stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inkeriläiset
Genetiikka

Inkerinsuomalaiset ovat autosomaalisen DNA:n suhteen lähellä Suomen suomalaisia sekä toisia itämerensuomalaisia ryhmiä. Heidän sekoituksestaan noin 10 prosenttia on siperialaista.
Inkerinsuomalaisista miehistä valtaosa kuuluu isälinjan haplorymään N1c, joka on tyypillinen suomalaisille ja muille suomalais-ugrilaisille kansoille. Toiseksi eniten heillä esiintyy Y-haploryhmää I1a. Inkerinsuomalaiset ovat isälinjoiltaan lähimpänä Suomen suomalaisia (erityisesti itäsuomalaisia) sekä Vienan karjalaisia.
Äitilinjoiltaan noin puolet inkerinsuomalaisista kuuluu haploryhmään H, ja 19,4 prosentilla on haploryhmä U5. Näitä esiintyy suunnilleen samoissa määrin myös muilla itämerensuomalaisilla. Heidän muita mtDNA-haploryhmiään ovat muun muassa T (11,1 %), V (5,6 %) ja W (5,6 %).
Kirjallisuutta

Häikiö, Kristiina: Paluumatkan mutkat: Inkeriläisten paluumuuton alkaminen ja laajeneminen Neuvostoliiton hajoamisen aikaan.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2022.  ISBN 978-951-51-8784-0  Tiivistelmän verkkoversio.
Aiheesta muualla

Inkeri-liitto ry, Suomessa asuvien inkeriläisten ja inkeriläisyydestä kiinnostuneiden yhdysside ja etujärjestö
Inkeri-liiton Inkerililäisten viesti -lehden arkisto
Tietoa jatkosodan aikaisiin inkeriläissiirtoihin liittyvistä lähteistä, Arkistolaitos
Inkeriläisten kohtalo oli kipeä asia presidentti Koivistolle. Yle Uutiset
Väite KGB:n roolista paluumuutossa hämmentää inkerinsuomalaisia. Yle Uutiset
Inkerin Liitto (Arkistoitu – Internet Archive), inkerinsuomalaisten etujärjestö Pietarissa
Viron inkerinsuomalaisten liitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Inkerikeskus (Suomi)
Kotiin karkotettavaksi -tutkimushanke (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Kansallisarkistossa
Inkeriläisten aineistot (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Kansallisarkistossa
Inkerin kulttuuriseura (Suomi)
Ruotsin Inkeri-Liitto
Työministeriö
Maahanmuuttovirasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Paluumuuttajien toimeentuloturvatyöryhman muistio (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Israel  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
Inkerin luterilaiset seurakunnat noin vuonna 1925.
Viimeinen inkeriläisryhmä lähdössä Paldiskin satamasta Suomeen 18. kesäkuuta 1944.
Viron inkerinsuomalaisten laulu- ja tanhujuhlat Võrussa vuonna 2007.
Inkeriläisten lippu
Jack Helen Brut

Jack Helen Brut oli vuonna 1981 perustettu monitaiteellinen suomalainen performanssiryhmä, johon ovat kuuluneet muiden muassa Cris af Enehielm, Risto Heikinheimo, Satu Kiljunen, Vilppu Kiljunen, Pauli Pöllänen, Johanna Koistinen, Ari Kotkavuori, Peter Sade, Isa Kukkapuro, Jarmo Luttinen, Kimmo Takala, Ari Taskinen, Timo Toikka ja Sakari Viika.lähde?
Jack Helen Brut loi liikkeen, valon, tilan ja rytmin kautta visuaalisia teoksia. Esityksissä musiikki, teatteri ja tanssi yhdistyivät kuvataiteeseen.
Fred Jaakkola

Konstantin Fredrik  "Fred" Jaakkola (5. elokuuta 1886 Sääksmäki) oli amerikansuomalainen ammattiyhdistysaktiivi, joka 1910-luvulla tunnettiin yhtenä syndikalistisen IWW-ammattiliiton suomalaisista johtohahmoista.
FRED JAAKKOLA
Aktivismi

