stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anni Nykänen

| Anni Nykänen |
| --- | --- |
 Anni Nykänen Helsingin kirjamessuilla 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1983 (ikä 41)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  graafikko
Kirjailija
Tyylilajit:  sarjakuva, kuvittaminen, animaatio
Esikoisteos:  Mummo (2010)
Palkinnot
 Kemin pohjoismainen sarjakuvakilpailu: ensimmäinen sija sarjakuvalla Mummo, 2009, toinen sija sarjakuvalla Höh!, 2012 
Aiheesta muualla
mummo.sarjakuvablogit.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anni Nykänen (s. 29. joulukuuta 1983 Lappeenranta) on Turussa asuva suomalainen sarjakuvataiteilija, kuvittaja ja graafinen suunnittelija. Hänet tunnetaan erityisesti Mummo-sarjakuvastaan. Nykänen on myös kuvittanut muiden muassa Timo Parvelan, Miina Supisen ja Reetta Niemelän lastenkirjoja.
Nykänen on koulutukseltaan medianomi. Hänen vuodesta 2008 piirtämä ja käsikirjoittama Mummo voitti keväällä 2009 Kemin pohjoismaisen sarjakuvakilpailun. Ensimmäinen Mummo-albumi ilmestyi Sammakon kustantamana elokuussa 2010. Toinen albumi ilmestyi vuonna 2012, kolmas vuonna 2014 ja neljäs vuonna 2016. Ensimmäiset kolme teosta olivat Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaina.
Seura-lehti on julkaissut Mummoa sarjakuvastrippeinä vuoden 2010 alusta. Sitä voi lukea myös Nykäsen Mummo-sarjakuvablogissa. Sarjakuva kertoo reippaasta savo-karjalaisesta maailman menoa pohtivasta mummosta. Ensimmäinen albumi on omistettu Nykäsen isomummolle Martalle, joka oli Karjalan evakko.
Näyttelijä-ohjaaja Mikko Kaukolampi dramatisoi ja ohjasi kaksi Mummo-sarjakuvaan perustuvaa näytelmää. Syksyllä 2015 Mummo-näytelmä avasi Lappeenrannan kaupungin teatterin pienen näyttämön ja kesällä 2016 Mummoa esitettiin Kiuruveden maalaiskaupunginteatterissa.
Vuonna 2022 Turkuseura valitsi Nykäsen vuoden kulttuuriturkulaiseksi.
Teokset

Sarjakuvat:
Mummo.  Turku:  Sammakko, 2010.  ISBN 978-952-483-166-6
Mummo 2.  Turku:  Sammakko, 2012.  ISBN 978-952-483-206-9
Mummo 3.  Turku:  Sammakko, 2014.  ISBN 978-952-483-272-4
Mummo 4. Turku: Sammakko, 2016. ISBN 978-952-483-310-3.
Mummo 5.  Turku:  Sammakko, 2018.  ISBN 978-952-483-367-7
Animaatiot:
Mummon taukojumppa, 01:32, 2016. (piirrosanimoinnin oppilastyö - Turku AMK)
Aiheesta muualla

Anni Nykänen Sammakon sivuilla
Mummon blogi
Kukkola, Liisa: Teatteri: Mummoa mahtavampaa ei ole ES.fi 22.11.2015
Laine, Jukka: Touhukas Mummo ei sammaloidu. Kvaak.fi. 4.3.2012.
Rantanen, Kimmo: Pois alta, Mummo tulee TS.fi. 31.8.2010.
Mehtonen, Jenni & Rajala, Anne-Mari: Mummo-sarjakuvan luoja poimii ideoita ympäröivästä maailmasta Yle Uutiset. 7.6.2013.
Tšetšenian historia

