stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uriah Heep
Historia > Ennen Uriah Heepiä

Kitaristi Mick Box oli 1965 Essexissä perustetun The Stalkers -yhtyeen perustajajäseniä. Yhtye keskittyi soittamaan cover-kappaleita paikallisilla klubeilla ja erilaisissa tilaisuuksissa. Yhtyeen alkuperäinen laulaja korvattiin kuukausien kuluttua rumpali Roger Penlingtonin serkulla David Garrickilla, joka myöhemmin muutti nimensä David Byroniksi. Boxin ja Byronin yhteistyö toimi niin hyvin, että nämä alkoivat säveltää omaa materiaalia ja päättivät ruveta tekemään musiikkia ammatikseen. Ryhmä hajosi, koska yhtyeen muut jäsenet arvelivat muusikon työn olevan liian riskialtista. Vuonna 1967 Box ja Byron perustivat Spicen. Stalkersin soittaman rhythm and blues -henkisen rockmusiikin sijaan Spicen musiikkia voidaan kuvailla jossain määrin jazzvaikutteiseksi rockiksi. Yhtye levytti omia kappaleitaan, joita on kuultavissa esimerkiksi The Lansdowne Tapes -kokoelmalevyllä. Spice julkaisi vain yhden virallisen singlen vuonna 1968. Muutaman kokoonpanomuutoksen jälkeen vuonna 1969 yhtye koostui Boxista, Byronista, basisti Paul Newtonista (aiemmin The Godsissa) ja rumpali Alex Napierista.
Historia > Ensimmäiset vaiheet

Kosketinsoittaja–laulaja–kitaristi Ken Hensleyn (aiemmin The Gods ja Toe Fat -yhtyeissä) liityttyä Spiceen vuonna 1970 yhtyeen nimi vaihdettiin manageri Gerry Bronin ehdotuksesta Uriah Heepiksi. Hensley tuli yhtyeeseen niin myöhään, ettei ehtinyt osallistua ensimmäisen levyn, Very 'eavy... very 'umblen, kappaleiden säveltämiseen. Uusi kosketinsoittaja syrjäytti levyn studiosessioihin soittamaan kutsutun urkuri Colin Woodin. Levyllä Wood soittaa kahdella kappaleella. Suuri muutos Spicen soundin muutoksessa Uriah Heepiksi oli koskettimien mukaantulo aikaisemmin nelihenkiseen ryhmään. Albumin äänitysten aikana myös Alex Napier lähti ja hänet korvasi Nigel "Ollie" Olsson.
Very 'eavy... very 'umble (Yhdysvalloissa Uriah Heep) julkaistiin 1970, ja se sisälsi muun muassa Box & Byron -kaksikon tekemän kappaleen "Gypsy", josta tuli Uriah Heepin ensimmäinen hittikappale joissakin osissa manner-Eurooppaa. Yhtye sai jonkin verran suosiota myös Pohjoismaissa, mutta kotimaassaan Isossa-Britanniassa se ei noussut listoille. Ensimmäinen levy sisälsi myös coverin Fred Hellermanin ja Fran Minkoffin säveltämästä sodanvastaisesta balladista "Come Away Melinda", josta oman versionsa ovat levyttäneet Uriah Heepin ohella esimerkiksi Tim Rose, Velvett Fogg ja UFO. Ensimmäisellä LP:llä yhtyeen musiikillinen suunta ei ollut täysin selvillä, mutta albumilla on nykyisin asema yhtenä varhaisen heavy metalin tärkeimmistä levyistä. Uriah Heepin amerikanvalloitus ei alkanut hyvin – arvostetun Rolling Stone -musiikkilehden kriitikko murskasi yhtyeen debyyttialbumin täysin. Se hidasti yhtyeen suosion kasvua Yhdysvalloissa, jossa levy nousi listan sijalle 186.
Salisbury oli Uriah Heepin toinen studioalbumi, joka ilmestyi alkuvuodesta 1971. Hensleyn vaikutus sävellystyössä oli jo huomattavan suuri ja se kasvoi 1970-luvulla. Levyllä rumpuja soittaa jo varhain 1970 Nigel Olssonin korvannut Keith Baker (ex-Bakerloo). Levyn nimikappale on lähes 17-minuuttinen sävellys, jossa soittaa myös 26-henkinen orkesteri. LP:n kappaleista tunnetuin on balladi "Lady in Black". Kappaleesta on tehty useita suomenkielisiä cover-versioita. "Lady in Black" julkaistiin uudelleen Saksassa 1977, jolloin se myi erinomaisesti ja oli maan listaykkösenä 13 viikkoa. Uriah Heep sai siitä Euroopan arvostetuimman musiikkipalkinnon Kultaisen leijonan. Kappale oli myös ensimmäinen, jossa päävokalistina toimi Ken Hensley.
Salisburya voidaan pitää yhtyeen progressiivisimpana albumina, jonka valmistuttua yhtye teki ensimmäisen Yhdysvaltojen kiertueensa. Kiertueella Uriah Heep soitti yhdysvaltalaisten Three Dog Nightin ja Steppenwolfin kanssa ja esiintyi ensimmäistä kertaa suurilla, kymmeniä tuhansia ihmisiä sisältäneillä keikkapaikoilla. Yhtyeellä oli jo uusi rumpali Ian Clarke (ex-Cressida), joka korvasi Salisburyn äänitysten jälkeen lähteneen Bakerin.
Historia > 1980-luvun uudet tuulet

Uriah Heepin hajoaminen ei ollut lopullinen, vaan yhtye teki paluun musiikkimaailmaan vuonna 1982. Mick Box, joka oli käytännössä yhtyeen ainoa jäsen, oli suostutellut Lee Kerslaken takaisin yhtyeeseen ja alkoi rakentaa uutta Uriah Heepiä heidän ympärilleen. Samalla Boxista muodostui yhtyeen sisäinen johtohahmo. Basistiksi tuli Bob Daisley, joka oli aiemmin soittanut muun muassa Rainbow'ssa. Uusi kosketinsoittaja oli The Heavy Metal Kids ja Lion- yhtyeissä soittanut John Sinclair. Laulaja saatiin Trapezen Peter Goalbystä, jonka Ken Hensley olisi halunnut laulajaksi muutamaa vuotta aiemmin John Slomanin sijasta.
Abominog -albumin myötä Uriah Heep siirtyi aivan uuteen vaiheeseen. Levy oli onnistunut comeback-levy sisältäen hitin. "That's The Way That It Is" -kappaleesta tehdyn videon myötä Uriah Heep sai näkyvyyttä muun muassa Music Televisionilla ja esiintyi jälleen suurilla areenoilla. Nykyään useat musiikkikriitikot ovat alkaneet arvostaa Abominog -levyä yhtenä 1980-luvun parhaista hard rock -julkaisuista.
Peter Goalbyn aikana yhtye teki kolme studioalbumia. Equator-albumin (1985) äänimaailma kärsi huonosta miksauksesta; tarkoituksena oli alun perin luoda Uriah Heepille kaupallisempi soundi. Tämä levy oli viimeinen, jossa Goalby lauloi; Abominogin ja Equatorin välissä oli julkaistu Head First -albumi vuonna 1983. Se menestyi kohtalaisesti, vaikkei yltänyt aivan Abominogin myyntilukuihin. Head First -levynjulkaisukiertueen aikana tapahtui soittajavaihdos, kun Bob Daisley jätti Uriah Heepin ja siirtyi Ozzy Osbournen yhtyeeseen. Daisleyn tilalle palasi Trevor Bolder, joka oli yhtyeessä yhtämittaisesti siitä asti aina kuolemaansa vuonna 2013.
Goalbyn kohtaloksi koituivat ääniongelmat, joiden takia hän lähti yhtyeestä loppuvuodesta 1985. Pian tämän jälkeen erosi myös John Sinclair. Hänet korvasi muun muassa Grand Prix ja Sweet -yhtyeissä musisoinut Phil Lanzon. Uusi laulaja oli Steff Fontaine, jonka ura yhtyeessä oli lyhyt. Hänet erotettiin noin kahden kuukauden kuluttua epäluotettavuuden takia. Fontainen korvasi entinen Praying Mantis ja Stratus -laulaja Bernie Shaw. Hän täydensi kokoonpanon, joka pysyi samana yli 20 vuotta vuoteen 2007 asti. Kokoonpano on Uriah Heepin historian pitkäikäisin.
Uudistuneen ryhmän ensimmäiseksi kohokohdaksi nousivat joukuussa 1987 järjestetyt Moskovan konsertit. Yhtye oli ensimmäinen länsimaalainen rockyhtye, joka soitti Neuvostoliitossa. Se avasi samalla tien muille länsimaisille yhtyeille. Uriah Heepin Moskovan konsertit olivat menestyksiä, ja yhtye soitti kymmenenä perättäisenä iltana yli 180 000 kuulijalle Moskovan olympiastadionilla. Uriah Heep oli vierailunsa ajan hyvin näkyvästi esillä Neuvostoliiton tiedotusvälineissä, ja syntynyttä innostusta voi verrata jopa 1960-luvun beatlemaniaan. Yhtye julkaisi konserteista kootun livelevyn vuonna 1988, joka sai nimen Live in Moscow.
Jäsenet > Nykyiset jäsenet

Mick Box – kitara/laulu 1969–
Bernie Shaw – laulu 1986–
Phil Lanzon – kosketinsoittimet/laulu 1986–
Russell Gilbrook – rummut/laulu 2007–
Davey Rimmer – bassokitara 2013–
Jäsenet > Entiset jäsenet

Ken Hensley     – kosketinsoittimet/kitara/laulu 1969–1980
Gregg Dechert   – kosketinsoittimet 1980–1981
John Sinclair   – kosketinsoittimet 1982–1985
David Byron     – laulu 1969–1976
John Lawton     – laulu 1976–1979
John Sloman     – laulu 1979–1981
Peter Goalby    – laulu 1982–1985
Steff Fontaine      – laulu 1986
Mark Clarke     – basso 1971–1972
Gary Thain      – basso 1972–1975
Trevor Bolder – basso/laulu 1976–1980 ja 1983–2013
John Wetton     – basso 1975–1976
Bob Daisley     – basso 1982–1983
Paul Newton     – basso 1969–1971
Alex Napier     – rummut 1969–1970
Nigel Olsson    – rummut 1970
Keith Baker     – rummut 1970–1971
Ian Clarke      – rummut 1971
Lee Kerslake    – rummut/laulu 1971–1979 ja 1982–2007
Chris Slade    – rummut 1979–1981
Diskografia > Studioalbumit

Very ’eavy... very ’umble (1970)
Salisbury (1971)
Look at Yourself (1971)
Demons and Wizards (1972)
The Magician’s Birthday (1972)
Sweet Freedom (1973)
Wonderworld (1974)
Return to Fantasy (1975)
High and Mighty (1976)
Firefly (1977)
Innocent Victim (1977)
Fallen Angel (1978)
Conquest (1980)
Abominog (1982)
Head First (1983)
Equator (1985)
Raging Silence (1989)
Different World (1991)
Sea of Light (1995)
Sonic Origami (1998)
Wake the Sleeper (2008)
Celebration (2009)
Into the Wild (2011)
Outsider (2014)
Living the Dream (2018)
Chaos & Colour (2023)
Kirjallisuutta

Angel, Jørgen: The Photobook – Uriah Heep Golden Years – 1974–76 photographed by Jørgen Angel (Alkusanat kirjoittanut Ken Hensley) (Krispin & Eickhoff, 1999), ISBN 3-00-004329-2
Järvinen, Mika: Easy Livin’: Ken Hensleyn vuodet 1970–1980.  Johnny Kniga, 2013.  ISBN 978-951-0-39014-6
Ling, Dave: Wizards and Demons (Classic Rock Productions, 2003) ISBN 0-9543743-0-4
Mann, Ronn & Steagall, Mac: Tales of Heeplore (CHA Publications, 2002) ISBN 978-1-4116-0194-9
Miika Niemi

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 4. maaliskuuta 1994 (ikä 31)
Syntymäpaikka: Vaasa, Suomi
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 176 cm
Seura
Seura: VPS
Pelinumero: 23
Junioriseurat
2005–2013: VPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2010–2011 | VPS-j | 15 | (6) |
| 2012–2015 | VPS | 19 | (0) |
| 2015 | → Kiisto (laina) | 9 | (0) |
| 2016 | VIFK | 22 | (0) |
| 2017 | AC Kajaani | 18 | (0) |
| 2018–2019 | VIFK | 44 | (1) |
| 2020– | VPS | 92 | (2) |
| Yhteensä | Yhteensä | 219 | (9) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 10. tammikuuta 2025.
Miika Niemi (s. 4. maaliskuuta 1994 Vaasa) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Vaasan Palloseurassa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Niemi on Vaasan Palloseuran kasvatti. Ensiesiintymisensä pääsarjatasolla hän teki kaudella 2012, mutta vasta kaudella 2014 hän alkoi saada enemmän vastuuta pelaamassa kokoonpanossa. Jalkapallon lisäksi Miika Niemi soittaa rumpuja Markus Paija -yhtyeessä.
Al-Naba’

Suura 78 kertoo, että Helvettiin joutuvat eivät saa muuta juotavaa kuin kiehuvaa vettä ja visvaa (78:24–25). Miniatyyrissa vuodelta 1436 Muhammed todistaa Helvetin asukkien juottamista.
Al-Naba’ (arab. النبأ‎, An-nabaʼ, suom. Viestin suura) on Koraanin 78. suura. Theodor Nöldeken luokituksessa se on "mekkalainen"  järjestysnumerolla 33. Suurassa on 40 jaetta. Nimensä suura on saanut toisessa jakeessa olevasta sanasta.
Suura uhkaa tuomiopäivällä ja Helvetillä ja kuvailee hurskaita odottavaa mainiota voittoa. Tässä se muistuttaa muita neljää muuta sitä lähellä olevaa suuraa (75, 76, 77, 79).
Sisältö

Jakeissa 1–5  kerrotaan pilkallisesti uskottomien saamasta viestistä, jota ei oteta vakavasti.
Jakeissa 6–16 kerrotaan Jumalan tunnusmerkeistä luonnossa: maa on tehty tasaiseksi ja vuoret sitä paikoilleen kiinnittäviksi telttapaaluiksi. Ihmiset on tehty pareiksi ja päivä ja yö erotettu toisistaan myös tehtäviltään. Seitsemästä taivaasta ryöppyävä vesi kasvattaa viljaa ja luo tuuheita puutarhoja.
Jakeet 17–30 kertovat uskottomia odottavasta erotuksen päivästä. He joutuvat Helvettiin, missä juodaan kiehuvaa vettä ja visvaa.
Jakeet 31–38 kertovat siitä, mikä odottaa hurskaita: "Mutta hurskaita odottaa mainio voitto: yrtti- ja rypäletarhat, pyöreärintaiset nuoret tytöt ja täydet maljat."
Jakeet 39–40 kertaa tuomiopäivänä odottavat vaihtoehdot. Uskottomia on varoitettu.
Tulkintoja

Suuran mukaan taivaalta  ryöppyävä vesi kasvattaa viljaa ja luo tuuheita puutarhoja. Tällaiset muissakin suurissa esiintyvät luontokuvaukset sopivat huonosti Arabiaan ja Hijaziin, joka alueena on kivikkoista vuoristoa ja ajohiekkamassojen täyttämää ylänköä.  Se  vihertyy tammikuussa heikosti, mutta vain muutamaksi viikoksi. Yleisin pensas on piikikäs akaasia, minkä lisäksi maassa kasvaa kovaa ja karkeaa ruohoa.
Christoph Luxenberg on kääntänyt Koraanin tekstejä lähtien siitä, että teksti perustuu myös syyrianarameaan eikä pelkästään arabiaan. Hän kääntää suuran Paratiisia esittävän kohdan seuraavasti:
Hurskailla on tulevina päivinä onnen sijansa; puutarhat ja viiniköynnökset sekä totisesti, vehreät, mehukkaat hedelmät ja ylitsevuotavat viinimaljat.
Tässä, kuten muissakin kohdissa, Luxenbergin käännöksistä katoavat huurit eli naispuoliset neitsyet, jotka palkkioina odottavat oikeauskoisia miehiä Paratiisissa.
Suura 78 resitaationa
Abdullah Öcalan

Abdullah Öcalan
Abdullah Öcalan (s. 4. huhtikuuta 1948 Ömerli), lempinimeltään Apo, on Kurdistanin työväenpuolueen (Partiya Karkerên Kurdistan, PKK) perustaja ja pitkäaikainen johtaja. Häntä on pidetty tarkastelukulmasta riippuen joko Turkin kurdien sankarina ja kurdien itsenäisyyden puolestapuhujana tai terroristijohtajana. Öcalan vangittiin vuonna 1999.
Elämä ja teot

Abdullah Öcalan syntyi talonpoikaisperheeseen vuonna 1948 Ömerlin kylässä, Şanlıurfan maakunnassa, Kaakkois-Turkissa (Koillis-Kurdistanissa).
Lukion jälkeen hän opiskeli valtiotieteitä Ankaran yliopistossa. Hän järkyttyi Turkin sisäisistä taloudellisista eroista sekä kurdien puutteellisista kulttuurillisista oikeuksista ja ryhtyi toimimaan asian hyväksi. Vuonna 1978 Öcalan perusti opiskelutoveriensa kanssa marxilais-leninistisen Kurdistanin työväenpuolueen PKK:n ja nousi puolueen johtoon. Hän on noista päivistä lähtien jatkanut tehtävässä.
1980-luvulla alkoi kurdien aseellinen 'kansannousu' Turkissa Öcalanin johdolla. Vuonna 1984 PKK aloitti Öcalanin johdolla sotilaalliset toimet Turkkia vastaan tavoitteenaan luoda itsenäinen, marxilainen Kurdistanin valtio.lähde?
Kurdisissien vastarinta on jatkunut myöhemminkin. PKK:n toimintaan ovat kuuluneet sissi-iskut Turkin armeijaa vastaan, mutta myös iskut siviilikohteisiin. Konfliktissa on kuollut noin 40 000 ihmistä; sissejä yli 10 000, sotilaita ja poliiseja yli 30 000.lähde? Abdullah Öcalanin pidätyksen ja vangitsemisen jälkeen konflikti hiljentyi tuhansien PKK:n sissien siirryttyä Turkista Pohjois-Irakiin. Vuonna 2004 Murat Karayılanin johtama PKK:n aseellinen siipi, HPG (Kansan puolustusjoukot, ent. ARGK) julisti lopettavansa yksipuolisen tulitauon, jota se oli pitänyt yllä Öcalanin kiinnijäämisestä lähtien.
Turkin itäosat kärsivät laajalti sijoitusten ja sekä modernin elinkeinoelämän puutteesta. Öcalanin ja PKK:n kannattajat ovat talonpoikia, yliopistokoulutettuja ja työläisiä. Konfliktin ja Turkin itäosien köyhyyden seurauksena noin kaksi miljoonaa kurdia elää sekä poliittisina että taloudellisina pakolaisina Euroopassa. Myös Turkin sisällä konflikti on johtanut laajamittaiseen maansisäiseen pakolaisuuteen.lähde?
Vangitseminen

Vuonna 1999 Yhdysvaltain tiedustelupalvelu CIA ja Turkin tiedustelupalvelu kaappasivat Öcalanin Nairobista, Keniasta, jossa hän oli piilotellut Kreikan suurlähetystön suojissa. Samana vuonna Öcalan tuomittiin kuolemaan maanpetturuudesta sekä terrorismista. Turkin lakkautettua kuolemantuomion osana EU-jäsenyyspyrkimyksiään Öcalanin tuomio muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Vaikka huomattava osa Turkin kurdeista ei tuekaan Öcalania ja itsenäistä kurdivaltiota, İmralın vankilasaarella asuva Öcalan on edelleen vaikuttava hahmo kurdipolitiikassa.
Öcalanin asia käsiteltiin myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa, joka antoi asiassa tuomion 12. maaliskuuta 2003. Tapauksessa ratkaistiin seuraavat kysymykset:lähde?
Oliko vastaajavaltion viranomaisten toisessa valtiossa toimittama sieppaukseksi väitetty pidätys laillinen.
Toimitettiinko terrorismirikoksista epäilty pidätetty viipymättä vangitsemisasian käsittelyyn ja oliko hänen saatavillaan oikeussuojakeinoja vapaudenriistonsa laillisuuden tutkintaa varten.
Käsiteltiinkö rikosasiaa riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, kun oikeuden kokoonpanossa oli sotilastuomari.
Oliko oikeudenkäynti oikeudenmukaista, kun syytetyn ja hänen asianajajiensa tapaamisten lukua ja kestoa rajoitettiin esitutkinnassa ja oikeudenkäynnin aikana ja kun neuvottelut olivat sivullisten kuultavissa.
Oliko oikeudenkäynti oikeudenmukaista, kun syytetyn asianajajat saivat laajan jutun oikeudenkäyntiaineiston kaksi viikkoa ennen pääkäsittelyä ja syytetty itse sai tutustua siihen pääkäsittelyn alkamisen jälkeen.
Olivatko pidätys, maasta toiseen kuljettaminen, kuolemanrangaistus, sen täytäntöönpanon vaara ja vankeudessa vallinneet olot kokonaisuutena epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai siihen verrattavaa kohtelua.
Estettiinkö yksilövalitusoikeuden käyttöä.
Aiheesta muualla

Freedom for Öcalan
KADEK:n / PKK:n virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Human Rights Watchin sivu Turkin ihmisoikeusrikkomuksista - Human Rights Watch
FINLEX-seloste Öcalanin asiassa annetusta tuomiosta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
PKK:n kannattajia Lontoossa huhtikuussa 2003.
Uuro

Uuro on jyrkkäreunainen rotkolaakso etenkin Pohjois-Karjalassa. Esimerkki uurosta on Kolvananuuro. Nimitys on kansanomainen.
Pedro Justiniano

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Pedro Justiniano Almeida Gomes
Syntymäaika: 18. huhtikuuta 2000 (ikä 24)
Syntymäpaikka: Vicenza, Italia
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 190 cm
Seura
Seura: VPS
Pelinumero: 29
Junioriseurat
2012-2014: Vicenza Calcio
2014-2018: Juventus
2017-2018: → FC Porto (laina)
2018-2019: FC Porto
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2018 | Juventus | 0 | (0) |
| 2018 | → FC Porto B (laina) | 1 | (0) |
| 2018-2021 | FC Porto B | 38 | (0) |
| 2021-2022 | Académica de Coimbra | 18 | (0) |
| 2022-2024 | Radomiak Radom | 12 | (0) |
| 2023-2024 | → FC Petrolul Ploiești (laina) | 7 | (0) |
| 2024- | VPS | 17 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 93 | (0) |
Maajoukkue
| 2015 | Italia U15 | 8 | (0) |
| 2015 | Portugali U15 | 2 | (0) |
| 2016 | Portugali U16 | 5 | (0) |
| 2016-2017 | Portugali U17 | 6 | (1) |
| 2018 | Portugali U18 | 1 | (0) |
| 2022 | Guinea-Bissau | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 5. syyskuuta 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19. helmikuuta 2025.
Pedro Justiniano Almeida Gomes (s. 18. huhtikuuta 2000 Vicenza, Italia) on italialaissyntyinen guineabissaulainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Vaasan Palloseuraa. Justiniano omistaa myös Portugalin kansallisuuden. Justiniano on edustanut kolmea maajoukkuetta uransa aikana.
Justiniano aloitti ammattiuransa Juventuksen riveissä, muttei pelannut yhtään peliä Italialaisseurassa. Justiniano siirtyi lainalle FC Porton reservijoukkueeseen ja myöhemmin siirtyi seuran riveihin täysiaikaisesti.
Justiniano liittyi Académica de Coimbran riveihin 2021.
2022 Justiniano allekirjoitti kolmen vuoden sopimusken puolalaisseuran Radomiak Radomin kanssa.Justiniano pelaisi seurassa vain 12 ottelua, sillä kaudelle 2023-2024 Justiniano siirrettiin lainalle Romanian Liga I:ssä pelaavaan FC Petrolul Ploieștiin.
Vuonna 2024 Justiniano allekirjoitti Vaasan Palloseuran kanssa kaksivuotisen sopimuksen.
Šamil Basajev

| Šamil Salmanovitš Basajev Шами́ль Салма́нович Баса́ев |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. tammikuuta 1965 Vedeno, Tšetšeenien ja inguušien ASNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 10. helmikuuta 2006 (41 vuotta) Ekaževo, Ingušia, Venäjän federaatio
Šamil Salmanovitš Basajev (ven. Шами́ль Салма́нович Баса́ев, (14. tammikuuta 1965 Vedeno, Tšetšeenien ja inguušien ASNT, Neuvostoliitto – 10. heinäkuuta 2006 Ingušia) oli sotilaallinen tšetšeenijohtaja, joka tukijoineen ajoi islamilaisen emiraatin perustamista Pohjois-Kaukasian alueelle. Basajev oli Tšetšenian itsenäisyystaistelun näkyvimpiä hahmoja. Hän käytti nimeä Amir Abdallah Šamil Abu-Idris.
Elämäkerta

Basajev kävi koulunsa Dyšne-Vedenossa ja palveli vuodesta 1982 kaksi vuotta Neuvostoliiton armeijassa palomiehenä. Asepalveluksensa suoritettuaan hän työskenteli neljä vuotta kolhoosilla Stalingradin alueella ennen muuttamistaan Moskovaan. Hän yritti päästä lukemaan lakia Moskovan yliopistoon, mutta epäonnistui pääsykokeessa ja meni 1987 kaavoituspuolelle teknilliseen instituuttiin. Hänet kuitenkin erotettiin koulusta seuraavan vuonna huonojen arvosanojen vuoksi. Hän työskenteli myyden tietokoneita.
Kun vanhoilliset yrittivät vallankaappausta lokakuussa 1991, Basajev tuki tuolloin Boris Jeltsiniä barrikadeilla korkeimman neuvoston valkoisen talon edessä. Samaan aikaan nationalisti Džohar Dudajev kaappasi vallan Tšetšeno-Ingusetiassa. Kun Jeltsin julisti hätätilan ja lähetti joukkoja Tšetšeniaan palauttamaan järjestyksen, Basajev, Lom-Ali Tšatšajev ja Said-Ali Satujev kaappasivat matkustajakoneen matkalla Mineralnyje Vodystä Ankaraan 9. marraskuuta 1991 vetääkseen huomion alueen tilanteeseen. Kaappaus päättyi rauhallisesti ja kaappaajat saivat palata Tšetšeniaan.
Seuraavana vuonna Basajev matkusti Georgiasta irtautuneeseen Abhasiaan tukemaan hallitusta vastustaneita separatisteja. Basajevista tuli vapaaehtoisten sissijoukkojen, Kaukasian kansojen liittovaltion joukkojen komentaja, ja viimein Abhasian varapuolustusministeri. Lokakuussa 1992 Georgian joukot kärsivät ratkaisevan tappion ja etniset georgialaiset ajettiin pois alueelta.
Basajev matkusti Azerbaidžaniin avustamaan azerijoukkoja sodassa Vuoristo-Karabahin armenialaisseparatisteja vastaan.
Ensimmäisen Tšetšenian sodan aikana 1995 Basajev johti joukkonsa panttivankikaappaukseen sairaalassa Budennovskissa Etelä-Venäjällä.
Vuonna 1996 Basajev nousi tšetšeenijoukkojen päälliköksi. Sodan jälkeen joulukuussa 1996 hän luopui sotilasasemastaan ja asettui presidenttiehdokkaaksi, mutta jäi toiseksi 23,5 % äänisaaliilla. 1. tammikuuta 1998 presidentti Aslan Mashadov nimitti hänet pääministeriksi kuudeksi kuukaudeksi.
Elokuussa ja syyskuussa 1999 Basajev johti joukkonsa naapuritasavaltaan, Venäjän Dagestaniin, josta vallattiin muutamia kyliä ja perustettiin oma hallitus. Venäjä lähetti joukkoja alueelle, ja kahden viikon taistelujen jälkeen sissit vetäytyivät takaisin Tšetšeniaan. Nämä iskut ja samanaikaiset 293 henkeä vaatineet pommi-iskut Moskovassa johtivat toiseen Tšetšenian sotaan, jossa Venäjä valtasi takaisin irtautuneen tasavallan. Basajev menetti toisen jalkansa tammikuussa 2000 astuttuaan maamiinaan tšetšeenijoukkojen vetäytyessä Groznyista.  Basajevin joukot saivat apua Afganistanin Taliban-hallitukselta ja vapaaehtoisilta islamistitaistelijoilta.