stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Lehtiyhtymä

Suomen Lehtiyhtymän logo
Suomen Lehtiyhtymä oli Keskisuomalaisen omistama sanomalehtitalo. Sen perustaja ja aiempi omistaja on keravalainen yrittäjä ja kansanedustaja Eero Lehti. Lehtiyhtymä vaihtoi nimensä elokuussa 2005 Keski-Uusimaa konsernista Suomen Lehtiyhtymäksi ja yhtiöitti kaupunki- ja tilattavat lehtensä 2009 SLY-Kaupunkilehdet Oy:ksi ja SLY-Paikallislehdet Oy:ksi. Suomen Lehtiyhtymän omistuksessa oli lukuisia ilmaisjakelu- ja tilattavia lehtiä ympäri Suomen. Yhtymä omisti viisi lehtipainoa Tuusulassa, Riihimäellä, Lohjalla, Porvoossa ja Hämeenlinnassa.
Suomen Lehtiyhtymä siirtyi Keskisuomalaisen omistukseen maaliskuussa 2013 noin 26,1 miljoonalla eurolla. Kaupassa Keskisuomalaiselle siirtyi 95 prosenttia Lehtiyhtymän osakkeista. Myös kolmella vähemmistöomistajalla olleista 3,5 prosentista osakkeita on tehty kaupat 26.3.2013.
Historiaa

Suomen Lehtiyhtymä alkoi muodostua, kun vuoden 1979 alussa Eero Lehti ja silloinen toimitusjohtaja Jukka Virta ostivat enemmistön Keski-Uusimaa-lehtiyhtiöstä ja alkoivat alalle silloin epätyypilliseen tapaan laajentua hankkimalla omistukseensa muita alueen pieniä tilattavia ja ilmaisjakelulehtiä. Syksyllä 2004 Keski-Uusimaa osti ulkomaisen sijoitusyhtiön käsiin päätyneen, Kai Mäkelän ja Kai Öhmanin 1992 perustaman Jantonin sen omistamaa City-lehteä lukuun ottamatta. Yhtiön toiminta päättyi vuoden 2014 lopussa, jolloin Suomen Lehtiyhtymä yhdistettiin Etelä-Suomen Mediaan.
Suomen Lehtiyhtymän tilattavat lehdet

Aamuposti (Hausjärvi, Hyvinkää, Loppi, Nurmijärvi, Riihimäki)
Keski-Uusimaa (Järvenpää, Kerava, Tuusula)
Länsi-Uusimaa Lohjan ympäristö
Sipoon Sanomat
Uusimaa (Porvoo, Askola, Pukkila, Myrskylä, Loviisa)
Suomen Lehtiyhtymän ilmaisjakelulehtiä

Helsingin Uutiset
Tuusulanjärven Viikkouutiset
Hyvinkään Viikkouutiset
Iltalohja (nyt: Länsi Uusimaa Ilta.)
Imatralainen
Karkkilalainen
Lappeenrannan Uutiset
Länsiväylä (Espoo, Kirkkonummi)
Mäntsälän Viikkouutiset
Nurmijärven Uutiset
Riihimäen seudun Viikkouutiset
Tamperelainen (Tampere)
Turkulainen (Turku)
Tuusulanjärven Viikkouutiset
Vantaan Sanomat
Vihdin Uutiset
Aiheesta muualla

Suomen Lehtiyhtymän kotisivut
Martti Puronen: Haastaja: Keski-Uusimaa Oy:n kasvu Suomen Lehtiyhtymäksi. Suomen Lehtiyhtymä 2008. ISBN 9789529247080.
Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona

Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona (eli SPKRP) oli sosialistien Ruotsissa vuonna 1919 perustama aseellinen, vapaaehtoisista muodostettu joukko-osasto, jonka tarkoituksena oli valmistella hyökkäystä Ruotsista Pohjois-Suomen alueelle. Pataljoonalla oli oma ohjesääntö ja myös erillinen sotilaallinen päiväkäsky, jossa määriteltiin joukko-osaston tavoitteet. Pataljoonan perustava päiväkäsky annettiin 1. huhtikuuta 1919.
Pataljoonan esikuntaan kuului seuraavia, salanimiä käyttäneitä, mutta myöhemmin tunnistettuja henkilöitä: komentaja Mäntymäki (Jussi Railo), suomalainen apulainen Heino (Mauno Heimo), ruotsalainen apulainen Fredriksson (Henrik Johan Paulin), adjutantti Korpela (Yrjö Karppanen), taloudenhoitaja Vinter (Herman Hurmevaara), apulaistaloudenhoitaja Bohlin (nimeä ei tiedetä), instruktöri eli sotilasohjaaja Kivi (jääkäri Heikki Feodor Repo) ja terveysasiamies Feld (nimeä ei tiedetä).
Osastoon kuuluvia harjoitteli Luulajassa, Malmivaarassa, Jällivaarassa ja Kiirunassa sekä Seittenkarissa. Pataljoonan komentajana toimi 1919–1920 Jussi Railo. Sen toiminta hiipui vuoteen 1921 mennessä, kun Ruotsin valtiollinen poliisi oli paljastanut organisaation ja sen hyökkäyksen valmistelun.
AFC Campus

Academic Floorball Club Campus (lyh. AFC Campus on turkulainen, opiskelijalähtöinen salibandyseura. Se perustettiin vuonna 1998 Turun kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan harrasteryhmän, KY-Sportin seuraajaksi. Seuran puheenjohtajana toimii Jussi Mattila.
Seuralla on kaudella 2011–2012 viisi miesten ja kolme naisten joukkuetta SSBL:n sarjoissa. Seuran edustusjoukkueet lyhensivät nimensä pelkkiin AFC-kirjaimiin ennen kauden 2007–2008 alkua. AFC:n miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2011-2012 Salibandyn miesten II-divisioonassa ja naisten edustus Salibandyn naisten II-divisioonassa.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Suomen Neito

Suomen Neito on perinteinen suomalainen kauneuskilpailu, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1952. Suomen Neito valitaan jälleen vuonna 2023, ensimmäistä kertaa sitten 2007 jälkeen . Suomen vanhin kauneuskilpailu on kuitenkin vuodesta 1931 järjestetty Miss Suomi.
Ensimmäisen Suomen Neito -kilpailun järjestivät Sotainvalidien Veljesliitto ja Seura-lehti. Kilpailun ideoi Sotainvalidien Veljesliiton silloinen jaostopäällikkö Johannes Reitamo suunnitellessaan järjestönsä työmuotojen uudistamista. Reitamo oli syksyllä 1951 kiinnittänyt huomionsa Seura-lehdessä  julkaistuun kirjoitukseen, jossa vaadittiin kauneuskilpailujen tason kohottamista. Kirjoittajaa oli häirinnyt Miss Suomi -kisoihin pesiytynyt amerikkalaisperäinen pin-up-tyyli, ja hän oli halunnut tilalle enemmän suomalaiskansallisia piirteitä.
Vuosien 1953 ja 1954 Suomen Neito -kilpailut järjesti Sotainvalidien Veljesliiton Lahden osasto. Tämän jälkeen järjestö luopui kilpailun järjestämisestä, kun valtio oli alkanut tukea sotainvalidien toimintaa taloudellisesti.
Vuonna 1952 Armi Kuusela voitti Suomen Neito -kilpailun, mikä oikeutti hänet kaikkien aikojen ensimmäiseen, kansainväliseen Miss Universe -kilpailuun, jonka hän myös voitti. Vuosina 1990–2006 Suomen Neito osallistui Miss Maailma -kilpailuun, vuoden 2007 edustaja valittiin uudessa kilpailussa.
Vuosina 1962 ja 1991 Suomen Neito valittiin Miss Suomi -kilpailun yhteydessä.
Voittajat

