stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjantähti-opisto

Pohjantähti-opisto on kansanopisto, jonka kotipaikka on Kemi. Opiston hallinto sijaitsee Keminmaassa.
Pohjantähti-opisto on yhteiskunnallisesti, uskonnollisesti ja poliittisesti sitoutumaton kansanopisto, joka järjestää vapaan sivistystyön piiriin kuuluvaa koulutusta. Opetusta annetaan sekä linja- että kurssimuotoisesti. Opisto toteuttaa ja hallinnoi myös erilaisia kehittämishankkeita ja projekteja. Opetuskieli on suomi. Pohjantähti-opiston tavoitteena on edistää henkistä kasvua ja kohottaa yleissivistystä lisäämällä yhteiskunnallisia taitoja, täydentää ammatillista osaamista ja auttaa opiskelijoiden etenemistä opinnoissa ja työelämässä.
Opisto sai toimiluvan 1. elokuuta 2007. Sen myötä aloitettiin opetuksen antaminen linjamuotoisessa koulutuksessa sekä lyhytkursseilla. Pysyvän kansanopiston ylläpitämisluvan opisto sai opetusministeriöltä 8. syyskuuta 2009.
Pohjantähden on perustanut Paavo Väyrynen.
Aiheesta muualla

Pohjantähti-opiston kotisivut
Piuru

| Piuru |
| --- | --- |
 Piuru Berliinin kasvitieteellisessä puutarhassa Saksassa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Yksisirkkaiset
Kladi::  Commelinids
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Piurut Scolochloa
Laji::  festucacea
Kaksiosainen nimi
 Scolochloa festucacea  (Willd.) Link 
Katso myös
   Piuru Wikispeciesissä   Piuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piuru (Scolochloa festucacea) on monivuotinen, vedessä ja märillä paikoilla kasvava kookas heinälaji.
Ulkonäkö

Piuru kasvaa 0,8–2 metriä korkeaksi. Sillä on pitkä, haarova juurakko. Lehdet ovat 6–12 millimetriä leveät, litteät ja pitkäsuippuiset. Kukinto on enintään 30 senttimetriä pitkä pysty- tai siirottavahaarainen röyhy. Tähkylät ovat 7–10 mm pitkiä ja 3–5-kukkaisia. Piuru muistuttaa isosorsimoa (Glyceria maxima) tai järviruokoa (Phragmites australis).
Piuru Suomessa

Suomessa piuru on harvinainen Etelä- ja Keski-Suomen kasvi. Sen kasvupaikkoja ovat järvien sekä jokien rannat ja Itämeren jokisuistot. Sen esiintymät keskittyvät Kymijoen ja Kokemäenjoen vesistöjen varsille.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Piurun (Scolochloa festucacea) levinneisyys Suomessa.
ITIS: Scolochloa festucacea (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Scolochloa festucacea (englanniksi)
Flora of China: Scolochloa festucacea (englanniksi)
Pukkilan Liikenne

| Pukkilan Liikenne Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1923
Perustaja:  Arvid Lehtinen
Toimitusjohtaja:  Erja Lehtinen
Kotipaikka:  Pukkila, Suomi
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  linja-autoliikenne
Liikevaihto:  1 000 000- 1 999 000 euroa
Henkilöstö:  10-19 henkeä
Kotisivu:  Pukkilan Liikenne Oy
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pukkilan liikenne on Arvid Lehtisen vuonna 1923 perustama perheyritys ja on yksi kolmesta Suomen vanhimmasta yhä toimivasta autoliikennöitsijästä. Pukkilan Liikenne hoitaa päivittäistä linjaliikennettä useilla linjoilla. Yrityksen pääreitti on Porvoo–Askola–Pukkila. Tilausajoja Pukkilan Liikenne ajaa sekä pääkaupunkiseudulta että muualta Uudeltamaalta kuuden bussin kalustollaan.
Tietoja yrityksestä

