stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaasan mellakka

Lapualaiset Iisakki Valkama ja Nuutti Nummikoski pahoinpitelevät Vaasan oikeustalon ulkopuolella kirjapainojupakan (28.3.1930) todistajaa, Työn Äänen faktoria Eino Niemistä 4.6.1930. Etsivän Keskuspoliisin (EK) miehet olivat vihjanneet Niemisen olevan punaupseeri. Lapualaiset veivät Niemisen oikeustalosta väkivalloin ja pahoinpitelivät hänet, kuten myös toistakymmentä muuta paikalla ollutta.
Vaasan mellakka (4. kesäkuuta 1930) oli lapuanliikkeen kommunistisen Työn Ääni -lehden kirjapainoon kohdistunutta iskua käsitelleen oikeudenkäynnin yhteydessä syntynyt väkivaltainen mielenosoitus. Lapuanliikkeen kannattajat ottivat oikeuden omiin käsiinsä ja pahoinpitelivät paikalla olleita kommunisteja ja sivullisia. Kommunistien kansanedustaja Asser Salo siepattiin ja kyydittiin väkivaltaisesti.
Vaasan mellakka oli lapuanliikkeelle käännekohta. Liikkeen radikaalit kannattajat hylkäsivät näkyvästi laillisen järjestyksen roolin, eivätkä laillisen esivallan edustajat kyenneet estämään joukkovoimaa. Vaasan mellakassa lapuanliike kääntyi lopullisesti kesän ja syksyn 1930 väkivaltaisen painostuksen ja poliittisen terrorin tielle.
Taustaa

Lapuan toisessa kansalaiskokouksessa 15. maaliskuuta lapuanliikkeen maltillisempi siipi oli pyrkinyt hillitsemään suoran toiminnan kannattajia. Kansalaiskokouksen päätteeksi oli perustettu Suomen Lukko ry. Siitä toivottiin laillisin keinoin toimivaa kanavaa, joka yhdistäisi kommunismin vastustajat lapuanliikkeen tukemana. Liikkeen pohjalaisille kannattajille yhdistystoiminta ei kuitenkaan riittänyt. Vain kolmetoista päivää myöhemmin suoran toiminnan kannattajat tuhosivat Vaasassa kommunistisen Työn Ääni -lehden kirjapainon.
Iskun jälkeen lapuanliikkeen kannattajat odottivat yhteiskunnan reaktiota. Liikkeen keulakuvaksi nousi Vihtori Kosola, joka ei ollut kuulunut iskun suunnittelijoihin, mutta asettui nyt tukemaan sitä. Kulisseissa käytiin kamppailua liikkeen maltillisempien, pääosin helsinkiläisen suuntauksen ja Etelä-Pohjanmaan suoran toiminnan miesten välillä. Suoran toiminnan kannattajat haastoivat oikeuslaitoksen avoimesti. Tekoon syyllisiksi ilmoittautui 72 miestä ja kirjapainon rikkojiksi viisi miestä. Lapuanliikkeen äänenkannattajassa Aktivistissa teon kannattajiksi ilmoittautui 650 miestä. Vihtori Kosolan julkaisemassa viestissä liike ilmoittautui iskun tekijäksi, mutta kertoi myös edelleen tukevansa hallitusta.
Vaasan tapahtumat

Vaasan raastuvanoikeudessa Työn Äänen oikeusjutun käsittelyn päivämäärä oli siirretty 4. päivään kesäkuuta 1930. Tiedettiin, että päivä aiheuttaisi liikehdintää. Etsivän keskuspoliisin johtaja Esko Riekki varoitti hallitusta tulevista levottomuuksista, mutta lapuanliike kieltäytyi peruuttamasta mielenosoitustaan. Hallitus ei halunnut provosoida mielenosoitusta ylimääräisillä toimilla ja pyysi asianomistajia saapumaan paikalle ilman tukijoukkoja. Lapuanliike sen sijaan tuli paikalle joukkovoimalla. Vaasaan saapui aikaisin aamulla 1 800 lapuanliikkeen kannattajaa Suomen lipuin koristelluilla autoilla. 200 auton kulkue pysähtyi matkalla mielenosoituksellisesti hajotetun kirjapainon ja maaherran virka-asunnon eteen. Miehet tekivät kunniakäynnin Vaasan sankarihaudoille, missä laulettiin virsiä ja isänmaallisia lauluja sekä pidettiin puheita.
Vaasan tapahtumat > Eino Niemisen pahoinpitely

