stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Geografika
Sisältö > Yleiskuva

Teoksen sisältö kirjoittain ja luvuittain on:
| Kirja | Luku | Sisältö |
| --- | --- | --- |
| I–II |  | Johdanto |
| III | 1–4 | Iberia |
| III | 5 | Iberian saaret: Baleaarit, Kassiteridit, Gades |
| IV | 1 | Alppien takainen Gallia: Narbonensis |
| IV | 2 | Alppien takainen Gallia: Aquitania |
| IV | 3 | Alppien takainen Gallia: Lugdunensis |
| IV | 4 | Alppien takainen Gallia: Läntinen Lugdunensis ja Belgica |
| IV | 5 | Britannia, Irlanti ja Thule |
| IV | 6 | Alppien tämänpuoleinen Gallia (Pohjois-Italia) |
| V | 1 | Varsinainen Pohjois-Italia |
| V | 2 | Tyrrhenia ja Umbria |
| V | 3 | Sabiinien maat ja Latium |
| V | 4 | Picenum ja Campania |
| VI | 1 | Etelä-Italia ja Suur-Kreikka |
| VI | 2 | Sisilia |
| VI | 3 | Iapygia |
| VI | 4 | Yhteenveto Italiasta ja Rooman laajentumisesta |
| VII | 1 | Germania |
| VII | 2 | Germaanit, kimbrit ja kimmerialaiset |
| VII | 3 | Euroopan Myysia, Daakia ja Tonava |
| VII | 4 | Taurien Khersonesos |
| VII | 5 | Illyria ja Pannonia |
| VII | 6 | Itäinen Daakia ja Propontiin pohjoisrannikko |
| VII | 7 | Epeiros |
| VIII | 1 | Johdanto Kreikkaan |
| VIII | 2 | Peloponnesos |
| VIII | 2 | Elis |
| VIII | 4 | Messenia |
| VIII | 5 | Lakonia |
| VIII | 6 | Argolis |
| VIII | 7 | Joonia |
| VIII | 8 | Arkadia |
| IX | 1 | Attika |
| IX | 2 | Boiotia |
| IX | 3 | Fokis |
| IX | 4 | Lokris |
| IX | 5 | Thessalia |
| X | 1 | Euboia |
| X | 2 | Akarnania |
| X | 3 | Aitolia |
| X | 4 | Kreeta |
| X | 5 | Sporadit ja Kykladit |
| XI | 1 | Johdanto Vähään-Aasiaan |
| XI | 2 | Mustanmeren rannikko Maioitiin järveltä Kolkhiiseen |
| XI | 3 | Aasian Iberia |
| XI | 4 | Aasian Albania |
| XI | 5 | Kaukasus ja amatsonien maa |
| XI | 6 | Kaspianmeren länsipuoli |
| XI | 7 | Hyrkania |
| XI | 8 | Kaspianmeren itäpuoli: sakait ja massageetit |
| XI | 9 | Varsinainen Parthia |
| XI | 10 | Aria ja Margiana |
| XI | 11 | Baktria |
| XI | 12 | Taurusvuorten tämänpuolinen Aasia ja Taurusvuoret |
| XI | 13 | Meedia |
| XI | 14 | Armenia |
| XII | 1 | Kappadokia |
| XII | 2 | Kataonia ja Melitene |
| XII | 3 | Pontos, Paflagonia ja Vähä-Armenia |
| XII | 4 | Bithynia |
| XII | 5 | Galatia |
| XII | 6 | Lykaonia |
| XII | 7 | Pisidia |
| XII | 8 | Arkadia |
| XIII | 1.1–27 | Troas ja Ilion |
| XIII | 1.28–45 | Dardania ja Ilion jälleen |
| XIII | 1.46–70 | Akhaion, Skepsis, Assos, Adramyttion, Teuthrania |
| XIII | 2 | Lesbos ja lähisaaret |
| XIII | 3 | Aioliin kaupungit |
| XIII | 4 | Pergamon, Sardes, Katakekaumene, Hierapolis |
| XIV | 1 | Joonia |
| XIV | 2 | Kaaria |
| XIV | 3 | Lyykia |
| XIV | 4 | Pamfylia |
| XIV | 5 | Kilikia |
| XIV | 6 | Kypros |
| XV | 1 | Johdanto Intiaan |
| XV | 2 | Ariana, Gedrosia ja Karmania |
| XV | 3 | Varsinainen Persia |
| XVI | 1 | Assyria, Babylonia |
| XVI | 2 | Syyria: Kommagene, varsinainen Syyria, Seleukeia, Koile-Syyria (Palestiina), Foinikia |
| XVII | 1 | Egypti |
| XVII | 2 | Aithiopia ja Egypti |
| XVII | 3 | Libya (Pohjois-Afrikka) |
Sisältö > Kirja I

Teoksen kaksi ensimmäistä kirjaa muodostavat johdannon, joka on kuin itsenäinen tutkielma sekä aiheensa että tyylinsä puolesta. Strabon aloittaa kirjan I pyrkimällä osoittamaan maantietellisen tiedon tärkeyden ja hyödyn. Hän käsittelee laajasti varhaisempia maantieteestä kirjoittaneita, ja aloittaa Homeroksesta, jota pitää yhtenä varhaisimmista maantieteilijöistä. Strabon tuo esille Eratostheneen tekemiä virheitä ja korjaa niitä, mukaan lukien asutun maailman laajuus ja aluejako. Strabon esittää myös huomioita tekijöistä, jotka muovaavat maan pintaa. Kirjan huomattavin osio esittelee päätelmiä suurten läntisten mantereiden olemassaolosta.
Sisältö > Kirja II

Kirja II käsittelee pääasiassa matemaattista maantiedettä. Strabon esittää kritiikkiä Eratostheneen maailmankarttaa ja hänen tekemäänsä asutun maailman aluejakoa kohtaan. Hän käsittelee myös Poseidonioksen opetuksia, kuten tämän ja Polybioksen omaksumaa aluejakoa kuuteen alueeseen. Strabon tekee myös huomioita Eudoksoksen nimiin laitetusta Libyan ympäripurjehduksesta ja Polybioksen tekemistä virheistä. Hän esittää myös omia näkemyksiään maan koosta, muodosta ja asutun maailman koosta, oman maailmankarttansa, hahmotelman maan muodoista, kuten eri meristä ja maista, sekä kansoista. Lopussa Strabon esittää selityksensä ilmastoeroille sekä varjoille, joita eri kappaleet heittävät seurauksena siitä, mikä auringon sijainti suhteessa niihin on.
Sisältö > Kirja III

Kirja III aloittaa alueittain jakautuvan maantieteen kuvauksen Iberiasta eli nykyiseltä Pyreneiden niemimaalta. Strabonin päälähteitä ovat Polybios, Poseidonios ja Artemidoros Efesoslainen, jotka kaikki olivat käyneet Iberiassa. Artemidoros oli Strabonin päälähde myös rannikoiden kuvaukselle yleisesti sekä Välimeren alueella että Atlantilla. Lopussa Strabon käsittelee niin kutsuttuja Tinasaaria (Kassiteros).
Sisältö > Kirja IV

Kirja IV käsittelee Galliaa Augustuksen aikaisen nelijaon mukaisesti. Se käsittelee myös Britanniaa, Irlantia, Thulea ja Alppien aluetta. Strabonin päälähteet ovat samat kuin kirjassa III, täydennettynä Julius Caesarilla, joka on hänen ainoa lähteensä koskien Britanniaa, lukuun ottamatta vähäisiä seikkoja, jotka ovat peräisin Pytheaalta. Polybios on hänen päälähteensä koskien Alppeja. Strabon vaikuttaa hyödyntäneen myös tietoja, jotka oli saanut suullisesti Italiassa ollessaan.
Sisältö > Kirja V

Kirjoissa V ja VI Strabon kuvaa Italiaa ja sen lähisaaria. Hänen kuvauksensa alkaa Pohjois-Italian Gallia cisalpinasta ja liguurien mailta, joita koskien hänen päälähteensä on Polybios hänen itse tekemiensä havaintojen lisäksi. Muutoin Italian kuvauksen lähteitä ovat myös muun muassa Eratosthenes, Artemidoros, Eforos, Fabius Pictor ja Kaikilios Kalaktalainen (Caecilius Calactinus) sekä anonyymi korografi eli maantieteen kuvaaja, joka oli oletettavasti roomalainen, koska antaa etäisyydet roomalaisina maileina kreikkalaisten stadioneiden sijasta. Joskus tämän on ajateltu olleen Marcus Vipsanius Agrippa, mutta hänen teoksensa oli luultavasti liian myöhäinen, jotta Strabon olisi voinut käyttää sitä. Kirja V päättyy kuvaukseen Campaniasta, jolle Strabonin lähteinä ovat hänen omien kokemustensa lisäksi Antiokhos Syrakusalainen ja eräät muut kirjailijat.
Sisältö > Kirja VI

Kirjassa VI Strabon kuvaa Etelä-Italian Suur-Kreikkaa sekä Sisiliaa ja sen lähisaaria. Loppuun hän liittää luonnostelman koko Rooman valtakunnan laajuudesta.
Sisältö > Kirja VII

Kirja VII käsittelee pohjoisen ja itäisen Euroopan kansoja, mukaan lukien Isterin (nyk. Tonava) pohjoispuoli sekä sen eteläpuolen alueet Illyria, Pannonia, Dalmatia, Pontinen eli Mustanmeren puoleinen Traakia sekä Epeiros. Hän tekee myös joitakin huomioita muusta Traakiasta sekä Makedoniasta. Makedoniaa ja Traakiaa käsitellyt osa on kadonnut, ja siitä on jäljellä vain lyhennelmä. Strabon ei mainitse lähteitään germaaneita koskeneelle osuudelle, mutta muiden pohjoisten kansojen osalta hän käytti lähteenä Poseidoniosta. Isterin eteläpuolisten kansojen osalta hänen lähteinään toimivat Polybios, Poseidonios, Eforos ja Theopompos sekä Aristoteleen koulukunnan kadonnut kokoelma 158 kaupungin valtiomuodot.
Sisältö > Kirjat VIII, IX ja X

Kirjat VIII, IX ja X käsittävät kuvauksen Hellaasta ja Aigeianmeren saarista. Pohjana kuvaukselle on Homeros, ja osio eroaakin luonteeltaan huomattavasti muusta teoksesta, sillä se käsittelee pääasiassa varhaisempien aikojen historiallista maantiedettä sekä mytologista maantiedettä. Kuvauksen puutteista käy ilmi, ettei Strabon ilmeisesti ollut nähnyt itse moniakaan Kreikan osia.
Sisältö > Kirja XI

Kirja XI alkaa Aasian kuvauksella. Tanais (nyk. Don) -joen katsotaan erottaneen sen Euroopasta. Strabon seuraa Eratosthenestä siinä, että jakoi Aasian kahteen pääosaan, pohjoiseen ja eteläiseen. Niitä erotti itä-länsisuuntainen Taurusvuoristo. Pohjoinen osa jakaantui neljään alueeseen, joista ensimmäinen käsitti alueen Tanais-joelta Maiotikselle, Mustallemerelle ja Kaspianmerelle; toinen alueen Kaspianmeren itäpuolelta sekä Taurusvuoriston itsensä; kolmas Kaukasoksen eteläpuolisen alueen sekä Meedian, Armenian ja Kappadokian; ja neljäs Vähän-Aasian Halys-joelta alkaen.
Kirja XI kuvaa näistä Aasian pohjoisen pääosan kolme ensimmäistä aluetta, ja kirjat XII, XIII ja XIV neljännen alueen sekä Kappadokian ja Pontoksen. Strabonin lähteenä kirjassa XI oli todennäköisesti monin osin hänen kotiseudultaan saamansa suullinen tieto. Pieni osa oli peräisin Herodotokselta, ja osa Artemidorokselta, Eratostheneeltä sekä Mithridateen sotien historioitsijoilta, mukaan lukien Theofanes. Lähteinä toimivat myös Metrodoros Skepsisläinen, Hypsikrates ja Kleitarkhos.
Sisältö > Kirja XII

Kirja XII aloittaa Vähän-Aasian kuvauksen ja kuvaa sen pohjoisosaa. Strabon ei ollut nähnyt koko kyseista seutua itse, ja suurin osa hänen tiedoistaan oli peräisin suullisista lähteistä ja kreikkalaisilta historioitsijoilta. Kirjan, samoin kuin kirjojen XIII ja XIV, lähteinä toimivat muun muassa Patrokles, Aristobulos, Eratosthenes, Herodotos ja Poseidonios sekä Mithridateen sotien historioitsijat.
Sisältö > Kirja XIII

Kirja XIII jatkaa Vähän-Aasian kuvausta, mutta rajoittuu alueisiin sen luoteisrannikolla sekä Lesboksen saareen. Strabon omistaa paljon tilaa Troakselle, jossa oli eittämättä käynyt itse, ja käyttää lähteenään Homerosta sekä Demetrios Skepsisläistä. Kirja sisältää paljon mytologista ja historiallista aineistoa, jonka lähteenä olivat muun muassa Eforos, Hellanikos, Kharon, Menekrates ja monet muut. Strabonin kuvaus Aioliin ja Joonian rannikkoja asuttaneista lelegeistä, kilikialaisista ja pelasgeista on pääosin peräisin Menekrateelta ja Demetriokselta.
Sisältö > Kirja XIV

Kirja XIV sisältää muiden Vähän-Aasian alueiden ja sen lähistön saarten kuvauksen, mukaan lukien Joonia, Kaaria, Samos, Khios, Rhodos, Lyykia, Pamfylia, Kilikia ja Kypros. Edellisen kirjan lähteiden lisäksi Strabonin lähteinä toimivat nyt myös Herodotos, Eforos, Artemidoros, Eratosthenes, Poseidonios, Ferekydes, Thukydides ja Anaksimenes Lampsakoslainen.
Sisältö > Kirja XV

Kirja XV käsittää Aasian eteläisen pääosan kuvauksen, mukaan lukien Intia ja Persia, joissa Strabon ei koskaan itse käynyt. Hänen kuvauksensa Intiasta on hyvin puuttellinen maantieteen kuvauksena, mutta sisältää paljon arvokasta aineistoa koskien seudun kansoja. Tiedot olivat peräisin Aleksanteri Suuren ja seleukidien sotaretkien kuvauksista. Päälähteitä ovat Patrokles, Aristobulos ja Nearkhos. Muina lähteinä toimivat muun muassa Kleitarkhos, Megasthenes, Onesikritos ja Deimakhos. Arianan eli Persian itäosan suhteen Strabonin lähteenä toimi pääasiassa Eratosthenes, ja Länsi-Persian eli varsinaisen Persian osalta Aristobulos ja Polykleitos Larissalainen. Jotkut seikat ovat peräisin Herodotokselta.
Sisältö > Kirja XVI

Kirja XVI käsittelee Assyriaa, Babyloniaa ja Mesopotamiaa, Syyriaa, Foinikiaa ja Palestiinaa, Persianlahden aluetta, Punaistamerta, sekä Aithiopian rannikkoa ja Arabiaa. Strabonin lähteinä Assyrian, Babylonian ja Mesopotamian suhteen olivat eräät Aleksanteri Suuren historioitsijat sekä Eratosthenes, Poseidonios ja Herodotos. Muiden alueiden lähteinä toimivat Eratosthenes, Poseidonios ja Artemidoros. Artemidoroksen lähteenä Punaistamerta koskien oli puolestaan Agatharkhideen teos Punaisestamerestä. Strabon sai Arabiaa koskievia suullisia tietoja myös ystäviltään Aelius Gallukselta sekä Athenodorokselta.
Sisältö > Kirja XVII

Viimeisessä kirjassa XVII Strabon kuvaa Egyptiä, Aithiopiaa ja Libyan pohjoisrannikkoa. Strabon oli itse nähnyt Egyptin ensimmäisille vesiputouksille eli Syeneen (nyk. Assuan) saakka, ja maan ja sen muinaisten muistomerkkien kuvaus on teoksen kattavimpia. Strabonin Aleksandriassa kokoamien tietojen lisäksi hänen lähteinään toimivat myös Eratosthenes, Polybios, Poseidonios, Eudoros ja Ariston. Ammonionia koskien lähteenä toimivat Aleksanteri Suuren historioitsijat, joita myös Arrianos myöhemmin käytti, ja Aithiopiaa koskien Gaius Petronius, joka oli sotinut siellä, sekä Agatharkhides ja Herodotos. Libyan suhteen Strabon sanoo vain vähän uutta, mutta hänen lähteinään toimivat Eratosthenes, Artemidoros ja Poseidonios sekä Ifikrates, joka kirjoitti Libyan kasveista ja eläimistä. Teos päättyy lyhyeen huomautukseen Rooman valtakunnasta.
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia ja käännöksiä

Strabo: Geography.  (Volume I: Books 1–2. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 49)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1917.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume II: Books 3–5. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 50)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1923.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume III: Books 6–7. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 182)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1924.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume IV: Books 8–9. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 196)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1927.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume V: Books 10–12. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 211)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1928.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume VI: Books 13–14. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 223)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1929.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume VII: Books 15–16. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 241)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1930.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Geography.  (Volume VIII: Book 17. General Index. Translated by Horace Leonard Jones. Loeb Classical Library 267)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1932.  (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Strabo: Strabo's Geography: A Translation for the Modern World.  (Kääntäjä Sarah Pothecary)  Princeton University Press, 2024.  ISBN 9780691243139  (englanniksi)
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Dueck, Daniela: The Routledge Companion to Strabo.  Routledge, 2017.  ISBN 9781317445852  (englanniksi)
Dueck, Daniela & Lindsay, Hugh & Pothecary, Sarah: Strabo's Cultural Geography: The Making of a Kolossourgia.  Cambridge University Press, 2005.  ISBN 9781139448437  (englanniksi)
Roller, Duane W.: A Historical and Topographical Guide to the Geography of Strabo.  Cambridge University Press, 2018.  ISBN 9781316853153  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Geografika Wikimedia Commonsissa
Strabo: Geography. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Strabo: Geography. Perseus. (englanniksi)
Strabo: The Geography. LacusCurtius. (englanniksi)
Strabon. Kuvitteellinen kaiverruspiirros vuodelta 1584.
Strabonin Geografikan kansilehti vuodelta 1620.
Strabonin maailman kartta.
Avoin tieto

Avoimella tiedolla (engl. open knowledge) viitataan digitaalisessa muodossa oleviin sisältöihin ja dataan, joita kuka tahansa voi vapaasti ja maksutta käyttää, muokata ja uudelleenjakaa mihin tahansa käyttötarkoitukseen. Esimerkiksi Wikipedia-tietosanakirjan sisältö on avointa tietoalähde?. Avoin tieto lisensoidaan avoimella lisenssillä.
Avoin tieto vaikuttaa esimerkiksi viestintään ja tieteenharjoittamiseen helpottamalla esimerkiksi toimittajien ja tutkijoiden tiedonhankintaa ja vähentämällä kulujalähde?.
Avoimuus poistaa organisaatioiden välisiä transaktiokustannuksia ja sallii kansalaiselle pääsyn kulttuuriperintöönsälähde?. Avoimuus kiihdyttää taloudellista ja teknologista kehitystä sekä edistää kulttuurin kehittymistälähde?. Avoimuuden kriteerit täyttävän tiedon jakaminen käynnistää spontaaneja prosesseja jotka lisäävät tiedon määrää, parantavat sen laatua ja lisäävät tiedon arvoakenen mukaan?.
Suomessa avointa tietoa edistää Open Knowledge Finland ry, joka on kansainvälisen Open Knowledge -organisaation verkoston jäsen.
Avoimen tiedon määritelmä

Avoimen tiedon määritelmän mukaisesti aineiston tulee olla kokonaisuudessaan saatavilla käyttökelpoisessa ja muokattavassa muodossa Internetin kautta ja sen tulee olla lisensoitu niin, että sen käyttöä, muokkausta ja uudelleenjakelua ei rajoiteta. Pääperiaatteet ovat:
Aineiston tulee olla kokonaisuudessaan saavutettavissa ja ladattavissa julkisessa tietoverkossa.
Tiedon on oltava uudelleenjaettavissa ilman käyttöehtorajoituksia. Näin mahdollistetaan aineistojen nopea hyödyntäminen ja tehokas yhdistely.
Tiedon on oltava uudelleenkäytettävissä. Näin sallitaan aineistojen esteetön ja innovatiivinen käyttö edistyksellisiin ja yllättäviinkin tarkoituksiin.
Aineiston on oltava vapaa teknisistä rajoitteista niin, ettei yllä mainittujen kohtien mukaiselle toiminnalle ole teknisiä esteitä.
Aineiston on oltava vapaa sosiaalisista ja organisatorisista rajoitteista, niin ettei henkilön työ, sijainti, asuinpaikka, organisaatiomalli (kuten kaupallinen tai ei-kaupallinen organisaatio), uskonto, poliittinen suuntautuneisuus tai etnisyys rajoita pääsyä tietoon.
Avoin julkishallinnon data

Julkishallinnon datan avaaminen on kansainvälinen, Yhdysvalloista ja Isosta-Britanniasta käynnistynyt ilmiö, joka on levinnyt nopeasti. Avoin julkinen data on ajatusmalli, jossa julkissektorin, kansalaisten, verkkopalveluiden kehittäjien ja muiden datan käyttäjien vuorovaikutusta pyritään lisäämään sekä automatisoimaan yhteiskunnallisen hyvän lisäämiseksi.
Mahdollistamalla ja lisäämällä julkisten tietojen uudelleenkäyttöä pyritään lisäämään hallinnon läpinäkyvyyttä ja sisäistä tehokkuutta, sekä luomaan uusia markkinoita ja innovaatioita tarjoamalla tietoa niiden materiaaliksi. Avoimen tiedon tarjoamiseen ja käyttöön liittyvät juridiset kysymykset mm. tiedon julkisuudesta, viranomaisten tuottaman tiedon maksullisuudesta, tiedon käyttöoikeuksista (tekijänoikeuksista) sekä julkisen tiedon tarjonnan vaikutuksesta kilpailuun. Lisäksi on ratkaistava tiedon tarjontaan ja käyttöön liittyviä teknisiä kysymyksiä.
Julkishallinnon datan avaamisella pyritään saattamaan laajempaan käyttöön sellaisia aineistoja, jotka ovat julkisia, mutta aiemmin ovat olleet lisensointikäytäntöjen, maksullisuuden tai teknisten rajoitteiden ansiosta vain rajatussa käytössä. Esimerkiksi Maanmittauslaitos avasi maastotiedot vuoden 2012 toukokuun alussa kansalaisten ja yritysten ilmaiseen ja vapaaseen käyttöön, kun aiemmin samasta aineistosta oli peritty käyttömaksuja . Julkishallinnon avattaviin tietoaineistoihin ei sisälly yksilöihin liittyviä henkilökohtaisia tietoja tai muusta syystä ei-julkisiksi luokiteltavia aineistoja.
Avoin tieteellinen tieto

