stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nyhäsirppisiipi
Elinympäristö ja elintavat

Nyhäsirppisiipi on lehti- ja sekametsien laji, joka viihtyy myös puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle, mutta pilvisellä säällä ne voivat lentää päivälläkin. Laji lähtee häirittyinä helposti lentoon myös päivällä. Aikuisen perhosen imukärsä on surkastunut, eikä se nauti ravintoa.
Täysikasvuinen toukka tekee kotelon käärityn lehden sisään. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka syö koivuilla (Betula), joskus lepillä (Alnus).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Nyhäsirppisiipi
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Pertti Pakkanen: Falcaria lacertinaria
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q865503  BioLib: 51834  CoL: 3DT4T  EoL: 370261  EPPO: FLCRLA  EUNIS: 307030  Fauna Europaea: 443446  Fauna Europaea (new): 7b7b5114-9ebb-4bbd-a667-0d2e48fba9e0  GBIF: 1952014  iNaturalist: 345746  IRMNG: 10633103  LepIndex: 84447  LoB: 6441  MaBENA: FalcaLacer  NBN: NBNSYS0000005717  NCBI: 505411  Observation.org: 9623  Open Tree of Life: 897074  Laji.fi: MX.61390
Saksala (Nousiainen)

Nousiaisten kunnan virkistysalue Rantapiha sijaitsee Saksalassa, Savojärven rannassa. Kuvassa etualalla näkyy kesäisin auki oleva kioski ja taustalla tilan päärakennus, jossa järjestetään mm. tilausruokailuja.
Saksala on Nousiaisten kunnan pohjoisosassa sijaitseva kulmakunta ja entinen koulupiiri. Se sijaitsee Kurjenrahkan kansallispuiston eri osien välissä. Vaikka Saksala yleisesti tunnetaan kylänä, se ei muodostanut omaa maarekisterikyläänsä, vaan on pikemminkin niin kutsuttu talouskylä.
Sijainti ja kylien alueet

Saksalan tilat sijaitsevat Nousiaisten muiden kylien takamailla entisen Nousiaisten pitäjänmetsän alueella. Esimerkiksi Savojärven rannalla sijaitsevat Saksalan tilan maat kuuluvat Koljolan rekisterikylään, ja ne on lohkottu Koljolan kyläkeskuksessa sijaitsevan Alhon kantatilan maista. Samoin Turun Tortimäestä ja Nousiaisten Valpperista tulevien teiden risteyksessä sijaitseva Ason tila ja entinen Saksalan koulu kuuluvat Sukkisten kylään, ja ne on lohkottu kylän yksinäistilasta. Vaikka eräissä historiallisissa asiakirjoissa Saksala ja esimerkiksi Kiikko on kirjattu kyliksi, ei maanjakokäytäntö ole sallinut uusien rekisterikylien muodostamista. Siten ne muodostavat vain omia kulmakuntiaan.
Historia ja nykypäivä

Saksalasta on löydetty kivikautisten työkalujen lisäksi joko pronssikaudelta tai varhaiselta rautakaudelta peräisin olevaa esineistöä. Vaikka Kuhankuonoa ympäröivillä alueilla oli harjoitettu kaskiviljelyä jo aiemmin, muodostui pysyvä asutus seudulle vasta 1700-luvulla. Perimätiedon mukaan alueen ensimmäiset pysyvät asukkaat olisivat olleet vuonna 1757 Savojärvelle muuttaneet Johan ja Maria Bärnstedt, vaikka jo vuoden 1695 karttaan on järven rannalle Pirtinmäkeen merkitty seudun ensimmäinen talo. Bärnstedtien sukunimeksi ilmoitetaan myöhemmissä lähteissä Saxla, jonka ajatellaan antaneen nimensä koko tulevalle Saksalan alueelle. Vuosisadan loppupuolella Nousiaisten, Mynämäen, Yläneen ja Vahdon takamaille rakennettiin useampiakin torppia. Pitäjänmetsien lakkautuksen jälkeen 1800-luvulla torpparit tekivät taksvärkkinsä maiden uusille omistajille, kunnes torpat itsenäistyivät 1910-luvulta alkaen. Vuonna 1850 Saksalassa oli noin 110 asukasta, mutta vuoteen 1900 mennessä asukasluku oli noussut noin 170 asukkaaseen.
Vuosisatojen myötä Saksalasta muodostui takamaan keskus. Jo vuonna 1908 sinne johti jonkunlainen tie Nousiaisten Valpperista. Samoin Yläneen Uudeltakartanolta tuli kapulatie yli Lammenrahkan. Toisen maailmansodan jälkeen Saksalaan perustettiin monia rintamamies- ja siirtolaistiloja. Lisäksi vielä 1950-luvun puolivälissä alueella hakattiin metsää suuria alueita, mikä toi Saksalaan runsaasti metsätyömiehiä. Näihin aikoihin Savojärven rannalla olleella tanssilavoillaselvennä järjestettyihin juhannusjuhliin saattoikin parhaimmillaan osallistua jopa viisituhatta henkeä. Vuodesta 1932 aina 1960-luvulle kylässä toimi kansakoulu, ja 1950-luvulla Saksalassa toimi kaksikin kauppaa.
Kun Saksalassa asui vuonna noin 190 henkeä, oli Saksalan asukasluku 2000-luvulle tultaessa enää noin 50–60 henkeä. Kylä ei kuitenkaan ole hiljennyt täysin: siellä muun muassa toimii aktiivinen, vuonna 1936 perustettu pienviljelijäyhdistys. Se vastaa esimerkiksi Savojärven rannalla sijaitsevan Nousiaisten kunnan virkistysalue Rantapihan ylläpidosta.
Aiheesta muualla

Esa Laukkanen & Mika Lehto: Kuhankuonon retkilukemisto: Saksalan alueen luonto ja Kuhankuonon rajakiven historiikki.  Turku:  Saksalan pienviljelijäyhdistys, 2000.
Esa Laukkanen: Kuhankuonon retkilukemisto: Saksalan kylän historiikki.  Turku:  Saksalan pienviljelijäyhdistys, 2000.
Saksalainen keittiö

Bratwursteja, hapankaalia ja perunoita
Saksalainen keittiö kattaa joukon paikallisia ja alueellisia erikoisuuksia, mutta myös koko saksankieliselle alueelle tyypillisiä yhteisiä piirteitä on.
Suosituimmat ruoat

Lihaa, varsinkin sianlihaa, syödään Saksassa paljon. Sianlihan syöjinä saksalaiset olivat vuonna 2000 maailmassa neljänsiä Tanskan, Tšekin ja Espanjan jälkeen Makkaroita syödään sekä paistettuina että leivän päällä leikkeleinä. Erilaisia makkaroita tunnetaan yli 1 500, ja puolet maan lihankulutuksesta syödään makkaroina.
Saksassa juodaan paljon olutta, joka on siellä niin juhlajuoma kuin seurustelujuomakin. Saksalaisella oluella on pitkät perinteet, ja sen valmistus on lähtöisin keskiajan munkkiluostareista. Baijerissa vietetään vuosittain Oktoberfest-olutjuhlia. Eteläisessä Saksassa tuotetaan viinejä, etenkin valkoviinejä. Tunnetuimpia tuottaja-alueita ovat Mosel, Rheingau ja Rheinhessen. Tärkein rypälelajike on riesling. Frankfurtin alueella tuotetaan paljon omenaviiniä.
Peruna tuli Saksaan Frederik Suuren mukana, ja sitä syödään yleisesti ja monissa muodoissa. Useilla paikkakunnilla järjestetään erityisiä perunafestivaaleja perunannoston aikaan. Hapankaali on säilyttänyt paikkansa suosittuna vihanneslisäkkeenä: saksalaiset syövät sitä vuosittain henkeä kohti 3,2 kiloa, kun Ranskassa kulutus on pienentynyt viidennekseen entisestä ja on enää alle kilon vuodessa.
Tunnettuja saksalaisia ruokia

Spätzle on saksalainen pastaruoka, jonka valmistuksessa käytetään enemmän kananmunia kuin muissa pastoissa, ja se on myös tällöin muita nauhapastoja paksumpi. Spätzleiden kanssa syödään usein makkaraa ja linssejä.
Knöödelit ovat keitettyjä taikinamöykkyjä, jotka voidaan tehdä perunasta, korppujauhoista tai vehnäjahoista ja munista ja maidosta. Niitä syödään usein keitossa tai liharuoan lisäkkeinä. Itä- ja Pohjois-Saksassa tehdään myös lihatäytteisiä knödeleitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksalainen keittiö Wikimedia Commonsissa
Peuranlihagulassia knöödelien, käristetyn sipulin ja karpalokastikkeen kera.
Schwarzwaldilainen kirsikkakakku.
Saksan 19. panssaridivisioona

| 19>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. marraskuuta 1940 – toukokuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
19. panssaridivisioona (saks. 19. Panzer-Division) oli Saksan maavoimienn panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Wehrkreis XI perusti 1. marraskuuta 1940 divisioonan. Sen runkona oli 19. jalkaväkidivisioona ja divisioona oli muodostettu 15. maaliskuuta 1941.
Historia

Divisioona antautui toukokuussa 1945 neuvostojoukoille Sleesiassa.
Komentajat

kenraaliluutnantti Otto von Knobelsdorff 1. marraskuuta 1940 - 5. tammikuuta 1942
kenraaliluutnantti Gustav Schmidt 5. tammikuuta 1942 - 7. elokuuta 1943
kenraaliluutnantti Hans Källner 7. elokuuta 1943 - 28. maaliskuuta 1944
kenraaliluutnantti Walter Denkert 28. maaliskuuta - toukokuu 1944
kenraaliluutnantti Hans Källner toukokuu 1944 - 22. maaliskuuta 1945
kenraalimajuri Hans-Joachim Deckert 22. maaliskuuta 1945 -
Jarno Saarinen

| Jarno Saarinen |
| --- | --- |
 Jarno Saarinen vuonna 1970.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jarno Karl Keimo Saarinen
Syntynyt: 11. joulukuuta 1945 Turku
Kuollut: 20. toukokuuta 1973 (27 vuotta) Monza, Italia
Kansalaisuus:   Suomi
Uratiedot
Aktiiviura:  1965–1973
Pyörä(t):  Yamaha ja Puch
Ensimmäinen GP-startti:  Suomen Grand Prix, Imatra 1968 (125cc)
Ensimmäinen GP-voitto:  Tšekkoslovakian GP 1971 (350cc)
Viimeinen GP-voitto:  Saksan Moto Grand Prix 1973 (250cc)
Viimeinen GP-startti:  Italian GP 1973 (250cc)
Tilastot
GP-startit:  46
Maailmanmestaruudet:  250cc 1972
Voitot:  15
Palkintopallisijat:  32
Nopeimmat kierrokset:  -
MM-pisteet:  450
Jarno Karl Keimo Saarinen (11. joulukuuta 1945 Turku – 20. toukokuuta 1973 Monza, Italia) oli suomalainen ratamoottoripyöräilijä ja lajinsa ensimmäinen suomalainen soololuokkien maailmanmestari, vuodelta 1972.
Saarinen ajoi ensimmäiset MM-kautensa yksityisajajana ja huolsi ja viritti moottoripyöränsä itse. Hän myös saavutti maailmanmestaruutensa yksityisajajana vuonna 1972. Kaudelle 1973 Saarinen liittyi Yamahan talliin ja aloitti kauden viidellä peräkkäisellä GP-voitolla. Hän kuoli kauden neljäntenä kisaviikonloppuna Monzan radalla tapahtuneessa kisaonnettomuudessa.
Elämäkerta > Nuoruus

Jarno Saarinen syntyi 11. joulukuuta 1945 Turussa. Toisen etunimensä Karl hän sai isoisänsä mukaan ja kolmannen etunimensä Keimo siitä, että syntyi Keimon päivänä. Hänellä oli kaksi isoveljeä ja yksi pikkuveli, jotka kaikki olivat syntyneet noin viiden vuoden välein. Saarisen perheellä on ollut hautaustoimisto vuodesta 1902 alkaen.
Saarinen tunnettiin urallaan Suomen lehdistössä lempinimellä ”Paroni”. Saarisen isoveljen mukaan lempinimi oli alun perin ”Kissaparoni”, ja sen antoi Jarnolle äiti sen jälkeen, kun Jarno oli kerran tuonut kotiin kissan, joka alkoi kiipeillä verhoissa. Ulkomailla Saarisesta käytettiin joskus lempinimeä ”The Flying Finn", ’Lentävä suomalainen’.
Saarisen veljekset harrastivat jo nuoresta pitäen innokkaasti polkupyöriä ja mopoja. Vartuttuaan kaikki ajoivat vuorollaan myös kilpaa moottoripyörillä. Saarinen pääsi vuonna 1960 töihin mopovalmistaja Tunturille, missä hän sai oppia koneista.
Saarinen kävi ensin lukiota ja sen jälkeen Turun teknillisen opiston, jossa hän opiskeli kilpailumatkojensa lomassa ja valmistui keväällä 1971. Asepalveluksensa hän suoritti Turussa 2.Erillisen Autokomppanian kirjurina.
Elämäkerta > Ura > Kansallisissa sarjoissa

Saarinen aloitti kilpailemisen jääradalla vuonna 1963 Tunturipyörän maahantuomalla itävaltalaisella Puchilla. Vuonna 1965 hän voitti jäärata-ajon Suomen-mestaruuden 250-kuutioisten luokassa. Vuonna 1969 hän voitti ratamoottoripyöräilyn Suomen-mestaruuden 125- ja 250-kuutioisten luokassa. Vuonna 1970 mestaruus tuli 250-kuutioisissa ja 1971 350-kuutioisissa. Vuonna 1972 hän voitti sekä 250- että 350-kuutioisten Suomen-mestaruuden.
Elämäkerta > Ura > MM-sarjat 1968–1971

Saarisen ensimmäinen kilpailu ulkomailla oli Itävallassa 1968. Saarinen sijoittui 125-kuutioisten kilpailussa neljänneksi Puchillaan, mutta kilpailu ei vielä tuolloin kuulunut MM-sarjaan. Kohta sen jälkeen Saarinen voitti Alpl Bergrennenin mäkikisan. Samana kesänä Imatralla Saarinen ajoi ensimmäisen MM-kilpailunsa, jossa hän sijoittui 11:nneksi. Syksyllä Saarinen vaihtoi Puchin Yamahan pyörään, jota hän vahvisti ja muunteli itse.
Vappuna 1969 Saksan GP:ssä Nürburgringillä Saarinen sijoittui 125-luokan kilpailussa viidenneksi.
Kaudella 1970 Saarinen saavutti 250-kuutioisissa 57 pistettä ja sijoittui MM-sarjan neljänneksi. Hän saavutti kauden aikana kaksi kolmossijaa ja neljä nelossijaa.
Kauden 1971 alku oli Saariselta melko vaisu, ja hän keskeytti useimmat kilpailunsa pyörän hajottua. Vihdoin Brnon radalla 18. heinäkuuta Saarinen otti 350-kuutioisissa uransa ensimmäisen GP-voiton. Monzassa kauden toiseksi viimeisessä osakilpailussa 350-kuutioisissa Saarinen otti kauden toisen voittonsa ja viimeisessä osakilpailussa Jaramassa ensimmäisen GP-voittonsa 250-kuutioisissa. Kauden päätteeksi Saarisen pisteet riittivät hopeaan 350-kuutioisissa ja pronssiin 250-kuutioisissa. Saarinen ajoi myös 50-kuutioisten MM-sarjan kaksi viimeistä osakilpailua.
Elämäkerta > Ura > MM-sarja 1972 ja maailmanmestaruus

Saarinen aloitti MM-kauden 1972 vahvasti voittamalla Nürburgringillä 350-kuutioisten kilpailun. Samalla hänestä tuli ensimmäinen ajaja, joka oli lyönyt moninkertaisen maailmanmestarin Giacomo Agostinin vuoden 1967 jälkeen ilman että tämä oli keskeyttänyt. Saarinen voitti 350-kuutioisissa myös kauden toisen osakilpailun, mutta 250-kuutioisissa kauden alku oli hiukan vaisumpi. Loppukaudella Saarinen kuitenkin alkoi ottaa peräkkäisiä voittoja 250-kuutioisissa ja varmisti maailmanmestaruutensa voittamalla Imatranajossa. Koska Agostini oli jo karannut 350-kuutioisissa tavoittamattomaan pistejohtoon, Saarinen jätti kauden päätösviikonlopun kilpailut ajamatta. Näin Saarinen voitti 250-kuutioisten maailmanmestaruuden yhdellä pisteellä ja otti hopeaa 350-kuutioisissa. Saarinen saavutti kauden aikana kahdessa luokassa yhteensä seitsemän osakilpailuvoittoa.
Elämäkerta > Ura > Kauden 1973 alku

Saarinen oli jo väläyttänyt lopettavansa uransa vuoden 1972 maailmanmestaruuden jälkeen. Hän kuitenkin päätti jatkaa uraansa arvellen tienaavansa vielä rahaa, jonka turvin hän voisi perustaa myöhemmin perheen ja oman liikeyrityksen. Italialainen Benelli ja japanilainen Yamaha kosiskelivat Saarista talliinsa kaudelle 1973. Saarinen kävi molempien tallien testeissä ja valitsi Yamahan, jonka pyöriä hän piti parempina kuin Benellin. Keväällä 1973 ennen uuden kauden alkua Saarinen kertoi vaimolleen Soilille, että lopettaa uransa, jos voittaa alkavalla kaudella vain yhden mestaruuden, mutta saattaa jatkaa vielä yhden vuoden, jos voittaa kaksi mestaruutta. Saarinen oli jo päättänyt perustaa Turkuun moottoripyöräliikkeen.
Ennen MM-sarjan alkua Saarinen kilpaili keväällä 1973 Yhdysvalloissa Daytona 200 -ajossa. Hän voitti kilpailun, vaikka ajoi Yamahan 350-kuutioisella amerikkalaisten 700-kuutioisia pyöriä vastaan. Tässä kilpailussa Saarisella oli ensi kertaa apunaan mekaanikko – aikaisemmin urallaan hän oli aina hoitanut pyöränsä itse vaimonsa kanssa. Palattuaan Eurooppaan Saarinen ajoi muutaman pienen kisan Italiassa. Yhdessä niistä hän kaatui ja loukkasi polvensa. Hän pystyi jatkamaan kilpailemista jo 10 päivän kuluttua ja voitti Modenan ja Imola 200 -ajon. Saarisesta oli jo tullut kuuluisa Italiassa, ja Soili Saarisen mukaan Imolan yleisö suorastaan villiintyi suomalaiskuskista voiton jälkeen.
Yamaha kehotti Saarista tavoittelemaan 500-kuutioisten maailmanmestaruutta mutta antamaan japanilaisen tallikaverinsa Hideo Kanayan voittaa 250-kuutioiset. Saarisen raivostuttua tästä talli perääntyi määräyksestään.
Saarinen aloitti MM-sarjan vahvasti voittamalla kahden ensimmäisen kisaviikonlopun molemmat lähtönsä 250- ja 500-kuutioisissa ensin Paul Ricardin radalla ja sitten Salzburgringillä. Hän voitti myös Hockenheimringillä 250-kuutioiset mutta joutui keskeyttämään toisen kilpailunsa pyöränsä takaketjujen katkettua.
Elämäkerta > Kuolema

Saarinen sai surmansa 20. toukokuuta 1973 Monzan radalla Italiassa käydyssä 250-kuutioisten kilpailussa, joka käytiin kauden neljäntenä kisaviikonloppuna. Saarinen oli ajanut harjoituksissa nopeimman ajan ja lähti eturivistä radan vasemmasta laidasta. Onnettomuus sattui ensimmäisellä kierroksella vaarallisessa Curvonen kaarteessa, joka sijaitsi kaksi kilometriä lähdöstä. Onnettomuuspaikan kohdalla ei ollut televisiokameroita, joten tapahtumien kulkua ei tiedetä varmasti, ja silminnäkijät ovat antaneet siitä erilaisia kuvauksia.
Saarisen edellä ajanut italialainen Renzo Pasolini menetti Curvonessa tasapainonsa joko radalla olleen öljyn vuoksi tai moottorinsa leikattua kiinni. Hän lensi päin radan ulkopuolisia teräskaiteita ja kuoli törmäyksessä. Pasolinin pyörä sinkoutui päin Saarista, joka sai osuman päähänsä ja lääkäreiden mukaan kuoli heti. Hän jäi radalle makaamaan, ja moni kuljettaja ajoi hänen ylitseen ehtimättä väistää.
Yksityiselämä

Saarinen seurusteli vuodesta 1962 alkaen Soili Vuolan kanssa. He avioituivat vuoden 1971 viimeisenä päivänä. Vuola oli mukana Saarisen kilpailumatkoilla ja avusti Saarista varikolla muun muassa näyttäen Saariselle radan reunalta näyttötauluja sekä laittaen ruokaa ja pesten pyykkejä.
Ajotyyli

Saarinen oli kaarreajotekniikan edelläkävijä, ja hänen ajotapansa edelsi myöhempien MotoGP-kuljettajien käyttämiä tekniikoita. Saarinen oli ensimmäinen ajaja, joka laski kaarteessa sisemmän polvensa radan pintaan asti. Saarinen asensi ohjaustankonsa alaviistoon, mikä mahdollisti vartalon pitämisen matalalla ja eteenpäin suunnattuna. Näin ajajan painopiste pysyi alhaalla niin suorilla kuin mutkissakin. Jääradoilta rajun ajotyylinsä omaksunut Saarinen ajoi myös usein radan reunakiveyksien yli.
Kunnianosoituksia

Saarinen valittiin MotoGP Hall of Fameen 18. heinäkuuta 2009.
Turussa Ruissalon Kansanpuistossa on TT-ajojen reittiin kuulunut tie nimetty Jarno Saarisen tieksi ja Loimaan Alastarolla Jarno Saarisentie johtaa Alastaron moottoriradalle. Italialaisen moottoripyörävalmistajan Benellin kotikaupungissa Pesarossa on Via Jarno Saarinen.  Imatralla Imatran ajojen katurata nimettiin kesällä 2022 Jarno Saarinen Circuit Imatra.
7. kesäkuuta 2014 avattiin Saarisen muistoksi Assisin kunnassa olevassa Petrignanossa Jarno Saarisen puisto. Puistohanketta oli edistämässä paikallinen moottoripyöräkerho Motoclub Jarno Saarinen. Elokuussa 2016 puistossa paljastettiin Saarisen pronssinen taiteilija Elia Alunni Tullinin veistämä näköispatsas, ja 2. heinäkuuta 2017 paljastettiin patsaan kaksoiskappale myös Turussa Aurajoen rannassa Barkerinpuistossa, joka on tunnettu motoristien kokoontumispaikka.
Saarisesta kertova kansainvälinen draamasarja Jarno ja minä sai ensi-iltansa vuonna 2024.
Italialainen F1-kuljettaja Jarno Trulli on saanut etunimensä Jarno Saarisen mukaan.
Moottoripyörän Grand Prix -tulokset

Saarisen yhteispisteet, loppusijoitukset ja voittojen määrät MM-kausilla sekä GP-kilpailujen sijoitukset:
| Vuosi | Luokka | Pyörä | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | Pisteet | Sijoitus | Voitot |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1970 | 250cc | Yamaha | GER 6 | FRA 4 | YUG 4 | IOM - | NED 3 | BEL 4 | DDR 4 | CZE 3 | FIN Kesk. | ULS - | NAT - | ESP - |  | 57 | 4 | 0 |
| 1971 | 50 cc | Kreidler | AUT - | GER - |  | NED - | BEL - | DDR - | CZE - | SWE - |  |  | NAT 6 | ESP 2 |  | 17 | 12 | 0 |
| 1971 | 250cc | Yamaha | AUT 8 | GER - | IOM - | NED - | BEL - | DDR 5 | CZE 3 | SWE 3 | FIN 6 | ULS 2 | NAT 5 | ESP 1 |  | 64 | 3 | 1 |
| 1971 | 350cc | Yamaha | AUT 6 | GER 5 | IOM - | NED - |  | DDR - | CZE 1 | SWE 3 | FIN 2 | ULS - | NAT 1 | ESP - |  | 63 | 2 | 2 |
| 1972 | 250cc | Yamaha | GER 3 | FRA 4 | AUT 2 | NAT 3 | IOM - | YUG - | NED 3 | BEL 1 | DDR 1 | CZE 1 | SWE 2 | FIN 1 | ESP - | 94 | 1 | 4 |
| 1972 | 350cc | Yamaha | GER 1 | FRA 1 | AUT 4 | NAT 3 | IOM - | YUG - | NED 2 |  | DDR - | CZE 1 | SWE 3 | FIN 2 | ESP - | 89 | 2 | 3 |
| 1973 | 250cc | Yamaha | FRA 1 | AUT 1 | GER 1 | NAT  Kesk. | - | - | - | - | - | - | - | - | - | 45 | 4 | 3 |
| 1973 | 500cc | Yamaha | FRA 1 | AUT 1 | GER Kesk. | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | 30 | 7 | 2 |

Pistelasku:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sijoitus | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| Pisteet | 15 | 12 | 10 | 8 | 6 | 5 | 4 | 3 | 2 | 1 |
Kirjallisuutta

Kärkkäinen, Juha: ”Saarinen, Jarno (1945–1973)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 518–519.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
Tolvanen, Pirita: Paroni Jarno Saarisen elämä.  Helsinki:  Myllylahti Oy, 2018.  ISBN 978-952-202-953-9
Aiheesta muualla

Toivonen, Timo: Arvostelu teoksesta Ikuisesti nuori. Agricolan arvostelujulkaisu 24.1.2013.
Jarno Saarisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Nuori Jarno Saarinen jäi suomalaisen moottoripyöräilyn legendaksi. Ylen Elävä arkisto.
Motoclub Jarno Saarinen, Assisi
250cc-luokan kuljettajien maailmanmestarit
1949: Bruno Ruffo |
1950: Dario Ambrosini |
1951: Bruno Ruffo |
1952: Enrico Lorenzetti |
1953: Werner Haas |
1954: Werner Haas |
1955: Hermann-Paul Muller |
1956: Carlo Ubbiali |
1957: Cecil Sandford |
1958: Tarquinio Provini |
1959: Carlo Ubbiali |
1960: Carlo Ubbiali |
1961: Mike Hailwood |
1962: Jim Redman |
1963: Jim Redman |
1964: Phil Read |
1965: Phil Read |
1966: Mike Hailwood |
1967: Mike Hailwood |
1968: Phil Read |
1969: Kel Caruthers |
1970: Rob Gould |
1971: Phil Read |
1972: Jarno Saarinen |
1973: Dieter Braun |
1974: Walter Villa |
1975: Walter Villa |
1976: Walter Villa |
1977: Mario Lega |
1978: Kork Ballington |
1979: Kork Ballington |
1980: Anton Mang |
1981: Anton Mang |
1982: Jean-Louis Tournadre |
1983: Carlos Lavado |
1984: Christian Sarron |
1985: Freddie Spencer |
1986: Carlos Lavado |
1987: Anton Mang |
1988: Sito Pons |
1989: Sito Pons |
1990: John Kocinski |
1991: Luca Cadalora |
1992: Luca Cadalora |
1993: Tetsuya Harada |
1994: Max Biaggi |
1995: Max Biaggi |
1996: Max Biaggi |
1997: Max Biaggi |
1998: Loris Capirossi |
1999: Valentino Rossi |
2000: Olivier Jacque |
2001: Daijirō Katō |
2002: Marco Melandri |
2003: Manuel Poggiali |
2004: Daniel Pedrosa |
2005: Daniel Pedrosa |
2006: Jorge Lorenzo |
2007: Jorge Lorenzo |
2008: Marco Simoncelli |
2009: Hiroshi Aoyama |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Saarisen hauta Turun hautausmaalla.
Saarinen (48) tunnusomaisesti polvi matalalla.
Jarno Saarisen patsas Turussa.
Saksan 188. reservivuoristodivisioona

| 188>  reservivuoristodivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. maaliskuuta 1944 – toukokuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 188. reservivuoristodivisioona (saks. 188.Reserve-Gebirgs-Division) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin nimellä divisioona Nr 188 (saks. Division Nr. 188) loppuvuodesta 1939, jolloin siihen kuuluivat vuoristojääkärirykmentit 136, 138 ja 139 ja täydennyskenttätykistörykmentti 112 sekä tukevia osia.
Historia

Divisioona oli rajanvartiointi tehtävissä Itävallan ja Jugoslavian välisellä vuoristoalueella tärkeimpänä tehtävänään kouluttaa reserviä ja täydennysmiehiä vuoristodivisioonille. Keväällä 1941 divisioona liitettiin Jugoslavian valtaamiseksi koottuihin joukkoihin ja kolme rykmenttiä saivat tehtäväkseen vallata Carniolan ja Carinthian. Rykmentit saivat tehtävän suoritettua kohdaten vain vähäistä vastarintaa.
Taistelutoimien päätyttyä divisioona oli Innsbruckissa reservinä. Se nimettiin 8. lokakuuta 1943 188. reservivuoristodivisioonaksi ja se organisoitiin uudelleen. Siihen kuuluivat kaksi pataljoonaiset reservivuoristojääkärirykmentit 136, 137, 138 ja 139 sekä kaksi patteristoinen reservivuoristotykistörykmentti 112. Divisioona siirrettiin organisoinnin jälkeen Pohjois-Italiaan.
Se siirrettiin 27. helmikuuta 1944 Istriaan partisaanien torjuntaan ja divisioona nimettiin 1. maaliskuuta 188. vuoristodivisioonaksi (saks. 188.Gebirgs-Division), jolloin sen rykmentit numeroitiin uudelleen vuoristorykmenteiksi 901, 902, 903 ja 904 sekä vuoristotykistörykmentti 1088:ksi. Divisioona antautui Istriassa Saksan antauduttua toukokuussa 1945.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:188th Reserve Mountain Division (Wehrmacht)
Komentajat

Divisioonankomentajana oli:
kenraaliluutnantti Hans von Hösslin (20. lokakuuta 1943 - 1. maaliskuuta 1944)
Käännös suomeksi