stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Moskovan radio
Suomenkieliset lähetykset

Suomenkielisiä ohjelmia lähettivät 1920- ja 1930-luvuilla Petroskoin ja Leningradin radioasemat. Niiden lähetykset lakkautettiin Stalinin vainojen aikana vuonna 1937.
Moskovan radion suomenkielinen toimitus perustettiin marraskuussa 1939 juuri ennen talvisodan syttymistä. Sen tehtävänä oli levittää Suomeen Neuvostoliiton sotapropagandaa. Ensimmäisenä päätoimittajana työskenteli Mikko Kammari, toimittajina Lauri Gustafsson ja Lauri Lamminen, kuuluttajana Aino Kallio ja kääntäjänä Saimi Kuivala. Myöhemmin vastaavana toimittajana oli Saima Hellman ja kuuluttajina Kaija Vilén (Kerttu Laine) ja Helena Leppänen (Anja Weber). Toimitus oli evakuoituna Sverdlovskiin vuosina 1941–1942. Suomenkielisiä ohjelmia lähetettiin talvisodasta lähtien myös Petroskoista (jatkosodan aikana Belomorskista), vuosina 1941–1945 Suomen vapausradion nimellä Leningradista ja vuodesta 1947 alkaen Tallinnasta. Moskovan radion toimittajan Vili Bergmanin eli Ahti Liedeksen ”Neuvostoliiton katsauksia” välitettiin vuosina 1948–1949 myös Yleisradiossa.
Moskovan radio lähetti sotien jälkeen suomenkielistä ohjelmaa enimmillään kolme kertaa päivässä yhteensä kolmen tunnin ajan. Osaston palveluksessa oli tuolloin yli kymmenen työntekijää. Avustajina ja freelancereina toimivat muun muassa Jarno Pennanen, Mikko Niskanen, Tarmo Manni ja Jaakko Laakso.
Neuvostoliiton hajottua suomenkieliset lähetykset ehdittiin välillä jo lakkauttaa, mutta ne aloitettiin pian uudelleen. Arvokkaat äänitearkistot kuitenkin tuhottiin. Vuonna 2009 jäljellä oli yksi puolen tunnin pituinen päivittäinen lähetys, jota voitiin kuunnella lyhyt- ja keskiaaltojen lisäksi myös Internetissä. Kuuntelijakirjeiden määrä oli tuolloin laskenut aikaisemmasta 5 000:sta alle 50:een vuodessa. Aseman viimeisiä suomenkielisiä työntekijöitä oli ”Moskovan Tiltun” Saimi Kuivalan tytär Pirkko Kuivala, joka oli tullut toimitukseen vuonna 1957.
Suomenkieliset radiolähetykset loppuivat 27. maaliskuuta 2009. Uutistarjonta siirtyi tämän jälkeen Internetiin. Viimeinen Venäjän ääni -nimeä käyttänyt uutissivu löytyy Internet Archivesta maaliskuulta 2016.
Audio

Ääninäyte Radio Moskovan keskiaaltolähetyksestä 1980-luvulta.  (ohje) (englanniksi)
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Moskovan Tiltu (ääninäyte)
Venäjän äänen arkistoitu www-sivu
Moskovan radio ja myöhemmin Venäjän ääni toimivat toisen maailmansodan jälkeen rakennetussa Pjatnitskajakadun radiotalossa.
Munanjohdin

Munanjohdin
Munanjohdin eli munatorvi (lat. tuba uterina, salpinx, oviduct) on nisäkkäillä osa naaraan sukupuolielimistöä. Munanjohtimia on kaksi, ja niitä pitkin munasarjoissa kypsynyt munasolu kulkee kohtuun. Munanjohdin on se paikka, jossa munasolun hedelmöittyminen tapahtuu.
Anatomia

