stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin
Ristiretken sisältö > Tanskalaiset lähtevät matkaan

Saladin valtasi Jerusalemin vuonna 1187. Tapahtuma vavisutti koko kristittyä maailmaa, ja paavi Gregorius VIII saarnasi lyhyen hallituskautensa aikana ristiretkeä Jerusalemin takaisinvalloittamiseksi. Vuoden 1187 lopulla paavin sanoma saapui Tanskaan. Kuningas Knuut Valdemarinpoika oli tuolloin kutsunut koolle valtakunnan mahtimiehet ja piispat neuvotteluihin Odenseen. Kun paavin sanoma luettiin kuninkaalle, purskahti tämä itkuun ja meni täysin sanattomaksi. Piispa Absalonin veli Esbern Snare puolestaan piti puheen, joka sai viisitoista tanskalaista ylimystä ottamaan ristin ja lupautumaan ristiretkelle Jerusalemiin.
Lopulta vain viisi suurmiestä lähti matkaan neljällä laivalla. Heidän mukanaan seurasi arviolta ainakin 150 sotilasta. Mukaan päätettiin ottaa myös norjalainen Ulf Lauvnäsilainen, joka oli tunnettu merenkävijä ja jota ilman retkestä ei tulisi mitään. Ulfin mukana tuli 200 norjalaista soturia, ja hän myös otti ristiretken komentoonsa. Ensimmäiseksi laivasto kuitenkin purjehti pohjoiseen, Tønsbergiin, jossa Ulf halusi varustaa laivoja. Sieltä laivasto jatkoi matkaa Bergeniin, jossa Ulf halusi neuvotella kuningas Sverren kanssa. Bergenissä ristiretkeläiset joutuivat myös pieneen kahakkaan kaupungin kaduilla. Lopulta kuningas Sverre saapui paikalle, ja varmistuttuaan siitä, etteivät tanskalaiset olleet aikeissa taistella häntä vastaan, hän antoi heille lahjoja. Tanskalaiset halusivat tämän jälkeen päästä vihdoin matkaan, mutta koska Ulf halusi jäädä Bergeniin, he jättivät hänelle yhden laivan.
Ristiretken sisältö > Tanskalaiset Jerusalemissa

Tanskalaisten laivasto joutui myrskyyn Pohjanmerellä, ja vain noin 30 heistä selvisi hengissä. He päättivät jatkaa matkaa maitse. Myytyään laivansa tanskalaiset matkustivat Venetsiaan, jossa he ostivat uusia laivoja vuonna 1192. Kun tanskalaiset lopulta pääsivät perille Jerusalemiin, kolmas ristiretki oli Rikhard Leijonamielen johdolla saatu jo päätökseen. Tanskalaiset eivät siis päässeet sotimaan muslimeja vastaan. He käyttivät kuitenkin Saladinin ja Rikhardin solmimaa rauhaa hyväkseen ja tekivät pyhiinvaellusmatkan Jerusalemiin. Akkossa tanskalaiset joutuivat melkein taistelemaan englantilaisia vastaan näiden luultua heitä kreikkalaisiksi. Tämä väärinkäsitys saatiin kuitenkin selvitettyä.
Tanskalaiset palasivat kotiin pyhältä maalta kahta eri reittiä. Osa heistä matkusti Rooman kautta ja toiset Konstantinopolin ja Unkarin kautta.
Yoshio Taniguchi

| Yoshio Taniguchi> 谷口吉生 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. lokakuuta 1937 Tokio
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Koulutus:  Harvardin yliopisto, Keion yliopisto, Harvard Graduate School of Design, Keio Senior High School (käännä suomeksi), Tokyo Gakugei University Setagaya Junior High School (käännä suomeksi) ja Q11524757
Merkittävät työt:  Museum of Modern Art ja Kanazawa Municipal Tamagawa Library (käännä suomeksi)
New Yorkin Museum of Modern Artin puutarha.
Toyotan kaupungin taidemuseo.
Yoshio Taniguchi (jap. 谷口吉生, Taniguchi Yoshio, s. 17. lokakuuta 1937, Tokio) on japanilainen arkkitehti. Hän on yksi Japanin merkittävimmistä nykyarkkitehdeista, joka tunnetaan etenkin museoiden suunnittelijana. Maailmanlaajuiseen kuuluisuuteen hän nousi New Yorkin Museum of Modern Artin (MoMA) vuonna 2004 valmistuneen uudisrakennuksen myötä.
Palkintoja

2005 Praemium Imperiale
1996 Honorary Fellow of the American Institute of Architects
1990 Mainichi Art Award for the Tokyo Sea Life Park
1987 Japan Academy of Art Prize for the Ken Domon Museum of Photography in Sakata
1984 Yoshida Isoya Prize for the Ken Domon Museum of Photography (1983)
1980 Architectural Institute of Japan Award for the Shiseido Art House (1978)
Kirjallisuutta

Riley, Terence: Yoshio Taniguchi: Nine Museums.  The Museum of Modern Art, 2004.  ISBN 9780870706073  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yoshio Taniguchi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Taraclia

| Taraclia |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Taraclia
 Koordinaatit: 45.8990°N, 28.6682°E 
Valtio:  Moldova
Piiri:  Taraclian piiri
Perustettu:  1813
Väkiluku (2014):  15 000 
 
 www.taraclia.md 
 Taraclian kaupungin sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Taraclia (ven. Тараклия, Taraklija) on kaupunki ja Taraclian piirin hallintokeskus Etelä-Moldovassa. Se sijaitsee R38-maantien varrella, muutama kilometri M3-valtatien itäpuolella, noin 150 kilometriä Moldovan pääkaupunki Chișinăusta etelään. Ukrainan Odessan alueen raja on noin 7 kilometriä kaupungin itäpuolella.
Taracliassa on noin 15 000 asukasta ja koko Taraclian piirin asukasluku 44 000 (2014). Vuonna 2004 kaupungissa oli 13 756 asukasta. Historiallisista syistä valtaosa, noin kaksi kolmasosaa piirin väestöstä on etnisesti bulgarialaisia.
Kaupungin ulosmenotien varrella on pieni, huoltoaseman yhteydessä toimiva Shellin motelli. Kaupungin kautta kulkee useita maršrutkalinjoja (määränpäänään mm. Chişinău, Transnistrian Tiraspol, Gagauzian Comrat tai Vulcănești) tai linja-autoja, joista osa kulkee Ukrainan puolelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taraclia Wikimedia Commonsissa
Kaupunkiin keskittynyt portaali (romaniaksi) (taraclia.net)
Tarki

| Tarki Таргъу |
| --- | --- |
 Näkymä Tarkitau-vuorelta
 fiTarki 
 42°57′N, 47°30′E 
Väestö
Tarki (ven. Тарки́, kumykiksi Таргъу, Tarğu) on Mahatškalaan kuuluva kaupunkimainen taajama Dagestanissa Venäjällä. Se sijaitsee Tarkitau-vuoren juurella kolme kilometriä Mahatškalan rautatieasemasta etelään. Asukkaita on 10 100 henkeä (vuonna 2010).
Legendan mukaan 600–900-luvuilla paikalla oli Semenderin kaupunki, joka toimi kasaarien pääkaupunkina noin vuoteen 723 saakka. 1400-luvun lopulta 1800-luvun alkuun Tarki oli kumykkien asuinalueen käsittäneen šamhalikunnan keskus. Sen kautta kulki Euroopan ja Iraniin välinen tärkeä kauppareitti. 1600-luvun loppupuolelta lähtien Tarkin šamhalikunta oli useaan otteeseen Venäjän vasallivaltiona. Lopullisesti se liitettiin Venäjään Gulistanin rauhassa vuonna 1813.
1800-luvun lopulla Tarki oli 1800 asukkaan kylä, jossa kumykkien lisäksi asui myös vuoristojuutalaisia. Sen nähtävyyksiä ovat kolme vanhaa moskeijaa, venäläisten Tarkitaun laelle vuonna 1821 rakentaman Burnajan linnoituksen jäännökset sekä linnoitusta vastaan vuonna 1831 hyökänneen imaami Gazi-Muhammedin ensimmäinen hautapaikka.
Tapparakalat

| Tapparakalat |
| --- | --- |
 Tapparakala (Gasteropelecus sternicla)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Tapparakalat Gasteropelecidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Carnegiella  Gasteropelecus  Thoracocharax 
Katso myös
   Tapparakalat Wikispeciesissä   Tapparakalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tapparakalat (Gasteropelecidae) on tetrakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta. Monia tapparakalalajeja pidetään akvaarioissa.
Lajit ja anatomia

Tapparakalojen heimoon kuuluu 3 sukua ja 9 lajia. Kooltaan ne ovat pienehköjä ja kasvavat noin 3–7 cm:n mittaisiksi. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat litteähköjä kaloja ja vatsaprofiili on voimakkaasti kaareva ja selkä suora. Selkäevä on lyhyt ja rintaevät ovat pitkät. Tapparakalat voivat käyttää rintaeviään vedestä ylös hyppäämiseen. Gasteropelecus- ja Thoracocharax-suvun lajeilla on rasvaevä, joka puuttuu Carnegiella-lajeilta.
Levinneisyys ja elintavat

Tapparakalalajeja tavataan Panamasta Argentiinan Río de la Platalle aluttuvalta alueelta. Suurimmat heimon lajit elävät suurissa joissa ja eräät myös järvissä, kun pienemmät lajit ovat nopeasti virtaavien vesien lajeja. Tapparakalojen ravintoa ovat vesihyönteiset, joita ne pyydystävät veden pinnalta.
Tapaturmavakuutuskeskus

Tapaturmavakuutuskeskus (ruots. Olycksfallsförsäkringscentralen, engl. The Finnish Workers' Compensation Center), lyhenteenä TVK, on Suomen työtapaturmavakuutuksen lakisääteinen yhteistoimintaelin, jonka päätehtävä on koordinoida työtapaturma- ja ammattitautivakuutuksen toimeenpanoa. Tapaturmavakuutuskeskuksen nimi oli 31. joulukuuta 2015 asti Tapaturmavakuutuslaitosten liitto (TVL).
Tehtävät ja organisaatio

Suomessa työtapaturma- ja ammattitautivakuutusta harjoittavan vakuutusyhtiön tai -laitoksen on oltava TVK:n jäsen. Tapaturmavakuutuskeskuksen asemasta ja tehtävistä säädetään työtapaturma- ja ammattitautilaissa (TyTAL 459/2015).
Keskuksen tehtäviin kuuluvat muun muassa
virallisten tapaturmatilastojen keruu ja ylläpito
työtapaturma- ja ammattitautivakuutuksen toimeenpanoa koskeva ohjeistus
pientyönantajien ja vakuutuksen laiminlyöneiden työnantajien työssä sattuneiden tapaturmien korvaaminen
korvauspäätöksen tekeminen mikäli vakuutusyhtiö viivästyy asian käsittelyssä
Tapaturmavakuutuskeskuksen hallitukseen kuuluu varsinaisina jäseninä jäsenlaitosten edustajia sekä lisäksi keskeisten työmarkkinajärjestöjen edustajia. TVK:n toimitusjohtaja on Janne Reini 1. kesäkuuta 2017 alkaen.
Tapaturma-asiain korvauslautakunta

TVK:n yhteydessä toimii lakisääteinen tapaturma-asiain korvauslautakunta. Sen tehtävänä on korvaustoiminnan yhtenäistäminen ja kehittäminen.
Vakuutusyhtiön on pyydettävä eräissä merkittävissä korvausasioissa lautakunnan lausunto ennen kuin se tekee asiaa koskevan korvausratkaisun.
Aiheesta muualla

Tapaturmavakuutuskeskus
Tappajatomaattien hyökkäys

| Tappajatomaattien hyökkäys> Attack of the Killer Tomatoes |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John De Bello
Käsikirjoittaja:   John De Bello  Costa Dillon  Stephen Peace 
Tuottaja:  John De Bello
Säveltäjä:  John De Bello
Kuvaaja:  John K. Culley
Leikkaaja:  John De Bello
Pääosat:   David Miller  George Wilson  Costa Dillon 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  NAI Entertainment
Ensi-ilta:  lokakuu 1978
Kesto:  87 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  90 000 dollaria
Seuraaja:  Tappajatomaattien paluu
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tappajatomaattien hyökkäys (tunnetaan myös nimellä Tappajatomaatit, engl. Attack of the Killer Tomatoes) on vuonna 1978 valmistunut John De Bellon ohjaama komediaelokuva.
Elokuvaan tehtiin kolme jatko-osaa: Tappajatomaattien paluu (1988), Tappajatomaatit iskevät takaisin (1990) ja Tappajatomaatit ja Ranskan vallankumous (1991)
Elokuvasta tehtiin myös piirrossarja vuonna 1990, jota on esitetty Suomessa MTV3-kanavalla 1990-luvulla nimellä Tomaatit soseeksi.
Juoni

Tarina alkaa, kun verenhimoinen tomaatti hyppää ulos keski-ikäisen amerikkalaisen perheenäidin ostoskassista ja hyökkää hänen kimppuunsa...
Hurja toiminta jatkuu, kun tappajatomaatit hyökkäävät joukolla.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa venytetyksi vitsiksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”. VideoHound’s Golden Movie Retriever kutsuu elokuvaa kaikkien aikojen huonoimman elokuvan ehdokkaaksi sarjassa ”tahallisesti huonot”. Elokuva saa tähtien sijasta arvosanan ”Woof!”.
Tampere–Pori-rata

Rikastejuna Tampere–Pori-radalla Nakkilassa. Kuva tammikuulta 2014.
Tampere–Pori-rata on Suomen rataverkon osuus Tampereelta Nokian ja Kokemäen kautta Poriin, josta se jatkuu edelleen Mäntyluodon ja Tahkoluodon satamiin. Rataosan pituus on noin 155 kilometriä, ja se on pääosin yksiraiteinen. Osuus Tampere–Lielahti on kaksiraiteinen. Rata on sähköistetty molempiin satamiin asti. Radan suurin sallittu nopeus henkilöliikenteelle on 140 km/h ja tavaraliikenteelle 100 km/h. Kokemäellä radasta erkanee Rauman rata.
Rataosuudella on 8 henkilöliikenteen nykykäytössä olevaa asemaa: Tampere, Tesoma, Nokia, Karkku, Vammala, Kokemäki, Harjavalta ja Pori. VR liikennöi rataosuudella InterCity- ja Pendolino-junilla sekä tämän lisäksi myös lähijunilla Nokian ja Tampereen välillä.
Radan kulku ja asemat

Tampere–Pori-rata seuraa koko matkallaan Kokemäenjokea ja sen vesistöjä. Joen ylitys tapahtuu Kokemäen Risteellä neljän sillan kautta. Rata laskee Tampereelta Poriin yli sata metriä, joskaan erityisen jyrkkiä paikkoja ei ole kuin Nokian ja Siuron välillä. Radan ainoa tunneli oli Siuron Linnavuoren entisellä sivuraiteella, mutta jyrkkiä kallioleikkauksia on useita. Jyrkimpiä radalla olleita mutkia oiottiin Nokian ja Vammalan alueilla sekä Kokemäen Ristellä 1960–1980-luvuilla, jolloin se siirtyi eräillä kohdilla kokonaan uuteen paikkaan, mutta vielä nykyisinkin rata seuraa alueella monin paikoin Kuloveden ja Rautaveden rantoja.
Pääosa radalla olleista pienistä liikennepaikoista poistettiin käytöstä Porin ja Kokemäen välillä 1960–1970-lukujen aikana sekä myöhemmin 1980-luvun loppuun mennessä myös Kokemäen ja Tampereen välillä. Alkuperäiset asemarakennukset ovat yhä käytössä Nokialla, Karkussa ja Vammalassa, lisäksi niitä on käytöstä poistettuina edelleen Siurossa, Kiikassa ja Nakkilassa. Hyvin monta radan varren alkuperäistä asemarakennusta tuhoutui sisällissodan aikana keväällä 1918. Tuolloin räjäytettiin myös Siuronkosken rautatiesilta silloisten Suoniemen ja Pohjois-Pirkkalan rajalla sekä Pahakosken rautatiesilta Kokemäellä. Porin rautatieasema siirrettiin puolitoista kilometriä alkuperäiseltä paikaltaan kaakkoon Pori–Haapamäki-radan rakentamisen yhteydessä 1930-luvulla.
Nykyinen liikenne

Nykyisin rata on tärkeä paperinkuljetusreitti UPM:n ja Metsä Boardin eri tehtailta Rauman satamaan, jonne Peipohjasta haarautuu vain tavaraliikenteen käytössä oleva rata. Myös pasutekuljetukset Siilinjärveltä Tahkoluotoon sekä rikastekuljetukset Porin sataman ja Harjavallan suurteollisuuspuiston välillä ovat merkittäviä. Transitoliikenne on hiipunut 1990-luvulta lähes olemattomiin.lähde? Matkustajia radalla kulki kuudessa taajamajunaparissa Porin ja Tampereen välillä sekä yhdessä Intercity-junaparissa Porin ja Helsingin välillä aina maaliskuussa 2015 tapahtuneeseen junauudistukseen asti, josta lähtien koko rataosuuden junatarjonta on koostunut pelkistä InterCity-kokoonpanoista. Suorat yhteydet Helsingin ja Porin välillä lakkasivat junauudistuksen yhteydessä syksyllä 2006, mutta ne alkoivat uudelleen vuoden 2010 kesäkuussa. Päivittäisiä junavuoroja on nykyään 9 kumpaankin suuntaan. Säännöllinen liikenne Pendolino-junilla alkoi rataosuudella 15. joulukuuta 2019. Samalla alkoi myös lähiliikennekokeilu M-junalla Nokian ja Tampereen välillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tampere–Pori-rata Wikimedia Commonsissa
Sähköistetty Pori–Mäntyluoto-rataosuus Enäjärven kohdalla keväällä 2020.
Pahankosken rautatiesilta Kokemäen Ristellä.
HMS Tapperheten

| HMS Tapperheten |
| --- | --- |
 HMS Tapperheten

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kockums Mekaniska Verkstad
Laskettu vesille:  7. marraskuuta 1901
Palveluskäyttöön:  4. helmikuuta 1903
Poistui palveluskäytöstä:  13. kesäkuuta 1947
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1952
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 650 t (standardi) 3 735 t (kuormattu)
Pituus:  89,7 m (kokonaispituus)
Leveys:  15 m
Syväys:  5,3 m
Koneteho:  6 000 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  285
Aseistus
Aseistus:  2 × 210 mm/L44 Bofors M/98 -tykkiä 6 × 152 mm/L44 Bofors M/98 -tykkiä 6 × 57 mm/L55 M/89B -tykkiä 2 × 457 mm M/99 torpedoputkea
HMS Tapperheten oli Ruotsin laivaston 1903 valmistunut  Äran-luokan rannikkopanssarilaiva (ruots. Pansarskepp), joka oli palveluksessa vuoteen 1947.
Valmistus

Alus tilattiin Kockumsilta Malmöstä ja sen piti valmistua 24 kuukaudessa. Alus laskettiin vesille 7. marraskuuta 1901 ja otettiin palveluksen 4. helmikuuta 1903. Aluksen valmistuskustannukset olivat 4 500 000 Ruotsin kruunua.
Palvelus

Alus ajoi karille tammikuussa 1914 ja se irrotettiin karilta vasta heinäkuussa. Pelastuskustannukset olivat 1 340 808 Ruotsin kruunua, mikä edellytti parlamentin hyväksyntää lisäbudjettina. Alus vieraili 1927 Britteinsaarilla, mistä palattuaan se oli lähinnä materiaalivarastona Karlskronassa. Syyskuussa 1939 puolustusministeriö määräsi aluksen takaisin palvelukseen. Tarkastettaessa alusta todettiin kansien olevan kunnossa, mutta ilmatorjuntaaseiden ja tykistön olevan auttamattomasti vanhentuneet. Kunnostus ja varustaminen alkoivat 9. syyskuuta, jonka päätyttyä alus palasi palvelukseen 6. marraskuuta.
Alus palveli 1940 Karlskronan osastossa ja Tukholman eskaaderissa 1943-1944. Sen poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947, jonka jälkeen alus myytiin 1952 Oxelösundiin romutettavaksi.
Banastre Tarleton

| Banastre Tarleton |
| --- | --- |
 Joshua Reynoldsin muotokuva Banastre Tarletonista vuodelta 1782.
Henkilötiedot
Muut nimet:  "Verinen Ban" (lehdistö)
Syntynyt: 21. elokuuta 1754 Liverpool, Iso-Britannia
Kuollut: 15. tammikuuta 1833 Herefordshire, Iso-Britannia
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1775–1812 Britannian armeija
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  Kenraali
Kunniamerkit:  Bathin ritarikunnan jäsenyys, baronetti
Banastre Tarleton (21. elokuuta 1754 – 15. tammikuuta 1833) oli brittiläinen sotilas ja poliitikko. Parhaiten hänet muistetaan Yhdysvaltain vapaussodasta, jossa hän taisteli Englannin puolella George Washingtonin johtamaa siirtokuntien armeijaa vastaan.
Tarletonin sotilaallinen kyvykkyys toi hänelle nopeasti mainetta brittien keskuudessa. Hän oli erinomainen ratsastaja ja hyödynsi taitoaan ratsain suoritettavassa sodankäynnissä. Samalla Tarletonista tuli vihatuin brittiupseeri amerikkalaisten silmissä ja lehdistö antoi hänelle liikanimiä kuten "Verinen Ban" ja "teurastaja".
Palattuaan Englantiin Tarleton loi sotilaallisen uransa lisäksi poliittisen uran alahuoneen jäsenenä 1790–1812. Hän edusti alahuoneessa Liverpoolia ja tuli parhaiten tunnetuksi orjien vapauttamisen vastustamisesta ja orjakaupan tukemisesta.
Tarleton kuoli Herefordshiren maakunnassa Englannissa tammikuussa 1833 unohdettuna sotasankarina.
Tappaja (sarjakuva)

Tappaja (Le tueur) on ranskalainen trilleri-sarjakuva, jonka on piirtänyt Luc Jacamon ja käsikirjoittanut Matz. Noir-henkinen sarjakuva kertoo kyynisestä palkkamurhaajasta, jonka mielentila alkaa horjua pitkäksi venähtävän tappokeikan aikana.
Suomennetut albumit

Tappaja.  (Osa 1. Pitkä odotus (Long feu, 1998); Osa 2. Noidankehä (L'Engrenage, 2000); Osa 3. Velka (La Dette, 2001). Kääntänyt Minna Koukku)  Helsinki:  Apollo, 2010.  ISBN 978-952-5769-08-1
Jacamon, Luc & Matz: Tappaja. Osat 4–5.  (Osa 4. Verisiteet (Les liens du sang, 2002); Osa 5. Tilinpäätös (La mort dans l'âme, 2003). Piirtänyt Luc Jacamon. Kirjoittanut Matz. Kääntänyt Minna Koukku)  Helsinki:  Apollo, 2011.  ISBN 978-952-5769-14-2
Suomentamattomat albumit

Modus Vivendi (2007)
Le commun des mortels (2009)
Aiheesta muualla

Tero Mielonen: Yksinäinen alligaattori[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 9.3.2010.
Kimmo Rantanen: Tappajan matkassa[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 2.7.2010.
Salla Brunou: Anonyymin palkkamurhaajan tunnustuksia (Arkistoitu – Internet Archive). Kymen sanomat 23.7.2010.
Reijo Valta: Kyyninen Tappaja. Pois työpöydältä -blogi 15.7.2011.
S. Santikko: Tappajan tuumat[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 12.09.2011.
Tarikh al-Sudan

Marokko, Timbuktun käskynhaltijakunta ja Songhaivaltakunnan rajat 1500-luvulla.
Tarikh al-Sudan (”Sudanin kronikka”) on yksi tärkeimmistä keskiaikaisen Länsi-Sudanin historian lähteistä. Arabiankielisen teoksen on laatinut timbuktulainen oppinut Abd al-Sadi 1600-luvun puolivälissä.
Teos käsittelee etupäässä Songhaivaltakunnan historiaa 1400-luvun puolivälistä vuoden 1591 marokkolaisvalloitukseen saakka sekä sen jälkeistä Timbuktun armavaltiota vuoteen 1655. Se sisältää myös lyhyet kuvaukset aikaisemmista songhaidynastioista, Malin valtakunnasta ja tuaregeista sekä Timbuktun ja Djennén oppineiden ja pyhimysten elämäkertoja.
Al-Sadi mainitsee teoksessaan vain muutamia lähteitä. Kertomus 1600-luvun tapahtumista perustuu etupäässä hänen omiin tietoihinsa, joiden tukena ovat muistiinpanot ja armahallinnon asiakirjat. Tekijä siteeraa Ibn Battutaa, tuntemattoman tekijän al-Hulal al-mawšiyaa sekä Ahmad Baban timbuktulaisten oppineiden elämäkertakokoelmaa Kifayat al-muhtajia. Pitkä 35. luku on paikoin suoraan omaelämäkerrallinen.
Arabitaustaisen tekijän äidinkieli lienee ollut songhai. Kielellisistä puutteistaan huolimatta hänen tyylinsä on suoraviivainen ja vailla retorista liioittelua. Al-Sadi näkee tapahtumat oppineen muslimipapiston silmin, mikä heijastuu kielteisenä suhtautumisena songhaihallitsija Sunni Aliin ja ylistävänä kuvauksena Askia Muhammadista. Kronikkaa keventävät suulliseen kertomaperinteeseen perustuvat anekdootit ja dramatisoinnit.
Tarikh al-Sudanista on säilynyt useita kopioita ja se on tunnettu Euroopassa jo Heinrich Barthin tutkimusretkistä lähtien. Octave Houdas julkaisi kolmeen kopioon perustuvan ranskannoksen vuonna 1900. John Hunwickin tekemä teoksen alkuosan englanninnos ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1999.
Toinen tärkeä Länsi-Sudanin historian lähde on 1500-luvun loppuun päättyvä Tarikh al-fattaš.
Aiheesta muualla

Octave Houdasin ranskannos
Timo Tarhila

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 14. marraskuuta 1965 (ikä 58)
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 185 cm
Junioriseurat
: LauTP
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1987 | LauTP | 33 | (0) |
| 1988–1995 | JoKu | 151 | (2) |
| 1996 | MP | 14 | (0) |
| 1997–1999 | Kultsu | 37 | (3) |
| 2000 | Rakuunat | 24 | (1) |
| 2006 | Kultsu FC | 14 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 273 | (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Timo Tarhila (s. 14. marraskuuta 1965) on suomalainen uransa päättänyt jalkapallomaalivahti. Hän pelasi yli 200 Ykkösen ottelua, joista valtaosan 1990-luvulla Joutsenon Kullervossa, sekä kauden 1996 Veikkausliigaa Mikkelin Palloilijoissa. IFK Willmanstrandin kanssa hän saavutti futsalin Suomen mestaruuden vuonna 2000.
Ammatiltaan Tarhila on autoilija.
Ura

Tarhila oli Lauritsalan Työväen Palloilijoiden kasvatti. Hän pääsi seuran edustusjoukkueeseen kaudella 1984, jolloin joukkueen sarjataso oli II divisioona (myöhemmältä nimeltään Kakkonen). Seuraavaksi kaudeksi joukkue nousi I divisioonaan (Ykkönen), jossa Tarhila pelasi ensimmäiset ottelunsa kaudella 1986.
Kaudeksi 1988 Tarhila siirtyi naapurikuntaan II divisioonan Joutsenon Kullervoon, jonka kanssa hän saavutti sarjanousun I divisioonaan kaudella 1989. Hän oli JoKun eli Kultsun ykkösmaalivahti lähes koko 1990-luvun ajan. Ainoat pääsarjaottelunsa Veikkausliigassa, yhteensä 14, Tarhila pelasi kaudella 1996 Mikkelin Palloilijoissa. Liigadebyyttinsä hän teki 1–2-tappioon päättyneessä kotiottelussa Ilvestä vastaan 28. huhtikuuta 1996. MP:n putoamiseen päättyneellä kaudella Tarhila jakoi torjuntavastuun nuoren Antti Kuismalan kanssa.
Myös Kultsu putosi kaudella 1996, joten Tarhilan palatessa joukkueeseen kaudeksi 1997 sarjatasona oli Kakkonen. Ykkösessä hän pelasi Kultsun kanssa jälleen kaudet 1998–1999 ja Kultsun edustusjoukkuetoiminnan lakkauttamisen jälkeen Rakuunoissa kauden 2000. Ykkösen otteluita Tarhila pelasi urallaan yhteensä 201, joista 144 Kultsussa. Kova- ja tarkkapotkuinen maalivahti teki Kultsulle Ykkösessä viisi maalia, kaikki rangaistuspotkusta, ja Rakuunoillekin yhden. Vielä kaudella 2006 hän kuului Kolmosessa pelanneeseen Kultsu FC:n joukkueeseen.
Tarhila pelasi myös futsalia. Hän saavutti useiden muiden Kultsun pelaajien tapaan lajin Suomen-mestaruuden IFK Willmanstrandin kanssa vuonna 2000.