stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aristippos

Aristippos Kyreneläinen
Aristippos (m.kreik. Ἀρίστιππος, n. 435 – 366 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi. Hän oli kotoisin Kyrenestä. Hän oli Sokrateen oppilaana Ateenassa, kunnes muutti Syrakusaan opettamaan filosofiaa tyranni Dionysios II:n hoviin.
Aristippos kirjoitti useita dialogeja sekä muun muassa Libyan historiasta. Hän perusti kyreneläisen koulukunnan, joka opetti hedonismia ja egoismia. Ratkaisu on mielenkiintoinen, sillä Sokrates oli opettanut hyvin toisenlaista filosofiaa.
Aristippoksella oli samanniminen tyttärenpoika, Aristippos Äidinopettama (Mêtrodidaktos), joka jatkoi hänen työtään. Tämä oli saanut nimensä siitä, että Aristippoksen tytär Arete ("Hyve") oli opettanut häntä itse. Näiden kahden Aristippoksen filosofioita on mahdoton erottaa toisistaan, ja he menevät usein sekaisin myöhemmässä historiankirjoituksessa. Kummankaan Aristippoksen kirjoituksia ei ole säilynyt.
Tyttärensä Arêtên lisäksi Aristippoksen oppilaita olivat Aithiops Ptolemaïslainen ja Antipatros Kyreneläinen. Näiden oppilaita olivat puolestaan Theodoros Jumalaton, Epitimides Kyreneläinen, Paraibates, Hegesias Kuolemankannattaja ja Annikeris.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Aristippoksen elämäkerta (englanniksi)
Aristippoksen elämäkerta (kreikaksi)
O’Keefe, Tim: Aristippus The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Antiikin filosofia  Sokrates ja sokraatikot
Sokrates
Aiskhines
Aleksamenos Teoslainen
Aristippos
Eukleides
Faidon
Glaukon
Kebes
Kriton
Ksenofon
Menedemos
Simmias
Simon
Stilpon
Viktor Heikel

| Viktor Heikel> Frans Viktor Heikel |
| --- | --- |
 Viktor Heikel 1880-luvulla. (Valokuva Daniel Nyblin.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. elokuuta 1842 Turku
Kuollut: 27. heinäkuuta 1927 (84 vuotta) Porvoo
Ammatti:  voimistelunopettaja
Frans Viktor Heikel (23. elokuuta 1842 Turku – 27. heinäkuuta 1927 Porvoo) oli suomalainen voimistelunopettaja, jota on kutsuttu suomalaisen voimistelun isäksi.
Elämä ja ura > Suomalaisen voimistelujärjestelmän perustaja

Viktor Heikel pääsi ylioppilaaksi Turun lukiosta 1860. Hän opiskeli voimistelunopettajaksi 1867–1871 Tukholmassa, Dresdenissä ja Karlsruhessa. Hänestä tuli 1869 Helsingin ruotsalaisen normaalilyseon voimistelunopettaja ja 1873 Uudenkaarlepyyn opettajaseminaarin voimistelun ja luonnonhistorian lehtori. Heikel toimi 1876–1911 Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston voimistelulaitoksen yliopettajana ja johtajanakin 1894–1911. Hän sai professorin arvonimen 1907 ja hänestä tuli Helsingin yliopiston lääketieteen kunniatohtori 1919.
Heikel loi suomalaisen voimistelujärjestelmän yhdistämällä ruotsalaisen lingiläisen ja saksalaisen Turnen-voimistelujärjestelmien parhaimmat ominaisuudet. Vuonna 1882 Heikel käynnisti yliopiston voimistelulaitoksella kaksivuotisen voimistelunopettajakoulutuksen.
Elämä ja ura > Vaikutus baptistiliikkeessä

Viktor Heikel oli 1860-luvulla tuomassa baptismia Suomeen yhdessä sisarensa Anna Heikelin kanssa. Vuonna 1887 hän perusti Föreningen för religionsfrihet och tolerans i Finland -nimisen yhdistyksen. Hän oli mukana 1905 perustetun Prometheus-seuran toiminnassa.
Yksityiselämä

