stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Académie de France à Rome

Villa Medici
Académie de France à Rome (suom. Rooman ranskalainen taideakatemia tai Ranskan Rooman Akatemia) on Roomassa sijaitseva taidekorkeakoulu, joka on osa Ranskan taideakatemiaa, Académie des Beaux-Artsia. Académie de France à Romessa opiskelevat Prix de Rome -palkinnon saaneet taiteilijat.
Ranskan kuningas Ludvig XIV perusti taideakatemian Roomaan vuonna 1666 nimellä Académie de France. Perustamispäätökseen vaikutti taidemaalari Charles Le Brun, joka oli aiemmin ollut tärkeässä roolissa myös Ranskan kuninkaallisen taideakatemian perustamisessa Pariisiin vuonna 1648.
Vuonna 1666 päätettiin myös, että vastaperustettu Grand Prix de Rome myönnettäisiin taideakatemian parhaille oppilaille. Prix de Rome oli apuraha Romassa suoritettavia jatko-opintoja varten. Alun perin palkinto myönnettiin vain maalaustaiteen ja kuvanveiston opiskelijoille. Vuodesta 1720 lähtien palkinto myönnettiin myös arkkitehtuurin opiskelijoille. Académie de France toimi aluksi useissa eri rakennuksissa. Ensin se sijaitsi vaatimattomassa talossa lähellä Sant'Onofriota Janiculumin juurella, kunnes akatemia siirtyi Caffarellin palatsiin vuonna 1683 ja sen jälkeen Capranican palatsiin vuonna 1684. Vuonna 1725 Académie de France siirrettiin Mancinin palatsiin, josta tuli sen pysyvä toimipiste. Taideakatemian Rooman tiloissa asuivat Prix De Romen voittajat sekä jotkut aatelisten suosikit. Kuninkaan myöntämän apurahan turvin nuoret taiteilijat saivat Académie de Francessa syvällisen koulutuksen sekä perehtyivät Roomaan ja Italiaan. Akatemiassa oli tiukka kuri, ja opiskelijat käyttivät aikansa antiikin ja renessanssin taiteen kopiointiin.  Monet 1700-luvun huomattavimmista ranskalaisista taiteilijoista ja arkkitehdeistä saivat Prix de Rome -palkinnon ja lähtivät Roomaan Académie de Franceen, mukaan lukien taidemaalarit Antoine Coypel, Jean-Honoré Fragonard ja Jacques-Louis David sekä kuvanveistäjät François Girardon, Clodion ja Jean-Antoine Houdon.
Ranskan vallankumouksen aikana Académie de France à Rome suljettiin, ja sen johtajan virka lakkautettiin. Roomalaiset vasta-vallankumoukselliset ryöstivät ja tuhosivat Mancinin palatsin helmikuussa 1793. Académie de Francen avattiin uudestaan vuonna 1801, ja se siirtyi uusiin tiloihin Villa Mediciin. Prix de Rome -palkinnon saajiin lisättiin 1800-luvulla myös graafikot ja musiikin opiskelijat. Palkinnon saivat 1800-luvulla muun muassa taidemaalari Jean Auguste Dominique Ingres, kuvanveistäjät Pierre-Jean David d’Angers ja Jean-Baptiste Carpeaux, arkkitehti Tony Garnier sekä säveltäjät Hector Berlioz, Charles Gounod, Georges Bizet ja Claude Debussy.
Ranskan kulttuuriministeri André Malraux lakkautti Prix de Romen vuoden 1968 opiskelijamellakoiden jälkeen. Sittemmin monet muut organisaatiot ovat kuitenkin omaksuneet palkinnon omiin kilpailuihinsa, ja nykyisin monet tahot myöntävät apurahoja työskentelyyn ja opintoihin Académie de France à Romessa.
Elina Hytönen