| Vuosi | Voittaja |
| --- | --- |
1952: Armi Kuusela
1953: Teija Sopanen
1954: Lenita Airisto
1955: Sirkku Talja
1962: Aulikki Järvinen
1963: Nadine Gustafsson
1986: Satu-Riitta Alaharja
1990: Nina Björkfelt
1991: Nina Autio
1992: Petra von Hellens
1993: Janina Frostell
1994: Mia Forsell
1995: Terhi Koivisto
1996: Hanna Hirvonen
1997: Minna Lehtinen
1998: Maaret Nousiainen
1999: Maria Laamanen
2000: Salima Peippo
2001: Jenni Hietanen
2002: Hanne Hynynen
2003: Johanna Hynninen
2004: Niina Tikanmäki
2005: Saana Anttila
2006: Jenniina Tuokko
2007: Essi Hellstén
2023: Haku käynnissä
Aiheesta muualla

Suomen Neito -kilpailun kotisivut
Suomalainen Missifoorumi
Suomen III armeijakunta (jatkosota)

III armeijakunta oli Suomen maavoimien yhtymä jatkosodassa. Se vastasi rintamaosuudesta saksalaisen XXXVI armeijakunnan ja Rukajärvellä olleen Suomen 14. divisioonan välillä Kannakselle siirtymiseensä saakka vuonna 1944.
Kannaksen taistelujen jälkeen Armeijakunnan esikunta johti Lapin sodan taisteluita lakkauttamiseensa saakka 28. marraskuuta 1944.
Hyökkäysvaihe (1. heinäkuuta 1941 – lokakuu 1941)

Katso myös: Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941.
Armeijakunnan hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta 1941. Hyökkäys suoritettiin kahteen suuntaan Kiestingin kautta Louheen ja Uhtuan kautta Vienan Kemiin.
Hyökkäysvaihe (1. heinäkuuta 1941 – lokakuu 1941) > Hyökkäys Kiestinkiin

Ryhmä J:n lohkolla hyökkäys eteni hyvin, kuitenkin sen aikana Neuvostojoukkojen vastarinta vahvistui lisäjoukkojen rintamalle tullessa koko ajan. Ryhmän eteneminen pysähtyi 11. heinäkuuta Sohjananjoen Neuvostoliiton joukkojen puolustusasemien eteen, minne oli sijoitettu kaksi jalkaväkirykmenttiä.
AOK Norwegen oli todennut suomalaisten nopean etenemisen Sohjananjoen suunnalla ja lähettivät Sallasta SS-divisioona Nordin tukemaan hyökkäystä. Täydennysten saavuttua armeijakunta aloitti läpimurtohyökkäyksen Sohjananjoen yli 31. heinäkuuta. Läpimurto syntyi 3. elokuuta mennessä ja suomalais-saksalaiset joukot etenivät Sohjanaan ja Kiestinkiin 7. elokuuta. Ryhmä J muutettiin Divisioona J:ksi 14. elokuuta 1941 ja samalla sen komentajaksi määrättiin eversti Väinö Palojärvi.
Kiestingin valtauksen jälkeen hyökkäystä jatkettiin kohti Louhea. Neuvostoliiton 88. divisioona saapui alueelle Jalkaväkirykmentti 242:n avuksi ja neuvostojoukot saarsivat hyökänneet suomalais-saksalaiset joukot nk. Kiestingin mottiin.
Suomalaiset-saksalaiset joukot pääsivät ulos motista 2. syyskuuta mennessä, mutta joutuivat jättämään osan raskaasta kalustostaan mottiin. Motin seurauksena III Armeijakunta joutui keskeyttämään hyökkäyksensä 14 kilometrin päähän Kiestingistä.
Marraskuussa Divisioona J yritti uudelleen, mutta palasivat sen pysähdyttyä takaisin lähtöasemiin.
Hyökkäysvaihe (1. heinäkuuta 1941 – lokakuu 1941) > Hyökkäys Uhtualle

Ryhmä Fagernäsin hyökkäyskäsky annettiin 27. kesäkuuta 1941. Joukot siirtyivät hyökkäysvalmiusasemiin 30. kesäkuuta. Hyökkäys aloitettiin samanaikaisesti useasta kohdasta rajaa 1. heinäkuuta 1941.
Hyökkäys eteni aluksi helposti, sillä vastasi oli ainoastaan vähäisiä määriä lähinnä rajavartiostoihin kuuluvia joukkoja. Neljässä päivässä ryhmät etenivät noin 50 kilometriä. Teiden huonokuntoisuus ja paikoin lähes täydellinen puuttuminen vaikeutti huoltoa sekä raskaan kaluston etenemistä. Hyökkäys pysähtyi 9. heinäkuuta Vuonnisjoen linjalle varustettuihin Neuvostoliiton puolustusasemiin. Asemat saarrettiin ja tuhottiin seuraavien viiden päivän aikana. Taistelu kuitenkin nopean etenemisen olevan ohi ja siten nopean Uhtuan valloituksen mahdottomuuden.
Vuonnisenjoen jälkeen joukot etenivät 10 kilometrin päähän Uhtuasta, mihin hyökkäys lopullisesti pysähtyi.
Asemasotavaihe (lokakuu 1941 – 1944)

Etenemisen pysähdyttyä puna-armeijan vastarintaan III Armeijakunta ryhmittyi syyskuun lopulla puolustukseen Uhtuan länsipuolelle. Kiestingissä etenemistä yritettiin aina marraskuuhun, jolloin Nikolaus von Falkenhorstin määräyksellä 17.11. hyökkäys pysäytettiin. Divisioona J ryhmittyi puolustukseen alueen eteläosaan ja SS-divisioona Nord pohjoisosaan. Puolustettava alue rajoittui etelässä Tuoppajärveen ja saksalaisten pohjoispuolista erämaa-aluetta vartioitiin kenttävartioista. Tuoppajärvi toimi myös huoltoreittinä ja talvella myös saksalaisten lentokenttänä.
Asemasotavaihe (lokakuu 1941 – 1944) > Kevään 1942 suurhyökkäys Kiestingissä

Talvi 1941–1942 jatkui rauhallisena aina maaliskuun lopulle 1942, jolloin Jelettijärven kenttävartiot joutuivat rajun hyökkäyksen kohteeksi. Huhtikuun lopulla Neuvostoliiton 26. armeija aloitti suurhyökkäyksen Kiestingin suomalais-saksalaista ryhmittymää vastaan 3 divisioonan ja 3 erillisen prikaatin voimin, joita tuki vielä erillinen panssariprikaati. Hyökkääjän tarkoituksena oli ensin nujertaa Sallan suunnalla heikosti taistelleet saksalaiset joukot. Kuukauden kestänyt Kiestingin kelirikkotaistelu päättyi torjuntavoittoon. Sekä Divisioona J:n että SS-divisioona Nordin asemat pysyivät pääosin paikallaan koko taistelun ajan. Lisävoimia alueelle saatiin ulkopuolelta 6 pataljoonaa ja vastahyökkäyksin ajettiin suuria menetyksiä kokenut hyökkääjä takaisin omalle puolelleen. Kesällä 1942 rintamavastuu Kiestingissä siirtyi saksalaisille ja III armeijakunnan komentopaikka siirrettiin Ämmänsaareen Ruukin kasarmille.
Karjalan kannas

Katso myös: Kannaksen suurhyökkäys 1944
Sodan loppuvaiheessa 1944 armeijakunta palveli Karjalankannaksella ilman saksalaisia osastoja.
Lapin sota

III Armeijakunnan joukot siirrettiin Kannakselta Ouluun, mistä joukot aloittivat viimeisenä ponnistuksenaan saksalaisten karkottamisen Lapista. Armeijakunta lakkautettiin 28. marraskuuta 1944.
Komentajat

Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo 10. kesäkuuta 1941 – 8. marraskuuta 1942
armeijakunta ilman komentajaa ainoastaan (huolto)esikunta
Kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo 25. helmikuuta – 28. marraskuuta 1944
Casper Terho

