stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Missio Helsinki
Aiheesta muualla

Sana-lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
"Tuhlaajapojan paluu" - Billy Graham olympiastadionilla 28.8.1987
"Suuri Jumala" - Billy Graham olympiastadionilla 29.8.1987
"Risti" - Billy Graham olympiastadionilla 29.8.1987
Ahti Hirvonen olympiastadionilla 30.8.1987
Paavo Susitaival

| Paavo Susitaival |
| --- | --- |
 Susitaival vuonna 1935
Henkilötiedot
Koko nimi:  Paavo Oskar Edvard Susitaival
Syntynyt: 9. helmikuuta 1896 Helsinki
Kuollut: 27. joulukuuta 1993 (97 vuotta) Lappeenranta
Poliitikko
Puolue:  Isänmaallinen kansanliike
Asema:  Kansanedustaja (1939–1940)
Vaalipiiri:  Viipurin läänin itäinen vaalipiiri
Puoliso:  Elna Aurora Zitting
Paavo Oskar Edvard Susitaival, vuoteen 1927 Sivén, salanimi Paul Sandberg, (9. helmikuuta 1896 Helsinki – 27. joulukuuta 1993 Lappeenranta) oli suomalainen everstiluutnantti, kansanedustaja ja Isänmaallisen kansanliikkeen aktiivi.
Elämäkerta

Susitaival oli aktivisti, joka oli valmis ratkomaan asioita suoraan ja ilman tarpeettomaksi katsomaansa poliittista korrektiutta, eikä hän kaihtanut laittomia keinoja. Häntä pidetään organisaattorina ja johtajanakenen mukaan? sekä neuvottelukykyisenäkenen mukaan? suojeluskuntamiehenä ja oikeistoaktiivina.
Susitaival oli veljensä Bobi Sivénin kanssa Suomen ensimmäisiä partiopoikia. Bobi Sivén ampui itsensä toimiessaan Repolan ja Porajärven väliaikaisena nimismiehenä vastalauseena Tarton rauhansopimukselle, jossa kyseiset kunnat luovutettiin Neuvosto-Venäjälle.
Susitaival toimi aktivistina jääkäriliikkeessä ja joutui jättäytymään pois Saksan koulutusmatkalta, sillä santarmit ja suomalaiset viranomaiset seurasivat hänen isäänsä Valter Osvald Sivéniä. Venäjän keisarikuntaan kuuluvana Suomen suuriruhtinaskunta oli teoriassa sodassa Saksan keisarikuntaa vastaan, minkä vuoksi jääkäriliikkeeseen osallistuminen ja sen tukeminen oli maanpetos.
Susitaival osallistui etappitoimintaan, pyöritti värväystä Elmo Kailan kanssa ja toimi Suomen sisällissodassa lentävän osaston päällikkönä Venäjänsaaren retkellä, jonne Susitaival lähti omatoimisesti Joensuun sotilaspiirin päällikön tehtävistä, joita hän hoiti peitenimellä Paul Sandberg. Myöhemmin hänen hiihtojoukkonsa alistettiin Karjalan ryhmän X pataljoonalle, ja hän juuttui joukkoineen asemasotaan Ahvolaan.
Sisällissota loppui, ja Susitaival jäi Suomen armeijan palvelukseen. Hän järjesti Saksassa ensimmäisen suomalaisille upseereille suunnatun sotakorkeakoulukurssin. Kurssin johtajana toimi yleisesikuntamajuri Wilhelm Brückner. Myös Susitaival osallistui kurssille oppilaana.
Lapuan liike ja IKL

