stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grand Theft Auto IV: The Lost and Damned
Tarina > Juoni

Pelissä seurataan The Lost(vrt. Outlaws) -moottoripyöräjengin varajohtajan Johnny Klebitzin arkea, kun jengin johtaja Billy Grey palaa vieroituksesta. Ensi töikseen hän sanoo irti rauhansopimuksen, jonka Johnny teki The Lostin viholliskerhon, Angels of Deathin (vrt. Hells Angels) kanssa toimiessaan klubin presidenttinä Billyn istuessa tuomiotaan. Myöhemmin Billy joutuu kuitenkin uudelleen vankilaan ja syyttää tästä Johnnya, sanoen että hänet on lavastettu. Tapaus jakaa The Lostin kahteen leiriin. Pelillä on yhteys varsinaiseen Grand Theft Auto IV -peliin, koska Nikon, Luisin ja Johnnyn tarinat tapahtuvat suurimmaksi osaksi samaan aikaan. Päähenkilöillä on jopa tehtäviä, joihin kukin vaikuttaa omalla tavallaan. The Lost and Damned toisin sanoen täydentää varsinaista tarinaa kertomalla siitä, mitä Johnnylle ja Lostille tapahtui sillä aikaa kun Niko teki omia tehtäviään.
Aiheesta muualla

Grand Theft Auto IV: The Lost and Damned MobyGamesissa (englanniksi)
Rysän päällä

| Rysän päällä> Cheaters |
| --- | --- |
Tyyli:  tosi-tv
Kestoaika:  50 minuuttia
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Verkko:   Sub
Esitetty:  21. lokakuuta 2000 – jatkuu edelleen
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Rysän päällä (Cheaters) on yhdysvaltalainen tosi-tv-sarja. Ohjelman tapahtumat kuvataan Pohjois-Texasin, Dallasin ja Houstonin alueilla.
Ohjelmaa on juontanut vuosina 2000–2002 Tommy Habeeb, vuosina 2002-2012 Joel S. Greco ja vuodesta 2012 alkaen Clark James Gable. Kertojana sarjassa on toiminut Robert Magruder.
Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Yhdysvalloissa 21. lokakuuta 2000. Suomessa sarjaa esittää televisiokanava Sub.
Ohjelman idea

Ohjelman tarkoitus on selvittää pariskuntien uskottomuusongelmia. Yleensä tavallinen ihminen lähestyy ohjelmaa kirjeitse ja kertoo epäilevän elämänkumppaninsa pettävän häntä. Ohjelmassa ensin uhri kertoo omista tunteistaan ja epäilyksiä, esimerkiksi siitä että hänen elämänkumppani ei ole osoittanut tunteita viime aikoina. Sen jälkeen alkaa viikon kestävä tutkimus epäillyn liikkeistä. Ohjelman kuvausryhmä seuraa epäilyn liikkeitä videokuvaamalla, jonka aikana selviävät muun muassa missä hän liikkuu ja kuka on henkilö, jonka kanssa epäilty viettää aikaa.
Kun tutkimusaika on päättynyt, pyydetään uhri mahdollisimman pian kuvauspaikalle, jossa ohjelman juontaja kyselee hänen kuulumisia ja näyttää videokuvaa, jossa näkyy epäilyn liikkeet. Sitten kuvausryhmä selvittää, missä epäilty on juuri sillä hetkellä ja lähtevät paikan päälle. Paikan päälle saavuttuaan epäilty jää uskottomuudesta kiinni niin sanotusti "rysän päältä". Paikalla uhri ja epäilty pystyvät selvittämään halutessaan tilannetta. Ohjelman lopussa kerrotaan minkälaiset ratkaisut uhri ja epäily ovat tehneet suhdettansa koskien.
Gringos Locos

