stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Kario

Erkki Johannes Kario (18. kesäkuuta 1919 Helsinki – 13. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja. Hän toimi Kirkko ja kaupungin päätoimittajana 1954–1967, Kirkon tiedotuskeskuksen johtajana 1967–1977 ja Kotimaa-lehden päätoimittajana 1977–1983.
Kario opiskeli teologiaa, mutta kirkon tiedotus ja journalismi veivät hänet mukanaan ennen valmistumista. Karion kirjoittamia kirjoja ovat muun muassa Taistelu johtolangasta (1954) ja Papin rikos (1968), joka herätti aikanaan huomiota julkisuudessa ja on käännetty ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi, puolaksi ja saksaksi. Kario oli myös mukana toimittamassa pappiskaskukokoelmaa Totta toinen puoli (1963).
Kario oli keskeisenä vaikuttajana, kun luterilaisen kirkon tiedotustoiminta alkoi kehittyä kohti nykyaikaa. Hänen aikanaan Kotimaa saavutti historiansa suurimman levikin, yli 80 000.
Teoksia

Kilpajuoksu aluevesirajalle. Kuva ja sana, Helsinki 1946
Taistelu johtolangasta : poikien seikkailukirja. Kirjapaja, Helsinki 1954
Totta toinen puoli : pappiskaskuja ; toim. Erkki Kario ym. ; kuv. Heikki Paaer. Kirjayhtymä, Helsinki 1963
Papin rikos : romaani. Sisälähetysseura, Helsinki 1968, 4. painos 1969 (ilmestyi ruotsiksi nimellä Präst och mördare. EFS-förlaget, Stockholm 1969 ; norjaksi nimellä Prest og morder. Lutherstiftelsen, Oslo 1969 ; tanskaksi nimellä Praest og morder. Lohse, København 1969 ; saksaksi nimellä Das Verbrechen des Pastors. Union Verlag, Berlin 1971 ; puolaksi nimeellä Przestȩpstwo pastora. Instytut Wydawniczy Pax, Warzawa 1980)
Tiedottajan opas. Kirjapaja, Helsinki 1969
Seurakunnan tiedotustoiminta ; toimituskunta Harri Heino, Anneli Janhonen, Marjatta Saari. Seurakuntatyön opas n:o 8. Suomen kirkon seurakuntatoiminan keskusliitto, Helsinki 1977, lisäpainos 1979
Uusi tiedottajan opas. Kirjapaja, Helsinki 1977
Suomennoksia

Bo Giertz : Taistelu ihmisestä. Kirjapaja, Helsinki 1948
Peter de Rosa : Mitäs me ulkokullatut. Kirjapaja, Helsinki 1979 (alkuteos Prayers for pagans and hypocrites)
Palkinnot

I palkinto pohjoismainen kristillinen romaanikilpailu 1968 (romaanista Papin rikos)
Esmeralda (1883)

| Esmeralda |
| --- | --- |
 Esmeralda

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  5. huhtikuuta 1881
Laskettu vesille:  6. kesäkuuta 1883
Palveluskäyttöön:  15. heinäkuuta 1884
Poistui palveluskäytöstä:  myyty Japanille 15. marraskuuta 1894
Loppuvaihe:  romutettu 1912
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 977 t
Pituus:  82,29 m (vesiraja)
Leveys:  12,8 m
Syväys:  5,64 m
Koneteho:  6 083 hv
Nopeus:  18,25 solmua
Miehistöä:  300
Aseistus
Aseistus:  3 × 10″/L32-tykkiä 8 × 6&Prime:/L40-tykkiä 2 × QF 6 naulan Hotchkiss 5 × 2 naulan tykkiä 1 × Gardner-tykki
Esmeralda oli Chilen laivaston kesäkuussa 1883 vesillelaskettu panssarikansiristeilijä. Alus myytiin vuonna 1894 Japanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Izumi. Se romutettiin 1912 Venäjän–Japanin sodan jälkeen.
Valmistus

Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta Elswickistä, missä köli laskettiin 5. huhtikuuta 1881 telakkanumerolla 429. Alus laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1883 ja valmistui 15. heinäkuuta 1884.
Palvelus

