stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korokoi
Koko ja ulkonäkö

Yksivärisen harmaanruskea perhonen, jonka siipiväli on 12–22 mm. Siivet ovat pitkänomaiset, noin neljä kertaa leveyttään pitemmät, ja niissä siipisuomut ovat kärjestään tummanruskeat, tyvestä vaaleammat. Takasiivet ovat kiiltävät ja violetinharmaat. Pään ja huulirihmojen karvamaiset suomut ovat tummanruskeita, mutta kärjestään vaaleita.
Levinneisyys ja lentoaika

Perhosen levinneisyys Euroopassa keskittyy Pohjoismaihin, etelämpänä sitä tavataan vain paikoin. Sitä tavataan paikoittain Norjasta ja Ruotsista sekä laajemmalti Suomen länsiosista. Idässä levinneisyys jatkuu Pohjois-Aasian poikki Pohjois-Amerikkaan. Esiintymiä on myös Pohjois-Afrikassa. Lentoaika on kesäkuun lopulta elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Korokoi elää vanhoissa kuivissa metsissä. Se vaatii elinpaikaltaan pystyynkuolleita mäntyjä, joiden kaarna on osittain irronnut. Perhonen elää puunrungoilla ja lentää lämpiminä öinä niiden tuntumassa piilotellen muutoin kaarnanraoissa. Se myös tulee valolle.
Toukka elää keväällä Strongylogaster lineata -sahapistiäisen mäntyyn kaivertamissa käytävissä syöden niistä löytyviä hyönteisten jäänteitä sekä muuta orgaanista jätettä. Toukkien tiedetään syövän myös oman lajinsa yksilöitä.
Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa vuodelta 2010 korokoi on luokiteltu vaarantuneeksi (VU). Vaarantuneeksi se on luokiteltu myös Ruotsissa. Norjassa se on silmälläpidettävä (NT).
Ravintokasvi

Toukka elää männyllä syöden orgaanista jätettä.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q4352570  Wikispecies: Elatobia fuliginosella  BioLib: 45088  BOLD: 286289  CoL: 6F2T9  EoL: 246630  EUNIS: 298857  Fauna Europaea: 433036  Fauna Europaea (new): c00cdb99-b584-495a-b7f6-edc946e70427  GBIF: 1856063  iNaturalist: 876034  IRMNG: 11297504  LepIndex: 130616  NCBI: 1448924  Observation.org: 180751  Open Tree of Life: 3035866  Laji.fi: MX.58775
Lon L. Fuller

Lon Luvois Fuller (15. heinäkuuta 1902 Hereford, Texas – 8. huhtikuuta 1978) oli yhdysvaltalainen oikeusteoreetikko, jota pidetään yhtenä modernin luonnonoikeusteorian tärkeimmistä edustajista.
Fuller toimi oikeustieteen professorina Harvardin yliopistossa, ja hänen pääteoksensa on vuonna 1964 julkaistu The Morality of Law. Fuller tunnetaan myös hänen ja englantilaisen oikeuspositivistin H. L. A. Hartin käymästä pitkästä ja monivaiheisesta väittelystä oikeuden ja moraalin välisestä suhteesta, joka alkoi vuonna 1958 Harvard Law Review'ssa julkaistuilla artikkeleilla ja jatkui kummankin pääteoksissa.
Oikeusteoria

Fuller piti oikeutta yhtenä inhimillisen käyttäytymisen ohjaamisen välineenä tai työkaluna muiden joukossa, jonka tehtävänä on inhimillisen yhteistoiminnan järjestäminen ja jonka tuli tällöin olla tietynlainen ollakseen mahdollisimman hyvä työkalu. Tämän perusteella Fuller esitti, että on olemassa tiettyjä vaatimuksia, jotka oikeuden tulee täyttää ollakseen oikeutta. Nämä vaatimukset muodostavat oikeuden sisäisen, menettelyllisen moraalin, ja niitä ovat seuraavat:
lakien pitää olla yleisiä, ei vain yksittäistä tapausta varten laadittuja,
lait pitää tehdä julkisesti tunnetuiksi eli promulgoida,
lait eivät saa olla vaikutukseltaan taannehtivia,
lakien pitää olla sisällöltään ymmärrettäviä,
lait eivät saa olla keskenään ristiriitaisia
lait eivät saa olla liian lyhytkestoisia, ja
lait pitää myös panna täytäntöön siinä muodossa kuin ne on säädetty.
Fuller teki erottelun vähimmäis- eli velvollisuuslähtöisen moraalin (eng. morality of duty) ja ideaalisen moraalin (eng. morality of aspiration) välillä. Velvollisuusmoraalissa on kyse minimistandardista, joka täytyy täyttää, kun taas ideaalisessa moraalissa on kyse ideaalista, joka tulee pyrkiä täyttämään niin suuressa määrin kuin mahdollista. Oikeuden sisäisen moraalin vaatimuksista vain vaatimus lakien promulgoinnista toteuttaa velvollisuusmoraalia, kun taas muissa vaatimuksissa on kyse ideaalisesta moraalista.
Fullerin näkemystä on kritisoitu siitä, että hänen esittämänsä vaatimukset ovat pelkästään muodollisia ja menettelyllisiä eivätkä onnistu antamaan tarkkaa sisällöllistä mittatikkua oikeuden hyväksyttävyydelle. Hart kritisoi Fulleria lainsäädännön sisäisen moraalin ja ylipäätään tavoitteelliseen, tarkoitushakuiseen toimintaan liitettävien teknisten normien sekoittamisesta keskenään. Hartin mukaan on selkeämpää todeta esimerkiksi taannehtivasta laista, että sen kaltainen laki on kylläkin pätevällä tavalla voimassa olevaa oikeutta, jos se on säädetty valtiosäännön edellyttämällä tavalla, mutta että se on kelvotonta, huonoa ja moitittavaa lainsäädäntöä. Fullerin sisäisen moraalin ehdot eivät myöskään vaikuta sopivan kovin hyvin tuomioistuinten prejudikaatteihin perustuvaan oikeuteen.
David Koresh

| David Koresh |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1959 Houston, Texas, Yhdysvallat
Kuollut: 19. huhtikuuta 1993 (33 vuotta) Waco, Texas
Ammatti:  Daavidin oksa -lahkon johtaja
Vanhemmat:  Bonnie Sue Clark ja Bobby Howell
Lapset:  yli 12
David Koresh (ristimänimi Vernon Wayne Howell) (17. elokuuta 1959 – 19. huhtikuuta 1993) oli Daavidin oksa -nimisen uskonnollisen lahkon johtaja. Hän uskoi itse olevansa viimeinen profeetta. 28. helmikuuta 1993 Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives (suom. Alkoholin, tupakan, tuliaseiden ja räjähteiden virasto, lyh. ATF) -viraston virkailijat yrittivät tehdä lahkoon tuliaseratsian, joka johti Wacon piiritykseen. Piiritys päättyi 19. huhtikuuta lahkon päämajan tulipaloon, jossa Koresh ja kymmeniä lahkon jäseniä menehtyivät.
Nuoruus