1920-luvun lopulla Susitaival radikalisoitui entisestään. Mukaan kuvaan tulivat vapaamuurariuden vastustaminen ja antisemitismi. Japaniin ja japanilaisiin Susitaival suhtautui kunnioittaen.
Susitaival siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja toimi sotilastarkastajana sekä opettajana Suojeluskuntain päällystökoululla. Siellä hän opetti ainoana opettajana myös ruotsiksi. Vuonna 1926 Susitaipaleen opettaessa taktiikan soveltamista ruotsinkielisille kurssi kieltäytyi menemästä kirkkoon yhdessä suomenkielisen kurssin kanssa. "Suutuin silmittömästi, nyt loppui ruotsalainen härkäpäisyys!" Hän hajotti kurssin omavaltaisesti, lähti kotiin ja muutti nimensä Sivénistä Susitaipaleeksi.
Syyskuussa 1930 Susitaival nimitettiin Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin päälliköksi. Hän suututti maaherra Bruno Jalanderin liputtamalla suurella Lapuan liikkeen lipulla.
Susitaival pyrki mustamaalaamaan tiukat laillisuusmiehet, sisäministeri Ernst von Bornin, maaherra Jalanderin ja vapaamuurarien maineen ja teki heistä vuonna 1932 rikosilmoituksen, jossa väitti niin sanotun Tattarisuon tapauksen yhteydessä kaatopaikalta löytyneiden ihmisruumiin osien kuuluneen vapaamuurareiden rituaaleihin ja von Bornin ja Jalanderin vapaamuurareina olevan jäävejä johtamaan poliisitutkimuksia. Vastustajiinsa kohdistuneen vainon vuoksi Susitaival sai pilkkanimen "Hukkareissu", kun vapaamuurareilla ei ollut tapauksensa kanssa mitään tekemistä.
Susitaival lähti myös Mäntsälän kapinan loppuselvitykseen – vaikka ei itse siihen ollut osallistunutkaan – ja otti osasyyn niskoilleen. Hänet irtisanottiin suojeluskuntajärjestöstä, ja hän sai vankeustuomion.
Tämän jälkeen Susitaival oli luomassa Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) poliittista ideologiaa sekä koko järjestöä 1930-luvulla. Tässä tehtävässä hän oli avainasemassa liikkeen sisällä. Hän rakensi liikkeen kenttäorganisaation virallisine ja ei-virallisine ketjuineen. Tästä taas oli apua "Kekkosen konstien" aikana 22. marraskuuta 1938. Susitaival oli myös taitavakenen mukaan? kirjoittaja ja pakinoitsija. Nimimerkkinään hän käytti "Huccareissua". 1930-luvulla hän oli neljästi poliittisista syistä vankilassa.
Kansanedustajana Susitaival toimi IKL:n eduskuntaryhmässä 1939–1940. Hän tuli kuuluisaksikenen mukaan? terävistäkenen mukaan? mielipiteistään ja siitä, että saattoi pitää puheen joko vasemmasta tai oikeasta puhujanpöntöstä. ”IKL ei ole vasemmistoa eikä oikeistoa – se edustaa Suomen kansaa.” Susitaival sai vapautuksen kansanedustajan tehtävästä siirryttyään 1. tammikuuta 1941 alkaen puolustusvoimien vakinaiseen palvelukseen. Eduskunnassa Susitaipaleen tilalle nousi Eino A. Tuomivaara.
Sotien aikaan

Susitaival oli yksi neljästä talvisotaan lähteneestä kansanedustajasta, muut kolme olivat Väinö Havas, Antti Rantamaa ja Heikki Niskanen. Talvisodassa everstiluutnantti Susitaival toimi Suomussalmeen sijoitetun Ryhmä Suden komentajana. Hänen toimintansa sodassa jäi Hjalmar Siilasvuon toiminnan ja sen uutisoinnin varjoon. Kuvaavaa Siilasvuon ja Susitaipaleen yhteistyölle oli se, etteivät he pitäneet naapurilohkojen komentajina yhteyttä keskenään. Ulkomaalaiset lehtimiehet haastattelivat myös Susitaivalta talvisodan aikana. He kuulivat, että demokraattisen maan kansanedustaja on puolustamassa rintamakomentajana maataan. Lehtimiesten kysymykseen, mitä puoluetta hän edustaa, Susitaival vastasi silmääkään räpäyttämättä: ”I am a Fascist!” Tämä tieto ei juurikaan kantautunut ulkomaille.
Välirauhan aikana silloinen everstiluutnantti Susitaival toimi Kuhmon Paloniemessä sijainneen 10. Prikaatin II pataljoonan komentajana.
Jatkosodan sytyttyä hän toimi Jalkaväkirykmentti 29:n (JR 29) komentajana kesän 1941 hyökkäysvaiheen aikana. Tuolloin hän katsoi joutuneensa upseeritovereidensa kaltoinkohtelemaksi, hän syytti heitä vääristelystä ja valehtelemisesta. Ylipäällikkö palkitsi Susitaipaleen 5. elokuuta 1941 Vapaudenristin ritarikunnan 2. luokan vapaudenristillä tammenlehvien kera. Kyseessä oli  Mannerheim-ristiä lukuun ottamatta korkein kunniamerkki, mikä yleensä everstiluutnantille myönnettiin.
Tämän jälkeen Susitaival siirrettiin Äänisen rannikkoprikaatin jalkaväenkomentajaksi. Sieltä hänet komennettiin nopeasti Äänislinnan varuskunnan päälliköksi. Täältä hänet siirrettiin alkuvuodesta 1943 Aunuksen ryhmän tiedotustoimiston päälliköksi. Syksyllä 1943 hän kirjoitti kiistellyn pamfletin "Maamme asema". Pamflettia ei jaettu lainkaan. Susitaival siirrettiin Karhumäen varuskunnan päälliköksi. Susitaival toimi Joensuun komendanttina aina joulukuun alkuun 1944, jolloin hänen sotilasuransa päättyi poliittisista syistä.
Myöhemmät vaiheet

