stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentiera
Maantiede ja asutus

Lentieran kunnan pinta-ala on 3 240 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Mujejärven piirin Repolan, koillisessa Voloman ja Pieningän, idässä Sukkajärven ja etelässä Suojärven piirin Porajärven kuntiin sekä lännessä Suomeen. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön, jonka maisemaa leimaavat harjut ja järvet. Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Pieninkäjoki (ven. Peninga), Lieksanjoki (yläjuoksulla ven. Lenderka), Vaska, Muotkajoki (Motko), Nola, Suulajoki (Sula), Kjuno, Suoverkkajoki (Šaverka), Komarinaja, Tuulijoki (Tula), Voidoma, Kivi, Kondi ja Marja. Järviä ovat Lieksajärvi, Tuulijärvi, Vonkajärvi, Suulajärvi, Muotkajärvi, Kuikkaselkä, Karkiejärvi (Kargiozero), Luovutjärvi ja Aimojärvi (Aimoozero). Hyötykaivannaisiin kuuluu hiekka ja sora.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Lentiera-1:n (ven. Lendery-1), Kiimanvaaran ja Muotkan taajamat sekä Lentieran ja Muotkan asemat. Asemilla ei ole vakituista asutusta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 71 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 12 % valkovenäläisiä, 10 % karjalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 2 % suomalaisia.
Historia

Lentieran kylä kuului aikoinaan Repolan kuntaan. Vuonna 1905 se oli osa Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaa. Kylässä oli koulu, 11 taloa ja 96 asukasta. Ennen Tarton rauhan toteutusta vuosina 1918–1921 ja jatkosodassa 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä.
1920-luvulla perustettiin aluksi Repolan piiriin kuulunut Lentieran kyläneuvosto, jossa vuonna 1933 oli 11 asutusta: Aimalahti, Akanvaara, Karhuvaara, Kippo, Koskiniemi, Lentiera, Luovutsaari, Maitovaara, Suula, Sulaansaari ja Suoverkka. Kyläneuvostoalueen 415 asukkaasta karjalaisia oli 349, venäläisiä 39 ja suomalaisia 27.
Liikenne, talous ja palvelut

Lentierasta on soratiet Repolaan, Porajärven ja Mujejärven väliselle maantielle sekä Suomen rajalle (Inarin rajanylityspaikka). Taajamasta on linja-autoyhteys Repolan kautta Mujejärvelle. Suojärven ja Jyskyjärven väliseltä rautatieltä haarautuu Brusnitšnajassa sivurata Lentieran asemalle. Radalla on henkilöliikennettä Sukkajärvelle.
Kunnan tärkein yritys on Lentieran metsäteollisuuspiiri. Lentierassa toimii myös leipomo, metsänhoitoalueen konttori ja rajavartioston komendantinvirasto.
Lentieran taajamien palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto, paikallissairaala, urheilutalo, posti, kaksi kahvilaa ja joukko kauppoja. Siellä on myös luterilainen rukoushuone.
Nähtävyydet ja matkailu

Lentieralla, Kiimanvaaralla ja Muotkalla on historiallisen asutuksen status. Entisen Suulaansaaren (ven. Suloostrov) kylän lähellä on kivikautisia asuinpaikkoja. Historialliset kohteet liittyvät Venäjän sisällissotaan ja toiseen maailmansotaan. Lentierassa on hotelli ja vierasmaja, Lieksajärvellä lomakylä ja Suulaansaarella leirintäalue.
Aiheesta muualla