Heikelin vanhemmat olivat lehtori, Pietarsaaren kirkkoherra Henrik Heikel (1808–1867) ja Wilhelmina Johanna Schauman. Hänen nuorempi veljensä oli pankinjohtaja ja valtiopäivämies Felix Heikel (1844–1921) ja sisarensa opettaja Anna Heikel.
Viktor Heikel oli naimisissa vuodesta 1873 Hanna Kihlmanin kanssa. Heidän poikansa Allan Phayllos Heikel (s. 1885) oli lääkäri. Toinen poika Yngvar Heikel oli etnologi ja tilastojen parissa työskennellyt virkamies.
Teoksia > Ruotsiksi

Den högkyrkliga pessimismen. Helsingfors 1888.
Hvad vilja dissenters. Af V. H. Helsingfors 1888.
Gymnastiska friöfningar med och utan jernstaf, för skolor, hem och föreningar, ordnade i tabeller. 2. omarbetade upplaga, Holm, Helsingfors 1889.
Hemgymnastik på ”Palästron”. Helsingfors 1891.
Hygianten eller ”Hälsopumpen”. Helsingfors 1892.
Hälsoråd tillegnade den mognare skolungdomen. Helsingfors 1893.
Hvad felas vårt Uppfostringssystem? Ett uttalande af V. Heikel. Helsingfors 1894.
Gymnastikens teori enligt V. Heikels föreläsningar 1–2. Anteckningar utgifna af E. Cannelin. Helsingfors 1895.
Gymnastiska muskeltabeller. Helsingfors 1895.
Våra sjömän. Helsingfors 1898.
Fria tankar om gymnastik, idrott och kroppsarbete. Helsingfors 1900.
Idrott, men ej rekordjakt! Ett upprop till våra gymnastik- och idrotts-föreningen. Helsingfors 1903.
Gymnastikens teori. Helsingfors 1904, 2. genomsedda och tillök. upplaga Söderström, Helsingfors 1915.
Idrott: I frågan om profven för idrottsmagister- och kandidatgraden. Helsingfors 1904.
Japansk gymnastik. Helsingfors 1904.
Gymnastikens historia: Förra delen. Helsingfors 1905.
Gymnastikens historia: Senare delens första häfte. Helsingfors 1906.
Gymnastikens historia: Senare delens andra häfte. Helsingfors 1907.
Leading Principles of Schoolgymnastics. Helsingfors 1908.
Gymnastikens historia: Senare delens tredje (sista) häfte. Helsingfors 1909.
Håll dig ung: Några vinkar om hälsosamma vanor. Helsingfors 1912.
Vidgad horisont: Fria tankar i religiösa frågor. Porvoo 1925.
Teoksia > Suomennettuja teoksia

Kotivoimistelua ”Palestron” nimisellä telineellä. Suomentanut Ivar Vilskman. WSOY 1891.
Terveysneuvoja varttuneemmalle nuorisolle. Lehtori V. Heikel'in kirjoittama. Helsinki 1902.
Japanilainen voimistelu. Suomentanut M. Pennanen. Yrjö Weilin, Helsinki 1905.
Voimistelun vapaa- ja sauvaliikkeitä kouluja, koteja ja yhdistyksiä varten tauluihin järjestänyt Viktor Heikel. Toisesta ruotsalaisesta painoksesta tekijän luvalla suomensi K. E. Levälahti. Karisto 1909, 2. korj. painos 1912.
Voimistelun teoria. Toisesta tarkastetusta ja lisätystä painoksesta suomentanut Uuno Suomela. WSOY 1916.
Aiheesta muualla

Sjöblom, Kenth: / Heikel, Viktor (1842–1927). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  8.6.2004. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ariston Khioslainen

Ariston (m.kreik. Ἀρίστων, n. 320–250 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Khioksesta.
Ariston oli Zenonin oppilas. Hän kuitenkin kehitti filosofiaansa hyvin erilaiseen suuntaan. Hän oli kiinnostunut pelkästään etiikasta, ja hylkäsi fysiikan ja logiikan tutkimuksen täysin.
Ariston sai Zenonilta kyynisiä vaikutteita ja opetti myös itse kyynikoiden koulussa Kynosargeessa. Tällä tavoin hänessä kiteytyy stoalaisuuden kyyninen pohjavire. Hän oli skeptikoiden ja erityisesti Akatemialaista skeptisyyttä edustaneen Arkesilaoksen vastustaja.
Stoalaisesta hyvekysymyksestä hän oli sitä mieltä, että hyveitä on vain yksi hyve täydellisessä ykseydessä, päinvastoin kuin Zenon, joka oli sitä mieltä, että hyveitä on monta, ja megaralaiset, joiden mielestä hyveitä oli kyllä yksi, mutta sillä oli monta nimeä. Asiat jotka eivät olleet hyveitä olivat yhdentekeviä eikä niissä ollut mitään kartettavaa tai tavoiteltavaa.
Aiheesta muualla

Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Aristonin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Aristonin elämäkerta (kreikaksi)
Antiikin filosofia  Stoalainen koulukunta
| --- | --- |
Varhaisstoa:  Zenon Kitionilainen · Dionysios · Ariston Khioslainen · Persaios · Kleanthes · Khrysippos · Herillos · Sfairos · Zenon Tarsoslainen · Diogenes Babylonialainen · Krates Malloslainen · Antipatros Tarsoslainen · Apollodoros
Keskistoa:  Panaitios · Dardanos · Mnesarkhos · Hekaton · Polemon Ilionlainen · Poseidonios · Iason Nysalainen · Diodotos · Antipatros Tyroslainen, vanhempi · Antipatros Tyroslainen, nuorempi · Geminos · Athenodoros Kananalainen
Myöhäisstoa:  Attalus · Seneca · Eufrates · Epiktetos · Lucius Annaeus Cornutus · Musonius Rufus · Athenodoros Kordylion · Junius Rusticus · Hierokles · Sekstos Khaironeialainen · Marcus Aurelius
15-peli

Ratkaistu 15-peli
15-peli (engl. Fifteen Puzzle tai Boss Puzzle, ransk. Jeu de Taquin) on ongelmapeli, jossa on tavallisimmin 15 numeroitua laattaa sijoitettuna neliömäiseen, 4×4 = 16 ruutua sisältävän kehykseen, jossa täten on aina yksi ruutu tyhjänä. Pelistä on myös versioita, joissa kehyksen koko on toinen, esimerkiksi 8-peli, jossa on 3×3 = 9 ruutua ja kahdeksan numerolaattaa. Numerolaatat voivat olla missä järjes­tyksessä tahansa, ja tehtävänä on saada ne numero­järjestykseen siirtämällä (liu’uttamalla) aina yksi laatta kerrallaan viereisestä ruudusta kulloinkin tyhjänä olevaan ruutuun.
Historia

Pelin keksi tiettävästi vuonna 1874 Noyes Palmer Champan, joka toimi postimestarina Canastotassa New Yorkin osa­valtiossa. Sen edeltäjänä oli 16 laatan peli, jossa laatat oli sijoitettava neljän laatan 
riveihin siten, että muodostui taikaneliö, jossa jokaisen rivin ja sarakkeen summa oli 34. Keksijän poika Frank vei pelistä kopion Syracuseen ja myöhemmin Hartfordiin Connecticutiin, jossa kuurojen­koulun (American School for the Deaf) oppilaat alkoivat valmistaa peliä teollisesti, ja joulu­kuussa 1879 se tuli myyntiin Hartfordissa sekä Bostonissa. Tammikuun lopulla 1880 peli sai osakseen suurta huomiota, kun hammaslääkäri Charles Devey Worcesterissa, Massachusettsissa lupasi tehtävän ratkai­sem­isesta rahapalkinnon.
Helmikuussa 1880 pelistä tuli Yhdysvalloissa 1880 suoranainen villitys, samoin Kanadassa saman vuoden maalis­kuussa ja laajalti Euroopassakin huhtikuussa. Sitä pelattiin rauta­tie­asemien odotus­huoneissa, junissa, lounas­tauoilla ja jopa Britannian parlamentissa. Heinäkuuhun mennessä villitys oli kuitenkin jo laantunut.
Noyes Chapman haki 21. helmikuuta 1880 patenttia pelille, josta hän käytti nimeä "Block Solitaire Puzzle". Patentti­hakemus kuitenkin hylättiin, toden­näköisesti siksi, joska peli muistutti liiaksi Ernest U. Kinseyn keksimää peliä, jolle oli 20. elokuuta 1878 myönnetty yhdys­valtalainen patentti US 207124.
Historia > Sam Loyd