Gringos Locos -yhtye oli 1980-luvun lopun suomalaisen hard rockin vientitoivoja.
Se teki vuonna 1988 pitkän sopimuksen Polygram Internationalin kanssa. Sopimus kariutui levy-yhtiön kansainvälisen osaston lopettamiseen. Vuonna 1989 yhtye teki Atlanticin kanssa sopimuksen, joka takasi maailmanlaajuisen levityksen Punch Drunkille ja antoi Atlanticille oikeuden yhtyeen viiteen seuraavaan levyyn. Gringos Locos teki Englannissa Status Quon kanssa kuuden esiintymisen kiertueen, jolla esiinnyttiin muun muassa Wembley Arenalla. Gringos Locos esiintyi myös Yhdysvalloissa.
Yhtyeen jäseniä on sittemmin nähty muun muassa Leningrad Cowboysin ja brittiläisen Wishbone Ashin riveissä.
Yhtye julkaisi neljännen albuminsa Second Coming of Age kesällä 2009.
Kokoonpano

Richard G. Johnson – laulu
Pete (Petri) Asiala – bassokitara, taustalaulu 1987–1991
Ben Granfelt – kitara, taustalaulu 1986–1991
Muddy Manninen – kitara, steel-kitara, taustalaulu
Masa Maijanen – basso, taustalaulu 1986-1987 ja 2007–
Miri Miettinen – rummut, taustalaulu
Julkaisut

Gringos Locos (1987)
Punch Drunk (1989)
Raw Deal (1991)
Second Coming of Age (2009)
Aiheesta muualla

Gringos Locos Myspacessa (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Gringos Locos
SMK

SMK tai Smk tarkoittaa seuraavia asioita:
SMK

Sähkömarkkinakeskus
Slagsmålsklubben, ruotsalainen yhtye
Unkarilaisen yhteisön puolue, Slovakian unkarilaisten puolue
Suomen Maanviljelijäin Kauppa (myöhemmin Finvest)
SMK:n talo, Tampereella sijaitseva Suomen Maanviljelijäin Kaupan entinen toimitalo
Sacri ministerii kandidaatti -tutkinto teologisessa tiedekunnassa
Tanskan valtiollinen taidemuseo, Statens Museum for Kunst, Tanskan kansallisgalleria
Smk

Suomen markka, vanha lyhenne Smk
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”SMK”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ryta Turava

| Mitalit> Maa:   Valko-Venäjä.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Valko-Venäjä.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Valko-Venäjä.Naisten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Valko-Venäjä> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 2005 | 20 km kävely |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Göteborg 2006 | 20 km kävely |  |
Marharyta (Ryta) Mikalajeuna Turava (valkoven. Маргарыта (Рыта) Мікалаеўна Турава, ven. Маргарита (Рита) Николаевна Турова, Margarita (Rita) Nikolajevna Turova, s. 28. joulukuuta 1980 Vitsebsk, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen kilpakävelijä.
Turava sijoittui vuoden 1998 Annecyn nuorten MM-kisoissa 5 000 metrin ratakävelyssä kuudenneksi ajalla 22.06,06 ja vuoden 1999 Riian nuorten EM-kisoissa kolmanneksi ajalla 21.48,11. Hänen ensimmäiset arvokisansa olivat vuoden 2004 Ateenan kesäolympialaiset, joissa hän sijoittui 20 kilometrin kävelyssä neljänneksi ajalla 1.29.39. Seuraavana vuonna hän voitti Helsingin MM-kisoissa hopeaa ajalla 1.27.05. Vuonna 2006 Turava voitti kävelyn maailmancupin ajalla 1.26.27 ja kultaa Göteborgin EM-kisoissa ajalla 1.27.08.
Hänen siskonsa Alesja on tunnettu kestävyysjuoksija.
Ennätykset

5 000 metrin kävely: 21.32,14 (1998)
10 000 metrin kävely: 46.01,2 (1999)
10 kilometrin kävely: 42.27 (2005)
20 kilometrin kävely: 1.26.11 (2006)
HD 11964 b

| HD 11964 b> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjä(t):  Butler et al.
Löytöpäivä:  7. elokuuta 2005
Havaintomenetelmä(t):  Säteisnopeusmenetelmä
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  HD 11964
Tähden etäisyys Auringosta:  110,8 vv
Tähden massa:  1,125 M☉
Tähden spektriluokka:  G5
Tähden metallisuus:  0,17
Tähden ikä:  9,56 Gyr
Kiertoradan ominaisuudet
Isoakselin puolikas:  3,16 AU
Eksentrisyys:  0,041
Kiertoaika:  1 945 vrk
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  0,622 MJ (198 ME)
HD 11964 b on eksoplaneetta, joka löydettiin 7. elokuuta 2005. Planeetan olemassaolo varmistettiin ensimmäisen kerran Catalog of Nearby Exoplanets -julkaisussa 21. heinäkuuta 2006. Se kiertää keltaista alijättiläistähteä HD 11964 noin 110 valovuoden päässä Maasta, Valaskalan tähdistön suunnalla.
Planeetta kiertää emotähteään 0,622 AU:n etäisyydellä, ja sen kiertoaika on noin 1 945 päivää. Planeetan massa vastaa noin 0,622 Jupiterin massaa. Planeetta on todennäköisesti kaasujättiläinen.
HD 114762 b

| HD 114762 b> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjä(t):  Latham et al.
Löytöpäivä:  1989
Havaintomenetelmä(t):  Säteisnopeusmenetelmä
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  HD 114762
Tähden etäisyys Auringosta:  128,7 vv
Tähden massa:  0,84 M☉
Tähden spektriluokka:  F8V C
Tähden metallisuus:  -0,71
Kiertoradan ominaisuudet
Isoakselin puolikas:  0,353 ± 0,001 AU
Eksentrisyys:  0,3354 ± 0,0048
Kiertoaika:  83,9151 ± 0,003 vrk
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  10,98 ± 0,09 MJ (3 490 ME)
HD 114762  b on varmistamaton eksoplaneetta, joka löydettiin vuonna säteisnopeusmenetelmällä vuonna 1989. Planeetta saattaa olla ensimmäinen koskaan löydetty eksoplaneetta, mutta on mahdollista, että se osoittautuukin ruskeaksi kääpiöksi. Planeetta kiertää F-tyypin pääsarjan tähteä ja kaksoistähteä HD 114762 noin 128,7 valovuoden päässä Maasta.
HD 114762 b:n massa on noin 11 kertaa suurempi kuin Jupiterin vastaava. Mikäli se ei ole ruskea kääpiö, se on jättiläisplaneetta. HD 114762 b kiertää emotähteään noin 0,35 AU:n päässä, ja sen kiertoaika tähden ympäri on noin 84 vuorokautta.
Oslon raitioliikenne

| Oslon raitioliikenne |
| --- | --- |
 SL79-raitiovaunu 105 Grefsenissä
Tyyppi:  raitiotie
Sijainti:  Oslo, Norja
Avattu:  1875
Pysäkit:  99
Linjoja:  6
Raideleveys:  1 435 mm
Sähköistys:  750 V tasavirta, ajojohdin
Omistaja:  Sporveien
Liikennöitsijä(t):  Sporveien Trikken
Matkoja päivässä:  132 000 (2012)
Oslon raitioliikenne (norjaksi Trikken i Oslo, lyhenne sanasta elektrikk, "sähköinen") on Norjan Oslossa toimiva raitiotiejärjestelmä. Se koostuu kuudesta linjasta, joilla on 99 pysäkkiä ja 132 000 matkustajaa päivässä. Raitiotien liikennöitsijänä toimii Sporveien Trikken AS, joka on kaupungin omistaman Sporveienin tytäryhtiö. Sporveien hoitaa ratojen ja raitiovaunujen kunnossapidon Oslon liikenteestä vastaavan viranomaisen, Ruterin, sopimuksen mukaan. Järjestelmä on normaaliraiteinen ja käyttää ajojohtimesta virroitettavaa 750 V:n tasavirtaa. Varikko, vaunukorjaamot ja pääkonttori sijaitsevat Grefsenissä, joka on linjojen 13 ja 17 päätepysäkki. Toinen varikko sijaitsee Holtetissa, linjojen 18 ja 19 varrella. Tällä varikolla toimii InfraPartner-yhtiö, joka huoltaa sekä raitiotien että metron radat, ja myös Oslon Sporveienin toinen toimistorakennus sijaitsee Holtetissa.
Historia

Oslon ensimmäinen raitiolinja aloitti liikenteen vuonna 1875. Lyhyt linja kulki Homansbyenistä, keskustan itäpuolelta, Oslon läntiselle rautatieasemalle ja lisäksi siihen kuuluu keskustan itäpuolella sijaitsevan Grønlandin haara. Ensimmäiset raitiovaunut olivat hevosvetoisia teräspyöräisiä kulkuneuvoja. Ensimmäinen laajennus tehtiin vuonna 1878 uutena linjana Grünerløkkaan, keskustasta pohjoiseen.
Sähköraitioliikenne alkoi vuonna 1894 Briskerbyn ja Majorstuenin välisellä linjalla, jonka reitti kulki etelään alkuperäiseltä Homansbyenin linjalta. Loputkin hevosvetoisesta liikenteestä korvattiin sähköraitiovaunuilla vuonna 1900. Oslossa oli pitkään kaksi raitiotieyhtiötä: Grønntrikken (keltavihreällä värityksellä) ja Blåtrikken (sinisellä värityksellä). Yhtiöt yhdistyivät vuonna 1924. Raitiolinjasto jatkoi laajenemistaan 1910-, 1920-, ja 1930-luvuilla. Merkittävin laajennus oli Ekebergbanen: Oslon kaakkoisosan kukkulalle tehty linja. Tätä linjaa liikennöi eri yhtiö. Linja rakennettiin alun perin Sæteriin vuonna 1917 ja jatkettiin Ljabruun vuonna 1941. Raitiotieverkko oli suurimmillaan vuonna 1939, kun koillinen Sinsenin linja avattiin.
Toisen maailmansodan jälkeen raitioteitä alettiin vähitellen korvata linja-autoilla. Lakkautukset alkoivat vuonna 1947 ja vuonna 1960 kaupunginvaltuuston pyrkimyksenä oli lakkauttaa koko raitiotiejärjestelmä. Monta linjaa korvattiin metrolla ja linja-autojen monipuolisuus houkutteli paikallisia poliitikkoja. Kaupunginvaltuusto kuitenkin perui lakkautuspäätöksensä vuonna 1977. Tämän jälkeen tilattiin uusia nivelraitiovaunuja täydentämään ikääntyvää kalustoa. Ensimmäiset uudet SL79-raitiovaunut toimitettiin vuonna 1982.
Raitioteitä laajennettiin hieman 1990-luvulla. Aker Bryggen ylittävä raitiotie avattiin vuonna 1995, ja vuonna 1999 luoteinen Ullevålin linja jatkettiin Oslon yliopiston ohi Rikshospitaletille, uudelle kansalliselle sairaalle. Kalustoa alettiin myös uudistaa tilaamalla italialaisia kaksisuuntaisia SL95-kaksoisnivelraitiovaunuja. Vuonna 2002 raitioteille koitti jälleen vaikeat ajat. Sporveienillä oli rahapula, ja hallitus päätti sulkea suuren osan raitioteistä ja korvata ne busseilla. Tällaisen rajun toiminnanmuutoksen vuoksi täytyi kuitenkin pitää yleiskokous, jossa suurin osa lakkautuksista peruttiin. Lopulta ainoastaan pohjoisin Kjelsåsin linja suljettiin marraskuussa 2002. Vuonna 2003 Sporveieniin kuulunut raitiotiejärjestelmä erotettiin omaksi yhtiökseen, jonka nimelsi tuli Oslotrikken. Myöhemmin Oslo-etuliite jätettiin nimestä pois, jolloin yhtiön virallinen nimi lyheni muotoon Trikken. Kjelsåsin linja avattiin uudelleen vuonna 2004 tasan kaksi vuotta sulkemisen jälkeen.
Raitoteiden matkustajamäärät ovat kasvaneet huomattavasti vuodesta 2003, mutta vuorojen määrä on kasvanut vain 22,7%, sillä kaluston puute on rajoittanut raitioliikenteen laajennuksia. Uusien raitiovaunujen tilaamista suunniteltiin pitkään, mutta Ruter kertoi vuonna 2009, että tulee kestämään pitkään ennen kuin raitioliikennettä voidaan lisätä.
Linjasto

Suurin osa Oslon raitolinjoista kulkee kantakaupungin läpi, ja osa päättyy sinne. Oslossa on kuusi raitiolinjaa, jotka liikennöivät päivittäin, yleensä kymmenen minuutin välein ja iltaisin ja viikonloppuisin 20 minuutin välein. Monilla osuuksilla liikennöi vähintään kaksi linjaa. Keskustassa alueilla, joilla liikennöi ainakin kaksi linjaa, raitiovaunujen vuoroväli on korkeintaan viisi minuuttia. Liikennöitsijä kutsuu tätä "liikkuvaksi jalkakäytäväksi" (norjaksi "Rullende fortau").
Oslon merkittävimpiä raitioteitä ovat:
Ekebergin rata (Ekebergbanen) on eteläisin raitiotie, joka kulkee rinteessä Oslon vuonon itärantaa pitkin ja päättyy Ljabruun. Se oli yksi vuonna 2002 lakkautettavaksi ehdotetuista raitioteistä, mutta se päätettiin säilyttää yleiskokouksessa. Rata on oikeastaan pikaraitiotie, koska se ei kulje kadulla vaan omalla väylällään. Radalla liikennöivät linjat 18 ja 19.
Lilleakerin rata on läntisin raitiotie. Sekin on pikaraitiotie ja ainut raitiotie, joka ylittää Oslon kaupungin rajan. Radan pääteasema, Bekkestua, sijaitsee Bærumissa. Radan loppuosuus on yhteinen Kolsåsin metroradan kanssa. Lilleakerin raitiotiellä liikennöi linja 13.
Linjasto > Linjat

Linjoilla on omat tunnusvärinsä, jotka näkyvät linjakartoilla ja SL95-vaunujen linjakilvissä (eivät enää SL79:ien linjakilvssä, koska niihin on vaihdettu oranssit LED-linjakilvet). Linjat 11 ja 13 sekä 18 ja 19 ovat joko samanvärisiä tai osassa linjakartoista ne erotetaan siten, että 11 on vaaleamman vihreä kuin 13 ja 19 on oranssi. Ennen vuoden 2005 raitiotiejärjestelmän uudistusta Oslossa oli myös sininen linja 10 (Jar-Skøyen-Aker Brygge-Jernbanetorget-Ullevål-Rikshospitalet) ja punainen linja 15 (Grefsen-Trondheimsveien-Nationaltheatret-Majorstuen).
| Numero | Reitti |
| --- | --- |
11: Majorstuen –Homansbyen-Stortorvet – Grünerløkka-Torshov – Storo – Disen – Kjelsås
12: Majorstuen – Frogner – Aker brygge – Grünerløkka – Torshov – Storo – Disen – Kjelsås
13: (Bekkestua) - Lilleaker –Skøyen – Nationaltheateret – Grünerløkka – Torshov – Grefsen stasjon
17: Rikshospitalet –Ullevål – Stortorvet – Carl Berners plass – Sinsen – Grefsen stasjon
18: Rikshospitalet – Ullevål – Stortorvet – Ekeberg – Holtet – Ljabru
19: Majorstuen – Briskeby – Kansallinen teatteri – Ekeberg – Holtet – Ljabru
Bekkestua on sulkeissa, koska sinne liikennöi vain joka toinen vuoro (20 minuutin välein). Linjat 11 ja 12 on kytketty yhteen. Majorstueniin saapuva linjan 11 raitiovaunu jatkaa linjana 12 ja päinvastoin. Vastaavasti linjan 13 vaunut jatkavat linjalle 17 ja päinvastoin Grefsenin päätepysäkillä.
Koska linjat 11, 12 ja 19 ajavat Majorstuenille, jonka ympäristössä on monta uudemmille SL95-vaunuille liian tiukkaa käännöstä, näitä linjoja liikennöidään kevyemmillä SL79-raitiovaunuilla. Linjat 17 ja 18 ajavat Rikshospitaletille, joten niitä pitää liikennöidä kaksisuuntaisilla SL95-vaunuilla. Linjaa 13 liikennöidään molemmilla vaunutyypeillä, mutta SL79:t kääntyvät Lilleokerissa, koska Bekkestuassa ei ole kääntösilmukkaa.
Kalusto > Nykyinen kalusto

Oslon raitiotiejärjestelmään kuuluu 72 raitiovaunua:
40 kuusiakselista SL79-raitiovaunua (101-140). Ne ovat yksinivelisiä ja yksisuuntaisia. SL79-vaunut toimitettiin kahdessa erässä: ensimmäinen 25 vaunun erä toimitettiin vuodesta 1982 alkaen ja jälkimmäinen 15 vaunun erä vuonna 1989. Erät ovat pääosin samanlaisia, mutta niiden matkustamo on erilainen ja toisessa erässä on kaksoistakaovi. Düwag valmisti ensimmäiset kymmenen raitiovaunua Saksassa, ja loput valmistettiin ABB:n Strømmenin tehtaalla Oslon itäpuolella. Vaunut ovat 22,18 metriä pitkiä, 2,50 metriä leveitä, 3,41 metriä korkeita ja painavat 32,8 tonnia. Vaunussa on yhteensä 163 paikkaa, joista 71 on istumapaikkoja.
32 kahdeksanakselista SL95-raitiovaunua (141-172). Vaunut toimitettiin vuosina 1998-2006, ja ne ovat kaksinivelisiä ja osin matalalattiaisia. Ne ovat kaksisuuntaisia, koska niissä on ohjaamot molemmissa päissä ja ovet molemmilla puolilla. Tämän vuoksi ne voivat liikennöidä Ullevålin linjalla Rikshospitaletille ja Lilleakerin linjalla Bekkestuaan, joissa ei ole kääntösilmukkaa. SL95-vaunuilla on kuitenkin iso kääntösäde ja ne ovat painavia, joten ne eivät sovi Majorstuenin linjoille 11, 12 ja 19, koska Majorstuenin ympäristössä on tiukkoja käännöksiä ja huonokuntoista rataa. SL95:t toimitti italialainen Ansaldo/Firema (myöhemmin Ansaldobreda, nykyisin Hitachi Rail Italy). SL95 on 33,12 metriä pitkä, 2,6 metriä leveä, 3,62 metriä korkea ja painaa 64,98 tonnia. Vaunussa on yhteensä 212 paikkaa, joista 88 on istumapaikkoja.
Oslossa on myös vanhoja raitiovaunuja, joita käytetään erikoistarkoituksiin. Kesäisin raitiovaunu #70 yhdessä perävaunun 647 kanssa liikennöi aikataulun mukaisesti sunnuntaisin. Falkenried valmisti vaunun Hampurissa, Saksassa vuonna 1913 Grønntrikkenille. Se oli säännöllisessä henkilöliikenteessä vuoteen 1968 saakka ja sen jälkeen huoltoraitiovaununa. 70 kunnostettiin museovaunuksi satavuotisjuhlan kunniaksi vuonna 1994. Avoperävaunu 647 on vanhan klassisen perävaunun replika, joka rakennettiin vaunun 71 osista.
Kalusto > Tulevaisuuden kalusto

Osloon on tilattu 87 kuusiakselista CAF Urbos 100 -raitiovaunua (sarjatunnus SL18), joista ensimmäiset toimitetaan vuonna 2020, ja ne tulevat säännölliseen liikenteeseen vuonna 2022. Vaunut korvaavat kokonaan sekä vanhat SL79:t että virheelliset SL95:t. SL18-vaunut toimittaa espanjalainen CAF, ja ne ovat kaksisuuntaisia, viisiosaisia, täysin matalalattiaisia ja paljon kevyempiä ja hiljaisempia kuin SL95:t. Sporveien ja Oslo Vognselskap tilasivat SL18-raitiovaunut yhdessä vuonna 2018 ja ensimmäistä kahta vaunua kokeillaan talvioloissa 2020-2021 ennen sarjatuotannon alkua. Tämän jälkeen vaunut tulevat säännölliseen liikenteeseen. 87 vaunua on tarkoitus toimittaa ja molemmat vanhemmat vaunutyypit poistaa vuoteen 2024 mennessä.
Ensimmäiset kaksi vaunua oli tarkoitus toimittaa alun perin kesällä 2020- Toimitus on kuitenkin viivästynyt koronaviruspandemian vuoksi, sillä CAF joutui väliaikaisesti keskeyttämään tuotannon tehtaissaan.
Kalusto > Entinen kalusto

Vuosina 1952-1958 liikenteeseen tuli 50 neliakselista Høka-moottorivaunua (SM53, 204-253). Ne eivät olleet nivelvaunuja, mutta suurin osa niistä veti vastaavaa perävaunua (ST44, 551-580), jotta kuljetuskyky saatiin suuremmaksi. 11 moottorivaunua peruskorjattiin laajasti 1980-luvun puolessavälissä. Nämä vaunut saivat sarjatunnuksen SM83 ja numerot 261-271. Kaikki nämä vaunut poistettiin vuonna 2000, kun Oslon raitioteiden jännite nostettiin 600 voltista 750 volttiin.
Vuonna 1954, kun 30 Høka-vaunua oli liikenteessä, alettiin valmistaa "hybridivaunuja", joissa oli samanlainen kori kuin Høkissä, mutta vaunut olivat pienempiä ja rakennettu vanhojen kaksiakselisten raitiovunujen alustoille. Nämä vaunut saivat lempinimen "kylling" ("kananpoika") ja HØNEfossissa valmistetut uudet neliakseliset vaunut lempinimen "høne" ("kana"). Kylling-vaunut olivat liikenteessä vuodesta 1954 vuoteen 1982. Myös vastaavat perävaunut valmistettiin samalla periaatteella, mutta niitä vedettiin pääosin Høka-vaunuilla, koska ne olivat liian painavia kylling-vaunuille.
1990-luvun alussa Storon linja katkesi kääntösilmukan päästä kunnostustyön vuoksi. Tämän vuoksi Göteborgista ostettiin vanhoja raitiovaunuja yhden kruunun kappalehinnalla. Nämä vuodesta 1958 vuoteen 1962 valmistetut M25-raitiovaunut kytkettiin perät vastakkain, jolloin junan molemmissa päissä oli ohjaamo. Vaunut saivat Oslossa uuden sarjatunnuksen SM91. Vaunut olivat paremmassa kunnossa kuin ikääntyvät Høka-vaunut, joten ne korvasivat nämä. Matkustajat eivät koskaan pitäneet näistä raitiovaunuista, koska ne olivat yhtä meluisia kuin Høkat ja vaunuista pääsi poistumaan ainoastaan takaovesta, jonka matkustajat joutuivat työntämään auki käsin. Vuonna 200 sattuneen ovesta johtuneen kuolemaan johtaneen onnettomuuden jälkeen vaunuja ei käytetty enää kaksinajossa. SM91:t poistettiin lopulta marraskuussa 2002.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lipunhinnat ja aikataulut
Railfaneurope.net-kuvagalleria
Tram Travels: Sporveien trikken i Oslo (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Trams in Oslo
Museosähköraitiovaunu Oslossa
SL79
SL95. Näitä vaunuja liikennöi linjalla 12, kun Frogner plassin ja Majorstuenin välistä rataa huollettiin. Tavallisesti linjaa 12 liikennöidään SL79-vaunuilla.
Käännös suomeksi
HD 132406 b

| HD 132406 b> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjä(t):  Da Silva et al.
Löytöpäivä:  2007
Havaintomenetelmä(t):  Säteisnopeusmenetelmä
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  HD 132406
Tähden etäisyys Auringosta:  232 vv
Tähden massa:  1,09 M☉
Tähden spektriluokka:  G0V
Tähden metallisuus:  0,18
Tähden ikä:  6,4 Gyr
Kiertoradan ominaisuudet
Isoakselin puolikas:  1,98 AU
Eksentrisyys:  0,34
Kiertoaika:  2,67 v (974 vrk)
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  5,61 MJ
HD 132406 b on eksoplaneetta, joka löydettiin 20. syyskuuta 2007. Se kiertää keltaista G-tyypin pääsarjan tähteä HD 132406 noin 232 valovuoden päässä Maasta, Karhunvartijan tähdistön suunnalla.
Planeetta kiertää emotähteään 1,98 AU:n etäisyydellä, ja sen kiertoaika on noin 2,67 vuotta. Planeetan massa vastaa noin 5,61 Jupiterin massaa. Planeetta on todennäköisesti kaasujättiläinen.
Ronny Heer

Ronny Heer vuonna 2004.
Ronny Heer (s. 9. tammikuuta 1981 Wohlhusen) on sveitsiläinen  uransa päättänyt yhdistetyn hiihtäjä. Nykyisin Heer asuu Einsiedelnissä.
Yhdistetyn maailmancupissa Heer kilpaili ensimmäisen kerran Hakubassa helmikuussa 2000. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on viides sija, jonka hän saavutti kaudella 2008–2009 Seefeldin kisassa. Lisäksi hän on kilpaillut kolmissa olympialaisissa, sijoittuen parhaimmillaan yhdenneksitoista Vancouverin olympialaisten normaalikisassa.
Heer lopetti uransa vuonna 2011.
Aiheesta muualla

Ronny Heerin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
HD 125612 b

| HD 125612 b |
| --- | --- |

Löytäminen
Löytäjä(t):  Fischer et al.
Löytöpäivä:  10. huhtikuuta 2007
Havaintomenetelmä(t):  Ylikulku
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  HD 125612
Tähden etäisyys Auringosta:  172,3 vv
Tähden massa:  1,1 M☉
Tähden spektriluokka:  G3V
Tähden metallisuus:  0,24
Tähden ikä:  2,1 Gyr
Kiertoradan ominaisuudet
Isoakselin puolikas:  1,37 AU
Eksentrisyys:  0,46
Kiertoaika:  1,38 v (502 vrk)
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  3 MJ
HD 125612 b on eksoplaneetta, joka löydettiin 10. huhtikuuta 2007. Se kiertää keltaista G-tyypin pääsarjan tähteä HD 125612 noin 172 valovuoden päässä Maasta, Neitsyen tähdistön suunnalla.
Planeetta kiertää emotähteään 1,37 AU:n etäisyydellä, ja sen kiertoaika on noin 502 päivää. Planeetan massa vastaa noin 3 Jupiterin massaa. Planeetta on todennäköisesti kaasujättiläinen.
Roni Martin (albumi)

| Roni Martin Roni Martin |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2005–2010
 Julkaistu: 24. helmikuuta 2010
 Tuottaja(t): Didier Selin
 Tyylilaji: rock, flamenco, soul, pop
 Levy-yhtiö: Timmion Records
Roni Martin muut julkaisut
| Maailmasta 2004 | Roni Martin 2010 | 4 Movements for Movement 2011 |
Roni Martin on Roni Martinin soololevy, joka julkaistiin 24. helmikuuta 2010. Valtaosan levyn soittimista on soittanut Martinin lisäksi levyn tuottaja Didier Selin. Lisäksi levyllä vierailee Jukka Orma, Kaari Martin ja Antero Priha. Levyn kannessa on Rosina Wachtmeisterin maalaus Massimo Gatto Della Rocca.
Ronin kappaleista suurin osa on Ronin itsensä tekemiä. Lisäksi kappaleet Tilapäisiä, Jos pitäs ja Balladi unohtamisen helppoudesta on Roni säveltänyt yhdessä Didier Selinin kanssa.