stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hanno Möttölä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hanno Möttölä Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Hanno Möttölä Wikisitaateissa
Euroliigan pelaajaprofiili (englanniksi)
Lega Basket Serie A:n pelaajaprofiili (italiaksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mikko Sydänmaanlakka | Korisliigan vuoden tulokas 1994–95 | Seuraaja: Pasi Riihelä |
| Edeltäjä: Pekka Markkanen Teemu Rannikko | Vuoden koripalloilija 1997–2002 2004 ja 2005 | Seuraaja: Teemu Rannikko Teemu Rannikko |
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1995
4 Kuisma |
5 Möttölä |
6 Markkanen |
7 Pehkonen |
8 Tuomala |
9 Larkio |
10 Marttinen |
11 Tahvanainen |
12 Luhtanen |
13 Lehtonen |
14 Klinga |
15 Niiranen |
Valmentaja Dettmann
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 2011
4 Koivisto |
5 Nikkilä |
6 Muurinen |
7 Huff |
8 Lee |
9 Mäkäläinen |
10 Kotti |
11 Koponen |
12 Salin |
13 Möttölä |
14 Virtanen |
15 Rannikko |
Valmentaja Dettmann
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 2013
4 Koivisto |
5 Nikkilä |
6 Muurinen |
7 Huff |
8 Lee |
9 Salin |
10 Kotti |
11 Koponen |
12 Haanpää |
13 Möttölä |
14 Ahonen |
15 Rannikko |
Valmentaja Dettmann
Suomen joukkue – Koripallon MM-kilpailut 2014
4 Koivisto |
5 Murphy |
6 Muurinen |
7 Huff |
8 Lee |
9 Salin |
10 Kotti |
11 Koponen |
12 Nuutinen |
13 Möttölä |
14 Lehto |
15 Rannikko |
Valmentaja Dettmann
Utahin yliopiston kotiareena Jon M. Huntsman Center. 16 000 katsojaa vetänyt areena oli usein loppuunmyyty.
Hawksien kotiareena Philips Arena.
Rimantas Grigas
Gordon Herbert
Möttölä Korisliigan pudotuspeleissä huhtikuussa 2010.
Hanno Möttölä maajoukkueessa.
Natriumvetyfluoridi

| Natriumvetyfluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1333-83-1
PubChem CID:  219061 ja 23446978
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NaHF2
Moolimassa:  61,998
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  160 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,08 g/cm3
Liukoisuus veteen:  37 g/l (20 °C)
Natriumvetyfluoridi (NaHF2) eli natriumbifluoridi tai natriumvetydifluoridi on natrium- ja vetyfluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa lasin etsaukseen ja puhdistusaineissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa natriumvetyfluoridi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen. Kuumennettaessa natriumvetyfluoridia yli 160 °C:n lämpötilaan se hajoaa natriumfluoridiksi ja vetyfluoridiksi.
Natriumvetyfluoridia valmistetaan natriumhydroksidin tai -karbonaatin ja vetyfluoridin reaktiolla.
Natriumvetyfluoridia käytetään pyykinpesuaineissa, ruosteenpoistoaineissa ja rakennusten tiili- tai kiviulkosivujen puhdistamiseen. Yhdistettä käytetään myös lasin etsauksessa ja kalsiumionien saostamiseen.
Rhamnus (kaupunki)

| Rhamnus> Ῥαμνοῦς |
| --- | --- |
 Rhamnuksen arkeologinen alue.
Sijainti
 Rhamnus
Koordinaatit:  38°13′21″N, 24°1′38″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Marathónas, Itä-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunki ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Aiantis
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Rhamnūsios (Ῥαμνούσιος)
Bulen jäseniä:  8
 :  12 (vsta 224 eaa.)
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Aiheesta muualla
  Rhamnus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rhamnus (m.kreik. Ῥαμνοῦς, Rhamnūs tai Rhamnous) oli antiikin aikainen kaupunki ja Aiantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin. Rhamnuksen arkeologinen alue sijaitsee Marathónaksen kunnassa nykyisten Sésin ja Agía Marínan kylien välisellä rannikkoalueella.
Historia