Tieteellisen tiedon ja tutkimustulosten avoimen julkaisemisen kohdalla puhutaan niin sanotusta open access -julkaisemisesta, jolla taataan, että tutkimustulokset julkaisut ja tausta-aineistot – ovat tiedeyhteisön ja kaikkien muidenkin vapaasti saatavissa. Yhä useampi tutkimusorganisaatio tai tutkimuksen rahoittaja asettaa omia suosituksiaan ja ehtojaan tutkimustulosten avoimesta saatavuudesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ehdotus valtioneuvoston periaatepäätökseksi: julkinen tietoaineisto 3.3.2011[vanhentunut linkki]
Koski, Heli: Avoimen tiedon vaikuttavuus – esitutkimus. Valtiovarainministeriön julkaisuja, 2015, nro 15a/2015.  Artikkelin verkkoversio.
Open Knowledge Foundation
Johan Fredrik Aminoff

| Johan Fredrik Aminoff |
| --- | --- |
 Johan Fredrik Aminoff, tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva noin vuodelta 1820.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. tammikuuta 1756 Bromarv
Kuollut: 30. maaliskuuta 1842 (86 vuotta) Bromarv
Kansalaisuus:  Ruotsi, Venäjä
Arvonimi: presidentti
Titteli:  kreivi
Vanhemmat:  ratsumestari Fredrik Aminoff ja Maria Elisabet Rotkirch
Puoliso:  Johanna Barbara Hisinger (1778–1789) Fredrika Ruuth (1791–1794) Eva Matilda Bruncrona (1801–1821)
Vasemmalla J. F. Aminoff, keskellä J. A. Ehrenström ja oikealla G. M. Armfelt. René Théodore Berthonin maalaus Kolme kustaviaania pohtimassa tulevaisuuttaan vuodelta 1803.
Johan Fredrik Aminoff (26. tammikuuta 1756 Bromarv – 30. maaliskuuta 1842 Bromarv) oli suomalainen kreivi, sotilas ja valtiomies, joka vaikutti kustavilaisen ajan Ruotsissa ja myöhemmin Venäjän keisarikuntaan liitetyssä Suomen suuriruhtinaskunnassa.
Ura Ruotsin hovissa ja Kustaa III:n suosikkina

J. F. Aminoff kuului Ruotsiin asettuneeseen venäläistaustaiseen ja sotilassukuna tunnettuun Aminoffin aatelissukuun. Hän syntyi Riilahden kartanossa ja hänen vanhempansa olivat ratsumestari Fredrik Aminoff ja Maria Elisabet Rotkirch. Aminoff palveli vuonna 1763 vain seitsemänvuotiaana vapaaehtoisena Uudenmaan ja Hämeen rakuunarykmentissä mutta ei jäänyt sotilasuralle, vaan opiskeli Turun akatemiassa ja siirtyi vuonna 1770 Tukholmaan kuningas Adolf Fredrikin paašipojaksi. Uudeksi hallitsijaksi seuraavana vuonna tullut Kustaa III suosi Aminoffia. Tämä palveli vuodesta 1772 upseerina leskikuningattaren henkirykmentissä ja seuraavasta vuodesta alkaen Henkikaartissa. Hän yleni 1773 vänrikiksi, 1775 luutnantiksi, 1777 armeijankapteeniksi, 1781 alikapteeniksi, 1782 kapteeniksi ja 1787 everstiluutnantiksi. Vuonna 1788 syttyneessä Kustaa III:n sodassa Aminoff seurasi kuningasta sotanäyttämölle Suomeen. Hän osoitti keväällä 1790 Utin, Brobyn, Liikkalan ja Pirttimäen taisteluissa sellaista urheutta, että kuningas ylensi hänet samana vuonna everstiksi ja nimitti hänet Porin rykmentin komentajaksi. Saadessaan vuonna 1791 Marlow-Trochendorfin lahjoitusmaatilan Pommerista Aminoff merkittiin myös Pommerin aateliin.
Ruotsin holhoojahallituksen epäsuosiossa

