stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saimaannorppa
Kanta > Syntyvyys ja kuolleisuus

2000-luvun alkupuolella synnytysikäisten naaraiden lukumäärän on arvioitu vaihdelleen 60–80 yksilön välillä. Vuonna 2009 synnytyskykyisten naaraiden lukumääräarvio oli 72 yksilöä, ja niiden määrän arvioitiin vuonna 2015 nousseen 95 yksilöön. 2000-luvulla arvioidaan syntyneen vuosittain 50–60 poikasta lukuun ottamatta heikkoa poikasvuotta 2009, jolloin poikasmäärä oli 44. Vuoden 2015 jälkeen poikasten määrä on noussut yli 80:een synnytysikäisten emojen kannan kasvun myötä. Osa poikasista löytyy pesästä kuolleena, ja normaalina kuuttikuolleisuutena voidaan pitää noin kymmentä prosenttia syntyneistä.
Saimaannorppa voi elää yli 30-vuotiaaksi, mutta sen ensimmäinen elinvuosi on kriittinen. Lähes 70 prosenttia norpista kuolee ensimmäisen vuotensa aikana. Vuosien 1980–2010 aikana kuolleita norppia löytyi maastosta 474 yksilöä, mutta todellisen kuolleiden määrän on arvioitu olevan yli kaksinkertainen.
Saimaannorppien kuolinsyyt voidaan jakaa neljään kategoriaan, pesäpoikaskuolleisuuteen, vanhempien yksilöiden luonnollisiin kuolemiin, kalanpyydyskuolleisuuteen ja tuntemattomiin kuolinsyihin. Kalanpyydyksiin takertumisista johtuva tukehtuminen on norpan suurin yksittäinen kuolinsyy: kalaverkkoihin kuoli vuosien 1980–2010 aikana 132 norppaa ja muihin pyydyksiin 14 norppaa.
Pesäpoikaskuolleisuus johtuu useasta eri tekijästä. Osa poikasista ovat kuolleet jo syntyessään keskosuuden tai kehityshäiriön takia. Osa poikasista puolestaan kuolee synnytyksessä tai muutamina sen jälkeisinä päivinä, mihin vaikuttavat kehityshäiriöt tai rajut ympäristöolosuhteet, kuten syntyminen avojäälle. Muita poikaskuolemia aiheuttavat emän imetysvaikeudet tai sairaus sekä pesän romahduksesta aiheutuvat ruhjeet.
Vieroitusiän ohittaneiden saimaannorppien niin sanotut luonnolliset kuolinsyyt johtuvat usein monimutkaisista syistä ja seurauksista. Kuoleman aiheuttama kierre on toisinaan alkanut jo imetysajan epäonnistumisesta, nälkiintymisestä, sairastumisesta, kanto- ja synnytysajan komplikaatiosta tai vanhuudesta. Saimaannorppien tunnettuja luonnollisia kuolinsyitä ovat muun muassa sydämen vajaatoiminta, äkillinen sydänpysähdys, märkivä keuhkotulehdus, suolitukos, maksan rappeuma ja suolistokierre.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |
| Laskenta | 41 | 53 | 49 | 52 | 49 | 63 | 40 | 40 | 27 | 50 | 43 | 57 | 52 | 58 | 60 | 58 | 48 | 79 | 78 | 78 | 69 | 43 | 76 | 85 |
| Arvio |  | 55,6 | 54,8 | 55,6 | 51 | 66 | 50,6 | 52 | 55,6 | 50,8 | 44 | 57 | 57 | 61 | 62 | 64 | 71 | 87 | 83 | 86 | 88 | 88 | 86 | 92 |
| Kuolleita | 2 | 2 | 8 | 2 | 2 |  | 4 | 6 | 5 | 5 | 3 | 3 | 3 | 2 | 4 | 6 | 6 | 4 | 15 | 9 | 1 | 10 | 7 | 3 |
Saimaannorppa ja ihminen > Metsästys

Jääkauden jälkeisenä aikana hylkeet tarjosivat ihmisille ravintoa ja tarve-esineiden raaka-ainetta. Arkeologisia todisteita hylkeenmetsästyksestä on löydetty Suomesta 7 000–8 000 vuoden takaa. Osa löydöksistä on sisämaasta Muinais-Saimaan rannoilta. Saimaannorppia pidettiin pitkään lähinnä tuhoeläiminä, ja Ruotsin vuoden 1734 laki antoi kaikille luvan tappaa hylkeen kenen tahansa mailla. Historiallisia todisteita saimaannorpan metsästyksestä on vasta 1800-luvulta, jolloin sen pyynti ei enää ollut kovinkaan aktiivista. Sen pyynti ei ollut helppoa, ja sitä metsästettiin todennäköisesti traaniöljyn takia.
Suomen suuriruhtinaskunnan kalastuksentarkastaja Oscar Nordqvist kirjoitti 1882 kalastuslehdessä artikkelin ”Hylkeen hävittäminen Itämerestä, Saimaasta ja Laatokasta”, jossa hän esitti saimaannorpan hävittämistä Saimaasta sen kalastukselle aiheuttamien vahinkojen takia. Vaikka Nordqvist kannattikin norpan hävittämistä Saimaasta, hän on jäänyt alalajin historiaan sen kuvaajana ja tieteellisen nimen antajana.
Suomen kalastusyhdistys päätti pian Nordqvistin kirjoituksen jälkeen maksaa hylkeen tappamisesta tapporahaa, jonka saamiseksi myöhemmin riitti vain alaleuan toimittaminen nimismiehelle. Metsästys käynnistyi hitaasti, mutta tapporahojen maksamista käsittelevien dokumenttien mukaan se lisääntyi hiljalleen. Ampuma-aseiden kehittymisen takia metsästys muuttui myös tehokkaaksi. Hylkeiden ampuminen yleistyi sota-aikana ja sen jälkeen ampuma-aseiden hyvän saatavuuden takia. Eveliina Hussin pro gradu -työtään varten tekemien tutkimusten mukaan vuosina 1892–1948 maksettiin kaikkiaan 693 tapporahaa.
Tapporahaa maksettiin vuoteen 1948. Metsästys loppui vuonna 1955, jolloin saimaannorppa rauhoitettiin. Salametsästys jatkui kuitenkin vielä 1980-luvulle, jolloin se loppui lähes kokonaan asennemuutoksen takia. Vielä 1960-luvulla annettiin kalastajien pyynnöstä vuosittain noin kymmenen metsästyslupaa.
Saimaannorppa ja ihminen > Suojelu > Suojeluhistoria

Professori Johan Axel Palmén ehdotti jo vuonna 1905 luonnontieteellisten syiden takia saimaannorpan säilymisen varmistamista. Saimaannorppa oli kuitenkin vielä 1900-luvun alkupuoliskolla petoeläimiä kohtaan kohdistuneen vihanpidon kohde. Vapaaehtoisia suojelutoimia oli kuitenkin jo 1920-luvulla.
Huoli saimaannorpan säilymisestä alkoi kasvaa 1960- ja 1970-luvun vaihteessa. Norppakanta pieneni todella nopeasti alle puoleen 1950-luvusta. Merkittävimmät syyt vähenemiselle olivat verkkokalastuksen lisääntyminen Saimaalla, käyttöön otetut kestävät nailonverkot, joihin norppia sotkeutui ja hukkui, ja lisääntymistä häirinnyt metyylielohopea, jonka pitoisuudet Saimaalla olivat korkeita 1960- ja 1970-luvulla.
Saimaannorppien säilymisen takaamiseksi Joensuun yliopisto ja WWF:n Suomen rahasto perustivat 1970-luvun lopussa sen järjestelmällisen suojelun ja tutkimisen. Taustaorganisaatioksi perustettiin Mikkelissä 1979 WWF:n saimaanhyljetyöryhmä, joka oli toiminnassa vuoteen 1996 saakka. Työryhmään kuului tutkijoita, ympäristönsuojelun ammattilaisia, luontoihmisiä sekä norpan tuntijoita ja ystäviä. Jotkut Saimaan asukkaista suhtautuivat kielteisesti saimaannorppaan vahinkoeläimenä. Ilmapiiriä pyrittiin muuttamaan myönteisempään suuntaan valistuksen avulla, mutta suurin yksittäinen tekijä suhtautumisen muutokseen oli Juha Vainion kappale ”Vanhojapoikia viiksekkäitä”. Idean kappaleesta oli antanut norppatyöryhmään kuulunut Veikko Kilkki.
Työryhmä esitteli tietojaan vuonna 1981 liikenneministeri Veikko Saarrolle. Tämän seurauksena perustettiin saimaanhyljetoimikunta, joka laati muun muassa saimaannorpan suojelustrategian. Toimikunnan tekemien suuntaviivojen perusteella saimaannorppatyöryhmä toteutti norpan suojelua ja tutkimusta. Suojeluvastuu siirtyi vuonna 1993 Metsähallitukselle ja tutkimusvastuu Joensuun yliopistolle.
Saimaannorpan keskeisimmät pesimäalueet liitettiin vuonna 1998 hallituksen periaatepäätöksellä Suomen Natura 2000 -verkostoon. Samana vuonna maa- ja metsätalousministeriö alkoi valmistella kalastusrajoituksia. Ensimmäiset pyyntirajoitukset tulivat Saimaalla voimaan vuonna 1999. Niissä kiellettiin verkot, joiden havas tai riimutus oli monisäikeistä lankaa. Lisäksi kiellettiin yli 0,2 millimetrin langasta tehdyt yksisäikeiset verkot ja määriteltiin rajoituksia isorysän ja koukkupyydysten käytölle. Tämän jälkeen rajoituksia on päivitetty useaan kertaan. Vuonna 2015 oli kiellettyä keskeisillä pesimäalueella käyttää kaikkia norpille vaarallisia pyydyksiä ympäri vuoden ja keväällä oli täydellinen verkkokalastuskielto 15. huhtikuuta – 30. kesäkuuta.
Saimaannorppa kuuluu läntisen Euroopan uhanalaisimpiin eläimiin. Nykyinen lainsäädäntö edellyttää tiukkaa saimaannorpan suojelua, johon Suomi on sitoutunut kansainvälisin sopimuksin. Koloveden ja Linnansaaren kansallispuistot ovat ainoita jo suojeltuja saimaannorpan elinalueita. Rantojensuojeluohjelmansa avulla Euroopan suojelualueverkko Natura suojelee tulevaisuudessa muut keskeiset elinalueet.
Saimaannorppa ja ihminen > Suojelu > Suojelu ja kalastus

Kalastuksen ja saimaannorpan suojelun yhteensovittamisessa on niin sanotun ilkeän ongelman piirteitä, koska asia liittyy luonnonvarojen ja lajin suojelun välisiin yhteiskunnallisiin jännitteisiin. Saimaa on yksi Suomen merkittävimmistä kalavesistä, mutta norppien esiintymisalueella oli vuonna 2010 vain noin 60 ammattikalastajaa. Vuonna 2021 ammattikalastajien määräksi laskettiin 40. Vaikka kalastuselinkeinon harjoittajien määrä on pienentynyt, vapaa-ajankalastajien määrä on moninkertaistunut 1900-luvun lopun ja 2000-luvun alun aikana. Saimaannorpan levinneisyysalueella kalastaa yli 400 000 vapaa-ajankalastajaa. Ammattikalastajat ovat joutuneet laajentamaan pyyntialueitaan kevätrajoitusten takia, mikä ei kuitenkaan ole aina onnistunut. Osakaskunnat eivät välttämättä myönnä lupia uusille kalastajille tai sitten pyyntikustannukset olisivat kasvaneet liian suuriksi. Vapaa-ajankalastajien suuri kokonaismäärä ei kuitenkaan ole norpan menestyksen kannalta olennainen asia, koska he kalastavat usein esimerkiksi mato-ongella, minkä ei ole arveltu vahingoittavan norppaa. Verkolla kalastava mökkeilijä saattaa sen sijaan vaikuttaa norppakantaan.
Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen tekemien kyselytutkimusten perusteella Saimaan kalastajien mukaan pyyntirajoitukset ovat vaikuttaneet kalastamiseen. Ammattikalastajista noin 60 prosenttia ja vapaa-ajankalastajista noin 40 prosenttia kokivat rajoituksilla olleen vaikutusta. Tämän ovat kokeneet erityisesti verkkokalastajat. Monet ammattikalastajat kertovat, etteivät usko Metsähallituksen arvioon saimaannorpan lukumäärästä, koska ovat kertomansa mukaan nähneet 2000-luvulla norppia enemmän ja laajemmalla alueella. Peräti noin 70 prosenttia 2010-luvulla haastatelluista ammattikalastajista halusi kalastusrajoitusten muuttamista, ja useiden henkilöiden mielestä ammattikalastuksen pitäisi olla rajoitusten ulkopuolella.
Saimaannorppa ja ihminen > Tutkimus

Saimaannorppa tunnetaan edelleen puutteellisesti eikä meristä saatuja norppatietoja pysty täysin soveltamaan järviolosuhteisiin. Saimaannorppatutkimus on keskittynyt Itä-Suomen yliopistoon, jossa suojelututkimusta on tehty 1970-luvun lopulta. Projektiluonteisia tutkimushankkeita on myös Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksessa.
Itä-Suomen yliopiston tutkimus on keskittynyt erityisesti suojelun kannalta tärkeisiin aiheisiin. Sen ohella on tehty perustutkimusta muun muassa fysiologiasta, morfologiasta, käyttäytymisestä ja ravinnosta. Suojelututkimus puolestaan keskittyy erityisesti kalastuskuolleisuuteen, ilmastonmuutokseen, ihmisten aiheuttamien häiriöihin, geneettisen monimuotoisuuteen ja norpan elinkierron kannalta merkityksellisiin aihepiireihin.
Saimaannorppa ja ihminen > Kulttuuriviitteet

Saimaannorppaa voi pitää merkittävänä osana suomalaista järvimaisemaa, ja erityisesti sen merkitys on suuri Saimaan alueen maakuntien erikoisuutena. Saimaannorppaa on luonnehdittu suomalaisen luonnonsuojelun symbolina, ja se onkin Suomen luonnonsuojeluliiton tunnuseläin. Sen suojelua varten perustettiin vuonna 2000 Nestorisäätiö ja vuonna 2002 Saimaan Norppaklubi.
Saimaannorppa on päässyt Suomessa useisiin postimerkkeihin ja -kortteihin, ja se oli tunnuksena myös vuonna 1995 kiertoon tulleessa viiden markan kolikossa. Juha Vainion säveltämässä ja sanoittamassa laulussa ”Vanhojapoikia viiksekkäitä” kuvaillaan saimaannorpan ja Saimaan saaressa asuvan vanhan poikamiehen Nestori Miikkulaisen ystävyyttä ja yksinäisyyttä.
Saimaannorppa on kansainvälisestikin tunnettu, ja sitä on siksi käytetty hyväksi Saimaan alueen matkailussa. Saimaannorppa on muun muassa Linnansaaren kansallispuiston logossa, ja sitä on käytetty Etelä-Karjalan matkailuyritysten markkinoinnissa.
Saimaannorpasta on tehty Suomessa useita kirjoja. Luontokuvaaja ja -kirjailija Juha Taskinen on ollut tekemässä niistä muutamaa.
Kirjallisuutta

Jaakkola, Minttu – Vuorisalo, Timo – Peltonen, Lasse: Saimaannorppa ja ihminen: Sosiaalisesti kestävän luonnonsuojelun haaste.  Helsinki:  Into, 2018.  ISBN 978-952-264-886-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Metsähallituksen sivu saimaannorpasta
Suomen luonnonsuojeluliitto: Saimaannorppa
Tietoa saimaannorpasta Särkänniemen sivustolla
Norppaklubi: Vapaaehtoistyötä saimaannorpan hyväksi
Yle Oppiminen: Ainoastaan suojelu voi pelastaa saimaannorpan
Saimaannorpan genomihanke (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Norppalive – Saimaannorppien suosimaa löhöilykiveä kuvaava webbikamera
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pusa hispida saimensis:  Wikidata: Q1502692  Wikispecies: Pusa hispida saimensis  BioLib: 805966  CoL: 5KSQS  GBIF: 5219371  iNaturalist: 531609  ITIS: 622064  IUCN: 41675  MSW: 14001073  NCBI: 248495  Paleobiology Database: 147306  WoRMS: 255032  Laji.fi: MX.289298 
Phoca hispida saimensis:  Wikidata: Q50654375  ECOS: 641  Fauna Europaea (new): 36f0903c-3293-4eba-bb0f-48dd4adae9ef  GBIF: 6163806  ITIS: 622027 
Täytetty saimaannorppa Helsingin Luonnontieteellisessä museossa.
Saimaannorpan kallo Luonnontieteellisessä museossa. Kallon mittasuhteista erottaa parhaiten norpan alalajit toisistaan.
Kuva noin vuodelta 1956
Linnansaaren kansallispuisto on hyvä norpan pesintäalue.
Saimaannorppa vuoden 1986 postimerkissä.
Vartiokylän kaatopaikka

Alakivenpuisto kesäkuussa 2016.
Vartiokylän kaatopaikka oli Helsingin Vartiokylässä vuosina 1954–1962 toiminut kaatopaikka. Se sijaitsi nykyisen Myllypuron alueella ja tunnetaan nykyisin myös nimellä ”Alakiventien alue”.
Tämä kaatopaikka on Helsingin tunnetuimman ympäristöonnettomuuden alkulähde. Sen paikalle rakennettiin osa Myllypuron asuinalueesta. Vuonna 1999 kaupunki myönsi alueella olevan ongelman. Seurauksena oli Alakiventiellä sijainneiden talojen purkaminen ja alla olleiden maa-alueiden joutuminen käsittelyyn.
Historia > Krepost Sveaborgiin liittyneet rakennustyöt

Paikalla oli sijainnut harju, ilmeisesti Botbyhöjden eli sittemmin Puotinharjuksi nimitetty paikka. Se oli sopiva soranottoon, ja sieltä otettiinkin muun muassa Krepost Sveaborg -linnoitteiden rakentamiseen vuosina 1915–1917 tarvittua soraa.
Historia > Kaatopaikkatoiminnan päättyminen

Vuoden 1962 kesällä Vartiokylän kaatopaikka suljettiin, mutta ei kuitenkaan ympäristövaikutusten vuoksi. Virallisesti syy oli se, että paikka oli nyt täynnä. Koska se oli alun perin ollut sorakuoppa, se ei erottunut maastosta samalla tavalla kuin kaatopaikat yleensä. Kun alueelle sitten ruvettiin rakentamaan Myllypuron uutta asuinaluetta, ei vanha kaatopaikka tämän vuoksi kiinnittänyt ihmisten huomiota, ja uudet asukkaat lienevät olleet asiasta tietämättömiä.
Vaikka virallisesti paikka ei enää ollutkaan kaatopaikka, niin vuonna 1964 Helsingin Sanomat kirjoitti, että Jo hyvän aikaa on kaatopaikka ollut suljettuna, mutta jatkuvasti sen metsäiseen tienvarteen kaikessa hiljaisuudessaan kaadetaan jätekuormia. Poliisi ei ole tätä pystynyt estämään.
Vartiokylän kaatopaikan tilalle tulivat uusina avatut kaatopaikat Ison-Huopalahden kaatopaikka ja Vuosaaren kaatopaikka.
Myllypuron asuinalue

Kaatopaikan sulkemisen jälkeen alue lanattiin hiekkakentäksi, joka alkoi sieltä täältä kasvaa männyntaimea. Erään kerran kiertävä sirkus pystytti telttansa tälle hiekkakentälle.
Alue todettiin rakentamiseen sopivaksi 1970-luvulla. Rinteessä sijaitsevaan puroon valuvat jätevedet ja maaperän painuminen olivat tuolloin ainoita kaatopaikasta kertovia merkkejä. Paikalle rakennettiin kerrostaloja sekä päiväkoti. Ennen alueen loppukäsittelyä näkyvin merkki kaatopaikasta oli puron pohjalla oleva vaalea maalipigmentti.
Ongelmat paljastuvat

Vuosina 1996–1997 tutkittiin pohja- ja pintavesiä sekä maaperän huokoskaasua alueen ympäristökuorman selvittämiseksi. Tuolloin ei havaittu mitään hälyttävää.
Viemäritöiden yhteydessä marraskuussa 1998 kaivettiin kuitenkin esille ainesta, joka vaati tutkimusta. Samassa kuussa Viatek Oy ryhtyi tutkimaan asuinalueen maaperää (30 näytepistettä) ja kaatopaikka-alueen sisäisiä vesiä (seitsemän pohjavesiputkea). Samalla otettiin näytteitä päiväkodin, päiväkerhon ja joidenkin asuntojen sisäilmasta (yhteensä kuusi näytettä). Kun nämä tutkimukset 1999 valmistuivat, raportti osoitti, että suurimmat pitoisuudet ylittävät SAMASE (SAastuneiden MAa-alueiden SElvitys -projekti) ohjearvot monisatakertaisesti ja että saastuneen maa-alueen määrä on suuri. Alueelta löytyi PCB-, PAH- ja VOC-yhdisteitä sekä syanidia ja raskasmetalleja.
Kesäkuussa 1999 kaupunki järjesti alueen asukkaille tiedotustilaisuuden, jossa paljastui suunnitelma alueen evakuoimiseksi. Asukkaat olivat järkyttyneitä. Lopputulos oli, että alueen talot purettiin.
Vuokratalojen asukkaille tarjottiin asuntoja muualta, ja kaupunki osti omistusasunnot ”käypään hintaan” Alakiventie 8:sta. Tästä seurasi pitkällinen kiista Alakiventie 8:n asukkaiden kanssa siitä, mikä oli näiden asuntojen käypä arvo. Osassa asunnoista asuttiin marraskuun 2003 alkuun asti. Myös alun perin säilytettäväksi aiottu Alakiventie 4 purettiin. Vasta 2008 Helsingin käräjäoikeus antoi päätöksensä, jonka mukaan Helsingin kaupunki velvoitettiin maksamaan Alakiventie 8:n entisille asukkaille vahingonkorvauksia pakkomuuton aiheuttamista kustannuksista ja lisäksi oikeudenkäyntikulut.
Kunnostuksen lopputulos

Alueelle rakennettiin puisto, jonka keskelle tuli ”kartio”, johon loppusijoitettiin kaatopaikan reunoilta kunnostuksessa otettu jäte. Sitä on kuvattu muun muassa ”täytekakuksi, jossa on erilaisia kerroksia suojaamassa ytimen ’herkkuja’.” Kartio erottuu kartoissa ympyränä Roihupellon metrovarikon ja Kehä Ykkösen välillä ja näkyy myös satelliittikuvissa selvästi. Se on 20 metriä korkea, ja korkeutta korostaa vielä se, että kartio on harjun päällä.
Aiheesta muualla

Markku Karumo: ”Alakiventie 8. Lähiön elämä ja kuolema”. (Markku Karumo (teksti), Timo Villanen (kuvat), Ari Kaihola (vanhat kuvat)) Helsingin Sanomien Kuukausiliite, Määritä ajankohta! ISSN 0780-0096
Vartiokylän kaatopaikka (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaatopaikkojen ympäristövaikutukset ja Helsingin entiset kaatopaikat. (Tanja Toivolan diplomityö) (Arkistoitu – Internet Archive)
Esoteerinen maantiede ja periferiaterapia: Myllypuron sottatunturin genealogia
Myllypuro rakennettiin osin kaatopaikan päälle (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaatopaikka (Arkistoitu – Internet Archive) (Martti Backman muistelee)
Alakiventien asuinrakennusten purkutöitä toukokuussa 2001.
Isokynsisammal

| Isokynsisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalet Dicranales
Heimo::  Kynsisammalet Dicranaceae
Suku::  Kynsisammalet Dicranum
Laji::  majus
Kaksiosainen nimi
 Dicranum majus  Sm. 
Katso myös
   Isokynsisammal Wikispeciesissä   Isokynsisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isokynsisammal (Dicranum majus) on pystykasvuinen, pitkäversoinen (3-12 cm) sammallaji. Isokynsisammal kuuluu Dicranaceae -heimoon ja kynsisammalten sukuun.   Isokynsisammal on hyvin tavallinen pohjakerroksissa.
Ulkonäkö

Isokynsisammalen lehdet ovat hyvin pitkät (>1 cm) ja kapeat ja ne taipuvat samaan suuntaan. Sillä on 1–5 itiöpesäkettä verson latvassa. Itiöpesäke on ruskea, käyrä ja sivulle kaartunut. Pesäkkeenperä on pitkä ja ruskea. Lehdissä on vankka keskisuoni ja lehden kärjessä on pitkiä soluja.
Levinneisyys

Isokynsisammal kasvaa yleisenä koko Suomessa.
Elinympäristö

Isokynsisammal kasvaa tuoreissa ja lehtomaisissa kangasmetsissä ja korvissa. Se on keskiravinteisten paikkojen sammal.
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranum majus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10680929  Wikispecies: Dicranum majus  BioLib: 90803  CoL: 35TMR  EoL: 883124  EPPO: DCNMA  EUNIS: 197434  FNA: 200000978  GBIF: 2675427  iNaturalist: 161863  IRMNG: 10342155  ITIS: 16764  NatureServe: 2.123569  NBN: NBNSYS0000036228  NCBI: 175148  Observation.org: 17352  Open Tree of Life: 227425  Plant List: tro-35123738  PLANTS: DIMA18  Tropicos: 35123738  WFO: wfo-0001159592  Laji.fi: MX.43551 
Isokynsisammalta
Syyspäivät

| Helluntaiseurakuntien Syyspäivät> Helluntaiseurakuntien Talvipäivät |
| --- | --- |
Alkaa:  3. lokakuuta 2024
Loppuu:  5. lokakuuta 2024
Järjestämistiheys:  Vuosittain (viikolla 40)
Paikkakunta:  Seinäjoki
Seuraavan kerran:  3.–5.10.2024
Osallistujia:  Yli 800 (2014)
Järjestäjä:  Helluntaiherätys Suomessa
Helluntaiseurakuntien Syyspäivät (aik. Talvipäivät) on suomalaisen helluntailiikkeen vuosittain järjestettävä kirkolliskokous. Syyspäivät ovat helluntaiseurakuntien yhteiset neuvottelupäivät, joissa seurakuntien johtajat tekevät päätöksiä, joihin seurakuntien vanhimmistot ovat ottaneet tahollaan kantaa ennen tapahtumaa. Tapahtuma on tarkoitettu seurakuntien pastoreille, vanhimmille, diakoneille, evankelistoille, lähetystyöntekijöille ja seurakunnan muille avainhenkilöille, kuten esimerkiksi lapsi- ja nuorisotyön johtajille sekä HYRY-yhteisöjen edustajille.
Syyspäivät järjestetään vuosittain viikolla 40. Vuoteen 2014 asti tapahtuma järjestettiin tammikuussa ja tunnettiin nimellä Talvipäivät. Vuonna 2014 tapahtumaan osallistui yli 800 osallistujaa.
Talvipäivillä on muun muassa käsitelty helluntailiikkeen järjestäytymistä rekisteröidyksi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi, helluntailaisten aktiivista osallistumista puoluepolitiikkaan ja pastoreiden valtakirjojen valmistelua, päätetty helluntaiherätyksen ja evankelis-luterilaisen kirkon yhteisen neuvottelukunnan jäsenistä sekä lausuttu helluntaiherätyksen yhteisiä julkilausumia.
Aiheesta muualla

Syyspäivien verkkosivusto
| n k Helluntaiherätys Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Finlands svenska pingstsamfund  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Helluntaikansa 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin Saalem  Fila Church Helsinki  Jyväskylän helluntaiseurakunta  Kuopion helluntaiseurakunta  Lahden helluntaiseurakunta  Oulun helluntaiseurakunta  Pietarsaaren Elim  Seinäjoen helluntaiseurakunta  Tampereen helluntaiseurakunta  Turun helluntaiseurakunta  Vaasan helluntaiseurakunta  Vasa Sion  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Ball Barratt  Brofeldt  Castrén  Fellman  Ahonen  Andström  Antturi  Bengström  Bergstén  Haapala  Havupalo  Kallionpää  Klemetz  Korhonen  Korpi  Kunnas  Kukkula  Launonen  Lundin  Luoto  Manninen  Rosenberg  Sigfrids  Tuppurainen  Yli-Vainio  Ylppö  Yrjölä  Öhberg 
Järjestöt:  Elämä ja Valo  Evankelistakoti  Fida International  Finlands svenska pingstmission  Helluntaiseurakuntien musiikki  Helluntaiseurakuntien työntekijät HELP  Iso Kirja  Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö  Samaria-lähetys 
Media:  Aikamedia  Avainmedia  Finmedia  Hyvä Sanoma  Livet  Ristin Voitto  Taborförlaget 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Fifteen-leiri  Hengellinen laulukirja  Juhannuskonferenssi  Lapsikuoro Jippii  Royal Rangers  Syyspäivät  Youth Celebration 
Pohjoismaiden helluntaiyhteisö • Euroopan helluntaiyhteisö • Maailman helluntaiyhteisö • Assemblies of God • Helluntaiherätys Ruotsissa
Youth Celebration

Youth Celebration on kristillinen nuorisotapahtuma. Festariviikonloppuun kuuluu muun muassa Raamatun opetusta ja musiikkia.
Paikkana toimii Keuruulla sijaitseva Ison Kirjan koulutus- ja konferenssikeskus.
Puhekielessä tapahtumasta käytetään usein nimiä juutti tai yysee (kirjoitetaan YC).