stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frank Zappa

| Frank Zappa |
| --- | --- |
 Frank Zappa lavalla vuonna 1977.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. joulukuuta 1940
Kuollut: 4. joulukuuta 1993 (52 vuotta)
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1955–1993
Tyylilajit:  rock, jazz, taiderock, progressiivinen rock, fuusiojazz, taidemusiikki, huumorirock, psykedeelinen rock, doo-wop, konkreettinen musiikki lähde?
Soittimet:  laulu, kitara, basso, kosketinsoittimet, lyömäsoittimet, rummut, vibrafoni, Synclavier
Yhtyeet:  The Mothers of Invention
Levy-yhtiöt:  Warner Bros. Records, Zappa Records, Rykodisc, DiscReet, Verve Records, Straight (käännä suomeksi), Bizarre Records ja Barking Pumpkin Records 
Aiheesta muualla
www.zappa.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Frank Vincent Zappa (21. joulukuuta 1940 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat – 4. joulukuuta 1993 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen muusikko ja säveltäjä, joka tunnettiin populaarimusiikin omaperäisimpiin kuuluvana persoonana, tuotteliaana laulaja-lauluntekijänä ja yhtyeenjohtajana. Zappa oli myös merkittävä sähkökitaristi. Satiirisissa lauluteksteissään Zappa käsitteli usein yhteiskunnallisia aiheita. Zappan tuotannolle on ominaista suuri vaihtelevuus. Useimmat Zappan tunnetuimmista levyistä sisältävät joko humoristista ja samalla kokeellista rockia tai sitten jazz-vaikutteista instrumentaalirockia.lähde?
Zappan perustaman kulttiyhtyeen The Mothers of Inventionin ensilevy Freak Out! ilmestyi vuonna 1966, minkä jälkeen Zappan levyjä ilmestyi jopa useita vuodessa. ”Hänen kuoltuaan ei ole ilmaantunut ketään, joka taitaisi sekä klassisen musiikin kaanonin että populaarimusiikin lajit ja kykenisi leikittelemään niillä kaikilla yhtä omaperäisesti”, luonnehti kriitikko Tero Valkonen.
Lapsuus

Frank Zappa syntyi Marylandin Baltimoressa 21. joulukuuta 1940. Hänen isänsä oli Francis Zappa, joka oli kotoisin Sisiliasta ja jolla oli kreikkalaista ja arabitaustaa, Frankin äiti oli Rose Marie Colimore joka oli italialais-ranskalaista sukujuurta. Frank oli nelilapsisen perheen vanhin. Hänellä oli kaksi veljeä ja yksi sisko. Tammikuussa 1951 hänen perheensä muutti länsirannikolle Frankin astman takia. Uusi koti sijaitsi Kalifornian Montereyssä. 1950-luvun alkupuolella perhe asui Pomonassa, El Cajonissa ja lopuksi San Diegoossa. Zappan varhaislapsuuden aikana hänen isänsä, joka oli kemisti ja matemaatikko, työskenteli Edgewood Arsenal -yhtiön kemiallisten aseiden yksikössä.lähde? Vuonna 1955 Zappan perhe asettui Kalifornian Lancasteriin, joka oli pieni ilmailuun ja maatalouteen keskittyvä kylä.
Zappan ensimmäiset musiikkiin liittyvät ostokset olivat rhythm and blues -singlejä. Näistä muodostui vähitellen suuri kokoelma, jota Zappa keräsi koko elämänsä ajan. Hän oli varsinaisen musiikin lisäksi innostunut äänistä niiden itsensä vuoksi, erityisesti lyömäsoittimien tuottamista äänistä. 12-vuotiaana hän sai virvelirummun ja alkoi opiskella orkesterin lyömäsoittajan tehtävien perusteita. 13-vuotiaana alkoi Zappan kiinnostus moderniin taidemusiikkiin, kun hän luki artikkelin Sam Goody -nimisestä levykauppaketjusta, jonka omistaja kehui pystyvänsä myymään omituisia levyjä kuten Edgard Varèsen koottuja töitä. Lehtijutussa myös kerrottiin Varèsen perkussiivisesta sävellyksestä Ionisation, jota kuvailtiin ”rumpujen ja muiden epämiellyttävien äänien sekamelskaksi”. Lehden luettuaan Zappa päätti hankkia käsiinsä Varèsen musiikkia. Kesti kuitenkin yli vuoden ennen kuin Zappa lopulta löysi Varèsen levyn.
Zappa kuunteli Varèsea, Igor Stravinskyä, Anton Weberniä sekä näiden lisäksi rhythm and bluesia, doo wopia ja jazzia. Hänen oma monietninen taustansa ja Los Angelesin alueen kirjava kulttuurinen ja sosiaalinen ympäristö olivat omiaan johdattelemaan Zappaa virallisten instituutioiden ulkopuolisen kokeilevan taiteen (”outsider art”) pariin. Koko uransa ajan Zappa oli kriittinen valtavirran yhteiskunnallisia, poliittisia ja musiikillisia suuntauksia kohtaan, ja hän kritisoi kulloinkin muodissa olleita populaarimusiikin virtauksia, kuten psykedeelistä musiikkia, purkkapoppia, rock-oopperaa ja diskoa, erityisesti näiden kaupallisimpia ilmentymiä.lähde?
Vaikka Zappan äiti ei pitänyt Varèsen musiikista, hän soi pojalleen 15-vuotislahjaksi luvan soittaa kaukopuhelun New Yorkissa asuvalle säveltäjälle. Pojan epäonneksi Varèse oli tuolloin Euroopassa, joten hän joutui tyytymään keskusteluun säveltäjän vaimon kanssa. Varèse lähetti myöhemmin Zappalle kirjeen, jossa hän kiitti poikaa häneen kohdistuneesta mielenkiinnosta ja kertoi tekeillä olevasta sävellyksestään nimeltä ”Déserts”, mikä innosti aavikon lähellä asuvaa Zappaa kovasti. Kaksi säveltäjää eivät kuitenkaan koskaan tavanneet Varèsen kutsusta huolimatta, koska tämä kuoli jo vuonna 1965.
Uran alku

Zappa aloitti uransa muusikkona soittamalla rumpuja. Opiskellessaan San Diegon Mission Bay High Schoolissa hän liittyi ensimmäiseen yhtyeeseensä nimeltä The Ramblers. Vaikka Zappa myöhemmin keskittyi kitaraan ja lauluun, oli hän uransa loppuun saakka hyvin viehättynyt musiikin rytmiikasta ja lyömäsoitinosuuksista. Hän pyrkikin saamaan aina yhtyeisiinsä mahdollisimman taitavat rumpalit ja perkussionistit. Lisäksi hänen töissään, esimerkkinä alun perin pelkälle rumpusetille laaditussa ”The Black Pagessa”, näkyvät hänen käyttämänsä monimutkaiset rytmiset rakenteet, joihin kuuluvat rajut temmonvaihdokset ja tiivis perkussiosovitus.
Vuonna 1956 Zappa tapasi Don Van Vlietin opiskellessaan Antelope Valley High Schoolissa. Heistä tuli ystävät ja he antoivat toisilleen paljon vaikutteita. Myöhemmin Vliet tuli tunnetuksi muusikkona, joka käytti nimeä Captain Beefheart. Zappa tuotti vuonna 1969 Beefheartin tunnetuimman levyn, Trout Mask Replican, ja Beefheart on mukana Mothers-yhtyeen vuoden 1975 livealbumilla Bongo Fury.
1950-luvun puolivälissä Zappa soitti rumpuja The Blackouts -nimisessä yhtyeessä. Yhtye oli etnisesti kirjava kokoonpano, jossa mukana oli jo Zappan tulevan Mothers-yhtyeen jäsen, Euclid James ”Motorhead” Sherwood. Vuonna 1957 Zappa hankki ensimmäisen kitaransa. Hänen varhaisia esikuviaan ja vaikutteenantajiaan olivat Johnny ”Guitar” Watson, Howlin' Wolfin yhtye sekä Clarence ”Gatemouth” Brown. Zappa kehitti oman persoonallisen lähestymistapansa kitaransoittoon.
Zappa kiinnostui säveltämisestä ja sovittamisesta ollessaan high schoolissa. Hän kirjoitti, sovitti ja johti koulunsa orkesterin kanssa laatimiaan avantgardesävellyksiä. Perheensä alituisen muuttamisen vuoksi hän kävi kuutta eri high schoolia. Zappa ei viihtynyt hyvin koulun oppitunneilla ja häiritsi usein muita oppilaita tempuillaan. Hän valmistui Antelope Valley High Schoolista 1958. Myöhemmin hän muisti kahta musiikinopettajaansa mainitsemalla heidät nimeltä levynsä kansitiedoissa.
Zappa muutti pois kotoa 1959 pieneen huoneistoon Los Angelesin Echo Parkissa. Hän opiskeli yhden lukukauden ajan collegessa, jossa tapasi Kathryn J. ”Kay” Shermanin. Pariskunta muutti asumaan yhteen Kanadan Ontarioon ja meni naimisiin vuoden 1960 joulukuussa. Samoihin aikoihin Zappa työskenteli lyhyesti mainosalalla. Mainosura ei kestänyt kauan, mutta työ opetti hänelle myynninedistämisen lainalaisuuksia. Koko uransa ajan Zappa oli kiinnostunut töidensä visuaalisesta ilmeestä, suunnitteli osan levyjensä kansista ja ohjasi itse yhtyeensä elokuvat ja videot.lähde?
1960-luku > Oma studio

Zappa yritti tienata elantonsa esiintymällä yökerhoissa, usein The Blackouts -yhtyeen eri kokoonpanojen kanssa. Konsertteja tuottoisammaksi osoittautuivat kuitenkin Zappan levyttämät musiikit kahteen halpaelokuvaan, The World’s Greatest Sinner (1962) sekä Run Home Slow (1965). Näistä ensimmäinen levytettiin vuonna 1961 ja oli näyttelijä-tuottaja Timothy Careyn tilaama. Työssä käytetään teemoja, joita voi kuulla myös Zappan myöhemmillä levyillä. Jälkimmäinen työ levytettiin 1963 ja sen oli alun perin tilannut eräs Zappan high school -opettajista jo vuonna 1959. Katkelmia tästä työstä on julkaistu Zappan postuumilla levyllä The Lost Episodes (1996). 1960-luvulla Zappa sävelsi ja tuotti monia kappaleita paikallisille esiintyjille. Näihin kuului esimerkiksi laulaja-lauluntekijä Ray Collins sekä tuottaja Paul Buff, joka omisti pienen itse tekemällään 5-raitanauhurilla varustetun studion Kalifornian Cucamongassa. Tuohon aikaan studioissa työskenneltiin yleensä vielä mono- tai kaksiraitanauhureilla. Vaikka Zappa ei vielä saavuttanut kummempaa kaupallista menestystä, hän sai tarpeeksi rahaa järjestääkseen omaa musiikkiaan esittävän konsertin vuonna 1963. Kyseinen konsertti myös nauhoitettiin ja lähetettiin radiossa.
Säveltämisestä saaduilla tuloilla Zappa osti Paul Buffin Pal Studion ja vaihtoi sen nimeksi ”Studio Z”. Avioliiton alkaessa hajota vuoden 1963 lopulla Zappa muutti studioonsa ja alkoi tehdä siellä työtä 12 tuntia päivässä kokeillen eri nauhoitustekniikoita. Hän jatkoi ahkeraa studiotyöskentelyä läpi koko uransa. Koska muut artistit käyttivät studiota vain vähän, Zappa suostui vuoden 1965 maaliskuussa 100 dollarin tarjoukseen tehdä kaksimielinen ”eroottinen” ääninauha asiakkaansa polttareihin. Kyseinen asiakas osoittautui kuitenkin poliisin siveysosaston valeostajaksi, ja Zappa tuomittiin pornografian tuottamisesta vankilaan kymmeneksi päiväksi. Tapaus jätti Zappaan pysyvän jäljen vahvistaen hänen luontaista auktoriteettienvastaisuuttaan. Kotietsinnässä Zappa menetti studiossa tekemiään nauhoituksia, eikä hänellä ollut enää varaa maksaa paikan ylläpitoa.
1960-luku > The Mothers of Invention

Vuonna 1965 Ray Collins pyysi Zappaa liittymään kitaristiksi rhythm and blues -yhtyeeseen The Soul Giants. Zappa suostui pyyntöön ja otti pian yhtyeen ohjat omiin käsiinsä. Hän laittoi muut jäsenet soittamaan laatimiaan sävellyksiä, jotta yhtye voisi saada levytyssopimuksen. Äitienpäivänä yhtyeen nimeksi vaihdettiin ”The Mothers”. Ryhmä sai lisää keikkoja saatuaan managerikseen Herb Cohenin ja he saivat vähitellen huomiota Los Angelesin underground-piireissä. Vuoden 1966 alussa huipputuottaja Tom Wilson kiinnitti huomiota yhtyeeseen, kun he soittivat vuoden 1965 Los Angelesin mellakoista kertonutta kappaletta ”Trouble Every Day”. Wilson hankki Mother-yhtyeelle sopimuksen MGM-levy-yhtiön The Verve -merkille, joka yritti tuolloin laajentaa alaansa jazzista pop- ja rockmusiikin pariin. Verve vaati, että yhtyeen nimi muutetaan muotoon ”The Mothers of Invention”, koska aikaisemman nimen ”Mother” voitiin tulkita lyhennökseksi kirosanasta ”motherfucker” ja sen katsottiin epäsovinnaisuutensa lisäksi nostavan epäilyjä artistien kyvyistä.
Wilson pääasiallisena tuottajanaan The Mothers of Invention levytti kaksoisalbumin Freak Out! (1966). Kunnianhimoinen levy sekoitti keskenään rhythm and bluesia, doo-woppia sekä kokeellisia äänimaisemia, jotka heijastelivat Los Angelesin ”friikkien” tuon ajan alakulttuuria. Levyn myötä Zappasta tuli rockmusiikin uusi radikaali ääni, joka nähtiin vastalääkkeenä amerikkalaiselle kulutuskulttuurille. Levyn sanoitukset ylistivät epäsovinnaisuutta, halvensivat auktoriteetteja ja sisälsivät lisäksi dadaistisia elementtejä. Levylle mahtui kuitenkin myös pari tavanomaista rakkauslaulua. Levy oli lähinnä Zappan säveltämä, kuten myöhemmät levytkin, ja hän päätti sovituksista ja muista musiikillisista ratkaisuista. Jotkut levyllä soittavista studiomuusikoista olivat hämmentyneitä siitä, että joutuivat opettelemaan kappalerakenteita kaavioista ja soittamaan Zappan ohjatessa muusikkoryhmää. Yleensä poplevyjä tehdessä ei menetelty näin tarkasti. Wilson järjesti yhtyeelle kaikki tarvittavat taloudelliset resurssit.
Ensialbumin levytysten aikaan Zappa muutti Los Angelesin Laurel Canyoniin levyllä esiintyvän ystävänsä Pamela Zarubican kanssa. Talosta tuli kohtaamispaikka monille Los Angelesin muusikoille ja jengiläisille. Talossa kuljeksi paljon huumeita käyttäviä ihmisiä ja Zappakin kokeili muutaman kerran marihuanaa, saamatta siitä kuitenkaan miellyttäviä tuntemuksia. Vaikka Zappa oli tupakoitsija, hänet tunnettiin alkoholi- ja huumekielteisen elämäntavan puolestapuhujana aikana, jolloin päihteet kuuluivat monien muusikoiden arkeen.
Ensilevyn tiimoilta seurasi lyhyt promootiokiertue, jonka jälkeen Zappa kohtasi Adelaide Gail Sloatmanin, johon hän rakastui. Sloatman muutti Zappan asuntoon kesän aikana. He menivät naimisiin vuonna 1967lähde?.
1960-luku > The Mothers hajoaa

Zappa palasi yhtyeineen ja vaimoineen Los Angelesiin vuoden 1968 kesällä. Aluksi hän asui Laurel Canyon Boulevardilla sijainneessa talossa, mutta hankki saman vuoden syksyllä asunnon Woodrow Wilson Driveltä. Siellä hän asuikin kuolemaansa asti. Huolimatta Euroopassa yhtyettä kohdanneesta suuresta suosiosta, taloudellinen tilanne oli tiukka. Vuonna 1969 yhtyeessä oli yhdeksän jäsentä, ja Zappa tuki heitä omista rojalteistaan riippumatta siitä, oliko yhtye aktiivinen vai ei. Vuoden lopussa Zappa joutui lopettamaan koko yhtyeensä taloudellisten kustannusten takia. Vaikka tämä aiheutti katkeruutta yhtyeen jäsenissä, jotkut heistä palasivat myöhemmin Zappan riveihin. Jäljelle jääneet Mothersien äänitykset tältä kaudelta on julkaistu levyillä Weasels Ripped My Flesh (1970) ja Burnt Weeny Sandwich (1970).lähde?
Mothers of Inventionin lakkautettuaan Zappa julkaisi soololevyn Hot Rats (1969). Levyllä Zappa soitti ensimmäistä kertaa pitkiä kitarasoolojaan. Levyn aloittaa yksi Zappan tunnetuimmista sävellyksistä, ”Peaches En Regalia”. Levyllä soittavat monet jazz-, blues- ja R&B-muusikot, joihin kuuluivat esimerkiksi viulisti Don ”Sugarcane” Harris, rumpali John Guerin, Mothersissakin soittanut multi-instrumentalisti Ian Underwood, basisti Shuggie Otis, sekä Captain Beefheart. Levystä tuli hyvin suosittu Englannissa ja se vaikutti suuresti tuolloin aluillaan olevaan jazz-rock-suuntaukseen.
1970-luku > 200 Motels ja uusi The Mother of Invention

Mothers of Inventionin levytysten ja konserttien lomassa Zappa sävelsi materiaalia sinfoniaorkesterille. Hän teki sopimuksen kapellimestari Zubin Mehtan kanssa vuoden 1970 toukokuussa järjestettävästä konsertista, jossa Mehta johtaisi rockyhtyeellä vahvistettuja Los Angelesin filharmonikkoja. Tämän 200 Motels -nimisen projektin musiikki oli Zappan mukaan laadittu kolmen vuoden aikana lähinnä kiertueen varrelle sattuneissa motelleissa. Vaikka konsertti oli onnistunut, Zappa ei kokenut työskentelyä sinfoniaorkesterin kanssa miellyttäväksi. Tämä ongelma tuli toistumaan hänen urallaan myöhemminkin, ja hän usein tunsi, ettei klassisen musiikin orkesterin palkkaamiseen käytetyt rahat tuottaneet odotetunlaista tulosta.
Myöhemmin samana vuonna Zappa perusti The Mothersin uuden kokoonpanon. Siihen kuului brittiläinen rumpali Aynsley Dunbar, jazzkosketinsoittaja George Duke, Ian Underwood, basisti ja rytmikitaristi Jeff Simmons sekä kolme jäsentä The Turtles yhtyeestä: basisti Jim Pons ja laulajat Mark Volman ja Howard Kaylan, jotka sopimusteknisistä syistä käyttivät nimeä ”The Phlorescent Leech and Eddie” ja ”Flo & Eddie”.
Tämä kokoonpano teki ensiesiintymisensä Zappan seuraavalla soololevyllä, Chunga’s Revenge (1970), jota seurasi kaksoisalbumi elokuvaan 200 Motels (1971). Jälkimmäisellä levyllä mukana oli Royal Philharmonic Orchestra, The Mothers sekä Ringo Starr, Theodore Bikel ja Keith Moon. Zappan ja ohjaaja Tony Palmer yhdessä ohjaama elokuva kuvattiin yhdessä viikossa Lontoon lähettyvillä. Elokuva käsitteli rockmuusikon elämää ja erityisesti kiertue-elämää. Filmi sai ristiriitaisen vastaanoton. Elokuvan musiikki oli pitkälle orkesterin soittamaa. Zappan suhde klassisen musiikin maailmaan koki kuitenkin ennen kuvausten alkua taas kolauksen, kun hänen suunnittelemansa konsertti Royal Albert Hallissa peruttiin. Syynä peruuntumiseen oli, että Albert Hallin edustajat eivät olleet tyytyväisiä laulujen sanoitusten alatyylisiin ilmaisuihin. Konsertin peruuntuminen tiesi Zappalle rahojen hukkaan menoa sekä tärkeiden harjoitusmahdollisuuksien menetystä. Myöhemmin vuonna 1975 hän hävisi oikeudessa Royal Albert Hallille syytettyään sitä sopimuksen rikkomisesta.
200 Motels -elokuvan jälkeen Zappa lähti yhtyeineen kiertueelle, jolta julkaistiin kaksi konserttitaltiointia, Fillmore East – June 1971 sekä Just Another Band From L.A., joista jälkimmäinen sisältää 20-minuuttisen rockoopperaa satirisoivan raidan ”Billy the Mountain”. Ensin mainitun livelevyn tekemisen aikoihin Zappa esiintyi Yoko Onon ja John Lennonin kanssa. Katkelmia tästä kohtaamisesta on julkaistu vuoden 1992 levyllä Playground Psychotics.lähde?
1970-luku > Vastoinkäymisiä ja Wazoo-orkesterit

Joulukuussa 1971 Zappaa kohtasi kaksi vakavaa vastoinkäymistä. Konsertissa Montreux’n kasinolla Sveitsissä yhtyeen varusteet tuhoutuivat, kun joku yleisöstä ampui valoraketin sisätiloissa sytyttäen koko paikan tuleen. Tämä tapaus jäi elämään Deep Purplen kappaleen Smoke on the Water sanoituksissa. Viikkoa myöhemmin The Mothers soitti Lontoon Rainbow Theatressa käyttäen vuokrattuja soittimia. Yleisöstä tullut mies tönäisi Zappan esiintymislavalta orkesterimonttuun, mistä oli seurauksena vakavia luunmurtumia, vammoja päähän, selkään, jalkoihin ja kaulaan. Kurkunpään musertuma aiheutti sen, että Zappan ääni putosi suuren terssin verran alaspäin. Onnettomuuden jäljiltä hän oli pitkään pyörätuolissa eikä voinut konsertoida puoleen vuoteen. Palattuaan lavoille vuoden 1972 syyskuussa hänellä oli yhä jalkatuki, eikä hän voinut seistä lavalla yhtäjaksoisesti kovin pitkään. Toinen jaloista jäi lyhyemmäksi (johon viitataan kappaleissa ”Zomby Woof” ja ”Dancin’ Fool”), mistä seurasi kroonisia selkäkipuja vuosiksi eteenpäin. Mothers-yhtye jäi toipumisloman ajaksi tyhjän päälle. Esiintyessään ilman johtajaansa Mothersin jäsenet muodostivat lopulta Flo and Eddie -taustayhtyeen.lähde?
Vuosina 1971–1972 Zappa julkaisi soolomateriaalinaan kaksi jazz-rocklevyä, Waka/Jawaka ja The Grand Wazoo. Soittajina levyillä on studiomuusikoita sekä Mothersien jäseniä. Levyt muistuttivat tyyliltään hieman aikaisempaa Hot Rats levyä. Vuoden 1972 syyskuussa Zappa aloitti taas konsertoinnit. Ensimmäinen hanke oli Grand Wazooksi kutsutun 20-jäsenisen big bandin konserttisarja. Tätä kokoonpanoa seurasi myöhemmin Petit Wazooksi kutsuttu pienempi yhtye, joka teki viiden viikon kiertueen Yhdysvalloissa. Virallisesti näiden yhtyeiden materiaalia julkaistiin vasta 30 vuotta myöhemmin levyillä Wazoo (2007) ja Imaginary Diseases (2006).lähde?
Wazoo-kokoonpanoja seurasi joukko kiertueita pienempien yhtyeiden kanssa. Näissä soittivat esimerkiksi viulisti Jean-Luc Ponty, basisti Tom Fowler ja rumpali Chester Thompson. Vuonna 1973 Zappan levymerkit Bizarre ja Straight lakkautettiin. Niiden paikalle Zappa ja Cohen perustivat Warner Brosin alaisen DiscReet Recordsin. Zappa jatkoi levyjen tekemistä nopealla tahdilla 1970-luvun alkupuolella. Vuonna 1974 julkaistiin Apostrophe (1974), joka nousi Billboardin albumilistalla sijalle 10 eli korkeammalle kuin mikään muu Zappan albumi Levyn myyntiä vauhditti single ”Don’t Eat The Yellow Snow.” Toinen varsin suosittu levy oli Over-Nite Sensation (1973), jossa oli monia konserteissa usein soitettuja kappaleita, kuten ”Dinah-Moe Humm” ja ”Montana”. Albumeilla Roxy & Elsewhere (1974) ja One Size Fits All (1975) tutustutaan Mothersin uusiin, alati vaihtuviin kokoonpanoihin. Levyillä, joista varsinkin jälkimmäinen sai suosiota, kuullaan varsin kunnianhimoisia jazz-rockin ja progen välimaastossa liikkuvia kappaleita, kuten ”Inca Roads”, ”Echidna’s Arf (Of You)” ja ”Be-Bop Tango (Of the Old Jazzmen’s Church).” Vuoden 1975 livelevy Bongo Fury sisältää materiaalia kiertueelta, jossa hän esiintyi jonkin aikaa taas Captain Beefheartin kanssa.
1970-luku > 1970-luvun lopun levyt ja elokuva

Lakisotkuista selvittyään Zappa julkaisi 1979 vielä kaksi merkittävää levyä, joista toinen, Sheik Yerbouti, oli Zappan myydyin levy ja uuden Zappa Records -levymerkin ensimmäinen julkaisu. Toinen oli kunnianhimoinen Joe’s Garage. Sheik Yerboutista julkaistiin singlenä ”Dancin’ Fool” sekä ”Jewish Princess”. Jälkimmäinen kappale joutui juutalaisen Anti-Defamation League -lobbausryhmän kritiikin kohteeksi. Ryhmä yritti estää kappaleen esittämisen radiossa, koska se piti sen sanoituksia antisemitistisinä. Zappa kielsi syytteet jyrkästi. Albumin menestys perustui pitkälle kappaleen ”Bobby Brown” suosioon. Suorasukaisten seksuaalisten sanoitusten vuoksi kappaletta ei kuitenkaan juuri kuultu Yhdysvaltojen radiossa, mutta se oli sitäkin suositumpi Euroopan maissa, joissa englanti ei ollut pääkielenä.
Kolmen LP-levyn mittainen Joe’s Garage on eräänlainen rock-ooppera, jonka pääroolissa on laulaja Ike Willis. Tarina kertoo sananvapauden ja musiikin tukahduttamisesta liittyen osin Iranin islamilaiseen vallankumoukseen sekä yhdysvaltalaisten suhtautumisesta seksuaalisuuteen. Levyn tunnetuimpia raitoja ovat ”Catholic Girls”, ”Lucille Has Messed My Mind Up” sekä nimiraita. Lisäksi mukaan on otettu pitkiä livenä äänitettyjä kitarasooloja, jotka on yhdistetty studioyhtyeen säestykseen. Mukana levyllä on sittemmin kuuluisaksi noussut rumpali Vinnie Colaiuta. Lisäksi albumilla on Zappan yksi tunnetuimpia kitarakappaleita, ”Watermelon in Easter Hay.”
Zappan elokuva Baby Snakes sai ensi-iltansa 21.12.1979 New Yorkissa. Filmin mainoslause oli ”Elokuva ihmisistä, jotka tekevät juttuja, jotka eivät ole normaaleita”. Kahden tunnin ja 40 minuutin mittainen elokuva perustuu New Yorkissa vuoden 1977 pyhäinpäivän aikaan kuvattuihin konserttitaltiointeihin, mutta lisäksi mukana oli Bruce Bickfordin laatimaa savianimaatiota. Elokuva ei menestynyt teattereissa hyvin, mutta se voitti vuonna 1981 Premier Grand Prix -palkinnon Pariisin ensimmäisillä kansainvälisillä musiikkifestivaaleilla.
1980-luku > Synclavier

Uransa lopulla Zappa teki suurimman osan musiikistaan synclavierilla, jota hän käytti sekä sävellyksessä että esittämisessä. Synclavier perustui FM-synteesillä muodostettuihin soitinääniin, ei äänitettyihin soitinääniin eli sampleihin. Koska hänen sävellyksensä olivat hyvin monimutkaisia, synclavier oli Zappan unelmien täyttymys. Häntä ihastutti, miten kuinka tahansa monimutkainen musiikki voitiin nyt elektronisesti soittaa millä soitinäänillä tahansa, milloin tahansa ja yhden millisekunnin tarkkuudella. Zappa halusi kuitenkin yhä tehdä musiikkia myös oikeiden muusikoiden kanssa. Vuonna 1984 julkaistiin peräti neljä levyä. Boulez Conducts Zappa: The Perfect Stranger sisältää orkesteritöitä kapellimestari Pierre Boulezin johtamana. Boulezin Zappa oli maininnut jo debyyttilevynsä kannessa vaikuttimenaan. Orkesterina oli Boulezin oma Ensemble InterContemporain, jonka lisäksi levyllä kuullaan myös synclavierilla tehtyä musiikkia. Jälleen kerran Zappa oli tyytymätön orkesterin työhön, ja piti esitysten harjoittelua liian vähäisenä, mutta levyn kansitekstissä hän kuitenkin kiittää Boulezia tämän pyrkimyksestä tarkkuuteen.
Thing-Fish on kolmen vinyylialbumin mittainen Broadway-musikaalin tyylinen teos, joka käsittelee moninaisia, myös dystooppisia, aiheita. Teemoihin sisältyvät feminismi, homoseksuaalisuus, hallituksen eugeniikka-politiikka ja väite, että Yhdysvaltojen hallitus levittää HIViä. Musikaali sai kantaesityksensä näyttämöllä vasta vuonna 2003. Teos on koostettu jo olemassa olleista nauhoituksista, jotka Zappa yhdisti synclavierilla tehtyyn uuteen materiaaliin ja lauluosuuksiin. Vuonna 1984 ilmestyi vielä Francesco Zappa -niminen levy, jossa on synclavierilla toteutettuna 1700-luvulla eläneen Francesco Zappan (ei sukua) musiikkia sekä Them or Us, joka on raskaasti editoiduista live- ja studiokappaleista koottu kaksois-LP.lähde?