stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korean jako

Korean esihistoria
Jeulmun (8000-1500eaa.)
Mumun (1500-300 eaa.)
Varhaiset kuningaskunnat
Gojoseon ?–108 eaa.
Jin-valtio
Varhaishistoriallinen kausi
Kolmen valtakunnan kausi
Goguryeo (37 eaa.–668 jaa.)
 Baekje (18 eaa.–660 jaa.)
 Silla( 57 eaa.–935 jaa.)
 Gayan heimoliitto (42–562)
Kahden valtakunnan kausi
Silla (668–935)
 Balhae (698–926)
Myöhemmät kolme valtakuntaa
Hugoguryeo (892–936)
Hubaekje (901–918)
Silla (57 eaa.–935 jaa.)
Dynastinen kausi
Goryeo-dynastia (918–1392)
Joseon-dynastia (1392–1897)
Korean keisarikunta (1897–1910)
Siirtomaa-aika
Japanin miehityskausi
Itsenäisyyden aika
Korean jako
Korean sota
Jakautunut Korea
Etelä-Korean historia
Pohjois-Korean historia
n
k
Korean niemimaan nykyisin jakava demilitarisoitu rajalinja, joka myötäilee alkuperäistä 38. leveyspiiriä.
Korean jako tarkoittaa toisen maailmansodan päätteeksi tapahtunutta Korean niemimaan jakoa Yhdysvaltain eteläiseen ja Neuvostoliiton pohjoiseen miehitysvyöhykkeeseen. Liittoutuneiden voitto vuonna 1945 päätti Japanin 35 vuoden Korean miehityskauden. Japanilaisten vetäydyttyä Koreasta suurvallat sopivat keskenään, että Neuvostoliitto ottaa vastaan Japanin antautumisen Korean pohjoisosassa ja Yhdysvallat eteläosassa, jolloin rajaksi sovittiin 38. leveyspiiri.
Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton neuvottelut riippumattoman ja yhtenäisen Korean valtion luomisesta eivät johtaneet toivottuun tulokseen. Yhdistyneet kansakunnat esitti 1947, että Koreassa järjestettäisiin vaalit kiistojen ratkaisemiseksi. Koska vasemmiston ja oikeiston ääriryhmät boikotoivat vaaleja, ne järjestettiin vain maan eteläosissa. Seurauksena oli, että syntyi kaksi erillistä Koreaa, Korean tasavalta ja Korean demokraattinen kansantasavalta. Kylmän sodan alkaminen ja kilpailevien blokkien muodostuminen aiheutti väliaikaiseksi tarkoitettujen miehitysvyöhykkeiden muuttumisen pysyvästi erillisiksi valtioiksi. Korean sota alkoi vuonna 1950, ja vaikka sotatoimet loppuivat vuonna 1953 ja maiden välille sovittiin aselepo, rauhansopimusta ei tehty, joten teoriassa Koreat ovat edelleen sodassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korean jako Wikimedia Commonsissa
Kontukimalainen

| Kontukimalainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset
Yläheimo::  Mesipistiäismäiset Apoidea
Heimo::  Aitomehiläiset Apidae
Suku::  Kimalaiset Bombus
Alasuku::  Bombus
Laji::  terrestris
Kaksiosainen nimi
 Bombus terrestris  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kontukimalainen Wikispeciesissä   Kontukimalainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kontukimalainen (Bombus terrestris) on kimalaisten sukuun kuuluva mesipistiäislaji.
Kontukimalainen on kimalaiseksi melko suurikokoinen. Sen selkäpuolella on kaksi tummankeltaista raitaa, sillä etuselkä ja takaruumiin toinen selkäkilpi ovat keltaiset.
Se on helppo sekoittaa Bombus-alasuvun muihin lajeihin, ennen kaikkea mantukimalaiseen (Bombus lucorum), isokimalaiseen (Bombus magnus) sekä kangaskimalaiseen (Bombus cryptarum). Myös melanistisia kontukimalaisia esiintyy.
Esiintymisalue

