Heinz Guderian
Toisessa maailmansodassa > Neuvostoliitto

Operaatio Barbarossassa eli Saksan hyökkäyksessä Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta Guderian johti kenraalisotamarsalkka Fedor von Bockin Keskustan Armeijaryhmän alaisuudessa 2. panssariryhmää. Operaation alussa tähän kuuluivat XXIV Panssariarmeijakunta, XLVI Panssariarmeijakunta ja XLVII Panssariarmeijakunta, sekä erillisiä yhtymiä ja joukkoja, kuten ilmatorjuntarykmentti Herman Göring, tykistöä, viestijoukkoja ja ilmavoimia.
Panssariryhmän lyhyen tähtäimen tehtävä oli vallata Brest-Litovsk ja pitkän tähtäimen tavoite edetä Minskin kautta Smolenskiin. Kenraalikunta oli omaksunut itsenäisten ja keskitettyjen panssarijoukkojen käyttämisen nopeisiin ja syviin iskuihin, mutta Guderianin pettymykseksi taistelujärjestys ei ollut vielä selvä muille kuin panssarikenraaleille. Ylin johto halusi käyttää jalkaväkeä läpimurtoon panssarien säästämiseksi. Panssarimiehet olivat sen sijaan Ranskassa oppineet, että mikäli panssarit eivät murtaudu läpi, ne jäävät jumiin loppumattomien kuormastojen taakse. Guderian laittoikin panssarit kärkeen ja jätti Brest-Litovskin vanhan linnoituksen valtaamisen jalkaväelle, jota hän lainasi perässä tulleelta sotamarsalkka Gunther von Klugen johtamalta 4. Armeijalta. Guderian pahoitteli, ettei von Klugen kanssa ollut helppo työskennellä, mutta toisaalta aikalaistodistukset moittivat myös hänen omia sosiaalisia taitojaan. Operaation kuluessa miesten välit joka tapauksessa tulehtuivat pahemman kerran.
Minskiin Guderianin joukot saapuivat täsmälleen, tämän ennen hyökkäystä lupaamassa viidessä päivässä, mutta panssarikenraali Hermann Hothin komentaman 3. panssariryhmän joukot olivat ehtineet vallata kaupungin jo edellispäivänä. Guderianin panssarien kohtaama vastarinta oli paikoitellen kovaa ja toisinaan Guderian sai vastenmielisiä käskyjä sitoa panssarivoimia mottien varmistamiseen. Hän itse olisi pitänyt kiinni opinkappaleesta, jonka mukaan panssarien kuuluu puskea herkeämättä estääkseen vihollisen ryhmittymisen puolustukseen ja jättää saarrostettujen vastustajien kukistaminen jalkaväelle. Guderianin muistelmien mukaan 2. heinäkuuta kohdattiin myös ensimmäistä kertaa kuuluisa venäläinen T-34-panssarivaunu; se järkytti saksalaisia perin pohjin. Heinäkuun 7. päivä panssarikenraali joutui vakavan valinnan eteen: odottaako pahimmillaan neljäntoista päivämatkan päässä perässä laahannutta jalkaväkeä vai ylittääkö Dnepr-joki panssarivoimien kanssa ja jatkaa etenemistä.  Von Bock oli halunnut tarkoituksella päästä Guderianista eroon, ettei Guderian saisi häntä näyttämään pahalta. Panssariryhmä olikin siirretty von Klugen 4. Armeijan alaisuuteen.
Guderian kallistui ylittämään joen, koska jalkaväen odottaminen olisi sotinut hänen panssarisodankäynnin periaatteitaan vastaan. Viholliselle ei saanut antaa aikaa järjestäytyä uudelleen. Guderian kuvaili sodanjälkeisissä muistelmissaan hänen ja von Klugen välistä yhteenottoa ”eläväksi”. Lopulta esimies myöntyi Guderianin perusteluille, mutta huudahti: ”Sinun sotatoimesi ovat aina hiuskarvan varassa!” Joen ylitys onnistui ja heinäkuun 16. Guderianin 29. moottoroitu jalkaväkidivisioona valtasi Smolenskin. Seuranneena päivänä hän ja panssarikenraali Hoth saivat tammenlehvät ritariristeihinsä. Guderian oli armeijan 5. ja asevoimien 24. sotilas vastaanottamaan tunnustuksen. Smolenskin valtaamisen jälkeen tilanne tukaloitui. Paljon vihollisia oli edelleen saarrostettuina selustassa ja jalkaväki seurasi hitaasti. Marsalkka Semjon Timošenko teki myös hyökkäyksiä Guderianin eteläiseen sivustaan, mikä sitoi panssaridivisioonia taisteluun.
Smolenskin jälkeen Desna-joella odotettiin useita viikkoja. Tarvittiin huoltoa ja täydennyksiä tappioiden paikkaamiseksi. Toisaalta viivytysten syynä oli myös Saksan korkeimman sodanjohdon erimielisyydet sotatoimien tavoitteista. Kenraali Blumentritt kertoi sodan jälkeen sotahistorioitsija Basil Liddell Hartille Guderianin halunneen ajaa uhkarohkeasti suoraan Moskovaan ja uskoneen Moskovan valtauksen onnistuvan jos sinne jatkettaisiin päättäväisesti ja viipymättä. Kenraalisotamarsalkka Bock tuki Guderianin ajatusta haluten itsekin suunnata Neuvostoliiton pääkaupunkiin. Johtaja itse sen sijaan asetti painopisteeksi Ukrainan ja Leningradin. Guderianin panssarit liikkuivat pohjoisesta etelään ja Guderianin entinen esimies von Kleist hyökkäsi etelästä pohjoiseen saartamaan Kievissä von Rundstedtin joukkoja vastaan puolustautuvia vihollisia. Klassinen kaksipuolinen saarrostus oli niin menestyksekäs, että Neuvostoliitto menetti yhdellä kertaa 600 000 sotilasta. Toisaalta Guderianin matka Smolenskista etelään oli ollut pitkä ja kuluttava, ja syksy oli jo ehtinyt saapua.
Hyökkäystä kohti Moskovaa jatkettiin siitä huolimatta 2. lokakuuta. Guderianin tehtäväksi tuli hyökätä Moskovan reitin varrella olevien joukkojen taakse etelästä. Aluksi sotatoimi oli menestys. Venäläiset eivät odottaneet rynnistystä Moskovan suuntaan enää niin myöhään. Vjazman-Brjanskin tuhoamistaistelussa Neuvostoliitto menetti jälleen 600 000 sotilasta Cannae-tyyliseen saarrostukseen. Vaikka vastarintaa ei tämän jälkeen juuri ollut, oli eteneminen siitä huolimatta hidasta. Joukot olivat väsyneitä ja kalusto kulunutta ja myös muta hidasti matkantekoa. Sitkeää vastarintaa kohdattiin lopulta Nara-joella, jonne oli rakennettu vahvat asemat ja tuotu vereksiä joukkoja.
Vaikka ryntäys Moskovaan oli ratkaisevasti myöhästynyt, vaati Hitler vielä joulukuussa Guderianin panssariryhmää kiertämään Moskova etelästä ja etenemään Gorkiin, joka sijaitsi 300 kilometrin päässä Moskovasta. Guderian oli edennyt jo Tulan teollisuuskeskukseen, mutta ilmoitti Hitlerille, ettei edes sitä voitaisi näissä olosuhteissa pitää, vaan tuli vetäytyä paremmin puolustettaviin Susha–Oka -asemiin. Tämä ei kuitenkaan käynyt Hitlerille. Oman kertomansa mukaan Guderian kyllä keskeytti vetäytymisen Tulasta, mutta von Kluge raportoi johtajalle toisin, mikä riitti syyksi Guderianin erottamiseen 25. joulukuuta.