stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lääketieteellinen röntgenkuvaus
Tomografiakuvaukset terveydenhuollossa

Röntgenosastoilla on pystytty kuvaamaan leikekuvauksia jo ennen tietokonetomografian yleistymistä. Perinteisissä tomografiakuvauksissa pystyttiin vähentämään päällekkäisien rakenteiden kuvautumista samalle tasolle ainakin jonkin verran. Tomografiakuvauksissa fokusoitiin kuvausalueen yksi taso tarkasti, jolloin rakenteet muilla tasoilla häivettyivät osittain ja valittu kuvaustaso kuvautui tarkkarajaisesti. Tomografiakuvauksia pystytään ottamaan laitteesta riippuen lineaariliikkeessä ja ympyräliikkeessä. Ympyräliikkeessä säteilyn lähde ja filmi pyörivät potilaan ympärillä, lineaariliikkeessä putki ja filmi liikkuvat suoraa pitkin. Erityisesti lineaariliikkeellä otetuissa tomografiakuvissa muodostui usein häiritseviä varjoja kuvaustason ulkopuolisista elimistä. Perinteisistä tomografiakuvauksista ortopantomografia on säilynyt digitalisoituneena versiona yleisenä tutkimuksena vielä 2010-luvulle. Suomessa esimerkiksi tehdään 200 000 ortopantomografiatutkimusta vuosittain. Panoraamakuvauksissa voidaan käyttää hartiaviittaa lyijysuojaimena kuvausalueen ulkopuolella. Nykyaikainen hampaiden panoraamakuvaus (eli ortopantomografia, OPTG) perustuu suomalaisen professorin Yrjö Paateron ja diplomi-insinööri Timo Niemisen kehitysyöhön.
Nykyisin leikekuvauksia tehdään suurimmaksi osaksi omalla tietokonetomografia (engl. Computed tomography, CT) modaliteetillä. Tietokonetomografiat ovat alkaneet yleistyä sairaaloissa 80-luvulta saakka. CT-kuvauksissa perinteisistä röntgenkuvauksista poiketen potilas makaa pöydällä, joka liikkuu donitsimaisen kuvauslaitteen reiän läpi. CT-kuvauksissa ei esiinny minkäänlaista päällekkäin projisoitumista, ja tekniikalla saatujen kuvien erotuskyky on erittäin hyvä. Tekniikassa röntgenputken tuottama säteily rajoitetaan ohueksi huiskaksi (engl. fan-beam). Kohde kuvataan useasta eri kulmasta ja eri suunnista tehdyt projektiomittaukset tuovat oman lisänsä jokaiseen kuvasolun lukuarvoon. CT-laite siis mittaa kunkin kuvasolun vastaavan absorptiokertoimen ja muuttaa sen CT-asteikolle. CT-arvo, jota kutsutaan Hounsfieldin luvuksi vaihtelee ihmiskudoksissa tyypillisesti -1000 ja 0 välillä. -1000 Hounsfieldiä vastaa ilman absorptiokerrointa ja 0 veden. Leikekuvan laskentaa kutsutaan takaisinprojisoinniksi. Kuvaelementtien summauksien jälkeen kunkin kuvaelementin arvo voidaan ratkaista matemaattisesti ja tuottaa näin kolmiulotteista kuvainformaatiota. CT-laitteiden kehitys on modaliteetin yleistyttyä ollut todella voimakasta. Laitteet ovat muun muassa nopeutuneet niin, että yhden leikkeen mittausaika on alle sekunti. Nykyisin CT-laitteet pystyvät kuvaamaan spiraalimaisella radalla kuvauskohteen liikkuessa pysähtymättä kuvauslaitteen läpi, jolloin kuvaus on jopa kymmenen kertaa tavanomaista nopeampaa ja esimerkiksi hengityksestä johtuvat kuvahäiriöt vähenevät.
Röntgenkuvaukset joukkoseulonnoissa

Pienoisröntgenkuvia on käytetty paljon tuberkuloosin seulontaan ja seuraamiseen. Kuvauksessa on käytetty alun perin läpivalaisulaitetta, jonka varjostimille muodostama röntgenkuva pienennettiin optisesti filmikoolle sopivaksi ja kuvattiin sitten tavallisella kameralla. Menetelmän ansiosta päästiin pieniin filmikustannuksiin, ja tavallisiin keuhkokuviin verrattuna tutkimusmääriä pystyttiin moninkertaistamaan edullisten kustannuksien ansiosta. Suomeen ensimmäinen pienoisröntgenkuvauslaitteisto hankittiin vuonna 1940. Menetelmän huonona puolena oli suurehko sädeannos. 1977 tehdyissä mittauksissa keskimääräinen pinta-annos annos oli 5,2 mGy. Suurimmillaan 70-luvulla pinta-annos saattoi olla 10 mGy, aikaisimpina vuosikymmeninä vieläkin enemmän. Nykyisin annos vastaavissa tutkimuksissa on suhteellisen pieni, mutta edelleen tavallista keuhkokuvaa yli 50 prosenttia suurempi.
Mammografiaseulontaa tehdään mammografiakuvauksella. Mammografia on rinnan röntgenkuvaus, jonka avulla tutkitaan rinnan kasvaimia ja muutoksia. Seulonnan tavoitteena on rintasyöpien varhainen löytäminen ja hoitaminen ja siten väestön rintasyöpäkuolleisuuden alentaminen. Mammografiaseulonnan vähentää tutkimuksien mukaan rintasyövästä johtuvia kuolemia, kun seulonnat tehdään 40–74-vuotiaille naisille. Mammografiaseulonnoissa kuvataan rutiinisti ap- ja viistoprojektiot.
Röntgenkuvaus sädehoidossa

Röntgenkuvauksia käytetään lääketieteessä myös sädehoidon apuvälineenä paikanvarmennukseen, eli siis ”tähtäämiseen”. Sädehoidossa ei käytetä nykyisin parantavana muotona röntgenhoitoja, vaan lineaarikiihdyttimillä tuotettua korkeaenergiaisempaa säteilyä. Sädehoidossa potilaalle annetaan erittäin suuri sädeannos, joskus jopa 80 Gy pitkänä, joskus usean viikon ajanjaksona. Sädehoitoa annetaan vielä yleensä usealta eri suunnalta jokaisella hoitokerralla, joten sädetettävän kohteen paikan varmennus on tärkeää. Hoitokenttiä voidaan varmentaa kuvaamalla potilasta joko hoidonaikaisilla säteillä (Electronical portal imaging, EPI) tai röntgensäteillä (On-board imaging, OBI). EPI-kuvaukset eivät ole röntgenkuvausta, ja ne ovat laadultaan heikompia, koska niissä säteily on erittäin läpitunkevaa megavoltti-luokkaa (MV). OBI-kuvaukset tehdään lineaarikiihdyttimeen integroidulla röntgenkuvauslaitteella. Hoitokohteen varmennuskuvauksia vertaillaan annossuunnittelukuvauksiin luisien rakenteiden tai röntgenpositiivisien merkkikohteiden avulla. Esimerkiksi eturauhasen syövässä hoitokohde voidaan varmentaa eturauhaseen kajoavasti laitettuihin kultajyviin.
Eläinröntgenkuvaus

Röntgenkuvaus on eläinlääketieteen diagnostiikan yleisemmin käytettyjä menetelmiä. Röntgenkuvaus on halpa tapa saada eläimestä diagnostista informaatiota, eikä menetelmä vaadi leikkausta tai muuta kajoamista eläimen sisälle. Vaikka röntgentutkimus on kivuton, eläin täytyy silti usein rauhoittaa tai nukuttaa kuvauksen onnistumiseksi. Eläinlääketieteessä tehdään maailmanlaajuisesti ihmisten terveydenhuoltoon verrattuna paljon turhia tutkimuksia, joista ei ole mahdollista saada diagnollisesti hyödyllistä tietoa.
Suomessa tehdään vuosittain yli 100 000 eläinröntgentutkimusta. Röntgenkuvan onnistumisen kannalta on tärkeää, että eläin pidetään tutkimuksen aikana liikkumattomana. Kiinnipitäjinä toimivat yleensä henkilökunta tai eläimen saattajat. Uusintakuvauksien tarvetta voidaan vähentää rauhoittamalla eläin tutkimuksen ajaksi. Vaikeiden tutkimusolosuhteiden takia säteilyturvallisuus ei aina toteudu eläinröntgenissä. Tämän vuoksi on tärkeää kiinnittää huomiota henkilökunnan, kiinnipitäjien ja muiden henkilöiden säteilyturvallisuudesta ja käyttää säteilysuojaimia. Nykyisin tavallisten röntgenkuvauksien lisäksi eläinröntgenkuvauksia tehdään eläimille rakennetuilla tietokonetomografialaitteilla.
Läpivalaisututkimukset

Läpivalaisututkimuksissa potilaasta otetaan yhden kuvan sijasta läpivalaisulaitteella reaaliaikaista kuvasarjaa. Tämä on hyödyllinen menetelmä erityisesti radiologisissa ja kardiologisissa angiografiatutkimuksissa sekä toimenpideiden ohjauksessa. Läpivalaisututkimukset ovat vähentyneet huomattavasti tietokonetomografian, sekä ultraääni- ja magneettikuvausten yleistettyä. Jopa aiemmin yleiset urogenitaalialueen läpivalaisututkimukset ovat väistyneet uusien kuvantamismenetelmien tieltä, mutta toimenpiteissä läpivalaisua edelleen käytetään. Esimerkiksi Suomessa kaikista lääketieteellisistä röntgentutkimuksista radiologiset ja kardiologiset toimenpiteet ja angiografiatutkimukset kattavat alle kaksi prosenttia kaikista röntgentutkimuksista. Maailmalla luku vaihtelee 1,3–3,8 prosenttia. Keuhkojen röntgenkuvaukset läpivalaisulaitteella saattavat kuitenkin olla vielä melko yleisiä maissa, joissa lääkäreitä on vähemmän väkiluun suhteutettuna kuin länsimaissa tai Japanissa.
Säteilysuojaus röntgenkuvauksissa

Säteilysuojauksen tarkoituksena on ehkäistä potilaalle ja kiinnipitäjille röntgensäteilystä aiheutuvia haittavaikutuksia. Säteilysuojelu toteutuu ICRP:n määritelmän mukaisesti, jos:
Röntgenkuvauksesta saatava hyöty on suurempi kuin siitä aiheutuva haitta (oikeutusperiaate).
Yksittäisessä kuvaustilanteessa säteilyaltistus pidetään niin pienenä kuin kohtuudella on mahdollista (optimointi- tai ALARA-periaate).
Säteilynkäyttötilanteessa työntekijöiden säteilyaltistus ei ylitä vahvistettuja annosrajoja (yksilönsuojaperiaate).
Oikeutusperiaatteen toteutumisessa potilaan lähettävällä lääkärillä on tärkeä asema. Lähettävällä lääkärillä on oltava perustiedot säteilyn terveysvaikutuksista ja pyytämänsä tutkimuksen säteilyannoksesta. Potilaan huolellinen kliininen tutkiminen voi osoittaa, että röntgenkuvausta ei välttämättä tarvita. Lähettävän lääkärin on otettava huomioon myös potilaan aikaisemmat tutkimukset ja vaihtoehtoiset tutkimusmenetelmät, kuten mahdollisuuden ultraääni- tai magneettikuvaukseen, jotta hän voi tehdä oikeutettuja röntgenlähetteitä potilaalleen. Lähettävän lääkärin tulee myös varmistaa, onko potilas raskaana.
Kuvaustilanteessa röntgenhoitajan täytyy ALARA-periaatteen mukaisesti suorittaa tutkimus niin pienellä säteilyannoksella, kuin on kohtuudella mahdollista (ALARA = As Low As Reasonably Achievable). Röntgenhoitajan on valittava tutkimuskohtaisesti oikeanlaatuisen jännitteen kuvaukseen ja sopiva määrä virtaa, jotta säteilyannos on mahdollisimman pieni, mutta kuva diagnostinen. Röntgenhoitaja valitsee sopivan kuvausetäisyyden ja lisäsuodatuksen kuvauskohtaisesti. Kuvausalue on rajattava tarkasti säderasituksen pienentämiseksi. Kuvat olisi hyvä saada onnistumaan ensimmäisellä kerralla. Uusimisen välttäminen on tärkeää säteilyturvallisuustyötä. Säteilysuojia on käytettävä aina, kun se on mahdollista. Jos potilaan kiinnipitämiseen tarvitaan avustaja, on hänetkin asianmukaisesti suojattava. Kiinnipitäjänä tulisi toimia ensisijaisesti omainen, eikä röntgenkuvausyksikön henkilökuntaa. Röntgenkuvausyksikön henkilökunta vielä varmistaa, että potilas tai kiinnipitäjä ei ole raskaana.
Yksilönsuojaperiaate koskee työntekijöiden säteilyaltistusta. Röntgenkuvaustilanteet, -laitteet ja -työskentelytavat on järjestettävä niin, että lainsäädännössä määriteltyjä annosrajoja ei missään olosuhteissa ylitetä. Annosrajat eivät rajoita potilasta lääketieteellisissä tutkimuksista tai hoidoissa.
Säteilysuojaus röntgenkuvauksissa > Säteilysuojaimet

