Film noir
Ominaispiirteitä > Juonet, hahmot ja tapahtumapaikat

Melkein kaikissa film noireissa esiintyy rikos, yleensä murha; ahneuden lisäksi motivaationa on usein mustasukkaisuus. Yksityisetsivän, (mahdollisesti yksin toimivan) rikostutkijan tai huolestuneen sivullisen suorittama rikostutkinta on yleinen muttei hallitseva perusjuoni. Muissa tavallisissa juonissa päähenkilö sotkeutuu ryöstöihin tai huijauksiin, tai ajautuu mukaan murhanhimoisiin salajuoniin joihin usein liittyy avioliiton ulkopuolisia suhteita. Väärät epäilyt ja syytökset rikoksista ovat yleisiä juonielementtejä, kuten myös toisten henkilöiden petkuttaminen. J. David Slocumin mukaan ”päähenkilöt omaksuvat kuolleiden miesten identiteetit lähes viidessätoista prosentissa kaikista noireista”. Muistinmenetys on yleinen sairaus – elokuvahistorioitsija Lee Serverin sanoin ”noirin versio flunssasta”.
Film noirin sankarit ovat epätäydellisiä ja moraalisesti arveluttavia sekä usein syntipukkeina tavalla tai toisella. Monet kriitikot kuvaavat noirille tyypillisiä päähenkilöitä ”vieraantuneiksi”; Silverin ja Wardin sanoin he ovat ”täynnä eksistentiaalista katkeruutta”. Noirille luonteenomaisia hahmotyyppejä ovat kovaksikeitetyt etsivät, femme fatalet, korruptoituneet poliisit, mustasukkaiset aviomiehet, pelottomat vakuutustarkastajat ja pennittömät kirjailijat. Lähes kaikki polttavat tupakkaa. Yksityisetsivää ja femme fatalea pidetään ominaisimpina film noir -hahmoina, vaikka he eivät esiinnykään suurimmassa osassa klassisista noireista. Yhdysvaltain kansallisen elokuva-arkiston tallentamista 23 film noirista vain neljässä (Maltan haukka, Syvä uni, Varjot menneisyydestä ja Kohtalokas tapaaminen) on pääosassa yksityisetsivä. Vain neljä muuta voidaan laskea etsivätarinoiksi: Laura, Tappajat, Alaston kaupunki ja Pahan kosketus.
Film noir liitetään yleensä kaupunkiympäristöön, ja monet klassiset noirit sijoittuvat muutamiin kaupunkeihin, erityisesti Los Angelesiin, San Franciscoon, New Yorkiin ja Chicagoon. Monien kriitikoiden mielestä kaupunki esitetään noirissa ”labyrinttinä” tai ”sokkelona”. Tapahtumapaikkoina ovat usein baarit, yökerhot ja uhkapeliluolat. Merkittävän monen film noirin juonen huipentuma tapahtuu visuaalisesti monitahoisissa, usein teollisissa ympäristöissä, kuten jalostamoissa, tehtaissa, ratapihoilla ja voimalaitoksissa – kuuluisimpana esimerkkinä Valkoisen hehkun räjähtävä päätös kemikaalitehtaalla. Suuren yleisön (ja melko usein kriitikoidenkin) mielikuvissa noirissa on aina yö ja sateista.
Merkittävä suuntaus myöhempien aikojen noirissa, jota kriitikko D. K. Holm kutsuu nimellä ”film soleil” (suom. aurinkoelokuva), vie päinvastaiseen suuntaan: tarinat petoksista, viettelystä ja korruptiosta käyttävät polttavalla tavalla hyväkseen kirkkaita, paahteisia tapahtumapaikkoja, stereotyyppisesti aavikkoja tai avovesiä. Merkittäviä edeltäjiä klassiselta tai varhaiselta post-klassiselta kaudelta ovat Nainen Shanghaista; Robert Ryanin tähdittämä Inferno (1953); ranskalaissovitus Patricia Highsmithin romaanista Lahjakas Herra Ripley, Kuuma aurinko (1960); ja ohjaaja Don Siegelin versio Tappajista (1964). Suuntaus oli voimakkaimmillaan 1980-luvun lopulla ja 1990-luvulla elokuvissa kuten Rasvatyyni (1989), Pimeän tultua, kultaseni (1990), Hot Spot – Kuumat paikat (1990), Viimeisellä matkalla (1991) ja Red Rock West (1993) sekä televisiosarjassa Miami Vice.