Lentieran kunta Mujejärven piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Lentieran metsäteollisuuspiirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Mujejärven piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Lentiera  Lietmajärvi  Mujejärvi  Pieninkä  Repola  Rukajärvi  Sukkajärvi  Voloma
Leontis

| Leontis> Λεοντίς |
| --- | --- |
 Reliefi, joka juhlistaa Leontis-fylen voittoa ratsastuskisoissa, 300-luku eaa. Antiikin Agoran museo.
Historia
Tyyppi:  fyle
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Numero (alkup.):  IV
Perustettu:  508 eaa.
Eponyymi heeros:  Leos
Demoksia:  14–20
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leontis (m.kreik. Λεοντίς, myös Leōntis, Λεωντίς) oli antiikin ajan Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen fyle eli ”heimo” tai ennemminkin äänestyspiiri, joka perustettiin Kleistheneen uudistuksessa vuonna 508 eaa. Fylen eponyymi heeros oli Leos, Orfeuksen poika, ja sen alkuperäinen numero oli IV.
Fyleen kuului alun perin 20 demosta. Myöhemmin osa demoksista siirrettiin perustettuihin uusiin fyleihin, ja pienimmillään fyleen kuului 14 demosta. Niin kutsuttujen makedonialaisten fylejen (Antigonis, Demetrias) lakkauttamisen jälkeen osa demoksista palautettiin Leontis-fyleen. Kuten kaikilla fyleillä, fylen demokset oli jaetty kolmeen trittykseen ja sillä oli yhteensä 50 edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Fyle säilyi käytössä antiikin ajan lopulle saakka.
Fylen jäseniin viitattiin nimityksellä Leōntidēs (Λεωντίδης), monikossa Leōntidai (Λεωντίδαι).
Demokset

| Nimi | Nimi kreikaksi | Fyle> Kausi I n. 508–307 eaa. | Fyle> Kausi II n. 307–224 eaa. | Fyle> Kausi III n. 224–201 eaa. | Fyle> Kausi IV n. 201 eaa.–124 jaa. | Fyle> Kausi V n. 124 jaa.– | Trittys |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Aithalidai | Αἰθαλίδαι | Leontis | Antigonis | Antigonis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Deiradiotai | Δειραδιῶται | Leontis | Antigonis | Antigonis | Leontis | Leontis | paralia |
| Eupyridai | Εὐπυρίδαι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Frearrhioi | Φρεάρριοι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | paralia |
| Halimus | Ἁλιμοῦς | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | asty |
| Hekale | Ἑκάλη | Leontis | Leontis | Ptolemais | Ptolemais | Ptolemais | mesogeios |
| Hybadai | Ὑβάδαι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Kettos | Κηττός | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | asty |
| Kholleidai | Χολλεῖδαι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Kolonai | Κολωναί | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Kropidai | Κρωπίδαι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Leukonoe | Λευκονόη | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | asty |
| Oion Kerameikon | Οἶον Κεραμεικὸν | Leontis | Demetrias | Demetrias | Leontis | Leontis | asty |
| Paionidai | Παιονίδαι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Pelekes | Πήληκες | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | mesogeios |
| Alempi Potamos | Ποταμός ὑπένερθεν | Leontis | Demetrias | Demetrias | Leontis | Leontis | asty |
| Ylempi Potamos | Ποταμός καθύπερθεν | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | asty |
| Potamos Deiradiotai | Ποταμός Δειραδιῶται | Leontis | Antigonis | Antigonis | Leontis | Leontis | paralia |
| Skambonidai | Σκαμβων́δαι | Leontis | Leontis | Leontis | Leontis | Hadrianis | asty |
| Sunion | Σοῦνιον | Leontis | Leontis | Leontis | Attalis | Attalis | paralia |
Seppo Jaakkola

