stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boyzone
Yhtyeen tarina > Loppu 1999–2000

Keväällä 1999 Boyzone julkaisi Comic Relief -hyväntekeväisyyssinglen "When The Going Gets Tough", jonka oli aiemmin esittänyt Billy Ocean. Spice Girls oli valittu esittämään Comic Relief -kappale vuonna 1997, mikä oli ensimmäinen kerta, kun osaan valittiin yksi sen hetken suosituimmista yhtyeistä sen sijaan, että olisi keskitytty kappaleen huumoripitoisuuteen. Kun julkaisu "Who Do You Think You Are?"/"Mama" nousi ykköseksi, jatkettiin samaa linjaa myös vuonna 1999. Boyzonen kappale nousi ykköseksi kuten myös kaikki muut Comic Relief -julkaisut vuoteen 2005 asti. Pian sen jälkeen yhtye julkaisi Anne Murray -coverin "You Needed Me", joka nousi myös listan kärkeen.
Yhtyeen tulevaisuutta alettiin kuitenkin spekuloida Britannian mediassa, kun Ronan Keating julkaisi "When You Say Nothing At All" -kappaleen soolona kesällä 1999 pian ykköseksi nousseen By Request -kokoelmalevyn jälkeen. Yhtye kiisti hajoamishuhut, mutta ilmoitti keskittyvänsä seuraavana vuonna sooloprojekteihin. Loppuvuodesta julkaistiin uusi single "Everyday I Love You", mutta neljättä studioalbumia ei koskaan tullut, sillä Ronan Keating jäi soolouralleen ensimmäisen singlensä noustua listaykköseksi. Sen vuoksi myös tammikuun keikka Dublinin Point Depotilla jäi yhtyeen viimeiseksi, vaikka he olivat uransa huipulla voitettuaan kaksi MTV Europe Music Awards -palkintoa vuoden 1999 tapahtumassa ja myytyään kokoelmalevyään melkein kaksi miljoonaa kappaletta Britanniassa. Boyzone ei koskaan virallisesti ilmoittanut hajonneensa ja vuosien varrella onkin huhuttu useaan otteeseen yhtyeen jäähyväiskiertueesta.
Yhtyeen tarina > Comeback 2007–

Boyzone esiintyi ensimmäistä kertaa tammikuun 2000 jälkeen yhdessä Children in Need -tapahtumassa Lontoossa 16. marraskuuta 2007. Yhtye esitti kappaleet "Love Me For a Reason" ja "No Matter What". Muutamia päiviä ennen tapahtumaa yhtye ilmoitti myös lähtevänsä kiertueelle keväällä 2008. Kiertueen ilmoitettiin alkavan Lontoon O2-areenalta 30. toukokuuta ja päättyvän kymmenenteen konserttiin Glasgow'ssa 23. kesäkuuta. Konsertteja ilmoitettiin pian yhdeksän lisää. 23. marraskuuta 2007 Boyzone esiintyi keskusteluohjelmassa Late Late Show ja ilmoitti myös kahdesta konsertista Irlannissa. Samoihin aikoihin Take That oli lähdössä toiselle comeback-kiertuelleen ja Spice Girls ensimmäiselle kiertueelle hajoamisensa jälkeen.
Kiertueen yhteydessä Boyzone levytti muutamia uusia kappaleita, joista oli tarkoitus valita yksi uudeksi singleksi, jonka julkaisupäivä olisi lokakuussa 2008. Silloin oli myös tarkoitus julkaista kokoelma-albumi, jolla olisi myös useampi uusi kappale. Kiertueella esitettiin ainoastaan nopeatempoista kappaletta "Can't Stop Thinking About You", mutta sen julkaisusta ei ollut varmuutta. Levy-yhtiö toivoi heidän julkaisevan balladin comeback-singlenä Take Thatin tapaan, sillä "Patience" oli menestys. Lopulta kokoelma-albumin ensimmäiseksi singlejulkaisuksi valittiin "Love You Anyway". Se julkaistiin 29. syyskuuta 2008 ja sijoittui viidenneksi Britannian singlelistalla. 13. lokakuuta 2008 julkaistu albumi Back Again... No Matter What sijoittui myös viidenneksi albumilistalla. Toisen singlen "Better" julkaisupäiväksi ilmoitettiin 15. joulukuuta 2008.
Boyzonen jälkeen

