stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koiran kouluttaminen
Käyttäytymisketjut

Käyttäytymisketju sisältää useita yksittäisiä käytöksiä, jotka koira suorittaa tietyssä järjestyksessä. Ketjun ensimmäinen käytös toimii vihjeenä suorittaa seuraava käytös, joka taas toimii vihjeenä kolmannelle ja näin koira lopulta pääsee ketjun viimeiseen osaan.
Ketjuja esiintyy koiran luontaisessa käytöksessä (esim. metsästyskäyttäytyminen). Koira voi opetella niitä omin päin tai kouluttajan avustuksella. Käyttäytymisketjuja hyödynnetään esimerkiksi palveluskoiranoudon tai henkilöhaun koulutuksessa.
Jotta käytökset voisi yhdistää ketjuksi, niiden täytyy olla yhtä vahvoja. Jos jokin ketjun käytöksistä on heikko, ketju katkeaa helposti eli koira ei suorita kaikkia käytösketjussa olevia osia.
Ketju on mahdollista kouluttaa kahdella eri tavalla. Etuperinketjutuksessa ketjun kaikille osille annetaan nimet, joiden avulla koira saadaan suorittamaan osat halutussa järjestyksessä. Kun osia toistetaan tietyssä järjestyksessä tarpeeksi kauan, koira alkaa ennakoida ja siirtyy osasta toiseen ilman erillistä pyyntöä. Näin osien nimien käyttö voidaan yksitellen lopettaa, ja lopulta koira tekee kaikki osat vain yhdestä vihjeestä.
Takaperinketjutuksessa koulutus aloitetaan ketjun viimeisestä osasta, kuten noudossa esineen luovuttamisesta ihmiselle. Tämän jälkeen esine laitetaan maahan, jolloin koiran on nostettava esine voidakseen luovuttaa sen. Seuraavaksi esine laitetaan kauemmas, jolloin koira joutuu hakemaan, nostamaan ja luovuttamaan esineen. Takaperinketjutuksen etu onkin, että ketju kulkee koko ajan kohti koiralle helpompia ja tutumpia asioita Premackin periaatetta hyödyntäen.
Sammuttaminen

Kun koiran käytös ei saa ympäristöstään enää minkäänlaista palautetta, se vähenee ja lopulta loppuu kokonaan. Tätä kutsutaan sammumiseksi. Jotta käytös voisi sammua, sammutettava käytös ei saa tuottaa vahvistetta missään vaiheessa. Satunnainen vahvistaminen riittää ylläpitämään käytöstä jopa tehokkaammin, kuin jatkuva vahvistaminen. Tämä johtuu siitä, että satunnaisesti vahvisteen saanut koira on tottunut saamaan vahvisteen harvoin, toisin kuin jatkuvasti vahvistettu koira.
Sammumiselle on tyypillistä käytöksen loppumista edeltävä sammumispurkaus, jolloin koiran toiminta turhautumisen takia ensin kiihtyy ja muuttuu voimakkaammaksi ennen sen vähenemistä. Jos sammumispurkauksen aikanakaan käytös ei tuota vahvistetta, koira lopulta luovuttaa ja lopettaa yrittämisen. Spontaani palautuminen on kuitenkin mahdollista, eli sammuttamisesta huolimatta vanha reaktio voi hetkellisesti palautua pitkienkin aikojen jälkeen. Jos käytös ei silloinkaan tuota palautetta, se unohtuu taas.
Sammuttamista käytetään tietyn tyyppisten ongelmakäytösten ratkaisemiseen. Käytösten, joiden aikaansaamaa vahvistetta ei voida täysin poistaa, ei voida myöskään sammuttaa. Tämän kaltaisia käytöksiä ovat esimerkiksi itsessään palkitsevat asiat, kuten karkaaminen.
Tiettyjä käytöksiä vahvistetaan tarkoituksella satunnaisesti, jotta niistä tulisi mahdollisimman kestäviä ja vahvoja sammumista vastaan. Tällaisia käytöksiä ovat esimerkiksi pitkäkestoiset suoritukset, kuten paikallaolot. Niissä koiran on kyettävä jatkamaan tiettyä käyttäytymistä pitkän aikaa turhautumatta siitä, että vahvisteita tulee harvoin.
Klassisesti ehdollistuneet mielleyhtymät voidaan sammuttaa toistamalla ehdollista ärsykettä toistuvasti ilman ehdottoman ärsykkeen esiintymistä. Kun ehdollinen ärsyke ei enää ennusta ehdottoman ärsykkeen tapahtumista, se menettää merkityksensä ja muuttuu koiralle jälleen neutraaliksi.
Kirjallisuutta