| Seppo Jaakkola |
| --- | --- |
 Kuvan vuoden 1938 Suomen mestareista. Seppo Jaakola kuvassa kolmas oikealta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1920 Tampere
Kuollut: 25. joulukuuta 2006 (86 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Seura
Seura:  Ilves, Tampere
Sarja:  SM-sarja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1936–1944
Seppo Kaarlo Jaakkola (28. tammikuuta 1920 Tampere – 25. joulukuuta 2006 Nokia) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi uransa Tampereen Ilveksessä ja Suomen jääkiekkomaajoukkueessa ja osallistui MM-kisoihin Sveitsissä keväällä 1939.
Jaakkola pelasi jääkiekkouransa vuodesta 1936 alkaen Tampereen Ilveksessä. Sveitsin vuoden 1939 MM-kisoissa hän pelasi kolme ottelua viidestä. Jääkiekon pääsarjaa Jaakkola pelasi viisi kautta eli kaudet 1937, 1938, 1939, 1941 ja 1944, joissa Ilves sai Suomen mestaruuden kahdella ensimäisellä kaudella 1937 ja 1938 sekä kolme pronssia kausilla 1939, 1941 ja 1944.
Seppo Jaakkola oli äitinsä puolelta Tiitolan sukua. Niinpä Ilveksessä pelanneet Tiitolan viisi veljestä olivat hänen enojaan. Heistä talvisodassa kaatunut Jussi pelasi yhtä aikaa hänen kanssaan, ja he saavuttivat Ilveksen kaksi 1930-luvun Suomen mestaruutta. Sepon nuorempi veli Tero pelasi myös myöhemmin Ilveksessä ja Suomen maajoukkuessa.
Jaakkolan jääkiekkoura päättyi jatkosodan loppuvaiheessa tapahtuneeseen haavoittumiseen. Työurallaan hän työskenteli Nokia Oy Metsäteollisuuden henkilöstöjohtajana eläköitymiseensä saakka.
Tunnustukset

Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkki
Lentolaivue 24

| Lentolaivue 24 |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1934 – 1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Ilmavoimat
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Lentolaivue 24 oli Suomen ilmavoimien hävittäjälentolaivue, joka perustettiin 10. lokakuuta 1934. Laivue osallistui sekä talvi- että jatkosodan ilmasotatoimiin, ja se on edelleen toiminnassa Karjalan lennostoon kuuluvana yksikkönä. Nykyiseltä nimeltään laivue on Hävittäjälentolaivue 31.
Perustaminen ja toiminta ennen talvisotaa

Ilmavoimien vuoden 1933 organisaatiouudistuksessa siirryttiin lento-osastoista numeroituihin laivueisiin. Utissa sijainnut Maalentoeskaaderi nimettiin 15. heinäkuuta 1933 Lentoasema 1:ksi, johon perustettiin 10. lokakuuta 1933 lentolaivue 10 yhteistoimintaan ja lentolaivue 24 hävittäjätorjuntaan. Majuri Richard Lorentzin komentaman laivueen kalustoksi tuli Maalentoeskaaderiin kuuluneet Gloster Gamecock -hävittäjät. Laivueen uudeksi komentajaksi tuli 21. lokakuuta 1935 majuri Niilo Jusu. Laivue liitettiin 1. tammikuuta 1938 perustettavaan Lentorykmentti 2:een, kun lentoasemat lakkautettiin. Laivueen kalusto vaihdettiin 1938 Fokker D.XXI -hävittäjiin. Laivueen komentajaksi määrättiin 21. marraskuuta 1938 kapteeni Gustaf Magnusson, joka aloitti 1939 Käkisalmessa uuden kaluston koulutuksen aktiiveille ja reserviläisille.
Toiminta talvisodassa

Talvisodan syttyessä laivueen tukikohtana olivat Immola ja Suur-Merijoki. Lentolaivueen ensimmäinen torjuntalento tapahtui 30. marraskuuta 1939 klo 9.25 Viipuriin, 3. lentueen päällikkö Eino Luukkasen johdolla. Laivueen kalustona olevia Fokker D.XXI -hävittäjiä oli viidessä lentueessa. Lentueet toimivat talvisodan aikana useilta eri työkentiltä, muun muassa Joutsenosta, Ruokolahdelta ja Värtsilästä. Fokker-koneen rajoittuneiden kaarto-ominaisuuksien takia laivue keskittyi pääasiassa pommikoneiden torjuntaan ja pyrki välttämään taistelua ketterämpien vihollishävittäjien kanssa. Talvisodan loppuvaiheessa, maaliskuun alkupuolella 1940, laivue osallistui Viipurinlahdella rynnäköintiin kohteenaan jäällä etenevät venäläisten jalkaväkiyksiköt. Välirauhan alkaessa laivue siirtyi Joroisten kautta uuteen tukikohtaansa Malmille.
Toiminta jatkosodassa