Toini Elina Hytönen (s. 28. toukokuuta 1936 Helsinki) on suomalainen tietokirjailija, kääntäjä, toimittaja ja perinteisen kiinalaisen lääkinnän terapeutti ja opettaja.
Hytönen valmistui filosofian maisteriksi 1962. Hän on suomentanut vuodesta 1960 alkaen noin 40 romaania ja näytelmää. Hytönen on toiminut dramaturgina teattereissa, sanomalehden toimittajana, radiossa ja televisiossa freelance-toimittajana sekä kulttuurijärjestön toiminnanjohtajana.
Kiinalaisen perinteisen lääkinnän piirissä ja vaihtoehtoisten hoitojen puolestapuhujana hän on toiminut vuodesta 1983 alkaen. Hän on esiintynyt tässä roolissa myös Yleisradion televisio- ja radio-ohjelmissa, esimerkiksi vuonna 2003 televisioidussa Parantava hoito? -ohjelmassa. Vuonna 2018 Hytönen julkaisi Kirsi Lohtajan kanssa kirjan Rokotteet ja vaiettu tieto, jossa esitettiin rokotteiden aiheuttavan haittaepidemioita, kroonisia sairauksia, allergioita, oppimisvaikeuksia, älykkyyden laskua ja kuolemaa.
Hytösen äiti oli kirjallisuuskriitikko Toini Havu, jonka elämää sotavuosina Hytönen käsittelee muun lapsuudenperheensä ohella teoksessa Perhe sodassa 1939-1945 (2009).
Teoksia

Matalapalkkaiset naiset ; kirj. Elina Hytönen, Jertta Roos. Kansankulttuuri, Helsinki 1975
Lohikäärmeen lääketiede : kiinalaisen lääketieteen perusteet. Ming-Men, Helsinki 1997, 6. painos 2007. ISBN 978-952-67449-1-9.
Perhe sodassa 1939-1945. Minerva, Helsinki 2009. ISBN 978-952-492-226-5.
Lohikäärmeen lääketiede : kiinalaisen lääketieteen perusteet II, Meridiaanit ja pisteet. Ming-Men, Helsinki 2010. ISBN 978-952-6744-90-2.
Elina Hytönen & Kirsi Lohtaja: Rokotteet ja vaiettu tieto. Ming-Men, Helsinki 2018. ISBN 978-952-67449-2-6.
Toimitustöitä

II työläisnaiskonferenssi Helsingissä 6.-7.3.1976 : alustuksen ja vaatimukset ;  toim. Elina Hytönen. Suomen naisten demokraattinen liitto SNDL, Helsinki 1976
Tulen ja veden kasvot : Nuoren voiman liitto 60 vuotta ; toim. Elina Hytönen, Olli Jalonen, Eija Silius. Nuoren voiman liitto, Helsinki 1981
Himo aamuisiin korsiin : runoa ja proosaa ; toim. Markku Laitinen, Jouni Kytöaho, Elina Hytönen ; kuv. Marja-Leena Aarnio. Nuoren voiman liitto, Helsinki 1984
Suomennoksia

Ohessa listattujen teosten lisäksi Hytönen on kääntänyt useita muitakin kaunokirjallisia kirjoja, sekä osan lähes 30 teoksesta.
Guy de Maupassant : Maupassantin parhaat ; suom. Elina Hytönen ja Katri Ingman. Otava 1964
D. H. Lawrence : Mies, joka kuoli ; St. Mawr. Weilin + Göös, Helsinki 1967, 2. painos 1980, 3. painos 1982
D. H. Lawrence : Novelleja ; toim. Rauno Ekholm ; suom. Elina Hytönen, Kai Kaila, Elvi Sinervo ja Auli Tarkka ; esipuheen kirj. Paavo Lehtonen. Weilin & Göös, Helsinki 1968
Ove Brusendorff : Erotiikan historia 1, Antiikin ajasta Ranskan vallankumoukseen ; toim. Paavo Lehtonen ; suom. Elina Hytönen. Weilin & Göös, Helsinki 1970 (alkuteos A history of eroticism)
Albert Camus : Onnellinen kuolema. Otava 1972 (alkuteos La mort heureuse)
Barbara Michaels : Neitsytvaimo : romaani. Weilin + Göös, Helsinki 1974, 2. painos Gummerus 1992
Helen van Slyke : Rakkaus on paras paikka. Otava 1978 (alkuteos The best place to be)
Georges Simenon : Pikku pyhimys. Otava 1978 (alkuteos Le petit saint)
Helen van Slyke : Aina, vaan ei ikuisesti. Otava 1979 (alkuteos Always is not forever)
John Updike : Kunnes rakkaus meidät erottaa. Otava 1981
Carlos Castaneda : Tarinoita voimasta. Otava 1982, 1998 (alkuteos Tales of power)
Carlos Castaneda : Noidan voimapiiri. Otava 1983 (alkuteos The second ring of power)
Ingmar Bergman : Fanny ja Alexander. Otava 1984
Carlos Castaneda : Kotkan lahja. Otava 1984 (alkuteos The eagle's gift)
Carlos Castaneda : Tietoisuuden hehku. Otava 1986 (alkuteos The fire from within)
Doris Lessing : Hyvä terroristi. Otava 1987 (alkuteos The good terrorist)
Carlos Castaneda : Hiljaisuuden voima : Don Juanin uusia opetuksia. Otava 1989 (alkuteos The power of silence : further lessons of Don Juan)
Carlos Castaneda : Unennäön taito. Otava 1994 (alkuteos The art of dreaming)
Carlos Castaneda : Maagiset liikkeet : shamaanien viisautta muinaisesta Meksikosta. Otava 1998 (alkuteos Magical passes: the practical wisdom of the shamans of ancient Mexico)
Palkinnot

