stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Majakka
Kirjallisuutta

Laurell, S. 1999. Suomen majakat. Finska fyrar. Finnish light houses. (6. painos). Julkaisija: Kustannusosakeyhtiö Nemo, Helsinki. Painopaikka: Gummerus, Jyväskylä. 351 s. ISBN 952-5180-21-2
Laurell, Seppo (pääkirjoittaja): Valo merellä – Suomen majakat 1753–1906.  (Toimituskunta: Petri Porkola ym)  Helsinki:  John Nurmisen säätiö, 2009.  ISBN 978-952-9745-28-9
Nyman, Harri, Meriväylien rakennusperintö, Helsinki: Museovirasto, 2009. Museoviraston rakennushistorian osaston raportteja, ISSN 1236-6447 ; 21. Verkkojulkaisuna, ISBN 978-951-616-200-6  (pdf)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta majakat alueittain Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta majakat Wikimedia Commonsissa
Veneily.fi: Majakat (Arkistoitu – Internet Archive) – kaikki Suomen majakat
Väylien varsilta Suomen historialliset merimerkit ja luotsipaikat, Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
Nyman, Harri, Uloimmalla rannalla: Luotsi- ja majakkamiesperheet asemayhdyskunnissaan (väitös), (pdf)
Harri Nyman kertoo videolla tutkimuksestaan, majakoista ja niiden ajankohtaisuudesta
Sostratoksen ihmetornista Dalénin ihmevaloon. Majakat kautta aikojen, Seura, 05.07.1939, nro 27, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Positroni

| Positroni |
| --- | --- |
 Carl David Andersonin ottama sumukammiokuva, josta positroni ensimmäisen kerran havaittiin.
Symboli:  e+
Rakenne:  Alkeishiukkanen
Perhe:  Fermioni
Ryhmä:  Leptoni
Sukupolvi:  Ensimmäinen
Vuorovaikutus:  Painovoima Sähkömagneettinen Heikko vuorovaikutus
Antihiukkanen:  Elektroni
Löydetty teoreettisesti:  Paul Dirac (1928)
Löydetty:  Carl David Anderson (1932)
Massa:  9,109 382 15 × 10−31 kg  0,510 998 910 MeV/c2  5,485 799 09 × 10−4 u
Sähkövaraus:  +1 e  1,602 176 487× 10−19 C
Spin:  ½
Positroni on elektronin antihiukkanen eli antimateriaa. Positronin massa ja spin ovat yhtä suuret kuin elektronilla, mutta sen sähkövaraus päinvastainen, +1 e.
Positroni voi syntyä parinmuodostumiseksi kutsutussa prosessissa, jossa fotonien osuessa aineeseen yli 1,022 MeV:n energialla muodostuu positroni ja elektroni. Käänteisessä prosessissa, parintuhossa, positroni kohtaa elektronin jolloin molemmat häviävät ja vapautuu 1,022 MeV energiaa gammasäteilynä. Tapahtuu siis annihilaatio.
Positroneja syntyy myös positroniemissiossa, joka on eräs beetasäteilyn muoto. Siinä protoni muuttuu heikon vuorovaikutuksen vaikutuksesta neutroniksi, positroniksi ja elektronin neutriinoksi.
Tutkimuksen historia

Positronin olemassaoloa esitti Paul Dirac vuonna 1928. Hän johti Wolfgang Paulin työn pohjalta elektronia kuvaavan Diracin yhtälön. Tämä sai hänet ennustamaan elektronin antihiukkasen olemassaolon, jonka hän selitti tyhjiön täyttävän negatiivisen energian merellä (niin sanottu Diracin meri).
Neljä vuotta myöhemmin Carl David Anderson havaitsi näitä antimateriahiukkasia ensimmäisen kerran avaruudesta maahan säteileviä hiukkasia tutkiessaan ja antoi niille nimen positron. Hän käytti hiukkasten havaitsemiseen sumukammiota, joka oli täytetty superjäähdytetyllä höyryllä. Kun varattu hiukkanen lävistää tällaisen kammion, syntyy hiukkasen kulkureitille silminhavaittavia nestetippoja.
Käyttö > Hiukkasfysiikka

