stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diogenes Laertios
Elämä

Diogeneen elämästä ei tiedetä juuri mitään. Hänet on ajoitettu 200-luvulle. Hänen on täytynyt elää Sekstos Empeirikoksen (n. 200) jälkeen, sillä hän mainitsee tämän, ja ennen Stefanos Byzantionlaista (n. 500), jolta tunnetaan varhaisin lainaus häneltä. Diogenes ei mainitse uusplatonilaisia filosofeja, vaikka hänen pääteoksensa oli osoitettu eräälle platonismista kiinnostuneelle naiselle. Diogenes eli todennäköisesti vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla, Severus Alexanderin (222–235) ja tämän seuraajien aikana.
Diogeneen nimen täsmällinen muoto on epävarma. Hänen teoksensa antiikin aikaisissa käsikirjoituksissa häneen viitataan nimellä ”Laertios Diogenes”, ja tämä muoto esiintyy edelleen Sopatroksella ja Sudassa. Nykyaikainen muoto ”Diogenes Laertios” on harvinaisempi ja esiintyy Stefanoksella ja eräässä Kreikkalaisen antologian lemmassa. Häneen viitataan myös nimellä ”Laertes” sekä pelkästään nimellä Diogenes.
Samoin myös nimen ”Laertios” alkuperä on epävarma. Stefanos viittaa häneen eräässä kohdassa ”Diogenes Laerteslaisena”, mikä viittaisi siihen, että Diogenes olisi ollut kotoisin jostain Laertes-nimisestä kaupungista, kenties Kaarian tai Kilikian tuon nimisistä kaupungeista. Toinen ehdotettu selitys on, että jollain hänen esivanhemmistaan olisi ollut roomalainen Laertiuksen sukuun kuulunut suojelija. Tuoreemman teorian mukaan ”Laertios” on lempinimi, jolla hänet on erotettu antiikin muista Diogenes-nimisistä. Nimi olisi peräisin homeerisesta epiteetistä Diogenes Laertiadē (”Zeus-syntyinen Laerteen poika”), jolla Odysseiassa viitataan Odysseukseen.
Mikäli Diogeneen kotikaupunki ei ole joku Laertes-nimisistä kaupungeista, paikka on tuntematon. Erääseen Diogeneen teoksen kohtaan perustuen on ehdotettu, että hänen kotipaikkansa olisi ollut Bithynian Nikaia.
Teokset

Diogenes tunnetaan lähes ainoastaan pääteoksestaan Merkittävien filosofien elämät ja opit (Βίοι και γνώμαι των εν φιλοσοφία ευδοκιμησάντων, Bioi kai gnōmai tōn en filosofia eudokimēsantōn), johon on koottu sekalaista elämäkerta- ja doksografista aineistoa sekä anekdootteja kaikista merkittävistä antiikin ajan kreikkalaisista filosofeista, mukaan lukien muun muassa Thales, Sokrates, Platon, Aristoteles, Diogenes, Zenon Kitionilainen, Pythagoras ja Epikuros. Diogenes ei itse ollut varsinaisesti filosofi, ja hänen teoksensa on kritiikitön ja sisältää paljon suoranaisia legendoja. Silti se on monien kirjassa mainittujen filosofien elämän ja opetusten ainoita lähteitä. Michel de Montaigne totesikin toivovansa, että yhden Laertioksen sijasta hänen kaltaisiaan olisi ollut tusina.
Diogeneen omasta ajattelusta tiedetään yhtä vähän kuin hänen elämästään. On ehdotettu, että hän olisi ollut epikurolainen tai skeptikko. Näkemystä epikurolaisuudesta puoltaa se, että hän puolustaa Epikurosta ja on kuvannut epikurolaisia oppeja laajalti teoksensa kymmenennessä kirjassa ja ottanut Epikurokselta mukaan kokonaisia teoksia. Näkemystä skeptisyydestä on tuettu sillä, että Diogenes osoittaa koulukuntien oppien suhteen puolueettomuutta skeptikkojen tyyliin ja on seurannut skeptisistisen koulukunnan historiaa muita kouluja pidemmälle. Eräässä kohdassa hän vaikuttaa jopa viittaavan skeptikoihin ”meidän koulunamme”. Toisaalta suurin osa näistä seikoista voidaan selittää sillä, että Diogenes on kopioinut lähteitään suoraan ja kritiikittömästi. On siten mahdotonta sanoa, että hän olisi kannattanut jotakin tiettyä koulua, ja hän vaikuttaa yleensäkin olevan kiinnostuneempi filosofien elämäkertojen yksityiskohdista kuin filosofisista opeista.
Nykytutkimuksessa Diogeneen teoksen antamiin todistuksiin suhtaudutaan usein varovaisesti. Herbert S. Long toteaa, että Diogenes on saavuttanut omia ansioitaan suuremman merkityksen siksi, että monet primäärilähteet ja varhaisemmat sekundaarilähteet ovat kadonneet, jolloin Diogeneen teos on päätynyt merkittävimmäksi kreikkalaisen filosofian historian välittäjäksi nykyaikaan.
Merkittävien filosofien elämät ja opit -teoksen lisäksi Diogenes kirjoitti runomuotoisen teoksen kuuluisista miehistä eri runomitoissa, nimeltään Sekamitat (Πάμμετρος, Pammetros).
Kirjallisuutta > Suomennokset

Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit.  (Suomennos ja selitykset Marke Ahonen)  Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Summa, 2003.  ISBN 952-5418-07-3
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Ahonen, Marke: Diogenes Laertios ja filosofit. Historiallinen aikakauskirja, 2002, 100. vsk, nro 4.
Meijer, Jorgen: Diogenes Laertius and his Hellenistic background.  Wiesbaden:  Steiner, 1978.  (englanniksi)
Meijer, Jorgen: ”Diogenes Laertius and the transmission of Greek philosophy”. Teoksessa Haase, W. & Temporini, H. (toim.): Aufstieg und Niedergang der römischen Welt, s. 3556-3662.  (II 36.5)  Berlin/New York:  de Gruyter, 1992.  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Diogenes Laertios Wikimedia Commonsissa
Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit -teos:
The Lives and Opinions of Eminent Philosophers (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Βίοι και γνώμαι των εν φιλοσοφία ευδοκιμησάντων (muinaiskreikaksi)
Βίοι και γνώμαι των εν φιλοσοφία ευδοκιμησάντων Wikisource (muinaiskreikaksi)
Fieser, James & Dowden, Bradley (toim.): Diogenes Laertius The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Merkittävien filosofien elämät ja opit -teoksen kansilehti vuodelta 1594.
Thespis

| Thespis> Θέσπις.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 500-luku eaa. Ikarion, Attika
Kuollut: 500/400-luku eaa.
Ammatti:  kuoronjohtaja, näytelmäkirjailija?
Kirjailija
Tuotannon kieli: muinaiskreikka (klassinen)
Aikakausi:  arkaainen kausi
Tyylilajit:  tragedia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Thespis (m.kreik. Θέσπις; toimi n. 536 eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuoronjohtaja, jota pidetään kreikkalaisen tragedian alullepanijana, vaikkakin hänen todellisesta roolistaan tiedetään vain vähän.
Elämä ja ura

Thespis oli kotoisin Ateenan kaupunkivaltioon kuuluneesta Attikan Ikarionin demoksesta. Hän vaikutti tyranni Peisistratoksen loppuvuosina noin vuonna 536 eaa. Thespis toimi dithyrambisten kuorojen johtajana ja kouluttajana, ja kehitti niiden esityksiä tehden niihin joitakin uudistuksia. Muutoin hänen elämästään ei tiedetä juuri mitään.
Elämä ja ura > Tragedian synty