Suunniteltu mielenosoitus sujui ilman välikohtauksia, mutta iltapäivällä tuomioita julistettaessa tilanne kärjistyi. Lapuanliikkeen kannattajat pahoinpitelivät todistajana paikalle kutsutun Työn Äänen faktorin Eino Niemisen. Oikeustalon toisen kerroksen eteisessä Eino Nieminen joutui suukopuun hänet ympäröineiden miesten kanssa. Sanaharkan jälkeen Nieminen vietiin oikeustalon ulkopuolelle, hänen vaatteensa revittiin ja Nieminen pahoinpideltiin. Väkijoukko seurasi tekoa sivusta eikä poliisi puuttunut asiaan.
Lapuanliikkeen miehet pahoinpitelivät myös noin kymmenen muuta vasemmistolaista, näiden joukossa vaasalaisen sosiaalidemokraattisen lehden Nya Folkbladetin toimittajan Allan Asplundin. Iskujen kohteeksi joutui myös oikeistolaisia sivullisia, jotka yrittivät estää tekoja oikeusvaltioon vedoten. Poliisimestari Gunnar Tallroth pelasti lopulta pahoinpidellyn Niemisen poliisiasemalle. Nieminen ehti poistua poliisiasemalta juuri ennen kuin lapuanliikkeen kannattajat tunkeutuivat rakennukseen ja tarkastivat sen. Paikalle hälytetty maaherra ei voinut estää väkijoukkoa.
Vaasan tapahtumat > Kansanedustaja Asser Salon kyyditys

Kun Työn Äänen asianomistaja ja kommunistien kansanedustaja Asser Salo astui ulos oikeustalosta mellakka paheni. Maaherra Bruno Sarlin yritti vedota käräjärauhaan, mutta lapuanliikkeen kannattajat ottivat Salon kiinni ja veivät hänet väkivalloin paikalla odottaneeseen autoon.
Etsivä keskuspoliisi (EK) seurasi tapahtumia vierestä puuttumatta asiaan. Paikalla ollut EK:n etsivä Kosti-Paavo Eerolainen liittyi myöhemmin itse lapuanliikkeen radikaaliin siipeen. Lapuanliike oli yrittänyt Salon sieppaamista Seinäjoen asematunnelissa jo 7. toukokuuta kun oikeus oli ensimmäisen kerran kokoontunut siirtämään varsinaista käsittelypäivää.
Sieppaajat eivät osanneet päättää, mitä Salolle tulisi tehdä. Saloa uhattiin ampumisella, mutta lopulta hänet vietiin Lapualle nuorisoseuran talolle. Hänet pakotettiin vannomaan, että hän ei enää astuisi Lapualle. Tämän jälkeen Salo vietiin Viitasaarelle, jossa hänet päästettiin vapaaksi.  Lapuanliikkeen miehet poistuivat Vaasasta ilmoitettuaan Työn Äänen toimitukselle, ettei lehteä julkaistaisi kahden kuukauden lakkautusajan päättymisen jälkeenkään. Vaasa jäi sotilaspartioiden haltuun.
Mellakan seuraukset

Valtiovallan kyvyttömyys yllätti kaikki osapuolet. Hallitus oli järkyttynyt, sillä lapuanliikkeen oli luultu jo laantuneen. Henkilökohtaisen uhkailun pelottaman maaherra Sarlinin mukaan Vaasaan tarvittaisiin 6 000–10 000 sotilasta hillitsemään väkijoukkoja. Vasemmistolainen ja ruotsinkielinen lehdistö vaativat tekijöiden rankaisua. Hallitus asettui kuitenkin tukemaan lapuanliikettä ja syytti Sosialidemokraatteja ja ruotsinkielisiä käsiensä sitomisesta kommunismin vastaisessa taistelussa. Toivottiin, että liikettä voitaisiin vielä hillitä myönnytyksillä ja kommunismin vastaisilla lakialoitteilla.
Lapuanliike oli kuitenkin ymmärtänyt itsekin joukkovoimansa. Lapualla julistettiin ns. Lapuan laki 5. kesäkuuta 1930. Käytännössä liike hylkäsi esivallan järjestyksen ylläpitäjänä ja julisti olevansa säädettyjen lakien ja oikeuslaitoksen yläpuolella. Vihtori Kosola tapasi 8. kesäkuuta Helsingissä sekä suojeluskunnan päällikön että Suomen yleisesikunnan päällikön samalla kun istuva Kyösti Kallion johtama hallitus epäröi päätöksissään. Lapuanliike alkoi vaatia hallitusta ajamaan omia tavoitteitaan yhä voimakkaammin. Myöhemmin kesäkuussa liikkeen väkivalta, poliittinen terrori, poliittinen painostus ja vaikutusvalta kärjistyivät äärimmilleen.
Aiheesta muualla

YLEn Elävä arkisto –Kun Lapuan liike ravisteli
Yle Arkivet: Lapporörelsen ville kuva vänstern med våld och terror
Eino Niemisen revittyjen housujen kaistaleet jaettiin halukkaille ”kommunisminvastaisen taistelun muistoesineinä”. Valokuvat otti helsinkiläinen lehtikuvaaja Paavo Poutiainen, joka yllytti väkijoukkoa pahoinpitelemään Niemistä saadakseen parempia kuvia.
Asianajaja Asser Salo joutuu lapualaisten muilutettavaksi Vaasan oikeustalon edustalla 4. kesäkuuta 1930.
Emil Pasanen

| Emil Pasanen |
| --- | --- |
 Emil Pasanen 27. elokuuta 1942.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. elokuuta 1910 Viitasaari
Kuollut: 6. lokakuuta 1981 (71 vuotta) Viitasaari
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1939–1944
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  Alikersantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Emil Pasanen (25. elokuuta 1910 Viitasaari – 6. lokakuuta 1981 Viitasaari) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 14. Siviiliammatiltaan hän oli metsätyömies. Pasasen vanhemmat olivat maanviljelijä Ville Pasanen ja Selma Ruuska. Hän oli naimisissa ja hänellä oli seitsemän lasta.
Sotamies Pasanen oli jatkosodassa konepistoolimiehenä Jalkaväkirykmentti 50:ssä ja osallistui hyökkäysvaiheessa useisiin taisteluihin. Pasanen muun muassa esti yksin konepistoolillaan Prääzän taistelun ratkaisukohdassa 200-miehistä vihollisosastoa tunkeutumasta tilapäisasemiin. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin 26. syyskuuta 1941.
Sodan jälkeen Pasanen toimi maanviljelijä omalla pientilalla Viitasaarella kuolemaansa asti. Maanviljelyksen ja metsätöitten ohessa hän työskenteli myös kyläseppänä ja puuseppänä. Emil Pasanen ylennettiin alikersantiksi 4. kesäkuuta 1968.
Mannerheim-ristin ritariksi

