stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mark 4 -ydinpommi

Alumiininen Mark-4N ydinpommin kuori. Kenttäkäyttöä varten varastoiduissa ydinkärjissä kuori oli teräksinen.
Mark 4 ydinpommi oli yhdysvaltalainen varhainen ydinpommi, jota tuotettiin vuodesta 1949 alkaen ja joka oli käytössä vuoteen 1953. Se oli maailman ensimmäinen sarjatuotettu ydinase.
Se pohjautui suunnittelultaan aikaisempaan Mark 3 "Fat Man"-pommiin, jota käytettiin Trinity ydinkokeessa ja jollainen pudotettiin Nagasakiin. Mark 3 ydinpommeja tehtiin sodan aikana käsityönä; Mark 4 hyödynsi samaa perussuunnittelua (materiaalit, aseen dimensiot, käytetyt räjähteet) mutta siitä tehtiin turvallisempi käsitellä ja helpompi valmistaa. Mark 4 ensimmäisenä esitteli In Flight Insertion (IFI) turvaominaisuuden, jossa fissiili materiaali laitetaan pommiin vasta lennon aikana, jonka jälkeen aseen kuori räjähdelinsseineen suljetaan uudelleen ja ase viritetään käyttövalmiiksi.
Mark 4 oli 1,5 metriä halkaisijaltaan ja 3,3 metriä pitkä, kuten myös Mark 3. Se painoi noin 4 900–4 940 kg, riippuen tarkasta Mark 4 versiosta. (Mark 3 painoi 4 670 kg.) Mark 4 oli imploosio-tyyppinen ase, kuten Fat Man. Mark 4 käytti kuitenkin fissiilinä aineena uraanin ja plutoniumin yhdistelmää, ei pelkkää plutoniumia Fat Manin tapaan. Tarkka fissiilin osan koostumus oli samanlainen kuin useissa muissakin yhdysvaltalaisissa ydinaseissa (Tyypin C ja D pit assembly). Tämän lisäksi se oli ensimmäinen pommi, joka käytti levitoivan pommin ytimen (engl. levitated pit) rakennetta imploosiossa.
Mark 4:n räjähdysvoimakkuus oli 1, 3½, 8, 14, 21, 22, ja 31 kilotonnia, riippuen tarkasta aseen versiosta. Kaikkiaan pommeja tuotettiin 550 kappaletta. Sen syrjäytti Mark 6 -ydinpommi, joka oli rakenteeltaan samankaltainen mutta aseena paljon edistyneempi.
Aseen taistelukärkiversio nimeltä W4-ydinkärki (Warhead 4), joka oli tarkoitettu SM-62 Snark risteilyohjukseen, suunniteltiin myös mutta sitä ei koskaan rakennettu. W4:n suunnittelutyö lopetettiin 1951.
Aiheesta muualla

Lista kaikista USA:n ydinpommeista julkaisija: nuclearweaponarchive.org
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mark 4 nuclear bomb
Käännös suomeksi
Erik Allardt

| Erik Allardt |
| --- | --- |
 Professori Erik Allardt vuonna 1961.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Anders Allardt
Syntynyt: 9. elokuuta 1925 Helsinki
Kuollut: 25. elokuuta 2020 (95 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Arvonimi: akateemikko
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sosiologia
Tunnetut työt:  Hyvinvoinnin ulottuvuuksia
Erik Anders Allardt ([ˈɑlːɑrt]; 9. elokuuta 1925 Helsinki – 25. elokuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen sosiologi ja akateemikko. Hän toimi Helsingin yliopiston sosiologian professorina vuosina 1955–1991. Allardt oli Suomen ja Pohjoismaiden tunnetuimpia yhteiskuntatieteilijöitä ja kansainvälisesti menestyneimpiä tutkijoita. Hän välitti Suomeen niin amerikkalaisen, skandinaavisen kuin ranskalaisenkin sosiologian lähestymistapoja.
Ura

