stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christina Regina von Birchenbaum

| Christina Regina von Birchenbaum> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Années 1610 
Kuollut: 1651
Ammatti:  Runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: Ruotsi
Esikoisteos:  En ny visa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Christina Regina von Birchenbaum (k. 1651 jälkeen) on Suomen kirjallisuuden historiassa ensimmäinen nimeltä tunnettu suomalainen naisrunoilija. Hänen henkilöllisyydestään ja elämänvaiheistaan tiedetään kuitenkin varsin vähän, eikä tietoja voida todistaa asiakirjalähteistä.
Von Birchenbaum kirjoitti omista kokemuksistaan En ny visa (suom. Uusi laulu) -nimisen runon, joka on määritelty eroottiseksi elegiaksi. Runoilijaa on verrattu kansanrunojen Annikaiseen, sillä tämän tavoin hän onnistuu antamaan elävän kuvan elämänpiiristään ja omista tunteistaan. Hän kuvaa muun muassa kokemuksiaan etsiessään kadonnutta puolisoaan 30-vuotisen sodan runtelemasta Saksasta. Runo on niin sanottu akrostikon, jossa säkeistöjen alkukirjaimet muodostavat von Birchenbaumin koko nimen. Runossa on sen mukaisesti kaikkiaan 29 säkeistöä. Teoksen käsikirjoitus on päivätty 24. heinäkuuta 1651.
Runon oletetaan kertovan runoilijan elämästä hänen lapsuudestaan alkaen suunnilleen runon kirjoittamisaikaan saakka. Runon mukaan von Birchenbaum syntyi Karjalassa ja menetti isänsä jo kolmivuotiaana. Hän meni nuorena naimisiin majuri Axel Pauli Liljenfeldtin kanssa, joka oli mukana 30-vuotisessa sodassa ja kaatui Saksassa taistelukentällä. Runoilija lähti etsimään sodassa kadonnutta miestään Saksaan, mutta sai siellä vain tiedon miehensä kuolemasta ja jäi leskeksi kolmen lapsen äitinä. Kaksi lapsistaan hän menetti vielä näiden ollessa pieniä, ja kolmas, tytär, naitiin sittemmin ulkomaille. Seitsemäntoista vuoden leskeyden jälkeen hän kohtasi uuden palavan rakkauden nuoren aatelismiehen kanssa, mutta suhde päättyi pahojen kielten vuoksi onnettomasti. Tämä viimeinen pettymys kävi kovia kokeneen runoilijan sieluun niin syvästi, että hän päätti jättää hyvästit maailmalle ja etsiä lohtua taivaallisesta sulhasesta.
Von Birchenbaumin liikuttavaa elegiaa pidetään yhtenä Suomen runouden varhaisaikojen huomattavimmista teoksista. Siinä on omien elämänkokemusten tuomaa välittömyyttä ja aitojen tunnekuohujen sinisilmäistä suloa. Runo muistuttaa luonteeltaan vanhoja kansanlauluja mutta osoittaa, että täysipainoinen runoilmaisu on mahdollista myös tässä muodossa.
Besiki

Besarion Gabašvili
Besarion Gabašvili (georg. ბესარიონ გაბაშვილი, 1750 – 25. tammikuuta 1791), joka tunnetaan yleisesti nimellä Besiki (georg. ბესიკი, Besik'i), oli georgialainen runoilija, poliitikko ja diplomaatti. Hänet tunnetaan politiikassa ja rakkaudessa käymiensä seikkailujen lisäksi ensiluokkaisten rakkauslaulujen ja sankarirunouden kirjoittajana.lähde?
Elämä