”Ylipäällikkö on pvm:llä 26.9.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi sotamies Emil Pasasen, joka [Suvilahden] taistelussa 21.8.41 konepistoolilla tuhosi kymmeniä vihollisia näiden juostessa taloista ulos suorasuuntaustykin ajamina ja [Jessoilan] taistelussa 27.8.41 valtasi konepistoolia käyttäen erään toverin kanssa tärkeän sillanpääasemakukkulan ja piti sen yksin hallussaan toverin kaaduttuakin, kunnes sai apua omilta joukoilta sekä [Prääsän] taistelussa 8.9.41 ratkaisukohdassa vihollisen läpimurtoyrityksen aikana esti, tovereiden vieressä tultua taistelukyvyttömiksi, yksin konepistooli aseenaan kaksisataa-miehisen vihollisen tunkeutumisen tilapäiseen puolustusasemaan siten ratkaisevasti vaikuttaen vihollisen hyökkäyksen epäonnistumiseen.”
Parsat

| Parsat |
| --- | --- |
 Kukkiva parsa eli ruokaparsa (Asparagus officinalis).
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophytina
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliopsida
Kladi::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Parsakasvit Asparagaceae
Alaheimo::  Asparagoideae
Suku::  Parsat Asparagus  L.
Katso myös
   Parsat Wikispeciesissä   Parsat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parsaviljelys Saksassa.
Parsat (Asparagus) on kasvisuku parsakasvien heimossa ja heimon tyyppisuku. Suvussa on 160–290 lajia, joita tavataan Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, Australiassa ja Meksikossa. Parsat ovat monivuotisia ruohoja tai puolipensaita. Niiden lehdet ovat suomumaiset ja lehtien sijasta vihreänä yhteyttävänä osana ovat laakaversot.
Parsalajeja

Parsa eli ruokaparsa on yleinen viljelykasvi, jonka kevätversoja käytetään vihanneksena. Esimerkiksi unelma ja natalinparsan lajike hienohelma ovat huonekasvina viljeltyjä parsoja.
kaartoparsa (Asparagus aethiopicus)
neulaparsa (Asparagus acutifolius)
afrikanparsa (Asparagus africanus)
otaparsa (Asparagus aphyllus )
idänotaparsa (A. aphyllus subsp. orientalis)
puuparsa (Asparagus arborescens)
lääkeparsa (medeola) (Asparagus asparagoides)
natalinparsa (Asparagus densiflorus )
häntäparsa (Asparagus densiflorus 'Meyeri')
hienohelma (Asparagus densiflorus 'Sprengeri')
köynnösparsa (Asparagus falcatus)
anaganparsa (Asparagus fallax)
lankaparsa (Asparagus flagellaris)
okaparsa (Asparagus horridus)
sutiparsa eli lanzarotenparsa (Asparagus nesiotes )
salvajesinsutiparsa (A. nesiotes subsp. nesiotes)
lanzarotensutiparsa (A. nesiotes subsp. purpuriensis)
parsa eli ruokaparsa (Asparagus officinalis)
laidunparsa (Asparagus pastorianus)
persianparsa (Asparagus persicus)
riippaparsa (Asparagus plocamoides)
etelänparsa (Asparagus pseudoscaber)
terttuparsa (Asparagus racemosus)
pensasparsa (Asparagus retrofractus)
makaronesianparsa (Asparagus scoparius)
unelma (Asparagus setaceus tai Asparagus plumosus )
kartioparsa (Asparagus setaceus 'Pyramidalis')
sarjaparsa (Asparagus umbellatus )
madeiransarjaparsa (A. umbellatus subsp. lowei)
kanariansarjaparsa (A. umbellatus subsp. umbellatus)
säleikköparsa (Asparagus verticillatus)
sulkaparsa (Asparagus virgatus)
Aiheesta muualla

Flora of China: Asparagus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2853420  Wikispecies: Asparagus  APDB: 188355  APNI: 103267  BioLib: 41929  CoL: 8VV9B  eFloraSA: Asparagus  EPPO: 1ASPG  FloraBase: 21180  FNA: 102837  FoAO2: Asparagus  FoC: 102837  GBIF: 9527393  GRIN: 1046  iNaturalist: 60271  IPNI: 30275681-2  IRMNG: 1010469  ITIS: 42782  NBN: NHMSYS0000456140  NCBI: 4685  NZOR: c611ddeb-862d-4a31-a99d-c36f3db0529d  Open Tree of Life: 748368  PLANTS: ASPAR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30275681-2  Tropicos: 40020826  VASCAN: 866  VicFlora: fec883a6-6ed2-46f6-9695-6d1c8f289f62  WFO: wfo-4000003280  WoRMS: 425973
The Party’s Over: Oil, War, and the Fate of Industrial Societies

| The Party’s Over: Oil, War, and the Fate of Industrial Societies |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Richard Heinberg
Kustantaja:  New Society Publishers
Julkaistu:  2003
ISBN:  0-86571-482-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The Party’s Over: Oil, War, and the Fate of Industrial Societies on Richard Heinbergin kirjoittama englanninkielinen tietokirja, joka toimii johdantona öljyhuippua ja maaöljyn ehtymista koskeviin kysymyksiin.
Sisältö

Heinbergin kirjan tärkeimmät viestit voidaan tiivistää seuraaviin viiteen kohtaan:
modernit teollisuusyhteiskunnat ovat täysin riippuvaisia fossiilisista polttoaineista
modernit yhteiskunnat ovat haavoittuvaisia energian määrän alenemiselle
fossiilisten polttoaineiden ehtyminen on geologinen väistämättömyys
öljyhuippu on lähestyvä uhka
öljyllä on ratkaiseva merkitys Yhdysvaltain ulkopolitiikalle, sodankäynnille, geopolitiikalle sekä terrorismin uhalle
Heinberg selostaa tiivistetysti ekologian ja termodynamiikan peruskäsitteistöä, jota hän soveltaa länsimaiden historiaan. Hän esittelee keinoja, joilla ihmiskunta on ottanut käyttöönsä enemmän energiaa ja siten nostanut ympäristön kykyä elättää suurempaa ihmispopulaatiota. Näihin keinoihin kuuluvat ekologisten lokeroiden valtaaminen (takeover), työkalujen käyttö, toimintapiirin laajentaminen sekä uusiutumattomien luonnonvarojen kuluttaminen (drawdown). Kyseiset käsitteet hän on lainannut William R. Cattonin teoksesta Overshoot: The Ecological Basis of Revolutionary Change. Heinberg käsittelee myös kolonialismia ja orjuutta energian talteenoton ja hyödyntämisen näkökulmasta. Cattonin teoksen lisäksi Heinberg hyödyntää Joseph Tainterin kirjaa Kuinka yhteiskunnat romahtavat (1988). Tainterin pääteoria on, että kompleksiset yhteiskunnat romahtavat, koska ”niiden keinot energian talteenottamiseksi ovat alisteisia alenevan rajahyödyn laille”.
Tämän jälkeen Heinberg käsittelee fossiilisten polttoaineiden olennaista roolia teollistumisen ja kapitalismin historiassa sekä käy läpi niitä syitä, miksi monet geologit ja energia-alan asiantuntijat uskovat maailman öljyntuotannon olevan lähellä tuotantohuippua. Hän arvioi myös vaihtoehtoisten energiamuotojen mahdollisuuksia korvata fossiilisia polttoaineita, kysyen humoristisesti: ”Voivatko juhlat jatkua?” Heinberg ei suhtaudu asiaan optimistisesti vaan tuo esille niitä vakavia ongelmia, jotka todennäköisesti seuraavat halvan energian loppumisesta. Kirjan lopussa hän antaa käytännöllisiä ohjeita lukijoille siitä, kuinka reagoida halvan öljyn loppumisen aikakauteen.
Kirjan toteuttamiseen Heinberg sai apua kolmelta öljygeologilta, joihin kuuluivat ASPO -yhdistyksen perustaja Colin Campbell, Jean Laherrere ja Walter Youngquist. Colin Campbell myös osallistui teoksen esipuheen kirjoittamiseen, ja Heinberg viittaa hänen tutkimuksiinsa tekstissä. Lisäksi Heinberg siteeraa Michael C. Lynchiä, Bjørn Lomborgia ja Richard C. Duncania osoittaen samalla heille arvostustaan.
Aiheesta muualla