Laivue vastaanotti huhtikuussa 1940 uudeksi kalustokseen Brewster-hävittäjät, jotka jaettiin neljään lentueeseen. Fokker-hävittäjät luovutettiin samalla Lentolaivue 32:lle. Jatkosodan alkaessa laivueen tukikohtina toimivat Vesivehmaa ja Selänpää. 2. heinäkuuta laivue siirtyi Rantasalmelle, tehtävänään suojata luovutettuja alueita takaisinvaltaavaa Karjalan Armeijaa. Hyökkäyksen edetessä laivue siirtyi Lunkulan ja Mantsinsaaren kautta Kontupohjaan, josta sen pääosat siirtyivät 14. helmikuuta 1942 Hirvakseen. 18. heinäkuuta 1942 lentorykmenttien toimintasuuntien uudelleenjärjestelyssä laivue alistettiin Lentorykmentti 3:lle. Vuoden 1942 syksyn aikana osa laivueesta siirtyi Römpötin kautta Suulajärvelle, johon koko laivue siirtyi 21. marraskuuta mennessä. 28. toukokuuta 1943 laivueen komentaja Gustaf Magnusson siirrettiin Lentorykmentti 3:n komentajaksi, hänen tilalleen laivueen komentajaksi määrättiin 3/LeLv 24:n päällikkö, kapteeni Jorma Karhunen. 14. helmikuuta 1944 laivueen nimeä täsmennettiin lisäämällä nimeen toimintaa kuvaava etuliite, jolloin uudeksi nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 24. Huhtikuussa 1944 laivue alkoi ottaa vastaan Messerschmitt Bf 109 -koneita uudeksi kalustokseen, samalla Brewsterit luovutettiin Hävittäjälentolaivue 26:lle. Laivue siirtyi Kannaksen suurhyökkäyksen alettua Immolaan, josta se siirtyi 15. kesäkuuta 1944 Lento-osasto Kuhlmeyn saapumisen myötä Lappeenrantaan, viimeiseen sodanaikaiseen tukikohtaansa. Lentolaivue 24 saavutti talvi- ja jatkosodassa 877 ilmavoittoa, menettäen sotatoimitappioina 38 konetta ja 18 lentävään henkilökuntaan kuuluvaa kaatuneina. Ilmavoittoväitteitä laivueella oli 727 jatkosodan ajalta. Uusimmat tutkimukset jatkosodan ajalta ovat päätyneet arvioon että suomalaisten hävittäjälentäjien ilmavoittoväitteistä jatkosodassa vain 35-45% on ollut todellisia, tosin sillä olettamuksella, että neuvostoliittolaisten tilastot menetyksistään ovat luotettavia.
Sodan jälkeen

4. syyskuuta alkaneen aselevon jälkeen laivue siirtyi Lappeenrannasta Uttiin, johon laivueen pääosat saapuivat 12. syyskuuta. 4. joulukuuta 1944, siirryttäessä rauhanajan organisaatioon, laivueen nimeksi muutettiin Hävittäjälentolaivue 31. Laivue toimi paikkakunnalla vuoteen 1960 Rissalaan siirtymiseen saakka.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lentolaivue 24 Wikimedia Commonsissa
Verlan ilmataistelu 25.6.1941
LeLv 24:n Fokker D.XXI -koneita.
LeLv 24:n Brewster-koneita.
Messerschmitt Bf 109 G-2.
Lentomelu

