stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kokemäen kirkko
Historia > Aikaisemmat kirkot

1200-luvun alussa perustettu Kokemäen seurakunta on Suomen vanhimpia. Ensimmäinen kirkko rakennettiin Kokemäenjoen pohjoisrannalle nykyiseen Penttilänniemeen viimeistään saman vuosisadan puolivälissä. Paikalla sijaitsi useita puukirkkoja, joiden lukumäärä tai rakentamisajankohdat eivät ole tiedossa. Kivikirkon rakentaminen käynnistyi 1540-luvulla, mutta valmiiksi saatiin ainoastaan sakasti ja perustukset, joille pystytettiin lopulta uusi puukirkko. Sen tuhouduttua tulipalossa vuonna 1641 paikalle rakennettiin Pyhän Marian kirkko, joka vuosien saatossa rapistui säännöllisen korjauksen puutteessa.
Vuonna 1731 kirkkoherra Nils Tolpo teki aloitteen pahoin ränsistyneen kirkon korvaamisesta uudella puukirkolla. Kuningas Fredrik I myönsi hankkeelle rahoituksen, mutta talonpoikien vastahankaisuudesta johtuen sen käynnistyminen viivästyi vuosikymmeniä. Pyhän Marian kirkkoa kunnostettiin vihdoin vuonna 1745 porilaisen kirkonrakentajan Thomas Rahvoniuksen johdolla. Uusi kellotapuli valmistui 1765, jolloin kirkkoherra Gabriel Gottleben yritti saada seurakuntalaisia myötämieliseksi myös uuden kirkon rakentamiselle. Talonpojat pysyivät kuitenkin kannassaan, sillä heidän voimavarojaan oli syönyt muun muassa suuri Kokemäenjoen koskenperkaus, eikä uuteen työlääseen urakkaan löytynyt halukkuutta. Turun tuomiokapituli myönsikin seurakunnalle luvan lykätä yli 30 vuotta viivästynyttä kirkkohanketta edelleen.
Historia > Kirkkohanke käynnistyy

Pyhän Marian kirkon rapistuessa siitä tuli romahdusvaaran johdosta jopa hengenvaarallinen. Kasvaneen väkimäärän myötä kirkko oli myös käynyt auttamattomasti liian pieneksi, eivätkä kaikki sanankuulijat ylimääräisistä lehtereistä huolimatta enää mahtuneet sisälle. Vuonna 1777 seurakuntalaiset viimein pyysivät tuomiokapitulilta lupaa uuteen puukirkkoon. Kustaa III oli kuitenkin juuri antanut määräyksen, jonka mukaan jatkossa sai rakentaa ainoastaan kivikirkkoja. Taustalla oli hyödyn aikakauden synnyttämä ajatus hupenevien metsien säästämisestä sekä kestävän ja arvokkaan kivirakennuskannan luominen. Kokemäkeläiset valittivat köyhyyttään ja kivirakentamisen tuomia vaikeuksia, mutta saivat Tukholmasta yksiselitteisen määräyksen kivikirkon pystyttämisesta. Suomalaisille oli myönnetty erivapauksia lain suhteen, mutta vauraana pidetty ja hyvien kulkuyhteyksien varrella sijaitseva Kokemäki ei sellaista saanut.
Kesäkuussa 1777 rovasti Mikael Lebell ja professori Johan Kraftman suorittivat katselmuksen, jonka lopputuloksena he totesivat Kokemäeltä löytyvän kaikki edellytykset kivikirkon rakentamiselle. Turkulainen muurarimestari Johan Schytt laati piirustukset yksilaivaisesta pitkäkirkosta, jossa tornin sijaan oli länsipäätyyn sijoitettu kattoratsastaja. Seuraavana keväänä piirustukset toimitettiin yli-intendentinvirastoon, jossa arkkitehti C. F. Adelcrantz suunnitteli niiden pohjalta ajan ihanteita henkivän uusklassisen pitkäkirkon. Adelcrantz muokkasi runkohuonetta kapeammaksi ja pidemmäksi sekä siirsi kirkon eteläseinustalle suunnitellun asehuoneen länsipäätyyn tehden siitä korkean kellotornin. Kustaa III vahvisti piirustukset kesällä ja myönsi hankkeelle kaikista valtakunnan kaupungeista kerättävän kolehdin.
Syyskuussa 1778 suoritettiin toinen katselmus, jossa kirkon rakennuspaikaksi valittiin Kokemäenjoen eteläpuolella sijaitseva Tulkkilan mäki. Osa seurakuntalaisista nousi vastarintaan, sillä etelärannalla oli jo Harjavallan kappelikirkko, ja kelirikkoajan vuoksi emäkirkko haluttiin säilyttää toisella puolella. Kirkkoherra Gustaf Avellan tarjosi vaihtoehdoiksi pappilan lähistöllä sijaitsevia mäkiä, jotka eivät kuitenkaan maapohjansa vuoksi kelvanneet katselmusmiehille. Talonpojat ehdottivat myös parin kilometrin päässä sijaitsevaa Orjapaadenkalliota. Lebellin ja Kraftmanin mukaan Tulkkilan mäki oli kuitenkin ”Luojan tarkoittama loistava kirkon paikka”, jota puolsivat liikenteelliset, väestölliset ja rakennustekniset seikat. Tulkkila oli maanteiden risteyspaikka, jonka lisäksi kaksi kolmasosaa pitäjän väestöstä asui joen eteläpuolella. Kelirikkoa pidettiin lyhytaikaisena riesana ja tarvittaessa voitiin käydä Ulvilan tai Kullaan kirkoissa. Pitäjänkokouksen päättäessä sijoituspaikasta pohjoispuolen asukkaat esittivät kiivaita vastalauseitaan ja häiritsivät tilaisuutta älämölöllä. Asiasta yritettiin vielä valittaa kuninkaalle, mutta kesällä 1779 tämä hyväksyi anomuksen kirkon rakentamisesta Tulkkilaan.
Historia > Rakentaminen

Kirkon rakennusmateriaali saatiin Kokemäenjoen rannoilta, jonne oli kasattu tonnettain koskenperkauksessa nostettuja kiviä. Työmaata varten perustettiin oma sepänpaja sekä tiilenpolttamo. Muurarimestariksi palkattiin nuori turkulainen Matts Arelin, joka kisälleineen vastasi varsinaisesta rakennustyöstä seurakuntalaisten hoitaessa raskaat aputyöt. Keväällä 1780 aloitettu perustusten muuraus eteni hitaasti talonpoikien yrittäessä luistaa heille määrätyistä päivätöistä. Yleisen haluttomuuden ohella syynä oli tyytömättömyys kokemattoman Arelinin valintaan, sillä mestariksi olisi haluttu pitäjässä jo ennestään tunnettu Johan Schytt. Perustukset valmistuivat lopulta syksyn aikana, jonka jälkeen Arell otti lähtöpassit jäätyään muiden hankaluuksien ohella ilman sovittuja palkkojaan.
Kesällä 1781 työmaalla urakoi ainoastaan Turun tuomiokirkon puuseppä Anders Wahlberg, jonka jälkeen hanke pysähtyi kolmeksi vuodeksi. Turun kaupunginarkkitehti C. F. Schröderin suorittamassa tarkastuksessa Arelinin perustukset havaittiin liian heikoiksi, jonka lisäksi suuri osa tiilistä oli käyttökelvottomia, puutavaraa mätäni taivasalla ja muita rakennustarpeita oli hankittu runsaasti liikaa. Arelinin sopimus päätettiin viimein irtisanoa ja hänen tilalleen valittiin uusien erimielisyyksien saattelemana turkulainen muurarimestari Johan Sundsten. Keväällä 1784 työt aloittanut Sundsten sai runkohuoneen valmiiksi ennen talven tuloa ja seuraavana kesänä hän muurasi kellotornin sekä sakastin alle rakennetun viinikellarin Wahlbergin tehdessä kattorakenteet ja sisustuksen. Paanukaton valmistuttua rovasti Johan Pihlman pääsi viimein vihkimään kirkon Mikkelinpäivänä 1. lokakuuta 1786.
Historia > Laajennus ristikirkoksi

Vuonna 1882 kirkossa tapahtui Kokemäen kirkkorymylinä tunnettu onnettomuus. Joulukirkossa syntyi pakokauhu huma­laisten huudettua kirkon palavan, jolloin kolme ihmistä tallaantui kuoliaaksi ja kymmeniä loukkaantui. Tragedian johdosta seurakunta te­ki päätöksen kirkon laajentamisesta ristikirkoksi. Valtakunnallisella tasolla onnettomuus sai aikaan määräyksen muuttaa kirkkojen ovet ulospäin aukeaviksi ja tapa levisi pian myös muuhun julkiseen rakentamiseen.
Laajennus toteutettiin vuonna 1886 lääninarkkitehti C. J. von Heidekenin piirustusten mukaan. Rakennusmestarina toimi uusikaupunkilainen David A. Lönnroth. Runkohuoneen etelä- ja pohjoispuolelle rakennettiin lehterein varustetut lisäosat, joiden kivimateriaali louhittiin Vitikkalanluodon Putajasta. Kirkon pohjoispuolella sijannut sakasti varastoineen purettiin ja uusi sakasti erotettiin väliseinällä kuorista. Samalla paanukaton tilalle vaihdettiin peltikate ja ulko-ovien ympärille muurattiin tiiliset porttaalit. Laajennuksen yhdeydessä uusittiin myös sisustusta muuttamalla sisäkaton puinen tynnyriholvi suoraksi sekä rappaamalla seinät ja maalaamalla ne valkoiseksi. Lisäksi kirkko sai uuden saarnatuolin, alttarin ja penkit. Saarnatuolin teki honkilahtelainen puuseppä Humelin ja alttarin uusikaupunkilainen puuseppä Fredrik Wilhelm Sundqvist. Sisustuksen alkuperäinen värimaailma oli kustavilaisen tyylin mukaisesti pääosin sininen, mutta nyt penkit sekä ovet maalattiin ruskeaksi ja kirkkosalin muut puuosat valkoiseksi. Koristeluun käytettiin myös runsaasti kultausta.
Historia > Myöhemmät kunnostukset

Vuonna 1903 kirkkoon asennettiin lämmitys ja vuonna 1925 rakennus sai sähkövalaistuksen. Tornin kullat­tu pallo restauroitiin 1932 muun muassa paikkaamalla sisällissodassa Kokemäen taistelun aikana syntyneet luodinreiät. Vuonna 1936 vietetyn 150-vuotisjuhlan kunniaksi kirkkoa saneerattiin arkkitehti Kauno S. Kallion suunnitelmien pohjalta. Merkittävimmät muutokset olivat kamiinoiden korvaaminen keskuslämmityksellä sekä penkkejä lyhentämällä tehdyt seinänvierustojen käytävät. Lisäksi taidemaalari Urho Lehtinen maalasi raamatunaiheisia koristekuvia eri puolille kirkkosalia. Viimeisin peruskorjaus tehtiin Porin kaupunginarkkitehdin Matti Salmivallin ja arkkitehti Olli Steenin suunnitelmien mukaan vuonna 1967, jolloin kirkon sisäkatto palautettiin von Heidekenin suunnittelemaan asuun, lanttialankut korvattiin tiilellä ja Lehtisen koristemaalaukset peitettiin. Nykyinen 1990-luvun lopussa rakennettu alttari on LPR-arkkitehtien suunnitelema.
2010-luvun alussa seurakunta kaavaili laajoja muutostöitä, jotka sisälsivät muun muassa lehtereiden alle rakennettavat toimisto-, kokous- ja keittiötilat. Museovirasto tyrmäsi hankkeen liian suurena ja kirkon arvolle sopimattomina. Se ei saanut myöskään seurakuntalaisten hyväksyntää, vaan suunnitelmaa vastaan kerättiin parintuhannen nimen adressi. Asiaan palattiin vuonna 2017, jolloin tarkoituksena oli lisätä kirkkosalin toiminnallisuutta raivaamalla tilaa erilaisia yleisötilaisuuksia varten. Edellistä hillitymmät muutokset saivat myös Museoviraston hyväksynnän.
Arkkitehtuuri ja esineistö

Kustavilaista tyyliä edustava Kokemäen kirkko oli valmistuessaan harvinainen Suomessa, sillä vastaavat yli-intendentinviraston suunnitelemat pitkäkirkot toteutettiin ainoastaan Iniöön (1800) ja Pyhämaalle (1804), kun muualle maahan rakennettiin ristikirkkoja. Ruotsissa sitä muistuttaa vuonna 1786 valmistunut Gnarpin kirkko. Kokemäen kirkon runkohuone on kooltaan noin 12×38 metriä. Länsipäädyssä sijaitsevan tornin korkeus on noin 18 metriä. Sen huipulla on barokkityylinen kupu ja lanterniini. Ennen vuoden 1886 laajennusta sakasti sijaitsi runkohuoneen pohjoispuolella ja sen vieressä oli erillinen varastohuone. Nykyään sakasti on kirkon itäpäädyssä. Kirkon laajennusosissa on aikakaudelle tyypillinen uusgoottilainen tiilikoristelu.
Sakastin sisäänkäynnin yläpuolelle kiinnitetyssä kivilaatassa on latinankielinen teksti Regnante Gustavo III. In gloriam sumni numinis extructum est templum hoc Anno Christi MDCCDXXXVI eli ”Tämä temppeli rakennettiin korkeimman Jumalan kunniaksi Kustaa III:n hallituskaudella Kristuksen vuonna 1786”. Eteläseinään on kaiverrettu vuosiluku 1784 ja kirkkoväärti Henrik Theetin, muurarimestari Johan Sundstenin sekä kolmen tuntemattoman muurarinkisällin nimikirjaimet. Kirkonkellot ovat vuosilta 1674 ja 1786. Vanhemman kellon lahjoitti Pyhän Marian kirkkoon kreivi Axel Julius De la Gardie ja sen valoi tukholmalainen Meyerska Styckgjuteriet. Uudempi kello on valettu Turussa. Vuonna 1789 torniin asennettiin Rauman vanhan raatihuoneen viisarikello, joka 1936 korvattiin Fredrik Terhon valmistamalla.
Kristuksen kirkastumista kuvaava alttaritaulu on hankittu Pietarin taideakatemiasta vuonna 1876. Taulu on jäljennös Rafaelin maalauksesta Kristuksen kirkastaminen ja sen tekijäksi mainitaan S. Tvoroschnikoff. Lisäksi kirkossa on R. W. Ekmanin maalaama Räisälän kirkon alttaritaulu vuodelta 1872. Alkuperäinen Gabriel Gotthard Sweidelin alttaritaulu on nykyään Satakunnan Museon kokoelmissa. Keskiajalta peräisin oleva krusifiksi oli pitkään varastossa, kunnes se restauroitiin ja sijoitettiin kirkkosaliin vuoden 1936 remontin yhteydessä. Kattokruunuista vanhin on majuri Hans Larsson Godhen 1600-luvulla seurakunnalle lahjoittama. Kirkon messukasukoita pidetään poikkeuksellisen arvokkaina. Niistä vanhin on vuodelta 1662 ja sen lahjoitti Kokemäenkartanon omistanut Magnus Gabriel De la Gardie. Lisäksi kirkkosalissa on piispa Henrikin rintakuva, joka on tehnyt kuvanveistäjä Emil Cedercreutz. Terrakottaveistoksen pronssinen kopio on Pyhän Henrikin kappelin puistossa.[lähde? ]
Urut

Kirkon ensimmäiset 17-äänikertaiset urut hankittiin Jens Zachariassenin urkutehtaasta vuonna 1881. Kalliit urut herättivät seurakuntalaisissa vastustusta ja niiden vihkiäisjumalanpalveluksessa yleisö osoitti mieltään yskimällä sekä ramppaamalla edestakaisin penkkien välissä. Seuraavat 35-äänikertaiset sähköurut ostettiin Kan­gasalan Urkutehtaasta 1953. Nykyiset ovat tanskalaisen Bruno Christensen & Sönnerin valmistamat 37-äänikertaiset urut, jotka otettiin käyttöön vuonna 1989.
Ympäristö

Kirkonmäen länsirinteessä on vuonna 1833 käyttöönotettu hautausmaa. Vuonna 1868 sitä laajennettiin kirkon ja Tulkkilantien väliselle alueelle, mutta laajennusosan käyttö jouduttiin lopettamaan 1890-luvulle tultaessa, kun asutuksen välit­tömään läheisyyteen hautaaminen kiellettiin. Käytöstä poistettu alue on nykyään puistona, jossa sijaitsevat myös sankarihaudat. Vuonna 1957 paljastetun sankaripatsaan suunnitteli arkkitehti Markus Tavio. Sen vieressä on kuvanveistäjä Reijo Paavilaisen Sankariäidin muistomerkki (1997), jonka lisäksi kirkkopuistossa ovat Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki (1955) sekä Muualle haudattujen muistomerkki (1991). Vuonna 2020 kirkkomaan etelälaitaan valmistui muistolehto. Sisällissodan aikana kirkkopuistossa oli punaisten sankarihauta, jonka vainajat siirrettiin sodan jälkeen Koomankankaan hautausmaalle.
Kirkkomaata ympäröivä kiviaita rakennettiin vuonna 1786, jonka lisäksi kirkon länsi- ja pohjoispuolelle muurattiin myöhemmin puretut porttiholvit. Hautausmaan sisäänkäyntinä toimiva porttiholvi on vuodelta 1832. Hautausmaan vieressä sijaitseva kivinen paarihuone valmistui kirkon laajennuksen yhteydessä 1886. Paarihuoneessa on kirkon laajennusosien tapaan uusgoottilainen tiilikoristelu. Kirkon itäpäädyssä on erillinen vuonna 1936 rakennettu kattilahuone. Kirkonmäellä sijaitsee myös 1838 valmistunut pitäjänmakasiini, jossa nykyään toimii Kokemäen maatalousmuseo. Lisäksi kirkon ympäristössä on muun muassa Tulkkilan koulun rakennuksia sekä 1800–1900-lukujen vaihteesta olevia puisia asuin- ja liikerakennuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kokemäen kirkko Wikimedia Commonsissa
Kokemäen vanhin kirkonpaikka Penttilänniemessä. Taustalla keskiaikainen Pyhän Marian kirkon sakasti.
Kokemäen kirkko ennen laajennusta. Vasemmalla puretut sakasti ja varastorakennus.
Kirkontorni.
Kirkkosali.
Hautausmaa.
Huosiainen (Suonenjoki, läntinen)

| Huosiainen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Koordinaatit:  62°34′32″N, 26°54′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Huosiaiseen 
Järvinumero:  14.712.1.020
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124,2 m  
Pituus:  190 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  0,419 km  
Pinta-ala:  0,698 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHuosiainen 
Huosiainen  on Pohjois-Savossa Suonenjoella  Mäkränkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 190 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,7 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Hankaveden alueeseen (14.712) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 124,2 metriä mpy.
Immulan koulu

Immulan koulu on entinen kansakoulu Lohjalla, Uudellamaalla. Koulu sijaitsee Immulan kylässä ja se perustettiin vuonna 1908 Perttilän taloon. Vuonna 1911 valmistui kuitenkin oma koulutalo. Koulun ensimmäisenä opettajana toimi opettaja Palomäki, joka sai vuonna 1945 kunnallisneuvoksen arvonimen. Palomäki työskenteli opettajana Immulan koululla aina vuoteen 1950 asti.
Vuonna 1936 Immulan koulussa oli yhteensä 71 oppilasta. Koulurakennus on hirsirakenteinen.
Nykyisin koulu toimii yksityisasuntona.
Kreikan mellakat 2008
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan mellakat 2008 Wikimedia Commonsissa
Kivilampi (Kinnula)

| Kivilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Kinnula
Koordinaatit:  63°17′16″N, 24°54′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Isojoen–Jääjoen valuma-alue (14.45)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.453.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  189,9 m  
Pituus:  310 m  
Leveys:  190 m  
Rantaviiva:  0,96 km  
Pinta-ala:  1,736 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKivilampi 
Kivilampi  on Keski-Suomessa Kinnulassa  Jäpänrannan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 310 metriä pitkä, 190 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,7 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Isojoen–Jääjoen valuma-alueella (14.45), jonka Matkusjoen alueeseen (14.453) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 189,9 metriä mpy.
Kuormatraktori

Ponsse-kuormatraktori.
Kuormatraktori on puun kuljetukseen suunniteltu metsätraktori. Kuormatraktorin pääosia ovat eturunko hytteineen, takarunko jossa kuormatila, sekä puutavarakoura ja nosturi. Moottori sijaitsee eturungossa. Nosturiin sijoitetun puutavarakouran tehtävä on kerätä hakkuukoneen katkomat pölkyt kuormatilaan. Kuormatraktori kuljettaa puut tienvarsille, jossa pölkyt puretaan kuormatilasta varastopinoihin puutavarakouran avulla.
Kirjallisuutta

Käyhkö, Arttu: Metsätyökoneet Suomessa.  Helsinki:  Kustantaja Laaksonen, 2015.  ISBN 978-952-5805-69-7.
Käyhkö, Arttu: Suuri metsäkonekirja.  Helsinki:  Kustantaja Laaksonen, 2017.  ISBN 978-952-5805-93-2.
Käyhkö, Arttu: Volvo metsäkoneet.  Espoo:  Kustantaja Myllymäki, 2019.  ISBN 978-952-69085-2-6.
Käyhkö, Arttu: Valmet - traktorista metsäkoneeksi.  Espoo:  Kustantaja Myllymäki, 2019.  ISBN 978-952-69085-7-1.
Kivilampi (Luumäki)

| Kivilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Luumäki
Koordinaatit:  60°57′09″N, 27°19′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Harjunjoen–Lappalanjärven alue (14.18)
Laskuoja:  oja Kortelammiin 
Järvinumero:  14.187.1.013
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  76,5 m  
Pituus:  700 m  
Leveys:  400 m  
Rantaviiva:  1,827 km  
Pinta-ala:  11,542 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKivilampi 
Kivilampi  on Etelä-Karjalassa Luumäellä Hietaniehen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 11,5 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Harjunjoen–Lappalanjärven alueella (14.18), jonka Saunajoen valuma-alueeseen (14.187) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 76,5 metriä mpy.
Huosiasjärvi

| Huosiasjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Äänekoski
Koordinaatit:  62°43′25″N, 25°43′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen eteläosan alue (14.41)
Laskupuro:  Huosiaspuro Isojokeen 
Järvinumero:  14.414.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  150,9 m  
Pituus:  250 m  
Leveys:  150 m  
Rantaviiva:  0,642 km  
Pinta-ala:  2,44 ha  
Tilavuus:  0.000061 km³ 
Keskisyvyys:  2,52 m  
Suurin syvyys:  4 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiHuosiasjärvi 
Huosiasjärvi on Keski-Suomessa Äänekoskella Liimattalan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 250 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,4 hehtaaria. Sillä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 61 400 kuutiometriä ja keskisyvyydeksi 2,5 metriä ja suurin syvyys on 4,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen eteläosan alueella (14.41), jonka Isojoen valuma-alueeseen (14.414) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 150,9 metriä mpy.
Innuendo (Amberian Dawnin albumi)

| Innuendo Amberian Dawn |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 23. lokakuuta 2015
 Tuottaja(t): Tuomas Seppälä
 Tyylilaji: sinfoninen rock power metal
 Kesto: 51.44
 Levy-yhtiö: Napalm
Amberian Dawnin muut julkaisut
| Magic Forest 2014 | Innuendo 2015 | Darkness of Eternity 2017 |
Innuendo on Amberian Dawnin seitsemän studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2015.
Kappaleet

Fame & Gloria – 4.25
Ladyhawk – 4.35
Innuendo – 3.38
The Court of Mirror Hall – 4.12
Angelique – 5.08
Rise of the Evil – 3.45
Chamber of Dreadful Dreams – 3.45
Knock Knock Who’s There – 3.56
Symphony Nr 1, Part 1 – The Witchcraft – 5.56
Your Time – My Time – 4.31
Fame & Gloria – 4.24 (instrumentaali, bonuskappale)
Sunrise – 3.29 (uudelleennauhoitettu versio, bonuskappale)
Kokoonpano

Capri – laulu
Tuomas Seppälä – kitara, kosketinsoitin
Emil Pohjalainen – kitara
Jukka Hoffrén – basso
Joonas Pykälä-aho – rummut
Arvostelut

Angry Metal Guy:
Imperiumi: 6½/10
Aiheesta muualla

Albumi discogs-sivustolla (englanniksi)
Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Horst Sindermann

| Horst Sindermann |
| --- | --- |
 Horst Sindermann vuonna 1973
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1915, Dresden
Kuollut: 20. huhtikuuta 1990, Itä-Berliini
Kansalaisuus:  Itä-Saksa
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Horst Sindermann ([ˈhɔʁst ˈzɪndɐman]; 5. syyskuuta 1915 Dresden Saksan keisarikunta – 20. huhtikuuta 1990 Itä-Berliini, Itä-Saksa) oli kommunistinen itäsaksalainen poliitikko ja yksi Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen johtajista.
Nuoruus ja aiempi elämä

Sindermann oli saksilaisen sosiaalidemokraattisen poliitikon Karl Sindermannin poika. Hänen vanhempi veljensä Kurt Sindermann tuli myös politiikkaan kommunistisen puolueen jäsenenä ja istui Saksin osavaltion parlamentissa vuosina 1929–1933.
Horst Sindermann liittyi Kommunistiseen nuorisoliittoon (KJVD) vuonna 1929, ja vuonna 1932 hänestä tuli Dresdenin paikallinen toimihenkilö. Natsihallinto kielsi ryhmän, ja kesäkuussa 1933 Sindermann pidätettiin ja tuomittiin kahdeksaksi kuukaudeksi vankeuteen laittomasta poliittisesta toiminnasta. Syyskuussa 1934 hänestä tuli KJVD:n Dresdenin haaran poliittinen johtaja. Maaliskuussa 1935 hänet pidätettiin jälleen maanpetoksesta, häntä kidutettiin ja hänet tuomittiin kuudeksi vuodeksi eristysselliin Waldheimin vankilaan. Vuonna 1941 hänet siirrettiin ”suojelukseen” useille keskitysleireille, Sachsenhausenista Mauthauseniin Ylä-Itävallassa ja lopulta Ebenseehen, kunnes Yhdysvaltain armeija vapautti hänet vuonna 1945.
Ura Itä-Saksassa

Sodan jälkeen Sindermann palasi Saksiin ja liittyi KPD:hen. Vuoden 1946 jälkeen hän kuului sosialistiseen yhtenäisyyspuolueeseen (SED), joka perustettiin huhtikuussa 1946 kommunistien ja sosiaalidemokraattien pakkoliitosta Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä.
Sindermann työskenteli Sächsische Volkszeitungin sanomalehtitoimittajana Dresdenissä ja Volksstimmessä Chemnitzissä vuosina 1945–1947. Hänestä tuli ensimmäinen puoluesihteeri Chemnitzin ja Leipzigin piirikunnissa. Hän riitautui puolueen yhteispuheenjohtajan Otto Grotewohlin kanssa, jonka avioitumista entisen natsihallinnon toimihenkilön kanssa hän kritisoi. Kesäkuussa 1949 puolueen valvontakomissio tuomitsi hänet, ja hänet alennettiin työskentelemään Freiheit-lehdessä, jonka päätoimittajana hän toimi vuosina 1950–1953.
Sindermann toimi keskuskomitean agitaatio- ja propagandajohtajana vuosina 1954–1963. Vuonna 1958 hänestä tuli keskuskomitean ehdokas ja 1963 jäsen. Samana vuonna hänet nimitettiin myös Hallen piirin ensimmäiseksi puoluesihteeriksi ja hänet valittiin ensimmäisen kerran Volkskammeriin. Vuonna 1967 hänet hyväksyttiin politbyroon jäseneksi.