stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sacagawea
Shoshonien kylässä

Nopeasti vaihtuvat sääolosuhteet vaikeuttivat matkaa. Keskikesän voimakkaat rankkasateet aiheuttivat kanjonien tukkeutumisen vesimassoista ja tekivät liikkumisesta vaivalloista. Retkikunta saavutti Montanan heinäkuussa. Ennen saman kuun puoliväliä Sacagawea sairastui äkillisesti eikä kyennyt syömään moneen päivään. Lewis yritti lievittää nuoren äidin kuumetta ja sekavaa olotilaa erilaisin hautein. Oopiumilla, salpietarilla ja paikallisen lähteen rikkipitoisella vedellä hän onnistui hoitamaan potilaan ennalleen. Sairauden uusiutumisesta myöhemmin ei ole löytynyt mainintoja.
Kesän aikana Sacagawean arvostus nousi hänen huolehtiessaan ruoanlaitosta ja retkikunnan jäsenten vaatteiden pesusta. Hän osasi lukea mokkasiinien jäljistä, mikä heimo oli lähellä, ja kiertää vaikeat kohdat maastossa. Elokuun alussa tutkimusmatkaajat löysivät shoshonien kylän, josta aikoivat ostaa itselleen ratsut selvitäkseen yli Kalliovuorten ennen talven tuloa. Shoshonien johtajana toimi Cameahwait-niminen nuori päällikkö.
Päällikköjen tiipiissä käyty neuvottelu vaati usean henkilön mukanaoloa. Sacagawea itse puhui shoshonia sekä hidatsaa, mutta ei juurikaan ranskaa tai englantia. Tyttö käänsi päälliköiden puheet hidatsankielelle, jota hänen miehensä ymmärsi. Charbonneau puolestaan käänsi puheen ranskaksi yhdelle retkikunnan jäsenelle, joka tulkitsi kuulemansa Lewisille ja Clarkille. Tämän monimutkaisen kääntämistoimituksen aikana Sacagawea tunnisti Cameahwaitin veljekseen, jonka oli luullut menettäneensä vuosia sitten.
Saatuaan nähdä sisarensa elossa Cameahwait oli valmis tekemään mitä tahansa matkailijoiden puolesta. Kun retkikunta oli jättämässä shoshonien kylän, Cameahwait yritti saada sisartaan jäämään heimon luokse. Sacagawea oli kuitenkin tehnyt päätöksensä eikä muuttanut sitä. Hän oli ollut pois liian kauan ja halusi todennäköisesti nähdä, miten suuri seikkailu retkikunnan mukana tulisi päättymään. Jos Sacagawea olisi jäänyt, hänen elämänsä olisi muotoutunut normaaliksi heimoelämäksi ja hänen poikansa olisi perinyt aikanaan päällikön arvon.
Länsirannikolla

Ostamillaan hevosilla retkikunta aloitti matkansa yli Kalliovuorten. Seuraavien kuukausien aikana Sacagawea osoitti lopullisesti taitonsa kommunikoida ja neuvotella eri heimojen kanssa. Kun intiaanit näkivät valkoisten miesten joukossa ratsastavan intiaaninaisen pieni lapsi selässään, niin sotaiset aikeet häipyivät taka-alalle. Naista ja lasta ei mielletty sotajoukkoihin. Lisäksi Sacagawean vaikuttavimpia piirteitä oli hänen tyynen rauhallinen ja vakuuttava käytöksensä. Pelkällä olemassaolollaan hän tuntui riisuvan potentiaalisetkin viholliset aseista. Clark ja Lewis hyödynsivät Sacagawean valtaa intiaaneihin vaihtamalla väsyneitä ratsuja uusiin ja nauttimalla hyviä aterioita paikallisten heimojen luona. Kun matkan edetessä ruokaa oli niukalti, Sacagawea valmisti keräämistään marjoista, pähkinöistä ja puunjuurista sekä kaikesta muusta syötäväksi kelpaavista aineksista ruokaa. Elämä hidatsojen orjana oli opettanut hänelle taidon selviytyä hengissä vaikeissa olosuhteissa.
Bitterrootvuoristossa retkikunta joutui eksyksiin syyskuun lopulla. Harhailtuaan päiväkausia nälkäisinä, märkinä ja viluisina he saivat apua nez percéiltä. Sacagawean shoshonikielestä ei täällä ollut apua, mutta hän onnistui elekielellä vakuuttamaan intiaanit retkikunnan rauhallisista aikeista. Lopuksi nez percet ottivat huostaan vieraidensa 38 hevosta ja lupasivat pitää niistä huolta yli talven. Itsetekemillään kanooteilla ja veneillä retkikunta laski Columbiajokea Tyynen valtameren rannoille. Talveksi he rakensivat Oregoniin tukikohdan. He tekivät vierailuja seudun alkuperäisväestön kyliin tavaten muun muassa flatheadit, chinookit, pend d'Oreillet ja yakimat.
Yli talven

Linnake sai nimekseen Fort Clatsop ja sijaitsi samannimisen heimon alueilla lähellä Oregonin rannikkoa. Matkailijat viettivät siellä talven ja tutustuivat paikallisiin intiaaneihin ja heidän kulttuuriinsa. Sacagawea näki ”suuren veden” ensi kertaa elämässään, samoin rantaan tulleen valaan. Nämä vaikuttivat häneen voimakkaasti. Retkikunnan lähtiessä paluumatkalle Sacagawean poika sairastui. Erilaisten luonnonlääkkeiden, kuten männynpihkan, mehiläisvahan, keitetyn sipulin ja karhuöljyn yhteisvaikutuksella lapsi toipui ennalleen. Tämän jälkeen Pompia pidettiin miehistön täysivaltaisena jäsenenä. Kapteeni Clark oli matkan edetessä ystävystynyt pojan äidin kanssa ja alkanut kutsua tätä ”Janeyksi”. Mustasukkaisen Charbonneaun kuultiin tämän jälkeen kurittaneen vaimoaan lyömällä. Myöhemmin Charbonneausta annettiinkin varsin negatiivisia kuvauksia, sillä hänet oli leimattu pelkuriksi, tunariksi ja vaimonhakkaajaksi.
Paluumatkan aikana kapteeni Lewis joutui ampumaan erään mustajalka-intiaanin, joka yritti varastaa retkikunnalta kiväärin. Tämä teko aiheutti myöhemmin pitkän vihamielisyyden mustajalkojen ja amerikkalaisten välillä. Matkan edetessä kohti loppuaan Clark kiintyi Sacagawean poikaan ja nimesi Yellowstonejoen varrella olevan jyhkeän kallion Pompy's Toweriksi, joka myöhemmin muutettiin Pompeys Pillariksi. Kalliolta oli mahtava näköala tasangolle, jolla biisonit, vapitit ja sudet samoilivat. Lähellä virtaavan puron Clark nimesi niin ikään Sacagawean pojan mukaan Baptiste's Creekiksi.
Matkan jälkeen

Elokuun 14. päivänä vuonna 1806 retkikunta saapui takaisin mandanien kyliin. Charbonneau palkittiin matkasta 500 dollarilla. 16 kuukautta kestäneen matkan aikana retkikunta oli taivaltanut noin 8 000 kilometriä ja kartoittanut kymmenien intiaaniheimojen alueet. Useat nykyisen Idahon, Montanan, Nebraskan, Oregonin ja Washingtonin heimot saivat kuulla ensimmäisen kerran Yhdysvalloista Lewisiltä ja Clarkilta. Presidentti Jefferson oli tyytyväinen tutkimusretken lopputulokseen, vaikka matkan kustannukset ylittivätkin suunnitellun budjetin. Menestyksekäs matka johti myös uusien retkikuntien syntymiseen. Luutnantti Zebulon Montgomery Pike johti 1800-luvun alkupuolella omaa tutkimusryhmäänsä etsien Mississipin alkulähteitä ja teki samalla vuosikymmenellä retkiä myös kohti etelää Coloradoon asti. Piken matkat päättyivät etelässä valtaa pitäneiden espanjalaisten pidätettyä hänet. Sacagawean esimerkkiä seurannut iowaintiaani Maria Dorion toimi matkaoppaana valkoisen retkikunnan mukana pohjoisten tasankojen ja vuorten yli yltäväneellä matkalla, joka saavutti vuonna 1812 päämääränään olleen Columbiajoen suun. Maria ei kuitenkaan onnistunut saavuttamaan samanlaista kuuluisuutta kuin hänen edeltäjänsä.
Sacagawea jäi asumaan mandankylään miehensä ja poikansa kanssa vuoteen 1809, jolloin he matkustivat jokilaivalla St. Louisiin. Charbonneau oli saanut tutkimusmatkaan osallistumisensa ansiosta lahjaksi 320 eekkeriä maata. Hänestä ei kuitenkaan ollut maanviljelijäksi. Myytyään maapalansa Clarkille hän palasi vaimonsa ja poikansa kanssa takaisin Missourin yläjuoksulle mandanien luo. Saatuaan työtä Missouri Fur Companylta Charbonneau siirtyi perheineen Etelä-Dakotaan, jossa Sacagawea synnytti vuonna 1812 tytön Fort Manuelissa. Tyttö sai nimekseen Lizette. Lapsen syntymän jälkeen Sacagawea sairastui vakavasti ja menehtyi saman vuoden joulukuussa isorokkoon, tulirokkoon tai tuberkuloosiin. On todettu melko varmaksi, että kapteeni Clark otti Charbonneaun perheen molemmat lapset hetkeksi aikaa huostaansa St. Louisiin, koska ei pitänyt Sacagawean miestä kelvollisena kasvattajana. Vuonna 1813 Clark luovutti Jean Baptisten ja Lisetten St. Louisin orpokotiin.
Sacagawea elokuvassa

Sacagaweasta on tehty myös Hollywood-elokuva Tie kohti länttä (Far Horizons, 1955). Naispääosaa näytteli Donna Reed, ja miespääosassa nähtiin Kapteeni Clarkin osassa Charlton Heston.
Aiheesta muualla

Sacajawea[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Searching for Sacagawea (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  SNAC 2  IdRef 
Tutkimusretken johtajat Meriwether Lewis ja William Clark.
Shoshonien kylä. W. H. Jacksonin valokuva Wyomingista vuodelta 1870.
Columbiajoella retkikunta kohtasi chinook-intiaaneja. Charles Marion Russellin maalaus vuodelta 1905.
Uudelleen kunnostettu Fort Clatsop.
Pompin kunniaksi nimetty Pompeys Pillar Montanassa.
Tohtori ja intiaanitutkija Charles Eastman.
Salaisuuksia

| Salaisuuksia> Secrets |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Frank Borzage
Käsikirjoittaja:  Frances Marion
Perustuu:  Rudolf Besierin ja May Edgintonin näytelmään
Tuottaja:  Norma Talmadge Joseph Schenck
Kuvaaja:  Tony Gaudio
Pukusuunnittelija:  Clare West
Pääosat:  Norma Talmadge Eugene O’Brien
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Joseph M. Schenck Productions
Levittäjä:  First National
Ensi-ilta:   24. maaliskuuta 1924  5. lokakuuta 1924
Kesto:  108 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä (välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Salaisuuksia (engl. Secrets) on vuonna 1924 ensi-iltansa saanut Frank Borzagen ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Eugene O’Brien. Salaisuuksia on Talmadgen yksi tunnetuimmista elokuvista. Talmadge oli myös elokuvan tuottajana aviomiehensä Joseph Schenckin kanssa.
Salaisuuksia perustuu kaukaisesti Jules Massenet’n nelinäytöksiseen oopperaan Don César de Bazan (1872), jonka pohjalta Rudolf Besier ja May Eddington sovittivat kolminäytöksisen näytelmän Secrets (1922), johon elokuva lähemmin perustuu. Secrets-näytelmä sai ensi-iltansa Broadwayn Fulton-teatterissa 25. joulukuuta 1922. Näytelmää esitettiin 168 kertaa, ja sen viimeinen esitys esitettiin toukokuussa 1923. Näytelmän pohjalta Frances Marion sovitti elokuvan käsikirjoituksen. Joseph M. Schenck Productions oli elokuvan tuotantoyhtiönä.
Juoni

Vuonna 1923 75-vuotiaan Mary Carltonin aviomies John on vakavasti sairas. Mary nukahtaa lukiessaan päiväkirjaansa, johon kirjoitetut muistot heräävät ja vievät Maryn vuoden 1865 Englantiin, missä hän rakastui Johniin. Vuonna 1865 hänen täytyy salata rakkautensa tiukalta äidiltään, joka ei hyväksyisi Johnia tämän alhaisen yhteiskuntaluokan takia. Mary tulee hyvin rikkaasta Marlowen suvusta, kun taas John työväenluokasta. Kun Maryn vanhemmat saavat tietää hänen ja Johnin suhteesta, he raivostuvat ja kieltävät Marya tapaamasta Johnia enää koskaan. Kuitenkin Mary sanoo vanhemmilleen rakastavansa vain ja ainoastaan Johnia, eikä siis menisi koskaan naimisiin kenenkään muun kanssa. Hänen isänsä William lukitsee hänet huoneeseensa, kunnes hän lopettaisi kapinoinnin. Mary saa kirjeen Johnilta, joka kertoo saaneensa potkut heidän rakkaussuhteensa takia. Myöhemmin samana iltana John tulee salaa Maryn huoneeseen parvekkeen kautta ja kertoo, että hän aikoo lähteä Amerikkaan. Mary päättää lähteä hänen mukaansa.
Ennen kuin he lähtevät, William astuu sisään ja kertoo Marylle aikovansa lähettää hänet Skotlantiin asumaan isoäitinsä kanssa. Kun William lähtee huoneesta, Mary kirjoittaa jäähyväiskirjeen ja lähtee Johnin matkaan. Vuoteen 1870 mennessä he asuvat ränsistyneessä talossa. John on töissä kaiken päivää, ja Mary synnyttää heille poikalapsen. Eräänä päivänä rikollisryhmä	 uhkaa tappaa Johnin, joka haluaa antautua, jotta he eivät tappaisi Marya ja lasta. Kuitenkin Mary vaatii häntä tappelemaan. John tekee niin kuin vaimo haluaa ja lopulta päihittää rikollisryhmän.
Vuodet vierivät. Vuonna 1888 Mary juhlii 39. syntymäpäiväänsä ja on jälleen yhteyksissä perheensä kanssa. Hän saa tietää Johnilla olevan Estelle-niminen rakastajatar. Hän tuntee itsensä nöyryytetyksi, ja Estelle kaiken lisäksi vielä pahentaa asioita. Mary on valmis suostumaan avioeroon, mutta John ei halua jättää häntä. John myöntää rakkaussuhteensa Estellen kanssa ja sanoo, että se on jo ohi eikä se merkinnyt mitään. He palaavat yhteen, vaikka John kertoo menettäneensä kaikki rahansa. Sitten Mary herää nykyajassa. Hänelle kerrotaan, että hänen aviomiehensä on parantunut sairaudestaan.
Julkaisu ja vastaanotto

Salaisuuksia sai ensi-iltansa Yhdysvaltain New Yorkissa 24. maaliskuuta 1924. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 5. lokakuuta 1924. First National Pictures vastasi elokuvan teatterilevityksestä Yhdysvalloissa. Salaisuuksia oli suuri arvostelu- ja yleisömenestys, joka tuotti 1,5 miljoonan dollarin lipputulot Yhdysvalloissa. Elokuva oli vuoden 1924 suurimpia yleisömenestyksiä. Norma Talmadgen roolisuoritus sai elokuvakriitikoilta ylistävät arvostelut. Elokuvan kopiota säilytetään muun muassa Yhdysvaltain kongressin kirjaston ja Museum of Modern Artin elokuva-arkistoissa. Elokuvaa ei ole toistaiseksi julkaistu DVD:nä.
Salaisuuksia uudelleenfilmatisoitiin äänielokuvan aikana vuonna 1933. Vuoden 1933 version, Secretsin, pääosassa on Mary Pickford viimeisessä elokuvassaan, ja sen ohjasi myös Frank Borzage. Vuoden 1933 versio on vuoden 1924 elokuvasta poiketen lännenelokuva eikä draamaelokuva.
Aiheesta muualla

Salaisuuksia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Salaisuuksia Elonet.
Salaisuuksia AllMoviessa. (englanniksi)
Salaisuuksia Silent Eran sivuilla (englanniksi)
Salaisuuksia TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Johan Sainio

| Johan Sainio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Johan Emil Sainio
Syntynyt: 19. marraskuuta 1889 Pornainen
Kuollut: 25. joulukuuta 1939 (50 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärivänrikki
Johan Emil Sainio (19. marraskuuta 1889 Pornainen – 25. joulukuuta 1939) oli suomalainen kirjailija (J. E. Sainio) sekä jääkärivänrikki ja Viron armeijan luutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Ismael Sainio ja Ida Mattila. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1937 Adi Sveinsin kanssa.
Nuoruusvuodet

Sainio kävi vuonna 1906 Helsingissä Lithénin kauppakoulun kuusikuukautisen kurssin ja Evon kaksivuotisen metsäkoulun vuosina 1909–1911 sekä Ruotsissa Härnösandin metsäteknillisen opiston vuonna 1915. Hän työskenteli vuosina 1911–1912 metsätöiden johtajana A. Ahlström oy:n Päijänteen piirissä sekä vuosina 1913–1914 Mikkelin läänin maanviljelysseuran metsänhoidonneuvojana.
Jääkärikausi

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 25. tammikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella. Hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 22. elokuuta 1916 ja komennettiin Suomeen, jonne saapui syyskuussa 1916. Hän toimi aluksi värvärinä, mutta joutui venäläisten käytyä jääkärietappien kimppuun pakoilemaan muista eristettynä Venäjän vallankumouksen puhkeamiseen saakka. Perusti ja harjoitti syksyllä 1917 suojeluskuntia mm. Savonlinnassa, Suonenjoella, Pornaisissa ja Pieksämäellä.
Suomen sisällissota

Sisällissodan syttyessä hän osallistui Venäjänsaaren retkelle 4. komppanian päällikkönä ja otti osaa Kämärän taisteluun. Venäjänsaaren retken jälkeen hän toimi Huutokoskelle koottujen suojeluskuntajoukkojen päällikkönä ja otti osaa Varkauden valloitukseen. Hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 päälliköksi 1. Karjalan rykmentin 1. pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Muolaassa, Valkjärvellä ja Raasulissa, missä hän haavoittui 25. maaliskuuta 1918. Hän erosi armeijasta 21. syyskuuta 1918 haavoittumisensa takia.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Sainio toimi Haukivuoren suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. lokakuuta 1918 – 1. tammikuuta 1919 välisen ajan ja matkusti sen jälkeen Viroon, missä hän liittyi Pohjan Poikain rykmenttiin.
Virossa hän toimi aluksi Pohjan Poikain rykmentin II pataljoonan lähettiupseerina ja 11. helmikuuta 1919 alkaen rykmentin 6. komppanian päällikkönä, jonka tehtävän hän vastaan otti jääkäriluutnantti Eero Manniselta. Myöhemmin Sainio toimi myös hetken I pataljoonan 3. komppanian päällikkönä.
Sainio osallistui taisteluihin Viron vapaussodassa Valkissa ja Marienburgissa. Suomeen hän palasi maaliskuun alussa vuonna 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön. Hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi aluksi Pornaisiin 1. lokakuuta 1919 alkaen, josta hänet siirrettiin paikallispäälliköksi Kotkaan 1. tammikuuta 1920 ja edelleen Nurmekseen 1. maaliskuuta 1921 alkaen. Joensuun suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi hänet siirrettiin 15. marraskuuta 1921.
Sainio otti osaa vuosina 1921–1922 käytyyn Itä-Karjalan sotaan (Vienan metsäsissikapina) ja osallistui muun muassa Tuulivaaran, Vuokkiniemen ja Tiiron taisteluihin. Joensuun suojeluskuntapiiristä hän siirtyi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiiriin, missä hän toimi 1. sotilasohjaajana 1. maaliskuuta 1924 alkaen. Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiiristä hänet siirrettiin 4. tammikuuta 1926 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Kajaanin sissipataljoonaan ja edelleen 15. tammikuuta 1931 Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiiriin, missä hänet sijoitettiin 8. alueen päällikön viransijaiseksi.
Myöhemmin hän toimi tilapäistöissä maa- ja metsätaloudessa ja kirjoitteli tarinoita.
Talvisota

Talvisodan sytyttyä koulutuskeskuksessa Joensuussa työskennellyt Sainio pyysi päästä rintamalle. Hänet määrättiin joukkueenjohtajaksi Suvannon lohkolle Kannakselle, missä hän kaatui ensimmäisen taistelupäivänsä iltana. Sainio on haudattu Pornaisten sankarihautaan, samoin kuin hänen myös talvisodassa maaliskuussa 1940 kaatunut nuorempi veljensä Martti Sainio (s. 1906).
Julkaisut

Jääkäri-elämästä : muistoja ja tunnelmia, Otava 1918
Pohjan pojat Virossa : kuvauksia suomalaisten osanotosta Viron vapaustaisteluun, Otava 1919, uusi näköispainos Jon Hällström & Salakirjat, Helsinki 2012 (Viroksi: Põhja pojad eestis, 2003)
Sinun tähtesi : jääkärin romaani, Ahjo, Helsinki 1920
Rajua rakkautta eli rohkeita naisia, Tekijä, Kiihtelysvaara 1933
Kirjoitellut joukon kertomuksia, novelleja ja runoja useisiin isänmaallisiin julkaisuihin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 31. maaliskuuta 1918  Viron armeijan luutnantti 10. helmikuuta 1919 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaudenristi II/3. lk.  Viron Vapaussodan muistomitali  Latvian vapaussodan muistomitali |
Antti Salamaa

| Antti Salamaa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. toukokuuta 1899 Uukuniemi
Kuollut: 17. lokakuuta 1935 Helsinki
Ammatti:  poliisi, poliitikko
Antti Salamaa, aikaisemmin Salomaa ja sitä ennen Mielonen (30. toukokuuta 1899 Uukuniemi – 17. lokakuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen merimies ja entinen poliisi joka tuli tunnetuksi vuonna 1929 toimiessaan Lalli-liiton sihteerinä.
Elämä

Salamaa kävi kansakoulun ja kansanopiston. Hän lähti Australiaan menetettyään varansa Suomessa ja palasi sieltä Suomeen merimiehenä vuonna 1925. Hän oli sitten poliisina Kotkassa, Pyhtäällä ja Kirkkonummella sekä Vallisaarella ammusvarikon vartijana ennen kuin oli mukana perustamassa Lalli-liittoa helmikuussa 1929. Liiton sihteerinä toiminut Salomaa erosi liitosta jo heinäkuussa 1929. Lalli-liitto kaavaili näihin aikoihin elokuussa 1929 tapahtuvaksi aiottua 12 000 miehen marssia Helsinkiin, jonka yhteydessä oli tarkoitus hajottaa eduskunta, tehdä vallankaappaus ja asettaa maalle diktaattori. Esikuvana pidettiin Mussolinin mustapaitojen marssia Roomaan 1922.
Salamaa julkaisi syksyllä 1929 kirjasen Valtiovalta suomalaisille jonka kustansi Lalli-liitossa mukana ollut Lennartti Pohjanheimo. Kirjasen mukaan kaikki Suomen ongelmat johtuivat maan ruotsinkielisistä ja ne ratkeaisivat tekemällä maasta yksikielinen.
Joulukuussa 1929 Salamaa ja Lalli-liiton perustajiin kuulunut Kaarlo Kalervo levittivät Helsingissä väärennettyjä "punaisen kapinajohdon" lentolehtisiä samaan aikaan kun Vihtori Kosola ja muut vastikään Lapualla perustetun Lapuan liikkeen johtajat olivat tulossa kaupunkiin. Lentolehtisten tarkoituksena oli aikaansaada mellakoita ja väkivaltaisuuksia joita uusi liike voisi käyttää hyväksi vahvistaakseen asemaansa. Etsivä keskuspoliisi pidätti 4. joulukuuta Salamaan ja muutamia muita henkilöitä kuulusteluja varten.
Salamaa oli myöhemmin mukana Yrjö Ruudun ja Juhani Konkan vuonna 1932 perustaman Suomen Kansallissosialistisen Liiton toiminnassa. Oikeusministeriö määräsi Salamaan vuonna 1934 salanimellä Aatami Salama julkaiseman kirjan Tilintarkastelua ruotsalaisuuden ja suomalaisuuden välillä takavarikoitavaksi koska kirjan katsottiin halventavan hallitusta ja laillista yhteiskuntajärjestystä sekä vaarantavan Suomen suhteita ulkovaltoihin ja aiheuttavan levottomuutta yleisön keskuudessa. Salamaata vastaan nostettiin myös syyte kirjan johdosta.
Teoksia

