stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkaväkirykmentti 9 (talvisota)
Sotatoimet > Taistelut Mannerheim-linjalla

Neuvostoliiton koko tammikuun valmistelema suurhyökkäys alkoi 11. hemikuuta 1940 Karjalankannaksella. Sitä edelsi tykistön jatkuvana sateena ammuttu rumputuli. Rintamassa oli ollut vilkasta toimintaa helmikuun 1. päivästä lähtien, ja puna-armeija oli painostanut lakkaamatta miltei yhtämittaisen tykistö- ja kranaatinheitintulen säestämänä. Haavoittuneiden ja kaatuneiden lukumäärä kasvoi kasvamistaan. Hyökkäyksen painopiste oli odotetusti suomalaisten 3. Divisioonan alueella Summajärven alueella. Puna-armeijan jalkaväen tukena oli satoja panssarivaunuja. Hyökkäyksen painopiste on Suokannan, Summan kylän ja Lähteen lohkoilla, jossa tilanne muuttui nopeasti kriittiseksi. Vihollinen murtautui sisään Summajärven oikealla puolella ns. Lähteen lohkolla, jossa olivat suomalaisten vahvimmat bunkkerit, Poppius ja Miljoonalinnake.
Summan kylässä vihollinen torjuttiin, mutta Lähteen lohkolla puna-armeijan eversti Aljabushevin johtama 123. D onnistui valtaamaan Poppiuksen linnakkeen ja sen itäpuolella olevat tukikohdat. Sieltä venäläiset etenivät iltaan mennessä aina tukilinjalle asti. Venäläisten murtokohta on noin neljä kilometriä leveä ja kilometrin syvä. Suomen reservien tekemä vastahyökkäys ei tuottanut tulosta.
Vihollinen pääsi ryhmittymään hyökkäykseen rauhassa oman tykkitulensa suojassa, sillä suomalaiset eivät voineet ammuspulasta johtuen häiritä hyökkääjiä tarpeeksi. Miinakentät ja kiviesteet olivat hajonneet päiväkausia jatkuneissa tykistövalmisteluissa, ja piikkilankaesteet oli ajettu nurin. Lähteen lohkoa puolusti vahvennettu II/JR 9 kapteeni Lindmanin johdolla. Siinä oli noin 600 miestä. Sitä vastaan hyökkäsi divisioonan verran miehiä ja kaksi panssarivaunupataljoonaa. Tässä tilanteessa venäläiset keskeyttivät hyökkäyksen ja alkoivat kaivautua maahan. Kun II/JR 9 parin päivän päästä koottiin uudelleen, sen vahvuus oli 165 miestä.
Kun Poppius oli ammuttu hajalle, ja suomalaisjoukot olivat vetäytyneet, Lähteen lohkon viimeiset puolustajat jäivät Miljoonalinnakkeeseen. II/JR 9:n vänrikki Harry Skaden joukkueen käskettiin pitää ainoa edes vähän ehjä linnoitus. Kaikkiaan Skaden joukkueessa 38 miestä, joista pääosa oli Miljoonalinnakkeessa, jonka venäläiset räjäyttivät linnaketta puolustavine suomalaismiehineen.
Puna-armeijan joukkojen sisäänmurto Mannerheim-linjalla laajeni läpimurroksi helmikuun 13. päivänä. Murtoalue saatiin rajatuksi, mutta pääpuolustuslinja oli mennyt lopullisesti. Mannerheim päätti helmikuun 15. päivänä luopua nimeään kantavasta linjasta. Asemansa pitäneet naapurilohkojen miehet aloittivat vetäytymisen samana päivänä. Niin myös Merkin lohkosta vastannut JR 9.
Komentajat

everstiluutnantti Emil Hagelberg
Rykmentin pataljoonan komentajina olivat:
I pataljoona: kapteeni Åke Sourander
II pataljoona: kapteeni Arthur Viking Linden
III pataljona: kapteeni Vincent Lundström
Estekivet, vahvistettu piikkilangalla. Taustalla Sj 5 eli ”Miljoonalinnake”.
Operaatiovahvistin

Erilaisia operaatiovahvistimen sisältäviä komponentteja. Vasemmanpuoleisin alhaalla oleva komponentti sisältää yhden operaatiovahvistimen.
Operaatiovahvistin (engl. operational amplifier) (puhekielessä opari, oppari tms.) on elektroniikan komponentti, joka vahvistaa kahden sisääntulonsa välistä potentiaalieroa eli jännitettä suurella vahvistuskertoimella A. Komponentissa on viisi napaa: kaksi sisääntuloa, käyttösähkön navat ja ulostulonapa. Tyypillisesti operaatiovahvistinta käytetään vahvistamaan analogisia signaaleja, kuten audiosignaalia tai anturilta tulevaa mittaustietoa.
Ideaalisen operaatiovahvistimen vahvistus on ääretön. Käytännössä vahvistus A ei ole ääretön, vaan esimerkiksi LM358-operaatiovahvistimessa vahvistus on n. 100 000 -kertainen.
Sisäisesti operaatiovahvistin koostuu useista eri komponenteista, kuten transistoreista, kondensaattoreista ja vastuksista, mutta käytännössä käyttäjän ei tarvitse tietää operaatiovahvistimen sisäistä kytkentää. Useat eri valmistajat myyvät operaatiovahvistimia yksittäisinä valmiina mikropiireinä. Yksi komponentti voi sisältää useita operaatiovahvistimia. Esimerkiksi LM358-komponentti sisältää kaksi erillistä operaatiovahvistinta, joita voidaan käyttää toisistaan riippumatta. Operaatiovahvistin on hyvin yleinen komponentti niin kulutuselektroniikassa, teollisuudessa kuin myös tieteellisissä tutkimuslaitteissa.
Teoriaa ja toimintaperiaate

Operaatiovahvistin vahvistaa kahden tuloliittimensä välistä jännitettä. Lähtöjännitteen yhtälö voidaan kirjoittaa muodossa
missä A on avoimen silmukan vahvistus ja V+ ja V− ovat sisääntulonapojen jännitteet. Lähtöön välittyy siis yksinkertaisimmillaan tulojännitteiden erotus tietyllä vahvistuksella. Käytännön vahvistinkytkennöissä piirin vahvistus määrätään aina lisäämällä piiriin negatiivista takaisinkytkentää ulkoisten komponenttien avulla. Näin kytkettynä piiri toimii hyvin lineaarisesti tietyissä rajoissa.
Teoriaa ja toimintaperiaate > Piirikaaviomerkinnät ja kytkentä

Oikealla olevassa kuvassa on operaatiovahvistimen piirrosmerkki. Koko operaatiovahvistin kuvataan "kolmiona", joka vahvistaa sisääntuloliittimien välistä jännitettä ja syöttää sen ulostuloon (Vout). Riippuen operaatiovahvistimen käyttökohteesta tulosignaalin syöttöön käytetään joko invertoivaa (V-) tai ei-invertoivaa sisääntuloa (V+). Invertoivaa tuloa käytettäessä ulostulossa on vahvistuksen lisäksi 180 asteen vaihesiirto. Vs+ ja Vs− ovat operaatiovahvistimen oman käyttöjännitteen napoja. Operaatiovahvistin tarvitsee toimiakseen käyttösähkön, joka samalla määrää ulostulosignaalin maksimi- ja minimiarvon. Esimerkiksi kaksipuolisella 12 V:n käyttöjännitteellä lähtöön voidaan saada maksimissaan ±12 V, vaikka vahvistus vahvistaisikin jännitettä suuremmaksi. Pinnien (napojen) nimeämisessä voi olla eroja riippuen käytettävästä standardista ja alueellisista eroista. Usein operaatiovahvistimesta jätetään piirikaavioon merkitsemättä käyttöjännitteen navat, koska ne eivät vaikuta muun piirin toimintaan.
V+: ei-invertoiva tai ei-kääntävä tulo
V−: invertoiva tai kääntävä tulo
Vout: lähtö
VS+: positiivinen käyttöjännite
VS−: negatiivinen käyttöjännite
Teoriaa ja toimintaperiaate > Avoimen silmukan operaatiovahvistin