Sotien jälkeen Susitaival toimi tuotteliaana kirjailijana. Hän tuotti proosan lisäksi useita historiikkeja. Lisäksi hän toimi "Suomen 1920–1940 luvun säätiön" asiamiehenä ja kiersi Suomea pari vuotta 1950-luvulla. Säätiö keräsi aineistoa, jonka tehtävänä oli asettaa IKL:n tekemä työ "oikeaan valoon" tulevassa historiankirjoituksessa. Aineisto on luovutettu Valtionarkistoon, ja sitä ovat käyttäneet muun muassa Mikko Uola IKL-tutkimuksessaan Sinimusta veljeskunta: Isänmaallinen Kansanliike 1932–1944 (1982) ja Martti Ahti Mäntsälän kapina -tutkimuksessaan (1990).
Susitaival ei ollut omasta mielestään työväen vihollinen, vaan piti vasemmistolaisia harhaan johdettuina. Jo 1930-luvulla hän piti vaalipuheita Helsingin työväenkaupunginosissa Sörnäisissä ja Kalliossa.
Sotien jälkeisen ajan Susitaival kirjoitti kielteisiä näkemyksiään Urho Kekkosesta toisen Kekkosen arvostelijan Kauko Kareen toimittamaan Nootti-lehteen, kun muut lehdet eivät julkaisseet Susitaipaleen poliittisia näkemyksiä. Riita Kekkosen kanssa oli alkanut jo 1930-luvulla, jolloin Susitaival oli kutsunut tätä ”yksityiselämältään törkyiseksi pyrkyriksi ja takinkääntäjäksi”. 1950-luvulla hän järjesti Kekkosen vastaisen kampanjan ja ilmoitti Suojelupoliisille olevansa valmis vastaamaan puheistaan oikeudessa, jos tarvitsee. ”Pääasia, ettei Kekkosesta tule presidenttiä”, Susitaival kirjoitti.
Päivän poliittiseen elämään Susitaival ei osallistunut sotien jälkeen aktiivisesti, tosin hän tuki ja neuvoi Veikko Vennamoa, kun tämä oli Suomen Maaseudun Puolueen (SMP) johdossa, koska SMP:n ohjelma oli rötösherrajahdin, puoluetuen ja Kekkosen ylivallan vastustuksen kautta ideologisesti lähellä Susitaipaleen omaa ideologista ajattelua .
Vuonna 1983 Susitaival osoituksena SMP:lle antamastaan tuesta antoi haastattelun SMP:n pää-äänenkannattajalle Suomen Uutisille. Susitaival pettyi kuitenkin myöhemmin Veikko Vennamoon sekä tämän seuraajaan Pekka Vennamoon pitäen heidän toimintaansa itsekkäänä, koska he Susitaipaleen mielestä antautuivat myöhemmin vallan turmelukseen .
Koko elämänsä aikana Susitaival korosti olevansa aattellinen mussoliaaninen fasisti.
Asevelitoiminta oli myös lähellä Susitaipaleen sydäntä. Susitaival esiintyi etenkin keskipohjalaisista kootun entisen rykmenttinsä JR 29:n tilaisuuksissa.
”Vanha Vaskisti” kuoli 27. joulukuuta 1993 Lappeenrannassa. Hänet haudattiin vajaat kaksikymmentä vuotta aikaisemmin kuolleen vaimonsa viereen Ruokolahden hautausmaalle. Susitaipaleen omin sanoin hänen elämänsä käsitti ”Kolme sotaa. Kaksi kapinaa. Neljä linnareissua. Kerran valitettavasti myös eduskunnassa...”
Susitaipaletta on dokumentoitu 1970-luvulla tv-sarjassa Sodan ja rauhan miehet sekä 1990 esitetyssä Tuntematon Talvisota -dokumenttisarjassa. Jussi Niinistö julkaisi Susitaivalta käsitelleen väitöskirjan Paavo Susitaival 1896–1993: Aktivismi elämänasenteena vuonna 1998.
Kunniamerkit

