stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marikki

Marikki on Astrid Lindgrenin luoma hahmo.
Marikki on kirjoissa suunnilleen seitsemänvuotias. Marikin oikea nimi on Margareeta. Hän asuu Kesäkumpu-nimisessä talossa perheensä eli isänsä, äitinsä ja Liisa-pikkusiskonsa kanssa. Liisan oikea nimi on Elisabet. Liisa on viisivuotias. Perhe ei ole köyhä, ja he elävät normaalia perusturvallista elämää, jota kirjassa kuvataan.
Marikki keksii kokeilla kaikenlaista, vaikka ei aina ajattelekaan loppuun asti seurauksia. Tosin pikkusiskokin keksii välillä kaikenlaista. Naapurissa asuu köyhä perhe, jonka Marikkia vanhempi poika Abbe on hänen ystävänsä, vaikka Marikin vanhemmat eivät olekaan aivan samaa mieltä Abben sopivuudesta ystäväksi.
Marikki pitää koulunkäynnistä, vaikka se ei aivan ongelmitta sujukaan. Koulussa on ongelmia myös köyhästä perheestä olevan Miian kanssa. Tosin se ongelma ratkeaa myöhemmin, kun tytöt ystävystyvät. Sitten Miian pikkusisko Ellakin pääsee mukaan.
Göran Graffman ohjasi kaksi elokuvaa Marikista vuosina 1979 ja 1980. Niiden pääosissa olivat Jonna Liljendahl (Marikki) ja Liv Alsterlund (Liisa).
Marikista kertovat kirjat

Marikki (Madicken, 1960)
Marikki ja Kesäkummun Tuikku (Madicken och Junibackens Pims, 1976)
Meidän Marikki -yhteisnide (Allas vår Madicken, 1983)
Marikki, katso, lunta sataa! -kuvakirja (Titta, Madicken, det snöar!, 1983)
Liisa työntää herneen nenään (När Lisabet pillade in en ärta i näsan -kuvakirja, 1991)
Marikin joululoma -kuvakirja (Jullov är en bra påhitt, sa Madicken, 1993)
Marikista kertovat elokuvat

Marikki (Madicken på Junibacken, 1980), kirjan Marikki pohjalta.
Marikin hassut seikkailut (Du är inte klok, Madicken, 1979), kirjan Marikki ja Kesäkummun Tuikku pohjalta.
Marikki (nimi)

| Marikki |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Maria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marikki on naisen etunimi. Se on Maria-nimen muunnos ja Marikan rinnakkaismuoto.
Marikki-nimi on tullut Suomessa käyttöön 1930-luvulla. Astrid Lindgrenin luoma Marikki-hahmo (ruots. Madicken) on ilmeisesti vaikuttanut siihen, että nimi rupesi yleistymään 1960-luvulta alkaen. Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on elokuuhun 2022 mennessä kirjattu noin 510 Marikki-nimistä naista tai tyttöä. Heistä suurin osa on syntynyt 2000–2010-luvuilla.
Marikilla ei ole nimipäivää almanakassa.
Tunnettuja Marikkeja

Marikki Hakola (s. 1960), mediataiteilija
Marikki Piirtola (s. 1967), kirjailija
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Marikki (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Mariko Härkönen

Mariko Härkönen (s. 1970 Tokio, Japani) on suomalainen elokuvakäsikirjoittaja ja -ohjaaja.
Palkinnot

Lähde:
Jääkarhu soitti kerran Afrikkaan :
Tampereen lyhytelokuvafestivaalit: Kotimaisen kilpailun erikoispalkinto sekä napinpainajat - palkinto 1998
Bear it and Grin – lyhytelokuva:
Rennes´in lastenelokuvajuhlat, Ranska: Élephant d´or - pääpalkinto 1998
Huippuhetki – lyhytelokuva:
Kettupäivät: Kunniamaininta 1999
Turilas & Jäärä – animaatiosarja:
Laonin kansainvälinen lasten ja nuorten elokuvafestivaali, Ranska: Pääpalkinto 2002
Valtion elokuvataidetoimikunnan laatutuki 2001
Taiteen valtionpalkinto 2001
Kettupäivät: Kunniamaininta 2001
Kosminen kulkuri – lyhytelokuva:
Wilmette ICFilmFest, Yhdysvallat: pääpalkinto 2012
Filmografia