Kirjan tiivistelmä Post Carbon Instituten sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirja-arvostelu ja tiivistelmä
Kirjan lyhennelmä
Öljyhuippu
Anu Patrakka

Anu Patrakka (s. 1966 Porvoo) on Pohjois-Portugalin maaseudulla asuva suomalainen kirjailija, joka on luonut Rui Santos -nimisestä rikosetsivästä ja hänen ryhmästään kertovan dekkarisarjan.
Patrakka asui Järvenpäässä ja työskenteli yritysjohdon assistenttina, kun hän päätti jättää kodin ja työpaikan, ja tavoitella unelmoimaansa kirjailijan uraa. Esikoisteoksensa julkaisun aikaan hän oli 50-vuotias. Portugalin Patrakka valitsi asuinpaikakseen ihastuttuaan maahan sinne tekemiensä vierailujen myötä.
Lukijoilleen Patrakka on luvannut, että hänen kirjoissaan lapset ja eläimet eivät ole julmuuksien kohteena. Rikosten aiheet kirjailija löytää usein uutisia seuraamalla ja elämää havainnoimalla. Patrakan dekkarisarjan päähenkilö Rui Santos on ryyppäävän ja rellestävän poliisin vastakohta, joka murehtii ja häpeää yhä, miten hänen lapsena ollessaan isä tappoi äidin. Santos on ujo alle nelikymppinen rikosetsivä, joka kirjasarjan alussa oli yhä poikamies.
Maaliskuussa 2023 Patrakalta ilmestyi uuden sarjan avausosa Arvoton.
Teokset

Huomenna sinä kuolet: rikosromaani, Myllylahti 2017, ISBN 978-952-202-842-6
Kuolet vain kahdesti: rikosromaani, Myllylahti 2018, ISBN 978-952-202-890-7
Syyllisyyden ranta, Into 2019, ISBN 978-952-351-038-8
Totuuden portaat, Into 2020, ISBN 978-952-351-245-0
Häpeän aukio, Into 2021, ISBN 978-952-351-373-0
Katumuksen kallio, Into 2022 ISBN 9789523518278
Arvoton, Otava 2023, ISBN 9789511453352
Kiusaaja, Otava 2024, ISBN 978-951-1-48020-4
Pasa ja Atpo

Pasa ja Atpo ovat suomalaisia kirjailijoita, jotka ovat julkaisseet lukuisia vitutusteemaisia teoksia. Heidän uransa alkoi Eniten vituttaa kaikki -blogista, jota he kirjoittivat aktiivisesti kesästä 2007 kesään 2008. Esikoisteos Eniten vituttaa kaikki julkaistiin alkuvuonna 2008 ja sen menestyksen johdosta kirjalle tehtiin jatko-osat Toiseksi eniten vituttaa kaikki (2009) ja Kolmanneksi eniten vituttaa kaikki (2010). Eniten vituttaa kaikki -kirjasta on tehty juhlapainos (2013) ja juhlapainoksen juhlapainos (2020).
Näissä teoksissa Pasa ja Atpo tekevät terävän satiirisia havaintoja arkielämästä, ihmisistä ja ihmisten tavoista. Kirjoissa yhdistyvät tarkat arkielämän huomiot ja alatyylinen, paikoin jopa yli vedetty kieliasu, jossa suomen voimasanastoa viljellään reilusti.
Vitutustrilogiaksi kutsuttujen alkuteosten jälkeen Pasa ja Atpo kohdistivat huomionsa tarkemmin rajattuihin kokonaisuuksiin, minkä seurauksena he kirjoittivat kirjat Eniten vituttaa työ (2012), Eniten vituttaa parisuhde (2013), Suuri suomalainen ihmiskirja (2014) ja Eniten vituttaa elämä (2015). Suomen täyttäessä sata vuotta, Pasa ja Atpo osallistuivat juhlallisuuksiin kirjallaan Eniten vituttaa Suomi (2017).
Pasa ja Atpo antoivat voimallisen panoksensa self help -genreen teoksillaan Vitutuspäiväkirja (2019) ja Vituiksi meni - täytettävä omaelämäkerta (2020). Heidän viimeisimmät teoksensa ovat aikuisen elämän käänteistä ammentavat Eniten vituttaa lapset (2022) ja viimeisimpänä Eniten vituttaa keski-ikä (2024), jonka kohdalla jopa he itse ovat valmiita myöntämään että ei kovin hyvin enää mene.
Kirjojen ohella Pasa ja Atpo ovat julkaisseet vitutuskalenterin vuodesta 2010 alkaen. Kyseessä on repäisykalenteri, jossa on jokaiselle päivälle oma vitutus. Kalentereiden aihevalinta on ensimmäisten kirjojen tapaan erittäin laaja-alainen. Kuten kirjojen kohdalla, myös kalentereissa kieli on siistiytynyt, jolloin terävän satiirinen ote on noussut enemmän keskiöön.
Uransa alkuvaiheessa Pasa ja Atpo toimivat City-lehden kolumnisteina vuosina 2008-2012. He ovat esiintyneet kirjojen julkaisujen yhteydessä radio-ohjelmissa, televisiossa ja Helsingin kirjamessuilla.
Teokset