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Casper Mikael Terho
Syntymäaika: 24. kesäkuuta 2003 (ikä 21)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: laitahyökkääjä
Pituus: 184 cm
Seura
Seura: SC Paderborn (lainalla Union SG:stä)
Pelinumero: 24
Junioriseurat
2006–2013: MPS
2013–2017: Valtti
2017–2018: Kontu
2018–2021: HJK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2018–2021 | Klubi 04 | 27 | (15) |
| 2020–2022 | HJK | 41 | (6) |
| 2023– | Union SG | 36 | (5) |
| 2025– | → SC Paderborn (laina) | 7 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 111 | (26) |
Maajoukkue
| 2018–2019 | Suomi U16 | 5 | (3) |
| 2019 | Suomi U17 | 9 | (2) |
| 2021–2022 | Suomi U19 | 8 | (4) |
| 2021– | Suomi U21 | 19 | (4) |
| 2024– | Suomi | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. maaliskuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 6. tammikuuta 2025.
Casper Terho (s. 24. kesäkuuta 2003 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Saksan 2. Bundesliigassa pelaavaa SC Paderbornia, lainasopimuksella Belgian pääsarjan Royale Union Saint-Gilloisesta. Pelipaikaltaan hän on laitahyökkääjä.
Terho pelasi aloitti jalkapallon Malmin Palloseurassa, josta hän siirtyi Puotinkylän Valtin ja FC Kontun kautta HJK:n organisaatioon kaudella 2018. Terho nousi HJK:n kakkosjoukkueeseen Klubi 04:een kaudeksi 2019. Terho pelasi kaudella 2019 yhteensä viisi Kakkosen ottelua tehden kolme maalia. 26. elokuuta 2020 hän pelasi ensimmäisen pääsarjaottelunsa 17-vuotiaana, kun HJK voitti SJK:n kotiottelussa 2–0. Ensimmäisen pääsarjamaalinsa Terho viimeisteli 24. huhtikuuta 2021, kun HJK voitti Hongan kotona 4–2. Hän pelasi HJK:ssa kaikkiaan 35 veikkausliigaottelua, joissa hän teki kuusi ja syötti neljä maalia. Hän pelasi kolmessa Mestarien liigan karsintaottelussa, kahdessa Eurooppa-liigan ottelussa, kahdessa Eurooppa-liigan karsintaottelussa ja kahdessa Konferenssiliigan ottelussa.
Vuonna 2022 Terho siirtyi HJK:sta Belgiaan, kun hän solmi Royal Union Saint-Gilloisen kanssa 3,5 -vuotisen sopimuksen. HJK kertoi tiedotteessa saaneensa ”merkittävän siirtokorvauksen” Terhosta. Ensimmäisen maalinsa Union SG:n paidassa Terho viimeisteli Eurooppa-liigan puolivälierässä 20. huhtikuuta 2023 Bayer Leverkusenia vastaan. Hän on pelannut Royal Union Saint-Gilloisessa 36 Belgian pääsarjaottelua, joissa hän on tehnyt viisi ja syöttänyt kolme maalia. Hän on pelannut yhden Mestarien liigan karsintaottelun, seitsemän Eurooppa-liigan ottelua ja tehnyt yhden maalin, kaksi Eurooppa-liigan karsintaottelua, joissa tehnyt yhden maalin sekä yhden Konferenssiliigan ottelun.
Tammikuussa 2025 Terho siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Saksan 2. Bundesliigan SC Paderborniin. Lainasopimus sisältää osto-option. Maaliskuun alkuun mennessä hän on pelannut seitsemän liigaottelua ja syöttänyt yhden maalin.
Casper Terho harrasti nuorempana jalkapallon lisäksi jääkiekkoa. Hänet esimerkiksi valittiin Pohjola-leirille 2018.
Terho on edustanut Suomea alle 16-, alle 17-, alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. A-maajoukkudebyyttinsä Terho teki maaottelussa Portugalia vastaan 4. kesäkuuta 2024.
Freyung

| Freyung |
| --- | --- |

 vaakuna
 Freyung
 Koordinaatit: 48°48.5′N, 13°33.1′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Ala-Baijeri
Piirikunta:  Freyung-Grafenau
Hallinto:  
 – Pormestari:  Olaf Heinrich (CSU)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  48,64 km²
Väkiluku (31.12.2020):  7 135
 – Väestötiheys:  146,7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  94078
Suuntanumero(t):  08551, 08558
 
 www.freyung.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Freyung on kaupunki Baijerin osavaltiossa Saksassa. Kaupungissa asui vuoden 2020 lopussa 7 135 asukasta ja sen pinta-ala on 48,64 neliökilometriä. Kaupungista on kotoisin mäkihyppääjä Severin Freund.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Freyung Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (saksaksi)
Suomen ja Saksan kauttakulkusopimus

Suomen ja Saksan kauttakulkusopimus oli syksyllä 1940 Suomen ja Saksan välillä solmittu ryhmä sopimuksia, jotka sallivat saksalaisten sotilasjoukkojen kuljetukset Pohjanmaan satamien ja Pohjois-Norjan rajan välillä. Sopimukseen liittyi myös Saksan asetoimitus Suomelle. Sopimuksen myötä Suomi lähentyi ulkopoliittisesti Saksaa. Kauttakulkusopimuksen merkitys päättyi kesäkuussa 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon ja jatkosodan puhjettua, jolloin Suomi luovutti saksalaisille rintamavastuun Pohjois-Suomessa.
Göringin lähettiläs Joseph Veltjens luutnanttina
Veltjens-neuvottelut hoitanut marsalkka Mannerheim.
Tilanne talvisodan jälkeen

Talvisota päättyi Moskovan rauhaan 13. maaliskuuta 1940. Kesän aikana Saksa muutti hylkivää ulkopoliittista asennettaan Suomen suhteen liittäessään maan idänretkensä hyökkäyssuunnitelmiin. Neuvostoliiton painostus ja Saksan vaikutusvallan kasvu johtivat Suomen ulkopoliittisten ja ulkomaankaupan vaihtoehtojen vähenemiseen. Kiristynyt maailmanpoliittinen tilanne, taloudelliset ja maanpuolustukselliset tarpeet, sekä toiveet revanssista Neuvostoliiton suhteen Saksan aseiden avulla saivat Suomen etsimään tukea Saksasta. Saksa puolestaan tarvitsi Suomea itärintaman hyökkäyssuunnitelman toteutukseen ja strategisten Petsamon nikkelivarojen vuoksi.
12. maaliskuuta 1940 allekirjoitetussa rauhansopimuksessa Suomi sitoutui vuokraamaan Neuvostoliitolle 30 vuodeksi 115 neliökilometrin laajuisen vuokra-alueen johon kuului Hankoniemen ja Hangon kaupungin lisäksi niemeä ympäröiviä merialueita sekä noin 400 saarta.
6.9.1940 Suomen ja Neuvostoliiton välillä solmittu  sopimus, joka salli rautatiekuljetukset Neuvostoliitosta Hangon vuokra-alueelle. Kuljetuksia pidettiin uhkana, koska suomalaisilla ei ollut oikeutta tarkastaa kuljetuksia ja kauttakuljetukseksi naamioidut junat veisivät neuvostoliittolaisia joukkoja kriisitilanteessa tärkeimmille suomalaisille rautatieliikenteen solmukohdille ja ottaisivat ne haltuunsa.
Ruotsin ja Neuvostoliiton kauttakulkusopimukset

Ruotsin ja Saksan kauttakulkusopimus allekirjoitettiin 8.7.1940 Norjan antauduttua Saksalle.
Suomen ja Neuvostoliiton kauttakulkusopimus allekirjoitettiin  6.9.1940 Suomen ja Neuvostoliiton välillä ja se salli rautatiekuljetukset Neuvostoliitosta Hangon vuokra-alueelle. Mannerheim totesi sarkastisesti: "Puristuksissa kahden suurvallan välissä meidän oli ollut pakko tehdä myönnytyksiä kummallekin taholle, sillä voimamme eivät olisi riittäneet tiukan puolueettomuuden ylläpitämiseen. Vaatimalla kauttakulkuliikennettä Hankoon ja sieltä takaisin oli kuitenkin juuri Neuvostoliitto pakottanut Suomen tekemään ensimmäisen poikkeuksen puolueettomuuden tieltä."
Saksan neuvottelualoite elokuussa 1940

Tilanne Saksan ja Suomen ulkopoliittisissa suhteissa kääntyi nopeasti Adolf Hitlerin tehtyä 29–31. heinäkuuta 1940 periaatepäätöksen hyökätä Neuvostoliittoon seuraavana keväänä. Elokuun alkupuolella Hitler päätti vahvistaa Saksan asemaa Pohjois-Norjassa ja turvata nikkelin saannin Kolosjoen kaivoksesta. Tätä varten Norjan pohjoisimman osan joukkoja vahvistettiin huomattavasti ja valmistauduttiin kaivoksen valtaukseen tarvittaessa. Samalla Hitler muutti Saksan ulkopolitiikan suuntaa Suomea tukevaksi, huolimatta siitä että muutos uhmasi Saksan ja Neuvostoliiton välistä sopimusta.
Hitler lähetti valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin luottomiehen, asekauppiaanakin toimineen everstiluutnantti Joseph Veltjensin salaisiin neuvotteluihin Suomeen. Veltjensin tehtävänä oli sopia nopeista ja mittavista asetoimituksista sekä Luftwaffen sotilaskaluston ja miehistön kauttakulusta Pohjanmaan satamien ja Pohjois-Norjan Kirkkoniemen välillä. Sopimuksen tuli olla salainen, ja mieluiten ainoastaan sotilashenkilöiden kanssa neuvoteltu.  Lisäksi Veltjensin piti tunnustella mahdollisuutta saada osuus Petsamon nikkelikaivosten kaivosluvasta, joka oli brittiläis-kanadalaisen yhtiön hallussa. Kaivoksen tuotosta oli jo kesäkuun lopussa sovittu toimitettavan Saksaan 60 prosenttia.
Siitä kenen kanssa Veltjens neuvotteli on ristiriitaisia tietoja. Hän saapui Suomeen 17. elokuuta ja tapasi seuraavana päivänä varmuudella Mannerheimin, mutta mahdollisesti myös pääministeri Risto Rytin. Veltjensin matkasta ja tarkoitusperistä olivat tietoisia myös Suomen Berliinin lähettiläs Toivo Kivimäki, ulkoministeri Rolf Witting ja puolustusministeri Rudolf Walden. Mannerheim vastasi asekauppaan ja kauttakulkuun myöntävästi: hänen mukaansa vastauksen takana oli myös Ryti, joka kuitenkin myöhemmin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä kiisti asian, eikä myöntänyt tavanneensa Veltjensiä. Oman raporttinsa mukaan Veltjens tapasi molemmat, ja asekaupan ja kauttakulkuluvan lisäksi sai suullisen lupauksen etuosto-oikeudesta kaikkiin Suomesta tulevaisuudessa löydettäviin kaivoshankkeisiin. Veltjensin raportista ei ilmennyt kuka kaivoshankkeista olisi neuvotellut. Sopimus pidettiin salassa; hallituskin sai kokonaisuudessaan tiedon asiasta vasta kolme päivää joukkojen saapumisen jälkeen.
Mannerheimin mukaan kauttakulkuliikenteen yksityiskohtia käsittelivät molempien maiden sotilasviranomaiset, ja nämä keskustelut päättyivät teknilliseen sopimukseen 12. syyskuuta, Kun ulkoministeriöiden edustajat olivat neuvotelleet asiasta, allekirjoitettiin varsinainen sopimus 22.9.1940. Se muovattiin lopulliseen asuunsa suomalaisia sotilasviranomaisia kuulematta, eikä se johtanut mihinkään lähempään kosketukseen Suomen ja Saksan yleisesikuntien kesken. Mannerheim kertoo kauttakulkusopimuksen tuoneen Suomelle tervetulleen hengähdystilaisuuden Neuvostoliiton yhtämittaisen puristuksen jälkeen, jota oli jatkunut talvisodan päättymisestä saakka
Sopimuksen yksityiskohdat

Mannerheim lähetti Petsamon kauttakulkuliikenteestä ja Jäämerentien liikennöinnistä vastaavan kenraali Paavo Talvelan Berliinin neuvottelemaan sopimuksen yksityiskohdista. Mukana olivat asiantuntijoina everstiluutnantti M. K. Stewen sekä kommodori S. Sundman. Yksimielisyyteen päästiin nopeasti. Kauttakulkuliikenne sallittiin ja Suomeen toimitettaisiin aseita. Saksalaiset sallisivat Liinahamarin meriliikenteen, kunhan saisivat laivauksista yksityiskohtaiset tiedot. Ruotsin tavaraliikenne Liinahamarista taas lopetettaisiin. Yhdysvaltain kanssa Suomi ei toistaiseksi kävisi kauppaa.
Sopimuksen asekauppa käsitti saksalaisilla takavarikossa olleet aseet, jotka olivat matkalla Suomeen Saksan vallatessa Norjan. Jotta yhteistyö pysyisi paremmin salassa, Saksa oli valmis toimittamaan Suomeen lähinnä sotasaalisaseita, muun muassa 150 ranskalaista Morane-Saulnier-hävittäjää. Suomalaisten toiveissa oli myös 150 pommikonetta. Maamiinoja Hitler oli jo määrännyt varattavaksi Suomelle suuria määriä. Aseiden laivaukset alkoivat elokuussa.
Juridiset sopimukset

Suomen pääesikunta ja Saksan ilmavoimat sopivat 12. syyskuuta Luftwaffen miehistön ja kaluston kuljettamisesta Suomen alueen läpi. Valtioiden välille 22. syyskuuta solmittu poliittinen sopimus mahdollisti myös Saksan maavoimien kuljetukset. Tuolloin ensimmäiset joukot olivat jo Vaasan satamassa. Lokakuussa neuvoteltiin vielä lisäys lomalaisliikenteestä. Ensimmäiset joukot nousivat maihin Vaasassa 22. ja Oulussa 26. syyskuuta.
Molempien maiden suhteet Neuvostoliittoon olivat kiristymässä, eikä Neuvostoliitto tehnyt asiasta suurempaa ulkopoliittista ongelmaa. Solmittu kauttakulkusopimus pysyi salassa 21. syyskuuta asti, jolloin ensimmäiset saksalaiset alukset ilmestyivät Suomen rannikolle. Välittömästi joukkojen saavuttua asia oli sekä Ison-Britannian että Neuvostoliiton tiedossa, sillä molemmille oli konsulaatit Petsamossa ja briteillä tarkkailijoita pitkin Lappia. Neuvostoliitolle Saksan ulkoministeriö selitti, että järjestely oli tilapäinen ja sillä vahvistettiin Pohjois-Norjan puolustusta brittien maihinnousun varalta.
Kauttakulkusopimus pysyi niin pienen piirin tiedossa, että kun ensimmäiset saksalaiset saapuivat Vaasaan, kaupungin poliisimestari ei tiennyt lainkaan, mitä oli tekeillä. Säikähtäneenä hän soitti välittömästi Helsinkiin sisäministeri Ernst von Bornille, joka niin ikään yllättyi asiasta. Von Born otti yhteyden pääministeri Rytiin, joka vakuutti kaiken olevan järjestyksessä. Myös kulkulaitosministeri Väinö Salovaara sai tiedon kauttakulkusopimuksesta ministeriönsä virkamiehiltä.