stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paranormaali ilmiö
Kirjallisuutta

Jeena Rancken: Yliluonnollinen kokemus : tulkinta, merkitys ja vaikutus.  Vastapaino, 2017.  ISBN 978-951-768-582-5
Braude, Stephen E.: ESP and psychokinesis: A philosophical examination.  (Philosophical monographs, 3rd annual series. Revised edition: BrownWalker Press, 2002)  Philadelphia:  Temple University Press, 1979.  ISBN 0-87722-163-4  (englanniksi)
Goode, Erich: Paranormal belief: A sociological introduction.  Prospect Heights, Illinois:  Waveland Press, 2000.  ISBN 1577660765  (englanniksi)
Humphrey, Nicholas: Soul searching: Human nature and supernatural belief.  Oxford:  Chatto & Windus, 1995.  ISBN 978-0-09-927341-7  (englanniksi)
Heta Häyry & Karttunen, Hannu & Virtanen, Matti (toimittajat): Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle.  Helsinki:  Ursa, 1989.  ISBN 951-9269-48-7  Teoksen verkkoversio.
Marjaana Lindeman-Viitasalo (toim.): Toden näköiset harhat.  Helsinki:  Duodecim, 1995.  ISBN 951-8917-70-1
Selin, Risto: Ihmeellinen maailma: Skeptikon tietosanakirja.  Helsinki:  Ursa, 2001.  ISBN 952-5329-19-4  Teoksen verkkoversio.
Selin, Risto, Ollikainen, Marketta & Salmi, Ilpo V. (toim.): Paholaisen asianajajan paluu: Opaskirja skeptikolle.  Helsinki:  Ursa, 1997.  ISBN 951-9269-88-6
Wiseman, Richard: Yliluonnollinen ilmiö.  ((Paranormality, 2011.) Suomentanut Tuija Tuomaala)  Jyväskylä:  Atena, 2012.  ISBN 978-951-796-817-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Radio-ohjelmia kokemuksista Yhdysvalloissa. (englanniksi)
PSI ajassa ja tilassa. Parapsykologian yliopistotasoista nykytutkimusta koskeva kartoitus.
Kirkon tiedotuskeskus, Tilastoja 1998 (Arkistoitu – Internet Archive).
Paranormaali Blogi (kokemuksia, uutisia, videoita ja kuvia paranormaaleista tapauksista).
Paranormaali.com: Videoita, kuvia, artikkeleita ja uutisia eri puolilla maailmaa sattuneista paranormaaleista tapauksista (Arkistoitu – Internet Archive).
Henkientalo.com: Aaveiden tyypit. Yleisimpiä paranormaaleja ilmiöitä listattuna (Arkistoitu – Internet Archive).
Mysteerien-maailma(ent. paranormaali.com): paranormaaileihin ilmiöihin liittyviä uutisia ja keskustelua (Arkistoitu – Internet Archive).
Parvanin taistelu

Parvanin taistelu oli Khorasmian hallitsija Džalal al-Dinin johtamien joukkojen ja mongoliarmeijan välillä käyty yhteenotto keväällä 1221 Parvanissa nykyisessä Afganistanissa. Taistelu oli ainut mongolien kärsimä merkittävä tappio Khorasmian sotaretkellään. Sodan lopputulosta se ei kuitenkaan muuttanut ja Džalal al-Din ajettiin lopulta pakoon tukialueeltaan Hindukušista.
Tausta

Tšingis-kaanin johtamat mongolit olivat aloittaneet sotaretkensä šaahi Ala al-Din Muhammad II:n johtamaa Khorasmian valtakuntaa vastaan vuonna 1219. Valtakunta romahti nopeasti kolmen mongoliarmeijan tekemän sotretken myötä. Tarinan mukaan šaahi kuoli paettuaan eräälle saarelle Kaspianmerellä. Ala al-Din Muhammadin vanhin poika Džalal al-Dinin onnistui kuitenkin paeta Khorasmiasta hieman ennen valtakunnan romahdusta vuoristoisen Hindukušin alueelle. Džalal al-Din saapui Ghazniin helmikuussa 1221 ja alkoi muoidostaa tukialuetta jatkaakseen vastarintaa mongoleja vastaan. Džalal al-Din kokosi khorasmnialaisista, turkkilaisista ja ghurilaisista sotureista oman armeijansa. Hänen puolelleen liittyivät myös Ghazniin paenneet Heratin hallitsija Malik Khan 50 000 pakanallisen turkkilaisen soturinsa kanssa, sekä 40 000 islaminuskoista haladži-turkkilaista johtanut Saif-ud-Din Ighraq.
Taistelu

Keväällä 1221 Džalal al-Din kohtasi Tšingis-kaanin häntä vastaan lähettämän Šigi Qutuqun johtaman mongoliarmeijan Parvanissa Kabulin pohjoispuolella. Mongoliarmeijaan kuului kolme tümenia, eli noin 30 000 miestä ja heistä suurin osa ratsuväkeä. Džalal al-Din määräsi oman ratsuväkensä ratsailta, jotta joukot eivät pakenisi taistelukentältä. Hänen oikealla sivustallaan olivat Malik Khanin joukot ja vasemmalla Saif-ud-Din Ighraqin joukot.
Itse taistelu kesti kolme päivää. Ensimmäisenä päivänä Malik Khanin onnistui työntää mongolit kohti tukikohtaansa. Seuraavana päivänä mongolit yrittivät harhauttaa vihollisiaan asettaen nukkeja ratsaille sotureidensa varahevosille tarkoituksena saada armeija näyttämään suuremmalta. Höynäytys ei kuitenkaan toiminut. Taistelun kolmantena päivänä mongolien baaturit hyökkäsivät Ighraqin johtamaa vasenta sivustaa vastaan. Hyökkäyksen jälkeen mongolit teeskentelivät pakenevansa, mutta kääntyivätkin yllättäen takaisin heitä seuraavaa vihollista vastaan. Tilanne kääntyi kuitenkin mongoleja vastaan Džalal al-Dinin määrättyä omat miehensä ratsaille ja hyökäten joukkojaan henkilökohtaisesti johtaen mongoleja vastaan. Lopulta mongolit pakenivat taistelukentältä.
Seuraukset

Parvanin taistelu oli mongolien ainut merkittävä tappio Khorasmian sotaretken aikana. Monia mongoleja oli otettu vangiksi ja Džalal al-Dinin sanotaan surmauttaneen heidät määräämällä nauloja lyötäväksi vankien päähän. Džalal al-Dinin puolella taistelleet Ighraqin ja Malik Khanin miehet alkoivat kuitenkin riidellä taistelussa saadun sotasaaliin jaosta. Kun Džalal al-Dinin ei onnistunut ratkaista riitaa, Ighraq hylkäsi miehineen hänen armeijansa. Tappion jälkeen Tšingis-kaani johti henkilökohtaisesti pääarmeijansa Džalal al-Dinia vastaan. Džalal al-Din joutui pakenemaan Indukselle. Hindukušille saapunut Tšingis-kaanin armeija tuhosi Ghaznin ja monet muut alueen keskukset.
Soisalo

Soisalo
| --- | --- |
Sijainti:  62°29′N, 028°08′E, Kuopio,  Heinävesi, Leppävirta, Varkaus Suomi
Vesialue:  Kallavesi–Suvasvesi,   Unnukka,   Haukivesi,   Ruokovesi,   Kermajärvi
Pinta-ala:  1 638 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Soisalo on Kallaveden ja Haukiveden sekä Leppävirran ja Heinäveden reittien välinen alue Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan rajamailla. Se on Suomen suurin saari ja samalla koko Euroopan sisävesien suurin saari. Sen pinta-ala on 1 638 neliökilometriä.
Soisalon saari vuoden 1745 venäläisellä kartalla.
Pohjois-Savon suurimmalla järvellä, Kallavedellä on kaksi laskureittiä. Näistä itäisempi on Heinäveden reitti, johon kuuluvat Suvasvesi, Kermajärvi ja Ruokovesi. Läntisempi laskureitti on Leppävirran reitti, jonka suurin järvi on Unnukka. Molemmat vesireitit laskevat Haukiveteen, joka on yksi Saimaan selistä. Soisalo on näiden reittien välinen alue.
Toisen määrittelyn mukaan Soisalo ei ole maantieteellisesti saari, koska sitä ympäröivä vedenpinta ei ole kauttaaltaan samassa tasossa. Vedenpinnan korkeusero etelän Haukiveden ja pohjoisen Kallaveden välillä on noin kuusi metriä ja ympäröiviä järviä erottavat toisistaan myös selvät virrat ja kosket, kuten Varkaudenkoski ja Kermankoski.
Merialueilla Suomen suurin saari on Ahvenanmaan pääsaari Manner-Ahvenanmaa (685 km²).
Kuntia, jotka osittain sijaitsevat Soisalon alueella, ovat Heinävesi, Leppävirta, Varkaus ja Kuopio.
Soinniton palataalinen klusiili

| --- | --- |
IPA:  c
UPA:  ť
X-SAMPA:  c
Kirshenbaum:  c
IPA – Unicode:  U+0063
UPA – Unicode:  U+0165
  
Soinniton palataalinen klusiili on useassa kielessä esiintyvä konsonanttiäänne. Sen merkki Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa on [c]. Se esiintyy muun muassa albaniassa, bulgariassa, unkarissa, islannissa, latviassa ja slovakissa. Huolimatta siitä, että äänteestä käytetään kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa c-kirjainta, sitä merkitään harvan kielen kirjoitusjärjestelmässä kyseisellä kirjaimella.
Äänteen ominaisuuksia ovat
Artikulaatiopaikka on palataalinen eli kielen keski- tai takaosa koskettaa kovaa suulakea
Fonaatiotapa on soinniton eli äänihuulet eivät värähtele äännettäessä
Artikulaatiotapa on klusiili eli ilmavirta pysäytetään ääntöväylässä ja sen annetaan purkautua äkillisesti.
Soittorasia

Soittorasian koneisto. Pyörivä sylinteri ylhäällä oikealla, sen alapuolella eri mittaiset kielet joista tulee eri korkuisia säveliä, kun sylinterin kohoumat näppäilevät niitä.
Soittorasia toiminnassa.
Soittorasia on pieni jousimekanismilla toimiva koje, joka soittaa tietyn sävelmän. Yleisin käyttötarkoitus lienee lasten nukuttamiseen tarkoitetuissa leluissa, mutta erilaiset soittorasiat ovat melko yleisiä myös koriste-esineinä. Ensimmäiset soittorasiat valmistettiin 1700-luvulla.
Soittorasian pohjalla olevaa tekniikkaa, jossa sylinterissä olevat piikit tallentavat melodian, käytettiin sittemmin kutomakoneissa tallentamaan kuvioita. Tästä kehitettiin edelleen laitteet, joissa ohjelma tallennettiin reikäkorteille.
Sodankylän elokuvajuhlat

Jono Dardennen veljesten elokuvan Rosetta näytökseen Sodankylässä 17. kesäkuuta 2005.
Sodankylän elokuvajuhlat (engl. Midnight Sun Film Festival) perustettiin vuonna 1986 Sodankylän kunnan ja kolmen suomalaisen elokuvantekijän, Anssi Mänttärin sekä Aki ja Mika Kaurismäen yhteistyönä. Festivaalijohtajana toimi alusta alkaen kuolemaansa saakka Peter von Bagh. Hänen seuraajansa on Timo Malmi.
Juhlilla esitetään elokuvia kaikkina vuorokauden aikoina. Festivaali pidetään yleensä kesäkuun puolessa välissä, jolloin Sodankylän korkeudella eletään yöttömän yön aikaa. Sodankylän elokuvajuhlat on tullut kansainvälisesti tunnetuksi erikoisten puitteittensa ja ohjelmistonsa ansiosta, kuten orkesterin säestämistä mykkäelokuvanäytöksistä). Festivaalilla on vuosien varrella vieraillut useita kansainvälisesti merkittäviä ja tunnettuja elokuvantekijöitä –  esimerkiksi Carlos Saura vuonna 2017, Milos Forman vuonna 2008 ja Francis Ford Coppola 2002.
Sodankylän elokuvajuhlilla ei ole kilpailuja eikä muita palkintoja kuin yleisöäänestys toiveuusinnasta. Von Bagh oli ylpeä siitä, että verrattuna yleensä elokuvajuhliin näiden juhlien keskipisteenä on elokuva, eikä huomiota anneta ”cockteilkutsuille tai ajatukselle, että tulisipa ministeri käymään”.
Tapahtuman yleisöennätys, 35 000 kävijää, tehtiin vuonna 2023. Vuonna 2019 tapahtumassa oli 31 000 kävijää ja vuonna 2015 kävijöitä oli noin 30 000. Kesän 2024 elokuvajuhlat keräsi 33 000 katsojaa.
Historia

Vuonna 2014 elokuvajuhlille myönnettiin elokuvataiteen valtionpalkinto. Perusteluissa todettiin elokuvajuhlien tehneen ”tärkeää ja johdonmukaista työtä” tuomalla yleisön ulottuville sekä klassista että uutta elokuvaa.
Vuoden 2015 juhla omistettiin Peter von Baghin muistolle.
Elokuvajuhla sai vuonna 2015 Eurooppalaisten kulttuurifestivaalien kattojärjestö EFFEn palkinnon yhtenä kahdestatoista tämän vuoden trendikkäimmistä festivaaleista Euroopassa. Matkailutoimittajien Kilta ry palkitsi tammikuussa 2018 Sodankylän elokuvajuhlat vuoden matkailutapahtumana.
Kesällä 2020 ei elokuvajuhlia järjestetty perinteisenä festivaalina koronaviruspandemian rajoituksista johtuen. Elokuvajuhlat päätettiin pitää eräänlaisena virtuaalifestivaalina, virtuaalisen Sodankylä ikuisesti -festivaalin elokuvat ja keskustelutilaisuudet välitettiin yleisön ulottuville internetin välityksellä. Myös kesän 2021 festivaalit järjestettiin virtuaalifestareina.
Sodankylä-palkinto

Elokuvajuhlien aikana myönnetään Sodankylä-palkinto henkilölle, joka on merkittävästi edistänyt kotimaista elokuvakulttuuria. Palkinto on jaettu vuodesta 1988 alkaen ja se jaettiin viimeisen kerran 2019.
Sodankylä-palkinto > 1980- ja 1990-luvut

1988 – Anssi Tikanmäki, muusikko
1989 – Olavi Tuomi, kuvaaja
1990 – Heikki Katajisto, kuvaaja
1991 – Antti Litja, näyttelijä
1992 – Pentti Pajukallio, elokuva-arkiston tutkija
1993 – Pirjo Honkasalo, ohjaaja
1994 – Pertti Lumirae, elokuvakriitikko
1995 – Kati Outinen, näyttelijä
1996 – Marja-Leena Helin, valokuvaaja
1997 – Soli Labbart, näyttelijä
1998 – Timo Aarniala, elokuvan monitoimimies
1999 – Sakari Toiviainen, elokuvakriitikko ja -tutkija
Sodankylä-palkinto > 2000- ja 2010-luvut

2000 – Yrjö Pulkkinen, elokuvakerhoaktiivi
2001 – Tapio Nevalainen, elokuvan monitoimimies
2002 – Matti Salo, elokuvakriitikko ja -historioitsija
2003 – Matti Kassila, ohjaaja
2004 – Jörn Donner, ohjaaja
2005 – Lauri Ylitepsa, elokuvakasvatuksen esitaistelija
2006 – Aito Mäkinen, elokuvaohjaaja ja Suomen elokuva-arkiston perustaja
2007 – Jerker A. Eriksson, elokuvakriitikko ja esseisti
2008 – Raimo Silius, elokuvafestivaali- ja kerhoaktiivi
2009 – Matti Kuortti, elokuvaohjaaja ja äänittäjä
2010 – Anssi Mänttäri, elokuvaohjaaja
2011 – Sauli Pesonen, kulttuurivaikuttaja ja Oulun elokuvakeskuksen toiminnanjohtaja
2012 – Erik Peltola, koneenhoitaja, elokuvan hyväntekijä
2013 – Jussi Kohonen, maahantuoja
2014 – Anssi Luoma, elokuvateatteriyrittäjä
2015 – Timo Salminen, elokuvaaja
2016 – Markku Koski, elokuvakriitikko ja toimittaja
2017 – Eeva Kurki, elokuvataiteen tohtori
2018 – Ville Walo, jonglööri, elokuvateatteriyrittäjä
2019 – Hannu Björkbacka, elokuvakriitikko
Kadunnimiä

Elokuvajuhlien innoittamana ja 1986 juhlilla vierailleen ohjaaja Samuel Fullerin mukaan eräs Sodankylän keskustan katu on nimetty Samuel Fullerin kaduksi elokuvajuhlien ajaksi. Kadun nimeä ei ole virallisesti uudelleennimetty, vaikka virallistamista on ajettu eteenpäin.
Kesällä 2013 päätettiin Vasantie-niminen katuosuus nimetä Peter von Baghin mukaan, Peter von Baghin kaduksi. Peter von Baghin kuoleman jälkeen Sodankylässä päätettiin nimetä Jäämerentien ja Vasantien välinen kävelykatu pysyvästi Peter von Baghin kaduksi. Alun perin Vasantie olisi pitänyt nimetä kyseiseksi kaduksi, mutta osoite- ym. teknisten syiden vuoksi päädyttiin nimeämään pelkkä kävelykatu.
Kirjoja ja dokumentteja

Elokuvajuhlien taiteellisena johtaja Peter von Bagh kirjoitti vetämiensä aamukeskustelujen pohjalta Sodankylä ikuisesti -teoksen. Teos julkaistiin kesäkuussa 2010 elokuvajuhlien 25. juhlavuoden kunniaksi. Elokuvajuhlien aamukeskustelujen pohjalta koostettiin myös dokumentti Sodankylä ikuisesti: elokuvan vuosisata, jonka ensimmäinen osa näytettiin Yle Teemalla juhlavuoden kunniaksi samalla viikolla kuin elokuvajuhlat.
Sanna Maari Tyystin dokumenttielokuva Paluu Sodankylään (2010) seuraa ohjaaja Anssi Mänttärin paluuta filmijuhlille neljännesvuosisadan tauon jälkeen.
Vieraat

Luettelo Sodankylän elokuvajuhlien päävieraista
Kirjallisuutta

von Bagh, Peter: Sodankylä ikuisesti.  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36290-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sodankylän elokuvajuhlat Wikimedia Commonsissa
Sodankylän elokuvajuhlat
Yle Elävä arkisto: Punaiset kengät Sodankylässä 1987
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)
Parikkalan rautatieasema

Parikkalan rautatieasema (lyh. Par, ratakm 387+302) on rautatieliikennepaikka Parikkalan kunnassa Suomen rataverkolla Karjalan radalla.
Varhaiset vaiheet

Alun perin Parikkalan asema oli väliasema Elisenvaaran–Savonlinnan radalla, se rakennettiin Bruno Granholmin laatimien V luokan C-tyypin aseman piirustusten perusteella Parikkalan kirkosta pari kilometriä pohjoiseen Kangaskylään, lähelle Simpelejärven itärantaa. Samoja piirustuksia käytettiin myös mm. Putikon asemalla.
Asemarakennus paloi vuonna 1917, kaatuneesta öljylampusta syttyneessä tulipalossa. Uusi asema valmistui jo samana vuonna Thure Hellströmin piirustuksiin perustuen, jotka tehtiin Rantasalmen ja Joroisten (peilikuvana) asemarakennuksia varten. Parikkalan ensimmäisenä asemapäällikkönä toimi Matti Noa Alve, vuoteen 1932 saakka.
Sotien jälkeinen aika

Elisenvaaran risteysasema jäi luovutetulle alueelle, mutta tavaraliikenne Parikkalasta  Neuvostoliittoon alkoi heti sodan jälkeen 1945. Vuonna 1947 rakennettiin yhdysrata Simpeleeltä Lappeenrannan–Elisenvaaran radan varrelta Parikkalaan.
Henkilöliikenne entisellä Elisenvaaran radalla Suomen puolella Tiviän laiturivaihteelle, jonne matkaa oli Parikkalasta vain kolme kilometriä, lopetettiin 1948. Parikkalan rautatieasema jatkoi silti raja-asemana Neuvostoliittoon päin vielä kymmenen vuotta. Asemalla junien päihin lisättiin lisävaunut, joissa olivat Suomessa tarvitut sivupuskimet ja Neuvostoliitossa käytössä olleet automaattikytkimet. Elisenvaaran ja Parikkalan välinen rataosa on sittemmin purettu, mutta mm. ratapenkka ja -leikkaukset sekä Tiviän laiturivaihteen lastauslaituri ovat jäljellä.
Asemarakennusta laajennettiin 1949.  Parikkala muuttui uudelleen merkittäväksi risteysasemaksi, kun Karjalan radan jatkoyhteys Joensuuhun avattiin joulukuussa 1966, ensin Onkamoon 93 kilometrin päähän. Henkilöliikenne radalla alkoi toukokuussa 1967.
Parikkalan asema nykyään

Asema-alueella rakennettiin alikulkutunneli 1980, sotien jälkeen vetureiden kääntämiseksi asema-alueen kaakkoispuolelle rakennettu kolmioraide purettiin tarpeettomana Karjalan radan sähköistyksen yhteydessä 1987, Parikkalan kohdalle sähköistys tuli 1985. Asemalla otettiin käyttöön junien kauko-ohjaus 2005 ja lipunmyynti päättyi samalla. Asemarakennus ja tavarasuojarakennus myytiin yksityiskäyttöön 2007.
Parikkalan liikennepaikka on silti yhä risteysasema, jossa sähköistetystä rataosasta Kouvola–Joensuu erkanee sähköistämätön rataosa Huutokoski–Parikkala. Liikennepaikalla pysähtyvät kaikki Helsingin ja Joensuun välillä liikennöivät kaukojunat, lukuun ottamatta junaa IC 7. Parikkalan asema on myös Parikkalan ja Savonlinnan välillä liikennöivien taajamajunien toinen pääteasema.
Parikkalan rautatieasemalla on toiminut vuoden 2009 puolivälistä ravintola, joka palvelee niin matkustajia kuin paikkakuntalaisiakin.
Junien lähtöraiteet

Raiteelta 1 liikennöidään Joensuuhun.
Raiteelta 2 liikennöidään Helsinkiin. Kaksi aamuvuoroa lähtee kuitenkin raiteelta 1.
Raiteelta 3 liikennöidään Savonlinnaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parikkalan rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Paroikiá

| Paroikiá Παροικιά |
| --- | --- |
 Paroikián kaupunki.
 Paroikiá
 Koordinaatit: 37°05′09″N, 25°08′57″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Páros
Kunta:  Páros
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  6801000101
Väkiluku (2011):  4 326
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paroikiá (kreik. Παροικιά; myös Parikiá) eli Páros (Πάρος) eli Chóra (Χώρα) on Kreikan kaupunki, joka sijaitsee Pároksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Pároksen kuntaan, Pároksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kaupungin väkiluku on 4 326 (vuonna 2011). Paroikiá on Pároksen saaren pääkaupunki ja Pároksen kunnan kuntakeskus.
Paroikiá on Pároksen suurin asutus sekä kaupallinen ja kulttuurinen keskus ja pääsatama.
Maantiede

Paroikiá sijaitsee Pároksen saaren länsirannikolla luonnonsatamalahden rannalla. Paroikiá muodostaa myös laajemman Páros-nimisen kaupunkiyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Πάρου, Dimotikí Koinótita Párou), johon kuuluvat varsinaisen Paroikián kaupungin lisäksi kylät Ágios Charálampos, Chorioudáki, Élitas, Glysídia, Kakápetra, Kalámi, Kamáres, Kámpos, Koukoumavlés, Krotíri, Parásporos, Poúnta, Sarakíniko, Sotíres, Vouniá ja Voutákos, Moní Christoú Dásous -luostari sekä saari Ágios Spyrídonas. Koko yhdyskunnan väkiluku on 6 058.
Historia > Antiikki

Paroikiá on rakennettu samalle paikalle kuin saaren antiikin aikaisen kaupunkivaltion eli poliksen keskus Paros, ja se on ollut asuttu viimeistään 1000-luvun eaa. alkupuolelta. Sen asuttajat olivat kreikkalaisen perinteen mukaan alun perin arkadialaisia ja myöhemmin joonialaisia. Kaupunki vaurastui erityisesti saaren tunnetun marmorin viennillä, ja perusti omia siirtokuntia muun muassa Thasokseen ja Parioniin. 400-luvun eaa. alussa Paros oli Persian vallan alla ja myöhemmin Ateenan alaisuudessa.
Antiikin Paroksen akropoliina eli linnavuorena toimi nykyisen kaupungin vanhankaupungin kukkula, jolla sijaitsee keskiajalla venetsialaisvallan aikana rakennettu linna (Kástro). Kukkulalla sekä eri puolilla kaupunkia ja sen ympäristöä on lukuisia antiikin aikaisia jäänteitä.
Historia > Myöhempi historia

Kaupunki säilyi olemassa myöhäisantiikista bysanttilaiselle keskiajalle, joskin huomattavasti antiikin aikaista pienempänä. Antiikin aikaiselle linnavuorelle rakennettiin 1200-luvulla venetsialainen linna, johon käytettiin myös antiikin aikaisten temppeleiden ja rakennusten osia.
Nähtävyydet ja liikenne

Kaupungin vanha rakennusranta on perinteisiä kykladisia valkoisia taloja. Nähtävyyksiin kuuluvat Kástron raunioiden lisäksi Delionin eli Deloksen jumalten (tärkeimpinä Apollon ja Artemis) pyhäkön sekä Pythionin ja Asklepieionin rauniot, bysanttilaisaikainen Panagía Ekatontapylianín kirkko museoineen sekä Kástron Pyhän Konstantinuksen kirkko (Ágios Konstantínos). Kaupungissa toimii myös Pároksen arkeologinen museo.
Paroikián satamasta on yhteys Pireukseen sekä lähisaarille, kuten Náxokseen. Pároksen lentoasema sijaitsee noin 10 kilometriä kaupungista etelälounaaseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paroikiá Wikimedia Commonsissa
Kástron raunioita ja uudelleenkäytettyjä antiikin aikaisia kiviä.
Panagía Ekatontapylianín kirkko.
Soihtu

Kaksi poikaa naamiaiskulkueessa soihdut käsissään.
Kreikkalaisten kuun jumalatar Hekate soihtuineen.
Soihtu on joko kannettava tai paikallaan poltettava valaistusväline. Yksinkertaisimmillaan soihtu on puinen sauva, jonka toiseen päähän on kiedottu syttyvää materiaalia, vaikkapa hamppuköyttä, joka kastetaan palavaa ainetta (tervaa, polttoöljyä, hartsia, rikkiä yms.) sisältävään seokseen ennen soihdun sytyttämistä. Kiinteissä soihduissa polttoaineena voidaan käyttää kaasua tai vaikka tiilimurskan ja petrolin sekoitusta.
Opittuaan hallitsemaan tulta pelottivat ihmisen esi-isät villieläimiä pois alkeellisilla soihduilla ja valaisivat niillä kulkuaan yössä. Tuli antoi turvaa ja lämpöä, kohotti ihmisen muiden eläinten yläpuolelle. Tulen palvomisesta johtuen soihtuihinkin liittyi omaa magiaansa ja symboliikkaansa, joka on voimissaan vielä nykyään. Soihtu oli monien antiikin kreikkalaisten ja roomalaisten jumalten symboli, ja soihtukulkueilla oli sijansa jo roomalaisten uskonnonharjoituksessa.
Sisätilojen valaisemiseen kiinteitä soihtuja käytettiin Euroopassa aina varhaiskeskiajalle asti, myöhemmin pääasiassa ulkona, esimerkiksi linnojen ja kartanoiden pihoissa. Nykyaikana soihtujen merkitys on etupäässä symbolinen; niitä käytetään valaistukseen uskonnollisissa tai muuten juhlallisissa tilaisuuksissa sekä erilaisissa pimeällä liikkuvissa kulkueissa. Tulennielijät tarvitsevat myös taiteenlajinsa harjoittamiseen soihtuja.
Symboliikka

Soihtu on yleinen toivon ja valistuksen symboli. Nykyajan monumenteista soihtu esiintyy symbolisessa merkityksessä esimerkiksi New Yorkin Vapaudenpatsaassa, jonka naishahmo "valaisee vapaudella maailmaa". Palavilla soihduilla on tärkeä merkitys mielenosoituksissa ja mysteerikulkueissa. Niillä voidaan symboloida sekä elämää että kuolemaa. Raamatun Johanneksen ilmestyksessä on seitsemän soihtua ilmaisemassa Jumalan seitsemää voimaa.
Muinaisessa Kreikassa ja Roomassa kaksi eri suuntiin osoittavaa, ristiin kuvattua soihtua olivat surun merkki, jota hakattiin ajan hautakiviin. Alaspäin kaiverrettu soihtu symboloi kuolemaa, kun taas ylöspäin osoittava kuvasi elämää, totuutta ja liekin uudelleensynnyttävää voimaa. 
Lähi-idässä ja Rooman valtakunnan alueella vaikuttaneessa mithralaisessa uskonnossa ylöspäin kohotettu soihtu puolestaan kuvasi auringonnousua ja alaspäin käännetty auringonlaskua.
Monet poliittiset puolueet ja liikkeet ovat käyttäneet tai käyttävät soihtua tunnuksenaan, muun muassa Britannian konservatiivipuolue ja ruotsalainen Ruotsidemokraatit.
Olympiatuli paloi jo muinaisessa Kreikassa Olympian kisojen aikana. Nykyisin olympiatulen kuljettaminen olympialaisten isäntäkaupunkiin ja erityisesti sen sytyttäminen ovat suuren luokan mediatapahtuma. Uudenaikaisten olympialaisten ohjelmistossa tuli on ollut Amsterdamin kisoista 1928, ja soihtuviestin perinteen aloittivat Berliinin olympialaiset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Soihtu Wikimedia Commonsissa
Tulennielijän soihtu.
Soihtukulkue Sussexissa, Englannissa.