Eniten vituttaa kaikki.  Helsinki:  Gummerus, 2008.  ISBN 978-951-20-7681-9
Toiseksi eniten vituttaa kaikki.  Helsinki:  Gummerus, 2009.  ISBN 978-951-20-7962-9
Kolmanneksi eniten vituttaa kaikki.  Helsinki:  Gummerus, 2010.  ISBN 978-951-20-8143-1
Suuri suomalainen vitutuskirja.  Helsinki:  Gummerus, 2011.  ISBN 978-951-20-8431-9
Eniten vituttaa työ.  Helsinki:  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-9149-2
Eniten vituttaa parisuhde.  Helsinki:  Gummerus, 2013.  ISBN 978-951-20-8814-0
Eniten vituttaa kaikki (juhlapainos).  Helsinki:  Gummerus, 2013.  ISBN 978-951-20-9148-5
Suuri suomalainen ihmiskirja.  Helsinki:  Gummerus, 2014.  ISBN 978-951-20-9482-0
Eniten vituttaa elämä.  Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-20-9883-5
Eniten vituttaa Suomi.  Gummerus, 2017.  ISBN 978-951-24-0760-6
Vitutuspäiväkirja.  Gummerus, 2019.  ISBN 978-951-24-1526-7
Eniten vituttaa kaikki - juhlapainoksen juhlapainos.  Gummerus, 2020.  ISBN 978-951-24-1707-0
Vituiksi meni - täytettävä omaelämäkerta.  Gummerus, 2020.  ISBN 978-951-24-1991-3
Eniten vituttaa lapset.  Gummerus, 2022.  ISBN 978-951-24-2871-7
Eniten vituttaa keski-ikä. Gummerus, 2024. ISBN 978-951-24-4174-7.
Aiheesta muualla

Eniten vituttaa kaikki. Blogspot-blogi.
Ludvík Vaculík

| Ludvík Vaculík |
| --- | --- |
 Ludvík Vaculík 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1926 Brumov, Tšekkoslovakia
Kuollut: 6. kesäkuuta 2015 (88 vuotta) Dobřichovice, Tšekki
Kansalaisuus:  Tšekkoslovakia, Tšekki
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: tšekki
Aiheesta muualla
www.ludvikvaculik.cz
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ludvík Vaculík (23. heinäkuuta 1926 Brumov, Tšekkoslovakia – 6. kesäkuuta 2015 Dobřichovice, Tšekki) oli tšekkiläinen kirjailija ja toisinajattelija Tšekkoslovakian aikana. Hän oli aktiivinen Prahan kevään 1968 toimija. Hänen teoksensa joutuivat julkaisukieltoon 1969.
Elämä