Arvid (Arvi) Lehtinen (1897–1984) aloitti linjaliikenteen vuonna 1923 linjalla Pukkila–Askola–Porvoo 14-paikkaisella Ford T -linja-autolla, jonka kori oli kotitekoinen. Myöhemmin mukaan toimintaan tuli veli Viljo Lehtinen, ja yhtiö toimi nimellä Veljekset Lehtinen. Vuonna 1961 yhtiö muutettiin osakeyhtiöksi nimellä Pukkilan Liikenne. Arvid Lehtisen pojan Arto Lehtisen toimitusjohtaja-aikana yhtiön liikennealue laajeni linjoille Helsinki–Porvoo–Pukkila–Orimattila–Lahti ja Porvoo–Myrskylä–Orimattila–Lahti. Vuonna 1998 Arto Lehtinen luovutti toimitusjohtajan tehtävät tyttärelleen Erja Lehtiselle. Tällöin yhtiöllä oli 15 linja-autoa ja siinä työskenteli 16 henkilöä.
Pukkilan liikenteen koko 14-66-paikkainen bussikalusto on maan nuorinta keski-iältään[lähde? ]. Kaikissa busseissa on myös jäähdytysilmastointi ja turvavyöt. Vuonna 2007 yhtiö hankki kaksi pyörätuolinostimella varustettua linja-autoa palvelemaan liikuntarajoitteisia. Pyörätuoleja autoihin mahtuu 8 kpl ja istumapaikkoja jää vielä 20 kpl. Vuonna 2012 ja 2013 Pukkilan Liikenne on mukana jääkiekon MM-kisoissa hankkimalla yhden kahdeksasta kisabussista. Kuljetettava on Kanadan joukkue.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Maailman ensimmäinen ekobussi Pukkilaan, Etelä-Suomen Sanomat 17.2.2006
Suomen linja-autoliikenne täyttää sata vuotta (Arkistoitu – Internet Archive), Itäväylä 15.6.2005
Miskan kalustolista päivitetty 22.2.2012 (Arkistoitu – Internet Archive)
Scania Suomi
Quentin Kawānanakoa

| Quentin Kawānanakoa |
| --- | --- |
 Kawānanakoa vuonna 2013
Havaijin edustajainhuoneen edustaja
 1995–1999  
Edeltäjä:  Rod Tam
Seuraaja:  Sylvia Luke
Henkilötiedot
Syntynyt: 1961  Honolulu, Havaiji, Yhdysvallat
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Quentin Kawānanakoa (s. 1961) on havaijilainen poliitikko, joka kuuluu myös Havaijin aatelistoon. Hän edustaa republikaanista puoluetta.
Kawānanakoa syntyi Honolulussa vuonna 1961. Hänen isoisoisänsä, David Kawānanakoa, oli kuningas Kalākauan serkku ja siten kuninkaallinen. Osa havaijilaisista pitää Kawānanakoata Havaijin kuningaskunnan laillisena perillisenä, mutta hän itse ei ole koskaan virallisesti hyväksynyt eikä kieltänyt titteliä. Kawānanakoa ei myöskään ole koskaan saanut virallisesti kuninkaallisia titteleitä.
Kawānanakoa valittiin Havaijin edustajainhuoneeseen vuonna 1994, jossa hän edusti yhden kauden. Hänen oletettiin voittavan republikaanien esivaalit Yhdysvaltain edustajainhuoneen vaaleihin, kun hän alkoi kampanjoida vuonna 1998. Hän kuitenkin jättäytyi terveyssyistä pois kisasta vain kuukautta ennen esivaaleja.
PIK-12

| PIK-12 |
| --- | --- |
 PIK-12 OH-KYC Suomen ilmailumuseossa Vantaalla.
Tyyppi:  koulutuspurjekone
Alkuperämaa:   Suomi
Suunnittelija:  Ilkka Lounamaa
Ensilento:  27. toukokuuta 1956
Valmistusmäärä:  4 
Yksikköhinta:  495 000 mk (arvio, 1955)
Kehitetty mallista:  PIK-5
PIK-12 oli suomalainen puurakenteinen kaksipaikkainen koulutuspurjelentokone, jonka suunnitteli Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) Ilkka Lounamaa. Koneesta haluttiin tehdä PIK-5:n tapaan Suomen yleisin kaksipaikkainen koulutuspurjekone, mutta tavoitteessa epäonnistuttiin, kun tyyppi myöhästyi kaksipaikkakoulutuksen nopeasta läpilyönnistä 1950-luvun puolivälissä. Konetyyppiä valmistettiinkin lopulta vain neljä yksilöä, kun monet lentokerhot hankkivat kaksipaikkaiset purjekoneensa ulkomailta. Lempinimen ”kaksitoistapaikkainen” saanut PIK-12 palveli monia suomalaisia lentokerhoja vuosikymmenten ajan.
Kehitys ja tuotanto > Tausta