Allardt valmistui ylioppilaaksi vuonna 1943, valtiotieteiden kandidaatiksi vuonna 1947 ja lisensiaatiksi vuonna 1952. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1956 Helsingin yliopistosta. Hän aloitti uransa Helsingin yliopiston assistenttina, jona toimi vuosina 1948–1953. Vuosina 1955–1958 hän oli virkaa tekevä professori ja vuosina 1958–1991 sosiologian professori. Vuosina 1969–1970 hän oli myös valtiotieteellisen tiedekunnan dekaani. Allardt oli Åbo Akademin kansleri vuosina 1992–1994.
Vuosina 1970–1980 Allardt oli Suomen Akatemian tutkijaprofessori. Hänen keskeisiä tutkimuskohteitaan ovat olleet yhteiskunnan rakenne ja sen muuttuminen, poliittinen radikalismi, hyvinvointi sekä kielelliset vähemmistöt.
Erik Allardtin isänisä oli kirjailija ja koulumies Anders Allardt ja täti kirjallisuudentutkija Karin Allardt-Ekelund, jonka puoliso oli runoilija ja taidemaalari Ragnar Ekelund. Erik Allardtin äidinisä oli kielentutkija Ivar Heikel.
M. A. Numminen opiskeli sosiologiaa Allardtin johdolla ja on säveltänyt musiikkia tämän teksteihin.
Erik Allardt sai CIA:n salahanke MKULTRA-rahoitusta Human Ecology Fund -peiteorganisaation kautta.
Allardt kuoli elokuussa 2020 95-vuotiaana.
Palkinnot ja tunnustukset

Allardt valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1971. Hän on ollut Academia Europæan jäsen tämän tiedeakatemian perustamisvuodesta 1988 lähtien. Allardtille myönnettiin akateemikon arvonimi vuonna 1995. Hän on myös Upsalan, Tukholman, Bergenin ja Kööpenhaminan yliopiston sekä Åbo Akademin kunniatohtori. Allardtille on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan suurristi.
Allardtille myönnettiin Etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen tutkimuksen seuran (ETMU) tunnustuspalkinto vuonna 2004 merkittävästä työstä etnisten suhteiden ja kansainvälisen muuttoliikkeen kysymysten parissa.
Teoksia

Miljöbetingade differenser i skilsmässofrekvensen (1952)
Social struktur och politisk aktivitet (1956)
Om sosiologiska teoriers och förklaringarnas natur (yhdessä Tor Hartmanin kanssa) Helsinki: Suomen filosofinen yhdistys, 1956.
Nuorison harrastukset ja yhteisön rakenne (yhdessä P. Jartin, F. Jyrkilän ja Y. Littusen kanssa). Porvoo: WSOY, 1958.
Sosiologia (yhdessä Yrjö Littusen kanssa). Porvoo: WSOY, 1961.
Yhteiskunnan rakenne ja sosiaalinen paine.  (2. painos 1966. 3. painos 1971)  Porvoo:  WSOY, 1964.
Förankringar (1970)
Att ha, att älska, att vara: Om välfärd i Norden (1975)
Hyvinvoinnin ulottuvuuksia.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07405-5
Christian Starckin kanssa: Vähemmistö, kieli ja yhteiskunta: Suomenruotsalaiset vertailevasta näkökulmasta.  (Pohjautuu tekijöiden Ruotsissa 1981 julkaistuun teokseen Språkgränser och samhällsstruktur: Finlandssvenskarna i ett jämförande perspektiv)  Porvoo:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10713-1
Sosiologia 1  (1983)
Samhället Finland (1987)
Jan-Magnus Jansson: ett multiporträtt. Helsinki: Schildts, 1989. ISBN 951-50-0447-0.
Bondtur och kulturchocker: En intellektuell självbiografi (1995)
Suunnistuksia ja kulttuurisokkeja. Suomentanut Jaana Koistinen. Helsinki: Otava, 1995. ISBN 951-1-13978-9.
Svenska på stan: En attitydundersökning / Stadin ruotsi: Asennetutkimus. Helsinki: Svenska Finlands folkting, 2000. ISBN 952-9700-39-3.
Kirjallisuutta

Alapuro, Risto ym. (toim.): Small States in Comparative Perspective: Essays for Erik Allardt.  Oslo:  Norwegian University Press, 1985.  ISBN 82-00-07441-2
Alapuro, Risto ym. (toim.): Kohtaamisia Erik Allardtin kanssa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1995.  ISBN 951-570-255-0
Alapuro, Risto ym.: Erik Allardt: Modernin Suomen sosiologi.  Tampere:  Vastapaino, 2023.  ISBN 978-952-397-038-0
Aiheesta muualla

Allardt, Erik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Erik Allardtin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Ammoliitti