Otavan tunnustuspalkinto 1981lähde?
Kalle Hyppölä

Kalle Iivari Hyppölä
Kalle Iivari Hyppölä (6. maaliskuuta 1890 Jämsä – 21. elokuuta 1944) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kalle Hyppölä ja Amanda Friman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1928 Lempi Sofia Huhtalan kanssa.
Opinnot

Hyppölä kävi seitsemän luokkaa Forssan suomalaista yhteiskoulua ja jatkoi opintojaan Friedrichspolytechnikumissa Köthenissä Saksassa vuosina 1912–1915 ja 1919–1921 sekä suoritti paperi-insinööritutkinnon samassa opistossa vuonna 1921.
Jääkärikausi

Hyppölä liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin tarkalleen 31. elokuuta 1915 hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hyppölä saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 1. Krenatöörirykmentin Kristiinan pataljoonan 3. komppaniaan ja oli väliaikaisesti myös pataljoonankomentajana. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Laviassa, Suodenniemellä, Siurossa, Mouhijärvellä (Salmin, Häijään, Ryömälän), Karkussa, Tampereella ja Lempäälässä sekä pataljoonan etenemiseen Valkeakosken, Tuuloksen, Hauhon ja Lammin kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hyppölä toimi sisällissodan jälkeen komentajana 1. Krenatöörirykmentin 2. pataljoonassa siihen saakka kunnes rykmentti hajotettiin, jonka jälkeen hänet siirrettiin 4. heinäkuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän toimi komppanianpäällikkönä 3. komppaniassa ja myöhemmin komentajana 2. pataljoonassa. Hyppölä erosi vakinaisesta palveluksesta 15. marraskuuta 1918 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Vihdin suojeluskuntaan 1. joulukuuta 1918. Hän liittyi suojeluskunta-aikanaan Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi 1. rykmentin 2. pataljoonan komentajana ja otti osaa taisteluihin Saarimäellä, Aunuksenkaupungissa, Alavoisissa ja Tuuloksen rintamalla. Sotaretkeltä palattuaan hän siirtyi vuoromestariksi ja apulaisinsinööriksi G. A. Serlachius Oy:n paperitehtaille ja palveli yritystä vuoteen 1923 saakka, jolloin matkusti opintomatkalle Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloista hän palasi vuonna 1925 ja siirtyi Paperipussitehdas ja kauppa Oy:n palvelukseen Tampereelle.
Talvi- ja jatkosota

Hyppölä osallistui talvisotaan Jalkaväkirykmentti 65:n 2. pataljoonan komentajana ja otti osaa taisteluihin Kiekinkosken lohkolla, Raatteentiellä ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän jatkoi toimiaan siviilitoimessaan Tampereella. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Pohjois-Hämeen sotilasläänin komentajan apulaiseksi ja ilmasuojeluvartioiden tarkastajaksi, kunnes vuonna 1942 hänet siirrettiin Sotavankileiri 10:n komentajaksi. Hänet on haudattu Tampereelle.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Sotavankeja käskynjaolla
Fjodor Abramov

Fjodor Aleksandrovitš Abramov (ven. Фёдор Алекса́ндрович Абра́мов; 29. helmikuuta 1920 Verkola lähellä Arkangelia – 14. toukokuuta 1983 Leningrad) oli venäläinen kirjailija ja kirjallisuuskriitikko. Hänen työnsä keskittyi venäläisen talonpoikaisluokan kurjien olojen kuvaamiseen. Hän oli kotoisin Arkangelin läheltä, ja kuvasi teoksissaan nimenomaan pohjoisen ankaria oloja.
Neuvostoaikoina Abramovia rangaistiin useasti valtion politiikan vastaisesta kirjoittelusta. Osa 1960-luvulla kirjoitetuista teoksista julkaistiin vasta glasnostin aikana 1980-luvulla. Nykyisin häntä pidetään "Venäjän uuskonservatiivisen filosofian perustajana".
Time-lehdessä ilmestyi vuonna 1963 arvostelu, jossa verrattiin Aleksandr Solženitsynin teoksia muihin venäläisiin, ja todettiin Abramovin olevan kirjoittajana poliittisesti rohkea mutta kaunokirjallisesti tylsä.
Kirjallinen tuotanto

Suomennokset ilmestyneet tekijänimellä Fedor Abramov.
Bratja i sjostri, 1958
Kaksi talvea ja kolme kesää (Dve zimy i tri leta, 1968). Suom. Ulla-Liisa Heino. Kirjayhtymä, 1976. Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-26-1204-6
Teitä ja risteyksiä (Puti-pereputj, 1973). Suom. Ulla-Liisa Heino. Kirjayhtymä, 1978. Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-26-1460-X
Koti (Dom, 1978). Suom. Ulla-Liisa Heino. Kirjayhtymä 1979. Sarja: Neuvostokirjallisuutta ISBN 951-26-1696-3 (Alkuteos ilmestynyt aikakauskirjassa Novyj mir n:o 12, 1978.)
Hystereesi

Hystereesi on jonkin järjestelmän ominaisuus, joka hidastaa muutoksiin reagoimista tai estää systeemiä palaamasta alkuperäiseen tilaansa. Systeemissä on eräänlainen "välys" tai "kuollut alue". Suureen muuttuminen viivästyy hystereesin vaikutuksesta, koska suureen arvo ei riipu vain hetkellisesti vaikuttavista tekijöistä, vaan myös suureen aikaisemmasta arvosta. Lähtöarvo tietyn todellisen arvon kohdalla on erilainen lähestyttäessä kyseistä kohtaa eri suunnista.
Elektroniikka

Elektroniikassa hystereesi vähentää ns. turhia päälle- ja poiskytkentöjä ja häiriöiden vaikutusta. Termostaatti ja komparaattori ovat tavallisimmat hystereesiä hyödyntävät elektroniset laitteet. Komparaattoria, jolla on hystereesi, kutsutaan Schmitt-liipaisimeksi.
Termostaateissa hystereesi vähentää tarpeettomia käynnistymisiä ja sammumisia. Hystereesi kuvaa asetusarvon kohdalla olevan mittausarvoalueen leveyttä siten, että päälle- ja poiskytkentärajat eroavat asetusarvosta käytännössä puolikkaan hystereesiarvon verran. Esimerkiksi sähkölämmittimen hystereesin ollessa 1 °C ja termostaatin asetusarvon ollessa 20 °C, säädetty termostaatti käynnistyy lämpötilan laskettua 19,5 °C:n alapuolelle ja ohjaa lämmitysvastukselle virtaa, kunnes huoneen lämpötila on 20,5 °C. Vasta, kun lämpötila laskee alle 19,5 °C:n, termostaatti ohjaa uudelleen virtaa lämmitysvastukselle. Mikäli lämmitin sammuisi aina, kun ylitetään 20 °C, ja käynnistyisi uudelleen, kun lämpötila laskee alle 20 °C:n, lämpötila kyllä pysyisi tarkasti oikeana, mutta mekaaninen termostaatti tai elektronisen termostaatin ohjaama rele avaisi ja sulkisi virtapiiriä tiheään tahtiin, jolloin kytkimenä toimivan komponentin käyttöikä jäisi lyhyeksi. Lisäksi termostaatin tai releen pitämä napsumisääni voi olla häiritsevä. Puolijohdekytkimille, kuten MOSFET tai triac, riittää pieni hystereesi, koska ne kytkevät äänettömästi eivätkä juurikaan kulu käytössä.
Hystereesin sijaan käytetään usein myös eroaluetta jompaan kumpaan suuntaan, jolloin päälle- tai poiskytkentä tapahtuu tarkasti asetusarvossa, mutta mitatun arvon on poikettava eroalueen verran asetusarvosta ennen kuin kytkentä toiseen suuntaan tapahtuu. Esimerkiksi eroalueen alaspäin ollessa 1 °C ja asetusarvon ollessa 20 °C, säädetty laite käynnistyy lämpötilan laskettua 19 °C:n alapuolelle ja on päällä, kunnes lämpötila on 20 °C.
Sähkömagnetismi

Magnetismin yhteydessä hystereesillä tarkoitetaan sitä ferromagneettisissa aineissa esiintyvää ilmiötä, että ne jäävät magneettisiksi vielä sen jälkeenkin, kun ulkoinen magneettikenttä on lakannut vaikuttamasta. Aineita, joissa ilmiö on voimakas, sanotaan magneettisesti koviksi, ja niistä voidaan valmistaa kestomagneetteja. Magneettisesti pehmeissä aineissa hystereesi on vähäisempää. Niitä käytetään sähkömagneeteissa, esimerkiksi muuntajissa, joissa hystereesi on haitallinen ja aiheuttaa tehohäviöitä. Toisaalta hystereesin aiheuttamaa magneettisen materiaalin lämpenemistä käytetään hyväksi esimerkiksi induktiokuumentimissa.
Taloustiede

Työn taloustieteessä hystereesi useimmiten tarkoittaa sitä, että kerran noustuaan työttömyys ei enää helposti palaa ennalleen. Tyypillisesti tämän katsotaan johtuvan siitä, että taloudellisen laman aikana työttömäksi jäävät ihmiset menettävät työkykyään, (joka yleensä paranee töissä ollessa), ja heidän koulutuksesta hankittu osaaminen vanhenee laman kestäessä. Tämän prosessin seurauksena heidän on vaikea löytää töitä edes seuraavassa noususuhdanteessa. Näin ollen syntyy ns. rakennetyöttömyyttä, jonka poistaminen on huomattavasti vaikeampaa kuin suhdannetyöttömyyden.
Sisäpiirityöläisten-teorian mukaan jokin negatiivinen šokki lisää työttömyyttä yrityksessä tai alalla ja ammattiliitoissa valtaa käyttävän "sisäpiirin" määrä laskee. Paremman ajan tullen tämä joukko ei annakaan työn kysynnän nousun johtaa työttömäksi joutuneiden työllistymiseen vaan nostaa palkkavaatimuksia entistä enemmän yli tasapainopalkkatason, jolla työn kysyntä ja tarjonta olisivat tasapainossa. Näin kertaluonteinen työttömyyden kasvu jää osittain pysyväksi: uusi työttömyystasapaino on entistä korkeammalla tasolla.
Yleisemmin suhdanneteoriassa hystereesin voidaan katsoa selittävän sitä, miksi kansantalouden tuottavuus ei laman jälkeen useinkaan palaudu aiemmalle kasvu-uralle, vaan jää usein pysyvästi alhaisemmalle tasolle. Hystereesin olemassaoloa voidaan pitää yhtenä perusteluna sille, miksi olisi talouspoliittisesti perusteltua pyrkiä tasaamaan suhdannevaihtelua siten, että tuotannon taso ei pääse romahtamaan niin paljon, että syntyy pysyvä vaikutuksia. Esimerkiksi vuoden 2008-finanssikriisistä alkunsa saaneen globaalin laman on havaittu synnyttäneen monissa maissa varsin voimakkaan hystereesi-vaikutuksen. Mallintamalla on myös voitu osoittaa, että finassipolitiikan kerroinvaikutus on huomattavasti voimakkaampi hystereesi-vaikutuksen vallitsessa kuin ilman sitä .
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hystereesi Wikimedia Commonsissa
Schmitt-liipaisimen vaste. T on kynnysarvo ja M maksimiarvo.
Magnetisaatiokäyrä eli hystereesikäyrä voi olla ferromagneettiselle aineelle esimerkiksi tällainen. Kuvassa H on ulkoinen magneettikenttä ja B on aineen sisäinen magneettikenttä, joka riippuu aineen magnetoitumasta.
Häikäilemättömät (vuoden 1955 elokuva)

| Häikäilemättömät> The Big Combo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Joseph H. Lewis
Käsikirjoittaja:  Philip Yordan
Tuottaja:  Sidney Harmon
Säveltäjä:  David Raksin
Kuvaaja:  John Alton
Leikkaaja:  Robert S. Eisen
Pääosat:  Cornel Wilde Richard Conte Brian Donlevy Jean Wallace
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Security Pictures Theodora Productions
Levittäjä:  Allied Artists Netflix
Ensi-ilta:  1955
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Häikäilemättömät (The Big Combo) on Joseph H. Lewisin ohjaama film noir -elokuva vuodelta 1955. B-elokuvien ohjaajaksi luokiteltu Lewis aloitti ohjaajanuransa 1937 ja ohjasi vajaat 40 elokuvaa ennen kuin 1950-luvun lopulla siirtyi televisiosarjojen pariin. Hänen arvostettuihin elokuviinsa kuuluu muun muassa Rikosten pyörteessä ja myös Häikäilemättömät.
Poliisietsivä on saanut pakkomielteen rikollisjoukkueen johtajan Brown (Richard Conte) kiinni saamisesta mutta on myös ihastunut gangsterin tyttöystävään (Jean Wallace). Vähistä aineksista Lewis on saanut runollisen tarinan, jossa hän hyödyntää film noirin keinoja, voimakkaita kontrasteja, varjoja, sumua ja poikkeuksellisia kuvakulmia. Varsin rohkea ja tuottajassakin epävarmuutta herättänyt oli kohtaus jossa Conte alkaa suudella Wallacea, mutta vaipuu kuvan ulkopuolelle samalla kun katsojan katse tarttuu Wallacen kasvoihin. Elokuvassa on raakuutta. Lee Van Cleefin ja Earl Hollimanin esittämien palkkamurhaajien lämmin suhde saa nykykatsojan silmissä homoeroottisia sävyjä. Vaikka elokuva ei kriitikon mukaan yllä elokuvan Rikosten pyörteessä rinnalle, se on omassa luokassaan laadukas.
Elokuvan musiikki oli vuonna 1955 kirjoittaneiden Varietyn kriitikoiden mielestä linjassa elokuvan tunnelman kanssa. Elokuvaa on verrattu jopa Fritz Langin Gangsterikuninkaaseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Cornel Wilde  | … |  poliisi Leonard Diamond   |
|  Richard Conte  | … |  Mr. Brown   |
|  Brian Donlevy  | … |  Joe McClure   |
|  Jean Wallace  | … |  Susan Lowell   |
|  Robert Middleton  | … |  poliisi  Peterson   |
|  Lee Van Cleef  | … |  Fante   |
|  Earl Holliman  | … |  Mingo   |
|  Helen Walker  | … |  Alicia Brown   |
|  Jay Adler  | … |  Sam Hill   |
|  John Hoyt  | … |  Nils Dreyer   |
|  Ted de Corsia  | … |  Bettini   |
Aiheesta muualla

Häikäilemättömät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Acoran

Acoran on Kanariansaarten Gran Canarian asukkaiden palvoma ylijumala. Hänelle pystytettiin temppeleitä vuorten syrjäisille ja vaikeapääsyisille paikoille, jotka takasivat pyhien temppelien koskemattomuuden. Acoranille uhrattiin päivittäin maitoa, ja sen toivat valkeisiin nahkoihin pukeutuneet neidot.
Helvi Hyvärinen

Helvi Maria Hyvärinen (26. syyskuuta 1906 Kajaani – 19. tammikuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kuvanveistäjä, piirtäjä ja  runoilija. Hän debytoi Helsingissä vuonna 1937.
Hyvärinen opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1934–1938. Helsingin yliopistossa hän suoritti saksan, kirjallisuuden ja taidehistorian opintoja. Opinnot keskeytyivät struuman vuoksi, mutta hänelle tehty leikkaus onnistui. Hän opiskelikin sitten Ateneumissa kuvanveistäjäksi kuvanveistoluokalla. Hyvärinen oli yksi Suomen harvoista naiskuvanveistäjistä 1940-luvulla.
Näyttelyt