Nimellä A. Salamaa:
Valtiovalta suomalaisille ; kirjoittanut A. Salamaa. Suomen Valta, Helsinki 1929
Tilintarkastelua ruotsalaisuuden ja suomalaisuuden välillä ; kirjoittanut ja julkaissut A. Salamaa. Tekijä, Helsinki 1934
Toimituksia

Helsingin opas - Helsingfors vägledare - Guide of Helsinki - Guide de Helsinki - Führer durch Helsinki ; toim. A. Salamaa. A. Salamaa, Helsinki 1934
Aarno Salmela

Aarno Alfred Salmela (12. marraskuuta 1916 Kangasala – 29. huhtikuuta 1991) oli suomalainen alttoviulisti ja kapellimestari. Hän oli Sibelius-Akatemian alttoviulunsoiton lehtori ja tunnettu kamarimuusikko.
Salmela opiskeli nuoruudessaan viulunsoittoa Tampereen Musiikkiopistossa, ja jo teini-iässä hän hankki kokemusta myös ravintolamuusikkona. Vuosina 1938–1945 hän oli Arno Granrothin oppilaana. Uransa aikana hän soitti muun muassa Helsingin teatteriorkesterissa, Radio-orkesterissa, Helsinki-kvartetissa ja Sibelius-kvartetissa sekä Tampereen kamarimusiikkiseuran kokoonpanoissa ja tamperelaisissa operettiesityksissä. Sibelius-Akatemian alttoviulunsoiton lehtorin viran hän sai vuonna 1961 oltuaan sitä ennen jo vuosia laitoksessa tuntiopettajana.
Salmela oli Kangasalan Musiikinystävien orkesterin pitkäaikainen kapellimestari, vuodesta 1948 vuoteen 1968. Orkesteri oli niin sanottu salonkiorkesteri, jonka kokoonpanoon kuului tavallisimmin 15–20 henkeä. Salmela kykeni orkesterin johtajana järjestämään konsertteihin tarvittaessa apuvoimia Tampereen kaupunginorkesterista, mikä johti toisinaan nimekkäidenkin solistien vierailuun pienellä paikkakunnalla. Orkesterin jatkuvuutta Salmela pyrki varmistamaan muun muassa pitämällä omia viuluoppilaita, jotka saivat harjoitella orkesterissa kokeneiden soittajien rinnalla. Lisäksi Salmela toimi Kangasalan Mieslaulajien taiteellisena johtajana vuosina 1950–1952.
Salmela oli opettajana myös Klemetti-Opistossa alttoviulun soitossa ja orkesterikursseilla vuosina 1962–1963 ja 1966–1967. Salmelalle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1964.
Sairausvakuutus

Sairausvakuutus on sosiaalivakuutus, joka korvaa yksityisen kansalaisen sairauden hoidosta aiheutuvia kuluja, kuten lääkärinpalkkioita, tutkimus- ja hoitokustannuksia sekä lääkemenoja. Sairauden lisäksi sairausvakuutuksesta korvataan usein myös raskauden ja synnytyksen aiheuttamia kustannuksia.
Useimmissa maailman maissa sairausvakuutusjärjestelmä on lakisääteinen lähde? ja valtion kansalaisilleen verotuloja vastaan tarjoama, mutta voi perustua myös yksityisten vakuutusyhtiöiden ja vapaaehtoisten vakuutusten käyttöön kuten Yhdysvalloissa.