Aiemmin kuoronjohtaja (κορυφαῖος, koryfaios), joka kertoi Dionysoksen seikkailuista, oli puhutellut välillä kuoroa (χορός, khoros), joka oli puolestaan vastannut kuoronjohtajalle. Thespis asetti erillisen henkilön kuoronjohtajan kanssa käytävää dialogia varten. Koska tämän tehtävänä oli vastailla kuoronjohtajalle, hänestä käytettiin nimitystä ”vastaaja” (ὑποκριτής, hypokritēs), mikä kehittyi myöhemmin tarkoittamaan näyttelijää.
Tämä oli eräs askel kohti näytelmien syntyä, mutta ei ole varmuutta siitä, kuinka pitkälle kehitys vielä tässä vaiheessa meni. Jos kuoronjohtaja toimi käytännössä toisena näyttelijänä, Thespistä voisi pitää jo varsinaisten näytelmien perustajana. Jos dialogi sen sijaan säilyi edelleen suhteellisen vähäisessä osassa ja koko esitys oli edelleen enimmäkseen lyyrinen, silloin Thespiksen voidaan nähdä lähinnä muuttaneen perinteistä muotoa jonkin verran, vaikkakin hedelmällisellä tavalla sen myöhemmän kehityksen kannalta. Jälkimmäistä on pidetty todennäköisempänä.
Myös antiikin ajalla näkemykset olivat jakaantuneet: jotkut pitivät Thespistä ensimmäisenä tragediarunoilijana tai tragedian isänä, toiset taas aiemman sikyonilaisen perinteen kehittäjänä. Koska hänen todellisista teoistaan tiedetään vain vähän, tragedian varsinaisena perustajana voidaan pitää myöhemmin vaikuttanutta Aiskhylosta.
Horatius on levittänyt nykyisin väärinkäsityksenä pidettyä ajatusta, jonka mukaan Thespis olisi kierrellyt eri puolilla seurueineen ja pitänyt esityksiä vaunuista. Tämä ajatus saattaa perustua kuitenkin ennemmin Eleusiin mysteereiden kulkueeseen liittyneeseen pilailuun.
Näytelmät?

Thespiksen nimiin on laitettu seuraavat näytelmät:
Papit (Ἱερεῖς, Hiereis)
Peliaan hautakisat (Άθλα επί Πελία, Athla epi Pelia) eli Forbas (Φορβάς)
Pentheus (Πενθεύς)
Puolijumalat (Ἡμίθεοι, Hēmitheoi)
Usein niitä on kuitenkin pidetty epäperäisinä ja myöhempien kirjailijoiden hänen nimiinsä laittamina. Tällaisen mainitsee jo Diogenes Laertios, joka sanoo filosofi Herakleides Pontoslaisen sepittäneen tragedioita ja merkinneen ne Thespiksen nimiin. Thespiksen näytelmien katkelmiksi väitettyjä säkeitä on säilynyt muun muassa Plutarkhoksella, Klemens Aleksandrialaisella ja Julius Polluxilla.
Bill Bailey, Won’t You Please Come Home?

Nuottijulkaisun kansilehti vuodelta 1902.
”Bill Bailey, Won’t You Please Come Home?” on Hughie Cannonin säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1902. Se pohjautui amerikkalaiseen coon song -perinteeseen, jossa mustat esitettiin stereotyyppisinä ja nykymittapuulla rasistisina karikatyyreinä. Cannon kirjoitti laulun jatkoksi vuotta aikaisemmin ilmestyneelle, Walter Wilsonin ja John Queenin kirjoittamalle kappaleelle ”Ain’t Dat a Shame”.
Tarina saattaa perustua oikeaan Bill Bailey -nimiseen henkilöön, mutta tarkalleen ei tiedetä, kenestä on kyse. Yksi mahdollisuus on trumpetinsoittaja ja musiikinopettaja Willard Godfrey Bailey Jacksonista, Michiganista. ”Ain’t Dat a Shamen” ja ”Bill Bailey, Won’t You Please Come Homen” jälkeen ilmestyi lukuisia muita Bill Baileyn mainitsevia kappaleita. Cannon kirjoitti oman jatkonsa kappaleelle nimellä ”He Done Me Wrong”, jonka alaotsikko oli ”death of Bill Bailey” (”Bill Baileyn kuolema”).
Kappaleen esitti ensimmäisen kerran John Queen vaudeville-esityksessä, ja ensimmäisen nauhoitteen teki laulaja Arthur Collins vuonna 1902.
Kappale tunnetaan myös nimillä ”Won’t You Come Home Bill Bailey” ja ”Bill Bailey”.
Aiheesta muualla

”Bill Bailey, Won't You Please Come Home?” Wikiaineistossa
Kratinos vanhempi

| Kratinos> Κράτινος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 520 eaa. Ateena
Kuollut: n. 423 eaa.
Ammatti:  näytelmäkirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: muinaiskreikka (klassinen)
Aikakausi:  klassinen kausi
Tyylilajit:  komedia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kratinos (m.kreik. Κράτινος, lat. Cratinus; n. 520–423 eaa.) oli antiikin kreikkalainen komediakirjailija, joka edusti niin kutsuttua vanhaa komediaa. Hän oli kotoisin Ateenasta. Kratinos oli niin kutsutun vanhan komedian merkittävimpiä edustajia ja poliittisen komedian perustaja.
Elämä

Kratinos kuului Oineis-fyleen ja hänen isänsä nimi oli Kallimedes. Hänen syntymä- ja kuolinaikansa tiedetään suhteellisen tarkasti seuraavasta syystä: Aristofanes esitti vuonna 424 eaa. komediansa Ritarit, joka esitti Kratinoksen vanhana höpsähtäneenä miehenä, joka on menettänyt kaiken entisen loistonsa ja suosionsa. Tämä hyökkäys sai Kratinoksen kokoamaan jäljellä olleet voimansa ja kirjoittamaan komedian Pullo (Pytinē), joka esitettiin seuraavana vuonna eli 423 eaa. Hän voitti sillä ensimmäisen palkinnon ohi Ameipsiaan ja Aristofaneen. Lukianos sanoo, että Pullo oli Kratinoksen viimeinen näytelmä, eikä hän elänyt enää pitkään voittonsa jälkeen. Aristofanes taas sanoo Rauhassa Kratinoksen kuolleen spartalaisten maahantunkeutumisen aikaan, mikä tarkoittanee vuotta 423/422 eaa. Koska Lukianos sanoo Kratinoksen eläneen 97-vuotiaaksi, hänen voidaan päätellä syntyneen noin vuonna 520/519 eaa.
Kratinos ehti pitkän elämänsä aikana nähdä niin vanhan komedian nousun kuin taantumisenkin. Antiikin aikaisten lähteiden perusteella hän aloitti komedioiden kirjoittamisen kuitenkin vasta suhteellisen kypsässä iässä. Anonyymi komediasta kirjoittanut kirjailija sanoo hänen saavuttaneen ensimmäisen voittonsa näytelmäkilpailuissa 85. olympiadin eli noin vuoden 437 eaa. jälkeen, jolloin hän oli jo 80-vuotias. Tämä tieto voidaan kuitenkin kyseenalaistaa, koska eräs hänen katkelmistaan viittaa Pitkien muurien rakentamiseen, ja nämä valmistuivat vuonna 451 eaa. Myös monet muut fragmentit liittyvät selvästi varhaisempaan aikaan kuin vuoteen 437 eaa. Lisäksi tiedetään, että Krates toimi Kratinoksen komedioiden näyttelijänä ennen omaa komediarunoilijan uraansa, joka alkoi noin vuonna 449/448 eaa. Näin Eusebioksen antama ajoitus, jossa hänen uransa alku sijoitetaan 81. olympiadin kolmanteen vuoteen eli vuoteen 454/453 eaa., tuntuu uskottavammalta. Tuolloin hän olisi ollut noin 66-vuotias.
Kirjallisuutta

Bakola, Emmanuela: Cratinus and the Art of Comedy.  OUP Oxford, 2009.  ISBN 9780191610011
Bettina

| Bettina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  19. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Bettine, Bertina, Betti, Betty, Bettie, Betsy, Tina, Bettinschka, Bettl, Be, Bea, Bettan
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  heprean Elīšeba (’Jumala on valani’)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bettina on varsinkin saksankielisissä maissa yleinen naisen etunimi.
Suomessa nimi on yleistynyt 1900-luvun lopulla. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Bettina-nimi on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu noin 940 henkilölle
Alkuperä ja merkitys

Bettina on alkuaan italialainen nimi. Se on muodostettu Elisabettina-nimestä, joka on puolestaan muunnos Elisabetista. Kantanimenä on heprealainen Elīšeba, jonka merkitys on ’Jumala on valani’.
Nimipäivä

Bettina lisättiin suomenruotsalaiseen nimipäiväkalenteriin vuonna 2005. Bettinan päivä on 19. marraskuuta, jolloin vietetään myös Elisabetin nimipäivää. Sama päivä on Bettinan ja Elisabethin nimipäivä myös Saksassa.
Tunnettuja Bettinoita

Bettina von Arnim, saksalainen kirjailija
Bettina Bush, yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä
Bettina Gruber, sveitsiläinen maastohiihtäjä
Bettina Haasen, saksalainen dokumenttielokuvaohjaaja ja tuottaja
Bettina Lemström, suomalainen kilpapurjehtija
Bettina Stark-Watzinger, saksalainen poliitikko ja ministeri
Bettina Sågbom-Ek, suomalainen televisiotoimittaja
Bettina Yli-Sissala, suomalainen lentopalloilija
Kuvitteellisia Bettinoita

Bettina, Kathy Batesin roolihahmo televisiosarjassa Mullan alla
Bettina muualla

Bettina S. ja Bettina, Bettina Sågbomin juontamia keskusteluohjelmia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bettina Wikimedia Commonsissa
Bikukulliini

| Bikukulliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (6R)-6-[(5S)-6-metyyli-7,8-dihydro-5H-[1,3]dioksolo[4,5-g]isokinolin-5-yyli]-6H-furo[3,4-g][1,3]bentsodioksol-8-oni
CAS-numero:  485-49-4
PubChem CID:  10237
SMILES:  CN1CCC2=CC3=C(C=C2C1C4C5=C(C6=C(C=C5)OCO6)C(=O)O4)OCO3
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H17NO6
Moolimassa:  367,346 g/mol
Sulamispiste:  215 °C
Bikukulliini (C20H17NO6) on isokinoliinirakenteisiin alkaloideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa bikukulliini on vaaleankellertävää kiteistä ainetta. Se on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoliuoksiin sekä hieman etanoliin ja dietyylieetteriin. Hyvin bikukulliini liukenee muun muassa kloroformiin, etyyliasetaattiin ja bentseeniin. Bikukulliini on optisesti aktiivinen yhdiste ja kloroformiliuoksessa sen ominaiskiertokyky on +130,5. Luonnossa bikukulliinia esiintyy muun muassa keijunpikkusydämessä (Dicentra cucullaria), adlumiassa (Adlumia fungosa) sekä useissa kiurunkannusten (Corydalis) suvun lajeissa.
Bikukulliini sitoutuu kilpailevasti GABAA-reseptoreihin gamma-aminovoihapon sitoutumiskohtaan ja toimii reseptorin agonistina. Lisäksi yhdiste salpaa kaliumkanavia ja pidentää kalsiumionien aktiopotentiaalia. Bikukulliinin aikaansaama GABA-reseptorien aktivoituminen johtaa kouristuskohtauksiin tai tajuttomuuskouristuskohtauksiin. Bikukulliinia voidaan käyttää tutkittaessa antikonvulsiivisten lääkeaineiden tehoa ja esimerkiksi bentsodiatsepiinit ovat tehokkaita bikukulliinin vaikutuksia vastaan.
Aiheesta muualla

Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Bicuculline (englanniksi)
DrugBank: Bicuculline (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Bicuculline (englanniksi)
ChemBlink: (+)-Bicuculline (englanniksi)
Biksiini

| Biksiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2E,4E,6E,8E,10E,12E,14E,16Z,18E)-20-metoksi-4,8,13,17-tetrametyyli-20-oksoikosa-2,4,6,8,10,12,14,16,18-nonaeenihappo
CAS-numero:  6983-79-5
PubChem CID:  5281226
SMILES:  CC(=CC=CC=C(C)C=CC=C(C)C=CC(=O) OC)C=CC=C(C)C=CC(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C25H30O4
Moolimassa:  394,49 g/mol
Sulamispiste:  198 °C (cis-isomeeri)  217 °C (trans-isomeeri)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Biksiini (C25H30O4) on apokarotenoideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elintarvikkeiden värjäämiseen.
Ominaisuudet, biosynteesi ja käyttö

Huoneenlämpötilassa biksiini on punaista, oranssinpunaista tai ruskehtavaa kiteistä ainetta. Biksiinillä on cis- ja trans-isomeerit ja trans-isomeeri on niistä stabiilimpi. Cis-biksiiniä esiintyy annaton (Bixa orellana) siemenistä, jossa sitä on noin 2 %. Trans-biksiiniä on eristetty Aristolochia cymbifera-kasvista. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee muun muassa alkoholeihin, dietyylieetteriin, asetoniin, etikkahappoon ja pyridiiniin. Biksiinillä voi olla hapettumista estäviä ominaisuuksia.
Kasvit muodostavat biksiiniä lykopeenistä. Ensimmäisessä vaiheessa lykopeeni hapetetaan dioksygenaasientsyymin katalysoimana biksiinialdehydiksi, jonka aldehydiryhmät hapetetaan edelleen karboksyylihapoiksi. Tätä reaktiota katalysoi biksiinialdehydidehydrogenaasi ja tuotetta kutsutaan norbiksiiniksi. Norbiksiinikarboksyylimetyylitransferaasi metyloi selektiivisesti toisen norbiksiinin (C24H28O4) karboksyylihapporyhmistä muodostaen biksiiniä.
Biksiiniä uutetaan annaton siemenistä orgaanisia liuottimia käyttäen Biksiiniä käytetään esimerkiksi margariinin, juustonkuorien, jälkiruokien ja jäätelön värjäämiseen. Yhdisteen E-koodi on E160b.
Aiheesta muualla

PubChem: Bixin (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): alpha-Bixin (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): cis-Bixin (englanniksi)
PubChem: beta-Bixin (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): beta-Bixin (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): trans-Bixin (englanniksi)
Lukillios

Lukillios (m.kreik. Λουκίλλιος, Lūkillios tai Loukillios, ensimmäinen vuosisata) oli antiikin kreikkalainen epigrammirunoilija, joka parodioi sekä oman aikansa ilmiöitä että menneiden polvien sovinnaisuuksia. Lukillioksen tuotteliain kausi ajoittuu keisari Neron valtakauden alkupuolelle, kun hän oli saanut taiteiden ystävänä itseään pitävältä keisarilta rahoituksen.
Lukillios parodioi muun muassa erilaisia julkisia piirtokirjoituksia, kuten hauta- ja votiivikirjoituksia sekä urheilukisojen voittajille osoitettuja ylistyksiä. Myös eri kirjallisuuslajit olivat Lukillioksen pilkan kohteina. Esimerkiksi hän parodioi Leonidas Taraslaisen romanttisen köyhyyden ylistystä. Eniten Lukillios irvaili erilaisia ihmistyyppejä (esim. laihoja ihmisiä), ruokatapoja ja ammatteja (esim. lääkäreitä) stereotypioita ja liioittelua viljellen. Kuvaava esimerkki Lukillioksen ivailusta on kateellinen ristiinnaulittu: ”Nähdessään toisen ristiinnaulitun, jolla oli korkeampi risti, Diofantes kuoli kateudesta.”
Lukillioksen kreikka on lähellä puhekieltä, mutta säkeet ovat huolellisesti sommiteltuja. Roomalainen epigrammirunoilija Martialis on saanut ilmeisiä tyylivaikutteita Lukilliokselta.
Lukilliokselta on säilynyt 123 epigrammia, jotka ovat mukana Kreikkalaisessa antologiassa.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Lukillios: Epigrammit.  Suomentanut Joona Lahti. Planeetta-antikvariaatit, 2023.  ISBN 9789529473854
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Burnikel, Walter: Untersuchungen zur Struktur des Witzepigramms bei Lukillios und Martial.  (Palingenesia XV)  Wiesbaden:  Steiner, 1980.
Garzya, Antonio: Lucillio. Giornale italiano di filologia, 1955, 8. vsk, s. 21–34.
Robert, Louis: Les épigrammes satiriques de Lucillius sur les athlètes. Parodie et réalités, s. 181-295.  (L'Épigramme grecque [= Entretiens Hardt 14])  Vandoeuvre-Genève:  Fondation Hardt, 1968.
Josephine Tey