Hiukkasfysiikan tutkimuksessa positroneita on käytetty tietynlaisissa hiukkaskiihdyttimissä, joissa ne törmäytetään elektroneihin relativistisilla nopeuksilla. Tällaisessa hiukkas-antihiukkas-törmäyksessä hiukkanen ja sen antihiukkanen annihiloituvat ja niiden energia muuttuu toisiksi hiukkasiksi. Tähän perustui muun muassa vuosina 1989–2001 toimineen LEP-törmäyttimen toiminta.
Käyttö > Lääketiede

Lääketieteessä positroneja käytetään positroniemissiotomografiassa (PET), jolla voidaan kuvantaa kehon eri elimiä. Menetelmässä potilaalle annetaan radioaktiivista ainetta, joka hakeutuu elimistössä tiettyihin kohtiin, esimerkiksi syöpäpesäkkeisiin. Radionuklidit hajoavat tietyllä nopeudella elimistössä emittoiden positroneja, jotka annihiloituvat elimistön elektronien kanssa. Vapautunut gammasäteily havaitaan kehon ulkopuolelle asetetulla ilmaisimella.
Käyttö > Materiaalitutkimus

Positroneita käytetään myös materiaalitutkimuksessa positroniannihilaatiospektroskopiassa (PAS). Positroniannihilaatiospektroskopialla voidaan tutkia aineen paikallista atomirakennetta, erityisesti kiteiden hilavirheitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Positroni Wikimedia Commonsissa
Hiukkaset fysiikassa
Positroniemissiotomografiakuva ihmisen aivoista
Aurinkoenergia

Andasolin aurinkovoimala Espanjassa.
Fysikaalisia perusteita
Aurinko
Auringon säteily
Absorptio
Valosähköinen ilmiö
Aurinkolämmitys
Aurinkokeräin
Aurinkokeitin
Aurinkosähkö
Aurinkokenno
Aurinkolämpövoima
Ilmavirtavoimala
Aurinkoenergia on auringon säteilemän energian hyödyntämistä sähkö- tai lämpöenergiana. Yleensä termillä tarkoitetaan erityisesti suoraa säteilyenergian hyödyntämistä aurinkokennon tai aurinkokeräimen avulla. Suoran ja epäsuoran aurinkoenergian hyödyntämiseksi on kehitteillä näiden lisäksi monia teknisiä sovelluksia.
Aurinkoenergia on niin sanottua uusiutuvaa energiaa, ja sen tuotannosta syntyy päästöjä ja jätettä vain laitteiden valmistuksessa ja kierrätyksessä. Aurinkoenergia on ollut pitkään varsin kallista, sen hyödyntämiseen tarkoitettujen paneeleiden hinnan vuoksi, mutta eräiden vuonna 2010 julkaistujen  tutkimusten mukaan hintakehitys oli laskemassa seuraavan kymmenen vuoden kuluessa fossiilisten polttoaineiden tasolle
Yleistä

| Auringon säteilytehon jakautuminen Maassa |
| --- | --- | --- | --- | --- |

|  | Teho /TW | Prosenttiosuus |  |  |
| Kokonaisteho | 172 500 | 100 |  |  |
| Heijastuu suoraan takaisin | 50 000 | 29 |  |  |
| Ilmakehä | 41 400 | 24 |  |  |
| Vesistöt | 65 400 | 38 |  |  |
| Maaperä | 15 600 | 9 |  |  |
| Biosfääri | 133 | 0,08 |  |  |
| Ihmiskunta | 13 | 0,008 |  |  |
Auringon säteilyn intensiteetti Maan kiertoradan etäisyydellä Auringosta on noin 1,4 kW/m², kun se mitataan suorassa kulmassa suhteessa aurinkoon. Maan pinnalle kohdistuva kokonaisteho on noin 170 000 TW, mutta käytännössä siitä ei voida hyödyntää kuin pieni osa. Säteilystä heijastuu suoraan takaisin suunnilleen 30 prosenttia.
Maan maa- ja vesialueet sekä ilmakehä absorboivat auringon säteilyä, mikä nostaa niiden lämpötilaa. Valtameristä haihtunutta vettä sisältävä lämmin ilma kohoaa painovoimakentässä ylöspäin aiheuttaen ilmakehässä kiertoliikettä ja lämmön kuljettumista. Kun ilma kohoaa korkeuteen, jossa lämpötila on matala, vesihöyry tiivistyy pilviksi. Pilven vesi putoaa lopulta maanpinnalle toteuttaen veden kiertokulun. Veden tiivistymisen latentti lämpö vahvistaa konvektiota muodostaen erilaisia ilmakehän ilmiöitä, kuten tuuli, sykloni ja korkeapaine. Valtameriin ja maa-alueisiin absorboitunut auringon säteily pitää Maan keskilämpötilan noin 14 °C:ssa. Kasvit muuttavat fotosynteesissä auringon energiaa kemialliseksi energiaksi.
Aurinkoenergian potentiaali on suuri, sillä ihmiskunta kuluttaa energiaa vuodessa suunnilleen saman verran kuin Auringon energiaa absorboituu maanpintaan ja ilmakehään yhdessä tunnissa. Yhteyttäminen sitoo biomassaan vuodessa suunnilleen 30 tsettajoulea aurinkoenergiaa.
Aurinkokennoilla säteilyn energiasta noin 21 prosenttia voidaan muuttaa sähköksi; vastaavasti aurinkokeräimillä säteilyn energiasta saadaan lämmöntuotantoon 25–35 prosenttia.
Aurinkosähkön sijaan voisi käyttää nimeä valoenergia tai fotonienergia. Sähköenergiaa voidaan tuottaa myös pimeän aikaan yöllä infrapunasäteilystä.
Yleistä > Suora ja epäsuora aurinkoenergia

Suoraksi aurinkoenergiaksi kutsutaan energiantuotantomuotoja, joissa auringonsäteily sidotaan suoraan sähköksi aurinkokennossa tai lämmöksi aurinkokeräimessä tai aurinkolämpövoimalassa. Epäsuoraksi aurinkoenergiaksi kutsutaan mitä tahansa muuta energiantuotantoa, jossa säteilyä ei suoraan oteta käyttöön vaan hyödynnetään vaikkapa säteilyn synnyttämiä virtauksia tai eliöiden varastoimaa kemiallista energiaa. Epäsuoria aurinkoenergiamuotoja ovat muiden muassa vesivoima, tuulivoima, aaltovoima, bioenergia ja maalämpö. Toisin sanoen liki kaikki muu paitsi ydinvoima ja Geoterminen energia. Fossiilisten polttoaineiden energia on säilöttyä aurinkoenergiaa.
Aurinkosähkö

Aurinkosähköä tuotetaan tavallisesti aurinkokennoilla, jotka muuntavat auringon säteilyä valosähköisen ilmiön avulla sähköenergiaksi. Nykyään yli 80 prosenttia aurinkokennoista on liitetty sähköverkkoon. lähde? Aurinkokennoja voidaan käyttää pienempimuotoiseen sähköntuottoon sähköverkon ulkopuolella olevilla alueilla ja akkujen avulla turvata sähkön saannin jatkuvuutta.
Aurinkokennoja käytetään myös satelliiteissa ja joissakin avaruusluotaimissa.
Auringon säteilyä voidaan myös kerätä peileillä tai linsseillä samaan tapaan kuin aurinkolämpöä. Tällöin aurinkokennoja tarvitaan vähemmän, mutta niitä pitää jäähdyttää ylikuumenemisen estämiseksi. Keskittävässä aurinkovoimalassa kerätyllä lämmöllä käytetään lämpövoimaprosessia. Aurinkohöyryvoimala tuottaa energiaa muodostamalla vedestä auringon säteilyn avulla vesihöyryä. Espanjassa on tehty kokeellinen auringolla toimiva höyryvoimala. Siinä käytetään vettä öljyn tai muun nesteen sijasta, koska arvellaan sen toimivan nestetasolla parhaiten kaasuuntuessaan ja muutettaessa voimaksi. Voimala tuottaa erikoispeilien avulla keskittämällä lämmön, joka arvioiden mukaan hyperlämmittää veden 500 celsiusasteeseen (932 F). Tuotettava voima otetaan talteen suoraan ja välillisesti.
Aurinkolämpö

Aurinkolämmityksessä auringon energiaa käytetään tyypillisesti käyttöveden tai sisäilman lämmitykseen. Aurinkolämmityksessä lämpö otetaan talteen aurinkokeräimellä, siirretään käyttökohteeseen välinesteellä ja varataan varaajaan myöhempää käyttöä varten. Aurinkokerääjien päätyypit ovat taso- ja tyhjiöputkikeräin.
Aurinkoenergian tuotanto Suomessa

Aurinkoenergian tuotanto perustuu valon määrään, joten Suomessa aurinkoenergian määrä on kesällä jopa suurempi kuin Keski-Euroopassa. Marras-helmikuussa aurinkoenergiaa suomessa ei juuri saada talteen. Alkukeväästä ja loppusyksystä aurinkoenergiaa on suomessa saatavilla huomattavasti vähemmän kuin Keski-Euroopassa. Käytännössä Suomessa aurinkoenergiaa on keskikesällä saatavilla reilusti enemmän kuin Keski-Euroopassa, mutta talvea kohden aurinkoenergian saatavuus romahtaa. Vuositasolla aurinkoenergian määrä per neliömetri on Keski-Suomessa noin 900 kWh. Vertailuarvona Hampurissa auringon säteilyn energia on vuositasolla 938 kWh sekä Lissabonissa 1  689 kWh. Auringosta paneelien avulla saatavan energian kokonaismäärä saattaa olla Keski-Eurooppaa korkeampi, koska useimpien paneelien teho on parempi Suomen kylmemmässä ilmastossa. Vuositasolla hyödynnettävän aurinkosähkön määrää voi arvioida Suomen säteilykartan avulla. Euroopan säteilykartan avulla voi puolestaan arvioida miten Suomessa saatava aurinkoenergian määrä pärjää vertailussa esimerkiksi Välimeren rannikkoseutuihin nähden.
Laadukkaiden aurinkolämpöjärjestelmien vuosituotanto vaihtelee Suomessa keskimäärin välillä 400 – 500 kWh/keräin-m2. Aurinkolämpöjärjestelmän vuosituotto riippuu merkittävästi keräintyypistä, asennettujen keräinten sijainnista, suunnasta sekä mitoituksesta suhteessa kohteen lämmönkulutukseen. 400 kWh/keräin-m2 on tyypillinen tuotanto käyttöveden tapauksessa, kun muissa käyttökohteissa (esim. tilojen tai uima-altaan lämmitys) ylletään vähintään 500 kWh/keräin-m2 tuottoihin. Tyypillisesti pientalouksien aurinkosähköjärjestelmien takaisinmaksuaika on 24–32 vuotta.
Oulussa kyetään tuottamaan yhtä paljon aurinkosähköä kuin Pohjois-Saksassa. Oulussa ja Tampereella aurinkopaneelien tuotot ovat käytännössä samat.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aalto-yliopisto: FinSolar
Aurinkoenergiaa.fi
Aurinkoteknillinen yhdistys: Aurinkoenergia
Eurosolar - The European Association for Renewable Energy
European Solar Thermal Industry Federation ESTIF
Euroopan komissio, IET: Photovoltaic Geographical Information System PVGIS
HSY ilmastoinfo: Aurinkosähköä kotiin
Motiva: Aurinkoenergia
Solar Power Europe
Suomen Lähienergialiitto: Aurinkoenergia
Massachusetts Institute of Technology (MIT): The Future of Solar Energy, an Interdisciplinary MIT Study, 2015 (englanniksi) (pdf)
Uusiutuva energia ja kestävä kehitys
| --- | --- |
Aurinkovoima:  aurinkokenno  aurinkolämmitys  aurinkokeräin  keskittävä aurinkovoima  aurinkojäähdytys 
Tuulivoima:  merituulivoima  luettelo merituulivoimasta  tuulipuisto  tuulimylly 
Vesivoima:  aaltoenergia  vuorovesienergia  vuorovesimylly 
Maa, vesi ja ilma:  geoterminen energia  maalämpö  ilmalämpöpumppu  ilma-vesilämpöpumppu  ilmavirtavoimala 
Biologinen:  biomassa  energiakasvit  puupolttoaine  pelletti  biopolttoaine  bioetanoli  E85  biodiesel  biokaasu 
Kemiallinen:  polttokenno  vetytalous  metanolitalous 
Muuta:  energiansäästö  energiatehokkuus  fuusioreaktori  vihreä sähkö  hajautettu energiantuotanto  sähköntuotanto  lämmöntuotanto  kaukolämpö  energiankulutus  valaistus  tuontisähkö  säätövoima  lämmön varastointi  sähkön varastointi  kuljetus  sähköauto  hybridiauto  joukkoliikenne  kimppakyyti 
Teemasivut:  Kestävä kehitys  Ympäristönsuojelu  Energia 
Energiantuotanto
Aurinkopaneeleita.
Michael Clarke