Helvi Hyvärinen osallistui ryhmänäyttelyihin Imatralla, Tampereella, Lohjalla, Hämeenlinnassa ja Helsingissä. Lisäksi hän osallistui Nuorten näyttelyyn ja lukuisiin Suomen Taiteilijain sekä Suomen Kuvanveistäjäliiton näyttelyihin. Hyvärinen piti monia yksityisnäyttelyitä Helsingissä, Tukholmassa ja Kajaanissa. Ulkomailla hän osallistui näyttelyihin Saksassa, Moskovassa, Leningradissa, Budapestissä, 
Oslossa, Bergenissä ja Rostockissa.
Julkinen taide

Helvi Hyvärisen töitä on nähtävillä muun muassa Ateneumin taidemuseossa, Kajaanin taidemuseossa, Hämeenlinnan taidemuseossa, Imatran taidemuseossa ja Rovaniemen taidemuseossa.
Hyvärinen on tehnyt graniittisen sankarimuistomerkin Soinin pitäjään, graniittiveistoksen Ilves ja pentu (1962) Espoon Asuntosäätiö Tapiolalle, Pohjolan osuuskunnan ansiomitalin Lentävät Kurjet Helsingin yliopistolle, graniittisen Ilvesemon Lapinlahden kansakoululle Helsinkiin, pronssisen äänestyskilpailun palkinnon, Taisteleva kukko, Kainuuseen, graniittiset sankaripatsaat Soiniin sekä pronssisen Vaadin ja vasa -teoksen Postipankkiin Rovaniemelle. Vuonna 1994 Asuntosäätiö lahjoitti Ilves ja pentu -veistoksen Espoon kaupungille.
Taide

Helvi Hyvärinen tunnetaan Högforsin tehtaalle suunnittelemista valurautaisista eläinaiheisista tauluista ’Poroemo ja vasa’, ’Hanhet’ ja ’Kurjet’. Hän suunnitteli myös 'Saukko ja kala' tuhkakupin. Aiheena ilves toistuu usein taiteilijan töissä. Hyvärinen tarkkailikin usein eläimiä Kainuun kesämökillään ja Helsingissä Korkeasaaressa. Häntä voidaan pitää suomalaisen eläinkuvauksen uudistajana. 
Helvi Hyvärisen taiteessa on havaittavissa 1960-luvun puolivälistä alkaen enemmän pelkistettyjä muotoja ja abstraktioita aikaisemman realistisen ilmaisun sijaan. Vaikka Hyvärisen muotokieli on vapaata, on hänen veistoksensa tunnistettavissa. Helvi Hyvärinen on suunnitellut yhteispohjalaisen osakunnan pöytämitalin Natio Ostrobotniensis.
Aiheesta muualla

Kansallisgalleria, Helvi Hyvärinen[vanhentunut linkki]
Kirjav@ – Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Helvi Hyvärinen
Sininen torni, teksti ja kuvitus: Hanna Immonen, 2006, ISBN 952-9554-39-7
Konttinen, Riitta: Finnish women artists, Helsinki: Ministry for Foreign Affairs, 1996, ISSN:	1238-173X
Silkkiuikusta pronssilinnuksi, Anto Leikola - Hannele Savelainen, ISBN 951-0-24655-7
Suomalaista kuvanveistotaidetta, toimi. Oula Pakkala ym. Suomen kuvanveistäjäliitto, 1974
Suomen taide 1968
Suomen taide: vuosikirja 1956–1957
Ilves ja pentu (Arkistoitu – Internet Archive)
HS 50 vuotta sitten 8.9.1965, Taidenäyttelyt alkavat
Suomalaisen kuvataiteen bibliografia, Helvi Hyvärinen
Karkkilan Kotiseutuyhdistys ry:n jäsenlehti n:o 14, Joulukuu 2005, sivuilla 16-17
Helvi Hyvärisen Ilves ja pentu, 1962, Espoo.
Asikkalan puretun puukirkon muistoreliefi, Asikkala.
Vartioivat leijonat, 1956, Soini.
Johan Hyvönen

Johan Erik Hyvönen
Johan Erik Hyvönen (25. lokakuuta 1895 Viitasaari – 30. syyskuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat pankinjohtaja Erik Hyvönen ja Ellen Maria Häggqvist.
Opinnot

Hyvönen kävi kaksi luokkaa Oulun reaalilyseota ja suoritti yksityisesti viidennen luokan kurssin vuonna 1914 sekä jatkoi opintojaan kolme lukukautta Tampereen teknillisessä opistossa.
Jääkärikausi

Hyvönen työskenteli Tampereen pellavatehtaan konepajalla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.