stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mäntsälän kapina
Rangaistukset

Sisäministeri Arvo Manner lakkautti toistaiseksi Lapuan Liike r.y:n 24. maaliskuuta 1932 ja raastuvanoikeus vahvisti tämän 28. toukokuuta 1932. Itse asiassa tämän mahdollistava tasavallan suojelulaki oli toimeenpantu jo 29. helmikuuta.
Mäntsälän kapinan vangituista kapinajohtajista olivat merkittävimmät:
Vihtori Kosola (maanviljelijä ja talonpoika, Lapuan Liikkeen johtaja)
Kurt Martti Wallenius (kenraalimajuri, Lapuan Liikkeen pääsihteeri)
Walde Sario (konsuli, Lapuan Liikkeen taloudellinen tukija, heimosodissa Repolan retkikunnan päällikkö)
Arne Somersalo (everstiluutnantti, Ajan Sana -lehden päätoimittaja, Suomen Ilmavoimien entinen komentaja)
Paavo Susitaival (everstiluutnantti, Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin piiripäällikkö)
Artturi Vuorimaa (luutnantti, Mäntsälän kapinan operatiivinen päällikkö)
Arvo Lindh (Kokkolan entinen kaupunginviskaali, Lapuan Liikkeen rahastonhoitaja)
Rafael Haarla (kauppaneuvos, Lapuan Liikkeen taloudellinen tukija)
16. heinäkuuta 1932 Turun hovioikeudelle jätettiin syyte, jossa vaadittiin rangaistusta kapinasta 102 henkilölle. Hovioikeuden käsittely kesti taukoineen kaikkineen heinäkuun 26. päivästä tuomionjulistamiseen 21. marraskuuta 1932. Syytetyistä 52 tuomittiin vankeusrangaistukseen, 32 ehdolliseen vankeusrangaistukseen, 20 armahdettiin sekä 24 vapautettiin kokonaan.lähde?
Artturi Vuorimaa tuomittiin kahdeksi vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen pääasiallisena kapinaan yllyttäjänä ja toiminnan organisoijana. Vihtori Kosola ja K. M. Wallenius tuomittiin yhdeksän kuukauden vankeuteen ja Rafael Haarla kuuden kuukauden vankeuteen, mutta heidän tuomionsa muutettiin ehdonalaisiksi. Rivimiehet saivat Svinhufvudin lupauksen mukaisesti armahduksen, jonka eduskunta vielä lailla vahvisti.
Vihtori Kosolan paluu vankeudesta Lapualla 20. lokakuuta 1932 oli suuri kansanjuhla. Asemalla oli vastassa 2 000 ihmistä, jotka lauloivat muun muassa kappaleen "Kytösavun aukeilla mailla on kansa". Useita tuhansia ihmisiä oli liputetun reitin varrella ja Lapuan kirkolla. Pastori piti saarnan psalmista 94:12, jossa sanotaan: "Autuas se mies, jota Sinä Herra kuritat ja lakejasi opetat".
Korkein oikeus antoi päätöksensä Mäntsälän kapinan johtajia vastaan käydyssä oikeusjutussa 22. helmikuuta 1934. Vihtori Kosola ja K. M. Wallenius tuomittiin kumpikin vuoden ehdolliseen vankeuteen ja 30 muuta kapinan johtomiestä eripituisiin vankeusrangaistuksiin.
Kirjallisuutta

Saarikoski, Vesa: Mäntsälän kapina eräiden aikalaisten muistelmissa: mikä seuloo muistot ja muokkaa versiot.  Turku:  Turun yliopisto, 1986.  ISBN 951-642-754-5
Korjus, Jaakko: Vihtori Kosola, legenda jo eläessään.  Porvoo–Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07785-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin Sanomien blogi kapinasta 80-vuotismuisteluna 2012
Antti Haarman isä oli Mäntsälän kapinavääpeli – Lapuan liike syntyi 90 vuotta sitten, Apu-lehti 26.2.2019
Vapaamielisten klubin sivusto Lapuan liikkeestä ja Mäntsälän kapinasta
Mäntsälän tapahtumat, Suomen Kuvalehti, 05.03.1932, nro 10, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jännityksen loppu, Suomen Kuvalehti, 12.03.1932, nro 11, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mikko Erich puhuu Ohkolan työväentalolla.
Uudenmaan rykmentin sotilasvartio Oulunkyläntien varrella 29. helmikuuta 1932.
Sotilaita Helsingin Kauppatorilla.
Konekiväärivartio asemissa Vantaanjoella.
Panssarivaunukomppania siirretään Kaartinmaneesiin 3.3.1932.
Mäntsälän suojeluskuntatalo nähtynä auton ikkunasta 5.3.1932.
Miehiä Mäntsälän suojeluskuntatalon suojana kapinan viimeisenä päivänä 6.3.1932.
Kapinan johtajia kuvattuna 6.3.1932, vasemmalta K. M. Wallenius, Vihtori Kosola, Iivari Koivisto, Walde Sario ja Aarne Somersalo.
EMI

| EMI |
| --- | --- |

Emoyhtiö:  Universal Music Group
Perustettu:  1931
Lakkautettu:  2012
Kotimaa:  monikansallinen
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
EMI Group Limited eli Electric and Musical Industries Ltd. oli alun perin brittiläinen monikansallinen äänite- ja elektroniikka-alan yhtiö. EMI muodostui vuonna 1931 Columbia Graphophone Companyn ja The Gramophone Companyn yhdistyessä monikansalliseksi levy-yhtiöksi, äänitallenteiden tuottajaksi ja monen elektroniikkateollisuuden alan yhtiöksi. EMI, Virgin EMI Records ja sen monet muut levymerkit ovat nykyisin Universal Music Groupin levymerkkejä tai yhtiöitä. EMI Group oli yksi maailman neljästä suuresta levy-yhtiöstä (muut ovat Sony Music Entertainment, Universal ja Warner). Yhtiön pääkonttori oli Lontoossa.
Yhtiö oli listattu Lontoon pörssissä ja kuului osana FTSE 100 -osakeindeksiin, kunnes helmikuussa 2011 EMI:n osti Citigroup. Marraskuussa 2011 Citigroup ilmoitti myyvänsä EMI:n levymerkit Universalille ja musiikkikustannustoiminnan Sonyn johtamalle ryhmälle. Kauppa saatettiin päätökseen syyskuussa 2012. Englantilainen EMI Records Ltd. nimettiin uudelleen Parlophone Records Ltd. -nimiseksi vuonna 2013. Warner Music Group osti Parlophone Music Groupin, jolloin muun muassa Chrysalis- ja Parlophone-tuotannot sekä EMI Classics siirtyivät Warnerille. Mute Records Ltd. siirtyi BMG-Sonylle.
Historia

Electric and Musical Industries Ltd, muodostettiin maaliskuussa 1931, kun Columbia Graphophone Company ja The Gramophone Company yhdistyivät. Viimeksi mainitulla oli omistuksessaan jo silloin kuuluisa His Master's Voice -levymerkki. Uusi yritys alkoi siis toimia sekä äänitetuotannon että levysoitinten ja niihin liittyvien äänentoistolaitteiden aloilla.
Laitevalmistus

Yhtiön levysoittimista alkanut laitetuotanto johti 40 vuotta kestäneeseen menestystarinaan. EMI:n insinööri Alan Blumlein tutki stereofonista äänentallennusta jo kauan ennen kuin se kypsyi kaupalliselle asteelle 1950-luvun lopulla. Blumlein kuoli vuonna 1942 ollessaan testaamassa uudenlaisen tutkan prototyyppiä. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen EMI:n laboratoriot Hayesissä kehittivät tutka- ja ohjustekniikkaa hyödyntäen siinä analogista tietokonetekniikkaa. Myöhemmin EMI paneutui radio- ja tv-lähetystekniikkaan ja toimitti BBC:lle ensimmäisen televisiolähettimen. EMI kehitti ja valmisti myös tv-kameroita, joiden huipennukseksi muodostui EMI 2000 -väritelevisiokamera, josta tuli lähes standardi brittiläisessä tv-tuotannossa 1970-luvulta aina 1980-luvun alkuun saakka.
Vuonna 1958 EMI rakensi Godfrey Hounsfieldin johdolla Britannian ensimmäisen täysin transistoroidun tietokoneen nimeltä EMIDEC 100. 1960-luvun lopulla äänilevyliiketoiminnalla vaurastunut EMI pystyi sijoittamaan kehitystoimintaan. Vuonna 1971 EMI kehitysryhmä sai valmiiksi ensimmäisen tomografia- eli kerroskuvauslaitteiston, joka mullisti lääketieteen kuvantamismenetelmiä. Laitteiston pääsuunnittelija Godfrey Hounsfield sai työstään lääketieteen Nobel-palkinnon 1979.
Vähitellen EMI:n laitekehitys- ja valmistustoiminta myytiin muille yrityksille, pääasiassa Thorn Electrical Industriesille, mistä syntyi Thorn EMI.
Musiikkibisnes

EMI:n edeltäjä The Gramophone Company oli perustanut tytäryhtiöitä Kansainyhteisön maihin kuten Intiaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Näissä maissa Gramophone Company ja sittemmin EMI hallitsi levymarkkinoita 1920-luvulta 1960-luvulle saakka ennen kuin paikalliset levy-yhtiöt, kuten Festival Records, alkoivat haastaa EMI:n monopolin kaltaista asemaa. Yli 150 000 eri puolilla maailmaa tehtyä 78 kierrosnopeuden äänilevyä on koottu EMI:n arkistoon Hayesissa, ja joitakin niistä on julkaistu CD:nä vuodesta 2008 lähtien Honest Jon's Records -levymerkillä.
Aloitusvuonnaan 1931 EMI avasi kuuluisaksi muodostuneet levytysstudionsa Abbey Roadilla Lontoossa. 1930–1940-luvuilla EMI:n kuuluisimmat artistit olivat Arturo Toscanini, Sir Edward Elgar ja Otto Klemperer. EMI alkoi palkata uusia kykyjä etsiviä "Artist and Repertoire Managereita", kuten George Martinin, joka sai EMI:n kiinnittämään talliinsa The Beatles -yhtyeen. EMI julkaisi ensimmäisen LP-levyn vuonna 1952 ja ensimmäiset sterofoniset levytykset vuonna 1955, ensin kelanauhalla ja vuodesta 1958 alkaen vinyylilevyillä.
Vuonna 1957 EMI sai otteen Yhdysvaltain markkinoista ostamalla 96 prosenttia  Capitol Recordsin osakkeista. Vuosina 1960–1995 yhtiön pääkonttorina oli Manchester Squarella sijainnut "EMI House", jonka portaikko on ikuistettu The Beatlesin Please Please Me -albumin kansikuvaan.
Sir Joseph Lockwoodin johdolla EMI nautti valtavaa menestystä populaarimusiikin alalla 1950-luvun lopulta aina 1970-luvun alkuun. Kun HMV-levymerkki varattiin klassisen musiikin äänitteille, pop-artistit tekivät sopimuksia EMI:n muille levymerkeille, kuten Parlophonelle,  Columbialle, Capitol Recordsille ja vuonna 1967 perustetulle EMI Harvestille. EMI:n kulta-ajan yhtyeisiin kuuluivat Beatlesien ohella muiden muassa The Hollies, The Shadows, The Beach Boys ja Pink Floyd. Kuuluisimpia sooloartisteja olivat Frank Sinatra, Cliff Richard, Cilla Black ja Nat King Cole.
Musiikkibisnes > EMI:n loppu yhtiönä

Elokuussa 2007, EMI:n talousvaikeuksien myötä, Terra Firma Capital Partners -yhtiö otti EMI:n omistukseensa. Tammikuussa 2008 pitkäaikainen johtaja Tony Wadsword jätti yhtiön 25 vuoden jälkeen. Guy Hands aikoi leikata työpaikkoja 1 500 – 2 000 hengeltä ja nostaa myyntiä 200 miljoonalla vuodessa. Leikkaukset oli suunniteltu vuodelle 2008, ja vaikutukset tulivat vaikuttamaan kolmannekseen EMI:n 5 000 työntekijästä.
Monet EMI:lle levyttäneet artistit ja yhtyeet, muun muassa Radiohead, lähtivät leikkausten vuoksi pois yhtiöstä. Paul McCartney oli jättänyt EMI:n jo ennen omistajavaihdosta. The Rolling Stones teki sopimuksen yhdestä albumista Interscope/Universal EMI:n kanssa helmikuussa 2008. Helmikuussa 2011 Terra Firma Capital Partners joutui luovuttamaan EMI:n sen ostoa rahoittaneelle Citigroup-pankille vastineeksi lainojen anteeksiannosta. Marraskuussa 2011 EMI:n kilpailija Universal Music ilmoitti ostavansa EMI:n levymerkit ja Sonyn johtama ryhmä EMI:n musiikkikustannustoiminnan. Syyskuussa 2012 Euroopan komissio ja Yhdysvaltain Federal Trade Commission hyväksyivät Universal-kaupan. Euroopan komissio kuitenkin vaati, että Universal myy osia EMI:stä ja myös osia emoyhtiöstä. Myytäviä EMI:n osia olivat levymerkit Parlophone, Chrysalis, Mute ja Classics. The Beatles jää Universalille, vaikka se on ollut Parlophone-levymerkillä.
Englantilainen EMI Records Ltd. nimettiin uudelleen Parlophone Records Ltd. -nimiseksi vuonna 2013. Warner Music Group osti Parlophone Music Groupin. Muun muassa Chrysalis ja Parlophone tuotannot siirtyivät Warnerille. Mute Records Ltd. siirtyi BMG-Sonylle.
EMI Classics artisteineen yhtiöitettiin Warner Classicsiin ja Virgin Classics Warnerin elvytetylle Erato Recordsille.
EMI Finland

Tytäryhtiö EMI Finland aloitti toimintansa Suomessa 1972 toimien muun muassa Helsingin Pitäjänmäessä Arinatiellä Finnvox-studion naapurina. Myöhemmin yhtiön pääkonttori sijaitsi Helsingin Ruoholahdessa ja työllisti kymmenkunta työntekijää. EMI Finlandin artisteja ovat olleet muun muassa CMX, Neljä Ruusua, Lapinlahden Linnut, Irina, The 69 Eyes ja Waltari. Muun muassa vuonna 2001 EMI Finland osti Poko Rekords Oy -levy-yhtiön, joka jatkoi toimintaansa Tampereella Kyttälänkadulla. Keväällä 2009 Poko Rekords Oy sulautettiin EMI Finlandiin, mutta levymerkki jatkoi itsenäisenä vanhalla artistirepertuaarillaan Popedasta Yöhön. EMI Finland kuuluu vuodesta 2013 Universal Music Groupin Universal Music Finlandiin levymerkkeineen.
Vuonna 2016 nimi EMI Finland palasi suomalaisille musiikkimarkkinoille, kun Suomen Universal Music aloitti yhteistyön The Fried Musicin kanssa. Fried Musicin levy-yhtiötoiminta vaihtoi tällöin nimekseen EMI Finland ja julkaisut jaetaan EMI Capitol -levymerkillä.
Tunnettuja artisteja

Yhtiön tunnetuimpia artisteja olivat muun muassa Depeche Mode, MC Hammer, Ice Cube, Deep Purple, The Rolling Stones, Robbie Williams,  Roxette, OK Go, Coldplay, Radiohead, Iron Maiden, The Beatles, Pink Floyd ja Kylie Minogue.
Aiheesta muualla

EMI Group
EMI Finland
EMI:n rakennus Lontoossa.
EMI:n kerroskuvauslaitteiston ensimmäisiä versioita
EMI:n kannettava avokelanauhuri vuodelta 1954
Roman Polański

| Roman Polański |
| --- | --- |
 Roman Polański vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. elokuuta 1933 (ikä 91) Pariisi, Ranska
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja tuottaja
Puoliso:  Barbara Kwiatkowska-Lass  (vih. 1959; ero 1962) Sharon Tate  (vih. 1968; k. 1969) Emmanuelle Seigner  (vih. 1989)
Ohjaaja
Aktiivisena:  1953–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Rosemaryn painajainen Chinatown Tess – viattomuuden tarina Pianisti
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Oscar  2002 Pianisti  Kultainen palmu  2002 Pianisti 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Roman Raymond Polański (s. Raymond Thierry Liebling, 18. elokuuta 1933 Pariisi, Ranska) on puolalais-ranskalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja tuottaja. Hänen palkituimpia elokuviaan ovat Chinatown, Tess – viattomuuden tarina ja Pianisti, josta hän sai parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon. Monissa Polańskin ohjaamissa elokuvissa kuvataan erilaisia perversioita ja ihmismielen nurjaa puolta.
Lapsena Polański onnistui pakoilemaan holokaustia Puolan Krakovassa. Hän sai elokuvaoppinsa Puolassa ja teki siellä ensimmäisen pitkän elokuvansa vuonna 1962. Hän muutti sen jälkeen Pariisiin ja sitten Lontooseen, missä hän teki kolme elokuvaa ja nousi maailmankuuluksi elokuvaohjaajaksi.
Polański muutti Yhdysvaltoihin 1968 mentyään naimisiin Sharon Taten kanssa. Tate murhattiin seuraavana vuonna. Polański teki Yhdysvalloissa vielä joitain elokuvia, kuten palkitun Chinatownin, mutta pakeni Ranskaan vuonna 1978 odottaessaan tuomiota alaikäisen tytön hyväksikäytöstä. Hänen elokuvansa 1980- ja 1990-luvuilla eivät olleet samanlaisia menestyksiä kuin aiemmat. Holokaustista kertova Pianisti (2002) nousi kuitenkin yhdeksi hänen päätöistään. Polański on jatkanut elokuvantekoa vielä 2020-luvullakin.
Nuoruus

Roman Polański syntyi Pariisissa 18. elokuuta 1933 puolanjuutalaisen Mojżesz Lieblingin ja venäjänjuutalais- ja katolilaistaustaisen Bella Katzin lapsena. Hän sai nimen Raymond Thierry Liebling. Perhe muutti vuonna 1937 takaisin Puolaan. Krakovassa hänen ranskalaisen etunimensä tilalle vaihdettiin puolalainen Roman. Saksan miehitettyä Puolan syyskuussa 1939 perhe joutui Krakovan gettoon. Roman järjestettiin ulos getosta erääseen puolalaisperheeseen, mutta hänen äitinsä ja isoäitinsä kuolivat keskitysleirillä Auschwitzissa.. Isä vietiin Mauthausen-Gusenin keskitysleirille, mutta hän selvisi hengissä ja palasi Krakovaan 1945. Hän muutti pian nimensä Polańskiksi, josta tuli myös Romanin sukunimi. Roman Polański on käyttänyt virallisesta nimestään sittemmin erilaisia muotoja:  vuoden 1977 oikeuden asiakirjoissa nimi on Roman Raymond Polanski.
Elokuvaura > Varhainen ura

