stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Greg Bear
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
Greg Bear Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Greg Bear Science Fiction Awards Database -sivustolla (englanniksi)
Nick Gevers: The Opener of the Way: An Interview with Greg Bear. Infinity plus 27.5.2000. (englanniksi)
Markku Soikkeli: Virus on viesti ihmiskunnalle. Kiiltomato.net 21.4.2003.
Toni Jerrman: Kuumevirus uhkaa ihmiskuntaa. Helsingin Sanomat 4.5.2003.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Bysantin–sassanidien sota (502–505)

Sassanidien kuningas Khosrau taistelussa
Bysantin–sassanidien sota käytiin vuosina 502–505 Bysantin valtakunnan ja sassanidien Persian välillä.
Sassanidikuningas Kavadh I aloitti sodan. Tekosyynä oli että Rooma oli lupautunut maksamaan Persialle Kaspian solien puolustuksesta. Kavadhin syy aloittaa sota oli luultavasti kuitenkin yhdistää valtakunta yhteistä vihollista vastaan. Roomalaiset eivät aluksi pystyneet kunnolla vastaamaan persialaisten hyökkäykseen. Syynä oli ehkä samana vuonna tapahtunut bulgarien hyökkäys ja suuri arabien ryöstöretki. Persialaiset valtasivat nopeasti Armenian Theodosipoliin, Martyropoliin ja Amidan. Vasta vuonna 505 roomalaiset kävivät vastahyökkäykseen ja valtasivat takaisin Amidan. Persialaiset joutuivat samalla Hefthaliittien hyökkäyksen kohteeksi. Osapuolet solmivat tämän jälkeen seitsemänvuotisen rauhan. Uusi sota syttyi kuitenkin vuonna 527.
Busirites

| Busirites> Βουσιρίτης𓈩 |
| --- | --- |
 Nomoksen sijainti.
Sijainti
 Busirites
Koordinaatit:  30°45′0″N, 31°15′0″E
Valtio:  Egypti
Historia
Tyyppi:  nomos
Ajanjakso:  muinainen Egypti kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta
Alue:  Ala-Egypti
Numero:  9. (L09)
Pääkaupunki:  Busiris
Aiheesta muualla
  Busirites Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Busirites (m.kreik. Βουσιρίτης νομός, Būsiritēs nomos tai Bousiritēs nomos), egyptiläisittäin Andjeti (egypt. 𓈩, ꜥnḏtj), oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ala-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen yhdeksäs nomos.
Nomoksen alkuperäinen egyptinkielinen nimi tarkoittaa Andjeti-jumalaa. Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa ‘Andjeti, ‘Anedjti, Anetzi ja Ati. Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella L09.
Maantiede

Busiriteen nomos oli yksi Ala-Egyptin kahdestakymmenestä nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen yhdeksäs nomos. Nomos sijaitsi Niilin suistoalueen keskellä Niilin Bolbitinos-, Sebennytikos- ja Mendesiakos-suuhaarojen ympäröiminä. Sen pohjoispuolella sijaitsi Ksoiteen nomos (L06), itäpuolella Athribiteen (L10) ja Leontopoliteen nomokset (L11), ja länsipuolella Prosopiteen nomos (L04).
Nomoksen pääkaupunki (mētropolis) oli Busiris eli egyptiläisittäin Per-Usir ja Djedu (nyk. Abu Sir Bana).
Historia

Busiriteen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta L09, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomos tunnetaan Ptolemaios II Filadelfoksen aikaisesta tuloverotusta käsittelevästä papyruksesta (Papyrus Revenue Laws, Rev. pap.). Antiikin ajan kirjailijoista nomoksen mainitsevat Strabon, Plinius vanhempi ja Klaudios Ptolemaios. Se tunnetaan myös nomoksen lyömistä roomalaisaikaisista rahoista.
Nomoksen pääjumalia olivat Osiris, Isis ja Horus-Khentkhety Busiriissa. Faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa nomoksen jumalana esiintyy Djedun Osiris.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Busirites Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites
Kim Stanley Robinson

| Kim Stanley Robinson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1952 (ikä 72)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Kirjailija
Esikoisteos:  The Wild Shore (1983)
Palkinnot
 Hugo-palkinto Locus-palkinto Nebula-palkinto British Science Fiction Award John W. Campbellin muistopalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kim Stanley Robinson (s. 23. maaliskuuta 1952 Waukegan, Illinois) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten Mars-trilogiasta, jonka kolme romaania ilmestyivät vuosina 1992, 1993 ja 1996.
Robinson opiskeli kirjallisuutta ja englannin kieltä Kaliforniassa ja Bostonissa. Hän meni vuonna 1982 naimisiin Lisa Howland Nowellin kanssa. Parilla on kaksi poikaa.
Robinson on työllään voittanut Hugo- ja Nebula-palkinnot, kaksi kumpaakin, sekä John W. Campbellin muistopalkinnon.
Teoksia > Three Californias

The Wild Shore (1983)
The Gold Coast (1988)
Pacific Edge (1990)
Teoksia > Mars

Red Mars (1992), BSFA, Nebula-palkinto
Green Mars (1993), Hugo-palkinto, Locus-palkinto
Blue Mars (1995), Hugo-palkinto, Locus-palkinto
Teoksia > Capital Code

Forty Signs of Rain (2004)
Fifty Degrees Below (2005)
Teoksia > Muut romaanit

Icehenge (1984)
The Memory of Whiteness (1985)
A Short, Sharp Shock (1990)
The Years of Rice and Salt (2002)
2312 (2012), Nebula-palkinto
Shaman (2013)
Aurora (2015)
New York 2140 (2017)
Red Moon (2018)
The Ministry for the Future (2020)
Teoksia > Novellikirjaset

Down and Out in the Year 2000 (1992)
Vinland the Dream (2002)
Teoksia > Kokoelmat

The Planet on the Table (1986)
Escape from Kathmandu (1989)
Remaking History: And Other Stories (1991)
Martians (1999)
Teoksia > Suomennetut romaanit

Antarktika.  ((Antarctica, 1997.) Suomentanut Jaakko Kankaanpää)  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16452-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kim Stanley Robinson Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Toni Jerrman: Antarktika. Tähtivaeltaja 4/2000.
Kimmo Lehtonen: Antarktika. Helsingin Sanomat 17.1.2001.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Wilhelm von Karm

Wilhelm von Karm (3. elokuuta 1820 Pernaja – 5. joulukuuta 1902 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Von Karmin vanhemmat olivat majuri Jacob Magnus von Karm ja Angelique von Ehrenstolpe. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Julie Pewzoff (k. 1870) ja toinen vuodesta 1871 Henrietta Kristina Heickell (1840–1926). Alexander Alfred von Karm (1865–1919) oli Wilhelm von Karmin ottolapsi. Von Karm opiskeli Pietarissa siviili-insinööriksi ja täydensi sitten opintojaan Tartossa arkkitehtuurin alalla ja Moskovassa useilla muilla tieteen aloilla vuoteen 1844 saakka. Vuosina 1845–1847 hän toimi arkkitehtina Moskovassa.
Hänet määrättiin hoitamaan Viipurin läänin arkkitehdin virkaa 20. syyskuuta 1849 ja nimitettiin Viipurin ensimmäiseksi lääninarkkitehdiksi 10. tammikuuta 1852.  Joulukuusta 1865 hän toimi Viipurin lääninrakennuskonttorin esimiehenä ja jäi virasta eläkkeelle helmikuussa 1885. Sittemmin von Karm asui Helsingissä, Viipurin lääninarkkitehtina häntä seurasi Johan Jacob Ahrenberg 1885–1886.
Töitä

Von Karmin yli 30-vuotisen uran töistä Viipurissa ei ole paljon tietoa, mutta arkistojen mukaan ne sisälsivät ainakin lääninsairaalan talousrakennuksen ja vankilan Pantsarlahdessa. Hänen suunnittelemakseen tiedetään myös Viipurin läänin alkujaan yksikerroksinen maanmittauskonttorin rakennus. Von Karm piirsi myös konsuli Wahlin kaksikerroksisen kivitalon ja neljä puista asuinrakennusta Viipuriin.
Brasilian maantiede

| Brasilian maantiede |
| --- | --- |
 Satelliittikuva Brasiliasta.
Maanosa:  Etelä-Amerikka
Naapurimaat:  Uruguay, Argentiina, Paraguay, Bolivia, Peru, Kolumbia, Venezuela, Guyana, Suriname ja Ranskan Guayana
Koordinaatit:  10°00'S 55°00'W
Tilastot
Pinta-ala:  8 511 965 km²
 – Sisävesi:  55 455 km² 
Rantaviiva:  7 367 km
Ennätykset
Korkein kohta:  Pico da Neblina, 2 994 m
Matalin kohta:  Atlantin valtameri, 0 m
Pisin joki:  Amazon, 6 800 km
Suurin järvi:  Sobradinho, 4 200 km²
Ilmasto
Ilmasto:  trooppisesta subtrooppiseen
Luonnonvarat
Luonnonvarat:  rautamalmi, mangaani, tina, bauksiitti, kupari, fosfaatit, kivihiili, maaöljy
Ympäristöongelmat
Ympäristöongelmat:  sademetsien tuhoutuminen
Brasilian maantiede on maan suuren koon vuoksi monimuotoinen. Brasilia on pinta-alaltaan maailman viidenneksi suurin valtio ja Etelä-Amerikan suurin. Se on pinta-alaltaan lähes puolet Etelä-Amerikasta. Suurin osa maasta sijaitsee trooppisella vyöhykkeellä, mutta maan eteläosat ulottuvat myös subtrooppiselle vyöhykkeelle.
Brasilialla on yhteistä maarajaa Ecuadoria ja Chileä lukuun ottamatta kaikkien muiden Etelä-Amerikan valtioiden kanssa. Idässä Brasilia rajoittuu Atlantin valtamereen, ja sillä on rannikkoa noin 7 400 kilometriä. Manneralueen lisäksi maahan kuuluu saaria, kuten Fernando de Noronha, jonka pinta-ala on 26 km² ja jossa asuu 1 200 asukasta. Maan pinta-alasta on sisävesiä 55 457 km².
Brasilia jakautuu pinnanmuotojen perusteella kolmeen alueeseen: Amazonasin alankoon, maan osuuteen Guayanan ylängöstä ja etelän ylänköön. Maan pinta-alasta 41 prosenttia on alankoa ja ylänköä yli 58 prosenttia.
Geologia ja maaperä

Amazonin allasta rajoittaa kaksi ylänköä: Brasilian ja Guayanan ylängöt, jotka ovat lähimpänä toisiaan Santarémin kohdalla. Allasalue on alankoa ja suurimmaksi osaksi alle 150 metrin korkeudella meren pinnalta.
Brasilian eri suuralueet ovat syntyneet geologisen historian eri aikakausilla.
Geologia ja maaperä > Guayanan ylänkö

Kolmesta Brasilian päävyöhykkeestä pienin on Guayanan ylänkö, jonka Brasilian osuudella on pinta-alaa noin 400 000 neliökilometriä eli vain 5 % maan kokonaispinta-alasta. Guayanan ylängön, joka on hyvin vanha massiivi, peruskallio muodostuu gneissistä, kiilleliuskeesta, graniitista ja kvartsiitista. Alueella on myös nuorempia, vulkaanisia kivilajeja, jotka ovat kerrostuneet vanhojen kivilajien päälle.
Vuorimaan länsiosassa on paljon laajoja ylänköjä ja pöytävuoria, koska siellä alustan päälle on kertynyt jopa 1000 metrin paksuinen triaskautinen hiekkakivi. Länsiosan alueelta, josta vain pieni osa sijaitsee Brasilian puolella, löytyy maan korkein huippu Pico da Neblina (2994 m).
Vuorimaan itäosaa erottaa länsiosasta Rio Brancon leveä vajoama. Itäosasta ei löydy peitekerroksia, ja maisemallisesti alueelta löytyykin vain kiteisen peruskallion luomia penkereitä ja matalasti aaltoilevia ylänköjä. Alueen korkein kohta, joka sijaitsee vedenjakajalla, on alle 1000 metrin korkeudella. Vuorimaan itäosa on pääosin trooppista sademetsää, mutta vedenjakajien kohdalla on vähäsateisuuden vuoksi avoimia yläsavanneja.
Ylängön massiivin ja Amazonasin rajalla on paljon koskia ja putouksia, koska alueella on jyrkkä murros. Kosket vaikeuttavat pääsyä sisämaahan niin paljon, että alueella elää vain karaib-intiaaneja.
Geologia ja maaperä > Amazonasin alanko

Amazonasin alanko on 3 500 kilometriä pitkä alanko Andien ja Atlantin välissä. Se on leveimmillään pohjois-eteläsuunnassa 2 000 kilometriä leveä. Alue peittää Etelä-Amerikasta viidenneksen eli 3 600 000 neliökilometriä, josta 2 300 000 neliökilometriä kuuluu Brasilialle. Amazonasin alangon osuus Brasilian valtion pinta-alasta on 27 prosenttia.
Amazonasin allas on geologisesti hyvin vanha, sillä varhaisella paleotsooisella ajalla noin 600 miljoonaa vuotta sitten Guayanan ylängön ja Brasilian ylängön vanhojen massiivien välissä sijaitsi syvälle työntyvä muinaisen valtameren lahti, jonka erosi merestä tertiäärikaudella Andien poimuttumisen takia. Alueesta tuli järvi, jonne joet kuljettivat maalajeja. Pääosin hiekasta ja savesta muodostunut maalajien kerrostuma, joka nykyään peittää ainoastaan reuna-alueilla esiin jääviä paleotsooisia kerroksia, kertyi 800 metrin paksuiseksi. Järvi murtui Atlanttiin kvartäärikauden alussa, josta lähtien Amazonasin vesijärjestelmä on laskenut mereen. Nykyinen "terra firme" eli kiinteä maa muodostuu järven tyhjentyessä maalle jääneistä kerrostumista. Joet kaivoivat näihin kerrostumiin syviä laaksoja merenpinnan ollessa hyvin alhaalla (jopa 100 metriä nykyistä tasoa alempana) pleistoseenikaudella. Merenpinnan noustessa joet alkoivat täyttää näitä hyvin leveitä laaksoja, ja syntyi laajoja tulva-alueita eli nykyisiä várzea-alueita, jotka toisin kuin terra firme peittyvät säännöllisesti tulvan alle. Amazonjoen, Tocantisin, Xingun ja Tapajósin laajat suut syntyivät pleistoseenikaudella. Amazonjoki on täyttänyt suualueensa sedimenteillä valtavaksi suistoksi, mutta muut ovat jääneet ennalleen, koska Brasilian ylängöltä virtaavissa joissa on vain vähän sedimenttejä. Amazonjoen suiston ja Tocantinsin suualueen väliin on muodostunut 47 573 neliökilometrin suuruinen Marajósaari.
Geologia ja maaperä > Brasilian ylänkö

Brasilian ylänkö eli Planalto on pinta-alaltaan noin 6 miljoonaa neliökilometriä. Se sijaitsee Etelä-Amerikan keskiosan itäpuolella, rajoittuen idässä jyrkästi laskien Atlantin valtamereen ja lännessä Pampan ja Gran Chacon alankoihin. Ylängön korkeus on sen keskivaiheilla 500–1 000 metriä, etelässä ja idässä se nousee 2 000–3 000 metrin korkeuteen. Alueen korkein huippu ja koko Brasilian kolmanneksi korkein vuori on Pico da Bandeira (2 890 m) Alue voidaan jakaa Koillis-Brasiliaan, Keski-Brasiliaan, Kaakkois-Brasiliaan ja Etelä-Brasiliaan.
Brasilian ylängön erittäin vanha massiivi on muodostunut kiteisistä, pääosin metamorfisista kivilajeista, kuten kvartsiitista, kiilleliuskeesta ja gneissistä. Peruskallio on eräillä paikoilla pinnassa: Atlantin rannikolla sekä myös luoteessa Amazonjoen sivujokien paljastamana. Maaperän puuttuminen Atlantin rannikolta selittyy sillä, että kun koko Etelä-Amerikan mannerlaatta kallistui länteen, mantereen itäpuoli nousi ja siihen kohdistui suurempi eroosio.
Brasilian ylängöltä löytyy monia pinnanmuotoja, vaikka se onkin geologisesti yhtenäinen, koska alueen peruskalliota peittävät matalat, osin kuluneet paleotsooiset ja mesotsooiset kerrostumat. Maaperä on pääosin hiekkakiveä ja konglomeraatteja, osin myös kalkkia. Alueen eteläosista löytyy ylimmistä maakerroksista basalttia.
Geologia ja maaperä > Brasilian ylänkö > Koillis-Brasilia

Koillis-Brasiliassa rannikon tasanko on 40–60 kilometriä leveä ja osin leveämpikin. Tasangon jälkeen alkaa ylänkö, joka nousee pengermänä 200–300 metrin korkeuteen. Ylänkö on yksi yhtenäinen laatta alueella. Kalliolaattaa peittävät nuoremmat kerrostumat alueen keskiosassa ja osin idässäkin, mutta lännessä kallio on pinnassa. Läntinen ylänkö on keskimäärin 400–800 metrin korkeudella ja alueella tavataan hiekkakivisiä pöytävuoria, jotka ovat jäännöksiä paleotsooista ja mesotsooista sedimenttipeitteistä. Osin vain 150 metriä korkeassa matalammassa länsiosassa on paljon erillisiä vuoria, jotka muodostuneet gneissistä ja graniitista.
Geologia ja maaperä > Brasilian ylänkö > Keski-Brasilia

Keski-Brasilia on pääosin loivasti pohjoiseen viettävä ja loivasti aaltoileva peruskalliolaakio. Se rajoittuu etelässä Paraguayn alankoon ja muodostaa Brasilian ylängön länsiosan. Monet Amazonjoen sivujoet ovat tehneet kallioon syviä laaksoja. Ruohokaistat ja tiheät metsäalueet vuorottelevat ylängöllä.
Myös Keski-Brasiliasta löytyy pöytävuoria, mutta pohjoisessa ne ja peitekerrokset ovat kuluneet pois lähes kokonaan. Etelän pöytävuoret ovat säilyneet paremmin, pohjoiseen ovat jääneet vain matalat hiekkakiviset pöytävuoret Serra do Cachimbo ja Serra dos Caiabis. Etelän pöytävuorien, joita ovat Chapada dos Parecis, Mato Grosson ylänkö ja Serra do Roncador, väliin on muodostunut syviä, jyrkkärinteisiä laaksoja. Ylänkö laskeutuu Mato Grosson eteläpuolella kohti Paranáa jyrkästi länteen laskevana, pohjois-eteläsuuntaisina portaina. Paranán ja Paraguay-joen sivujoet luovat jyrkkiä laaksoja, jotka jakavat alueen vuorijonoiksi ja yksittäisvuoriksi.
Paraguay-joki saa alkunsa noin 140 000–195 000 neliökilometrin Pantanal-tulvatasangolla, joka on Brasilian ylängön vajoama. Tulvatasanko on 200–400 kilometriä leveä alanko, josta suuri osa peittyy tulva-aikana vedellä. Vajoaman alueelta löytyy paljon järviä, soita, kosteametsiä ja jokia, joita reunustavat galleriametsät.
Geologia ja maaperä > Brasilian ylänkö > Kaakkois-Brasilia

Kaakkois-Brasilia muodostaa 800–1 000 metriä korkean penkereinä kohoavan ylängön, jota erottaa Atlantin valtamerestä paikoin jopa 2 500 metriä korkea rannikkovuoristo Serra do Mar. Hyvin jyrkästi mereen laskeutuvan rannikkovuoriston väliin työntyy, etenkin etelässä, meri syvinä lahtina. Kaakkois-Brasiliassa on paljaita, kupolimaisia vuoria, joista tunnetuin on Rio de Janeiron Sokeritoppavuori.
Kaakkois-Brasilian osavaltion Minais Gerasin (”Yleiset kaivokset”) eteläosassa on vuorimaa, joka on geologisesti nuori laakio. Laaksot jakavat vuorimaan vuorisiksi ylängöiksi, jotka aaltoilevat loivasti. Peruskallion päälle on kerrostunut voimakkaasti poimuttuneita sedimenttejä ja kovien kvartsiittikerrosten välissä on pehmeämpiä kiilleliuskeita. Alueesta onkin muodostunut syvien rotkomaisten laaksojen halkoma vuoristo. Sen prekambriset kerrostumat sisältävät mineraaleja, kuten rautamalmia ja mangaania.
Geologia ja maaperä > Brasilian ylänkö > Etelä-Brasilia

Etelä-Brasilia on pinnanmuodoiltaan melko samanlainen kuin Kaakkois-Brasilia. Molemmat ovat porrasylänköjä, joita rannikkovuoristo erottaa Atlantin valtamerestä, mutta Etelä-Brasiliassa portaat ovat enimmäkseen basalttikerrostumia. Brasilian ylänkö loppuu Rio Grande do Sulin osavaltioon etelässä, jossa on jopa 600 metrin paksuinen basalttiylängön etelärinne. Vuoristo on muodostunut triaskauden hiekkakivestä ja vulkaanisesta trapista.
Ilmasto

Brasilian ilmasto on pääosin trooppinen, maan eteläosassa myös subtrooppinen, vaikka ylängöillä ja etelässä on viileämpääkin. Trooppinen vyöhyke jakaantuu sademetsäilmastoon jota on Brasilian pohjoisosissa ja osittain rannikolla, sekä savanni-ilmastoon jota on suurimmaksi osaksi Brasilian koillisilla- ja keski-läntisillä alueilla, sekä osittain kaakkoisella alueella ja pohjoisen alueen eteläosissa. Eteläinen subtrooppinen vyöhyke käsittää kesäsadeilmaston jota tavataan kaakkoisella ja eteläisellä alueella, sekä ruohoaroilmaston joka ulottuu Brasilian eteläisimpiin osiin Pampana. Amazonin alangolla sataa erityisen paljon joulu-kesäkuussa, mutta alueella sataa ympäri vuoden; rankat kuurosateet liittyvät iltapäivän ukonilmoihin. Kylmää vuodenaikaa ei ole laisinkaan, vaan vuorokauden keskilämpötila on lähes aina 25 ja 27 celsiusasteen välillä. Sademäärien ja lämpötilan seurauksena ilman kosteusprosentti on lähes 90 %.
Mitä pidemmälle etelään Brasiliassa kuljetaan, sitä enemmän vuodenaikojen sademäärät ja lämpötilat alkavat vaihdella. Etelä-Brasiliassa kesä on talvea kosteampi ja lämpötilat vaihtelevat 14 ja 25 celsiusasteen välillä. Ylängöllä esiintyy jopa lumisateita ja lämpötila voi laskea -8 celsiusasteeseen.
Brasilian pohjoisrannikolla Natalin ja São Luisin välillä sataa vuosittain vain 600–800 millimetriä ja sateet tulevat epäsäännöllisesti: välillä on kuivuuskausia, joskus on rajuja kuurosateita. Koillis-Brasilian ilmasto on silti trooppista, mutta kuivien kausien takia alueen sisäosassa on caatingametsiä, joka peittää vain kaksi kolmasosaa maanpinnasta.
Ilmastodiagrammeja Brasiliasta
| Rio de Janeiron  ilmastodiagrammi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| T | H | M | H | T | K | H | E | S | L | M | J |
|      157    39 16  |      125    38 17  |      134    36 18  |      102    35 15  |      63    35 14  |      56    33 11  |      51    34 11  |      40    36 11  |      63    38 10  |      80    39 13  |      92    38 15  |      129    39 13  |
lämpötila celsiusasteina sademäärä millimetreinä Lähde: (Maailma jossa elämme 1 (1990) s. 88)
| Manauksen  ilmastodiagrammi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| T | H | M | H | T | K | H | E | S | L | M | J |
|      266    37 20  |      247    38 20  |      269    36 19  |      267    35 20  |      194    35 20  |      100    35 19  |      64    35 18  |      38    37 19  |      60    37 20  |      124    39 20  |      152    37 20  |      216    39 20  |
lämpötila celsiusasteina sademäärä millimetreinä Lähde: (Maailma jossa elämme 1 (1990) s. 88)
| Porto Alegren  ilmastodiagrammi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| T | H | M | H | T | K | H | E | S | L | M | J |
|      93    39 10  |      90    40 11  |      91    39 9  |      109    36 6  |      125    32 0  |      128    31 -2  |      127    33 -2  |      123    33 -1  |      134    36 2  |      107    35 5  |      85    38 6  |      96    40 8  |
lämpötila celsiusasteina sademäärä millimetreinä Lähde: (Maailma jossa elämme 1 (1990) s. 88)
Vesistöt

Brasilian itäpuoli rajoittuu mereen ja maalla onkin rannikkoa yhteensä noin 7400 kilometriä. Maan pinta-alasta on sisävesiä 55 457 km².
Amazonjoen ja sen sivujokien lisäksi Brasiliassa on muitakin pitkiä jokia. Maan koillisosassa sijaitsevan São Francisco -joen pituus on 3 160 kilometriä, Tocantinsin noin 2 400 kilometriä, Parnaíban noin 1 700 kilometriä, Paranán noin 2 570 kilometriä ja Paraguayn 2 549 kilometriä.
Brasiliassa ei ole monia järviä. Muutamia järviä maassa kuitenkin on, kuten Guarapirangan ja Paranoán tekojärvet. Brasilian suurin järvi on Sobradinhon tekojärvi, joka on myös maailman kahdenneksitoista suurin tekojärvi, mutta maan suurin ei-keinotekoinen järvi on Lagoa dos Patos.
Vesistöt > Merenrannikko

Brasilian rannikko on vain noin 200 metrin syvyinen, mutta syvenee nopeasti useaan kilometriin mentäessä merelle noin 50-100 kilometriä. Rannikon merenpohja on kerroslaakioinen ja ainoastaan Rio De Janeiron edusta ja kapealti eteläisen alueen rannikko on vailla paksua sedimenttipeitettä. Brasilian pohjoispuolella sijaitsee Cearan syvänmeren tasanko, keskiosissa Brasilian allas, ja maan eteläosissa Rio Granden massiivi. Keskellä Atlantin valtameren pohjaa kulkee Amerikan- ja Afrikan mannerlaattojen välinen valtameren selänne, josta johtuen alueella esiintyy seismistä toimintaa, mutta harvoin.
Vesistöt > Merenrannikko > Merivirrat

Brasilian rannikolle suuntautuva merivirta on lähtöisin Afrikan rannikolta noin päiväntasaajan korkeudelta. Se jakaantuu etelään ja pohjoiseen suuntautuvaksi virraksi Brasilian rannikolla Rio Grande do Norte osavaltion kohdalla. Pohjoiseen suuntautuu ympäri vuoden voimakas lämmin merivirta, kun etelään suuntautuva virtaus on heikompi ja kesällä hieman viileämpi.