Besiki syntyi ja vietti lapsuutensa Georgian pääkaupungissa Tbilisissä. Hänen isänsä Zakaria oli georgialainen ortodoksipappi ja kuningas Teimuraz II:n tunnustaja. Zakaria ekskommunikoitiin kirkosta ja karkotettiin vuonna 1764, mutta kuningas Erekle II salli Besikin jäädä kuninkaalliseen hoviin, jossa hän sai koulutuksensa ja aloitti uransa leikarina. Hänen varhaiseen tyyliinsä vaikuttivat persialainen runous ja hänen vanhempi aikalaisensa, monikielinen tbilisiläinen armenialaisrunoilija Sajat-Nova. Nuoresta iästään huolimatta Besiki sai hovissa lukuisia vihollisia, pääasiassa satiiriensa ja erityisesti katolikos Anton I:tä vastaan kohdistettujen loukkausten vuoksi. Huhut Georgiassa ovat liittäneet Besikin myös Ereklen sisar Anaan, joka oli häntä noin 28 vuotta vanhempi, pääasiassa Besikin rakkausrunon "Dedopals Anakhed" (georg. დედოფალს ანაზედ, "Kuningatar Anasta") vuoksi.lähde?
Anton I syytti vuonna 1777 Besikiä säädyttömyydestä, nimesi hänet antikristukseksi ja ilmiantoi hänet kuninkaalle. Konfliktin seurauksena Besiki karkotettiin Tbilisistä, ja hänen täytyi muuttaa Länsi-Georgiaan Imeretin kuningaskuntaan, jossa kuningas Solomon I toivotti hänet tervetulleeksi ja nimitti hänet kanslerikseen. Myöhemmin hän sekaantui lyhyeen sotaan Imeretin kruunusta Solomonin kuoleman jälkeen ja palveli diplomaattina seuraavan Imeretin kuninkaan, Solomon II:n alaisuudessa. Besiki sotkeutui jälleen hovin juonitteluihin. Hänen kiintymyksensä Solomon II:n nuorempaan vaimoon Anaan, omaa sukua Orbelianiin, saattoi hyvinkin olla syy siihen, että kuningas lähetti hänet vaarallisille retkille. Viimeinen niistä suuntautui Venäjälle, ja sen tarkoituksena oli saada Venäjän suojelus Imeretille Venäjän–Turkin sodan aikana. Kolmen vuoden ajan Besiki seurasi venäläistä sotamarsalkka Grigori Potjomkinia taisteluissa Osmanien valtakuntaa vastaan. Hän kuoli yllättäen 25. tammikuuta 1791 Romaniassa Iașissa, jonne hänet haudattiin.
Runous

Besikin myrskyisän elämän ja jatkuvien ulkomaanmatkojen vuoksi monet hänen käsikirjoituksistaan katosivat lopullisesti. Hän kuoli julkaisematta yhtään teosta, mutta satoja kopioita hänen käsikirjoituksistaan kiersi vuosikymmeniä hänen kuolemansa jälkeen. Useiden runojen otsikot ja sivuhuomautukset saattavat olla amatöörikopioijien keksintöä.
Besikin monipuolisessa runollisessa perinnössä huomattavaa on musikaalisuus ja spontaanius. Hänen hienoimmat runonsa – "Sevdis baghs ševel" (georg. სევდის ბაღს შეველ, 'Astuin melankolian puutarhaan'), "Me mivkhvdi magas šensa bralebsa" (georg. მე მივხვდი მაგას შენსა ბრალებსა, 'Ymmärrän syytöksesi'), "Šašvni šavni" (georg. შაშვნი შავნი, "Mustarastaat") ja erityisesti "T'ano t'at'ano" (georg. ტანო ტატანო, 'Kauneuden korkeus') ja "Dedopals Anakhed" – on omistettu intohimoiselle, joskus selkeästi eroottiselle, rakkaudelle eleganttiin ja hieman melankoliseen sävyyn.
Besikin sankarirunouteen kuuluvat runot "Asp'indzisatvis" (georg. ასპინძისათვის, 'Aspindzan taistelusta') ja "Rukhis omi" (georg. რუხის ომი, 'Rukhin taistelu') on molemmat omistettu Georgian sotilaallisille voitoille turkkilaisista ja abhasialais–tšerkessiläisistä joukoista. Runossa Aspindzan taistelusta Besiki ylistää Georgian armeijan taistelutaitoa Aspindzan taistelussa (1770) ja kehuu prinssi Davit Orbelianin sotilaskykyjä. Orbeliani oli georgialainen etulinjan komentaja ja itsekin runoilija. Samaan aikaan runossa tuomitaan voimakkaasti venäläinen komentaja Tottleben, joka oli hylännyt georgialaiset liittolaisensa juuri ennen taistelua.
Besiki oli myös satiirisen runouden mestari, mistä Rdzal-dedamtiliani (georg. რძალ-დედამთილიანი, "Anoppi ja miniä") ja Tš'abua Orbeliankhe (georg. ჭაბუა ორბელიანზე, "Tšabua Orbelianista") ovat huomionarvoisia esimerkkejä. Runoilija käytti muutamia uusia keinoja runomitassa ja muodossa ja keksi uusia sanoja. Hän uudisti ja rikasti georgialaista runoutta tuoreilla kielikuvilla. Besiki on jättänyt huomattavan jäljen Georgian kirjallisuuden historiaan. Erityisesti hänen runoutensa on vaikuttanut Georgian 1800-luvun alun romantikkoihin, ja jälkiä siitä tapaa heidän teoksissaan paikka paikoin.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Besiki Wikimedia Commonsissa
Kokoelma Besikin runoja (georgiaksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Alankomaat  Vatikaani 
Muut:  Europeana  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Besiki
Käännös suomeksi
Paul Ariste

| Paul Ariste> Paul Berg.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Paul Berg
Syntynyt: 3. helmikuuta 1905 Torma
Kuollut: 2. helmikuuta 1990 (84 vuotta) Tartto
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tarton yliopisto
Oppilaat:  Mikhail Atamanov (käännä suomeksi), Martti Kuusinen ja Arvo Laanest
Tutkimusalue:  kielitiede
Palkinnot:  Viron tiedeakatemian akateemikko Helsingin yliopiston kunniatohtori Tampereen yliopiston kunniatohtori Suomen akatemian ulkomainen akateemikko
Paul Ariste (ent. Berg, 3. helmikuuta 1905 – 2. helmikuuta 1990) oli virolainen kielitieteilijä, joka tutki suomalais-ugrilaisia kieliä, jiddišiä sekä baltian romanikieltä. Lisäksi hänet on listattu esperantolehti La Ondon listalla sadan merkittävimmän esperantistin joukkoon.
Elämäkerta > Nuoruus ja opiskelu

Paul Ariste syntyi Torman pitäjän Rääbisen kartanossa. Hänen isänsä Aleksander Berg työskenteli seppänä ja äitinsä Liisa Põvvat keittäjänä. Aristen ollessa kaksivuotias hänen perheensä muutti paremman toimeentulon perässä Puurmanin kartanoon Pohjois-Tartonmaalle. Kolmen vuoden kuluttua perhe siirtyi takaisin Tormaan. Siellä hänen isänsä työskenteli jälleen Rääbisen kartanossa. Ariste kävi kolmen vuoden ajan koulua läheisessä Sätsuveren kylässä. Vuonna 1916 perhe muutti jälleen, tällä kertaa Tallinnaan. Muuton taustalla oli pelko sotaväkeen otosta, jolta Aristeen isä välttyikin toimiessaan lukkoseppänä. Tallinnassa Ariste kävi vuoden koulua ja pääsi vuonna 1917 keisarilliseen Nikolain kymnaasiin. 14-vuotiaana Ariste kävi esperanton kursseilla. Hänen ensimmäinen artikkelinsa julkaistiin Kölnissä esperantonkielisessä Esperanto Triumfonte -lehdessä vuonna 1921. Hän osallistui myös esperantokongresseihin ensin vuonna 1921 Helsingissä ja vuonna 1923 Nürnbergissä.
Ariste valmistui lyseosta vuonna 1925 ja siirtyi opiskelemaan Tarttoon Tallinnan kaupungilta saamansa stipendin turvin. Siellä hän opiskeli itämerensuomalaisia kieliä, uralilaista kielentutkimusta ja kansanrunoutta sekä germanistiikkaa. Opiskelun ohella hän työskenteli Viron kansallismuseossa. Vuonna 1926 hän oli museon työtehtävissä Setumaalla ja julkaisi seuraavana vuonna tutkielman setukaisten joululeikeistä. Vuonna 1927 Ariste vaihtoi nimensä Bergistä Aristeeksi. Vierasperäisten sukunimien muuttaminen virolaisiksi oli tuohon aikaan yleinen tapa Virossa. Ariste suoritti maisterintutkintoon vaadittavat tentit vuonna 1929. Hänen maisterintyönsä Eesti-rootsi laensõnad eesti keeles hyväksyttiin vuonna 1931 ja julkaistiin Tarton yliopiston julkaisusarjassa vuonna 1933. Maisteriksi valmistuttuaan hän työskenteli kansanrunousarkistossa ja jatkoi opintojaan vuosina 1932–1933 Helsingissä, Uppsalassa ja Hampurissa.
Elämäkerta > Työ Tarton yliopistossa

Ariste pääsi työhön fonetiikan opettajaksi Tarton yliopistoon vuonna 1933. Tutkijanuransa alkupuolella Ariste keskittyikin paljolti fonetiikkaan. Hänen tohtorinväitöskirjansa Hiiu murrete häälikute kvantiteedist vuonna 1939 käsitteli Hiidenmaan murteiden ääntämystä. Tätä ennen vuonna 1938 hän oli julkaissut tutkimuksen Hiidenmaan Reigin ja Pühlepan pitäjien paikannimistä. Viron kielen fonetiikan lisäksi hän oli käsitellyt artikkeleissaan vatjan ja liivin foneettis-äänneopillisia erityiskysymyksiä. 1930-luvulla hän tutki myös jiddišiä ja romanikieltä. Väiteltyään tohtoriksi hän toimi neuvostomiehityksen aikana vuosina 1940–1941 viron kielen dosenttina. Natsi-Saksan miehitettyä Viron hän työskenteli assistenttina viron kielen arkistossa.
Elämäkerta > Toinen maailmansota

Saksalaisten miehitysaikana Ariste teki myös jonkin verran kenttätutkimusta ja vieraili vuoden 1942 kesällä vatjalaiskylissä Inkerissä. Vuonna 1943 hän tutki komin kieltä Tartosta käsin. Neuvostojoukkojen uhatessa Viron miehittäneitä saksalaisjoukkoja useat virolaiset fennougristit pakenivat Virosta. Aristekin hakeutui Viron pohjoisrannikolle lähteäkseen maasta, mutta hän palasi kuitenkin takaisin Tartoon. Neuvostomiehityksen jälkeen Ariste oli ainut Tarton yliopistolle jäänyt filologi, jolla oli tohtorintutkinto. Hänestä tuli laitoksen viron ja suomalais-ugrilaisten kielten osaston johtaja. Neuvostoviranomaiset pidättivät Aristen vuonna 1945, ja hän joutui NKVD:n kiduttamaksi. Eräs Tarton yliopiston lehtoreista oli tehnyt Aristeesta väärän ilmiannon, jonka mukaan tämä oli englantilaisten vakooja. Kidutuksen aikana hän yritti itsemurhaa morfiinilla, mutta epäonnistui yrityksessään. Ariste oli vankina vuoden 1946 toukokuuhun saakka. Päästyään vapaaksi hänet nimitettiin Tarton suomalais-ugrilaisten kielten oppituolin johtajaksi. Hän sai myös kolmen kuukauden palkan hyvitykseksi vuoden kestäneestä vankeudestaan. Ariste ei kuitenkaan koskaan saanut pyynnöistään huolimatta syyttömän papereita viranomaisilta.
Elämäkerta > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Ariste teki oppilaidensa kanssa retkiä Liivinrannalle kesinä 1948–1950, inkeroiskyliin vuonna 1956 sekä keski- ja äänisvepsäläisten luokse vuosina 1953–1955 ja vuonna 1961. Kenttätyön lisäksi hän julkaisi vuonna 1956 teoksen Eesti rahva etnilisest ajaloost (”Viron kansan etninen historia”). Vuonna 1954 hänestä tuli Viron tiedeakatemian jäsen. Professorinvirkansa ohella hän työskenteli tiedeakatemian kielen ja kirjallisuuden instituutin suomalais-ugrilaisen osaston johdossa vuosina 1957–1960. Vuosina 1963-67 hän oli Esperanto-akatemian jäsen. Ariste toimi Tarton yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professorina vuoteen 1977 asti, mutta jatkoi yliopistonopettajana tämän jälkeenkin. Kevätlukukausi 1983 oli Aristeen sadas lukukausi. Hän piti luentoja yliopistossa aina vuoteen 1989 saakka. Ariste kuoli syntymäpäivänsä aattona 2. helmikuuta 1990.
Suomen ja Viron televisioyleisölle Paul Ariste tuli tutuksi Naapurivisan toisena tuomarina Lauri Postin rinnalla  vuosina 1966–1970.
Etruskit

| Etruskit |
| --- | --- |
 Civita di Bagnoregio, etruskien perustama kukkulakaupunki
Asuinalueet:  Etruria ja sen lähiseutuja Keski-Italiassa
Kielet:  etruski
Uskonnot:  etruskien uskonto
Etruskit olivat kansa antiikin aikana Keski-Italian Etruriassa nykyisen Toscanan alueella. Etruskien omaperäinen korkeakulttuuri vallitsi noin vuodesta 900 eaa. ensimmäiselle vuosisadalle eaa. Etruskit eivät muodostaneet yhtenäistä valtiota, vaan heidän yhteiskuntansa perustui kaupunkivaltioille.
Etruskien tarkka alkuperä on yhä hämärän peitossa. Etruskikulttuurin ensimmäinen vaihe oli Villanova-kulttuuri 900-luvulla eaa. Heidän valtansa Italiassa oli suurimmillaan 500-luvun lopulla eaa., jolloin jopa Roomassa oli mahdollisesti etruskikuninkaita. Sen jälkeen he alkoivat kärsiä tappioita kreikkalaisille, gallialaisille ja roomalaisille. Roomalaiset valloittivat lopulta koko Etrurian, ja etruskit sulautuivat roomalaisiin ajanlaskun alkuun mennessä.
Näkyvin säilynyt todiste etruskeista ovat heidän laajat hautausmaansa. Heidän jäljiltään on löydetty etenkin sarkofageja, piirtokirjoituksia ja seinämaalauksia. Etruskien kulttuurissa on huomattavan paljon kreikkalaisvaikutteita. He puhuivat etruskin kieltä, jolla ei ole sukulaisia nykyisin puhutuissa kielissä.
Historia > Alkuperä ja nimitykset

Etruskiväestön alkuperästä on eri käsityksiä, eikä arkeologinenkaan materiaali ole asiaa ratkaissut. Herodotos mainitsi etruskien lähteneen Lyydiasta, mutta Dionysios Halikarnassoslaisen mukaan he olivat Italian alkuperäiskansa. Mahdollisena pidetään myös sitä, että etruskikulttuuri syntyi vuoden 1000 eaa. tienoilla Vähä-Aasiasta saapuneiden tyrrheenien vähitellen sekoittuessa alkuperäisväestöön. Thukydideksen mukaan etruskit ('tyrrheenit') olivat Vähä-Aasian rannikon Lemnoksen saaren asukkaita. Saarella tiedetäänkin puhutun 500-luvulla eaa. kieltä, joka on etruskin kielen ainoa tunnettu sukulaiskieli.
1800-luvulla esitettiin teoria, että etruskit olisivat tulleet Italiaan pohjoisesta. Teoria perustui siihen, että Villanova-kauden Alppien pohjoispuolisten alueiden tavoissa ja esineissä oli yhteisiä piirteitä. Tällä teorialla ei kuitenkaan nykyisin ole enää juuri kannatusta.
Kreikkalaiset käyttivät etruskeista nimitystä tyrrhēnoi, 'tyrrheenit' tai 'tyrseenit', ja roomalaiset nimityksiä etrusci ja tusci. Roomalaisten mukaan etruskit kutsuivat itseään nimellä rasenna. Sana tarkoitti etruskin kielessä kuitenkin ilmeisesti ’julkista’ tai ’valtiolle kuuluvaa’– ei kansannimeä.
Science Advances -lehdessä vuonna 2021 julkaistussa tutkimusartikkelissa selostettujen DNA-analyysien perusteella on ilmennyt, että etruskit olivat samaa väkeä kuin ajan italialaiset.
Historia > Pronssikausi ja Villanova-kulttuuri 900–700 eaa.

Italian niemimaalla vallitsi pronssikauden lopulla 1000–900-luvuilla eaa. yhtenäinen subapenniininen kulttuuri, josta rautakauteen siirryttäessä kehittyi alueellisia kulttuureja. Etruriassa asutus alkoi siirtyä jo pronssikauden lopulla tasangoilta kukkuloille, joilla niistä myöhemmin kehittyi etruskikaupunkeja.
Firenzen ja Rooman välisen alueen kulttuurin ensimmäinen etruskilaiseksi tunnistettava vaihe oli Villanova-kulttuuri, joka alkoi noin 900 eaa.
Historia > Orientalisoiva kausi ja etruskien kukoistus

Villanova-vaiheesta kehittyi leimallinen etruskikulttuuri niin sanotun orientalisoivan kauden myötä 700-luvun lopulla. Vaiheen myötä etruskikulttuuri nousi uuteen kukoistukseen. Etruskit kävivät aktiivista kauppaa kreikkalaisten kanssa, mutta samalla joutuivat torjumaan näiden laajentumista alueelleen. Kreikkalaiset ostivat Etruriasta etenkin viljaa, maataloustuotteita ja metallia. Kaupan myötä Etruriaan virtasi tuontitavaraa ja käsityöläisiä, ja alue vaurastui. Sen ansiosta etruskikaupungit kasvattivat valtaansa Italiassa ja Korsikan saarella. Etruskien kulttuuri onkin kreikkalaisen kulttuurin ohella tärkein Italian Rooman valtaa edeltävistä kulttuureista, ja se välitti Italiaan paljon kreikkalaisvaikutteita.
Historia > Kaupunkivaltioiden kehitys

Etruskiyhteiskunta perustui kaupunkivaltioille. Niiden kehitys on mahdollisesti käynyt aristokraattisesta monarkiasta 500-luvun eaa. jälkipuoliskon diktatuurivaiheen kautta aristokraattiseen demokratiaan. Kaupunkivaltioita hallitsivat alun perin etruskikuninkaat (lucumot), joiden valta siirtyi ajan kuluessa osittain yläluokan käsiin.
Kaupunkivaltiot saattoivat joskus liittoutua keskenään sotien aikana, mutta ne myös sotivat toisiaan vastaan. Roomalaisten lähteiden mukaan 12 johtavaa etruskikaupunkia muodosti liiton, dodekapoliksen, jonka johtajat kokoontuivat vuosittain Volsiniihin. Valtioliittojen yhteistyö saattoi kuitenkin rajoittua uskonnollisen elämän piiriin. Kaupunkivaltioiden liittoja on kerrottu olleen myös etelässä Campaniassa ja pohjoisessa Italiassa.
Historia > Rooman etruskivalta

Rooma oli 500-luvulla eaa. roomalaisen historiankirjoituksen mukaan etruskivallan alla. Rooman viidenneksi kuninkaaksi nousi rauhanomaisesti etruskilainen Tarquinius Priscus, jonka poika tai pojanpoika Tarquinius Superbus oli kaupungin seitsemäs kuningas ja samalla viimeinen etruskikuningas. Etruskivallan aika oli Roomassa kukoistuksen aikaa. Etruskit kehittivät Roomaa sekä rakentamalla sen keskustaa että kehittämällä kauppaa. Kaupungin viemärijärjestelmä Cloaca maxima oli alun perin etruskien rakentama. Lähellä Forumia oli etruskien kauppakortteli Vicus Tuscus. Etruskikuninkaat nostivat Etrurian tapaan Roomassa valtaan etuoikeutetun hallitsevan luokan, patriisit. Etruskit ja patriisit liittoutuivat yhteen alempia yhteiskuntaluokkia vastaan. Lopulta kuitenkin etruskivalta ja kuningasvalta Roomassa päättyi, kun roomalaiset kyllästyivät kuningas Tarquinius Superbuksen tyrannimaiseen johtamiseen.
Historia > Etruskien roomalaistuminen

Välimeren kaupalla vaurastuneiden etruskien valta oli Italiassa suurimmillaan 500-luvun lopulla eaa., mutta se alkoi vähetä 400- ja 300-luvuilla eaa. kreikkalaisille ja galleille kärsittyjen tappioiden myötä. Roomalaiset valloittivat 396 eaa. Vejin ja seuraavan vuosisadan aikana myös muut tärkeät etruskikaupungit. Etruskikaupungit eivät kyenneet riidoiltaan liittoutumaan ennen kuin oli liian myöhäistä.
Rooman politiikkaan kuului se, että valvontaan otetut alueet saivat säilyttää oman kielensä ja kulttuurinsa erityispiirteet. Sen ansiosta etruskilainen kulttuuri ja kieli säilyivät aina ensimmäiselle vuosisadalle eaa. saakka. Liittolaissodan päätteeksi 80-luvulla eaa. etruskit saivat Rooman kansalaisoikeudet Italian muiden kansojen ohella. Sen jälkeen vuoteen 30 eaa. saakka etruskit olivat vahingokseen Rooman sisäisissä sodissa väärällä puolella. Etruskit roomalaistuivat lähes täysin ajanlaskun alkuun mennessä. Etruskinkielisiä piirtokirjoituksia tai tyypillisiä hautoja ei ole löydetty enää ajanlaskun alun ajoilta. Roomassa eli tosin vielä senkin jälkeen etruskiylimyksiä ja etruskilaisia ennustajapappeja.
Alue ja kaupungit

Etruskien ydinalue oli Etruria nykyisen Toscanan kohdalla, ja laajimmillaan heidän alueensa ulottuivat Po-joelta Campaniaan. Pohjoisessa vastaan tulivat keltit ja etelässä kreikkalaiset siirtokunnat. Etruria muodostui hajanaisesta joukosta kaupunkivaltioita, joita yhdistivät kieli, uskonto ja yhteiskunnalliset olot. Tärkeimmät etruskikaupungit etelästä pohjoiseen (nykyisine nimineen) olivat Veji, Cerveteri, Tarquinia, Vulci, Vetulonia, Roselle, Populonia, Orvieto, Perugia, Chiusi, Cortona, Arezzo, Volterra ja Fiesole. Pohjois-Italian etruskialueen johdossa oli Felsina (nyk. Bologna). Campaniassa etruskien pääpaikkana oli Capua.
Kaupunkivaltioiden pinta-alat vaihtelivat huomattavasti. Etelässä keskukset olivat tiheässä, joten alueetkin jäivät pieniksi. Volterran alueella oli enemmän tilaa, mutta maasto oli vähemmän tuottoisaa. Pinta-alaltaan suurin kaupunki oli Veji, 242 hehtaaria.
Etrurian muinaista asukaslukua on vaikea arvioida, sillä suurimpien keskusten asumuksia ei ole säilynyt. Asukaslukua on yritetty arvioida esimerkiksi hautojen määrän tai kutsuntaikäisten miesten määrän perusteella. Karkeiden arvioiden mukaan Etrurian asukasluku saattoi olla 270 000 ja 530 000 välillä.
Etruskit rakensivat kaupunkinsa usein kukkuloiden ja jyrkänteiden harjalle, missä niitä oli helppo puolustaa. Villanova-kaudella kylät sijaitsivat vielä useimmiten taloryhminä kaupunkikukkulan laidoilla. Kylissä oli olkikattoisia soikeita, pyöreitä ja pitkulaisia taloja. 700-luvun eaa. lopulla nämä kylät hylättiin, ja asutus siirtyi kukkulan tai tasangon keskukseen. Kukkuloiden harjoilla sijainneiden kaupunkien katuverkostot oli usein suunnattu tarkasti pohjois-eteläsuuntaisesti, mutta joskus kaupungin eri osien katuverkosto noudattaa maaston ja entisten teiden suuntia. Kaupunginmuureja alettiin rakentaa, kun Rooman ja gallien vaara paheni 300-luvulla eaa.
Etruskien kaupunkienvälisiä teitä ei ole kartoitettu kovinkaan hyvin, ja niiden reitit ovat usein arvuuttelun varassa. Kallioihin louhitut tiet on helppo tunnistaa etruskilaisiksi. Etruskien tiet joutuivat usein noudattamaan maaston asettamia rajoja. Roomalaiset vetivät Etrurian läpi sotilasteitään 200- ja 100-luvulla eaa.
Kulttuuri > Kieli ja kirjallisuus

Etruskien käyttämä etruskin kieli tunnetaan hyvin vaillinaisesti. Vaikka sitä kirjoitettiin hyvin tunnetulla kreikkalaisten aakkosten muunnelmalla, siitä on säilynyt ja kyetty kääntämään vain katkelmia. Niiden perusteella kuitenkin tiedetään, ettei kieli ollut indoeurooppalainen eikä sille ole löydetty nykykielten joukosta kielisukulaisia. Viimeinen nimeltä tunnettu etruskin taitaja oli Rooman keisari Claudius (k. 54 jaa.). Viimeiset etruskin osaajat lienevät olleet perinteisiä roomalaisia ennustajia, joiden toiminta kristinuskon myötä kiellettiin. Viimeinen maininta kielen käytöstä on vuodelta 410, kun etruskipapeilta pyydettiin salamoita torjumaan visigoottivalloittajia.
Etruskeilla ei varmasti tiedetä olleen varsinaista kirjallisuutta. Etruskit käyttivät kylläkin kirjoja uskonnon alueella, ja heillä oli ei-kirjallisia näytelmiä, jotka levisivät Etruriasta Roomaan.
Kulttuuri > Uskonto

Etruskien uskonnosta on vaikea sanoa mitään varmaa. Roomalaisen Liviuksen mukaan etruskit olivat yli kaikkien kansojen uskonnolle antautuneita, ja Arnobiuksen mukaan Etruria oli kaikkien taikauskojen kotimaa.
Etruskien uskonto oli monien lähteiden perusteella luonteeltaan kohtalonuskonto. Papit ottivat selvää kansojen ja ihmisten ennalta määrätyistä kohtaloista ennustuksissaan. Tarkkaan määriteltyjen riittien tavoitteena oli säilyttää sopusointu jumalien kanssa, sillä jumalien odotettiin rankaisevan ihmisiä salamoilla. Riitit pohjautuivat pappien pyhiin kirjoihin. Sopusointua tavoiteltiin myös votiivilahjoilla.
Etruskien jumalmaailma oli hierarkkinen. Jumalilla esiintyy kreikkalaista ja itaalista alkuperää vastaavia nimiä. Zeusta vastasi salaman jumala Tinia, mutta tärkein jumaluus oli mahdollisesti Voltumna. Jumalia palvottiin temppeleissä tai pyhissä lehdoissa. Etruskien mytologiassa kreikkalaisvaikutus on suuri.