stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karjalan väestömuutos 1600-luvulla
Käkisalmen lääni 1600-luvun alkupuolella > Talonpoikien asema

Venäjän vallan aikaiset maanomistukset oli mitätöity vallanvaihdon yhteydessä ja maat julistettiin kuuluvaksi kruunulle. Läänin kaikki talonpojat olivat siis kruununtalonpoikia, joilla ei ollut oikeutta myydä tai jättää perinnöksi viljelemäänsä tilaa, sillä sen omisti valtio. Talonpoika menetti tilansa jos veroja ei pystytty maksamaan kolmena perättäisenä vuonna. Emämaan kruununtalonpojat saivat halutessaan lunastaa tilansa itselleen, mutta voittomaiden talonpojille tätä ei sallittu. Tästä huolimatta Käkisalmen läänissä talonpojat yleisesti myivät, jakoivat ja perivät tilojansa kuin omiaan. Poliittisesti voittomaiden talonpojilla ei ollut oikeutta valtiopäiväedustukseen kuten emämaan talonpojilla.
Läänin siirtyminen kruunulle de la Gardien vuokra-ajan jälkeen vuonna 1630 merkitsi rajua verorasituksen nousua. Jo kolmen vuoden kuluttua verojen arvioidaan kaksinkertaistuneen. Ankarimmillaan verotus oli vuosina 1635–45. Alueella noudatettiin vanhastaan arvioverotusta, jossa verot määrättiin pitäjäkohtaisena, ja jaettiin talollisten maksettavaksi heidän vuosittain arvioitujen varallisuussuhteidensa perusteella. Muuttoliikkeen vuoksi verorasituksen vaihtelu oli suurta, koska jakajien määrä vaihteli vuosittain. Perussummat määritettiin 1630, ja edellisellä vuosikymmenellä alkanut pakolaisliike lisäsi paikalleenjääneiden talonpoikien verorasitetta. Ankara verorasite oli osittain syynä talonpoikien kasvaneeseen poismuuttoon 1630-luvulla. Lääni oli kyllä saanut verohelpotuksiakin, Elfsborgin linnan lunastusmaksua ei kerätty, eikä virkamiesten veropalkkajärjestelmää ollut otettu täysimääräisenä käyttöön..
Käkisalmen läänin luterilaistamistoimenpiteet 1617–1656

Tärkein aluetta Ruotsiin integroiva asia oli ruotsalainen laki ja oikeuslaitos, jotka toimeenpantiin välittömästi Stolbovan rauhan jälkeen 1617. Läänissä ei ollut lainkaan paikallista maa-aatelia, mikä helpotti tuomiovallan ruotsalaistamista. Oikeuslaitoksen lisäksi kirkon organisaatio nähtiin tärkeäksi keinoksi levittää alueelle Ruotsin kruunun sääntöjä ja määräyksiä. Myös käännytystyötä tukeva politiikka aloitettiin heti rauhanteon jälkeen, ja Viipuriin perustettiin piispanistuin vuonna 1618. Väestöä ei kuitenkaan haluttu käännyttää valtionuskontoon pakkokeinoin, ortodokseille vakuutettiin toistuvasti uskonnonvapautta. Tähän oli useitakin syitä: luterilaiset periaatteet, kruunun pelkäämä ortodoksien massakarkuruuden uhka, ja ulkopoliittiset syyt, sillä suhteita Venäjään ei haluttu vaarantaa.
Käkisalmen läänin luterilaistamistoimenpiteet 1617–1656 > Virkakieltoja, veroja ja kansanvalistusta

Vaikein ortodoksien uskonnonharjoitusta rajoittava asia oli pappien ajoittainen puute; jos ortodoksipappi kuoli tai karkasi, hänen sijalleen ei saanut pyytää uutta pappia Venäjältä. Hallinnon ajatuksena oli korvata pappi luterilaisella ja saada näin seurakunta luterilaiseksi. Pyrkimys epäonnistui seurakuntalaisten säännönmukaisesti kieltäydyttyä. Uusien pappien tulo Venäjältä jouduttiinkin osittain hyväksymään. Ortodoksit määrättiin jo 1622 käymään myös luterilaisissa jumalanpalveluksissa, joskaan määräystä ei suuremmin valvottu. Ajoittain ortodoksit määrättiin osallistumaan myös luterilaisten pappien palkkakustannuksiin ja luterilaisten kirkkojen rakennuskustannuksiin. Kansanopetustarkoituksiin luterilainen kirkko painoi Lutherin katekismuksen kirkkoslaaviksi 1628 ja suomeksi kyrillisin kirjaimin 1644 (ns. Selowin katekismus).
Käkisalmen läänin luterilaistamistoimenpiteet 1617–1656 > Käännytyspolitiikan saavutukset

Hallinnon alkuvuosina luterilaisuus levisi vaivoin. Muutamat ortodoksipapit suostuivat opettamaan kansaa katekismuksen mukaan; näille maksettiin asiasta erityiskorvausta. Luterilaisten pappien istuttaminen ortodoksiseurakuntiin epäonnistui täysin. Samaten epäonnistui hanke hankkia omalle alueelle Ruotsille myötämielinen ortodoksipiispa suoraan Konstantinopolin hyväksymänä, ohi Novgorodin.
Käskynhaltija Juhana Skytte sai 1630 virkaan astuessaan ohjeet tiukemmasta käännytyspolitiikasta; kahdessa vuodessa perustettiinkin suuri joukko luterilaisia kirkkopitäjiä ja luterilaisten pappien määrä kaksinkertaistettiin. Käännytystyön tulokset olivat kuitenkin huonot, sillä käännynnäisiä ei liiemmin tullut ja politiikka aiheutti 1630-luvulla ortodoksiväestössä lisää muuttopainetta pakoon Venäjälle. Vasta väestön korvautuminen luterilaisilla tulokkailla vahvistutti luterilaisseurakuntia.
Ortodoksiväestön muuttoliike Venäjälle

Luterilainen käännytyspolitiikka, kulttuuriset seikat sekä alueen raskaat verotusolot aiheuttivat ortodoksien laajan pakolaisliikkeen Venäjän puolelle. Pakolaisia lähti 1620-luvun lopulta lähtien tasaisesti. Kiristyvä veronkanto 1630-luvulla, vuoden 1635 kato ja erityisesti katovuodet 1640-luvulla kiihdyttivät muuttoa. Kokonaisuudessaan arvioidaan ennen ruptuurisotaa Venäjän puolelle muuttaneen yli 20 000 henkeä. Uukuniemellä vuonna 1637 jo neljännes taloista oli autiona, lähinnä poismuuton takia. Kiteellä autiona oli samana vuonna lähes 40 prosenttia tiloista. Ruotsin ortodoksipolitiikan epäonnistuminen kävi konkreettisesti ilmi ruptuurisodan 1656–58 aikaan ortodoksien joukkopakona Venäjän puolelle.
Ortodoksiväestön muuttoliike Venäjälle > Ruptuurisodan joukkopako

Ruptuurisotaa edeltävinä vuosina 1650-luvulla venäläisten agitaattorit värväsivät asukkaita, neuvoivat näitä muuttamaan ja valmistelivat hyökkäystä. Sodan aikana ortodoksitalonpojat yleisesti liittyivät hyökkäävien venäläisjoukkojen puolelle. Karjalaisten samaistumista venäläisyyteen ja Venäjään tukivat uskonto, kreikkalaiskatolisen kirkon organisaatio, sukulaisuussuhteet, sekä aineellinen ja henkinen kulttuuriyhteys. Sotatapahtumien kääntyessä venäläisille tappiollisiksi alkoi ortodoksien joukkopako. Sodan aikana ja sen jälkimainingeissa Käkisalmen läänistä muutti 20–25 000 henkeä. Vain itäiset Salmin ja Suojärven pitäjät säilyivät ortodoksienemmistöisinä. Joissakin pitäjissä säilyi saarekkeina ortodoksienemmistöisiä kyliä.
Esimerkiksi Kiteellä oli vuonna 1631 ortodoksitaloja 250 kpl, luterilaisia 50 kpl; 50 vuoden kuluttua taloista ortodoksisia oli 7 kpl, luterilaisia 276 kpl. Kesälahdella ortodoksitalot vähenivät samassa ajassa 71:stä kolmeen. Pälkjärven taloista vuonna 1631 kaikki olivat ortodoksisia; vuonna 1683 ortodokseja löytyi vain kaksi taloa, luterilaisia sen sijaan 82 taloutta. Vuonna 1695 laskettiin Sortavalasta, Impilahdelta, Jaakkimasta ja Parikkalasta yhteensä vain nelisenkymmentä ortodoksiperhettä.
Ruptuurisodan jälkeen osa pakenijoista oli halukkaita palaamaan, erityisesti mukaan pakotetut ja jotkut ortodoksien mukana paenneet luterilaiset perheet. Ennen rauhantekoa palasi väkeä tasaisesti, mutta rauhanehdot vaikeuttivat rajan yli käyntiä; paenneet katsottiin Venäjän kansalaisiksi. Palanneiden oli myös vaikea sopeutua yhteisöön; sodanaikaiset väkivallanteot säilyivät mielissä molemmin puolin.
Kaiken kaikkiaan Ruotsin hallitsemasta Karjalasta muutti 1600-luvun aikana Venäjälle 40–50 000 henkeä. Tämä oli yli kaksi kolmasosaa alueen kantaväestöstä.
Ortodoksiväestön muuttoliike Venäjälle > Ortodoksipakolaisten määränpää

Lähtijät päätyivät lähinnä ylisen Volgan pohjoisosiin, jonne haluttiin viljelijöitä pitkällisten levottomuuksien autioittamiin kyliin. Kantaväestö oli paennut Volgan alajuoksulle, minne muodostui runsaasti itsenäisiä kasakkayhteisöjä. Sijainti oli tärkeä Moskovan kaupungin elintarvikehuollon kannalta, joten asuttamista tuettiin hallitsijatasolta asti. Asutus organisoitiin järjestelmällisesti ja tulokkaille annettiin etuuksia sekä verohelpotuksia. 1650-luvulla ennen ruptuurisotaa houkuttelu muuttui aktiiviseksi ja Käkisalmen lääniin organisoitiin asiamiesverkosto vakoilua ja värväystä varten. Tverin alueelle 150–200 km Moskovasta luoteeseen muodostui nk. Tverin Karjala, jossa suurimmat yhteisöt ovat osittain säilyttäneet oman kielensä ja kulttuurinsa.
Luterilaisväestön muutto Käkisalmen lääniin

Ortodoksien pako avasi tilaa uudelle väestölle. Väestöpaine ympäristöstä oli kova, sillä naapurimaakunnat olivat kärsineet raskaasta sotaväenotosta, Käkisalmen lääni puolestaan oli sotaväenotosta vapautettu. Tyhjeneviin kyliin muutti väestöä pääosin Savosta, jonkin verran myös Kainuusta ja Ruotsille vanhastaan kuuluneesta Viipurin Karjalasta. Vähäisessä määrin väestöä tuli Pohjanmaalta asti. Tilaton väestö sai siirtyä alueelle luvallisesti, mutta talonpojat laskettiin Suomen puolelta karanneiksi. Savossa voudit laativat luetteloita karanneista, osin määränpäänkin mainiten. Tulokas sai autioituneen tilan viljelyynsä käräjäpäätöksen jälkeen.
Muuttoliikkeen syyn ja Ruotsin ortodoksipolitiikan arviointia

Ruotsin käännytyspolitiikan määrätietoisuudesta on esitetty tutkijoiden keskuudessa jyrkempiäkin arvioita. Vanhastaan tutkimus arvioi käännytystyön ja luterilaistamistoimenpiteet varsin ankariksi, kuitenkin niin ettei suoranaisia pakkokeinoja tai väkivaltaa käytetty. Seurauksena myös ortodoksien maastapaon pääsyynä olisi ollut luterilainen käännytyspolitiikka.
Uudemman historiakirjoituksen mukaan erityisesti kruunun ja ylimmän virkamiehistön kanta oli maltillinen ja vältti pakkokeinoja. Aikaisemmin ankariksi mielletyt luterilaistamistoimenpiteetkään eivät näytä olleen säännönmukaisesti jatkuvia (tästä esimerkkinä luterilaisseurakuntien kustannuksiin osallistuminen), määräyksistä lipsuttiin (pappiskielto) tai käytäntö perustui vapaaehtoisuuteen (saarnapakko). Muuttoliikkeen pääsyinä pidetään ankaria katovuosia, raskasta verotusta ja kulttuurisia syitä: ortodoksiväestö samaistui venäjää puhuviin uskonveljiin, ei luterilaisiin ruotseihin. Rajan takana odotti helpompi elanto tutussa kulttuurissa.
Karviaiskoiso

| Karviaiskoiso |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Solanales
Heimo::  Koisokasvit Solanaceae
Suku::  Lyhtykoisot Physalis
Laji::  peruviana
Kaksiosainen nimi
 Physalis peruviana  L. 
Katso myös
   Karviaiskoiso Wikispeciesissä   Karviaiskoiso Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karviaiskoiso, muilta nimiltään kapinkarviainen, kapinmarja, ananaskirsikka tai inka-marja (Physalis peruviana, syn. Physalis edulis), on eteläamerikkalainen monivuotinen koisokasvi. Karviaiskoiso on sukua monelle tärkeälle ravintokasville, joista merkittävimpiä ovat tomaatti (Solanum lycopersicum), munakoiso (Solanum melongena) ja peruna (Solanum tuberosum). Karviaiskoison pieni oranssi hedelmä on ohuiden vaaleanruskeiden lehtien keskellä. Se on läheistä sukua tomatillolle.
Eurooppaan karviaiskoiso tuli vasta 1700-luvulla, ilmeisesti Etelä-Afrikasta.lähde? Jo varhaisessa vaiheessa Etelä-Afrikan uudisasukkaat alkoivat viljellä sitä Hyväntoivonniemellä, mistä tuleekin englanninkielinen nimi "Cape gooseberry" (Hyväntoivonniemen karviainen). Karviaiskoison saapumisesta Eurooppaan kesti noin 200 vuotta ennen kuin se alkoi saavuttaa suosiota.
Käyttö

Marjojen yleisin käyttö on koristeina, mutta niistä voidaan myös tehdä hyytelöä, hilloa tai marmeladia. Maku on happoinen ja raikas, ja marjat ovat hyviä myös sellaisenaan. Viime vuosina marjat ovat tulleet tunnetuiksi ns. superruokana, ja niitä myydään laajalti kuivattuina luontaistuotekaupoissa ja kuivahedelmiä myyvissä liikkeissä. Kypsät marjat sisältävät runsaasti kalsiumia ja karoteeneja sekä C-, E-, B1, B2 ja B6 -vitamiineja..
Viljely > Idätys

Voidaan idättää joko kaupasta ostetun hedelmän siemeniä tai siemenkaupasta ostettuja tarkastettuja siemeniä. Siemeniä kylvetään maalis-huhtikuussa kylvöruukussa kylvömultaan. Kylvös asetetaan valoisaan ja lämpimään paikkaan, ja huolehditaan jatkuvasta kosteudesta esim. muovipussilla. Mitä aikaisemmin kylvö suoritetaan, sitä aikaisemmin saadaan satoa. Voimistuneet taimet istutetaan omiin ruukkuihinsa.
Viljely > Kasvatus

Taimia voi leikata ja latvoa, jotta niistä tulee tanakoita. Siirretään ulos kesäkuun alkupuoliskolla, kun hallavaara on ohitse. Viihtyy parhaiten aurinkoisessa ja tuulelta suojatussa paikassa. Hedelmät ilmaantuvat tanakkaan kasviin heinäkuun lopusta myöhään syksyyn saakka. Lehtihankoihin kehittyvät uudet versot on poistettava säännöllisesti.
Kasvi kestää pari pakkasastetta. Hedelmät korjataan vasta täysin oranssinkeltaisina. Syksyllä vanhasta kasvista voidaan ottaa pistokkaita seuraavaa kesää varten.
Viljely > Viljely Suomessa

Karviaiskoiso kasvaa Suomessa yksivuotisena ja tuottaa hedelmiä etenkin etelässä.
Karviaiskoiso kukkii
Hedelmät
Karviaiskoison raakile
Mir Aimal Kasi

