stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Pellonpää
Televisioroolit

Pellonpään keskeisiä televisiotehtäviä on Jaurujärven rooli Veikko Huovisen tekstiin perustuvassa Pauli Virtasen ohjaamassa minisarjassa Lentsu (1990). Pellonpää tekee roolinsa tyylilleen uskollisesti, eli vähäeleisesti ja turhat maneerit poisjättäen. Samalla hänen onnistuu ujuttaa rooliinsa detaljeja, jotka sijoittuvat tarinan logiikan ulkopuolelle eivätkä kuulu käsikirjoitettuun rooliin. Tapa oli Pellonpäälle tunnusomainen.
Pellonpää näytteli sivuosan Kari Franckin televisionäytelmässä Kauhea murhamies Lalli (1980). Nimiosan teki Markku Blomqvist. Vuonna 1984 Pellonpäällä oli kreditoimaton tarjoilijan rooli Timo Linnasalon draamassa Aikalainen. Vuonna 1985 Pellonpää näytteli Juvosen roolin Lasse Lindbergin kolmiosaisessa balladinäytelmässä Ottakaa juna kiinni. Niin ikään 1985 Pellonpää näytteli ralliperunan roolin Pekka Parikan neliosaisessa televisiosarjassa Kivisydän.
Pellonpää näytteli pääroolin Aki Kaurismäen ainoassa televisioelokuvassa Likaiset kädet (1989). Runsaan tunnin mittaisessa poliittisessa rikoselokuvassa on mukana myös muuta Kaurismäen vakiokaartia, kuten Outinen ja Väänänen.
Vuonna 1990 Pellonpäällä oli papin osa ystävänsä Janne Kuusen kuusiosaisessa komediasarjassa Valehtelu virkistää. Kuusi oli kuulunut aikoinaan Kellariteatterin ydinkaartiin ja harrastanut moniulotteista ja nokkelaa huumoria Pellonpään kanssa. Vuonna 1991 Pellonpää näytteli sivuosan Nestona Pauli Virtasen televisioelokuvassa Syysmuutto.
Pellonpään viimeisiä töitä oli pankinjohtaja Antti Puuhaaran rooli Sulevi Peltolan ohjaamassa yhdeksänosaisessa televisiosarjassa Pankkiherroja (1993). Aki Kaurismäki piti Pellonpään suoritusta taianomaisena ja rinnasti tämän Toivo Mäkelään.
Kari Väänänen ohjasi 1993 televisioelokuvan Sutki, jossa Pellonpää näytteli Dinon roolin. Matti Ijäs puolestaan ohjasi 1994 tragikomedian Pieniä valheita, jossa Pellonpäällä oli Luikin rooli. Luikki aiheuttaa kiusallista huomiota kiroilemalla papin läsnä ollessa. Pieniä valheita on Ijäksen rakkaustrilogian ensimmäinen osa, muut ovat Syrjähyppyjä (1995) ja Lahja (1997).
Pellonpää suunnitteli ohjaavansa televisiolle komedian Alkoholiton(ik), jonka idea oli syntynyt jo 1970-luvulla Janne Kuusen kanssa. Väliin tullut kuolema kaatoi suunnitelman, mutta Väänänen toteutti sen 14-minuuttisena anarkistishenkisenä tilannekomediana, joka sai ensi-iltansa Pellonpään syntymän 45-vuotispäivänä. Pellonpää kreditoitiin Alkoholiton(ik)in ainoaksi käsikirjoittajaksi. Pääroolissa on Puntti Valtonen, joka on muun muassa yksi Calamari Unionin Frankeista.
Lyhytelokuvat

Matti Pellonpää näytteli Chandlerin kirjojen ystävää Mika Kaurismäen 53-minuuttisessa esikoiselokuvassa Valehtelija (1980). Pellonpää oli sittemmin sivuosissa useissa eri tyylilajien lyhytelokuvissa, kuten Aki Kaurismäen 8-minuuttinen Rocky VI, Juha Karikosken nuorisonäytelmä Päätepysäkki ja Veikko Niemisen 57-minuuttinen lastenelokuva Papukaijamies.
Vuonna 1994 Pellonpää ohjasi ja käsikirjoitti lyhytelokuvan Viimeinen ilta, jossa pääroolin näyttelee Birgitta Ulfsson. Tunnin mittainen tarina kertoo eläköityvän tarjoilijan viimeisestä työvuorosta.
Ääniroolit ja radiotyöt

Elokuvarooliensa ohella Pellonpää teki myös merkittävän uran ääninäyttelijänä. Hän esimerkiksi esiintyi äänenä lasten animaatiosarjassa Vili Vilperi. Lisäksi hän muun muassa luki radiolle lastenkirjallisuutta (Jänis Vemmelsääri, Nalle Puh, Pinterin pihassa, Liisa Ihmemaassa, Pekka Töpöhäntä, Grimmin sadut) ja näytteli useissa kymmenissä kuunnelmissa, joista mainittakoon esimerkiksi Pikku ystävätär, Yksi päivä Toivo Hyytiäiselle, Dostojevskin ikonit, Moskovan marraskuu, Fallesmannin Arvo ja minä, Maailmanrannan mies, Kukkia madonnalle, Tulen viemää, Nuku mut, Lyhtykaloja, Lokakuussa ilman naista, Voodoo Chile sekä Neurovelho-sarja ja Jorge Luis Borges -sarja.
Postuumit esiintymiset

Pellonpää esiintyi postuumisti valokuvien ja elokuvakatkelmien muodossa myös Aki Kaurismäen elokuvissa Kauas pilvet karkaavat (1996) ja Mies vailla menneisyyttä (2002) sekä Mika Kaurismäen elokuvassa LA Without a Map (1998).
Musiikkiura

Pellonpää toimi laulajana ja sanoittajana 1989–1995 toimineessa Peltsix-yhtyeessä. Aiemmin 1970-luvulla hän toimi rumpalina ja laulajana teatterikoululaisten kokoonpanossa Johan Lewis & Korjaa Bois (roolinimellä Tino Sandos). Juice Leskisen kanssa Pellonpää teki lastenlauluja. Ajoittain hän toimi myös Leskisen Juice Leskinen Grand Slamissä näennäiskitaristina ja Popedassa näennäisbasistina. Popeda myös nimesi Pellonpään yhtyeensä kummisedäksi. Hänelle pidettiin muistokonsertti Tavastialla elokuussa 1995, jossa esiintyivät muun muassa Peltsix, Johan Lewis & Korjaa Bois, Eppu Normaali, Popeda, Leningrad Cowboys ja Juice Leskinen Grand Slam.
Pellonpää julkaisi lastenmusiikkia sisältävän albumin Jurtzantaa! vuonna 1985, jonka yksi tunnetuimmista kappaleista on "Keke Rosberg formula rock". Lauluja olivat tekemässä muun muassa Leskinen, Mika Sundqvist ja Jukka Siikavire. Sovittajana toimi Anssi Tikanmäki.
Palkintoja ja kunnianosoituksia

Pellonpää sai Berliinin elokuvajuhlilla 1992 Euroopan elokuva-akatemian myöntämän parhaan eurooppalaisen miesnäyttelijän Felix-palkinnon roolistaan elokuvassa Boheemielämää.
Vuonna 1986 Pellonpää palkittiin valtion elokuvataiteilijapalkinnolla roolistaan elokuvassa Varjoja paratiisissa. Vuonna 1987 hänelle ojennettiin Viitasaaren elokuvaviikoilla elokuvasta myös Humanismin käsi -palkinto.
Pellonpää sai Parhaan miespääosan Jussin elokuvasta Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa (1990). Vuonna 1995 hän sai Sokeain kuunnelmapalkinnon kuunnelmasta Isäni, sankari.
Elokuvan 100-vuotisjuhlan kunniaksi julkaistiin 1996 postimerkkisarja suomalaisista elokuvista. Yhdessä merkissä komeilee Matti Pellonpää Varjoja paratiisissa -elokuvan roskakuski Nikanderina.
Politiikka

