Uriah Heep
Historia > Nousu maineeseen

Yhtyeen seuraava levy, kesällä 1971 julkaistu Look at Yourself, kasvatti edelleen Uriah Heepin suosiota. Levyn tunnetuimmat klassikot ovat sen nimikappale ja eeppinen, yli kymmenminuuttinen "July Morning". Tässä vaiheessa Uriah Heepin tunnusmerkeiksi oli muodostunut David Byronin korkea falsetti yhdistettynä Mick Boxin kitaran wah wah -soundiin sekä Ken Hensleyn Hammond-urkuihin. Isossa-Britanniassa Uriah Heepin suosio ei vieläkään ollut manner-Euroopan veroista, mutta levy myi hopeaa ja oli yhtyeen ensimmäinen brittilistalle noussut albumi, sijoittuen sijalle 39. Myös Yhdysvalloissa albumi myi hopealevyn arvoisesti (Billboard -listasijoitus 93.). Look at Yourselfin myötä yhtye löysi musiikissaan koherenssin ja aiempaa selvemmän suunnan musiikillisille pyrkimyksilleen.
Marraskuussa 1971 rumpali Lee Kerslake (ex-The Gods, Toe Fat ja National Head Band) liittyi yhtyeeseen ja täytti paikan, jossa aiempina vuosina oli ollut paljon vaihtuvuutta. Yhtyeen basisti ja alkuperäisjäsen Paul Newton erotettiin yhtyeestä Look at Yourselfin ilmestyttyä. Seuraaja Mark Clarke (ex-Colosseum) oli yhtyeessä vain muutamia kuukausia ja erosi siitä kesken Yhdysvaltain-kiertueen. Hän ehti kuitenkin säveltää yhdessä Ken Hensleyn kanssa tulevalle studioalbumille kappaleen "The Wizard", mistä tuli yksi yhtyeen suurimmista hiteistä. Clarken tilalle tuli The Keef Hartley Bandissa soittanut uusiseelantilainen Gary Thain. Ryhmää Box, Byron, Hensley, Thain ja Kerslake on usein pidetty parhaimpana Uriah Heep -kokoonpanona.
Vuonna 1972 ilmestynyt Uriah Heepin neljäs studioalbumi Demons and Wizards oli suurmenestys. Levyä myytiin runsaasti ympäri maailmaa ja yhtyeen suosio kasvoi maailmanlaajuiseksi. Yhtyeen suosio nousi huippuunsa esimerkiksi Suomessa, jossa albumi oli listaykkösenä 14 viikkoa. Yhdysvalloissa Uriah Heep sai pitkään haluamansa suuren läpimurron, kun levy nousi sijalle 23. Myös musiikkikriitikot pitivät levystä ja antoivat sille myönteistä palautetta. Myöhemmin levy on saanut klassikon statuksen yhtenä yhtyeen vahvimmista kokonaisuuksista. Demons and Wizards sisältää Uriah Heepin tunnetuimman menestyskappaleen "Easy Livin'". Kappaleet, kuten "Rainbow Demon", "The Wizard" ja "Traveller in Time" yhdessä taiteilija Roger Deanin kuvittaman fantasiapainotteisen levynkannen ohella yhdistivät Uriah Heepin mystiikkaan. Yhtyeen tietoisesta pyrkimisestä tähän aihepiiriin voi olla montaa mieltä; Ken Hensley toteaa levynkannessa, että albumi on kokoelma lauluja, joiden nauhoittaminen oli meille mukavaa.
Vuonna 1972 Uriah Heep esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa kolmatta kertaa järjestetyn Ruisrockin pääesiintyjänä. Samana vuonna se valittiin Suosikki-lehden äänestyksessä Suomen suosituimmaksi ulkomaiseksi yhtyeeksi. Loppuvuodesta 1972 ilmestyi vielä The Magician’s Birthday -studioalbumi, joka jatkoi lyriikoiltaan pitkälti mystiikka- ja fantasiahenkistä linjaa. Levy oli edeltäjänsä tavoin useassa maassa yksi vuoden myydyimpiä levyjä. Roger Dean taiteili jälleen albumin kannet. Ken Hensley halusi tehdä levystä konseptialbumin, mutta se ei toteutunut levy-yhtiön painostettua julkaisemaan uusi levy mahdollisimman nopeasti.
Vuonna 1973 Uriah Heepiltä ilmestyi jälleen kaksi levyä; ensin konserttiohjelman muotoon pakattu tuplalive-LP Uriah Heep Live, josta Uriah Heepiä yhdellä ensimmäisistä kiertueistaan lämmitellyt Kiss sai Gene Simmonsin ja Paul Stanleyn mukaan ideansa läpimurtolevynsä Alive!:n (1975) tekemiseenlähde?, ja myöhemmin syksymmällä studioalbumi Sweet Freedom. Edeltävien julkaisujen luomaa menestystä jatkanut Sweet Freedom oli yhtyeen ensimmäinen albumi, joka levytettiin verotussyistä ulkomailla, Ranskan Chateau d' Herouvillessä. Myöhemmin mm. Ken Hensley ja Mick Box ovat kommentoineet, ettei ulkomailla levyttäminen tehnyt hyvää yhtyeen henkilökemioille. Sweet Freedomin tunnetuin kappale on "Stealin'", joka muun muassa menestyi singlenä Yhdysvalloissa.
Seuraava julkaisu äänitettiin talvella 1974 Saksan Münchenissä, jo kuuluisilla Giorgio Moroderin Musicland -studioilla, jonne pian Uriah Heepin jälkeen päätyivät myös Deep Purple (Stormbringer, 1974) ja Led Zeppelin (Presence, 1976). Wonderworld-albumia tukenut maailmankiertue sai ensi-iltansa Helsingissä. Positiivista palautetta Ken Hensleyn uni- ja valvetiloja käsitelleistä sanoituksista saanut levy kärsi yhtyeen riitaantuneista väleistä sekä henkilökohtaisista alkoholiin ja huumausaineisiin liittyneistä ongelmista. Suurimmat päihdeongelmat olivat basisti Gary Thainilla, joka jo kärsi ailahtelevasta terveydentilastaan. Ongelmista huolimatta levymyynti säilyi hyvänä, vaikkakin oli hieman taittunut parin vuoden takaisista luvuista (Wonderworld Britanniassa listalla 23., Yhdysvalloissa 38.). Vuonna 1975 Gary Thain erotettiin, ja historiaperspektiivissä tämä merkitsi Uriah Heepin pitkäaikaisen ja myöhemmin klassiseksi kutsutun kokoonpanon loppua. Thain kuoli vuoden 1975 joulukuussa heroiinin yliannostukseen, 27-vuotiaana.
Uriah Heepin suosio ei kääntynyt laskuun Thainin erottamisen myötä. Yhtye saavutti suosionsa huipun kotimaassaan, kun vuoden 1975 Return to Fantasy -levy julkaistiin. Pitkästä aikaa kotimaassa äänitetyllä, edeltäjäänsä hiotummalla levyllä bassoa soitti erittäin arvostettu, juuri ennen Uriah Heepiin liittymistään Bryan Ferryn taiderockyhtye Roxy Musicissa soittanut, aiemmin Familyn ja King Crimsonin jäsenenä tunnettu John Wetton, joka myöhemmin 1980-luvulla oli suurta menestystä saaneen Asia-yhtyeen avainhahmoja. Ison-Britannian listoilla levy nousi seitsemänneksi, mikä on Heepin kautta aikain korkein listasijoitus kotimaassaan. Yhdysvalloissa yhtyeen suosion kasvu oli sen sijaan pysähtynyt Wonderworld -kiertueen myötä, eikä Return to Fantasy enää menestynyt listalla edeltäjiensä tapaan.
Kasvava menestys kotimaassa ja menestyksen jatkuminen Euroopassa ja muualla maailmassa, Yhdysvaltoja lukuun ottamatta, ei estänyt yhtyeen sisäisten riitojen pahenemista. Vedenjakaja oli vuosi 1976, jolloin julkaistiin yhtyeen pitkälti itse tuottama studioalbumi High and Mighty, joka erosi tyyliltään totutusta, Gerry Bronin tuottamasta Uriah Heepistä. Listamenestys jäi huomattavasti edellisten viiden studioalbumin tasosta ja levy jäi samalla David Byronin viimeiseksi Uriah Heep -albumiksi. Byron erotettiin henkilökohtaisten erimielisyyksien ja lisääntyneen alkoholin käytön takia. Erottaminen merkitsi yhtyeelle suurta muutosta, sillä David Byronin ääni oli ollut keskeisessä asemassa Uriah Heepin nousussa maailmanmaineeseen. Myös paljon huomiota Heepille tuonut Wetton lähti Byronin mukana.
Ken Hensley kommentoi vuonna 1978 annetussa haastattelussa, että "hän (David Byron) oli paras laulaja vuonna 1973, mutta hänestä tuli myöhemmin hirviö". Myöhemmin Hensley kuitenkin totesi Byronin erottamisen olleen virhe.