Tšetšenian historia on Pohjois-Kaukasuksen tšetšeenien ja heidän valtionsa historia.
Tšetšeenit ovat Pohjois-Kaukasuksen suurin alkuperäiskansa. Se asui alueella viimeistään 600-luvulla jaa. ja lienee muuttanut alueelle jostain etelästä. Kun Venäjän valta laajeni alueelle 1700-luvun alussa, tšetšeenit taistelivat yli sata vuotta menestyksellä Venäjän valloittajia vastaan. 1850-luvulla Venäjä lopulta onnistui valtaamaan maan. Tämän jälkeen tšetšeenien ja venäläisten välit ovat olleet hyvin huonot. Tšetšeenit kapinoivat Josif Stalinin aikoina, ja Stalin miltei hävitti kansan siirtäen sen muualle ja tappaen ainakin 200 000 tšetšeeniä. Stalinin ajan päätyttyä tšetšeenit saivat palata takaisin kotikonnuilleen. Tšetšenian separatistit julistivat maan itsenäiseksi 1990-luvun alussa, mikä johti Tšetšenian sotiin Venäjän vastustaessa itsenäistymistä. Sodat raunioittivat maan, maassa asuneet venäläiset pakenivat ja 10 % tšetšeeneistä kuoli. Vuodesta 2009 vastarinta Tšetšeniassa on ollut heikkoa. Maata on tämän jälkeen hallinnut kovaotteinen Ramzan Kadyrov.
Venäjän valtakausi

Venäjän vaikutus Kaukasiassa alkoi 1500-luvulla Iivana Julman perustettua vuonna 1559 Tarkin, jonne 1. kasakka-armeija oli sijoitettuna 1587. Myöhemmin alue kuului Krimin kaanikuntaan, joka liitettiin Venäjään vuonna 1783. Venäläiset saapuivat Kaukasian alueelle Katariina Suuren aikana, jolloin Aleksandr Suvorov ja ruhtinas Grigori Potjomkin johtivat sotaretkiä syvälle Kaukasiaan. Kenraali Aleksei Jermolov perusti sarjan linnoituksia ns. Kaukasian linjalle turvaamaan Venäjän etupiiriä Osmanien valtakuntaa vastaan. Tšetšeeniheimojen vastarintaa johti 1834 imaamin arvonimen ottanut kansallissankari Šamil, joka loi ensimmäisen valtiomuodostelman alueelle. Hänet vangittiin ja karkotettiin 1859, jolloin Tšetšenia lasketaan liitetyksi Venäjän keisarikuntaan. Sodan myötä jopa 500 000 kaukasialaista karkotettiin Turkkiin ja Lähi-itään, ja tilalle muutti armenialaisia ja kasakoita.
Neuvostoliiton aikana

Pohjois-Kaukasian tasavalta julistautui itsenäiseksi toukokuussa 1918 (syyskuusta 1919 Pohjois-Kaukasian emiraatti) ja taisteli valkokenraali Anton Denikiniä vastaan. Bolševikkien tukemat vuoriston tšetšeenit asettuivat punaisten puolelle ja jopa avustivat bolševikkivallan palauttamisessa alueelle. Denikinin tappion jälkeen puna-armeija saapui Tšetšeniaan 1920 alussa ja tapahtui uusi kapina, nyt bolševikkeja vastaan, joka kukistettiin 1921 syksyllä.
Palkkiona yhteistyöstä luotiin marraskuussa 1922 tšetšeenioblasti, ja osana Neuvostoliiton kansallisuuspolitiikkaa vuonna 1936 inguušioblastin kanssa siitä tuli osa Tšetšeeni-Ingušian autonomista sosialistista neuvostotasavaltaa. Pääasiassa maatalousvaltainen tasavalta taisteli pakkokollektivisointia vastaan ja 1937–1938 osana Stalinin puhdistuksia monet paikalliset kommunistijohtajat pidätettiin.
Toisen maailmansodan aikana Israilov ja Šeripov muodostivat kapinallishallituksen ja kesäkuussa 1942 vetosivat kansaan saksalaisten toivottamiseksi tervetulleiksi vieraina, jos he hyväksyisivät tasavallan itsenäiseksi. Josif Stalin siirrätytti tämän perusteella sodan jälkeen lähes koko väestön, 425 000 tšetšeeniä ja inguušia, maanpakoon Kazakstaniin. Yli neljännes tšetšeeneistä kuoli karkotuksen aikana. Tšetšeenit rehabilitoitiin ja heidän sallittiin palata kotiseuduilleen vuonna 1957 Stalinin kuoleman jälkeen. Tšetšeeni-Ingušusian ASNT perustettiin uudelleen 11. helmikuuta 1957. Vuonna 1959 väestönlaskennassa alueella oli 419 000 tšetšeeniä ja 1970 611 000 tšetšeeniä, 135 000 inguušia ja 336 000 venäläistä.
Jälleen osaksi Venäjää > Seksuaalivähemmistöjen vainot

Helmikuussa 2017 alkoi Tšetšeniasta tulla tietoja yli sadan seksuaalivähemmistöön kuuluvan ja kidutuksista. Syynä oli pelkkä kuuluminen seksuaalivähemmistöön. Muutama oli kuollut kidutuksiin. Maa kiisti ihmisoikeusrikkomukset. Mutta yhtä hyvin se kiisti myös seksuaalivähemmistöjen olemassaolon Tšetšeniassa.
Jälleen osaksi Venäjää > Oppositioaktivisten murhat

2010-luvun lopulla on murhattu ainakin pari Kadyrovia arvostellutta bloggaajaa jne. Näiden takana on lännessä pidetty mm. Venäjän sotilastiedustelupalvelua.
Kirjallisuutta

Tšetšeenit, Pohjois-Kaukasuksen historiaa ja Groznyin taistelu 24.1.10995 saakka, Antero Leizinger, Kirja-Leitzinger, Painosampo OY 1995, ISBN 952-9752-10-5.
Pilvenpiirtäjiä 2000-luvulla jälleenrakennetussa Groznyissa.
Kaarlo Nyberg

Kaarlo Kustaa Nyberg (22. tammikuuta 1892 Kajaani – 15. helmikuuta 1929) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Saksassa hänelle myönnettiin toisen luokan Rautaristi ansioistaan itärintamalla. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat virvoitusjuomatehtailija Heikki Nyberg ja Anna Maria Nousiainen. Hän kävi kansakoulun ja kaksi luokkaa Kajaanin yhteiskoulua.
Jääkärikausi

Nyberg liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 5. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Nyberg astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Nyberg siirrettiin sisällissodan jälkeen 2. heinäkuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 3. Divisioonan tiedonantovälinekomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 2. helmikuuta 1921 Kenttälennätinpataljoonaan. Armeijasta hän erosi 28. maaliskuuta 1923 ja kuoli keuhkotautiin 15. helmikuuta 1929.
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Konstantin Tsiolkovski

| Konstantin Tsiolkovski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta (5. syyskuuta) 1857 Iževskoje, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 19. syyskuuta 1935 Kaluga, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  neuvostoliittolainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  astronautiikka ja ilmailu
Tunnetut työt:  Tsiolkovskin laki, astronautiikan perustaja
Palkinnot:  asteroidi 1590 Tsiolkovsky
 Nimikirjoitus
Konstantin Eduardovitš Tsiolkovski (ven. Константи́н Эдуа́рдович Циолко́вский; 17. syyskuuta (J: 5. syyskuuta) 1857 Iževskoje – 19. syyskuuta 1935 Kaluga) oli venäläinen lukion opettaja, joka kirjoitti ensimmäiset tieteelliset avaruuslentoja koskevat julkaisut 1800-luvun lopussa ja julkaisi teoriansa kirjoina 1920-luvun alkupuolella. Tsiolkovski on – etenkin Neuvostoliiton ja Venäjän – astronautiikan isä. Hän kehitti rakettien tehokkuutta kuvaavan lain, Tsiolkovskin lain, ajatuksen aurinkopurjehduksesta, hahmotteli avaruusaseman ja pohti tähtienvälisiä avaruusmatkoja. Hän oli erityisen aktiivinen myöhempinä vuosinaan: Tsiolkovski julkaisi kymmenenä viimeisenä elinvuotenaan yhteensä 58 kirjaa ja yli 500 tieteellistä julkaisua.
Elämäkerta > Nuoruus

Tsiolkovski syntyi keskiluokkaiseen perheeseen Iževskojen kylässä, Rjazanin kuvernementissa vuonna 1857. Hänen isänsä Eduard Ignatijevitš Tsiolkovski oli puolalainen metsänvartija, joka oli muuttanut paikkakunnalle kesäkuussa vuonna 1849. Tsiolkovskin äiti oli hyvin kouluttautunut venäläinen Marija Jumaševa. Tsiolkovski syntyi perheeseen viidentenä lapsena, yhteensä perheeseen syntyi 18 lasta.lähde?
Pian Konstantinin syntymän jälkeen perheen isän oli jätettävä työnsä Iževskojen kylässä ja muutettava muualle. Marraskuusta 1857 huhtikuuhun 1858 perhe asui Pronskissa. 10- tai 11-vuotiaana Tsiolkovski vilustui pahasti ollessaan kelkkamäessä laskettelemassa. Sairaus diagnosoitiin tuhkarokoksi ja hänen uskottiin jo kuolevan. Näin ei kuitenkaan käynyt, mutta sairauden takia hän kuuroutui. Tilanne oli kuitenkin erityisen vakava Tsiolkovskin tulevaisuuden kannalta, sillä opiskelu olisi erityisen hankalaa.lähde?
Tsiolkovskin äiti kuoli poikansa ollessa 13-vuotias. Kuolema sai hänet hakeutumaan omiin oloihinsa ja hän alkoi opiskella omatoimisesti matematiikkaa ja fysiikkaa. Tsiolkovski keräsi kaikki tietonsa omatoimisesti. Kirjat, jotka hän luki, olivat peräisin koulun opettajilta tai hänen isänsä kirjastosta, jonka kaikki kirjat hän luki. Omissa muistelmissaan Tsiolkovski toteaa, että kuuroudella oli suuri positiivinen vaikutus hänen elämäänsä: hän halusi osoittaa kaikille, että vammastaan huolimatta hän olisi muita ikäisiään etevämpi.lähde?
Elämäkerta > Vuodet Moskovassa

Vuonna 1873 Tsiolkovski muutti Moskovaan, missä hän asui yhteensä kolme vuotta. Moskovassa hän vietti paljon aikaa lukien Venäjän valtionkirjastossa (nykyinen nimi). Kirjastossa hän tutustui venäläiseen filosofiin Nikolai Fjodorovitš Fjodoroviin. Hän oli venäläisen kosmismin johtohahmoja. Tsiolkovski sai Fjodorovilta hänen työpaikkansa kirjastossa sekä pääsi osallistumaan yliopistojen luennoille. Noin 17-vuotiaana hän alkoi uneksia ensimmäisen kerran avaruusmatkailusta. Jules Vernen romaanit inspiroivat häntä erityisen paljon, ja hän alkoi pian miettiä avaruusaluksen rakentamiseen liittyviä ongelmia. Tsiolkovskin unelma ei ollut ainoastaan päästä avaruuteen, vaan että avaruuteen muodostettaisiin toimivia yhteiskuntia.lähde?
Elämäkerta > Ura opettajana

Tsiolkovski päätti hankkia itselleen opettajan pätevyyden. Hän sai nopeasti töitä Borovskista matematiikan opettajana ja muutti kaupunkiin. Tässä vaiheessa Tsiolkovski alkoi tutkia kuumailmapallon rakentamiseen liittyviä seikkoja, aerodynamiikkaa, filosofiaa sekä mahdollisuutta elää avaruudessa. Samoihin aikoihin Tsiolkovski ja paikallisen papin tytär Varvara Sokolova tutustuivat toisiinsa. Avioliiton he solmivat elokuussa vuonna 1880. Perheeseen syntyi kolme tytärtä ja neljä poikaa.
Vuonna 1892 Tsiolkovski sai uuden opetusviran Kalugan alueen pääkaupungista, Kalugasta. Hän toimi tässä virassa aina kuolemaansa saakka. Kalugan vuosina hänestä tuli laajasti tunnettu tiedemies. Hän julkaisi muun muassa teoksen Kosminen filosofia (ven. Космичєская философия), jossa hän pohtii ihmiskunnan tulevaisuutta, ja sitä kuinka ihmiset voisivat jättää Maan ja siirtyä muille planeetoille asumaan. Neuvostoliiton tiedeakatemian jäseneksi hänet valittiin vuonna 1919.
Elämäkerta > Myöhemmät vuodet