Munanjohtimen seinämän limakalvo muodostuu yksinkertaisesta lieriöepiteelistä, jonka solut voivat olla joko värekarvallisia tai värekarvattomia. Limakalvon alla on lihaskerros, jossa sisimpänä on rengasmainen sileälihaskerros ja ulompana pitkittäinen sileälihaskerros. Lihaskerrokset kuljettavat munasolua yhdessä värekarvojen liikkeiden kanssa munasarjoista kohti kohtua. Uloimpana munanjohtimen seinämässä on ulkokalvo, joka muodostuu löyhästä sidekudoksesta ja mesoteelistä. Munanjohdinta kannattelee kohdun kannattimen osa, jota kutsutaan munanjohtimen alueella munanjohtimen liepeeksi (lat. mesosalpinx).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Munanjohdin Wikimedia Commonsissa
Mujahidin

Afganistanilaisia mujahidin-taistelijoita vuonna 1985.
Mujahidin, myös mujahedin tai mujahideen (arab. مجاهدين‎, muǧāhidīn) tarkoittaa islamilaisia taistelijoita, jihadia käyviä muslimeita, uskonsotureita (yksikkö mujahid).
Afganistan

Tunnetuin asiayhteys sanalle löytyy Afganistanin sodasta 1979–1989, jossa mujahidin-sissit taistelivat Neuvostoliiton miehitysjoukkoja sekä sen valtaan nostamaa Afganistanin demokraattisen tasavallan kommunistihallitusta vastaan. Erilaisia islamilaisia ryhmittymiä edustaneita sissejä tukivat ennen kaikkea Pakistan, Saudi-Arabia ja Yhdysvallat. Presidentti Ronald Reagan kutsui mujahidineja 'Afganistanin vapaustaistelijoiksi'.
Olivier Roy arvioi sodan neljäntenä vuonna olleen vähintään 4000 leiriä, josta mujahidin-joukot toimivat. Suurin osa näistä toimi seitsemän maanpaossa Pakistanissa olleen puolueen alaisuudessa. Merkittävillä komentajilla oli komennossaan 300 tai suurempi joukko miehiä ja useita leirejä. Joukkoja yritettiin järjestää eri komentajien alle, jolloin komentaja Ahmad Shah Massoud sai komentoonsa kerrallaan 10 000 miestä sodan loppuvaiheessa Panjshirin laakson alueella Kabulin pohjoispuolella.
Joissain muissakin tilanteissa yhtenäisten joukkojen miesluku saattoi kasvaa kymmeneen tuhanteen satokauden jälkeen. Näin tapahtui muun muassa Neuvostoliiton laajojen hyökkäysten aikana itäisissä maakunnissa ja Khostin kaupungin piirityksen aikana.
Mujahideenit voittivat sodan vuonna 1989 neuvostojoukkojen perääntyessä, ja Mohammad Najibullahin hallituksen kaatuessa vuonna 1992. Yhtenäistä hallintoa ei kyetty kuitenkaan järjestämään ja konflikti jatkui sisällissotana, kunnes Taliban-liike valloitti maan vuonna 1996 Mohammed Omarin johdolla.
Irak

Mujahideen-nimitystä on käytetty myös Irakin sissijoukoista, jotka taistelevat Yhdysvaltain miehitystä ja sen asettamaa hallitusta vastaan. Mujahidin-joukkoihin on liittynyt taistelijoita sekä Irakin sunni- ja šiiamuslimeista. Termiä käytettiin erityisesti taistelijoista, jotka taistelivat Fallujahin piirityksen yhteydessä Yhdysvaltain merijalkaväkeä vastaan huhtikuussa 2004. Yhdysvaltain perääntymisen jälkeen Mujahideen partioivat kaupunkia ja valvoivat šaria-lain täytäntöönpanoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mujahidin Wikimedia Commonsissa
Ira Murchison

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | 4×100 metriä |  |
Ira Murchison (6. helmikuuta 1933 – 28. maaliskuuta 1994) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Murchison sivusi vuoden 1956 aikana kolmasti 100 metrin juoksun maailmanennätystä. Hän juoksi ajan 10,2 s sekä Comptonissa 1. kesäkuuta että Los Angelesissa 29. kesäkuuta. Willie Williams paransi elokuussa Berliinissä maailmanennätystä 0,1 sekuntia mutta päivää myöhemmin myös Murchison juoksi samassa paikassa ajan 10,1 s.
Murchison voitti kultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa Melbournen 1956 olympialaisissa. Yhdysvallat paransi yli 20 vuotta vanhaa maailmanennätystä aikaan 39,5 s. Henkilökohtaisella 100 metrillä Murchison sijoittui neljänneksi ajalla 10,6 s; mitalit menivät kahdelle hänen maanmiehelleen sekä Australian Hector Hoganille.
Vuonna 1963 Murchison sijoittui São Paulossa käydyissä Pan-Amerikan kisoissa 100 metrillä pronssille ajalla 10,62 s.
Valentin Muratov

|
| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Valentin Muratov neuvostoliittolaisessa vuoden 1954 postimerkissä. |  Valentin Muratov neuvostoliittolaisessa vuoden 1954 postimerkissä. |  Valentin Muratov neuvostoliittolaisessa vuoden 1954 postimerkissä. |  |
Miesten telinevoimistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | permanto |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | hyppy |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | renkaat |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Rooma 1954 | 6-ottelu |  |
|  Kultaa | Rooma 1954 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Rooma 1954 | permanto |  |
|  Kultaa | Rooma 1954 | nojapuut |  |
|  Kultaa | Moskova 1958 | joukkuekilpailu |  |
Valentin Ivanovitš Muratov (ven. Валентин Иванович  Муратов , 30. heinäkuuta 1928 – 6. lokakuuta 2006) oli neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Muratov voitti Helsingin 1952 olympialaisissa kultaa joukkuekilpailussa sekä sijoittui moniottelussa neljänneksi (113,65 pistettä), renkailla viidenneksi (19,35) ja nojapuilla kahdeksanneksi (19,25). Melbournen 1956 olympialaisissa Muratov voitti kultaa joukkuekilpailussa, permannolla (19,20) ja hypyssä tasapistein 18,85 saksalaisen Helmut Bantzin kanssa. Renkailla hän saavutti hopeaa (19,15) ja moniottelussa sijoittui viidenneksi (113,30).
Rooman MM-kilpailuissa 1954 Muratov voitti kultaa joukkuekilpailussa, moniottelussa (jakoi voiton Viktor Tšukarinin kanssa), permannolla (jakoi voiton Masao Takemoton kanssa) ja rekillä. Lisäksi hän saavutti pronssia renkailla.
Valentin Muratovin puoliso oli voimistelun olympiavoittaja Sofija Muratova.
Muolaanjärvi

| Muolajärvi Глубо́кое озеро, Glubokoje ozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Paikkakunta:  Kyyrölä
Koordinaatit:  60°33′19″N, 29°18′44″E
Laskujoki:  Lieteoja (d) 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  18 m 
Pinta-ala:  37,9 km²
Keskisyvyys:  4,7 m
Suurin syvyys:  12 m
Valuma-alue:  213 km²
 fiMuolaanjärvi 
Muolaanjärvi eli Muolajärvi  (vuodesta 1948 ven. Глубо́кое озеро, Glubokoje ozero, "Syväjärvi") on Vuoksen vesistöön kuuluva suurehko järvi Karjalankannaksen keskiosassa Kyyrölän kunnan länsiosassa Leningradin alueella Venäjällä.
Järven vesi on kellertävää ja näkösyvyys on noin 1,5 m. Päärynän muotoisen järven pituus on 12,5 km ja suurin leveys 5,7 km. Saarista laajin on Suursaari, jonka korkeus merenpinnasta on 30 metriä. Pienempiä saaria ovat Rumakoira, Vanhapiika, Hepoleuka, Pajupehko, Kangassaari, Louhikko, Lammassaari, Puntari ja Selkäluoto. Suurimmat lahdelmat ovat Ripinlahti, Vehkalahti ja Lavolanlahti. Järven eteläpää on rannoiltaan ruohottunut. Sen vesi laskee pienen Muolaanlammen kautta Äyräpäänjärveen.
Järveen laskee Henteenoja, Hotajoki, Kuollatoja, Mustaoja, Rajaoja (Maatlammenoja), Riihioja ja Saaretjoki.
Muolaanjärvi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella ja sijaitsi Suomelle kuuluessaan Muolaan kunnan alueella. Mannerheim-linjan päävastarinta-asema kulki järven eteläosan poikki.
Järven yläpuolella käytiin kesällä 1944 suuria ilmataisteluita. Syksyllä 1943 suomalaiskone pudotti venäläisen tiedustelukoneen veteen lähelle Keskikylän koulua. Koneen lentäjät kuolivat ja yksi heistä haudattiin läheiseen maastoon, loput jäivät veteen. Hauta merkittiin kepillä jonka päässä oli kypärä.
Aiheesta muualla

Muolaan käyntikohteet (Arkistoitu – Internet Archive) Vuoksenlaakson kulttuurikohteita. www.lahdenmuseot.fi
Mud Rock

| Mud Rock Mud |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Audio International Studios, Lontoo, 1974
 Julkaistu: syyskuu 1974
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Nicky Chinn, Mike Chapman
 Tyylilaji: glam rock, rock and roll
 Levy-yhtiö: RAK Records
Muut kannet
   takakansi
Listasijoitukset
  3. (28. syyskuuta 1974)    3. (syyskuu 1974)    8. (28. syyskuuta 1974)    9. (15. joulukuuta 1974)    14. (viikko 41/1974)    16. (1974)
Mudin muut julkaisut
|   | Mud Rock 1974 | Mud Rock Vol II 1975 |
Mud Rock on brittiläisen Mud-yhtyeen syyskuussa 1974 julkaistu esikoisalbumi. Levy koostuu 1950- ja 60-lukujen rock and roll -klassikoista sekä muutamasta Nicky Chinnin ja Mike Chapmanin kirjoittamasta kappaleesta, kuten ”Rocket”-hitistä. Levyllä ei ole yhtäkään Mudin itse kirjoittamaa kappaletta.
Yhtye uudelleenäänitti hittinsä ”Dyna-Mite”, ”The Cat Crept In” ja ”Tiger Feet” sikermää varten. Levyllä on myös cover The Marcels -yhtyeen vuoden 1961 hitistä ”Blue Moon” sekä kitaristi Rob Davisin sovitus Glenn Millerin tunnetuksi tekemästä instrumentaalista ”In the Mood”.
Kappaleiden väliin on lisätty juhlimisen ääniä, ja lisäksi yhtyeen esittelijänä toimii Geoffrey-niminen radiokuuluttaja.
Kappaleet

A-puoli
Rocket – 4.35 (säv. Nicky Chinn/Mike Chapman)
Do You Love Me / Sha La La La Lee – 3.17 (säv. Berry Gordy/Lynch/Schuman)
Running Bear – 4.25 (säv. J.P. Richardson)
The Hippy Hippy Shake – 2.32 (säv. Chan Romero)
Shake Rattle and Roll / See You Later Alligator – 4.00 (säv. Calhoun/Guidry)
B-puoli
Dyna-Mite / The Cat Crept In / Tiger Feet (Medley) – 5.10 (säv. Chinn/Chapman)
The End of the World – 4.05 (säv. Dee/Kent)
Blue Moon – 2.24 (säv. Richard Rodgers/Lorenz Hart)
In the Mood – 3.42 (säv. Andy Razaf/Joe Garland)
Bye Bye Johnny – 5.26 (säv. Chuck Berry)
Kappaleet > Vuoden 2011 CD-version bonuskappaleet

Do You Love Me – 3.14 (säv. Chinn/Chapman)
Last Tango in London – 2.59 (säv. Chinn/Chapman)
Do It All Over Again – 2.39 (säv. Ray Stiles)
Mr. Bagatelle – 3.16 (säv. Stiles)
Morning – 2.55 (säv. Stiles)
The Ladies – 3.41 (säv. Stiles)
Watching the Clock – 2.08 (säv. Stiles)
Lähde:
Kokoonpano > Tuotanto

Nicky Chinn & Mike Chapman – tuottajat
Pete Coleman – äänittäjä Audio International Studiosissa
Rodney Harper – nauhaoperaattori
Gered Mankowitz – kansikuva
Chris Blair – miksaaja Abbey Roadin studioilla
Arvostelut

Allmusic:
Muhammad Akbar Khan

| Muhammad Akbar Khan |
| --- | --- |
 Akbar Khan Vincent Eyen teoksessa vuodelta 1842
Henkilötiedot
Kuollut: 1847
Vanhemmat:  Dust Muhammad
Muhammad Akbar Khan (k. 1847) oli Afganistanin emiiri Dust Muhammadin poika. Hän tuli tunnetuksi Sikhivaltiota vastaan käydystä Jamrudin taistelusta ja erityisesti ensimmäisestä afgaanisodasta, jossa hän johti brittien Elphinstonen kolonnan hävittäneitä heimosotureita. Jälkimmäinen toi hänelle sankarimaineen Afganistanissa brittien karkottajana ja loi osaltaan Afganistanille mainetta valloittamattomana maana.
Afgaanisodan jälkeen Akbar Khan riitautui isänsä kanssa, koska tämä oli hallitsijana lähentynyt brittien kanssa. Hän kuoli yllättäen koleraan vuonna 1847.
Elämäkerta > Varhaiset vaiheet

Muhammad Akbar Khan oli Afganistanin emiirin Dust Muhammadin poika ja Dorrani-heimon jäsen. Hänen isänsä oli Barakzain hallitsijasuvun jäsen ja nousi hallitsijaksi Dorrani-valtakauden lopulla, eikä hän käyttänyt enää vanhaa arvonimeä šah eli kuningas. Valtakunta oli pienentynyt esimerkiksi Sikhivaltion laajentumisen takia.
Muhammad Akbar Khan niitti mainetta vuonna 1837 sikhejä vastaan käydyn Jamrudin taistelun afgaanikomentajana. Hän tuli tunnetuksi ”Jamrudin sankarina” afgaanien voitettua Hari Singhin johtaman sikhiarmeijan. Sikhien jälkeen Afganistania uhkasi Intian niemimaata suurelta osin hallinnut Brittiläinen imperiumi. Britit halusivat korvata Akbar Khanin isän Dust Muhammadin toisella hallitsijalla hillitäkseen Venäjän mahdollista vaikutusvaltaa. Afgaanien sodat sikhejä vastaan eivät sopineet brittien suunnitelmiin, joten nämä tunkeutuivat Afganistaniin vuonna 1839 aloittaen ensimmäisen afgaanisodan.
Elämäkerta > Sodan jälkeen

Brittejä ei tapahtumista huolimatta oltu kukistettu. Afganistanin muissa kaupungeissa oli edelleen varuskuntia, ja Elphinstonen kolonnan tapahtumien jälkeen britit etenivät uusien armeijoiden kera Afganistaniin. Afgaanit kukistettiin nopeasti. Ratkaisematta oli kysymys, mitä Afganistanille pitäisi tehdä. Šudža Šah oli kuollut. Akbar Khanin isä Dust Muhammad oli käyttänyt aikansa Intiassa hyvin ja solminut paremman suhteen britteihin. Lopulta nämä päättivät antaa Dust Muhammadin palata Kabuliin tammikuussa 1843 toivoen tämän tuovan edes hieman vakautta.
Dust Muhammad otti päätehtäväkseen valtansa vakauttamisen sodan repimässä maassa. Akbar Khan järjesti isänsä paluun kunniaksi suuren juhlan ja määräsi Kabulin valaistavaksi viikon ajaksi. Hän kutsui sekä uskonnolliset että poliittiset johtajat Kabuliin vannomaan uskollisuuttaan Dust Muhammadille. Vaikka hän ei ollut vanhin poika, hän oli saavuttanut valta-aseman, joka pakotti Dust Muhammadin nimittämään hänet sekä visiiriksi että kruununperilliseksi. Akbar huolehti myös siitä, että hänen rintaveljensä pääsivät korkeimpiin asemiin. Tämä ei miellyttänyt hänen vanhinta veljeään Muhammad Afzal Khania ja johti myöhemmin uuteen sisällissotaan.
Akbar Khanin ja tämän veljien avulla Dust Muhammad uudisti sotavoimiaan nykyaikaisemmiksi. Tässä auttoivat briteiltä sotasaaliina saadut aseet ja muut varusteet. Uudistettu armeija menestyi alkuun huonosti taisteluissa Dust Muhammadia vastustavia ylimyksiä vastaan, mutta Akbar Khanin johdolla se saavutti myös menestystä. Syyskuussa 1847 Kabulissa puhkesi koleraepidemia, joka pakotti Dust Muhammadin hoveineen pakenemaan kaupungista Chahar Asiabin kylään. Varotoimista huolimatta Akbar Khan sairastui ja kuoli tautiin.
Jälkimaine

Etenkin Elphinstonen kolonnan tuho nähtiin brittien sankarillisena karkottamisena, ja Akbar Khan tunnettiin sodan sankarina. Akbar Khanista on käytetty arvonimeä ghazi, jolla viitattiin vääräuskoisia vastaan taistelleihin muslimeihin. Hänen mukaansa on myöhemmin nimetty paikkoja Afganistanissa, kuten Wazir Akbar Khanin kaupunginosa pääkaupunki Kabulissa.
Akbar Khan lehdessä The Illustrated London News vuodelta 1842.
Muotkatunturit

Muotkatunturit (pohjoissaameksi Muotkeduoddarat ja inarinsaameksi Myeđhituoddâreh) on tunturiryhmä Utsjoella ja Inarissa, Inarin kirkonkylän ja Inarinjoen välissä, Vaskojoen pohjoispuolella. Alue on lailla suojattu erämaa-alue. Tunturiryhmällä on pinta-alaa 1570 km² ja siellä sijaitsee noin sata erillistä tunturia, joista korkeimmat ovat Koarvikodds (590 m) ja Peltoaivi (567 m).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luontoon.fi – Metsähallituksen kuvaus alueesta
Muinais-DNA

Muinais-DNA on muinaisista näytteistä eristettyä DNA:ta. Muinais-DNA:ta tutkimalla menneisyydestä voidaan saada selville asioita, joita arkeologian menetelmillä ei voi nähdä.
Merkitys

Muinais-DNA:n avulla voidaan selvittää esimerkiksi yksilöiden alkukoti, muuttoliikkeet ja risteytymiset. Lisäksi voidaan saada tietoa muinaisten ihmisten geneettisesti määräytyvistä ominaisuuksista kuten silmien väristä tai laktoosi-intoleranssin esiintyvyydestä. Myös sukupuutoista, ruokavalioista, kotieläinten kesytyksistä ja taudinaiheuttajista voidaan saada tietoa.
Muinais-DNA:n avulla on pystytty selkeyttämään esimerkiksi Euroopan asutushistoriaa. Maanviljelyksen on todettu tulleen Eurooppaan nimenomaan väestöliikkeen myötä eikä taitojen siirtymisen kautta. Denisovanihminen on pystytty erottamaan neandertalinihmisestä muinais-DNA:n avulla ja sen risteytyminen nykyihmisen kanssa saatu selvitettyä.
Historia

Muinais-DNA-tutkimus on yleistynyt vuoden 2008 jälkeen voimakkaasti, kun menetelmien kehitys on tehnyt sen helpommaksi. Alan pioneereja ovat esimerkiksi Svante Pääbo ja David Reich. Vuonna 2009 muinais-DNA-tutkimus alkoi kehittyä suurin harppauksin. Max Planck -instituutin Svante Pääbon kehittämien tekniikoiden ansiosta alettiin voida tutkia muinaisten ihmisten koko perimiä eikä vain Y-DNA:ta ja mtDNA:ta. Näin voidaan selvittää tutkitun yksilön kaikkien esivanhempien vaiheita paljon laajemmin. Alle kymmenessä vuodessa oli saatu tutkittua jo tuhansia kokonaisia muinaisia perimiä, joita on verrattu kymmeniintuhansiin nykyisin eläviin ihmisiin. Tämän nopeasti laajenevan tutkimuksen myötä useat vanhat käsitykset ihmisen muinaisista muuttoliikkeistä ovat kumoutuneet tai tarkentuneet, ja muinais-DNA-tutkimus on jo ohittanut arkeologian syvän menneisyyden ihmisväestöjen muutosten paljastamisessa.
Näytteiden otto

Muinais-DNA:ta eristetään vanhoista luista ja muista arkeologisista löydöistä. Eristäminen on vaikeaa, sillä ikivanhoissa näytteissä DNA:ta on jäljellä enää hyvin vähän. Tämän vuoksi sen on helppo kontaminoitua ulkopuolisella DNA:lla, minkä estämiseksi laboratoriotutkimukset tehdään hyvin suojatuissa olosuhteissa.
Muinais-DNA esiintyy tyypillisesti hyvin lyhyinä pätkinä, sillä se on ajan kuluessa pilkkoutunut. Muinais-DNA tunnistetaankin muinaiseksi juuri pätkien lyhyydestä.
Suurin osa muinais-DNA:sta on saatu alle 50 000 vuotta vanhoista näytteistä ja kylmän ilmaston alueilta. Vanhin vuoteen 2017 mennessä saatu kokonainen genomi oli hevoselta, joka oli elänyt Kanadan Yukonissa noin 650 000 vuotta sitten. Vanhin ihmisen suvun DNA-pätkä on neandertalilaiselta 430 000 vuoden takaa. Hyvin kylmässä paikassa DNA voisi teoriassa säilyä yhden miljoonan vuoden ajan.
Paras paikka muinais-DNA:n löytämiseen on erityisen tiheä Pars petrosa ossis temporalis -luu, joka on ohimoluun osa. Siinä DNA voi säilyä kuumallakin seudulla jopa 12 000 vuotta.
Aiheesta muualla

CARTA: Ancient DNA–Humans in Africa; Ancient European Populations;Genetic History of the Americas Youtube.  5.8.2016. University of California Television (UCTV). Viitattu 24.12.2019. (englanniksi)
Multikopteri

DJI S800 -heksakopteri
MD4-200 -quadkopteri ilmassa
Multikopteri on pyöriväsiipinen ilma-alus, jossa on kaksi tai useampia roottoreita. Yksinkertaisen rakenteensa ja matalien käyttökustannuksien seurauksena pienet (halkaisija < 1 m) multikopterit ovat alkaneet yleistyä niin harrastaja- kuin ammattikäytössä. Multikoptereita käytetään nykyisin hyvin yleisesti ilmakuvaamiseen niiden vakauden ja liikehtimiskyvyn ansiosta.
Rakenteellisesta näkökulmasta multikopterit ovat erittäin yksinkertaisia ilma-aluksia, sillä niissä käytetään usein kiinteälapakulmaisia potkureita, ja ilma-aluksen ohjaus tapahtuu moottorien kierroslukuja muuttamalla. Ilman jonkinlaista lennonvakautusta multikopterit ovat kuitenkin erittäin epävakaita. Vähimmillään multikopteri vaatii neljä gyroskooppia lentääkseen, mutta huomattavasti vakaampi lento saavutetaan, kun käytetään mikrokontrolleripohjaista lennonohjainta, joka hyödyntää gyroskoopin lisäksi kiihtyvyysanturia (akselometriä). Tätä kehittyneimmät lennonohjaimet ovat useimmiten autopilotteja, ja pystyvät lentämään ilma-alusta täysin itsenäisesti. Ne hyödyntävät useiden eri antureiden (kuten GPS, paine tai kompassi) tuottamaa dataa kopterin paikallaan pitämiseen, jolloin se voidaan saada pysymään muutamien neliömetrien alueella tuulisissakin olosuhteissa.
Historia

Multikopterien historia juontaa juurensa ilmailun alkuvuosikymmeniin. Ensimmäinen miehitetty multikopteri, neliroottorinen  Breguet-Richet Nro. 1 nousi ilmaan 1907, ja sitä pidetäänkin usein myös ensimmäisenä ihmisen ilmaan nostaneena pyöriväsiipisenä ilma-aluksena. Heli- ja multikopterit jäivät muutamia harvinaisia yrityksiä lukuun ottamatta suunnittelupöydille niiden teknisten haasteiden takia ennen 30- ja 40-lukujen vaihdetta, jolloin rakennettiin ensimmäiset käyttökelpoiset kopterit.
Pyöriväsiipisten ilma-alusten edut huomattiin toisen maailmansodan aikana, kun sekä akselivalloilla että liittoutuneilla oli käynnissä erilaisia heli- ja multikopterien kehitykseen tähdänneitä projekteja. Näistä projekteista suurin osa jäi toteutumatta, mutta muutama pääsi rajoitettuun tuotantoon ja käyttöön saakka. Saksalainen kaksiroottorinen Focke-Achgelis Fa 223 oli multikoptereista menestynein, sillä tyypin 20 koneyksilöä pääsivät sodan aikana myös rajoitettuun sotilaskäyttöön.
Saksalaiset olivat Fa 223:n lisäksi ehtineet suunnitella ennen sodan loppua muun muassa raskaamman kaksiroottorisen Fa 284 ja neliroottorisen Fa 325 –multikopterin. Sodan jälkeen liittoutuneet saivat käsiinsä saksalaisten jälkeensä jättämät heli- ja multikopterit, jotka purettiin ja kuljetettiin eri voittajavaltioiden lentokoneteollisuuden analysoitaviksi. Sotasaaliiksi saatujen Fa 223 –kopterien pohjalta suunniteltiin ja rakennettiin sotaa seuranneina vuosina muun muassa tšekkoslovakialainen VR-1 ja ranskalainen SNCASE SE 3000.
1960-luvun lopulla neuvostoliittolainen Mil kehitti maailman suurimman helikopterin, kaksimoottorisen Mi-12:sta, joka voidaan luokitella myös multikopteriksi. Kopterin voimansiirto muistutti käytännössä hyvin paljon 1930- ja 40-lukujen saksalaisia ja venäläisiä kaksiroottorisia, ja voi hyvin olla että neuvostoliittolaiset helikopterisuunnittelijat olisivat ottaneet siihen vaikutteita Tempelhofin lentokentältä sotasaaliiksi saaduista Fa 223 –koptereista.
Konfiguraatioita

Lähde:
Bikopteri  - kaksi roottoria
Trikopteri - kolme roottoria
Nelikopteri, quadkopteri tai quadrokopteri - neljä roottoria
Heksakopteri - kuusi roottoria
Oktokopteri - kahdeksan roottoria
Aiheesta muualla

Multikopteri - RC-Suomi Wiki (Arkistoitu – Internet Archive)
Neliroottorinen Breguet-Richet Nro. 1
Sotasaaliiksi saatu Focke-Achgelis Fa 223