stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1923

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1923 järjestettiin 28.–29. heinäkuuta Helsingissä Eläintarhan kentällä.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m |  |
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 44,6 | Ilmari Järnefelt | Johannes Ruoho | Erkki Kättö | Anton Husgafvel |  |
| 2. | Helsingin IFK |  | Gunnar Åström | Bengt Bengtström | Erik Wilén | Erik Åström |  |
| 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m |  |
| 1. | Helsingin IFK 1 | 3.32,8 (SE) | Gösta Jansson | Bengt Bengtström | Erik Åström | Erik Wilén |  |
| 2. | Helsingin IFK 2 | 3.40,7 |  |  |  |  |  |
| 3. | Kiffen | 3.48,5 | Kalle Österlund | Fredrik Olenius | Oiva Olenius | Y.Svanström |  |
| 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m |  |
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 29.43,3 | Felix Hildén | Albin Stenroos | Hannes Miettinen | Teodor Koskenniemi | Lauri Forsman |
| 2. | Turun Urheiluliitto | 29.50,7 | Emil Venhola | Allan Lindroos | A.Ojala | Hannes Kolehmainen | Paavo Nurmi |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 29.56,9 | Lauri Heinoo | Lauri Kauppila | Erkki Peltonen | Väinö Sipilä | Eero Berg |
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1922

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1922 järjestettiin 21.–22. kesäkuuta Tampereella.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus | 5>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m | 4 × 100 m |  |
| 1. | Helsingin IFK | 44,6 | Lennart Öhman | Bengt Bengtström | Erik Vilén | Erik Åström |  |
| 2. | Tampereen Pyrintö | 3m jäljessä |  | Hugo Lahtinen | Vilho Tuulos | Reijo Halme |  |
| 3. | Kotkan Into | 3,75m jäljessä |  |  |  |  |  |
| 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m | 4 × 400 m |  |
| 1. | Helsingin IFK | 3.32,4 | Lennart Öhman | Erik Åström | Bengt Bengtström | Erik Wilén |  |
| 2. | Turun Urheiluliitto | 3.39,6 | Juhola | Hakala | Malmivirta | Akseli Neittamo |  |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 3.39,9 | Harold Ekqvist | Reijo Halme | Yrjö Aho | Hurme |  |
| 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m | 5 × 2 000 m |  |
| 1. | Viipurin Urheilijat | 29.34,6 | Ville Kokko | Arvo Peussa | Matti Tala | Sameli Tala | Nestori Järvelä |
| 2. | Turun Urheiluliitto | 29.52,9 | Kosti Waldstedt | Emil Venhola | Allan Lindroos | Hannes Kolehmainen | Paavo Nurmi |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 30.03,3 | Toivo Sipilä | Eero Berg | Yrjö Aho | Lauri Kauppila | Väinö Sipilä |
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1927

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1927 järjestettiin 16.–17. heinäkuuta Helsingissä Eläintarhan kentällä.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 44,1 | Arvo Laine | Erkki Koponen | Anton Husgafvel | Leo Vahander |
| 2. | Porin Tarmo | 44,8 | R.Holmberg | Y.Aaltonen | Väinö Alava | Lauri Salo |
| 3. | Helsingin IFK | 45,1 | Gösta Jansson | Jarl Johansson | Aarre Wickström | Lars Lönnqvist |
4 × 400 m
| 1. | Helsingin IFK | 3.27,0 | Lars Lönnqvist | Aarre Wickström | Gösta Jansson | Erik Åström |
| 2. | Helsingin Kisa-Veikot I | 3.31,7 | Leo Vahander | Yrjö Hentola | Felix Hildén | Leo Helgas |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 3.36,2 | Alarik Tawast | Artturi Tienari | Martti Tiitola | Harry Enqvist |
4 × 1 500 m
| 1. | Viipurin Urheilijat | 16.28,0 | Eino Purho | Rikhard Määttänen | Nestori Järvelä | Eino Borg |
| 2. | Helsingin Toverit | 16.39,0 | E.Musku | Kalle Sarvimäki | Karl Ebb | Toivo Loukola |
| 3. | Helsingin Kisa-Veikot | 16.47,0 | Felix Hildén | Svante Malmelin | Teodor Koskenniemi | Leo Helgas |
Luku- ja kirjoituspää

Kiintolevyn luku- ja kirjoituspää sekä varsi kiekon päällä
Mikrovalokuva kiintolevyn päästä. Etuosan koko on noin 3 mm. Pyöreä ja oranssi rakenne on yksi pään toimivista osista: kirjoitusmuuntimen litograafisesti rajoitettu kuparikela. Huomioi myös kullattuihin liitäntöihin liitetyillä johdoilla tehdyt sähkökytkennät.
Vuonna 2013 valmistetun kolmen teratavun kovalevyn kirjoitus-lukupää. Tumma suorakulmainen osa on liukukytkin, ja se on 1,25 mm pitkä. Luku-/kirjoituspään käämit ovat liukukytkimen vasemmalla puolella. Kiekon pinta liikkuu pään ohi oikealta vasemmalle.
Luku- ja kirjoituspäät ovat pieniä kiintolevyn osia, jotka liikkuvat levyn kiekon yllä, ja muuntavat kiekon magneettikentän sähkövirraksi eli lukevat levyä tai muuntavat sähkövirran magneettikentäksi eli kirjoittavat levyä. Päät ovat kokeneet muutoksia ajan kuluessa.
Kojeen kuvaus

Kiintolevyn päät "lentävät" vain kolme nanometriä levyn pinnan yllä. "Lentokorkeus" pienenee jatkuvasti, jotta saavutetaan suurempi pintatiheys. Pään lentokorkeutta säädetään levyn liukukytkimeen kaiverretun ilmalaakerin muotoilulla. Ilmalaakerin tehtävänä on pitää lentokorkeus tasaisena, kun pää liikkuu levyn pinnan yllä. Jos pää osuu levyn pintaan, seurauksena voi olla tuhoisa kirjoitus-/lukupään törmäys.
Kojeen kuvaus > Perinteiset luku- ja kirjoituspäät

Ensimmäisten kiintolevyjen päät olivat samanlaisia kuin kasettinauhureiden äänipäät. Ne valmistettiin pienistä C-kirjaimen muotoisista paloista voimakkaasti magnetisoituvaa ainetta, ferriittiä, joka käärittiin hienojakoiseen käämiin. Kirjoitettaessa kela on jännitteinen, jolloin C:n rakoon syntyy vahva magneettikenttä, joka magnetoi viereisen tallennuspinnan. Luettaessa magnetoitu aine pyörii päiden ohi ja ferriittisydän keskittyy kenttään, jolloin käämiin syntyy sähkövirta. Raon magneettikenttä on hyvin vahva ja kapeahko. Rako on suunnilleen yhtä suuri kuin tallennuspinnan magneettisen tiedon paksuus, ja se määrittää levyn tallennetun alueen vähimmäiskoon. Ferriittipäät ovat suuria ja kirjoittavat melko suuria yksityiskohtia. Niiden on oltava myös melko kaukana levyn pinnasta, jolloin tarvitaan voimakkaampia kenttiä ja suurempia päitä.
Kojeen kuvaus > MIG-päät

MIG-päät (Metal in Gap) ovat ferriittipäitä, joiden raossa on pieni pala metallia, joka tarkentaa magneettikenttää, mikä mahdollistaa pienempien yksityiskohtien lukemisen ja kirjoittamisen. MIG-päät korvattiin ohutkalvopäillä. Ne olivat sähköisesti ja fysikaalisesti samanlaisia kuin ferriittipäät, mutta ne valmistettiin optisen litografian avulla ohuista kalvoista ainetta, mikä mahdollisti tarkkojen yksityiskohtien luonnin. Ohutkalvopäät olivat paljon pienempiä kuin MIG-päät, joten ne mahdollistivat tarkempien tallennettujen yksityiskohtien käytön. 3,5-tuumaiset kiintolevyt saavuttivat 4 gigatavun tallennuskyvyn vuonna 1995 ohutkalvopäiden ansiosta. Pään raon muotoilu oli parhaiten lukemiseen ja parhaiten kirjoittamiseen sopivan ratkaisun kompromissi.
Kojeen kuvaus > Magnetoresistanssi