Röntgenkuvausta suorittavan röntgenhoitajan tulisi käyttää säteilysuojaimia aina, kun sädeherkät elimet ovat lähellä sädekenttää. Myös lapsipotilailla tulisi käyttää aina säteilysuojaimia.
Säteilysuojaimia on saatavilla useista erilaisista materiaaleista valmistettuna. Yleisimmät käytetyt materiaalit ovat lyijyvinyyli, lyijysekoitteet ja lyijyttömät materiaalit. Lyijyvinyyli on ympäristölle haitallista, minkä vuoksi on kehitetty ympäristöystävällisempiä sädesuojia. Lyijysekoitesuoja on noin 30 prosenttia lyijyvinyylisuojaa kevyempi ja sisältää vähemmän ympäristölle haitallista lyijyä. Lyijyttömät säteilysuojaimet tehdään nimensä mukaisesti muusta materiaalista kuin lyijystä. 0,5 mm lyijyä vastaava suojaus vaimentaa 97 prosenttia säteilystä itse sädekentässä ja 99 prosenttia hajasäteilystä jännitteen ollessa 80 kV. Lyijyttömiä suojia ei voi käyttää isotooppilääketieteessä, sillä ne eivät suojaa gammasäteilyltä.
Säteilysuojat voidaan puhdistaa käsin haalealla saippualiuoksella. Kaikille materiaaleille ei sovi esimerkiksi alkoholipuhdistus. Säteilysuojia tulee säilyttää niille tarkoitetuissa telineissä, jotta ne säilyvät ehjinä. Ne tarkastetaan vuoden välein. Suojat tarkastetaan silmämääräisesti ja röntgensäteillä, jotta havaitaan mahdolliset reiät ja murtumat.
Röntgenkuvausten haittavaikutukset

Ionisoivan säteilyn, kuten röntgensäteilyn haittavaikutukset jaetaan kahteen ryhmään: deterministisiin eli välittömiin vaikutuksiin, jotka johtuvat suuresta määrästä solukuolemia, ja stokastisiin eli satunnaisiin vaikutuksiin, jotka syntyvät perimämuutoksista yhdessä tietyssä jakautumiskykyisessä solussa. Deterministisiä vaikutuksia ilmenee enää harvoin röntgenissä, mutta niitä on raportoitu esimerkiksi Yhdysvalloissa toimenpideradiologissa. 10.–17. raskausviikolla olevan naisen sikiölle voi aiheutua aivovamma, jos sikiön aivojen annos ylittää 100 mGy esimerkiksi äidin lantion alueen kuvauksissa.
Stokastiset haittavaikutukset voivat periaatteessa syntyä miten pienestä säderasituksesta tahansa. Ainoastaan todennäköisyys vaikutukseen kasvaa sädeannoksen kasvaessa. Haittavaikutus perustuu ionisoivan säteilyn kykyyn katkaista DNA-molekyylin juoste. Useimmiten solu osaa korjata DNA-katkoksen, mutta joskus solu korjaa DNA:n ”väärin”, jolloin voi syntyä syöpäsolun esiaste. Usein muuttuneesta DNA:sta seuraa hallittu solukuolema. Hyvin pienten sädeannosten vaikutuksesta ei tilastollisista syistä voida koskaan saada tarkkaa tietoa, vaan pienissä sädeannoksissa on turvauduttava teoreettisiin malleihin.
Röntgenkuvausten haittavaikutukset > Haittavaikutuksien todennäköisyys

Säteilyn haittavaikutusten todennäköisyys kasvaa säderasituksen kasvaessa. Potilaan ikä vaikuttaa myös riskiin. Alle 35-vuotiailla on suurempi elinikäinen riski sairastua syöpään röntgentutkimuksesta saamastaan säteilystä. Käytännössä todennäköisyys sairastua syöpäsairauksiin röntgenkuvantamisen takia on kuitenkin pieni. Vuosittain ihminen saa keskimäärin 1,7 millisievertin efektiivisen annoksen säteilyä, josta suurin osa on luonnon omaa taustasäteilyä. Noin 100 mSv:n annos johtaa havaittavaan todennäköisyyteen sairastua syöpään.
Röntgenkuvausten haittavaikutukset > Tutkimuskohtaisia sädeannoksia terveydenhuollossa

Taulukossa esitetyt tiedot vastaavat Säteilyturvakeskuksen selvityksen mukaan keskimääräistä suomalaisen säteilyaltistusta. Sädeannoksissa voi olla huomattavia paikkakohtaisia eroja. Yli 30 prosentin vaihtelu ei ole harvinaista. Potilaan paksuus vaikuttaa huomattavasti kuvauksessa käytettävään annokseen. Hoikalla potilaalla pienempi sädeannos riittää diagnostisen kuvanlaadun saavuttamiseen. PA-suunta tarkoittaa kuvausta röntgenputki potilaan selän puolella. YK:n maailmanlaajuisen raportin mukaan ihminen saa kaikista röntgentutkimuksista keskimäärin 0,4 mSv säteilyä vuosittain. Suomessa vastaava luku on 0,5 mSv Säteilyturvallisuuskeskuksen selvityksen mukaan. Molemmista luvuista puuttuu isotooppikuvaukset, joita ei siis pidetä röntgentutkimuksina. Suomessa kaikista röntgentutkimuksista saatava säteily kattaa noin 13,5 prosenttia kokonaissäteilystä ja maailmalla keskimäärin 14,2 prosenttia ihmisen vuotuisesta kokonaissäteilyannoksesta. Vaikka määrällisesti tavallisia röntgenkuvauksia tehdään enemmän kuin tietokonetomografia tutkimuksia, niin silti tietokonetomografiatutkimuksien säteilyannos tekee merkittävämmän osuuden kokonaissädeannokseen kuin tavalliset röntgenkuvaukset.
| Röntgentutkimus | Efektiivinen annos (mSv) | Annosta vastaava määrä PA-suunnan keuhkokuvia | Annosta vastaava aika luonnonsäteilyyn verrattuna Suomessa |
| --- | --- | --- | --- |
| Tavanomainen hammasröntgenkuvaus | 0,01 | 0,3 | 1 päivä |
| Raaja, esim. polvi | 0,01 | 0,3 | 1 päivä |
| Nenän sivuontelot | 0,03 | 1 | 4 päivää |
| Keuhko (PA) | 0,03 | 1 | 4 päivää |
| Keuhko (PA- ja sivukuva) | 0,1 | 3 | 12 päivää |
| Kallo (PA- ja sivukuva) | 0,1 | 3 | 12 päivää |
| Keuhkojen pienoisröntgen | 0,18 | 6 | 18 päivää |
| Kaularanka | 0,2 | 7 | 24 päivää |
| Mammografia | 0,3 | 10 | 4 kuukautta |
| Rintaranka | 1 | 30 | 4 kuukautta |
| Lantio | 1 | 30 | 4 kuukautta |
| Lanneranka | 2 | 70 | 8 kuukautta |
| Vatsan röntgenkuvaus | 2 | 70 | 8 kuukautta |
| Vertailuannoksia muissa radiologisissa tutkimuksissa | Efektiivinen annos (mSv) | Annosta vastaava määrä PA-suunnan keuhkokuvia | Annosta vastaava aika luonnonsäteilyyn verrattuna Suomessa |
| --- | --- | --- | --- |
| Kaikki ultraääni ja magneettitutkimukset | 0 | 0 | - |
| Pään tietokonetomografiatutkimus (CT-tutkimus) | 2 | 70 | 8 kuukautta |
| Kolongrafia läpivalaisumenetelmällä | 8 | 280 | 2,5 vuotta |
| Keuhkojen CT-tutkimus | 9 | 300 | 3 vuotta |
| Vatsan CT-tutkimus | 12 | 400 | 4 vuotta |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lääketieteellinen röntgenkuvaus Wikimedia Commonsissa
Maailman ensimmäinen röntgenkuva "Hand mit Ringen". Kuvan otti Wilhelm Röntgen vaimonsa kädestä.
Varhainen röntgenkuvausmenetelmä Crookesin katodisädeputkella 1800-luvun lopulta.
Toiseen maailmansotaan ajoittuva röntgenkuvaustilanne.
Hampaiden panoraamakuvaustilanne Yhdysvaltain laivaston esittelemänä.
Sivuikkunallisen röntgenputken rakenne: (K) katodi, (A) anodi, (C) jäähdytysjärjestelmä, (W in ja W out) kiertovesi, (X) röntgensäteilyä, (Uh) katodin hehkutusjännite ja (Ua) säteilytysjännite.
Röntgenkuvaushuone, jossa liikuteltava röntgenputki osoittaa kiinteään pystykuvaustelineeseen. Telineen takana näkyy röntgengeneraattori lattiatasolla.
Polven röntgenkuvaustilanne, AP-suunnan (etukuva) kuvaus maaten.
Valmis polven AP-kuva.
Hampaiston suunsisäinen projektioröntgenkuvaus.
Ortopantomografiakuva, koko hampaisto kuvautuu tasaisena rivistönä ilman merkittäviä päällekkäisyyksiä. Myös leuan muut luut kuvautuvat tutkimuksessa.
Viistoprojektio mammografiakuvauksessa.
Lineaarikiihdytin, jonka sivuilla on integroitu röntgenkuvausjärjestelmä.
Koiran vasemmassa (röntgenkuvassa oikealla puolella) lonkkaluussa on lonkkaproteesi.
Lyijylasi röntgenkuvaushuoneen ja säätötilan välissä suojaa henkilökuntaa hajasäteilyltä.
Solun DNA:n yksinkertaistettu malli. DNA voi vahingoittua vuorovaikutuksessa röntgensäteilyn kanssa.
Karl-Åke Asph

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ruotsin voittoisa 4 x 10 km:n viestinellikko Innsbruckin vuoden 1964 olympialaisissa. Karl-Åke Asph kuvassa lähimpänä oikealla. |  Ruotsin voittoisa 4 x 10 km:n viestinellikko Innsbruckin vuoden 1964 olympialaisissa. Karl-Åke Asph kuvassa lähimpänä oikealla. |  Ruotsin voittoisa 4 x 10 km:n viestinellikko Innsbruckin vuoden 1964 olympialaisissa. Karl-Åke Asph kuvassa lähimpänä oikealla. |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | 4×10km |  |
Karl-Åke Asph (s. 2. helmikuuta 1939 Avesta) on entinen ruotsalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja, joka kilpaili 1960-luvulla. Hän voitti kultaa vuoden 1964 talviolympialaisissa Innsbruckissa 4×10km viestissä.
Karl-Åke Asph edusti urallaan IFK Moraa hiihdon lisäksi myös suunnistuksessa ja pitkien matkojen juoksussa. Hän edusti Ruotsia voittoisassa 4 x 10 kilometrin viestihiihdossa, jossa hän hiihti avausosuuden. Hän oli mukana myös vuoden 1966 Oslon MM-hiihtojen 4 x 10 kilometrin viestijoukkueessa, joka sijoittui kisassa neljänneksi. Kansallisesti hän saavutti kaksi Ruotsin mestaruushiihtojen pronssia, voitti kolme kertaa viestihiihdon Ruotsin mestaruuden IFK Moran joukkueessa ja vuonna 1968 Vaasa-hiihdon joukkuemestaruuden Moran joukkueessa. Hänen oma paras sijoituksensa Vasahiihdossa oli seitsemäs vuoden 1968 hiihdossa.
Asph sijoittui vuoden 1967 Salpausselän kisoissa 15 kilometrin hiihdossa neljänneksi.
Karl-Åke Asph voitti vuonna 1967 Lidingö-juoksun.
Suunnistuksessa hänen paras saavutuksensa oli nuorten Ruotsin mestaruushopeaa sekä juoksussa vuoden 1967 Lidingö-juoksun voitto.
Asph kouluttautui liikunnanopettajaksi Tukholman voimistelu- ja urheilukorkeakoulussa ja työskenteli aina eläköitymiseensä asti liikunnanopettajana Morassa.
Fullerin teologinen seminaari

| Fullerin teologinen seminaari |
| --- | --- |
 Fullerin teologisen seminaari Payton Hall.
 engl. Fuller theological seminary 
Perustettu:  1947
Sijainti:  Pasadena, Kalifornia 
Osoite:  135 N. Oakland Ave.
Sivusto:  https://www.fuller.edu
Fullerin teologinen seminaari (engl. Fuller theological seminary) on evankelinen tunnustuskuntien välinen oppilaitos, joka tarjoaa muodollista koulutusta kristityille johtajille. Fullerin seminaarissa tarjotaan tutkintoon johtavaa koulutusta- sekä jatko-opintoja. Vuosien varrella seminaarissa on ollut 44 000 opiskelijaa 80 maasta ja 113 kirkkokunnasta.
Fullerin teologinen seminaari perustettiin Kalifornian Pasadenaan vuonna 1947. Seminaarin perustajia olivat radioevankelista Charles E. Fuller sekä Harold John Ockenga. Ockenga toimi seminaarin ensimmäisenä opettajana. Myöhemmin opettajana on toiminut muun muassa Carl F. H. Henry.
Viitasaaren reitin valuma-alue

| Viitasaaren reitin valuma-alue  (1>  jakovaihe: 14.4) |
| --- | --- |
 Topografinen kartta Kymijoen vesistöalueesta.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi, Keski-Pohjanmaa, Pohjois-Pohjanmaa, Pohjois-Savo
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
1. jakovaihe:  Viitasaaren reitin valuma−alue (14.4)
Vesistöjako:  Keiteleen eteläosan alue (14.41), Keiteleen keskiosan alue (14.42), Keiteleen pohjoisosan alue (14.43), Kivijärven−Vuosjärven alue (14.44), Isojoen–Jääjoen v-alue (14.45), Enonjärven valuma-alue (14.46), Koliman alue (14.47), Alvajärven valuma-alue (14.48), Saanijärven valuma-alue (14.49)
Laskujoki:  Äänekoski Kuhnamoon
Vesistön pääreitti:  Kymijoen alue ←Suur-Päijänteen alue ←Leppäveden–Kynsiveden alue ←Viitasaaren reitin valuma-alue
Laskupaikka:  Äänekosken keskustaajama, Äänekoski 
Koordinaatit:  62°35′56″N, 25°44′06″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  6 265,31 km²  
Järvisyys:  17,41 % 
Alueen pituus:  190 km  
Alueen leveys:  80 km  
Pääuoma:  yli 530 km  
Keskiylivirtaama:  83,3 m³/s (MHQ) (1934–1970 )
Keskivirtaama:  48,5 m³/s (MQ) (1934–1970 )
Keskialivirtaama:  11,7 m³/s (MNQ) (1934–1970 )
 fiÄnnekoskessa toimii vesivoimalaitos. 
Viitasaaren reitin valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.4) on Kymijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, joka muodostuu esimerkiksi Keitelestä, Kivijärvestä, Muuruesta, Kolimasta ja Alvajärvestä sekä niiden lähialueista ja viereisistä valuma-alueista. Reitin vesistöalue muodostaa Kymijoen vesistöalueen pääreitin latva-alueen. Viitasaaren reitin valuma-alue laskee Leppäveden–Kynsiveden alueeseen (14.3) Äänekoskella.
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Vesistön valuma-alueen pinta-ala on 6 265,31 neliökilometriä, mikä tekee noin 17 % koko vesistöalueesta, ja sen järvisyys on 17,41 prosenttia. Vesistöalueen alarajana on Äänekosken vesivoimalaitos Äänekoskella. Vesistöalue sijaitsee pääosin Keski-Suomen maakunnassa, jonka rajat seuraavat melko hyvin Kymijoen vesistöalueen vedenjakajaa. Luoteisosissa se ylettyy kuitenkin Keski-Pohjanmaalle ja Pohjois-Pohjanmaalle, ja idässä se ylettyy myös Pohjois-Savon puolelle. Vesistöalue on latvavesistönä Kymijoen vesistön pohjoisinta latva-aluetta. Siksi sen itä-, pohjois- ja länsipuolella voi sijaita muita päävesistöalueita. Itäpuolella sijaitseekin Vuoksen vesistöalue (04), jonka kanssa yhteinen vedenjakaja yltää pohjoisosiin asti. Siellä vedenjakajan taakse tulee ensin Pyhäjoen vesistöalue (54), sitten lounaaseen mennessä, seuraavaksi tulee Kalajoen vesistöalue (53) ja Perhonjoen vesistöalue (49). Muualla Viitasaaren reitin valuma-aluetta reunustavat Kymijoen vesistöalueen muut jakovaiheet. Siellä sijaitsee lounaispuolella Saarijärven reitin valuma-alue (14.6), etelässä Leppäveden–Kynsiveden alue (14.3) ja kaakossa Rautalamminreitin valuma-alue (14.7).