stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Glenn Closen filmografia ja esiintymiset
Muu filmografia > Dokumenttiselostajana

| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Laji | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | American Experience | American Experience | televisiosarja | jakso ”Do You Mean There Are Still Real Cow­boys?” |
| 1990 | The Divine Garbo | The Divine Garbo | televisioelokuva | — |
| 1992 | Uhanalaisten lajien pelastajat | Keepers of the Wild | televisioelokuva | — |
| 1992 | Lincoln | Lincoln | minisarja | ääniroolina Mary Todd Lincoln; 2 jaksoa |
| 1994 | A Century of Women | A Century of Women | minisarja | ääniroolina perheen­jäsen; 3 jaksoa |
| 1995 | Ruttoapina | The Plague Monkeys | elokuva | — |
| 1995 | Anne Frankin muistolle | Anne Frank Remembered | elokuva | — |
| 1998 | Robert F. Kennedy: A Memoir | Robert F. Kennedy: A Memoir | minisarja | 3 jaksoa |
| 1998 | Baboon Tales | Baboon Tales | televisioelokuva | — |
| 2002 | The A Factor | The A Factor | lyhyt televisioelokuva | — |
| 2003 | A Closer Walk | A Closer Walk | elokuva | — |
| 2003 | In Search of the Jaguar | In Search of the Jaguar | televisioelokuva | — |
| 2003 | Freedom: A History of US | Freedom: A History of US | minisarja | äänirooleina Eliza Andrews ja Mary Antin; 2 jaksoa |
| 2006 | George and Martha Washington: A 40 Year Romance | George and Martha Washington: A 40 Year Romance | lyhytelokuva | — |
| 2007 | Wild | Wild | televisiosarja | jakso ”Africa’s Last Eden” |
| 2007 | Gabon: The Last Eden | Gabon: The Last Eden | televisioelokuva | — |
| 2008 | Gates of the Arctic | Gates of the Arctic | elokuva | — |
| 2009 | Cody | Cody | elokuva | — |
| 2009 | Home | Home | elokuva | englanninkielisen version selostaja |
| 2010 | Pax | Pax | lyhytelokuva | — |
| 2011 | Not My Life | Not My Life | elokuva | — |
| 2012 | Love, Marilyn | Love, Marilyn | elokuva | — |
| 2015 | Mind/Game: The Unquiet Journey of Chamique Holdsclaw | Mind/Game: The Unquiet Journey of Chamique Holdsclaw | elokuva | — |
| 2017 | The Lavender Scare | The Lavender Scare | elokuva | — |
Muu filmografia > Tekijänä

Ohjaaja (O)
Tuottaja (T)
Vastaava tuottaja (VT)
Apulaistuottaja (AT)
Käsikirjoittaja (K)
| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | O | T | VT | AT | K | Laji |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | American Experience | American Experience | — | — | — | AT | — | dokumenttisarja1 |
| 1991 | Sarah, Plain and Tall | Sarah, Plain and Tall | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 1992 | Broken Hearts, Broken Homes | Broken Hearts, Broken Homes | — | — | VT | — | — | televisiodokumenttielokuva |
| 1993 | Skylark | Skylark | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 1995 | Kunnian puolesta | Serving in Silence: The Margarethe Cammermeyer Story | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 1995 | Journey | Journey | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 1999 | Talven loppu | Sarah, Plain and Tall: Winter’s End | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 2000 | Baby | Baby | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 2001 | Lucky Dickins – kohtalon kylä | The Ballad of Lucy Whipple | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 2001 | South Pacific | South Pacific | — | — | VT | — | — | televisioelokuva |
| 2010 | Pax | Pax | O | — | VT | — | — | lyhyt dokumenttielokuva |
| 2011 | Albert Nobbs | Albert Nobbs | — | T | — | — | K | elokuva |
| 2017 | The Wilde Wedding | The Wilde Wedding | — | — | VT | — | — | elokuva |
| 2017 | Sea Oak | Sea Oak | — | T | — | — | — | pilottijakso |
| 2021 | Cruella | Cruella | — | — | VT | — | — | elokuva |
1Jakso ”Do You Mean There Are Still Real Cow­boys?”.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Glenn Close Elonetissä.
Glenn Close Allmoviessa (englanniksi)
Glenn Close Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Glenn Close Svensk Filmdatabasissa (englanniksi, ruotsiksi)
Glenn Close Internet Broadway Databasessa. (englanniksi)
Glenn Close Internet Off-Broadway Databasessa. (englanniksi)
Glenn Close About the Artists -sivustolla. (englanniksi)
Glenn Close Film Referencessä. (englanniksi)
| n k Primetime Emmy parhaasta naispääosasta draamasarjassa |
| --- | --- |
1980–1999:  Barbara Bel Geddes (1980)  Barbara Babcock (1981)  Michael Learned (1982)  Tyne Daly (1983)  Tyne Daly (1984)  Tyne Daly (1985)  Sharon Gless (1986)  Sharon Gless (1987)  Tyne Daly (1988)  Dana Delany (1989)  Patricia Wettig (1990)  Patricia Wettig (1991)  Dana Delany (1992)  Kathy Baker (1993)  Sela Ward (1994)  Kathy Baker (1995)  Kathy Baker (1996)  Gillian Anderson (1997)  Christine Lahti (1998)  Edie Falco (1999) 
2000–:  Sela Ward (2000)  Edie Falco (2001)  Allison Janney (2002)  Edie Falco (2003)  Allison Janney (2004)  Patricia Arquette (2005)  Mariska Hargitay (2006)  Sally Field (2007)  Glenn Close (2008)  Glenn Close (2009)  Kyra Sedgwick (2010)  Julianna Margulies (2011)  Claire Danes (2012)  Claire Danes (2013)  Julianna Margulies (2014)  Viola Davis (2015)
Suomen kansallismuseo

| Suomen kansallismuseo> - |
| --- | --- |

Tyyppi:  kulttuurihistoriallinen museo
Perustettu:  1916
Sijainti:  Helsinki, Kirkkonummi, Kotka, Masku, Savonlinna
Johtaja:  Elina Anttila
Kotisivut:  www.kansallismuseo.fi/fi/
| Kansallismuseo |
| --- | --- |

Osoite:  Mannerheimintie 34
Sijainti:  Helsinki
Koordinaatit:  60°10′30″N, 24°55′55″E
Rakennustyyppi:  museo
Valmistumisvuosi:  1910
Suunnittelija:  arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren, Saarinen toimiston lopetettua Eliel Saarinen
Rakennuttaja:  Yleisten rakennusten ylihallitus
Urakoitsija:  rakennusmestarit August Pettersson ja Frans Johansson
Omistaja:  Senaatti-kiinteistöt
Julkisivumateriaali:  kivi, rappaus
Korkeus:  torni 58 m
Huoneistoala:  näyttelytilat yli 3 100 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen kansallismuseo on valtakunnallinen kulttuurihistorian museo, joka vastaa Kansallismuseon lisäksi Hvitträskin, Hämeen linnan, Langinkosken, Louhisaaren, Olavinlinnan, Seurasaaren ulkomuseon, Suomen merimuseon, Tamminiemen ja Vankilamuseon toiminnasta. Kansallismuseo esittelee Suomen historiaa kivikaudelta nykypäivään esinekulttuurin avulla. Suomen kansallismuseo on osa opetus- ja kulttuuriministeriön alaista Museovirastoa.
Suomen kansallismuseolla on noin puolen miljoonan esineen kokoelmat, joita hoitavat museon kokoelma- ja tutkimusyksikkö sekä Kokoelmakeskus. Vakinaista henkilökuntaa on noin 120.
Kansallismuseo-rakennus sijaitsee Helsingin Etu-Töölössä Mannerheimintien varrella Finlandia-taloa vastapäätä. Kansallismuseon arkkitehtuurissa on nähtävissä kansallisromanttiseen tapaan piirteitä keskiaikaisista suomalaisista kirkoista ja linnoista. Museon tyylissä näkyvät vahvasti jugendin sekä art noveaun piirteet. Kansallismuseo on suljettu 16.10.2023 alkaen peruskorjaus- ja lisärakentamishankkeen vuoksi. Historiansa suurimman muutoksen kokeva Kansallismuseo avataan yleisölle keväällä 2027.
Historia

Suomen kansallismuseo sai alkunsa vuonna 1887, jolloin Helsingin yliopiston konsistori pyysi senaattia ottamaan haltuunsa yliopiston historiallis-kansatieteellisen museon, osakuntien, Suomen muinaismuistoyhdistyksen sekä muinaistieteellisen toimikunnan kokoelmat ja hankkimaan niille sopivat näyttelytilat. Kokoelmat siirtyivät lopulta valtion haltuun vuonna 1893.
Vuonna 1888 muinaistieteellinen toimikunta luovutti senaatille Eliel Aspelinin laatiman suunnitelman museorakennuksen toteuttamisesta. Paikaksi ehdotettiin Tähtitornin vuorta tai Nikolainkadun (nykyisen Snellmaninkatu) pohjoispäätä. Kolme vuotta myöhemmin yleisten rakennusten ylihallituksen pääjohtaja Sebastian Gripenberg laati kustannusarvion sekä alustavat luonnokset, jotka muutosten jälkeen hyväksyttiin vuoden 1894 valtiopäivillä. Museon paikaksi valittiin Tähtitornin vuoren pohjoisrinne.
Vuonna 1895 museolle alettiin kuitenkin kenraalikuvernööri Fjodor Heidenin ja senaatin määräyksestä etsimään sopivampaa paikka, jollainen löydettiin Töölön Fjälldalista. Helsingin kaupunginvaltuusto luovutti tontin keväällä 1898, mutta museon rakentaminen viivästyi edelleen, kun uusi paikka aiheutti muutoksia piirustuksiin ja kustannusarvioon. Uudet piirustukset valmistuivat vuonna 1899, mutta ne eivät saaneet kaikkien osapuolten hyväksyntää. Rakennuksen tyyliä pidettiin nyt vanhanaikaisena, ja samalla katsottiin, että museorakennuksen pitäisi olla helposti laajennettavissa kokoelmien edelleen kasvaessa vuosikymmenten mittaan. Vuonna 1901 senaatti julisti arkkitehtikilpailun museorakennuksen suunnittelusta. Palkintolautakunnan puheenjohtajana toimi valtionarkeologi J. R. Aspelin, ja sen ulkomaisina jäseninä olivat arkkitehdit I. G. Clason ja Martin Nyrop. Voittajaksi selvisi arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren, Saarisen suunnitelma, joka hyväksyttiin senaatissa vuonna 1905. Rakennustyöt aloitettiin vielä samana syksynä, mutta vuosien 1905–1907 levottomuudet viivästyttivät töitä niin, että rakennus valmistui vasta vuonna 1910. Senaatin myöntämän rahoituksen niukkuudesta johtuen sisätiloja ei kuitenkaan saatu kuntoon vielä useaan vuoteen.
Kansallismuseo päästiin avaamaan vasta vuonna 1916, jolloin yleisölle avattiin kansatieteellinen kokoelma sekä ylempiä säätyjä esittelevä Suomen historiallisen ajan kokoelma. Vuonna 1920 avattiin Suomen kivi- ja pronssikauden kokoelmat sekä vuonna 1923 Suomen rautakauden kokoelma, ulkomainen esihistoriallinen kokoelma ja suomalais-ugrilaisten kansojen kansatieteellinen kokoelma. Rahakokoelmat avattiin vasta myöhemmin 1920-luvulla. Kansallismuseossa on ollut esillä rahakokoelma ja Suomen laajin numismaattinen kokoelma, Rahakammio oli osa suurempaa Aarrekammio-näyttelyä, ennen kuin se suljettiin yleisöltä vuonna 2015.
Museorakennuksen arkkitehtuuri

Kansallismuseon rakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren, Saarinen. Toimiston lopetettua toimintansa museon suunnittelua jatkoi Armas Lindgren. Ulkoasu jäljittelee vapaasti Suomen eri aikakausien arkkitehtonisia aiheita, muun muassa keskiaikaisia kirkkoja ja linnoja. Arkkitehtuuri edustaa kansallisromantiikkaa, ja sisäosat ovat pääasiassa jugendia. Museo rakennettiin vuosina 1905–1910, ja se avattiin yleisölle vuonna 1916. Museo on rakennettu Uudenkaupungin harmaasta graniitista, jota louhittiin muun muassa Lepäisten saaresta. Museo nimettiin virallisesti Suomen kansallismuseoksi maan itsenäistymisen jälkeen vuonna 1917. Viimeisimmän suuren peruskorjauksen jälkeen museo avattiin heinäkuussa 2000.
Museon sisääntuloaulan katossa on Akseli Gallen-Kallelan maalaamat Kalevala-aiheiset kattofreskot, joita pääsee katsomaan ilman pääsymaksua. Vuonna 1928 maalattujen freskojen esikuvana olivat Gallen-Kallelan vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyn Suomen paviljonkiin maalaamat freskot.
Museon pääoven vieressä on Emil Wikströmin veistos Karhu.
Kansallismuseon torni peruskorjattiin vuonna 2017. Korjauksen yhteydessä kaikki tornin kivet valokuvattiin, dokumentoitiin, numeroitiin ja irrotettiin yksi kerrallaan. Lämmityskaapeleiden asentamisen ja tuuletuskanavien rakentamisen jälkeen kivet asennettiin uudelleen täysin samaan kohtaan kuin missä ne aiemmin sijaitsivat, ja välit täytettiin laastilla. Tornin sisäpuoli, aukot, ovet ja parvekkeet entisöitiin. Pääovi valaisimineen konservoitiin.
Museorakennuksen arkkitehtuuri > Lisärakennus

Kansallismuseo, Museovirasto ja Senaatti-kiinteistöt järjesti vuonna 2019 arkkitehtuurikilpailun museon lisärakennuksen suunnittelusta. Kilpailun ensimmäiseen osaan tuli 185 ehdotusta, joista toiseen vaiheeseen valittiin viisi suunnitelmaa. Kilpailun voitti lopulta JKMM Arkkitehtien teos Atlas, jonka julkisivussa on lasia ja massiivirakenteita. Näyttelytilat ovat maan alla, ja rakennuksen kaareva katto näkyy maanalaisten tilojen aulaan. Rakennuksen on suunniteltu valmistuvan vuonna 2027.
Laajennusosan rakentaminen alkaa syksyllä 2023 ja museo suljetaan yleisöltä lokakuun puolivälissä noin 3 vuodeksi. Rakennushankkeen arvioidaan maksavan 55 miljoonaa euroa.
Näyttelyt > Perusnäyttelyt

Kansallismuseon perusnäyttelyt uudistettiin täysin vuosina 2016–2021. Ensimmäisenä uudistettiin esihistoriaa käsittelevä näyttely, joka avautui täysin uudenlaisena 1. huhtikuuta 2017. Näyttelyssä ovat esillä ensimmäisinä museokokoelmaan liitetyt esineet kultakin esihistorian kaudelta: vasarakirves kivikaudelta, olkakirves pronssikaudelta ja rautakaudelta keihäänkärki. Näyttely etenee temaattisesti alkuperään, liikkumiseen, kohtaamiseen, materiaalisuuteen ja maailmankuvaan liittyvien esineiden kautta.
Itsenäisyyden aikaa käsittelevä Suomen tarina näyttely avautui vuoden 2017 lopulla. Näyttely etenee väljästi aikajärjestykseen asetettujen teemojen kautta autonomian ajasta tähän päivään saakka. Näyttelyn lopussa on vitriini, jossa esitellään tämän hetken tallentamista eli nykydokumentointia ajankohtaisen aiheen kautta.
Suomalaisen yhteiskunnan ja kulttuurin muutosta keskiajalta Suomen itsenäistymiseen kuvaava näyttelyosuus avautui 2021 nimellä Toista maata. Nimi viittaa aikakauteen, jolloin Suomi-nimistä valtiota ei vielä ollut olemassa.
Näyttelyt > Vaihtuvat näyttelyt