Vaculík syntyi puusepän perheeseen Brumovin kylässä itäisessä Määrissä. 1940-luvun alussa hän työskenteli Batan tehtailla ja opiskeli ammatillisessa oppilaitoksessa kengänvalmistusta. 1946–1950 hän opiskeli journalismia Prahassa, minkä jälkeen hän työskenteli opettajana sekä konepajatehtaan työntekijänä. Kahden vuoden pakollisen asepalveluksen jälkeen Vaculík siirtyi toimittajan uralle vuonna 1953. Hän kuului tähän aikaan Tšekkoslovakiassa valtaapitäneeseen kommunistiseen puolueeseen.
Vuonna 1965 Vaculík sai paikan uudistusmielisen kirjallisuuslehti Literární novinyn (myöhemmin Literární listy ja Listy) toimituksessa, jossa hän keskittyi erityisesti yhteiskunnalliseen journalismiin. Hänen suomeksikin käännetty Kaksituhatta sanaa -manifesti julkaistiin lehdessä kesäkuussa 1968, Prahan kevään tapahtumien ollessa käynnissä. Vuosien 1967 ja 1968 jälkeen Vaculík ei kannattanuut enää kannattanut kommunistista aatetta, ja hänet erotettiin puolueeta näihin aikoihin. Listy pakotettiin lakkauttamaan toimintansa vuonna 1969, minkä jälkeen Vaculík jatkoi uraansa vapaana toimittajana.
Normalisaation aikakaudella Vaculík oli yksi Tšekkoslovakian Samizdat-liikkeen keskushahmoista. Hänen 1972 perustamansa Edice Petlice julkaisi noin 400 teosta. Vaculík oli myös yksi Peruskirja 77:n ensimmäisistä allekirjoittajista. Hallituksenvastaisen toimintansa takia maan turvallisuuspalvelu vainosi Vaculíkia aina samettivallankumoukseen saakka.
Vaculík palasi julkiseen elämään vasta kommunistivallan kaatumisen jälkeen. Viimeiset vuosikymmenensä hän pysyi aktiivisena kirjailijana, kolumnistina sekä yhteiskunnallisena keskustelijana. Vaculíkille myönnettiin useita kunnianosoituksia ja muun muassa Tšekin kirjallisuuden valtiopalkinto vuonna 2008. Vaculík kuoli 88-vuotiaana Dobřichovicessa.
Tuotanto, tyyli ja maine

Vaculík julkaisi kirjailijan urallaan paljon henkilökohtaisia tarinoita sekä fiktiota sekoittavaa proosaa. Esimerkiksi Rušný dům kuvasi tšekkiläistä yhteiskuntaa 1970-luvun lopulla päiväkirjamerkintöjen, muistojen sekä proosan keinoin toisinajattelijan näkökulmasta. Vaculíkia on pidetty tyyliltään Franz Kafkan seuraajana muun muassa suomeksi Marsut nimellä julkaistussa Morčatassa.
Kirjojen lisäksi Vaculík julkaisi huomattavan määrän följetongejä.
Suomennetut teokset

Marsut (Morčata), suom. Kirsti Siraste, Helsinki: Tammi 1977 Sarja: Keltainen kirjasto 136 ISBN 951-30-4003-8
Kaksituhatta sanaa, manifesti. Teoksessa: Maailma tänään: yhdeksän artikkelia, suom. Tutteli Lindberg. Helsinki: Otava 1968
Perhe

Vaculík oli naimisissa vaimonsa Marie Vaculíkován kanssa vuodesta 1949 aina kuolemaansa saakka. Pari sai yhdessä kolme poikaa. Pitkäaikaisen kumppaninsa Lenka Procházkován kanssa Vaculík sai tyttären ja pojan.