Mary Pekkala
Elämä > Vankien avustustoiminta

Syksyllä 1930 Pekkala lähti mukaan poliittisten vankien tukitoimintaan, kun hänen kansanedustajana toiminut puolisonsa vangittiin kommunistilakien nojalla. Viranomaiset olivat lakkauttaneet valtiollisten vankien huoltoyhdistykset aikaisemmin samana keväänä, joten elokuussa 1930 Pekkala perusti Vankien Apu -nimisen yhdistyksen. Sen myötä hänestä tuli poliittisten vankien avustustoiminnan pääorganisaattori. Vankilaan joutuneille järjestettiin oikeudenkäyntiapua, ja heille toimitettiin muun muassa ruokapaketteja. Myös vankien perheet saivat ruoka- ja raha-avustuksia. Pekkala järjesti erilaisia varainhankintatilaisuuksia, joita pidettiin myös hänen kotonaan. Toimintansa vuoksi Pekkala joutui säännöllisesti tekemisiin Etsivän keskuspoliisin kanssa. Hänen asunnossaan suoritettiin kotitarkastuksia, ja hänet noudettiin usein kuulusteluihin. Vuonna 1931 hän otti yhteyttä ruotsalaiseen Arbetaren-lehteen, ja sen jälkeen syndikalisti John Andersson organisoi kolmasosan Vankien Avun rahoituksesta keränneen Suomen-komitean. Yhdistys sai tukea myös SKP:n alaisen Suomen Punaisen Avun kautta.
Lokakuussa 1932 Pekkala pidätettiin useaksi päiväksi Freedy Kekäläisen ja Bruno Aaltosen johdolla tehdyn kotietsinnän yhteydessä, ja sen seurauksena Vankien Apua vastaan nostettiin oikeusjuttu. Asian käsittelyn venyessä Pekkala jatkoi toimintaansa ja toi vuonna 1933 julkisuuteen Tammisaaren pakkotyölaitoksessa käynnissä olleen poliittisten vankien nälkälakon. Hän toimitti asiasta kirjeen presidentti P. E. Svinhufvudlle ja kokosi lakon aikaisista tapahtumista kansanedustajille jaetun pamfletin Mitä tapahtui poliittisten vankien syömälakon yhteydessä. Siinä vaadittiin valtiollisiin vankeihin kohdistuvan väkivallan lopettamista ja puolueetonta tutkimusta syömälakosta, jonka yhteydessä viisi vankia kuoli. Etsivä keskuspoliisi takavarikoi julkaisun ja haastoi Pekkalan oikeuteen viranomaisten halventamisesta. Vuonna 1934 hänet tuomittiin sakkoihin ja kirjanen menetetyksi valtiolle. Pekkala sai kuitenkin tapahtumat kansainväliseen tietoisuuteen Suomessa vierailleen tanskalaisen kirjailijan Martin Andersen Nexøn avulla, jonka kirjoittama artikkeli julkaistiin ruotsalaisessa Social-Demokraten -lehdessä. Vankien Apua vastaan nostettu oikeusjuttu saatiin päätökseen tammikuussa 1934, jolloin yhdistys määrättiin lakkautettavaksi. Pekkala jatkoi kuitenkin vankien avustustoimintaa yksityisesti aina vuoteen 1941 saakka palkkaamalla sitä varten itselleen sihteerin ja apulaisen. Kansainvälinen mielipide ja Suomessa voimistunut taistelu valtiollisten vankien oikeuksien puolesta johtivat lopulta siihen, että Tammisaaren pakkotyölaitos suljettiin syksyllä 1937.
Poliittisen aktivisminsa vuoksi Pekkala oli usean valtiollisen poliisin seurannassa. Suomen lisäksi häntä tarkkailivat Ison-Britannian, Ruotsin, Viron ja Belgian poliisit. Pekkalan Suomeen muuton jälkeen Britannian turvallisuuspalvelut SIS ja MI5 jatkoivat edelleen seurantaa saaden Helsingin suurlähetystön kautta Suomen turvallisuusviranomaisten välittämiä tietoja hänen liikkeistään. Jatkosodan aikana Pekkala, joka asui tuolloin Tukholmassa, toimi NKVD:n ulkomaantiedustelun Ruotsin edustuston päällikön Boris Jartsevin tiedottajana. Maryn salanimi yhteydenpidossa oli Palmu. Hän oli yhteydessä myös Neuvostoliiton hyväksi vakoilleen Hella Wuolijoen kanssa. Yhdysvaltain turvallisuuspalvelun NSA:n julkistamien tietojen mukaan hänet pidätettiin vuonna 1942 Tukholmassa vakoilusta epäiltynä. Mary Pekkala myönsi olleensa yhteydessä kahteen neuvostoedustajaan, lähetystöneuvos Boris Jartseviin ja Roman Goubermaniin, mutta yhteydet liittyivät epävirallisiin, yksityisten suomalaisten rauhanhankkeisiin. Ruotsin kuningas Kustaa V päätti, että hallituksen raportti rouva Mary Rhodes Pekkalan karkottamiskysymyksestä ei saisi johtaa enempiin toimiin.