Kansallismuseossa on vuosittain kaksi suurempaa vaihtuvaa näyttelyä sekä pienempiä lyhytaikaisia pop up -näyttelyitä.
Kuvia Kansallismuseosta

Karhuveistos museon pääsisäänkäynnin luona.
Ilvesreliefi
Kettureliefi
Kyntäjäreliefi
Kansallismuseon torni
Itäinen reliefi
Sisääntuloaulan kattofreskot Kyisen pellon kyntö ja Sammon puolustus.
Näyttelyhuoneessa 213 Valtaistuinsali oleva keisarin valtaistuin vuodelta 1797.
Kirjallisuutta

Kopisto, Sirkka: Suomen kansallismuseo – kansallisromanttisen kauden rakennusmonumentti.  Museovirasto, 1981.  ISBN 951-9074-63-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen kansallismuseo Wikimedia Commonsissa
Suomen kansallismuseon ylijohtaja Elina Anttila 375 humanistia -sivusto 3.7.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kansallismuseo (Q1418136)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kansallismuseo, museo, kulttuurihistoriallinen museo, museorakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Etu-Töölö
katuosoite: Mannerheimintie 34, 00100 Helsinki
koordinaatit: 60°10′30″N 24°55′54″E﻿ / ﻿60.17498°N 24.93156°E﻿ / 60.17498; 24.93156

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
J. D. Vance

| J>  D. Vance |
| --- | --- |
 Virallinen muotokuva vuodelta 2025.
Yhdysvaltain 50. varapresidentti 
 20. tammikuuta 2025 –  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Kamala Harris
Yhdysvaltain senaattori Ohiosta
 3. tammikuuta 2023 – 10. tammikuuta 2025  
Edeltäjä:  Rob Portman
Seuraaja:  Jon Husted
Henkilötiedot
Koko nimi:  James David Vance
Syntynyt: 2. elokuuta 1984 (ikä 40) Middletown, Ohio, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  poliitikko, juristi, kirjailija ja liikemies
Puoliso:  Usha Vance (vih. 2014–)
Lapset:  3
Tiedot
Puolue:  Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Uskonto:  katolilainen (2019–)
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  alikersantti
Taistelut ja sodat:  Irakin sota
Aiheesta muualla
www.whitehouse.gov/administration/jd-vance
James David Vance, alkuperäinen nimi James Donald Bowman, (s. 2. elokuuta 1984 Middletown, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, joka on toiminut Yhdysvaltain 50. varapresidenttinä vuodesta 2025 lähtien. Hän edusti Ohion osavaltiota Yhdysvaltain senaatissa vuosina 2023–2025. Ennen poliittista uraansa Vance sai julkisuutta kirjoittamallaan kirjallaan Hillbilly Elegy (2016), joka kertoo hänen vaikeista taustoistaan.
Vance voitti vuonna 2022 demokraattisen puolueen edustajan Tim Ryanin Ohion välivaalissa ja saavutti paikan Yhdysvaltain senaatissa.
Tausta

James David Vance syntyi teollisuuskaupungissa Ohiossa Middletownissa. Hänen vanhempansa ovat sukujuuriltaan skotlantilais-irlantilaiset Donald ja Bev Bowman. He erosivat Vancen ollessa lapsi, ja isä Donald lähti pojan elämästä jo varhain. Vancen äiti oli vakavasti huumeriippuvainen. Vancella on äidin puolelta vanhempi sisarpuoli Lindsay. Vancen adoptoi kuusivuotiaana hänen äitinsä uusi aviomies Robert Hamel. Hän varttui kuitenkin pääasiassa äitinsä vanhempien hoivissa, erityisesti isoäidillänsä, jota Vance kutsui nimellä Mamaw. Vance on toivonut, että hänen etunimiensä lyhenne J. D. kirjoitetaan ilman pisteitä.
Vance toimi Irakin sodassa merijalkaväen sotilastiedottajana. Sotilasarvoltaan Vance on alikersantti. Hän valmistui myöhemmin valtiotieteen ja filosofian kandidaatiksi Ohion osavaltionyliopistosta. Hän suoritti vuonna 2013 Yalen yliopistossa lakitutkinnon ja toimi sittemmin kansainvälisessä lakitoimistossa Sidley Austin LL:ssä ja sijoitusyrityksissä.
Ura > Hillbilly Elegy

Vance kirjoitti vuonna 2016 taustastaan kertovan kirjan Hillbilly Elegy, joka sai suosiota saman vuoden presidentinvaalien aikana. Vaalivoittaja Donald Trumpin voittoon kerrotaan vaikuttaneen hänen vetoomuksensa suurten kaupunkien ulkopuolella asuvaan työväenluokkaan. Jotkut Hillbilly Elegyn kriitikot sanovat kirjan selittävän, mikä sai työväenluokan valkoiset äänestämään Trumpia. Kirjan merkityksestä Vancen politiikassa on julkaistu artikkeleita useissa lehdissä, kuten The New York Times, The Washington Post ja Forbes.
Ron Howard ohjasi Hillbilly Elegy -elokuvasovituksen Vancen kirjasta vuonna 2020 ja elokuva julkaistiin samana vuonna Netflixissä. Elokuvassa Vancea näytteli yhdysvaltalainen näyttelijä Gabriel Basso. Elokuva sai paljon kritiikkiä, mutta pääosan näyttelijä Glenn Close oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Ura > Senaattorina

Vance muutti Kalifornian osavaltiosta takaisin Ohioon vuonna 2016 ja perusti voittoa tavoittelemattoman Our Ohio Renewal -järjestön, jonka tarkoituksena oli auttaa heikommassa asemassa olevia ihmisiä. Järjestö lopetti toimintansa kuitenkin muutaman vuoden kuluttua. Vance perusti sijoitusyhtiön Cincinnatiin, ja hänestä puhuttiin mahdollisena poliittisena ehdokkaana senaattiin vuonna 2018, mutta Vance kumosi väitteet perustellen perhetilannettansa. Hän lähti kuitenkin ehdolle senaattiin, kun republikaani Rob Portman ei asettunut ehdolle vuoden 2022 vaalissa.
Vance kritisoi Trumpia vuoden 2016 presidentinvaaleissa, mutta pyysi anteeksi ollessaan ehdolla vuonna 2021. Hän sijoittui ensimmäiseksi republikaanien esivaaleissa toukokuussa 2022. Marraskuussa järjestetyissä parlamenttivaaleissa hän voitti demokraattisen puolueen edustajan Tim Ryanin, ja hänet nimitettiin Yhdysvaltain senaattorin virkaan 3. tammikuuta 2023.
Ura > Trumpin varapresidenttinä

Donald Trump valitsi Vancen varapresidenttiehdokkaakseen Yhdysvaltain presidentinvaaleissa 2024.
20. tammikuuta 2025 Vance vannoi virkavalan Yhdysvaltain 50. varapresidentiksi. Vance on kolmanneksi nuorin varapresidenttinä toiminut henkilö. Hän on myös ensimmäinen merijalkaväen veteraani, joka toimii varapresidenttinä, ja hänestä tulee Yhdysvaltain hallituksen korkein Irakin sodan veteraani.
Näkemyksiä

Vancea pidetään konservatiivisena populistina. Hän on vastustanut aborttia ja kritisoinut sotilasavun antamista Ukrainalle. Hän on myös kritisoinut Ukrainan Nato-jäsenyyttä. Hän on syyttänyt Trumpin salamurhayrityksestä presidentti Joe Bidenia.
Yksityiselämä

Vance on ollut naimisissa juristina toimineen, uskonnolliselta vakaumukseltaan hindulaisen Usha Vancen kanssa vuodesta 2014, ja parilla on kolme lasta.
Vuonna 2019 Vance kastettiin katolilaisuuteen. Hänet konfirmoitiin samassa yhteydessä, ja hän valitsi konfirmaatiopyhimyksekseen pyhän Augustinuksen. Vance kertoi tuolloin, että oli ajan saatossa tullut vakuuttuneeksi siitä, että katolilaisuus oli oikea ja tosi kirkko ja että nimenomaan pyhä Augustinus oli auttanut häntä tulemaan kyseiseen johtopäätökseen.
Kunnianosoituksia

Hyvän käytöksen mitali merijalkaväestä
Saavutusmitali merijalkaväestä
Saavutusmitali laivastosta
Irakin sodan mitali
Terrorismin vastaisen sodan mitali
Kansallisen puolustuksen palvelusmitali
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta J. D. Vance Wikimedia Commonsissa
| n k Yhdysvaltain varapresidentit |
| --- | --- | --- |
:  Adams  Jefferson  Burr  Clinton  Gerry  Tompkins  Calhoun  Van Buren  R. Johnson  Tyler  Dallas  Fillmore  King  Breckinridge  Hamlin  A. Johnson  Colfax  Wilson  Wheeler  Arthur  Hendricks  Morton  Stevenson  Hobart  Roosevelt  Fairbanks  Sherman  Marshall  Coolidge  Dawes  Curtis  Garner  Wallace  Truman  Barkley  Nixon  L. Johnson  Humphrey  Agnew  Ford  Rockefeller  Mondale  Bush  Quayle  Gore  Cheney  Biden  Pence  Harris  Vance 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  US Congress 
Muut:  IdRef
Aarne Juutilainen

| Aarne Juutilainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  ”Marokon kauhu”
Syntynyt: 18. lokakuuta 1904 Sortavala, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 28. lokakuuta 1976 (72 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  upseeri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Ranskan muukalaislegioona 1930–1935   myöhemmin Suomi
Taistelut ja sodat:   Marokko  talvisota  jatkosota  Lapin sota 
Sotilasarvo:  kapteeni
Kunniamerkit:  3. & 4. luokan Vapaudenristi
Aiheesta muualla
Aarne Edward Juutilainen (18. lokakuuta 1904 Sortavala, Suomen suuriruhtinaskunta – 28. lokakuuta 1976 Helsinki) oli talvi- ja jatko­sodassa sekä Lapin sodassa palvellut suomalainen upseeri, joka nousi rintamalla taistelu­henkensä ansiosta legendaariseksi hahmoksi. Juutilainen oli palvellut aiemmin viisi vuotta Ranskan muukalaislegioonassa, mistä hyvästä hän sai lempinimen ”Marokon kauhu”.
Perhetausta ja nuoruusaika

Aarne Juutilainen syntyi Sortavalassa rauta­tie­virkailija Tuomas ja Helmi Sofia Juutilaisen (o.s. Kauppisen) perheeseen vuonna 1904. Koulunsa Juutilainen kävi Sortavalassa, jossa hän luki seitsemän luokkaa Sortavalan lyseossa. Nuorena poikana hän osallistui Suomen sisällissotaan lataamalla kone­kivääri­vöitä valkoisten puolella. Sodan jälkeen vielä ala­ikäinen Juutilainen pyrki vapaa­ehtoisena Aunuksen retkelle, mutta värvärit huomasivat Juutilaisen väärentäneen vanhempiensa suostumuksen sota­retkelle.
Juutilainen harrasti pesä­palloa ja kuului ainakin vuonna 1924 Sortavalan Virityksen pesä­pallo­joukkueeseen.
Aarne Juutilaisen nuorempi veli oli Suomen menestyksekkäin hävittäjä­lentäjä ja kaksin­kertainen Mannerheim-ristin ritari lentomestari Ilmari Juutilainen. Ilmari Juutilaisen kertomuksen mukaan Aarne Juutilainen antoi hänelle aikanaan lahjaksi Punaisen paronin Manfred von Richthofenin muistelmat, jotka herättivät ajatuksen tulla lentäjäksi.
Aarne Juutilainen valitsi ammatikseen sotilas­uran. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1925 ja jatkoi upseerin­opintoja Kadettikoulussa vuosina 1926–1927, mutta joutui keskeyttämään koulun aktiivi­upseerille sopimattomien elämän­tapojen vuoksi ja erosi Suomen armeijasta vuonna 1928.