Polański näytteli teatterissa 14-vuotiaana ja sen jälkeen joissain Andrzej Wajdan elokuvissa. Hän opiskeli ohjaamista Łódźin elokuvakoulussa 1954−1959, mutta ei valmistunut jätettyään teoreettisen lopputyön suorittamatta. Hän ohjasi opintojensa aikana useita palkittuja lyhytelokuvia. Polański kävi Ranskassa tekemässä lyhytelokuvan Le Gros et le maigre (1961) ja ohjasi seuraavana vuonna Puolassa ensimmäisen pitkän elokuvansa Veitsi vedessä. Se oli seksuaalisen kilpailun kuvaus, joka toi hänelle kansainvälistä mainetta.
Polański ei ollut Puolassa Veitsi vedessä -elokuvan ensi-illan aikana maaliskuussa 1962. Hänellä oli erityisoikeus matkustella ulkomailla, ja Pariisissa oleskellessaan hän päätti olla palaamatta Puolaan. Hän ei ollut kommunistisen puolueen tai median suosiossa, ja koska hän oli eronnut puolisostaan, häntä uhkasi armeijaan joutuminen. Polański teki lyhytelokuvia ja etsi tilaisuutta tehdä taas pitkän elokuvan. Kesällä 1963 Veitsi vedessä sai näkyvyyttä Yhdysvalloissa, ja siitä julkaistiin kuva Time-lehden kannessa. Elokuva sai myös parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-ehdokkuuden 1964. Polański kävi Lontoossa vuonna 1964 puolalaisen tuottajan Gene Gutowskin kutsusta. Matkan jälkeen hän kirjoitti Gérard Brachin kanssa käsikirjoituksen seuraavaan elokuvaansa Inho (1965), joka tehtiin englannin kielellä. Elokuvasta tuli suurmenestys, ja se sai Berliinin elokuvajuhlilla tuomariston erityispalkinnon.
Elokuvaura > Lontoon-vuodet

Polański asettui Lontooseen, ja hän on kuvaillut Englannin-vuosiaan elämänsä onnellisimmiksi. Hän pääsi kaupungin parrasvaloihin ja liikkui kuuluisuuksien seurassa. Polański kuvasi Englannissa seuraavaksi elokuvan Umpikuja (1965). Hän käytti siinä enemmän symboliikkaa kuin aiemmissa elokuvissaan. Elokuva oli edeltäjänsä tapaan kassamenestys, ja se sai Berliinin elokuvajuhlien pääpalkinnon Kultaisen karhun. Polański oli vaurastunut, ja hän osti loppukesällä 1965 kaksikerroksisen talon Lontoon hienostoalueelta Belgraviasta. Lehdistö seurasi julkisuudessa usein näyttäytynyttä Polańskia jatkuvasti, minkä ansiosta hänestä oli jo tulossa maailman tunnetuin elokuvaohjaaja.
Kaikki Polańskin elokuvat olivat olleet perusteemoiltaan samankaltaisia: niissä toistuivat pieni ja eristynyt tapahtumapaikka, valtakamppailut, sorto, kapinointi, alistuminen ja nöyrtyminen. Seuraavaksi Polański teki kuitenkin kauhuelokuvaparodian Vampyyrintappajat (1967). Hän solmi kolmen elokuvan sopimuksen yhdysvaltalaisen tuottajan Martin Ranshoffin omistaman Filmwaysin kanssa. Ranshoffin painostuksesta elokuvan naispääosaan otettiin nuori näyttelijätär Sharon Tate. Ranshoff myös leikkeli elokuvan yhdysvaltalaisversiota Polańskin suureksi tyrmistykseksi, eikä lyhennetty versio menestynyt siellä. Euroopassa esitettiin  Polańskin pitempää versiota, joka oli menestys etenkin Ranskassa ja Italiassa.
Elokuvaura > Yhdysvaltain-vuodet

Polański meni naimisiin Sharon Taten kanssa ja muutti 1968 Yhdysvaltoihin. Siellä hän ohjasi elokuvan Rosemaryn painajainen (1968). Charles Mansonin joukkio murhasi Taten vuonna 1969 tämän ollessa raskaana. Polańskin ensimmäinen murhatragedian jälkeinen ohjaus oli hyvin tummasävyinen Macbeth (1971). Macbethin jälkeen Polański ohjasi Italiassa kevyen eroottisen komedian Mikä? (1973). Los Angelesissa tapahtuva Chinatown (1974) uudisti rikoselokuvan perinteitä ja myyttejä. Chinatown oli suuri arvostelumenestys, se sai yksitoista Oscar-ehdokkuutta ja monia muita arvostettuja palkintoja, ja se teki pääosan esittäjästä Jack Nicholsonista tähden. Polański teki Yhdysvalloissa vielä yhden elokuvan, Vuokralainen (1976). Hän sai Ranskan kansalaisuuden juuri täyttäessään 43 vuotta. Polański joutui Yhdysvalloissa syytteeseen alaikäisen raiskauksesta ja pakeni tammikuun 1978 lopussa Pariisiin välttääkseen tuomion.
Elokuvaura > Uusi alku Euroopassa

Tess – viattomuuden tarina (1979) perustui Thomas Hardyn 550-sivuiseen romaaniin. Tessin tekoprosessi oli hyvin pitkä ja raskas, ja sitä oli vaikea saada Britanniassa ja Yhdysvalloissa levitykseen niin sen viktoriaanisen aiheen kuin Polańskin Yhdysvalloissa raiskausepäilystä saaman etsintäkuulutuksenkin vuoksi. Lopulta elokuva kuitenkin näytettiin Yhdysvalloissakin, ja se sai loistavat arvostelut ja kuusi Oscar-ehdokkuutta.
Elokuvaura > Taiteellinen hiipuminen

Polański oli Tessin myötä väsynyt elokuvanteon vaikeuksiin, eikä hänellä ensimmäistä kertaa uransa aikana ollut yhtään uutta elokuvaprojektia työn alla. Hän alkoikin kirjoittaa omaelämäkertaansa Roman, joka julkaistiin vuonna 1984. Hän vietti vuonna 1981 pitkän ajan Puolassa, missä hän ohjasi teatterissa ja matkusteli lapsuudenmaisemissaan Krakovassa ja maaseudulla.
Polański palasi elokuvan tekemiseen vihdoin marraskuussa 1984 ja alkoi kuvata Merirosvoja. Elokuva sai huonot arvostelut, ja moni piti sitä Polańskin huonoimpana elokuvana. Polańskin uralla 1980-luku ja myös 1990-luku eivät nousseet aiempien vuosikymmenten tasolle, jolloin hän oli tehnyt juhlittuja mestariteoksia. Polański teki elokuvia myös harvemmin kuin ennen, vain viisi elokuvaa kahdessa vuosikymmenessä.
Elokuvaura > Pianisti ja uusi nousu

Polański oli vuosien ajan kertonut, ettei koskaan tekisi elokuvaa lapsena ghetossa viettämästään ajasta, sillä muistot siitä olivat hänelle liian voimakkaita ja tuskallisia. Hän torjui siksi Steven Spielbergin tarjoaman ohjaajan paikan Oskar Schindleristä kertovassa elokuvassa, ja Spielberg ohjasi itse elokuvan Schindlerin lista (1993). Polański löysi kuitenkin holokaustista selvinneen pianistin Wladyslaw Szpilmanin vastajulkaistut muistelmat ja päätti tehdä aiheesta elokuvan, josta tulisi hänen päätyönsä. Szpilmanin tarina muistutti Polańskin omaa tarinaa juuri sopivasti, mutta ei kuitenkaan tapahtunut Krakovassa, mikä olisi ollut ohjaajalle liian läheistä. Szpilmanin tarinan kertovan elokuvansa Pianisti (2002) valmistuttua Polański piti sitä elämänsä parhaana elokuvana. Hänelle myönnettiin elokuvasta parhaan ohjauksen Oscar-palkinto.
Polański on saavuttanut arvostusta myös 2010-luvulla. Hänelle on esimerkiksi myönnetty ranskalainen César-palkinto ohjauksesta elokuvissa The Ghost Writer (2010), Venus in Fur (2013) sekä Upseeri ja vakooja (2020), joista jälkimmäinen kertoo Dreyfusin tapauksesta.
Elokuvaura > Elokuvakäsikirjoitukset

Polański on kirjoittanut useimpien ohjaamiensa elokuvien käsikirjoitukset joko yksin tai yhteistyössä. Vuoteen 1973 asti hän oli kirjoittamassa jokaisen elokuvansa käsikirjoitusta, ja senkin jälkeen monen, mukaan lukien kaikkien 2010-luvulla julkaistujen elokuviensa. Useimmin hän on tehnyt yhteistyötä Gérard Brachin kanssa. Polański on julkaissut joitain elokuvakäsikirjoituksiaan myös kirjana, kuten Three Film Scripts: Knife in the Water, Repulsion and Cul-de-Sac (1975).
Elokuvaura > Roolityöt

Polański on näytellyt itse ohjaamissaan pitkissä elokuvissa Inho (1965), Vampyyrintappajat (1967), Mikä? (1973), Chinatown (1974) ja Vuokralainen (1976). Sen jälkeen hän on esiintynyt vain muiden ohjaamissa elokuvissa, joista viimeisin on italialainen Caos calmo (2008). Vuosina 1954−1961 Polański näytteli muutamassa Andrzej Wajdan elokuvassa.
Yksityiselämä

Polański on ollut kolme kertaa naimisissa. Vuosina 1959−1961 hän oli naimisissa puolalaisen näyttelijän Barbara Lassin kanssa. Polański meni naimisiin yhdysvaltalaisen näyttelijän Sharon Taten kanssa vuonna 1968 ja muutti samalla Yhdysvaltoihin. Tate murhattiin seuraavana vuonna. Polański meni naimisiin ranskalaisen näyttelijän Emmanuelle Seignerin kanssa 1989, ja he ovat edelleen naimisissa. Seigner on näytellyt useassa Polańskin elokuvassa vuodesta 1988 alkaen. Heillä on kaksi lasta. Tytär Morgane Polanski (s. 1993) on näytellyt muun muassa kolmessa isänsä ohjaamassa elokuvassa.
Polanskilla on nykyisin sekä Puolan että Ranskan kansalaisuus. Hän asuu vakituisesti Pariisissa.
Yksityiselämä > Raiskaussyyte ja oikeudenkäynnin pakoilu

Maaliskuussa 1977 Polanski otti 13-vuotiaasta tytöstä yläosattomia kuvia Vogue Hommes -lehteen nauttien samalla samppanjaa tämän kanssa. Ohessa Polański antoi tytölle seksihuumeeksi luonnehdittua Quaalude-lääkevalmistetta ja käytti tätä seksuaalisesti hyväksi. Tytön äiti sai tietää tapahtuneesta ja Polański sai syytteen raiskauksesta. Hänet päästettiin vapaaksi takuita vastaan. Oikeudenkäynnissä Polański ilmoitti aluksi olevansa syytön, mutta myöhemmin hän ehdotti myöntävänsä syyllisyytensä vähiten raskauttavaan syytekohtaan, jos muista syytteistä luovuttaisiin. Tuomari hylkäsi ehdotuksen. Polański oli vankilassa 42 päivää, mutta hänet vapautettiin ennen lopullisen tuomion julistamista helmikuussa 1978. Pitkän tuomion pelossa Polański pakeni ennen tuomion julistamista Ranskaan.
Tapauksen jälkeen Polański on välttänyt matkustamasta maihin, jotka saattaisivat luovuttaa hänet Yhdysvaltoihin. Yhdysvallat antoi vuonna 1978 Polańskista pysyvän pidätysmääräyksen. Hänet pidätettiin syyskuussa 2009 Sveitsissä Zürichin lentoasemalla. Sveitsi ei kuitenkaan luovuttanut Polańskia Yhdysvaltoihin. Polański muutti vuonna 2014 Varsovaan ja puolalainen oikeusistuin päätti, että häntä ei luovuteta Yhdysvaltoihin. Tapaukseen liittyen Yhdysvaltain elokuva-akatemia erotti Polańskin jäsenyydestään toukokuussa 2018.
Kaikkiaan neljä naista on julkisesti syyttänyt Polańskia seksuaaliseen tekoon pakottamisesta. Syyskuussa 2017 entinen saksalainen näyttelijä ja malli kertoi Sveitsin poliisille Polańskin raiskanneen hänet alppimajassa 1970-luvulla hänen ollessaan 15-vuotias.