Sam Loyd väitti vuodesta 1891 kuolemaansa saakka 1911 keksineensä tämän pelin, esi­merkiksi vuonna 1914 julkaistussa teoksessa Cyclopedia of Puzzles, jossa hän kuvasi sitä seuraavasti: "Ongelma­pelien maan vanhemmat asukkaat muistavat, kuinka minä 1870-luvun alussa sain koko maailman hulluksi pienellä laatikolla, jossa oli siirrettäviä laattoja ja joka tuli tunnetuksi 14-15-pelinä."
Loydilla ei kuitenkaan ollut mitään tekemistä pelin keksimisen eikä sen alku­peräisen suosion kanssa, ja sitä paitsi peli tuli tunnetuksi vasta vuonna 1880, ei 1870-luvun alussa. Ensimmäisen artikkelinsa pelistä Loyd julkaisi vuonna 1886, ja vasta vuonna 1891 hän ensimmäisen kerran väitti keksineensä sen. Sen sijaan Loydin ansiosta peli oli kyllä myöhemmin saanut uudelleen osakseen suurta huomiota, kun hän oli luvannut 1 000 dollarin palkinnon sille, joka pystyisi ratkaisemaan pelin sellaisesta lähtö­tilanteesta käsin, jossa laatat 14 ja 15 oli vaihdettu keskenään. Tehtävä oli kuitenkin mahdoton suorittaa, kuten Johnson ja Story olivat jo kymmenen vuotta aiemmin osoittaneet, sillä se edellytti parittoman kombinaation muuttamista parilliseksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
15-peli verkossa
15-pelin historia
15-pelin ratkaisu
Tarvittavien siirtojen vähimmäismäärä 15-pelin m × n -ruutuisessa muunnoksessa
Fifteen Puzzle Optimal Solver (Arkistoitu – Internet Archive)
Koodaa itse 15-peli. Suomenkieliset ohjeet 15-pelin ohjelmoimiseksi Lazarus-ohjelmankehitysympäristössä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:15 Puzzle
Esimerkki asetelmasta, joka ei ole ratkaistavissa
Sam Loydin ratkaisematon 15-peli, jossa laatat 14 ja 15 oli vaihdettu keskenään.
Yhdysvaltalainen poliittinen pila­piirros republi­kaanien yrityksestä löytää sopiva presidentti­ehdokas vuonna 1880.
Sam Loydia esittävä piirros vuodelta 1914.
Käännös suomeksi
Aristodemos Kymeläinen

Aristodemos Kymeläinen (m.kreik. Ἀριστόδημος, Aristodēmos, lat. Aristodemus; n. 550–490 eaa.), lempinimeltään Malakos (Μαλακός), ”pehmeä” tai ”lempeä”, oli Kymen tyranni. Hän oli menestyksekäs kansanmies, joka syrjäytti vallassa olleet aristokraatit ja nousi itse valtaan tyrannina. Hänet murhattiin noin vuonna 490 eaa.
Elämä

Aristodemos oli ylhäistä syntyperää. Hän voitti strategoksena toimiessaan etruskit Clusiumin ja Arician välisessä sodassa vuosina 524 ja 506 eaa. Tämän jälkeen Aristodemos teki itsestään Kymen tyrannin saatuaan kansansuosion puolelleen ja hankkiuduttuaan kaupungin ylimystöstä eroon kuoleman- ja maastakarkotustuomioilla. Näin hän toimi kymeläistä oligarkiaa vastustaneen demokraattisen liikkeen johtajana. Aristodemos turvasi asemansa ympäröimällä itsensä henkivartijoilla ja palkkasotureilla. Hän määräsi maanpakoon karkotettujen ylimystön jäsenten jälkeläiset työhön maaseudulle ja sai näin nämä pois kaupungista.
Aristodemoksella oli suuri vaikutus kaupungin poliittiseen ja yhteiskunnalliseen elämään. Orjia vapautettiin ja heille annettiin kansalaisuus; kansalaiset riisuttiin aseista ja poliittisesta toiminnasta; ja kaupungin nuoriso sai kasvatuksen, jota aikalaiset pitivät epämiehekkäänä ja heikentävänä. Noin vuonna 495 eaa. käydyn Regillusjärven taistelun jälkeen Tarquinius Superbus pakeni hänen hoviinsa ja kuoli siellä.
Toimiensa ansiosta Aristodemos onnistui pitämään vallan itsellään useita vuosia. Noin vuonna 490 eaa. maanpakoon karkotetut ylimystön jäsenet poikineen saivat Kymen jälleen hallintaansa campanialaisten ja palkkasotureiden avustamana. Aristodemos ja hänen perheensä surmattiin.
Jälkimaine

