stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andreo Larsen
Teoksia

Beta-blockers, tremor and neuromuscular transmission : a clinical and experimental study. Väitöskirja, Helsingin yliopisto, 1980.
Epilepsia. Toim. yhdessä Matti Iivanaisen kanssa. Otava, 1994.
Kyvykäs mies : Viagra-ilmiö ja hyvä potenssi. Yhdessä Jukka Kuikan kanssa. WSOY, 1998. ISBN 951-0-23221-1.
Terve, mies! Asiantunteva kirja miesten sairauksista ja vaivoista. Yhdessä Jukka Ukkolan kanssa, WSOY, 2000. ISBN 951-0-24585-2.
Larsen, Andreo (toim.): Antiikin lääketieteen perintö.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2004.  ISBN 951-570-584-3
Herkullista historiaa : kulttuurisia makupaloja Italian keittiöistä kautta aikain. Yhdessä Liisa Savusen ja Risto Valjuksen kanssa. WSOY, 2004. ISBN 951-0-28256-1.
Rooma : ikuinen illallinen : erilainen ravintolakirja. WSOY, 2005.
Italian keittiöiden aakkoset : enogastronominen ensyklopedia italia-suomi. Yhdessä Katrina Larsenin kanssa. Mediapinta, 2009. ISBN 978-952-235-084-8.
Käännekohtia Roomassa : seitsemän paikkaa joissa maailma muuttui. Recallmed, 2016. ISBN 9789518471090.
Rooman fuuga eli Johann Sebastianin salaisuus. BoD, 2021. ISBN 9789528045267.
Lapiolinja

Lapiolinjaksi tai työlinjaksi kutsuttiin etenkin 1950-luvulta lähtien niitä työvoimapoliittisia keinoja, joilla työttömyyttä hoidettiin yhteiskunnan järjestämillä hankkeilla. Kuvaavan nimensä se sai, kun mahdollisimman suureen työllistettävien määrään pyrittäessä vältettiin maarakennustyömailla koneiden käyttöä, näin jokaiselle voitiin osoittaa tehtävä. Toisaalta lapiointi oli sen luontoista työtä, että siitä suoriutui ilman ammattitaitoakin.
Lapiolinja koettiin ratkaisuksi työttömyyteen aikana, jolloin normaalit työmarkkinat eivät toimineet suhdannevaihteluiden ja elinkeinoelämän murroksessa. Metsätöistä saattoi vapautua kerralla runsaasti työvoimaa metsäteollisuuden näkymien heiketessä. Pientilalliset olivat hyvin usein riippuvaisia näistä tulonlähteistä. Useat merkittävät tiehankkeet saivat autoistumisen myötä alkunsa juuri niihin aikoihin.
Hyvin tunnettu "lapiolinjan" työmaa oli Tarvontie eli nykyinen Ykköstien moottoritieosuus Helsingin Munkkiniemestä Espooseen. Tällä 1950-luvun lopun työmaalla oli töissä lapiomiesten lisäksi jopa hevosia.
Kritiikki

Järjestelmää kritisoitiin alusta lähtien. Työkohteet olivat useasti siirtotyömaita, jotka saattoivat sijaita satojenkin kilometrien päässä työllistetyn kotipaikkakunnalta. Näin esimerkiksi perheenisä saattoi viettää viikot tietöissä vieraassa maakunnassa ja pääsi käymään kotonaan muutamana viikonloppuna kuukaudessa. Majoitus työmailla järjestyi yleensä parakissa tai pyöräkopissa. Usein majoituksen taso jätti toivomisen varaa: ahtaus, huono ilma, hygienia ja rauhattomuus olivat polttavia ongelmia. Näihin saatiinkin vuosien mittaan parannusta.
Päättyminen

Lapiolinjan päätti 1970-luvun alussa uudenlainen yhteiskunnallinen ajattelu, jossa työttömille alettiin maksaa rahallista korvausta työttömyyden kohdatessa. Tienrakennus alkoi vaatia yhä enemmän ammattitaitoa, ja työttömät alkoivat olla maaseudun kausityöttömien sijasta kaupungeista kotoisin. Lisäksi teiden rahoituksessa käytettävien lainojen ehdoissa edellytettiin kohteiden toteuttamista kustannustehokkaimmilla menetelmillä.
Kirjallisuutta

Marko Nenonen: Tietöissä siirtotyömaalla: tienrakennus ja sosiaaliset olot työttömyystyömailla 1945–1967. Tiemuseon raportteja 2/1993, Helsinki, 1993. ISBN 951-47-7671-2.
Lapinvesitähti

| Lapinvesitähti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Vesitähdet Callitriche
Laji::  hamulata
Kaksiosainen nimi
 Callitriche hamulata  Kütz. ex W.D.J.Koch 
Katso myös
   Lapinvesitähti Wikispeciesissä   Lapinvesitähti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinvesitähti (Callitriche hamulata) on ratamokasveihin kuuluva monivuotinen vesikasvi.
Ulkonäkö

Lapinvesitähti kasvaa yleensä uposkasvina kokonaan veden alla. Kelluslehdet ovat Suomen kasvustoissa hyvin harvinaisia. Muualla kasvista esiintyy latvaruusukkeellisia versoja ja harvoin maamuotojakin.
Lapinvesitähden verso on 20–70 senttimetriä pitkä, melko niukkahaarainen, kärkiosasta kilpikarvainen. Lehdet ovat 15–30 millimetriä pitkiä ja lähes rihmamaisia. Lehden kärki on pihtimäinen, muuhun lapaan nähden leveämpi, mikä on yksi lajituntomerkki. Yksineuvoiset perättömät kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Kukissa ei ole kehälehtiä, mutta pieniä esilehtiä voi olla. Emin luotit ovat lyhyitä. Hedelmä on lähes pyöreä neliosainen lohkohedelmä, jonka lohkot ovat kapean siipipalteisia.
Levinneisyys

Suomessa lapinvesitähteä esiintyy harvinaisena Lapissa. Se kasvaa joissa ja järvissä usein melko syvässä vedessä. Lapin eteläpuolella laji on hyvin harvinainen, mutta sillä on toistakymmentä löytöpaikkaa Etelä- ja Keski-Suomessa. Tunnetuin Etelä-Suomen löytöpaikka on Tampereen keskustassa Tammerkoskessa.
Muissa Pohjoismaissa lapinvesitähden levinneisyyskuva ei ole pohjoinen vaan Ruotsissa ja Norjassa se on yleisempi maiden eteläosissa. Laajemmin lajilla on atlanttinen levinneisyysalue, joka kattaa Länsi-Euroopan Pohjois-Skandinaviasta Pyrenneiden vuoristoon sekä Islannin ja Grönlannin.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Lapinvesitähti – Callitriche hamulata
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q164986  Wikispecies: Callitriche hamulata  APNI: 97884  BioLib: 41176  CoL: 7NFDQ  eFloraSA: Callitriche_hamulata  EPPO: CLTHA  EUNIS: 165444  GBIF: 5614770  iNaturalist: 198916  IPNI: 430002-1  ITIS: 509948  NBN: NHMSYS0000456302  NCBI: 119588  NZOR: 9f141ee5-05e5-4e91-a759-3c2d5cfdfec5  Observation.org: 127575  Open Tree of Life: 79183  Plant List: kew-31590  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:430002-1  Tropicos: 5200030  VASCAN: 17926  VicFlora: 0a26e6e9-1f96-4a48-9633-8139f4dab7b9  WFO: wfo-0000777349  Laji.fi: MX.39538
Langobardit

Langobardien liikkeet kansainvaelluksen aikana.
Langobardit, joskus myös longobardit, olivat muinainen germaaninen kansa, jonka on aikaisemmin arveltu olleen peräisin Etelä-Skandinaviasta. Heidät luettiin sveebeihin, ja 100-luvulla eaa. he asuivat Elben alajuoksun varrella.
Langobardit alkoivat 300-luvulla muuttaa etelämmäs. He olivat 400-luvulla siirtyneet Tonavan pohjoispuolelle, suunnilleen nykyisen Itävallan alueelle. Kansainvaellusaikana langobardit liikkuivat Keski-Euroopassa, kunnes perustivat 500-luvun lopulla valtakuntansa Italiaan.
Langobardit olivat omaksuneet katolisuuden kanssa kilpailleen areiolaisen kristinuskon, joten suhteet paaviin eivät olleet lämpimät. Langobardien toinen tärkeä vastustaja Italiassa oli Bysantin valtakeskus Ravennan eksarkaatti. Ajan mittaan langobardit omaksuivat roomalaisten nimet, perinteet ja katolisen kristinuskon. Langobardit kutsuivat valtakuntaansa Italiaksi, ja langobardien kuningas käytti arvonimeä rex totius Italiae, koko Italian kuningas.
Langobardien kuningaskunta kukistui 700-luvun lopussa, kun Kaarle Suuri liitti langobardien alueet frankkien valtakuntaan.
Historia

Tacitus kuvaili Elben alajuoksulla asuneita langobardeja jo vuonna 98 kirjassaan Germania. Tacituksen mukaan langobardit olivat tuolloin pieni, mutta sotaisa heimo. 600-luvulla kirjoitetun tekstin Origo Gentis Langobardorum mukaan langobardien alkukoti olisi ollut Etelä-Skandinaviassa. Legendojen mukaan langobardit muuttivat Skandinaviasta Keski-Eurooppaan päällikköjensä Yborin ja Agion sekä näiden äidin Gambaran johdolla.
Langobardien nimi tarkoittaa "pitkäpartoja", jolla viitattiin langobardinaisten käyttämiin tekopartoihin. Myytin mukaan langobardinaiset pitivät eräällä sotaretkellä pitkiä tekopartoja hämätäkseen Wotan-jumalaa.
Kansainvaellusten aikaan langobardit vaelsivat etelämmäs ja asettuivat 400-luvun lopulla nykyisen Wienin tienoille Tonavan pohjoispuolelle. Keisari Justinianus I otti langobardit liittolaisiksi ja asutti heidät Pannoniaan, nykyiseen Länsi-Unkariin.
Vuonna 566 langobardit liittoutuivat avaarien kanssa ja hävittivät Daakiassa sijainneen gepidien valtakunnan. Tarujen mukaan langobardien kuningas Alboin surmasi itse gepidien kuninkaan Kunimundin ja otti tämän tyttären Rosamunden vaimokseen.
Historia > Langobardien kuningaskunta Italiassa

Avaarien valta alkoi kuitenkin kasvaa ja langobardien oli jälleen lähdettävä liikkeelle. Vuonna 568 langobardit hyökkäsivät Pohjois-Italiaan Alboinin johdolla. Bysantin valtakunnan armeija pystyi hädin tuskin puolustamaan Roomaa ja Adrianmeren rannikon kaupunkeja. Viimeisenä kukistui Pavia, josta tuli langobardien uuden kuningaskunnan pääkaupunki. Langobardien valloittama alue on saanut heidän mukaansa nykyisen nimensä Lombardia.  Laajimmillaan tähän valtakuntaan kuului nykyinen Pohjois-Italia aina Toscanaa myöten.
Rosamunde murhautti Alboinin vuonna 572, ja uudeksi kuninkaaksi nousi Alboinin poika Klef. Hänen hallituskautensa jäi lyhyeksi, ja sen jälkeen seurasi kymmenen vuoden interregnum, jolloin valta oli ylimystöllä. Tänä aikana langobardit levittäytyivät etelämmäs Apenniinien niemimaalla ja perustivat useita herttuakuntia, kuten Spoleton ja Beneventon. Paavin liittoutuminen frankkien kanssa pakotti langobardit yhdistämään jälleen voimansa kuninkaan alaisuuteen. Vuonna 584 kuninkaaksi valittiin Klefin poika Authari. Häntä seurasi valtaistuimella vuonna 590 Torinon herttua Agilulf, joka pyrki käännyttämään areiolaiset langobardit katoliseen uskoon.
Vuonna 636 kuninkaaksi tuli Brescian herttua Rothari, joka oli areiolaisesti suuntautunut. Rothari oli voimakas hallitsija, ja hän valloitti Genovan sekä loput Bysantin hallitsemasta Liguriasta. Bysantin haltuun jäi enää Ravenna ympäristöineen. Rothari laati myös langobardien suulliseen perinteeseen pohjautuvan lakikokoelman, Edictum Rotharin, joka julkaistiin latinaksi vuonna 642 tai 643. Grimwaldin ollessa kuninkaana 660-luvulla katolisuus sai vihdoin pysyvän aseman langobardian keskuudessa.
Vuonna 712 kuninkaaksi nousi Liutprand. Hän alkoi vuodesta 726 lähtien alistaa koko Apenniininen niemimaata valtansa alle. Liutprand hyökkäsi Ravennaa vastaan ja tuhosi Classen. Paavi Gregorius II sai kuitenkin Liutprandin luopumaan Rooman valloituksesta. Vuonna 737 Liutprand lähetti joukkoja frankkien avuksi taistelussa Etelä-Ranskaan tunkeutuneita arabeja vastaan.
Liutprandin kuoltua valtaistuimelle nousi hänen veljenpoikansa Hildeprand, jonka hallintokausi jäi kuitenkin lyhyeksi. Hänen seuraajansa Ratchis luopui kruunusta muutaman vuoden jälkeen ja vetäytyi luostariin. Vuonna 749 kuninkaaksi valittiin hänen veljensä Aistulf, joka liitti Spoleton langobardien kuningaskuntaan ja valloitti Ravennan vuonna 751. Tämä merkitsi Ravennan eksarkaatin loppua. Langobardit alkoivat ahdistella myös Roomaa. Paavi Stefanus II pyysi apua frankeilta, ja Pipin Pieni lähettikin armeijan Italiaan vuonna 754 ja pakotti langobardit luovuttamaan Ravennan paaville. Vuonna 757 Pipin syrjäytti Aistulfin ja asetti kuninkaaksi Etrurian herttua Desideriuksen.
Paavin ja Desideriuksen kiistan seurauksena frankkien kuningas Kaarle Suuri valtasi langobardien kuningaskunnan 774 Beneventoa lukuun ottamatta ja syrjäytti Desideriuksen. Kaarle kruunattiin rautakruunulla langobardien kuninkaaksi.
Langobardien kuninkaat

Lethuc
Aldihoc
Godehoc
Claffo
Tato (k. noin 510)
Wacho (510–539)
Walthari (539–546)
Audoin (546–565)
Langobardien kuninkaat > Italian kuninkaat

Alboin (565–572)
Klef (572–574)
interregnum
Authari (584–590)
Agilulf (591–616)
Adaloald (616–626)
Arioald (626–636)
Rothari (636–652)
Rodoald (652–653)
Aripert I (653–661)
Perctarit ja Godepert (661–662)
Grimoald (662–671)
Garibald (671)
Perctarit (671–688)
Alahis (688–689)
Cunincpert (688–700)
Liutpert (700–701)
Raginpert (701)
Aripert II (701–712)
Ansprand (712)
Liutprand (712–744)
Hildeprand (744)
Ratchis (744–749)
Aistulf (749–756)
Desiderius (756–774)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Langobardit Wikimedia Commonsissa
Langobardien kuninkaiden rautakruunu
Langobardien valtakunta noin vuonna 575
Lappohjan rautatieasema

Lappohjan rautatieasema (ruots. Lappvik järnvägsstation, lyh. Lpo, ratakm 189+639) on rautatieliikennepaikka Karjaa–Hanko-radalla Hangon Lappohjan taajamassa noin 17,5 kilometriä Hangosta Tammisaaren suuntaan. Asema avattiin lokakuussa 1873, samaan aikaan Hyvinkään ja Hangon välisen rautatien kanssa.
Lappohjan alkuperäinen asemarakennus oli Knut Nylanderin suunnittelema, ja se valmistui vuonna 1871. Asemalta rakennettiin vuonna 1876 noin kahden kilometrin mittainen rata lähellä sijainneeseen luonnonsatamaan. Satamaradalla oli enimmäkseen vain puutavaraliikennettä, mutta sillä kulki noin vuosina 1880-1910 myös henkilöjunia. Sekä Lappohjan asema että satamarata purettiin Hangon vuokrauksen aikana. Lappohjan nykyinen asemarakennus rakennettiin jatkosodan aikana vuonna 1942.
Miehitys ja lipunmyynti Lappohjassa lopetettiin vuonna 2000. Nykyisin asemalla pysähtyvät kaikki Karjaan ja Hangon väliset lähijunat. Lisäksi asemalta erkanee kaksi teollisuusraidetta: idässä Rautaruukin tehtaan raide ja lännessä Koverharin terästehtaan raide.
Chippiparainvinttikoira

| Chippiparainvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Intia
Määrä:  uhanalainen
Alkuperäinen käyttö:  villisian, hirven ja jäniksen metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys-, vahti- ja poliisikoira
Muita nimityksiä:  Chippiparai, Chippiparai Hound, Chippirai, Pullaikanni, Vettai Nai, Greyhound of South India, Levriero Sudindiano a Pelo Corto
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  uros 15–20 kg (Canton) 30 kg (Baskaran)
Säkäkorkeus:  uros n. 50 cm (Canton) 63 cm (Baskaran)
Väritys:  valkoinen, kerma tai fawn
Aiheesta muualla
  Chippiparainvinttikoira Commonsissa 
Chippiparainvinttikoira on intialainen koirarotu. Se on koiranäyttelyissä harvinainen näky ja se voi kuolla pian sukupuuttoon, jos sen selviytymisestä ei aleta pitää huolta. Se ei maksa paljoa kotialueellaan, joten jos siihen kiinnitettäisiin hieman enemmän huomiota se voitaisiin elvyttää.
Ulkonäkö

Chippiparainvinttikoira on keskikokoinen, kompakti, hoikkarakenteinen, virtaviivainen, elegantti, taipuisa, jäntevä ja pitkäraajainen ja muistuttaa hyvin paljon sloughia ja rampurinvinttikoiraalähde?. Sitä on kuvailtu myös dobermannin näköiseksi. Pää on pitkä, kallo kupolimainen ja kuono pitkänomainen. Silmät ovat tummat. Korvat ovat puolipystyt tai ruusukorvat. Rintakehä on syvä ja vatsalinja ylösvetäytynyt. Urosten säkäkorkeus on Mario Cantonin mukaan noin 50 cm ja paino 15–20 kg; S. Theodore Baskaranin mukaan säkäkorkeus on noin 63 cm ja paino noin 30 kg sukupuolia erittelemättä.
Karvapeite on lyhyttä ja erittäin ihonmyötäistä; jos sitä harjataan oikein, se on kiiltävä. Kiiltävä, "simpukkamainen" olemus on erittäin toivottava, sillä kyseinen karvatyyppi tekee siitä sopivan kuumaan ilmastoon. Värityksiä on monia, kuten valkoinen, kerma ja fawn (yleisin väritys); S. Theodore Baskaranin mukaan yleisin väritys on "keksinvärinen".
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on erittäin kestävä ja intialaisista roduista kaikkein älykkäin ja tottelevaisin. Usein sen sanotaan olevan yhden miehen koira eikä se pidä vieraiden kosketuksesta tai silittelyistä. Se on hiljainen eikä juurikaan hauku.
Se rakastaa ihmisen seuraa eikä pidä siitä että se jätetään yksin. Siitä saa mahtavan vahtikoiran. Se kykenee suuriin nopeuksiin ja saa helposti jäniksen kiinni.lähde?
Alkuperä

S. Theodore Baskaranin mukaan rodulla ei ole mitään tekemistä Chippiparai-nimisen pikkukunnan kanssa. Sen alkuperä on Etelä-Intiassa, erityisesti Thanjavurin ja Ramanathapuramin alueilla. Sen uskotaan olevan salukin jälkeläinen, ja tirunelveli- ja madurai-johtajat pitivät sitä kuninkaallisuuden ja jalouden symbolina.lähde? Sitä käytetään lähinnä villisianlähde?, hirvenlähde? ja jäniksen metsästykseen, mutta myös talon vartioimiseenlähde?. Viime aikoina Chennain poliisi on käyttänyt sitä myös poliisikoirana, mikä on vähentänyt poliisikoirien ulkomailta tuontiin liittyviä kuluja. Nykyisin sitä tapaa lähinnä Periyar-järven lähialueilta.lähde? Rodun harrastaja Siva Siddhun mukaan erityisesti Seeni Nayakkar -sukulinja on erittäin tunnettu.
Alkuperä > Etymologia

Paikalliset kyläläiset kutsuvat rotua nimillä pullaikanni ja vettai nai, joista jälkimmäinen tarkoittaa "metsästyskoiraa". Siva Siddhun mukaan chippiparainvinttikoiran eri värit tunnetaan erillisillä termeillä: tummanruskeat nimellä paruki ja (vaaleamman) ruskeat nimellä sevalai pullai.
Terveys

Rotu tarvitsee yleensä hyvin vähän eläinlääkärihoitoa. Lisäksi lyhyen karvapeitteen antaman suojan ansiosta se on vähemmän altis loistartunnoille.lähde?
Hoito

Chippiparainvinttikoira vaatii paljon liikuntaa. Se syö huomattavasti vähemmän kuin monet muut rodut. Se sopeutuu hyvin erilaisiin ilmastoihin. Se on helppo harjata eikä varista paljon karvoja.lähde?
Rodun tulevaisuus

Rodun harvinaisuuden vuoksi se on harvinainen myös näyttelyissä. Rotu voi kuolla sukupuuttoon, jos toimiin sen säilyttämiseksi ei tehdä.lähde? S. Theodore Baskaranin mukaan sen suosio on kuitenkin nykyisin kasvamassa, ja se on kaikista Tamil Nadun roduista runsaslukuisin.
Aiheesta muualla

Rajapalayamdogs.org (Arkistoitu – Internet Archive) - Kuvia
Chippiparai
Rajapalyamdogs.org (Arkistoitu – Internet Archive) – Kennel
IndiaTimes (Arkistoitu – Internet Archive) – Lehtiartikkeli
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chippiparai
Chippiparainvinttikoiran pää.
Käännös suomeksi
Lapinokasirkka

| Lapinokasirkka> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Caelifera
Heimo::  Okasirkat Tetrigidae
Alaheimo::  Tetriginae
Suku::  Tetrix
Laji::  fuliginosa
Kaksiosainen nimi
 Tetrix fuliginosa  (Zetterstedt, 1828) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinokasirkka (Tetrix fuliginosa) on okasirkkoihin lukeutuva pienikokoinen heinäsirkkalaji. Se on luokiteltu Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 puutteellisesti tunnetuksi (DD), sillä lajista on hyvin vähän havaintoja ja sen riittävän luotettava tunnistaminen on vaikeaa. Ruotsissa se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Koko ja ulkonäkö

Lapinokasirkan erottaminen yleisestä rantaokasirkasta vaatii yksityiskohtaista tutkimista. Lapinokasirkat ovat yleensä yleisväritykseltään syvän mustanruskeita, joskin erilaisia sävyeroja esiintyy. Keskiruumiin selkäkilpi ojentuu pitkälle taaksepäin ja siivet ulottuvat vähintään tämän ulkoneman kärkeen tai hieman pitemmälle. Tuntosarvet ovat lyhyet ja melko paksut. Keskiruumiin selkäpuolen keskellä on heikko harjanne, eikä selkä ole selvästi kupera. Tärkeinä lapinokasirkan erottavina lajituntomerkkeinä sivulta katsottaessa verkkosilmien kohdalla eläimen otsassa on selvä sisäänpäinsuuntautuva lovi. Pienempinä yksityiskohtina takimmaisen raajaparin nilkkojen ensimmäisen jaokkeen alapuolisten ulokkeiden reunat ovat suorat ilman teräviä kärkiä ja keskimmäisen raajaparin reisien reunat ovat muodoltaan aaltoilevat. Ruumiin pituus vaihtelee 13–16 mm välillä.
Levinneisyys

Suomesta lapinokasirkkaa on tavattu vain hajanaisesti yksittäisitä paikoista Pohjois-Pohjanmaan, Kainuun ja Lapin alueelta. Kesällä 2011 laji löydettiin Suomussalmelta, jonka lisäksi viimeisimpiä löytöjä on tehty Pisavaaran luonnonpuiston alueelta Rovaniemellä. Eteläisimmät havainnot on tehty Kajaanista. Myös Ruotsissa laji on pohjoinen. Venäjällä levinneisyys ulottuu etelämmäksi, minkä lisäksi laji on tavattu myös Puolasta ja Slovakiasta. Idässä levinneisyys ulottuu aina Venäjän Kaukoitään saakka.
Elinympäristö ja elintavat

Lapinokasirkka elää kosteissa mutta avoimissa ympäristöissä. Sitä on tavattu niin vesistöjen ääreltä kuin tienreunoilta ja niityiltäkin. Aikuisia sirkkoja on tavattu Suomesta kesäkuun alusta elokuun alkuun, mutta esiintymiskausi saattaa jatkua myöhempäänkin. Muiden okasirkkojen tapaan lapinokasirkkakaan ei tuota ääntä.
Laji talvehtii toukkana tai täysikasvuisena maaperän tai sammalikon pintakerroksessa. Se sietää poikkeuksellisen hyvin kylmiä olosuhteita, sillä eläimen ruumiinnesteet jäätyvät vasta −6 °C lämpötilassa ja päivittäinen pakastaminen −44 °C lämpötilaan oli kohtalokasta vain neljäsosalle tutkituista yksilöistä. Pakkasensietomekanismi on toistaiseksi tuntematon eikä monien muiden hyönteisten tapaan perustu glyseriinintuotantoon..
Aiheesta muualla

ruotsin suorasiipiset kuvina (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q9357668  CoL: 7C523  EoL: 864998  EUNIS: 255965  Fauna Europaea: 402281  Fauna Europaea (new): 8e597985-8a86-47a5-a044-d1cf51a94101  GBIF: 1681102  iNaturalist: 531194  IRMNG: 11235356  Observation.org: 106058  Open Tree of Life: 3506314  Orthoptera Species File (old): 1102526  Orthoptera Species File (new): 809077  Xeno-canto: Tetrix-fuliginosa  Laji.fi: MX.43199
Langry

| Langry> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Abdesselam Chellaf
Syntynyt: 18. elokuuta 1940 Tanger
Ammatti:  sirkustaiteilija, näyttelijä
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Abdeslam Chellaf Langri Jr. Langry
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Abdesselam Chellaf (s. 18. elokuuta 1940 Tanger, Marokko) paremmin tunnettu taiteilijanimellä Langry tai Langry Jr. on marokkolainen sirkustaiteilija, joka toimi  parikymmentä vuotta Teatterikorkeakoulun akrobatian opettajana.
Ura

Langry lähti 13-vuotiaana sirkuksen mukaan 1950-luvun Tangerista Marokosta. Hän työskenteli tuolloin hotellipoikana ja tapasi rannalla akrobaattiryhmän, jonka kanssa alkoi harjoitella. Hän esiintyi 30 vuotta akrobaattina kymmenissä eri sirkuksissa Euroopassa ja muissa maanosissa.
Vuonna 1980 Langry tuli Suomeen Sirkus Finlandian kesäkiertueelle. Näyttelijä Jyrki Nousiainen etsi akrobaattia opettajakseen näytelmään Mr Matkatavara. Tätä myötä Langry sai ennen pitkää paikan opettajana Teatterikorkeakoulussa, pidettyään siellä ensin kahden viikon kurssin. Hänestä tuli yksi koulun pidetyimmistä opettajista.
Opetustyön lisäksi Langry on esiintynyt muun muassa Helsingin Kaupunginteatterin Cats- ja Housut pois -musikaaleissa, sivuosissa joissakin Jari Halosen ja Mika Kaurismäen elokuvissa sekä ääninäyttelijänä Leijonakuningas-animaatiossa.
Teatterikorkeakoulusta eläkkeelle jäätyään Langry on esiintynyt Sirkus Finlandian vuoden 2007 kiertueella sekä Circo Aereon tuottamassa ja Maksim Komaron ohjaamassa produktiossa Camping 2 – ufot, uskonto ja pakolainen.
Perhe-elämä

Abdesselam Chellafin aviopuoliso on Bemaicha Assia. Hänellä on kaksi lasta, Amer (s. 1988) ja Imaan (s. 1991).
Filmografia > Elokuvat

Arvottomat (1982)
Rosso (1985)
Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992)
Takapihan sankarit (1992)
Lipton Cockton in the Shadows of Sodoma (1995)
Aleksis Kiven elämä (2001)
Vieraalla maalla (2003)
Juoppohullun päiväkirja (2012)
Tanssi heikolla jäällä (2017)
Filmografia > Televisiotuotannot

Jääkaapissa on ruokaa, nähdään illalla, hei  (1986)
Fakta homma (1986)
Oudot jutut (1988)
Pakanamaan kartta (1991)
Tuliportaat (1998)
Operaatio Interheil (2001)
Lähteet ja viitteet

Teatterit ja teatterintekijät 2005, Like Kustannus Oy, Helsinki 2005, ISBN 952-471-629-1
1 2  Teatterin tiedotuskeskus: Teatterit ja teatterintekijät, s. 140.  (Chellaf, Abdeslam)  Helsinki:  Like Kustannus Oy, 2005.  ISBN 952-471-629-1
1 2 3   Nieminen, Kari: Langry Ikinuori, Sirkusteltta-blogi 3.10.2012. Viitattu 10.8.2014.
1 2  Langry Elonetissä.
1 2 3  Laitinen, Jaana: Mr. Akrobaatti juurtui Suomeen (Arkistoitu – Internet Archive), Helsingin Sanomat 13.12.2004. Viitattu 10.8.2014.
Aiheesta muualla

Langry Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet