stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pénte Vráchoi
Saaret

Ryhmän suurimmat saaret ovat:
|  | Nimi | Sijainti | Pinta-ala (km²) (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  ? | 36°03′35.2″N, 28°05′13.6″E | 0,016 |
| 2 |  ? | 36°03′37″N, 28°05′21.1″E | 0,006 |
| 3 |  ? | 36°03′36.8″N, 28°05′16.6″E | 0,0003 |
Pensasnaamiosirkku

| Pensasnaamiosirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Hohtosirkut Arremon
Laji::  flavirostris
Kaksiosainen nimi
 Arremon flavirostris  Swainson, 1838 
Alalajit
 A. f. devillii  A. f. dorbignii  A. f. flavirostris  A. f. polionotus 
Katso myös
   Pensasnaamiosirkku Wikispeciesissä   Pensasnaamiosirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pensasnaamiosirkku (Arremon flavirostris) on Etelä-Amerikan eteläosissa tavattava sirkkuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pensasnaamiosirkku on 15–17 cm. Lajin nokka on väritykseltään sahraminkeltainen. Pään ja selän väritys vaihtelee alalajeittain. A. f. polionotus -alalajin selkä on harmaa ja siivissä on keltaista. Päälaki on musta ja silmien yläpuolella on leveä valkoinen juova. Vatsa on valkoinen ja rinnan poikki kulkee musta viiru. Nimialalajin ja A. f. dorbignii pää on oliivinvihreä ja vain selkä on harmaa. Naaraspensasnaamiosirkut muistuttavat ulkonäöltään koiraita, mutta ovat väritykseltään vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pensasnaamiosirkkua tavataan alueelta, joka ulottuu läntisestä Boliviasta Brasiliaan, Paraguayhin ja Argentiinan pohjoisosiin. Lajin elinympäristöä on trooppisten kesävihantien metsien aluskasvillisuus. Pensasnaamiosirkkua tavataan metsistä, jotka sijaitsevat yleensä alle 2 400 metrin korkeudella merenpinnasta.
Pensasmustikka

| Pensasmustikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Vaccinioideae
Tribus::  Vaccinieae
Suku::  Puolukat Vaccinium
Laji::  corymbosum
Kaksiosainen nimi
 Vaccinium corymbosum  L. 
Katso myös
   Pensasmustikka Wikispeciesissä   Pensasmustikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pensasmustikka (Vaccinium corymbosum) on Pohjois-Amerikasta peräisin oleva mustikan lähisukulainen. Se kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa, mutta nykyisin myös viljeltynä muissakin maanosissa.
Vaccinium-suvun kasvit kuuluvat kanervakasveihin.
Pensasmustikka kasvaa jopa kaksi metriä korkeaksi.
Pensasmustikka viljelyskasvina