Mir Aimal Kasi pidätettynä 1997
Mir Aimal Kasi, alias Mir Kansi, (10. helmikuuta 1964 Quetta, Balochistan, Pakistan - 14. marraskuuta 2002 Greensville Correctional Center, Virginia, Yhdysvallat) oli pakistanilainen terroristi, joka ampui kaksi ja haavoitti kolmea CIA:n työntekijää tiedustelupalvelun päämajassa Langleyssa, Virginiassa 1993.
Kasi syntyi 1964 varakkaaseen pataaniperheeseen. Isänsä kuoltua hän peri noin 100 000 dollarin arvoisen summan. Vuonna 1991 Kasi muutti Yhdysvaltoihin, jossa käytti väärennettyä Green card identiteettiä nimellä Mir Kansi.
Aamulla 25. tammikuuta 1993 Kasi ammuskeli AK-47 Type 56 -rynnäkkökiväärillä Yhdysvaltain tiedustelupalvelun CIA:n päämajan pysäköintialueella tappaen kaksi työntekijää haavoittaen lisäksi kolmea.  Iskun jälkeen Kasi poistui paikalta ja seuraavana päivänä hän pakeni lentoteitse Pakistaniin. Hänet nimettiin yhdeksi FBI:n kymmenestä etsityimmästä pakoilijasta. Hänet etsintäkuulutettiin ja aluksi hänestä tarjottiin 100 000 dollarin palkkio, joka aikaa myöten nousi aina 2 miljoonaan.
Yli neljä vuotta kestänyt ajojahti päättyi Punjabissa varhain aamulla 15. kesäkuuta 1997, kun FBI:n yksikkö ratsasi Kasin hotellihuoneen.  Pidätykseen liittyy joitakin epäselvyyksiä. Virallisesti FBI:n on kerrottu saaneen tietää Kasin olinpaikasta palkkiota vastaan annetun vihjeen perusteella ja suorittaneen seuranneen pidätyksen Pakistanin valtion hyväksymänä tai jopa yhteistyössä sen tiedustelupalvelun ISI:n kanssa. Pidätys suoritettiin kuitenkin enemmän tai vähemmän omavaltaisesti ja vasta Kasin viemiselle maasta haettiin Pakistanin valtion lupa.
Kasi vietiin Yhdysvaltoihin, jossa käydyssä oikeudenkäynnissä hänet tuomittiin kuolemaan helmikuussa 1998.  Tuomio pantiin täytäntöön Greensville Correctional Center -vankilassa 14. marraskuuta 2002, jolloin Kasi teloitettiin ruiskuttamalla häneen myrkkyä. Viisi päivää myöhemmin Kasin kotikaupungissa Quettassa yli 20 000 ihmistä kokoontui jalkapallostadionilla järjestettyyn muistotilaisuuteen, jossa Kasin sanottiin yhdistäneen muslimit Yhdysvaltoja vastaan.  Yhdysvalloissa Kasia on puolestaan pidetty esimerkkinä sekä aseenkanto-oikeuksien tiukentamisen puolesta että maahanmuuttopolitiikkaa koskevissa keskusteluissa.
Kasikko

| Kasikko Березняки, Bereznjaki |
| --- | --- |
 Kasikko ja Valkovitsa vuoden 1860 kartalla.
 Kasikko
 Koordinaatit: 59°39′49″N, 28°33′31″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Kattila
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  10
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kasikko (ven. Березняки́, Bereznjaki) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Syväjärven länsipuolella 18 kilometriä Kattilasta luoteeseen. Kylässä on kymmenen asukasta (vuonna 2010).
Jaaman ujestin Toldogan pogostaan kuulunut kylä mainitaan autiona ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 117 vatjalaista ja kaksi savakkoa Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka viereisen kartanon maaorjia, jotka kuuluivat aluksi Soikkolan ja vuodesta 1878 lähtien Valkovitsan ortodoksiseen seurakuntaan.
Kasikon kartanon perusti 1700-luvun lopussa valtioneuvoksen leski Darja Polenova. Myöhemmin sen omisti sensorina sekä Vestnik Jevropy ja Russkaja starina -lehtien toimittajana tunnettu Nikolai Kruze, joka rakensi sinne myllyn ja majatalon kapakoineen. Hänen perillisensä perusti vuonna 1911 sahan läheiselle Mustajoelle. Kartanosta muistuttavat nykyään vain sen puiston vanhat puut.
Venäjän keisarikunnan hallintorakenteen puitteissa Kasikko kuului Pietarin kuvernementin Jaaman kihlakunnan Luutsan volostiin.
Neuvostoaikana Kasikko kuului ensin Villikaisin ja myöhemmin Kattilan kyläneuvostoon. Vuonna 1997 siellä oli 28 ja vuonna 2007 kuusi asukasta.
Kasım pašša (Kaffan kenraalikuvernööri)

Kasım pašša ( eli 1500-luvulla) oli Osmanien valtakunnan sotilasvirkamies. Hänen nimensä on jäänyt historiankirjoihin lähinnä epäonnisen Astrahanin sotaretken päällikkönä. Tuolloin hän toimi myös Kaffan kenraalikuvernöörinä.
Kasimin sotaretkikunta, johon kuului nykyarvioiden mukaan noin 15 000 miestä, aloitti matkansa Azovista ja eteni Donia pitkin Perelokoviksi nimetylle alueelle, jonne retkikunnan oli tarkoitus kaivaa Don- ja Volga-joet yhdistävä kanaali. Sotaretkikunta kohtasi vastainkäymisiä ja joutui vetäytymään aron halki takaisin Azoviin. Paluumatkalla Kasim menetti monta sotilastaan ja kerrotaan, että Istanbuliin palasi vain 700 miestä.
Kaskelotit

| Kaskelotit |
| --- | --- |
 Kaskelotti (Physeter macrocephalus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Valaat Cetacea
Alalahko::  Hammasvalaat Odontoceti
Yläheimo::  Kaskelotinsukuiset valaat Physeteroidea  Gray, 1868
Heimo::  Kaskelotit Physeteridae  Gray, 1821
Suvut
 Kaskelotit Physeter  Kääpiökaskelotit Kogia 
Katso myös
   Kaskelotit Wikispeciesissä   Kaskelotit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaskelotit eli pottivalaat (Physeteridae) on valasheimo johon kuuluu nykyään kaksi sukua ja kolme lajia. Kääpiökaskelotit erotetaan joskus omaksi heimokseen. Heimo on levinnyt kaikkiin valtameriin lukuun ottamatta arktista aluetta. Kaskeloteilla on hampaita vain kapeassa alaleuassa. Yläleuassa on usein kuitenkin jäljellä juurettomien hampaiden surkastumia. Hampaat ovat kartiomaiset ja painuvat suun sulkeutuessa yläleuassa oleviin syvennyksiin. Puhallusreikä sijaitsee päälaen etuosassa vasemmalla puolella ja on loivan S:n muotoinen.
Otsatyyny eli meloni on voimakkaasti korostunut. Melonissa on öljymäistä spermaseettia, josta saadaan sen jähmettyessä arvokasta vahaa. Spermaseetin avulla kaskelotit voivat kohdistaa ääniä etsiessään saalista kaikuluotauksella. Luultavasti se myös auttaa myös säätelemään kelluvuutta viilentämällä sen kiinteäksi sukellettaessa ja lämmittämällä nestemäiseksi pintaan nousua varten. Kaskelotit ovatkin hyviä sukeltajia. Vaha on kuitenkin johtanut isoimman kaskelottilajin pyyntiin, mutta pienemmät lajit eivät ole herättäneet kaupallista kiinnostusta. Nykyään kaikki kaskelotit ovat suojeltuja. Kallossa on syvänne, jotta melonille olisi tilaa. Kaskeloteilla on nenän sivuontelossa yksinkertainen järjestelmä, vasen osa on hengitystä varten ja oikea tuottamaan ääniä. Alaleuka on kapea ja yläleukaa paljon lyhyempi. Leuassa on alapurenta. Rintaevät ovat pienet. Lajit eroavat kooltaan selvästi toisistaan. Tavallinen kaskelotti voi painaa yli 50 tonnia ja kasvaa 18 metrin pituiseksi, mutta kääpiökaskelotit jäävät noin 4 metrin pituisiksi ja 320 kilon painoisiksi. 
Kaikkien heimon lajien pääravintoa ovat mustekalat.
Kaskelotit ilmaantuivat myöhäisoligoseenikeudella tai mioseenikauden alussa. Kaskelotit kuuluvat hammasvalaisiin, mutta hiljattaiset molekyylibiologiset ajoitukset ja anatomian uudelleen analysointi viittaavat sukulaisuuteen hetulavalaiden kanssa. Livyatan melvillei on Perusta löydetty sukupuuttoon kuollut kaskelotinsukuinen valas.
Kasimov

Kasimovin vaakuna.
Kasimovin moskeija minareetteineen.
Kasimov (ven. Каси́мов, tat. Касыйм, Qasıym, tai Ханкирмән, Xankirmən) on kaupunki Rjazanin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okajoen rannalla 156 kilometriä Rjazanista koilliseen. Kaupunki on Kasimovin piirin keskus, mutta ei itse kuulu siihen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asukkaita on 34 500 henkeä (vuonna 2006).
Şahğəli -mausoleumi Kasimovissa.
Kaupungin on perustanut ruhtinas Juri Dolgoruki vuonna 1152. Aluksi sen nimenä oli Gorodets Meštšorski. Vuonna 1263 se mainitaan ruhtinas Aleksanteri Nevalaisen kuolinpaikkana. 1400-luvun puolivälissä Moskovan suuriruhtinas Vasili II lahjoitti alueen Kultaisen ordan kaanin pojalle Qasimille, joka oli siirtynyt Moskovan palvelukseen. Vuoteen 1681 saakka Kasimov oli tataarien Okajoella hallitseman Qasimin kaanikunnan pääkaupunki. Seudulla asuvaa tataariryhmää kutsutaan Kasimovin tataareiksi.
Vuonna 1773 Kasimovista tuli Rjazanin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla seudulle syntyi teollisuutta. Nykyään kaupungissa on metalli-, metsä-, rakennustarvike-, tekstiili ja elintarviketeollisuutta.
Tataariajan nähtävyyksiä on kaupungin itäosassa sijaitseva 1400-luvun perustuksille 1700-luvulla rakennettu moskeija, jonka suuri sylinterin muotoinen minareetti on vuodelta 1470. Sen vieressä on minareetilla varustettu kaani Şahğalin mausoleumi (1505). Kaupungin kaakkoispuolella Staryi Posadin esikaupungissa sijaitsee sulttaani Əfğan Möxəmmədin mausoleumi (1647). Kasimovin keskustassa on lukuisia 1700–1800-luvulla rakennettuja ortodoksikirkkoja. Muita nähtävyyksiä ovat 1830-luvulla rakennettu kauppahalli, tulliportti (1786), 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun kauppiastalot. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kasimovin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kasimovin kaupungista ja piiristä kertova sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Rjazanin alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Rjazan

Kasimov | Korablino | Mihailov | Novomitšurinsk | Rybnoe | Rjažsk | Sasovo | Skopin | Spas-Klepiki | Spassk-Rjazanski | Šatsk
Karvarousku

| Karvarousku |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Rouskut Lactarius
Laji::  torminosus
Kaksiosainen nimi
 Lactarius torminosus  (Schaeff. ) Gray  
Katso myös
   Karvarousku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karvarousku (Lactarius torminosus) eli karvalaukku on koivumetsissä kasvava vaaleanpunertava rousku.
Koko ja ulkonäkö

Karvarouskun lakki on vaaleanpunertava, ja sen värissä on punertavia vöitä. Lakin pinnalla ja erityisesti reunassa on nukkamaista karvaa. Nuorena lakki on muodoltaan tasainen, mutta vanhemmiten se kasvaa jopa 15 senttiä leveäksi ja muuttuu muodoltaan suppilomaiseksi. Lakin pinta tuntuu kosketettaessa kuivalta tai vain hieman tahmealta. Sienen tanakka jalka on väriltään lakin kaltainen ja vanhemmiten ontto. Sienen heltat ovat vaaleat ja maku polttavan kirpeä. Maitiaisneste on valkoista, eikä se muuta väriään joutuessaan tekemisiin ilman kanssa.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Karvarouskua muistuttavia sieniä ovat soilla kasvava valkokarvarousku (L. scoticus) sekä pihanurmilla ja teiden varsilla kasvava villakarvarousku (L. pubescens), jotka ovat karvarouskua pienempiä ja ohutmaltoisempia. Myös keltarousku (L. repraesentaneus), männynleppärousku (L. deliciosus) ja kuusenleppärousku (L. deterrimus) voivat muistuttaa karvarouskua.
Kasvuaika ja -paikka

Karvarouskun paras satoaika on syyskuu. Satoaika venyy Etelä-Suomessa aina lokakuulle, mutta Pohjois-Suomessa sitä ei enää juuri silloin tapaa.lähde? Laji kasvaa yleisenä koivun seurassa koko maassa, mutta runsaimmillaan laji on avoimilla hakamailla.
Käyttö ravinnoksi

Suomessa karvarouskua pidetään 5–10 minuutin ryöppäämisen jälkeen hyvänä ja suosittuna ruokasienenä. Keski- ja Etelä-Euroopassa karvarouskuja ei syödä. Sieni sopii sekä suolasieneksi että paistamiseen.
Venäläisessä keittiössä karvarouskua esikäsitellään suolasieneksi keittämisen sijaan liottamalla kolme päivää.