Espanjan perimyssota
Sota, politiikka ja diplomatia > Sotaretket: 1709–1714 > Haag

Sodan alusta alkaen hollantilaisten päätavoitteena oli turvata heidän estelinnakkeensa, kuten oli säädetty – tosin epämääräisesti – Suurliiton sopimuksessa; he olivat myös huolissaan itäisestä saksalaisesta rajastaan (Klevestä etelässä Itä-Friisiaan pohjoisessa), missä heidän aiempi poliittinen ja taloudellinen dominanssinsa oli jäänyt preussilaisten uhan alle. Tämän seurauksena Espanjasta oli tullut laajalti merkityksetön Alankomaiden lainsäädäntöelimelle, joka oli enenevässä määrin katsonut suotuisaksi sopimuksen Ranskan kanssa, joka perustui Espanjan perimyksen jakamiseen arkkiherttua Kaarlen ja Anjoun herttuan kesken. Jo vuonna 1705 Ludvig XIV oli lähestynyt Liittoutuneita sodan ratkaisuehdotuksella, jolla hän yritti erottaa hollantilaiset Liitosta ja saavuttaa Espanjan jaon. Ramilliesin tappio vuonna 1706 sekä tappio Oudenaardessa ja Lillen menetys vuonna 1708 rohkaisivat Ludvix XIV:tä hylkäämään Espanjan yhtenäisyyden periaatteen. Silti dynastisista ja strategisista syistä Joosef I ja hänen ministerinsä Wienissä olivat haluttomia suomaan Filip V:lle korvauksia Italiassa, kun taas Kaarle III Barcelonassa, vuosien kamppailun jälkeen, uskoi vilpittömästi laillisiin vaateisiinsa koko Espanjasta ja sen alusmaista. Brittiläiset tukivat Habsburgeja jakamisen vastustamisessa, osaksi suojellakseen heidän Välimeren kaupankäyntiään: he olivat jo vaatimassa Menorcaa ja strategisesti tärkeää satamakaupunki Maóta itselleen, ja he olivat määrätietoisia estämään Sisilian ja Napolin joutumista Anjoun herttuan käsiin, ja siten rajoittamaan ranskalaisten merellistä vaikutusvaltaa alueella. Epätoivoisena Ludvig XIV lähetti Pariisin parlamentin puhemiehen, Pierre Rouillén, tapaamaan hollantilaisia ministereitä maaliskuussa 1709 Moerdijkiin luottaen siihen, että nämä olivat halukkaita hyväksymään edes jonkinlaisen jaon. Kuitenkin brittiläisten ja itävaltalaisten myöntymättömyys ja heidän liittolaistensa sanelemat monet ehdot romuttivat kaikki mahdollisuudet kompromissiin. Hollantilaiset, jotka olivat haluttomia neuvottelemaan ilman brittiläisten tukea, joutuivat jälleen kerran laittamaan uskonsa Suurliiton vahvuuteen.
Kun neuvottelut Rouillén kanssa kariutuivat 21. huhtikuuta, Liittoutuneet valmistautuivat jatkamaan sotatoimia, mutta Ludvig XIV:lle tämä edusti hyväksymiskelvotonta riskiä. Sen lisäksi että englantilais-hollantilainen armeija taisteli Ranskan maaperällä, koko Ranska oli hiljattain kokenut ankaran talven, joka johti laajaan sadon epäonnistumiseen ja nälänhätään; tätä vastoinkäymistä vaikeutti brittiläinen merisaarto koskien viljan tuontia. Toukokuun alussa Ludvig XIV lähetti ulkoministerinsä, Torcyn, Haagiin asioimaan Liittoutuneiden neuvottelijoiden kanssa, joita olivat Eugene, jota avusti myöhemmin kreivi Sinzendorf, keisarin puolesta; Marlborough ja whig-johtaja Charles Townshend edustamassa kuningatar Annaa; ja Heinsius, Willem Buys sekä Bruno van der Dussen hollantilaisten puolesta. Paikalla olivat myös preussilaiset, savoijilaiset, portugalilaiset ja saksalaiset edustajat. Ranskalaiset olivat toivoneet vähentävänsä Rouillélle huhtikuussa esitettyjä vaatimuksia, mutta tiedostaen Ludvig XIV:n heikkouden Liittoutuneet kannattivat erityisen ankaria ehtoja, ja 27. toukokuuta he esittivät Torcylle neljäkymmentä artiklaa Haagin alustavasta rauhansopimuksesta, joista tärkein oli englantilais-habsburgilainen vaatimus, joka edellytti Filip V:n antamaan koko Espanjan monarkian Kaarle III:lle ilman kompensaatiota. Vastineeksi Liittoutuneet tarjosivat kahden kuukauden kestävää aselepoa. Tuon ajan kuluessa Ludvig XIV:n tuli vetää joukkonsa Espanjasta ja pyytää Filip V:tä luopumaan Espanjan valtaistuimesta. Laajalti hollantilaisten vaatimuksena – tosin brittiläisten tukemana – Ludvig XIV:n tuli luovuttaa kolme ranskalaista ja kolme espanjalaista kaupunkia ”takuuksi” taatakseen tämän pojanpojan myöntymisen. Jos Filip V kieltäytyisi luopumasta vaateistaan rauhanomaisesti, oli ranskalaisten määrä liittyä Liittoutuneisiin ja väkisin ajaa Bourbonin vaatija niemimaalta tai muuten kohdata uusinta sodasta Flanderissa, tosin nyt ilman kaupunkeja jotka he olivat luovuttaneet. Hollantilaisille ministereille nämä ehdot takasivat sen ettei Ranska voisi hyötyä rauhasta ja toipua sillä aikaa kun Suurlitto jatkaisi sotaa Espanjassa.
Ludvig XIV oli ollut halukas hyväksymään suurimman osan vaatimuksista, mukaan lukien vaatimuksen luovuttaa useita linnakkeita hollantilaisille, luovuttaa Strasbourg ja monet oikeutensa Alsacessa mukautuakseen Reichsbarriereen keisarikunnan länsirajalla, ja tunnustaa protestanttinen vallanperimys Englannissa, mutta hän ei voinut hyväksyä Espanjaa koskevia ehtoja, ja kesäkuun alussa kuningas hylkäsi julkisesti alustavan rauhansopimuksen pyytäen alaisiaan valmistautumaan uuteen vastarintaan. Kaikesta huolimatta ranskalaisten joukkojen ollessa paineen alla muilla rintamilla Ludvig XIV oli halukas taktikoimaan rauhaa Filip V:n kustannuksella, ja kun alustava sopimus oli hylätty, hän veti suurimman osan armeijastaan pois Espanjasta rohkaistakseen pojanpoikansa vapaaehtoista abdikaatiota. Kuitenkin tähän mennessä Ludvig XIV:llä oli paljon vähemmän vaikutusvaltaa Filip V:een kuin mitä Liittoutuneet käsittivät, eikä Espanjan kuningas, nyt tiukasti vakiintunut valtaistuimellaan ja nauttien alaistensa tuesta, voinut sallia Espanjan luovuttamista.