Pian palvelukseen oton jälkeen Esmeralda lähetettiin Panamaan, jossa oli alkanut kapina Kolumbian keskushallintoa vastaan, valvomaan Chilen etuja. Aluksen tarjoaman tuen avulla Chile miehitti Panama Cityn vastalauseena Yhdysvaltain Colonin miehitykselle. Chilen sisällissodassa vuonna 1891 alus kuului juntan alaisuuteen ja siirtyi tammikuussa taistelulaiva Blanco Encaladan kanssa pohjoiseen Tarapacaan hallituksen vastaisen kapinan järjestämiseksi. Helmikuussa alus tulitti Iquique’a, joka pysyi uskollisena istuvalle presidentille. Elokuussa alus osallistui Conconin taisteluun, jossa sen tykistö avusti viimeisten hallitukselle uskollisten joukkojen puolustuksen murtamisessa.
Maaliskuussa 1894 Chilen hallitus pyysi valmistajaa modernisoimaan aluksen, jolloin siihen piti asentaa uudet kattilat, uusia asejärjestelmä ja tehdä lukuisa joukko pienempiä muutoksia. Suunnitelman epäonnistuttua Chile tarjosi aluksen Japanille, mutta ollakseen rikkomatta ensimmäisen Kiinan ja Japanin sodan aiheuttamaa aseiden vientikieltoa, alus siirrettiin ensin Ecuadorille. Japani osti aluksen Ecuadorilta. Alus luovutettiin Galapagossaarilla. Aluksella ollut Ecuadorin lippu laskettiin vasta Japanissa.
Palvelus > Keisarillisen Japanin laivaston Izumi

Pian Yokosukaan saapumisen jälkeen 5. helmikuuta 1895 alus nimettiin Izumiksi (jap. 和泉). Ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan merkittävimmät meritaistelut oli jo käyty, ja alus määrättiin suojaamaan merireittejä Korean niemimaan ja Pohjois-Kiinan rannikoilla. Sodan päätyttyä alus luokiteltiin 31. maaliskuuta 1898 uudelleen 3. luokan panssarikansiristeilijäksi. Sen kuusituumaiset vaihdettiin vuosina 1899–1900 4,7 tuuman tykeiksi, ja kymmenentuumaiset 12 naulan 12 cwt -laivatykeiksi. Samassa yhteydessä aluksen kattilat korvattiin Niclausse-kattiloilla.
Boksarikapinan aikana alus suojasi joukkojen siirtoa Kiinaan. Venäjän–Japanin sodan alettua alus oli suojaamassa saattueita ja partiotehtävissä Japanin ja Korean välillä heikohkon panssarointinsa vuoksi. Tsushiman meritaistelussa alus kuului Japanin 3. laivastoon, ja se oli yksi ensimmäisistä japanilaisaluksista, joka havaitsi saapuvat Venäjän laivaston. Vaikka alus kävikin lyhyen tulitaistelun risteilijä Vladimir Monomakhin kanssa, se ei varsinaisesti osallistunut taisteluun.
Sodan päätyttyä alus oli lähinnä erilaisissa tukitehtävissä. Se poistettiin aktiivipalveluksesta vuonna 1907, ja alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1912.
Ernst Dahlström

Ernst Dahlström vuonna 1906. (Valokuva Daniel Nyblin.)
Ernst Abraham Dahlström (26. maaliskuuta 1846 Turku – 16. tammikuuta 1924 Turku) oli suomalainen lahjoittaja ja liike- ja valtiopäivämies. Hänelle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi 1894.
Ernst Dahlström oli Carl Magnus Dahlströmin poika. Yhdessä veljensä Magnus Dahlströmin kanssa hän lahjoitti varat Turun taidemuseon rakennukseen, joka valmistui 1904. Dahlström testamenttasi myös kotinsa Åbo Akademille ja nykyään Juridicumina tunnetussa rakennuksessa toimii Donner-instituutti.
Dahlström oli porvarissäädyssä Turun edustaja valtiopäivillä 1885, 1888, 1891, 1897, 1899 ja 1904–1905.
Maanviljelysneuvos Erik Dahlström oli Ernst Dahlströmin ja Rosina Sofia Julinin poika.
Elämää kuoleman jälkeen

| Elämää kuoleman jälkeen> Livet efter döden |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Klaus Härö
Käsikirjoittaja:  Klaus Härö
Tuottaja:   Leila Lyytikäinen  Elina Pohjola 
Säveltäjä:  Matti Bye
Kuvaaja:  Robert Nordström
Leikkaaja:  Thomas Täng
Lavastaja:  Markus Packalén
Pääosat:   Peik Stenberg  Martin Paul  Lena Labart  Sara Arnia  Jonas Bergqvist 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Citizen Jane Productions
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:   2020-03-066. maaliskuuta 2020  
Kesto:  81 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Budjetti:  960 000 euroa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elämää kuoleman jälkeen (ruots. Livet efter döden) on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut suomalainen draamaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Klaus Härö. Elokuvan pääosissa ovat Peik Stenberg, Martin Paul, Lena Labart, Sara Arnia ja Jonas Bergqvist. Elokuva kertoo Nissestä (Stenberg), joka totuttelee elämään ilman hiljattain kuollutta vaimoaan.
Elämää kuoleman jälkeen sai ensi-iltansa 6. maaliskuuta 2020. Se ehti olla teattereissa vain 10 päivää, ennen kuin elokuvateatterit suljettiin koronapandemian takia. Elokuva päätettiin tuoda uudelleen teattereihin, kun koronatilanne olisi helpottunut. Kun elokuva oli taas saatu teattereihin marraskuussa 2020, uudet koronarajoitukset astuivat voimaan. Elokuvan näki teattereissa lopulta vain 27 623 katsojaa. 960 000 euron budjetilla se tuotti lipputuloja 287 766 euroa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peik Stenberg  | … |  Nisse   |
|  Martin Paul  | … |  Stefan   |
|  Lena Labart  | … |  Elsa   |
|  Sara Arnia  | … |  Brita   |
|  Jonas Bergqvist  | … |  pappi   |
|  Kent Sjöman  | … |  hautausurakoitsija   |
|  Stan Saanila  | … |  hautausmaan vahtimestari   |
Vastaanotto

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
Helsingin Sanomat Pertti Avola:
Col Ferret

Mont Dolent Col Ferretin luoteispuolella.
Col Ferret on sola-alue Sveitsin ja Italian rajalla. Solia on kaksi: matalampi, Petit Col Ferret, on 2 490 metriä mpy. ja korkeampi, Grand Col Ferret, 2 539 metriä mpy. Sola on raja Valais'n Alppien ja Grajisten Alppien välillä.
Solat yhdistävät sveitsiläisen Rhônen laakson italialaiseen Aostan laaksoon. Sekä Italian puoleinen että Sveitsin puoleinen laakso ovat nimeltään Val Ferret. Drancejoen yksi alkuhaara, Drance de Ferret, saa alkunsa solan pohjoispuolelta. Solassa ei ole tietä.
Coitus a mamilla

Rintojen väliin rakastelu on johtanut miehen siemensyöksyyn.
Coitus a mamilla (latinaksi) eli rintojen väliin nainti on seksuaalista kanssakäymistä, jossa penistä liikutellaan edestakaisin naisen rintojen välissä samalla, kun nainen puristaa niitä yhteen. Stimulointia voidaan jatkaa siihen asti, kunnes mies saa siemensyöksyn. Usein toimintaa harjoitetaan yhtenä esileikin muodoista ennen varsinaista yhdyntää. Rintojen väliin rakasteluun voi yhdistää myös suuseksin.
Cody Franson

| Cody Franson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1987 (ikä 37) Salmon Arm, BC, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  196 cm
Paino:  102 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–2022
Aik. seurat:  Milwaukee Admirals (AHL) Nashville Predators (NHL) Brynäs IF (SEL) Toronto Maple Leafs (NHL) Buffalo Sabres (NHL) Chicago Blackhawks (NHL) Rockford IceHogs (AHL) Avangard Omsk (KHL)   Hershey Bears (AHL)`
NHL-varaus:  79. varaus, 2005 Nashville Predators
Cody Franson (s. 8. elokuuta 1987 Salmon Arm, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Fransonin vahvuuksiin kuuluu kiekollinen peli, liike, peliäly, laukaus ja koko. Hänen heikkouksiin kuuluu epätasaisuus omassa päässä. Fransonin tulisi myös käyttää isoa kokoaan enemmän hyödyksi. Hän saa useimmiten peliaikaa ylivoimalla.
Ura > Seuraura > Junioriura

Franson debytoi WHL-joukkue Vancouver Giantsissa kaudella 2002–2003, jolloin hän pelasi siellä kolme ottelua. Fransonin kausi kului kuitenkin suurimmaksi osaksi Brittiläisen Kolumbian paikallisessa juniorisarjassa Sicamous Eaglesin joukkueessa, jossa hän teki pelipaikastaan huolimatta 65 runkosarjaottelussa hurjat 126 tehopistettä. Kauden 2003–2004 Franson pelasi suurimmaksi osaksi KIJHL-joukkue Beaver Valley Nitehawksissa, jossa hän voitti sarjan mestaruuden. Hän pelasi myös kaksi ottelua sekä BCHL-joukkue Trail Smoke Eatersissa että Giantsissa.
Ensimmäinen kokonainen WHL-kausi 2004–2005 toi Fransonille 64 runkosarjaottelussa tehot 2+11=13. Nashville Predators varasi hänet kolmannella kierroksella 79. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2005. Franson teki kaudella 2005–2006 läpimurtonsa ja yhden kauden piste-ennätyksensä WHL:ssä tehoilla 15+40=55, joilla hän jakoi puolustajien pistepörssin kolmannen sijan Kelowna Rocketsin Mike Cardin kanssa. Hän oli myös Giantsin kolmanneksi paras pistemies. Franson oli myös kevään 2006 pudotuspelien tehokkain puolustaja tehtyään 18 ottelussa tehot 5+15=20, joilla hän jakoi koko pudotuspelien pistepörssin kolmannen sijan Moose Jaw Warriorsin Steven Gillenin kanssa. Franson voitti kauden päätteeksi WHL:n mestaruuden, Ed Chynoweth Cupin ja valittiin sarjan läntisen konferenssin toiseen tähdistökentälliseen. Hän oli myös Memorial Cup -turnauksen tehokkain puolustaja tehoilla 3+2=5 ja onnistui pelipaikastaan huolimatta tekemään kypärätempun 25. toukokuuta 2006 OHL-joukkue Peterborough Petesiä vastaan.
Heinäkuussa 2006 Franson teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Nashville Predatorsin kanssa. Viimeisellä WHL-kaudellaan 2006–2007 hän jakoi liigan puolustajien pistepörssin kuudennen sijan joukkuetoverinsa Jonathon Blumin kanssa. Franson valittiin WHL:n läntisen konferenssin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Hän oli ehdolla myös liigan parhaalle puolustajalle myönnettävän Bill Hunter Memorial Trophyn saajaksi, mutta palkinto meni kuitenkin Medicine Hat Tigersin Kris Russellille. Vancouver Giants isännöi kauden päätteeksi Memorial Cup -turnausta, jonka joukkue voitti. Franson valittiin turnauksen tähdistökentälliseen.
Ura > Seuraura > Ammattilaisura

Franson siirtyi kaudeksi 2007–2008 Nashville Predatorsin organisaatioon. Hän pelasi siellä kaksi ensimmäistä kauttaan kokonaan sen farmijoukkue Milwaukee Admiralsissa, jossa AHL:n tulokaskausi toi 76 runkosarjaottelussa tehot 11+25=36. Kaudella 2008–2009 Franson oli tehoilla 11+41=52 joukkueen tehokkain puolustaja ja kolmanneksi paras pistemies. Hän sijoittui koko AHL:n puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Franson pelasi kauden aikana myös AHL:n tähdistöottelussa ja valittiin liigan toiseen tähdistökentälliseen.
Kaudella 2009–2010 Franson pelasi farmissa vain kuusi ottelua ja hän debytoi NHL:ssä, missä tulokaskausi toi 61 runkosarjaottelussa tehot 5+16=21 sekä neljässä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Franson pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 17. lokakuuta 2009 vieraissa Washington Capitalsia vastaan. Hänen NHL-uransa avausmaali syntyi 22. lokakuuta 2009 Ottawa Senatorsin Pascal Leclairen taakse. Franson voitti koko NHL:n tulokkaiden tehotilaston lukemalla +15. Syyskuussa 2010 Franson teki kaksivuotisen ja 1,6 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen Predatorsin kanssa.
Kaudella 2010–2011 Franson teki NHL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 8+21=29. Hän oli kevään 2011 pudotuspeleissä joukkueen tehokkain puolustaja Ryan Suterin kanssa tehoilla 1+5=6. Heinäkuussa 2011 Franson ja Matthew Lombardi kaupattiin Toronto Maple Leafsiin. Predators sai joukkueelta vaihdossa Brett Lebdan ja Robert Slaneyn.
Lokakuussa 2012 Franson teki vuoden mittaisen sopimuksen Ruotsin Elitserienissä pelaavan Brynäs IF:n kanssa. Hän ei kuitenkaan vapaana agenttina tullut joukkueeseen työsulkuvahvistukseksi, mutta palasi NHL-kauden alettua, tammikuussa 2013 loppukauden 2012–2013 kattavalla sopimuksella takaisin Maple Leafsin vahvuuteen.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ruotsi 2007 | jääkiekko |  |
Franson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2007, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden.
Muuta

Fransonin pikkuveli Cain pelaa hyökkääjänä WHL:ää Vancouver Giantsissa.
Cody Garbrandt

| Cody Garbrandt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1991 (ikä 33) Uhrichsville, Ohio, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Vapaaottelija
Lempinimi:  No Love
Aktiivisena:  2012–
Pituus:  173 cm
Paino:  61 kg
Painoluokka:  kääpiösarja (2012–) höyhensarja (2013)
Kätisyys:  oikea
Taistelutyyli:  nyrkkeily, paini
Seura:  Team Alpha Male (2014–) Mark Henry MMA (2019–)
Tilastot
Ottelut:  16
Voitot:  12
– tyrmäyksellä:  10
– päätöksellä:  2
Tappiot:  4
– tyrmäyksellä:  3
– päätöksellä:  1
Cody Ray Allen Garbrandt (s. 7. heinäkuuta 1991 Uhrichsville, Ohio) on yhdysvaltalainen vapaaottelija. Hän oli UFC:n kääpiösarjan mestari joulukuusta 2016 lähtien marraskuuhun 2017 asti. Garbrandt on myös entinen ABA-liiton kaksinkertainen nuorten mestari nyrkkeilyssä.
Vapaaottelu

Garbrandt otteli amatöörinä 6-2 tilastolla ennen siirtymistään ammattilaiseksi 2012, jolloin hän otteli joulukuussa ensimmäisen kerran Pennsylvaniassa. Garbrandt otteli Pinnacle FC -organisaatiossa Charles Kessingeria vastaan, jonka hän voitti teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä.
Marraskuussa 2013 Garbrandt otteli höyhensarjassa Shane Manleyta vastaan, jonka hän voitti tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopussa.
Maaliskuussa 2014 Garbrandt palasi takaisin kääpiösarjaan kohdattuaan Dominic Mazzottan Gladiators of the Cagessa. Hän voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä toisen erän alussa.
Vapaaottelu > Pinnacle FC:n kääpiösarjan mestaruus (2014)

Toukokuussa Garbrandt siirtyi harjoittelemaan Team Alpha Maleen kehittyäkseen vapaaottelijana. Hän otteli samassa kuussa Pinnacle FC:n kääpiösarjan mestaruudesta James Porteria vastaan. Garbrandt voitti mestaruuden teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä lyötyään vastustajansa alas  polvipotkuin ja lyönnein.
Lokakuussa Garbrandt otteli kotiosavaltiossaan Ohiossa NAAFS:ssä Charles Stanfordia vastaan. Hän voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisen erän alussa.
Vapaaottelu > UFC (2015–)

Garbrandt teki UFC: kanssa moniotteluisen sopimuksen marraskuussa 2014 ja otteli uudessa organisaatiossa ensi kerran tammikuussa 2015 Marcus Brimagea vastaan. Hän voitti ottelun kolmannen erän lopussa teknisellä tyrmäyksellä. Heinäkuussa Garbrandt voitti toisen ottelunsa Henry Brionesia vastaan tuomariäänin (30–27, 30–27, 30–27) UFC 189 -tapahtumassa.
Garbrandt asetti tavoitteekseen voittaa kääpiösarjan mestaruuden 2016 ja otteli vuoden aikana neljästi. Hän kohtasi ensin helmikuussa viiteen otteluun voittamattoman Augusto Mendesin, joka otteli samalla ensimmäistä kertaa UFC:ssä. Mendes painoi punnituksissa yli sallitun painorajan, jonka myötä ottelu käytiin epävirallisessa painoluokassa. Garbrandt voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisen erän lopussa. Toukokuussa hän kohtasi Thomas Almeidan, joka oli voittanut urallaan kaikki neljä ottelua UFC:ssä ja 21 ottelua koko vapaaottelu-urallaan. Kamppailu käytiin UFC Fight Night: Almeida vs. Garbrandt -tapahtumassa, jossa Garbrandt voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Hän ansaitsi voitosta illan suoritus bonuksen. Elokuussa Garbrandt kohtasi Takeya Mizugakin UFC 202 -tapahtumassa. Hän voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä 48 sekunnissa.
Vapaaottelu > UFC (2015–) > Kääpiösarjan mestaruus (2016–2017)

Garbrandt sai tilaisuuden otella kääpiösarjan mestaruudesta Dominick Cruzia vastaan 30. joulukuuta 2016. Ottelu käytiin UFC 207 -tapahtumassa, joka käytiin illan toisena pääotteluna. Cruz oli puolustanut mestaruuttaan kerran aiemmin ja oli painoluokkansa menestynein mestari. Garbrandt voitti ottelun tuomariäänin (48–46, 48–47, 48–46), se palkittiin myös illan kamppailu bonuksella.
Garbrandt puolusti ensimmäisen kerran mestaruuttaan 4. marraskuuta 2017 UFC 217 -tapahtumassa T. J. Dillashaw:ta vastaan. Hän menetti mestaruutensa hävittyään ottelun teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Saavutukset

Kääpiösarjan mestaruus (kerran)
Kääpiösarjan mestaruus (kerran)
Illan suoritus (kahdesti, vs. Thomas Almeida, Raphael Assunção)
Illan kamppailu (kahdesti, vs. Dominick Cruz, Pedro Munhoz)
Estorilin 4 tunnin ajo

Estorillin Rata
Estorilin 4 tunnin ajo (4 Hours of Estoril, aiemmin Estorilin 6 tunnin ajo, myös Estoril 1000 Kilometres) on moottoriurheilun kestävyyskilpailu, joka ajetaan Autódromo do Estorilin moottoriradalla Portugalissa. Ensimmäinen kestävyyskilpailu siellä ajettiin vuonna 1977. Vuodesta 2014 alkaen kilpailu on kuulunut European Le Mans Series -sarjaan.
Kilpailun kesto on vaihdellut eri vuosina ja sen kesto on ollut neljä tuntia vuodesta 2014 alkaen.
Tulokset

| Vuosi | Kuljettajat | Talli | Auto | Pituus/Kesto | Nimi | Sarja | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1977 |  Arturo Merzario |  Autodelta | Alfa Romeo T33/SC/12 | 2 tuntia, 30 minuuttia | Prémio International da Costa do Sol | World Sportscar Championship (Group 6) |  |
1978-2000: Ei järjestetty
| 2001 |  Jean-Christophe Boullion  Laurent Rédon  Boris Derichebourg |  Pescarolo Sport | Courage C60-Peugeot | 1 000 km (620 mi) | Estoril 1000 Kilometres | European Le Mans Series |  |
| 2002 |  Olivier Beretta  Nicolas Minassian |  Team Oreca | Dallara LMP-Judd | 2 tuntia, 30 minuuttia | FIA Sportscar Championship Estoril | FIA Sportscar Championship |  |
| 2003 |  Jean-Christophe Boullion  Stéphane Sarrazin |  Pescarolo Sport | Courage C60 EVO-Peugeot | 2 tuntia, 30 minuuttia | FIA Sportscar Championship Estoril | FIA Sportscar Championship |  |
2004-2010: Ei järjestetty
| 2011 |  Emmanuel Collard  Julien Jousse |  Pescarolo Team | Pescarolo 01 Evo-Judd | 6 tuntia | 6 Hours of  Estoril | Le Mans Series | Raportti |
2012-2013: Ei järjestetty
| 2014 |  Vincent Capillaire  Jimmy Eriksson |  Sébastien Loeb Racing | Oreca 03 Nissan VK45DE 4.5 L V8 | 4 tuntia | 4 Hours of Estoril | European Le Mans Series |  |
| 2015 |  Pierre Thiriet  Ludovic Badey  Nicolas Lapierre |  Thiriet by TDS Racing | Oreca 05 Nissan VK45DE 4.5 L V8 | 4 tuntia | 4 Hours of Estoril | European Le Mans Series |  |
| 2016 |  Simon Dolan  Giedo van der Garde  Harry Tincknell |  G-Drive Racing | Gibson 015S Nissan VK45DE 4.5 L V8 | 4 tuntia | 4 Hours of Estoril | European Le Mans Series |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:4 Hours of Estoril
Käännös suomeksi
Col Drusciè A

| Col Drusciè A |
| --- | --- |

Paikkakunta::  Cortina d’Ampezzo, Italia
Talviurheilukeskus:: Ski resort Cortina
Vuori:: Col Drusciè
Rinneluokitus:: Musta
Yläasema:: 1 778 m
Ala-asema:: 1 453 m
Korkeusero:: 325 m
Pituus:: 907 m
Maksimijyrkkyys:: 60 %
Keskijyrkkyys:: 35,8 %
Hissi
Hissi:: Cortina–Colfiere–ColDrusciè
Tyyppi:: Gondolihissi
Kapasiteetti:: 1 800 henkilöä/h
Ala-asema:: 1 215 m
Väliasema:: 1 453 m
Yläasema:: 1 769 m
Miehet
Pujottelu
Lähtö:: 1 700 m
Maali:: 1 490 m
Korkeusero:: 210 m
Pituus:: 550 m
Maksimijyrkkyys:: 60 %
Minimijyrkkyys:: 30 %
Keskijyrkkyys:: 38,2 %
Olympiakilpailu:: 31.1.1956
MM-kilpailu:: 21.2.2021
1. MC-kilpailu:: 10.3.1980
Naiset
Pujottelu
Lähtö:: 1 700 m
Maali:: 1 490 m
Korkeusero:: 210 m
Pituus:: 550 m
Maksimijyrkkyys:: 60 %
Minimijyrkkyys:: 30 %
Keskijyrkkyys:: 38,2 %
Olympiakilpailu:: 30.1.1956
MM-kilpailu:: 20.2.2021
1. MC-kilpailu:: 13.12.1974
Col Drusciè A on laskettelurinne Cortina d’Ampezzossa Italiassa.
Col Drusciè A tunnetaan vuoden 1956 talviolympialaisten ja vuoden 2021 alppihiihdon MM-kilpailuiden pujottelukilpailurinteenä.
Chris Masters

| Chris Masters |
| --- | --- |
 Masters Tribute to the Troops tapahtumassa joulukuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. tammikuuta 1983 (ikä 41) Santa Monica, Kalifornia
Muut tiedot
Lempinimet:  The Masterpiece
Christopher Todd Mordetzky (s. 8. tammikuuta 1983, California) on yhdysvaltalainen showpainija, joka tunnetaan parhaiten esiintymisnimellään Chris Masters. Hän painii tällä hetkellä World Wrestling Entertainmentin Smackdown-brändissä. Ennen vuoden 2009 paluutaan Mordetzky paini WWE:ssä vuodesta 2005 vuoteen 2007, kunnes hänet erotettiin.
Paluu WWE:hen > Raw (2009-2010)

Mordetzky palasi WWE:hen heinäkuussa 2009 nimellä Chris Masters. Hän otteli Montel Vontavious Porteria vastaan, mutta ottelu päättyi kummankin uloslaskentaan, koska Masters piti MVP:tä ”The Masterlock” -erikoisliikkessään kehän ulkopuolella. Näiden kahden välinen riita jatkui, kun Porter onnistui voittamaan Mastersin elokuussa Rawissa. Marraskuussa 2009 Masters oli Raw's Got Talent -show’ssa, jota tuomaroivat Ozzy Osbourne, Sharon Osbourne ja The Great Khali. Masters heilutteli muskeleitaan Ozzy Osbournen ”Crazy Train” -kappaleen tahtiin ja sai kehuja. Masters esitti myöhemmin backstagella saman jutun Chris Jericholle, Roddy Piperille ja Bella Twinseille, mutta Black Eyed Peasin ”Boom Boom Pow” -kappaleen tahdissa. Joulukuussa Mastersista tuli ensimmäistä kertaa ”hyvis”, kun hän pelasti Eve Torresin ja Hornswogglen Chavo Guerrerolta.
Paluu WWE:hen > Smackdown (2010-)

Masters siirrettiin Smackdowniin vuoden 2010 WWE Draftin johdosta.
Painiliikkeet

The Masterlock (Full Nelson Hold)
Backbreaker Rack
Bearhug
Vertical Suplex
Full Nelson Slam
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chris Masters Wikimedia Commonsissa