1970-luvun suomalaiset taidepiirit olivat poikkeuksellisen vahvasti vasemmalle kallellaan. Pellonpää oli poliittisen vasemmiston puitteissa kapinallinen ja kieltäytyi sitoutumasta kuppikuntiin. Hän määritteli puoluekannakseen anarkian ja kunnioitti eri näkökantoja. 1960-luvulla Pellonpää oli ollut jossain määrin mukana radikaalien touhuissa, mutta otti niihin pian etäisyyttä. Hän luokitteli itsensä 1970-luvun "jämänuorisoon" mustine samettipukuineen ja tiedonantajamerkkeineen. 1990-luvulla Pellonpää vastusti Suomen liittymistä Euroopan unioniin.
Luonnehdintoja Pellonpäästä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Sain kunnian näytellä Peltsin kanssa ja ehdin siihen viimeisinä vuosina onneksi tutustua. Elämä oli Pellonpäällä jo silloin tasoittunut. | ” |
– Martti Suosalo
Kari Väänänen luonnehti Pellonpäätä suurisydämiseksi herrasmieheksi, joka kesti julkisuuden paineet. Pellonpään olemuksessa oli synnynnäistä zeniläisyyttä ja harmoniaa. Roolejaan hän ei toteuttanut angstin keinoin, eikä päätynyt psykoosiin. Matti Ijäksen mielestä Pellonpäässä oli sivullisuutta ja arvokkuutta, sisäistä vilua. Pellonpää oli toisinaan melankolinen, mutta ei potenut varsinaista masennusta. Hänen boheemiutensa oli aitoa, mutta hänellä oli senkin suhteen tiukat rajat, joita hän ei ylittänyt.
Mika Kaurismäen mukaan Pellonpää loi positiivisuutta, oli kaikkien maskotti, ja hyväksyi roolinsa vapaaehtoisesti. Väänäsen mukaan Pellonpää oli mies, jolle "ei voinut suuttua mistään". Kapakassa tämän ympärillä oli aura, jossa ihmiset viihtyivät. Aki Kaurismäki nosti esiin Pellonpään vakaan läsnäolon, joka oli niin voimallista, että tämä pystyi seisomaan kuvassa tekemättä mitään. Kaurismäen näkemyksen mukaan "Turun koulukuntakaan" ei kykene selittämään moisen karisman syntyä ja olemusta.
Yksityiselämä

Matti Pellonpään vanhemmat olivat rakennusmestari Helmeri Pellonpää (1915–1999) Evijärveltä ja myymälänhoitaja Bertta Pellonpää e. Nurminen (1915–1998) Kuusankoskelta. Perheeseen kuului myös isoveli Kari Juhani "Jussi" Pellonpää (1945–1996). Matti Pellonpää nimettiin isoisänsä Matti Pellonpää vanhemman (1883–1967) mukaan. Hän seurusteli vuosia näyttelijä Sanna Fransmanin kanssa.
Pellonpään isänpuoleinen suku oli musikaalista, siihen kuului muun muassa kansanpelimanni Matti Haudanmaa. Pellonpään isä puolestaan oli ollut nuorena miehenä Pohjanmaalla mukana Maijan Pojat -harrastelijaorkesterissa.
Matti Pellonpää muistetaan paitsi lahjakkaana näyttelijänä, myös boheemina. Helsingissä hän viihtyi varsinkin ravintola Kosmoksessa, jonne hänen postinsakin tuli pitkään. Tampereella Pellonpää oli tuttu näky muun muassa ravintola Tillikassa. Pellonpää eli pitkään asunnottomana ja nukkui usein myös Kaurismäen veljesten tuotantoyhtiön sohvalla. Rahan pyytäminen kuului ”kohteliaaksi pummiksi” luonnehditun näyttelijän imagoon.
"Ihminen joka tietää mihin päätyy, on tuhoon tuomittu tai vähintään demaripuolueen jäsen", Pellonpään tiedetään todenneen romanttisesta puolestaan. Lemmen suhteen hänen linjanaan oli liikkeen tärkeys ja päämäärän toissijaisuus. Hänessä oli herkät kohtansa, ja elokuvien kuvauspaikoilla hän saattoi tuota pikaa kihlautua paikallisen kaunottaren kanssa. Väänänen laski, että Pellonpää kihlautui reilusti yli 20 kertaa.
Pellonpää kuoli sairauskohtaukseen Vaasassa torstaina 13. heinäkuuta 1995. Hän oli lapsesta saakka potenut sydänvikaa. Hänet haudattiin Malmin hautausmaalle Helsinkiin. Malmin hautausmaalla on syntynyt perinne, jossa tuntemattomat kävijät tuovat Pellonpään haudalle avatun Koskenkorva-pullon, jossa saattaa olla kukka.
Diskografia > Albumit

Johan Lewis & Korjaa Bois: Jätenauhaa.. eli rakkautta koko kansalle (Love Records,  1977)
Matti Pellonpää ystävineen: Jurtzantaa! (Sateenkaari,  1985)
Peltsix: Lihaa ja leikkeleitä (Megamania,  1991)
Peltsix: Silkkaa kryptoniittia (Flamingo music,  1993)
Peltsix: Pikku juttu sadan vuoden päästä 1989–1995: Cd-juhlakokoelma (Poko Rekords,  2010)
Matti Pellonpää: Bohemian Eyes – Boheemi elää Original soundtrack. Music by Pale Saarinen. (Presence Recoords,  2011)
Diskografia > Vierailijana levyillä

Juice Leskinen Grand Slam: Boogieteorian alkeet peruskoulun ala-astetta varten, lyhyt oppimäärä. Johanna, 1983.
Juice Leskinen Grand Slam: Pyromaani palaa rikospaikalle. Johanna, 1985.
Diskografia > Muita levytyksiä

Keke Rosberg formula rock (säv. san. Juice Leskinen)
Poppeli on puu (säv. san. Juice Leskinen)
Pakeliittia ja kuttaperkkaa (säv. Kari Makkonen, san. Matti Pellonpää)
Lihaa ja leikkeleitä (säv. Pale Saarinen-Kari Makkonen, san. Matti Pellonpää)
Älä mulle (säv. Pale Saarinen, san. Matti Pellonpää)
Tärinää (säv. Jukka Haikonen, san. Matti Pellonpää)
Aimo (säv. san. Esko Asikainen)
Tuomari-Tatu ja Viemäri-Ville (säv. Anssi Tikanmäki, san. Juice Leskinen)
Kirjallisuutta

Kalemaa, Kalevi: ”Pellonpää, Matti (1951–1995)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 609–610.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Pellonpää, Matti: ”Sekalaisia havaintoja elokuvanäyttelemisestä”, Filmihullu 6/1995.
Timonen, Lauri: Lähikuvassa Matti Pellonpää.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-22903-2
Ylänen, Helena: ”Matti Pellonpää ja elokuvanäyttelemisen taito: Viisi lapsuuden-, opiskelu- ja työtoveria kertoo Peltsistä”, Elävän kuvan vuosikirja 1996, s. 10–41.  Helsinki:  Suomen elokuvasäätiö / Edita, 1996.  ISBN 951-37-1581-7
Saarinen, Pale:  "Matti Pellonpää - Musiikin parissa"  (Rytmipoljento, 2022)
Aiheesta muualla

Matti Pellonpää (Muistokirjoitus. Maksullinen artikkeli.) Helsingin Sanomat. 13.7.1995.
Se minun töistäni – Matti Pellonpää Yle Elävä arkisto. 13.7.2016.
Matilainen, Ville: Boheemi elää edelleen Yle Elävä arkisto. 6.10.2017.
Matti Pellonpää (Filmografia.) Leffatykki.
Matti Pellonpää (Diskografia tekijätietoineen ja eri julkaisuineen.) Discogs. (englanniksi)
Pellonpää, Matti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Aiheesta muualla > Media > Suoratoistot > Dokumentteja

