stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo vuonna 1945 kuolleista henkilöistä
Syyskuu

10. syyskuuta – Väinö Raitio, suomalainen säveltäjä (s. 1891)
15. syyskuuta – Anton Webern, itävaltalainen säveltäjä (s. 1883)
18. syyskuuta – Arnold Christopher Ræstad, norjalainen poliitikko (s. 1878)
19. syyskuuta – Edvard Solin, suomalainen pankin- ja yritysjohtaja (s. 1877)
22. syyskuuta – Béla Vikár, unkarilainen kirjailija ja kansanrunoudentutkija (s. 1859)
24. syyskuuta – Johannes Wilhelm Geiger, saksalainen fyysikko (s. 1882)
26. syyskuuta – Béla Bartók de Szuhafő ("Béla Bartók"), unkarilainen säveltäjä ja pianisti (s. 1881)
29. syyskuuta – Aku Valtakoski, suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja (s. 1888)
Lokakuu

2. lokakuuta – Birger Wedberg, ruotsalainen juristi ja virkamies (s. 1870)
6. lokakuuta – Johan Robert Hugo Nordenswan, suomalainen metsänhoitaja ja valtiopäivämies (s. 1864)
8. lokakuuta   – Felix Salten, itävaltalainen kirjailija (Bambi) (s. 1869)
9. lokakuuta – Alfred Ost, belgialainen taidemaalari ja olympiamitalisti (s. 1884)
10. lokakuuta – Venny Soldan-Brofeldt, suomalainen taidemaalari (s. 1863)
15. lokakuuta – Pierre Laval, Ranskan pääministeri ja Vichyn Ranskan päämies (teloitettiin) (s. 1883)
19. lokakuuta – Plutarco Elías Calles, meksikolainen poliitikko, sotilasjohtaja ja Meksikon presidentti 1924–1928 (s. 1877)
19. lokakuuta – N. C. Wyeth, yhdysvaltalainen taidemaalari ja kuvittaja (s. 1882)
24. lokakuuta – Vidkun Quisling, miehitetyn Norjan päämies (teloitettiin) (s. 1887)
30. lokakuuta – Xian Xinghai, kiinalainen säveltäjä (s. 1905)
Marraskuu

8. marraskuuta – August von Mackensen, saksalainen sotamarsalkka (s. 1849)
9. marraskuuta – Zinetullah Ahsen Böre, Suomeen muuttanut tataarikauppias ja ensimmäisen suomenkielisen Koraanin käännöksen kustantaja (s. 1886)
10. marraskuuta – Clara Tschudi, norjalainen kirjailija (s. 1856)
13. marraskuuta – Edwyn Alexander-Sinclair, brittiläinen kontra-amiraali (s. 1865)
16. marraskuuta – Kaarlo Theodor Sulin (”Kaarlo Sarkia”), suomalainen runoilija (s. 1902)
19. marraskuuta – Ilmari Florell von Delwig, suomalais-ruotsalainen paroni, oopperalaulaja ja laulupedagogi (s. 1880)
20. marraskuuta – Francis William Aston, vuoden 1922 Nobelin kemianpalkinnon saanut englantilainen kemisti (s. 1877)
21. marraskuuta – Ellen Glasgow, yhdysvaltalainen kirjailija (s. 1873 tai 1874)
28. marraskuuta – Alexander Frey, suomalainen lakimies, senaattori ja pankinjohtaja (s. 1877)
Joulukuu

4. joulukuuta – Thomas Hunt Morgan, vuoden 1933 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut yhdysvaltalainen perinnöllisyystieteilijä ja embryologi (s. 1866)
9. joulukuuta – Hans Dominik, saksalainen kirjailija ja insinööri (s. 1872)
13. joulukuuta – Juana Bormann, saksalainen keskitysleirinvartija ja sotarikollinen (s. 1893)
14. joulukuuta – Elisabeth Andrae, saksalainen taidemaalari (s. 1876)
16. joulukuuta – Giovanni Agnelli, italialainen elinkeinoelämän vaikuttaja ja Fiatin perustaja (s. 1866)
16. joulukuuta – Fumimaro Konoe, japanilainen poliitikko ja pääministeri (s. 1891)
19. joulukuuta – Signe Strömborg, suomalainen koulunjohtaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija (s. 1880)
20. joulukuuta – George S. Patton, yhdysvaltalainen kenraali (auto-onnettomuus) (s. 1885)
24. joulukuuta – Max Amann, saksalainen vesipalloilija ja olympiavoittaja (s. 1905)*
28. joulukuuta – Theodore Dreiser, yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija (s. 1871)
Enonvesi (Enonkoski)

| Enonvesi  (Saimaan järvenosa) |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo, Pohjois-Karjala, Pohjois-Savo
Paikkakunta:  Enonkoski, Heinävesi, Savonlinna ja Varkaus 
Koordinaatit:  62°09′34″N, 28°45′17″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Valuma-alue:  Heinäveden–Enonveden alue (04.22)
Lasku-uoma:  Tappuvirta, Oravin kanava, Haponlahden kanava
Järvinumero:  04.221.1.001
Mittaustietoja (järvenosa)
Pinnankorkeus:  75,8 m  
Rantaviiva:  1 408,15 km  
Pinta-ala:  208,84 km²  
Tilavuus:  1,48263862919 km³  
Keskisyvyys:  7,0994 m  
Suurin syvyys:  46,85 m  
Saaria:  1362 
 fiEnonvesi 
Enonvesi on pääosin Enonkoskella sijaitseva, Saimaaseen kuuluva iso järvi Vuoksen päävesistössä  Pyyveden ja Haukiveden välillä. Enonveteen laskee Hanhivirrassa Pyyveden kautta pääosa Oriveden ja siten myös Pielisen reitin vesistä. Heinäveden reitin vedet laskevat Kermajärven kautta Enonveden pohjoisinpaan osaan. Ylä-Enonvesi laskee järveen Enonkosken kautta. Enonvesi laskee Tappuvirran sekä nykyisin myös Oravin kanavan ja Haponlahden kanavan kautta samassa tasossa olevaan Haukiveteen.
Hanhivirran lossi toimii Enonveden eteläosassa.
Koloveden kansallispuiston vesialueet ovat osa Enonvettä. Seutu on eräs melojien suosimista Järvi-Suomen kohteista.
Enonvesi on sokkeloinen, koska saaria on paljon, ja monet järveen työntyvät niemetkin luovat kapeikkoja. Suurimpia saaria ovat Pyylinsaari (3152 ha), Vaajasalo (1220 ha), Sorsasalo (891 ha) ja Mäntysalo (750 ha). Paikallisesti Enonvedeksi, tai Ala-Enonvedeksi erotuksena Ylä-Enonvedestä, usein kutsutaan vain tässä laajasti käsitetyn Enonveden eteläisintä laajaa selkää Hanhivirrasta länteen. Pohjoisempana olevista kapeiden salmien erottamista ja saaristoisista vesialueista käytetään erillisiä nimityksiä, kuten Kolovesi, Heinävedenselkä ja Joutenvesi.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Haukiveden–Kallaveden alueen (04.2) Heinäveden–Enonveden alueella (04.22), jonka Heinäveden–Enonveden lähialueeseen (04.221) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 75,8 metriä mpy.
Miklós Kállay

| Pál Janos Ede Teleki |
| --- | --- |
 Miklós Kallay vuonna 1942.
Unkarin pääministeri
 9. maaliskuuta 1942 – 22. maaliskuuta 1944  
Edeltäjä:  László Bárdossy Ferenc Keresztes-Fischer (vt.)
Seuraaja:  Döme Sztójay
Unkarin ulkoministeri
 9. maaliskuuta 1942 – 24. heinäkuuta 1943  
Edeltäjä:  László Bárdossy Ferenc Keresztes-Fischer (vt.)
Seuraaja:  Jenő Ghyczy
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. tammikuuta 1887 Nyíregyháza, Unkari
Kuollut: 14. tammikuuta 1967 (79 vuotta) New York, Yhdysvallat
Puoliso:  Helén Kállay (1894–1945) Márta Fényes Csokalyista (1887–1961)
Tiedot
Puolue:  Yhtenäisyyden puolue
Miklós Kállay (23. tammikuuta 1887 Nyíregyháza, Unkari – 14. tammikuuta 1967 New York, Yhdysvallat) oli unkarilainen poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä toisen maailmansodan aikana 1942–1944.
Elämäkerta