Avoimen silmukan operaatiovahvistimessa ei ole takaisinkytkentää, joten se toimii komparaattorina. Tällöin operaatiovahvistin vahvistaa sisääntulonapojen välisen jännitteen avoimen silmukan vahvistuskertoimensa A arvolla, kuitenkin saamansa käyttöjännitteen rajoissa. Esimerkiksi jos invertoiva sisääntulo on kytketty maahan ja ei-invertoivaan tuloon kytketään positiivinen jännite, niin ulostuloon tulee positiivinen käyttöjännite; jos ei-invertoivaan sisääntuloon kytketään negatiivinen jännite, niin ulostuloon tulee negatiivinen käyttöjännite.
Teoriaa ja toimintaperiaate > Suljetun silmukan operaatiovahvistin

Suljetun silmukan operaatiovahvistimessa on takaisinkytkentä ulostulosta negatiiviseen (invertoivaan) sisääntulonapaan. Tällöin suljetun silmukan vahvistuksen suuruus riippuu lähes pelkästään takaisinkytkennässä käytetyistä komponenteista ja suljetun silmukan vahvistuksen arvo on huomattavasti pienempi kuin avoimen silmukan operaatiovahvistimen. Takaisinkytkentäkerroin on vastaavasti suuri.
Operaatiovahvistimen ominaisuuksia > Ideaalinen operaatiovahvistin

Ideaalisella operaatiovahvistimella on seuraavanlaisia ominaisuuksia:
Avoimen silmukan vahvistus ääretön
Ääretön tuloimpedanssi
Lähtöimpedanssi nolla
Tulon offset-jännite nolla, eli lähdön jännite on nolla differentaalijännitteen ollessa nolla
Äärettömän suuri lähtöjännite
Ääretön kaistanleveys
Vaihesiirto nolla
Lähtöjännitteen nousunopeus (slew rate) ääretön
Ei kohinaa
Suljetussa silmukassa takaisinkytkentä yhdessä operaatiovahvistinkomponentin hyvin suuren vahvistuksen kanssa pyrkii pitämään sisääntulonapojen erotuksen nollana. (Käytännön piireissä napojen välillä vaikuttaa kuitenkin offset-jännite.)
Operaatiovahvistimen ominaisuuksia > Käytännön operaatiovahvistin

Todellisuudessa ei ole olemassa ideaalisia operaatiovahvistimia. Käytännön vahvistimilla ei ole edellä mainittuja ideaalisia ominaisuuksia.
Avoimen silmukan vahvistus tyypillisesti 100 000–1 000 000
Tuloimpedanssi 1–100 MΩ
Lähtöimpedanssi alle 100 Ω
Tulon offset-jännite 0,01–6 mV
Biasvirta kummassakin tulonavassa, toisessa mahdollisesti suurempi kuin toisessa
Lähtöjännite korkeimmillaan yhtä suuri kuin käyttöjännite
Ominaisuudet muuttuvat lämpötilan mukaan
Hyötysuhde ei ole 100 %, koska osa käyttösähköstä kuluu hukkalämpönä
Lähtöjännitteen nousunopeus 0,5–35 V/µs
Operaatiovahvistimen kytkennät

Pääartikkeli: Operaatiovahvistimen kytkennät
Operaatiovahvistimen kytkennät > Ei takaisinkytkentää

Operaatiovahvistin toimii komparaattorina jos sen vahvistusta ei hallita takaisinkytkennällä. Lähtöjännite vastaa positiivista käyttöjännitettä, kun V+ on pienempi kuin V- ja negatiivista, kun V- on pienempi kuin V+.
Operaatiovahvistimen kytkennät > Positiivinen takaisinkytkentä