Valkeakosken Lotilassa Jaakkolan torppaan syntynyt Jaakkola muutti vuonna 1905 Yhdysvaltoihin. Hän oli jo heinäkuussa 1906 mukana Michiganin Rocklandissa järjestetyssä kaivoslakossa, jonka aikana puhjenneiden väkivaltaisuuksien yhteydessä suomalainen kaivosmies Ludvig Ojala kuoli paikallisen sheriffin ampumasta luodista. Yli sadasta pidätetystä suomalaisesta oikeuteen joutui Jaakkolan lisäksi kymmenen, mutta heidät vapautettiin lopulta kaikista syytteistä. Tämän jälkeen Jaakkola vaikutti ilmeisesti Montanan osavaltion Buttessa ja opiskeli myöhemmin IWW:n ylläpitämässä Työväen Opistossa Minnesotan Duluthissa. Vuosina 1916–1917 Jaakkola kuului IWW:n suomenkielisen Teollisuustyöläinen-lehden (myöh. Industrialisti) toimituskuntaan yhdessä muun muassa Leo Laukin, John Wiidan, Taavi Heinon ja William Riston kanssa.
Vuoden 1917 pidätys ja vankilatuomio

Syyskuussa 1917 viranomaiset pidättivät lukuisia IWW:n jäseniä hieman aikaisemmin voimaan astuneen Espionage Act -lain nojalla. Joukossa oli myös suuri määrä amerikansuomalaisia, Detroitissa tuolloin asuneen Jaakkolan lisäksi muun muassa laulajana myöhemmin tunnettu räätäli Hiski Salomaa sekä Työväen Opistoa johtanut Leo Laukki. Heista osa, kuten Salomaa, oli jättänyt ilmoittautumatta asevelvollisrekisteriin, kun Yhdysvallat keväällä 1917 liittyi ensimmäiseen maailmansotaan, mutta pääasiallisena syynä pidätyksille oli poliittinen aktivismi. Eniten vangittuja oli Chicagossa, jossa pidätettiin yhteensä 166 henkilöä. Rivijäsenet joutuivat yleensä vankilaan vain muutamaksi kuukaudeksi, mutta IWW:n johtohahmoina pidetyt amerikansuomalaiset Fred Jaakkola, Leo Laukki, Charles Jacobson, William Tanner ja Frank Westerlund saivat pitkät vankeustuomiot. Tanner ja Westerlund tuomittiin viiden, Jaakkola kymmenen ja Laukki 20 vuoden vankeuteen.
Vangitut IWW:n jäsenet suorittivat tuomioitaan Leavenworthin vankilassa Kansasissa, kunnes keväällä 1921 heidät vapautettiin väliaikaisesti takuita vastaan. Rahat oli kerännyt Industrialistin perustama rahasto. Vapautettuja oli yhteensä 46, joista yhdeksän jätti toukokuussa palaamatta vankilaan. Heidän joukossaan olivat myös Fred Jaakkola ja Leo Laukki sekä muun muassa IWW:n perustajiin kuulunut Bill Haywood. Jaakkolan lopullisesta kohtalosta ei ole varmaa tietoa, mutta hän pakeni Laukin ja Haywoodin tavoin Neuvosto-Venäjälle. Jaakkola käytti siellä sukunimenä äitinsä tyttönimeä Klemola. Hän toimi Neuvosto-Karjalassa puoluekoulun opettajana ja johtajana. Hänet erotettin puolueesta ja virastaan 1935 Karjalan puhdistuksissa.
Aiheesta muualla

Fred Jaakkolan pidätyksestä kertova uutinen The Duluth Herald -lehdessä 1.10.1917. (englanniksi)
Leo Laukin ja Fred Jaakkolan paosta kertova uutinen Vapaus-lehdessä 3.5.1921.
Nestorios

