stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koulupojan päiväkirjat
Miljöö > Kyläyhteisö

Päiväkirjat vilisevät kuvauksia kylän erilaisista henkilöhahmoista. On lapsia, aikuisia, äitejä, isiä ja isoäitejä, santarmeja, pappeja, talollisia, kartanonisäntiä ja kerjäläisiä, joiden luonteenpiirteet ja tavat Alik kuvaa niin tarkkanäköisesti, että havainnoilla on kansatieteellis-historiallista arvoa..
Lapsiystäviä Alilla oli myös erityisesti lasten koulun piiristä. Miehistä Alik ei löydä esikuvaksi kelpaavaa kohdetta. He ovat lähes poikkeuksetta turmeltuneita, tahdottomia, ryhdittömiä juoppoja ja harhailijoita, jotka pysyvät vain pieksemään vaimojaan ja lapsiaan. Isäänsä hän kuitenkin rakastaa tämän heikkouksista huolimatta ja oppii vanhemmiten ymmärtämäänkin tämän riippuvuutta riitaisesta vaimosta.
Ulkokultaisiksi Alik kuvasi myös erinäiset kristillisyyttään uhkuvat virkamiehet, perheenisät ja muut kyläläiset, jotka hänen mukaansa esittivät edessäpäin hurskasta, mutta takanapäin tekivät kaikkea pahaa: joivat, löivät perheitään, pelasivat ja käyttivät väärin vähäistäkin valtaansa.
Yksi poikkeuskin joukossa on: pappi "batjuska" Filampij, joka oli viisas, kaukonäköinen,
hyväntahtoinen, suurisydäminen ja ihmisrakas ihminen, joka tuki monin tavoin sekä arvovallallaan että työllään Leikkikoulun toimintaa. Kun hän koulun tarkastustilaisuudessa pyytää puheenvuoroa ja saa sen kaikin mokomin "olkaa hyvä, meidän arvokas sielunpaimenemme"- kehotuksella, hän sanoo:
"Jumalanpalvelijana minä iloitsen näistä lapsista. Hehän tekevät kaiken Jumalalle suotuisasti eivätkä tee syntiä. Jumala heidät siitä palkitkoon ja antakoon heille ikuisen elämän. Minä tunnen heidät Z(emstvon) koululta ja täältä Leikkikoululta, joka on koko Venäjän maan autuus ja ylpeys. Nämä lapset ansioituvat ensimmäisinä, he näyttävät tiedoillaan ja taidoillaan ja luovuudellaan tietä Jumalalle otolliseen totuuteen....Totisesti, totisesti".
Miljöö > Neljän männyn teatteri

Alikin kielellinen ja taiteellinen lahjakkuus ilmenivät jo lapsuus- ja nuoruusvuosina. Hän näki jo silloin lukemisen, kirjoittamisen, musiikin ja piirustuksen olennaisena osana valistusta ja valistuvaa ihmistä.
Kirjoittamisen lisäksi lastenkoulun ohjelmaan otettiin jo heti alkuvaiheissa ylimääräisinä taito- ja ilmaisuaineina piirustuksen, musiikin ja baletin opetus – taitoaineita, joita valtion kouluissa ei arvostettu. Lapset järjestivät vuosittain koulun kevät- ja joulujuhlia, joihin myös aikuiset saivat osallistua. Lapset kirjoittivat niitä varten pienimuotoisia näytelmiä. Rakensivat lavasteet koulun pihalle neljän männyn varaan, tekivät mainokset ja esiintymisasut itse. Nämä olivat päiväkirjojen mukaan usein Alikin suunnittelemana ja toteutettiin hänen johdollaan. Tästä kehittyi sitten aikaa myöten oikeata teatteritoimintaa, jonka toimintaan koko kylä osallistui. Syntyi "Neljän männyn teatteri". Se oli uudelleenkoottava ”näyttämö”. Kun koulua sitten 1913 alettiin laajentaa uudisrakennuksin, päätyi Ali suunnittelemaan sille myös teatteritilat.
Alia teatterityö innosti kirjoittamaan näytelmän "Aikuiset ja lapset kasvatuksen pyörteissä".
Ajatuksia Alikin maailmasta

Alik on sitä mieltä, että
ihminen ei voi rakastaa jos pelkää; lasta ei pidä kasvattaa pahalla vaan hyvällä; viha vain kasvattaa vihaa
ihminen ei voi oppia jos hän pelkää eli hänelle huudetaan
Alik vieroksuu pakkoa, pelottelua ja ”ulkokullaista”, lamaannuttavaa uskonnollisuutta ja kaoottista väkivaltaa ja epäoikeudenmukaisuutta yhteiskunta- että perhe-elämässä
ihminen voi kasvattaa itseään ja ihmiset toinen toistaan; Alik korostaa jokaisen ihmisen vastuullisuutta ja velvollisuutta itseopiskeluun, itsekuriin ja itsensä kehittämiseen
yhteiskunnan velvollisuus on kasvattaa lasta humaanisti, ilman väkivaltaa ja pakkoa; valistus oli hänen mielestään avain ihmiskunnan muutokselle yhteiskunnassa
hän pitää vastasyntynyttä lasta viattomana, pahuudesta tietämättömänä olentona, jonka väärinymmärretty ja uskonnollisuuden ymppäämä kasvatus pilaavat; hänen mukaansa aikuisten tulee kunnioittaa lapsen omia voimia ja persoonallisuutta ja tukea hänen luonnollista tiedonhaluaan ja innokkuuttaan; ihmismieli on muutettavissa ”viisaan rakkauden” avulla
valistus on ratkaisu väkivallan ongelmaan; ihminen ei tunne tarvetta tehdä pahaa kun ihminen tietää asioista, hänen ei ole tarve tehdä pahaa; valistunut ihminen pystyy tekemään hyvää; taloudellinen ahneus unohtuu; raha vaihtuu rakkauteen
valistus on jokaisen ihmisen velvoite ja oikeus
rangaistukset eivät ole itsetarkoitus; on saatava rikolliset ymmärtämään tekonsa ja kasvattamaan itseänsä (esimerkiksi Huligaanien pieksäntä 4. osa)
aika on ihmisen tärkein pääoma; sitä ei pidä tuhlata toisarvoiseen toimintaan
ihmisen tulee vaalia terveyttään kaikin tavoin liikkumalla ja välttämällä haitallisia aineita ja ravintoa (Ahola-Valo siirtyi jo varhain kasvisravintoon)
Aiheesta muualla

Elpo-kustannus
Ali maalasi kylttejä ansaitakseen perheelle lisätoimeentuloa 1910 KP III s. 252 1992
Nuohooja Pekka Ahola 1900-luvun alkupuolella. Valola-Säätiö
Ida Marianna Kultalahti vuosisatojen vaihteessa nuorena tyttönä. Ida Marianna perusti korsettiliikkeen Pietariin. Kaunis, punatukkainen Ida-äiti kuoli Alikin ollessa vain kaksivuotias ja Felixkin oli vastasyntynyt. Äiti oli ottovanhempiensa hyvin kouluttama, kielitaitoinen ja sivistynyt madonnamainen unelmaäiti, jonka Ali tunsi vain sukulaisten kertomusten perusteella ja valokuvista. Vanhemmat olivat tavanneet kansan lukutuvassa 1894, jossa Ida opetti muun muassa yhteiskunnallisia aineita. Valola-Säätiö
Anna Kempas oli Pekka Aholan Kolmas vaimo – Alikin Anna kakkoseksi nimeämä. Hän oli pyykinpesijä ammatiltaan. Hän vakiinnutti perhe-elämän. Hänen kasvatusperiaatteensa olivat kuitenkin vanhakantaisen ankaria. Anna kakkosen kasvatusperiaate oli, että "joka vitsaa säästää se lastaan vihaa". Alik kutsuu häntä päiväkirjoissaan ”pahaksi”, ”tyhmäksi” ja kapinoi koko sydämellään Anna kakkosen lähentymisyrityksiä vastaan. Valola-Säätiö.
Helena-mummo ja Ukko. Ritva Aholan perhealbumi
Annastiina-mummo ja Anna kakkonen kasvattavat kurilla 1912 KP IV s. 201 1998
Alvari Rinne

Alvari Santeri Rinne (11. syyskuuta 1887 Uskela – 22. maaliskuuta 1957) oli suomalainen toimittaja, kustannusvirkailija, runoilija ja suomentaja.
Alvari Rinteen vanhemmat olivat nahkuri Frans Engelbert Rinne ja Amanda Karolina Jansson. Perhe muutti Marttilaan ja Alvari kävi Turussa Turun klassillista lyseota ja Turun reaalilyseota päästen ylioppilaaksi 1906.Yliopisto-opintojen jälkeen Rinne oli suomenkielen ja historian opettajana Haapamäen yhteiskoulussa ja sen jälkeen Suomalainen-lehden toimitussihteerinä Jyväskylässä. Kun sanomalehdet Keski-Suomi ja Suomalainen yhdistettiin Rinne jatkoi työtään toimittajana Keskisuomalainen-lehdessä kunnes hän siirtyi kustannusliike K. J. Gummerus Oy:n palvelukseen. Rinne oli sitten kustannusvirkailijana Helsingissä Kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisella osastolla kunnes hän palasi Jyväskylään Sisä-Suomi-lehden toimittajaksi. Vuonna 1937 Rinne siirtyi Osakeyhtiö Savon palvelukseen Kuopioon.
Rinne harrasti kuorolaulua ja hän kuului Marttilan sekakuoron kantajäseniin. Hän kuului myös Ylioppilaskunnan Laulajiin, Laulu-Miehet-kuoroon, Jyväskylän Nuorisoseuran sekakuoroon ja Mieskuoro Sirkkoihin. Jyväskylässä asuessaan Rinne kuului Keski-Suomen Nuorisoseuran johtokuntaan ja Jyväskylän kaupungin kirjastolautakuntaan. Hän oli mukana perustamassa Jyväskylän porvarillista teatteria ja kuului sen johtokuntaan ja Jyväskylän kaupungin näyttämölautakuntaan. Rinne oli myös suomentaja ja hän muun muassa suomensi käsikirjoituksista useimmat ruotsalaisen kirjailijan Fredrik Persson-Korpisen teokset.
Talvisodan alettua Rinne palasi Marttilaan Karjalan kannaksen Hiitolasta. Alvari Rinne oli mukana kuoro-, teatteri- ja nuorisoseuratoiminnassa. Hän kirjoitti runokronikoita yhdistysten juhliin sekä juhlarunoja syntymäpäiville ja hautajaisiin. Hänen talvisodassa kaatuneiden marttilalaisten sankarihautajaisiin kirjoittamansa runot julkaistiin vihkosena vuonna 1940. Myöhemmin Rinne tarjosi turhaan runokokoelmakäsikirjoitustaan Gummerukselle ja Otavalle.
Alvari Rinne esiintyi Turun reaalilyseon aikaisen luokkatoverinsa Heikki Nurmion Aarne Mustasalon nimimerkillä kirjoittamissa Jokikylän pojista kertoneissa nuortenkirjoissa Vaito-nimellä.
Alvari Rinne halvautui vuonna 1953 ja hän kuoli vuonna 1957.
Julkaisuja

Sankarihauta : Marttilan uhri isänmaalle 1939-1940. Turku 1940
Suomennoksia

Sigurd (oik. Alfred Hedenstierna) : Hellevikin herrasväen kylpymatka. Gummerus 1921
Sigurd : Rouva Westbergin täyshoitolaiset. Gummerus 1922
Sigurd : Mulli-Perssonin Josua. Gummerus 1923
J. A. Eklund : Adventti ja Joulu : toisen vuosikerran saarnoja. Gummerus 1924 (alkuteos Advent och jul)
Gabriel Sanden : Kultafasaani. Gummerus 1924
Sigurd : Kvislingen kappalainen. Gummerus 1924
Harold Mac Garth : Papukaija ja kumpp : romaani. Otava 1926
Yrjö Hirn : ´Vanhat postivaunut ja muutamia niiden matkustajia: Sterne: Moritz: Eichendorff: Borrow. Otava 1926 (alkuteos Den gamla postvagnen och några av dess passagerare)
Fredrik Persson : Messias: romaani; tekijän käsikirj. suom. Alvari Rinne. Otava 1926
Marcel Prévost : Puolineitsyet. Otava 1926
Fredrik Persson : Pyhä sydän : romaani; tekijän käsikirj. suom. Alvari Rinne. Otava 1927
Fredrik Persson : Uudella pohjalla; tekijän käsikirj. suom. Alvari Rinne. Otava 1928
Fredrik Persson-Korpinen : Velvollisuuden tie: romaani; tekijän käsikirj. suom. Alvari Rinne. Otava 1928
Louis Joseph Vance : Hatturasia. Otava 1928 (alkuteos The bandbox)
Heinz Tovote : Äiti ja poika : romaani. Otava 1929
Fredrik Persson-Korpinen : Isänmaaton: romaani; tekijän käsikirj. suom. Alvari Rinne. Otava 1930
Louis Joseph Vance : Tulenliekki : romaani.
Kirjallisuutta

Hannele Jaakkola : Niin kaunis on Marttilan lakeus: Alvari Rinne 1887-1957: runoja ja muita poimintoja. Marttilan kunta, Marttila 2009 ISBN 9789529250370
Juhani Rinne (meteorologi)

Heikki Juhani Rinne (s. 5. maaliskuuta 1939 Helsinki)  on Suomen ilmatieteen laitoksen emeritusprofessori.
Henkilöhistoria

Rinne opiskeli Helsingin yliopistossa matematiikkaa, fysiikkaa, kemiaa, tilastotiedettä, ohjelmointia ja meteorologiaa. Hän väitteli meteorologiasta ja on julkaissut useita artikkeleita empiirisistä ortogonaalifunktioista ja numeeristen analyysien virhelähteistä. Rinne oli mukana 1970-luvulla luomassa Suomen ensimmäistä sääennustuksia palvelevaa ilmastomallia. Hän oli ensimmäinen suomalainen tieteilijä, joka nosti ilmastonmuutoksen keskustelunaiheeksi 1976 Helsingin Sanomissa julkaisemassaan kirjoituksessa.
Rinne jäi eläkkeelle vuonna 2002 Ilmatieteen laitokselta tutkimusprofessorina, mutta on yhä aktiivinen ilmastokysymysten asiantuntija ja esitelmöijä. Rinteen mukaan toimet ilmastonmuutoksen estämiseksi ovat riittämättömät. Vuonna 2007 professori Rinne arvioi: Ei ole oikein mitään ajatustakaan siitä, miten vakavasta asiasta on kysymys.
Rinne harrastaa ornitologiaa ja on julkaissut kirjoituksia linnuista, erityisesti sirittäjistä ja kurjista. Rinne muutti Helsingistä Kirkkonummen Masalaan vuonna 1972. Hänen puolisonsa on johtaja Raili Rolig, perheessä on yksi poika.
Julkaisuja

Suomalainen sääkirja. Jarmo Koistinen ja Juhani Rinne, Otava 2005. ISBN 9511154834
Aiheesta muualla

Ilmastotieto - Juhani Rinteen haastattelu ja videoitu yleisöluento
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Lucinda Riley

Lucinda Riley (o.s. Edmonds; 16. helmikuuta 1965 – 11. kesäkuuta 2021) oli pohjoisirlantilainen kirjailija ja näyttelijä. Riley aloitti kirjailijanuransa 22-vuotiaana ja sitä ennen hän oli toiminut näyttelijänä. Rileyn kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti kymmeniä miljoonia kappaleita, ja erityisen tunnettu on hänen seitsemänosainen Seitsemän sisarta -kirjasarjansa.
Nuoruus ja näyttelijänä

Lucinda Edmonds syntyi Lisburnissa Pohjois-Irlannissa ja asui ensimmäiset kuusi vuotta pienessä Drumbergin kylässä. Koulunsa hän aloitti Englannissa. Riley alkoi 14-vuotiaana opiskella Lontoossa tanssia ja draamaa ja sai kaksi vuotta myöhemmin pääroolin BBC:n televisiosarjasta The Story of the Treasure Seekers. Riley teki seitsemän vuoden ajan uraa näyttelijänä ja esiintyi teatterissa ja televisiossa. Hän näytteli muun muassa televisiosarjassa Näkemiin vaan, muru!
Kirjallinen ura

Rileyn elämä muuttui, kun hän joutui 22-vuotiaana sänkypotilaaksi Epstein–Barrin viruksen takia; hän ei sairaana pystynyt osallistumaan koe-esiintymisiin. Riley alkoi kirjoittaa. Rileyn ystävä luki ensimmäisen tarinan, ja näytti sitä eteenpäin kirjailijaisälleen. Tämän seurauksena Riley sai pian kustannussopimuksen kolmesta kirjasta.
Riley oli vuoteen 2000 mennessä julkaissut kahdeksan romaania, mutta sen jälkeen tuli kymmenen vuoden tauko. Hän sai kolme lasta, ja perhe muutti Englannin ja Irlannin välillä. Hän tapasi myös toisen miehensä Stephen Rileyn, ja he menivät naimisiin puoli vuotta kestäneen romanssin jälkeen. Lucinda ja Stephen Rileyn perheessä oli yhteensä seitsemän lasta, joista yksi oli yhteinen.
Rileyn ensimmäinen uudella nimellään kirjoittama romaani, The Orchid House, ilmestyi vuonna 2010. Vuonna 2012 hän sai idean kirjasarjasta katsellessaan taivaalla Seulasten eli Plejadien tähtikuviota. Seitsemän sisarta -sarja perustuu Plejadeihin antiikin aikana liitettyyn mytologiaan. Sarjan ensimmäinen osa Seitsemän sisarta ilmestyi vuonna 2015.
Riley sairasti neljä vuotta syöpää, ja hän kuoli siihen kesäkuussa 2021. Riley ehti saada Seitsemän sisarta -sarjansa lähes valmiiksi, sillä seitsemäs osa Kadonnut sisar julkaistiin huhtikuussa 2021. Kadonnut sisar nousi myyntilistojen kärkeen ympäri maailmaa. Suomessa se oli Rileyn kuollessa käännöskirjojen sekä myynti- että kuuntelulistojen kärjessä. Rileyn kirjoja oli kesäkuuhun 2021 mennessä käännetty lähes 40 kielelle ja myyty kymmeniä miljoonia kappaleita. Kirjan lopussa Riley kertoi, että hänen on tarkoitus aloittaa sarjan kahdeksannen ja viimeisen kirjan (Atlas, Papa Saltin tarina) kirjoittaminen, kunhan Kadonnut sisar on julkaistu.
Teokset > Seitsemän sisarta -sarja

Seitsemän sisarta.  ((The Seven Sisters, 2014) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2017.
Myrskyn sisar.  ((The Storm Sister, 2015) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2018.
Varjon sisar.  ((The Shadow Sister, 2016) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2019.
Helmen sisar.  ((The Pearl Sister, 2017) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2020.
Kuun sisar.  ((The Moon Sister, 2018) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2020.
Auringon sisar.  ((The Sun Sister, 2019) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2020.
Kadonnut sisar.  ((The Missing Sister, 2021) Suomentanut Hilkka Pekkanen ja Tuukka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2021.
Riley, Lucinda & Whittaker, Harry: Atlas, Papa Saltin tarina.  (Atlas : The Story of Pa Salt, 2023)  Suomentanut Hilkka Pekkanen & Tuukka Pekkanen. Helsinki:  Bazar, 2023.  ISBN 978-952-376-380-7
Teokset > Muut kirjat

Keskiyön ruusu.  ((The Midnight Rose, 2013) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2016.
Enkelipuu.  ((The Angel Tree, 2014) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2018.
Oliivipuu.  ((The Olive Tree, 2016) Suomentanut Tuukka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2020.
Perhosten huone.  ((The Butterfly Room, 2019) Suomentanut Tuukka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2020.
Vaarallinen kirje.  ((The Love Letter, 2018) Suomentanut Tuukka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2022.
Italialainen tyttö.  ((The Italian Girl, 2014) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2022.
Orkideatarha.  ((The Orchid House, 2010) Suomentanut Tuukka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2022.
Auroran salaisuus.  ((The Girl on the Cliff, 2011) Suomentanut Hilkka Pekkanen)  Bazar Kustannus, 2022.
Kuolema sisäoppilaitoksessa.  (The murders at Fleat House)  Suomentanut Tuukka Pekkanen. Helsinki:  Bazar, 2023.  ISBN 978-952-376-719-5
Valo ikkunassa ((The Light Behind the Window) Suomentanut Hilkka Pekkanen) Bazar Kustannus, 2023. ISBN 9789523763630
Ksenia Aleksandrovna Romanova

| Ksenia Aleksandrovna |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinatar
 valokuva n. vuodelta 1894
Syntynyt:  Ksenia Aleksandrovna Romanova 6. huhtikuuta (J: 25. maaliskuuta) 1875 Anitškovin palatsi, Pietari, Pietarin kuvernementti, Venäjä
Kuollut:  20. huhtikuuta 1960 (85 vuotta) Wilderness House, Hampton Court, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Hautapaikka:  Roquebrune-Cap-Martin, Ranska
Puoliso:  Aleksandr Mihailovitš Romanov
Lapset:  Irina Aleksandrovna Romanov  Andrei Aleksandrovitš Romanov  Fjodor Aleksandrovitš Romanov  Nikita Aleksandrovitš Romanov  Dmitri Aleksandrovitš Romanov  Rostislav Aleksandrovitš Romanov  Vasili Aleksandrovitš Romanov
Suku:  Romanov
Isä:  Aleksanteri III
Äiti:  Maria Fjodorovna
Uskonto:  Venäjän ortodoksi
Ksenia (Ksenija) Aleksandrovna Romanova (ven. Ксения Александровна Романова; 6. huhtikuuta (J: 25. maaliskuuta) 1875 Anitškovin palatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 20. huhtikuuta 1960 WIlderness House, Hampton Court, Lontoo) oli suuriruhtinatar, Venäjän keisari Aleksanteri III:n ja tämän puolison Maria Fjodorovnan tytär. Hän oli keisari Nikolai II:n nuorempi sisar.
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna 11-vuotiaana n. 1884
Ksenia Aleksandrovna seitsemänvuotiaana ja nuorin veli Mihail Aleksandrovitš nelivuotiaana (mekossa koska hän oli vielä alle 5-vuotias), Albert Edelfelt 1882
Avioliitto ja perhe

Ksenia avioitui 19-vuotiaana 6. elokuuta [J: 25. heinäkuuta] 1894 Pietarhovissa Suuren palatsin Pietari-Paavalin kirkossa serkkunsa suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin (1866–1933) kanssa. Ksenia ja Aleksandr tekivät häämatkan Ropsunhovin palatsiin sekä Krimille Ai-Todoriin lähellä Jaltaa, jossa oli Aleksandrin vanhempien kesäasunto. Häämatkan aikana keisari Aleksanteri III kuoli Livadijan palatsissa Krimillä 1. marraskuuta 1894. Isänsä kuoleman jälkeen uudeksi keisariksi tuli Ksenian vanhin veli Nikolai, jonka kruunajaiset pidettiin Moskovan Uspenskin katedraalissa 26. toukokuuta 1896.
Ksenia ja Aleksandr viettivät vuoden 1906 jälkeen pitkiä aikoja Ranskan Rivieralla, koska Aleksandr oli riidoissa Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten vuoksi.
Ksenialle ja Aleksandrille syntyi seitsemän lasta:
ruhtinatar Irina Aleksandrovna Romanov (1895–1970)
ruhtinas Andrei Aleksandrovitš Romanov (1897–1981)
ruhtinas Fjodor Aleksandrovitš Romanov (1898–1968)
ruhtinas Nikita Aleksandrovitš Romanov (1900–1974)
ruhtinas Dmitri Aleksandrovitš Romanov (1901–1980)
ruhtinas Rostislav Aleksandrovitš Romanov (1902–1978)
ruhtinas Vasili Aleksandrovitš Romanov (1907–1989)
Perheellä oli häälahjaksi saatu ja uudelleenkunnostettu asuinpalatsi Pietarissa Moikan rantakadulla. Kesät perhe vietti Ksenian isovanhemmilta perityssä Farmi-palatsissa Alexandrian puistossa Pietarhovin palatsialueella. Heillä oli myös Aleksandrin vanhemmilta peritty huvila Ai-Todor Krimillä Gasprassa lähellä Jaltaa.
Vuonna 1913 Ksenian ja Aleksandrin tytär Irina kihlautui ruhtinas Feliks Jusupovin kanssa. Jusupovit olivat tuolloin yksi Venäjän vaikutusvaltaisimmista ja varakkaimmista perheistä. Ksenia vastusti avioliittoa, koska Feliksillä oli seurapiireissä kyseenalainen maine. Ksenia hyväksyi avioliiton luultavasti äitinsä Maria Fjodorovnan painostuksesta, jonka Feliks oli käytöksellään hurmannut. Irina ja Feliks avioituivat 9. helmikuuta 1914 Anitškovin palatsissa Pietarissa.
Hyväntekeväisyystyö

Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna osallistui voimakkaasti hyväntekeväisyyteen. Hän oli Naisten isänmaallisen liiton jäsen. Vuodesta 1903 Ksenia oli Pietarin Seimi yhdistyksen suojelija, joka hoiti köyhiä työväenluokan lapsia heidän vanhempiensa ollessa töissä. Hän oli erityisen kiinnostunut Krimillä sijaitsevista tuberkuloosipotilaiden sairaaloista, joihin ehkä vaikutti hänen veljensä Georgi, joka kärsi samasta taudista.
Hän oli myös Merilaivaston hyväntekeväisyys yhdistyksen suojelija, joka huolehti laivaston henkilökunnan leskistä ja lapsista. Ksenia perusti Xenia-yhdistyksen puolisonsa vuonna 1910 perustaman Sevastopolin lentokoulun työntekijöiden ja lentäjien lasten hyvinvoinnin edistämiseen. Lisäksi hän oli Kseniinski-instituutin (ven. Ксенинский институт благородных девиц, Kseninski institut blagorodnyh devits) Pietarissa olevan 350 tyttöopiskelijan sisäoppilaitoksen suojelija, joka perustettiin hänen häittensä kunniaksi ja toimi vuodesta 1894 lähtien Nikolain palatsissa.
Ero Aleksandrista

Ksenian ja Aleksandrin avioliitto ei kestänyt kauan. Ksenian odottaessa nuorinta lastaan Vasilia vuonna 1907 Aleksandrilla oli suhde Maria Ivanovna -nimiseen naiseen lomalla Biarritzissa vuonna 1907. Ksenialla oli myös suhde englantilaiseen Fane-nimiseen mieheen, Ksenia kutsui häntä yksinkertaisesti "F." päiväkirjoissaan. He olivat kirjeenvaihdossa keskenään vielä ensimmäisen maailmansodan aikana. Kun Ksenia ja Aleksandr myönsivät suhteensa toisilleen, heidän avioliittonsa alkoi hajota. Vaikka he edelleen rakastivat toisiaan, he alkoivat nukkua eri huoneissa ja elää erillistä elämää. Ennen vallankumousta Aleksandr oli ollut pettynyt Venäjän yhteiskunnan kehitykseen ja hovielämään. Sekä hän että Ksenia viettivät pitkiä aikoja Venäjän ulkopuolella, mutta molemmat palasivat Venäjälle ennen ensimmäisen maailmansodan alkua. Vallankumouksen jälkeen he erosivat ja onnistuivat yhdessä pakenemaan Venäjältä.
Sota ja vallankumous

Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna oli Ranskassa ja äiti Maria Fjodorovna sukuloimassa sisarensa kuningatar Alexandran luona Lontoossa. He lähtivät sodan aattona Calaisista yksityisjunalla Saksan keisarikunnan läpi takaisin Venäjälle. He luottivat siihen, että Saksan keisari Vilhelm II sallisi heidän läpikulkunsa. Berliinissä he kuulivat, että Feliks Jusupov ja Irina Jusupova olivat myös kaupungissa. Leskikeisarinna Maria vaati, että he matkustaisivat samalla junalla. Berliinistä ei kuitenkaan päässyt Venäjälle, koska sotajoukkoja oli siirretty rajalle. He matkustivat Tanskan kautta Suomen suuriruhtinaskuntaan ja sieltä edelleen Pietariin.
Ksenia ja Aleksandr asuivat Jelaginin palatsissa, kunnes Ksenia meni sairaalaan auttamaan sodassa haavoittuneita. Myöhemmin Ksenia palasi takaisin Jelaginin palatsiin. Helmikuussa 1916 Ksenia matkusti sairaan äitinsä ja sisarensa Olgan kanssa Kiovaan, jossa sisar meni morganaattisen avioliittoon marraskuussa 1916 kapteeni Nikolai Kulikovskin kanssa. Sodan aikana Ksenia ei luottanut veljensä Nikolain sotilaallisiin päätöksiin.
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna muutti perheineen Krimille huvilaansa Ai-Todoriin, jossa hän kuuli, että vävy Feliks Jusupov oli ampunut Grigori Rasputinin. Leskikeisarinna ilmoitti, ettei hän enää palaisi Kiovasta Pietariin. Ksenia palasi 19. helmikuuta 1917 Pietariin ja otti joitakin henkilökohtaisia tavaroita mukaansa. Hän asui tämän jälkeen perheineen Hatsinan palatsissa ja kun olot siellä tulivat mahdottomiksi, he siirtyivät Kiovaan. Maaliskuun 25. päivänä hän lähti Ai-Todoriin, jonne hänen äitinsä Maria, puolisonsa Aleksandr ja sisarensa Olga olivat saapuneet 28. maaliskuuta 1917. Marraskuun lopulla Ksenia kirjoitti veljelleen Nikolaille Tobolskiin Siperiaan. Tämä oli hänen viimeinen kirjeensä veljelleen ennen kuin tämä ammuttiin.
He asuivat Krimillä osittain vartioituina. Heidän elämänsä riippui suurelta osin sattumasta, joka oli Jaltan ja Sevastopolin neuvostojen välinen kilpailu, joka ei päässyt yksiselitteiseen päätökseen heidän teloituskysymyksestään. Tästä huolimatta suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš oli taipuvainen ironisesti pitämään omaa pelastumistaan suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin kaukonäköisyyden ansiona, joka oli vuosina 1895-1897 rakennuttanut todellisen "Ritari Siniparran" maurilaistyylisen palatsilinnoituksen Dulberissa sijaitsevalle maatilalleen, jonne Sevastopolin neuvosto siirsi heidät. Samaan vahvasti linnoitettuun ja hyvin puolustettavaan palatsiin siirrettiin myös leskikeisarinna Maria Fjodorovna ja suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš puolisoineen. Morganaattisesti avioituneet Feliks ja Irina Jusupov sekä Olga Aleksandrovna puolisoineen saivat asua vapaina.