Mihail Fjodorovitš Orlov
Poliittinen toiminta ja elämän loppuvuodet

Mihail Orlov oli runoilija Aleksandr Puškinin ystävä, jäsen edistyksellisessä Arzamas-seurassa ja vakaumukseltaan vapaamielinen. Hän keskitti huomionsa maaorjien vapauttamiseen ja tasavaltalaisen hallituksen muodostamiseen. Vuodesta 1818 lähten hän oli Kišinjovin dekabristien johtaja, mutta hänen sijastaan joukkoa Pietarissa johtamaan valittiin ruhtinas Sergei Petrovitš Trubetskoi. Kapinayrityksen epäonnistuttua joulukuussa 1825 hänet pidätettiin ja vangittiin kuudeksi kuukaudeksi Pietari-Paavalin linnoitukseen, mutta vapautettiin veljensä Aleksei Orlovin avulla, joka oli keisariperheen suosikki. Hänet määrättiin asumaan perimässään kartanossa poliisivalvonnassa yli 300 kilometriä Moskovasta Miljatinon kylässä, Mosalskin alueella Kalugan kuvernementissä, jossa oli 1 300 maaorjaa.
Miljatinon vankeudessa jatkuvasti taloudellisissa vaikeuksissa ollut Mihail Orlov yritti olla antautumatta joutilaisuuteen. Hän käytti paljon aikaa uraauurtavan "Valtion luototuksesta" tutkielman kirjoittamiseen vuosina 1824-1832 ja yritti syventyä perimänsä lasitehtaan asioihin. Orlovin tehdas esitteli I Manufaktuurinäyttelyssä vuonna 1829 lasiesineitä, joissa oli "värillistä, kullattua lasia ja rikkaasti hiottua kristallia". Toimelias Orlov luovutti runoilija, ruhtinas Pjotr Vjazemskin välityksellä valtiovarainministeri Jegor Kankrinille kirjeen ja paketin maalattuja lasiesineitä. Kirjeessään hän pyysi ministeriöltä tilausta ja lupaa maalattua lasia valmistavan tehtaan rakentamiseen Moskovaan. "Valtion luototuksesta" -kirjan julkaiseminen sensuroituna vuonna 1833 ja tilausten puutteesta tappiota tuonut värilasitehdas eivät kuitenkaan parantaneet Orlovin taloudellista tilannetta.
Vuonna 1831 hän sai palata asumaan Moskovaan poliisin valvonnan alaisena poikansa koulutuksen vuoksi. Orlovin asema oli näinä vuosina edelleen yhtä vaikea: toisaalla viranomaiset katsoivat vinoon häneen vapaamielisyyttään ja alistivat hänet poliisin valvonnan alaiseksi; toisaalla vapaamieliset piirit vertasivat hänen suhteellisen etuoikeutettua asemaansa muitten dekabristien onnettomaan kohtaloon. Siitä huolimatta miehestä, joka hyväksyi Pariisin antautumisen vuonna 1814, tuli Moskovan seurapiirien arvostettu jäsen. Vapaa-ajatteleva yliopistonuoriso kunnioitti Orlovia yhtenä harvoista Moskovaan jäljelle jääneistä dekabristeista, joiden kanssa oli mahdollista seurustella.
Orlovin veljeksistä nuoremmalla ei ollut enää mahdollisuutta osallistua yhteiskunnalliseen toimintaan. Hän omisti elämänsä viimeiset vuodet maalauksen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin koulun toiminnan järjestämiseen Moskovassa. Hän sai kerran poistua Moskovasta vuonna 1841 käymään Tallinnassa ja Pietarissa. Hän kuoli kuumeeseen maaliskuussa 1842 ja hänet haudattiin Novodevitšin luostariin Moskovaan.
Välittömästi hänen kuolemansa jälkeen Moskovan poliisipäällikkö takavarikoi kaikki hänen asiapaperinsa: ne tarkistettiin, perhe- ja raha-asioita koskevat dokumentit annettiin takaisin ja loput tutki salaisen poliisin (Keisarin kanslian III osasto) päällikkö Aleksandr von Benckendorff, joka antoi vapauttavan lausunnon toukokussa 1842. Suurin osa palautettiin perheelle, paitsi virallinen kirjeenvaihto, joka tuhottiin.