stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salli (täsmennyssivu)

Salli voi tarkoittaa seuraavia asioita ja henkilöitä:
Salli, etunimi
1715 Salli, päävyöhykkeen asteroidi
Salli Systems, ergonomisten kalusteiden (mm. satulatuoli Salli) suunnittelu- ja valmistusyritys
Seksialan Liitto SALLI, 2000-luvulla toiminut Suomen seksityöläisten etujärjestö
Salli sukunimenä

Aares Salli (1914–2009), taidemaalari, Eino Sallin poika
Eino Salli (1882–1926), toimittaja ja kansakoulunopettaja
Janne Salli (s. 1977), jalkapalloilija
Mia Salli (nykyisin Mia Takula, s. 1975), eläinsuojeluaktivisti, vapaa toimittaja ja käsikirjoittaja
Rudolf Salli (1901–1966), teknikko, väärentäjä ja Yhdysvaltain vakooja 1940-luvulla
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Salli”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Salli Lund

Salli Lund, o. s. Hill, aikaisemmin Mäkelä (12. joulukuuta 1902 Oulu – 23. kesäkuuta 1979 Sortavala) oli suomalaissyntyinen Karjalan tasavallassa asunut toimittaja ja runoilija.
11-lapsiseen perheeseen syntyneen Lundin vanhemmat olivat perämies Matti Mäkelä (1850–1929) ja Kaisa Kristiina Sankilampi (1860–1938). Lund kävi kansakoulun ja oli sitten vuodesta 1920 alkaen Osuusliike Arinan palvelyksessa myyjänä. Lund muutti 1927 Suomesta Kanadaan ja sieltä edelleen 1932 Neuvosto-Karjalaan. Hän työskenteli apuhoitajana ja sittemmin Totuus-lehden oikolukijana. Toisen maailmansodan aikana Lund oli evakossa Uralin alueella ja oli työssä kolhoosissa ja paperikombinaatissa. Lundin aviomies Väinö Lund kuoli lavantautiin ja lapset tytär Raija ja poika Reijo kuolivat aliravitsemukseen. Perheensä menettänyt Lund palasi 1944 Petroskoihin ja toimi sitten ensin entisessä työssään oikolukijana ja sittemmin Karjala-kustantamon toimittajana. Lundista tuli Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen 1970.
Salli Lund oli naimisissa vaasalaisen Väinö Lundin kanssa ja myöhemmin Polvijärvellä syntyneen Jukka Hillin kanssa.
Salli Lundin elämästä Neuvosto-Karjalassa on tehty näytelmä Punaisten lintujen maa, jonka kantaesitti Teatteri Saaga syyskuussa 2019.
Teoksia

Soi lauluja Karjalan maa : valittuja runoja. Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1950
Pihkan tuoksua : runoja. Karjalan kirjakustantamo, Petroskoi 1966
Vesillä ja valtateillä. Karjalan kirjakustantamo, Petroskoi 1969
Kevätvihreä tie : venäjänkielisiä runoja. Izdatelstvo Karelija, Petrozavodsk 1970
Tuulien kannel : runoja ja runoelmia. Karjala-kustantamo, Petroskoi 1971
Taipaleita : kaksi novellia. Karjala-kustantamo, Petroskoi 1975
Runontupa : runoja, runoelma. Karjala-kustantamo, Petroskoi 1976
Virta vierii : runoja ja runoelmia. Karjala-kustantamo, Petroskoi 1979
Ja niin tuli aamu... : muistelmia. Karjala-kustantamo, Petroskoi 1980
Sarana

Sarana
Sarana on kaksi kiinteää esinettä yhdistävä mekaaninen nivel. Saranassa liike on rajoitettu kiertyväksi laakerin tavoin, mutta saranoilla on yleensä rajallinen kiertokulma. Saranalla on yksi vapausaste.
Saranoita on muiden muassa ovissa, ikkunoissa, luukuissa ja kansissa.
Saranan voitelu

Saranassa voi olla rasvanippa voitelua varten. Saranan voi nostaa paikaltaan ja voidella.Saranassa voi olla liukupinta, jolloin voitelua ei tarvita erikseen. Vinkuva sarana ilmoittaa voitelun tarpeesta. Voideltuna saranan kulumapinnat kestävät pidempään.
Veneen airojen saranoita voi voidella upottamalla hankaimen järveen tai kastelemalla muuten. Tämä on käytännössä koettu.
Kiinteitä voiteluaineita voi käyttää myös, esimerkiksi kynttilää. Parafiini ja tali voitelevat, eivät haihdu, kuten suihkeet.
Erilaisia saranoita