Egtvedt, Morten & Køste, Cecilie: Naksutinkoulutusta koirallesi
Kaimio, Tuire: Koirien käyttäytyminen
Kaimio, Tuire: Pennun kasvatus
Korri, Susanna & Juha: Tavoitteena Huippukoira - Koiran tottelevaisuuskoulutus
Kupias, Päivi & Koski, Mia: Hyvä kouluttaja
Svartberg, Niina: Kilpailemisen taito
Svartberg, Niina & Kenth: Tavoitteena täysi kymppi
Wirén, Tommy: Hienosti hihnassa
Wirén, Tommy: Onnistu koirasi koulutuksessa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
YLE:n ohjelmasarja Hienosti hihnassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Julia Santos Solomon

Julia Santos Solomon (s. 1956) on dominikaanilainen taidemaalari. Hän työskentelee monipuolisesti eri taidekentillä tehden multimediateoksia, maalauksia, piirustuksia ja muotisuunnittelua.
Elämänvaiheita

Santos Solomon syntyi Dominkaanisessa tasavallassa. Perhe muutti Yhdysvaltoihin New Yorkiin kun Santos Salomon oli kymmenenvuotias. Tosin hän oli joutunut eroamaan äidistään jo neljävuotiaana ja oli ollut isoäitinsä kasvattama. Hänen taiteelliset lahjansa huomattiin jo varhain ja hän pääsi New Yorkissa taidelukioon. Opinnot jatkuivat Rhode Islandin osavaltion taidekoulussa.
Aikuistuttuaan hän muutti takaisin Dominikaanissen tasavaltaan, missä ryhtyi veistämään itseään esittäviä lapsuusmuotokuvia ja muotokuvia esiäideistään. Hän maalasi ne väreillä jotka muistuttavat Karibian meren saarten rikasta maaperää.
Itseään Santos Solomon pitää hybridinä: hän oli lapsi jonka piti toimia tulkkina vanhemmilleen ja tarkkailla ja selviytyä vieraassa ympäristössä. Santos haluaa, että hänen tyttärensä tietäisi mistä hänen juurensa ovat. Tämän hän haluaa kertoa taiteellaan.
Jelena Lihovtseva

| Jelena Lihovtseva |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. syyskuuta 1975 (ikä 49)
Kansalaisuus:  Venäjä
Tennispelaaja
Pituus:  174 cm
Paino:  60 kg
Kätisyys:  oikea
Ammattilaisena:  1992–2008
Palkintorahat:  6 237 555 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  15. (25.10.1999)
Turnausvoittoja:  3
Voitot/tappiot:  433–372
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  puolivälierät (2000)
Ranskan avoimet:  välierät (2005)
Wimbledon:  puolivälierät (2002)
Yhdysvaltain avoimet:  4. kierros (1994, 1999, 2001, 2003, 2005)
Nelinpeli
Paras sijoitus:  3. (27.9.2004)
Turnausvoittoja:  27
Voitot/tappiot:  526–314
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  loppuottelu (2004)
Ranskan avoimet:  loppuottelu (2004)
Wimbledon:  puolivälierät (2004, 2005)
Yhdysvaltain avoimet:  loppuottelu (2000, 2004)
Aiheesta muualla
ITF
WTA
Jelena Aleksandrovna Lihovtseva (ven. Елена Александровна Лиховцева, s. 8. syyskuuta 1975 Alma-Ata, Kazakstan) on venäläinen tennispelaaja. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1992, kun hän oli 16-vuotias.
Urallaan Lihovtseva voitti kolme kaksinpelin ja 27 nelinpelin turnausta. Hän pääsi Grand Slamin loppuotteluun nelinpelissä neljästi ja sekanelinpelissä viidesti. Jälkimmäisestä hän on voittanut kaksi, ensimmäisen Wimbledonissa 2002 intialaisen Mahesh Bhupathin kanssa ja toisen Australian avoimissa 2007 kanadalaisen Daniel Nestorin parina.
Ura