Rhamnuksen paikka on ollut asuttu viimeistään neoliittisella kaudella. Kaupunki sijaitsi suojaisassa lahdessa Attikan koillisrannikolla. Rhamnuksen demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin kahdeksan edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Rhamnūsios (Ῥαμνούσιος).
Klassisella kaudella Rhamnus oli yksi Attikan satamista ja sillä oli myös strategista merkitystä, koska se valvoi Eteläistä Euboianlahtea. Kaupunki linnoitettiin 400- tai 300-luvulla eaa. ja siellä oli todennäköisesti Ateenan varuskunta. Ateenan hävittyä Dekeleian Spartalle peloponnesolaissodan aikana vuonna 412 eaa. kaupungista tuli merkittävä Ateenan ruokahuollon reitti Euboialta tuleville elintarvikkeille.
Rhamnus tunnetaan myös sen Nemesiksen kultista. Kaupunki oli Nemesiksen keskeisin kulttipaikka ja kultti tunnettiin siellä viimeistään 500-luvulla eaa. Paikallinen Nemesis muistutti monin tavoin Artemista. Rhamnus oli muun muassa puhuja Antifonin syntymäpaikka. Kaupunki alkoi taantua hellenistisellä ajalla.
Ensimmäiset arkeologiset tutkimukset alueella alkoivat vuonna 1817. Kaivauksia suoritettiin akropoliilla vuonna 1880 ja sekä akropoliilla että pyhäkköalueella vuosina 1880–1893. Myöhemmin alueella on kaivettu muun muassa vuosina 1922–1923, 1947, 1958 ja 1960 sekä vuodesta 1975 lähtien. Kaivaukset on suorittanut Ateenan arkeologinen seura.
Rakennukset ja löydökset

Kaupunki
Varsinainen Rhamnuksen kaupunki oli linnoitettu muurein, joista osa ja muun muassa kaupungin eteläinen pääportti on säilynyt hyvin. Muurin pituus on ollut noin 800 metriä. Kaupungista, sen kaduista ja asuintaloista saa melko hyvän kuvan, sillä lukuisia asuintalojen pohjia on säilynyt. Kaupungissa oli muun muassa agora, gymnasion ja pieni teatteri, josta on säilynyt muutama marmorinen istuin. Myös osa satamasta on tunnistettu. Kaupungista pyhäkköalueelle johtaneen pääkadun varrelta on löytynyt lukuisia hautoja.
Nemesiksen ja Themiksen temppelit
Rhamnuksen merkittävimmät rakennukset olivat Nemesikselle ja Themikselle omistetut temppelit, jotka tunnetaan yhdessä nimellä Nemeseion. Ne sijaitsivat vierekkäin keinotekoisella tasanteella ylempänä rinteessä varsinaisen kaupungin ulkopuolella siitä noin 500 metriä etelään. Pienempi temppeli rakennettiin noin vuonna 480 eaa. varhaisemman, persialaissodissa tuhoutuneen temppelin paikalle. Se oli mahdollisesti omistettu kummallekin jumalalle tai vain Themikselle. Temppelin koko oli 10 × 6 metriä. Toinen temppeli rakennettiin noin vuosina 460–420 eaa. ja se oli omistettu pelkästään Nemesikselle. Sen koko oli noin 21,4 × 10 metriä ja siinä oli 12 × 6 pylvästä. Temppelissä oli Agorakritoksen tekemä paroslaisesta marmorista veistetty Nemesiksen kulttipatsas. Kummatkin temppelit edustivat doorilaista tyyliä. Temppelit hylättiin 300-luvulla jaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rhamnus Wikimedia Commonsissa
Aiantis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Faleron
Paralia:  Marathon · Oinoe · Rhamnus · Trikorythos
Mesogeios:  Afidna
Rhamnuksen kaupunginmuurien eteläinen pääportti.
Rhamnuksen raunioita.
Nemesiksen ja Themiksen temppeleiden rauniot.
Natriumtrifosfaatti

| Natriumtrifosfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7758-29-4
PubChem CID:  24455
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Na5P3O10
Moolimassa:  367,86
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  622 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,52 g/cm3
Liukoisuus veteen:  145 g/l (25 °C)
Natriumtrifosfaatti (Na5P3O10) eli pentanatriumtrifosfaatti on natrium- ja trifosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elintarvikkeiden lisäaineena ja puhdistusaineissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa natriumtrifosfaatti on valkoista kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Yhdisteestä tunnetaan myös kidevedellinen heksahydraatti (Na5P3O10·6H2O). Natriumtrifosfaatti liukenee veteen ja liuokset ovat emäksisiä. Aine myös hydrolysoituu hitaasti pyrofosfaatiksi ja fosfaatiksi. Natriumtrifosfaatti kelatoi useita metalli-ioneja.
Natriumtrifosfaatin valmistuksessa fosforihappoa neutraloidaan natriumkarbonaatilla, jolloin muodostuu natriumvetyfosfaatin ja -divetyfosfaatin seos. Seosta kuumennetaan 300–500 °C:n lämpötilaan ja tuotteena on natriumtrifosfaattia.
Natriumtrifosfaatti pehmentää vettä ja edistää rasvojen hydrolyysiä, minkä vuoksi sitä käytetään puhdistusaineissa. Käyttö puhdistusaineissa edistää vesistöjen rehevöitymistä Elintarvikkeissa sitä käytetään stabiloivana aineena.
Rhizus

| Rhizus> Ῥιζοῦς.Sijainti |
| --- | --- |
 Rhizus
Koordinaatit:  39°48′7″N, 22°50′51″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Tarsanás, Melívoia, Agiá, Lárisa, Thessalia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Magnesia, Thessalia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rhizus (m.kreik. Ῥιζοῦς, Rhizūs tai Rhizous; lat. Rhizus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Magnesiassa Thessaliassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Agián kunnan alueella noin kuusi kilometriä koilliseen nykyisestä Melívoian kylästä.
Maantiede

Rhizuksen kaupunki sijaitsi Magnesiassa lähellä sen itärannikkoa eli Egeanmeren rantaa, mikä käy ilmi Pseudo-Skylaksin luettelosta Pagasainlahden ulkopuolisista kaupungeista. Se sijoitetaan Ossa-vuoren itäpuolelle lähelle nykyisin nimellä Tarsanás tunnettua paikkaa, joka on nykyistä Paliourián kylää ja koilliseen Melívoian kylästä. Samalla rannikolla kaupungista pohjoiseen sijaitsi Eurymenai ja etelään Kasthanaia. Rhizuksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Historia

Rhizuksen historiasta tiedetään vain vähän. Se löi omaa pronssirahaa 300-luvun eaa. puolivälissä, ja sen kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Rhizūntios (Ῥιζούντιος). Rhizuksen asukkaat siirrettiin Demetriaahan kaupungin perustamisen yhteydessä vuonna 293 eaa.
Rakennukset ja löydökset

Nykyisestä Tarsanásista on löydetty joitakin rakennuskiviä ja muita jäänteitä antiikin ajalta ja bysanttilaiselta keskiajalta, mikä kertoo siitä, että paikalla on ollut kyseisinä aikakausina asutus.
Rettigin tontin arkeologinen alue

Aboa Vetuksessa sijaitsevan keskiaikaisen Pargasin talon kellari. Museoalueen suurin kivitalo on rakennettu aivan 1400-luvun alussa.
Rettigin tontin arkeologinen alue sijaitsee Turussa Aurajoen rannassa, Rettigin palatsin yhteydessä. Alueella on säilynyt kaupunkiarkeologisia kerroksia 1200-luvulta alkaen, ja alueella 1990-luvulta alkaen arkeologisesti kaivettujen kivitalojen raunioiden ympärille on rakennettu Aboa Vetus -museo.
Aboa Vetuksen maanalaisella raunioalueella on esillä kaikkiaan viiden keskiaikaisen kivitalon rauniot, minkä lisäksi museon aulassa ja sisäpihalla on lisää muurattujen talojen raunioita. Koko museoalueen halki kulkee esiin kaivettu historiallinen Luostarin jokikatu, joka oli ennen Turun paloa vuonna 1827 yksi Turun pääkaduista. Aboa Vetus-museon alue kuuluu historialliseen Luostarikortteliin, joka oli yksi keskiajan Turun neljästä kaupunginosasta.
Kaivaukset > Keskiaikaiset kivirakennukset

Kaivausten keskiössä ovat olleet alueen keskiaikaiset kellarit. Vanhimmat niistä on ajoitettu dendrokronologisesti 1390-luvulle, ja loput on rakennettu 1400-luvun kuluessa. Aboa Vetuksen alue käsittää viiden keskiaikaisen kivitalon rauniot. Kivi-tiilitalojen rakentaminen liittyy kaupungin yleiseen muutokseen puurakennuksista kivirakennustkantaan 1300-luvun loppupuolella ja 1400-luvun alussa. Arkeologisten havaintojen perusteella Aboa Vetuksen alue voidaan karkeasti jakaa kolmeen eri käyttöjaksoon: 1) 1200-luvulta 1300-luvun loppuun museon alueella oli vain hirsirakennuksia, kunnes 2) alueelle alettiin 1390-luvulta eteenpäin rakentaa asuinrakennuksia ja liiketiloja kivestä ja tiilestä. 3) 1600-luvun puolivälissä iso osa alueen vanhaa ja huonokuntoista rakennuskantaa purettiin uuden aukion tieltä.
Museoalueen kivitalot ovat raunioituneet hyvin eri aikaan: osa 1600-luvulla, osa Rettigin palatsin rakentamisen yhteydessä vuonna 1928 ja osa vasta 1990-luvulla museon perustamiseen liittyneissä kartoittamattomissa purkutöissä. Näiden eri aikaisten muutosten museoiminen sekä rakennusjäännösten konservointi ja säilyttäminen asettavat museolle jatkuvia haasteita. Rakenteisiin vaikuttavat muun muassa pohjaveden muutokset, routa, sadeveden määrä ja maaperän liikkuminen. Maan liikkumiseen liittyy myös geologian ja arkeologian välinen ristiriita: geologisen tulkinnan mukaan merenpinta on Turussa keskiajalla ollut tasossa 3,5–5 m mpy, kun taas Aboa Vetuksen kivitalojen alimmat muuratut osat ovat tasossa 2 m mpy ja hirsiarinat tätäkin syvemmällä. Joko raskaat rakennukset ovat aikojen kuluessa painuneet alaspäin tai sitten Turun rannansiirtymäkronologiaa tulisi tarkistaa.
Kaivaukset > Aboa Vetuksen alue kirjallisissa lähteissä

Kirjallisista lähteistä selviää tietoja Aboa Vetuksen alueen talojen omistajista ja asukkaista 1500-luvulta lähtien, ja vanhin tieto koskee niin kutsutun suuren kivitalon omistajaa Paraisten kirkkoherrasta Elias Espingistä, jolle talo kuului 1580-luvulla. Arkeologit arvelevat, että kivitalot ovat olleet pääasiassa saksalais- ja ruotsalaisperäisen porvariston asuin- ja liiketiloja. Luostarikorttelissa tiedetään kuitenkin keskiajalla sijainneen myös kiltataloja ja tuomiokirkon prebendoja. Aboa Vetuksen Itäisen rantakadun puoleiset kellarit ovat keskiajan jälkeen kuuluneet muun muassa G. A. Petreliuksen perustamalle Auran kylpylaitokselle, joka oli toiminnassa vuodesta 1874 vuoteen 1907. Kylpylaitos myytiin Rettigien tupakkatehtaalle, joka toimi rakennuksessa sen purkamiseen asti vuonna 1928.
Kaivaukset > Arkeologinen tutkimus