Alkeiskoulutus yksipaikkaisilla purjelentokoneilla hallitsi lentokoulutusta Suomessa edelleen 1950-luvun alulla. Kaksipaikkaisten koneiden käyttö ei ollut päässyt yleistymään koulutuksessa, sillä koko maassa oli vuosikymmenen alussa vain yksi kaksipaikkainen purjelentokone ja kaksipaikkakoulutus sai vastustusta laajalta yksipaikkakoulutusta tukeneelta kannattajajoukolta. Kaksipaikkaisten koneiden uskottiin tuolloin romuttavan lentokerhojen taloudet niiden korkeampina pidettyjen rakennus- ja ylläpitokustannusten takia. Purjelennosta pelättiin tulevan vain rikkaiden harrastus. Euroopan uudet kaksipaikkakoulutusmallit alkoivat vähitellen rantautua myös Suomeen. Suomen Ilmailuliitto järjestikin vuonna 1952 suunnittelukilpailun kaksipaikkaisesta purjelentokoneesta, ja kilpailun voitti Ilkka Lounamaan vapaa-ajalla tekemä suunnitelma.
Kehitys ja tuotanto > Suunnittelu

Lounamaan suunnittelemaa alkeis- ja jatkokoulutukseen soveltuvaa purjekonesuunnitelmaa lähdettiin viemään eteenpäin. Koneen suunnittelutavoitteiksi otettiin soveltuvuus lentokerhojen rakennettavaksi ja lento-ominaisuuksien tulisi täyttää hyvän harjoituskoneen vaatimukset. Saavutusarvojen suhteen etusijalle otettiin pieni vajoamisnopeus ja koneen rakenteet suunniteltiin pilvilentoon soveltuviksi. Ohjaintuntuma ja ohjaamorakenteet pyrittiin saamaan samoiksi kuin yksipaikkaisessa PIK-5-purjekoneessa, jotta siirtyminen tyypistä toiseen kävisi vaivatta.
Suunnittelussa tähdättiin tyyppihyväksyntään ja konetyypin valmistukseen rakennussarjana. Rakennevaatimuksissa noudatettiinkin saksalaisia BVS-standardeja, ja lento-ominaisuuksien pohjana olivat brittiläiset BCAR Section E -normit. Koneen alhainen siipikuormitus salli pienen maksiminopeuden.
Kehitys ja tuotanto > Prototyypin rakentaminen

Prototyyppi päätettiin keväällä 1955 teettää alusta loppuun Jämin puusepillä, sillä kerholla oli jo tuolloin muutenkin paljon rakennusprojekteja lento- ja kilpailutoiminnan ohessa. Jämillä konetta rakensi kaksi puuseppää, minkä lisäksi koneen metalliosat teetettiin Tampereen ilmailuyhdistyksellä. Tarvikkeita hankittiin myös Saksasta H. G. Friebeltä.
Koneen rakennustyöt käynnistyivät marraskuun 1955 alulla ja jatkuivat toukokuun lopulle. Lentokuntoisena, mutta loppuviimeistelyjä vailla kone maksoi PIK:lle 728 000 markkaa. Työtunteja oli kulunut kaikkiaan 2 710, joista 250 metalliosien valmistukseen. Prototyypin kustannuksista 200 000 markkaa kului pelkästään Jämin teknillisen rakennuksen vuokraan ja lämmityskuluihin, jotka olivat korkeat kovan talven takia. Prototyypin rahoitus saatiin PIK:n kannatusyhdistykseltä, Teknilliseltä korkeakoululta, Tekniikan edistämissäätiöltä ja opetusministeriöltä. Sarjakoneen hinnaksi arvioitiin 495 000 markkaa Jämillä teetettynä.
Juhani Heinonen teki OH-KCA-tunnuksen saaneen prototyypin lopputarkastuksen Jämillä 27. toukokuuta 1956. Tarkastuksessa tuli useita rakenteita koskevia huomautuksia, ja koneen opettajan paikka todettiin epämukavaksi. Polkimien välitykset olivat huonot ja ohjainsauva liian takana. Oppilaan mittarien näkyvyys arvioitiin ”kyseenalaiseksi”. Koneen massa oli 192,5 kilogrammaa eli 6,5 kg suunniteltua enemmän.
Kehitys ja tuotanto > Tuotanto

PIK-12 sai tyyppihyväksynnän 21. heinäkuuta 1959 ilmailutoimiston tarkastettua koneen lujuuslaskut, piirustukset, prototyypin ja sen koelentoraportit. Hyväksyntä oli auttamattomasti myöhässä siinä mielessä, että konetyypistä olisi haluttu tehdä Suomen purjelentokoulutuksen ”peruskaksipaikkainen”. Yksipaikkakoulutuksesta oli siirrytty kaksipaikkakoulutukseen PIK-12 kehittelyn aikana, eivätkä kerhotkaan olleet enää samaan tapaan kiinnostuneita kerhorakentamisesta, ja olivat suunnanneet katseensa suorituskykyisempiin tyyppeihin. Kaksipaikkaiset koulukoneet hankittiinkin moniin kerhoihin ulkomailta, ja niillä olikin merkittäviä etuja kotimaiseen PIK-12 nähden. Esimerkiksi saksalaisten Schleicher Ka 2b:n ja Scheibe Bergfalke II:n suoritusarvot olivat huomattavasti suomalaista kilpailijaansa paremmat.
PIK-12-koneita valmistettiin lopulta prototyypin lisäksi vain kolme, joista yksi PIK:lle, yksi Tampereen ilmailuyhdistykselle ja yksi Porin Ilmailukerholle. Tampereelle meni koneyksilö OH-KYB, joka valmistui heinäkuussa 1957, ja Poriin OH-KYD, joka valmistui vuonna 1963. PIK:n kone rakennettiin 1959 tuhoutuneen prototyypin OH-KYA tilalle.
Käyttö > Koelento-ohjelma

Ilmailutoimisto hyväksyi koneen koelentäjiksi suunnittelija Ilkka Lounamaan ja Olavi Roinasen. Ensilentopäivänä 27. toukokuuta 1956 tehtiin yksi lentokonehinaus ja viisi vintturistarttia, joista yksi kaksipaikkaisena. Ensilennon lensi Ilkka Lounamaa. Saavutusarvojen ja lento-ominaisuuksien todettiin vastaavan odotettuja, eikä kone pyrkinyt syöksykierteeseen. Ainoa havaittu ongelma oli koneen korkeasta ja litteästä rungosta aiheutunut heikohko suuntavakaus.
Ensimmäisen lentopäivän jälkeen Jämillä tehtiin vielä muutamia koelentoja, joiden jälkeen kone siirrettiin Tampereelle, missä sen katsasti Kalle Temmes kesäkuussa 1956. Temmes piti konetta yleisesti ottaen miellyttävänä lentää, mutta piti takaohjaamoa ahtaana, sivuperäsimen ohjaintuntumaa liian kevyenä ja konetta liian etupainoisena. Sivuperäsimessä esiintyi myös niin kutsuttu ”rudder-lock”-ilmiö, jossa peräsin ei palautunut keskelle polkimet vapautettuna, kun tehtiin kaartoja suurilla sivuluisukulmilla. Koneen lentonopeus asettui 75–80 km/h alueelle. Koelentojen perusteella tehtiin joitakin pieniä muutoksia koneen ohjaimiin ja suksilaskutelineeseen. Saavutusarvoja ei mitattu koelennoilla tarkasti, mutta koneen lasketut arvot osoittautuivat oikeiksi DFS Kranichin ja PIK-5:n kanssa tehdyillä vertailulennoilla. Kranichin vajoamisnopeus oli 60 km/h lentonopeudella hieman pienempi ja se sakkasi hieman matalammalla nopeudella.
Käyttö > Prototyypin tuhoutuminen

PIK-12 prototyyppi, OH-KYA (aiemmalta tunnukseltaan OH-KCA) tuhoutui Nummelassa 7. elokuuta 1959 onnettomuudessa, jossa sai surmansa koneessa olleet lennonopettaja ja oppilas. Onnettomuuspäivänä 8-10 tuntia lentäneet purjelentokurssilaiset harjoittelivat sakkauksia suorasta lennosta. PIK:n alkeiskurssin opettaja Erkki Ojantakanen lähti oppilaan kanssa epäonniselle lennolle kello 7.51. Kone hinattiin ilmaan vintturilla, ja hinaus sujui normaalisti. Maassa olleet henkilöt huomasivat koneen jonkin aikaa myöhemmin, kun se syöksyi pystyasennossa 250–300 metrin korkeudessa kohti maata. Syöksy alkoi hitaasti oieta, mutta kone katosi metsikköön 10–15 asteen liukukulmalla. Kone syöksyi metsään suurella nopeudella ja hajosi 120 metrin matkalle. Oppilas kuoli heti ja lennonopettaja myöhemmin Lohjan sairaalassa.
Onnettomuutta tutki lautakunta, jonka puheenjohtajana toimi Kai Mellén ja jäseninä Erkki Emaus ja Seppo Saario. Lautakunnan lopullinen päätelmä oli, että lennonopettajan istuinvarjo olisi päässyt siirtymään eteenpäin sakkauksen oikaisussa ja jumittanut näin ohjainsauvan pienelle työnnölle. Kone oli tämän jälkeen ehtinyt hieman oieta vauhdin kiihtyessä ja syöksyneen lopulta metsään lentokorkeuden loppuessa kesken.
Käyttö > Aktiivikäyttö

PIK-12 palveli vuosikymmeniä sitä käyttäneissä ilmailukerhoissa. Tampereen OH-KYB myytiin esimerkiksi vasta vuonna 1973 Kurikan lentokerholle, jolloin kone sai myös tunnuksen OH-179. Kone päätyi myöhemmin viimeiselle omistajalleen Suupohjan lentokerholle. Kone poistettiin Suomen ilma-alusrekisteristä vuonna 1984 noin 2 100 tuntia lentäneenä. Porin OH-KYD sai myöhemmin tunnuksen OH-285 ja poistui rekisteristä 1980-luvulla 1 300 tuntia lentäneenä. PIK:n tuhoutuneen prototyypin tilalle rakennettu OH-KYC lensi aina vuoteen 1980, jolloin se poistettiin käytöstä 1 400 tuntia lentäneenä ja myytiin Edustusliike Harald O. Tandefeltille. Kone lahjoitettiin myöhemmin Suomen ilmailumuseolle Vantaalle.
Rakenne

PIK-12 aerodynaamisten ratkaisujen pohjaksi otettiin PIK-5c, ja koneissa olikin sama siipimuoto ja -profiili. Siipiin ei laitettu kiertoa, vaan sakkausominaisuudet hoidettiin PIK-sarjan aiempien purjekoneiden tapaan solasiivekkeillä. Siipirakenne tukeutui koko siiven matkalla kulkevaan pääsalkoon ja tyven apusalkoihin. Siipisalot ja niiden päälle asennettu vaneri muodostivat jäykän tyviosan. Jättöreuna ja ohjainpinnat olivat kangaspäällysteiset. Siipipuoliskot painoivat koottuina vain 50 kilogrammaa puoliskolta ja olivat melko yksikertaiset valmistaa.
Tekniset tiedot

Suoritusarvot laskettuja arvoja.
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.04000007,4 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&016.&&&&0016,0 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&020.080000020,8 m²
Siiven sivusuhde: &&&&&&&&&&&&&012.030000012,3
Siipiprofiili: Göttingen Gö 532
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0192.0500000192,5 kg (OH-KYA)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0200.&&&&00200 km/h
G-voimarajat: 4 g positiivista, -2 g negatiivista
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&&018.&&&&0018 kg/m²
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta PIK-12 Wikimedia Commonsissa
PIK-12 Gabrielin esittely Suomen ilmailumuseon verkkosivuilla
PIK-sarjan ilma-aluksia
| --- | --- |
Purjekoneet:   PIK-3  PIK-5  PIK-7 Harakka  PIK-12  PIK-13  PIK-16 Vasama  PIK-17  PIK-20 
Moottorikoneet:   PIK-10 Moottoribaby  PIK-11 Tumppu  PIK-15 Hinu  PIK-18 Sytky  PIK-19 Muhinu  PIK-21 Super-Sytky  PIK-23 Suhinu  PIK-25 Varttimarkka  PIK-26 Mini-Sytky  PIK-27
Quentin Bryce

| Quentin Bryce |
| --- | --- |

Australian kenraalikuvernööri
 5. syyskuuta 2008 – 28. maaliskuuta 2014  
Edeltäjä:  Michael Jeffery
Seuraaja:  Peter Cosgrove
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1942 (ikä 81) Brisbane, Queensland, Australia
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Michael Bryce
Quentin Bryce (s. 23. joulukuuta 1942 Brisbane, Queensland) oli Australian kenraalikuvernööri 2008-2014 ja Queenslandin kuvernööri 2003-2008. Kenraalikuvernööri hoitaa valtionpäämiehen tehtäviä, kuten valtiovierailuja, hallitsijan puolesta. Bryce oli ensimmäinen nainen kenraalikuvernöörin virassa.
Bryce valmistui Queenslandin yliopistosta humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1962 ja oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1965.
Kenraalikuvernöörinä Bryce kiinnitti paljon huomiota ihmisoikeusasioihin ja Australian alkuperäisväestön asemaan. Hän teki myös paljon valtiovierailuja ja kävi muun muassa yhdeksässä Afrikan maassa vuonna 2009.
Käännös suomeksi
Rauman keskustaajama

| Rauman keskustaajama Raumo centraltätort |
| --- | --- |
Valtio:   Suomi
Maakunta:  Satakunta
Seutukunta:  Turun seutukunta
Kunnat:  Rauma
Pinta-ala:  
 – Maa:  56,31 km²
Väkiluku:  33 143
 – Väestötiheys:  588,6 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Tilastokeskus. Väkiluku, maapinta-ala ja väestötiheys ovat ajankohdan 31.12.2022 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vanha Rauma Rauman vesitornista nähtynä.
Rauman keskustaajama on Rauman kaupungin hallinnollinen keskus ja Suomen 21. suurin taajama, joka sijaitsee Satakunnassa Raumalla. Vuoden 2022 lopussa taajamassa asui 33 143 ihmistä. Taajaman maapinta-ala oli 56,31 neliökilometriä ja väestötiheys 588,6 as./km².
Quentin Bigot

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Doha 2019 | moukarinheitto |  |
Quentin Bigot (s. 1. joulukuuta 1992 Hayange, Moselle) on ranskalainen moukarinheittäjä.
Hän saavutti hopeaa Dohan MM-kilpailuissa 2019 tuloksella 78,19. Kaksi vuotta aiemmin Lontoon MM-kilpailuissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 77,67 ja Eugenen MM-kilpailuissa 2022 jälleen neljänneksi tuloksella 80,24. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän oli viides. Hän voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2011 ja sai pronssia alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013. Münchenin EM-kilpailuissa 2022 hän oli seitsemäs.
Bigot heitti ennätyksekseen 79,70 Turussa 8. kesäkuuta 2021 ja ylitti seuraavana vuonna 80 metrin rajan heittämällä ensin 29. toukokuuta Forbachissa tuloksen 80,14 ja parantamalla sitten 5. kesäkuuta Chorzówissa tuloksekseen 80,55.
Bigot jäi 21. kesäkuuta 2014 tehdyssä dopingtestissä kiinni anabolisten steroidien käytöstä ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Piukat paikat

| Piukat paikat> Some Like It Hot |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Billy Wilder
Käsikirjoittaja:   Billy Wilder  I. A. L. Diamond 
Tuottaja:   Ashton Productions  Mirisch Company  United Artists 
Säveltäjä:  Adolph Deutsch
Kuvaaja:  Charles Lang
Leikkaaja:  Arthur P. Schmidt
Pääosat:   Marilyn Monroe  Tony Curtis  Jack Lemmon 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   UA United Artists Pictures Inc.  Ashton Productions  20th Century Fox 
Levittäjä:  United Artists Netflix iTunes Xfinity Streampix
Ensi-ilta:  29. maaliskuuta 1959
Kesto:  120 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piukat paikat (engl. Some Like It Hot) on vuonna 1959 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Billy Wilder. Sen pääosissa näyttelevät Marilyn Monroe, Jack Lemmon ja Tony Curtis. Piukat paikat oli yleisömenestys ja on vakiinnuttanut asemansa yhtenä elokuvahistorian suosituimmista komedioista. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 16. lokakuuta 1959.
Elokuvassa kaksikko Joe (Curtis) ja Jerry (Lemmon) ovat joutuneet vuonna 1929 Chicagossa mafiosojen tekemän joukkomurhan silminnäkijöiksi. Pennittömät muusikot yrittävät paeta mafiamiehiltä näkymättömiin. Hätäratkaisuna kaksikko pukeutuu naisiksi ja värväytyy naisorkesterin soittajiksi. Orkesterin mukana he matkustavat Floridaan. Yhtyeen solisti Sugar Kane (Monroe) on kaksikon mielestä hurmaava, ja he molemmat yrittävät saada hänet rakastumaan itseensä. Joe kutsuu itseään Josephineksi, Jerry itseään Daphneksi.
Piukkojen paikkojen viimeinen repliikki on elokuvahistorian kuuluisimpia. Kun Daphne kertoo viettelemälleen miehelle olevansa itsekin mies, hän saa vastaukseksi lauseen ”kukaan ei ole täydellinen” (”Nobody’s perfect”).
Monroe esittää elokuvassa muun muassa kappaleet ”I Wanna Be Loved by You”, "Running Wild" ja "I’m Thru with Love".
Elokuva palkittiin  parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globella ja Monroe palkittiin parhaan naispääosan ja Lemmon parhaan miespääosan Golden Globella. Elokuva palkittiin parhaan mustavalkoelokuvan puvustuksen Oscarilla saatuaan lisäksi viisi muuta Oscar-ehdokkuutta.
American Film Institute on valinnut elokuvan kaikkien aikojen hauskimmaksi elokuvaksi. Samaan tulokseen tuli 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa BBC:n äänestyksessä vuonna 2017.
Elokuvasta on tehty musikaali, Sugar, joka sai ensi-iltansa Broadwaylla vuonna 1972. Käsikirjoituksesta vastasi Peter Stone, musiikin kirjoitti Jule Styne ja lyriikat Bob Merill. Suomessa teosta on esitetty mm. Tampereen teatterissa vuonna 2015 ja Vaasan kaupunginteatterissa vuonna 2019.
Juoni

Kaksi rehkivää muusikkoa, Joe ja Jerry (Tony Curtis ja Jack Lemmon), todistaa ystävänpäivän verilöylyä muistuttavan välikohtauksen. Kun ”Spats” Columbon (George Raft) johtamat Chicagon gangsterit näkevät heidät, kaksikko pakenee henkensä edestä. Päästyään pakoon he päättävät lähteä kaupungista ja ottaa vastaan työn Floridaan matkaavassa naisyhtyeessä, minkä seurauksena he joutuvat naamioitumaan naisiksi.
Josephineksi ja Geraldineksi itseään kutsuvat Joe ja Jerry, joka myöhemmin vaihtaa nimensä Daphneksi, liittyvät yhtyeeseen ja nousevat junaan. Siellä kumpikin mies ihastuu ”Sugar Kaneen” (Marilyn Monroe), yhtyeen laulajaan ja ukulelen soittajaan, ja kamppailevat hänen suosiostaan pitäen samalla yllä rooliaan naisina.
Floridassa Joe kosiskelee Sugaria naamioitumalla edelleen Shell Oilin perijäksi, ”Junior”-nimiseksi miljonääriksi, matkimalla muun muassa Cary Grantin ääntämystä. Oikea miljonääri Osgood Fielding III (Joe E. Brown) puolestaan ihastuu Jerryn esittämään Daphneen. Eräänä iltana Osgood pyytää Daphnen viettämään iltaa omistamalleen jahdille. Joe taivuttelee Jerryn pidättelemään Osgoodia maissa sillä välin, kun hän vie Sugarin samaiselle jahdille. Sinä yönä Osgood kosii Daphnea, joka suostuu mielenliikutuksen vallassa uskoen saavansa Osgoodilta suuren rahallisen korvauksen heti vihkimisen jälkeen.
Kun gangsterit saapuvat samaan hotelliin osallistuakseen ”Italialaisen oopperan ystävät” -nimiseen konferenssiin, Spats ja hänen jenginsä näkevät Joen ja Jerryn. Useiden humorististen takaa-ajojen jälkeen (ja todistettuaan jälleen yhden, tällä kertaa Spatsin ja hänen miestensä joukkomurhan) Jerry, Joe, Sugar ja Osgood pakenevat miljonäärin jahdilla. Matkalla Joe paljastaa Sugarille oikean henkilöllisyytensä, mutta Sugar kertoo Joelle rakastavansa tätä kaikesta huolimatta. Jerry puolestaan yrittää selittää Osgoodille, ettei hän voi naida tätä. Osgood ei kuitenkaan ota tietääkseenkään Jerryn vastaväitteistä, vaan pysyy järkähtämättä kosintansa takana. Hän on jo  ehtinyt kertoa kihlauksesta äidilleen, joten häät tullaan pitämään kuten sovittu. Lopulta ärsyyntynyt Jerry ottaa peruukkinsa pois ja huutaa: ”Olen mies!”, minkä seurauksena Osgood lausuu elokuvan loppurepliikin: ”No, kukaan ei ole täydellinen.”