Nostosarana
Laakerisarana
Pianosarana
Sami Vänskä

| Sami Vänskä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1976 (ikä 48)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1996–2008, 2016
Tyylilajit:  sinfoninen metalli 
Soittimet:  basso, rummut
Yhtyeet:  Nightwish, Nattvindens Gråt, Root Remedy
Levy-yhtiöt:  Nuclear Blast, Spinefarm Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sami Vänskä (s. 26. syyskuuta 1976) on Nightwish-yhtyeessä vuosina 1998–2001 soittanut basisti. Vänskä aloitti bassonsoiton seitsenvuotiaana[lähde? ] ja soitti ennen Nightwishia muun muassa Nattvindens Gråt -nimisessä yhtyeessä. Hän ehti tehdä Nightwishin kanssa Over The Hills And Far Away -EP:n sekä kaksi albumia: Oceanborn (1998) ja Wishmaster (2000). 20. elokuuta 2016 hän vieraili entisen yhtyeensä keikalla Jämsässä Himos Parkissa esittäen bassokitaralla Stargazersin.
Aiheesta muualla

Sami Vänskä Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Saaret (alueyksikkö)

| Saarten alueyksikkö Περιφερειακή ενότητα Νήσων> Alueyksikkö |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Attika
Alue:  Attika
Kuntia:  8
Perustettu:  1.1.2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Salamis
Pinta-ala:  879 km²
Väkiluku (2011):  74 651
 – väestötiheys:  84,93 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL307 (osa)
Saaret (kreik. Νησιά, Nisiá) eli Saarten alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Νήσων, Perifereiakí enótita Níson) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Attikan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Salamiin kaupunki. Alueyksikön pinta-ala on 879 neliökilometriä ja asukasluku 74 651 (vuonna 2011).
Alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä. Tuolloin aiempi Pireuksen prefektuuri lakkautettiin ja jaettiin kahdeksi alueyksiköksi, Saarten alueyksiköksi ja Pireuksen alueyksiköksi. Alueyksikköön kuuluvat niin kutsutut Argo-Saroniset saaret, mukaan lukien Ateenan edustalla sijaitsevat Salamis ja Aígina, sekä muut Attikan hallintoalueeseen kuuluvat saaret, kuten kauempana Lakonian etelärannikolla sijaitseva, muutoin Jooniansaariin lukeutuva Kythera. Lisäksi alueyksikköön kuuluvat Attikan alueen Peloponnesoksen niemimaalla sijaitsevat osat Troizína ja Méthanan niemi.
Kunnat

Alueyksikkö jakaantuu kahdeksaan kuntaan seuraavasti:
Aiheesta muualla

Περιφερειακή ενότητα Νήσων[vanhentunut linkki]. Saarten alueyksikön kotisivu. (kreikaksi) (englanniksi)
Attikan alue
| --- | --- |
Keski-Ateenan alueyksikkö:   Ateena  Dáfni-Ymittós  Filadélfeia-Chalkidóna  Galátsi  Ilioúpoli  Kaisarianí  Výronas  Zográfou 
Pohjois-Ateenan alueyksikkö:   Agía Paraskeví  Amaroúsio  Chalándri  Filothéi-Psychikó  Irákleio  Kifisiá  Lykóvrysi-Péfki  Metamórfosi  Néa Ionía  Papágou-Cholargós  Pentéli  Vrilíssia 
Länsi-Ateenan alueyksikkö:   Agía Varvára  Ágioi Anárgyroi-Kamateró  Aigáleo  Chaïdári  Ílio  Peristéri  Petroúpoli 
Etelä-Ateenan alueyksikkö:   Ágios Dimítrios  Álimos  Ellinikó-Argyroúpoli  Glyfáda  Kallithéa  Moscháto-Távros  Néa Smýrni  Palaió Fáliro 
Pireuksen alueyksikkö:   Keratsíni-Drapetsóna  Korydallós  Níkaia-Ágios Ioánnis Rénti  Pérama  Pireus 
Itä-Attikan alueyksikkö:   Acharnés  Diónysos  Kropía  Lavreotikí  Marathónas  Markópoulo Mesogaías  Oropós  Paianía  Pallíni  Rafína-Pikérmi  Saronikós  Spáta-Artémida  Vári-Voúla-Vouliagméni 
Länsi-Attikan alueyksikkö:   Asprópyrgos  Elefsína  Fylí  Mándra-Eidyllía  Mégara 
Saarten alueyksikkö:   Agkístri  Aígina  Hydra  Kythera  Póros  Salamis  Spétses  Troizinía-Méthana
Satala