Positiivisella takaisinkytkennällä voidaan toteuttaa esimerkiksi hystereesiä käyttävä komparaattori eli Schmitt-liipaisin. Tietynlaiset piirit kuten aktiivisuotimet ja kolmioaalto-oskillaattorit käyttävät positiivista sekä negatiivista takaisinkytkentää yhdessä.
Operaatiovahvistimen kytkennät > Negatiivinen takaisinkytkentä

Negatiivinen takaisinkytkentä on yleisin operaatiovahvistimen kytkentä. Negatiivisen takaisinkytkennän seurauksena operaatiovahvistimen tulojen jännite-ero on nolla. Kun huomioidaan ideaalinen ääretön tuloimpedanssi, eli virtaa ei kulje tuloihin, operaatiovahvistimen kytkentöjen analyysi helpottuu.
Operaatiovahvistimen kytkennät > Negatiivinen takaisinkytkentä > Ei-invertoiva vahvistin

Ei-invertoivaan tuloon kytketty tulosignaali vastaa vahvistettua lähtöä, kun invertoiva tulo on kytketty kuvan mukaisesti vastuksista muodostettuun jännitteenjakajaan, jonka päät ovat operaatiovahvistimen annossa ja maassa.
Lähtöjännite Vout saadaan lasketuksi kaavalla
Operaatiovahvistimen kytkennät > Negatiivinen takaisinkytkentä > Invertoiva vahvistin

Ei-invertoiva tulo on kytketty maahan, ja invertoivaan tuloon tuleva signaali muuttuu vastakkaismerkkiseksi ja vahvistetuksi lähdössä.
Lähtöjännite Vout saadaan lasketuksi kaavalla
Operaatiovahvistimen kytkennät > Muita kytkentöjä

Jänniteseuraaja
analoginen summain
differentiaalivahvistin
integraattori
derivaattori
suotimet
komparaattori eli vertailupiiri
tarkka tasasuuntaaja mittaussovelluksiin
tarkka tasolukko
lineaarinen jännitteen regulointi
piikki-ilmaisin (huippuarvoilmaisin)
näytteenotto- ja pitopiiri (A/D-muuntimissa)
oskillaattorit ja aaltomuotogeneraattorit
tarkka vakiovirtalähde
instrumenttivahvistin
Kirjallisuutta aiheesta

Timo Haiko: Analoginen elektroniikka – komponentit, mittalaitteet, peruskytkennät, simulointi.  WSOYpro Oy, 1. painos,, 2009.  ISBN 978-951-0-26039-5
Pentti Salo: Analogista elektroniikkaa – periaatteita ja sovellutuksia.  Otava Kirjapaino Oy, 1.–4. painos,, 2004.  ISBN 951-1-11247-3
Kimmo Silvonen, Gaudeamus Helsinki University: Elektroniikka ja puolijohdekomponentit.  Otatieto, Gaudeamus Helsinki University Press,, 2009.  ISBN 978-951-672-361-0
Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Operaatiovahvistin, H. Honkanen, Kajaanin ammattikorkeakoulu
Operaatiovahvistimen piirrosmerkki
Avoimen silmukan operaatiovahvistin
Suljetun silmukan operaatiovahvistin
Operaatiovahvistimen sijaiskytkentä
Operaatiovahvistinkytkentä ei-invertoivassa vahvistuksessa
Operaatiovahvistinkytkentä invertoivassa kytkennässä
Kauppakeskus Linna

Kauppakeskus Linnan julkisivua Raatihuoneenkadun puolelta.
Kauppakeskus Linna on entinen kauppakeskus Hämeenlinnan keskustassa Raatihuoneenkadun varrella. Kauppakeskus sijaitsee 3. kaupunginosassa. Vuodesta 2020 rakennus on ollut kulttuurikäytössä
Kauppakeskus Linna perustettiin vuonna 1998 entisten 1960- ja 70- luvuilla rakennettujen Sokoksen ja Centrumin tavaratalojen kiinteistöihin. Kortteli 1, johon kauppakeskus kuuluu, sijaitsee Kauppatorin länsipuolella ja sen alueelle sijoittuu myös Sibeliuksen syntymäkoti. Kauppakeskus Linnassa on kolme liikekerrosta ja lisäksi kattopysäköintialue. Se oli kaupungin toiseksi suurin kauppakeskus vuonna 2014 valmistuneen Goodmanin jälkeen. Valtaosa sen myymälöistä kuitenkin siirtyi Goodmaniin, ja Linnassa toiminut S-market lopetti loppuvuodesta 2015 vuokrasopimuksen erimielisyyksien vuoksi.
Kauppakeskus Linna sijoittuu korttelissa kolmelle eri tontille, joista jokaisella on eri omistaja. Keskimmäinen tontti, jolla sijaitsee entinen Sokoksen tavaratalo, siirtyi vuonna 2016 suuressa, useiden kaupunkien kohteita kattaneessa kaupassa Hatfield Philips -rahoitusyhtiöltä suomalaiselle City Kauppapaikat Oy:lle. Hämeenlinnan kaupunki on perustanut ohjausryhmän Ykköskortteliksi nimetyn 1. korttelin kehittämistä varten. Nykyisten rakennusten säästämisen tai purkamisen suhteen ei ole vielämilloin? tehty päätöstä. Kortteliin saatetaan tulevaisuudessa sijoittaa liiketilojen lisäksi asuntoja, toimistotiloja sekä muuta toimintaa. 1.korttelin alueelle kaavaillaan korkeatasoista liike-, palvelu- ja asuinrakentamista. Korttelin kaavoitusprosessin aloittamisesta päätettiin kaupunginhallituksessa loppuvuodesta 2018, ja uuden asemakaavaehdotuksen arveltiin tuolloin valmistuvan aikaisintaan vuonna 2020.
Häpeä (romaani)

| Häpeä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jouko Turkka
Kansitaiteilija:  Jaakko Ollikainen
Kieli:  suomi
Genre:  romaani
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1994
Sivumäärä:  318 s.
ISBN:  951-1-12786-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Häpeä: Vaellusromaani on Jouko Turkan vuonna 1994 ilmestynyt romaani. Sen on kustantanut Otava. Kirja oli Finlandia-palkintoehdokkaana 1994.
Aiheesta muualla

Karonen, Vesa & Laine, Erkki: Jouko Turkka ratsastaa jälleen: Vaellusromaanin sankari etsii rakkautta nainen hevosena HS.fi. 2.11.1994.
Kemia

Kemia on aineen koostumusta, ominaisuuksia ja muuttumista tutkiva tiede. Kemia luokitellaan luonnontieteisiin ja se tutkii pääasiassa alkuaineiden ja niiden muodostamien yhdisteiden, kuten molekyylien, rakennetta ja käyttäytymistä sekä etsii keinoja molekyylien tunnistamiseksi ja valmistamiseksi. Alkuaineiden varsinainen koostumus – atomit ja alkeishiukkaset – kuuluvat sen sijaan fysiikan aihepiiriin. Kemian tutkimuksessa keskitytään kemiallisiin reaktioihin ja kemiallisiin sidoksiin; alkuaineita ei voida jakaa tai muuttaa toiseksi aineeksi kemiallisissa prosesseissa. Kemia ja fysiikka kuitenkin hyödyntävät osin samoja konsepteja, kuten esimerkiksi kemiassa huomioidaan energia ja massa kemiallisia reaktioita tarkasteltaessa.
Kemiantutkimuksen tuloksia ovat esimerkiksi muovit, maalit, lääkkeet, lannoitteet, polttoaineet, pesuaineet, räjähteet ja metalliseokset. Kemiantuotteilla on ollut suuri merkitys modernin yhteiskunnan materiaalisen perustan mahdollistamisessa esimerkiksi lannoitteiden ja polttoaineiden myötä ja erilaisia kemiantuotteita varten on syntynyt niitä jalostava kemianteollisuus. Kemia mahdollistaa erilaisten ihmisille hyödyllisten aineiden tuottamisen ja nykyään tämä tuotanto on järjestäytynyt kustannustehokkaaksi teollisuustuotannoksi. Tavallisesti tällöin on kyse prosessiteollisuudesta, jossa hyödynnetään kemiallisten käsittelyvaiheiden lisäksi myös fysikaalisia käsittelyvaiheita. Ilman kemiaa esimerkiksi öljyn jalostaminen bensiiniksi ei olisi mahdollista. Kemia jaetaan viiteen alaan: orgaaniseen kemiaan, epäorgaaniseen kemiaan, fysikaaliseen kemiaan, analyyttiseen kemiaan ja biokemiaan.
Etymologia