Kontukimalaisen luontainen esiintymisalue ulottuu Välimereltä Britteinsaarille ja Pohjois-Skandinaviaan. Suomessa laji on havaittu ensimmäisen kerran vuonna 1994 pääkaupunkiseudulla. Se on levinnyt Etelä- ja Keski-Suomessa ja tavattu Oulun korkeudelle asti. Laji luokitellaan Suomessa vakiintuneeksi vieraslajiksi. Kontukimalaista on kuitenkin siirretty muun muassa Britanniasta Uuteen-Seelantiin ja kasvihuonetuotannon pölyttäjäksi muun muassa Japaniin. Sitä esiintyy jopa Marokon kuumassa ja kuivassa ilmastossa.
Elintavat

Kontukimalainen pesii maahan. Pesässä saattaa olla jopa 350 kimalaista. Emot heräävät aikaisin keväällä, Suomessa pajujen kukinta-aikaan.
Aiheesta muualla

Vieraslajit: Kontukimalainen (Bombus terrestris)
Ötökkätieto: Kontukimalainen (Bombus terrestris)
ITIS: Bombus terrestris (englanniksi)
UniProt: Taxonomy -  Bombus terrestris (Buff-tailed bumblebee) (Apis terrestris) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Bombus terrestris (bumble bee) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Bombus terrestris, the Buff-tailed bumblebee (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Bombus terrestris:  Wikidata: Q752274  Wikispecies: Bombus terrestris  AFD: Bombus_terrestris  BioLib: 70366  BOLD: 21807  CoL: MFWK  EoL: 1177347  EPPO: BOMUTE  EUNIS: 254073  Fauna Europaea: 231921  Fauna Europaea (new): 2756296a-b058-49d0-b77e-b10951e831d7  GBIF: 1340503  iNaturalist: 57516  IRMNG: 10255958  ISC: 91578  ITIS: 714842  NBN: NHMSYS0000875595  NCBI: 30195  NZOR: 9bd0992c-0645-47d0-b881-a29b9381735e  Observation.org: 1803  Open Tree of Life: 161197  Laji.fi: MX.53010 
Apis terrestris:  Wikidata: Q21243036  Wikispecies: Apis terrestris  CoL: 8P4Z3  GBIF: 1340504  IRMNG: 10327695  ITIS: 715046  NZOR: acc52cbe-9969-4fbd-8f22-6cf387bbea1f
Koppelo (Valtimo)

Koppelo eli Koppelojärvi on kylä ja järvi Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa 12 kilometriä Valtimon kirkonkylältä luoteeseen. Kylä sijaitsee 4 kilometriä pitkän Koppelojärven ympärillä. Kylän keskus on Koppelojärveen laskevan Palmikkojoen suussa. Nykyään kylässä on kuutisenkymmentä vakituista asukasta. Kylän nimi on tullut sanasta koppelo, joka tarkoittaa naarasmetsoa. Koppelon seudut ovatkin olleet riistaisia kautta aikain ja houkutelleet ensimmäiset asukkaat näihin maisemiin.
Historia

Koppelosta on löytynyt kivikautinen muinaislöytö. Koppelojärvelle ilmaantui ensimmäinen talo 1620-luvulla, joka lienee ollut Juusola. Vuonna 1937 kylän toinen talo rakennettiin nykyisen keskuksen tienoolle Palmikkijoen suuhun. Koppelojärven kylän nimi mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1639. Koppelojärvellä on asunut paljon varsinkin Lipposia. Enimmillään asukkaita on ollut viitisensataa. Kylällä toimi silloin myös kauppa, työväentalo ja koulu. Ennen Koppelojärvi on laskenut kaakkoon Haapajärven Mustalahteen, mutta järvenlaskun jälkeen vedet laskevat Koppelojokea pitkin itään Matkusjokeen.
Koppelojärven koulu toimi vuosina 1921-1973. Maatalouden kannattavuuden heikkenemisen takia kylään kehitettiin muita toimeentulon muotoja, kuten turkistarhoja.
Nähtävyydet