Kustaa III:n salamurhan jälkeen hänen suosikkinsa joutuivat uuden Gustaf Adolf Reuterholmin johtaman holhoojahallituksen epäilysten alaisiksi. Vuoden 1793 lopussa Aminoffia, Johan Albrecht Ehrenströmiä, Gustav Mauritz Armfeltia ja Armfeltin rakastajatarta Magdalena Rudenschöldiä syytettiin kuulumisesta ”Armfeltin salaliittoon”, sillä Aminoff, Ehrenström ja Rudenschöld olivat kirjeenvaihdossaan ulkomaille lähetetyn Armfeltin kanssa pohtineet holhoojahallituksen syrjäyttämistä. Aminoff määrättiin aluksi poistumaan maasta, mutta hänet vangittiinkin Stralsundissa ja vietiin Tukholmaan. Ruotsin korkein oikeus tuomitsi hänet syyskuussa 1794 kuolemaan sekä menettämään kunniansa, aatelisarvonsa ja omaisuutensa. Tuomio kuitenkin lievennettiin elinkautiseksi vankeusrangaistukseksi.
Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolfin suosioon

Aminoff joutui istumaan vankeudessa Karlstenin linnassa vain kaksi vuotta, sillä uudeksi hallitsijaksi kohonnut Kustaa IV Aadolf armahti hänet marraskuun alussa 1796 ja palautti hänen kansalaisuutensa ja sotilasarvonsa kuukautta myöhemmin. Toukokuussa 1798 Aminoff sai takaisin myös Porin rykmentin komentajuuden ja seuraavan vuoden marraskuussa hänet ylennettiin kenraalimajuriksi. Aminoff toimi Suomen Talousseuran puheenjohtajana Turussa vuosina 1801–1802. Hän sai Miekkaritarikunnan komentajamerkin vuonna 1801 ja suurristin vuonna 1808.
Suomen sodan sytyttyä vuonna 1808 Aminoff määrättiin ylipäällikkö Wilhelm Mauritz Klingsporin päämajaan esikuntapäälliköksi ja neuvonantajaksi, eikä hän saanut komentaa joukkoja tai ottaa osaa taisteluihin, mikä lienee katkeroittanut häntä. Hänen näkemyksensä Suomen puolustusmahdollisuuksista olivat pessimistiset, mutta hän neuvoi silti maaliskuussa Hämeenlinnassa Klingsporia käymään taisteluun perääntymisen sijaan. Lohtajalla syyskuun lopussa solmitun väliaikaisen aselevon jälkeen Aminoff lähetettiin kertomaan aselevon ehdoista kuninkaalle, joka korotti hänet tällöin vapaaherraksi. Introdusointi Ruotsin ritarihuoneelle jäi kuitenkin suorittamatta.
Suomen upseerivaltuuskunnan johtajana keisarin hovissa Pietarissa

Useiden muiden suomalaisten upseerien tavoin Aminoff laski aseensa Kainuun antautumissopimuksen mukaisesti, palasi kotiinsa ja jäi pysyvästi asumaan Suomeen, minkä jälkeen hänestä tuli Venäjän keisarin alamainen. Hän johti vuonna 1810 Pietariin matkustanutta upseerivaltuuskuntaa, joka sai keisari Aleksanteri I:n suostumaan siihen, että suomalaiset upseerit saivat säilyttää palkkansa ja palkkatilansa, vaikka armeija hajotettiikin. Aminoff pyysi ja sai lopullisesti eron Ruotsin armeijasta saman vuoden kesäkuussa.