Yle Areena: Tuomikoski, Eero: Se minun töistäni - Matti Pellonpää. 1984.
Yle Areena: Kuusi, Janne: Boheemi elää - Matti Pellonpää. 2011.
Aiheesta muualla > Media > Suoratoistot > Elokuvia

Yle Areena: Varjoja paratiisissa (70 min.)
Yle Areena: Ariel (69 min.)
Yle Areena: Boheemielämää (98 min.)
Yle Areena: Pidä huivista kiinni, Tatjana (59 min.)
Aiheesta muualla > Media > Suoratoistot > Radiokuunnelmia

Yle Areena: Linnut (52 min.)
Yle Areena: Nalle Puh rakentaa talon (20 jaksoa)
| n k Parhaan miespääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Joel Rinne (1944)  Rauli Tuomi (1945)  Tauno Palo (1946)  Rauli Tuomi (1947)  Leif Wager (1948)  Martti Katajisto (1949)  Tauno Palo (1950)  Hannes Häyrinen (1951)  Tauno Palo (1952)  Kaarlo Halttunen (1953)  Sakari Jurkka (1954)  Heimo Lepistö (1955)  ei jaettu (1956)  ei jaettu (1957)  ei jaettu (1958)  Holger Salin (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Helge Herala (1962)  Joel Rinne (1963)  Matti Oravisto (1964)  ei jaettu (1965)  Pekka Autiovuori (1966)  Jukka Sipilä (1967)  ei jaettu (1968)  Kalevi Kahra (1969)  Eero Melasniemi (1970)  Jussi Jurkka (1971)  Mikko Niskanen (1972)  ei jaettu (1973)  Aimo Saukko (1974)  ei jaettu (1975)  Vesa-Matti Loiri, Antti Litja (1976)  Erkki Pajala, Lasse Pöysti, Vilho Siivola (1977)  Martti Kainulainen, Toivo Mäkelä (1978)  ei jaettu (1979) 
1980–1999:  Lasse Pöysti (1980)  Martti Kainulainen, Pertti Palo (1981)  Hannu Lauri, Martti Pennanen (1982)  Vesa-Matti Loiri, Kari Väänänen (1983)  Paavo Pentikäinen (1984)  ei jaettu (1985)  Paavo Liski, Risto Tuorila (1986)  Lasse Pöysti (1987)  Hannu Lauri (1988)  Kari Sorvali (1989)  Taneli Mäkelä (1990)  Matti Pellonpää (1991)  Silu Seppälä (1992)  Paavo Pentikäinen (1993)  Hannu Kivioja (1994)  Juha Veijonen (1995)  ei jaettu (1996)  Jorma Tommila (1997)  Kari Heiskanen (1998)  Pertti Koivula (1999) 
2000–2019:  Martti Suosalo (2000)  Janne Reinikainen (2001)  Martti Suosalo (2002)  Sulevi Peltola (2003)  Mikko Leppilampi (2004)  Peter Franzén (2005)  Hannu-Pekka Björkman (2006)  Janne Virtanen (2007)  Tommi Korpela (2008)  Tommi Korpela (2009)  Heikki Nousiainen (2010)  Ville Virtanen (2011)  Joonas Saartamo (2012)  Eero Ritala (2013)  Eero Aho (2014)  Antti Litja (2015)  Tommi Korpela (2016)  Jarkko Lahti (2017)  Eero Aho (2018)  Hannu-Pekka Björkman (2019) 
2020–2039:  Pekka Strang (2020)  Shahab Hosseini (2021)  Petri Poikolainen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Pellonpään hautakivi Malmin hautausmaalla.
Pietarsaaren toimitalo