Pensasmustikka on sukunsa lajeista yleisimmin viljelty. Sen viljelys ja jalostus aloitettiin Yhdysvalloissa 1900-luvun alussa. Nykyisin sitä viljellään myös Euroopassa, eniten Lüneburgin alueella Saksassa, sekä Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Suomessa sen viljelystä kokeili ensimmäisenä Olavi Meurman 1940-luvulla Piikkiössä. 1960-luvulla sitä ryhdyttiin jalostamaan. Risteyttämällä se juolukan kanssa siitä on saatu kehitetyksi paremmin talvea ja kasvitauteja kestäviä lajikkeita.
Pensasmustikka viihtyy happamassa maaperässä ja puolivarjossa tai auringossa. Se on pidettävä tuulelta suojassa, mutta se kestää pakkasta melko hyvin -25 asteeseen asti.  Kasvualustaa voi parantaa esimerkiksi rodomullalla tai kahvinpuruilla jotka tuovat maaperään pensasmustikan tarvitsemaa happamuutta (pH 4,5 – 5,5). Pensasmustikkaa on hyvä lannoittaa alppiruusuille tai perunalle tarkoitetuilla lannoitteilla.
Pensasmustikka alkaa tuottaa satoa noin parivuotiaana, mutta parhaimmillaan sadontuotanto on kuudesta vuodesta eteenpäin. Satoa voidaan saada jopa 10 l per pensas. Pensasmustikan marjat eivät ole niin mehukkaita ja aromisia kuin tavallisen mustikan. Sitä vastoin marjat ovat kookkaampia, mutta hedelmäliha on väritöntä ja siemenet puuttuvat. Mustikkapensaat pidetään sopivan harvana leikkaamalla.. Pölyyntymistä parantaa kahden lajikkeen, esimerkiksi Alvarin ja Ainon, rinnakkain kasvattaminen.
kukkia
marjoja ja lehtiä
kasvutapa
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pensasmustikka (Vaccinium corymbosum)
Pensasmustikka (Vaccinium corymbosum) Puutarha.net.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q468695  Wikispecies: Vaccinium corymbosum  AoFP: 3689  APA: 1766  BioLib: 61973  CoL: 7F7GJ  Ecocrop: 10704  EoL: 484405  EPPO: VACCO  EUNIS: 169467  FEIS: vaccor  FNA: 242417401  GBIF: 2882849  GRIN: 41002  iNaturalist: 52740  IPNI: 261823-2  IRMNG: 10789519  ITIS: 23573  MichiganFlora: 1233  MoBotPF: 279992  NatureServe: 2.140754  NBN: NBNSYS0000033466  NCBI: 69266  NZOR: 015b002e-1d8c-470d-b8d7-91ef15fc0fc7  NZPCN: 4887  Observation.org: 7601  Open Tree of Life: 567253  PfaF: Vaccinium corymbosum  Plant List: kew-2458789  PLANTS: VACO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261823-2  Tropicos: 12300658  VASCAN: 5569  WisFlora: 5320  WFO: wfo-0000422953
Pentakloorietaani

| Pentakloorietaani |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1,1,2,2-pentakloorietaani
CAS-numero:  76-01-7
PubChem CID:  6419
SMILES:  C(C(Cl)(Cl)Cl)(Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H12
Moolimassa:  202,3 g/mol
Sulamispiste:  –29 °C
Kiehumispiste:  162 °C
Tiheys:  1,68 g/cm3
Pentakloorietaani (C2HCl5), josta käytetään myös nimiä etaanipentakloridi ja pentaliini, joka normaaliolosuhteissa on olomuodoltaan väritön neste, jolla tunnusomainen haju. Pentakloorietaanin rakennekaava on CHCl2CCl3, moolimassa 202,3 g/mol, sulamispiste −29 °C, kiehumispiste 162 °C, tiheys 1,68 g/cm3 ja CAS-numero 76-01-7.
Pentakloorietaani liukenee huonosti veteen.
Ensimmäisen kerran pentakloorietaania valmisti vuonna 1840 Henri Victor Regnault kloorimetaanin klorinolyysillä. Sitä voidaan valmistaa klooraamalla trikloorieteeniä käyttäen katalyyttinä rauta(III)kloridia tai UV-säteilytystä. Sitä muodostuu myös epätoivottuna sivutuotteena valmistettaessa muita kloorattuja etaanijohdannaisia. Pentakloorietaania voidaan käyttää liuottimena, mutta sen myrkyllisyyden vuoksi tämä käyttö on vähentymässä. Nykyään suurin osa tuotetusta tai sivutuotteena muodostuneesta pentakloorietaanista käytetään tetrakloorieteenin tai klorinolyysillä saatavan tetrakloorimetaanin valmistamiseen.
Muita kloorietaaneja

1-kloorietaani eli etyylikloridi
1,1-dikloorietaani
1,2-dikloorietaani
1,1,1-trikloorietaani
1,1,2-trikloorietaani
1,1,1,2-tetrakloorietaani
1,1,2,2-tetrakloorietaani
heksakloorietaani
Aiheesta muualla