Märkänä kuvattu pala hiomatonta ammoliittia. Punaisen ja vihreän sävyt ovat hallitsevia, ja lohikäärmeennahkaksi kutsuttu pintarakenne erottuu selvästi.
Ammoliittikoruja
Ammoliitti on harvinainen ja arvokas opaalin kaltainen eloperäinen jalokivi, jota tavataan enimmäkseen Kalliovuorilla Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Ammoliitti on peräisin ammoniittien ulkokuoresta, joka koostuu pääasiassa aragoniitista. Ammoliittia esiintyy etenkin pohjois­amerikkalaisissa ammoniiteissa Placenticeras meeki ja Placenticeras intercalare. Lisäksi kanadalaisessa Caloceras johnstoni ja iso­britannialaisessa Psiloceras planorbis-lajien ammoniiteissa. Jalokivi on kirjava.
Ammoliitti sai virallisen jalokiven statuksen vuonna 1981, kun World Jewellery Confederation hyväksyi sen jalokiveksi. Samana vuonna alkoi ammoliitin kaupallinen louhinta. Arviolta noin 50 % louhitusta ammoliitista päätyy koruteollisuuden käyttöön.
Ammoliitti esiintyy yleensä hyvin ohuena kuorena, jonka paksuus on noin 0,5–0,8 millimetriä.
Kirjallisuutta

Research and development at the Alberta Research Council. Alberta Research Council, Alberta 2004, S.7. ISSN 030-1093
M. Campbell Pederson: Gem and ornamental materials of organic origin. Elsevier Butterworth-Heinemann, London 2004, S.224–225. ISBN 0750658525
M. O'Donoghue: Synthetic, imitation & treated gemstones. Elsevier Butterworth-Heinemann, London 2002, S.149. ISBN 0750631732
W. Schumann: Gemstones of the world. Sterling Publishing, London 2000, S.48, 240. ISBN 0806994614
R. Webster, P. G. Read: Gems. Their sources, descriptions and identification. Butterworth-Heinemann, London 2000 (5.Aufl.), S.299, 317, 569. ISBN 0750616741
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Korite International
viele Bilder zu Risstexturen
Importeur für Europa
My Ammolite (International) Ltd (Arkistoitu – Internet Archive)
Albanian kuningaskunta (1928–1939)

Vuodet 1928–1939 Albania oli monarkia, viralliselta nimeltään Albanian kuningaskunta (alb. Mbretëria Shqiptare). Kuningaskunnan hallitsijana oli Zogu I, viralliselta arvonimeltään Albaanien kuningas.
Kun monarkia sai maan olot vakautettua, lähti maan talous nousuun. Pääomaköyhä valtio haki lainoja ulkomailta ja erityisesti Italia lainoitti maata. Tämä johti vähitellen maan riippuvaiseksi Italiasta. Kehityksestä huolimatta maa pysyi Euroopan köyhimpänä.
Italian ja Albanian välit olivat läheiset vuoden 1939 valtaukseen asti. Ennen valtausta Italia oli saanut lähes koko Albanian talouselämän hallintaansa. Zogu pakeni Italian miehitystä eikä palannut enää kotimaahansa. Italia perusti maahan protektoraattinsa, joka  vaihtui vuonna 1944 Saksan miehitysvaltaan. Miehittäjät nostivat valtaan kansallismielisen Balli Kombëtar -puolueen ja sen johtajan Midhat Frashërin, mutta kuningas ei palannut maahan. Toisen maailmansodan loppupuolella Albanian työn puolue sai maan hallintaansa ja Albanian kuningaskunta lakkautettiin lopullisesti.
Historiaa > Uuden valtion vaikea alkutaival

Albania oli kuulunut lähes viisi vuosisataa Osmanien valtakuntaan, kun sinne alkoi 1800-luvun lopussa tulla kansallismielisiä aatteita. Turkkilaishallinto alkoi menettää auktoriteettiaan ja kansa kapinoi vuonna 1903 kohtuuttomana pitämäänsä verorasitusta vastaan. Vuonna 1905 protestoivat Bekstasin luostarin munkit ja kauppiaat valittivat maan talouden alamäestä. Vuonna 1908 oli jälleen mellakoita.
Vuonna 1908 Osmanien valtakunnassa nousivat valtaan nuorturkkilaiset. Albanialaiset tukivat uutta hallintoa, sillä se lupasi keventää verotusta, perustaa albaniankielisiä kouluja sekä antaa alueelle autonomian ja järjestää vapaat vaalit. Vähitellen hallinto menetti luottamuksen, sillä pelätessään valtakunnan hajoamista nuorturkkilaiset aloittivat turkkilaistamisohjelman. Albaniankieliset lehdet lakkautettin ja koulut suljettiin. Kaikenlainen albanialaisuus pyrittiin kitkemään.
Kesällä 1912 Serbian ja Montenegron asiamiehet lähestyivät albaanien kärkipoliitikkoja ja kysyivät heidän kantaansa mahdollisesta sodasta Osmanien valtakuntaa vastaan. Albaanijohtajat ilmoittivat, että maassa tapahtuu tuolloin kansannousu. Sodan ja kansannousun ansiosta Vlorëen kokoontunut hallitus nosti Albanian lipun salkoon ja antoi itsenäisyysjulistuksen 28. marraskuuta 1912.
Uusi valtio oli heti merkittävissä vaikeuksissa. Naapurit eivät halunneet tunnustaa sen itsenäisyyttä eikä sen rajoja ollut määritelty. Kansainvälistä tunnustusta maa alkoi saada vasta toisen Balkanin sodan jälkeen Lontoon konferenssissa, vuonna 1913. Tämäkään kokous ei halunnut määritellä uuden valtion rajoja, vaan sen mukaan tuli ottaa huomioon Kreikan, Montenegron ja Serbian aluevaatimukset.
Albaniasta päätettiin kokouksessa tehdä ruhtinaskunta ja ruhtinaaksi asetettiin 35-vuotias Vilhelm Wied. Ruhtinas oli huono valinta uuden valtion johtajaksi. Hänellä ei ollut minkäänlaista kokemusta hallinnosta eikä hän tiennyt paikallisista olosuhteista mitään. Hänen hallinnostaan oli hyötynä lähinnä Euroopan maiden uudelle valtiolle myöntämä 3 000 000£ laina. Muuten hän oli paikallispoliitikkojen pelinappulana. Havaittuaan tilanteen mahdottomaksi hän poistui maasta syyskuussa 1914.
Historiaa > Ensimmäisen maailmansodan aika

Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Albania oli kaaoksessa. Pohjois-Albanialla oli oma hallintonsa, ja klaanipäälliköt hallitsivat alueitaan. Eteläosat kärsivät kreikkalaisten hyökkäyksistä. Hallitus pystyi kontrolloimaan pelkästään Durrësiä. Vähitellen maasta tuli Itävalta-Unkarin, Montenegron ja Serbian taistelukenttä. Ranskaan muodostettiin pakolaishallitus, jonka olemassaolosta suurinosa albaaneista ei tiennyt. Osa maasta yritti irtautua Italian tukeman nukkehallituksen avulla. Italian avulla maasta saatiin kuitenkin karkotettua Kreikan sinne lähettämät joukot.
Kun rauhaa rakennettiin eri kokouksissa vuonna 1918–1919, ilmoitti uusi Serbien Kroaattien ja Sloveenien kuningaskunta kannakseen, että Albania on turha valtio. Sitä hyvitettiin liittämällä siihen Kosovo. Kreikan kanta oli horjuva ja se halusi Albanialta alueita. Suurvallat torjuivat Italian vaatimukset Albanian alueisiin. Kokousten lopputuloksena oli Albanian rajojen tunnustaminen ja sen jäsenyys Kansainliitossa.
Historiaa > Epävakaa tasavalta

Suurvaltojen kiistellessä Albanian itsenäisyydestä ja rajoista maassa yritettiin rakentaa hallintoa. Lushnjëssa pidettiin kongressi, jossa esiin nousi ensikertaa nouseva polttiinen tähti, Ahmed Zogu. Kyseessä oli yläluokkaisten, isänmaallisten albaanien kokous, jossa ryhdyttiin rakentamaan uutta valtiota. Kokouksessa päätettiin perustaa armeija, kieltää verikosto sekä perustettiin senaatti ja korkein valtioneuvosto. Korkeimman valtioneuvoston neljän johtajan paikat jaettiin seuraavasti: kaksi muslimeille ja yksi ortodokseille ja yksi katolilaisille. Tirana julistettiin pääkaupungiksi. Maan ulko- ja sisäpoliittinen tilanne pysyi pitkään vaikeana.
Albanian humanitaarinen tilanne oli 1920-luvun alussa vaikea. Maassa oli paljon pakolaisia, se oli ollut sodassa lähes kymmenen vuotta, sen alueella oli vieraita joukkoja ja osa väestöstä sinnitteli humanitaarisen avun varassa. Maassa oli asellisia rosvojoukkoja ja ulkovallat tukivat kapinoitsijoia. Selkeyttä ja vakautta tilanteeseen saatiin vasta vuonna 1924.
Vuonna 1924 Albaniassa oli vallankumous, jossa valtaan nousi Yhdysvalloissa ja Egyptissä oleskellut Fan Noli. Ahmet Zogu joutui oppositioon. Nolin hallinnon suosiota eivät lisänneet sen perustamat poliittiset tuomioistuimet, joilla oli valta tuomita vastustajia kuolemaan. Ruhtinaskunta lakkautettiin ja vaaleja valmisteltiin. Zogu näki nyt tilaisuutenssa tulleen ja keräsi palkkasoturijoukon ja marssi sen johdossa Tiranaan. Nolin viisi kuukautta kestänyt hallinto oli ohi ja Zogu oli nyt Albanian vahva mies.
Historiaa > Zogun valtakausi

Tammikuun 31. päivänä vuonna 1925 Zogu nimitettiin Albanian presidentiksi. Valta varmistettiin murhauttamalla oppositiomiehiä niin koti- kuin ulkomaillakin. Maa julistettiin sotatilaan. Zogu otti itselleen veto-oikeuden kaikkiin hallinnon tekemiin lakeihin.
Hallinto oli luonteeltaan autoritäärinen ja konservatiivinen. Sen tärkein pyrkimys oli lopettaa sisäiset levottomuudet. Se pyrki lopettamaan perinteisen verikostokulttuurin ja luomaan maahan lain kunnioituksen. Hallintoa tukivat suurmaanomistajat ja klaanipäälliköt. Uskollisuutta hallinnolle hankittiin myöntämällä "eläkkeitä" ja "palkkioita" sekä korkeita sotilasarvoja. Maa sai ulkopoliittista menestystä, kun sen rajat saatiin viimein vahvistettua vuonna 1926.
Maata ryhdyttiin kehittämään taloudellisesti. Albanian keskuspankki perustettiin vuonna 1925. Tätä ennen massa ei ollut mitään nykyaikaisia finanssilaitoksia. Setelit painettiin Italiassa. Italia antoi maalle 50 miljoonan kultafrangin lainan. Kauppasopimus, joka antoi Italialle monopolin laivaliikenteeseen, allekirjoitettiin heti Zogun valtaantulon jälkeen. Ongelmaksi muodostui se, että muut valtiot kuin Italia, eikä edes Kansainliitto halunnut lainoittaa Albaniaa.
Vuosina 1924–1928 Zogu piti hallussaan myös pääministerin paikkaa. Hän ryhtyi luomaan itselleen uskollista virkamiesluokkaa. Ongelmana olivat virkamiesten pienet palkat, joka teki heistä helposti lahjottavia. Maatalouden heikkoon tuottoon ryhdyttiin kiinnittämään huomiota. Maatalous ei kyennyt ruokkimaan kaikkia, ja maasta muutettiin lähinnä Yhdysvaltoihin ja Turkkiin. Yhdysvaltoihin muuttaneet kohottivat Albaniaan jääneiden sukulaistensa elintasoa rahalähetyksillään.
Historiaa > Italian uhka kasvaa

1920-luvulla italialaiset investoinnit olivat kehittäneet Albaniaa huomattavasti. He perustivat maahan tupakka-, sementti- ja nahkateollisuutta ja rakensivat siltoja. Italia myönsi Albanialle edullisia lainoja. Mistään muusta valtiosta ei ollut löytynyt investointihalukkuutta.  Italia oli myös estänyt Albanian jakamisen vihamielisten naapurivaltioiden kesken. 1930- luvulle tultaessa Italiasta alkoi tulla Albanialle uhka.
Albania ja Italia tekivät yhteistyösopimuksen, jossa maat sopivat myös sotilaallisesta yhteistyöstä. Maahan muutti italilaisia uudisasukkaita. Iso-Britannia, vaikka vielä tuolloin ymmärsikin Benito Mussolinia, ilmoitti, että sopimus on Albanialle selvä uhka. Italian antama suora budjettituki Albanialle teki maasta käytännössä Italian protektoraatin. Vuonna 1936 maa otti vastaan  Italialta korottoman lainan ja Italia nykyaikaisti Durrësin sataman.
Kun Zogun hallinto havahtui tilanteeseen 1930-luvulla, Italian lähentymistä ryhdyttiin torjumaan. Maiden väliseen tulliliittoon ei suostuttu ja italialaisia asiantuntijoita karkotettiin. Maassa oli paljon italialaisia yksityiskouluja, jotka kansallistettiin. Tämä tosin aiheutti haittaa maan koululaitokselle, sillä Italia veti rahoituksensa maan koululaitokselta. Ulkopolitiikassaan Zogu alkoi hieroa sovintoa Jugoslavian ja Kreikan kanssa. Kansainvälistä huomiota herätti se, että Albania kieltäytyi tuomitsemasta Italian hyökkäystä Abessiniaan.
Kun Italian vaikutusvalta kasvoi, alkoivat albaanit suhtautua Italiaan kielteisemmin. Albaanit valittivat, että italialaiset syrjivät heitä ja että italilaisten maahanmuutto nosti kiinteistöjen ja ruoan hintaa.
Vuoteen 1938 loppuun mennessä Albania oli lähes kokonaan sidottu Italian talouteen. Sen viennistä suuntautui 92,5 % Italiaan ja tuonnista tuli Italiasta 82,5 %. Maassa työskenteli eri tehtävissä 170 000 italialaista.
Historiaa > Valtaus

Kreivi Galeazzo Ciano nousi vuonna 1936 Italian ulkoministeriksi. Hän vieraili Albaniassa seuraavana vuonna ja vierailunsa jälkeen ryhtyi puhumaan maansa hallitukselle Albanian valtauksesta. Ensiksi ehdotettiin Jugoslavialle Albanian jakoa, mutta Jugoslavia ei innostunut hankkeesta sillä sen mielestä albaanit olivat liian vaikeasti hallittavissa.
Ciano suunnitteli jopa kuningasparin sieppaamista ja murhaa. Italian suurlähettiläs olisi kutsunut hallitsijaparin purjehtimaan Italian hallituksen jahdille, missä heidät olisi surmattu. Syntyneessä sekavassa tilanteessa Italia olisi palauttanut maahan järjestyksen. Kun Ciano suunnitteli innokkaasti Albanian valtaamista, oli Mussolini vielä epäröivä. Euroopan tilanteen kiristyttyä maaliskuussa 1939 hän kääntyi tukemaan valtausta.
Maaliskuussa 1939, sen jälkeen kun Saksa oli miehittänyt  Tšekkoslovakiasta Böömin ja Määrin ja oli perustettu Slovakian tasavalta, päätyi myös Mussolini Albanian miehityksen kannalle. Maan pelättiin joutuvan Saksan vaikutuspiiriin, ja maata tarvittiin tukikohtana mahdolliselle Kreikan valtaukselle. Albanialle lähetettiin 25. maaliskuuta vuonna 1939 uhkavaatimus. Siinä vaadittiin Albanian suostuvan siihen, että maasta tulee Italian suojelualue. Italian asevoimat saisivat perustaa maahan pysyviä tukikohtia ja laivastolle oman sataman. Tämä olisi merkinnyt Albanian itsenäisyyden loppua. Kun uhkavaatimus tuli julki, Tiranassa puhkesi suuria italialaisvastaisia mielenosoituksia, joissa ihmiset pyysivät aseita saadakseen taistella maahantunkeutujia vastaan. Kuningas päätti pelata aikaa.
Italian sotilaslentokoneet pudottivat 5. huhtikuuta 1939 Tiranaan lentolehtisiä, joissa todettiin, että vastarinta on turhaa. Italialaiset sotalaivat tulivat Albanian aluevesille. Kaikkia italialaisia vaadittiin poistumaan maasta. Koska Albanian hallitus ei vastannut Italian uhkavaatimuksiin, Italia aloitti sotatoimet 7. huhtikuuta 1939.
Pommikoneet iskivät Tiranaan, ja 40 000 italialaista sotilasta teki maihinnousun Vlorëen. Mussolini tarjosi tässä vaiheessa vielä Zogulle palatsia Roomasta ja suurta rahasummaa sekä tulevan Suur-Albanian kuninkuutta. Zogu ei voinut suostua tarjoukseen ja kiiruhti saamaan vaimonsa ja neljä päivää vanhan poikansa turvaan Kreikkaan. Pitämässään radiopuheessa kuningas kehotti albaaneja taistelemaan itsenäisyytensä puolesta, mutta puhetta ei kovin moni kuullut, sillä radioita oli maassa vielä kovin vähän. Durrësin satamassa albaanit tekivät ankaraa vastarintaa ja heidän onnistui jopa työntää Italian ensimmäiset hyökkäysaallot takaisin merelle.
Vähitellen albaanit taipuivat ylivoiman alle. Kun kuninkaalle selvisi, että vuoristoon ei saada sissiliikettä miehittäjiä vastaan, hän pakeni Kreikkaan mukanaan valtion rahaa arviolta 50 000 Englannin punnan edestä. Mukaan maanpakoon lähti arviolta kaksisataa virkamiestä. Kun kansalle selvisi, että kuningas on poistunut maasta, loppui vastarinta. Italialaiset saapuivat Tiranaan 8. huhtikuuta 1939. Vuoden 1928 perustuslaki kumottiin ja Albanian johtoon laitettiin muutama fasismia tukennut suurmaanomistaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albanian kuningaskunta (1928–1939) Wikimedia Commonsissa
http://www.albanianhistory.net/1933_Zogu/index.html
Tirana vuonna 1925 julkaistussa postikortissa.
Kuningas Zogu I
Albanian armeijan kunniakomppania vuoden 1939 paikkeilla.
Vuonna 1938 julkaistu albanialainen postimerkki kuninkaan häiden kunniaksi.
Elli Toivoniemi

