stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Okkultismi
Okkulttisia oppeja > Okkulttiset symbolit

Okkultismissa yleisesti käytettyjä tunnuksia ovat kolmio, neliö ja ympyrä sekä näiden erilaiset muunnelmat ja niitä vastaavat luvut. Numero 7 on okkultismissa kuten monissa uskonnoissakin pyhä luku. Sen katsotaan muodostuvan kahdesta osasta, 4 + 3 = 7, jolloin luku neljä edustaa fyysisyyttä, maata ja elementtejä, ja kolme henkisyyttä ja jumalallisuutta. Myös pentagrammia, Daavidin tähteä, silmää ja swastikaa käytetään paljon.
Eläinradan merkkien lisäksi käytetään myös muita eläinsymboleita, kuten kotka, lohikäärme sekä käärme, joka yleensä on viisauden vertauskuva. Muinaisilta egyptiläisiltä nykyiseen okkultismiin on lainautunut ankh eli silmukkaristi ja kabbalisteilta tetragrammaton eli jumalan nelikirjaiminen nimi. Kaikilla symboleilla voi kuitenkin olla useita eri merkityksiä, jotka eivät helposti avaudu asiaan perehtymättömälle. Länsimaisten okkultistien mukaan symboleja voidaan tulkita seitsemän eri ”avaimen” avulla.
1900-luvun tunnettuja okkultisteja

Aleister Crowley, mystikko
Rudolf Steiner, antroposofian luoja
Heinrich Himmler, poliitikko
Anton LaVey, satanisti
1900-luvun tunnettuja okkultisteja > Suomessa

Sigurd Wettenhovi-Aspa, taiteilija, harrastajaegyptologi ja -historioitsija
Pekka Ervast, mystikko
Aino Kassinen, ennustaja, selvänäkijä
Pekka Siitoin, valtakunnanjohtaja, kaukoparantaja
Ior Bock, matkaopas, eksentrikko
Tamara Maunonen, unientulkitsija, selvänäkijä, kaukoparantaja
Kirjallisuutta

Blavatsky, Helena Petrovna: Käytännöllinen okkultismi.  (Suomentanut Timo Nurminen. Korjattu painos Blavatsky-looshi ry:n vuonna 1973 julkaisemasta painoksesta)  Helsinki:  Biokustannus: Blavatsky-looshi, 2001.  ISBN 952-5132-32-3
Brander, Boris & Bäckström, Janne & Huhtala, Atte (toim.): Salatieteiden Suomi. Esoteerinen ja okkultti Turku.  Helsinki:  Like, 2024.  ISBN 978-951-147-780-8
Ervast, Pekka: Nostradamus ja Cagliostro. Ranskalaista okkultismia.  (Pohjautuu Helsingissä 1924 ja 1927 pidettyihin esitelmäsarjoihin. Toimittanut Uuno Pore.)  2. painos. Helsinki:  Ruusu-Ristin kirjallisuusseura, 2003.  ISBN 952-9603-36-3
Häkkinen, Perttu & Iitti, Vesa: Valonkantajat. Välähdyksiä suomalaisesta salatieteestä.  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1158-8
Kontou, Tatiana & Willburn, Sarah (toim.): The Ashgate Research Companion to Nineteenth-Century Spiritualism and the Occult.  Farnham:  Ashgate, 2012.  ISBN 978-0-7546-6912-8  (englanniksi)
Leskelä-Kärki, Maarit & Harmainen, Antti (toim.): Uuden etsijät. Salatieteiden ja okkultismin suomalainen kulttuurihistoria 1880–1930.  Helsinki:  Teos, 2021.  ISBN 978-952-363-186-1
Mahlamäki, Tiina & Kokkinen, Nina (toim.): Moderni esoteerisuus ja okkultismi Suomessa.  Tampere:  Vastapaino, 2020.  ISBN 978-951-768-782-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Okkultismi Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Rajatiedollinen kirjallisuus on Wikiaineistossa
University of Amsterdam Center for Study of Western Esotericism. (englanniksi)
University of Exeter Centre for the Study of Esotericism (EXESESO). (englanniksi)
European Society for the Study of Western Esotericism (ESSWE). (englanniksi)
Twilit Grotto: Archives of Western Esoterica. (englanniksi)
Occultopedia. (englanniksi)
Okkultismi ei ole kuollut, vaan kukoistaa elinvoimaisemmin kuin koskaan. Kuva 15.12.1937, nro 6, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Alkemistisia hahmoja, jotka Nicholas Flamel määräsi kaivertamaan hautaholviinsa. Vanhan kaiverruksen mukaan Grillot de Givryn teoksessa Le Musee des sorciers, mages et alchemists.
The Aspern Papers

| The Aspern Papers |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Julien Landais
Käsikirjoittaja:   Julien Landais  Jean Pavans  Hannah Bhuiya 
Perustuu:  Henry Jamesin pienoisromaaniin Aspernin paperit (1888)
Tuottaja:   Julien Landais  Gabriela Bacher 
Säveltäjä:  Vincent Carlo
Kuvaaja:  Philippe Guilbert
Leikkaaja:  Hansjörg Weißbrich
Pääosat:   Jonathan Rhys Meyers  Vanessa Redgrave  Joely Richardson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta  Saksa 
Tuotantoyhtiö:   Cohen Media Group  Princeps Films  Summerstorm Entertainment 
Levittäjä:  Cohen Media Group
Ensi-ilta:   2018-8-3030. elokuuta 2018 (Venetsia)  
Kesto:  90 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
AllMovie
   
The Aspern Papers on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut Julien Landaisin ohjaama draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Jonathan Rhys Meyers, Vanessa Redgrave ja Joely Richardson. Se on Landaisin ensimmäinen elokuvaohjaus ja perustuu Henry Jamesin pienoisromaaniin Aspernin paperit vuodelta 1888.
Juoni

The Aspern Papers sijoittuu 1800-luvun lopun Venetsiaan ja kertoo kunnianhimoisesta kirjoittajasta Morton Vintistä (Jonathan Rhys Meyers), jota kiehtoo romantiikan ajan runoilija Jeffrey Aspern (Jon Kortajarena). Matkustettuaan Yhdysvalloista Venetsiaan Vint on päättänyt saada käsiinsä kirjeet, jotka Aspern aikoinaan kirjoitti kauniille rakastajattarelleen ja muusalleen Juliana Bordereaulle (Vanessa Redgrave). Salamyhkäinen Juliana ja hänen veljentyttärensä Tina (Joely Richardson) asuvat kaksistaan kartanossa. Päästäkseen käsiksi Aspernin kirjeisiin Vint alkaa manipuloida Tinaa, joka lopulta tajuaa hänen todelliset aikomuksensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jonathan Rhys Meyers  | … |  Morton Vint   |
|  Vanessa Redgrave  | … |  Juliana Bordereau   |
|  Joely Richardson  | … |  Tina   |
|  Lois Robbins  | … |  rouva Prest   |
|  Jon Kortajarena  | … |  Jeffrey Aspern   |
|  Poppy Delevingne  | … |  rouva Colonna   |
|  Morgane Polanski  | … |  Valentina   |
|  Barbara Meier  | … |  Emily   |
|  Arianna Addonizio  | … |  Olimpia   |
|  Alice Aufray  | … |  Juliana nuorena   |
Tuotanto > Kuvaukset

The Aspern Papers kuvattiin Venetsiassa kesällä 2017.
Ensi-ilta

The Aspern Papers esitettiin kutsunäytöksessä Venetsian elokuvajuhlilla 30. elokuuta 2018. Elokuva sai maailmanensi-iltansa Goassa Intian elokuvajuhlien avauselokuvana 20. marraskuuta 2018 ja teatteriensi-iltansa Yhdysvalloissa 11. tammikuuta 2019.
Vastaanotto

The Aspern Papers on saanut kriitikoilta lähinnä kielteisiä arvioita. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 19 prosenttia kriitikoista on antanut elokuvalle myönteisen arvosanan 4,2/10 keskiarvolla. Keräys perustuu 26 arviointiin, joista viisi on ”tuoreita” ja 21 ”mätiä”. Metacritic-sivuston mukaan kymmenen arvostelun perusteella elokuva on saanut 28 pistettä sadasta mahdollisesta. Jonathan Rhys Meyersin roolisuoritus on myös saanut kielteisiä arvioita. Lisäksi kriitikot ovat pitäneet näyttelijävalintaa vääränä. Vaikka sekä elokuva että Meyersin suoritus ovat saaneet kielteisen vastaanoton, kriitikot ovat kehuneet Vanessa Redgravea ja Joely Richardsonia. Esimerkiksi The New York Times kirjoittaa elokuva-arvostelussaan, että Redgrave varastaa valo­keilan arvoituksellisena neiti Bordereauna.
Aiheesta muualla

The Aspern Papers Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Valtakunnankulttuurikamari

Reichin kulttuurikamari 1937
Valtakunnankulttuurikamari (Reichskulturkammer, RKK) oli natsi-Saksan Kansanvalistus- ja propagandaministeri Joseph Goebbelsin  Reichskulturkammer-lailla perustama laitos, joka toimi natsien kulttuuripolitiikan välineenä natsipuolueen valtaannousun aikana kaikilla kulttuurielämän alueilla. Se valvoi ja sääteli toimimista kulttuurialan ammateissa. Valtakunnankulttuurikamari sijaitsi Berliinissä. Sen hallinto sijaitsi yhdessä Kansanvalistus- ja propagandaministeriön kanssa osoitteessa Wilhelmplatz 8/9, kun muut kamarit ja järjestöt sijaitsivat lukuisissa toimistoissa ympäri kaupunkia.
Perustaminen

RKK laillistettiin 1. marraskuuta 1933 annetulla säädöksellä Erste Verordnung zur Durchführung des Reichskulturkammergesetz. Joseph Goebbels oli perustanut väliaikaisen ammatillisen sateenvarjo-organisaation, johon kaikkien kulttuurialan ammattilaisten oli liityttävä. Sen tarkoitus oli torjua Robert Leyn johtaman Saksan työväenrintaman (DAF) valvontavaatimukset saksalaisille. Kesällä 1933 oli tavoitteena laajentaa DAF:n pakollinen jäsenyys koskemaan taiteilijoita.
Tehtävät

Valtakunnankulttuurikamarin päätavoite oli järjestää ja valvoa kulttuuritoimintaa vastaavalla tavalla kuin muita yhteiskunnan alueita. Jokaisen taiteilijan ja kulttuurityöntekijän tuli kuulua heistä vastuussa olevaan kamariin. Niitä, jotka eivät voineet todistaa arjalaisuuttaan, ei otettu jäseneksi kamariin tai hänet erotettiin siitä. Vuoden 1936 lopulla Goebbels tiukensi tätä periaatetta sisällyttämällä ”kaikkien puoli- tai neljännesjuutalaisten puolisot ja juutalaisten jälkeläiset”. Se merkitsi kieltoa toimia ammatissa. Kielto koski pääasiassa juutalaisia kulttuurityöntekijöitä mutta myös taiteilijoita, jotka natsihallinnon näkökulmasta tuottivat ”rappiotaidetta” ja joita Goebbels halveksi ”kulttuuribolševikkeina”.
Vuonna 1936 moderni taide kiellettiin ja museoista poistettiin paljon taideteoksia. Münchenissä vuonna 1937 pidetyssä Rappiotaiteen näyttelyssä taideteoksia myytiin osittain ulkomaille tai tuhottiin. 18. heinäkuuta 1937 Münchenissä avattiin saksalaisen taiteen talo tuomaan "saksalaista taidetta" lähemmäksi kansaa. Hyvä taide kansallissosialistien mielessä määriteltiin ”terveeksi” ja ”sopivaksi”. Veri ja maa (Blut und Boden), lyhennettynä Blubo, oli kansallissosialismin keskeinen iskulause, myös koko kulttuurin alalla.
Rakenne ja johtajat

Goebbels toimi itse puheenjohtajana. Valtakunnankulttuurikamari jaettiin seitsemään erilliseen kamariin:
Reichsschrifttumskammer (presidentti vuodesta 1933: Hans Friedrich Blunck, vuodesta 1935: Hanns Johst)
Reichsfilmkammer (presidentti: Fritz Scheuermann, vuodesta 1935 Oswald Lehnich, vuodesta 1939 Carl Froelich)
Reichsmusikkammer (presidentti vuoteen 1935 asti: säveltäjä Richard Strauss, myöhemmin: Peter Raabe)
Reichstheaterkammer (presidentti vuoteen 1935: Otto Laubinger, vuodesta 1935 Rainer Schlösser, vuodesta 1938 Ludwig Körner, vuodesta 1942 Paul Hartmann)
Reichspressekammer (presidentti: Max Amann)
Reichsrundfunkkammer (presidentti: Horst Dreßler-Andreß. Sen yksi kamari purettiin vuonna 1939)
Reichskammer der bildenden Künste (presidentti vuodesta 1933: Eugen Hönig, 1936–1943: Adolf Ziegler, 1943–1945: Wilhelm Kreis).
Valtakunnankulttuurikamarin varapuheenjohtajia olivat Walther Funk, Leopold Gutterer, Karl Hanke ja Werner Naumann. Heillä oli myös erityisen läheiset siteet Kansanvalistus- ja propagandaministeriöön, koska kaikki RKK:n varapuheenjohtajat olivat myös sen valtiosihteereitä.
RKK:n johtajiin kuuluivat Hans Schmidt-Leonhardt, Franz Moraller ja Hans Hinkel. Jälkimmäisen Goebbels nimitti erityismääräyksellä "poistamaan juutalaiset saksalaisesta kulttuurielämästä".
Rakenne ja johtajat > Valtakunnankulttuurisenaatti

Hinkel ilmoitti 15. marraskuuta 1935 Reichskultursenatin (valtakunnankulttuurisenaatti) perustamisesta henkilöille, jotka olivat erityisesti ansioituneet kulttuurielämässä. Itse asiassa tällä senaatilla oli vain edustustehtäviä. Sen jäsenet olivat kaikki kamarien presidenttejä, presidenttineuvostojen vastaavia, varapuheenjohtajia ja Valtakunnankulttuurikamarin jäsenkamarien johtajia, joilla oli "valtakunnan kulttuuripäällikön" tittelit vuoteen 1938 saakka. Sen jälkeen natsien tärkeät taiteilijat nimitettiin kulttuurisenaattoreiksi.
Lakkauttaminen, arkisto ja asiakirjat

Valvontaneuvoston lailla nro 2 Liittoutuneiden hallintoneuvosto lakkautti 10. lokakuuta 1945 Valtakunnankulttuurikamarin, ja sen omaisuus takavarikoitiin. Valtakunnankulttuurikamarin arkistoaineistoa hoitaa pääasiassa Saksan liittovaltion arkisto (luettelo R 56). Henkilökohtaiset tiedostot sijaitsevat Berlin Document Centerissä. Reichskammer der bildenden Künste – Landesleitung Berlinin asiakirjat ovat Berliinin osavaltion arkistossa (A Rep. 243–04).
Kirjallisuutta