Pentakloorietaanin kansainvälinen kemikaalikortti
Leino Pentzin

Leino Fredrik Pentzin (11. huhtikuuta 1881 Liminka – 29. tammikuuta 1951 Kerava) oli suomalainen toimittaja, kansanopiston ja kauppakoulun johtaja ja kansakouluntarkastaja.
Pentzinin vanhemmat olivat agronomi Fredrik Wilhelm Pentzin ja Justina Lake.
Pentzin valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta vuonna 1901 ja filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1905 sekä teki opintomatkoja Ruotsiin ja Tanskaan kansanopetukseen tutustumista varten. Hän toimi Oulun kaupungin kansakouluntarkastajana vuosina 1913−1918. Hän oli Haapaveden kansanopiston  johtaja 1909–1913. Sittemmin hän toimi Raahen Porvari- ja Kauppakoulun johtajana vuosina 1918−1926, suomen kielen, historian ja filosofian alkeiden lehtorina Tyrvään yhteiskoulussa vuosina 1926−1933 sekä suomen kielen opettajana Vaasan kauppakoulussa vuosina 1933−1946. Näiden ohella Pentzin toimi mm. Haapaveden kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana vuosina 1912−1913 ja Vammalan kauppalanvaltuuston puheenjohtajana vuosina 1930−1933.
Suomen sisällissodan aikana Pentzin oli valkoisten puolella ryhmänjohtajana Oulun vapaaehtoisessa rintamakomennuskunnassa (myöhemmin 4:nnen Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 1. Pataljoonan I komppania). Hänet ylennettiin sodan jälkeen kersantiksi ja sittemmin vääpeliksi. Pentzin julkaisi  sotakokemuksistaan teoksen Vapaussodan muistoja. Vuosina 1920−1925 Pentzin toimi Raahen suojeluskuntapiirin piiriesikunnan kansliapäällikkönä. Hersalon mukaan hänellä oli merkittävä rooli sekä taloudessa että piirin henkisenä johtajana.
Leino Pentzinin puoliso vuodesta 1906 oli Edith Sofia Laurell. Heillä oli neljä lasta, joista osa suomensi sukunimensä muotoon Temmes. Ensimmäisen vaimonsa kuoltua Pentzin solmi vuonna 1933 uuden avioliiton Martta Katariina Bomanin kanssa.
Diplomi-insinööri ja ilmailuhallituksen pääjohtaja Kaarlo J. Temmes, vuoteen 1935 Pentzin oli Leino Pentzinin poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan.
Teoksia

Kansanopetuksen vaiheita Oulussa. Pohjolan kirjapaino, Oulu 1918
Vapautussodan muistoja. Pohjolan Kustannus-osakeyhtiö, Oulu 1918, Teos digitoituna Työväenliikkeen kirjaston digitaalisessa arkistossa
Pentametyylidietyleenitriamiini

| Pentametyylidietyleenitriamiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N'-[2-(dimetyyliamino)etyyli]-N,N,N'-trimetyylietaani-1,2-diamiini
CAS-numero:  3030-47-5
PubChem CID:  18196
SMILES:  CN(C)CCN(C)CCN(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H23N3
Moolimassa:  173,304 g/mol
Sulamispiste:  -20 °C
Kiehumispiste:  198 °C
Tiheys:  0,83 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hieman veteen
Pentametyylidietyleenitriamiini eli PMDTA tai PMDETA (C9H23N3) on polyamiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä valmistettaessa polyuretaanivaahtoja ja orgaanisen kemian synteeseissä organometalliyhdisteiden ligandina.
Ominaisuudet

Pentametyylidietyleenitriamiini on huoneenlämpötilassa väritöntä tai kellertävää nestettä. Yhdisteellä on tyypillinen ammoniakinkaltainen haju. Pentametyylidetyleenitriamiini liukenee hieman veteen ja paremmin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja hiilivetyihin. Pentametyylidietyleenitriamiini on kolmihampainen ligandi ja sitoutuu esimerkiksi organolitiumyhdisteiden litiumatomiin. Muodostuva kompleksi on monomeerinen, mikä lisää organolitiumyhdisteiden reaktiivisuutta..
Valmistus ja käyttö