Elli Toivoniemi (s. 1984 Vantaa) on suomalainen elokuvatuottaja ja -ohjaaja sekä yksi edesmenneen tuotantoyhtiö Tuffi Filmsin omistajista ja perustajista.
Toivoniemi on tuottanut kymmeniä kansainvälisesti palkittuja ja levitettyjä elokuvia, muun muassa neljä Jussi-ehdokkuutta kerännyt Tottumiskysymys ja yhdessä Venla Hellstedtin kanssa tuotettu Hölmö nuori sydän (2018).
Toivoniemen tuotantoihin kuuluvat myös Oscar-ehdokas lyhytelokuva Pitääkö mun kaikki hoitaa? (2012), Jussi-palkittu dokumenttielokuva Hobbyhorse Revolution  (2018) Chicagossa palkittu, seitsemän Jussin ja parhaan pohjoismaisen elokuvan ehdokkuudet saanut pitkä näytelmäelokuva Hyvä poika (2011).
Viimeisin Toivoniemen tuottama pitkä fiktioelokuva on Sihja – kapinaa ilmassa, joka sai ensi-illan elokuussa 2022. Elokuvan ensi-iltaa siirrettiin koronarajoitusten vuoksi useita kertoja, mutta sitä on esitetty jo lukuisilla ulkomaisilla festivaaleilla. Elokuva palkittiin yleisöpalkinnolla Lucas International Festival for Young Film Lovers -festivaalilla Saksassa 2021 ja nimiroolin tekevä Elina Patrakka palkittiin Nordic Star -näyttelijäpalkinnolla Malmön BUFF-lastenelokuvafestivaalilla 2021.
Ohjaukset

Toivoniemen viimeisin ohjaus, lyhytelokuva Pysäkki, kuuluu 11 lyhytelokuvan muodostamaan Yksittäistapaus-sarjaan. Sarjan kuudesta lyhytelokuvasta on leikattu Toivoniemen tuottama Tottumiskysymys-niminen pitkä episodielokuva, jossa Toivoniemi on myös yksi käsikirjoittaja-ohjaajista. Kollektiivisen elokuvaprojektin ympärille on rakennettu lisäksi vaikuttavuuskampanja, joka tarjoaa työkaluja vaikeista aiheista keskustelemiseen ja uuden normaalin määrittämiseen kouluissa, työpaikoilla ja muissa yhteisöissä. Yksittäistapaus-sarja sai elokuvataiteen valtionpalkinnon 2020.
Toivoniemen ohjaama pitkä dokumenttielokuva Kesäni sudenkorentona (2017) sai ensi-iltansa DocPoint-elokuvafestivaaleilla ja palkittiin Critics Choice -valinnalla. Lisäksi hän on ohjannut yhdessä Jenni Tulen kanssa Locarnon elokuvafestivaaleilla ensi-iltansa saaneen lyhytelokuvan Rooli (2014).