| Pietarsaaren Toimitalo |
| --- | --- |

Osoite:  Ahlströminkatu 10 68600 Pietarsaari
Sijainti:  Pietarsaari
Koordinaatit:  63°40′49″N, 22°42′54″E
Valmistumisvuosi:  1956
Suunnittelija:  Edvin Sjöholm
Rakennuttaja:  Toimitaloyhdistys – Föreningsgården ry
Omistaja:  Toimitaloyhdistys – Föreningsgården ry
Runkorakenne:  kivi, tiili
Julkisivumateriaali:  rappaus
Kerrosluku:  3
Huoneistoala:  1867 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pietarsaaren Toimitalo - TT-halli on vuonna 1956 valmistunut Pietarsaaren kaupungissa sijaitseva järjestöjen toimitalo.
Historiaa

Pietarsaaren Toimitalon rakentajajärjestöt perustivat Pietarsaaren Toimitaloyhdistyksen 17. päivänä maaliskuuta 1952. Yhdistykseen liittyivät paikalliset sotien jälkeen toimintaoikeudet saaneet SKP:n osastot ja uuden Suomen Kansandemokraattisen Liiton (SKDL) yhdistykset sekä demokraattisen nuorisoliiton (SDNL) ja naisten demokraattisen liiton (SNDL)  yhdistykset. Mukana oli myös ruotsinkielisiä yhdistyksiä, jotka alun perin olivat suunnitelleet oman talon rakentamista. Suuremman talon rakentamiseen oli tullut tarve koska yhdistysten aiemmin käytössä ollut talo Skatan kapunginosassa oli käynyt yhdistysten tarpeeseen nähden pieneksi. Vanha talo myytiin 1957 Jehovan todistajille. Myös uuden talon rakentamista suunniteltiin Skataan, mutta kaupunki ei sieltä myöntänyt tonttia. Tontti saatiin lopulta kuudennesta kaupunginosasta Ahlströminkadun varrelta. Uusikin talo kävi pieneksi ja sen kylkeen aloitettiin juhlasalin rakentaminen 1960 ja sen avajaisjuhlat pidettiin syyskuussa 1963. Aiemmin juhlasali oli sijainnut rakennuksen kolmikerroksisessa osuudessa.
Rakennus

Talon rakennustyöt käynnistyivät ensimmäisellä lapion pistolla 13. päivänä elokuuta 1954. Suurin osa rakennustöistä tehtiin talkoilla ja talkoisiin osallistui 585 henkilöä ja talkootunteja kertyi yhteensä 26 373.  Rakennus on kolmikerroksinen, jossa on myös kellaritilat ja lisäkerroksessa oleva kerhohuone. Kolmikerroksisen osan ulkomitat ovat 10 x 15 metriä. Pääasiallinen rakennusmateriaali on kiveä ja tiiltä, ulkovuoraus on rapattu ja katolla peltikate. Näyttämöosasta tuli yksikerroksinen. Uuden osan salin mitat ovat 13 x 19 metriä ja se on mitoitettiin 560 hengelle. Salin kiinteä näyttämö on syvyydeltään 4 metriä ja siirrettävä lisäosa on myös 4 metriä. Uudessa osassa on myös kahvila- ja eteistilat sekä vaatesäilö.
Toimintaa toimitalolla ja TT-hallilla

Talolla ovat toimineet monet talon perustamisessa mukana olleet työväenjärjestöt ja yksityisetkin ovat pitäneet siellä häitä, syntymäpäiviä ja muita juhlia.  Valmistumisen jälkeen taloon muutti myös Kansan Ääni-lehden aluetoimitus ja SKP:n Pietarsaaren piirijärjestö ry:n toimistot. Kellariin tuli tilat Pietarsaaren Innon nyrkkeilijöille ja painijoille. Myös Innon voimistelijoille oli talossa tilaa. Näyttämötiloja ja juhlasalia oli suunniteltu yhteistyössä Pietarsaaren Näyttämön kanssa, joten sieltä löytyi myös näyttämötoimintaan tiloja. Talossa toimi vuokralla myös kaupungin päiväkoti vuoteen 1993 asti. Päiväkodin lähdettyä sen tiloihin tuli myös yksityistä ravintolatoimintaa.
Talon toiminta nykyään

Nykyään talolla on perinteisesti parustajajärjestöjen kokous- ja muuta toimintaa. Talolla toimii myös kirpputori  ja Venäjän hyökättyä Ukrainaan talon saliin muutti myös paikallinen Ukraina-keskus
Lähteet ja viitteet

Rosnell, Päivi: Ihmisten talo – Toimitaloyhdistyksen historia 1952 – 2012, Toimitaloyhdistys-Föreningsgården ry. 2013. ISBN 978-952-93-3324-0
Toimitalo Pietarsaari, (TT-halli) – Toimitaloyhdistys - Föreningsgården ry Seurantalot.fi.
Anu Kaukovirta

| Anu Kaukovirta-Norja> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1966 (ikä 58) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tutkimus- ja teknologiajohtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI 1991, TkT 1999)
Instituutti:  Valio
Palkinnot:  Teknillisten tieteiden akatemian jäsen
Anu Kaukovirta-Norja (o.s. Kaukovirta; s. 20. heinäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen tekniikan tohtori. Hän on toiminut Luonnonvarakeskuksen Tuotantojärjestelmät-yksikön johtajana vuodesta 2020. Aiemmin hän on työskennellyt muun muassa VTT:n teknologiajohtajana (2013–2016) ja Valion tutkimus- ja teknologiajohtajana (2016–2020).
Kaukovirta-Norja valmistui ylioppilaaksi Oulunkylän yhteiskoulusta 1985 ja diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1991. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi kemiasta vuonna 1999. Englanninkielisen väitöskirjan aihe oli Role of lipids in barley malting and during use malt.
Kaukovirta-Norja on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen. Hän on Suomen Akatemian Strategisen tutkimuksen neuvoston puheenjohtaja kaudella 2022–2024.
Tuija Piepponen

| Tuija Piepponen |
| --- | --- |
 Tuija Piepponen vuonna 2008
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tuija Vuokko Anneli Piepponen Berhane-Mehari
Syntynyt: 19. syyskuuta 1947 (ikä 77) Valkeakoski
Ammatti:  näyttelijä, taiteilija, ilmaisutaidon opettaja ja luennoitsija
Näyttelijä
Aktiivisena:  1969–
Merkittävät roolit:  Kaisa Kuovi (Pekko-elokuvat 1993–1997)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Tuija Vuokko Anneli Piepponen (oik. Piepponen Berhane-Mehari, s. 19. syyskuuta 1947 Valkeakoski) on suomalainen näyttelijä, ilmaisutaidon opettaja ja luennoitsija. Lähinnä komedienneksi profiloitunut Piepponen on esiintynyt sekä teatterissa että televisiossa. Hän toimi näyttelijänä Kuopion kaupunginteatterissa 21 vuotta, minkä jälkeen hän siirtyi freelanceriksi. Hänet muistetaan muun muassa Pekko-elokuvista sekä useista televisiomainoksista, erityisesti kodinkoneketju Mustan Pörssin mainoksien koheltavana äitinä. Piepponen oli Kuopion Tanssistudio Oy:n perustajaosakas vuonna 1988. Vuonna 1998 hän perusti oman yrityksen, Isoacca Tuotanto Oy:n.
Teatteriura

Piepposen vanhemmat olivat Yrjö ja Mirja Piepponen. Näyttämöllä Piepponen nähtiin ensi kerran nelivuotiaana. Hän opiskeli Tampereen yliopiston näyttelijälinjalla ja valmistui 1969. Ammattilaisuransa hän aloitti samana vuonna Lappeenrannan kaupunginteatterissa, jossa hän työskenteli vuosina 1969–1971. Nuoren näyttelijättären ura jatkui Kuopion kaupunginteatterissa vuonna 1971 (vuoteen 1975 Kuopion Yhteisteatteri). Piepponen jätti kaupunginteatterin vuonna 1993 ja ryhtyi freelanceriksi. Hänen näyttämötaiteellisiin tulkintoihinsa lukeutuu muun muassa Martan rooli Hella Wuolijoen näytelmässä Niskavuoren naiset sekä Viktorian husaari (Riquette), Nainen (Avoin liitto) ja Zoe (Kadonnut kirje). Piepponen on vieraillut muun muassa Pyynikin ja Vartiovuoren kesäteattereissa. Lisäksi hän on ollut mukana Nukketeatteri Sytkyjen kiertueilla. Hän on niin ikään ohjannut näytelmiä eräille harrastajaryhmille.
Elokuva- ja televisioura

