stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Sihvo
Jääkärikausi

Sihvo työskenteli merimiehenä  ennen kuin liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915 ja hänet sijoitettiin harjoitusjoukon 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin perustetun 27. Jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hänen lisäkseen Jääkäripataljoona 27:ssä palvelivat hänen veljensä Aarne Sihvo, Sam Sihvo ja Ilmari Sihvo.
Hänet komennettiin 29. elokuuta 1915 Suomeen missä hän järjesteli värväystoimintaa Etelä-Karjalassa. Takaisin Saksaan komppaniaansa hän palasi 17. tammikuuta 1916. Seuraavalle komennukselle Suomeen hänet komennettiin 23. huhtikuuta 1916 yhdessä jääkäritoveri hilfsgruppenführer Konrad Laaksosen kanssa . Suomessa heidän tehtävänään oli toimia Suomen ja Ruotsin välisellä merietapilla. Miesten tehtävänä oli sulan veden aikana kuljettaa Emden- ja Lola- moottoriveneillä poliittisia pakolaisia ja Saksaan matkalla olleita jääkäriaktivisteja Vaasan saaristosta Uumajaan ja paluumatkalla tuoda Saksasta Suomeen komennukselle tulevia jääkäreitä.
Sihvo osallistui loka-marraskuussa 1916 operaatioon, jossa oli tarkoitus miinoittaa Vaasaan johtavat laivaväylät. Hanke kuitenkin  epäonnistui kovan merenkäynnin ja talven tulon takia. Sihvo komennettiin joulukuussa vuonna 1916 Ruotsiin Malmön etappiaseman hoitajaksi, mistä hän siirtyi myöhemmin takaisin Merenkurkun Holmön etappiasemalle. Holmön etapilta hänet komennettiin jäiden lähdettyä vuonna 1917 Uumajan-Vaasan etapille. Etapilta hän matkusti 10. lokakuuta 1917 etappiorganisaation omistamalla Merrimac-nimisellä moottoriveneellä Vaasan saaristoon, missä hän loka-marraskuun vaihteessa vuonna 1917 oli vastaanottamassa aselaiva S/S Equityn tuomaa aselastia. Hän osallistui lastin purkamiseen Vesterön saarelle ja aseiden edelleen kuljetukseen mantereelle.
Aselastin toimitusurakan jälkeen Sihvo sai tehtäväkseen joulukuussa vuonna 1917 Jääkäripataljoonan johdolta tulleella käskyllä järjestää yhdessä jääkäritoveri gruppenführer Gunnar von Hertzenin kanssa Turun saariston ja Hiidenmaan välisen moottoriveneyhteyden. Reittiä ei kuitenkaan koskaan otettu käyttöön.
Suomen sisällissota

Sihvo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 18. maaliskuuta 1918 alkaen saman pataljoonan 3. komppaniaan. Sihvo otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella. Tampereen taistelun jälkeen hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 10. huhtikuuta 1918 järjestämään Laatokan puolustusta.
Palvelu armeijassa ja heimosodissa

Sihvo määrättiin sisällissodan jälkeen 1. heinäkuuta 1918 päälliköksi Laatokan jalkaväkirykmentti 6:n 4. komppaniaan, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin rykmentti. Sihvo erosi armeijasta ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan 1. toukokuuta 1919, missä hänet sijoitettiin aluksi päälliköksi 1. rykmentin I pataljoonan 1. komppaniaan, jonka päällikkönä Sihvo otti osaa taisteluihin Alavoistessa, Aunuksen kaupungissa ja Mäkriällä, missä hän haavoittui ensimmäisen kerran ja toisen kerran hän haavoittui hiukan myöhemmin Tuuloksen taistelussa. Retkikunnassa hän toimi myös lyhyen ajan retkikunnan esikunnassa Salmissa, josta hänet siirrettiin 24. kesäkuuta 1919 alkaen 2. rykmentin. I pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan komentajana hän otti osaa taisteluihin Säämäjärvellä ja Salmenniskassa.
Sotaretkeltä palattuaan Sihvo astui takaisin armeijan palvelukseen 1. lokakuuta 1919 ja hänet sijoitettiin Viipurin rykmentin 12. pataljoonan komentajaksi ja edelleen 1. tammikuuta 1920 alkaen 8. komppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi toistamiseen 14. toukokuuta 1920 vain päästäkseen toteuttamaan sotilaan ammattia ja hän liittyi heimosotaa käyvään Inkeriläisten kansannousuun 1. lokakuuta 1920 Pohjois-Inkerin erikoispataljoonan komentajana. Komentajan hän kerkesi olla vain kansannousun loppuvaiheissa ja hän palasi Inkeristä 31. joulukuuta 1920, jonka jälkeen hän astui takaisin armeijan palvelukseen ja hänet nimitettiin 1. tammikuuta 1921 alkaen Rajavartiolaitoksen Laatokan piirikomendantiksi.
Piirikomendantin tehtävästä hän siirtyi 22. heinäkuuta 1921 komppanianpäälliköksi Savon jääkärirykmenttiin 3. konekiväärikomppanian, josta hänet siirrettiin niin ikään päälliköksi 1. syyskuuta 1921 6. komppaniaan ja 1. elokuuta 1923 alkaen 5. komppaniaan ja 31. elokuuta 1924 alkaen 1. konekiväärikomppaniaan. Vielä kerran hänet siirrettiin 29. elokuuta 1925 komppanianpäälliköksi 9. komppaniaan, jonka jälkeen hänet nimitettiin 5. joulukuuta 1925 alkaen 2. pataljoonan (myöhemmin Savon prikaatin II pataljoona ja Käkisalmen jääkäripataljoona) komentajaksi. Sihvo siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 Viipurin rykmenttiin rykmentinkomentajan apulaiseksi, josta hän siirtyi 10. tammikuuta 1936 Polkupyöräpataljoona 2:n (myöhemmin Jääkäripataljoona 2) komentajaksi ja 28. helmikuuta 1938 Viipurin suojeluskuntapiirin päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Ennen talvisotaa koolle kutsutuissa ylimääräisissä harjoituksissa Sihvo määrättiin Karjalankannaksen suojajoukkoihin kuuluneen 4. prikaatin komentajaksi. Prikaatin nimi vaihdettiin 28. lokakuuta 1940 Ryhmä Sihvoksi. Edellä mainittujen joukkojen komentajana hän otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Välirauhan aikana hän Sihvo toimi 1. divisioonan komentajana, mistä tehtävästä hänet siirrettiin myöhemmin Päijänteen sotilasläänin komentajaksi.
Jatkosodan aattona hänet nimitettiin sodan ajan kokoonpanoonsa 10. divisioonan komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi aina 18.6.1944 saakka. Kannaksen suurhyökkäyksen alkaessa Sihvon komentama 10. divisioona joutui perääntymään VT-linjalle huollettavaksi. Tässä yhteydessä hänen 2. divisioonassa palvellut poikansa, luutnantti Jouko Sihvo kaatui taistelussa. Vetäytymisen jälkeen Sihvo komennettiin 18. kesäkuuta 1944 Ylipäällikön käytettäväksi erikoistehtävissä. Sihvo siirrettiin 27. heinäkuuta 1944 kenraaliluutnantti Woldemar Hägglundin käyttöön Linnoitusten suunnitteluesikuntaan. Sihvo otti osaa jatkosodan taisteluihin Hiitolassa, Kaukolassa, Käkisalmilla. Hänet määrättiin 6. marraskuuta 1944 alkaen lakkautuspalkalle Suur-Saimaan suojeluskuntapiirin sotilasläänin komentajan toimesta. Sihvo erosi omasta anomuksestaan valtion palveluksesta 27. marraskuuta 1945. Hänet vapautettiin lopullisesti tehtävästään 1. joulukuuta 1944. Johannes Sihvo haudattiin Mikkeliin.
Luottamustoimet

Sihvo toimi Savon jääkärirykmentin kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuonna 1924 ja puheenjohtajana vuonna 1927 sekä 3. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1934.
Julkaisut

Etappijääkärinä meren hengessä, 1935
Jääkärivärväys Etelä-Karjalassa, 1937
Muistelmakirjoituksia Jääkäri-Invaliidissa sekä useissa lehdissä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 24. joulukuuta 1915  Gruppenführer 5. helmikuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1925  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1928  Eversti 16. toukokuuta 1938  Kenraalimajuri 1942 |      |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Artturi Similä

Meteorologi Artturi Similä 1961.
Artturi Edvard Similä (24. syyskuuta 1911 Kokkola – 10. marraskuuta 1980 Tukholma) oli suomalainen säätieteilijä, joka muutti 1950-luvulla Ruotsiin. Oppiarvoltaan hän oli filosofian tohtori. Hän oli erikoistunut nk. "pitkän tähtäimen sääennusteisiin" eli muutaman viikon mittaisiin ennusteisiin, joissa ennustettiin tulevien viikkojen keskilämpötilan ja sademäärän poikkeamaa ajankohdan pitkäaikaisesta keskiarvosta. Ennusteita julkaistiin säännöllisesti suomalaisissakin lehdissä mm. Maaseudun Tulevaisuudessa 1960- ja 1970-luvulla. Hänen ennustusmenetelmänsä oli nk. analogiamenetelmä, jossa etsittiin vastaavia säätilanteita menneiltä vuosilta ja ennustettiin niiden kehityksen mukaan. Similä osallistui myös aktiivisesti ruotsinsuomalaisten toimintaan ja yritti parantaa suomen kielen asemaa Ruotsissa. Hän on kirjoittanut myös useita sääalan kirjoja.
Simo Hurtan ratsutie

Simo Hurtan ratsutie on Rumossa, Nurmeksen pohjoisosassa, Pohjois-Karjalassa oleva nähtävyys. Se on kahdeksan kilometrin pituinen Kokkoharjun päällä kulkeva muinainen polku, jota pitkin Simo Hurtta kulki veronkeruumatkoillaan. Simo Hurttana tunnettu Simon Affleck oli 1600- ja 1700-luvun vaihteen julmimpia kruununvuokralaisia, vihattu "verovouti". Ratsutie on itsenäinen osuus UKK-reittiä Vuokatti–Koli.
Teppo Sillantaus

Teppo Sillantaus (s. 1962) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri.
Sillantaus on Helsingin Sanomien Kuukausiliitteen toimitussihteeri. Hän on toiminut lehdessä teatterikriitikona 1988–1993 ja työskennellyt vakituisesti eri osastoilla vuodesta 1994. Hän on kirjoittanut salanimellä "Teuvo Nisonius" romaanin Axel Tulikiven traagillinen kohtalo. Teosta markkinoitiin opetusneuvos Teuvo Nisoniuksen 1930-luvulla kirjoittamana kirjana. Kritiikeissä esitettiin jo heti tuoreeltaan epäilyksiä aitoudesta, ja kirjamessujen yhteydessä paljastettiin kirjoittajaksi Sillantaus.
Hän on Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä ilmestyneen Naisen kanssa -sarjakuvan käsikirjoittaja.
Sillantaus käyttää nimimerkkiä "Kuukautinen" kirjoittaessaan Kuukausiliitteeseen.
Teokset

Axel Tulikiven traagillinen kohtalo, Tammi, 2011 ISBN 978-951-31-6286-3
Sillantaus, T. & Pylväs, J. : Kuukautiset. HS-Kirjat, 2019. ISBN 978-952-7308-01-1
Teokset > Sarjakuvat

Naisen kanssa, piirrokset: [Stéphane] Rosse, tekstit: [Teppo] Sillantaus ja [Mikael] Gylling. Nemo, 1998
Yhä naisen kanssa, piirrokset: [Stéphane] Rosse, tekstit: [Teppo] Sillantaus ja [Mikael] Gylling. Nemo, 2000
Naisen kanssa: työkirja, piirrokset: Rosse, tekstit: Sillantaus ja Gylling. Nemo, 2001
Ymmällään naisen kanssa, piirrokset: Stéphane Rosse, tekstit: Teppo Sillantaus ja Mikael Gylling. Nemo, 2002
Opas miehen ja naisen väliseen ylioppilaselämään, [piirrokset: Rosse], [tekstit: Sillantaus ja Gylling].Nemo, 2005
Naisen kanssa: nykyaikainen parisuhde värikuvina, piirrokset: Stéphane Rosse, tekstit: Teppo Sillantaus & Mikael Gylling. WSOY, 2008
Naisen kanssa: greatest hits, piirrokset: Stéphane Rosse, tekstit: Teppo Sillantaus ja Mikael Gylling. WSOY, 2009
100 % naisen kanssa, piirrokset: Stéphane Rosse, tekstit: Teppo Sillantaus ja Mikael Gylling. WSOY, 2010
Sijaisnäyttelijä

Pyrotekninen stuntti.
Sijaisnäyttelijä eli stuntti on elokuva-alan ammattilainen, joka korvaa oikean näyttelijän erityistaitoja vaativassa kohtauksessa tai suorittaa vaaralliset kohtaukset näyttelijän puolesta. Yleensä stunttikohtaukset ovat varsin turvallisia, vaikka ne tehdäänkin näyttämään mahdollisimman vaarallisilta.
Sijaisnäyttelijän tehtävä

Stuntin ammattitaitoon kuuluu osata näytellä aito reaktio, esimerkiksi ottaa luontevan näköisesti isku kasvoihin tai vatsaan tai luoti sydämeensä.
Stuntkohtauksia voivat olla esimerkiksi putoamiset, ihmisen syttyminen palamaan, rajut tappelut, lasin läpi syöksyminen, kaahaukset autolla, kaatuminen pyörällä eli kaikki sellainen, missä näyttelijän turvallisuus olisi vaarassa tai tämä ei muuten pystyisi kohtausta tekemään joko yhtä turvallisesti tai yhtä näyttävästi. Nykytekniikalla on mahdollista vaihtaa stuntmiehen kasvojen tilalle näyttelijän kasvot. Sijaisnäyttelijä saattaa esiintyä omilla kasvoillaan sivurooleissa, kuten  esimerkiksi sotakohtauksessa sotilaana, johon osuu luoti, ts. ekstrana. Jotkut näyttelijät, kuten Jackie Chan, ovat kuuluisia siitä, että suorittavat itse kaikki stunttinsa.
Eräs maailman tunnetuimmista naispuolisista sijaisnäyttelijöistä on Kitty O'Neill, jonka taidot hämmästyttävät erityisesti siksi, että hän on synnynnäisesti kuuro.
Stuntin apuvälineitä ovat muun muassa ilmapatjat, vaijerit, trampoliinit, palopuvut, suojageelit, köydet, valjaat ja autohyppyramppi. Esimerkiksi kohtauksessa, jossa sijaisnäyttelijää ammutaan vatsaan, saatetaan käyttää kiskaisulaitetta, jolla stuntmies nykäistään nopeasti taaksepäin samaan aikaan kuin paidan alla räjähtänyt tekoveripussi hajoaa.
Sijaisnäyttelijän käyttö ei aina vaadi vaarallista kohtausta. Esimerkiksi taitava pianisti voi korvata soittotaidottoman näyttelijän kädet, jolloin pianistin kasvoja ei näytetä. Samoin elokuvien laulukohtauksissa näyttelijän oman laulun päälle leikataan (dubataan) usein ammattilaulajan ääni. Näissä tapauksissa ei yleensä puhuta stunteista. Elokuvien alastonkohtauksissa – varsinkin Hollywoodissa – käytetään toisinaan sijaisnäyttelijöiden vartaloita. Näissä tapauksissa käytetään toiminnan suorittavan henkilön nimikkeenä usein termiä ”body double”.
Stuntryhmä toimii usein tiiviissä yhteistyössä erikoistehosteryhmän kanssa.
Stuntit Suomessa > Stuntkurssi Suomessa 1993–1994

Suomalaisessa elokuvateollisuudessa näyttelijät tekivät ennen vaarallisemmatkin kohtaukset itse. 1990-luvun taitteessa stuntit tilattiin ulkomailta, muun muassa Venäjältä, Virosta ja Ruotsista. Syksyllä 1993 alkoi Turun taiteen ja viestinnän oppilaitoksen stuntkurssi, jonka tarkoituksena oli kouluttaa Suomeen oma sijaisnäyttelijöiden ammattikunta.
Kurssilla laadittiin aluksi oppilaille peruskunto-ohjelmat, sillä peruskunto on sijaisnäyttelijän ammatin pohja. Liikunnan, kestävyys- ja voimaharjoitusten lisäksi oppilaiden oli opittava hallitsemaan pelkoaan. Eri asiantuntijat antoivat oppitunteja ja vetivät käytännön harjoituksia stuntoppilaille.
Sijaisnäyttelijöiksi koulutettavat pääsivät harjoittelemaan perustaitoja, kuten putoamisia, kaatumisia, tappeluja, räjähdyksiä, palamisia ja sotakohtauksia. Erityisesti kurssilla painotettiin turvallisuuskysymyksiä, sillä sijaisnäyttelijän temppujen pitää näyttää vaarallisilta mutta olla todellisuudessa turvallisia.
Suomalaisia sijaisnäyttelijöitä

Reka Kontio, Vesa Laakso, Jouni Kivimäki ja Harri-Pekka Virkki sekä itseoppinut stuntmies Juha Pursiainen ovat toimineet yhteisessä yrityksessä, joka on suurelta osin vastannut kotimaisten elokuvien stunteista. Alalla toimii myös freelancereita, kuten Mika Huisman, Esa Muittari, Janne Turkki, Tung Bui, Arman Ansari ja Juha Karppinen, joka teki 1990-luvun puolenvälin aikoihin auton pudotuksen epävirallisen maailmanennätyksen 31 metristä.lähde?
Runsaasti stuntteja sisältäviä suomalaisia elokuvia

Romanovin kivet (1993)
Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat (1994)
Häjyt (1999)
Rukajärven tie (1999)
Bad Luck Love (2000)
Klassikko (2000)
Pahat pojat (2002)
Ken tulta pyytää (2001)
Etulinjan edessä (2003)
Jadesoturi (2006)
Kirjallisuutta

Palmer, Scott V.: British Stunt and Action Performers on Film and Television. New York : Cyprus Hills Press, 2017. ISBN 9781944788766.
Sillanpään marssilaulu

Sillanpään marssilaulu on isänmaallinen sota-aikana 1940 syntynyt laulu, joka on edelleen suosittu muun muassa varusmiesten marsseilla. Sen on säveltänyt Aimo Mustonen Frans Emil Sillanpään tekstiin. Teksti perustuu Sillanpään aiemmin syksyllä 1939 tekemään runoon.
Sillanpään marssilaulusta on tehty useita äänitteitä.
Synty

Lokakuussa 1939, jolloin suomalaiset asevelvollisuusikäiset miehet – muiden muassa F. E. Sillanpään vanhin poika Esko – oli komennettu ylimääräisiin kertausharjoituksiin ja kansalaiset seurasivat huolestuneina valtioneuvos J. K. Paasikiven ja ministeri Väinö Tannerin neuvotteluja Stalinin ja muiden neuvostojohtajien kanssa Moskovassa, Helsingin Töölössä asunut Sillanpää kuuli eräänä päivänä sotilasosaston marssivan hänen ikkunansa alitse ja laulavan "Maailman Mattia". Sillanpää suivaantui "yhdentekevän renkutuksen" laulamisesta vakavana aikana ja päätti kirjoittaa samaan säveleen sopivammat sanat, jotka julkaistiin Suomen Kuvalehdessä lokakuun lopulla otsikolla "Marssilaulu – Tervehdys pojalleni ylimääräisiin".
Pääesikunnan tiedotusosastolla työskennellyt kapteeni Reino Palmroth (Palle) luki runon ja tajusi heti, että siinä oli ilmaistu koko kansan mielialat. "Maailman Matin" sijasta hän piti parempana, että sanoja siivittämään saataisiin kokonaan uusi sävelmä. Palmroth soitti siitä paikasta Yleisradioon ja pyysi kymmenen minuuttia lähetysaikaa sävellyskilpailun julistamista varten. Säveltäjille annettiin viikko aikaa ja kilpailu ratkaistiin yhtä tulisella vauhdilla. Kilpailun raatiin kuuluivat Reino Palmroth ja F. E. Sillanpää sekä puolustusvoimien ylikapellimestari, musiikkieverstiluutnantti Lauri Näre, tohtori Sakari Pälsi ja toimittaja Maija Suova. Voittajaksi nousi suurelle yleisölle tuntematon mainospäällikkö Aimo Mustonen, joka päihitti monta tunnettua säveltäjää. Voittoisan sävellyksen nimeksi otettiin kirjailijan suostumuksella Sillanpään marssilaulu, ja siitä tuli syksyn 1939 iskumarssi, jota laulaen suomalaiset sotilaat asettuivat talvisodan puolustusasemiin.
Sisältö ja vaikutus

Panu Rajalan mukaan laulussa ovat mukana kaikki F. E. Sillanpään tuotannon keskeiset teemat. Laulu alkaa maisemakuvauksella, joka on lavea vetäisy Suomen kartan eteläkärjestä maan pohjoisimpaan kolkkaan ja joka rakentaa hieman mystisen kollektiivisen yhteistunteen. Toinen säkeistö kuvaa ajankohdan henkeä, mutta sukupolvien ketjun korostaminen palauttaa sanonnan levolliseen poljentoon. Kolmannen säkeistön loppunousu kokoaa yhteen sukupolvet, perheen tukipilarit äidit ja morsiamet sekä nostaa isänmaata puolustavan miehen myyttiseen voimaan ja itsetuntoon. Sotamarssien joukossa Sillanpään marssilaulu on rauhanomaisimpia, sanonnaltaan kokonaan puolustuksellinen ja sävyltään miltei kotirintaman marssi.
Puolustusvoimien johdossa arvioitiin Sillanpään marssilaulun vastanneen henkisesti vähintään yhtä divisioonaa Suomen puolustuksessa. Oma merkityksensä oli myös sillä, että sota-ajan suosituin marssilaulu oli kotimaista tekoa eikä esimerkiksi saksalainen. Sillanpään marssilaulu pysyi hengissä läpi sotavuosien. Suomen ja Neuvostoliiton välisen "uuden ystävyyspolitiikan" alettua jatkosodan jälkeen Sillanpään marssilaulu joutui Yleisradiossa soittokieltoon ja se rasitti kirjailijan mainetta YYA-Suomessa ja itänaapurissa.
Aiheesta muualla

Sillanpään marssilaulu, Suomen Kuvalehti, 11.11.1939, nro 45, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Silosalava

| Silosalava |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pajukasvit Salicaceae
Suku::  Pajut Salix
Laji::  euxina
Kaksiosainen nimi
 Salix euxina  I. V. Belyaeva 
Synonyymit
 Salix fragilis auct. (= väärinkäytetty nimi) 
Katso myös
   Silosalava Wikispeciesissä   Silosalava Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salava.
Silosalava eli salava eli piilipuu (Salix euxina) on pajujen laajaan sukuun kuuluva puu.
Silosalava kasvaa suureksi pensaaksi tai jopa 20 metriä korkeaksi puuksi, Etelä-Euroopassa jopa 27 metriä korkeaksi. Oksat lähtevät rungosta melko jyrkässä kulmassa ja murtuvat helposti tyvestä. Vuosikasvaimet ovat kaljuja ja kiiltäviä, väriltään joko punaisia tai vihreitä. Lehdet ovat muodoltaan suikeita, 10–12 cm pitkiä, päältä kiiltäviä ja molemmin puolin kaljuja. Silmut ovat pieniä, noin 2 mm, ja kiiltävän ruskeita. Kukinto on 5–7 cm pitkä, keltainen norkko. Salava kukkii vasta kesällä lehtien jo puhjettua.
Silosalava kasvaa luonnonvaraisena Turkissa ja Kaukasiassa. Suomessa se on luultavasti tuontipuu, jota on istutettu pihoille, puistoihin ja puutarhoihin. Tunnettuja salavalajikkeita on esimerkiksi terijoensalava (’Bullata’).
Helsingin Kruununhaan Kirjapuistossa, Kirjatyöntekijänkatu 12 kohdalla kasvaa kenties Suomen vanhimpiin kuuluva salava. Tämä puu suojeltiin jo vuonna 1924. Puu on luultavasti istutettu 1830-luvulla.
Risteymiä

Silosalava voi risteytyä useiden pajulajien kanssa ja tuottaa ainakin seuraavat risteymälajit:
Jokisalava (Salix × fragilis) – silosalavan ja valkosalavan risteymä
Vanajansalava (Salix × alopecuroides) – silosalavan ja jokipajun risteymä
Kiiltosalava (Salix × meyeriana) – silosalavan ja halavan risteymä
Riippasalava, aiempi nimi kyynelsalava (Salix × pendulina) – silosalavan, valkosalavan ja itkusalavan risteymä
Kujahalava (Salix × pentandroides) – jokisalavan ja halavan risteymä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Silosalavan (Salix euxina) levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Silosalava (Salix euxina)
ITIS: Salix fragilis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Salix fragilis (englanniksi)
Flora of China: Salix fragilis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q18119933  Wikispecies: Salix euxina  BOLD: 676838  CoL: 6XC6P  EPPO: SAXFR  FNA: 250094991  GBIF: 5927965  GRIN: 461959  iNaturalist: 168330  IPNI: 77102927-1  MichiganFlora: 2628  NBN: NHMSYS0021164436  NCBI: 1824600  NZOR: 15e75760-a8c4-466f-acd2-dbf93b2e2009  Open Tree of Life: 3915073  PFI: 10328  Plant List: kew-5004714  PLANTS: SAEU3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77102927-1  Tropicos: 50336786  VASCAN: 9845  WFO: wfo-0000930981  Laji.fi: MX.4978971
Harri Siiskonen

Harri Olavi Siiskonen (s. 5. kesäkuuta 1956 Sääminki) on Itä-Suomen yliopiston Historia- ja maantieteiden laitoksella työskentelevä yleisen historian professori, jonka erityisalaa ovat muun muassa Afrikan yleinen historia, Namibian historia, yleinen ympäristöhistoria, sekä liikuntahistoria ja liikuntakulttuuri. Siiskonen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lukiosta vuonna 1975. Vuonna 1981 Siiskonen suoritti Joensuun yliopistossa humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon, 1982 filosofian kandidaatin tutkinnon, 1983 aineenopettajan kasvatustieteelliset opinnot, 1987 filosofian lisensiaatin ja 1990 filosofian tohtorin tutkinnon.
Ura

Siiskonen työskenteli Joensuun yliopistossa arkistotutkijana vuonna 1983. Maaningan kunnassa hän toimi yleisaineiden opettajana vuosina 1983–1984, sekä tuntiopettajana Peltosalmen maatalousoppilaitoksessa 1984. Tutkijana Siiskonen toimi Suomen Akatemiassa vuosina 1984–1987, sekä Joensuun yliopistossa vuonna 1988, sekä 1990–1991. Vuosina 1988–1989 Siiskonen työskenteli Joensuun yliopistossa myös assistenttina, sekä vuodesta 1991 vuoteen 2000 yliassistenttina. Vuonna 2005 Siiskonen työskenteli tutkijana Helsingin yliopistossa. Vuodesta 1996 vuoteen 1999 Siiskonen työskenteli Joensuun yliopistossa määräaikaisena apulaisprofessorina ja 1999–2000 määräaikaisena professorina. Vuodesta 2000 alkaen Siiskonen on työskennellyt yleisen historian professorina ensin Joensuun yliopistossa, sekä sittemmin Itä-Suomen yliopistossa Joensuun ja Kuopion yliopistojen yhdistyttyä 2010. Siiskonen omasi dosentuurin Joensuun yliopistossa 1993–2000 sekä on omannut dosentuurin Turun yliopistossa vuodesta 1998 lähtien.
Siiskonen on ollut myös Joensuun yliopiston humanistisen tiedekunnan varadekaani 2002–2006, Yhteiskunta- ja aluetieteiden tiedekunnan dekaani 2006–2009 ja Itä-Suomen yliopiston Yhteiskuntatieteiden ja kauppatieteiden tiedekunnan varadekaani 2010–.
Siiskosen tutkimuksen painotukset ovat Afrikan historia ja väestö-, ympäristö- ja metsähistoria.