stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuusamaviuhkanen

| Kuusamaviuhkanen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Viuhkaperhosmaiset Aluctoidea
Heimo::  Viuhkaperhoset Alucitidae
Suku::  Pterotopteryx
Laji::  dodecadactyla
Kaksiosainen nimi
 Pterotopteryx dodecadactyla  (Hübner, 1813) 
Katso myös
   Kuusamaviuhkanen Wikispeciesissä   Kuusamaviuhkanen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuusamaviuhkanen (Pterotopteryx dodecadactyla) on pieni, viuhkaperhosiin kuuluva perhoslaji. Suomen lajiston kansallisessa uhanalaisarvioinnissa se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Heimon muiden lajien tapaan siivet ovat jakautuneet sulkamaisiksi liuskoiksi, joita kuusamaviuhkasella on kaksitoista. Etusiivet ovat kellanruskeat, ja niissä on kaksi harmaata poikkijuovaa, joilla on ohuet valkoiset reunat. Etummaisen siipiliuskan etureunassa, harmaiden vöiden välissä, on pieni musta täplä ja kolmannessa liuskassa harmaat vyöt yhtyvät. Etusiipien poikkivyökuvio jatkuu selvästi erottuvana myös takasiivissä. Siipiväli on 11–14 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Kuusamaviuhkasta tavataan paitsi suurimmassa osassa Etelä- ja Keski-Eurooppaa, myös trooppisessa Afrikassa. Suomessa laji on eteläinen ja harvinainen. Sen levinneisyys rajoittuu Varsinais-Suomen ja läntisen Uudenmaan rannikolle, saaristoon sekä Ahvenanmaalle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena elokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Kuusamaviuhkanen on erilaisten tammimetsien ja metsänreunojen laji, jonka elintavat tunnetaan huonosti. Toukka elää ravintokasvin oksien sisällä. Oksassa on nähtävissä toukan sisäänmenoaukko ja paksuuntuma toukan kohdalla. Koteloituminen tapahtuu kotelokopan sisälle maahan.
Ravintokasvi

Toukka elää lehtokuusamalla (Lonicera xylosteum) sekä tuoksuköynnöskuusamalla (Lonicera caprifolium).
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Norske rødliste: leddvedfingermøll (Arkistoitu – Internet Archive) (norjaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q7256952  Wikispecies: Pterotopteryx dodecadactyla  BioLib: 49699  BOLD: 224895  CoL: 4Q6S2  EoL: 410535  EUNIS: 305076  Fauna Europaea: 437906  Fauna Europaea (new): 9fbd3697-6f1c-4286-8a7d-f7f70338c3b9  GBIF: 1992532  iNaturalist: 781071  IRMNG: 10622266  LepIndex: 236  NCBI: 1594451  Observation.org: 183626  Open Tree of Life: 3090894  PPE: pterotopteryx-dodecadactyla  Laji.fi: MX.60635
Antonio Altoviti

Antonio Altovitin hauta
Antonio Altoviti (1521 Rooma – 28. joulukuuta 1573) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet nimitettiin vuonna 1548 Firenzen arkkipiispaksi, jona hän toimi kuolemaansa saakka. Hän vihki papiksi tulevan paavi Leo XI:n.
Kirsti Liimatainen

Kirsti Kaarina Liimatainen (24. elokuuta 1901 Tampere – 18. tammikuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, kuvittaja ja postikorttitaiteilija. Hän opiskeli Ateneumissa vuosina 1933–1935.
Liimatainen suunnitteli 1950-luvun alussa Karjalan Liitolle viisi erilaista Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkkien mallipiirustusta, joita liitto toimitti paikallisille karjalaseuroille niiden haluamien muistomerkkien malliksi.
Veistoksia

Kurun haaksirikon uhrien muistomerkki. Kalevankankaan hautausmaa, Tampere 1930
Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkit. Humppila, Lempäälä, Rovaniemi, Kajaani, Salo, Imatra, Haapamäki, Orimattila, Kuhmoinen, Laitila, Kauhajoki, Kankaanpää, Riihimäki, Jämsä, Nokia, Rautalampi, Viitasaari. 1952–1963
Pyhämaan sankaripatsas, Pyhämaa 1952
Karjalapatsas. Ruokasenpuisto, Rovaniemi 1957
Luopioisten sankaripatsas. Luopioinen
Kuvia veistoksista > Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkit

1953, Imatra.
1953, Lempäälä.
1953, Tyrvää, Sastamala.
1953, Tammela.
1954, Renko, Hämeenlinna.
1954, Orivesi.
1954, Salo.
1954, Valkeakoski.
1955, Iitti.
1955, Viiala, Akaa.
1955, Kajaani.
1955, Kauhajoki.
1955, Orimattila.
1955, Myllykoski, Kouvola.
1955, Riihimäki.
1955, Kisko, Salo.
1955, Sastamala.
1955, Äänekoski.
1956, Töysä, Alavus.
1956, Nokia.
1956, Hausjärvi.
1956, Oulu.
1956, Sauvo.
1956, Metsäkansa, Valkeakoski.
1956, Sääksmäki, Valkeakoski.
1957, Jämsä.
Karjalapatsas, 1957, Rovaniemi.
1959, Kiuruvesi.
1960, Vilppula.
1965, Varkaus.
1962, Jaala, Kouvola.
1962, Viitasaari
1963, Juva.
1963, Rautalampi.
1967, Kemi.
1973, Sippola, Kouvola.
1974, Inkeroinen, Kouvola.
1975, Naantali.
1978, Kirkkonummi.
Paattinen, Turku
Kuvia veistoksista > Muita teoksia

Kurun haaksirikon uhrien muistomerkki, 1930, Tampere.
Hiihtävä sotilas, Luopioisten sankarimuistomerkki, 1946, Pälkäne.
Hinnerjoen sankarimuistomerkki, yhdessä Taisto Lehtosen kanssa, 1948, Eura.
Kodisjoen sankarimuistomerkki, 1952, Rauma.
Pyhämaan sankarimuistomerkki, 1952, Uusikaupunki.
Kirjankuvituksia

Meidän Isämme ; runot Eno (Ensio Lehtonen) ; kuvat Kirsti Liimatainen. Kuva ja sana, Helsinki 1947
Pauli Vaalas : Angolo, Afrikan lapsi : kuvasarja lapsille lähetyskentälle. Suomen lähetysseura, Helsinki 1949
Vilho Rantanen : Himalajan julistaja : Arthur Pylkkäsen, palavahenkisen lähetyssaarnaajan elämäntie. Nuorten todistus, Jyväskylä 1953
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon katekismus : hyväksytty Suomen kuudessatoista varsinaisessa kirkolliskokouksessa vuonna 1948 ; kuvitus Kirsti Liimatainen ; Tietolipas : kristinoppiin liittyvää tietoutta Suomen kristikansalle ; laatinut Uriel Kailo. 6. painos Agricola-seura, Helsinki 1958
Orvokki Vuorinen : Taivastiellä. Ristin voitto, Helsinki 1958, 4. painos 1969
Unto Kunnas : Ihmeellisiä kertomuksia 1-2 ; maalannut Kirsti Liimatainen. Ristin voitto, Helsinki 1962
Uusi katekismus ja tietolipas ; toim. Uriel Kailo ja Mikko Himanka ; tark. Esko Haapa ; kuvitus Hannu Taina ja Kirsti Liimatainen. Suomen kirkon sisälähetysseura, Helsinki 1970
László Nemes

| László Nemes |
| --- | --- |
 László Nemes.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1977 Budapest, Unkari
Taiteilija
Ala:  elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja
Aiheesta muualla
ww35.laszlonemes.com
László Nemes (s. 18. helmikuuta 1977 Budapest, Unkari) on unkarilainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan erityisesti holokaustia käsittelevästä Son of Saul -esikoisohjauksestaan.
Elämä ja ura

Nemes syntyi Unkarissa, mutta muutti jo nuorena äitinsä kanssa Pariisiin ja opiskeli myöhemmin historiaa ja kansainvälistä politiikkaa Institut d'Études Politiques -kauppakorkeakoulussa. Hän työskenteli apulaisohjaajana lyhytelokuvissa Pariisissa ja Budapestissa, kunnes lähti opiskelemaan elokuvaohjausta New Yorkin Tisch School of the Arts -kouluun vuonna 2006. Nemes lopetti opiskelun kuitenkin jo ensimmäisenä opiskeluvuonnaan ja otti yhteyttä unkarilaiseen elokuvaohjaajaan Béla Tarriin.
Seuraavien vuosien aikana Nemes työskenteli Tarrin apulaisohjaajana ja ohjasi itse kolme useaan kertaan palkittua lyhytelokuvaa. Nemes on itse kutsunut Tarrin kanssa työskentelyä elokuvakoulukseen. Nemes valittiin lyhytelokuviensa ansiosta Cannesin elokuvasäätiön Résidence-ohjelmaan, jonka aikana hän kehitti Son of Saul -projektia, josta tuli hänen esikoisohjaukseensa. Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2015 ja voitti pääpalkinnon. Son of Saul voitti myös parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2015 ja Golden Globe -palkinnon parhaana ulkomaisena elokuvana vuonna 2016. Nemesin seuraava pitkä elokuva oli vuonna 2018 valmistunut Sunset, joka sijoittuu Itävalta-Unkarin silloiseen pääkaupunkiin Budapestiin vuonna 1913.
Nemes on puhunut kriittisesti elokuvallisen kielen köyhtymisestä ja siitä, miten nykyinen identiteettipolitiikka ja -keskustelu kaventaa keskustelua ja tekijöiden mahdollisuuksia. Hän on maininnut elokuvallisiksi vaikutteikseen esimerkiksi Elem Klimovin, Ingmar Bergmanin, Andrei Tarkovskin, Stanley Kubrickin ja Michelangelo Antonionin.
Filmografia > Pitkät elokuvat

Son of Saul (2015)
Sunset (2018)
Filmografia > Lyhytelokuvat

With a Little Patience (2007), 14 minuuttia.
The Counterpart (2008), 14 minuuttia.
The Gentleman Takes His Leave (2010), 29 minuuttia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta László Nemes Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Marketa Lazarova

| Marketa Lazarova> Marketa Lazarová |
| --- | --- |
 Marketa Lazarova (1967) Elokuvajuliste.
Ohjaaja:  Frantisek Vlácil
Käsikirjoittaja:  Frantisek Pavlícek Frantisek Vlácil Vladislav Vancura (kirja)
Säveltäjä:  Zdenek Liska
Kuvaaja:  Bedrich Batka
Leikkaaja:  Miroslav Hájek
Lavastaja:  Oldrich Okác
Pääosat:  Josef Kemr Magda Vásáryová Nada Hejna Jaroslav Moucka
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tšekkoslovakia
Tuotantoyhtiö:  Filmové studio Barrandov
Levittäjä:  Ústřední půjčovna filmů Netflix
Ensi-ilta:  Tšekkoslovakia 24. lokakuuta 1967
Kesto:  162 minuuttia
Alkuperäiskieli:  tšekki
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Tšekin elokuva-arkisto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marketa Lazarova (tšek. Marketa Lazarová) on František Vláčilin ohjaama vuonna 1965 ilmestynyt tšekkoslovakialainen elokuva. Keskiajalle sijoittuvassa historiallisessa elokuvassa kaksi kilpailevaa ryöstelevää klaania taistelee keskenään. 150 tšekkiläisen kriitikon ja elokuvavaikuttajan äänestyksessä vuonna 1998 Marketa Lazarova valittiin maansa kaikkien aikojen parhaaksi elokuvaksi. Elokuva perustuu Vladislav Vančuran vuonna 1931 ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin.
Tuotanto

Marketa Lazarova valmistui vuonna 1967, keskellä tšekkoslovakialaisen elokuvan uudeksi aalloksi kutsuttua liikettä. Marketa Lazarovaa ei kuitenkaan yleensä pidetä uuden aallon elokuvana. Ohjaaja Vláčil oli valmistunut armeijan elokuvakoulusta, ja hän oli selvästi vanhempi kuin Prahan elokuva- ja televisiokoulusta FAMUsta valmistuneet uuden aallon ohjaajat. Toisin kuin useimmat uuden aallon elokuvat Marketa Lazarova ei käsitellyt oman aikansa yhteiskuntaa, eikä elokuvassa ole selkeää poliittista viestiä. Uuden aallon elokuvien tapaan Marketa Lazarova on kuitenkin kerronnallisesti kunnianhimoinen ja kokeellinen.
Marketa Lazarovan tuotanto kesti lähes seitsemän vuotta. Elokuva oli Tšekkoslovakian 1960-luvun kallein elokuvatuotanto. Ohjaaja Vláčil valmisteli elokuvan käsikirjoitusta kolme vuotta ennen kuvauksia. Kuvaukset kestivät kaksi vuotta vaikeissa olosuhteissa, pääosin talvella. Vladislav Vančuran kirja ei ollut sijoittunut tarkkaan epookkiin, mutta Vláčil sijoitti elokuvan tapahtumat tarkasti 1200-luvun alkuun. Hän pyrki historialliseen tarkkuuteen ja tavoittamaan mahdollisimman tarkasti myös ajankohdan ihmisten tunnetilan ja maailmankuvan.
Marketa Lazarova  on kuvattu cinemascope-laajakangasformaatissa. Elokuvassa käytetään visuaalisina keinoina erikoislähikuvia, kerroksellisia kompositioita ja syväterävyyttä. Zdeněk Liškan säveltämällä musiikilla on keskeinen osa. Elokuvan kerronta ei perustu perinteiseen juoneen. Episodimainen rakenne käyttää useita erilaisia rinnakkaisia kerrontatapoja. Toisinaan Vláčil pyrkii välittämään tapahtumaketjun sijasta vain tunnetilan. Hän välttää myös moraalisia ja ideologisia viestejä. Elokuvaa on verrattu historiallisena epookkina Akira Kurosawan Seitsemään samuraihin ja Andrei Tarkovskin samana vuonna valmistuneeseen Andrei Rubleviin.
Juoni

Marketa Lazarova on tunnettu siitä, että sen juoni on välillä haastava seurattava. Elokuva seuraa kahta kilpailevaa ryöstelevää klaania, joiden elämä suistuu raiteiltaan kun toisen klaanin pojat ryöstävät saattueen.
Roháčekin linnanherran ja ritarin Kozlíkin pojat ryöstävät ylimysten saattueen ja ottavat vangiksi nuoren pojan. Kozlíkin tytär ja vangiksi saatu poika rakastuvat. Kruunun miehet lähettävät rangaistuspartion antamaan Kozlíkille opetuksen. Kozlík pyytää apua toiselta ryöstelevältä ritarilta Lazarilta, mutta tämä kieltäytyy. Kozlíkin pojat lähtevät kostamaan Lazarille, mutta kohtaavat rangaistuspartion. Rangaistuspartio valloittaa Lazarin linnan, tappaa Lazarin miehet, mutta jättää itse linnanherran henkiin. Kozlíkin poika Mikoláš ryöstää Lazarin tyttären Marketa Lazarovan ja raiskaa tämän. Rangaistuspartio löytää lopulta myös Kozlíkin ja tämän pojat, joista useimmat tapetaan. Marketa pakenee, mutta hänen isänsä ei enää hyväksy tytärtään. Marketa pakenee luostariin ja tapaa myöhemmin kuolevan Mikolášin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Josef Kemr  | … |  Kozlík, Roháčekin linnanherra, ryöstelevä ritari   |
|  Pavel Landovský  | … |  Smil, Kozlíkin poika   |
|  Pavla Polášková  | … |  Alexandra, Kozlíkin tytär   |
|  Jaroslav Moucka  | … |  Jan, Kozlíkin poika   |
|  Frantisek Velecký  | … |  Mikolás, Kozlíkin poika   |
|  Ivan Palúch  | … |  Adam-Jednoručka, Kozlíkin poika   |
|  Michal Kožuch  | … |  Lazar, Obořištěn linnanherra, ryöstelevä ritari   |
|  Magda Vásáryová  | … |  Marketa Lazarova, Lazarin tytär   |
|  Harry Studt  | … |  Kristián, ylimys jonka Kozlíkin pojat ryöstävät   |
|  Vlastimil Harapes  | … |  Kristián, edellisen poika, jonka Kozlíkin pojat ottavat panttivangiksi   |
|  Zdeněk Kryzánek  | … |  Kapteeni Pivo, kuninkaallisen armeijan johtaja   |
|  Zdeněk Řehoř  | … |  Sovička, Pivon kakkosmies   |
|  Naďa Hejná  | … |  Kateřina, Kozlíkin vaimo   |
|  Vladimír Menšík  | … |  Bernard, vaeltava munkki   |
Vastaanotto

Marketa Lazarova oli yleisömenestys, ja keräsi kotimaassaan 1,3 miljoonaa katsojaa. Elokuvaa on arvostettu kotimaassaan. Vuonna 1998 elokuva valittiin 150 tšekkiläisen kriitikon ja elokuvavaikuttajan äänestyksessä maansa kaikkien aikojen parhaaksi elokuvaksi. Elokuva on menestynyt kotimaassaan vastaavissa äänestyksissä myös myöhemmin. Ulkomailla elokuvaa ei ole kuitenkaan tunnettu. Tšekkoslovakialaista elokuvaa on esitetty ja katsottu poliittisesta näkökulmasta, ja esiin on nostettu vain uuden aallon tekijöitä. Marketa Lazarovan synkkä ja verinen visio keskiajasta ei ole istunut usein keveämpien ja valoisampien uuden aallon elokuvien rinnalle. Elokuvan ja sen ohjaajan František Vláčilin maine on kuitenkin vähitellen kasvanut myös ulkomailla.
Muualla

Gunning, Tom: Cinema of the Wolf: The Mystery of Marketa Lazarová, Criterion Collection. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Tšekki
Närpiö

| Närpiö Närpes |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Närpiön kirkko.
Sijainti:  62°28′25″N, 021°20′15″E
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Suupohjan rannikkoseutu
Kuntanumero:  545
Hallinnollinen keskus:  Närpiön keskustaajama
Perustettu:  1867
– kaupungiksi:  1993
Kuntaliitokset:  Ylimarkku (1973) Pirttikylä (1973)
Pinta-ala ilman merialueita:  985,48 km² 89:nneksi suurin 2022 
Kokonaispinta-ala:  2 334,14 km² 36:nneksi suurin 2022 
– maa:  977,82 km²
– sisävesi:  7,66 km²
– meri:  1 348,66 km²
Väkiluku:  9 554 101:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  9,77 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  15,8 %
– 15–64-v.:  55,5 %
– yli 64-v.:  28,7 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  5,1 %
– ruotsinkielisiä:  74,0 %
– muut:  20,9 %
Kunnallisvero:  8,4 % 216:nneksi suurin 2025 
Kaupunginjohtaja:  Mikaela Björklund
Kaupunginvaltuusto:  35 paikkaa
  2021–2025   • RKP   • SDP:   33 2
www.narpes.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Närpiö (ruots. Närpes) on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa Länsi-Suomessa. Sen naapurikunnat ovat Kaskinen, Korsnäs, Kristiinankaupunki, Kurikka, Maalahti ja Teuva. Närpiössä on 9 621 asukasta (31.12.2023). Asukkaista yli 74 prosenttia on ruotsinkielisiä.
Nimen alkuperä

Nimen tulkitsemiseksi on esitetty useita selityksiä, joista kolme huomattavinta lähtee suomenkielisistä aineksista. Entisestä naapurikunnasta Jurvasta virtaa Närvijoki, joka kulkee Närpiön puolella Närpiönjoki-nimisenä. Jurvassa on myös Närvä-niminen talo, joka sisältää henkilönnimen. Elias Lönnrotin sanakirjassa närvä ja närpä tarkoittavat saitaa tai itaraa. Jurvalaiset ovat käyttäneet Närpiön pitäjästä nimimuotoja Närppiö, Närpöö, Närppöö, Närviö. Näiden perusteella on oletettu vanhaa nimimuotoa Närvipää, jossa pää on ”niemi”. Lars Huldén on tulkinnut nimen suoraan henkilönnimestä Närppi, Närppinen. Ruotsinkielisessä nimessä s-liite yhdistyy luontevasti suomalaiseen henkilönnimeen. Saulo Kepsu on esittänyt kolmannenlaisen teorian: Närväjoki > Närvijoki ~ Närpijoki. Moni joki-loppuinen nimi on kehittynyt io-loppuiseksi, joten tulokseksi on tullut Närviö ~ Närpiö. Tämä nimi on siirtynyt kylännimeksi, jonka ruotsalaiset uudisasukkaat keskiajalla ovat lainanneet ja mukauttaneet omaan kieleensä.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran 1850-luvulla julkaisemaan karttaan Närpiö käännettiin nimelle Nääräpää. Suomettaressa olleen artikkelin mukaan käännöstä pidettiin virheellisenä ja vastustajien mielestä paikkakuntaa kutsuttiin suomen kielellä nimellä Närpiö. Suomettaressa kirjoitettiin:
»Jo pari kolme wuotta on tämä Kirjallisuuden-Seuran toimittama kartta ollut yleisön kädessä, ja on sitä jo muistaakseni sanomalehdissä arwosteltu ja tutkisteltu, jotta siihen waiwaan ei kukaan enää tarwitse ruweta. Ja mitä tuo siitä paranisi, jos todeksi näytettäisiin, että esim. "Tammerkoski" on kosken nimi, mutta "Tampere" kaupungin, että "Raahe" on somempi nimi kuin "Praahe", ettei kukaan sano suomeksi "Laihila" kun "Laihia", eikä kukaan "Nääräpää" kun "Närpiö", että Merenkurkun ja Ahwenanmaan wälinen wesi on "Raumaanmeri", j.m. Kaikki nämä pienet wiat ja wirheet owat wähäpätöiset ylipäänsä, että niitä tuskin huomaamme mielihywältä, kun meillä nyt niin erinomaisen kelwollinen Suomen kartta on suomenkielellä.» 
()
Historia

Ensimmäiset maininnat Närpiön suurpitäjästä ovat vuodelta 1331. Siihen kuului laajoja alueita, jotka rajautuivat Isojokeen etelässä, lännessä Bergöön ja pohjoisessa Petolahteen. Närpiön suurpitäjään kuuluneita kuntia olivat Bergö, Isojoki, Karijoki, Kaskinen, Korsnäs, Lapväärtti, Petolahti, Pirttikylä, Siipyy, Teuva, Tiukka ja Ylimarkku.
1700-luvun alussa Närpiön alueen kyliä tuhoutui myrskyjen ja ryöstöjen seurauksena. Monet asukkaat pakenivatkin tuolloin Pohjanlahden yli Ruotsiin. 1800-luvun loppupuolella Närpiö jaettiin pienempiin kyliin. Närpiön kunta perustettiin vuonna 1867. Vuonna 1973 Ylimarkun ja Pirttikylän kunnat liitettiin Närpiöön. Nykyisen laajuutensa kunta sai vuonna 1975, kun Pirttikylän pohjoisosa siirtyi osaksi Maalahtea.
Närpiössä sijaitsi 1800-luvulla Bergan lasitehdas, joka oli aikansa suurteollisuutta ruotsinkielisellä Pohjanmaalla.
Närpiöstä tuli kaupunki 1. tammikuuta 1993.
Närpiössä ja Kaskisissa äänestettiin 18.11.2019 kuntaliitoksesta. Närpiön valtuusto kannatti liitosta: kyllä-äänet voittivat odotetusti 26–8, mutta Kaskisten valtuusto hylkäsi liitoksen 9 äänellä 8 vastaan.
Maantiede > Arkkitehtuuri

Närpiön historia näkyy maaseudulla. Kaivauksissa on löytynyt useita muinaisia paikkoja. Pirttilahdella ja Ylimarkussa sijaitsevat puukirkot.
Närpiön kalkittu kivikirkko on peräisin 1400-luvulta. Kivikirkon ympärillä on yli sata kirkkotallia, joihin matkaajat pystyivät jättämään hevosensa. Kirkon tallit muodostavat ainutlaatuisen kokonaisuuden Suomessa.
Öjskogsparkenin museoalueella sijaitsee 1800-luvulta peräisin oleva maalaistalo, jossa sijaitsee apteekkimuseo ja maatalousmuseo. Närpiöstä kohti Kaskisia sijaitsee Petter Johan Bladhin vuonna 1780 rakentama Benvikin maatila.
Maantiede > Luonto

Natura-kohteita, jotka ovat osittain tai kokonaan Närpiön kunnan alueella ovat Närpiön saaristo, Kristiinankaupungin saaristo, Bredmossmyran jossa esiintyy liito-orava ja pohjantikka, Orrmossliden, arvokas lintujärvi Hinjärvi, Sanemossen joka on myös erinomainen lakkasuo, Risnäsmossen ja Kackurmossen.
Maantiede > Kylät

Alamarkku (Yttermark), Bäckby, Böle, Finby, Gottböle, Kalax, Kaldnäs, Karila (Karlå), Klaresund, Knåpnäs, Kåtnäs, Norrnäs, Nämpnäs (alun perin Niemenpää), Näsby, Pielahti (Pjelax), Pirttikylä (Pörtom), Rangsby, Ståbacka, Tervalahti (Tjärlax), Träskböle, Töjby, Ylimarkku (Övermark)
Maantiede > Taajamat

Vuoden 2022 lopussa Närpiössä oli 9 584 asukasta, joista 5 662 asui taajamissa, 3 842 haja-asutusalueilla ja 80:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Närpiön taajama-aste on 59,6 %. Närpiön taajamaväestö jakautuu viiden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2022) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Närpiön keskustaajama | 4 495 |
| 2 | Ylimarkku | 500 |
| 3 | Pirttikylä | 382 |
| 4 | Nämpnäs | 279 |
| 5 | Kaskisten keskustaajama* | 6 |
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Kaskisten keskustaajama ulottuu pääosin Kaskisten kaupungin alueelle.
Talous

Närpiön työpaikkarakenne, Tilastokeskus (2022)
Alkutuotanto (23.0%)
Jalostus (24.2%)
Palvelusektori (51.9%)
Muut sektorit (0.9%)
Talousalueena Närpiö kuuluu Suupohjan rannikkoseutuun, jonka alueellinen bruttokansantuote oli 44 514 euroa asukasta kohden vuonna 2022. Alueellinen BKT on maan keskiarvoa pienempi ja seutukuntien keskinäisessä vertailussa 19. suurin.
Närpiössä oli vuonna 2022 yhteensä 4 513 työpaikkaa ja kaupungissa asui 4 209 työllistä työssäkäyvää. Asuinkunnassaan työssäkäyvien osuus työllisistä on 84,9 prosenttia. Närpiön työpaikkojen suhde on palveluvaltainen. Palvelujen osuus työpaikoista on 51,9 prosenttia, jalostuksen 24,2 prosenttia ja alkutuotannon 23,0 prosenttia.
Närpiön työpaikkaomavaraisuus on 107,2 prosenttia. Työikäisten työllisyysaste oli 81,9 prosenttia vuonna 2022 ja työttömien osuus työvoimasta 6,4 prosenttia. Taloudellisen huoltosuhteen mittarilla Kaskisissa on 127,7 työvoiman ulkopuolella olevaa ja työtöntä sataa työllistä kohden.
Talous > Yritykset

Suomen kasvihuoneviljely on keskittynyt Närpiöön. Kunnassa kasvatetaan 60 prosenttia Suomen tomaateista ja 35 prosenttia kurkuista. Närpiössä on yli 400 kasvihuoneviljelijää, ja kunnan kasvihuoneiden yhteenlaskettu ala on 77 hehtaaria. Kasvihuoneviljely työllistää Närpiössä noin 1 200 henkilöä.
Närpiön suurimpia työnantajia ovat jäteautojen valmistukseen erikoistunut Närpiön Puu ja Metalli, perävaunuihin erikoistunut Närkö, kurkkuviljelijä Jan-Erik Sigg sekä huonekalutehdas Hilding Anders Finland. Närpiön suurimpiin yritystuloverojen maksajiin kuuluu myös vuonna 2021 puutarhat Träskböle Trädgård ja Johan Prinsén.
Väestö

Närpiön kaupungin asukkaista 74,0 prosenttia on ruotsinkielisiä. Suomenkielisiä on 5,1 prosenttia ja muunkielisiä yhteensä 20,9 prosenttia. Närpiö oli vuoteen 2015 saakka Manner-Suomen viimeinen yksikielisesti ruotsinkielinen kunta. Kaksikielinen siitä tuli vuoden 2016 alussa. Närpiön murretta on muiden ruotsinpuhujien hankala ymmärtää.
Närpiön asukkaista merkittävä osa puhuu äidinkielenään muuta kuin suomea tai ruotsia. Vietnaminkielisiä asukkaista on 6,96 %  –  enemmän kuin suomenkielisiä. Bosniankielisiä on 4,24 %. Heistä monet ovat tulleet kuntaan työskentelemään kasvihuoneviljelmillä. Syrjäkylien taloja kunnostavat maahanmuuttajien lapsiperheet ovat myös auttaneet pelastamaan kyläkouluja.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Närpiön väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 10 816 | 10 816 |
| 1985 | 1985 |    | 10 720 | 10 720 |
| 1990 | 1990 |    | 10 490 | 10 490 |
| 1995 | 1995 |    | 10 234 | 10 234 |
| 2000 | 2000 |    | 9 769 | 9 769 |
| 2005 | 2005 |    | 9 463 | 9 463 |
| 2010 | 2010 |    | 9 435 | 9 435 |
| 2015 | 2015 |    | 9 387 | 9 387 |
| 2020 | 2020 |    | 9 479 | 9 479 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestö > Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Närpiössä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Närpiön seurakunta
Pirttikylän kappeliseurakunta
Ylimarkun kappeliseurakunta
Suomen helluntaikirkon jäsenseurakunnista Närpiössä toimii Närpiön Filadelfiaseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Närpiön alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.