Koresh syntyi Houstonissa 18-vuotiaalle yksinhuoltajaäidille, Bonnie Sue Clarkille, ja hänet nimettiin Vernon Wayne Howelliksi. Hänen isänsä oli 20-vuotias puuseppä nimeltään Bobby Howell. Hänen vanhempansa eivät koskaan menneet naimisiin. Kaksi vuotta myöhemmin Howell tapasi toisen naisen ja jätti heidät.
Hän ei koskaan tavannut isäänsä vaan hänet kasvatti "julma isäpuoli". Koresh kuvaili varhaislapsuuttaan yksinäiseksi. On väitetty, että vanhemmat pojat raiskasivat hänet.
Koresh kärsi kouluaikoinaan erinäisistä oppimisvaikeuksista, minkä seurauksena hänen todettiinkin täyttävän lukihäiriön diagnostiset kriteerit. Oppimisvaikeuksistaan johtuen hänen luokkatoverinsa pilkkasivat häntä kutsumalla häntä nimelä "Mister Retardo" (suom. "Herra jälkeenjäänyt"). Oletettavasti näistä syistä Koresh jätti lopulta lukio-opintonsa (Yhdysvalloissa "High School") kesken. Väitetysti Koresh olisi lukihäiriöstä ja oppimisvaikeuksistaan huolimatta kyennyt opettelemaan ulkoa koko Vanhan testamentin vain 12-vuoden ikäisenä.
19-vuotiaana Koreshilla oli suhde 16-vuotiaaseen tyttöön, joka tuli raskaaksi. Hän sanoi tulleensa uskoon baptistikirkossa ja liittyi pian äitinsä tavoin Seitsemännen päivän adventisteihin. Siellä ollessaan hän rakastui pastorin tyttäreen. Väittämänsä mukaan hän oli rukoilemassa johdatusta, kun hän avasi silmänsä ja huomasi Raamatun olevan auki Jesajan kirjan luvun 34 kohdalta, jossa sanotaan näin:
»Tutkikaa Herran kirjaa, lukekaa:
kaikki ne ovat siellä,

eikä yksikään ole kumppania vailla.

Totisesti, hän on näin käskenyt,
hän itse on koonnut nämä kaikki yhteen.» 
(Jes. 34:16)
Koresh vakuuttui siitä, että tämä oli merkki Jumalalta, meni pastorin luo ja sanoi, että Jumala haluaa hänen tyttärestään Koreshin vaimon. Pastori heitti hänet ulos ja Koreshin jatkaessa yritystään hänet erotettiin seurakunnasta. Eräs seurakunnan jäsenistä on todennut, että Koresh ei koskaan ajatellut "navanalusasioita".
Vuonna 1981 hän muutti Wacoon, missä hän liittyi Daavidin oksan jäseneksi. Daavidin oksa oli 1950-luvulla Paimenen sauva -nimisestä liikkeestä eronnut lahko. Paimenen sauvan oli perustanut Victor Hutoff, joka oli eronnut seitsemännen päivän adventisteista 1930-luvulla. Daavidin oksa -liikkeen päämaja perustettiin vuonna 1955 maatilalle, joka sijaitsi 16 kilometriä Wacon ulkopuolella. Se nimettiin Mount Carmel Centeriksi Raamatun Karmelvuoren mukaan.
Nimenmuutos

Koresh uskoi olevansa uudelleensyntynyt Kyyros II Suuri. Nimenmuutokseen liittyvissä asiakirjoissa Koresh kertoi syyksi "julkisuuden ja liikeasiat". Ajatus nimenmuutoksesta lähti liikkeelle hänen uskostaan, että hän oli nyt Daavidin suvun johtaja. Juutalais-kristillisessä perinteessä messias on tuleva tästä suvusta. Nimi Koresh on translitterointi Kyyroksen nimestä hepreaksi. Kyyros Suuri oli Persian kuningas, joka salli ympäri Babyloniaa hajallaan olevien juutalaisten palata kotiseuduilleen. Koresh valitsi nimet "David" ja "Koresh", jotka kuvaavat hänen uskomustaan siitä, että hän oli valittu. Hän väitti saaneensa näyn, jossa hänelle kerrottiin näin vuonna 1985 hänen käydessään Israelissa. Piirityksen aikana Koresh kertoi FBI:n neuvottelijoille, että sanalla "koresh" oli syvällisempi merkitys:
»
Koresh: "Miten Kristus näyttäytyy neljännen sinetin mukaan?"

FBI: "Kalpeana... kalpean hevosen ratsastajana."

Koresh: "Ja mikä on hänen nimensä?"

FBI: "Kuolema."

Koresh: "No, tiedättekö mitä nimi Koresh tarkoittaa?"

FBI: "Kerro vain..."

Koresh: "Se tarkoittaa kuolemaa."
» 
(Puhelinkeskustelu Koreshin ja FBI:n neuvottelijan välillä 7. maaliskuuta 1993)
Texasin kuolintilastoissa Koresh on merkitty nimellä Vernon Howell.
Aiheesta muualla

"Waco: The Rules of Engagement" (Arkistoitu – Internet Archive)
David Hardyn Waco/FOIA -tutkimus (Arkistoitu – Internet Archive)
Johdanto Daavidin oksaan
Rick Ross Instituten artikkelikokoelma
Find A Grave -haku
Waco FAQ
Waco: Verilöyly ja jälkipeli
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  NARA  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Keijo Korhonen

| Keijo Korhonen |
| --- | --- |
 Korhonen vuonna 1993
Suomen ulkoasiainministeri
 Miettusen III hallitus 29.9.1976–15.5.1977  
Edeltäjä:  Kalevi Sorsa
Seuraaja:  Paavo Väyrynen
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1934 Paltamo
Kuollut: 4. kesäkuuta 2022 (88 vuotta) Tucson, Arizona, Yhdysvallat
Puoliso:  Anneli Torkkila (vih. 1958; ero 1989) Anita Rothovius (vih. 1990)
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Keijo Tero Korhonen (23. helmikuuta 1934 Paltamo – 4. kesäkuuta 2022 Tucson, Arizona, Yhdysvallat) oli suomalainen poliittisen historian tutkija, virkamies, poliitikko, ja Suomen Keskustan pitkäaikainen ulkopoliittinen vaikuttaja. Korhonen oli presidenttiehdokkaana vuoden 1994 presidentinvaalissa. Hän toimi Helsingin yliopiston poliittisen historian professorina ja Arizonan yliopiston vierailevana professorina.
Korhonen edusti ulkopolitiikan realistista koulukuntaa, joka korostaa käytännön politiikan merkitystä pienille maille. Kriitikot ovat nimittäneet näkemystä myös inhorealismiksi.lähde? Korhosen ajatteluun vaikutti sosiobiologia.lähde? Esikuvakseen Korhonen mainitsi yhteiskunnallisiin asioihin kantaa ottaneen Mikko Juvan, joka aloitti Turun yliopiston Suomen historian professorina samaan aikaan kun Korhonen aloitti opiskelun yliopistossa.
Ura > Idänsuhteiden tutkija

Korhonen oli jo 1960-luvulla Suomen itäsuhteiden historian tutkija, joka kohosi idänsuhteiden hoitajaksi. Korhonen väitteli historian tohtoriksi vuonna 1963 Turun yliopistosta ja siirtyi ulkoministeriöön vuonna 1967. 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa Korhonen puolusti Suomen puolueettomuuspolitiikkaa ulkomailla esitettyä kritiikkiä vastaan.
Yksi esimerkki tästä on vuoden 1972 tapahtuma, jolloin Korhonen vastasi ulkomaisten toimittajien kysymyksiin Königstedtin kartanossa Seutulassa. Saksalaisen Die Weltin toimittaja kysyi Korhoselta suomettumisesta kriittiseen sävyyn. Korhonen vastasi jokaisen maan valitsevan mieluummin suomettumisen (finlandization) kuin saksoittumisen (germanization). Toimittajan kysyessä, mitä saksoittuminen tarkoitti, Korhonen vastasi sen tarkoittavan maan miehittämistä ja kahtiajakoa. Tämä oli hiljentänyt toimittajan.
Korhosen akateeminen ura huipentui nimitykseen Helsingin yliopiston poliittisen historian professorin virkaan vuonna 1974. Korhonen ehti hoitaa professuuria vain pari vuotta ennen kuin hänet hieman yllättäen nimitettiin ulkoasiainministeriksi. Myöhemmin Korhonen toimi alivaltiosihteerinä ulkoasiainministeriössä aikana, jolloin Suomen puolueettomuutta määriteltiin valtiovierailuiden jälkeisten kommunikeoiden muodossa. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen kansainvälisellä osastolla oli pyrkimys määritellä Suomen ulkopoliittinen suhde YYA-sopimuksen perusteella läheisemmäksi liittolaisuudeksi, kun taas suomalainen osapuoli pyrki muotoilemaan julkilausumat Suomen puolueettomuutta YYA-sopimuksen perusteella korostaviksi. Syynä tähän Neuvostoliiton tarpeeseen oli Suomen aseman muuttuminen ja lähentyminen läntisiin organisaatioihin kauppapolitiikan kautta, joka herätti Neuvostoliitossa tarpeen jälleenvakuuttaa Suomen puolueettomuus YYA-sopimusta tulkitsevilla valtiovierailujen loppujulkilausumilla, kommunikeoilla.lähde?
Ura > Euroopan unionin vastustus ja myöhemmät vuodet

Vuoden 1994 presidentinvaaleissa Korhonen pyrki ensiksi Suomen Keskustan presidenttiehdokkaaksi. Esivaaliin sitoutuminen olisi kuitenkin merkinnyt luopumista voittaneen ehdokkaan (Paavo Väyrynen) hyväksi, joten Korhonen ryhtyi ehdokkaaksi oman Suomen kansan itsenäisyysrintama -valitsijayhdistyksen avulla. Rintamaan kuului toimijoita niin oikeistosta kuin vasemmistostakin. Presidenttiehdokkaana hän pyrki estämään Suomen EU-jäsenyyden. Vaalissa Korhosen katsottiin vieneen Väyryseltä yli 100 000 ääntä, vaikka Väyrynen itse syytti tuloksesta tiedotusvälineiden puolueellisuutta. Monet Korhosen tuollaisista kannattajista olivat  Ilkka Hakalehdon kanssa perustamassa EU- ja Nato-vastaista Vapaan Suomen Liittoa (Itsenäisyyspuoluetta), jonka neuvottelukunnan puheenjohtajana Korhonen toimi.
Korhonen toimi vaalien aikaan Kainuun Sanomien päätoimittajana (1989–1994). Hän riitautui Kainuun Sanomien toimituksen enemmistön kanssa ja erosi vaalien jälkeen ja siirtyi vierailevaksi professoriksi (adjunct professor, political science) Tucsoniin Arizonan yliopistoon.
Korhonen kirjoitti ulkopolitiikkaa ja Yhdistyneitä kansakuntia käsitteleviä kirjoja ja aikakauslehtikolumneja. Korhonen sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 1972.
Ministeri Pär Stenbäck julkaisi vuonna 2009 muistelmateoksensa Kriisejä ja katastrofeja. Kirjassa Stenbäck kertoi kuulleensa huhtikuussa 2007 silloiselta Norjan Nobel-komitean sihteeriltä Geir Lundestadilta, että ”eräs tunnettu suomalainen” oli Nobel-komitealle lähettämällään kirjeellä yrittänyt estää Nobelin rauhanpalkinnon myöntämisen presidentti Martti Ahtisaarelle. Kirjeessä oli ollut lukuisia kielteisiä arvioita Ahtisaaresta. Lundestad ei ollut paljastanut Stenbäckille kirjeen kirjoittajan henkilöllisyyttä. Silloinen ulkoministeri Alexander Stubb vaati kirjeen kirjoittajaa tulemaan julkisuuteen. Syyskuussa 2015 ilmestyneessä muistelmateoksessaan Geir Lundestad paljasti, että kirjeen kirjoittaja oli ollut entinen ulkoministeri ja suurlähettiläs Keijo Korhonen. Ilta.Sanomien haastattelema Korhonen kiisti kirjoittaneensa koskaan kirjettä Nobel-komitealle, mutta myönsi olleensa sitä mieltä, ettei Ahtisaari olisi ansainnut rauhanpalkintoa.
Yksityiselämä

Toimittaja Johanna Korhonen on Keijo Korhosen veljentytär.
Korhosen ensimmäinen puoliso oli Anneli Torkkila vuodesta 1958, toinen puoliso oli vuodesta 1990  Anita Rothovius (s. Uggeldahl). Ensimmäisestä avioliitosta syntyi kolme poikaa.
Teoksia

Linjoja puoleltatoista vuosisadalta.  Tajo, 1963.
Suomen asiain komitea: Suomen korkeimman hallinnon järjestelyt ja toteuttaminen vuosina 1811–1826.  (Väitöskirja)  Helsinki:  S.n., 1963.
Naapurit vastoin tahtoaan I: Suomi neuvostodiplomatiassa Tartosta talvisotaan.  Helsinki:  Tammi, 1966.
Turvallisuuden pettäessä II: Suomi neuvostodiplomatiassa Tartosta talvisotaan.  Helsinki:  Tammi, 1971.  ISBN 951-30-1009-0
Ydinaseettomat vyöhykkeet.  Helsinki:  Suomen Sadankomitealiitto, 1978.  ISBN 951-95063-6-5
Lähettilään päiväkirja.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08134-9
Urho Kekkonen: Päämies ja ihminen.  Kajaani:  Kainuun kirjapaino, 1987.  ISBN 951-95921-2-1
Mitalin toinen puoli. Johdatusta ulkopolitiikan epätodellisuuteen.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10538-8
Tämä maa ei ole kaupan.  Helsinki:  RBL-kustannus, 1991.  ISBN 951-96-2900-9
Luota Suomeen, suomalainen.  Helsinki:  Kuva ja Sana, 1993.  ISBN 951-9204-91-1
Korhonen, Keijo & Korhonen, Anita: Suomalainen identiteetti ja EU-jäsenyys.  Kajaani:  Suomen kansan itsenäisyysrintama, 1994.
Meidän on uudesta luotava maa.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13493-0
Sattumakorpraali: Korhonen Kekkosen komennossa.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15315-3
Poika: Kertomus kylästä joka kerran oli.  Helsinki:  WSOY.  ISBN 951-0-26470-9
Haavoitettu jättiläinen: Yhdysvallat syyskuun 2001 jälkeen.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18172-6
Koulukas.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28455-6
Ruotumies.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-20580-3
Itsenäisyyden lyhyt historia ja EU-Suomen koko kuva.  Alajärvi:  VS-kustannus, 2007.  ISBN 978-952-92-1736-6
Pax Americana: George W. Bushin pelon perintö. Pamfletti.  (Barrikadi-sarja no 4)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34969-4
Obaman oppivuosi: Amerikan idoli putosi maanpinnalle.  (Barrikadi-sarja no 15)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-35972-3
Mahtimiehistä maan matosiin: Kuvia tien varrelta.  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-7040-0
Goljatit: Kuka niitä tarvitsee?  Auditorium Kustannus, 2015.  ISBN 978-952-7043-56-1
Korhonen, Keijo, Pesonen, Antti & Söyring, Riikka: Näin Suomea viedään. VS-kustannus, 2015. ISBN 9789526739137.
Toimitteita

Urho Kekkonen: Kirjeitä myllystäni 1–2. Otava 1976. (Yhdessä Maarit Tyrkön kanssa.)
Urho Kekkonen: Nimellä ja nimimerkillä 1–2. Otava 1977. (Yhdessä Maarit Tyrkön kanssa.)
Aiheesta muualla

Valtioneuvoston ministerikortisto. (Arkistoitu – Internet Archive)
Korhonen: Suomalaisten perusheikkous on herran pelko. Yle Uutiset.
Korhonen, Keijo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kalevi Sorsa | Suomen ulkoministeri 1976–1977 | Seuraaja: Paavo Väyrynen |
| n k Suomen vuoden 1994 presidentinvaalien ehdokkaat |
| --- | --- |
 Martti Ahtisaari (SDP)  Sulo Aittoniemi (SMP)  Claes Andersson (vas.)  Raimo Ilaskivi (Kok.)  Toimi Kankaanniemi (SKL)  Keijo Korhonen (val.yhd.)  Eeva Kuuskoski (val.yhd.)  Elisabeth Rehn (RKP)  Pekka Tiainen (val.yhd.)  Pertti Virtanen (val.yhd.)  Paavo Väyrynen (Kesk.) 
| n k Keskustaopiskelijoiden puheenjohtajat |
| --- | --- |
 Martti Honkavaara (1937–1945)  Atte Pakkanen (1945)  Viljo Pulli (1945–1946)  Paavo Polso (1946–1947)  Veikko Savela (1947–1948)  Einari Kukko (1948–1949)  Olavi Sihvo (1949–1950)  Eero Kujala (1950–1951)  Veijo Lehtoruusu (1951–1952)  Ilmari Kärki (1952)  Pentti Pulakka (1953)  Jouko Loikkanen (1955–1956)  Paavo Koponen (1956–1957)  Jaakko Pajula (1957–1958)  Kauko Heikurainen (1958–1959)  Jaakko Pajula (1959–1961)  Toivo Savioja (1962–1964)  Kauko Heikurainen (1965–1966)  Keijo Korhonen (1967)  Juhani Perttunen (1967–1968)  Risto Arkimies (1969)  Leo Eskola (1970)  Kauko Juhantalo (1970)  Tapio Rajavuori (1971)  Seppo Niemelä (1972)  Martti K. Korhonen (1973–1974)  Jarmo Heino (1974)  Lauri Kontro (1975–1976)  Pekka Pohjalainen (1977–1978)  Timo Laaninen (1979–1980)  Jouni Mutanen (1981–1982)  Hannu Sirkkilä (1983–1984)  Maria Kaisa Aula (1985–1986)  Pekka Perttula (1987)  Mikael Pentikäinen (1988)  Anu Vehviläinen (1989)  Seija Pihlajaviita-Kiviluoma (1990)  Jari Heinäluoma (1991)  Saija Niemelä (1992)  Jouni Lind (1993–1994)  Timo Reina (1995–1996)  Mika Rossi (1997–1998)  Pasi Strömberg (1999)  Tommi Kytölä (2000–2001)  Tuomas Kurttila (2002)  Mari Kokko (2003)  Mika Sivula (2004)  Marisanna Jarva (2005)  Anu Tuovinen (2006)  Juha Iso-Aho (2007–2008)  Antti Kurvinen (2009)  Marjaana Hoikkala (2010)  Markus Ylimaa (2011)  Petri Honkonen (2012)  Jirka Hakala (2013–2014)  Hilkka Kemppi (2015)  Anniina Sippola (2016)  Arttu Karila (2017)  Auli Piiparinen (2018–2019)  Miriam Putula (2020)  Eveliina Leskelä (2021)  Arttu Laaksonen (2022)  Olivia Löytänen (2023)  Joonas Soukkio (2024) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Eerik Maununpoika (kuningas)

| Eerik Maununpoika |
| --- | --- |
 Eerik Maununpojan sinetti
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  17. lokakuuta 1356 – 20. kesäkuuta 1359 (vastahallitsijana Maunu IV Eerikinpoika)
Edeltäjä:  Maunu Eerikinpoika
Seuraaja:  Maunu Eerikinpoika

