Lentosimulaattori
Lentokoulutuksen lentosimulaattori

Ensimmäinen lentosimulaattori oli yhdysvaltalainen 1930-luvun Link-simulaattori.
Lentosimulaattoreiden historiaa
Link-simulaattori (1943).
Link-simulaattori (1936)
Koelentäjä Armstrong X-15-simulattorissa (1956).
Sittemmin lentosimulaattorit ovat kehittyneet tarkaksi jäljitelmäksi oikeasta lentokoneen ohjaamosta. Simulaattoriin voidaan ohjelmoida vaaratilanteita, esimerkiksi äkillinen moottorin sammuminen. Tällaisilla simulaattoreilla koulutetaan liikennelentäjiä.

Liikennelentokoulutuksen simulaattorissa laitteistoon nykyään on asennettu hydraulisia tai sähköisiä nostimia oikean lentotuntuman saamiseksi. Liikejärjestelmä liikuttelee simulaattoria lentotapahtumien mukaan ja vaikka simulaattorin liike luonnollisesti on varsin rajoittunutta, yhdistettynä simulaattorin ikkunoista näkyvään tietokoneen heijastamaan maisemaan lopputulos on erittäin todentuntuinen. Tällaisia simulaattoreita käytetään myös ilmataistelun opettamiseen. Pääkäyttö on kuitenkin liikennelentäjien koulutus, jossa esim. siirtyminen eri konetyyppiin tulee paljon halvemmaksi kuin oikealla lentokoneella lentäminen. Simulaattorin etu on se, että opettaja voi tarkkailla hyvin tarkkaan koulutettevan toimia. 1990-luvun lopulta lähtien oikeilla liikennelentokoneilla ilman matkustajia tapahtuvat koulutuslennot on rajattu lähinnä laskukierrosharjoitteluun sellaisille lentäjille, joiden kokemus liikenneluokan lentokoneista on vähäistä (alle 500 lentotuntia, joka on vähimmäislentokokemusmäärä tällaisista koneista, jolla liikennekoneen tai muun tyyppikoulutuksen vaativan ilma-aluksen tyyppikoulutuksen saa suorittaa pelkkänä simulaattorikoulutuksena). Aiemmin simulaattorien käyttö oli rajoitetumpaa, ja mm. moottorihäiriöharjoitteet oikealla lentokoneella tavallisia, samoin kuin tyyppikurssin tarkastuslennon (lentokoe) toteuttaminen oikealla koneella. Monet täysikokoiset simulaattorit on koottu siten, että niiden varustelu vastaa jotakin (usein lentoyhtiöomisteisen simulaattorin tapauksessa kyseisen operaattorin) todellista koneyksilöä, josta tällöin käytetään nimitystä master aircraft. Liikkuvia simulaattoreita on olemassa myös pienemmistä koneista aina yleisilmailukoneisiin (esim. Cessna 172) saakka, mutta nämä ovat melko harvinaisia. Perinteistä ja edelleenkin yleisintä teknistä ratkaisua kutsutaan Stewart-alustaksi.
Nykyaikaisia simulaattoreita
Transall C-160 -simulaattori (1982)
Lufthansan lentosimulaattori keinuu säätyvien pumppujen varassa.
Kouluttaja säätää simulaation ominaisuuksia harjoituksen aikana.
T-45C-koneen simulaattori tuottaa 180° näkökentän kattavan videokuvan.
Simulaattori "lentää" robottikäden varassa.
Suomessa koulutuskäytössä olevia pienempiä, ei-liikkuvia lentosimulaattoreita on lähinnä ammattilentäjäkoulutusta tarjoavilla yrityksillä ja oppilaitoksilla kuten Patria Pilot Training, Salpauslento ja Suomen Ilmailuopisto. Suurempia, liikkuvia simulaattoreita on yleensä lentoyhtiöillä, Suomessa ainakin Finnairilla ja Suomen Ilmailuopistolla.
Koska pienempien lentoyhtiöiden ei kannata panostaa omiin simulaattoreihin, lentäjiä koulutetaan valmistajan tai muiden lentoyhtiöiden simulaattoreissa. Esimerkiksi 1960-luvulta toimineessa Finnairin koulutuskeskuksessa (nykyään erillisyhtiönä nimellä Finnair Flight Academy, tunnettiin aiemmin nimillä Nopeko "Nora Pekosen koti", kiinteistön aiemman asukkaan mukaan, ja Koke, "koulutuskeskus") simulaattorit ovat käytössä lähes kellon ympäri ja noin puolet niiden kapasiteetista myydään kilpaileville lentoyhtiöille. Yhtiön ensimmäinen nykyaikainen simulaattori oli 1965 hankittu Super Caravellen koulutuslaite (2000-luvun alusta Suomen Ilmailumuseolla), joka hitaasti kehittyi täysiveriseksi simulaattoriksi. Tällöin koulutusosasto myös muutti nykyisiin tiloihinsa Vantaan Pyhtäänkorventielle. Finnairin Caravelle-lentäjät lensivät jo 1968 toisen vuosittaisista kertaustarkastuslennoista simulaattorilla, minkä lisäksi käytössä oli myös Sterling Airwaysin alkeellisella ulkonäkymällä varustettu laite.  Synteettinen (teknologia-avusteinen) lentokoulutus oli kuitenkin alkanut yhtiössä jo vuonna 1950, jolloin se hankki ensimmäisen Link Trainerinsa. Ensimmäinen ympäristögrafiikkajärjestelmä (visuaali) yhtiön omaan simulaattoriin saatiin 1970-luvun puolivälissä. Tätä ennen ei yhtiön simulaattoreissa ollut ollut ulkonäkymää lainkaan.

Lentäjän lentolupakirjakoulutukseen käytettävien lentosimulaattorien on oltava jonkin ilmailuviranomaisen tähän käyttöön tyyppihyväksymiä, kuten  EASA tai Federal Aviation Administration (FAA). Kotikäyttöön tarkoitetut simulaattorit eivät yleensä näitä kriteerejä täytä.
Finnairin lentosimulaattoreita
Finnairin käyttämä neljän miljoonan markan DC-9-lentosimulaattori (1972).
Finnairin ATR 72-500-simulaattori lennolla.
Finnairin käytössä olleen DC10-30-sarjan simulaattorin ohjaamoa.
Finnairin 1960-80-luvuilla käyttämä DC-8-simulaattori.
Finnairin DC-8-simulaattorin lentomekaanikon/toisen perämiehen työpistettä.