Hildegard Brenner: Die Kunstpolitik des Nationalsozialismus.  Reinbek bei Hamburg:  Rowohlt-Taschenbuch-Verlag, 1963.  (saksaksi)
Volker Dahm: Anfänge und Ideologie der Reichskulturkammer. Die „Berufsgemeinschaft“ als Instrument kulturpolitischer Steuerung und sozialer Reglementierung julkaisussa Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (VfZ), s. 53–84.  (34, 1) Määritä julkaisija! PDF, 1,97 MB. (saksaksi)
Longerich, Peter.: Joseph Goebbels : Biographie.  München:  Siedler, 2010.  ISBN 978-3-88680-887-8  (saksaksi)
Schrader, Bärbel.: "Jederzeit widerruflich" : die Reichskulturkammer und die Sondergenehmigungen in Theater und Film des NS-Staates.  Berlin:  Metropol, 2008.  ISBN 978-3-938690-70-3  (saksaksi)
Steinweis, Alan.: Art, ideology & economics in Nazi Germany : the Reich chambers of Music, Theater, and the Visual Arts.  Chapel Hill:  University of North Carolina Press, 1993.  ISBN 978-0-585-02756-2  (saksaksi)
Wulf, Josef.: Presse und Funk im Dritten Reich : Eine Dokumentation.  Frankfurt/M:  Ullstein, 1989.  ISBN 978-3-550-07055-6  (saksaksi)
Wolfram Werner, toim.: Reichskulturkammer und ihre Einzelkammern : Bestand R 56.  Koblenz:  Saksan kansallisarkisto, 1987.  ISBN 978-3-89192-009-1  (saksaksi)
Kirjallisuutta > Aikalaisjulkaisuja

Karl-Friedrich Schrieber: Die Reichskulturkammer.  Berlin:  Junker und Dünnhaupt Verlag, 1934.  PDF, Hamburger Kunstverein. (saksaksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Hans Schmidt-Leonhardt: Die Reichskulturkammer.  Berlin/Wien. Määritä julkaisija! (saksaksi)
Hans Hinkel: Handbuch der Reichskulturkammer.  Berlin:  Deutscher Verlag für Politik und Wirtschaft, 1937.  (saksaksi)
Karl-Friedrich Schrieber u. a. (Hg.): Das Recht der Reichskulturkammer. Sammlung der für den Kulturstand geltenden Gesetze und Verordnungen, der amtlichen Anordnungen und Bekanntmachungen der Reichskulturkammer und ihrer Einzelkammern.  (2 Bände)  Berlin:  Verlag Walter de Gruyter & Co., 1943.  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Deutsches Historisches Museum: Die Reichskulturkammer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Ammatissatoimimiskielto Berliinin muusikolle Werner Liebenthalille, allekirjoittanut Peter Raabe, 9.  elokuuta 1935
Reichskulturkammerin organisaatio (1937)
Reijo Paavilainen

Reijo Paavilainen (s. 11. marraskuuta 1946 Eura) on suomalainen kuvanveistäjä ja mitalien muotoilija. Hänet tunnetaan parhaiten Suomen Pankille suunnitelluista juhlarahoista. Hän on myös suunnitellut seinäveistoksen tasavallan presidentin virka-asuntoon Mäntyniemeen. Hän asuu Pyhärannassa.
Suunnittelutöitä

Paavilainen suunnitteli ensimmäisen juhlarahansa vuonna 1985 Kalevalan juhlavuoden kunniaksi. Juhlarahan tilaaja oli Suomen Pankki ja raha lyötiin Suomen Rahapajassa. Raha valittiin vuonna 1987 kansainvälisessa numismaattisessa kilpailussa Washingtonissa vuoden kauneimmaksi metallirahaksi.  Tämän juhlarahan jälkeen Paavilainen on vuoden 2011 alkuun mennessä suunnitellut sekä Suomen markkamääräisiä että euromääräisiä juhlarahoja enemmän kuin kukaan muu muotoilija.
Paavilainen on kahdesti voittanut amerikkalaisen World Coin News -lehden kansainvälisen kilpailun. Vuonna 1992 voittoisa oli hänen sotainvalidien juhlarahansa ja vuonna 1994 yleisurheilun EM-kisojen juhlarahansa.
Juhlarahojen ohella Paavilainen on suunnitellut mitaleja eri tilaajille vuoteen 1996 mennessä yhteensä 50 kappaletta. Mitalit voidaan jakaa aiheeltaan ja muotokieleltään kolmeen ryhmään. Ensimmäinen on laaja ryhmä urheilumitaleja. Toisen ryhmän muodostavat muut 1980-luvun, muodoltaan suorakulmaiset ja rakenteellista sommittelua ilmentävät mitalit. 1990-luvun kaarevaa ja aaltoilevaa muotokieltä hyödyntävät mitalit voidaan nähdä kolmantena mitalien ryhmänä.
Suunnittelutöitä > Kuvia julkisista töistä

Muuttunut maisema, yhdessä Ossi Somman ja Pertti Mäkisen kanssa, 1983, Lapua.
Merelle, Ossi Somman ja Pertti Mäkisen kanssa, 1985, Oulu.
Kihlaus, 1990, Eura.
Päivänkierto, yhdessä Ossi Somman ja Pertti Mäkisen kanssa, 1990, Pori.
Nuori tuuli, 1990, Rauma.
Mesikämmen ja havununna, 1999, Rauma.
Olympia-aukion laatta, 2002, Tampere.
Yksityiselämä

Paavilaisen avopuoliso on kuvataiteilija Eija Suneli. Hänellä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Paavilainen Suomen Taiteilijaseuran sivuilla
Paavilaisesta kertovan kirjan esittely (Arkistoitu – Internet Archive)
Neljä videota Reijo Paavilaisesta työstämässä veistoksiaan: http://archive.poriartmuseum.fi/?categories=teosesittelyt (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaksi Reijo Paavilaisen haastattelunauhoitetta: http://archive.poriartmuseum.fi/?categories=haastattelut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kalevalan 150-vuotisjuhlien kunniaksi lyöty juhlaraha
Boeing 737 MAX

| Boeing 737 MAX |
| --- | --- |

Tyyppi:  matkustajalentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Boeing
Ensilento:  29. tammikuuta 2016
Esitelty:  22. toukokuuta 2017
Tila:  käytössä
Valmistusmäärä:  350 (tammikuu 2019) 
Valmistusvuodet:  2014–
Yksikköhinta:  Miljoonaa dollaria: MAX 7: 99,7 MAX 8: 121,6 MAX 200: 124,8 MAX 9: 128,9 MAX 10: 134,9
Kehitetty mallista:  Boeing 737 NG
Ryanairin Air Maltan väreissä oleva 737 MAX 200, rekisteritunnukseltaan 9H-VUA, laskeutumassa Lappeenrannan lentoasemalle 7. toukokuuta 2023.
737 MAX 8:n ohjaamo, jossa suurimpana uutuutena aiempaa suuremmat näytöt. Kuvan yksilö on koelentoyksilö, joten ohjaamon häikäisysuojan päällä näkyy myös koelennoilla käytettäviä mittalaitteita.
Boeing 737 MAX on yhdysvaltalaisen Boeingin kaksimoottoristen, kapearunkoisten matkustajalentokoneiden perhe. Se on Boeing 737:n neljäs ja ainoa tuotannossa oleva sukupolvi. Suurin ero aiempiin malleihin on uusien CFM International LEAP-1B -suihkumoottorien käyttö, mutta myös koneen ohjaustuntumaa on tehostettu digitaalisten fly-by-wire-ratkaisujen avulla ja ohjaamon näyttöjen ergonomiaa parannettu. Tästä huolimatta 737 MAX säilyttää yhteisen tyyppikelpuutuksen muiden 737-mallien kanssa, joten samat miehistöt voivat lyhyen eroavuuskoulutuksen jälkeen lentää eri malleja ristiin. Mahdollinen on täten teoriassa myös tyyppikelpuutus, jolla voisi lentää kaikkia 737-koneita. 737 MAX lensi ensilentonsa 29. tammikuuta 2016. Boeingin mukaan MAX on viimeinen 737-sukupolvi, ja 737:n tilalle tulee uusi koneperhe viimeistään 2030-luvulla. Alkujaan Boeingin tarkoitus oli suunnitella 737NG:n seuraajaksi täysin uusi mallisto, mutta se taipui päivittämään 737:n vielä kerran kilpailija Airbusin A320neo-koneita heinäkuussa 2011 tilanneen American Airlinesin luvattua tilauksen myös Boeingille, mikäli 737:sta tulisi markkinoille uusilla moottoreilla varustettu versio. 737 MAX julkistettiin jo kuukautta myöhemmin, ja lyhyttä ja liiketaloudellisten paineiden värittämää kehityskaarta on pidetty osasyynä myöhempiin onnettomuuksiin.
Marraskuuhun 2023 mennessä 737 MAX -koneista oli 4526 avointa tilausta, ja koneita on toimitettu 1376 kappaletta. Suurin, yhteensä 419 kappaleen julkinen tilaus on United Airlinesin tekemä. 150 näistä on suurinta 737 MAX 10 -mallia, jolla korvataan yhtiön ikääntyvä Boeing 757 -laivasto. Southwestillä puolestaan on 406 sitovaa tilausta ja 226 optiota. Koneet toimitetaan vuoteen 2031 mennessä. Merkittävä MAX-käyttäjä on jatkossa myös saksalainen Lufthansa, joka julkisti 100 MAX 8-sarjan koneen tilauksen joulukuussa 2023. 737 palaa näin konsernin laivastoon yli 10 vuoden tauon jälkeen, arviolta vuonna 2027. Koneet jaetaan konsernin eri yhtiöille, ja ne varustetaan 190 matkustajapaikalla. Yhtiö oli alkuperäisen 737-koneen ensiasiakas vuonna 1967, ja edellisen kerran se oli vastaanottanut 737-koneita vuonna 1995. Tammikuussa 2025 julkistettiin Lufthansan uusien 737-koneiden tulevan ensisijaisesti tytäryhtiö Eurowingsin käyttöön.
Suunnittelu

Brittiläinen yhtiö GKN valmistaa 737 MAX -koneiden wingletit.
Versiot

737 MAX 7 – 737-700:an pohjautuva versio 138 matkustajalle (kahdessa luokassa). Suunniteltu käyttöönotto vuoden 2024 aikana.
737 MAX 8 – 737-800:an pohjautuva versio 162 matkustajalle (kahdessa luokassa). Käyttöönotto toukokuussa 2017.737 MAX 10-prototyyppikone ensiesittelyssä Rentonin lentoasemalla Seattlessa marraskuussa 2019.
737 MAX 200 – 737 MAX 8:n muunnos, jolla rungon keskelle lisätyn ylimääräisen hätäuloskäynnin ansiosta voidaan kuljettaa jopa 200 matkustajaa. Otettu käyttöön kesäkuussa 2021.
737 MAX 9 – 737-900:an pohjautuva versio 180 matkustajalle (kahdessa luokassa). Käyttöönotto maaliskuussa 2018.
737 MAX 10 – Airbus A321neon kilpailijaksi suunniteltu 737 MAX -perheen suurin versio, johon mahtuu korkeintaan 230 matkustajaa. Suunniteltu käyttöönotto vuoden 2025 aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boeing 737 MAX Wikimedia Commonsissa
737 MAX Boeingin sivuilla (englanniksi)
Boeingin matkustajakoneet
| --- | --- |
Potkurikoneet: 40A · 80 · 221 · 247 · 307 · 314 · 377
Suihkukoneet: 367-80 · 707/720 · 717 · 727 · 737 · 747 · 757 · 767 · 777 · 787 · MD-11
Perutut hankkeet: 2707 · 7J7 · NLA · Sonic Cruiser
737 MAX 10-prototyyppikone ensiesittelyssä Rentonin lentoasemalla Seattlessa marraskuussa 2019.
Juha Kauppinen (toimittaja)

Juha Kauppinen (s. 1975) on suomalainen kirjailija ja toimittaja, joka on kirjoittanut useita teoksia luonnosta ja luonnon asemasta yhteiskunnassa. Hän on erikoistunut nonfiktioon eli kertovaan tietokirjallisuuteen ja reportaasikirjoittamiseen. Kauppinen tuli alun perin tunnetuksi tutkivasta journalismista. Hän on kirjoittanut viisi kirjaa, Talvivaaran vangit (2016, yhdessä Sampsa Oinaalan kanssa), Monimuotoisuus – kertomuksia katoamisista (2019), Heräämisiä – kuinka minusta tuli luonnonsuojelija (2021), Monimuotoisuus – lyhyt oppimäärä (2022) ja Korvaamattomat – kertomuksia maailman avainlajeista (2023, yhdessä kuvittaja Janne Torisevan kanssa). Lisäksi hän on kirjoittanut tekstin 2021 julkaistuun Hannu Hautalan luontokuvateokseen Sata parasta.
Kauppisen kirja Heräämisiä – kuinka minusta tuli luonnonsuojelija oli inspiraationa dokumentaristi Virpi Suutarin Havumetsän lapset -elokuvalle, joka tuli ensi-iltaan maaliskuussa 2024.
Kauppinen on käsikirjoittanut näyttelijä Martti Suosalolle monologinäytelmän Starman, joka sai ensi-iltansa Sirkus Suosalon teatteriteltassa 16.8.2024 Helsingin juhlaviikoilla.
Kauppinen on koulutukseltaan filosofian maisteri ja valmistunut Jyväskylän yliopistosta, missä hän opiskeli biologiaa.lähde? Hän on kirjoittanut muun muassa Helsingin Sanomiin, Imageen, Suomen Kuvalehteen, Suomen Luontoon, Apuun ja Long Play -verkkojulkaisuun. Kauppinen on ollut myös Jyväskylän Ylioppilaslehden päätoimittaja.
Kauppinen sai vuonna 2012 Bonnierin Suuren journalistipalkinnon ja 2013 tutkivan journalismin Lumilapio-palkinnon. Hän on ollut ehdolla myös Pienen journalistipalkinnon sekä Vuoden aikakauslehtitoimittajan palkinnon saajaksi. Hän sai vuoden 2019 Kanava-palkinnonlähde? sekä tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon vuonna 2020 teoksestaan Monimuotoisuus. Heräämisiä ja Sata parasta olivat WWF:n Vuoden luontokirja -palkinnon ehdokkaina vuonna 2022.lähde?
Teokset

Talvivaaran vangit (Siltala 2016, yhdessä Sampsa Oinaalan kanssa)
Monimuotoisuus – kertomuksia katoamisista (Siltala 2019)
Heräämisiä – kuinka minusta tuli luonnonsuojelija (Siltala 2021)
Monimuotoisuus – lyhyt oppimäärä (Siltala 2022)
Korvaamattomat – kertomuksia maailman avainlajeista (Siltala 2023, yhdessä kuvittaja Janne Torisevan kanssa)
Starman, näytelmä (Siltala 2024)
Kertomus Maasta — ratkaisuja ilmastonmuutokseen ja luontokatoon (Siltala huhtikuu 2025)
Tunnustukset

Suuri journalistipalkinto 2012
Lumilapio-palkinto 2013
Kanava-palkinto 2019
Kultainen sulka -palkinto 2019
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2020
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2024lähde?
Aiheesta muualla

Juha Kauppisen verkkosivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat