stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Caproni Ca.135

Caproni Ca.135
Caproni Ca.135 Bergamaschi oli Capronin valmistama keskiraskas kaksimoottorinen pommikone, josta kehiteltiin joitakin muunnelmia, kuten Tipo Peru ja Tipo Spagna. Espanjaan vietiin kuitenkin vain seitsemän konetta. Perun ohella tätä konetyyppiä käyttiItalian ilmavoimat. Merkittävin käyttäjä oli Unkarin ilmavoimat, jonka sata konetta osallistuivat operaatio Barbarossaan. Koneet taistelivat vuodesta 1941 eteläisen ja keskisen armeijaryhmän alueella.
Konetyypin enimmäisnopeus oli 440 km/h. Sen kantama oli kevyellä (550 kg) pommikuormalla noin 2 000 km. Aseistuksessa oli kolme 12,7 mm:n konekivääriä. Enimmäispommikuorma oli 1 600 kg. Piaggion (P.XI RC.40) tai Fiatin valmistamat (A.80 RC.41) tähtimoottorit olivat 1 000 hv:n tehoiset (746 kW) kukin päätyypissä P.XI. Viimeinen kehitysmuunnos konetyypistä oli varustettu Alfa Romeon 1 400 hevosvoiman (1 44 kW) 135 RC.32 Tornado -moottoreilla. Huippunopeus oli 480 km/h.
Caproni Ca.135:n 3D-kaaviokuvat.
Aiheesta muualla

irwar.ru (venäjäksi)
Ca.135, University Library of the University of Szeged, Unkari (unkariksi)
Thierry Vigneron

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Thierry Vigneron |  Thierry Vigneron |  Thierry Vigneron |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | seiväshyppy |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1987 | seiväshyppy |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1985 | seiväshyppy |  |
|  Pronssia | Indianapolis 1987 | seiväshyppy |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Grenoble 1981 | seiväshyppy |  |
|  Kultaa | Göteborg 1984 | seiväshyppy |  |
|  Kultaa | Liévin 1987 | seiväshyppy |  |
|  Pronssia | Glasgow 1990 | seiväshyppy |  |
Thierry Vigneron (s. 9. maaliskuuta 1960 Gennevilliers, Pariisi) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.
Vigneron hyppäsi 1. kesäkuuta 1980 Colombesissa seiväshypyn maailmanennätyksen 575 cm. Neljä viikkoa myöhemmin hän sivusi ennätystään Lillessä. Saman vuoden heinäkuussa hän menetti ennätyksen ensin maanmiehelleen Philippe Houvionille ja Moskovan olympialaisissa Puolan Władysław Kozakiewiczille, jolta hän alun perin oli ennätyksen vienytkin. Mâconissa 20. kesäkuuta 1981 Vigneron otti ennätyksen jälleen nimiinsä ylittämällä 580 cm, mutta jo kuusi päivää myöhemmin Neuvostoliiton Vladimir Poljakov hyppäsi senttimetrin korkeammalle. Kolmannen kerran Vigneron sai maailmanennätyksen itselleen ylittämällä 583 cm Roomassa 1. syyskuuta 1983. Tämän ennätyksen häneltä vei Neuvostoliiton Sergei Bubka keväällä 1984. Viimeisen kerran Vigneron teki uuden maailmanennätyksen Roomassa 31. elokuuta 1984 ylittämällä 591 cm, mutta Bubka paransi samassa kilpailussa ennätykseksi 594 cm. Jo vuonna 1979 Vigneron paransi nuorten maailmanennätystä ensin tulokseen 545 cm, sitten 552 cm:iin ja lopuksi 561 cm:iin.
Vigneron saavutti pronssia Los Angelesin 1984 olympialaisissa. Hänen tuloksensa oli 560 cm ja hän jakoi pronssimitalin Yhdysvaltain Earl Bellin kanssa. Moskovan 1980 olympialaisissa hän sijoittui heikoimpana ranskalaisena seitsemänneksi tuloksella 545 cm ja Soulin 1988 olympialaisissa hän oli viides tuloksella 570 cm. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 540 cm, Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän saavutti hopeaa tuloksella 580 cm ja Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän oli kahdeksas tuloksella 560 cm. Ateenan EM-kilpailuissa 1982 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 550 cm mutta sekä Stuttgartin 1986 että Splitin 1990 EM-kilpailujen loppukilpailuissa hän jäi ilman tulosta.
Sisäradoilla Vigneron saavutti kaksi MM-mitalia ja neljä EM-mitalia; kultaa hän voitti Grenoblen EM-kilpailuissa 1981 tuloksella 570 cm, Göteborgin EM-kilpailuissa 1984 tuloksella 585 cm sekä Liévinin EM-kilpailuissa 1987 tuloksella 585 cm.
Ranskan mestaruuden Vigneron voitti ulkoradoilla vuosina 1980 ja 1986 sekä sisäradoilla vuosina 1980–1985. Hän lopetti uransa vuonna 1996.
Henkilökohtaiset ennätykset

Seiväshyppy: 591 (1984)
110 metrin aitajuoksu: 15,06 (1987)
Kymmenottelu: 7035 (1987)
Aiheesta muualla

Thierry Vigneron Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Can-can

Henri de Toulouse-Lautrecin ikuistamia can-can-tanssijattaria 1800-luvun värilitografiassa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Can-can on 1830-luvun Pariisissa kehittynyt kabareetanssin muoto, jolle ominaista ovat tanssijattarien sääripotkut (battement) ja hameen nostot, sekä aikanaan kiusalliseksi koettu paljastava pukeutuminen, kuten korsetit, alushameet ja sukkanauhat. Usein can-cania säestää Jacques Offenbachin operetin Orfeus manalassa (1858) toisen näytöksen toisen kohtauksen helvetintanssimusiikki, joka nykyään yhdistetään lähtemättömästi can-can-tanssiin. Kuuluja can-can-tanssijattaria ovat La Goulue ja Jane Avril.
Kirjallisuutta

Price, David: Cancan!. Fairleigh Dickinson University Press, 1998. ISBN 978-0838638200. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Can-can Wikimedia Commonsissa
Can-Canin historiikki (englanniksi)
Caproni Ca.310

Ca.310-konerivistö Itsenäisen Kroatian valtion ilmavoimien väreissä.
Caproni Ca.310 Libeccio (suom. Lounaistuuli) oli Capronin 1930-luvun lopulla kehittämä alatasoinen ja kaksimoottorinen sekä kolmipaikkainen tiedustelu- ja kevyt pommikone. Prototyypin ensilento oli huhtikuussa 1937. Espanjan sisällissotaan siirrettiin 16 konetta Francon joukoille kehitystyötä varten. Mallin pääkäyttäjä oli Regia Aeronautica. Sitä kaupattiin Unkariin, Kroatiaan ja Peruun. Norjan kuninkaalliset ilmavoimat vastaanotti neljä konetta,. Unkariin toimitetut 36 konetta, joista palautui 33 kappaletta, olivat kuitenkin osoittautuneet suoritusarvoiltaan ala-arvoisiksi. Syynä oli se, että nämä jäivät kauas luvatusta suorituskyvystä. Koneet palautettiin Italiaan, joka korvasi näillä omat Breda Ba.65 koneensa.
Libecciosta tehtiin kaksi kehitysversiota Ca.311 ja Ca.313, joiden moottoritehot sekä muut suoritusarvot olivat paremmat kuin Ca.310:lla. Norja oli tilannut tyyppiä Ca.313, mutta Saksan salamasota esti tilausten toteutumisen. Tyyppiä tilasi Ruotsin ilmavoimat suurin luvuin eri variantteina. Perusversio oli tunnukseltaan B 16.
Caproni Ca.310:n kolmitahokuvat.
Moottorit olivat Piaggion 470 hevosvoiman (351 kW) P.VII C35 tähtimoottorit. Kantama oli 1 690 km (1 200 km maksimikuormalla) ja huippunopeus 365 km/h. Aseistuksena oli kolme 7,7 mm konekivääriä, joista kaksi siivissä, kiinteästi asennettuina ja eteenpäin ampuvina sekä yksi liikuteltava ylätornissa. Suurin pommikuorma oli 400 kg. Myöhemmät muunnokset kykenivät tätä jonkin verran suurempaan pommilastiin. Konetyypin käytännöllinen lakikorkeus oli 7 000 m.
Aiheesta muualla

https://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=773
https://www.flymuseum-sola.no/caproni-ca-310/
http://www.avia-info.hu/talalat.php?Ujtipus=358
http://www.alieuomini.it/catalogo/dettaglio_catalogo/caproni_ca_libeccio,55.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.airwar.ru/enc/bww2/ca310.html
http://forum.valka.cz/topic/view/16154/Caproni-Ca-310-Libeccio
Wipert von Blücher

Wipert von Blücher (14. heinäkuuta 1883 Schwerin, Saksa – 20. tammikuuta 1963 Garmisch-Partenkirchen, Länsi-Saksa) oli oikeustieteen tohtori, Saksan Helsingin-lähettiläs 12. toukokuuta 1935 vuoden 1944 loppupuolelle.
Blücher osallistui ensimmäiseen maailmansotaan, ja hän astui Saksan ulkoasiainministeriön Auswärtiges Amtin palvelukseen vuonna 1918. Hän palveli diplomaattisissa tehtävissä Tukholmassa, Buenos Airesissa, Teheranissa ja Helsingissä. Hän ei ollut Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen, ja diplomaattina ammattidiplomaatti. Välien rikkouduttua Suomen kanssa syyskuussa 1944 hän siirtyi eläkkeelle marraskuussa 1944.
Lähettiläs von Blücher oli mukana marsalkka Mannerheimin ja Saksan johtajan Adolf Hitlerin tapaamisessa Immolan kentällä 4. kesäkuuta 1942. von Blücher kuvassa oikealla tummassa lähettilään univormussa.
Blücheriltä on lähtöisin suomalaisen poliittisen historiankirjoituksen kieleen professori Arvi Korhosen välittämänä tullut niin sanottu ”ajopuuteoria”, jonka Blücher esitti muistelmissaan 1950:
»Suomi tempautui suurpolitiikan pyörteisiin niin kuin vuolas virta tempaa mukaansa ajopuun.»
Teokset > Suomennetut

Wipert von Blücher, Suomen kohtalonaikoja. Muistelmia vuosilta 1935–1944, suomentaja Lauri Hirvensalo, 1950 Alkuteos: Gesandter zwischen Diktatur und Demokratie : Erinnerungen aus den Jahren 1935-1944, 1951
Wipert von Blücher, Todellinen diplomaatti. Esseitä ja aforismeja, WSOY, 1953 (suomennettu saksankielisestä käsikirjoituksesta Die traditionelle Diplomatie)
Michael Jonas, Kolmannen valtakunnan lähettiläs; Wipert von Blücher ja Suomi, suomentaneet Otto Lappalainen ja Mervi Ovaska, 2010 Alkuteos: Wipert von Blücher und Finnland, Altervastivpolitik und Diplomatie im ,Dritten Reich'
Teokset > Saksaksi

Wipert von Blücher, Wege und Irrwege der Diplomatie, Mit eigenhändiger Widmung: Herrn v. Pochhammer mit den besten Weihnachtswünschen", Limes Verlag, Wiesbaden, 1950
Wipert von Blücher, Deutschlands Weg nach Rapallo. Erinnerungen eines Mannes aus dem zweiten Gliede, Wiesbaden, 1951
Wipert von Blücher, Zeitenwende in Iran, Biberach an der Riss, 1949
Wipert von Blücher, Gesandter zwischen Diktatur und Demokratie, 1951, Limes Verlag, Wiesbaden
Teokset > Artikkeleita

Wipert von Blücher, "Finnland. Die Rolle Mannerheims im Zweiten Weltkrieg", Ost-Europa 2/1942, s. 300–302
Markku Jokisipilä: Merkittävä mutta paikoin kritiikitön elämäkerta Wipert von Blücheristä (Agricolan arvostelut, 11.3. 2011)
Kirjallisuutta

Michael Jonas, Kolmannen valtakunnan lähettiläs, suom. Otto Lappalainen ja Mervi Ovaska. Ajatus Kirjat, 2010 ISBN 978-951-20-7712-0 (alkuteos: Wipert von Blücher und Finnland, väitöskirja, Helsingin yliopisto 2009)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Biografiskt Lexikon 
Muut:  IdRef
Aleksandr Bogdanov

| Aleksandr Bogdanov |
| --- | --- |
 Aleksandr Bogdanov
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. elokuuta (J: 10. elokuuta) 1873 Sokółka, Grodnon lääni, Venäjä
Kuollut: 7. huhtikuuta 1928 (54 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksandr Aleksandrovitš Bogdanov (ven. Алекса́ндр Алекса́ндрович Богда́нов, oikea sukunimi Malinovski, Малино́вский; 22. elokuuta (J: 10. elokuuta) 1873 Grodnon läänin Sokółka – 7. huhtikuuta 1928 Moskova) oli venäläinen filosofi, luonnontieteilijä ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Aleksandr Bogdanov syntyi opettajan perheeseen. Hän opiskeli vuodesta 1892 lähtien Moskovan yliopiston fysikaalis-matemaattisessa tiedekunnassa. Vuonna 1894 hänet pidätettiin ja karkotettiin opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia. Aluksi Bogdanov oli narodnikki, mutta myöhemmin hän siirtyi kannattamaan sosiaalidemokraatteja.
Ura

Bogdanov valmistui Harkovan yliopistosta vuonna 1899 erikoisalanaan psykiatria. Samana vuonna hän julkaisi ensimmäisen filosofisen teoksensa. Bogdanovin filosofia perustui Karl Marxin ja Ernst Machin oppeihin, joita hän pyrki kehittämään luonnontieteen saavutusten pohjalta. Hän esittää näkemyksensä laajimmin teoksessa Tektologija: Vseobštšaja organizatsionnaja nauka (”Tektologia: yleinen organisaatiotiede”, 1913–1922). V. I. Lenin arvosteli Bogdanovin filosofisia käsityksiä teoksessaan Materialismi ja empiriokritisismi.
Bogdanov liittyi Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen bolševikkiryhmään vuonna 1903. Hän kuului puoleen keskuskomiteaan vuosina 1905–1907. Vuonna 1907 Bogdanov muutti ulkomaille toimien jonkun aikaa bolševikkipuolueen oppositioryhmien johtajana. Hänet erotettiin puolueesta vuonna 1909. Myöhemmin Bogdanov loittoni politiikasta ja palasi Venäjälle vuonna 1913. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän työskenteli rintamalla lääkärinä.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Bogdanov oli yksi proletkultin johtajista sekä harjoitti tieteellistä tutkimustyötä. Vuosina 1918–1926 hän toimi Kommunistisen akatemian opettajana ja vuodesta 1926 perustamansa verensiirtoinstituutin johtajana. Hän kuoli epäonnistuneen verensiirtokokeen seurauksena.
Kirjailijana

Bogdanov on kirjoittanut kaksi utopistista tieteisromaania Krasnaja Zvezda (”Punatähti”, 1908) ja Inžener Menni (”Insinööri Menni”, 1912). Niistä ensimmäinen sisältää tieteellisiä hypoteeseja atomin halkaisuun perustuvista rakettimoottoreista, automaation vaikutuksesta työntekoon, tietokoneista sekä kommunistiseen työhön perustuvasta uudenlaisesta yhteiskuntajärjestyksestä. ”Koneiden imperialismin” syntyä kuvaavaa toista romaania pidetään heikompana.
Suomennettuja teoksia

Tiede ja työväenluokka. S.l.: Toveri press, s.a.
Taloustieteen oppikirja. Hancock: Työmies Kustannusyhtiö, 1914
Kirjallisuutta

Aleksandr Bogdanov revisited, toim. Vesa Oittinen, Aleksanteri Institute 2009. ISBN 978-952-10-4101-3 (englanniksi, saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Victor Capesius

Victor Capesius (7. helmikuuta 1907 Reußmarkt, Siebenbürgen – 20. maaliskuuta 1985 Göppingen) oli saksalainen apteekkari, kansallissosialisti, SS-majuri ja Auschwitzin pääapteekkari vuosina 1944-1945.
Victor Capesius teki yhteistyötä pahamaineisen tohtori Josef Mengelen kanssa, joka teki lääketieteellisiä kokeita leirivangeilla Auschwitz-Birkenaussa. Capesius tuomittiin vuonna 1965 yhdeksäksi vuodeksi vankeuteen osasyyllisenä murhiin ja vainajien omaisuuden kavaltamisesta, josta hän vapautui kärsittyään rangaistuksesta vain kaksi ja puoli vuotta vuonna 1968.
Kirjallisuutta

Dieter Schlesak: Capesius, der Auschwitzapotheker. Dietz, Bonn 2006, ISBN 3-8012-0369-7.
Patricia Posner: The Pharmacist of Auschwitz. The Untold Story, 2017, ISBN 978-952-312-997-9.
Aiheesta muualla

Biografie und Bild von Capesius
Capesius in Auschwitz (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF; 72 kB)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Justina Casagli

Justina Kristina Casagli (o.s. Wässelius; 16. lokakuuta 1794 – 30. toukokuuta 1842) oli ruotsalainen oopperalaulaja (sopraano) ja näyttelijä. Häntä on pidetty ensimmäisenä kansainvälisesti tunnustettuna ruotsalaisena laulajana.
Casaglilla oli useita sisaruksia. Myös hänen vanhempi sisarpuolensa Jeanette Wässelius oli esiintyvä taiteilija. Casagli pääsi sisarpuolensa tavoin Kuninkaallisen draamateatterin oppilaskouluun. Hänellä oli kiinnitys Tukholman kuninkaalliseen oopperaan vuosina 1812–1818. Casagli saavutti mainetta rooleillaan Wolfgang Amadeus Mozartin oopperoissa Figaron häät (Cherubino), Don Giovanni (Zerlina) ja Taikahuilu (Papagena). Hän esiintyi muiden muassa Charlotta Erikssonin, Maria Ruckmanin ja Gustaf Åbergssonin kanssa. Hänestä tuli Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen vuonna 1817.
Casagli oli vuodesta 1812 naimisissa italialaisen tanssija Ludovico Casaglin kanssa. Mies oli aiemmin ollut naimisissa tanssija Hedvig Elisabeth Millbergin kanssa tämän kuolemaan saakka. Pariskunta lähti vuonna 1818 Italiaan, jossa Casagli saavutti nopeasti suosiota. Hän esiintyi Gioacchino Rossinin ja Domenico Cimarosan oopperoiden tuotannoissa. Sittemmin pariskunta matkusti Müncheniin, jossa Casagli työllistyi vuonna 1827. Hän jäi leskeksi vuonna 1831 ja haki jälleen töitä Tukholman kuninkaallisesta oopperasta, mutta hakemus hylättiin. Casaglin tilalle oli tullut Henriette Widerberg. Kärsittyään masennuksesta Casagli teki itsemurhan hyppäämällä ikkunasta vuonna 1842.
Siuntio

| Siuntio Sjundeå |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Siuntion kirkon sankarivainajien hautausmaa.
Sijainti:  60°08′15″N, 024°13′40″E
Maakunta:  Uudenmaan maakunta
Seutukunta:  Helsingin seutukunta
Kuntanumero:  755
Hallinnollinen keskus:  Siuntion asemanseutu
Kuntaliitokset:  Osia Lohjan maalaiskuntaan (1953, 1975)
Pinta-ala ilman merialueita:  249,95 km² 247:nneksi suurin 2022 
Kokonaispinta-ala:  266,12 km² 265:nneksi suurin 2022 
– maa:  241,11 km²
– sisävesi:  8,84 km²
– meri:  16,17 km²
Väkiluku:  6 181 151:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  25,64 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  17,3 %
– 15–64-v.:  63,0 %
– yli 64-v.:  19,7 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  65,7 %
– ruotsinkielisiä:  26,3 %
– muut:  8,0 %
Kunnallisvero:  8,6 % 195:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Juha-Pekka Isotupa
Kunnanvaltuusto:  27 paikkaa
  2021–2025   • Kok.   • RKP   • SDP   • PS   • Vihr.:   8 8 5 3 3
www.siuntio.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siuntio (ruots. Sjundeå) on Suomen kunta, joka sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 6 181 ihmistä ja sen pinta-ala on 266,12 km², josta 25,01 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 25,64 asukasta/km².
Siuntio sijaitsee Pikkalanlahden rannalla ja kunta lukeutuu Uudenmaan parhaisiin maatalousalueisiin. Maanviljelyä on harjoitettu Siuntiossa ekskiajalta asti. Maisemallisesti Siuntio on vaihtelevaa. Pohjoisosassa on jylhiä murroslaaksoja ja etelässä jokilaakso levenee laajoiksi, tasaisiksi peltomaiksi. Kallioiden välissä kasvaa satunnaisesti pieniä lehtoja.
Siuntio on kaksikielinen ja enemmistönä 65,7 prosenttia asukkaista puhuu suomea ja 26,3 prosenttia puhuu ruotsia. Siuntion suomenkielinen seurakunta kuuluu Espoon ja ruotsinkielinen seurakunta Porvoon hiippakuntaan. Ensimmäiset kirjalliset maininnat Siuntiosta ovat vuodelta 1382.
Nimen alkuperä

Nimen Siuntio alkuperästä ei ole täyttä varmuutta. Nimen on esitetty olevan ainakin
Aurajoesta laskettuna seitsemäs joki, joka esiintyy ruotsinkielisenä nimenä Sjundeå
Sjundbyn kohisevan kosken mukaan annettu nimi
Maantiede

Siuntio sijaitsee Suomenlahden rannikolla Helsingin länsipuolella. Sen naapurikunnat ovat Inkoo, Kirkkonummi, Lohja ja Vihti. Entisiä naapurikuntia olivat Degerby ja Lohjan kunta (tällöin Lohjan kaupungilla oli Siuntion kanssa vain noin puolen kilometrin raja). Lohjan maalaiskuntaan liitettiin vuonna 1953 Siuntion pohjoisosassa sijainnut Nummenkylä ja Lieviö. Virkkalan laitamilta liitettiin Siuntiosta pieni alue Lohjan kuntaan vuonna 1975.
Osittain tai kokonaan Siuntion alueella sijaitsevia Natura-kohteita ovat Pytbergin tammimetsä, Torsgårdin metsän arvokas vanhan metsän kohde, Meiko-Lappträskin alue Siuntion ja Kirkkonummen rajalla sekä Siuntionjoen pääuoman ja kuuden sivujoen vesialueita kattava kohde. Siuntionjoki on yksi harvoista Uudenmaan joista, joissa on jäljellä luontaisesti lisääntyvä alkuperäinen meritaimenkanta.
Siuntion eteläosassa sijaitsee Störsvikin luonnonsuojelualue, joka on osa Kopparnäs-Störsvikin virkistysaluetta.
Maantiede > Vesistöt

Siuntion merialue käsittää Pikkalanlahden ja Pikkalanselän. Saaria on useita, suurimpina Vårdö, Kalvö, Klobben ja Svinö. Siuntiossa on yhteensä 33 järveä, joista suurimmat ovat järjestyksessä Karhujärvi, Vikträsk ja Tjusträsk. Järvistä syvin on Vikträsk, joka yltää 15 metrin syvyyteen.
Maantiede > Kyliä

Aiskos, Annila, Backa, Barråsa, Bläsaby, Bocks, Bollstad, Broända, Bäcks, Böle, Dansbacka, Engisby, Fall, Fjällskifte, Flyt, Fågelvik, Förby, Gammelby, Grisans, Grotbacka, Gåsarv, Grännäs, Grönskog, Gårdskulla, Gårsböle, Gåsarv, Gårdsböle, Gästans, Harvs, Hollstens, Hummerkila, Hästböle, Järvans, Järvinummi, Kahvimaa, Kalans, Kanala, Karskog, Karuby, Kela, Kirkonkylä, Kokkila, Kopula, Kynnar, Lappers, Lempans, Lieviö, Malm, Munks, Myllykylä, Myrans, Mörsbacka, Niemenkylä, Nordanvik, Nummenkylä, Palmgård, Pappila, Paturs, Pellas, Pikkala, Pulkbacka, Purnus, Påvals tai Påvalsmalm, Pölans, Raivio, Siggans, Siuntion asema, Sjundby, Skinnars, Störsby, Störsvik, Suitia, Sunnanvik, Svartbäck, Tyyskylä, Tupala, Tupala Uusikylä, Veijola, Vikars, Västerby, Yövilä, Ängsholm.
Maantiede > Linnoja

Suitian linna, Sjundbyn linna
Maantiede > Kartanoita

Tyyskylän kartano, Pikkalan kartano, Tupala-Uudenkylän kartano, Västerbyn kartano, Stor-Munksin kartano, Myllykylän kartano, Kanalan kartano, Kelan kartano, Gårdskullan kartano ja Purnuksen ratsutila. Nummenkylän kartano siirtyi osaksi Lohjaa vuonna 1953.
Maantiede > Taajamat

Vuoden 2018 lopussa Siuntiossa oli 6 134 asukasta, joista 2 947 asui taajamissa, 3 091 haja-asutusalueilla ja 96:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Siuntion taajama-aste on 48,8 %. Siuntion taajamaväestö jakautuu viiden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2018) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Siuntion asemanseutu | 2 313 |
| 2 | Siuntion kirkonkylä | 351 |
| 3 | Störsvik | 247 |
| 4 | Saarlammi* | 26 |
| 5 | Lohjan keskustaajama* | 10 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Lohjan keskustaajama ulottuu pääosin Lohjan kaupungin ja Saarlammin taajama Kirkkonummen kunnan alueelle.
Historia > Pronssikausi

Pronssikaudella Ruotsista saapuneet asuttajat toivat mukanaan eurooppalaisista maanviljely-yhteisöistä tutun uuden uskonnon; esi-isien palvonnan. Tuon aikaisesta uskonnon harjoittamisesta on Siuntiossa jäljellä monumentaalisia hautaröykkiöitä, eli hiidenkiukaita. Näistä tunnetuin hautaröykkiökokonaisuus sijaitsee Krejansbergetin huipulla. Röykkiöt ovat lailla suojeltuja muinaisjäännöksiä.
Historia > Rautakausi

Rautakaudella Siuntion asutus oli harvahkoa. Vanhimmat talot ovat sijainneet Tjusträskin lähistöllä. Kylien nimiä ovat olleet mm. Karhu (nyk. Karuby), Purnu (nyk. Purnus) ja Kyynärä (nyk. Kynnar). Länsi-Siuntion jokivarsilla on myös ollut asutusta, kuten myös Siuntion etelä-  ja pohjoisosissa. Pohjois-Siuntion rautakautinen asutus on liittynyt Lohjan keskuksiin, jonne myös alueen paikannimet viittaavat. Esimerkiksi nykyisin ruotsalaiseen muotoon taivutettu Aiskos viitannee Lohjan Askolaan ja Veijans Lohjan Veijolaan. Siuntiossa sijaitsee myös rautakautinen Skällbergetin muinaislinna. Samalta ajalta on peräisin myös Siuntion Backan uhrikivi, joka liittyy esikristillisen viljelijäväestön hedelmällisyyskulttiin.