Syntynyt:  1339 alkupuoli
Kuollut:  20. kesäkuuta 1359
Puoliso:  Beatrix Baijerilainen
Suku:  Bjälbo
Isä:  Maunu Eerikinpoika
Äiti:  Blanka Namurilainen
Uskonto:  katolilaisuus
Eerik Maununpoika, tunnettu myös nimellä Erik XII (ruots. Erik Magnusson) ; (1339 alkupuoli – 20. kesäkuuta 1359) oli Ruotsin kruununprinssi ja Skånen herttua vuosina 1344–1359. Hän oli Ruotsin kuningas isänsä kanssahallitsijana vuosina 1356–1559.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Norjan ja Ruotsin, johon Suomikin kuului, kuningas Maunu Eerikinpoika sekä kuningatar Blanka Namurilainen. Hänellä oli kolme tai neljä sisarta, jotka kaikki kuolivat pienenä ja nuorempi veli, josta tuli Norjan kuningas Haakon VI Maununpoika.
Vuonna 1343 sovittiin kuningas Maunun ja kuningatar Blankan hallitsemien maiden perimysjärjestys. Vanhemmasta pojasta Eerikistä tulisi Ruotsin kuningas isänsä jälkeen ja nuoremmasta Haakonista Norjan kuningas. Poikien äidistä kuningatar Blankasta tulisi sijaishallitsija, mikäli jompikumpi perisi valtaistuimen alaikäisenä.
Perimysjärjestys vahvistettiin 6. joulukuuta 1344 Moran kivillä vaalilla ja Norjassa Bohusissa. Näin valtiot eriytyisivät eivätkä eriytyneet sukuhaarat voisi periä toisiaan. Kun Haakon saavutti täysi-ikäisyyden vuonna 1355, hänet julistettiin Norjan hallitsijaksi nimellä Haakon VI. Maunu ja hän jakoivat Norjan hallintotehtävät. Kuusitoistavuotiaalla Eerikillä ei kuitenkaan näyttänyt olevan valtaa näköpiirissään Ruotsissa, sillä isä oli vasta 39-vuotias ja lähes parhaassa miehuusiässään.
Avioliitto

Vuonna 1342 Maunu Eerikinpojan lanko, tuolloinen herttua Albrekt Mecklenburgilainen lähestyi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Ludvig IV:tä ehdottaakseen liittoa Eerikin ja prinsessa Beatrix Baijerilaisen, Ludvig IV:n pojantyttären välille. Avioliitto oli kuningas Maunun strategisten etujen mukainen, sillä Beatrixin edustaman Wittelsbachin dynastian vaatimukset voisivat vahvistaa hänen asemaansa jatkuvissa konflikteissa Tanskan kuningas Valdemar Atterdagin kanssa.  Äidinperintönään eli Kristofer II:n tyttärentyttäenä Beatrixilla oli vaatimus myös Skåneen. Lisäksi liitto voisi edistää Maunun vaatimuksia Virossa, jonka Valdemar oli nimellisesti vuonna 1340 luovuttanut markkreivi Ludvig V Brandenburgilaiselle korvauksena sisarensa prinsessa Margreten maksamattomista myötäjäisistä. Edellä mainitut olivat Beatrixin vanhemmat. Sekä keisari Ludvig IV:n että hänen poikansa Ludvig Brandenburgilainen oli kuitenkin julistettu kirkonkiroukseen, jälkimmäinen skandaalimaisesta toisesta avioliitostaan vuonna 1342 naimisissa olevan Tirolin kreivitär Margareta Maultaschin kanssa ja Maunun täytyi anoa paavi Klemens VI:ltä avioliitolle lupaa, kuten paavin kuninkaalle vuonna 1347 lähettämässä kirjeessä mainittiin.
Häiden tarkkaa päivämäärää ei tiedetä. Beatrixin uskotaan olleen suunnilleen saman ikäinen kuin Eerik, ja yksi Pyhän Birgitan ilmestyksistä kertoo, että avioliitto solmittiin prinsessan ollessa vielä alaikäinen. Jotkut lähteet viittaavat siihen, että häät pidettiin jo vuonna 1346, mutta ainoa varma on, että ne pidettiin ennen 25. lokakuuta 1356.