Kota Palmikkojoen rannassa Rautavaaran tien varrella. Kesäisin on mahdollisuus käydä myös soutelemassa Palmikkijoella yhteiskäytössä olevalla veneellä.
Luontopolku, jonka pituus on 7 km. Maastoon merkitty polku alkaa Koppelon kylältä ja  kulkee Ylimmäisenjärven rannalle, jossa on kylän toinen kota. Myös Ylimmäisenjärvellä on mahdollisuus soutamiseen.
Maitolaituri, jonka Ympäristökeskus on rakentanut Koppelon kylälle.
Aiheesta muualla

Koppelo (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtimon kylät
Elomäki
Haapakylä (kirkonkylä)
Halmejärvi
Hirsikangas
Kalliojärvi
Karhunpää
Koiravaara
Koppelo (Koppelojärvi)
Maanselkä
Nuolijärvi
Pajukoski
Puukari
Rasimäki
Rumo
Sivakkajoki
Puukari
Sivakkavaara
Verkkojoki
Ylä-Valtimo
↑  Valtimo 1995.
Kopys

| Kopys (Копысь) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Kopys
 Koordinaatit: 54°19′17″N, 30°17′13″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Vitsebskin alue
Korkeus:  140–170 m
Väkiluku (10/2009):  910
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kopys (valkoven. Копысь, ven. Копысь) on pieni kaupunkityyppinen taajama Oršan kaupunkia ympäröivän maatalousvaltaisen Oršan piirin eteläosissa Valko-Venäjän Vitsebskin maakunnan etelärajalla Dnepr-joen itärannalla. Kopys sijaitsee maanteitse 25 kilometriä Oršan eteläpuolella. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Kopysin pientalovaltaisessa taajamassa asui 910 ihmistä (koko Oršan piirissä 31 009 ihmistä).
Kopys tunnetaan nykyään erityisesti Valko-Venäjän pitkäaikaisen presidentin Aljaksandr Lukašenkan syntymäpaikkana.
Liikenneyhteydet

Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Dneprin länsipuolella sillan takana kulkeva kantatie P78, joka yhdistää taajaman pohjoisessa Oršaan ja etelässä Šklouhun. Suurempi valtatie M8 kulkee pohjois-eteläsuuntaisesti 11 kilometriä Kopysin taajaman itäpuolelta. Valko-Venäjän tärkeisiin ratoihin kuuluva Orša–Mahiljou-rautatieosuus löytyy heti Dneprin länsipuolelta noin 2 kilometriä Kopysista länteen.
Aiheesta muualla

КОПЫСЬ - Lyhyt artikkeli kaupunkimaisisesta taajamasta (venäjäksi) (dorogiby.info)
КОПЫСЬ - kuvausta (Arkistoitu – Internet Archive) (valkovenäjäksi) (vlib.by)
Historiaa (venäjäksi) (dic.academic.ru)
WikiMapia karttalinkki taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa alueesta (venäjäksi)
Kuvia taajamasta (englanniksi),(puolaksi),(valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Konekirjonta

1970-luvun brodeerauskone tikkaa yrityksen logoa.
Konekirjonta (myös brodeeraus) on kuvion tekoa konekirjontaan tarkoitetun ompelukoneen (brodeerauskone) avulla.
Kuvion tekeminen alkaa kuviosta ja sen sovittamisesta kirjontaohjelmaan. Monissa suunnitteluohjelmissa on vaihteleva määrä valmiiksi ohjelmoituja kirjasimia tekstityksiin samoin niissä on erilaisia täyttö- ja reunustustikkiominaisuuksia. Joissakin on myös lisälaitteita paljettikirjontaan, nyörikirjontaan ja reikäommelkirjontaan. Kirjoittavan kankaan valmistelu riippuu sen ominaisuuksista: neulostyyppinen kangas kuten t-paita, pipo tai vastaava, tarvitsee lähes aina tukimateriaalin taustapuolelle.
Neuloskankaan voi tukea kahdella tavalla: Perinteinen tapa on kiristää sekä kangas että tukimateriaali yhtä aikaa kirjontakehykseen. Tukimateriaali voi olla ohut satiinikangas, ohut tai paksu kuitukangas, leikattava tai repäistävä tukikangas. Se voi myös olla vesiliukoista kuitukangasta tai muovia sekä repäistävää tai lämmöllä irrotettavaa muovia. Uudehko tapa on kiristää ensin kangas kehykseen ja kiinnittää sen jälkeen itseliimautuva repäistävä kuitukangas kehyksen taustapuolelle. Liimautuva tukikangas pitää neuloksen liikkumatta tikkauksen ajan. Sopii erinomaisesti mm. pipojen ja muiden paksuhkojen neulosmateriaalien brodeeraukseen.
Tukimateriaalia voidaan käyttää myös kirjoittavan vaatteen päällipuolella, esim. froteekankaan silmukoiden pistäminen esiin kirjontalankojen väleistä voidaan estää asettamalla vesiliukoinen tai lämmöllä irrotettava muovi kirjoittavan vaatteen päälle varsinaisen kirjonnan alle. Kehys kiinnitetään kankaineen koneen kirjontayksikköön ja kirjonta aloitetaan käynnistämällä kirjontakone ja valitsemalla kuva.
Historia

Koneellisen brodeerauksen keksi Josue Heilmann 1828. Ensimmäiset kirjontakoneet tulivat Suomeen 1970-luvulla. Koneiden huippunopeus oli 200 tikkiä minuutissa (vuonna 2010 maksiminopeudet ovat lähes 3000 tikkiä minuutissa). Yritysten logot ja muut merkit vaativat kirjontaohjelman, jotka tällöin tehtiin Saksassa. Ohjelma toimitettiin paperisella reikänauhalla jota luki brodeerauskoneen nauhanlukulaite. Nykyisillä ohjelmointilaitteilla pystyy tekemään logot jopa muutamassa minuutissa tietokoneen ruudulla, ja ohjelma siirtyy koneeseen verkkoa pitkin.
Ensimmäiset toimivat "lakkiraamein" varustetut brodeerauskoneet tulivat Suomeen 1990-luvun alussa, sukkaraamit 2000-luvun alkupuolella ja laserbrodeerauskoneet vuoden 2010 lopussa.
Tunnetuimpia brodeerauskonemerkkejä ovat Tajima, ZSK, Melco, Amaya, Brother, Barudan, Happy, Toyota ja SWF.
Kirjontakuvion suunnitteluohjelmat

Kirjontakuvion suunnitteluohjelmia on hyvin erilaisia ominaisuuksiltaan ja hinnoiltaan. Markkinoilla on esimerkiksi seuraavia kirjontaohjelmia:
Balaran Embird
Brother P. E. Design 8.0
BabyLockin Designer’s Gallery MasterWorks
Compuconin PSW (Professional Sew-Ware)
Melcon DesignShop
Pfaff Creative 4D
Tajiman DG/ML Pulse
Wilcom-ohjelmalla voidaan tuottaa kirjontaohjelmia useisiin kirjontakoneisiin
Zsk:n EPCwin
Kirjontalangat

Konekirjontalankoja valmistetaan useista eri materiaaleista useina eri vahvuuksina. Kaikilla lankavalmistajilla on omat värikarttansa. Yleisimmät kirjontalangat ovat joko viskoosia tai polyesteriä. Viskoosilankoja kutsutaan satiinilangoiksi kiilto-ominaisuuksiensa vuoksi. Polyesterilangat eivät ole yhtä kiiltäviä kuin viskoosilangat mutta lankojen vetolujuus ja värinkesto tekevät ne hyvin soveltuviksi kohteisiin, joissa vaaditaan kovaa kulutuskestävyyttä.
Yleisin lankavahvuus on nro 40 (ohuehko lanka) joka soveltuu lähes kaikkeen kirjontaan. Erikoisohuita lankoja (nro 60) käytetään pienten kirjainten ja tarkkuutta vaativien yksityiskohtien kirjontaan ja nro 30 -lankoja käytetään kirjonnassa jossa täytetään suuria pintoja tai vaaditaan hyvää peittävyyttä. Paksut langat s.o. neulonnassa käytettävät langat soveltuvat kirjontaan, jos käytetään erikoislaitteita (esim. cording).
Erikoislangat
metallilangat: lankaydin on polyamidia joka on päällystetty metallifolioidulla polyesterillä
metalliefektilangat (glitterilangat)
lamélangat: litteästä metalloidusta materiaalista valmistetut langat, joille on ominaista peilimäinen kiilto
puuvilla- ja villalangat ovat sekoitemateriaaleista valmistettuja lankoja esim. 50% villaa/50% akryylia
valoa sitovat eli jälkivalaisevat langat: Langan valaisuvoima riippuu valon intensiteetistä (teho suhteessa pinta-alaan) eli mitä suurempi on brodeerattu pinta, sitä voimakkaampi on jälkivalaisu.
paloa kestävät langat, joita käytetään palosuojavaatteissa, moottoriurheilijoiden puvuissa ym: materiaali esim. 100% aramid
väriä vaihtavat langat; vaihtavat väriä esim. auringon valon mukaan
läpinäkyvät langat: yleensä monofilamenttilankoja, joita käytetään piilokirjontaan, applikaatioiden kiinnittämiseen jne.
lämmössä kutistuvat langat: käytetään haluttaessa saada aikaan ryppyefektejä
vesiliukoiset langat
erikoismattalangat, joiden mattaefekti on saatu aikaan keraamisen käsittelyn avulla (Madeiran Frosted Matt: 96% PES/4% Ceramics)
Vapaa konekirjonta

Vapaalla konekirjonnalla eli koneparsinnalla ommeltavaa kangasta liikutetaan vapaasti ja ommeltava jälki muistuttaa hieman piirustusjälkeä. Ompelukoneen syöttäjä otetaan pois käytöstä. Tämän lisäksi tavallinen paininjalka vaihdetaan koneparsintajalkaan. Jos koneparsintapaininjalkaa ei ole saatavilla, voi vapaata konekirjontaa tehdä ilman mitään paininjalkaa. Tikin pituus säädetään nollaksi, koska ompelija itse säätelee käden liikkeillään tikin pituuden.
Ommeltava kangas pingotetaan kirjontakehykseen, jotta se pysyy napakasti paikoillaan, eikä rypisty. Jos kangas on tukeva ja paksu, sitä ei tarvitse erikseen pingottaa. Ompelulankoina käyvät tavalliset ompelulangat. Ylälankoja voi käyttää niin monta yhtä aikaa, kuin neulansilmästä saa pujotettua läpi. Tällöin ompelujälki on paksumpaa.
Ompelu aloitetaan asettamalla kangas neulan alle ja laskemalla paininjalka alas. Käsillä pidetään kankaasta kiinni ja ohjataan ommelta haluttuihin suuntiin. Liian nopeita ja nykiviä liikkeitä tulee välttää, jotta lanka ei katkea. Työn loputtua kaikki langanpätkät leikataan aivan kankaan pinnasta.
Kirjonnan tukimateriaalit > Veteen liukenevat materiaalit

Häviävät tukimateriaalit voivat olla läpikuultavia vesiliukoisia muovikalvoja tai veteen liukenevia kuitukankaita. Häviäviä tukimateriaaleja voidaan käyttää sekä kone- että käsinkirjonnassa. Konekirjonnassa vesiliukoisen materiaalin avulla voi tukea hienoja materiaaleja kuten organzaa tai sifonkia. Kirjoittaessa nukkaisia tai karvaisia kankaita estetään kalvoa käyttämällä tikkien painuminen nukan ja karvojen sisään. Kalvon avulla voi tehdä myös omaa kangasta, pitsiä tai yksittäisiä kuvioita sekä myös kolmiulotteisia muotoja.
Kalvo liukenee lämpimään tai kylmään veteen. Siitä voi tehdä myös kovettavan liuoksen. Kalvoa 0,5–1 m liuotetaan n. 2–2,5 dl lämmintä vettä. Liuosta voi suihkuttaa tai tuotteen voi upottaa liuokseen, jonka jälkeen se kuivatetaan. Liuos tukee kangasta ja sitä on helpompi käsitellä. Kirjonnan jälkeen kankaan voi huuhdella kylmällä vedellä. Kalvoja on olemassa sekä kylmään että kuumaan veteen liukenevia. Kylmään veteen liukeneva kalvo jättää kirjotun työn kovemmaksi kuin lämpimään veteen liukeneva kalvo. Halutun lopputuloksen saa kokeilemalla itse.
Konekirjonnassa kankaan molemmat puolet voi tukea kalvon avulla. Ohuet kankaat kannattaa pingottaa kirjontakehykseen. Kirjontatyön valmistuttua ylimääräinen kalvo revitään pois ja kuvio kohta huuhdellaa tai suihkutetaan lämpimällä vedellä.
Yksittäisen pitsin tai kuvion ompelu vesiliukoiselle kalvolle tapahtuu seuraavasti. Kalvoa pingotetaan kaksi kerrosta tiukasti kehykseen. Ompelukoneesta poistetaan paininjalka tai käytetään kirjontapaininjalkaa. Koneen syöttäjä lasketaan alas ja itse työtä liikuttelemalla vaikutetaan tikin pituuteen ja tiheyteen. Ompele aluksi ristikko, joka muodostaa tuen ommeltavalle kuviolle. Muuten ompeleet hajoavat kalvon liuettua pois. Kalvokerrosten väliin voi laittaa myös kankaanpaloja, kuituja tai lankoja muodostamaan pintaa ommelten kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konekirjonta Wikimedia Commonsissa
Juho Konttajärvi

Juho Albanus (Kontta) Konttajärvi (31. lokakuuta 1891 Turtola – 10. joulukuuta 1958 Ylitornio) oli suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan vänrikki. Hänen vanhempansa olivat torppari Juho Konttajärvi ja Johanna Lind.
Jääkärikausi

Konttajärvi työskenteli sahatyöläisenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Konttajärvi saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän haavoittui.
Heimosoturi Kontta

Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin Porin rykmentin III pataljoonaan, missä hän toimi vääpelinä 2. komppaniassa. Hänet siirrettiin seuraavaksi 11. heinäkuuta 1918 alkaen Helsingin jalkaväkirykmenttiin, mikä tunnettiin myöhemmin nimellä Itämeren jalkaväkirykmentti 1. Armeijasta hän erosi 23. tammikuuta 1919 vai liittyäkseen Viron vapaussotaan.
Konttajärvi liittyi vapaaehtoisena Viron vapaussotaan lähtevään Ensimmäiseen suomalaiseen vapaajoukoon, missä hän toimi joukkueenjohtajana tiedusteluosastolla. Hänet siirrettiin myöhemmin Viron panssarijunadivisioonan suomalaiseen pataljoonaan. Viron vapaussodassa hän otti osaa taisteluihin Mustjoella, Mentzenissä (Möniste) ja Rosenhofissa (Vana Roosa). Virosta palattuaan hän liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan 15. syyskuuta 1919, missä hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi etappikomppaniaan. Sotaretkellä hän oli 1. tammikuuta 1920 saakka. Retkeltä palattuaan hän astui takaisin armeijan palvelukseen 21. helmikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin Meripataljoonaan, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Laivaston koulutuskunta. Meripataljoonassa hän toimi koulutusaliupseerina muun muassa miinakomppaniassa. Armeijasta hän erosi lopullisesti 1. lokakuuta 1925 ja siirtyi metsätyönjohtajaksi Pohjois-Suomeen.
Talvi- ja jatkosota

Konttajärvi otti osaa talvisotaan joukkueenjohtajana Erillisessä Pataljoona 26:ssa ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Erillinen osasto Petsamon komppania Tuuriin. Hänet kotiutettiin vielä ensimmäisenä sotavuonna ja hän siirtyi metsätöihin Ylitorniolle. Hänet haudattiin Ylitorniolle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 10. kesäkuuta 1918  Viron Armeijan Vänrikki 17. maaliskuuta 1919 |     |  Vapaudenmitali 1. lk. (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Viron Vapaudenristi II/3. lk.  Viron Vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Marko Korhonen (johtaja)

| Marko Korhonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1970-lukulähde?
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  hyvinvointialuejohtaja
Muut tiedot
Koulutus: Kuopion yliopisto (YTT 2003)
Järjestö:  Pohjois-Savon hyvinvointialue
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marko Korhonen (s. noin 1973) on suomalainen yhteiskuntatieteiden tohtori, joka on toiminut Pohjois-Savon hyvinvointialueen johtajana vuodesta 2023 lähtien. Tätä ennen hän työskenteli Pohjois-Savon maakuntajohtajana eli Pohjois-Savon liiton johtajana (2016–2022).
Ennen maakuntajohtajuutta poliittisesti sitoutumaton Korhonen työskenteli Lapinlahden kunnanjohtajana vuosina 2011–2016. Sitä ennen hän oli Kaavin kunnanjohtaja ja Pohjois-Pohjanmaan liiton hallintojohtaja.
Korhonen on valmistunut yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Kuopion yliopistosta. Hänen suomenkielinen väitöskirjatutkimuksensa (2003) oli otsikoitu Yksilöllinen eläkevakuuttaminen eläketurvan täydentäjänä (engl. Individual pension insurance as a completion of pension security).
Aiheesta muualla

Jukka Eskanen (13.10.2020) Korona heikentää kuntien verotuloja – Pohjois-Savon maakuntajohtaja pelkää toipumisen vievän vuosia, toivoo uutta kasvua terveysteknologiasta (yle.fi)
Marko Korhonen (5.5.2017) Kulttuurin merkitys kansalaisen arjessa ja elinympäristössä (Suomi100: 100 puheenvuoroa taiteesta) (Arkistoitu – Internet Archive) (taike.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Konneveden tutkimusasema

Konneveden tutkimusasema on Konnevedellä sijaitseva Jyväskylän yliopiston luonnontieteellinen tutkimusasema. Asema tunnetaan kokeellisesta evoluutio- ja käyttäytymisekologian alojen tutkimuksesta, jossa on tutkittu nisäkkäitä, lintuja, selkärangattomia ja kaloja. Konneveden asema toimii Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden opetus- ja tutkimuskeskuksena. Jyväskylän yliopisto on lisäksi tehnyt sopimuksen Itä-Suomen yliopiston kanssa, että Itä-Suomen yliopisto voi tarjota asemalla opetusta. Konneveden tutkimusasema toimii myös osana laajempaa suomalaisten yliopistojen yhteistä asemaverkostoa RESTAT Finland.
Yleisesittely

Tutkimusaseman päärakennuksessa on luentosali ja useita erikokoisia työhuoneita. Sen ympärillä sijaitsevat toimisto-, keittiö- ja ruokasalirakennus, opiskelija-asuntola ja vanha sauna. Tämän alkuperäisen pihapiirin ympärille ovat myöhemmin sijoittuneet tutkija-asunnot ja vierastalot. Rakennuskokonaisuuteen kuuluu lisäksi verstas ja muita huoltorakennuksia. Biologisen tutkimuksen käytössä on tutkimusaseman rantaan rakennettu tutkimushalli eläintiloineen. Rannassa on myös vapaa-ajankeskus ja rantasauna.
Konneveden tutkimusasemalla järjestetään vuosittain lukuisia kursseja, seminaareja ja kansainvälisiä kokouksia. Vuosittain helmikuussa järjestetään kansainvälinen ekologian talvikoulu. Aseman perinteisiin kuuluvat myös niin kutsuttu "piolookisen Luontoilta" ja  Joululuento.
Hannu Ylösen ja Jussi Viitalan mukaan Konneveden tutkimusaseman keskeinen missio on tarjota korkeatasoiset puitteet tutkimukselle ja opetukselle, kokous- ja kongressitoiminnalle sekä Jyväskylän yliopiston muulle toiminnalle. Aseman henkilökunta on vastannut näihin haasteisiin tehokkuudella ja vieraanvaraisuudella. Siitä nousee niin sanottu "Konneveden henki", kuten Ylönen ja Viitala sitä kutsuvat. Se ilmenee mm. epäbyrokraattisena lupsakkuutena ja yhteisöllisyytenä.
Yleisesittely > Kokous- ja seminaaritoiminta

Tutkimusaseman tiloissa on mahdollista järjestää erilaisia kursseja, seminaareja ja kokouksia. Luentosaliin mahtuu 100 kuulijaa. Lisäksi käytettävissä on kurssilaboratorio, noin 15 työhuonetta, joissa on internetyhteys, ja muita moderneja tutkimustiloja. Vierailijoiden käytettävissä on 70 vuodepaikkaa.