Kállay oli lähtöisin vanhasta ja vaikutusvaltaisesta säätyläissuvusta. Hän toimi 1921–1929 kotimaakuntansa maaherrana (ispán) ja 1929–1931 kauppaministeriön apulaisalivaltiosihteerinä. Vuosina 1932–1935 Kállay toimi maatalousministerinä, mutta hän erosi, koska ei hyväksynyt pääministeri Gyula Gömbösin äärioikeistolaista politiikkaa.
Sen jälkeen hän oli syrjässä politiikasta, kunnes valtionhoitaja Miklós Horthy kutsui hänet pääministeriksi 9. maaliskuuta 1942. Edellinen pääministeri László Bárdossy oli vienyt Unkarin läheiseen yhteistyöhön Saksan kanssa, ja Horthy toivoi nyt Kállayn irrottavan Unkarin tästä ongelmallisesta riippuvuudesta. Kállayn hallitus suojeli Unkarin juutalaisia, jatkoi sotaa itärintamalla Neuvostoliittoa vastaan ja yritti tehdä rauhanaloitteita länsiliittoutuneiden suuntaan. Saksan johto ei ollut tähän tyytyväinen ja lopulta Saksa miehitti Unkarin maaliskuussa 1944. Kállay joutui eroamaan pääministerin paikalta 19. maaliskuuta ja yritti piiloutua saksalaisilta. Hänet kuitenkin saatiin kiinni, vangittiin ja vietiin Dachaun keskitysleiriin, sekä myöhemmin Mauthauseniin. Aivan sodan lopussa SS-joukot siirsivät hänet Tiroliin yhdessä eräiden muiden tärkeiden vankien kanssa.
Kállay vapautui toisen maailmansodan päätyttyä. Vuonna 1946 hän lähti vapaaehtoiseen maanpakoon ja asui vuodesta 1951 Yhdysvalloissa. Hän julkaisi vuonna 1954 muistelmansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miklós Kállay Wikimedia Commonsissa
| n k Unkarin pääministerit |
| --- | --- | --- |
| Vallankumous 1848 |  Batthyány  (Récsey)  Kossuth  Szemere  |  |
| Kuningaskunta (1867–1918) |  Andrássy  Lónyay  Szlávy  Bittó  Wenckheim  K. Tisza  Szapáry  Wekerle  Bánffy  Széll  Khuen-Héderváry  I. Tisza  Fejérváry  Wekerle  Khuen-Héderváry  Lukács  I. Tisza  Esterházy  Wekerle  Hadik  |  |
| Ensimmäinen tasavalta |  M. Károlyi  Berinkey  |  |
| Neuvostotasavalta |  Garbai  Peidl Vastavallankumoukselliset G. Károlyi  Pattantyús-Ábrahám  |  |
| Tasavalta (1919–20) |  Friedrich  Huszár  |  |
| Kuningaskunta (1920–1946) |  Simonyi-Semadam  Teleki  Bethlen  G. Károlyi  Gömbös  Darányi  Imrédy  Teleki  Bárdossy  Kállay  Sztójay  Lakatos  Szálasi  Miklós  Tildy  |  |
| Toinen tasavalta |  F. Nagy  Dinnyés  Dobi  |  |
| Kansantasavalta |  Dobi  Rákosi  I. Nagy  Hegedüs  I. Nagy  Kádár  Münnich  Kádár  Kállai  Fock  Lázár  Grósz  Németh  |  |
| Kolmas tasavalta |  Antall  Boross  Horn  Orbán  Medgyessy  Gyurcsány  Bajnai  Orbán  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Oulun historia

Oulu 1840-luvulla, J. Boströmin piirros
Oulun historia alkaa luonnollisesti jo kauan ennen kaupungin perustamista ja ulottuu kivikauden lopulle, jolloin kaupungin alue paljastui merestä. Pronssi- ja varhaisrautakaudella Oulujoen vesistön alueella oli vielä asutusta, mutta rautakaudella asutus hiipui. Myöhäisrautakaudella ja varhaisella keskiajalla seutu oli varsinaissuomalaisten, hämäläisten ja skandinaavien pyyntialueena. 1100-luvulta lähtien alueella kävi myös karjalaisia. Vuonna 1323 solmittu Pähkinäsaaren rauha jätti Oulujoen seudun Novgorodin vaikutuspiiriin, mutta jo vuonna 1345 Ruotsi liitti alueet Kemijokeen saakka Turun hiippakuntaan. Seuraavina vuosisatoina novgorodilaiset ja myöhemmin venäläiset tekivät hävitysretkiä Pohjanmaalle ja Ouluun saakka.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa myönsi Oululle ja muutamalle muulle Pohjanmaan asutuskeskukselle luvan toimia kauppapaikkoina vuonna 1531. Nykyisen Oulun kaupungin perusti Ruotsin kuningas Kaarle IX 8. huhtikuuta 1605, joten se on Pohjois-Suomen vanhin kaupunki. Todellinen nousukausi alkoi vuonna 1765, kun kaupunki sai ulkomaankaupan mahdollistavat tapulikaupunkioikeudet. Vuonna 1822 tulipalo tuhosi koko keskustan, ja arkkitehti Carl Ludvig Engel laati kaupungille uuden ruutukaavan.
Kivikausi

Kivikautisia löytöjä ei ole juuri Oulusta tehty, koska vesi peitti kokonaan aluetta. Kivikauden päättyessä n. vuoden 1800 eaa. rannikko oli edennyt nyky-Oulun rajojen sisälle, mutta se oli vielä n. 15 km:n päässä nykyiseltä jokisuulta. Tältä ajalta on löydetty Oulun kaupungin ja Muhoksen kunnan rajalta tunnetulta Hangaskankaalta, Peurasuolta ja Halosentörmästä kivi- ja pronssikauden taitteen tienoilta hauta- ja asunpaikkoja, joista on löydetty sekä itäistä että skandinaavista ja jopa Keski-Euroopasta peräisin olevaa pronssiesineistöä. Kivikaudella ja pronssikaudella oli Oulujoen alueella vahva asutus, jolla oli kauppayhteyksiä länteen, etelään ja itään.
Pronssi- ja rautakausi

Pronssi- ja varhaisrautakaudella Oulujoen vesistön alueella oli vielä asutusta. Rautakaudella asutus Oulujoen varressa ja rannikolla heikkeni löytöjen lukumäärän vähenemisestä päätellen. Toisaalta rautakautinen löytököyhyys voi olla osittain näennäistäkin, ja ainakin saamelaista asutusta lienee Oulujoen vesistössä ollut koko rautakauden ajan. Oulun kaupungin alueellakin Kaakkurissa on tutkittu noin vuosiin 150-500 ajoittuva kalmisto, 12 hautaa, joista löytyi runsaasti aseita ja koruja. Esineet kytkevät haudat ja niiden taustalla olleen asutuksen läntisiin, skandinaavis-eurooppalaisiin kulttuuriyhteyksiin. Kalmisto liittynee Etelä-Pohjanmaan vahvaan rautakautiseen asutukseen.
Myöhäisrautakaudella ja varhaisella keskiajalla varsinaissuomalaiset ja hämäläiset tekivät pyynti-, kauppa- ja verotusretkiä pohjoiseen. Myös norjalaisia erämiehiä liikuskeli Oulunjoen alueella 800-luvulta, mutta vilkkaampaa lienee ollut hälsinglandlaisten kalastusretkeily Perämeren piirissä. Viikingeistä (varjageista) ovat erään tulkinnan mukaan muistoina Oulun seudun vanhat Varjakka-alkuiset paikannimet.
Oulun seutu tuli 1100-luvulta lähtien Laatokan rantojen kukoistavista asutuskeskuksista pohjoiseen suuntautuneiden karjalaisten pyynti- ja kauppamatkojen piiriin. Oulujoesta tuli karjalaisten kulkureitti Pohjanlahdelle. Tästä ovat todisteena monet karjalaisperäiset asutusnimet, kuten Oulun Iinatti, joka tulee ortodoksisesta henkilönnimestä Ignatij, Ignatius. Karjalaisesta asutuksesta Oulun seudulla kertoo myös asiakirjatieto vuodelta 1345. Sen mukaan Uppsalan arkkipiispa Hemming kastoi Tornion kirkossa myös Oulussa asuneita karjalaisia roomalaiskatoliseen uskoon.
Keskiajalta 1500-luvulle

Ruotsin ja Novgorodin välillä 1323 solmitussa Pähkinäsaaren rauhassa Oulun seutu jäi perinteisen tulkinnan mukaan Novgorodin alueeksi. Nykyisin kannatusta on saanut myös käsitys, jonka mukaan Pohjois-Pohjanmaa jäi rauhansopimuksessa valtakuntien yhteisnautinta-alueeksi. Kuitenkin jo 1345 Ruotsi liitti alueet Kemijokeen saakka Turun hiippakuntaan. Alueen omistus muuttui kiistanalaiseksi, ja seuraavina vuosisatoina novgorodilaiset ja myöhemmin venäläiset tekivät hävitysretkiä Pohjanmaalle ja Ouluun saakka. Noin vuonna 1375 Oulujoen suistoon rakennettiin Oulun linnan ensimmäiset varustukset.
1400-lukua luonnehtivat venäläisten toistuvat hyökkäykset seudulle. Viimeisin ja tuhoisin tehtiin 1496, jolloin Pohjois-Pohjanmaa hävitettiin Torniosta Siikajoelle asti. Talot poltettiin, väestöä surmattiin ja vietiin vangeiksi Venäjälle. Vuosisadan vaihteen jälkeen kahakoita oli vähemmän.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa myönsi Oululle, Kemille, Torniolle ja Iille luvan toimia kauppapaikkoina vuonna 1531. 1500-luvulla Oulu oli Pohjanmaan tärkein markkinapaikka. Pitkänvihan aikana Pohjanmaan puolustusta määrättiin järjestämään Pohjanmaan käskynhaltija amiraali Pietari Bagge, jonka tehtävänä oli linnan rakentaminen Oulujoen Merikosken saareen. Linna jäi kuitenkin pahaiseksi hirsivarustukseksi. Vuonna 1595 solmitussa Täyssinän rauhassa Venäjä tunnusti Ruotsin omistusoikeuden Oulun seudun alueisiin.
Kaupungin perustaminen ja 1600-luku

Ruotsin kuningas Kaarle IX määräsi 8. huhtikuuta 1605 Isak Behmin rakentamaan varustuksen uudelleen ja perustamaan paikalle kaupungin. Seuraavana vuonna kaupungin porvareille myönnettiin kymmenen vuoden verovapaus ja 1610 Oulu sai kaupunginoikeudet. Kaupungista tuli terva- ja lohikaupan keskus. Kaupungissa oli alkuvaiheessa noin 400 asukasta.
Oulun porvareilla ei kuitenkaan ollut lupa harjoittaa ulkomaankauppaa, vaan heidän oli myytävä kauppatavaransa Tukholmaan sekä Ruotsin Itämeren satamiin ja viedä niihin puutavaraa ja tuoda sieltä Ouluun viljaa ja suolaa. Tervan, tärkeimmän vientitavaran kauppa annettiin 1648 yksityiselle tervakomppanialle ja kaupungin tervakiintiö määrättiin hyvin pieneksi. Teollisuuttakin alkoi jo syntyä 1600-luvulla, sillä vuosina 1617–1638 Plaatansaaressa toimi Suomen ainoa kiväärejä valmistanut kaira- eli poramylly. Oulun kasvu ja kehitys oli 1600-luvulla hyvin hidasta.
Keskiaikana Limingan kappelina ollut Oulu erotettiin omaksi seurakunnaksi 1606. Seurakunta kattoi Oulun kaupungin lisäksi Oulujokilaakson alueet eli myöhemmät Oulun maalaiskunnan, Muhoksen, Utajärven ja nykyisen Vaalan kirkonkylän seudun alueet, sekä Oulunsalon. Venäläisten poltettua ensimmäisen kirkon 1590 rakennettiin 1613 uusi puukirkko. Ensimmäinen pedagogio perustettiin Ouluun 1611 ja 1682 se muutettiin triviaalikouluksi.
Vuosisadan puolessavälissä kaupungissa riehui tulipalo kahteen otteeseen: vuonna 1652 suurin osa kaupungin rakennuksista paloi, linnaan johtanutta siltaa myöten. Vuoden 1655 pormestarin panimohuoneesta alkunsa saanut palo aiheutti pienemmät vahingot.
1700-luku

Seuraava suuri tuho kaupunkia kohtasi vuonna 1705, jolloin tuli pääsi irti kahteen otteeseen, kesäkuussa ja elokuussa, tuhoten yhteensä 144 taloa.
Isovihan aikana 1714–1721 Oulu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin kärsi pahoin toistuvista venäläisjoukkojen ryöstöistä ja terrorista. Oulua puolustamaan oli määrätty porvarikaarti. Maaliskuussa 1715 venäläiset polttivat jo pahoin rappeutuneen Oulun linnan. Koko Pohjois-Pohjanmaa köyhtyi ja pakolaisia vaelteli Oulun alueella runsaasti. Oululaiset porvarit ja säätyläiset pakenivat Ruotsin Länsipohjaan ja Tukholmaan. Sotavuosina viisi prosenttia kaupungin väestöstä vietiin orjiksi Venäjälle, heistä suurin osa lapsia. Yksi heistä oli Kristoffer Mikkelinpoika Toppelius, joka vuosien kuluttua pääsi palaamaan kotiseudulleen. Kristofer oli Zacharias Topeliuksen isän isoisä, ja aiheena Koivu ja tähti -satuun. Suvun kotitalo, Toppeliuksen talo on yhä jäljellä Torikadulla.
Vuoden 1705 tulipalojen ja sodan myötä kaupungin väkiluku romahti vuosisadan alun tuhannesta asukkaasta 350 henkeen. Rauhan tultua 1721 kaupunki pääsi vähitellen jaloilleen. Oulun nousukausi alkoi vuonna 1765, jolloin kaupunki sai ulkomaankaupan mahdollistavat tapulikaupunkioikeudet. Maailmalla riehuneet sodat nostivat tervanpolton uuteen kukoistukseen 1770- ja 1780-luvulla. Tervan kuljettaminen edellytti hyvää vesireittiä tervamailta tapulikaupunkiin. Sellaisen muodosti Oulujoki ja niinpä Oulussa erikoistuttiin tervakauppaan. Oulun huomattavimmat kauppiaat muodostivat 1770-luvulla kauppaseuran, joka perusti Toppilansalmen rannalle tervahovin 1777. Laivanrakennus alkoi vilkastua ja Oulun porvarit harjoittivat rahtiliikennettä Välimerelle ja Amerikkaan asti. Ruotsin vallan lopulla Oulu oli Pohjanlahden toiseksi huomattavin kauppakaupunki.
Maaherranistuin sijoitettiin Ouluun vuonna 1775, kun Oulun lääni perustettiin. Ouluun perustettiin apteekki 1762, piirilääkäri aloitti toimintansa 1773, kaupunginlääkäri 1784 ja sairaala 1792. Komea raatihuone rakennettiin 1771 ja kivikirkko 1776. 1700-luvun lopulla 3 000 asukkaan Oulu oli asukasluvultaan Turun jälkeen toiseksi suurin kaupunki, joka sijaitsi Suomeen nykyisin kuuluvalla alueella. Oulun linnan jäännökset tuhoutuivat lopullisesti 1793 salaman sytyttäessä linnoituksen ruutikellarin. Nykyisin linnasta ovat muistoina vain rauniot.
1800-luku

Suuri muutos kaupungin kehityksessä tapahtui vuonna 1822, kun tulipalo tuhosi koko keskustan. Johan Albrecht Ehrenströmin luonnoksen perusteella Carl Ludvig Engel laati 1825 sakkilautamaisen ruutukaavan, jonka ruudutuksen rikkoivat vain Kaupunginoja ja sitä ympäröivät puistot, ja jonka mukaisesti keskustan talot edelleenkin rakentuvat. Koko 1800-luvun Oulu oli ylivoimaisesti Suomen suurin tervanviejä. Krimin sodan aikana 1854 Britannian kuninkaallisen laivaston osasto poltti Oulun satamassa olleet laivat ja Toppilan sataman varaston – tervahovin, jolloin tervaa paloi tuhansia tynnyreitä. Hyökkääjät polttivat myös kolmisenkymmentä laivaa Oulun kauppalaivastosta, joka oli Turun jälkeen maan toiseksi suurin. Laivaveistämöitä – varveja – Oulussa oli lukuisia, laivoja tehtiin myös muualle vietäväksi. Laivaliikenne oli muutenkin runsasta, vuoden aikana satamassa saattoi vierailla yli 300 alusta.
Vuonna 1882 kaupungissa riehui jälleen laaja tulipalo. Vuonna 1886 rakennettiin Pohjanmaan rata, joka yhdisti Oulun Etelä-Suomeen. Tervasta siirryttiin saha-, nahka- ja elintarviketeollisuuteen, ja kaupankäynnissä nykyaikaiseen tukku- ja yksittäiskauppaan. Oulun kauppiaat perustivat vuonna 1860 Iin Kestilään höyrysahan ja Korkeasaareen perustettiin saha 1874, Toppilaan 1878 ja Varjakkaan 1900. Vuonna 1863 perustettiin Weljekset Åström Oy nahkatehdas Myllytulliin. 
Metalliteollisuuden ensimmäisiä yrityksiä olivat 1874 perustettu Oulun Konepaja, 1886 perustettu rautateiden konepaja ja 1903 perustettu Oulun rautateollisuus. Oulun villatehdas aloitti toimintansa 1896.
Katuvaloja varten saatiin sähköä vuodesta 1889 alkaen kaupungin omistamalla höyrykoneella, joka sijaitsi Kiikelinsaarella. Jo tätä ennen oli Åströmin tehtaita ja Seurahuonetta valaistu niiden omilla sähkölaitoksilla. Oulun kaupungin sähkölaitos oli valmistuttuaan neljänneksi vanhin alan yritys Euroopassa. Puuteollisuusyhtiö Ab Uleå Oy aloitti toimintansa vuonna 1912.
Ouluun perustettiin 1864 merikoulu. Samana vuonna aloitti toimintansa myös kauppakoulu. Triviaalikoulu muuttui 1800-luvulla yläalkeiskouluksi ja siihen liitettiin lukio. Tunnettu Oulu suomalainen yksityislyseo aloitti toimintansa 1872 ja se muuttui Oulun lyseoksi 1883. Suomen kolmas suomenkielinen sanomalehti Oulun Wiikko-Sanomia ilmestyi Oulussa 1829–1869 ja sen jälkeen merkittävimmäksi lehdeksi tuli 1877–1949 ilmestynyt Kaiku. Elias Lönnrotin Mehiläinen alkoi ilmestyä 1836.
1900-luvun alkupuoli

Tervan merkitys laivanrakennuksessa väheni jyrkästi, kun kaupungin uudelleen rakennettu tervahovi paloi vuoden 1901 tulipalossa. Tervahovin paloon päättyi siten myös Oulun tervaporvarien aika. Oulun kadut saivat niiden nykyiset nimet vuoden 1907 asemakaavassa. Korkeakoulupaikkakunnaksi Oulua esitettiin ensimmäisen kerran jo 1917. Oulun yliopisto aloitti toimintansa kuitenkin vasta syksyllä 1959. Vuonna 1916 kaupungissa riehui jälleen tulipalo, joka tuhosi kokonaisen korttelin ja antoi lopullisen sysäyksen vakinaisen palokunnan perustamiseksi. Suomen itsenäistymiseen ja sisällissotaan liittyvien levottomien aikojen vuoksi hanke toteutui kuitenkin vasta vuonna 1921. Kaikkiaan Oulu on palanut historiansa aikana kymmenen kertaa.
1900-luvun alkupuoli > Aseellinen itsenäisyystoiminta Oulussa

Vuosisadan vaihteen jälkeen kiristyneen poliittisen tilanteen myötä mielipiteet muuttuivat suosiollisemmkasi aseelliselle toiminnalle itsenäisyyden saavuttamiseksi. Tämä tapahtui useammassa vaiheessa.
1900-luvun alkupuoli > Aseellinen itsenäisyystoiminta Oulussa > Suurlakon aikainen kansalliskaarti

Vielä suurlakkovuonna 1905 Oulun työväestö ja perustuslaillinen porvaristo toimivat yhteistyössä venäläisiä vastaan. Marraskuussa 1905 suurlakon aikana kaupunki oli työväestön ja perustuslaillisten hallussa. Poliisilaitos, rautatieasema ja lennätin vallattiin, tieyhteydet kaupungista katkaistiin. Venäläisvaruskuntaa pysyi syrjässä tapahtumista, mutta antoi turvapaikan kaupungin santarmeille. Valta kaupungissa siirtyi kansanneuvostolle, jonka 40 jäsenestä puolet oli työväestöä, puolet perustuslaillisia. Järjestystä kaupungissa piti kansanneuvoston kansalliskaarti. Kaarti jakautui kahteen osaan, sotilaskoulutuksen saaneiden kantakaartiin ja kokemattomamman miehistön yleiskaartiin. Suurimmillaan kaartiin kuului 700 miestä, joskin aseita oli ainoastaan 50 huonokuntoista kivääriä.
Kansanneuvosto piti kaupunkia hallinnossaan viikon. Perustuslaillisten ja työväestön kesken ilmeni ristiriitoja jo lakon aikana. Maan yleisen poliittisen tilanteen kiristyessä välirikko syveni ja kaupunkiin perustettiin pian erilliset aseelliset järjestöt molemmille.
1900-luvun alkupuoli > Aseellinen itsenäisyystoiminta Oulussa > Voimaliiton Oulun osasto

Voimaliitto perustettiin ajamaan itsenäisyyttä tarvittaessa asevoimin. Oulun osasto perustettiin joulukuussa 1905. Nimellisesti toiminta oli urheilutoimintaa, peitejärjestönä oli Oulun Yleinen Urheiluseura. Aseita Voimaliitto sai aselaiva SS John Graftonin lastista, yhteensä vajaat parisataa kivääriä ja viitisenkymmentä revolveria. Voimaliitto järjesti aseharjoituksia ja urheilukilpailuja. Järjestö oli koossa ainakin kesään 1906.
1900-luvun alkupuoli > Aseellinen itsenäisyystoiminta Oulussa > Oulun punakaarti

Suurlakon jälkeen Oulun työväenyhdistyksen piirissä päätettiin tammikuun lopulla 1906 perustaa punainen kaarti. Asian järjestelyjen suhteen ei pidetty kiirettä, sillä kaartin päällikkökin valittiin vasta heinäkuussa. Punaisella kaartilla ei ollut keskeistä asemaa Oulun työväen toiminnassa, johtuen maltillisten suuresta osuudesta liikkeen johdossa. Esimerkiksi paikallinen työväenlehti Kansan Tahto käytännössä vaikeni punaisen kaartin toiminnasta. Viaporin kapinan kukistuttua elokuun alussa kaarti lakkautettiin.