2. luokan vapaudenristi tammenlehvien kera (1941)
2. luokan vapaudenristi (1940)
3. luokan vapaudenristi (1919)
4. luokan vapaudenristi miekan kera (1918)
Suomen Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkki
Jääkäriaktivistimitali
Vapaussodan muistomitali (1918)
Venäjänsaaren muistomitali (1918)
Talvisodan muistomitali (1940)
Talvisodan Lapin risti (1940)
Jatkosodan muistomitali
11. Divisioonan muistoristi
2. luokan rautaristi (1941)
Verdienstkretz fur Kriegshilfe (1918)
3. luokan Rote Kreuz-Medaille (1919)
Tuotanto

Naisten tehtäviä sodan aikana (1924)
Ahvola (1937)
Lentävä komppania (1938)
Maamme asema (1943)
Rykmentti taistelee (1948)
Suomen puusepänteollisuuden vaiheita (1950)
Korpivaruskunta (1954)
Kajaani Oy 1907–1957 (1957)
Suomen lääkäriliiton historia (1960)
Karjalainen pataljoona talvisodassa (1963)
Aktivistit toimivat (1968)
Ryhmä Susi talvisodassa (1973)
Aktivisti ei hellitä (1981)
Testamentti (1991)
Kirjallisuutta

Jussi Niinistö: Paavo Susitaival 1896–1993: Aktivismi elämänasenteena, 1998 (väitöskirja)
Aiheesta muualla

.aspx Paavo Susitaival Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Jussi Niinistö: / Paavo Susitaival (1896–1993). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 22.4.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustajat 1939–1945 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (8):  Annala  Cederberg (1942–1945)  Kallia  Kares (1939–1942†)  Nikkola  Saarinen  Salmiala  Susitaival (1939–1941)  Tuomivaara (1941–1945)  Wainio 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin käsivarsikilpi.
Motörhead

| Motörhead |
| --- | --- |

 Motörhead konsertissa Edmontonissa, Kanadassa, toukokuussa 2005.
Tiedot
Toiminnassa:  1975–2015
Tyylilaji:  NWOBHM, speed metal, rock 'n' roll, heavy metal, hard rock
Kotipaikka:   Lontoo, Iso-Britannia
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Lemmy Kilmister – laulu, basso   Phil Campbell – kitara   Mikkey Dee - rummut  
Levy-yhtiö:  SPV   Sanctuary Records   Sony (WTG)   GWR   Bronze Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Motörhead oli brittiläinen rock -yhtye, jonka perusti Lemmy Kilmister (laulu, basso). Yhtye aloitti uransa bluesvaikutteisella rockilla mutta lisäsi pian tyyliinsä punkrockin nopeutta ja rujoutta. Motörhead oli musiikillisesti 1970-luvun lopun raskaimpia yhtyeitä, ja se vaikutti suuresti muun muassa thrash metalin syntyyn. Motörheadin albumeita on myyty maailmanlaajuisesti yli 15 miljoonaa. Yhtye lopetti toimintansa vuonna 2015 sen jälkeen, kun Lemmy Kilmister kuoli joulukuussa sydämen vajaatoimintaan, rytmihäiriöihin ja pitkälle edenneeseen syöpään.
Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa "Ace of Spades", "Motorhead", "Overkill", "No Class", "Bomber", "(We Are) The Road Crew", "Killed By Death" ja "Iron Fist". Motörheadin sanoitukset kertovat yleensä ihmisen henkilökohtaisista ongelmista, elämästä, seksistä, sodasta ja rockista.
Yhtyeen historia > Yhtyeen perustaminen, 1975–77

Lemmy Kilmister erotettiin Hawkwind-yhtyeestä vuonna 1975 päihdeongelmiensa takia. Hänet pidätettiin rajalla Kanadassa kokaiinin hallussapidosta epäiltynä. Hawkwind joutui perumaan osan konserteistaan Pohjois-Amerikassa, ja pian tämän jälkeen Lemmy sai lähteä. Kilmister perusti pian tämän jälkeen Motörheadin. Nimi tuli hänen Hawkwindille säveltämänsä kappaleen mukaan. Sana tarkoittaa myös jenkkislangilla spiidifriikkiä. Nimeen lisättiin vielä umlaut toisen o:n päälle takavuosien hard rock -suosikin Blue Öyster Cultin innoittamana. Kilmister halusi tehdä Motörheadista ”yhtä nopean ja vaarallisen yhtyeen kuin MC5” ja ”keskittyä samalla musiikin yksinkertaisuuteen.” Lemmy Kilmister aikoi ensin nimetä yhtyeen Bastardiksi, koska nimi kiteytti hänen senhetkisen olotilansa. Yhtyeen silloinen manageri Doug Smith tyrmäsi ajatuksen liian epäkaupallisena.
Lemmy värväsi Motörheadin kitaristiksi Pink Fairies -yhtyeessä soittaneen Larry Wallisin ja rumpaliksi Lucas Foxin. Yhtye sai levytyssopimuksen United Artists -yhtiöltä ja aloitti ensimmäisen studioalbuminsa On Parolen levyttämisen. Levyn tuottivat Dave Edmunds ja Fritz Fryer. Albumin äänittämisen aikana rumpali Lucas Fox osoittautui epäluotettavaksi, ja hänet korvasi Phil ”Philthy Animal” Taylor, joka oli viettänyt paljon aikaa yhtyeen seurassa. Rockfield-studiolla soitetun parin kappaleen jälkeen etenkin Larry Wallis piti kovasti Taylorin soitosta, ja Taylorista tuli yhtyeen vakituinen rumpali. Phil soitti On Parolen kaikki rumpuosuudet lukuun ottamatta kappaletta ”Lost Johnny”, jonka soitti Fox. United Artists julkaisi On Parolen vasta vuonna 1979, sillä yhtiö oli haluton julkaisemaan levyä sitä ennen, koska ei luottanut levyn myyvän tarpeeksi hyvin.
Larry Wallis halusi yhtyeeseen toisen kitaristin. Näin mukaan otettiin ”Fast” Eddie Clarke, jonka Phil Taylor oli tavannut heidän kunnostaessaan asuntolaivaa Lontoon Chelseassa. Koesoittojen jälkeen Wallis lähti yhtyeestä, sillä Pink Fairies toimi jälleen aktiivisesti. Näin Clarke jäi ainoaksi kitaristiksi. Tästä muodostui Motörheadin klassinen kokoonpano Kilmister–Clarke–Taylor.
United Artists piti yhtyeen levytyssopimuksen voimassa, vaikka ei julkaissut On Parolea, eikä Motörhead näin ollen voinut levyttää toiselle levy-yhtiölle. Parin vuoden keikkailun jälkeen yhtye alkoi turhautua, kun kova työskentely ei näyttänyt vievän yhtyettä mihinkään. Clarke ja Taylor olivat valmiita luovuttamaan. Useiden keskustelujen jälkeen Motörhead päätti levyttää vielä yhden albumin ja lopettaa vasta sen jälkeen. Niinpä yhtye äänitti Escape-studiolla tuottaja Speedy Keenin kanssa albumin Motörhead, joka julkaistiin elokuussa 1977. Motörhead-levy oli Britannian albumilistalla yhden viikon sijalla 43. Uuden albumin myötä yhtye päätti jatkaa. Kesäkuussa 1977 yhtye kiersi Britanniassa Lemmyn aiemman yhtyeen Hawkwindin lämmittelijänä. Heinäkuussa Motörhead teki Beyond the Threshold of Pain Tour -yhteiskiertueen The Count Bishops -yhtyeen kanssa.
Yhtyeen historia > Suosio Overkill, Bomber ja Ace of Spades -levyjen myötä, 1978–81

Vuonna 1978 Motörhead solmi levytyssopimuksen Bronze Recordsin kanssa. Uusi kustantaja halusi yhtyeen levyttävän singlen ennen varsinaista albumia testatakseen, myisikö se. Lemmy halusi tehdä coverin Chuck Berryn "Bye Bye Johnnysta". Yhtye kuitenkin levytti Philin idean perusteella singlen Richard Berryn kappaleesta "Louie Louie". Single julkaistiin elokuussa, ja se nousi listoilla sijalle 68, joten yhtye sai levyttää Bronzelle toisen levynsä Overkill. Motörhead äänitti sen kahdessa viikossa Roundhouse Studiolla Pohjois-Lontoossa. Sitten yhtye lähti kiertueelle lämppärinään Girlschool. Yhtye käväisi soittamassa myös Suomessa kesäkuussa 1979 Punkaharjulla.
Pari viikkoa kiertueen jälkeen Motorhead ryhtyi jälleen äänittämään uutta levyä Bomber, joka nousi listoille sijalle 11. Levyä myytiin yli 250 000 kappaletta, ja Motörhead sai siitä hopealevyn. Yhtyeestä tuli maailmalaajuisesti tunnettu Overkill ja Bomber -levyjen myötä.
Elokuussa 1980 yhtye meni Jacksonin studiolle Rickmansworthiin äänittämään Ace of Spadesia. Äänitykset kestivät tällä kertaa kuusi viikkoa. Se on pisin aika, jonka yhtye on koskaan viettänyt studiossa levyä tehden. Yhtye tiesi itsekin, että tästä levystä tulisi todella suosittu. Ace of Spadesin julkaisun jälkeen yhtye lähti jättimäiselle Ace Up Your Sleeve -kiertueelle.
Kiertueella Phil Taylorin niska murtui, kun yhtye oli Belfastissa Irlannissa. Phil leikki irlantilaismiehen kanssa "Kumpi nostaa toisen korkeammalle" -leikkiä. Mies nosti Philin ilmaan, kaatui portaita alas ja Phil lensi katuun niskat edellä. Philin toipuessa yhtye levytti yhdessä Girlschoolin kanssa nimellä "Headgirl" Johnny Kidd and the Piratesin kappaleen "Please Don't Touch", joka päätyi St. Valentine's Day Massacre -nimiselle EP:lle. Girlschoolin rumpali Denise Dufort soitti rumpuja EP:n jokaisella kappaleella. Motörhead teki EP:lle coverin Girlschoolin "Emergency"-kappaleesta, jolla Eddie myös laulaa. Girlschool puolestaan soitti samalle EP:lle Motörheadin "Bomberin". Headgirl esitti "Please Don't Touchin" Top of the Popsissa. Dufort soitti rumpuja ja Phil sekä lauloi taustoja että tanssahteli. Motörhead oli tässä vaiheessa hyvin suosittu. Sounds-lehden tekemässä äänestyksessä yhtye oli jokaisen osion kärjessä.
Motörhead lähti uudestaan kiertueelle, kun Phil toipui. Yhtye äänitti kiertueen jokaisen keikan, sillä tarkoituksena oli julkaista ensimmäinen livelevy. Levystä piti alun perin tulla tuplalevy, mutta siihen ei riittänyt tarpeeksi riittävän laadukasta materiaalia. Noilla keikoilla yhtye sai hopealevyn Overkillistä, hopea- ja kultalevyt Ace of Spadesista sekä hopealevyn The Saint Valentine's Day Massacre -EP:stä.
Yhtye lähti ensimmäiselle Amerikan-kiertueelleen huhtikuussa 1981 lämmittelijäksi Ozzy Osbournen Blizzard of Ozz -kiertueelle. Kiertueen aikana julkaistiin Motörheadin seuraava levy No Sleep ’til Hammersmith, joka meni suoraan listaykköseksi. Se oli yhtyeen suosion huipentuma.
Yhtyeen historia > Kitaristiongelmat vuosina 1982–83

Vuonna 1982 Motörhead julkaisi Iron Fist -albumin, jonka tuottivat "Fast" Eddie Clarke ja Will Reid Dick yhdessä. Albumi ei pärjännyt listoilla aivan yhtä hyvin kuin edeltäjänsä, eivätkä kriitikot pitäneet albumista, minkä Eddie Clarcke otti todella raskaasti. Motörhead lähti kiertueelle promoamaan levyä, ja levyn nimikappaleesta kuvattiin myös yhtyeen ensimmäinen varsinainen musiikkivideo. Kiertueen välissä yhtyeen oli tarkoitus levyttää Torontossa Wendy O. Williamsin kanssa. Jo aiemmin Eddien kanssa oli ollut ongelmia, ja hän oli uhannut erota yhtyeestä muutaman kerran. Levytyssessio katkaisi kamelin selän lopullisesti. Tarkoitus oli nauhoittaa Motörheadin "No Class", Wendy O.:n "Masterplan" ja versio kantrikappaleesta "Stand By Your Man", joista koostettiin Stand By Your Man -niminen EP. Eddie tuottaisi kappaleet Will Reid Dickin kanssa, Wendy O. laulaisi, hänen kitaristinsa soittaisi kitaraa, Lemmy bassoa, ja Phil rumpuja. Wendyllä kesti kauan päästä vireeseen, mikä ärsytti Eddietä. Eddie ei muutenkaan ollut erityisen hyvällä tuulella, ja lopulta hän lähti studiolta takaisin hotellille sen jälkeen, kun hänellä ja Lemmyllä oli ollut riita. Phil ja Lemmy menivät myöhemmin perässä hotellille, missä heille selvisi että Eddie oli lähtenyt yhtyeestä. Uusi kitaristi piti saada nopeasti, jotta kiertuetta voitaisiin jatkaa.
Torontoon lennätettiin muun muassa Thin Lizzyssä soittanut Brian "Robbo" Robertson, joka otettiin "Fast" Eddie Clarken tilalle. Phil ja Lemmy olivat tyytyväisiä Brianin soittoon; Brianilla oli kaksi tuntia aikaa oppia yhtyeen materiaali, mutta "hän soitti kuin demoni" Lemmyn mukaan. Lemmy on myöhemmin sanonut, että Brian oli teknisesti Eddietä parempi kitaristi, mutta hän ei tyyliltään sopinut yhtyeeseen. Erityisesti Phil piti Brianista, sillä hän ihaili Thin Lizzyä kovasti. Yhtye jatkoi kiertämistä Amerikasta Japaniin. Japaniin yhtye meni ensimmäistä kertaa, ja yleisö suorastaan rakasti yhtyettä. Englannissa he soittivat muun muassa Twisted Sisterin kanssa, ja Helvetin Enkeleiden järjestämällä stadionkeikalla Hackney Speedwaylla Lontoossa. Yhtyeen yleisö ei pitänyt Brianista osittain hänen pukeutumistyylinsä vuoksi, mutta myös siksi ettei hän suostunut soittamaan yhtyeen suosituimpia kappaleita, koska ei halunnut tulla yhdistetyksi menneeseen.
Yhtye meni studioon äänittämään uutta albumiaan, joka eroasi musiikillisesti huomattavasti yhtyeen edellisistä levyistä. Another Perfect Day julkaistiin vuonna 1983. Lemmy piti albumia yhtenä yhtyeen parhaista saavutuksista ja erinomaisena levynä. Ongelmat Brianin kanssa kuitenkin jatkuivat, kun he jälleen lähtivät kiertueelle. Brianin  mielenterveys alkoi järkkyä, ja se myös vaikutti hänen soittoonsa lavalla. Palattuaan Englantiin Lemmy ja Phil erottivat Brianin yhtyeestä.