Diogenes Laertioksen mukaan Hermippos luki Aristodemoksen Kreikan seitsemän viisaan joukkoon, yhtenä seitsemästätoista ehdokkaasta.
Aristodemos Spartalainen

Spartalaisen sotilaan veistos, joka on liitetty Leonidaaseen.
Aristodemos (m.kreik. Ἀριστόδημος, Aristodēmos, lat. Aristodemus; k. 479 eaa.) oli spartalainen sotilas persialaissotien aikaan. Hän oli yksi Leonidaan kolmestasadasta, jotka puolustivat Thermopylain taistelussa vuonna 480 eaa. Thermopylain solaa Kserkseen johtamia persialaisia vastaan. Vain 298 spartalaista kuoli; kaksi, Eurytos ja Aristodemos oli määrätty toipumaan silmätulehduksesta. Eurytos kuitenkin käski helootin taluttamaan hänet taisteluun. Aristodemos palasi Spartaan. Toinen selvinnyt oli Thessaliaan määrätty viestinviejä, joka hirttäytyi myöhemmin.
"Vapisija"

"Vapisija" oli kaikista häpeällisin sana spartalaisten kielenkäytössä. Aristodemoksen elämästä tuli silkkaa kurjuutta. Viittaan ommellut tilkut kielivät koko kaupungille pelkuruudesta. Kohtelu oli tylyä ja välinpitämätöntä. Juhlissa hänen tuli nousta ja antaa tietä kenen tahansa vaatiessa, nuorimmasta lähtien. Jos Vapisijalla oli tyttäriä, nämä eivät löytäneet miestä. Pelkuruus ei saanut periytyä jälkipolville.
Aristodemoksella oli Thermopylain jälkeen erityisen katkeraa, sillä Leonidaan sankarikuolemaa ei päässyt pakoon. Spartalaisten tapa valittaa aina eforeista helootteihin vaikutti muista kreikkalaisista lähes barbaariselta. Esimerkiksi Ateenassa sureminen oli naisten vastuulla. Lisäksi Leonidasta ei voitu edes haudata, hänen ruumiinsa kun oli jäänyt Thermopylaihin. Jäänteet tuotiin Spartaan uudelleen haudattaviksi vasta vuonna 440 eaa.
Kuolema

Aristodemos kuoli vuonna 479 eaa. Plataiain taistelussa, missä hän jätti paikkansa rivissä ja hyökkäsi yksin persialaisten kimppuun. Spartassa ei pidetty sopivana taistella oman kunnian puolesta, mutta siitä huolimatta hänen urheutensa tunnustettiin.
Arkeologinen kulttuuri

Arkeologinen kulttuuri on arkeologisen aineiston tyyppien avulla määriteltävä esihistoriallisen ajan kansa.
Kulttuurin käsitteelle on antropologisessa ja arkeologisessa kirjallisuudessa annettu lukemattomia erilaisia määritelmiä. Asiaa on mutkistanut se, että termillä kulttuuri viitataan yleiskielessä henkiseen toimintaan ja sen tuotteisiin. Tämä yleinen merkitys on eri kuin arkeologiassa, mutta samalla se kuitenkin sisältyy arkeologian kulttuurikäsitteeseen.
Kulttuurikäsitettä käytti arkeologissa yhteyksissä ehkä ensimmäisenä Olof Rygh vuonna 1866. Hän totesi, että Pohjois-Norjan kivilajiesineet olivat erilaisia kuin muun Skandinavian. Hän katsoi pohjoisten esineiden siten olevan eri kulttuurin ja kansan, lappalaisten, tuottamaa. Vielä 1910-luvulle asti samaa tarkoittavasta käsitteestä käytettiin kirjallisuudessa myös nimitystä "ryhmä". Vuonna 1911 saksalainen Gustav Kossinna aloitti kulttuuri-termin systemaattisen käytön. Hän jakoi Keski-Euroopan arkeologiset jäännökset kulttuurien tai kulttuuriryhmien mosaiikiksi. Kulttuurialueet hän rinnasti etnisiin ryhmiin ja kansoihin, ja kulttuurit heimoihin.
Britanniassa toiminut Vere Gordon Childe määritteli arkeologisen kulttuurin vuonna 1929 tavalla, joka on yhä käytössä. Hänen empiristisen määritelmänsä mukaan kulttuuriksi tai kulttuuriryhmäksi kutsutaan monimutkaista kokonaisuutta säännönmukaisesti yhdessä esiintyviä piirteitä kuten saviastioita, työvälineitä, koristeita, hautausriittejä ja talon muotoja. Nämä piirteet esiintyvät yhdessä, koska ne ovat yhden kansan luomuksia ja sen kollektiivisen kokemuksen avulla sopeutuneet ympäristöönsä.
Uuden arkeologian edustaja David L. Clarke esitti vuonna 1976 määritelmän, jonka mukaan kulttuuri on polyteettinen joukko tiettyjä ja monipuolisia artefaktityyppikategorioita, jotka johdonmukaisesti esiintyvät yhdessä rajoitetulla maantieteellisellä alueella. "Polyteettisella" hän tarkoitti sitä, että kaikkien olemassa olleiden tyyppien ei tarvitse esiintyä jokaisessa kokoelmassa.
Pelkkiin havaittaviin esineisiin keskittyviä kulttuurin määritelmiä on kritisoitu siitä, että ne unohtavat ihmiset esineiden tekijöinä. Esimerkiksi W. W. Taylorin (1948) mukaan kulttuuri ei ole havaittava, vaan mentaalinen ilmiö, joka koostuu mielen sisällöistä. Tällöin artefaktit eivät ole kulttuuripiirteitä, vaan kulttuuripiirteiden ilmentymiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arkeologinen kulttuuri Wikimedia Commonsissa
Armat

Muusikko Ali Farka Touré oli etniseltä taustaltaan arma.
Armat ovat Malin songhaikansaan kuuluva ryhmä. He ovat songhaivaltakunnan 1500-luvun lopulla valloittaneiden marokkolaisten sotilaiden ja songhainaisten jälkeläisiä. Armojen esi-isien joukossa on Marokon sulttaanin sodassa vangitsemia ja armeijaansa värväämiä eurooppalaisia. Nimitys juontuu arabiankielisestä sanasta al-ruma ’ampujat, muskettisoturit’.
Armat hallitsivat 1600-luvun alusta lähtien Nigerjoen keskijuoksun käsittänyttä Timbuktun paššakuntaa, joka aluksi ulottui Djennestä Gaon seudulle. Heidän pääkaupunkinsa oli Timbuktu. 1700-luvulla alue joutui bambaroiden ja tuaregien hyökkäysten kohteeksi ja vuonna 1826 fulbevaltio Macina valtasi Timbuktun.
Nykyään armoja asuu Timbuktussa ja sen lähiseudulla, Nigerjoen mutkassa ja sisämaan suistoalueella. Heitä on noin 20 000 henkeä. Uskonnoltaan armat ovat muslimeja.
Arkhimedeen laki

Arkhimedeen laki
Kreikkalainen Arkhimedes (287–212 eaa.) keksi nostetta koskevan lainalaisuuden, jota kutsutaan hänen mukaansa Arkhimedeen laiksi:
Arkhimedeen laki voidaan esittää matemaattisesti muodossa
F_{A}=m_{fluidi}g=\rho _{fluidi}V_{i}g
missä  m_{neste} on syrjäytetyn nesteen massa,  \rho _{fluidi} on nesteen tiheys (kg/m³),  V_{i} on kappaleen upoksissa oleva tilavuus (m³) ja   g on putoamiskiihtyvyys (maan pinnalla noin 9,81 m/s²).
Ottamalla huomioon kappaleen painon  F_{P}=m_{kappale}g voimme laskea kappaleeseen vaikuttavan kokonaisvoiman
F_{B}=F_{A}+F_{P}=(\rho _{kappale}V_{kappale}-\rho _{fluidi}V_{i})g
missä  \rho _{kappale} on upotetun kappaleen tiheys ja  V_{kappale} on kappaleen kokonaistilavuus.
Tasapainotilassa, kuten kuvassa,  F_{P}=-F_{A}\rightarrow F_{B}=0.
Sovellutuksia

Arkhimedeen lakia voidaan hyödyntää kappaleiden tilavuuksien ja tiheyksien mittaamisessa sekä tätä kautta myös aineiden, esimerkiksi kullan, puhtauden mittauksessa.
Tarinan mukaan Arkhimedes paljasti nosteen avulla, että kuninkaan kultaseppä oli korvannut kuninkaan kultaisen kruunun sisuksen hopealla. Paljastus oli mahdollinen, koska kullalla ja hopealla on eri tiheydet.
Punnitsemalla kruunu ilmassa ja sitten veteen upotettuna voidaan näiden painojen erotuksena määrittää syrjäytetyn vesimäärän paino. Tekemällä sama punnitus kultakappaleelle, voidaan määrittää kullan painon suhde kultakappaleen syrjäyttämän veden painoon. Jos tämä suhde on sama kuin kruunun ja sen syrjäyttämän vesimäärän painojen suhde, ovat kappaleiden tiheydet samat, eli kruunu on kultaa. Jos suhde on eri, on kruunu jotain muuta ainetta, esimerkiksi hopeaa.
Putkilokasvien nimistötoimikunta

Putkilokasvien nimistötoimikunta on Suomen Biologian Seura Vanamon piirissä toimiva ryhmä kasvitieteen asiantuntijoita.  Vanamo-seura paneutuu alkuperäisen tehtävänsä mukaisesti myös eliöiden suomenkielisiin nimiin.
Nimistötoimikunnan jäsenet vuonna 2015: Arto Kurtto (pj), Pentti Alanko, Leo Junikka ja Henry Väre Luonnontieteellisen keskusmuseon kasvitieteen yksiköstä sekä Markku A. Huttunen Joensuussa toimivasta Luonnontieteellisen keskusmuseon ja Itä-Suomen yliopiston digitointikeskus Digitariumista. Aikaisemmin puheenjohtajajana on toiminut Jaakko Jalas, joka on kasvitieteen professori.
Putkilokasvitoimikunta on tuottanut muun muassa Kasvien maailma -kirjasarjan ja Retkeilykasvion suomenkieliset nimistöt. Lisäksi se on paneutunut Välimeren alueen, Kanarian, Azorien, Tasmanian ja CITES-sopimuksen kasvien nimiin sekä Suomen viljely- ja luonnonkasvien nimiin. Luonnonkasviemme osalta ovat työllistäneet rotujen nimeäminen ja lajinimien tarkentaminen, joka on yhä tarpeellisempaa ulkomaisten tai Suomessa vain satunnaisina tavattujen lähilajien nimeämisen johdannaisena. Myös ns. kriittisten sukujen – kuten voikukat ja keltanot – suomeksi nimeämiseen on pyynnöistä syvennytty.
Sittemmin toimikunnan tuottamat suomalaisten kasvinimien taulukot on muokattu Aalto-yliopiston Semanttisen laskennan tutkimusryhmässä (SeCo) ontologiamuotoon ja julkaistu Kassuontologiana. Kassu on nähtävissä myös Kansalliskirjaston Finto-palvelussa. Kassussa ei ole esimerkiksi pääosaa Puutarhaliiton oman toimikunnan viljelykasvien nimistöstä.
Nimeämisiä tehdään tarpeen mukaan. Kaikkia maailman putkilokasveja ei ole tarkoitus urakoida suomeksi. Uusia suomalaisia nimiä haluavan täytyykin perustella pyyntönsä ja mieluusti myös antaa omia ehdotuksiaan nimiksi.
Aiheesta muualla

Kassu - Kasvien suomenkieliset nimet Finto – Suomalainen asiasanasto- ja ontologiapalvelu. Viitattu 31.8.2021.
Areiopagi

Areiopagi Akropoliilta nähtynä.
| --- | --- |
Tyyppi:  mäki, kallio (en) 
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka Kreikka ja Antiikin Ateena
Korkeus merenpinnasta:  115 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Areiopagi (joskus myös Areopagi; m.kreik. Ἄρειος πάγος, Áreios págos, "Areen kukkula") on Ateenassa Akropolin luoteispuolella sijaitseva kukkula. Kukkula on saanut nimensä siitä, että se oli alun perin omistettu Ares-jumalalle. Kukkulalla toimi antiikin aikana siitä nimensä saanut areiopagin neuvosto.
Maantiede

Areiopagin kukkula sijaitsee antiikin aikaisen Ateenan alueen keskellä Akropolis-kukkulan ja Agoran välisellä alueella, Agorasta etelään ja Akropoliista luoteeseen. Areiopagin länsipuolella on Pnyksin kukkula. Kukkulan korkeus on noin 115 metriä. Areiopagi on marmorikiveä ja nykyisin lähes paljas. Kukkulan pohjoisrinne on jyrkkä, ja pääsy ylös on eteläsivulta kallioon kaiverrettuja portaita pitkin. Paikalta on hyvä näköala Akropoliille ja Agoralle.