Tuija Piepposen valkokangasura alkoi kangerrellen, sillä hänen osuutensa Risto Jarvan klassikkoelokuvassa Jäniksen vuosi (1977) leikattiin pois. Seuraavana vuonna hän vihdoin debytoi elokuvayleisölle Mikko Niskasen teoksessa Syksyllä kaikki on toisin. Timo Koivusalon 1990-luvun suosituissa Pekko-komedioissa Piepposen näyttelemä Kaisa Kuovi muodosti subrettiparin Esko Nikkarin näyttelemän Reino Kuovin kanssa. Piepponen on nähty sivuosissa myös muissa Koivusalon teoksissa. MTV3:n sarjassa Kuolema savolaiseen tapaan (1983) Piepponen oli se, joka löysi ”ne punaiset saappaat kellarista”. Vuonna 1998 hänellä oli oma televisiosarja Piepposkan parempi arki Yle TV2:lla. Vuonna 1999 Piepponen näytteli MTV3:n Sydän toivoa täynnä -draamasarjassa kokki Kyllikki Karjalaista. Maalaiskomedia-sarjan tuotantokaudessa Peräkamaripojat hän näytteli Lilja Fräntilää. Televisioelokuvassa Elli Piepposella oli nimiosa. Piepponen vieraili saippuasarjassa Salatut elämät vuonna 2007 roolihahmonaan Mirja Mattila. Hänen vierailunsa sai jatkoa maaliskuussa 2009 sekä loppukeväästä 2009 saman vuoden syksyyn, roolihahmo palasi sarjaan keväällä 2022. Vuonna 2008 hän liittyi Yle TV1:n Kotikatu-sarjaan muutaman jakson ajaksi esittäen Johanna Rantasta ("Rantaska").
Piepponen voitti Thilia Thalia -kilpailun vuonna 1983.
Yksityiselämä

Piepposen ollessa kuusitoistavuotias hänen nuorempi veljensä hukkui. Hänellä on itseään viisi vuotta nuorempi sisar. Muutettuaan Lappeenrantaan 1960-luvun lopussa hippiaatteeseen ihastunut näyttelijätär eli avoliitossa väkivaltarikoksista tuomitun "Viiksin" kanssa. Vuonna 1972 Piepponen avioitui itseään 22 vuotta vanhemman muusikko Urho "Uke" Pesosen kanssa. Aviomiehen alkoholismi varjosti liittoa, ja se päättyi eroon. Toisen kerran Piepponen avioitui toukokuussa 1988 itseään yksitoista vuotta nuoremman eritrealaisen Hagos Berhanen kanssa. Häiden jälkeen hän sai keskenmenon, josta on todennut: "Keskenmeno on naiselle rankka juttu, mutta näistä kokemuksista ei juuri puhuta. Ehkä ne koetaan liian yksityisiksi." Piepposen kuopus Joonas Berhane syntyi 1990. Hän muutti kaksivuotiaan poikansa kanssa joksikin aikaa aviomiehensä kotimaahan. Piepponen asui vuosia Turussa. Vapaa-ajallaan hän maalaa ja matkustaa. Tuija Piepponen asuu nykyään Nokialla ja hänellä on ateljee, jossa hän maalaa tauluja.
Kirjailija Annika Grahn on kirjoittanut Tuija Piepposen elämästä kertovan muistelmateoksen Piepponen? Piepponen!, jonka Like julkaisi huhtikuussa 2007.