Nestorioksen muotokuva, Romeyn de Hooghen kaiverrus vuodelta 1688.
Nestorios (m.kreik. Νεστόριος, lat. Nestorius; 300-luvulla Euphratensis, Syyria — n. 451 Panopolis, Egypti) oli nestoriolaisen kristillisen suuntauksen perustaja. Nestorioksen vanhemmat olivat persialaisia ja hän opiskeli ja vihittiin papiksi Antiokiassa.
Näkemykset

Vuonna 428 ollessaan Konstantinopolin patriarkka Nestorios käsitteli joulusaarnassaan Kristuksen äidin nimeä, mistä oli herännyt kiistaa. Joillekin hän oli Theotokos, Jumalansynnyttäjä, toisille "Ihmisensynnyttäjä".  Kirkon liturginen perinne oli pitkään käyttänyt edellistä nimitystä.
Nestorioksen mukaan Kristuksessa oli Nikaian konsiilin (325) mukaisesti kaksi persoonaa tai, jumalallinen ja inhimillinen, mutta silti yksi olemus tai luonto (ousia). Kristuksen jumaluus ei kuitenkaan ollut peräisin Mariasta, joten Nestorios ei  hyväksynyt Neitsyt Mariasta käytettyä arvonimeä Theotokos, "jumalansynnyttäjä". Maria oli synnyttänyt ainoastaan Kristuksen inhimillisen persoonan, kun taas Kristuksen jumalallisella persoonalla eli Jumalalla ei ollut äitiä. Oikeampi nimitys olisi siksi ollut "Kristuksensynnyttäjä".
Nestorios joutui asiassa ankaraan kiistaan Aleksandrian patriarkka Kyrilloksen kanssa, ja Nestorioksen näkemys tuomittiin harhaopiksi Efesoksen kirkolliskokouksessa 431.  Hän joutui lähtemään maanpakoon aluksi Libyaan ja myöhemmin Egyptin Thebaan.
Nanoscience Center

| Jyväskylän yliopiston Nanotiedekeskus |
| --- | --- |

Perustettu:  2002
Sijainti:  Jyväskylä,  Suomi (62.229469°N, 025.742658°E)
Osoite:  Survontie 9 C
Kampus:  Ylistönrinne
Sivusto:  https://www.jyu.fi/science/fi/nsc
Nanotiedekeskus eli Nanoscience Center (NSC) on Jyväskylän yliopiston fysiikan, kemian ja bio- ja ympäristötieteiden laitosten yhteinen poikkitieteellinen tutkimuskeskus.
Tutkimus ja koulutus

Nanotiedekeskus pyrkii tekemään kansainvälisesti merkittävää nanotieteen perustutkimusta. Nanokeskuksessa toimii 16 professoria ja noin 100 tutkijaa. Tutkimus tapahtuu poikkitieteellisesti: solu- ja molekyylibiologit, kemistit ja fyysikot työskentelevät samoissa tiloissa. Se edistää monitieteisten innovaatioiden syntymistä. Vuosittain tutkijat julkaisevat yli 100 vertaisarvioitua kansainvälistä tieteellistä artikkelia.
Jyväskylän yliopiston Nanotiedekeskuksessa voi opiskella erityisessä nanotieteen monialaisesssa kandidaattiohjelmassa. Ohjelmassa erikoistutaan solu- ja molekyylibiologiaan, kemiaan tai fysiikkaan.  Kandidaatintutkinnon jälkeen voi jatkaa nanotieteen opintoja kansainvälisessä maisteriohjelmassa. Jyväskylän yliopistossa voi nanotieteen alalla suorittaa myös tohtorin tutkinnon. Ennen vuotta 2024 nanotieteen opintosuuntaan haettiin joko fysiikan, solu- ja molekyylibiologian tai kemian tutkinto-ohjelmissa. Nykyään haku tapahtuu opintopolku.fi palvelun kautta, sillä koulutus siirrettiin omaksi tutkinto-ohjelmakseen.
Tiedekeskuksessa on monipuolinen välineistö nanorakenteiden valmistamiseen ja karakterisointiin: puhdastila, häiriösuojatut mittaushuoneet, laserlaboratoriot sekä virus- ja soluviljelytiloja.
Tutkimusalat

Nanotiedekeskus tekee sekä perustutkimusta että soveltavaa tutkimusta. Tutkimus jakautuu tieteenhaarojen mukaisesti fysiikan, kemian sekä solu- ja molekyylibiologian aloille. Tutkimusta tehdään paljon myös poikkitieteellisenä yhteistyönä, jolloin esimerkiksi biologit käyttävät apuna tutkimuksessa fysiikan ja kemian menetelmiä.
Nanotiedekeskuksen tutkimuksen keskeisiä aloja ovat:
Nanobiologia
Nanokemia
Spektroskopia ja valodynamiikka
Kokeellinen nanofysiikka
Nanotieteen teoria eli teoreettinen ja laskennallinen nanotiede.
Tutkimusalat > Nanobiologia

Biologisen nanotieteen eli nanobiologian tärkeitä tutkimuskohteita ovat erilaiset biologiset nanorakenteet. Bio- ja ympäristötieteiden alalla nanotiedekeskuksessa on tutkittu esimerkiksi proteiineja. Huomion kohteena ovat olleet erilaiset proteiinirakenteet ja biologisten rakenteiden vuorovaikutukset. Perinteisesti proteiinitutkimus on perinteisesti jakautunut seuraaviin painopistealueisiin:
Proteiinien NMR-spektroskopia
Biomolekyylien spektroskopia
Solujen tarttuminen ja solutukirangan toiminta
Laskennallinen biotiede
Biologisten rakenteiden tutkimuksessa käytetään apuna erilaisia biokuvantamismenetelmiä (mm. NMR-spektroskopiaa). Rakennetutkimuksen tärkeä tutkimuskohde ovat solut. Nanotiedekeskuksessa on tutkittu solujen rakennetta ja toimintaa, solujen tarttumista sekä solutukirangan toimintaa.
Solu- ja molekyylibiologit tutkivat laajalti myös viruksia. Virustutkimus kartoittaa virusten rakennetta ja sitä, miten virukset toimivat eläinsoluissa sekä virusten ja solujen keskinäistä vuorovaikutusta. Erityisenä tutkimuskysymyksenä on ollut se, miten virusten evoluutio etenee. Viruksista tutkimuslajina ovat olleet enterovirukset. Niiden avulla on tutkittu virusten aiheuttamia infektiopolkuja sekä erilaisia infektioihin liittyviä vuorovaikutusmekanismeja. Virusten ohella aiemmin tutkittiin bakteereja ja bakteriofageja. Soveltavan nanobiologisen tutkimuksen tavoitteena on ollut mm. kroonisten sairauksien mikrobisten taustatekijöiden selvittäminen.
Tutkimusalat > Nanokemia

Nanokemian tutkimuksen aloja ovat:
Orgaaninen nanokemia
Epäorgaaninen nanokemia
Supramolekyylien synteesi- ja rakennekemia
Nanopartikkelit ja supramolekulaariset systeemit katalyysissa
Supramolekulaaristen systeemien tutkimus massaspektrometrin avulla
Nanoklustereiden syntetisoiminen ja niiden sovellukset
kemiallisten yhdisteiden NMR-spektroskopia
Tutkimusalat > Nanorakenteiden tutkimus spektroskopian avulla

Nanorakenteiden spektroskopia ja valodynamiikka -tutkimusala jakautuu useisiin eri tutkimusteemoihin:
Yksittäisten nanorakenteiden spektroskopia
Laskennallinen spektroskopia ja dynamiikka
Biomolekyylien spektroskopia ja dynamiikka
Laserindusoitu plasmaspektroskopia ja materiaalianalytiikka
Nanorakenteiden ja niiden fotodynamiikan tutkimus ultranopean spektroskopian avulla
Plasmoniikka ja vahva kytkentä
Plasmonien ja plasmoniikan tutkimus liittyy läheisesti nanoelektroniikan tutkimukseen. Tutkimus keskittyy molekyyleihin liittyvien  plasmonisten ilmiöiden tarkasteluun. Jyväskylän yliopisto on pitkään tutkinut itsejärjestyviä DNA-rakenteita (niin kutsutut DNA-origamit), joista pyritään kehittämään erilaisia sähköisiä, optisia tai plasmonisia nanomittakaavan laitteita. Vahva kytkentä käsitteenä viittaa joko kahden pintaplasmonin väliseen kytkökseen tai tyhjiöfotonin ja molekyylien väliseen kytkentään, joissa tutkijoiden erityisen huomion kohteena on ollut vahvan kytkennän raja-alue. Toinen plasmoniikan tutkimuksen sovellus on esimerkiksi proteiinien fluoresenssiominaisuuksien parantaminen, jotta niitä on helpompi havaita biokuvantamismenetelmien avulla. Tutkimuksessa on tarkasteltu myös näiden proteiinien molekyylitason ilmiöitä. Nanotiedekeskus on lisäksi tutkinut grafeenin ja sähköä johtavien polymeerien optisia ja plasmonisia ominaisuuksia. Plasmoniikan tutkimusta on hyödynnetty myös aurinkoenergian tuottamisessa.
Tutkimusalat > Kokeellinen nanofysiikka

Kokeellinen nanofysiikka ja nanoteknologia on sekä perustutkimusta että soveltavaa tutkimusta. Perustutkimuksen tuloksia hyödynnetään soveltavassa tutkimuksessa, jonka keskeisiä alueita ovat:
Matalan lämpötilan fysiikka sekä erittäin herkkien ilmaisimien kehitys
Nano- ja mikromittakaavan rakenteiden valmistaminen ja muokkaus
Kvantti- ja molekyylielektroniikka sekä plasmoniikka
Osa kokeellisen nanotieteen tutkimuksesta tapahtuu Jyväskylän yliopiston kiihdytinlaboratoriossa.
Tutkimusalat > Teoreettinen ja laskennallinen nanotiede

Nanotiedekeskuksessa on soveltavan tutkimuksen ohella vahva teoreettisen nanotieteen tutkimusperinne. Teoreettisen nanotieteen aloja ovat:
Nanorakenteet
Nanokatalyysi
Materiaalien ja prosessien simulointi ja mallinnus
Monen kappaleen teoria ja kvanttidynamiikka
Sähkön ja lämmön kuljetusilmiöt
Laskennallinen nanotiede eli laskennallinen nanofyfiikka ja -kemia
Erilaisia nanorakenteita ja -materiaaleja tutkitaan teoreettisen tutkimuksen ohella erilaisten laskennallisten menetelmien ohella. Nanomateriaalien teoreettisen tutkimuksen erityisala on matalaulotteisten nanorakenteiden sähköisten ja mekaanisten ominaisuuksien tutkiminen tietokonemallinnuksen avulla. Toinen keskeinen ala on tiiviin aineen tutkimus. Tiiviin aineen teoreettinen tutkimus tarkastelee erilaisten materiaalien fysikaalisia ominaisuuksia eli sähköisiä, magneettisia, mekaanisia, termisiä, akustisia ja optisia ominaisuuksia. Näitä ominaisuuksia tutkitaan mm. erilaisten mallien avulla.
Hallinto

Nanotiedekeskuksen toimintaa johtaa vuosina 2022-2025 tieteellinen johtaja Lotta-Riina Sundberg sekä 8-henkinen johtoryhmä.  Johtoryhmä valvoo ja kehittää nanotiedekeskuksen toimintaa, opetusta ja tutkimusta sekä vastaa toiminnan tuloksellisuudesta ja tavoitteiden saavuttamisesta. Johtoryhmää avustaa tieteellinen neuvonantajaryhmä, joka koostuu kansainvälisistä tieteellisistä asiantuntijoista.
Historiaa > Nanotieteellisen tutkimuksen alku

Nanotieteen tutkimuksen alkamisen eräs alkusysäys oli, kun Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksella laitettiin vuonna 1990 hakuun soveltavan fysiikan professorin virka. Fysiikan laitoksen johtajana vuosina 1988–1990 toiminut professori Vesa Ruuskanen esitti, että tulevan professuurin ala jätettiin aluksi avoimeksi. Laitoksen tavoitteena oli löytää sellainen uusi fysiikan ala, josta olisi mahdollista löytää pitkäaikaisia sovelluksia ja joka sopisi osaksi Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen tutkimusta. Siihen asti tutkimustoiminta laitoksella oli keskittynyt vahvasti syklotronin avulla tehtävän kiihdytinpohjaisen fysiikan tutkimukseen ja toinen vahva tutkimusala oli ydinfysiikan tutkimus. Soveltavan fysiikan professuuriin nimitettiin kesällä 1992 Mikko Paalanen. Hänen mukanaan Jyväskylään tuli nanoelektroniikan tutkimus. Paalanen oli erikoistunut varsinkin matalien lämpötilojen fysiikkaan ja hyvin pienten rakenteiden sähkönjohtavuuden sekä mesoskooppisten ilmiöiden tutkimiseen. Jyväskylän yliopisto oli Suomen ensimmäinen yliopisto, jossa tutkittiin nanoelektroniikkaa.
Paalasen ohella ensimmäisiä nanotieteeseen erikoistuneita tutkijoita Jyväskylän yliopistossa 1990-luvulla oli professori Jukka Pekola, jonka Paalanen houkutteli Jyväskylään Yhdysvalloista. Pekola opetti Jyväskylän yliopistossa fysiikan tieteellisiä ja teknologisia sovelluksia. Jukka Pekola nimitettiin vuonna 1995 fysiikan apulaisprofessoriksi. Kun Mikko Paalanen siirtyi vuonna 1995 Teknillisen korkeakoulun kylmälaboratorion johtajaksi, jäi nanofysiikan tutkimuksen jatkaminen Pekolan vastuulle. Pekola nimitettiin sittemmin vuonna 1997 nanotekniikan professoriksi. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 2001 asti, jolloin hän siirtyi akatemiaprofessoriksi Ranskaan.
Aluksi (1992) nanofysiikan tutkimus oli vaikeaa, koska Suomessa ei kukaan ollut vielä siihen aikaan tehnyt kokeellisen nanofysiikan tutkimusta. Tutkijat rakensivat laboratorion itse ja hankkivat sinne tutkimuslaitteistot, joita olivat mm. elektronimikroskooppi ja metallointihöyrystin. Pekola toi mukanaan itse kehittämänsä kryostaatin, jolla tutkimusnäytteet voitiin jäähdyttää alle -273 celsiusasteeseen. Toimintaedellytykset paranivat, kun fysiikan laitos sai vuonna 1995 uuden laitosrakennuksen, jossa oli mm. nanofyysikoiden tarvitsemat puhdastilat sekä häiriösuojattuja huoneita. Nanofysiikan tutkimus laajeni varsinkin sen jälkeen, kun Jukka Pekola nimitettiin professoriksi (1997). Hänen jättäessään Jyväskylän vuonna 2001 nanofysiikan tutkijoita oli jo yli 20.
Historiaa > Nanokemian ja biologisen nanotieteen tutkimuksen synty

Biotieteiden puolella kehitys kohti bio- ja ympäristötieteiden laitoksella 2000-luvulla tehtyä nanotieteellistä solu- ja molekyylibiologian tutkimusta oli alkanut Jyväskylän yliopistossa jo 1970-luvulla. Biologian laitoksella toimi vuosina 1971–1994 professorina Antti Arstila, joka opetti solubiologiaa. Hänen aikanaan solubiologian tutkimus laitoksella vakiintui. Laitoksen tutkimus vahvistui, kun Jyväskylään nimitettiin vuonna 1988 määräaikaiseen professuuriin Markku Kulomaa, jonka erikoisalaa tutkijana oli molekyylibiologia. Kulomaa nimitettiin vuonna 1994 molekyylibiologian professoriksi Jyväskylän yliopistoon. Nanotieteisiin liittyvää biotieteellistä tutkimusta 1990-luvulta alkaen tekivät Kulomaan ohella professorit Matti Vuento, Jyrki Heino ja Christian Oker-Blom.
Kemian laitoksella nanokemian vakiintuminen laitoksen tutkimuksen vahvaksi alueeksi tapahtui lähinnä akatemiaprofessori Kari Rissasen johdolla vuodesta 1995 alkaen, kun supramolekulaarinen kemia ja yleisemmin nanorakenteiden kemiallisia ominaisuuksia tutkiva nanokemia asetettiin orgaanisen kemian tutkimuksen pääalaksi. Laitoksella kyseistä tutkimusta vuonna 1995 teki jo yli 20 tutkijaa.
Historiaa > Tiedekeskuksen alkuvaiheet: nanotiedehanke ja nanotiedekeskuksen perustaminen

Alkuvuosina nanotieteellinen tutkimustoiminta oli suppeaa ja hajanaista, koska sillä ei ollut käytettävissä omia tiloja, vaan tutkijat toimivat hajallaan kemian ja fysiikan laitosten tiloissa. Solu- ja molekyylibiologit työskentelivät bio- ja ympäristötieteiden laitoksella. Matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani Matti Mannisen visiona oli luoda Jyväskylään nanoteknologiaan erikoistunut huippututkimusyksikkö. Alussa ei kukaan edes uskaltanut haaveilla, että nanotieteen tutkimus saisi oman rakennuksen. Nanotieteellisen tutkimuksen kehittäminen sai järjestelmällisen muodon, kun Jyväskylän yliopistossa aloitettiin Nano Science -hanke. Sen organisoiminen käynnistyi toukokuussa 2001 professori Mannisen johdolla. Hankkeen johtajana vuosina 2001–2002 toimi professori Henrik Kunttu. Alun jälkeen hanke edistyi nopeasti. Professori Pekola ehdotti jo vuonna 2001 oman rakennuksen rakennuttamista nanotiedekeskukselle. Hanketta koordinoiva työryhmä alkoi valmistella ideaa. Tammikuussa 2002 valmistelutyöryhmä jätti rehtori Aino Salliselle suunnitelman nanotiedekeskuksen rakennuksen pystyttämiseksi. Rakennuksen piirustukset laati arkkitehti Arto Sipinen. Yliopiston puolelta tilojen suunnittelussa avusti professori Markku Kulomaa. Nanotiedekeskuksen laitosrakennuksen rakennustyöt aloitettiin huhtikuussa 2003 ja rakennus ("nanotalo") oli valmiina elokuussa 2004. Rakennuksen valmistumisen jälkeen tiedekeskus sai käyttöönsä mm. riittävät puhdastilat.
Jyväskylän yliopiston nanotiedekeskus perustettiin virallisesti maaliskuussa 2002, kun yliopiston rehtori Aino Sallinen allekirjoitti perustamissopimuksen. Samana vuonna Jyväskylän yliopistossa alkoi nanotieteen koulutus. Nanotiedekeskuksen ensimmäisenä nanotieteiden professorina toimi 2002–2009 Jorma Virtanen. Nanotiedeprojektin alkuvaiheen keskeinen vaikuttaja Jukka Pekola nimitettiin vuonna 2001 akatemiaprofessoriksi ja hän siirtyi samalla pois Jyväskylästä. Pekolan jälkeen nanotieteen kehittämistä ja nanotiedekeskuksen perustamista koordinoi muun muassa fysiikan professori Päivi Törmä, joka nimitettiin syksyllä 2001 nanoelektroniikan professoriksi. Törmä toimi 2003–2005 nanotiedekeskuksen ensimmäisenä johtajana. Törmän johtajakaudella nanotiedekeskukseen hankittiin merkittävä osa sen tutkimuslaitteista ja infrastruktuurista. Laitteistoa hankittiin EU:n aluekehittämisrahaston ja Suomen Akatemian myöntämällä rahoituksella. Nanotieteen tutkimuksen ja koulutuksen kehitystä tuki ministerikaudellaan 2003–2007 tuolloinen kauppa- ja teollisuusministeri Mauri Pekkarinen.
Historiaa > Tutkimustoiminta monipuolistuu

Biologisen nanotieteen tutkimus keskittyi tiedekeskuksen toiminnan alkuvuosina muutamien teemojen ympärille. Keskeinen ala oli proteiinien tutkimus. Professori Markku Kulomaa tutki avidiinia ja professori Jyrki Heinon tutkimuskohteena oli integriini. Toinen pääala oli virusten tutkimus. Professori Matti Vuento tutki parvovirusta ja professori Christian Oker-Blom käytti tutkimuksessaan bakulovirusta. Vuosituhannen alkuvuosina Heino ja Kulomaa siirtyivät pois Jyväskylästä ja Oker-Blom kuoli. Biotieteiden keskeisten hahmojen poistuminen johti siihen, että nanotiedekeskuksessa työskentelevien biologien määrä oli toivottua vähäisempi muutamina vuoden 2005 jälkeisinä vuosina. Vuoden 2005 jälkeen tutkimus suuntautui pääasiassa rakenne- ja virustutkimukseen. Viruksista tutkittiin edelleen mm. parvoviruksia ja uutena teemana pikornaviruksia. Professori Jari Ylänne on tutkinut solutukirangan rakennetta ja sen proteiineja. Bakteereja infektoivia bakteriofaageja tutki professori Jaana Bamford, mutta tutkimus jäi kesken hänen kuoltuaan äkillisesti toukokuussa 2016.
Fysiikan tutkimus oli aluksi nanoelektroniikan tutkimusta. Sittemmin se on laajentunut molekyylielektroniikan ja plasmoniikan tutkimukseksi.  Nanofysiikan alalla fyysikot alkoivat jo varhain tutkia deoksiribonukleonihapon eli DNA:n soveltamista nanoteknologiassa. DNA-tutkimus alkoi professori Päivi Törmän johdolla vuonna 2003. Professori Törmän siirryttyä Teknilliseen korkeakouluun vuonna 2005 dosentti Jussi Toppari perusti plasmoniikan ja molekyylielektroniikan tutkimukseen erikoistuneen tutkimusryhmän. Ryhmä jatkoi Törmän aloittamaa tutkimusta ja teki DNA-rakenteille erilaisia sähköisiä mittauksia.
Kemian alalla professori Kari Rissasen työryhmä on tutkinut supramolekulaarisen kemian kysymyksiä. Tutkijoiden päähuomio on kohdistunut heikkoihin ei-kovalenttisiin vuorovaikutuksiin eli toiselta nimeltään supramolekulaarisiin vuorovaikutuksiin. Ryhmän työn tuloksena on syntynyt mm. tetraedrin muotoinen molekyyli, joka sulkee sisäänsä vaarallista itsestään syttyvää valkoista fosforia.
Päivi Törmän jälkeen nanotiedekeskuksen johtajina toimivat professorit Jouko Korppi-Tommola (2005–2007 ja 2010–2011) ja Matti Manninen (2007–2009).