Seuraava pään kehitysaskel oli optimoida ohutkalvopää kirjoittamiseen ja luoda erillinen lukupää. Erillisessä lukupäässä käytetään magnetoresistiivistä (MR) ilmiötä, jolloin aineen sähkövastus muuttuu magneettikentän läsnä ollessa. Magnetoresistiiviset päät pystyvät lukemaan todella pieniä magneettisia yksityiskohtia luotettavasti, mutta ne eivät pysty synnyttämään kirjoittamiseen käytettävää voimakasta kenttää. Käsite anisotrooppinen magnetoresistanssi (AMR) luotiin erottamaan tämä myöhemmin kehitetyistä suuresta magnetoresistanssista (GMR) ja tunneloivasta magnetoresistanssista (TMR). IBM:n AMR-pään keksiminen vuonna 1990 johti ajanjaksoon, jolloin pintatiheys kasvoi nopeasti, noin 100% vuodessa. Suurta magnetoresistanssia hyödyntävät päät alkoivat syrjäyttää AMR-päitä vuodesta 1997 alkaen.
Kolossaalisesta magnetoresistanssista (CMR) on tehty lukuisia tutkimuksia 1990-luvulta lähtien, ja se voi mahdollistaa nykyistäkin suuremman pintatiheyden kasvun. Tutkimukset eivät ole toistaiseksi johtaneet käytännön käyttökohteisiin, koska ilmiö vaatii matalan lämpötilan ja kojeen suuren koon.
Kojeen kuvaus > Tunneloiva magnetoresistanssi (TMR)

Seagate esitteli ensimmäiset tunneloivaa magnetoresistanssia hyödyntävät kiintolevyt vuonna 2004. Ne mahdollistivat 400 Gt:n tallennuskyvyn kolmikiekkoiselle levylle. Näiden kovalevyjen TMR-päihin oli yhdennetty mikrospoossiset lämmityskäämit säätämään pään muunninalueen muotoa käytön aikana. Lämmitys voidaan aloittaa ennen kirjoituksen aloittamista, jotta voidaan varmistaa kirjoitusvarren ja levyn läheisyys. Tämä parantaa kirjoitettuja magneettisia muutoksia varmistamalla, että kirjoituspään magneettikenttä kyllästää levyn kiekon täysin. Samaa termistä toimintamenetelmää voidaan käyttää levyn kiekon ja lukuanturin välisen erottelun vähentämiseksi lukuprosessin aikana, mikä kohentaa signaalin voimakkuutta ja erottelukykyä. Muut valmistajat alkoivat käyttää samanlaisia menettelytapoja tuotteissaan vuoden 2006 puolivälissä.
Kojeen kuvaus > Kohtisuora magneettinen tallennus (PMR)

Samaan aikaan, kun ollaan siirtymässä kohtisuoraan magneettiseen tallennukseen, jonka vakaus on parempi ja pintatiheys korkeampi, myös levyjen perinteinen tasosuuntaus muuttuu kohtisuoran suuntauksen suuntaan. Tällä on suuret vaikutukset kirjoitusprosessiin ja kirjoituspään rakenteeseen sekä magneettisen levyn median ja kovalevyn kiekon suunnitteluun ja epäsuoremmin myös kirjoituspään lukuanturiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The PC Guide: Function of the Read/Write Heads (englanniksi)
IBM Research: GMR introduction, animations (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Viktor Hintz

Karl Viktor (K. V.) Hintz (10. huhtikuuta 1888 Kristiinankaupungin maalaiskunta – 7. kesäkuuta 1972 Kristiinankaupunki) oli suomalainen poliitikko. Hintz toimi RKP:n kansanedustajana vuosina 1929–1930 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Hintz toimi myös Tiukan kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hintz toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1931. Siviiliammatiltaan Hintz oli maanviljelijä ja hän toimi viljelijänä Tiukassa. Hintz toimi myös Tiukan osuuskaupan hoitajana 1914–1920 ja Tiukan kunnansihteerinä ja rahastonhoitajana 1921–1937. Hintzin vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Johan Eriksson ja Wilhelmina Andersdotter. Hintzin puoliso vuodesta 1915 oli Amanda Vilhelmina Thomasfolk.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1926

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1926 järjestettiin 17.–18. heinäkuuta Viipurissa Papulan kentällä.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 44,1 | Arvo Laine | Erkki Koponen | Anton Husgafvel | Leo Vahander |
| 2. | Helsingin IFK | 3,5m jäljessä |  |  |  |  |
| 3. | Lahden Ahkera | 5m jäljessä |  |  |  |  |
4 × 400 m
| 1. | Helsingin IFK | 3.25,4 | Torsten Berggren | Gösta Jansson | Erik Wilén | Erik Åström |
| 2. | Helsingin Kisa-Veikot | 3.29,4 | Leo Vahander | Juho Huhta | Felix Hildén | Anton Husgafvel |
| 3. | Kotkan Into | 3.37,4 |  |  |  |  |
4 × 1 500 m
| 1. | Turun Urheiluliitto | 16.11,3 (ME) | Frej Liewendahl | Elias Katz | Niilo Koivunalho | Paavo Nurmi |
| 2. | Viipurin Urheilijat | 16.39,0 | Vilho Torvinen | Arvo Peussa | Nestori Järvelä | Rikhard Määttänen |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 16.44,0 | Arvo Jussila | Erkki Peltonen | Eero Berg | Harold Ekqvist |
Vetelin museo

| Vetelin kotiseutumuseo |
| --- | --- |

Tyyppi:  Kotiseutumuseo, paikallismuseo 
Osoite:  Torpantie 188, 69700 Veteli  
Sijainti:  Veteli 
Koordinaatit:  63°28′16″N, 23°45′50″E
 fiVetelin kotiseutumuseo 
  
Vetelin kotiseutumuseo on rakennettu 1932, ja sen on suunnitellut hautausmaiden ja museoiden suunnittelijana tunnettu taiteilija Ilmari Wirkkala. Museo sijaitsee Vetelin varsinaiseen kuntakeskukseen nähden joen takana Torpan kylässä nuorisoseuran tontilla ja on yksi ensimmäisistä maaseudulle varta vasten museoksi rakennetuista taloista. Perniöön oli sitä ennen valmistunut museorakennus 1930, jonka arkkitehti A. W. Rancken oli suunnitellut mukaillen paikkakunnalle 1700-luvulla rakennetun pappilan piirustuksia.¹ Tämä Vetelin betoniharkoista tehdyn museorakennuksen ulkomuoto muistuttaa suunnittelijansa mukaan Vetelin toista 1679 rakennettua ja myöhemmin hävitettyä kirkkoa.
Kotiseutumuseota pitää yllä Vetelin kotiseutuyhdistys ja se on auki kesäsunnuntaisin. Kokoelmassa on yli 2000 esinettä Vetelistä, Kaustiselta, Halsualta ja Perhosta. Museon kanssa samalla tontilla on myös kaksi luhtiaittaa ja Veikkolan nuoriseurantalo.
¹Honka-Hallila, Helena (2000) ”Vuossatojen perintö”. Perniön museo 1930–2000. Perniö: Perniön kunta.
Aiheesta muualla

Vetelin kotiseutuyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Keskipohjalaisia museoita (Arkistoitu – Internet Archive)
Martin Chromiak

| Martin Chromiak> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. elokuuta 2002 (ikä 22) Ilava, Slovakia
Kansalaisuus:   Slovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  183 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura (P):  Los Angeles Kings
Sarja:  NHL
Nyk. seura:  Ontario Reign (AHL)
Pelinumero:  42 / 8
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  HK Dukla Trenčín (SloEL) Kingston Frontenacs (OHL)
NHL-varaus:  128. varaus, 2020 Los Angeles Kings
Martin Chromiak (s. 20. elokuuta 2002 Ilava, Slovakia) on slovakialainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Los Angeles Kingsin organisaatiossa. Chromiak on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän laukoo oikealta.
Ura > Seuraura

Chromiak on MHK Dubnican kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin HK Dukla Trenčíniin. Kaudella 2016–2017 hän voitti seuran C-nuorten sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 6+22=38. Chromiak sijoittui myös tehoilla 16+11=27 Slovakian C-nuorten sarjan pudotuspelien pistepörssissä toiseksi edellään vain HK Spišská Nová Vesin Oleksii Myklukha. Kauden 2017–2018 päätteeksi hän voitti Slovakian B-nuorten sarjan mestaruuden.
Kaudella 2018–2019 Chromiak oli Dukla Trenčínin A-nuorten paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies tehoilla 22+24=46, joilla hän jakoi koko Slovakian A-nuorten sarjan maalipörssin viidennen sijan HK Popradin Damian Tyczyńskin kanssa sekä sijoittui pistepörssissä kuudenneksi. Chromiak jakoi tehoilla 9+8=17 pudotuspelien pistepörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden. Chromiak debytoi samalla kaudella myös Duklan miesten Extraliga-joukkueessa, jossa hän pelasi kaksi runkosarjaottelua. Chromiak teki Extraliga-debyyttinsä vain 16-vuotiaana 16. lokakuuta 2018 HK Orange 20:ta vastaan. Hänet merkittiin Duklan kolmospuolustajapariin Tomáš Bokrošin viereen. Hän sai ottelussa myös syöttöpisteen oltuaan kakkossyöttäjänä Martin Rýglin tekemään 2–0-maaliin.
OHL-joukkue Kingston Frontenacs varasi Chromiakin koko CHL:n varaustilaisuuden 2019 toisena pelaajana suomalaispuolustaja Kasper Puution jälkeen. Hän aloitti kauden 2019–2020 Dukla Trenčínin Extraliga-joukkueessa. Chromiak teki Extraliga-uransa avausmaalin runkosarjan avauskierroksella 13. syyskuuta 2019 vieraissa HC Detvaa vastaan. Hänen osumansa jäi Duklan 1–2-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi. Chromiak pelasi joukkueessa kaikkiaan 32 runkosarjaottelua tehopistein 5+1=6 ja hän pelasi myös yhden ottelun sarjatasoa alempana 1. hokejová liga SR:ssä Slovakian alle 18-vuotiaiden maajoukkueessa, kunnes joulukuussa 2020 Chromiak siirtyi hänet varanneen Kingston Frontenacsin OHL-joukkueeseen. Hän teki siellä 28 runkosarjaottelussa tehot 11+22=33. Chromiak valittiin kauden päätteeksi liigan tulokkaiden toiseen tähdistökentälliseen.
Los Angeles Kings varasi Chromiakin viidennellä kierroksella 128. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2020. Kauden 2019–2020 hän aloitti Dukla Trenčínin Extraliga-joukkueessa lainalla Kingston Frontenacsin OHL-joukkueesta. Chromiak pelasi siellä 32 runkosarjaottelua tehopistein 7+12=19. OHL-kausi ei kuitenkaan käynnistynyt missään vaiheessa paikallisten koronavirusrajoitusten vuoksi. Huhtikuussa 2021 hän siirtyi amatööritry-out -sopimuksella AHL-joukkue Ontario Reigniin, jossa Chromiak pelasi kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä.
Syyskuussa 2021 Chromiak teki Los Angeles Kingsin kanssa kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen. Hänen kausipalkkansa on NHL:n puolella 838 333 dollaria. Chromiak palasi kaudeksi 2021–2022 Kingston Frontenacsin OHL-joukkueen vahvuuteen. 30. lokakuuta 2021 Ottawa 67’sia vastaan hän onnistui tekemään kypärätempun, jonka kolmas osuma syntyi ilmaveivimaalina. Chromiak sai ottelussa myös yhden syöttöpisteen.
Ura > Maajoukkueura

Chromiak pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2021 ja 2022. Jälkimmäisessä turnauksessa hänet valittiin Yhdysvaltoja vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Slovakian ottelun parhaaksi pelaajaksi. Turnaus kuitenkin keskeytettiin useassa joukkueessa ilmenneiden koronavirustartojen vuoksi.
Chromiak pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hänet valittiin Yhdysvaltoja vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Slovakian ottelun parhaaksi pelaajaksi. Chromiak pelasi myös alle 18-vuotiaiden Hlinka Gretzky Cupissa vuosina 2018 ja 2019, joista jälkimmäisessä turnauksessä hän oli Slovakian paras pistemies tehoilla 2+3=5. Yhteensä hän on pelannut 37 nuorten ja 32 poikien maaottelua.
Muuta

Chromiakin pikkuveli Jakub pelaa puolustajana HK Dukla Trenčínin U20-joukkueessa.
Vetelehtijät

| Vetelehtijät> I vitelloni |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Federico Fellini
Käsikirjoittaja:  Federico Fellini Ennio Flaiano Tullio Pinelli
Tuottaja:  Lorenzo Pegoraro Mario De Vecchi Jacques Bar
Säveltäjä:  Nino Rota
Kuvaaja:  Luciano Trasatti   Carlo Carlini   Otello Martelli
Leikkaaja:  Rolando Benedetti
Tuotantosuunnittelija:  Mario Chiari
Lavastaja:  Mario Chiari
Pääosat:  Franco Fabrizi   Franco Interlenghi  Leonora Ruffo  Leopoldo Trieste
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Peg Produzione Films di Lorenzo Pegoraro   Cité-Film
Levittäjä:  Janus Films Netflix
Ensi-ilta:  1953
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vetelehtijät (ital. I vitelloni) on Federico Fellinin ohjaama italialainen elokuva vuodelta 1953. Tässä draamakomediassa on nähty omaelämäkerrallisia elementtejä, jotka heijastelevat yhteiskunnallista murrosta 1950-luvun Italiassa. Elokuva oli Oscar-ehdokkaana.
Elokuva kertoo viidestä nuoresta miehestä, jotka vetelehtivät pienessä merenrantakaupungissa haaveillen seikkailuista.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Franco Fabrizi	  | … |   Fausto Moretti   |
|   Franco Interlenghi	  | … |   Moraldo Rubini   |
|   Leonora Ruffo   | … |   Sandra Rubini   |
|   Leopoldo Trieste  | … |   	Leopoldo Vannucci   |
|   Riccardo Fellini   | … |  	Riccardo   |
|   Alberto Sordi  | … |  	Alberto   |
|   Jean Brochard	  | … |   Francesco Moretti   |
|   Claude Farell	  | … |   Olga   |
|   Carlo Romano	  | … |   Michele Curti   |
|   Enrico Viarisio	  | … |   herra Rubini   |
|   Paola Borboni	  | … |   rouva Rubini   |
|   Lida Baarová   | … |   Giulia Curti   |
Viktor Hedlund

Viktor Bernhard Hedlund (27. toukokuuta 1853 Helsinki – 4. heinäkuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen Venäjän armeijan kenraaliluutnantti, senaattori ja valtioneuvos.
Hedlundin vanhemmat olivat isäpuoli, ylikonduktööri Johan Gustaf Hedlund ja äiti Amanda Mathilda Björk. Hedlund opiskeli 1866–1873 Haminan kadettikoulussa valmistuen sieltä vänrikkinä. Hän palveli sitten Henkikaartin Liettuan rykmentissä yleten aliluutnantiksi 1876 ja luutnantiksi 1877. Hedlund osallistui Balkanilla käytyyn Venäjän-Turkin sotaan 1877–1878 haavoittuen Karagatshin taistelussa Filippopolissa. Sodan jälkeen Hedlund palveli 1879–1880 Henkikaartin krenatöörijoukkojen 3. tykistöprikaatissa ja hänet ylennettiin alikapteeniksi 1880. Hän oli sitten Suomen kadettikoulussa Haminassa 1881–1888 komppaniaupseerina ja vuonna 1888 tapahtuneen kapteeniksi ylentämisen jälkeen 1888–1889 kadettikoulun adjutanttina ja kassanhoitajana. Vuosina 1889–1893 Hedman palveli taas Henkikaartin Liettuan rykmentissä ja 1893–1898 everstiksi ylennettynä pataljoonankomentajana Henkikaartin Volynian rykmentissä.
Hedlundista tuli 1898 14. Georgian krenatöörirykmentin komentaja ja 1899–1901 hän oli Henkikaartin 3. Suomen Tarkk’ampujapataljoonan komentaja. Hedlund ylennettiin 1901 kenraalimajuriksi ja hän palveli aluksi Henkivartioväen jalkaväessä ja helmikuusta 1903 hän oli Henkivartioväen ja Pietarin sotilaspiirin komentajan käytössä erikoistehtävissä. Hedlund oli sitten kesäkuusta 1903 Henkikaartin Kexgolmin (Käkisalmen), H. M. Itävallan Keisari Franz I:n krenatöörirykmentin komentajana ja vuodesta 1905 Henkivartioväen 3. jalkaväkidivisioonan 1. prikaatin komentajana.
Hedlundista tuli 14. lokakuuta 1909 Markovin senaatin talousosaston jäsen ja finanssitoimituskunnan vt. päällikkö. Kenraaliluutnantiksi 1910 ylennetty Hedlund oli senaattorina Markovin senaatissa ja sitä 1913 seuranneessa Borovitnovin senaatissa aina vuoden 1917 Venäjän maaliskuun vallankumokseen saakka. Hedlund erosi 26. maaliskuuta 1917 tehtävistään yhdessä muiden senaatin jäsenten ja vietti sitten lopun elämäänsä Helsingissä.
Hedlund oli naimisissa vuodesta 1885 Katarina Bernoffin (1865–1938) kanssa. Heillä oli kolme poikaa.
Viktor Henrik Schvindt

| Viktor Henrik Schvindt> Puolustusministeri |
| --- | --- |
 Cajanderin II hallitus 18.1.1924 - 11.3.1924  
Edeltäjä:  Vilho Nenonen 
Seuraaja:  Ivar Aminoff 
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1866 Spankkova Inkeri
Kuollut: 25. kesäkuuta 1928 (61 vuotta) Hattula
Tiedot
Puolue:  ammattiministeri
Viktor Henrik Schvindt (19. heinäkuuta 1866 Spankkova Inkeri – 25. kesäkuuta 1928 Hattula) oli suomalainen kenraalimajuri ja ministeri.
Viktor Henrik Schvindtin vanhemmat olivat kirkkoherra Paul Teodor Schvindt ja Anna Amanda Alopaeus ja puoliso vuodesta 1890 Aina Maria Enckell.  Schvindt palveli vuodesta 1888 Suomen Kaartissa nuorempana esikuntaupseerina, kun se lakkautettiin 1905 ja sen päällystö siirrettiin seuraavana vuonna lakkautuspalkalle. Luotsihallituksen tarkastajana hän toimi 1907–1912 ja myös opettajana Helsingissä 1897–1912 useissa eri oppilaitoksissa. Hän tuli Suomen tasavallan joukkojen palvelukseen tammikuussa 1918 everstin arvoisena ja ylennettiin kenraalimajuriksi 1922. Schvindt toimi puolustusministerinä Cajanderin II hallituksessa 1924 ammattiministerinä.
Vesijärven rautatieasema

Vesijärven rautatieasema (ent. Vesijärven satama) on Lahden satamassa  sijainnut entinen leveäraiteinen rautatieasema. Ensimmäinen veturi kävi asemalla elokuussa 1869, ja asema otettiin virallisesti käyttöön 1. marraskuuta 1869 Pietarin radan Riihimäki–Lahti-osuuden valmistumisen yhteydessä. Alun perin neljännen luokan asemaksi rakennettua Vesijärveä laajennettiin 1900-luvun alussa, jolloin se korotettiin kolmannen luokan asemaksi.
Vesijärven satama oli aikanaan osa hyvin tärkeää tavara- ja matkustusreittiä, joka kulki Päijänteeltä Vääksyn kanavaa, Vesijärveä ja rautateitä pitkin Suomenlahdelle. Läpikulkupaikaksi muodostunut pieni Lahden kylä kasvoi vuosien varrella ensin kauppalaksi ja logistiikan keskukseksi sekä lopulta Lahden kaupungiksi.
Vuonna 1905 kaupunkioikeudet saaneen Lahden kasvu aiheutti sen laajenemista nykyiselle paikalleen, jota palvelemaan rakennettiin vuonna 1935 nykyinen Lahden rautatieasema. Vesikuljetusten siirryttyä vuosien saatossa vähitellen maanteille ja rautateille Vesijärven aseman kautta kulkenut liikenne ensin väheni ja loppui kokonaan 1980-luvulla. Käyttämättä jäänyt rata on sittemmin purettu Salpausselän seisakkeelle asti. Nykyään Vesijärven entinen rautatieasema toimii kahvilana nykyisen Lahden sataman alueella.
Vesijärven satamassa sijaitsi myös Niemen rautatieasema, joka oli Loviisan–Vesijärven rautatien kapearaiteisen 750 mm:n raideleveydelle rakennetun radan pohjoinen pääteasema.