Qantas-yhtiön Boeing 747-400 laskeutumassa Heathrow’n lentoasemalle Lontoon asutuksen yllä.
Lentomelu on melusaastetta, joka syntyy pääosin nousevien lentokoneiden suihkumoottoreista sekä potkurikoneiden moottoreista ja potkureista. Myös laskeutumiset sekä yli- ja ohilennot aiheuttavat melua. Lentomelu on pääosin lentokenttien lähialueiden ongelma. Lentomelu on 1970-luvulta alkaen johtanut lentokenttien lähiseutujen asukkaiden valituksiin koettujen häiriöiden ja terveyshaittojen vuoksi.
Lentomelun hallinta ja vähentäminen

Ilmailuhallinnot ovat pyrkineet alentamaan koneiden aiheuttamaa melua yhtäältä moottoreiden melunvaimentimilla, toisaalta melunvaimennusalueilla: koneiden nousu- ja laskeutumissuuntia kentille on rajoitettu, ja taajamat ylittäville lentoreiteille on asetettu vähimmäiskorkeudet. Suomessa melunvaimennusalueet ovat kuitenkin vain suositusluonteisia.
Myös lentokoneiden koekäytön ja moottoritestauksen sekä lennonopetuksen samoin kuin lento- ja laskuvarjohyppyharrastuksen aiheuttamaa melua on pyritty vähentämään. Näin menetellään myös pienemmillä yleisilmailukentillä, kuten Suomessa Malmin lentoasemalla, jossa lentoonlähdöt ja laskeutumiset on rajattu klo 07–22 väliseen aikaan. Tämä on lopettanut lentomeluvalitukset lähes tyystin. Viime vuosina suunnitellut ultrakevyet lentokoneet ovat merkittävästi hiljaisempia kuin 1950–1970-luvuilla suunnitellut ja vieläkin paljon käytetyt konetyypit, kuten Cessna 152 ja Piper Archer. Vanhojakin koneita on menestyksekkäästi muokattu hiljaisemmiksi käyttämällä esimerkiksi lisä-äänenvaimentimia ja hiljaisempia potkureita. Etenkin Saksan ympäristölainsäädäntö on pakottanut koneiden omistajat ja valmistajat toimiin yleisilmailulentokoneiden melutason laskemiseksi.
Yliäänimatkustajakoneiden aikana Yhdysvalloissa eräät ryhmät pyrkivät estämään Concorde-koneiden lennot Texasiin ja Los Angelesiin niiden aiheuttaman melun, erityisesti yliääniaaltojen, vuoksi. Sotilaslennon melua on pyritty siirtämään harvaanasutuille alueille. Esimerkiksi Naton matalalentoharjoitusalueita on siirretty Pohjois-Kanadaan, missä sotaharjoitusten melun väitetäänkin olevan erittäin merkittävä haitta. Suomessakin sattui 1970-luvulla ilmavoimien käyttäessä Fouga Magister -suihkuharjoituskonetta länsirannikolla tapauksia, joissa koneiden korkeataajuinen melu aiheutti tarhatuille turkiseläimille paniikkia ja jopa kuolemia.lähde? Tällaiset vahingot pyrittiin ehkäisemään lentokieltoalueilla.
Joissakin maissa on yhtenä taloudellisena ohjauskeinona jo otettu käyttöön lentomeluvero erityisesti suihkukoneiden meluhaittojen vähentämiseksi. Melusaasteen kasvun ja hiljaisten alueiden vähentymisen vuoksi perusteltuja lainsäädännöllisiä toimenpiteitä ovat myös harrastusilmailun rajoittaminen tai kieltäminen ympäristön virkistyskäytön ja luonnonrauhan turvaamiseksi.
Lentomelun tunnusluvut, mittaus ja lentomelualueet

Ympäristön paikallista keskimääräistä melutasoa kuvataan päivä-ilta-yömelutasoksi (engl. day-evening-night level) kutsutulla tunnusluvulla, jonka lyhenne on LDEN. Lentomelualueiksi voidaan katsoa alueet, joilla ulkoilmassa LDEN > 55 dB. Tunnusluku LDEN on vuoden keskimääräinen päivä-ilta-yömelutaso, jossa ilta-ajan (klo 19–22) lentomelua painotetaan 5 dB:llä ja yöajan (klo 22–07) melua 10 dB:llä. Painotusta käyttämällä pyritään ottamaan huomioon melun suurempi häiritsevyys ilta- ja yöaikaan.
Suomessa Finavia mittaa lentomelua jatkuvasti Helsinki-Vantaan lentoaseman ympäristössä seitsemällä kiinteällä mittausasemalla, jotka sijaitsevat Korsossa, Tikkurilassa, Martinlaaksossa, Kalajärvellä, Keravalla, Marja-Vantaalla ja Nurmijärvellä. Lisäksi käytettävissä on kaksi siirrettävää asemaa.
Lait ja määräykset

Ilmailulaki 29.12.2005/1242 (Finlex)
Ympäristönsuojelulaki 4.2.2000/86 (Finlex)
Valtioneuvoston asetus Euroopan yhteisön edellyttämistä meluselvityksistä ja meluntorjunnan toimintasuunnitelmista 801/2004 (Finlex)
Ilmailuhallinto – Ilma-alusten melunormit – AIR M15-1 – annettu 1.10.1997 (PDF)
Ilmailuhallinto – Lentotoiminta meluisilla lentokoneilla – OPS M1-13 – annettu 26.7.1979(PDF)
Ilmailuhallinto – Lentotoimintarajoitus meluisille suihkulentokoneille – OPS M5-7 – annettu 27.8.1999(PDF)
Ympäristövahinkolaki YmpVhL (1994/737) lentomelu ja lentoaseman pitäminen erikseen mainittu
Kirjallisuutta

Toivanen, Jarmo: Teknillinen akustiikka, "Meluakustiikan käsitteitä ja määritelmiä", s. 438–441.  Otakustantamo, 1976.  ISBN 951-671-123-5
Aiheesta muualla

Finavian lentomelusivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ilmailuhallinto – melutodistus
Ilmailuhallinto > Perustietoa medialle > Lentomelu
Lentomeluvalitus (PDF)
Lentokenttien jylinä voi heikentää lasten oppimiskykyä (Arkistoitu – Internet Archive) STT/Turun Sanomat 29.12.2005.
Ilmavoimat korvauksiin lentomelun aiheuttamista vahingoista (Arkistoitu – Internet Archive) Turun Sanomat 20.12.2002.
Kuva siirrettävästä Finavian melumittausasemasta, Ilmailutietotekniset
Ernst Jaakson

| Ernst Jaakson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. elokuuta 1905 Riika
Kuollut: 4. syyskuuta 1998 (93 vuotta) New York
Ammatti:  diplomaatti
Ernst Jaakson (11. elokuuta 1905 – 4. syyskuuta 1998) oli virolainen diplomaatti. Jaakson työskenteli Viron Yhdysvaltain konsulaatissa maan neuvostomiehityksen aikana ja vaikutti osaltaan siihen, että Yhdysvallat jatkoi Viron tunnustamista itsenäiseksi valtioksi miehityksestä huolimatta. Viro itsenäistyi vuonna 1991 ja Jaakson toimi sittemmin maan Yhdysvaltain suurlähettiläänä. Hän kuoli New Yorkissa vuonna 1998.
Elämäkerta

Jaakson syntyi Riiassa 11. elokuuta 1905 ja opiskeli ensin taloutta Riiassa ja sittemmin lakia Tartossa. Vuosien 1926 ja 1928 välillä hän palveli Viron armeijassa ja työskenteli palveluksensa jälkeen keskeytyksettä diplomaattina, ensin Viron ulkoministeriössä ja vuodesta 1932 Viron konsulaatissa New Yorkissa. Hänen työnsä Yhdysvalloissa vaikutti osaltaan siihen, että Yhdysvallat ei tunnustanut Baltian maiden miehitystä vuonna 1940, vaan jatkoi Viron tunnustamista itsenäisenä valtiona ja näin myös Viron diplomaattisten lähetystöjen tunnustamista maan edustajina aina Viron jälleenitsenäistymiseen vuonna 1991 saakka. Vuodesta 1965 lähtien Jaakson oli korkea-arvoisin Viron diplomaattinen edustaja Yhdysvalloissa.
Viron itsenäistyttyä Jaaksonista tehtiin Viron Yhdysvaltojen suurlähettiläs vuoteen 1993 saakka, jonka jälkeen hän toimi pääkonsulina aina kuolemaansa saakka New Yorkissa 4. syyskuuta 1998. Jaakson testamenttasi 500 000 euroa Tarton yliopistolle ja jätti jälkeensä muistelmansa nimeltä Eestile.
Lempäälän Toivot

Lempäälän Toivot eli LeTo on 2002 perustettu Lempäälässä toimiva urheiluseura. Seuran lajeina vuonna 2013 ovat jääkiekko, katukiekko ja salibandy. LeTolla on aikaisempina vuosina olleet joukkueet myös jalkapallossa sekä kaukalopallossa ja merkittävimpänä joukkue lacrossen SM-sarjassa. Parhaimmillaan LeTo Lacrosse on sijoittunut SM-sarjassa sijalle viisi vuonna 2008. Jäsenmäärä LeTossa vuonna 2007 oli 110, kun joukkueita oli jokaisessa seuran lajissa. 2013 urheilevia jäseniä Lempäälän Toivoissa on noin kuusikymmentä.
Lempäälän Toivot ry

Lempäälän Toivot perustettiin vuonna 2002 harrastejääkiekkoseuraksi ja vuonna 2007 perustettiin Lempäälän Toivot ry. Vuonna 2014 Lempäälän Toivot Ry:n  hallituksen puheenjohtajana toimii Mikko Viitanen. Lempäälän Toivot ry kuuluu Suomen Jääkiekkoliittoon ja Suomen Salibandyliittoon.
Urheilulajit > Lacrosse

LeTo Lacrosse pelasi viiden vuoden ajan SM-sarjassa 2007-2012, parhaimmillaan sijoittuen sijalle viisi vuonna 2008. Vuonna 2008 LeTon Kimmo Käpynen oli mukana Suomen nuorten u-19 maajoukkueessa lacrossen MM-kilpailuissa Kanadassa.
LeTo Lacrosse on koko Pirkanmaan ainoa virallinen lacrosseseura. Vuonna 2013 lacrossea ei pelata sarjassa. Lacrosseseura on kuitenkin edelleen virallisesti olemassa ja sen toiminta on tarkoitus aloittaa uudelleen.
Urheilulajit > Katukiekko

Katukiekossa LeTo on osallistunut vuosittain Tampereelle pidettävään SM-karsintaturnaukseen vuoden 2004 ensimmäisestä turnauksesta lähtien. Parhaimmillaan LeTo on selvinnyt vuonna 2008 kolmenkymmenen joukkueen karsintaturnauksessa puolivälieriin asti sijoittuen sijoille 5-8.
Urheilulajit > Salibandy

Vuonna 2014 LeTon salibandyjoukkue pelaa miesten Sisä-Suomen 4. divisioonassa, noustuaan 5.divisioonasta kauden 2013-2014 päätteeksi
Korkeimmillaan joukkue on pelannut miesten 2. divisioonassa vuosina 2002-2005 sijoittuen parhaimmillaan sijalle kuusi vuonna 2004.  Joukkue pelasi tällöin  nimellä Lempäälän Kisa SB (LeKi SB). Lempäälän Kisa SB siirtyi vuonna 2010 pelaajineen LeTon alle.
Urheilulajit > Jalkapallo

LeTon jalkapallojoukkue pelasi alasarjoissa vuosina 2009-2012. Kaudella 2009 joukkue pelasi Tampereen piirin 6. divisioonassa. Seuraavana vuonna kaudella 2010 joukkue sijoittui 6. divisioonassa sijalle 2.  Seuraaville kausille LeTo teki yhteistyösopimuksen Sääksjärven Loiskeen kanssa pelaten kauden 2011 farmijoukkueena ja kauden 2012 Loiskeen kakkosjoukkueena nimellä LoiskeToivot. LeTo osallistui kolme kertaa myös Jalkapallon Suomen Cupiin vuosina 2009, 2010 ja 2012 (LoiskeToivoina). Parhaiten joukkue pärjäsi vuonna 2009 sen selvittyä Suomen Cupin kolmannelle kierrokselle.
Aiheesta muualla

Haavipallossa saa ottaa torsoa. Pirkanmaan sanomat, 24.2.2010-2.3.2010, nro 8, s. 27.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 30.8.2013.
Matti Tähkäpää: 25 KYSYMYSTÄ: Teemu Solapuro, LeTo Lacrosse suomilacrosse.com.  14.7.2011. Arkistoitu 15.7.2012. Viitattu 30.8.2013.
Matti Tähkäpää: SM-Sarja Kausiennakko suomilacrosse.com.  07.05.2011. Arkistoitu 15.7.2012. Viitattu 05.09.2013.
Lentopallon maailmanmestaruuskilpailut

| Lentopallon MM-kisat |
| --- | --- |
 Vuoden 2006 kisalogo
Laji:  Lentopallo
Perustettu:  1949
Joukkueita:  24 (lopputurnaus)
Hallitseva mestari:  Italia (miehet), Serbia (naiset)
Lentopallon maailman­mestaruus­kilpailut on vanhin kansainvälisen lentopalloliiton FIVB:n järjestämä lentopallon maajoukkuekilpailu. MM-kisat järjestetään neljän vuoden välein sekä naisille että miehille.
Vuodesta 2025 lähtien kisat pelataan joka toinen vuosi.
Historia

MM-kisat järjestettiin ensi kertaa vuonna 1949, Prahassa, Tšekkoslovakiassa, kaksi vuotta FIVB:n perustamisen jälkeen. Tuolloin kilpailu järjestettiin vain miehille ja kaikki joukkueet tulivat Euroopasta. Kolme vuotta myöhemmin järjestettiin myös naisten kilpailu, mukana oli joukkueita myös Aasiasta ja Amerikasta. Samalla alkoi nykyinen järjestämistahti, jossa kilpailut pidetään neljän vuoden välein.
Kun lentopallo oli ensi kertaa kesäolympialaisten ohjelmassa 1964 Tokion kisoissa, muutettiin järjestämisvuosia siten, että olympia- ja MM-kisat järjestetään vuoron perään kahden vuoden välein. Vuonna 1970 kisoihin osallistuivat ensimmäiset joukkueet Afrikasta. Vuoteen 1974 saakka isäntämaa järjesti sekä miesten että naisten kilpailut lukuun ottamatta vuosien 1966 ja 1967 kisoja. Sittemmin miesten ja naisten turnaus on 1998 ja 2006 Japanin kisoja lukuun ottamatta pidetty eri maissa. Vuoden 2022 kisat oli myönnetty Venäjälle, mutta Ukrainan sodan vuoksi niiden järjestäminen evättiin heiltä maaliskuussa 2022. Venäjä suljettiin kokonaan myös pois vuoden 2022 kisoista ja tilalle nostettiin Ukraina maailmanrankingin perusteella. Kisat pelattiin Puolassa ja Sloveniassa elo-syyskuussa.