Museon alue kaivettiin vuosina 1992–1995 arkeologisissa kaivauksissa, joista vastasi vuosina 1992–1993 Turun maakuntamuseo ja vuosina 1994–1995 Museovirasto. Tuolloin esille tulleet rakenteet jätettiin näkyviin sellaisenaan kaikkine aikakerrostumineen. Kokonaisuudessaan Aboa Vetus -museon pinta-ala on 1 200 neliömetriä. Rettigin palatsin tonttina tunnetulla alueella on kuitenkin tehty arkeologisia havaintoja jo 1800-luvulla ja 1900-luvun alkuvuosina. Ennen palatsin rakentamista arkeologi Juhani Rinne suoritti tontilla kaivauksia vuonna 1927. Myös Niilo Valosen vuosina 1952–1953 dokumentoima viemärikaivanto sivusi tontin keskiaikaisia kerrostumia.
1990-luvun kaivauksissa ongelmia aiheutti muun muassa tiukka aikataulu ja se, että tutkittavasta alueesta tuli saada aikaan toimiva museoalue. Tästä syystä kaivausmetodiikka pidettiin yksinkertaisena, eikä esimerkiksi kellareiden eri täyttömaakerroksia dokumentoitu erikseen. Aboa Vetuksen kaivaus oli kuitenkin Suomen ensimmäinen laaja kaupunkikaivaus, jossa yleiskartoitus tehtiin suoraan digitaaliseen muotoon takymetrilla. Kaivauksen loppuessa vuonna 1995 museoon jäi vielä joitakin kaivamattomia alueita.  Kivitalojen säilyttämisestä seurasi myös, että niiden seinien ja lattioiden alle jäi mahdollisesti alueen varhaisinta historiaa. Näitä varhaisimpia kerroksia alettiin estiä vuonna 2005 uudelleen käynnistetyissä arkeologisissa tutkimuksissa, joissa useissa kohti kaivettiin 1990-luvun kaivausten jättämää lattiapintaa syvemmälle.
Museon arkeologiset tutkimukset ovat jatkuneet 2000-luvulla, ja vuodesta 2017 lähtien tutkimuskaivaukset ovat laajentuneet museotilasta Rettigin tontin pihamaalle, missä on tutkittu kahta Turun palossa vuonna 1827 tuhoutunutta kivitaloa. Yleisöarkeologia on ollut isossa osassa museon kaivauksilla, ja Aboa Vetus Ars Novassa on järjestetty kaivauskursseja sekä lapsille että aikuisille.
Kaivaukset > Arkeologinen tutkimus > Esinelöydöt

1990-luvun kaivaukset tuottivat suuren määrän esinelöytöjä: ilman luita löytöjä oli yhteensä lähes 40 000. Näistä 30 prosenttia on peräisin kellareiden täytemaasta. Kotieläinten luita museosta on löytynyt noin 800 kiloa. Esinelöydöt edustavat kaupunkikulttuuria keskiajalta 1900-luvulle. Löytöaineistoon kuuluu keskiaikaisia nahkaesineitä kuten kenkiä ja puukontuppia, lasi- ja keramiikka-astioita, uunikaakeleita ja erilaisia metalliesineitä, kuten veitsiä ja nauloja. Keskiaikaa nuoremmassa aineistossa suurin esineryhmä ovat saviset niin kutsutut liitupiiput. Harvinaisiin löytöihin puolestaan lukeutuu esimerkiksi keskiaikainen kultasormus.
Legenda Pyhän Annan luostarista

1400-luvun alussa Turkuun suunniteltiin perustettavaksi dominikaanista Pyhän Annan nunnaluostaria. Luostari ei kuitenkaan koskaan aloittanut toimintaansa, vaan ensin sen paikaksi vaihtui suunnitteluvaiheessa Raisio, ja sittemmin luostarille lahjoitetut varat ja maaomaisuus lahjoitettiin Naantalin birgittalaisluostarille. Luostarihankkeesta jäi kuitenkin turkulaisten pariin elämään perimätieto, jonka mukaan nunnaluostari olisi sijainnut nykyisellä Aboa Vetus Ars Nova -museon alueella. Lapsuutensa Luostarikorttelissa viettänyt kirjailija Fredrika Runeberg mainitsi tämän perimätiedon novellissaan En Dröm (Eräs uni) jo vuonna 1861. Tämän tarinan muistoksi yhteen museon keskiaikaisista kellareista perustettiin vuonna 2001 ekumeeninen Pyhän Annan kappeli.
Aboa Vetus -museon kaivauksissa löytynyt 1600-luvun yöastia.
Rhaukos

| Rhaukos> Ῥαῦκος.Sijainti |
| --- | --- |
 Rhaukos
Koordinaatit:  35°13′54″N, 25°1′45″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ágios Mýronas, Iraklion, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rhaukos (m.kreik. Ῥαῦκος, lat. Rhaucus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Ágios Mýronaksen kylän paikalla.
Maantiede

Rhaukoksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Kreetan keskisissä sisäosissa Knossoksen ja Gortynin välillä, samalla kukkulalla, jolla nykyisin sijaitsee Ágios Mýronaksen kylä. Kukkula on kaksihuippuinen ja sen korkeus on noin 440 metriä merenpinnasta laskettuna. Rhaukoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Antenorin Kretikan perusteella samannimisiä kaupunkeja on voinut olla Kreetalla kaksi.
Historia

Rhaukos on ollut polis eli itsenäinen kaupunkivaltio viimeistään hellenistisen kauden alussa, ja oletettavasti jo varhaisemmin klassisella kaudella. Tämä tulkinta perustuu muun muassa siihen, että kaupunki löi omaa aiginalaisen mallin mukaista hopearahaa noin vuodesta 330 eaa. lähtien.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Rhaukios (Ῥαύκιος), feminiininä Rhaukia (Ῥαυκία).
Rakennukset ja löydökset

Rhaukoksesta ei ole tehty juurikaan arkeologisia löytöjä. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa on ollut agora ja prytaneion viimeistään hellenistisellä kaudella. Nykyisen kylän bysanttilaisaikaisessa Pyhän Myronin kirkossa on käytetty samalla paikalla olleen varhaiskristillisen basilikakirkon osia.
Natriumsyanaatti

| Natriumsyanaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  917-61-3
PubChem CID:  517096
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NaOCN
Moolimassa:  65,01 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoista kiteistä ainetta
Sulamispiste:  575 °C
Kiehumispiste:  700 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,937 g/cm3
Liukoisuus veteen:  113 g/l (18 °C)
  
Natriumsyanaatti (NaOCN) on natrium- ja syanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa teräksen valmistuksessa ja reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa natriumsyanaatti on väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja on hygroskooppista, mutta ei yhtä voimakkaasti kuin kaliumsyanaatti. Yhdiste hydrolysoituu hitaasti vesiliuoksessa hiilidioksidiksi, ammoniumioneiksi ja ureaksi. Kuumennettaessa noin 700 °C:n lämpötilaan natriumsyanaatti hajoaa ammoniakiksi ja natriumkarbonaatiksi.
Valmistus ja käyttö

Natriumsyanaattia valmistetaan kuumentamalla natriumkarbonaattia tai natriumhydroksidia urean kanssa. Teollisuudessa käytetään valmistamiseen lähes yksinomaan natriumkarbonaattia. Välivaiheena muodostuu ammoniumsyanaattia, joka reagoi natriumkarbonaatin tai -hydroksidin kanssa natriumsyanaatiksi ja myös natriumallofanaatiksi. Natriumallofanaatti hajoaa lämmitettäessä natriumsyanaatiksi. Tuote voidaan puhdistaa kuumentamalla sitä urean läsnä ollessa 550–600 °C:n lämpötilaan.
Natriumsyanaattia käytetään muun muassa teräksen kovettamisessa. Orgaanisissa synteeseissä sitä käytetään muun muassa orgaanisten syanaattien ja isosyanaattien valmistukseen sekä ureajohdannaisten, hydantoiinin, semikarbatsidin ja dulsiinin sekä eräiden herbisidien kuten karfentratsoni-etyylin ja sulfentratsonin valmistamiseen.
Mäkiluodon historia

Mäkiluoto (ruots. Makilo) on noin kuusi kilometriä Porkkalanniemestä lounaaseen Suomenlahdella sijaitseva kallioinen ulkosaari, joka on toiminut pitkän historiansa aikana niin kalastajien tukikohtana kuin merkittävänä rannikkolinnakkeena.
Mäkiluodolla oli vuosisatojen ajan aktiivista kalastustoimintaa, ja saaresta kehittyi 1900-luvun alkuun mennessä Uudenmaan keskeisin kalastustukikohta. Tilanne muuttui kuitenkin 1910-luvulla, kun Venäjän keisarikunta alkoi kehittää siitä vahvaa rannikkolinnaketta osana laajempaa Pietari Suuren merilinnoitusta. Keskeneräinen linnoitus siirtyi puolustusvoimille Suomen itsenäistyttyä, minkä jälkeen se rakennettiin liki valmiiksi 1920- ja 1930-lukujen kuluessa. Mäkiluotoon oli tuolloin sijoitettuna muun muassa ”suomalaisen rannikkotykistön ylpeydeksi” nimitetty 12-tuumainen Obuhov-tornitykki, jota käytettiin muun muassa talvi- ja jatkosodan merisotatoimissa. Toisen maailmansodan päätyttyä saari jäi Neuvostoliitolle luovutetulle Porkkalan vuokra-alueelle.
Saari ja sillä ollut linnake palautettiin Suomelle merkittäviltä osin tuhottuna vuonna 1956, kun Neuvostoliitto luopui Porkkalan tukikohdastaan. Mäkiluoto päätettiin mittavista tuhoista huolimatta kunnostaa toimivaksi linnakkeeksi, ja pitkällisten rakennustöiden jälkeen se toimi vuosikymmentenajan yhtenä Suomen rannikon koulutuslinnakkeena, kunnes suurin osa viimeisistä rannikkolinnakkeista muutettiin 2000-luvun alun leikkauksissa miehittämättömiksi vartiolinnakkeiksi. Alasajosta huolimatta Mäkiluoto oli edelleen vuoden 2018 tilanteessa puolustusvoimien aktiivisessa harjoituskäytössä. Saarella on myös merenkulun säätietoja mittaava rannikkosääasema.
Mac Elliot -nimeen liittyvät tarinat

Saaresta käytettiin etenkin 1900-luvun alulla nimitystä Mac Elliot, jonka mahdolliseen alkuperään liittyy kaksi tarinaa. Näistä ensimmäinen käsittelee saaren edustalle vuonna 1794 haaksirikkoutunutta laivaa, jonka kapteeni ja tämän perhe menehtyivät onnettomuudessa muun miehistön jäädessä henkiin. Miehistö hautasi kapteenin ja tämän perheen ruumiit Mäkiluotoon rakentamaansa hautaholviin.
Toinen kertomus kertoo saaren saaneen nimensä Suomenlahden eteläpuolelta tulleesta lähetyssaarnaajasta, joka oli joutunut pakenemaan veneellään pakanoiden aiottua uhrata hänet jumalilleen. Pakanat olivat tarinan erään version mukaan saaneet saarnaajan kiinni, ja surmanneet tämän Mäkiluodossa. Toiset lähteet kertovat saarnaajan pelkästään nousseen maihin Mäkiluodossa, ja antaneen saarelle tuolloin Mac Elliot -nimen.
Kertomukset ovat luonteeltaan vailla vahvempaa totuuspohjaa, ja näin ollen merikapteeni ja lähetyssaarnaaja ovat mahdollisesti versioita samasta tarinasta. Merikapteenitarinalla on tosin näistä jossain määrin vahvempi totuuspohja, sillä Mäkiluodossa paljaalla kalliolla sijainnut hautaholvi on dokumentoitu 1900-luvun alun aikalaisteksteissä. Saarta käyttäneet kalastajat olivat jättäneet holvin rauhaan, mutta sen kävivät kaatamassa muutaman kirvesmiehen porukka Rönnskärin majakan kunnostuksen yhteydessä vuonna 1838. Hautakummun jäänteet olivat edelleen kallion päällä kesällä 1913, mutta venäläiset hävittivät ne ensimmäisen maailmansodan aikaisissa linnoitustöissään.
Mac Elliotille pystytettiin uusi muistomerkki 1920-luvulla. Kieltolaki oli voimassa, ja Porkkalan seudusta oli päässyt muodostumaan yksi tärkeimmistä pirtun salakuljetuspaikoista. Irronneita pirtukanistereja ajautui silloin tällöin myös Mäkiluotoon, mikä kiinnosti etenkin saaressa koulutettavana olleita merivoimien reserviläisosastoja, joiden komentajana toimi luutnantti Eero A. Huima. Huima keksi pirtukanisterien etsinnän vastapainoksi uuden muistomerkin pystyttämisen merikapteeni Mac Elliotille. Vuonna 2015 puretun kasarmin koillisnurkalle rakennettua muistomerkkiä kutsutaan usein Mac Elliotin haudaksi, vaikka kyseessä on vain muistomerkki.