stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tsasouna

Heinäveden Valamon luostarin Pyhän Nikolaoksen tsasouna.
Muhoksen vuonna 1956 rakennettu Kristuksen kirkastumisen tsasouna, joka purettiin vuonna 2017.
Hattuvaaran tsasouna
Tsasouna tai tšasouna eli säässynä on ortodoksisesta rukoushuoneesta Karjalassa käytetty termi. Tsasouna-sana tulee venäjän sanasta tšasovnja (ven. часовня) ’kappeli’, joka edelleen juontuu sanasta tšas (ven. час) ’tunti, hetki’, joka viittaa tsasounissa toimitettuihin hetkipalveluksiin. Tsasounat on yleensä nimetty jonkun pyhimyksen, juhlapäivän tai muun ortodokseille tärkeän tapahtuman mukaan.
Rukoushuonetta ei ole vihitty kirkoksi, eikä siellä siksi vietetä jumalanpalveluksia. Tsasounassa ei myöskään ole erillistä alttaria. Hetkipalveluksen voi suorittaa maallikkokin papin puuttuessa, ja siksi tsasounia syntyi seurakuntien laitamille syrjäisten seutujen ortodoksisten asukkaitten käyttöön hetkipalveluksien pitopaikaksi. Esimerkiksi Karjalassa niitä oli melkein kaikissa kylissä. Tsasounia on sotien jälkeisinä vuosikymmeninä rakennettu eri puolille Suomea.
Venäjällä harvaan asutuilla alueilla, kuten Arkangelin kuvernementeilla, maallikkojen pitämät jumalanpalvelukset tarjosivat mahdollisuuden poliittisista syistä Venäjän sydänalueilta poistuneille vähemmistöille keskushallinnon ohjaamasta papistosta riippumattomampaan hengenelämään.
Tsasounat ovat perinteisesti puurakenteisia. Jos tällainen rakennus on tehty kivestä tai tiilestä, sitä sanotaan tavallisesti kappeliksi.
Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen tsasouna Siilinjärven Toivalassa.
Suomen ortodoksisen kirkon nykyinen arkkipiispa Leo rakennutti kotikylälleen Pielavedelle tsasounan, jonka hän vihki käyttöön 60-vuotissyntymäpäivänään. Tsasounan rakennuttaminen oli ollut hänen pitkäaikainen haaveensa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tsasouna Wikimedia Commonsissa
Hattuvaaran tsasouna (Arkistoitu – Internet Archive)
Pyhän Johannes Venäläisen tsasouna
Tšasouna ortodoksi.net. Viitattu 26.7.2013.
Kruununpuisto (Imatra)

Näkymä puistoalueelle.
Kaupunkipuro
Kruununpuisto Imatralla on vuonna 1842 perustettu Suomen vanhin luonnonsuojelualue. Puisto sijaitsee Imatrankosken ympärillä.
Luonnonsuojelualue perustettiin Venäjän keisari Nikolai I:n käskystä. Alue sai osakseen venäläisten suosiota jo vuonna 1772, jolloin keisarinna Katariina Suuri vieraili Imatralla.
Kruununpuisto jakautuu neljään osaan: Koski-, Pato-, Muinaisuoman- ja Valtionhotellin puistoon. Alueella on kosken lisäksi muitakin nähtävyyksiä, kuten useita erilaisia muistomerkkejä.
Puistoon rakennettiin vuonna 2014 noin kilometrin pituinen kaupunkipuro, joka jäljittelee luonnollisia olosuhteita. Vuonna 2018 siinä on runsaasti mm. taimenia.
Alueella toimii Imatran kesäteatteri, joka 2010-luvulla käytti nimeä Kruununpuiston kesäteatteri.
Kruununpuiston nähtävyyksiä

Imatran Valtionhotelli
Imatran Impi -veistos
Hiidenkirnut
Imatran vesivoimalaitos
Wallace ja Gromit: Kosto kynittävänä

| Wallace ja Gromit: Kosto kynittävänä> Wallace & Gromit: Vengeance Most Fowl |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nick Park Merlin Crossingham
Käsikirjoittaja:  Mark Burton
Tuottaja:  Richard Beek
Säveltäjä:  Lorne Balfe Julian Nott
Kuvaaja:  Dave Alex Riddett
Leikkaaja:  Dan Hembery
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Aardman Animations
Levittäjä:  BBC Netflix
Ensi-ilta:  27. lokakuuta 2024 (AFI) 25. joulukuuta 2024 (BBC) 3. tammikuuta 2025 (Netflix)  
Kesto:  79 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Paakarin painajainen
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Wallace ja Gromit: Kosto kynittävänä (engl. Wallace & Gromit: Vengeance Most Fowl) on vuonna 2024 ilmestynyt brittiläinen stop motion -animaatioelokuva. Se on toinen kokopitkä Wallace ja Gromit -elokuva vuoden 2005 Kanin kirouksen jälkeen. Elokuva ilmestyi Yhdistyneessä kuningaskunnassa joulupäivänä 2024 BBC Onella ja maailmanlaajuisesti Netflixissä 3. tammikuuta 2025.
Ääninäyttelijät

| Alkuperäinen ääninäyttelijä | Suomenkielinen ääninäyttelijä | Rooli |
| --- | --- | --- |
| Ben Whitehead | Jani Karvinen | Wallace |
| Peter Kay | Petri Hanttu | poliisipäällikkö Mackintosh |
| Reece Shearsmith | Juha Varis | Norbot |
| Lauren Patel | Maaria Nuoranne | konstaapeli Mukherjee |
| Diane Morgan | ? | Oona-Ina Ovella (engl. Onya Doorstep) |
| Muzz Khan | Tero Koponen | Anton Deck |
Suomenkielisen version muissa rooleissa esiintyvät Ella Pyhältö, Pihla Pohjolainen, Pinja Hanski, Tero Koponen, Juho Karppinen, Julius Nuora, Markus Degerman ja Liisa Ahonen.
Suomenkielisen version ohjasi Julius Nuora ja käänsi Jukka Tiirikainen.
Veikko, Tette ja Jykke

Veikko, Tette ja Jykke (Jo, Zette et Jocko) on belgialaisen Hergén piirtämä sarjakuva, jonka pääosissa ovat insinööri Legrandin lapset Veikko ja Tette Legrand sekä heidän lemmikkiapinansa Jykke. Sarja alkoi ilmestyä katolisessa Coeurs Vaillants -viikkolehdessä vuonna 1936 ja seikkaillut koottiin myöhemmin viideksi albumiksi, jotka julkaistiin vuosina 1951–1957. Lisäksi on julkaisematon ja keskeneräinen kuudes tarina, jonka tekivät Hergén sijasta käsikirjoittaja Greg ja piirtäjä Bob de Moor Hergén hylkäämään Tintti-käsikirjoituksen Tintin et le Thermozéro pohjalta.
Vuonna 2008 ilmestyi suomenkielinen Veikko, Tette ja Jykke -kokoelma-albumi, joka sisältää kaikki viisi albumia.
Veikko, Tette ja Jykke ovat nähtävissä vanhojen Tintti-albumien takakannessa muiden hahmojen joukossa.
Albumit

Herra Pumpun testamentti (Le testament de M. Pump)
Herra Pumpun, omalaatuisen miljardöörin, testamentissa määrätään 10 000 dollaria ensimmäiselle, joka rakentaa Pariisista New Yorkiin 1000 km/h lentävän lentokoneen. Insinööri Legrand suunnittelee H.22 Stratonef -lentokoneen. Veikko, Tette ja Jykke pelastavat koneen sabotaasiyritykseltä nousemalla ilmaan. Keskellä yötä he eivät voi laskeutua vaarantamatta konettaan, joten heidän on jatkettava lentoa.
Matkalla New Yorkiin (Destination New York)
Tarina Herra Pumpun testamentti jatkuu. Matkallaan New Yorkiin  Veikko, Tette ja Jykke tekevät pakkolaskun autiolle saarelle ja jatkavat sieltä matkaansa pohjoiselle napa-alueelle. He taistelevat lumimyrskyssä voittaakseen perinnön.
Kobralaakso (La Vallee des Cobras)
Kun lumipallo osuu maharadžaan, Veikko, Tette ja Jykke joutuvat seikkailuun, joka vie heidät Alpeilta kobrien valtaamaan laaksoon Himalajalle.
"Manitoba" ei vastaa (Le "Manitoba" ne repond plus)
Merirosvot ryöstävät Atlantin kauppalaivoja. Veikko, Tette ja Jykke eksyvät soutuveneellä ja joutuvat merirosvojen pelastamiksi. Rosvot vievät heidät salaiseen vedenalaiseen tukikohtaansa, missä he kohtaavat ilkeän professorin.
Karamakon purkaus (L'Eruption du Karamako)
Tarina "Manitoba" ei vastaa saa jatkoa. Veikko, Tette ja Jykke pakenevat merirosvojen vedenalaisesta salatukikohdasta amfibiotankilla aavikkosaarelle, missä kannibaalit laittavat heidät pataan. Jykke tulee väliin ja alkuasukkaat antautuvat. Sillä välin merirosvot jatkavat karkulaisten etsimistä.
Aiheesta muualla

Hergén ja Tintin kotisivut.
Reijo Valta: Veikko, Tette ja Jykke: Kaikki seikkailut. Pois työpöydältä 8.11.2008.
Markku Reunanen: Veikko, Tette ja Jykke: Kaikki seikkailut. V2.fi 30.1.2009.
Enric Miralles

Santa Catalinan kauppahalli Barcelonassa
Enric Miralles i Moya (12. helmikuuta 1955, Barcelona – 3. heinäkuuta 2000, Sant Feliu de Codines) oli espanjalainen arkkitehti. Miralles syntyi Barcelonassa vuonna 1955. Vuosina 1973–1983 hän teki yhteistyötä arkkitehtien Alberto Viaplana ja Helio Piñon kanssa. Vuonna 1985 hän aloitti oman uransa yhdessä Carme Pinosin kanssa. Vuodesta 1993 hän työskenteli Benedetta Tagliabuen kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Enric Miralles Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Antaa soittaa

| Antaa soittaa Yö |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Harasoo-studio, Tampere, 1990–1991
 Julkaistu: 15. toukokuuta 1991
 Formaatti: LP, MC, CD
 Tuottaja(t): Jani Viitanen
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 44.32
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut julkaisut
| Toinen puoliaika 1989 | Antaa soittaa 1991 | Tänä yönä 1992 |
Antaa soittaa on vuonna 1991 ilmestynyt Yön seitsemäs studioalbumi. Se on yhtyeen ensimmäinen levy alkuvuodesta 1990 tapahtuneen hajoamisen jälkeen, jolloin alkuperäisjäsenet Juha Rauäng ja Veikko Lehtiranta lähtivät Yöstä. Uusina jäseninä ovat mukana basisti Jesu Hämäläinen ja rumpali Frogley eli Jukka Mänty-Sorvari. Singleinä levyltä julkaistiin kappaleet Vie mut minne vaan sekä Viivy aamukuuteen.
Taustaa

Olli Lindholmin erotettua talvella 1990 yhtyeestä Juha Rauängin ja Veikko Lehtirannan sekä kitaristi Juha Mielosen, oli hänen tarkoituksenaan koota Jani Viitasen kanssa uusi kokoonpano, joka tekisi vielä yhden levyn. Tämän jälkeen yhtyeen soittokamat, valot ja keikkabussi myytäisiin ja Yö lopettaisi toimintansa. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut, koska yhtyeen kirjanpitäjä ilmoitti verovelkaa olevan yli 100 000 markkaa, jonka vuoksi Yön oli vielä aiheellista jatkaa. Yhtye oli velkaa myös levy-yhtiölleen Poko Rekordsille, joka oli avustanut valosetin hankinnassa.
Tulevan albumin materiaalia alettiin äänittämään syksyllä 1990 ja studiotyöskentelyä jatkettiin vielä seuraavana keväänä. Frogleyn ja Hämäläisen lisäksi mukana oli myös nuori kosketinsoittaja Mikko Kangasjärvi. Hänen oli aluksi tarkoitus soittaa vain levyllä, mutta myöhemmin Kangasjärvi tuli mukaan myös kiertuekokoonpanoon ja Yön vakituiseksi jäseneksi. Jussi Hakulinen puolestaan teki jälleen yhtyeelle kappaleita, ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1985. Muita sanoittajia albumilla olivat Hakulisen ja Lindholmin lisäksi tamperelainen kuntosaliyrittäjä ja harrastelijamuusikko Ari Ahonen,  Juice Leskinen sekä salanimeä Mr. Spirit käyttänyt Mika Sundqvist.
Antaa soittaa ei ollut suuri myyntimenestys, se nousi Suomen albumilistalle vain viikon ajaksi sijalle 33. Levyllä oli kuitenkin myöhemmin suosituksi tulleita kappaleita, kuten singlenäkin julkaistu Vie mut minne vaan, joista lopulta alkoi Yön uusi nousu.
Kappaleet

Vie mut minne vaan – 3.45 (säv. Olli Lindholm, san. Ari Ahonen)
Anna valo yksinäisyyteen – 3.58 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Voitaisko rakastaa – 3.26 (säv. Jani Viitanen & Olli Lindholm, san. Olli Lindholm)
Liekki – 2.53 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Syksyn raskaat askeleet – 4.30 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Hohto – 3.07 (säv. Olli Lindholm, san. Jussi Hakulinen)
Antaa soittaa – 4.01 (säv. Olli Lindholm, san. Juice Leskinen)
Menköön menojaan – 4.58 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Raunioilla – 4.55 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Viivy aamukuuteen – 4.11 (säv. Olli Lindholm, san. Mr. Spirit)
Viimeinen kevät – 4.48 (säv. Jussi Hakulinen, san. Jussi Hakulinen & Harri Vahekoski)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Jani Viitanen – kitara ja taustalaulu
Jesu Hämäläinen – basso
Frogley – rummut ja taustalaulu
Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet, haitari
Jyrki Ahola – trumpetti (B1)
Minna Kuivasmäki – tenorisaksofoni (B1)
Veli-Matti Miettinen – pasuuna (B1)
Jari Yliaho – taustalaulu (B2)
Aiheesta muualla

Antaa soittaa discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
August Ansa

August Valdemar Ansa
August Valdemar Ansa (16. marraskuuta 1893 Tampere – 19. heinäkuuta 1941) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat savenvalaja David Davidsson ja Erika Vilhelmina Lindegren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Elli Amanda Lahtisen kanssa.
Opinnot

Ansa kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Reserviupseerikoulun hän kävi vuosina 1925–1926 ja Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927–1928 sekä Kadettikoulun poikkeuksellinen kurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1933–1934.
Jääkäriaika

Tämä tamperelainen konttoristi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 6. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Ansa astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, joka siirrettiin 26. maaliskuuta 1918 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaksi. Hän otti osaa taisteluihin sisällissodassa Viipurissa, missä hän haavoittui lievästi 28. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Ansa palveli sisällissodan jälkeen komppanianvääpelinä ja joukkueenjohtajana 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jonka niminä olivat myöhemmin Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin 9. toukokuuta 1920 Karjalan kaartin rykmentin 4. komppaniaan, josta hän erosi 1. lokakuuta 1920 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 1. marraskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Janakkalan suojeluskuntaan, missä tehtävässä hän oli 1. huhtikuuta 1921 saakka, jonka jälkeen hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 18. toukokuuta 1921 ja hänet sijoitettiin kanta-aliupseeriksi Tampereen rykmenttiin, josta hänet siirrettiin 18. toukokuuta 1923 Hyökkäysvaunurykmenttiin (myöhemmin Hyökkäysvaunupataljoona), josta hänet siirrettiin nuoremmaksi upseeriksi Porin rykmenttiin 31. elokuuta 1926. Hänet komennettiin 2. lokakuuta 1934 ja siirrettiin 31. tammikuuta 1935 Lentoasema 2:een (myöhemmin Erillinen lentolaivue), missä hänet määrättiin toimitusjoukkueen johtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Ansa osallistui talvisotaan Erillisessä lentolaivueessa, jonka nimi muutettiin myöhemmin Lentolaivue 6:ksi. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa joukossa (nimi muuten muutettiin välirauhan aikana takaisen Erilliseksi lentolaivueeksi), mutta siirrettiin myöhemmin adjutantiksi Helsingin sotilasläänin esikuntaan ja edelleen 8. Prikaatin 2. pataljoonan nuoremmaksi upseeriksi. Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 37 (jatkosota):n  8. komppanian päällikkönä, jota johtaessaan hän kaatui Ruskealassa käydyssä taistelussa 19. heinäkuuta 1941. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaan sankarihautaan.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Aniara

| Aniara: Katsaus ihmiseen  ajassa ja tilassa> Aniara: En revy om människan  i tid och rum |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Harry Martinson
Kieli:  ruotsi
Julkaistu:  1956
Sivumäärä:  217
Suomennos
Suomentaja:  Aila Meriluoto
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1963
Sivumäärä:  219
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Aniara: Katsaus ihmiseen ajassa ja tilassa on Harry Martinsonin runoelmamuotoinen tieteiskertomus vuodelta 1956. Aniara kertoo kurssistaan pois joutuneesta tulevaisuuden avaruusaluksesta, joka vei ihmisiä ydinsodassa saastuneesta Maasta Marsiin. Onnettomuuden takia alus kuitenkin syöksyy ulos Aurinkokunnasta. Teoksen on suomentanut Aila Meriluoto. Martinson sai pääosin Aniaran ansiosta vuonna 1974 kirjallisuuden Nobelin palkinnon. Eepos sisältää 103 runoa, "laulua".
Suomennos

Teoksen suomennoksen teki runoilija Aila Meriluoto, jonka arvioitiin romanttisena lyyrikkona olevan tehtävään sopiva kääntäjä. Hänen apunaan olivat professori Uuno Nurmi (tieteellisen terminologian kääntäminen) ja Sven Lundberg (ruotsin kielen kysymykset). Meriluoto oli käännöspulmissa yhteydessä myös kirjailija Martinsoniin. Suomentaminen oli vaikeaa, varsinkin suomen sanojen sovittaminen teoksen viisimittaiseen rytmiin. Suomennos sai lukijoiden ja kriitikoiden keskuudessa hyvän arvion. Loppusointujen määrää ei voitu joka kohdassa toteuttaa, ja osa alkuperäissanastosta oli vaikeita käännettäviä, mutta soinnukkuus säilyi alkuperäisen kaltaisena. Erikoisuutena on, että alkuperäisteoksessa kuvataan kaipausta Karjalaan. Tämä selittyy sillä, että Martinson oli talvisodan aikana Suomessa vapaaehtoisena.
Saadessaan Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1974 Martinson kritisoi teoksensa englannin- ja saksankielisiä käännöksiä, mutta kehui Meriluodon suomennosta.
Aniarasta saadut vaikutteet

Ruotsalainen säveltäjä Karl-Birger Blomdahl on säveltänyt oopperan Aniara, johon libreton on tehnyt Erik Lindegren. Ruotsalainen progressiivista metallimusiikkia soittava Seventh Wonder julkaisi vuonna 2010 levyn The Great Escape, jonka 30-minuuttinen nimikappale perustuu Aniara-saagaan. Vuonna 2009 Aniara pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Suomalainen melodista death metalia soittava Diablo julkaisi vuonna 2015 albumin Silvër Horizon, jonka sanoitukset perustuvat löyhästi Aniaraan.
Vuonna 2018 julkistettiin ruotsalais-tanskalainen elokuva Aniara, jonka ohjasivat Hugo Lilja ja Pella Kågerman. Vuonna 2019 sai ensi-iltansa Robert Maggion säveltämä näyttämöteos Aniara: Fragment ur tid och rum.
Kuunnelmia

Aniara. Kuunnelma. Ohjaus Väinö Vainio. (C-kasetti.) Yleisradion tallennepalvelu, 1975. 88 minuuttia.  (Kuunnelman verkkoversio.)
Kirjallisuutta

Martinson, Harry: Aniara: Katsaus ihmiseen ajassa ja tilassa.  ((Aniara, en revy om människan i tid och rum, 1956.) Suomentanut Aila Meriluoto)  Helsinki:  WSOY, 1963.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Yle
Paistinpannumurhaajat

| Paistinpannumurhaajat> Eating Raoul |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Paul Bartel
Käsikirjoittaja:  Paul Bartel Richard Blackburn
Tuottaja:  Anne Kimmel
Säveltäjä:  Arlon Ober
Kuvaaja:  Gary Thieltges
Leikkaaja:  Alan Toomayan
Pääosat:  Paul Bartel Mary Woronov Robert Beltran
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  24. maaliskuuta 1982 (USA) 10. kesäkuuta 1983 (Suomi)
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paistinpannumurhaajat (Eating Raoul) on vuonna 1982 julkaistu musta komedia Hollywoodissa asuvasta vanhoillisesta avioparista. Elokuvan ohjasi Paul Bartel, ja sen kirjoittivat Bartel ja Richard Blackburn.
Juoni

Paul ja Mary Bland ovat viininmyyjä ja sairaanhoitaja, jotka valittavat huonoa elämäntilaansa ja haaveilevat ravintolan perustamisesta.
Kun herra Bland saa potkut viinikaupasta, pari jää melkein rahattomaksi ja mahdollisuudet, joista he haaveilivat, vähenevät nopeasti. Heidän ahdinkonsa pahenee, kun he tajuavat asuvansa huoneistossa, jossa pidetään säännöllisesti pintaliitäjien juhlia.
Kun juopunut pintaliitäjä harhailee Blandien huoneistoon ja yrittää raiskata rouva Blandin, herra Bland tappaa miehen lyömällä häntä raskaalla paistinpannulla. Blandit ottavat miehen rahat ja laittavat miehen jätepuristimeen. Myöhemmin he tappavat toisenkin pintaliitäjän samalla tavalla. Blandit tajuavat, että voivat rikastua tappamalla ”rikkaita perverssejä”. Niinpä Blandit tekevät niin.
Löydettyään autostaan lentolehtisen, joka ylistää halpaa lukkoasennusta, Blandit päättävät herra Blandin viinikokoelman turvaksi vaihdattaa asuntonsa oven lukot.
Lukkoseppä on nimeltään Raoul. Raoul on latinomies, joka ryöstää asiakkaidensa kodit. Raoul murtautuu Blandien huoneistoon yöllä vaihdettuaan lukot, vain törmätäkseen Blandien viimeisimmän uhrin, natsifetisistin, ruumiiseen.
Paul saa Raoulin kiinni, ja he tekevät sopimuksen: Raoul ei kerro Blandien salaisuutta, ja kertoo heille tietävänsä paikan, jossa ruumiita voi ”vaihtaa” rahaksi. Blandit hyväksyvät sopimuksen, ja Raoul lähtee myymään pintaliitäjien ruumiita koiranruokatehtaalle, ja varastaa samalla uhrien autot ja myy ne.
Eräänä yönä pian tapahtuneen jälkeen herra Bland lähtee ostamaan tarvikkeita (ja uutta paistinpannua, koska rouva Bland ei tahdo käyttää ruoanlaitossa pannua, jolla tapetaan ihmisiä) ja rouva Bland jää yksin taloon. Heidän seuraava asiakkaansa on pukeutunut kuin hippi (Ed Begley Jr.) saapuu, kun herra Bland on poissa. Kun rouva Bland kertoo miehen olevan myöhässä tapaamisesta, yrittää mies raiskata rouva Blandin. Raoul tulee sisälle juuri sillä hetkellä, näkee asiakkaan hyökkäämässä rouva Blandin kimppuun ja lyö miehen vyöllään kuoliaaksi. Sitten Raoul tarjoaa Marylle marihuanaa, ja he harrastavat seksiä.
Raoul ja rouva Bland nukkuvat yhdessä vielä kerran, ja Raoul ehdottaa rouva Blandille, että he karkaisivat yhdessä. Kun Raoul yrittää ajaa herra Blandin yli autolla, herra Bland palkkaa Doris the Dominatrixin uskottelemaan Raoulille, että hänet on karkotettu maasta. Raoul kertoo herra Blandille, että hän on menossa naimisiin Maryn kanssa. Raoul vie herra Blandin keittiöön, jotta hän ja Mary voisivat yhdessä tappaa herra Blandin. Kuitenkin käy niin, että Mary tappaa Raoulin paistinpannulla.
Mary ja Paul muistavat kutsuneensa kiinteistönvälittäjänsä (joka auttaa heitä löytämään heidän unelmiensa ravintolan) päivälliselle. Talossa ei ole ruokaa, ja vain vähän ennen hänen saapumistaan Paul ja Mary tekevät aterian Raoulista ja tarjoilevat hänet päivälliseksi. Viimeinen kuva elokuvassa on kuva hymyilevistä Paulista ja Marysta, jotka seisovat uuden ravintolansa edessä, ja ruudulla näkyy kuvateksti: ”Bon Appétit”.
Tärkeimmät hahmot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mary Woronov  | … |  Mary Bland   |
|  Paul Bartel  | … |  Paul Bland   |
|  Robert Beltran  | … |  Raoul Mendoza   |
|  Richard Paul  | … |  herra Cray (viinikaupan omistaja)   |
|  Susan Saiger  | … |  Doris the Dominatrix   |
|  Ed Begley Jr.  | … |  Hippi   |
|  Edie McClurg  | … |  Susan (turkkiin pukeutunut nainen pintaliitäjäjuhlissa)   |
|  Buck Henry  | … |  herra Leech (pankkivirkailija)   |
Vastaanotto

Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta kaksi antoi Paistinpannumurhaajille kolme tähteä, yksi kaksi tähteä ja kaksi yhden tähden, keskiarvona 1,8 tähteä neljästä. Iltalehdessä kesällä 1987 Mikko Piela kirjoitti näyttelijäntyön olevan elokuvassa niin kömpelöä, että sen täytyy olla tietoinen tyylikeino. Paistinpannumurhaajien saama kulttielokuvan maine johtunee hänestä siitä, että elokuva on niin moraaliton ja härski että se kääntyy moraliteetiksi ja kulttuurikritiikiksi. Rennon irtonaisella otteella toteutettu farssi tuntuu siloiteltujen Hollywood-tuotteiden keskellä piristävältä ja tuoreelta. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo antoi kolme tähteä viidestä tälle ”naama peruslukemilla kerrotulle vitsille sairaasta Hollywoodista”, jossa musta huumori ja ”hyvä huono maku” eivät piittaa järjellisestä juonenkuljetuksesta.
Aiheesta muualla

Paistinpannumurhaajat Elonet.
Paistinpannumurhaajat Internet Movie Databasessa (englanniksi)