Elokuun kansannousu
Kansannousu ja vastareaktio

18. elokuuta 1924 Damkom päätti yleisestä kansannoususta 29. elokuuta aamulla kello 2.00. Suunnitelma samanaikaisesta kapinasta kuitenkin epäonnistui, ja jonkinlaisen väärinymmärryksen vuoksi Tšiaturan kaivoskaupunki Länsi-Georgiassa aloitti kapinan päivää aikaisemmin 28. elokuuta. Tämä salli neuvostohallituksen laittaa kaikki alueen saatavissa olevat joukot valmiustilaan ajoissa. Kapinalliset kuitenkin menestyivät aluksi huomattavan hyvin, ja muodostivat prinssi Giorgi Tseretelin johtaman väliaikaishallituksen. Kansannousu levisi nopeasti lähialueille, ja suuret osat Länsi-Georgiaa sekä useat Itä-Georgian maakunnat irtautuivat neuvostohallinnosta.
Kansannousun menestys jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Vaikka se eteni pidemmälle kuin Tšeka oli odottanut, neuvostoviranomaisten vastareaktio oli nopea. Stalin häivytti kaikki epäilykset Georgian levottomuuksien merkityksistä Moskovassa yhdellä sanalla: "Kronstadt", jolla hän viittasi Kronstadtin kapinaan, laajaan mutta epäonnistuneeseen neuvostomerimiesten kapinaan vuonna 1921. Puna-armeijan lisäjoukkoja Semjon Pugatševin komennuksessa lähetettiin paikalle nopeasti, ja Georgian rannikko saarrettiin, jotta georgialaiset emigranttiryhmät eivät pääsisi maahan. Puna-armeijan ja Tšekan joukot hyökkäsivät ensimmäisiin kapinallisiin kaupunkeihin Länsi-Georgiassa – Tšiaturaan, Senakiin ja Abašaan – jo 29. elokuuta, ja onnistuivat karkottamaan kapinalliset metsiin ja vuorille 30. elokuuta mennessä. Puna-armeijan joukot käyttivät tykistöä ja ilmavoimia taistellessaan sissejä vastaan, mutta sissit onnistuivat edelleen vastustamaan puna-armeijaa erityisesti Gurian alueella. Guria oli useiden georgialaisten menševikkijohtajien kotipaikka ja sen vuoksi äärimmäisen epälojaali bolševikkeja kohtaan. Tbilisi, Batumi ja jotkut suuremmat kaupungit, joissa bolševikeilla oli enemmän valtaa, pysyivät hiljaisina, kuten myös Abhasia ja suurin osa etnisien vähemmistöjen asuttamista alueista.
Kapinallisten lännessä kokeman takaiskun jälkeen kansannousun keskus siirtyi Itä-Georgiaan, jossa 29. elokuuta suuri kapinallisjoukko eversti Tšoloqašvilin komennuksessa hyökkäsi puna-armeijan parakkeja vastaan Manglisissa Tbilisin luoteispuolella. Neuvostojoukot olivat linnoittaneet raskaasti kaikki pääkaupunkia ympäröivät strategiset asemat, ja ajoivat kapinalliset takaisin. Vahvistusjoukkoja ei saapunut, ja Tšoloqašvilin joukot jäivät eristyksiin. Niiden oli pakko vetäytyä itään Kakhetin alueelle. 3. syyskuuta Tšoloqašvili yritti epätoivoisesti viimeisen kerran kääntää kansannousun suunnan vallaten Dušetin kaupungin yllätyshyökkäyksessä. Hän ei kuitenkaan onnistunut torjumaan puna-armeijan vastaiskua, ja vetäytyi vuorille. Kapinan kukistamista seurasi laajamittainen punaterrori, "ennennäkemätön edes vallankumouksen traagisimmissa kohdissa", ranskalaisen kirjailijan Boris Souvarinen sanoin. Hajanainen sissivastarinta jatkui usean viikon ajan, mutta syyskuun puoliväliin mennessä suurin osa tärkeimmistä kapinallisryhmistä oli tuhottu.
4. syyskuuta Tšeka löysi kapinallisten päätukikohdan Šiomghvimen luostarista Mtskhetan kaupungin läheltä, ja pidätti prinssi Andronikašvilin, Damkomin puhemiehen, ja hänen toverinsa Džavakhišvilin, Iškhnelin, Džinorian ja Botšorišvilin. Samana päivänä Berija tapasi pidätetyt opposition edustajat Tbilisissä, ja ehdotti julistuksen antamista, jossa partisaaneja olisi kehotetty laskemaan aseensa. Komitean jäsenet, sidottuina ja odottaen omaa kuolemaansa, hyväksyivät ehdotuksen sillä ehdolla, että massateloitukset keskeytettäisiin välittömästi. Berija suostui, ja kapinalliset allekirjoittivat julistuksen saadakseen verenvuodatuksen loppumaan.
Vainot eivät kuitenkaan päättyneet. Berijan pidätetyille oppositiojohtajille tekemää lupausta rikkoen massapidätykset ja teloitukset jatkuivat. Kapinan vastaisten toimien poliittiseen ohjaukseen vaikutti GPU:n päällikkö Georgiassa, Solomon Mogilevski, ja vainoja suureksi osaksi kannatti Transkaukasian keskuskomitea. Stalinin itsensä on kerrottu luvanneen, että "koko Georgia täytyy hävittää maan alle".
Sarjassa ratsioita puna-armeija ja Tšeka surmasivat tuhansia siviilejä, tappaen kokonaisia perheitä mukaan lukien naisia ja lapsia. Vankiloissa tehtiin massateloituksia, joissa ihmisiä tapettiin ilman oikeudenkäyntiä, mukaan lukien niitä, jotka olivat olleet vankilassa jo kapinan aikana. Satoja pidätettyjä ammuttiin suoraan tavaravaunuihin, niin että kuolleiden ruumiit saataisiin poistettua nopeammin uudessa ja tehokkaassa Tšekan upseeri Talakhadzen keksinnössä.
Puhdistusten ja kansannousun uhrien tarkkaa määrää ei tiedetä. Arviolta noin 3 000 henkeä kuoli taisteluissa. Kansannousun aikana tai välittömästi sen jälkeen teloitettujen määrä nousi 7 000–10 000 henkeen tai suuremmaksi. Viimeisimpien Kommunismin mustan kirjan lukujen mukaan 12 578 henkeä tapettiin 29. elokuuta – 5. syyskuuta 1942. Noin 20 000 henkeä karkotettiin Siperiaan ja Keski-Aasian aavikoille.