Bobrikovin murha
Seurauksia

Suomalaiset näkivät teon kansallisena urotyönä, ja Schauman korotettiin kansallissankariksi. Teko koettiin yhteiskunnalliseksi hätävarjeluksi ja uhrikuolemaksi. Suomalaiset odottivat vapauden koittavan, kun suomalaisten oikeuksia kovasti polkenut Bobrikov oli poissa tieltä. Syntyi Eugen Schauman -kultti, joka yhtenäisti suomalaisten vastarintaa sortotoimia kohtaan. Bobrikovin jälkeen virkaan tulikin suomalaisia suosiollisemmin kohdellut Ivan Obolenski. Tämän jälkeen Suomen aktivistit vakuuttuivat, että venäläiset ymmärtäisivät samoja keinoja kuin he käyttivät, kuten Suomen aktiivisen vastustuspuolueen Eugen Schauman -muistokirjasessa kirjoitettiin.
Päivälehti julkaisi pääkirjoituksen otsikolla "Juhannuksena" ja kuvaili siinä, kuinka juhannuksen aikaan valo aina sittenkin voittaa pimeyden. Päivälehti joutui tämän jälkeen lakkautetuksi pysyvästi. Vanhasuomalainen Uusi Suometar -lehti sen sijaan tuomitsi teon kirjoittamalla siitä otsikolla ”Rikos”: ”Rikos on aina rikos, mitkään tarkoitukset eivät voi sitä muuksi muuttaa – Suomen kansa haluaa rauhaa, sen pyrkimyksenä on päästä jälleen oloihin, joissa hallitsija ja kansa täydessä keskinäisessä ymmärtämyksessä työskentelevät samojen ja oikeiden päämäärien eteen. Sen vuoksi tahdomme tämän kansan päältä poistorjua osallisuuden siihen inhottavaan ja törkeään rikokseen, joka täällä eilen tapahtui –”. J. K. Paasikivi kirjoitti lehteen teon tuominneen pääkirjoituksen. Vanhasuomalaiset ja papisto tuomitsivat murhan julkisuudessa yleisesti sekä poliittisista että eettisistä syistä. Kun Paasikivi kutsui pääkirjoituksessaan Bobrikovin murhaa ”inhottavaksi ja törkeäksi rikokseksi”, hän sai osakseen paheksuntaa sanavalinnan vuoksi.
Bobrikovin murhasta uutisoitiin laajalti myös kansainvälisessä lehdistössä, minkä mahdollisti lennättimen laajalle levinnyt käyttö ja uutistoimistot. Murhasta kirjoitettiin San Franciscossa, Honolulussa ja Meksikossa jo seuraavana päivänä. Syrjäseuduille lennätinlinjoja sen sijaan ei vedetty, minkä vuoksi esim. Nikolainkaupungissa (Vaasa), Haminassa ja Mikkelissä murhasta uutisoitiin ensimmäisen kerran vasta 18. kesäkuuta.
Koska Schauman toimi yksin venäläiset viranomaiset eivät voineet asettaa ketään virallisesti syytteeseen. He kuitenkin tutkivat Schaumanin isää ja tämä päätyi istumaan tutkintavankeudessa kuukausien ajan. Sieltä vapauduttuaan hän sai tuhansilta helsinkiläisiltä sankarin vastaanoton.
Uudeksi kenraalikuvernööriksi nimitetty Ivan Obolenski ei hallinnut yhtä ankarasti kuin edeltäjänsä, mutta tähän vaikutti osaltaan Venäjän–Japanin sota, joka alkoi samana vuonna.
Kahdeksan kuukautta Bobrikovin murhan jälkeen Lennart Hohenthal ampui prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen, myöntyväisyyspoliitikon, jota aktivistit pitivät venäläistämistoimenpiteiden tukijana. Schaumanin ja Hohenthalin esimerkki rohkaisi suomalaisia nuoria aktivisteja käyttämään väkivaltaa venäläisiä viranomaisia ja suomalaisia myöntyväisyyspoliitikkoja vastaan. Teot siis loivat entistä enemmän taistelumielialaa kunnes vuonna 1906 salamurhat sortotoimien vastaisina keinoina koettiin niin sanotusti epämuodikkaiksi. Kolmas ja viimeinen tunnettu aktivistimurha tapahtui erilaisissa oloissa vuonna 1922, kun Ernst Tandefelt ampui sisäasiainministeri Heikki Ritavuoren. Tandefelt mainitsikin esikuvikseen Schaumanin ja Hohenthalin.