| Michael Clarke |
| --- | --- |
 Flying Burrito Brothers Amsterdamissa 1970. Clarke toinen oikealta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1946
Kuollut: 19. joulukuuta 1993 (47 vuotta)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1964–1993
Tyylilajit:  folk rock, psykedeelinen rock, country rock
Soittimet:  rummut
Yhtyeet:  The Byrds, The Flying Burrito Brothers, Firefall
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Michael Clarke (3. kesäkuuta 1946 – 19. joulukuuta 1993) oli yhdysvaltalainen muusikko, joka tuli tunnetuksi The Byrds -yhtyeen rumpalina.
Clarke syntyi Spokanessa ja lähti kotoa 17-vuotiaana. Hän saapui Kaliforniaan ja aloitti ammattiuransa musiikin alalla vasta tultuaan liitetyksi The Byrdsin kokoonpanoon.
Clarke erotettiin The Notorious Byrd Brothersin äänityksissä ja tuli tilapäisesti korvatuksi Jim Gordonilla. Hän harrasti kuvataidetta ja lähti erottamisensa jälkeen Havaijille harjoittamaan alaa. Palattuaan hän jatkoi muusikonuraansa The Flying Burrito Brothersissa, Firefallissa ja Jerry Jeff Walkerissa.
Clarke kuoli maksasairauteen Treasure Islandilla Floridassa 1993. Hänen maalauksiaan julkaistiin vuonna 1994 postuumisti kirjassa Musicians As Artists.
Diskografia

Mr. Tambourine Man (1965)
Turn! Turn! Turn!! (1965)
Fifth Dimension (1966)
Gene Clark with the Gosdin Brothers (1967)
Younger Than Yesterday (1967)
The Notorious Byrd Brothers (1968)
The Fantastic Expedition of Dillard & Clark (1968)
Through the Morning Through the Night (1969)
Burrito Deluxe (1970)
The Flying Burrito Bros (1971)
Last of the Red Hot Burritos (1972)
Firefall (1976)
Luna Sea (1977)
Elan (1978)
Undertow (1980)
| n k The Byrds |
| --- | --- |
 Clarence White  Chris Hillman  Gene Clark  Gram Parsons  Gene Parsons  Skip Battin  Michael Clarke  David Crosby  Kevin Kelley  Roger McGuinn  John York 
Albumit:  Mr. Tambourine Man  Turn! Turn! Turn!  Fifth Dimension  Younger Than Yesterday  The Byrds’ Greatest Hits  The Notorious Byrd Brothers  Sweetheart of the Rodeo  Dr. Byrds & Mr. Hyde  Ballad of Easy Rider  (Untitled)  Byrdmaniax  Farther Along  The Best of The Byrds: Greatest Hits, Volume II  Byrds  The Byrds  20 Essential Tracks From The Boxed Set: 1965-1990  Live at the Fillmore – February 1969  The Byrds Play Dylan  The Essential Byrds 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Italia  Israel  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Jalmari Jaakkola

| Jalmari Jaakkola |
| --- | --- |
 Jalmari Jaakkola, "Suomen varhaishistorian näkijä".
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1885 Eurajoki
Kuollut: 12. helmikuuta 1964 (79 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  historia
Tunnetut työt:  Suomen varhaishistoria (1935) Suomen varhaiskeskiaika (1938) Suomen sydänkeskiaika (1944) Suomen myöhäiskeskiaika I-II (1950, 1959)
Kaarle Jalmari Jaakkola (1. tammikuuta 1885 Eurajoki – 12. helmikuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja filosofian tohtori, joka toimi Suomen historian professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1932–1954. Jaakkola tunnetaan ennen kaikkea Suomen keskiajan tutkijana, joka pyrki osoittamaan Suomen olleen jo tuolloin oma kokonaisuutensa. Nykyään monia Jaakkolan hypoteeseja ja kansallismielisyyden värittämiä teorioita pidetään vanhentuneina, mutta hänen vaikutuksensa omana aikanaan on kiistaton.
Jaakkola tutki erityisesti keskiaikaisen Suomen poliittista historiaa, Satakunnan keskiaikaa, kalevalamittaisen sankarirunouden historiallista taustaa sekä kainulaisten ja pirkkalaisten alkuperää.
Keskeiset julkaisut

Pyhän Eerikin pyhimystraditsionin, kultin ja legendan synty (1921).
Pirkkalaisliikkeen synty (1923).
Suomen muinaiset valtarajat vuoteen 1323 (1926).
Kuningas Maunu Eerikinpojan unionipolitiikasta (1928).
Vanhimmat historialliset kopiokirjamme (1931).
Suomen varhaishistoria: Heimokausi ja ”kalevala-kulttuuri”.  (Suomen historia 2)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1935, uusi laitos Porvoo 1956: Suomen varhaishistoria: Heimokausi ja ”Kalevalakulttuuri”.
Suomen varhaishistoria (1935).
Suomen varhaiskeskiaika (1938).
Suomen historian ääriviivat (1940).
Suomen idänkysymys (1941)
Suomen sydänkeskiaika (1944).
Suomen myöhäiskeskiaika I - II (1950, 1959.)
Satakunnan varhaiskauppa ja Porin edeltäjät. Sisältyy kirjaan Porin historia I - II (1958).
Aiheesta muualla

Jalmari Jaakkola : Suomen varhaishistoria ja muinaissuomalainen sankarirunous, Aamulehti, 28.02.1935, nro 57, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Kymenlaakson maakunta
Aluejako

Kymenlaakso muodostuu kuudesta kunnasta, joista kolme on kaupunkeja (lihavoituina).
Aluejako > Kartta kunnista

Kymenlaakson maakunta kuntakeskuksineen.
Aluejako > Luettelo kunnista

| Nimi | Vaakuna | Kuntamuoto | Väkiluku | Pinta-ala | Väestötiheys | Seutukunta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hamina (ruots. Fredrikshamn) |  | kaupunki | 19 316 | 1 155,15 km² | 31,67 as./km² | Kotka-Hamina |
| Kotka |  | kaupunki | 50 210 | 949,76 km² | 184,63 as./km² | Kotka-Hamina |
| Kouvola |  | kaupunki | 78 399 | 2 883,29 km² | 30,65 as./km² | Kouvola |
| Miehikkälä |  | kunta | 1 703 | 440,37 km² | 4,03 as./km² | Kotka-Hamina |
| Pyhtää (Pyttis) |  | kunta | 5 007 | 780,96 km² | 15,42 as./km² | Kotka-Hamina |
| Virolahti (Vederlax) |  | kunta | 2 832 | 558,98 km² | 7,61 as./km² | Kotka-Hamina |
Aluejako > Entisiä kuntia

Anjala, yhdistettiin Sippolan kanssa Anjalankoskeksi vuonna 1975
Anjalankosken kaupunki, yhdistettiin viiden muun kunnan kanssa uudeksi Kouvolaksi vuonna 2009
Elimäki (Elimä), yhdistettiin viiden muun kunnan kanssa uudeksi Kouvolaksi vuonna 2009
Haapasaari (Aspö), liitettiin Kotkaan vuonna 1974
Jaala, yhdistettiin viiden muun kunnan kanssa uudeksi Kouvolaksi vuonna 2009
Karhulan kauppala, yhdistettiin silloisen Kotkan ja Kymin kanssa uudeksi Kotkaksi vuonna 1977
Kuusankosken kaupunki, yhdistettiin viiden muun kunnan kanssa uudeksi Kouvolaksi vuonna 2009
Kymi (Kymmene), yhdistettiin Karhulan ja silloisen Kotkan kanssa uudeksi Kotkaksi vuonna 1977
Sippola, yhdistettiin Anjalan kanssa Anjalankoskeksi vuonna 1975
Valkeala, yhdistettiin viiden muun kunnan kanssa uudeksi Kouvolaksi vuonna 2009
Vehkalahti (Veckelax), yhdistettiin silloisen Haminan kanssa uudeksi Haminaksi vuonna 2003
Aluejako > Aluemuutoksia

Iitti (Itis), siirtyi Päijät-Hämeen maakuntaan vuonna 2021
Suurimmat taajamat

Vuonna 2017 Kymenlaaksossa sijaitsi 23 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu maakunnan 9 suurinta taajamaa. Maakuntakeskuksia vastaavat keskustaajamat on lihavoitu.
| # | Taajama | Kunta | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Kotkan keskustaajama | Kotka 51 691 Hamina 13 | &&&&&&&&&&051704.&&&&0051 704 |
| 2 | Kouvolan keskustaajama | Kouvola | &&&&&&&&&&048289.&&&&0048 289 |
| 3 | Haminan keskustaajama | Hamina | &&&&&&&&&&015581.&&&&0015 581 |
| 4 | Valkeala | Kouvola | &&&&&&&&&&&05957.&&&&005 957 |
| 5 | Myllykoski | Kouvola | &&&&&&&&&&&05883.&&&&005 883 |
| 6 | Inkeroinen | Kouvola | &&&&&&&&&&&04892.&&&&004 892 |
| 7 | Koria | Kouvola | &&&&&&&&&&&04050.&&&&004 050 |
| 8 | Siltakylä | Pyhtää | &&&&&&&&&&&02878.&&&&002 878 |
| 9 | Elimäen kirkonkylä | Kouvola | &&&&&&&&&&&01350.&&&&001 350 |
Liikenne > Maantieliikenne

Kymenlaakson maakuntaa palvelevat tärkeimmät päätiet ovat valtatiet: 6, 7, 12, 15 sekä 26. Maakunnan alueella kulkee myös kantatie 46.
Liikenne > Raideliikenne

Kymenlaaksossa on rautatieyhteydet Helsingistä, Lahden kautta Kouvolaan (Lahti–Kouvola-rata). Lisäksi Kouvolasta menee Kotkaan (Kotkan rata) sekä suora yhteys Pietariin (Riihimäki–Pietari-rata) ja Mikkelin kautta Pieksämäelle ja Kuopioon (Savon rata) sekä Luumäelle, josta rata haarautuu Lappeenrannan kautta Joensuuhun (Karjalan rata) sekä Vainikkalan raja-aseman kautta Venäjälle.
Liikenne > Ilmailu

Kymenlaaksossa sijaitsee Utin lentoasema. Kouvolan Valkealassa, Utissa sijaitseva sotilaslentoasema.
Liikenne > Vesistö

Sisävesiliikenneyhteydet
Kotka on Kymijoen ja sen vaikutus alueen mereen yhdistävä rannikkosatamakaupunki
Kymijoen ja Vuoksen vesistön yhdistämis- kanavoinniksi sisävesiliikenteen kehittämisiksi, ilmasto ja energia tavoitteisen EU liikennestrategian toteuttamisiksi Suomessa on suunniteltu Mäntyharju kanavaa.
Kimolan kanava on vuonna 2020 käyttöön valmistunut sulkukanava. Se on seitsemän kilometriä pitkä entinen nippu-uitto kanava joka yhdistää Kymijoen yläjuoksun Konniveden ja Pyhäjärven.
Kokemäenjoen vesistön yhdistämistä Kymijoen ja Vuoksen vesistöihin odottaa edelleen Suomessa tarvittavia tutkimuksia ja  päätöksiä sekä direktiivin 92/106 ETY että EU liikennestrategian vuodelta 2011 toteuttamisiin raskaan maanteitten rekka liikenne volyymien siirtomahdollisuuksista ,mahdolliseen Suomen sisävesiliikenne verkkoon, kolmen päävesistön alueelle ja niiden yhdistämistä TEN_T liikenneverkko tavoitteiden mukaisesti muitten EU jäsenvaltioiden vastaaviin liikenneverkkoihin -suorien laivaliikenne yhteyksien avulla, EU:ssa päätettyjen alueelliseen saavutettavuuteen pyrkivissä tavoitteissa.
Meriliikenneyhteydet
Kotkan satama yhdistyi vuonna 2011 Haminan sataman kanssa Hamina-Kotkan satamaksi, joka on Suomen suurin yleissatama. Kotkan satama oli jo ennen yhdistymistään yleissatamista Suomen suurin vientisatama.  Suomen meriliikenne suuntautuu suurimmalta osin Itämeren satamiin.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty maakunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Kymenlaakson väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 198 992 | 198 992 |
| 1985 | 1985 |    | 197 342 | 197 342 |
| 1990 | 1990 |    | 193 919 | 193 919 |
| 1995 | 1995 |    | 192 282 | 192 282 |
| 2000 | 2000 |    | 187 474 | 187 474 |
| 2005 | 2005 |    | 185 196 | 185 196 |
| 2010 | 2010 |    | 182 382 | 182 382 |
| 2015 | 2015 |    | 178 688 | 178 688 |
| 2020 | 2020 |    | 170 929 | 170 929 |
Lähde: Tilastokeskus.
Maakunta jakautuu Kouvolan seutukuntaan ja Kotkan–Haminan seutukuntaan. Kouvolan seutukunnan asukasluku on 95 203 (30.11.2009) ja Kotkan–Haminan seutukunnan 87 245 (30.11.2009).
Vuoden 2009 kuntaliitoksista johtuen Kymenlaakson suurin kunta sekä pinta-alaltaan että väkiluvultaan on Kouvola noin 88 000 asukkaallaan. Väkiluvultaan toiseksi suurin kunta on Kotkan kaupunki, jossa asuu noin 55 000 ihmistä. Pyhtään 5 340 asukkaasta ruotsinkielisiä on 415 (7,78%) ja se on Kymenlaakson ainoa kaksikielinen kunta.