Ronan Keating julkaisi neljännen studioalbuminsa Bring You Home kesäkuussa 2006. Hän on myös kertonut olevansa kiinnostunut näyttelemisestä, mikäli sopivaa roolia tarjottaisiin.
Stephen Gately yritti soolouraa kohtalaisella menestyksellä vuonna 2000 ja siirtyi sen jälkeen West Endille, missä hän on esiintynyt kolmessa musikaalissa. Stephen kertoi keväällä 2006 vaipuneensa kahden vuoden masennukseen yhtyeen hajoamisen jälkeen eikä edes halunnut tehdä sooloalbumiaan. Kuoli lokakuussa 2009.
Keith Duffy valittiin suosittuun brittiläiseen saippuasarjaan Coronation Street vuonna 2002. Hän lähti sarjasta vuonna 2005 ja antoi syyksi avioliittonsa, jonka hän koki jääneen toiselle sijalle.
Shane Lynch ryhtyi kilpa-ajajaksi ja voitti muun muassa kilpailun Silverstonessa 25. toukokuuta, 2003. Hän on myös näyttäytynyt satunnaisesti TV:ssä. Kesällä 2006 Shane oli mukana ITV-kanavan tosi-tv-sarjassa Love Island.
Mikey Graham julkaisi sooloalbumin kesällä 2000, mutta on sittemmin keskittynyt perhe-elämään.
Boyzonen musiikki

Boyzone aloitti uransa julkaisemalla muutamia nopeatempoisia kappaleita mutta siirtyi vuosien kuluessa yhä enemmän balladilinjalle. Vuonna 2002 tehdyssä TV-dokumentissa The Story of Boyzone Shane Lynch kertoi, että yhtye teki alkuaikoina mitä käskettiin ja he olivat olleet hyvin tyytyväisiä versioonsa "Working My Way Back To You" -kappaleesta. Myöhemmin hän kuitenkin piti kappaletta kamalana. Kyseinen kappale oli myös ainoa Boyzonen julkaisu, jolla Mikey lauloi soolona. Sen jälkeen Ronan lauloi pääosuudet kaikilla 16:lla kappaleella, joista Stephen lauloi puolella. Hänellä oli tapana laulaa korkeat osuudet. Shanen ja Keithin ääntä voi kuulla "Coming Home Now" -kappaleella ja konserteissa Keith lauloi yleensä soolona muihin Boyzonen lauluihin verrattuna hieman rock-tyylisemmän kappaleen "Where Have You Been", jossa Ronan tuli kuitenkin mukaan kertosäkeistössä. Mikey Graham kommentoi asiaa dokumentissa ja sanoi, ettei itsekään tiedä, miksi lauluosuudet jaettiin niin. Hän kuitenkin epäili syyksi Ronanin silloisia hyviä välejä manageriinsa.
Boyzonen musiikki > Cover-versiot alkuperäisine esittäjineen

"Love Me For A Reason" (The Osmonds)
"Father And Son" (Cat Stevens)
"Words" (The Bee Gees)
"Baby Can I Hold You" (Tracy Chapman)
"No Matter What" (Andrew Lloyd Webberin musikaalista Whistle Down the Wind)
"I Love The Way You Love Me" (John Michael Montgomery)
"When The Going Gets Tough" (Billy Ocean)
"You Needed Me" (Anne Murray)
Boyzonen musiikki > Boyzonen vaikutus irlantilaiseen pop-musiikkiin

Ennen Boyzonea pop-musiikki ei ollut suosittua Irlannissa ja siksi Louis Walshin suunnitelmia perustaa popyhtye, etenkin poikabändi, pidettiin tuhoon tuomittuina. Boyzone löysi silti kannattajajoukkonsa ja sai listamenestystä Irlannissa. Ronan Keating sanoi kuitenkin kirjassaan, että kansainvälisestä menestyksestä huolimatta yhtye ei saanut kunnioitusta kotimaassaan alkuvuosina ja tilanne alkoi muuttua vasta, kun he alkoivat kertoa asiasta ulkomaiden medialle sen sijaan että olisivat tapansa mukaan ylistäneet Irlantia. Boyzonen jälkeen Ronan ei ole saanut Irlannissa yhtä suurta menestystä soolourallaan ja hänen listasijoituksensa jäävät yleensä Britannian sijoituksia alhaisemmiksi.
Yhtyeen menestyksen jälkeen Irlannista on tullut monia popyhtyeitä. Shane Lynchin perheen kaksoissiskot Edele ja Keavy Lynch perustivat vuonna 1997 B*Witched-nimisen tyttöbändin, jonka ensimmäiset neljä singleä nousivat listan kärkeen Isossa-Britanniassa vuosina 1998–1999. Vuonna 1999 Louis Walsh alkoi mainostaa uutta yhtyettä, Westlifea, joka seurasi Boyzonen jalanjäljissä irlantilaisena poikabändinä. Tämä yhtye on saanut jo 12 ykköshittiä Britanniassa.
Median huomio > Boyzone-tupakat

Vuoden 1997 Aasian kiertueella yhtyeelle ja kiertueryhmälle selvisi, että Indonesian osuutta kiertueesta sponsoroi tupakkayritys. BP Fallonin kirjan mukaan ketään ei ollut informoitu asiasta, vaikka sponsorisopimuksien tuli olla kaikkien tiedossa. Yrityksen edustajat jakoivat Boyzonen kuvalla, logolla ja laulunsanoilla koristeltuja tupakka-askeja median edustajille lehdistötilaisuuksissa sekä nuorelle yleisölle konserttien aikana. Kukaan ei tehnyt mitään asialle tässä vaiheessa. Balin konsertissa lavan kummallekin puolelle ilmestyivät puolitoista metriä korkeat valaistut tupakka-askit, jotka lopulta poistettiin kiertuetyöntekijän pyynnöstä. Konsertin aikana yleisölle jaettiin kuitenkin edelleen tupakka-askeja ja ennen encorea yhtye nousi yleisön eteen tuhoten käsissään olevat tupakat ja ilmoitti ettei tue kampanjaa.
Median huomio > Stephen Gately tulee kaapista

Kesällä 1999 Stephen Gately myönsi The Sun -lehden haastattelussa olevansa homoseksuaali. Artikkeli ei kuitenkaan ollut yhden yön tulos vaan lehden mukaan sitä oli työstetty kolmen viikon ajan, kunnes se lopulta julkaistiin 16. kesäkuuta Boyzonen ollessa Italiassa Euroopan kiertueella. The Sunin saama palaute haastattelusta oli suurin, mitä he olivat koskaan saaneet viihdeartikkelista. Stephen palasi julkisuuteen Britanniassa kolme viikkoa myöhemmin, kun Boyzone esiintyi vuosittaisessa Party In the Park -konsertissa Lontoossa.
Stephen oli pitänyt asian salassa kaikilta muilta paitsi perheeltään ja muilta Boyzonen jäseniltä, joille hän oli kertonut asiasta viisi kuukautta yhtyeen perustamisen jälkeen. Lehdet alkoivat kuitenkin kiinnostua hänen yksityiselämästään yhä enemmän vuosina 1998–1999, jolloin kaikki muut yhtyeen jäsenet olivat joko kihloissa tai naimisissa. Lopulta eräs Boyzonen kiertuetyöntekijä yritti myydä tarinan The Sunille, jolloin lehti otti yhteyttä yhtyeen PR-henkilöön ja pyysi Stepheniltä henkilökohtaista haastattelua aiheesta. Useat lehdet sanoivat The Sunin kiristäneen Stepheniltä tunnustusta ja myös Louis Walsh sanoi Irish Times -lehdessä, että kyseessä ei ollut huolellisesti suunniteltu mainostemppu yhtyeen hyväksi vaan ilmiselvää painostusta The Sunin taholta. Stephenin äiti Margaret Gately ilmaisi samankaltaisia mielipiteitä The Mirror -lehdessä poikansa haastattelua seuranneena päivänä. Stephen Gately ei ole kuitenkaan missään vaiheessa kritisoinut lehden toimintaa ja on sanonut olleensa tyytyväinen siihen, miten hänen asiansa käsiteltiin.
Median huomio > Riitaantuminen ja sopiminen

Boyzonen mentyä tauolle alkuvuodesta 2000 yhtyeen jäsenet keskittyivät omiin projekteihinsa ja ilmoittivat palaavansa takaisin vuoden päästä. Vuonna 2001 yhtyeelle tarjottiin miljoonan punnan sopimusta jäsentä kohti Britannian kiertueesta, mutta Ronan Keating kieltäytyi ja ilmoitti keskittyvänsä soolouraansa. Yhtyeen jäsenet eivät pitäneet päätöksestä ja tilanteen kärjistyessä Shane Lynch yritti aktiivisesti ottaa yhteen Ronanin kanssa lehtien välityksellä. Myös Mikey Graham sanoi olevansa pettynyt Ronanin päätökseen ja sanoi, että Boyzonen luomiseen tarvittiin viisi ihmistä mutta lopulta nämä viisi ihmistä loivat Ronan Keatingin. Vuonna 2003 uutisoitiin Keith Duffyn ja Ronanin välien kiristymisestä musiikkitapahtumassa, jonka jatkoilla he joutuivat istumaan vierekkäisissä pöydissä. Lehtien mukaan Keithin ystävä Colin Farrell ehti väliin ennen kuin riita muuttui fyysiseksi. Keväällä 2004 Boyzone nähtiin ensimmäistä kertaa yhdessä viiteen vuoteen The Games -ajotapahtumassa Sheffieldin stadionilla, jossa Shane Lynch kilpaili. Yhtye antoi TV-haastattelun, jossa he sanoivat sopineensa riitansa. Keväällä 2006 Ronan Keating sanoi uuden singlensä promootion yhteydessä tehdyssä TV-haastattelussa tapaavansa Stephen Gatelyn ja Shane Lynchin ravintolassa, mutta ilmoitti ettei aio lähteä kiertueelle heidän kanssaan. Tapausta uutisoivat lehtiartikkelit viittasivat kuitenkin kiertueen mahdollisuuteen. Joulukuussa 2006 Keating ja Gately esittivät yhdessä "No Matter What" -kappaleen Lontoossa järjestetyssä hyväntekeväisyystapahtumassa Emerald and Ivy Ball.
Boyzone ja muut poikabändit

Brittiläisen Gay Times -lehden toimittaja Richard Smith analysoi Boyzonen menestyksen syitä vuoden 1999 elokuun numerossa, jossa käsiteltiin Stephen Gatelyn paljastusta. Hänen mukaansa poikabändit muodostuivat reaktiona niitä edeltäville yhtyeille, mutta useimmat Take Thatin jälkeen syntyneet poikabändit eivät kuitenkaan menestyneet, koska ne olivat liian samanlaisia edeltäjäänsä verrattuna, joskaan eivät yhtä hyviä. Vaikka Boyzone aloitti uransa Take Thatin suurimman menestyksen aikaan, se tuntui silti kuuluvan Take Thattia edeltävälle aikakaudelle. Yhtye ei hänen mukaansa lähtenyt tietoisesti tavoittelemaan homoseksuaalista kuulijaryhmää vaan piti tiukasti vaatteet päällään musiikkivideoissaan ja suosi siistejä pukuja, jotka olivat usein samanvärisiä. Musiikin puolella Boyzone pysyi enimmäkseen ballaadilinjalla ja jotkin heidän cover-versionsa, kuten "Words", "Father And Son" ja "Baby Can I Hold You", olisivat Richard Smithin mukaan sopineet huomattavasti vanhemmille esiintyjille. Take That taas teki varsin provosoivia musiikkivideoita, levytti vanhoja diskohittejä ja esiintyi homobaareissa, minkä he tosin lopettivat saatuaan tarpeeksi menestystä. East 17, joka oli toinen Take Thatin jälkeisen aikakauden menestyjä, taas ylläpiti musiikkivideoissaan kovempaa imagoa ja otti vaikutteita mustien suosimasta tyylistä. Boyzone ja East 17 siis menestyivät, koska ne olivat erilaisia.
Louis Walsh ei kuitenkaan pyrkinyt luomaan erilaista yhtyettä Boyzonen seuraajaksi. Hän otti Westlifen suojiinsa ja teki alun perin kuusijäsenisestä yhtyeestä viisihenkisen järjestämällä samanlaisen koelaulutilaisuuden kuin oli tehnyt Boyzonenkin kohdalla. Westlife esiintyi siisteissä puvuissa ja julkaisi uransa alussa Britannian menestyneimpien pop-tuottajien tekemiä balladeja. Smash Hits mainitsi usein Boyzonen ja Westlifen yhdenmukaisuudesta ja vertaili Ronan Keatingia ja Nicky Byrnea, jotka olivat lehden mukaan hyvin samannäköisiä. Yhtyeet kuitenkin erosivat siinä, että kukaan Westlifen jäsenistä ei noussut muiden yläpuolelle yhtä voimakkaasti kuin Ronan Keating Boyzonessa. Varsinkin yhtyeen uran loppupuolella Keating oli usein yksin pop-lehtien kansissa kun taas Westlife oli enimmäkseen yhdessä.
A1 nousi menestyksen tielle samoihin aikoihin ja julkaisi alussa nopeatempoisempia kappaleita. Myöhemmin he yrittivät luopua poikabändi-imagostaan jonkin verran ja ottivat soittimet käyttöön sekä alkoivat kirjoittaa omia kappaleitaan. Tämä piirre sai huomiota yhtyeestä kertovissa lehtiartikkeleissa ja A1 olikin tasaisen suosittu urallaan joka kesti vuodet 1999–2002.
Julkaisut > Singlet

| KK/VVVV | Nimi | UK Singles | Albumilta | Myynti (BPI) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 12/1994 | Love Me For a Reason | 2 | Said and Done | Hopeaa (200 0000+) |
| 04/1995 | Key To My Life | 3 | Said And Done | Hopeaa (200 000+) |
| 08/1995 | So Good | 3 | Said And Done |  |
| 11/1995 | Father And Son | 2 | Said And Done | Platinaa (600 000+) |
| 03/1996 | Coming Home Now | 4 | Said And Done | Hopeaa (200 000+) |
| 10/1996 | Words | 1 | A Different Beat | Kultaa (400 000+) |
| 12/1996 | A Different Beat | 1 | A Different Beat |  |
| 03/1997 | Isn't It a Wonder | 2 | A Different Beat |  |
| 08/1997 | Picture of You | 2 | Where We Belong |  |
| 12/1997 | Baby Can I Hold You | 2 | Where We Belong | Kultaa (400 000+) |
| 05/1998 | All That I Need | 1 | Where We Belong |  |
| 08/1998 | No Matter What | 1 | Where We Belong 2. julkaisu | Platinaa (600 000+) |
| 12/1998 | I Love the Way You Love Me | 2 | Where We Belong 2. julkaisu | Kultaa (400 000+) |
| 03/1999 | When the Going Gets Tough | 1 | By Request | Kultaa (400 000+) |
| 05/1999 | You Needed Me | 1 | By Request | Hopeaa (200 000+) |
| 12/1999 | Everyday I Love You | 3 | - | Hopeaa (200 000+) |
| 09/2008 | Love You Anyway | 5 | - | - |
| 12/2008 | Better | - | - | - |
Julkaisut > VHS ja DVD

Boyzonen videoita julkaistiin säännöllisesti vuosina 1995–2000. Said and Done kertoo yhtyeen alkuvuosista ja sisältää myös ensimmäisen singlen "Working My Way Back To You" musiikkivideon. Se jätettiin pois By Request -videokokoelmalta ja samannimiseltä albumilta, jotka sisälsivät vain Britanniassa julkaistut kappaleet. Something Else keskittyy vuoteen 1997 ja musiikkivideoiden ohella kerrotaan myös Latinalaisessa Amerikassa julkaistusta materiaalista, johon kuuluu muun muassa alun perin Enriquen Iglesiaksen julkaisema kappale "Experiencia religiosa". Videolla nähdään kuitenkin vain englanninkielinen versio. Live At Wembley ja Live - Where We Belong kuvattiin samalla areenalla Wembleylla vuosina 1996 ja 1998, joista jälkimmäinen nähtiin myös suorana lähetyksenä Britannian TV:stä. Dublin...Live By Request ja Live At the Point kuvattiin taas Dublinissa vuosina 1999 ja 2000. Aiempi konsertti RDS-stadionilla toi Boyzonelle oman yleisöennätyksen, sillä paikalla oli kyseisen julkaisun mukaan 35 000 kuulijaa. Jälkimmäinen konsertti Dublinin Pointilla päätti Millennium-kiertueen ja oli myös yhtyeen viimeinen konsertti.
Said And Done, (VHS 1995)
Live At Wembley, (VHS 1996)
Something Else, (VHS 1997)
Live - Where We Belong, (VHS 1998)
By Request, (VHS 1999)
Dublin...Live By Request,VHS&DVD 1999)
2000 Live From The Point, (VHS&DVD 2000)
Julkaisut > Kirjallisuutta

Eddie Rowley: Boyzone in Person.  Pan Macmillan, 1996.  ISBN 0-7522-2252-X
B. P. Fallon, Aba Dublin: Boyzone Go East!.  Trans-Atlantic Publications, 1997.  ISBN 0-233-99343-6
Rob McGibbon: Boyzone: The True Story.  Trans-Atlantic Publications, 1997.  ISBN 0-7522-2411-5
B. P. Fallon: Boyzone - By Request.  Boxtree, 2003.  ISBN 0-7522-1812-3
Palkinnot

1997 Ivor Novello -palkinto ("Picture of You")
1998 Record of the Year -palkinto ("No Matter What")
1999 MTV Europe Music Awards - Paras albumi (By Request)
1999 MTV Europe Music Awards - Paras brittiläinen tai irlantilainen artisti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Jäsenet

Ronan Keating
Stephen Gately
Louis Walsh, jonka laatiman lehti-ilmoituksen seurauksena syntyi Boyzone.
Royal Albert Hall, jossa Boyzone esiintyi 5. lokakuuta 1995.
Boyzone esiintymässä Wembleyllä toukokuussa 2009.
Ronan Keating, joka lauloi pääosuudet suurimmassa osassa Boyzonen kappaleista.
Stephen Gately esiintymässä Boyzonen kanssa Wembleyllä toukokuussa 2009.
Josephine Henning

Josephine Henning
Josephine Henning (s. 8. syyskuuta 1989 Mainz, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Saksan maajoukkueessa huhtikuun 2018 loppuun mennessä 42 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia. Hän kuului Saksan kultaa voittaneeseen EM-kisajoukkueeseen 2013 mutta ei pelannut lopputurnauksessa yhtään ottelua. MM-kilpailuissa 2015 hän pääsi vaihtopelaajana kentälle alkulohko-ottelussa Thaimaata vastaan. Hän voitti olympiakultaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016.
Seuratasolla Henning edusti viimeksi englantilaisseura Arsenalia vuoteen 2018. Hänen aiempia seurojaan ovat 1. FC Saarbrücken, 1. FFC Turbine Potsdam ja VfL Wolfsburg sekä ranskalaisseurat Paris Saint-Germain ja Olympique Lyon. Hän on voittanut Mestarien liigan vuonna 2010 Potsdamin, vuosina 2013 ja 2014 Wolfsburgin sekä vuonna 2017 Lyonin joukkueessa.
Tapani Mattila

Tapani Mattila (13. lokakuuta 1940 Tampere – 5. heinäkuuta 1994 Tampere) oli suomalainen jääkiekkovaikuttaja.
Mattila oli Jääkiekon SM-liiga ry:n ensimmäinen puheenjohtaja. Hän oli toimessa vuodesta 1975 vuoteen 1983. Tätä ennen Mattila oli ehtinyt myös olla Suomen jääkiekkoliiton liittovaltuustossa. Vuosina 1981–1983 Mattila vaikutti Suomen Olympiakomitean hallituksessa.
SM-liiga jakaa Tapani Mattilaa kunnioittavaa erikoispalkintoa, jota ei anneta kuitenkaan vuosittain. Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Mattilan Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 172 vuonna 2005.
Tapanin poika Hannu Mattila on jääkiekkoilija, joka pelasi koko SM-liigauransa Ilveksessä. Tapanin pojan pojat ja Hannun pojat, Julius ja Jesper ovat niin ikään jääkiekkoilijoita. Tällä hetkellä Julius edustaa Tampereen Tapparaa ja Jesper Kalevan Palloa.
Valdemar Henriksson

Valdemar Henriksson (18. heinäkuuta 1884 Pietari – 17. helmikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen soudun olympiaedustaja. Hän kilpaili Tukholman olympialaisissa 1912 perämiehenä ulkohankanelosessa, jossa Suomen joukkue karsiutui toisella kierroksella. Vuonna 1913 hän voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Hän edusti Helsingin Soutuklubia.
Henkensä kaupalla

| Henkensä kaupalla> White Line Fever |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jonathan Kaplan
Käsikirjoittaja:   Ken Friedman  Jonathan Kaplan 
Tuottaja:  John Kemeny
Säveltäjä:  David Nichtern
Kuvaaja:  Fred J. Koenekamp
Leikkaaja:  O. Nicholas Brown
Pääosat:  Jan-Michael Vincent
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Kanada  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:   16. heinäkuuta 1975  19. maaliskuuta 1976 (Suomi) 
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Henkensä kaupalla (White Line Fever) on vuoden 1975 Jonathan Kaplanin ohjaama elokuva, joka kertoo rekkakuskeista. Jan-Michael Vincent esittää sankaria, joka palaa Vietnamista ja ottaa vastuun isänsä rekkabisneksestä Tucsonissa Arizonassa. Hän saa pian selville, että rahtaajat ovat pahoja ja haluavat hänen salakuljettavan laittomia savukkeita ja pelikoneita. Kun hän kieltäytyy, rahtaajat täyttävät hänen rekkansa lannalla.
Elokuva esittelee amerikkalaisen rekkakuskin vaikeuksia ja näyttää kuskit suurta bisnestä ja politiikkaa vastaan taistelevina sotureina. Elokuvaa kuvattiin Arizonassa Tucsonissa ja sen lähialueilla.
Rekka, jota elokuvassa käytetään, on sinivalkoinen Ford, jota kutsutaan ”blue muleksi”. Nimi on myös maalattu rekkaan.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi antoi elokuvan suomeksi tekstitetylle VHS-versiolle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Henkensä kaupalla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Henkensä kaupalla Elonet.
Nils Henriksson

Nils Olof Henriksson (31. heinäkuuta 1928 Porvoo – 26. toukokuuta 2023 Porvoo) oli suomalainen kilpapyöräilijä.
Porvoon Akillesta edustanut Henriksson kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hän karsiutui Suomen joukkueessa joukkuetakaa-ajossa alkukilpailussa. Hän oli myös maantieajon varamies. Henriksson kilpaili vuosien 1950, 1951, 1952, 1953 ja 1956 MM-kilpailuissa ja neljässä maaottelussa. Hän voitti SM-kilpailuissa maantieajon kultaa vuonna 1952 ja hopeaa vuosina 1949 ja 1951 sekä joukkueajossa hopeaa vuonna 1952, aika-ajossa hopeaa vuonna 1952 ja takaa-ajossa hopeaa vuonna 1952.
Henriksson toimi seuran ja SFI:n pyöräilyjaostoissa sekä juniorileireillä valmentajana. Hän oli ammatiltaan palokorpraali ja harrasti hiihtoa, valokuvausta ja sukellusta. Henrikssonin kotikunta oli Porvoo.
Manuela Henkel

| Manuela Henkel |
| --- | --- |
 Manuela Henkel Tour de Skin Prahan osakilpailussa vuonna 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. joulukuuta 1974 (ikä 49) Neuhaus am Rennweg, Saksan Liittotasavalta
Kansalaisuus:   Saksa
Uran tiedot
Pituus:  168 cm
Seura:  WSV Oberhof 05
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  1994 – 2004
Voitot:  7
Palkintokorokkeella:  34
Aiheesta muualla
www.manuela-henkel.de
| Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten hiihto. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Naisten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Salt Lake City 2002 | 4x5 km viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Val di Fiemme 2003 | 4x5 km viesti |  |
Manuela Henkel (s. 4. joulukuuta 1974 Neuhaus am Rennweg, Thüringen) on saksalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja.
Henkel sai ensimmäisen arvokisamitalinsa Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002, jolloin hän voitti kultaa viestissä avausosuuden hiihtäjänä. Perinteisen hiihtotavan 10 kilometrillä hän sijoittui 18:nneksi. Seuraavana vuonna Val di Fiemmen MM-kilpailuissa tuli jälleen viestikulta, joka on hänen viimeisin arvokisamitalinsa. Samoissa kisoissa hän oli 15 kilometrin yhteislähtökilpailussa yhdeksäs. Torinon olympialaisissa 2006 hän oli sprintissä 12:s.
Manuelan sisko Andrea on tunnettu ampumahiihtäjä, hän edustaa WSV Oberhofia.
Aiheesta muualla

FIS:n profiili (Arkistoitu – Internet Archive)
Virallinen kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa