stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikan maantiede
Väestö ja kielet > Pohjois-Amerikka

Pohjois-Amerikan kahdessa suuressa valtiossa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa, asuu yhteensä 348 miljoonaa ihmistä (2012). Pääasiallinen kieli on englanti, lukuun ottamatta ranskankielistä Quebeciä Kanadassa. Vähemmistökielinä ovat säilyneet jotkut Amerikan intiaanikielet. Yhdysvaltojen eteläisissä, aikaisemmin Meksikoon kuuluneissa osavaltioissa, Kaliforniassa, New Mexicossa ja Texasissa, latinoväestö puhuu espanjaa ja Meksikosta ja Kuubasta tapahtuneen muuttoaallon myötä espanjan kielen merkitys on kasvanut Yhdysvalloissa, varsinkin Floridassa ja New Yorkissa. Pohjois-Amerikan valtioissa valtauskonto on kristinusko, Kanadassa suurin uskontoryhmä on roomalaiskatolilaiset, joita on 42,6 prosenttia väestöstä. Yhdysvalloissa protestantit ovat enemmistönä 51,3 prosentilla.
Väestö ja kielet > Väli-Amerikka

Väli-Amerikan mannervaltioissa asuu yhteensä 157,5 miljoonaa ihmistä ja Karibian saarilla 36 miljoonaa (2012). Valtioiden siirtomaataustan vuoksi alueen virallisia kieliä ovat espanja, englanti, ranska ja hollanti. Mannervaltiot ovat espanjankielisiä lukuun ottamatta Belizeä, jonka virallinen kieli on englanti. Saarivaltioista Kuuba, Puerto Rico ja Dominikaaninen tasavalta ovat espanjankielisiä, tosin Puerto Ricossa puhutaan myös englantia. Muut saarista ovat suurimmaksi osaksi englanninkielisiä, esimerkiksi Jamaika ja Bahama. Väli-Amerikan maissa valtauskonto on roomalaiskatolisuus.
Väestö ja kielet > Etelä-Amerikka

Etelä-Amerikassa asuu noin 398 miljoonaa ihmistä (2012). Mantereen alkuperäisiä asukkaita ovat intiaanit, joiden uskotaan muuttaneen Aasiasta Beringin muinaista maakannasta pitkin. Siirtomaa-aikana portugalilaisia ja espanjalaisia uudisasukkaita muutti mantereelle runsaasti ja he toivat mukanaan afrikkalaisia maatalouden työvoimaksi. 1900-luvulla Euroopasta tuli paljon siirtolaisia, mutta muuttajia tuli paljon myös Aasiasta. Alkuperäisasukkaiden eli intiaanien kielistä useimmat ovat kadonneet, mutta joillakin alueilla ne ovat vielä yleisessä käytössä, esimerkiksi guarania puhutaan Paraguayssa. Alueen valtioiden virallisia kieliä ovat siirtomaavalloilta perityt kielet: portugali Brasiliassa ja espanja suurimmassa osassa muita maita. Etelä-Amerikan maissa valtauskonto on roomalaiskatolisuus, poikkeuksena kuitenkin Suriname, jossa roomalaiskatoliset ovat vasta kolmanneksi suurin uskontoryhmä hindujen ja protestanttien jälkeen. Muista Amerikan maista poiketen myös muslimien osuus väestöstä on suhteellisen korkea, 19,6 prosenttia.
Sevehah Cliff, Sierra Nevada
Titicacajärvi
Maailman korkein vesiputous, Angelin putoukset, Venezuelassa.
Atacaman aavikkoa Chilessä
Porta Ardeatina

| Porta Ardeatina |
| --- | --- |
 Porta Ardeatina.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°52′24″N, 12°29′49.5″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 271
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Ardeatina on antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee muurin eteläsivulla.
Porta Ardeatina rakennettiin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Porttia ei mainita missään antiikin tai keskiajan kirjallisessa lähteessä, mutta sen nykyinen nimi perustuu oletukseen, että se oli portti, jonka kautta kulki Via Ardeatina. Se tuli oletettavasti Serviuksen muurin Porta Naevialta. Porta Ardeatinasta itään sijaitsee Porta Appia (nyk. Porta San Sebastiano) ja länteen Porta Ostiensis (nyk. Porta San Paolo).
Portti on tiilinen kaariportti, jota koristavat puolipylväät ja jossa on raskas arkkitraavi. Poggio Bracciolini mainitsee, että portissa oli Honoriuksen omistuskirjoitus, mutta siitä ei ole säilynyt yhtään kopiota. Arvellaan, että portti muurattiin umpeen jo varhaisessa vaiheessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Ardeatina Wikimedia Commonsissa
Seinäjoen helluntaiseurakunta

| Seinäjoen helluntaiseurakunta |
| --- | --- |

 Seinäjoen helluntaiseurakunnan rakennus Seinäjoen Huhtalassa.
Suuntautuminen:  kristinusko
Kirkkokunta:  helluntaiherätys
Perustettu:  1935
Johtava pastori:  Markku Tuppurainen
Pääkirkko:  Seinäjoen helluntaikirkko Vellamonrinne 1 60220 Seinäjoki
Jäseniä:  1 425 (v. 2015)
TV:  UskoTV TV7
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seinäjoen helluntaiseurakunta on Seinäjoella toimiva helluntaiseurakunta, joka kuuluu Suomen Helluntaikirkkoon. 2000-luvun alussa Seinäjoen helluntaiseurakunnassa oli yli tuhat jäsentä ja vuonna 2015 jäseniä oli 1 425. Seinäjoen helluntaiseurakuntaa on luonnehdittu yhdeksi helluntaiherätyksen lippulaivoista.
Vuonna 2015 helluntaiseurakunnan eläkkeelle siirtynyt johtava pastori Martti Kallionpää luonnehti, että Seinäjoen helluntaiseurakunta on vaikuttanut paitsi koko Suomen, myös koko Skandinavian hengelliseen elämään. Hänen mukaansa pohjoisen Euroopan eläessä vahvaa maallistumisen kautta, Seinäjoen helluntaiseurakunta on ollut mielenkiintoinen poikkeus kasvullaan ja vireydellään.
Helluntaiseurakunnan johtavana pastorina on toiminut vuodesta 2015 lähtien Markku Tuppurainen. Seinäjoen Helluntaikirkko sijaitsee Vellamonrinteellä, Huhtalan kaupunginosassa.
Seinäjoen helluntaiseurakunta lähettää tilaisuuksistaan suoria lähetyksiä muun muassa UskoTV-palvelun kautta. Vuosina 2007–2010 seurakunta lähetti Sateet Lähetä-ohjelmaa TV7:n televisio- ja verkkokanavilla.
Historia > Seurakunnan perustaminen

1930-luvun alussa Seinäjoella oli muutama helluntaiherätykseen kuuluva henkilö, jotka toimivat keskenään ja vapaakirkon piirissä. Vuonna 1931 Veikko Lähde ja Kustaa Lähde saapuivat Seinäjoelle rappaustöihin ja aloittivat säännölliseen kokoustoiminnan paikkakunnalla. Seurakunnan perustamiskokous pidettiin 22 hengen joukolla 24. heinäkuuta 1935.
Veikko Lähde toimi seurakunnan ensimmäisenä pastorina vuoteen 1936 asti. Lähteen työtä kuvasi aktiivinen vuorovaikutus myös ympäryskuntiin. Aluksi seurakunta kokoontui Lempi Keisalan talossa vuosina 1935–1936 ja vuosina 1937–1939 Valleniuksen talossa Vapaudentiellä. Vuonna 1939 perustettiin ensimmäinen rukoushuoneyhdistys, Seinäjoen Saalem ry.
Sota-ajan ulkonainen puute näkyi seurakunnassakin, mutta se ei estänyt hengellistä työtä. Kesällä 1940 pidettiin maakunnan ensimmäiset lasten raamattupäivät. Vuonna 1943 Seinäjoella pidettiin ensimmäiset maakunnalliset veljespäivät, joihin otti osaa 20 henkilöä. Sotavuosien aikana seurakunta kokoontui pääasiassa Talvitien talossa Kauppakadulla ja Jalo Kasken talon kellarissa Rajakadulla.
Historia > Oma rukoushuone ja kansainvälisiä suurtapahtumia

Sotien jälkeen seurakunnan jäsenmäärä lähti selvään kasvuun. 1960-luvulle tultaessa seurakunnalla oli 280 jäsentä. Seurakunta hankki oman rukoushuoneen osoitteesta Kaartotie 79. Kiinteistö palveli seurakunnan tilana 20 vuoden ajan. Vuonna 1963 Seinäjoella alkoi voimakas nousukausi.
1950-luvun suurin yksittäinen tapahtuma oli vuonna 1956 Törnävänsaaressa järjestetty helluntaikonferenssi. Konferenssin vierailevana puhujana oli yhdysvaltalainen Lorne I. Fox. Helluntaikonferenssi oli maanlaajuinen tapahtuma, joka säteili hengellistä vaikutusta laajalle alueelle. Seurakunnan lähiympäristötyö laajeni erityisesti Nurmon alueelle, jossa koettiin herätystä vuosina 1958–1960. Nurmon työstä vastasivat erityisesti Jaakko Ylimäki ja Joel Kunto.
Vuonna 1968 järjestettiin toinen suurtapahtuma Lyseon kentällä. Morris Cerullon nimellä tunnetut suurjuhlat kestivät valmisteluineen kolme viikkoa ja kokoussarja nousi valtakunnalliseksi tapahtumaksi. Tapahtuma keräsi parhaillaan yli 5 000 kuulijaa. 1960-luvulla aloitettiin hanke uudesta tilasta seurakunnalle, kun Kaartotien tilat olivat jäämässä ahtaaksi. Vuonna 1965 seurakunta lähetti Matti ja Kaarina Villikan Keniaan.
Historia > 1970- ja 1980-luvun herätykset ja uuden vuosituhannen kasvu

Seurakunnan uudet tilat Keponkadulla vihittiin käyttöön vuonna 1970. Uusien tilojen myötä seurasivat myös herätyksen ajat ja tilat monipuolistivat seurakunnan toimintaa. Soittokunnan toiminta toi merkittävän lisän seurakunnan musiikkitoimintaan. Vuosikymmenen lopulla Niilo Yli-Vainion herätys kosketti vahvasti Seinäjokea ja toi uutta ilmettä seurakuntaelämään. 1980-luvulla alkupuolella seurakunnan toiminta kasvoi sekä sisäisesti että ulkoisesti. Uusi elämä voittaa -kokoukset jatkuivat muun muassa raviradalla ja siirtyivät enemmän myös seurakuntatasolle. Samalla seurakunnan evankelioimistilaisuuksien lukumäärät lisääntyivät. Vuonna 1984 seurakunta osti Ylistaron Varrasjärveltä oman leirikeskuksen.
Martti Kallionpään saadessa seurakunnan hoitoonsa johtavana pastorina vuonna 1989, seurakuntaan kuului 613 jäsentä. Kesällä 1995 telttakokouksessa Seinäjoen lyseon kentällä vieraillut evankelista Reinhard Bonnke profetoi, että Seinäjoen helluntaiseurakunta tulee kaksinkertaistumaan. Seurakunnassa päätettiin aloittaa päivittäinen rukous herätyksen puolesta. Samalla tehostettiin seurakunnan ulospäinsuuntautuvuutta.
Kesä 2001 merkitsi seurakunnalle murroskohtaa. Evankelista Steve Hill vieraili tuolloin Seinäjoella, ja hänen kokoussarjansa jälkeen keskiviikkoillan rukouskokoukseen tuli yhtäkkiä 400 henkeä. Tästä alkoi seurakunnalle kasvun aika, ja keskiviikkoisin alettiin järjestää "Sateet lähetä" -iltoja, joiden vaikutus radioinnin myötä säteili myös muualle Suomeen. Kallionpään jäädessä eläkkeelle 2015 seurakunnassa oli 1 425 jäsentä. Kallionpään eläkkeelle siirtymisen jälkeen seurakunnan johtavana pastorina aloitti Markku Tuppurainen. 2010-luvun puolivälissä seurakuntakulttuuria uudistaneet helluntailaiset nuoret perustivat Seinäjoelle Houm Church -seurakunnan. Seinäjoen helluntaiseurakunnan nuorisotyötä on helluntaiherätyksen piirissä pidetty esimerkillisenä. Vuonna 2014 nuortenilloissa kävi Kotimaa-lehden mukaan ainakin 250 nuorta. Uudeksi nuorisotyöstä vastaavaksi pastoriksi valittiin tämän jälkeen Pekka Perho kanadalaisesta Thunder Bayn Saalem-seurakunnasta.
Helluntaikirkko

Seinäjoen helluntaikirkko on arkkitehti Veikko Gröhnin kirkkorakennuskauden viimeinen työ. Helluntaikirkko on valmistunut vuonna 2000. Helluntaikirkon pääsalissa on 700 istumapaikkaa ja sivusalit avaamalla salin kapasiteetti nousee yli tuhanteen. Rakennuksen rakentamiskustannukset olivat kalustehankintojen kanssa yli 14 miljoonaa markkaa.
Helluntaikirkko > Arkkitehtuuri

Seinäjoen helluntaikirkko sijaitsee kaupunkirakenteen ulkopuolella avaran ilmavassa tilassa. Kirkko hallitsee suvereenisti ympäröivää maisemaa. Helluntaikirkon muotokielessä on viittauksia 1900-luvun amerikkalaiseen kirkkoarkkitehtuuriin, mutta myös uuteen postmoderniin tyyliin. Kirkon julkisivumateriaalin on punatiiltä.
Helluntaikirkon arkkitehtoninen erityispiirre on suuri kahden kerroksen korkuinen sakraali-ikkuna, joka eteisalussa ikään kuin ohjaa ihmisiä sisälle kirkkoon. Korkeassa salissa parvi nousee voimakkasti. Erilaisten tilojen toiminnallinen luonne näkyy rakennuksen korkeusvaihteluissa ja massoittelun dynamiikassa, joilla rakenteeseen on luotu rytmiä. Kirkkosali sijaitsee rakennuksen keskellä, ja sitä palvelevat symmetrisesti ruokasali ja muut toiminnalliset tilat.
Helluntaikirkon väriskaala poikkeaa monista kirkoista vaaleudellaan. Istuimissa on harmaan ja beesin yhdistelmä. Värit ovat maanläheisiä ja ne symboloivat seurakunnan arjen elämää.
Toiminta

Seurakunnalla on runsaasti erilaista toimintaa. Sunnuntain jumalanpalvelus on tarkoitettu kaikenikäisille. Keskiviikkoisin pidettävät Sateet lähetä -illat sisältävät rukousta, ylistystä, sananjulistusta sekä esirukouspalvelun. Kyseiset illat myös radioidaan Radio Dein kautta. Seurakunnassa järjestetään myös rukouskokouksia maanantaista lauantaihin ja päivähartauksia maanantaista torstaihin. Perjantaisin järjestetään varhaisnuorten Varkki-iltoja. Lauantaisin järjestetään tyyliltään moderni Seinäjoen Ilta -jumalanpalvelus. Seurakunta tekee myös monipuolista lapsityötä pyhäkoulujen, poikakerhojen, tyttökerhojen, perhekerhojen ja kuorotoiminnan kautta.
Seurakunnan johtajat

Seinäjoen helluntaiseurakunnan johtajana on vuodesta 1935 lähtien toiminut 12 eri pastoria.
1935–1936: Veikko Lähde
1948–1951: Arvid Böhm
1952–1955: Kalle Koskela
1956–1959: Olavi Rantanen
1959–1961: Kauko Hostikka
1961–1971: Matti Rajamäki
1971–1975: Rainer Mäkilä
1976–1979: Onni Autio
1979–1985: Toivo Haapala
1985–1989: Alpo Renko
1989–2015: Martti Kallionpää
2015→: Markku Tuppurainen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seinäjoen helluntaiseurakunta Wikimedia Commonsissa
Seurakunnan verkkosivusto
| n k Helluntaiherätys Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Finlands svenska pingstsamfund  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Helluntaikansa 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin Saalem  Fila Church Helsinki  Jyväskylän helluntaiseurakunta  Kuopion helluntaiseurakunta  Lahden helluntaiseurakunta  Oulun helluntaiseurakunta  Pietarsaaren Elim  Seinäjoen helluntaiseurakunta  Tampereen helluntaiseurakunta  Turun helluntaiseurakunta  Vaasan helluntaiseurakunta  Vasa Sion  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Ball Barratt  Brofeldt  Castrén  Fellman  Ahonen  Andström  Antturi  Bengström  Bergstén  Haapala  Havupalo  Kallionpää  Klemetz  Korhonen  Korpi  Kunnas  Kukkula  Launonen  Lundin  Luoto  Manninen  Rosenberg  Sigfrids  Tuppurainen  Yli-Vainio  Ylppö  Yrjölä  Öhberg 
Järjestöt:  Elämä ja Valo  Evankelistakoti  Fida International  Finlands svenska pingstmission  Helluntaiseurakuntien musiikki  Helluntaiseurakuntien työntekijät HELP  Iso Kirja  Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö  Samaria-lähetys 
Media:  Aikamedia  Avainmedia  Finmedia  Hyvä Sanoma  Livet  Ristin Voitto  Taborförlaget 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Fifteen-leiri  Hengellinen laulukirja  Juhannuskonferenssi  Lapsikuoro Jippii  Royal Rangers  Syyspäivät  Youth Celebration 
Pohjoismaiden helluntaiyhteisö • Euroopan helluntaiyhteisö • Maailman helluntaiyhteisö • Assemblies of God • Helluntaiherätys Ruotsissa
| n k Veikko Gröhnin tuotanto |
| --- | --- |
Kirkkorakennukset:  Joensuun Siion-temppeli (1976)  Hakaniemen Saalem-temppeli (1977)  Alajärven Siion-temppeli (1978/1987)  Porin Eelim-temppeli (1979)  Vimpelin Saalem-temppeli (1980)  Vääksyn Helluntaitemppeli (1981)  Juvan rukoushuone (1982)  Kiuruveden rukoushuone (1982)  Kotkan Siion-temppeli (1982)  Tohmajärven rukoushuone (1982)  Orimattilan rukoushuone (1984)  Kuopion Eelim-temppeli (1985)  Raision vapaakirkko (1985)  Sotkamon rukoushuone (1985)  Lieksan rukoushuone (1986)  Forssan Saalem-temppeli (1986)  Nurmijärven helluntaikirkko (1988)  Kangasalan rukoushuone (1989)  Kuopion vapaakirkko (1989)  Seinäjoen helluntaikirkko (2000) 
SHSRK:n logo vuoteen 2020 asti.
Helluntaikirkon kaksikerroksisen sakraali-ikkunan yläosassa toistuu arkkitehti Veikko Gröhnille tyypillinen kolmioaihe.
Mainos seurakunnan toiminnasta.
Porta Asinaria

| Porta Asinaria |
| --- | --- |
 Porta Asinarian ulkopuoli.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°53′08.5″N, 12°30′31″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 271
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Asinaria on antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee Caelius-kukkulalla muurin kaakkoissivulla.
Porta Asinaria rakennettiin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Portti sai nimensä siitä, että sen kautta kulki Via Asinaria. Porta Asinariasta koilliseen sijaitsee Porta Praenestina (nyk. Porta Maggiore) ja länteen Porta Metronia. Heti portin itäpuolella sijaitsee uudempi Porta San Giovanni.
Porta Asinarian sisäpuoli.
Via Asinaria ei ollut erityisen merkittävä, ja portin suuren koon on arveltu johtuvan ennemminkin siitä, että se sijaitsi lähellä Lateraanikirkkoa. Portin nimi mainitaan De mirabilibus urbis Romaessa. Keskiajan kirjoittajat käyttävät siitä nimiä Porta Asinaria Lateranensis ja Porta Sancti Johannis. Portti suljettiin vuonna 1408, mutta se avattiin luultavasti uudelleen ja suljettiin pysyvästi vasta vuonna 1574, kun Porta San Giovanni rakennettiin paavi Gregorius XIII:n toimeksiannosta.
Portin nykyinen tiiliverhoiltu opus caementicium -rakenne on viimeistään keisari Honoriuksen ajalta. Siinä on useita muutoksia tai lisäyksiä, jotka osoittavat muutoksia rakennussuunnitelmissa. Portissa on kaksi pitkää puolipyöreää bastionimaista tornia, joissa on kolme kerrosta ikkunoita. Näitä torneja reunustavat suorakulmaiset porrastornit. Kaarellisen porttiaukon yläpuolella on pitkä kammio, jossa on kaksi riviä ikkunoita, joista alempi katkaisee varhaisemman rintavarustuksen. Nykyisin portti on yksi parhaiten säilyneistä kaikista Aurelianuksen muurin porteista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Asinaria Wikimedia Commonsissa
Baijerin radion sinfoniaorkesteri

| Baijerin radion sinfoniaorkesteri |
| --- | --- |


Tiedot
Toiminnassa:  1949–
Kotipaikka:  Herkulessaal, München
Jäsenet:  Simon Rattle, ylikapellimestari (2023–)  
Levy-yhtiö:  BR-Klassik  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Baijerin radion sinfoniaorkesteri (saks.  Symphonieorchester des Bayerischen Rundfunks (BRSO)) on Müncheninssä toimiva Bayerischer Rundfunkin sinfoniaorkesteri, jonka ylikapellimestari kaudesta 2023 alkaen on Simon Rattle.
Se on saksalaisen kielialueen arvostetuimpia klassisen musiikin orkestereita. Esimerkiksi Gramophone-lehti valitsi sen 2008 maailman kuudenneksi parhaaksi sinfoniaorkesteriksi. Se on yksi Münchenin kolmesta keskeisestä orkesterista.
Eugen Jochum perusti orkesterin vuonna 1949. Sillä on erityisen pitkät perinteet nykymusiikin esilletuomisessa, ja  esiintymiset Karl Amadeus Hartmannin vuonna 1945 perustaman "musica viva" -konserttisarjan yhteydessä on yksi orkesterin päätehtävistä alusta alkaen. Näissä konserteissa Münchenin yleisö on nähnyt legendaarisia nykyteosesityksiä, joissa säveltäjät itse ovat yleensä seisoneet orkesterin korokkeella. Näihin kuuluivat Igor Stravinsky,  Pierre Boulez ja Karlheinz Stockhausen. BRSO oli myös oli ainoa saksalainen orkesteri, jonka kanssa Leonard Bernstein teki säännöllisesti yhteistyötä useiden vuosien ajan.
Orkesteri on julkaissut vuodesta 2009 alkaen esityksiään CD-levyinä omalla levymerkillään BR-Klassik. Erityisesti Mariss Jansonsin kaudella levyjä ilmestyi useita. Hän täydensi BRSO:n kanssa muiden orkesterien kanssa aloittamaansa sarjaa Dmitri Šostakovitšin sinfonioista numeroilla 2, 3, 4, 12, 13 ja 14.
Ylikapellimestarit

Orkesterin ylikapellimestarit toimivat aina myös Baijerin radiokuoron johtajina.
Eugen Jochum (1949–1960)
Rafael Kubelík (1961–1979)
Sir Colin Davis (1983–1992)
Lorin Maazel (1993–2002)
Mariss Jansons (2003–2019)
Simon Rattle (2023 alkaen)
Aiheesta muualla

Official website (Arkistoitu – Internet Archive)
Discography at SonyBMG Masterworks (Arkistoitu – Internet Archive)
Nakajima Ki-27

| Nakajima Ki-27 |
| --- | --- |
 Nakajima Ki-27 "Nate"-pari lentokoulussa talvella 1941-42
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Nakajima
Ensilento:  15. lokakuuta 1936
Esitelty:  1937
Valmistusmäärä:  3 398 
Nakajima Ki-27 (liittoutuneiden koodinimet  "Nate" ja "Abdul") oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjälentokone.
Tausta

Vuonna 1934 armeija julkaisi armeijan tyypin 92 hävittäjän (Kawasaki KDA-5) korvaamiseksi vaatimukset, joiden perusteella esiteltiin Kawasaki Ki-10 ja Nakajima Ki-11. Kawasakin uusi hävittäjä oli vain paranneltu versio aiemmasta kaksitasoisesta hävittäjästä, mutta Nakajiman hävittäjä oli yksipaikkainen ja alatasoinen, jonka lähtökohtana oli Boeing P-26. Nakajiman moottorina oli 640 hevosvoiman Nakajima Ha-8 ja Kawasakin moottorina oli 800 hevosvoiman Kawasaki Ha-9-II, mutta Nakajiman hävittäjä oli merkittävästi nopeampi. Armeijan lentäjät kuitenkin valitsivat perinteisemmän Kawasakin, jonka nousunopeus oli suurempi ja liikehtimiskyky parempi. Kawasakin kone siirrettiin tuotantoon nimellä armeijan tyypin 95 hävittäjä, mistä tuli armeijan viimeinen kaksitasoinen hävittäjä.
Nakajima kuitenkin jatkoi Ki-11-koneensa kehittämistä. Nakajima Ki-12:n moottorina oli nestejäähdytteinen Hispano-Suiza 12Ycrs, jossa oli moottorin läpi ampuva kanuuna. Nakajima kehitti näiden kahden koneen avulla alatasoisen hävittäjän tyypin PE. Se oli edelleen kehitysvaiheessa kesäkuussa 1935, jolloin asevoimien esikunta määräsi Mitsubishin, Kawasakin ja Nakajiman kunkin valmistamaan kaksi uuden hävittäjän prototyyppiä. Kawasaki valmisti alatasoisen 800 hevosvoiman Kawasaki Ha-9-Ha -moottorilla varustetun Ki-28. Mitsubishi toimitti Mitsubishi Ki-33, joka oli versio laivaston lentotukialushävittäjästä A5M. Nakajima käytti perustana PE malliaan.
Ensimmäinen Ki-27-prototyyppi teki ensilentonsa 15. lokakuuta 1936 Ojiman lentokentällä. Koneen siipipinta-ala oli 16,4 neliömetriä. Joulukuussa valmistui toinen prototyyppi, jonka siipipinta-alaa oli kasvatettu 17,6 neliömetriin. Koelentojen päätyttyä koneet luovutettiin Armeijan ilmailutekniselle tutkimusinstituutille Tachikawaan, missä prototyyppejä verrattiin kilpaileviin Mitsubishi Ki-33 ja Kawasaki Ki-28. Testeissä toinen prototyyppi saavutti 468 km/h huippunopeuden 4 000 metrin korkeudessa ja Ki-28 485 km/h samassa korkeudessa ja Ki-33 474 km/h 3 000 metrissä. Nousunopeus 5 000 metriin vaatimuksena oli 5 minuuttia 10 sekuntia, minkä saavutti ainoastaan Ki-28. Ki-27:n nousunopeus oli 5 minuuttia 38 sekuntia ja Ki-33:n 5 minuuttia 56 sekuntia. Huolimatta heikkouksistaan Ki-27 todettiin parhaaksi, minkä seurauksena tilattiin kymmenen prototyyppiä. Tilatut koneet valmistuivat kesäkuusta joulukuuhun 1937.
Koelentojen aikana toisen prototyypin siipiä oli taitettu taaksepäin 1,5 astetta, minkä seurauksena käsiteltävyys parani. Huolimatta suuremmista siivistä kone oli 7 km/h hitaampi kuin ensimmäinen prototyyppi. Tilattujen prototyyppien siipipinta-alaa kasvatettiin edelleen 10,4 neliömetriin ja edelleen 11,31 neliömetriin. Koneiden metallinen päätuki vaihdettiin läpinäkyvään ja samalla ohjaamoon asennettiin taaksepäin liikkuva keskiosa. Koelennot saatiin päätökseen vuoden 1937 lopulla. Ki-27 siirrettiin tuotantoon nimellä armeijan tyypin 97 hävittäjänä malli A (Ki-27a).
Tuotanto

Tuotantoversioon asennettiin prototyypeissä testatut suuret siivet. Lisäksi ohjaamoon kuomua muutettiin edelleen konventionaalisemmaksi ja metallipäällysteinen takaosa palautettiin. Moottoriksi asennettiin 780 hevosvoiman Nakajima Ha-1b. Koneisiin asennettiin kaksi synkronoitua 7,7 millimetrin tyypin 89 konekivääriä, jotka asennettiin ohjaamon eteen rungon yläosaan.
Malliin Ki-27b asennettiin jälleen kuomun takaosaan läpinäkyvät lasit. Lisäksi paranneltu öljynjäähdytysjärjestelmä sekä mahdollisuus asentaa kummankin siiven keskiosaan kaksi 25 kilogramman pommia, jotka voitiin tarvittaessa korvata 130 litran lisäpolttoainesäiliöllä. Nakajima valmisti kaikkiaan kaksi prototyyppiä ja kymmenen esisarjan konetta, joiden lisäksi varsinaisia Ki-27a ja Ki-27b tuotantokoneita valmistui 2 005 kappaletta. Osa tuotannosta siirrettiin Mansyu Hikoki Seizolle Harbiniin, joka valmisti kaikkiaan 1 379 lentokonetta. Näiden lisäksi Nakajima valmisti heinä-elokuussa 1940 kaksi Ki-27KAI prototyyppiä, joissa koneen nopeutta parannettiin keventämällä rakennetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nakajima Ki-27 Wikimedia Commonsissa
Isak Pihlman

Isak Pihlman (23. marraskuuta 1650 Uusikaupunki − 21. huhtikuuta 1707 Turku) toimi Turun akatemian professorina ja rehtorina 1700-luvun alussa.