Pentametyylidietyleenitriamiinia voidaan valmistaa dietyleenitriamiinista, formaldehydistä ja muurahaishaposta niin kutsutulla Eschweiler–Clarke-reaktiolla.
Pentametyylidietyleenidiamiinia käytetään sekä joustavien että jäykkien polyuretaanivaahtojen valmistuksessa katalyyttinä. Yhdistettä käytetään myös parantamaan organolitiumyhdisteiden reaktiivisuutta ja ligandina Huisgen-sykloadditioissa, joissa orgaaninen atsidi reagoi alkyynin kanssa triatsoliksi.
Pentaklooribentseeni

| Pentaklooribentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,3,4,5-pentaklooribentseeni
CAS-numero:  608-93-5
PubChem CID:  11855
SMILES:  C1=C(C(=C(C(=C1Cl)Cl)Cl)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6HCl5
Moolimassa:  250,318 g/mol
Sulamispiste:  85 °C
Kiehumispiste:  276 °C
Tiheys:  1,8342 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Pentaklooribentseeni (C6HCl5) on kloorattuihin aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty muiden yhdisteiden valmistamiseen ja palonestoaineena, mutta aineen käyttö on kielletty Tukholman sopimuksella.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa pentaklooribentseeni on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta ja liukenee muun muassa bentseeniin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Pentaklooribentseeni voi reagoida elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla ja se voidaan esimerkiksi kloorata tai nitrata. Emäksisissä olosuhteissa se hydrolysoituu tetrakloorifenoleiksi. Yhdiste voi olla myrkyllistä maksalle ja voi olla haitallista eläinten lisääntymiselle. Pentaklooribentseeni kertyy ravintoketjussa erityisesti vesieliöihin.
Valmistus ja käyttö

Pentaklooribentseeniä valmistetaan klooraamalla bentseeniä. Reaktiossa syntyy tuoteseos, josta pentaklooribentseeni erotetaan tislaamalla ja kiteyttämällä. Pentaklooribentseeniä on käytetty palonestoaineena, fungisidina sekä kvintotseeniin valmistamiseen. Pentaklooribentseenin käyttö on kielletty Tukholman sopimuksella.
Peplos

Antiikin Kreikan aikainen terrakottapatsas naisesta, jolla on päällä peplos.
Peplos (m.kreik. πέπλος, péplos) oli doorilainen villakankainen ja hihaton naisten vaate. Se oli perusmuodoltaan suorakaiteen mallinen ja sai lopullisen muotonsa vasta käyttäjänsä päällä. Pituus määräytyi käyttäjän pituudesta ja yläreunan poikittaisen taitteen korkeudesta.
Peplos kiedottiin ylle siten, että oikea sivu jätettiin usein avoimeksi. Pitkän sivun ylälaita käännettiin rintakehän ja selän yli, ja kiinnitettiin olkapäiltä soljilla. Vaate voitiin vyöttää lyhyen taitteen alta, pitkän taitteen päältä tai sitten jättää kokonaan vyöttämättä.
Peplos korvautui arkaaisen kauden lopulla kitonilla. Klassisella kaudella sitä käytettiin usein myös kitonin päällä. Se oli maaseudulla käytössä vielä 300-luvulle eaa. saakka.
Peplos ei ollut vain kreikkalainen vaate, vaikka sen kreikkalainen versio onkin tunnetuin ja siten antanut vaatteelle nimensä. Sen villaista versiota käytettiin alusasun päällä eri puolilla rautakauden Keski- ja Pohjois-Euroopassa. Esimerkiksi se oli rautakautisten kelttinaisten asu, peplos oli Tanskasta suosta löytyneellä Huldermosen naisella (en), niitä käytettiin viikinkauden Virossa ja niiden käyttö jatkui Suomessa aina ristiretkiajalle saakka. Suurin osa suomalaisista muinaispuvuista ovat alustunikoiden päälle puettuja villapeploksia. Vain tuorein 1200-luvun alkuun sijoittuva Ravattulan muinaispuku on mekko, jossa näkyy keskiajan muodin vaikutus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta peplos Wikimedia Commonsissa
Honour, Fleming: Maailman taiteen historia.  Otava, 1992.  ISBN 951-1-11486-7
Castrén, Pietilä: Antiikin käsikirja.  Otava, 2002.  ISBN 951-1-12387-4
Flacelièr: Sellaista oli elämä antiikin Kreikassa.  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09724-1
Pentaseeni

| Pentaseeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  135-48-8
PubChem CID:  8671
SMILES:  C1=CC=C2C=C3C=C4C=C5C=CC=CC5=CC4=CC3=CC2=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C22H14
Moolimassa:  278,332 g/mol
Sulamispiste:  271 °C
Tiheys:  1,3 g/cm3
Pentaseeni (C22H14) on aseeneihin kuuluva polysyklinen aromaattinen hiilivety. Yhdiste on yksi tunnetuimmista orgaanisista puolijohteista ja sitä voidaan käyttää orgaanisen elektroniikan valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa pentaseeni on kiteistä ja väriltään tummansinistä violetin kiillon omaavaa kiinteää ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta ja liukenee vain hieman eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten bentseeniin tai nitrobentseeniin. Kuumennettaessa pentaseenia alennetussa paineessa se sublimoituu noin 300 °C:n lämpötilassa ja hajoaa kuumennettaessa normaalissa ilmanpaineessa. Keskimmäisen bentseenirenkaan aromaattinen luonne on muita renkaita heikompi ja se voi toimia dieeninä Diels–Alder-reaktioissa. Pentaseeni on puolijohde ja puhtaassa pentaseenissa elektronien liikkuvuus pii/piidioksidi substraatille saostettuna on 1,5 cm2/V·s ja eräille polymeeripinnoille saostettuna päästään liikkuvuuteen 3,0 cm2/V·s.
Valmistus ja käyttö

Pentaseenia voidaan valmistaa lähtemällä m-ksyleenistä tai 4-bentsyyli-1,3-dimetyylibentseenistä ja bentsoyylikloridista alumiinikloridin läsnä ollessa tai tereftaloyylikloridin ja o-tolyylimagnesiumbromidin välisellä reaktiolla tai pelkistämällä 6,13-pentaseenikinonia. Tuote puhdistetaan sublimoimalla alennetussa paineessa tai adsorptiokromatografialla.
Pentaseenia voidaan käyttää orgaanisten puolijohteiden valmistamiseen. Orgalmana on, että saostuksessa täytyy käyttää hyvin alhaisia paineita ja yhdiste on huonosti liukeneva useimpiin liuottimiin. Tämän vuoksi on kehitetty johdannaisia, jotka muodostavat substraatin pannalla kuumennettaessa pentaseenia.
Kiinteää pentaseenia
Tunnelointimikroskooppikuva pentaseenimolekyyleistä nikkelipinnalla
Pelto

Vincent van Gogh, vehnäpelto Auversissa, 1890
Traktoreita perunapellolla Mainessa
Vastakylvetty Oulujoen rinnepelto Utajärvellä.
Pelto on hyötykasvien viljelyä varten muokattu laajahko maa-alue. Pelto on uusiutuvan lannoituksen ja muokkauksen kohteena oleva kasvualusta. Pellot ovat maataloudelle elintärkeitä. Suomen kokonaispeltoala on 2,5 milj. hehtaaria, josta maataloustuotannossa on 2,2 milj. hehtaaria. Koko maapallon peltoala kauppapuutarhat mukaan lukien on 1 497 milj. hehtaaria (2000).
Historia Suomessa

Suomessa peltoviljely syrjäytti perinteisen kaskiviljelyn, kun kaskiviljelyä ryhdyttiin lain voimalla rajoittamaan. Peltoviljely vaati enemmän työtä kuin kaskiviljely, mutta viljelymaata voitiin käyttää uudelleen. Suurin osa pelloista kuokittiin suohon tai rämeeseen, josta vesi juoksutettiin pois ojittamalla. Turve ja kannot poltettiin, ja syntyneelle kytömaalle levitettiin savea. Sitten maa lannoitettiin, kynnettiin, karhittiin äkeellä ja kylvettiin. Muutamien vuosien viljelyn jälkeen maa jätettiin kasvamaan heinää, kynnettiin uudestaan, lannoitettiin, karhittiin ja kylvettiin uudestaan, jolloin maasta saatiin hedelmällistä peltoa.
Peltotyyppejä

Viljapellot
Laidunmaat, laitumet (laitumia voi olla myös muualla kuin pelloilla, esimerkiksi metsissä)
Kesannot
Puutarhat ja kasvimaat
Peltojen hinnat Suomessa

Peltojen hinnat Suomessa tilastoidaan maakunnittain, mutta luvut esitetään alueittain:
Alue 1: Uusimaa, Varsinais-Suomi, Itä-Uusimaa, Satakunta, Ahvenanmaa.
Alue 2: Etelä-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa
Alue 3: Kanta-Häme, Pirkanmaa, Päijät-Häme, Keski-Suomi
Alue 4: Kymenlaakso, Etelä-Karjala, Etelä-Savo, Pohjois-Savo, Pohjois-Karjala
Alue 5: Pohjois-Pohjanmaa
Alue 6: Kainuu, Lappi
Hyötykasveja

Kaura
Ohra
Peruna
Riisi
Ruis
Speltti
Vehnä
Kirjallisuutta

Sepänmaa, Yrjö & Heikkilä-Palo, Liisa (toim.): Pellossa perihopeat.  (Pellon estetiikka -konferenssi Lepaalla 5.–8.8.2003.)  Helsinki:  Maahenki, 2005.  ISBN 952-5328-62-7
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa 
Rapsipeltoa Kärkölässä.
Pennat

| Pennat |
| --- | --- |
 Saumajuovapenta (Scolopsis bilineata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Pennat  Nemipteridae  Regan, 1913
Suvut
 Nemipterus  Parascolopsis  Pentapodus  Scaevius  Scolopsis 
Katso myös
   Pennat Wikispeciesissä   Pennat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pennat eli vanhemmalta nimeltään viiriahvenet (Nemipteridae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan indopasifiselta merialueelta. Eräitä pentalajeja pidetään myös akvaarioissa.
Taksonomia

Pentojen heimoon luokitellaan kuuluvaksi viisi sukua ja lähteestä riippuen yhteensä 62–64 lajia. Heimon lajit ovat melko läheistä sukua putsareille (Lethrinidae). Pennat sekä putsarit luokitellaan toisinaan yhdessä pikarellien (Centracanthidae) ja hammasahventen kanssa alalahkoon Sparoidea.
Anatomia

Pennat kasvavat suurimmillaan noin 35 cm pitkiksi. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat hoikkaruumiisia kaloja, joilla on yksi pitkä selkäevä. Pyrstöevä on usein haarautunut tai kuunsirpin muotoinen ja evän yläosa voi olla pidentynyt ja päättyy säiemäiseen lisäkkeeseen. Suu on lajeilla pieni tai keskikokoinen ja hampaat kartionmuotoiset. Eräillä Nemipterus- ja Pentapodus-suvun lajeilla osa hampaista on suurentunut. Osa Scolopsis-, Nemipterus- ja Pentapodus-suvun lajeista on hermafrodiitteja. Pentojen suomut ovat keskikokoiset ja väreiltään vaihtelevat. Usein kalat ovat punertavia, punaisia, keltaisin ja sinisin kuvioin.
Levinneisyys ja elintavat

Pennat ovat mereisiä kaloja, joita tavataan indopasifisen merialueen länsiosista. Ne elävät lähellä muta- tai hiekkapohjaa aina 400 metrin syvyyteen asti. Osa lajeista elää kivikkoisemmilla alueilla ja koralliriutoilla. Suurin osa heimon kaloista on petoja, jotka syövät pienempiä kaloja, äyriäisiä ja monisukamatoja. Osa pennoista syö myös planktonia. Pentojen kutuaika vaihtelee suuresti lajeittain. Pienillä pentalajeilla enemmistö kaloista on naaraita, kun taas suuremmilla lajeilla koiraat muodostavat enemmistön.
Eräitä pentalajeja pidetään akvaarioissa. Ne ovat myös tärkeitä ruokakaloja levinneisyysalueellaan. Niitä myydään tuoreena, kuivattuna ja suolattuna, savustettuna sekä säilykkeinä.
Peltoukonnauris

| Peltoukonnauris |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Ukonnauriit Erysimum
Laji::  cheiranthoides
Kaksiosainen nimi
 Erysimum cheiranthoides  L. 
Katso myös
   Peltoukonnauris Wikispeciesissä   Peltoukonnauris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peltoukonnauris (Erysimum cheiranthoides) on yksivuotinen, keltakukkainen ristikukkaiskasvi.
Ulkonäkö ja koko

Peltoukonnauris on pystyasentoinen ruohovartinen kasvi, joka kasvaa 30–60 cm korkeaksi. Lehdet ovat pitkulaiset ja lievästi hammaslaitaiset. Keltaiset neliterälehtiset kukat ovat halkaisijaltaan 4–8 mm, kasvin latvassa, ne aukeavat alhaalta ylöspäin. Kukkien kuihduttua niiden tilalle tulee pitkulainen särmikäs lituhedelmä. Peltoukonnauriista tavataan Suomessa kahta alalajia eli yksivuotista rikkaukonnaurista (Erysimum cheiranthoides subsp. cheiranthoides) ja kaksivuotista nurmiukonnaurista (Erysimum cheiranthoides subsp. altum).
Peltoukonnauris kukkii heinä-elokuussa.
Levinneisyys

Peltoukonnauris on yleinen lähes koko Euroopassa. Se on kuitenkin harvinainen arktisilla alueilla pohjoisessa, mereisimmillä alueilla Norjassa, Britteinsaarten pohjois- ja länsiosissa ja Islannissa, sekä toisaalta välimerenkasvillisuuden alueella etelässä. Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa sitä esiintyy laajalti samalla ilmastovyöhykkeellä kuin Euroopassa.
Suomessa peltoukonnauris esiintyy koko maassa ja on yleinen Etelä-Lappiin saakka. Etelä- ja Keski-Suomessa se on muinaistulokas, Keski- ja Pohjois-Lapissa uustulokas.
Muuta

Peltoukonnauris on rikkakasvi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Peltoukonnauriin levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Peltoukonnauris (Erysimum cheiranthoides)
Luontoportti: Peltoukonnauris (Erysimum cheiranthoides)
ITIS: Erysimum cheiranthoides (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Erysimum cheiranthoides (englanniksi)
Flora of China: Erysimum cheiranthoides (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158313  Wikispecies: Erysimum cheiranthoides  AoFP: 1727  APA: 1254  APDB: 141538  BioLib: 39030  Calflora: 3478  CoL: 3BBH6  EoL: 585020  EPPO: ERYCH  EUNIS: 164097  FNA: 200009522  FoC: 200009522  GBIF: 3048266  GRIN: 105478  iNaturalist: 77068  IPNI: 307231-2  IRMNG: 10459992  ITIS: 22933  MichiganFlora: 651  NatureServe: 2.143053  NBN: NBNSYS0000002903  NCBI: 330168  NZOR: 7d6de715-8226-47d9-979f-602777319db8  NZPCN: 3902  Observation.org: 6763  Open Tree of Life: 36287  PFI: 1344  Plant List: kew-2799902  PLANTS: ERCH9  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:307231-2  Tropicos: 4100168  VASCAN: 4043  WisFlora: 3570  WFO: wfo-0000678580  Laji.fi: MX.38377