Sanat kemia ja alkemia tulevat arabian sanasta al-kimiya, joka tarkoittaa viisasten kiveä. Arabian sana perustuu mahdollisesti varhaisen kiinan kultaa merkitsevään sanaan kim tai Egyptin muinaiseen nimeen Khem. Sanaa khemeia käytetään keisari Diocletianuksen vuonna 296 antamassa mahtikäskyssä, jossa määrätään egyptiläiset kemiaa käsittelevät kirjoitukset poltettaviksi.
Historia > Varhainen kemia

Ensimmäinen kemiallinen reaktio, jota ihminen oppi hyödyntämään, oli palaminen. Varhaisia keksintöjä olivat myös lasin, keramiikan, väriaineiden ja metallien valmistus. Metalleista puhtaana esiintyy kulta ja joskus myös hopea ja kupari. Joissakin meteoriiteissa on puhdasta rautaa. Kuparia ja lyijyä valmistettiin malmeista Egyptissä ja Kaksoisvirranmaassa vuonna 4000 eaa., pronssia vuonna 3000 eaa. Rautaa alettiin tuottaa suuria määriä vuoden 1000 eaa. paikkeilla, kun kehitettiin suuret lämpötilat mahdollistanut ahjo.
Antiikin Kreikan filosofit kehittivät teorioita aineiden rakenteista. Empedokles (noin 490-luku eaa. – 430 eaa.) väitti, että maailma koostuu neljästä perusaineesta: tulesta, vedestä, maasta ja ilmasta. Leukippoksen oppilas Demokritos (noin 460-luku eaa. – 370 eaa.) esitti aineen koostuvan atomeista, joita ei voi jakaa pienempiin osiin. Hänen mukaansa uudet aineet syntyvät, kun atomit järjestyvät uudelleen. Aristoteles (384 eaa. – 322 eaa.) rakensi oman teoriansa neljän alkuaineen pohjalle, mutta hän ei hyväksynyt atomioppia. Aristoteleen näkemyksiä pidettiin valtaosin oikeina 1500-luvulle saakka.
Historia > Alkemia

Kreikkalaisia käytännönläheisemmin kemiaan suhtautuivat Aleksandrian alkemistit. Heidän tavoitteenaan oli muuttaa halvat metallit kullaksi. Myös Kiinassa harjoitettiin alkemiaa ainakin vuosina 175 eaa. – 1000 jaa. Aleksandrian alkemia muuttui islamilaiseksi noin 800-luvulla ja islamilainen taas eurooppalaiseksi 1100-luvulla. Kullan tavoittelu osoittautui myöhemmin turhaksi, mutta alkemian aikana myös kehitettiin laboratoriovälineitä ja eristettiin monia tärkeitä kemiallisia yhdisteitä kuten etanoli ja typpihappo.
Alkemia alkoi muuttua kemiaksi 1600-luvulla. Jan Baptist van Helmont (1577–1644) oli vielä alkemisti, mutta hän myös tutki kemiallisia reaktioita vaa’an avulla ja tunnisti kaasut omaksi aineluokaksi. Ensimmäiset selvästi kvantitatiiviset kemialliset kokeet teki Robert Boyle (1627–1691). Boyle hylkäsi neljän alkuaineen teorian ja ravisteli muutenkin vanhoja ajattelutapoja.
Historia > Palamisen selittäminen

Georg Ernst Stahl esitti vuonna 1703 Johann Joachim Becherin teorian pohjalta, että aineen palaessa siitä vapautuu flogistonia. Suljetussa astiassa palaminen loppui siinä vaiheessa, kun astia kyllästyi flogistonilla.
Flogistonin avulla pystyttiin selittämään monia reaktioita. Koska metallit muuttuivat hapettuessaan "kalkiksi" (nykyisen terminologian mukaan metallioksidiksi), niiden täytyi koostua "kalkista" ja flogistonista. Toisaalta kuumentamalla ”kalkkia” yhdessä hiilen kanssa saatiin jälleen metallia, minkä oletettiin johtuvan siitä, että hiili sisälsi runsaasti flogistonia, joka yhtyi "kalkin" kanssa metalliksi. Flogistonteoria menestyi 1700-luvun jälkipuoliskolle asti, mutta osoittautui lopulta täysin virheelliseksi.
Nykyaikaisen kemian perustajana pidetään Antoine Lavoisier'ta (1743–1794). Lavoisier osoitti kokeillaan, että palaminen merkitsee aineen yhtymistä happeen. Hän myös muotoili aineen häviämättömyyden lain, julkaisi alkuainetaulukon ja uudisti kemian käsitteitä. Samalla myös metalli"kalkin" ja hiilen välinen reaktio oli selitettävä uudestaan: "Kalkki" eli metallioksidi on metallin ja hapen yhdiste. Kuumennettaessa hiili sitoo metallioksidista hapen palaen hiilidioksidiksi, jolloin metallioksidi samalla pelkistyy metalliksi. Tähän reaktioon perustuu esimerkiksi rautamalmin pelkistäminen raudaksi hiilen avulla.
Historia > 1800-luku kemiassa

Kemia alkoi erottua fysiikasta omaksi tieteenalakseen 1800-luvulla. John Dalton julkaisi vuonna 1808 atomiteoriansa. Teoria hyväksyttiin yleisesti vasta vuosisadan loppupuolella. Vuonna 1813 Jöns Jakob Berzelius otti käyttöön nykyisen kaltaiset kemialliset merkit. Dmitri Mendelejev ja Lothar Meyer kehittivät jaksollisen järjestelmän lähes samanaikaisesti 1860-luvun lopussa.
Tärkeä käännekohta modernissa kemiassa oli 1860 pidetty Karlsruhen Kongressissa. Siellä italialainen kemisti Stanislao Cannizzaro esitti selityksen, joka selitti epäorgaanisten aineiden poikkeuksellisen käyttäytymisen ja todisti siten Avogadron lain paikkansapitävyyden.
Historia > 1900-luku kemiassa

1900-luvulta alkaen kemia on kehittynyt nopeasti. Kemian teoreettista pohjaa on vahvistanut kvanttimekaniikkaan perustuva kvanttikemia. Tietotekniikan kehityksen ansiosta laskennallinen kemia saavuttaa yhä parempia tuloksia. Monet analyysimenetelmät, erityisesti spektreihin tukeutuvat, ovat nykyään tarkkoja ja automaattisia.
Historia > Suomi

Suomessa on valmistettu tervaa suuressa mitassa 1500-luvulta lähtien. Suomalaisen kemianteollisuuden panivat alulle apteekkarit. Johan Jacob Julin (1787–1853) perusti typpihappotehtaan Turkuun ja metalliyrityksen Fiskariin. Ensimmäinen paperitehdas perustettiin 1667. Se käytti raaka-aineena lumppuja. Nokialle perustettiin sulfiittiselluloosatehdas vuonna 1885.
Nykyään kemianteollisuus on Suomen kolmanneksi suurin teollisuuden ala. Se valmistaa muun muassa muoveja, lannoitteita, väriaineita, lääkkeitä, metalleja, puun- ja öljynjalostustuotteita sekä peruskemikaaleja kuten rikkihappoa.
Suomen ensimmäinen kemian professori Pehr Adrian Gadd (1727–1797) paransi salpietarin valmistusmenetelmää. Varsinaisen kemiantutkimuksen Suomessa aloitti Gaddin seuraaja, alkuaine yttriumin löytänyt Johan Gadolin (1760–1852). Hänen jälkeensä professorina toimi Pehr Adolf von Bonsdorff, joka muun muassa valmisti 80 erilaista kaksoissuolaa. Tunnetuimpia suomalaisia kemistejä oli muun muassa kamferin kokonaissynteesin kehittänyt Gustaf Komppa. Suomalaisista Nobelin kemianpalkinnon on saanut biokemisti A. I. Virtanen (1895–1973). Palkinto myönnettiin erityisesti tuorerehun säilöntämenetelmän kehittämisestä.
Perusteita > Atomit ja molekyylit

Kemiassa perushiukkasia ovat atomit, jotka koostuvat protoneista, neutroneista ja elektroneista. Kemiallisten aineiden moninaisuus pohjautuu atomien kykyyn yhdistyä elektronien välityksellä molekyyleiksi. Yhdistävää voimaa sanotaan kemialliseksi sidokseksi. Voima on sähkömagneettinen. Sidos voi olla ionisidos, kovalenttinen sidos tai metallisidos. Raja ionisidoksen ja kovalenttisen sidoksen välillä on liukuva. Ionisidoksessa atomit luovuttavat ja vastaanottavat elektroneja, jolloin syntyy positiivisesti ja negatiivisesti varautuneita hiukkasia eli ioneja, jotka vetävät toisiaan puoleensa. Kovalenttisessa sidoksessa atomit jakavat yhden tai useamman elektroniparin. Metallisidoksessa elektronit liikkuvat vapaasti paikallaan olevien metalliytimien välissä. Molekyylien sisäisten ja niiden välisten sidosten luonne vaikuttaa aineiden ominaisuuksiin.
Molekyylin sisältämät aineet ilmoitetaan alkuaineet listaavassa kemiallisessa kaavassa. Esimerkiksi vesi, jonka kaava on H2O, koostuu kahdesta vetyatomista ja yhdestä happiatomista. Molekyylikaava ei yksilöi molekyyliä: C2H6O voi olla joko etanoli tai dimetyylieetteri. Atomien järjestyksen kertoo rakennekaava. Etanoli merkitään C2H5OH tai lyhyemmin EtOH ja dimetyylieetteri (CH3)2O tai lyhyemmin Me2O. Atomit, joissa on yhtä monta protonia, ovat samaa alkuainetta. Alkuaineet on järjestetty rakenteen perusteella jaksolliseen järjestelmään, jossa toisiaan kemiallisesti muistuttavat alkuaineet ovat samassa ryhmässä.
Koska pienissäkin määrissä kemiallisia yhdisteitä on valtavasti molekyylejä, on otettu käyttöön ainemäärän yksikkö mooli. Yhden moolin ainemäärä vastaa noin 6,022 × 1023 kappaletta kyseistä ainetta. Jokaiselle alkuaineelle on laskettu oma moolimassansa, joka on yhtä moolia vastaava massa. Esimerkiksi 50 grammassa metanolia on noin 940 000 000 000 000 000 000 000 molekyyliä eli 1,6 moolia. Aineiden määriä ja suhteita sekä näiden muuttumista tutkivaa kemian osa-aluetta kutsutaan stoikiometriaksi.
Perusteita > Seokset

Aineet jaetaan täysin puhtaisiin aineisiin ja seoksiin. Seosten tärkeä erityistapaus on liuos. Seosten osia voidaan erottaa esimerkiksi suodattamalla, tislaamalla, dekantoimalla, sentrifugoimalla, sublimoimalla, kromatograafisilla menetelmillä, kiteyttämällä, haihduttamalla tai uuttamalla.