27. syyskuuta 2004 Lihovtseva saavutti uransa korkeimman listasijoituksen nelinpelissä, kolmas. Kaksinpelissä hänen korkein sijoituksensa on 15, jonka hän saavutti 25. lokakuuta 1999.
11. tammikuuta 1998 Lihovtseva otti uransa ensimmäisen nelinpelin voiton Australiassa japanilaisen Ai Sugiyaman parina.
Grand Slam-turnauksissa hän on päässyt nelinpelin loppuotteluun neljästi, (Zimbabwelaisen Cara Blackin kanssa 2000 Yhdysvalloissa sekä venäläisen Svetlana Kuznetsovan parina Australiassa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa 2004) mutta ei ole voittanut vielä yhtäkään. Sekanelinpelissä hän on ollut viidesti loppuottelussa, joista voittajana Wimbledonissa 2002 sekä Australiassa 2007. Lihovtseva hävisi loppuottelun Ranskassa 2003, Australiassa sekä Ranskassa 2006. Näissä sekanelinpeliotteluissa hänen parinaan ovat toimineet Mahesh Bhupathi ja Daniel Nestor.
Lihovtseva lopetti uransa vuonna 2008.
Yksityiselämä

21. syyskuuta 1999 Lihovtseva meni naimisiin Michael Baranovin kanssa Las Vegasissa.
Turnausvoitot (30) > Kaksinpelit (3)

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| No | Pvm | Turnaus | Kenttä | Loppuotteluvastustaja | Tulos |
| 1. | 17. lokakuuta 1993 | Montpellier, Ranska | Matto |  Dominique Monami | 6–3, 6–4 |
| 2. | 5. tammikuuta 1997 | Gold Coast, Australia | Kova |  Ai Sugiyama | 3–6, 7–6(7), 6–3 |
| 3. | 28. elokuuta 2004 | Forest Hills, Yhdysvallat | Kova |  Iveta Benešová | 6–3, 6–2 |
Aiheesta muualla

WTA-kiertueen sivujen pelaajaprofiili
Justin Fashanu

Justinus Soni ”Justin” Fashanu (19. helmikuuta 1961 – 2. toukokuuta 1998) oli brittiläinen jalkapalloilija.
Fashanu oli nigerialaisen lakimiehen poika. Vanhemmat kuitenkin erosivat, ja Justin ja hänen veljensä John adoptoitiin. Fashanun ammattiura jalkapalloilijana alkoi Norwich Cityssä vuonna 1978. Hän pelasi tulevina vuosikymmeninä lukuisissa joukkueissa, kuten Torquay Unitedissa ja Manchester Cityssä.
Ensimmäisenä kuuluisana brittijalkapalloilijana Fashanu oli avoimesti homoseksuaali vuodesta 1990. Häntä epäiltiin vuonna 1998 Yhdysvalloissa 17-vuotiaaseen kohdistuneesta seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Poliisi keskeytti tutkinnan nopeasti todisteiden puuttuessa, mutta tapauksen aiheuttama negatiivinen julkisuus ahdisti Fashanua siinä määrin, että hän teki itsemurhan vain 37-vuotiaana.
Urheilulehti arvioi hänet 2009 kaikkien aikojen kahdeksanneksi parhaaksi homo- tai biseksuaaliseksi urheilijaksi.
Jules Favre

Jules Favre Nadarin valokuvaamana vuonna 1865.
Gabriel Glaude Jules Favre (21. maaliskuuta 1809 Lyon – 19. tammikuuta 1880 Versailles) oli ranskalainen valtiomies, joka kuului Ranskan kolmannen tasavallan perustajiin. Hän toimi kansallisen puolustuksen hallituksen ulkoministerinä Ranskan–Saksan sodan aikana vuosina 1870–1871 ja neuvotteli sodan päättäneen Frankfurtin rauhansopimuksen.
Elämä

Favre oli kauppiaan poika, ja opiskeltuaan Pariisissa hän toimi lakimiehenä synnyinkaupungissaan Lyonissa. Hän esiintyi tasavaltalaisena vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksesta alkaen. Vuonna 1836 hän muutti Pariisiin. Vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen Favre nimitettiin sisäministeriön virkamieheksi ja hänet valittiin seuraavana vuonna kansalliskokoukseen. Favre vastusti avoimesti presidentti Louis-Napoleon Bonapartea. Tämän kaapattua vallan 2. joulukuuta 1851 hän yritti yhdessä Victor Hugon ja eräiden muiden kanssa nostattaa kansalaiset Pariisin kaduilla aseelliseen vastarintaan, siinä kuitenkaan onnistumatta. Tämän jälkeen Favre vetäytyi joksikin aikaa politiikasta. Hän palasi julkisuuteen vuonna 1858 puolustamalla julkisesti Felice Orsinia, joka oli yrittänyt murhata Louis-Napoleon Bonaparten, joka oli kruunauttanut itsensä keisari Napoleon III:ksi. Pian sen jälkeen Favre valittiin Pariisista Ranskan edustajainkamariin, jossa hän kuului keisarikuntaa vastustaneeseen tasavaltalaiseen ”viiden ryhmään”. Vuodesta 1863 Favrea pidettiin tasavaltalaisen puolueen johtajana. Hän esiintyi parlamentissa Ranskan Meksikon-sotaretken ja Rooman-miehityksen arvostelijana. Hänet nimitettiin vuonna 1867 Ranskan akatemian jäseneksi.
Favre vastusti kesällä 1870 sotaa Preussia vastaan. Sedanin tappion jälkeen hän vaati keisarin syrjäyttämistä ja kansallisen puolustuksen hallituksen perustamista. Uusi tasavaltainen hallitus perustettiinkin 4. syyskuuta kenraali Louis Jules Trochun johdolla ja Favresta tuli sen ulkoministeri sekä varapääministeri. Kaksi päivää myöhemmin hän julisti kuuluisassa puheessaan, ettei luovuttaisi Saksalle ”tuumaakaan Ranskan maaperää” eikä ”yhtäkään kiveä linnoituksista”. Favren hankalana tehtävänä oli kuitenkin rauhan neuvotteleminen Saksan kanssa. Jo 19. syyskuuta Ferrièresissä järjestetyssä tapaamisessa Otto von Bismarck ilmoitti hänelle, että Elsass-Lothringenin luovuttaminen oli yksi rauhan välttämättömistä ehdoista. Tammikuussa 1871 Favre protestoi turhaan saksalaisten suorittamaa Pariisin tulitusta vastaan ja yritti saada ulkovalloilta apua Ranskalle. Hän hyväksyi lopulta 28. tammikuuta aselevon neuvottelematta asiasta Bordeaux’ssa toimineen Ranskan hallituksen kanssa ja tuntematta armeijoiden tilannetta. Hän ei kuitenkaan hyväksynyt Pariisin kansalliskaartin aseistariisumista ja jätti aseleposopimuksen ulkopuolelle kenraali Bourbakin armeijan, joka joutui sen vuoksi perääntymään puolueettoman Sveitsin alueelle.
Favre valittiin helmikuussa 1871 kansalliskokoukseen kuudesta eri vaalipiiristä ja Adolphe Thiers otti hänet myös uuden hallitukseen ulkoministeriksi. Tässä ominaisuudessa Favre edusti Ranskaa lopullisissa rauhanneuvotteluissa ja allekirjoitti rauhansopimuksen Frankfurtissa, mutta maineensa kärsittyä hän erosi hallituksesta jo saman vuoden elokuussa. Favre valittiin vielä senaattoriksi Rhônen departementista vuonna 1876, mutta hän ei enää osallistunut aktiivisesti politiikkaan. Hän puolusti poliittisia ratkaisujaan julkaisemissaan muistelmateoksissa Rome et la République française (1871) ja Gouvernement de la défense nationale (1871–1875).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jules Favre Wikimedia Commonsissa
Jules Favre (ranskaksi) Assemblée Nationale
Jouko ja Kosti

| Jouko ja Kosti> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1968–1979
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Jouko, Kosti ja Paavo Saari
Levy-yhtiö:  Finnlevy, Discophon
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jouko ja Kosti oli veteliläisten veljesten, Jouko ja Kosti Saaren, duo. Se tuli tunnetuksi vuonna 1968 kappaleella ”Muisto vain jää”.
Historia