Josephine Tey oli skotlantilaisen rikoskirjailija Elizabeth Mackintoshin (25. heinäkuuta 1896 Inverness – 13. helmikuuta 1952 Lontoo) käyttämä pseudonyymi.
Teyn dekkarien päähenkilö on Scotland Yardille työskentelevä rikostutkija Alan Grant. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa lukeutuu Ajan tytär, joka julkaistiin vuonna 1951. Se oli viimeinen hänen elinaikanaan julkaistu romaani, mutta vielä yksi dekkari julkaistiin postuumisti. Josephine Teyn tuotantoon kuuluu myös useita näytelmiä ja muita kuin rikosromaaneja.
Alfred Hitchcockin elokuva Nuori ja viaton vuodelta 1937 perustuu hyvin löyhästi Teyn romaanin A Shilling for Candles kahteen ensimmäiseen lukuun.
Malin Biller

Malin Biller vuonna 2016.
Malin Biller (s. 1979) on ruotsalainen sarjakuvapiirtäjä.
Suomennettu albumi

Biller, Malin: Ilobilleri.  (Suomentanut Mikko Huusko)  Helsinki:  Arktinen Banaani, 2010.  ISBN 978-952-5768-54-1
Panyassis (runoilija)

| Panyassis> Πανύασσις.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 505/500 eaa. Halikarnassos
Kuollut: n. 460/457 eaa.
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: muinaiskreikka (eeppinen)
Aikakausi:  antiikki
Kirjallinen suuntaus: eeppinen runous
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Panyassis (m.kreik. Πανύασσις, joskus myös Panyasis, Πανύασις, Pannyasis, Παννύασις; n. 505/500–460/457 eaa.) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoilija, joka oli kotoisin Halikarnassoksesta Kaariasta.
Elämä

Sudan mukaan Panyassis oli Polyarkhoksen poika ja kotoisin Kaarian Halikarnassoksesta Vähästä-Aasiasta. Myös Pausanias ja Klemens Aleksandrialainen mainitsevat hänet halikarnassoslaisena. Duris sen sijaan sanoo hänen olleen samoslainen. Panyassis kuului erääseen Halikarnassoksen ylhäisimmistä suvuista, ja oli sukua historioitsija Herodotokselle, vaikkakin tarkkaa sukulaissuhdetta ei tiedetä varmuudella. Erään tiedon mukaan he olisivat olleet serkuksia, sillä Herodotoksen isä Lykses olisi ollut Polyarkhoksen veli. Toisen tiedon mukaan Panyassis olisi ollut Herodotoksen eno, sillä Herodotoksen äiti Rhoeo tai Dryo olisi ollut Panyassiksen sisar.
Tutkijat ovat olleet erimielisiä siitä, kumpaa ristiriitaisista kertomuksista tulisi pitää uskottavampana, mutta yleisimmin on suosittu jälkimmäistä näkemystä eli sitä, että Panyassis olisi ollut Herodotoksen eno. Panyassis alkoi olla tunnettu noin vuonna 489 eaa. ja toimi ainakin vuoteen 467 eaa. saakka, mihin vuoteen Suda hänet sijoittaa. Halikarnassoksen tyranni Lygdamis II tuomitsi Panyassiksen kuolemaan osallisuudesta aristokraattien vastaiseen salaliittoon, ja tämä sijoittunee samaan vuoteen kuin milloin Herodotos jätti kotikaupunkinsa, toisin sanoen noin vuoteen 460–457 eaa.
Panyassiksen runot eivät vaikuta tehneen suurta vaikutusta vielä hänen aikalaisiinsa tai heti seuranneisiin sukupolviin, sillä klassisen kauden suuret kirjailijat eivät mainitse häntä. Myöhempinä aikoina hänen eepoksiaan luettiin kuitenkin paljon, ja aleksandrialaiset grammaatikot lukivat hänet viiden tärkeimmän eeppisen runoilijan joukkoon yhdessä Homeroksen, Hesiodoksen, Peisandroksen ja Antimakhoksen kanssa. Jotkut jopa vertasivat häntä Homerokseen itseensä. Panyassis oli välittävässä roolissa myöhäisempien kyklisten runoilijoiden ja Antimakhoksen oppineempien runojen välillä. Antimakhoksen sanotaan olleen hänen oppilaansa, mutta ajoitusten vuoksi tämä ei välttämättä pidä paikkaansa.
Halikarnassoksesta myös kotoisin ollutta filosofi Panyassista on arveltu runoilija Panyassiksen pojanpojaksi.