stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sonderkommando (tuhoamisleiri)
Aiheesta muualla

Leon Urisin kirjassa Exodus ja siihen pohjautuvassa Otto Premingerin elokuvassa Exodus yksi avainhenkilöistä on juuri Sonderkommandona ollut nuori poika Dov Landau.
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet
Vesa Oittinen

Vesa Oittinen (s. 25. lokakuuta 1951 Turku) on suomalainen aate- ja oppihistorioitsija. Oittinen työskentelee akatemiatutkijana Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutissa erityisalanaan Itä-Euroopan ja Venäjän aate- ja oppihistoria. Hän on filosofian historian dosentti Tampereen yliopistossa. Vesa Oittinen väitteli Saksassa ranskalaisten strukturalistien ja jälkistrukturalistien Spinoza-tulkinnoista vuonna 1994. Hän on Karl Marx -seuran puheenjohtaja.
Oittinen on suomentanut useita filosofisia teoksia, muun muassa Baruch Spinozan Etiikan, Immanuel Kantin Prolegomenan ja Friedrich Engelsin Kristinuskon alkuperän sekä varustanut nämä kattavilla johdannoilla ja selityksillä. Suomennoksistaan Oittinen on saanut Mikael Agricola -palkinnon vuonna 1988.
Oittinen on useasti arvostellut englannin kielen valta-asemaa suomalaisessa tiedeyhteisössä esimerkiksi virantäytöissä.
Teoksia

Aku Ankka ja Nietzsche, eli Hyödyllinen huvitus luomisen töistä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1968.
Marxilainen uskontokritiikki: Tieteellisen ateismin lähtökohtia.  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1979.  ISBN 951-615-242-2
Heiskanen, Jukka & Oittinen, Vesa: Ideologia, subjekti, humanismi: Marxilainen ajattelu ja porvarillinen ihmiskuva.  Helsinki:  Demokraattinen sivistysliitto, 1987.  ISBN 951-96053-0-4
Spinozistische Dialektik: die Spinoza-Lekture des französischen Strukturalismus und Poststrukturalismus. Frankfurt am Main: Lang, 1994.
Teoksia > Toimituksia

Marx ja Venäjä.  (Aleksanteri papers 1:2006)  Helsinki:  Aleksanteri-instituutti, 2006.  ISBN 952-10-2870-X
Venäjä ja Eurooppa: Venäjän idea 1800-luvulla.  (Suomentajat: Anita Mitroshin ym)  Tampere:  Vastapaino: Aleksanteri-instituutti, 2007.  ISBN 978-951-768-199-5
Koivisto, Juha & Oittinen, Vesa (toim.): Mega-Marx: Johdatus uuteen Marxiin.  Tampere:  Vastapaino, 2010.  ISBN 978-951-768-316-6
Teoksia > Suomennoksia

Engels, Friedrich: Kristinuskon alkuperä.  ((Bruno Bauer und das Urchristentum, 1882; Das Buch der Offenbarung, 1883; Zur Geschichte des Urchristentums, 1894.) Suomentanut Vesa Oittinen. Työväenliikkeen tietokirjoja)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1979.  ISBN 951-615-221-X
Byhovski, Bernard: Ludwig Feuerbach.  ((Ludwig Feuerbach.) Suomentanut Vesa Oittinen)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1980.  ISBN 951-615-276-7
Feuerbach, Ludwig: Uskonnon olemuksesta.  ((Das Wesen der Religion, 1845.) Suomentanut, esipuheella ja selityksillä varustanut Vesa Oittinen. Delfiinikirjat)  Helsingissä:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-05657-3
Ovsjannikov, Mihail: Hegel. Määritä julkaisija!
Novalis: Fragmentteja.  (Valikoinut ja suomentanut Vesa Oittinen. Delfiinikirjat)  Helsingissä:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07799-6
Winckelmann, Johann Joachim: Jalosta yksinkertaisuudesta: Kirjoituksia antiikin taiteesta ja arkkitehtuurista.  (Suomentanut sekä esipuheella ja selityksillä varustanut Vesa Oittinen. Julkaisija: Kuvataideakatemia)  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1992.  ISBN 951-37-0863-2
Kant, Immanuel: Prolegomena, eli, Johdatus mihin tahansa metafysiikkaan, joka vastaisuudessa voi käydä tieteestä.  ((Prolegomena zu einer jeden künftigen Metaphysik, 1783.) Suomentanut ja selitykset laatinut Vesa Oittinen. 2. painos 2005)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-659-9
Wright, Georg Henrik von: Hyvän muunnelmat.  ((The varieties of goodness, 1963.) Suomentanut Vesa Oittinen)  Helsingissä:  Otava, 2001.  951-1-16436-8
Aiheesta muualla

Oittinen Marxista ja Bakuninista Karl Marx -seuran sivuilla (2001) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vesa Oittinen: Bernstein ja Kantin varjo työväenliikkeen yllä Karl Marx -seuran sivuilla (1999) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vesa Oittinen Nikolai Buharinin vankilavihkoista Karl Marx -seuran sivuilla (1996) (Arkistoitu – Internet Archive)
Vesa Oittisen kirjoituksia ja käännöksiä niin & näin -lehdessä.
Jylhämö, Kimmo: Prolegomenan suomennoksen taustasta: suomentajan haastattelu. niin & näin 1/1998, 22–23.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Sormustinmaneetit

| Sormustinmaneetit |
| --- | --- |
 Myssymaneetti (Beroe cucumis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Kampamaneetit Ctenophora
Luokka::  Myssymaneetit Nuda
Lahko::  Beroida
Heimo::  Sormustinmaneetit Beroidae  Eschscholtz, 1825
Suvut
 Beroe  Neis 
Katso myös
   Sormustinmaneetit Wikispeciesissä   Sormustinmaneetit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sormustinmaneetit (Beroidae) on kampamaneetteihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan meristä ja se on ainoa heimo myssymaneettien (Nuda) luokassa.
Taksonomia ja anatomia

Sormustinmaneetteihin kuuluu kaksi sukua, jotka ovat Beroe (26 lajia, mutta lajeja voi olla enemmänkin) ja Neis (1 laji). Sormustinmaneettien ruumiinmuoto on kartiomainen, lieriömäinen tai säkkiä muistuttava. Heimon lajeilla ei ole lonkeroita, vaan ne pyydystävät ravintonsa, eläinplanktonin, suurella suullaan.
Sorrettuja ja solvattuja

| Sorrettuja ja solvattuja> Unižennyje i oskorbljonnyje |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Fjodor Dostojevski
Julkaistu:  1861
Suomennos
Suomentaja:  Ida Pekari (1961)  Pekka Alarik Pesonen (1993)
Kustantaja:  Otava (1961) Karisto (1993)
Julkaistu:  1961
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sorrettuja ja solvattuja, toiselta suomenkieliseltä nimeltään Alistetut ja loukatut (ven. Униженные и оскорблённые, Unižennyje i oskorbljonnyje) on Fjodor Dostojevskin romaani, joka ilmestyi vuonna 1861. Teos sai surkean vastaanoton ilmestyessään.
Sorrettuja ja solvattuja on tarina Ivan Petrovitšin vajoamisesta suosiosta köyhyyteen ja perustuu kirjailijan omiin kokemuksiin. Teos jatkaa samaa synkeän-värikästä realismia, jota Dostojevskin muutkin kirjat edustavat.
Suomennokset

Sorrettuja ja solvattuja.  (Suomentanut Ida Pekari (Suomennos ilmestynyt 1961))  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-05296-9
Alistetut ja loukatut.  (Suomentanut Pekka Alarik Pesonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 1993.  ISBN 951-23-3252-3
Someri

Somerin majakka 2007
| --- | --- |
Muut nimet:  Соммерс, Sommers
Sijainti:  60°12.40′N, 27°38.60′E Leningradin alue Venäjä
Korkein kohta:  16  m
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Someri (ven. Соммерс, Sommers, ruots. Sommarö) on yksi Suomenlahden ulkosaarista Leningradin alueen länsiosassa Venäjällä. Se sijaitsee Virolahden edustalla, noin 25 kilometriä Suomen mantereesta ja yhdeksän kilometriä Suomen merirajasta. Saaren korkein kohta on 16 metriä merenpinnasta.
Historia > 1721–1914

Someri siirtyi Ruotsilta Venäjälle Uudenkaupungin rauhassa 1721. Pyötsaaren omistusoikeus Someriin katsottiin kiistattomaksi vielä 1770-luvulla, mutta sitä ei liene valvottu 1721 rauhan jälkeen. Vuonna 1812 se yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan osana Vanhaa Suomea. Venäläiset olivat rakentaneet saarelle vuonna 1808 kivestä ja tiilestä valkoiseksi kalkitun majakan, jonka valolaitteet uusittiin 1866.
Historia > Maailmansota ja sisällissota

Ensimmäisen maailmansodan aikana venäläiset aloittivat Somerin linnoittamisen 1916. Linnoitustyöt keskeytyivät syksyllä 1917, jolloin perustukset saarelle aiotuille tykkipatterille olivat valmiit.selvennä Saarella oli kuitenkin isot varastot sota- ja elintarvikkeita. Suomen sisällissodassa Lavansaaren suojeluskunta sai tiedon, että saarella oli vain muutama vartiosotilas varastoja vartioimassa. Maaliskuussa 1918 Someria kohti lähti 30 hevosta ajomiehineen ja noin 20 suojeluskuntalaisen osasto. Saalis oli mittava. Kaikkiaan noin 150 kivääriä, osa venäläisiä ja osa brittiläisiä, runsaasti patruunoja, 65–70 rekikuormaa elintarvikkeita ja lennätinasema. Venäläiset vartiomiehet antautuivat osastolle vastarinnatta.
Vuonna 1920 solmitun Tarton rauhansopimuksen mukaisesti Suomen tuli demilitarisoida saari.
Historia > Talvisota ja jatkosota

Talvisodan alettua 1939 saari tyhjennettiin ja majakka räjäytettiin. Vehkalahden kuntaan kuuluneet Somerin ja Narvin saaret sekä muutama pieni luoto olivat sodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella.
Jatkosodan alettua sukellusvene Saukko hyökkäsi heinäkuun alussa 1941 Somerin saaren päälaituria ja siihen kiinnittynyttä kahta neuvostolaista vartiovenettä vastaan torpedolla. Se osui laituriin, mutta vartioveneet jäivät koskemattomiksi ja hyökkäsivät Saukkoa vastaan kahdesti syvyyspommeilla, joista alus selvisi vain pohjasukelluksen ansiosta. Suomalaisjoukot valtasivat Somerin joulukuussa 1941.
Heinäkuussa 1942 käytiin kiivas Somerin taistelu, kun Neuvostoliiton puna-armeija pyrki valtaamaan saaren takaisin. Suomalaiset voittivat taistelun, mutta 17 kaatui ja 45 haavoittui. Puna-armeija puolestaan menetti saarella 128 miestä ja aluksissa arviolta kolmattasataa. Suomalaiset upottivat taistelun yhteydessä 17 neuvostoalusta.
Jatkosodan päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen mukaan suomalaisten oli vetäydyttävä saarelta syyskuussa 1944.
Sodan jälkeen Somerille rakennettiin uusi, 37 metriä korkea ristikkotornimajakka.
Somerin tukikohdan päällikkö kapteeni Veikko Rauhaniemi vastaanottaa päivystävän upseerin ilmoituksen 21.2.1942. Kuva: SA-kuva.
Kapteeni Veikko Rauhaniemi suorittamassa tehtävien jakoa Somerin tukikohdassa 21.2.1942. Kuva: SA-kuva.
Sorotšinsk

Sorotšinsk (ven. Соро́чинск) on kaupunki Orenburgin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan sivujoen Samaran rannalla 170 kilometriä Orenburgista luoteeseen. Kaupunki on Sorotšinskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Samaran ja Orenburgin välinen rautatie (Sorotšinskajan asema). Asukkaita on 29 200 henkeä (vuonna 2008).
Vuonna 1736 perustettiin Sorotšinskajan linnoitus. Myöhemmin paikalla oli Samaran läänin Buzulukin kihlakuntaan kuulunut Sorotšinskojen kylä, joka oli huomattava viljakaupan keskus. Sorotšinskin kaupunki on perustettu vuonna 1945. Nykyään siellä on lähinnä elintarviketeollisuutta. Lähiseudulla tuotetaan öljyä.
Aiheesta muualla

Sorotšinskin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Orenburg

Abdulino |
Buguruslan |
Buzuluk |
Gai |
Jasnyi |
Kuvandyk |
Mednogorsk |
Novotroitsk |
Orsk |
Sol-Iletsk |
Sorotšinsk
Orenburgin alue kartalla
Soloi (Kilikia)

| Soloi> Σόλοι |
| --- | --- |
 Soloin raunioita.
Sijainti
 Soloi
Koordinaatit:  36°44′35″N, 34°32′22″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Mezitli, Mersin
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 700/600-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki Bysantti
Alue:  Kilikia
Aiheesta muualla
  Soloi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soloi (m.kreik. Σόλοι, lat. Soli), myöhemmin Pompeiupolis (m.kreik. Πομπηϊούπολις, Pompēiūpolis tai Pompēioupolis; lat. Pompeiopolis), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kilikiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Mezitlin paikalla.
Maantiede

Soloi sijaitsi Kilikiassa Vähän-Aasian etelärannikolla olevalla rannikkotasangolla Välimeren rannalla. Se oli rakennettu Lamos- (nyk. Limonlu) ja Pyramos (nyk. Ceyhan) -jokien välille. Kaupungin lähellä virtasi Liparis (nyk. Mezitli) -joki, joka sai nimensä öljyisestä vedestään. Soloin arkeologinen alue sijaitsee Mezitlin kunnassa noin 11 kilometriä länteen nykyisestä Mersinin kaupungista.
Soloin kaupunkikeskuksen pinta-ala oli noin 35 hehtaaria. Kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Plinius vanhempi mainitsee kaupungin lähellä olleet bitumipitoiset lähteet.
Kilikian Soloita ei tule sekoittaa Soloin kaupunkiin Kyproksella.
Historia

Soloi oli kreikkalainen siirtokunta, jonka perustivat perinteen mukaan Argoksesta ja Lindoksesta tulleet asuttajat. Näin sen asukkaat olivat doorilaista alkuperää. Perustaminen ajoitetaan arkaaisen kauden alkuun 700- tai 600-luvulle eaa., mutta tätä ei ole voitu vahvistaa arkeologisesti. Kaupungin on myös ehdotettu olleen tätäkin vanhempi foinikialainen siirtokunta, jonka kreikkalaiset asuttivat. Diogenes Laertioksen mukaan Soloin olisi kuitenkin perustanut Solon, joka antoi kaupungille oman nimensä, ja se olisi ollut Ateenan siirtokunta. Tämä ei todennäköisesti pidä paikkaansa.
Ensimmäisenä Soloin mainitsee historiassa Ksenofon. Soloi löi omaa hopearahaa noin vuosina 480–333 eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Kaupunki vaikuttaa olleen vauras ja kukoistava, sillä Aleksanteri Suuri vaati siltä vuonna 333 eaa. 200 talentin suuruista sakkoa siitä, että kaupunki oli ollut persialaisten puolella.
Soloista olivat kotoisin filosofi Khrysippos sekä runoilijat Filemon ja Aratos. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Soleus (Σολεύς), monikossa Soleīs (Σολεῖς). Soloin kreikkalaisten kerrotaan puhuneen hyvin rikkonaista kreikkaa, koska olivat niin paljon tekemisissä Kilikian ei-kreikkalaisten alkuperäisasukkaiden kanssa. Tästä sai alkunsa kielivirheisiin viittaava termi solesismi (σολοικισμός, soloikismos), joka on päätynyt lainasanana nykykieliin. On kuitenkin epäilty, liittyikö tämä todellisuudessa Kilikian Soloihin. Toisissa perinteissä termin alkuperä kytkettiin Kyproksen Soloihin.
Armenian kuningas Tigranes tuhosi Soloin kolmannen Mithridateen sodan yhteydessä 70-luvun eaa. puolessa välissä. Tigranes ilmeisesti siirrätti monet kaupungin asukkaista Tigranokertaan. Soloin paikka säilyi lähes autiona vuoteen 67 eaa., jolloin Pompeius asutti sinne joukon entisiä merirosvoja ja antoi sille itsensä mukaan uuden nimen Pompeiupolis.
Varhaisella kristillisellä ajalla Pompeiupolis oli piispanistuin. Arabit valtasivat kaupungin 600-luvulla.
Rakennukset ja löydökset

Soloi oli ympäröity kaupunginmuureilla, jotka oli varustettu torneilla. Antiikin lähteiden mukaan kaupungilla oli akropolis eli linnavuori ja yläkaupunkikukkula. Kaupungin paikalta tehdyt löydökset ovat pääosin peräisin hellenistiseltä kaudelta. Huomattavimmat rauniot ovat peräisin pylväin reunustetusta 320 metriä pitkästä kadusta, jonka noin 200 alkuperäisestä pylväästä 22 on edelleen pystyssä. 1800-luvulla pystyssä oli vielä 42 pylvästä. Rinteessä sijaitsi kreikkalainen teatteri, joka oli näkyvissä vielä 1800-luvulla. Kaupungin sataman paikka on selkeästi näkyvissä, ja sen aallonmurtajista on säilynyt jäänteitä.
Kaupungin muihin löydöksiin lukeutuu muun muassa hautoja ja sarkofageja. Aratoksen hautapaikkana pidettiin antiikin aikana kaupungin lähellä ollutta kukkulaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Soloi Wikimedia Commonsissa
Soloin persialaisvallan aikana lyömä stateeri, n. 380–333 eaa. Kuvituksessa Herakles ja tuntematon satraappi.
Soloin Antiokhos VII aikana lyömä drakhma, n. 138–129 eaa. Kuvituksessa diadeemiä kantava pää sekä valtikkaa pitävä Tykhe ja teksti ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΝΤΙΟΧΟΥ ΕΥΕΡΓΕΤΟΥ, Basileōs Antiokhū Euergetū.
Soloin raunioita.
Sosigenes (stoalainen)

Sosigenes (m.kreik. Σωσιγένης; 100-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli Antipatros Tarsoslaisen oppilas.
Sosigeneestä ja hänen ajattelustaan ei tiedetä paljoakaan. Diogenes Laertioksen teoksen Merkittävien filosofien elämät ja opit kirja VII on sisältänyt hänen elämäkertansa, mutta tuo osuus kirjasta on kadonnut; nimestä on säilynyt ainoastaan maininta sisällysluettelossa. Aleksanteri Afrodisiaslaisen mukaan Sosigenes sai vaikutteita aristotelismista ja muokkasi stoalaisia oppeja sen mukaisesti.
Konstantin Somov
Teoksia

Vjatšeslav Ivanov, 1906.
Aleksandr Blok, 1907.
Mihail Kuzmin, 1909.
Eugene Lanceray, 1909.
Aleksandr Blok, Teatteri-kirjan kansilehti, 1909.
Sergei Rahmaninov, 1925.
Simonetta Vespucci, 1939.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Konstantin Somov Artcyclopediassa (englanniksi)
Lyhyt elämäkerta ja kuvia maalauksista. (englanniksi)
Jevgeni Berštein: Venäjän Oscar Wilde -myytti. Self & Story 2000, suom. Hanna Ruutu. Idäntutkimus 2004.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Sonja

| Sonja |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  15. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  15. toukokuuta
– ortodoksinen:  17. syyskuuta
Muunnelmia:  Sonia
Vastineita eri kielissä:  Sonya
Nimen alkuperä:  Sofia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sonja on naisen etunimi.
Sonja (ven. Соня) on alkujaan venäläinen hellittelymuoto kreikkalaisesta nimestä Sofia, joka merkitsee 'viisautta ja itseluottamusta'. Nimi on ollut käytössä muun muassa Saksassa, Sloveniassa, muissa Pohjoismaissa sekä englanninkielisissä maissa useimmiten muodossa Sonia.
Sonjan nimipäivä on 15. toukokuuta. Nimi otettiin Suomen ruotsinkieliseen kalenteriin aikaisemmin kuin suomenkieliseen, jonne Sonja pääsi 1964.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Sonja-nimen saanut 9 885 naista ja muutama mies.
Tunnettuja Sonjia

Sonja (s. 1937), Norjan kuningatar
Sonja Alasalmi (s. 1988), suomalainen pikajuoksija
Sonja Aldén (s. 1977), ruotsalainen poplaulaja
Sonja Balun (s. 1955), itävaltalainen taitoluistelija
Sonja Bennett (s. 1980), kanadalainen näyttelijä
Sonja Edström-Ruthström (1930–2020), ruotsalainen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja
Sonja van den Ende (s. 1964), alankomaalainen kansalaisjournalisti ja salaliittoteoreetikko
Sonja Finell (s. 1968), suomalainen pikajuoksija
Sonja Fräki (s. 1977), suomalainen pianisti
Sonja Fuss (s. 1978), saksalainen jalkapalloilija
Sonia Gandhi (s. 1946), italialais-intialainen poliitikko
Sonja Gerhardt (s. 1989), saksalainen näyttelijä
Sonja Graf (1908–1965), saksalainen shakinpelaaja
Sonja Grefberg (s. 1964), suomalainen pöytätennispelaaja
Sonja Halla-aho (s. 1993), suomalainen näyttelijä
Sonja Henie (1912–1969), norjalainen taitoluistelija ja näyttelijä
Sonja Hillberg (s. 2003), suomalainen jalkapalloilija
Sonja Huhtaniska (s. 1987), taiteilija, toimittaja ja kolumnisti
Sonja Hämäläinen (s. 1991), suomalainen YouTube-videobloggaaja
Sonja Kailassaari (s. 1980), suomalainen televisiojuontaja
Sonja Karlsson (s. 1997), suomalainen kirjailija
Sonja Korkeala (s. 1969), suomalainen viulisti ja professori
Sonja Koskinen (s. 1989), suomalainen käsipallomaalivahti
Sonja Kovalevskaja (1850–1891), venäläinen matemaatikko ja kirjailija
Sonja Kuittinen (s. 1990), suomalainen näyttelijä ja muusikko
Sonja Lehto (1950–2022), suomalainen naivistimaalari ja puutarhatyöntekijä
Sonja Leinamo (s. 2002), suomalainen ampuma- ja maastohiihtäjä
Sonja Ludvigsen (1928–1974), norjalainen poliitikko ja ministeri
Sonja Lumme (s. 1961), suomalainen laulaja
Sonja Lyubomirsky (s. 1967), yhdysvaltalainen psykologian professori ja tietokirjailija
Sonja Mikkelsen (s. 1955), tanskalainen poliitikko ja ministeri
Sonja Nef (s. 1972), sveitsiläinen alppihiihtäjä
Sonja Oberem (s. 1973), saksalainen maratonjuoksija
Sonia O'Sullivan (s. 1969), irlantilainen juoksija
Sonja Pekkola (s. 1993), suomalainen sulkapalloilija
Sonja Roman (s. 1979), slovenialainen keskimatkojen juoksija
Sonja Saarikoski (s. 1989), suomalainen toimittaja ja musiikkikriitikko
Sonja Salminen (s. 1991), suomalainen näyttelijä
Sonja Silvander (s. 1994), suomalainen näyttelijä
Sonja Sohn (s. 1964), yhdysvaltalainen näyttelijä
Sonja Stång (s. 2002), suomalainen aitajuoksija
Sonja Tirkkonen-Condit (s. 1940), suomalainen käännöstieteilijä ja professori
Sonja Vectomov (s. 1979), tšekkiläis-suomalainen elektronisen musiikin artisti ja säveltäjä
Sonja Vectomov (s. 1957), tšekkiläis-suomalainen kuvanveistäjä
Sonja Wigert (1913–1980), norjalainen näyttelijä
Sonja Ziemann (1926–2020), saksalainen näyttelijä, tanssija ja laulaja
Sonja Åkesson (1926–1977) ruotsalainen runoilija
Sonja Ängeslevä, aik. Sonja Kangas (s. 1974), suomalainen pelitutkija, Unity Finlandin tuotejohtaja.
Kuvitteellisia Sonjia

Sonja, Fjodor Dostojevskin romaanin Rikos ja rangaistus naispäähenkilö
Sonja, Ani Holopaisen romaanisarjan päähenkilö
Sonja Dmitrijevna Orbeliani, venäläinen ruhtinatar, Laila Hirvisaaren Sonja-sarjan päähenkilö
Sonja O., Anja Snellmanin (silloisen Kaurasen) romaanihahmo
Red Sonja, elokuvahahmo
Sonja Ollila, tv-sarjassa Uusi päivä
Sopwith Pup

| Sopwith Pup |
| --- | --- |
 Sopwith Pup laskeutuu HMS Furious -tukialukselle.
Tyyppi:  hävittäjälentokone
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Sopwith Aviation Company
Miehistö:  1
Mitat
Pituus:  5,89 m
Kärkiväli:  8,08 m
Korkeus:  2,87 m
Nopeus:  179 km/h (merenpinnan tasalla) km/h
Lentomatka:  3 h km
Voimanlähde
Koneisto:  pyörivä Le Rhóne 9C -tähtimoottori
Teho:  80 hv
Sopwith Pup oli brittiläinen, ensimmäisen maailmansodan aikainen kaksitasoinen, yksimoottorinen ja yksipaikkainen hävittäjälentokone.
Tekniset tiedot

Lentoonlähtöpaino: 556 kg.
Lakikorkeus: 5 300 m.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Aerodrome: Sopwith Pup
British Aircraft Directory: Sopwith Pup
Australian laivaston sivusto - Sopwith Pup (englanniksi)
Soso

Seututie 827 Soson kohdalla Tyrnävän suuntaan.
Soso on kylä Muhoksen kunnassa. Omakotitalovaltainen maaseutukylä rajoittuu pohjoisessa Oulujokeen ja etelässä Oulu–Kontiomäki-rautatiehen. Kylä sijaitsee valtatien 22 ja seututien 827 risteyksen tuntumassa, noin neljän kilometrin päässä Muhoksen keskustaajamasta ja noin 30 kilometrin päässä Oulusta.
Valtatie 22 sekä seututie 827 ovat kylän tärkeimmät liikenneväylät. Linja-autoliikennettä Muhoksen, Oulun, Tyrnävän ja Ylikiimingin suuntiin hoitaa Koskilinjat. Tyrnävän suuntaan mennessä on vaihdettava Kylmäsen Liikenteen autoon kunnanrajalla. Rautateiden henkilöliikennettä ei ole, Soson seisake lakkautettiin lopullisesti lättähattuliikenteen päättyessä 1980-luvulla.
Väinö Kalevi Kilpiäinen surmasi pitkäperjantain iltana 1953 Muhoksella Soson rautatieasemalla epäonnistuneen ryöstökeikan päätteeksi neljä ihmistä vasaralla.