1993 Viiniä, rakas äiti (meidän on vielä rokattava) (lyhyt, käsikirjoituksen valvonta)
1994 Nisula (lyhyt, ohjaaja, käsikirjoittaja)
1996 Sirpaleita (lyhyt, props)
1997 Tiina, tule takaisin (lyhyt, tuottaja)
1997 Maraton (lyhyt, tuotannon johto)
1997 Skin Deep (lyhyt, tuotannon johto)
1997 Graceland (lyhyt, näyttelijä)
1998 Jääkarhu soitti kerran Afrikkaan (lyhyt, ohjaaja, dramaturgi, tuottaja, animoija, nuket)
2001 Turilas ja Jäärä (ohjaaja, käsikirjoittaja)
2007 Ekspansio (lyhyt, ohjaaja, käsikirjoittaja, animaatio)
2010 Kosminen kulkuri (lyhyt, ohjaaja, käsikirjoittaja, tuottaja)
Luolakarhu

| Luolakarhu |
| --- | --- |

 Pleistoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Karhut Ursidae
Suku::  Karhut Ursus
Laji::  spelaeus
Kaksiosainen nimi
 † Ursus spelaeus  Rosenmüller, 1794 
Katso myös
   Luolakarhu Wikispeciesissä   Luolakarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Luolakarhu (Ursus spelaeus) oli jääkaudella elänyt, luolissa talvehtinut suuri karhueläin. Se ilmestyi viimeistään Holstein-lämpökaudella noin 300 000 vuotta sitten, ehkä jo 500 000 vuotta sitten. Itävallasta on löydetty noin 40 000 vuotta vanhoja luolakarhun jäänteitä, joiden luista on saatu muutaman geenin pätkiä DNA-näytteinä talteen. Luolakarhu katosi jääkauden lopun pleistoseenin joukkotuhossa noin 10 000 vuotta sitten luultavasti ilmastonmuutoksen ja ihmisen metsästyksen takia.
Piirteet

Luolakarhun nimitys tulee siitä, että sen jäännöksiä on löydetty useimmiten luolista. Koska sen jäännökset luolissa ovat yleisempiä kuin esimerkiksi karhun, on oletettu että se vietti aikaa luolissa muutenkin kuin talvehtiessaan. Luolakarhu-urokset olivat arvioiden mukaan 400–500-kiloisia ja naaraat olivat 225–250-kiloisia. Useimpien nykyisten karhujen tapaan se oli kaikkiruokainen. Sen hampaistosta tehtyjen arvioiden mukaan sen ruokavalio on kuitenkin saattanut olla kasvipainotteisempi kuin nykyisen karhun. Luista löydettyjen jälkien perusteella tiedetään että luolakarhut söivät joskus myös toisiaan.
Häviäminen

Viimeisimmät luolakarhun jäännökset on ajoitettu 27 800 vuotta taaksepäin. Häviämisen syystä ei ole varmuutta, mutta syyksi on ehdotettu muun muassa ilmastonmuutoksen aiheuttamaa elinympäristön häviämistä, kilpailua elintilasta nykyisen karhun kanssa ja kilpailua ihmisen kanssa luolista. Viimeiset luolakarhut elivät luultavasti Alppien eteläosissa.
Suhteet ihmisiin