Tsiolkovski kirjoitti Vapaa avaruus (ven. Свободное пространство) -käsikirjoituksen avaruuslennoista vuonna 1883. Se on kattava päiväkirjamainen kuvaus siitä, miten hän kehitteli teorioitaan. Vuonna 1895 hän sai valmiiksi teoksen Unelmia maasta ja taivaasta (ven. Грёзы о земле и небе). Vuonna 1903 hänen artikkelinsa Avaruuden tutkimus reaktiomoottoreiden avulla (ven. Исследование мировых пространств реактивными приборами) julkaistiin venäläisessä tiedelehdessä. Hän testasi pienessä sentrifugissa torakoiden ja kanojen kiihtyvyyden kestoa jo 1870-luvun lopulla. Tässä vaiheessa hänen tutkimuksensa jo tähtäsi selvästi miehitettyihin avaruuslentoihin. Tunnetuin hänen teoreettisista oivalluksistaan on rakettien liikeyhtälö, jota kutsutaan  Tsiolkovskin laiksi. Sen mukaan raketin saavuttama nopeus riippuu raketin tyhjämassan ja täyden massan välisestä suhteesta sekä raketin palokaasujen ulosvirtausnopeudesta.lähde?
Suomennetut teokset

Tsiolkovskilta on suomennettu vain kaksi tieteiskertomusta:
Tsiolkovskij, K. E.: Paino katosi: fantastinen kuvaus.  (Alkuteos: 880-01 Tâžest isčezla)  Leningrad:  Kirja, 1935.
Tsiolkovski, K. E.: Kuussa: fantastinen kertomus.  (Alkuteos: Na lune: fantastičeskaja povest)  Suomentanut Tyyne Perttu. Petroskoi:  Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1958.
Kirjallisuutta

Mikko Suominen, "Konstantin Tsiolkovski: puoli vuosisataa aikaansa edellä". Julkaisussa Tähdet ja avaruus 2013: 6
Mike Gruntman, Blazing the trail, AIAA, 2004, ISBN 1-56347-705-X
Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 501–502.  ("Konstantin Eduardovitš Tsiolkovski (1857–1935)")  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantin Tsiolkovski Wikimedia Commonsissa
Biography Tsiolkovskin elämäkerta, russianspaceweb.com (englanniksi)
Tsiolkovsky, Konstantin Eduardovich, David Darlingin verkkotietosanakirja (englanniksi)
Tsiolkovsky, Konstantin (1857-1935), Eric Weisstein's World of Biography (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Nurmikohokkikirva

| Nurmikohokkikirva> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Kirvansukuiset Sternorrhyncha
Yläheimo::  Aphidoidea
Heimo::  Kirvat Aphididae
Alaheimo::  Putkikirvat Aphidinae
Tribus::  Macrosiphini
Suku::  Brachycolus
Laji::  cucubali
Kaksiosainen nimi
 Brachycolus cucubali  (Passerini, 1863) 
Synonyymit
 Hayhurstia cucubali 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nurmikohokkikirva (Brachycolus cucubali) on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi (CR).
Koko ja ulkonäkö

Siivettömät yksilöt ovat vaaleankeltaisia tai vihertäviä ja niiden pää, raajat, vaharauhasputket sekä takaruumiin kärjen cauda ovat ruskeat. Takaruumiissa on lisäksi kaksi poikkijuovaa. Tuntosarvet ovat pituudeltaan noin puolet ruumiin pituudesta. Siivelliset yksilöt muistuttavat siivekkäitä. Ruumis 1,4–2,2 mm.
Levinneisyys

Nurmikohokkikirvan levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta suureen osan Eurooppaa. Suomesta havaintoja on Pohjanmaalta sekä Etelä-Savosta, muissa Pohjoismaissa laji on tavattu Tanskasta ja Etelä-Ruotsista.
Elinympäristö ja elintavat

Nurmikohokkikirvan ravintokasveja ovat kohokit, joiden lehdet se saa käpristymään pitkänomaisiksi valeäkämiksi. Laji lisääntyy neitseellisesti kunnes syksyllä syntyy suvullisesti lisääntyvä sukupolvi.
Suomessa laji on vuoden 2010 uhanalaisarvioinnin mukaan äärimmäisen uhanalainen. Sen elinympäristöiksi ilmoitetaan kuivat niityt ja kedot sekä Itämeren niitty- ja luhtarannat. Uhkatekijöitä ovat avoimien alueiden umpeenkasvu sekä rakentamisen vaikutukset. Vuoden 2000 arvioinnissa laji oli vaarantunut.
Ravintokasvit

Laji elää kohokeilla (Silene), etenkin nurmikohokilla (Silene vulgaris) ja nuokkukohokilla (Silene nutans).
Aiheesta muualla

Aphid Species File
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10434241  Aphid Species File: 914592  BOLD: 143752  CoL: MVJZ  EUNIS: 66990  Fauna Europaea: 54804  Fauna Europaea (new): e1f79e3e-c579-4821-9d10-99acda0665dc  GBIF: 5159703  iNaturalist: 1048405  NBN: NHMSYS0020705249  NCBI: 1425428  Observation.org: 158788  Open Tree of Life: 3449533  PPE: brachycolus-cucubali  Laji.fi: MX.228388
Nykytaide (yhdistys)

Nykytaide ry oli vuosina 1939–1990 toiminut suomalainen taideyhdistys, joka organisoi nykytaiteeseen keskittyviä näyttelyitä. Sen alkuperäisenä tarkoituksena oli edistää nykytaiteen tuntemusta Suomessa sekä lisätä vuorovaikutusta suomalaisen ja kansainvälisen taide-elämän välillä.
Perustaminen

Nykytaide ry:n perustajajäsenet olivat arkkitehti Alvar Aalto, mesenaattina tunnetuksi tullut Maire Gullichsen, taidehistorioitsijat Nils-Gustav Hahl ja Bertel Hintze sekä taidekriitikko ja yhteiskuntatieteilijä Antero Rinne. Syynä yhdistyksen perustamiselle oli muun muassa nykytaiteelle tarkoitettujen näyttelytilojen puute sekä niiden järjestämisen korkeat kustannukset. Nykytaide ry pystyi toteuttamaan suurempia hankkeita kuin yksityiset galleriat ja sen oli mahdollista myös hakea ulkopuolista rahoitusta. Aktiivisimmillaan yhdistyksen näyttelytoiminta oli 1940–1950-luvuilla, jolloin Suomen valtiolla ei ollut organisaatiota kansainvälistä näyttelyvaihtoa varten, vaan ne hoidettiin yksityisten tahojen kautta. Aloitteen Nykytaide ry:n perustamisesta tekivät Gullichsen ja Hintze, joka toimi myös sen ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1939–1954.
Toiminta

Toinen maailmansota oli tehnyt mahdottomaksi ulkomaisen nykytaiteen saamisen Suomeen, joten yhdistys aloitti toimintansa esittelmällä suomalaista taidetta ulkomailla. Ensimmäinen näyttely kiersi Norjassa ja Ruotsissa vuonna 1940. Sen tuotosta suuri osa lahjoitettiin Suomen puolustusvoimille. Toinen merkittävä näyttely oli 1944 Tukholmassa järjestetty suomalaisen nykytaiteen suurkatselmus, joka osoitti maan kulttuuri-elämän olevan elinvoimainen myös sota-aikana. Ensimmäinen Pohjoismaiden ulkopuolella pidetty näyttely oli Pariisissa vuonna 1951 esillä ollut ”Quelques peintres finlandais” eli ”Suomalaisia maalareita".
1950-luvulla Nykytaide ry toi Suomeen enimmäkseen ranskalaista nykytaidetta, jota esiteltiin vuosikymmenen aikana yhteensä parissakymmenessä näyttelyssä. Ne olivat aikaansa nähden radikaaleja ja aiheuttivat runsaasti julkista keskustelua. Erityisen tärkeä maan taide-elämän kannalta oli vuonna 1952 Helsingin taidehallissa pidetty Klar Form, joka esitteli kuuluisan Pariisin koulukunnan teoksia. Se vaikutti ratkaisevasti abstraktin taiteen sekä konstruktivismin läpimurtoon Suomessa. Vuonna 1961 Nykytaide ry oli käynnistämässä Ars-näyttelyitä yhteistyössä Suomen taideakatemian kanssa.
Yhdistyksen tarkoituksena oli myös kerätä oma taidekokoelma, mutta varat eivät kuitenkaan lopulta riittäneet siihen. Sen sijaan 1960-luvun alkupuolelta lähtien Nykytaide ry toimi aktiivisesti valtakunnallisen nykytaiteen museon perustamishankkeen tukijärjestönä. Yhdistys lopetti toimintansa vuonna 1990, kun Nykytaiteen museo avattiin Helsingissä.
Kirjallisuutta

Melgin, Elina & Suhonen, Pekka: Nykytaide 1939-1989, Nykytaide ry 1989. ISBN 952-90135-5-8.
Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto

Tšekkoslovakialaisen elokuvan uusi aalto oli vuosien 1963–1970 välinen poikkeuksellinen kokeellisen elokuvan ajanjakso Tšekkoslovakiassa. Kulttuurisen ja poliittisen vapautumisen ja valtion elokuvatuen yhdistelmä johti nuorten elokuvantekijöiden sukupolveen, joka työskenteli lähes vuosikymmenen ilman kaupallista painetta. Uusi aalto ei ollut muodollinen liike vaan vapaamuotoinen ryhmä elokuvantekijöitä, joita yhdisti kangistuneen sosialistisen realismin elokuvan ja yhteiskunnan pysähtyneisyyden vastustaminen.
Liikkeen tunnetuimmat ohjaajat olivat Jaromil Jireš, Jiří Menzel, Ivan Passer, Miloš Forman, Věra Chytilová ja Jan Němec. Uuden aallon elokuvia seurattiin tarkasti myös Tšekkoslovakian ulkopuolella. Uusi aalto päättyi käytännössä vuoden 1968 Tšekkoslovakian neuvostomiehityksen jälkeen kun tuotannon tukijärjestelmiä muutettiin, sensuuria kiristettiin ja monet liikkeen kärkiohjaajista lähtivät maasta.
Uuden aallon tausta

Stalinin kuoltua vuonna 1953 Neuvostoliitossa nousi valtaan Nikita Hruštšov. Itäblokin maissa seurasi vapautumisen aika, jota on kutsuttu nimellä suojasää. Varsinkin vuoden 1956 Unkarin kansannousun jälkeen Varsovan liittoon kuuluneet Itä-Euroopan maat saivat uusia vapauksia ja viranomaiset sallivat jopa länsimaista kulttuuria, jos vain pidättäydyttiin esimerkiksi englannin kielen käytöstä.
Tšekkoslovakialainen elokuva ei ollut erityisen tunnettua ennen 1960-lukua. 1960-luvun Tšekkoslovakian markkinasosialismi oli kuitenkin hyvä kasvupohja kulttuurille. Elokuvan ja television tuotantojärjestelmää uudistettiin. Televisio oli nyt viihdettä varten. Elokuville perustettiin uusi valtion tukijärjestelmä, joka rahoitti erityisesti nuoria tekijöitä. Elokuvatuotantoyksikköjen johtoon tuli ohjaajan ja käsikirjoittajan työpari. Työparit pystyivät työskentelemään suhteellisen vapaasti ilman keskitettyä valvontaa. Uuden aallon mahdollisti myös tuotannollinen perinne. Tšekkoslovakian suunnitelmataloudessa elokuvantekijöiden tehtävä oli tuottaa maan elokuvateattereihin 40 elokuvaa vuodessa, mikä oli maan asukaslukuun suhteutettuna erittäin paljon. Maassa oli siten laaja ja yhtenäisenä jatkunut elokuvatuotannon perinne ja merkittävä määrä korkeatasoisia teknisiä ammattilaisia. Suurin osa elokuvista tuotettiin ja kuvattiin Prahassa Barrandov-elokuvastudioilla. Pääosa uuden aallon ensimmäisistä nuorista tekijöistä tuli Prahan elokuva- ja televisiokoulusta FAMUsta. He tunsivat ranskalaisen elokuvan uuden aallon elokuvat. He olivat tutustuneet myös muihin eurooppalaisen elokuvan suuntauksiin kuten 1940- ja 1950-lukujen vaihteen italialaiseen neorealismiin ja 1950-luvun lopun Puolan nuoreen elokuvaan.
Kun nuoret elokuvantekijät alkoivat tehdä elokuvia 1960-luvun alussa seurauksena oli kokeellisen elokuvan räjähdys, joka hakee vertaistaan koko elokuvan historiassa. 1960-luvun aikaa on syystäkin kutsuttu myös Tšekkoslovakian elokuvaihmeeksi.