Jouko (s. 1948) ja Kosti (1950–2004) Saari aloittivat muusikonuransa 1960-luvun puolivälissä Saaren yhtyeessä, jossa soittivat heidän setänsä Taito, Veli ja Timo Saari. Jouko oli yhtyeen kitaristi ja Kosti basisti. Laulu-ura alkoi, kun veljekset osallistuivat laulukilpailuun, jonka Jouko voitti ja jossa myös Kosti sijoittui hyvin. Kilpailun jälkeen levytyssopimusta tarjottiin vain Joukolle, mutta tämä hyväksyi sopimuksen ehdolla, että myös Kosti pääsisi mukaan. Lopulta vaatimukseen suostuttiin, ja veljekset pääsivät Toivo Kärjen talliin Finnlevylle.
Veljesparin valttikortiksi muodostui laulaminen korkealta ja kovaa, ja tässä esikuvina olivat keskenään kilpailleet maailmantähdet Tom Jones ja Engelbert Humperdinck. Joukon ja Kostin suurin menestys ajoittui 1960-luvun loppuun ja 1970-luvun alkuun. Tuolloin oli tapana levyttää lähinnä singlelevyjä, ja vuonna 1971 ilmestyneen Jouko ja Kosti -albumin kaikki kappaleet oli jo julkaistu singleinä. Kappaleesta "Muisto vain jää" on kuitenkin albumilla eri versio.
Vuonna 1974 duo kasvoi trioksi, kun Joukon ja Kostin pikkuveli Paavo Saari (1954–1995) tuli yhtyeen kosketinsoittajaksi. Vuonna 1976 veljekset siirtyivät levyttämään Discophon-levy-yhtiölle, ja samana vuonna he osallistuivat Suomen euroviisukarsintaan kappaleella ”Can Can”, joka ei kuitenkaan menestynyt.
Veljekset lopettivat levyttämisen ja päätoimisen keikkailun vuonna 1979. He esiintyivät harvakseltaan vielä 1980- ja 1990-luvuilla. Kosti Saari kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen kotonaan Hyvinkäällä 20. marraskuuta 2004. Jouko Saari työskenteli musiikkiuran jälkeen linja-autonkuljettajana vuoteen 2012 asti, jolloin jäi eläkkeelle.
Diskografia > Albumit

Jouko ja Kosti (1971)
Jouko, Kosti & Paavo (1977)
20 suosikkia – Muisto vain jää (1995)
Jouko ja Kosti : Tähtisarja - 30 suosikkia (2010)
Diskografia > Singlet

Tahdon takaisin sen mikä meni pois / Muisto vain jää (1968)
Menee mikä menee / Salapoliisin tytär (1969)
En toiseks jää / Illasta aamuun (1969)
En kuitenkaan / Parhaimmat muistot (1970)
Kun hän on mennyt pois / Mun täytyy kestää (1970)
Sillä lailla pallo pomppii / Sisäinen kauneus (1971)
Lyhyt hetki vain / Schwabadaba ding ding (1971)
Daragaja maja / Orvon kohtalo (1972)
Aika kuluu / Mama loo (1973)
Mä joskus saan helpon päivän / Palaa taas (1974)
Alusta mä kaiken antaisin / Heikko luonne (1975)
Näin on marjat / On jossain saari (1976)
Aiheesta muualla

Epäviralliset kotisivut
Jouko H. Nissinen

Jouko H. Nissinen (13. syyskuuta 1938 Ilomantsi – 18. elokuuta 2009 Espoo) oli suomalainen liikkeenjohdon konsultti, majuri ja kirjailija.
Nissinen pääsi ylioppilaaksi Nurmeksessa 1959. Hän kävi kadettikoulun ja valmistui sieltä kurssinsa priimuksena 1962. Hän palveli eri joukko-osastoissa ja pääesikunnassa vuoteen 1971, jolloin hän siirtyi Rationalisointiliiton toimitusjohtajaksi. Hänen aikanaan liitto keskittyi erityisesti työelämän pelisääntöjen uudistamiseen yhdessä työmarkkinajärjestöjen kanssa.
Nissinen perusti vuonna 1976 liikkeenjohdon konsulttitoimiston Yritystaito Oy:n ja oli sen toimitusjohtajana vuoteen 1994 saakka. Hän johti useita yritysten, kuntayhteisöjen ja sairaanhoitopiirien uudistushankkeita ja julkaisi teoksia alalta. Konsulttiuransa jälkeen Nissinen harrasti maalausta ja runoutta ja julkaisi kaksi runokirjaa.
Paavo Liskin mukaan Nissinen toi Via Crucis -pääsiäisnäytelmän Suomeen saatuaan inspiraation Andalusiassa näkemästään pääsiäiskulkueesta. Nissinen laati käsikirjoituksen näytelmään, jonka Liski ohjasi. Tätä näytelmän versiota esitettiin kahtena pääsiäisenä 1996 ja 1997, ja sitä seurasi 20 000 katsojaa.
Teoksia

Tehokkuutta ajankäyttöön; kirj. Jouko H. Nissinen, Eero Voutilainen. Ekonomia 60. Weilin + Göös, Espoo 1979, 3. painos 1985
Ihmisten johtaminen; kirj. Esko Härkönen, Jouko H. Nissinen, Olavi Tiusanen. Tuloskirjat, Helsinki 1982, 4. uus. painos 1986, 5. uus. painos 1987, 6. uus. painos 1988
Tulosajattelusta allakointiin: henkilökohtainen ohje- ja harjoituskirja. Yritystaito, Helsinki 1983, 2. painos 1987, 3. painos 1989
Tuloksellisuutta sihteerin työhön; kirj. Raija Malmberg, Jouko H. Nissinen. Markkinointi-instituutin kirjasarja n:o 33. Weilin + Göös, Espoo 1987
Joustavuus ja luovuus työelämässä; kirj. Timo Kauppinen, Jouko H. Nissinen, Matti Peltonen. Yritystaito, Helsinki 1988, 2. uus. painos 1990
Viisautta etsimässä: elämän taidon kysymyksiä ja vastauksia; kuvitus Nelly Jurvelius; mietiskely ja affirmaatiot Reino Knaapila. Tuloskirjat, Helsinki 1995
Yrittäjyys markkinarakenteessa; kirj. Paula Kyrö, Jouko H. Nissinen. Helsingin kauppakorkeakoulun julkaisuja. D 220. Helsinki 1995
Yritä itse: murroksen kautta jälleenyrittäjyyteen; kirj. Paula Kyrö, Jouko H. Nissinen. Työpoliittinen tutkimus n:o 124. Työministeriö, Helsinki 1995
Minne viekään askeleeni?: sanoin, sävelin ja siveltimin; kirja ja CD-levy; runot ja maalaukset Jouko H. Nissinen; musiikki Heikki Sarmanto; graafinen suunnittelu Pertti Nykänen. Ihmistaito, Helsinki 2002
Elämän rakkaus; CD-levy; lukija Tuula Irmeli Allén, kirj. Jouko H. Nissinen. Tuula Allen, Kirkkonummi 2016
Me - elämän rakkaus: ensiaskeleita koulussa elämän mielen hyvinvointiin: runoantologia; kirj. Tuula Allén ja Jouko H. Nissinen. Mediapinta, Tampere 2017
Toimitustöitä

Luova tulosjohtaminen julkishallinnossa; toim. Rauno Asikainen ja Jouko H. Nissinen. Yritystaito, Helsinki 1990
Aiheesta muualla

Kaaderilaulajat : Majuri Jouko H Nissisen siunaus- ja muistotilaisuus Helsingin Tuomiokirkossa 4.9.2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaaderilaulajat : Jouko H. Nissisen muistotilaisuus 4.9.2009 (Arkistoitu – Internet Archive)
Julia Sanina

| Julia Sanina |
| --- | --- |
 Sanina vuonna 2014.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Julija Oleksandrivna Bebko
Syntynyt: 11. lokakuuta 1990 (ikä 33) Kiova, Ukrainan SNT
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  2011–
Tyylilajit:  vaihtoehtorock 
Soittimet:  piano 
Yhtyeet:  The Hardkiss
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Julija Oleksandrivna Bebko (ukr. Юлія Олександрівна Бебко, s. 11. lokakuuta 1990 Kiova, Ukrainan SNT), joka käyttää taiteilijanimeä Julia Sanina, on ukrainalainen laulaja ja lauluntekijä ja The Hardkiss -yhtyeen pääsolisti.
Ura

Sanina syntyi Kiovassa muusikkoperheeseen 11. lokakuuta 1990. Vuonna 2005 hän valmistui Jazz- ja varieteetaiteen musiikkiopistosta. Myöhemmin hän opiskeli Kiovan kansallinen yliopistossa ja suoritti maisterin tutkinnon kansanperinnetutkimuksessa vuonna 2013.
Syyskuussa 2011 Sanina ja musiikkituottaja Valeriy Bebko perustivat pop-dueton Val & Sanina, joka esitti venäjänkielisiä kappaleita. Pian sen jälkeen he paransivat imagoaan ja muuttivat yhtyeen nimeksi The Hardkiss. He alkoivat myös kirjoittaa englanninkielisiä kappaleita. Syksyllä 2011 he julkaisivat muutaman uuden kappaleen ja äänittivät debyyttimusiikkivideonsa Babylon. Lokakuun 2011 lopussa The Hardkiss toimi brittiyhtye Hurtsin lämmittelijänä.
Helmikuussa 2012 The Hardkiss allekirjoitti sopimuksen Sony BMG:n kanssa. Yhtye alkoi saada nopeasti suosiota ja voitti useita palkintoja Ukrainassa ja ulkomailla. Vuonna 2016 Sanina toimi tuomarina X Factor Ukrainen seitsemännellä tuotantokaudella.
Sanina juonsi vuoden 2023 Eurovision laulukilpailun yhdessä Alesha Dixonin, Hannah Waddinghamin ja Graham Nortonin kanssa.
Julian Serlachius

Serlachius vuonna 1877. Kuva: Daniel Nyblin.
Johan Julian Serlachius (20. joulukuuta 1854 Kuopio – 16. huhtikuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen   oikeusoppinut ja korkeimman oikeuden jäsen.
Elämäkerta

Julian Serlachius kuului Serlachiusten sukuun ja hänen vanhempansa olivat kieltenopettaja Karl Ferdinand Reinhold Serlachius ja Julia Charlotta Karsten. Julian Serlachius kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän alkeisopistosta vain 15-vuotiaana.  Filosofian kandidaatin tutkinnon hän suoritti 1874 ja lakitieteen kandidaatin tutkinnon  1878, varatuomarin arvon hän sai 1879. Lakitieteen tohtoriksi Serlachius väitteli 1881.  Hän toimi Helsingin yliopistossa roomalaisen ja yksityisoikeuden dosenttina 1881–1882 ja jonkin aikaa myös vt. professorina, mutta hävisi vakinaisen viran haun vuonna 1885 R. A. Wredelle. Serlachius jätti tämän jälkeen akateemisen uran, mutta kirjoitti myöhemminkin oikeustieteellistä tutkimuskirjallisuutta ja useita alan oppikirjoja. Hänen erikoisalaansa olivat yksityis- ja talousoikeus. Hän puolusti omaperäistä näkemystään oikeuslähdeopista, jossa hänen pyrkimyksenään oli korvata roomalainen oikeus suomalaisiin oikeuslähteisiin perustuvalla oppirakennelmalla.
Serlachius työskenteli lainvalmistelukunnassa ja Viipurin hovioikeuden eri viroissa sekä 1891–1897 Jämsän tuomiokunnan tuomarina. Hän oli myös valtiopäiväedustajana porvarissäädyssä 1885 Kemin kaupungin edustajana ja 1891 Helsingin kaupungin edustajana. Poliittisilta mielipiteiltään hän oli konservatiivinen. Hänet nimitettiin senaatin oikeusosaston jäseneksi vuonna 1900, mutta hän erosi tehtävästä vain muutaman kuukauden kuluttua protestina kielimanifestille. Sen jälkeen hän oli Suomen kaupunkien hypoteekkikassan toimitusjohtaja 1901–1918, Osuuskassojen Keskuslainarahaston hallintoneuvoston puheenjohtaja 1904–1916 ja Pellervo-seuran johtokunnan jäsen 1901–1917, vuodesta 1903 varapuheenjohtaja. Tammikuussa 1919 hänet nimitettiin korkeimman oikeuden oikeusneuvokseksi, mistä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuoden 1924 lopussa. Serlachius muistetaan vuoden 1901 osuustoimintalain valmistelijana. Laista hän julkaisi lakikomitean jäsenen Axel Wilhelm Granströmin kanssa myös Pellervo-Seuran julkaiseman käsikirjan.
Serlachius oli vuodesta 1883 naimisissa Paula Emilia Söderhjelmin kanssa. Heidän lapsiaan olivat oikeusministeri Eric J. Serlachius ja tasavallan presidentin puoliso Gerda Ryti. Julian Serlachiuksen veli oli rikosoikeuden professori ja monipuolisen uran luonut poliitikko Allan Serlachius.