Luolakarhut ovat melko harvinaisia luolamaalausten aiheena. Tämä saattaa johtua siitä että ihmiset välttelivät sitä, tai sitten näiden kahden lajin elinalueet eivät olleet samat. Neandertaalien on väitetty palvoneen luolakarhuja. Muutamista neandertaalien muinoin asuttamista luolista Sveitsistä, Ranskasta ja Italiasta on löydetty luolakarhun luita, jotka on aseteltu tietyin tavoin.
Levinneisyys

Euroopassa luolakarhua oli Etelä- ja Keski-Euroopassa. Pohjoismaissa ja hieman etelämpänäkään sitä ei ollut. Pohjoisempana luolakarhua esiintyi aivan Britteinsaaren eteläisimmässä osissa, Keski-Saksassa ja Etelä-Puolassa asti pohjoisessa sekä Etelä-Ukrainassa. Luolakarhua ei kuitenkaan tavattu Iberian niemimaalta paitsi Pyreneiltä, eikä Etelä-Italiasta eikä myöskään suurimmasta osasta Kreikkaa. Näin ollen luolakarhu eli jääkaudella suunnilleen 40 ja 50 leveysasteiden välissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Curry, Andrew: Fate of the Cave Bear Smithsonian Magazine.  joulukuu 2010. Viitattu 25.11.2019. (englanniksi)
Luolakarhun kallo.
Martti Servo

| Martti Servo |
| --- | --- |
 Martti Servo keikalla Napanderin kanssa ravintola Kuudennessa Linjassa, Helsingin Kalliossa.
Henkilötiedot
Ammatti:  muusikko, yrittäjä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Martti Servo
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  saksofoni
Yhtyeet:  Martti Servo ja Napander   Martti Servo & Moods Viihdeduo
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Martti Servo (oik. Toivo Juhani Kokko) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Martti Servo ja Napander -yhtyeen laulusolistina ja johtohahmona. Servo on lisäksi juontanut SubTV:llä esitettyä Martti Servo ja yösydän -chatohjelmaa sekä Martin musiikkipuntari -listaohjelmaa Radio Helsingissä. Hän on myös vieraillut Salatuissa elämissä ja pitänyt Radio Suomessa viikoittaista Jälkijunassa-pakinaa osana Paikka auringossa -ohjelmaa. Servo yhtyeineen on myös tehnyt tunnusmusiikin televisiosarjaan Tummien vesien tulkit.
Servo levytti syksyllä 2013 Mr. Lordin säveltämän ja sanoittaman kappaleen Sinisellä Sydämellä, joka on kannatuskappale RoPS:lle.
Musiikkiuran ohella Kokko pitää vaimonsa kanssa kahvilaa Joutsassa.
Aiheesta muualla

Martti Servo & Napander
Martti Servo lauluntekijänä - Fono.fi
Läpivalaisu

Potilaan läpivalaisua röntgenlaitteella vuonna 1940.
Läpivalaisu (vanh. fluoroskopia) on vanha, lääketieteellisessä tutkimuksessa käytöstä lähes poistettu tutkimus, jolla saadaan röntgensäteilyä apuna käyttäen kuva sellaisen kohteen sisältä, jota näkyvä valo ei läpäise. Se on röntgentutkimus, jonka tulosta tarkastellaan suoraan fluoresoivalta levyltä. Muu röntgentutkimus perustuu samaan tekniikkaan, mutta se on kohteelle ja etenkin tutkijalle huomattavasti turvallisempi lyhyemmän altistusajan vuoksi. Ultraäänitutkimus on käytännössä syrjäyttänyt sen. Kolmiulotteisia kohteita kuvattaessa sen sijaan on astunut tietokonetomografia.
Nykyisin