Satala oli muinainen kaupunki nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi kahden tärkeän tien risteyksessä. Yksi tie johti Mustanmeren rannalla sijaitsevasta Trapezuksesta Samosataan ja toinen Nikopoliista Armeniaan. Satala joutui Rooman vallan alle, kun Vespasianus liitti Armenia Minorin valtakuntaan. Trajanus käytti Satalaa tukikohtanaan sodassaan Parthiaa vastaan. Satalasta tuli Legio XV Apollinariin tukikohta vuonna 117 ja legioona oli siellä vielä 400-luvulla. Persialaiset valtasivat Satalan Bysantilta vuonna 610.
Sakarsaari

Sakarsaari
Satelliittikuva Dampierinsalmesta, jonka ympärillä nähtävissä ovat Umboisaari (vasemmalla), Sakarsaari (ylhäällä) ja Uusi-Britannia (oikealla)
| --- | --- |
Sijainti:  Moroben lääni Papua-Uusi-Guinea
Vesialue:  Bismarckinmeri 
Korkein kohta:  992 m
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sakarsaari on vulkaaninen saari Bismarckinmerellä Uudesta-Britanniasta lounaaseen. Saari on kerrostulivuori, jossa on kraatterijärvi. Saaren korkein kohta on 992 metriä.
Aiheesta muualla

Volcano World - Oregon State University: Sakar (englanniksi)
Pacific Wrecks - Sakar Island, West New Britain Province, Papua New Guinea (PNG) (englanniksi)
Mountain-Forecast: Sakar Island Mountain Information (englanniksi)
Sakat

Sakan kuninkaallinen katafraktityylinen paraatipanssari, joka tunnetaan myös nimellä "Kultainen soturi". Issyk-kurganista, historiallisesta hautauspaikasta lähellä Kazakstanin Almatya. Noin 400-200 eaa.
Sakat tai sakit olivat Euraasian aroilla ja Tarimin altaalla asuvia itäiranilaisia paimentolaisia, jotka olivat sukua skyyteille, periytyen Andronovo-kulttuurista, Margianakulttuurista ja itäaasialaisista. Heidän kielensä oli osa skyytin kieltä.
Sakat, jotka olivat läheistä sukua skyytille, erosivat Pontisen aron skyyteistä. Muinaiset sivilisaatiot käyttivät näille paimentolaisille erilaisia nimiä, mutta "Saka" viittaa nimenomaan itäisten arojen paimentolaisiin, kun taas "Skyytti" tarkoittaa läntisen aron paimentolaisia. Myös Skyyttien sukulaiset kimmerilaiset olivat kulttuurisesti samanlaisia, mutta mahdollisesti etnisesti erilaisia.
Historia

Sakoilla oli merkittävä rooli Keski-Aasiassa. Sakat olivat mukana erilaisissa historiallisissa tapahtumissa, kuten konflikteissa Akhaimenidien kanssa. Dareios I:n sotilaalliset kampanjat sakoja vastaan jakoivat heidät kahteen ryhmään. Sakat vastustivat Aleksanteri Suuren tunkeutumista Keski-Aasiaan ja perustivat kuningaskuntia Tarimin altaalle. Sakojen muuttoliikkeet ja vaikutusvalta ulottuivat Keski-Aasiasta Pohjois-Intiaan muovaten näiden alueiden kulttuurista ja poliittista kenttää.
SS Valencia

SS Valencia
SS Valencia oli rautarunkoinen höyrylaiva, joka haaksirikkoutui vuonna 1906 Vancouverinsaaren rannikolla Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Aluksen oli rakentanut William Cramp and Sons vuonna 1882. Alus oli 77 metrin pituinen ja painoi 1 598 tonnia. Joidenkin mielestä Valencian haaksirikko oli vakavin Vancouverinsaaren kaakkoisrannikolla tapahtunut haaksirikko. Merenkulkijoiden keskuudessa alue on vaarallisuutensa vuoksi tunnettu myös nimellä Tyynenmeren hautausmaa.
Viimeinen matka

Tavallisesti Valencia purjehti Kalifornian–Alaskan reitillä, mutta tammikuussa 1906 alus siirrettiin väliaikaisesti San Franciscon–Seattlen reitille korvaamaan San Franciscossa korjattavana ollutta höyrylaiva SS City of Pueblaa.
Aluksen lähtiessä matkaan San Franciscosta 20. tammikuuta kello 11.20 sää oli hieno. Aluksella oli yhdeksänhenkinen päällystö, 56-henkinen miehistö ja vähintään 108 matkustajaa. Kun alus sivuutti Cape Mendocinon niemen varhain tammikuun 21. päivän aamuna, sää alkoi huonontua. Alus oli tuulten ja virtausten vietävänä, ja ilman näköhavaintoa maasta alus purjehti ohitse Juan de Fucan salmesta. Vähän ennen puoltayötä 22. tammikuuta alus törmäsi riuttaan lähellä Pachena Pointia Vancouverinsaaren lounaisrannikolla.
Onnettomuus

Välittömästi törmäyksen jälkeen aluksen päällikkö komensi koneet peruuttamaan, ja alus irtosi karilta. Heti tämän jälkeen komenosillalle ilmoitettiin laivan rungon vaurioituneen ja saaneen vuodon. Estääkseen alusta uppoamasta päällikkö määräsi, että alus oli ajettava maihin. Alus ajettiin riutalle, noin 50 metrin päähän rannasta.
Laivalla vallitsi sekasorto, ja sen keskellä kuusi laivan seitsemästä pelastusveneestä laskettiin vesille vastoin päällikön määräyksiä ja ohjeiden vastaisesti miehitettynä. Kolme veneistä kaatui ylösalaisin laskettaessa, ja niissä olleet matkustajat lensivät myrskyävään mereen. Toiset kolme saatiin onnistuneesti vesille, mutta niistä kaksi kaatui ja yksi katosi jäljettömiin. Vain 12 henkilöä selviytyi maihin saakka, ja aallot veivät rannalta heistä kolme. Loput yhdeksän kiipesivät kallioille ja löysivät puihin viritetyn lennätinlinjan, seurasivat sitä metsän halki lennättimenhoitajan mökille saakka ja kutsuivat apua.
Sillä välin laivan pursimies ja vapaaehtoiset laskivat vesille viimeisen seitsemästä pelastusveneestä. Ohjeiden mukaan venemiesten oli etsittävä turvallinen maihinnousupaikka ja palattava laivalle hakemaan pelastusköysi. Laskettuaan maihin miehet löysivät polun ja kyltin, jossa luki: "Kolme mailia Cape Bealeen". He hylkäsivät alkuperäisen suunnitelman ja suuntasivat kohti niemenkärjessä sijaitsevaa majakkaa, jonne he saapuivat kahden ja puolen tunnin vaelluksen jälkeen. Majakanvartija kutsui apua puhelimitse Bamfieldistä ja sai tietää, että turma oli jo tiedossa.
Pelastustoimet

Kun onnettomuusviesti saapui Victoriaan, kolme alusta lähetettiin etsimään eloonjääneitä. Aluksista suurin oli matkustaja-alus SS Queen, muut kaksi olivat pelastusalus Salvor ja hinaaja Czar. Myöhemmin myös SS City of Topeka lähetettiin Seattlesta mukanaan lääkäri, hoitajia, lääketarvikkeita, lehdistön edustajia ja kokeneita merimiehiä. Tammikuun 24. päivän aamuna Queen saapui ensimmäisen haaksirikkopaikalle, mutta se ei voinut lähestyä Valencian hylkyä sään, aallokon ja merikarttojen puutteen vuoksi. Koska hylylle pääseminen vesitse näytti mahdottomalta, Salvor ja Czar suuntasivat kohti Bumfieldiä, josta käsin oli tarkoitus järjestää pelastusretkikunta maitse.
Kun Queen tuli näkyviin, Valencian miehistö laski vesille laivan kaksi viimeistä pelastuslauttaa, mutta valtaosa matkustajista päätti pysytellä laivalla uskoen, että pelastusmiehistö saapuisi pian. Noin tuntia myöhemmin City of Topeka saapui paikalle, mutta Queenin tavoin se ei pystynyt lähestymään hylkyä. City of Topeka risteili lähivesillä tuntien ajan etsien eloonjääneitä, ja se löysi viimein yhden pelastuslautan, jolla oli 18 miestä. Muita eloonjääneitä ei löydetty, ja pimeän laskeutuessa aluksen päällikkö päätti keskeyttää etsinnät. Myöhemmin yksi pelastuslautta ajautui rantaan eräällä Barkley Soundin saarella, ja paikallinen intiaaniväestö toimitti sillä olleet neljä eloonjäänyttä Uclueletin lähellä sijaitsevaan kylään.
Kun maitse matkannut pelastusmiehistö saapui kallion laelle haaksirikkopaikan lähellä, se näki Valencian uponneen lähes kokonaan. Tusinoittain matkustajia riippui aluksen takilassa, osa oli saanut paikan enää osittain pinnan yläpuolelle näkyvästä rungosta. Ilman pelastusköysiä pelastajat eivät kuitenkaan voineet auttaa, ja muutamia tunteja myöhemmin aallot ruhjoivat aluksen hylyn pois riutalta ja se vajosi kokonaan pinnan alle. Kaikki laivalle jääneet menehtyivät.
Tutkinta

Muutamia päiviä onnettomuuden jälkeen Yhdysvaltain meritutkimuslautakunta aloitti tapauksen tutkimuksen. Toinen tutkinta järjestettiin presidentti Theodore Rooseveltin määräyksestä: sen tarkoitus oli kaksijakoinen eli määritellä turman syyt sekä tehdä suosituksia, kuinka vastaavan kuolonuhrien määrän syntyminen voitaisiin tulevaisuudessa estää. Tutkimus alkoi 14. helmikuuta ja kesti 1. maaliskuuta 1906 saakka. Loppuraportti julkaistiin 14. huhtikuuta. Molempien tutkimusten raportit totesivat onnettomuuden syyksi navigointivirheet sekä huonon sään. Pelastusvälineistön todettiin olleen suurelta osin kunnossa, mutta pelastusveneharjoituksia ei ollut pidetty. Raportin mukaan apuun tulleet alukset tekivät olosuhteisiin nähden kaiken voitavan.
Ihmishenkien menetyksen syyksi määriteltiin sarja onnettomia sattumuksia, joihin vaikuttivat sekä saaren rannikon luonne että pelastusvälineistön ja -valmiuksien puutteet. Valtiollinen raportti suositti majakan rakentamista Cape Bealen ja Carmanah Pointin välille, ja rannikkopelastuspolun perustamista suojamajoineen. Vuonna 1908 sytytettiin Pachena Pointin majakka, ja vuonna 1911 saatiin päätyökseen nimellä West Coast Trail tunnetun pelastuspolun ja sen rakennuksien rakennustyöt.
Arviot menehtyneiden määrästä vaihtelevat lähteistä riippuen. Joidenkin lähteiden mukaan turmassa menehtyi 117 henkeä, mutta toisten lähteiden mukaan jopa 181. Valtiollisen tutkinnan raportin mukaan virallinen kuolonuhrien määrä oli 136. Vain 37 pelastui, ja kaikki laivalla olleet naiset ja lapset menehtyivät.
Vuonna 1933 eli 27 vuotta haaksirikon jälkeen Valencian pelastusvene numero 5 löydettiin ajelehtimasta Barkley Soundilta. Vene oli ihmetystä herättävän hyväkuntoinen, ja siinä oli jopa alkuperäistä maalia. Veneen nimikyltti on nykyisin näytteillä Maritime Museum of British Columbian kokoelmissa.
Valencian viimeinen matka on saanut sijansa paikallisissa huhupuheissa ja kummitustarinoissa. Viisi kuukautta haaksirikon jälkeen paikallinen kalastaja väitti nähneensä kahdeksan luurankoa ajelehtimassa pelastusveneessä läheisessä veden täyttämässä luolassa, mutta venettä etsimään lähetetty partio ei onnistunut paikantamaan luolaa. Vuonna 1910 Seattle Times uutisoi merimiesten väittäneen nähneensä Valenciaa muistuttavan aavelaivan Pachena Pointin lähellä.
Valencian hylky kuvattuna pelastusaluksista
Pelastuslautalla olevat eloonjääneet pelastetaan City of Topekalle.
SNCASE SE.200

| SNCASE SE> 200 |
| --- | --- |
 SE.200:n kuva L'Aérophile-lehden syyskuun 1945 numerosta.
Tyyppi:  matkustajalentovene
Alkuperämaa:   Ranska
Valmistaja:  SNCASE
Ensilento:  11. joulukuuta 1942
Valmistusmäärä:  3 
SNCASE SE.200 oli ranskalaisen SNCASE:n suunnittelema kuusimoottorinen matkustajakäyttöön suunniteltu raskas lentovene, joka suunniteltiin Atlantin ylittävään lentoliikenteeseen toista maailmansotaa edeltävinä vuosina. Sen suunnittelu alkoi SNCASE:n fuusioidussa Lioré et Olivier’lla insinööri Paul Asantchéeff’n johdolla. Konetyyppi jäi prototyyppivaiheessa ensin Ranskan sotaa edeltäneiden vuosien varustelukierteen jalkoihin, minkä jälkeen prototyyppien rakentaminen ja testaaminen jatkui hitaasti Ranskan saksalaismiehityksen aikana vuosina 1940–1944. Kaikkiaan kolme prototyyppi valmistui ja kaksi jäi keskeneräisiksi. Valmistuneista prototyypeistä vain yksi selvisi sodasta, loppujen tuhouduttua pommituksissa. Hanke ei ottanut tuulta alleen enää sodan jälkeen.
Historia > Prototyypit

Prototyypin rakennustyöt keskeytyivät Marignanessa toisen maailmansodan käynnistyttyä syyskuussa 1939. Koneeseen oli tuolloin käytetty 118 000 työtuntia, ja suuri osa koneen rungosta ja venepohjasta oli valmiita. Projektin keskeytyminen oli seurausta Ranskan teollisuuden prioriteettien muuttumisesta. Marignanen tehdas määrättiin rakentamaan LeO-45-pommikoneita, joiden tuotanto oli osoittautunut haasteelliseksi. Tilatuista 600 koneesta vain 120 oli toimitettu syyskuuhun 1939 mennessä, ja Marignanen, Ambérieun ja Saint-Nazainen tehtaita vaadittiin tuottamaan 100 koneyksilöä kuukautta kohden. Saksa miehitti Ranskan kesäkuuhun 1940 mennessä, minkä seurauksena SNCASE:n Argenteuil’n tehtaan henkilökunta siirtyi vähitellen Marignanen tehtaalle. Viimeiset Argenteuil’n työntekijät saapuivat Etelä-Ranskaan helmikuussa 1941.
Miehittäjä ohjeisti Marignanen tehtaan jatkamaan SE.200:n prototyypin rakentamista ja Gennevilliers’n tehtaan rakentamaan lisää Gnome et Rhône 14R -moottoreita saksalaisrahoituksella. SE.200:n rakentaminen jatkui hitaasti koko vuoden 1941. Prototyyppi rullattiin ulos tehtaalta heinäkuussa 1942 sen testaaminen käynnistyi syyskuussa rullauskokeilla Étang de Berren laguunissa. Ensilennon lensi Jacques Lecarme 11. joulukuuta 1942.
Saksalaiset pakko-ottivat SE.200:n ensimmäisen prototyypin tammikuussa 1944 ja lensivät sen Saksan ja Sveitsin rajaseudulla sijainneelle Bodenjärvelle. Kone tuhoutui järvellä brittiläisten Mosquito-pommittajien iskussa kolme kuukautta myöhemmin. Toinen prototyyppi tuhoutui liittoutuneiden pommituksessa Marignanessa maaliskuussa 1944. Kolmas prototyyppi vaurioitui, mutta korjattiin jälkeenpäin ja saatiin valmiiksi loppuvuodesta 1944. Neljäs ja viides prototyyppi eivät koskaan valmistuneet. Ranskan valtio ja Air France käyttivät SE.200-projektiin yli 50 miljoonaa frangia vuosina 1936–1940.
Tekniset tiedot

Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 8–10 (matkustamohenkilökunta mukaan lukien)
Matkustajat: 80 istumapaikkaa / 40 makuupaikkaa
Pituus: &&&&&&&&&&&&&040.015000040,15 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&052.020000052,2 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&09.07300009,73 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0340.&&&&00340 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&033000.&&&&0033 000 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&072000.&&&&0072 000 kg
Polttoainemäärä: 38 000 l
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&06.&&&&006 × Gnome et Rhône 14R-200 -14-sylinteristä tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&01193.&&&&001 193 kW (&&&&&&&&&&&01600.&&&&001 600 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0390.&&&&00390 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0300.&&&&00300 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&06000.&&&&006 000 km 60 km/h vastatuulessa
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05500.&&&&005 500 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&&03.07000003,7 m/s
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0212.&&&&00212 kg/m²
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SNCASE SE.200 Wikimedia Commonsissa
SE.200:n ohjaamo.
SE.200:n lentoinsinöörin hallintapaneeli.
Ensimmäinen prototyyppi F-BAHE.
Sakartvelos respublika

Lehden etusivu joulukuussa 2023.
Sakartvelos respublika (საქართველოს რესპუბლიკა, ”Georgian tasavalta”) on Georgian pääkaupungissa Tbilisissä ilmestyvä georgiankielinen sanomalehti.
Lehti perustettiin kesäkuussa 1920 nimellä Komunisti (კომუნისტი, ”Kommunisti”). Se ilmestyi pian tapahtuneen lakkauttamisensa jälkeen nimillä Sakartvelos komunisti (საქართველოს კომუნისტის, ”Georgian kommunisti”) ja Akhali komunisti (ახალი კომუნისტი, ”Uusi kommunisti”). Bolševikkien valloitettua Georgian lehti alkoi ilmestyä alkuperäisellä nimellään maaliskuussa 1921. Nykyään Sakartvelos respublikaa pidetään vuosina 1918–1921 ilmestyneen samannimisen lehden perillisenä.
Komunisti oli Neuvostoaikana Georgian kommunistisen puolueen keskuskomitean sekä Georgian sosialistisen neuvostotasavallan korkeimman neuvoston ja ministerineuvoston äänenkannattaja. Se oli tasavallan tärkein sanomalehti, jonka rinnalla ilmestyivät muun muassa venäjänkielinen Zarja Vostoka, azerinkielinen Sovet Gürcüstanı ja armeniankielinen Sovetakan Vrastan. Kuudesti viikossa julkaistun lehden levikki oli 700 000 kappaletta vuonna 1980.
Vuonna 1990 lehdestä tuli Georgian korkeimman neuvoston äänenkannattaja. Se sai aluksi nimen Akhali Sakartvelo (ახალი საქართველო, ”Uusi Georgia”) ja samana vuonna nimen Sakartvelos respublika. Nykyään Sakartvelos respublikaa julkaisee Marina Kandelakin omistama Tanadgoma-1 -yhtiö. Lehti saa rahoitusta Georgian valtiolta ja se tunnetaan vihapuheen ja lännenvastaisen propagandan levittäjänä.
Aiheesta muualla

Lehden sivusto
Ropažin kunta

| Ropaži |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Ropažin kunta Latvian kartalla.
Valtio:   Latvia
Varhaisin maininta:  1205
Väkiluku:  6 839
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 Ropažu novads 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ropažin kunta on kunta Latviassa. Se sijaitsee Vidzemen historiallisella alueella lähes Latvian keskustassa. Kunnan läpi kulkee Via Baltica. Vuonna 2009 kunnassa asui 6 839 asukasta. Ropažin lisäksi kuntaan kuuluvat Zaķumuiža, Silakrogs, Mucenieki, Tumšupe ja Kākciems.
Maantiede ja väestö

Kunta on kooltaan 326,4 km². 60 prosenttia kunnan pinta-alasta on metsän peitossa, mutta metsästä hakataan vuosittain noin kaksi prosenttia. Suo kattaa noin neljä prosenttia kunnan pinta-alasta. Suur-Jugla on kunnan alueen suurin joki. Joessa on lukuisia saaria ja niemimaita. Suurimmat järvet ovat Silezers ja Lielkangaru. Kunnan 6 839 asukkaasta 53 % on miehiä ja 47 % naisia. Suurimmat etniset ryhmät ovat latvialaiset (73 %), venäläiset (18 %), valkovenäläiset (2,5 %), ukrainalaiset (2 %) ja puolalaiset (1,5 %).