Nykyisin läpivalaisua hyödynnetään muun muassa ruoansulatuskanavan, virtsateiden ja verenkiertoelinten tutkimisessa, mutta myös erilaisten hoitojen ja toimenpiteiden ohjauksessa. Läpivalaisututkimuksessa seurataan tavallisesti varjoaineen kulkua elimistössä. Varjoaine voidaan antaa esimerkiksi ruoansulatuskanavaa tutkittaessa suun tai peräsuolen kautta. Angiografisissa verisuonten läpivalaisututkimuksissa jodia sisältävä varjoaine syötetään katetrin avulla suoraan valtimoon tai laskimoon.
Läpivalaisututkimuksissa potilaasta otetaan yhden kuvan sijasta läpivalaisulaitteella reaaliaikaista kuvasarjaa. Tämä on hyödyllinen menetelmä erityisesti radiologisissa ja kardiologisissa angiografiatutkimuksissa sekä toimenpideiden ohjauksessa. Läpivalaisututkimukset ovat vähentyneet huomattavasti tietokonetomografian, sekä ultraääni- ja magneettikuvausten yleistettyä. Jopa aiemmin yleiset urogenitaalialueen läpivalaisututkimukset ovat väistyneet uusien kuvantamismenetelmien tieltä, mutta toimenpiteissä läpivalaisua edelleen käytetään. Esimerkiksi Suomessa kaikista lääketieteellisistä röntgentutkimuksista radiologiset ja kardiologiset toimenpiteet ja angiografiatutkimukset kattavat alle 2 % kaikista röntgentutkimuksista. Maailmalla luku vaihtelee 1,3–3,8 %. Keuhkojen röntgenkuvaukset läpivalaisulaitteella saattavat kuitenkin olla vielä melko yleisiä maissa, joissa lääkäreitä on vähemmän väkiluun suhteutettuna kuin länsimaissa tai Japanissa.
Muita käyttötarkoituksia

Läpivalaisua on käytetty myös elottomien, esimerkiksi arkeologisten ja rakenteilla olevien kohteiden tutkinnassa.[lähde? ]
Matti J. Korhonen

Matti J. Korhonen ("Mattijii") (23. heinäkuuta 1934 Lohja – 26. elokuuta 2018 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsinsuomalainen opettaja ja poliitikko (sosiaalidemokraatti).
Korhonen opiskeli opettajaksi Helsingin opettajakorkeakoulussa ja Oulun yliopistossa. Sitten hän oli opettaja Pohjois-Suomessa ennen kuin hän vuonna 1971 muutti Ruotsiin, missä työskenteli aluksi Bulten-nimisessä yrityksessä Hallstahammarissa ja myöhemmin kotikielenopettajana Gustavsbergissa. Hän liittyi siellä suomalaisyhdistykseen. Vuonna 1971 hänet valittiin Ruotsinsuomalaisten Keskusliiton hallitukseen, missä työskenteli koulu- ja kulttuurikysymysten parissa. Välillä hän oli yhdistyksen varapuheenjohtaja. Hän korosti toiminnassaan kaksikielisyyttä ja äidinkielen asemaa lapsen kehittymisessä. Hän oli sihteeri komiteassa, joka sai aikaan Tukholman ensimmäisen suomenkielisen koulun. Korhonen toimi myös Ruotsinsuomalaisten kirjoittajien yhdistyksen puheenjohtajana. Ruotsinsuomalaisten kulttuuriautonomia oli hänelle tärkeä ajatus.
Korhonen työskenteli Gustafsbergin suomalaisessa kerhossa, Ruotsinsuomalaisten Keskusliiton Tukholman-osastossa, Tukholman suomalaisen seurakunnan kirkkoneuvostossa, Värmdön kunnan kulttuurihallinnon puheenjohtajana ja Suomen Tukholman-instituutin hallituksessa.
Käännös suomeksi
Matti Jaakkola (täsmennyssivu)

Matti Jaakkola voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Matti Jaakkola (rovasti), rovasti
Matti Jaakkola, urheilu- ja organisaatiopsykologi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Matti Jaakkola”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Viestimuseo

| Viestimuseo Valtakunnallinen viestimuseo |
| --- | --- |
Tyyppi:  sotatieteellinen erikoismuseo
Sijainti:  (2013 alusta:) Museo Militaria, Vanhankaupunginkatu 19, 13100 Hämeenlinna
Perustettu:  1960, avautui yleisölle 24.5.1974
Lakkautettu:  2012 (2013 alusta toiminta osa Museo Militariaa)
Kotisivut:  www.viestikiltojenliitto.fi/viestimuseo/
Koordinaatit:  61.0054°N, 24.4563°E
 fiViestimuseo Valtakunnallinen viestimuseo 
   
Viestimuseo eli Valtakunnallinen viestimuseo oli Riihimäellä Viestirykmentin läheisyydessä sijainnut, vuonna 1960 perustettu ja 24. toukokuuta 1974 yleisölle avautunut sotatieteellinen erikoismuseo. Museon toiminta loppui erillismuseona vuoden 2012 lopussa.  Osa Suomen valtakunnallisen viestimuseon esineistä on Suomen Tykistömuseoon liitetyissä viesti- ja pioneerimuseoissa, Museo Militariassa, Hämeenlinnan Suomen kasarmilla.
Alkuvaiheet

Ajatus esineistön keräämisestä viestimuseota varten heräsi toisen maailmansodan jälkeen Viestiupseeriyhdistyksen piirissä. Juupajoen Lylyssä olevalla viestivarikolla alettiin kerätä hylättäväksi lähetettyjä esineitä viestimuseon kokoelmaa varten jo ennen kuin oli tehty päätös Suomen valtakunnallisen viestimuseon perustamisesta. Viestitarkastaja, kenraaliluutnantti Olavi Huhtala, teki päätöksen 1960 viestimuseon perustamisesta keväällä 1960.selvennä Lylystä viestivarikolta siirrettiin esineistöä samana vuonna Riihimäen varuskuntaan museolle. 1962 pääosa museoesineistä oli jo näytteillä peruskorjaamattomassa rakennuksessa Riihimäellä. Kun päätös muutaman kuukauden jälkeen peruskorjauksesta tuli, varastoitiin esineet toiseen rakennukseen peruskorjauksen ajaksi. Varastotilassa oli puutteita ja esineet siirrettiin kuusi kertaa lisää varastoista toiseen. Pisimpään esineet olivat rakennus 48:n ullakolla.
1963 perustettiin viestikilta. Suomen valtakunnallisen viestimuseon esineistö oli Suomen puolustusvoimien omaisuutta vuoteen 1965, jolloin se luovutti ne viestikillan haltuun. Riihimäen kaupunki osoitti kiinnostusta museota kohtaan, mutta sillä ei ollut osoittaa museolle tiloja. Riihimäen kaupunki myönsi viestiupseeriyhdistykselle 1975 alkaen 3 000–4 000 markan avustuksen viestimuseota varten. 1973 lopulla Riihimäen varuskunnan päällikkö, eversti J. Mäntynen, osoitti museolle tilat rakennus 64:n osasta. Rakennus oli toiminut varastotiloina ja se oli rakennettu 1913. Viestiupseeriyhdistyksen museotoiminkunta ryhtyi peruskorjaukseen yksityisin lahjoitusvaroin. Peruskorjaukseen saatiin rakennustarvikkeita, ja erityisesti varusmiehet tekivät paljon talkootyötä.
24. toukokuuta 1974 tapahtuneissa yleisöavajaisissa viestimuseossa oli kolme kunnostettua näyttelyhuonetta. Muiden huoneiden kunnostusta jatkettiin. Vuoteen 1977 mennessä oli kunnostettu sadan neliömetrin laajuinen upseerikerhon juhlasali. Tuolloin jäljellä oli enää kolme kunnostamatonta huonetta. Kunnostustyötä koordinoivat majuri Matti Juusti ja teknikkoluutnantti Olavi Havia.
Esineistö

Viestimuseon vanhimmat esineet olivat merkinantotorvet 1600-luvulta. Vanhimmat puhelinkeskukset olivat 1800-luvulta, mutta muutoin esineistö oli pääasiassa Suomen itsenäisyyden aikaista. Henkilöhistoriaan liittyviä erikoisuuksia olivat mm. Uhtuan suunnan viestimiesten kenraalimajuri Aaro Pajarille lahjoittama vahvistimellinen puhelin sekä puhdetöinä koivunpahkaan tehty pöytäpuhelin. Sanomalaitteista esineistössä oli mm. Suomen sisällissodan aikainen Hughes-lennätin, jota kutsuttiin punttijuusaksi. Eläimiin liittyvästä viestitoiminnasta kerrottiin esittelemällä yhdessä huoneessa kirjekyyhkytoiminta.
Viestimuseon näyttelyt siirtyivät osaksi vuoden 2013 alussa Hämeenlinnassa toimintansa aloittanutta Tykistö-, pioneeri- ja viestimuseota eli Museo Militariaa. Tämä yhteismuseo sijoittui aiemman Tykistömuseon tiloihin, ja uuden sotatieteellisen museon museotoimintaa ohjaa Suomen tykistö-, pioneeri- ja viestimuseoyhdistys ry.
Museossa oli esillä sotilasviestitoimintaan liittyviä laitteita Oolannin sodan aikaisista saarille ketjussa sijoitettujen merkinantolaitteiden pienoismalleista toisen maailmansodan aikaisiin sähkötys- ja puheradioihin. Kansallisiin erikoisuuksiin kuuluivat muun muassa Suomessa valmistetut kaukopartioradiot. Esineistöön kuuluu myös 1990-luvulla Puolustusvoimien ylipäällikön eli tasavallan presidentin käytössä ollut satelliittiradio. Museossa on myös harvinainen Enigma-salakirjoituskone sekä neuvostoliittolaisten käyttämä radiosignaalilla räjäytettävä miina.
Riihimäen kaupunki tuki Viestimuseota kävijämäärän mukaan.
Osastot > Aula

Aulassa oli oikealla seinällä kuvia Porvoonjoesta ja sen alueella olleista vainovalkeista sekä pienoismalli Ahvenanmaan kautta Suomesta Ruotsiin kulkeneesta optisesta lennättimestä. Aulan vasemmalla seinällä oli kokoelma erilaisia sotilaskivääreitä ja sotilaspistooleita, joita viestijoukoille annettiin jakovahvuuksissa. Esillä olivat muun muassa Arisaka, Sten ja Suomi-konepistooli.
Osastot > 2. Osasto

Toisessa huoneessa esiteltiin ensimmäisen maailmansodan aikaisia kenttäpuhelimia ja 1800-luvun lopun aikaisia lennätinlaitteita ja käsivälitteisiä nauhapuhelinkeskuksia, joita käytettiin myös Suomen sisällissodan aikana, mm. Siemensin laitteita.
Osastot > 3. Osasto

Kolmannessa huoneessa oli näytteillä viestijoukkojen luutnantin univormu, erilaisia viestijoukkojen toimintaan liittyviä varusteita ja auki kammattu kaapelinpää, jolla kuvattiin yksittäisten johtimien yhteen tinaamista. Huoneessa oli seinällä myös kirjekyyhkytoimintaan liittyviä asioita, mm. käsky kyyhkyjen ruokintaan liittyvistä ohjeista, kyyhkyjen rehustusohje.
Osastot > 4. Osasto

Esineistö esitteli viestijoukkojen kehitystä itsenäisessä Suomessa.
Osastot > 5. Osasto

Viidennen osaston aihepiirinä oli talvi- ja jatkosodan aikainen viestintä. Esillä oli Suomen puolustusvoimien käyttämiä radioita. Erikoisuuksista mainittakoon muun muassa neuvostoliittolaisten sodassa käyttämä radiomiina, jonka laukeamisen estämiseksi soitettiin tauotta räjähdyksen laukaisutaajuudella Säkkijärven polkkaa. Enigma-salakirjoituskone oli näyttelyosaston harvinaisuuksia.
Esillä oli myös asekätkennän aikaisia, ulkokätköissä pahasti vaurioituneita radioita.
Osastot > 6. Osasto

Näyttelyosaston teemana oli toista maailmansotaa seuranneen ajanjakson viestintä eli lähinnä 1950- ja 1960-luvut. Osastolla oli myös Suomen puolustusvoimien ensimmäinen Saksan liittotasavallasta hankittu kenttälinkki, alkujaan nimeltään suuntaradio FM 12/800, suomen puhekielessä radiolähettimensä osalta Sakuna ja kanavointilaitteensa osalta Seijana tunnettu laitteisto. Suuntaradiot olivat joitain puhelinkanavia välittämään kykeneviä korkeataajuuksisia radioita, joilla pyrittiin pääasiassa korkeilta mäiltä muodostamaan 20–50 kilometrin pituisia yhteyksiä puhelinviestimiesten toimesta. Laite oli Siemensin ja Telefunkenin yhteisvalmistama. Sen kehitystyö oli aloitettu 1954 ja sarjavalmistus 1959. Kaksikymmentä FM 12/800 -järjestelmää otettiin käyttöön Suomen puolustusvoimissa 1960. FM 12/800 oli käytössä mm. Saksan liittotasavallassa, Ranskassa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Järjestelmä poistettiin Suomen puolustusvoimien kalustosta 1990-luvun alussa pääasiassa vähälukuisen määränsä vuoksi.
Osastot > 7. Osasto

Tämä oli vaihtuvien, teemaluonteisten näyttelyjen osasto.
Osastot > 8. Osasto

Näyttelyosasto esitteli digitaaliajan viestintää.
Aiheesta muualla

Valtakunnallisen Viestimuseon kotisivut
Museo Militaria
Suomen sotatieteelliset erikoismuseot (Aselajimuseot)
Forum Marinum
Hallinportin ilmailumuseo
Ilmatorjuntamuseo
Suomen Ilmavoimamuseo
Suomen Jääkärimuseo
Jalkaväkimuseo
Lottamuseo
Lylyn viestivarikon museo
Maneesi
Mobilia
Panssarimuseo
Pioneerimuseo
Porilaismuseo
Päämajamuseo
Raatteen Portti
Rajamuseo
Rannikkotykistömuseo
Ratsuväkimuseo
RUK-museo
Sotamuseo
Sotilaslääketieteen museo
Sukellusvene Vesikko
Suojeluskunta- ja lottamuseo
Taistelijan talo
Suomen Tykistömuseo
Viestimuseo
Maria Holaus

Maria Holaus (Altenmarkt-Zauchensee 2009)
Maria Holaus (s. 19. joulukuuta 1983 Brixen im Thale) on itävaltalainen alppihiihtäjä.
Holaus saavutti hopeaa junioreiden MM-kilpailujen syöksylaskussa helmikuussa 2001 Sveitsin Verbierissä. Maaliskuussa 2006 hän voitti Itävallan syöksylaskumestaruuden.
Maailmancupissa Holaus sijoittui ensimmäisen kerran kolmen parhaan joukkoon 27. tammikuuta 2007 oltuaan kolmas syöksylaskukilpailussa San Sicariossa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti supersuurpujottelussa Cortina d'Ampezzossa 20. tammikuuta 2008. St. Moritzin syöksykilpailussa 2. helmikuuta 2008 hän laski toiseksi.
Holaus osallistui ensimmäisen kerran aikuisten arvokilpailuihin Åren MM-kisoissa 2007, jossa hän sijoittui syöksylaskussa 21:nneksi.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) (englanniksi)
Matti Jaakkola

Matti Jaakkola (s. 1977) on porvoolainen urheilu- ja organisaatiopsykologi sekä yrittäjä. Jaakkola on työskennellyt työpsykologian asiantuntijana vuodesta 2001 lähtien mm. ammatinvalintapsykologina, kouluttajana sekä rekrytointikonsulttina. Vuonna 2006 hän siirtyi osakkaaksi kansainväliseen rekrytointialaan yrityksen Intersearch Oy ja yrityksen toimitusjohtajaksi 2008. Jaakkola on toiminut suomalaisten työ- ja organisaatiopsykologien Työ- ja organisaatiopsykologit ry (TOPry) hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana.
Matti Jaakkola on vaikuttanut pitkään suomalaisessa urheilupsykologiassa. Hän perusti vuonna 2003 urheilupsykologiseen toimintaan keskittyneen yrityksen Inner Game Oy:n. Hän on toiminut lukuisten suomalaisten huippu-urheilijoiden psyykkisenä valmentajana, sekä tehnyt yhteistyötä eri lajiliittojen kanssa, muun muassa AKK-Motorsport ry:n ja Suomen Olympiakomitean kanssa. Jaakkola on toiminut vuodesta 2004 urheilupsykologiaa Suomessa koordinoivan Suomen Urheilupsykologinen yhdistys hallituksen jäsenenä ja vuodesta 2007 yhdistyksen puheenjohtajana.
Mari Hokkanen

Mari Hokkanen (s. 1979 Espoo) on Helsingissä asuva ja työskentelevä suomalainen kuva- ja valokuvataiteilija, jonka teokset käsittelevät ihmisen suhdetta luontoon, yhteiskuntaan tai toisiin ihmisiin.
Taiteellinen työskentely

Hokkasen valokuvat ovat kameralle esitettyjä performansseja ja lavastettuja tilanteita, joissa ihmishahmo esitetään oudoissa, surrealistisissa asetelmissa. Keskeinen lähtökohta teosten suunnittelussa on Hokkasen mukaan niiden värimaailma. Esimerkiksi Room of colours -sarjan (2018) valokuvat ovat väritutkielmia, joita varten Hokkanen etsi tietoa värien historiasta ja merkityksistä eri kulttuureissa. Tärkeä osa Hokkasen taiteellisen työskentelyn prosessia on mielikuvituksellisten lavasteiden rakentaminen sekä niiden valmistamisen edellyttämä käsityö ja ruumiillinen työskentely. Hokkanen on omaksunut työskentelyynsä vaikutteita myös teatterista. Lavastettujen valokuvien rakentamisessa Hokkanen käyttää muun muassa kierrätysmateriaalia ja erilaista orgaanista ainesta. Kuvien kohtauksissa ihmishahmo poseeraa usein luonnossa tai huoneinteriööreissä. Hokkasen valokuvien toistuva piirre on vaikutelma henkilöhahmon anonyymiydestä ja kasvottomuudesta: pää on rajattu ulos kuvasta tai peittyy kankaisiin, esineisiin tai asioihin. Osana kuvien rakentamisen menetelmää Hokkanen käyttää myös ennalta määriteltyjä sääntöjä. Hän myös esiintyy valokuvissaan useimmiten itse.
Hokkasen teoksia on ollut näytteillä yksityis- ja ryhmänäyttelyissä vuodesta 2008 lähtien paitsi Suomessa ja muissa Pohjoismaissa, myös muun muassa Espanjassa, Italiassa, Saksassa, Virossa ja Luxenburgissa.
Opinnot

Hokkanen on tehnyt valokuvaajan ammattitutkinnon Helsingin teknillisestä ammattikoulusta vuosina 2006–2008.
Aiheesta muualla

Mari Hokkasen verkkosivut
Mari Hokkasen teoksia 100 suomalaista valokuvaajaa -sivustolla.
Luettelo maailman kalleimmista kaupungeista

Tämä on luettelo maailman kalleimmista kaupungeista elinkustannusten mukaan
Moskova
Tokio
Lontoo
Oslo
Hongkong
Kööpenhamina
Geneve