stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bloodpit

| Bloodpit |
| --- | --- |
 Bloodpit Tullikamarilla 2009.
Tiedot
Toiminnassa:  1998–
Tyylilaji:  rock
Kotipaikka:  Tampere, Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Paavo Pekkonen, kitara (1998–)  Aleksi Keränen, bassokitara (2002–)  Alarik Valamo, rummut (2002–)  Antti Ravín, laulu (2008–)  Petri "Pietu" Hiltunen, kitara (2008–) 
Entiset jäsenet:  Matthau Mikojan, laulu, kitara (1998–2007)  Janne Kolehmainen, bassokitara (1998–2000)  Arnold T. Kumputie, rummut (1999–2002)  Sir Christus, bassokitara (2000–2002)  Paspartou Hagen, bassokitara (2000) 
Levy-yhtiö:  Backstage Alliance, 2007–   Sony BMG, 2007–   Beemvees, 2005–2007  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bloodpit on vuonna 1998 perustettu tamperelainen rock-yhtye. Bloodpit tuli tunnetuksi vuonna 2005, kun heidän singlensä Out to Find You nousi Suomen singlelistan ensimmäiseksi.
Heinäkuun lopulla 2007 Bloodpit perui kaikki tulevat esiintymisensä ja ilmoitti jäävänsä tauolle laulajan alkoholi- ja mielenterveysongelmien vuoksi. Toukokuussa 2008 yhtye ilmoitti jatkavansa uraansa ja heinäkuussa uusi, viisihenkinen kokoonpano julkistettiin.
Historia

Matthau Mikojan ja Paavo Pekkonen tutustuivat toisiinsa 1990-luvun puolivälissä. He alkoivat soittaa yhdessä vuonna 1994, perustaen yhtyeen nimeltä RIP. Vuonna 1995 he esiintyivät ensimmäistä kertaa, mutta akustinen konsertti Bar Nellimissä, Naimasaaressa ei ollut kummoinen menestys. Yhtyeen nimi vaihtui Turmioksi, mutta koska uusia jäseniä ei yhtyeeseen parin vuoden aikana löytynyt, hiipui toimintakin vähitellen.
Vuonna 1998 Paavo Pekkonen koki omien sanojensa mukaan unessa näyn, jossa John Lennon käski häntä perustamaan yhtyeen nimeltä Bloodpit. Mikojan ja Pekkonen etsivät soittajia lehti-ilmoituksella. Janne Kolehmainen liittyi yhtyeeseen ja Bloodpit esiintyi ensimmäisen kerran nykyisellä nimellä 26. marraskuuta Tampereella nuorisotila Vuoltsussa. Rumpuja ensimmäisessä konsertissa soitti Mato Romppanen, mutta vuoden 1999 aikana Arnold T. Kumputie liittyi yhtyeeseen varsinaiseksi rumpaliksi.
Vuonna 2000 Bloodpit alkoi konsertoida laajamittaisemmin ja julkaisi myös ensimmäisen demonsa, Promo EP:n. Bloodpit voitti sekä Tampere Ilmiö- että Rockperry-yhtyekilpailut ja vielä saman vuoden aikana yhtyeen basistiksi vaihtui Sir Christus.
Vuoden 2001 aikana Bloodpit soitti ensimmäiset festivaalikeikkansa ja voitti Toijalassa järjestetyn Satamarock-bändikilpailun. Toinen omakustanne, No 2 julkaistiin.
Vuonna 2002 Christuksen tilalle basistiksi tuli ensin Paspartou Hagen ja loppuvuodesta Bloodpitin kokoonpano muuttui jälleen, kun Alarik Valamo ja Aleksi Keränen liittyivät yhtyeeseen. Seuraavana vuonna julkaistiin You Name It -omakustanne ja yhtye jopa kiinnitettiin Grotesque Recordsille, joka kuitenkin lopetti toimintansa pian sopimuksen jälkeen.
Vuonna 2004 Bloodpit julkaisi Platitude-omakustanteen. Yhtye valittiin Noise.fi-sivuston äänestyksessä "vuoden signaamattomaksi bändiksi".
Historia > Läpimurto

Vuonna 2005 Bloodpit teki levytyssopimuksen Beemvees-levy-yhtiön kanssa. Alkuvuodesta julkaistu ensimmäinen virallinen single Out to Find You nousi suoraan Suomen singlelistan kärkeen. Loppuvuodesta julkaistiin Bloodpitin esikoisalbumi Mental Circus, joka on myöhemmin julkaistu yli 10 maassa, muun muassa Ruotsissa, Italiassa, Venäjällä, Saksassa, Itävallassa ja Australiassa. Vuonna 2005 Bloodpit soitti myös ensimmäisen ulkomaankonserttinsa Venice Rock -festivaaleilla Venetsiassa, Italiassa.
Vuoden 2006 aikana Bloodpit valittiin Suosikin "vuoden 2005 tulokkaaksi" ja sai "vuoden 2005 tuorein biisi" -palkinnon YleX-radiokanavalla.
Yhtyeen kappaleita on useilla kokoelmilla sekä muun muassa elokuvassa FC Venus ja NHL 07 -pelissä. Yhtyeen musiikkia on käytetty myös saksalaisissa ja suomalaisissa televisiomainoksissa.
Alkuvuodesta 2007 Bloodpit solmi sopimuksen Sony BMG:n kanssa. Ensimmäinen single yhtyeen toiselta albumilta oli Wise Men Don't Cry, joka julkaistiin Suomessa 28. maaliskuuta 2007. Singlen julkaisun yhteydessä yhtye esiintyi kolmesti. Off The Hook -albumi ilmestyi 18. huhtikuuta 2007, minkä jälkeen yhtye aloitti tiiviimmän julkaisukiertueen. Kesällä Bloodpit esiintyi Mötley Crüen lämmittelijänä Helsingin Jäähallissa sekä YLEn televisioimassa konsertissa Seinäjoen Provinssirockissa. Vuonna 2007 Off The Hook oli YleX:n viikon albumi viikolla 15.
Historia > Tauko ja uran jatkuminen

Heinäkuussa 2007 Bloodpit jättäytyi kokonaisvaltaiselle tauolle jäsenten välisten riitojen ja laulaja Matthau Mikojanin huumausaine- ja mielenterveysongelmien vuoksi. Yhtye perui samalla kaikki sovitut konsertit, mukaan lukien laajan kiertueensa Euroopassa. Yhtye ei virallisesti hajonnut, vaan jäi määrittelemättömän pituiselle tauolle. Soundi-lehden lokakuun 2007 numerossa Matthau Mikojan ilmoitti Bloodpitin hajonneen lopullisesti.
Rumba-lehden helmikuun 2008 numerossa Bloodpitin ilmoitettiin etsivän uutta laulajaa ja 11. toukokuuta 2008 yhtyeen kotisivuilla ilmoitettiin virallisesti, että yhtye jatkaa Bloodpit-nimellä. Bloodpitin uusi, viisihenkinen kokoonpano julkistettiin virallisesti vasta ensimmäisessä tauonjälkeisessä Suomen-konsertissa Tampereella 10. heinäkuuta 2008. Bloodpitin uudeksi laulajaksi tuli Antti Ravín ja toiseksi kitaristiksi Petri "Pietu" Hiltunen. Bloodpit esiintyi syksyn aikana sekä Suomessa että ulkomailla, ja julkaisi 1. lokakuuta 2008 EP:n Recovered. Yhtyeen kolmas studioalbumi The Last Day Before The First julkaistiin 13. toukokuuta 2009.
4. helmikuuta 2010 Bloodpit ilmoitti kotisivuillaan jäävänsä keikkatauolle.
Julkaisut > Albumit

Mental Circus  (2005)
Off The Hook  (2007)
The Last Day Before The First  (2009)
Julkaisut > EP:t

Sauna Päälle!  (2006)
Recovered  (2008)
Julkaisut > Singlet

Out to Find You  (2005)
One More Time  (2005, julkaistu ainoastaan digitaalisessa muodossa)
Platitude  (2005)
Bad-Ass Blues  (2005)
Wise Men Don't Cry  (2007)
The Price To Pay  (2009, promo)
Julkaisut > Omakustanteet

Promo EP  (2000)
No 2  (2001)
You Name It  (2003)
Platitude  (2004)
Julkaisut > Musiikkivideot

Platitude  (2005)
Bad-Ass Blues  (2006)
Wise Men Don't Cry  (2007)
For You to Be Safe  (2008)
Aiheesta muualla

Bloodpitin viralliset kotisivut
Bloodpit Myspacessa (englanniksi)
Virallinen fanituotekauppa (levyt ja fanituotteet)
Luettelo Moskovan metron asemista

Tämä on luettelo Moskovan metron asemista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moskovan metroasemat Wikimedia Commonsissa
Anchee Min

Anchee Min vuonna 2014.
Anchee Min (閔安琪; Mín Ānqí; s. 14. tammikuuta 1957 Shanghai) on kiinalais-yhdysvaltalainen kirjailija.
Anchee Min muutti Yhdysvaltoihin 1987. Vuonna 1997 hän julkaisi kansainväliseksi bestselleriksi nousseen muistelmaromaanin Punainen Atsalea. Kirjailija asuu Kaliforniassa miehensä ja tyttärensä kanssa.
Teokset > Suomennetut teokset

Punainen Atsalea.  (Red Azalea)  Suomentanut Pirkko Huhtanen. WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19626-6
Madame Mao.  (Becoming Madame Mao)  Suomentanut Leena Nivala. Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26256-0
Teokset > Suomentamattomat teokset

Katherine (1995)
Wild Ginger (2002)
Empress Orchid (2004)
The Last Empress (2007)
Pearl of China (2010)
Vsevolod Baranovski

Vsevolod Stepanovitš Baranovski (ven. Все́волод Степа́нович Барано́вский; 8. joulukuuta (J: 26. marraskuuta) 1853 – heinäkuu 1921 Istanbul, Turkki) oli venäläinen ratsuväenkenraali ja sotatuomari, joka toimi vuosina 1914–1917 Suomen senaatin oikeustoimituskunnan vt. päällikkönä niin sanotussa amiraalisenaatissa.
Baranovski palveli Venäjän keisarikunnan armeijassa vuodesta 1875, kävi Nikolain ratsuväkiopiston, liittyi Henkikaartin kyrassieerirykmenttiin ja osallistui vuosien 1877–1878 Turkin sotaan. Hän valmistui vuonna 1883 Aleksanterin sotilaallis-oikeustieteellisestä akatemiasta ja oli vuosina 1889–1902 Omskin ja Turkestanin sotilaspiirien sotaoikeuksissa eri tehtävissä kuten prokuraattorin apulaisena ja sotilastutkintotuomarina. Baranovski oli sotatuomarina Kazanin sotilaspiirin sotaoikeudessa vuosina 1902–1907, Moskovan sotilaspiirin sotaoikeudessa 1907–1909 ja Odessan sotilaspiirin sotaoikeudessa 1909–1914. Hän sai 1894 everstin ja 1902 kenraalimajurin arvon.
Baranovski nimitettiin 10. maaliskuuta 1914 Suomen senaatin talousosaston jäseneksi ja hänet määrättiin hieman myöhemmin oikeustoimituskunnan vt. päälliköksi, kun Konstantin Kazanski siirtyi prokuraattoriksi. Baranovski ylennettiin huhtikuussa 1914 kenraaliluutnantiksi. Hän joutui eroamaan vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja muutti Jaroslavliin. Hän sai myöhemmin samana vuonna ratsuväenkenraalin arvon. Venäjän sisällissodan aikana Baranovski palveli Etelä-Venäjän armeijan oikeushallintoa ja pakeni kesällä 1920 Turkkiin, jossa hän kuoli seuraavana vuonna keuhkokuumeeseen.
Teuronjoen valuma-alue (Vanaja)

Teuronjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.83)  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa ja Päijät-Hämeessä Hollolassa, Asikkalassa ja Kärkölässä sijaitseva on Vanajan reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, joka on Pääjärven eteläpuolelta alkavan ja Mommilanjärveen laskevan Teuronjoen, että Pääjärven yhteinen, valuma-alue. Valuma-alueen pinta-ala on 439,19 neliökilometriä ja sen järvisyys on 4,79 %. Vesistöreitin vedet laskevat seuraavaksi Puujoen alueelle (35.82).
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) kolmannen jakovaiheen kolmas osa-alue, joka jaetaan vielä kahdeksaan alueeseen. Nämä valuma-alueet ovat Teuronjoen alaosan alue (35.831), Teuronjoen keskiosan alue (35.832), Pääjärven alue (35.833), Pällinkäistenojan valuma-alue (35.834), Haarajoen valuma-alue (35.835), Mustajoen valuma-alue (35.836), Luhdanjoen valuma-alue (35.837) ja Valkojan valuma-alue (35.838). Vesistöalueen keskusjärvi on Pääjärvi, joka on käytännössä samalla myös Teuronjoen pääjärvi. Teuronjoen valuma-alueeseen kuuluu yli 50 järveä tai lampea. Niistä merkittävämmät ovat Pääjärvi (1 344 hehtaaria), Tevänti (192 hehtaaria), Kärkölän Valkjärvi (143 ha), Hämeenkosken Valkjärvi (74 ha), Oriharonjärvi (47 ha) ja Leppälammi (38 ha).
Alueella sijaitsee useita taajamia. Valuma-alueen eteläosassa sijaitsevat Lappila, Kärkölän keskustaajama ja Kärkölän kirkonkylä. Pääjärven eteläpuolella on Hämeenkosken taajama ja järven luoteispuolella valuma-alueen ulkopuolella Lammin taajama.
Alla esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Alueen kuvaus

Teuronjoen alaosan ja keskiosan alueiden raja kulkee Ensimmäisen Salpausselän katkelmassa Myllykylän kohdalla aivan Kärkölän kirkonkylän länsipuolella. Alajuoksulla on ensin
Teuronjoen alaosan alue (35.831), ja siihen laskevat
Valkojan valuma-alue (35.838)
Pällinkäistenojan valuma-alue (35.834)
Alaosaan laskee
Teuronjoen keskiosan alue (35.832)
ja siihen vuorostaan
Pääjärven alue (35.833), johon laskevat seuraavat valuma-alueet:
Haarajoen valuma-alue (35.835)
Mustajoen valuma-alue (35.836)
Luhdanjoen valuma-alue (35.837)
Valuma-alueet on kuvattu alempana tarkemmin.
Alueen kuvaus > Teuronjoen alaosan alue (35.831)

Joen alaosa alkaa Myllykylän harjun kohdassa sijaitsevsta myllypadosta ja se laskee Mommilanjärven itärantaan järven eteläpäässä. Joki vaikuttaa oiotulta ja peratulta, koska oikaistujen mutkien jäänteitä löytyy joen varresta. Yläjuoksulla siihen yhtyy vasemmalta Heroja, jonka sivuhaarassa toimii useitakin lähteitä eli niin sanotut Herojan lähteet. Sen alapuolelle yhtyy myös vasemmalta Lähdeoja, jonka pääuoma alkaa Kärkölän kirkonkylän eteläpuolen metsästä ja jonka pääuoma kulkee Hiidenmäellä kahden lammen kautta ja siihen yhtyy ennen lampia Likolammen sivuhaara. Ennen Kärkölän Valkjärvestä laskevaa Valkojaa, jokeen yhtyy sen vasemmalta puolelta kuivatetun Levijärven syväksi kaivettu laskuoja Tohinoja . Tohinoja tuo Valkojan valuma-alueen vesiä ja sen valuma-alue selostetaan alempana omassa kohdassaan. Samaa voi sanoa Pällinkäisten ojan valuma-alueesta, joka on Pällinkäisten valuma-alueen pääuoma. Näiden ojien jälkeen Teuronjoki tekee kaarteen oikealle, jossa tähän yhtyy oikealta Merrasoja, joka on Merrasjärven ja Merrasojankorven laskuoja.
Alueen kuvaus > Teuronjoen keskiosan alue (35.832)

Teuronjoen luusua sijaitsee Iso-Lanossa, johon Pääjärvi laskee Leppälammin kautta. Joen alku virtaa Hämeenkosken taajaman läpi ja ennen Hämeenkosken kirkkoa siihen yhtyy oikealta Lähdeoja ja sen jälkeen vasemmalta Kiehuvanlähteenoja. Koska lännessä kohoavan harjun sandurialueen suppien keräämät sadevedet katsotaan suotuvan kohti Teuronjokea, luetaan myös Ahvenainen ja Pikku-Ahvenainen joen alueeseen. Kirkon vaiheilla on joessa pato ja sen alla koski, jonka jälkeen siihen yhtyy edellä mainittu Kiehuvanlähteenoja. Ennen seuraavaa Hankalankoskea jokeen yhtyy vasemmalta Kylmäoja, jonka vedet tulevat kauempaa lounaasta. Siellä sijaitsee latvajärvenä Anttilanjärvi. Pian yhtyykin oikealta Hämeenkosken Valkjärvi, joka yhdessä Kellolanlähteen kanssa muodostavat suuren ojan. Saman ojan valuma-alueeseen luetaan myös Suklammi. Seuraava oja on tätä suurempi. Se on Kumianoja, joka tuo laajemman valuma-alueen vedet Kumianmäen takaa. Siihen kuuluvat Tenhiälän, Kastarin ja Toivolan peltoaukeiden ja Ensimmäisen Salpausselän pohjoisrinteissä olevien lähteiden vedet. Muut tämän alueen alajuoksun ojat ovat verrattain pieniä. Poikkeuksena on Peto-oja, joka yhtyy pääuomaansa oikealta. Sen vieressä, mutta Palomäen päällä, sijaitsee Iinijärvi. Sen vedet katsotaan kuuluvan Peto-ojan valuma-alueeseen.
Alueen kuvaus > Pääjärven alue (35.833)

Pääjärvi on Teuronjoen valuma-alueen pääjärvi siinä mielessä, että sen kautta virtaa puolet valuma-alueen vesistä ja ne ohjautuvat sen jälkeen Teuronjokeen. Järvessä on ylivoimaisesti eniten vettä muihin valuma-alueen järviin verrattuna. Siihen laskevat Luhdanjoen valuma-alueen, Haarajoen valuma-alueen ja Mustajoen valuma-alueen vedet sekä vielä Pääjärven alueen pienemmät ojat. Kahtlammin laskuoja on lyhyt ja sen valuma-alue pieni. Eteläiseen vastarantaan laskeva Työjärven valuma-alueeseen kuuluu suuri Laaviosuo ja pienempi Ristilähteensuo, jonka kautta tulevat myös Iso-Väihin ja Vähä-Väihin vedet. Työjärven laskuojaan yhtyy myös syrjässä sijaitsevan Kalliolammin laskuoja.
Pääjärven luusua sijaitsee järven eteläpäässä, mistä alkaa 500 metriä pitkä Kotajoki. Se laskee Leppälammin läpi ja jatkaa 100 metriä pitkänä jokena Iso-Lanoon. Järven eteläpäässä sijaitsee joen laajentuma, jota kutsutaan Pikku-Lanoksi, ja jonka eteläpäästä saa Teuronjoki alkuunsa.
Alueen kuvaus > Pällinkäistenojan valuma-alue (35.834)

Pällinkäistenoja on valuma-alueeltaan pieni. Sen pääjärvi on Oriharonjärvi, joka on pitempi kuin itse laskuoja. Oriharonjärveen laskee kauempana metsässä sijaitseva Särkijärvi.
Alueen kuvaus > Haarajoen valuma-alue (35.835)

Haarajoki laskee Pääjärven pohjoispäähän Ronnissa. Valuma-alueen suurin järvi on Tevänti, joka laskee Matkarin läpi Mustianjokea myöten Kuurikanjärveen. Siitä joki jatkaa Haarajoen nimellä Pääjärveen. Matkari kerää myös Ahvenjärven, Avijärven ja Lahijärven vedet. Tevännin kautta kulkevia vesiä kerää sen pohjoisrantaan laskeva Oksjärvi, johon laskee Kaarttasen, Kalliojärven ja Vennajärven yhteinen laskuoja. Vaikuttaa siltä, että myös Vähä Koukkujärvi tekee niin omalta suunnaltansa. Tevännin lounaisrantaan laskee todennäköisesti Iso Koukkujärvi ja sen pieni suolampi Muonajärvi, mutta kartoista katsomalla sen vesien todellinen kulku on arvailua. Pieni Paskojärvi sijaitsee muista järvistä syrjässä ja sen laskuoja yhtyy Haarajokeen Kostilan eteläpuolella.
Alueen kuvaus > Mustajoen valuma-alue (35.836)

Mustajoki laskee Pääjärveen sen itäpäähän. Putulassa joen alajuoksu muodostuu kahdesta sivuhaarasta Isojoesta ja Vähäjoesta. Vähäjoen uomaa kutsutaan yläjuoksulla Koskurinjoeksi ja se tuo Paakkolasta saakka vettä. Isojokea nimitetään Vestolan yläpuolella Arrajoeksi ja vielä Ränskälänkorven yläpuolella Ränskälänojaksi. Oja on pitkältä matkalta kuntien rajajokena. Ränskälänojan latvajärviä ovat pienten nimettömien lampien lisäksi Tervajärvi, Ruuttanajärvi ja Rajajärvet. Ränskälänoja jatkaa alas Alemman Rajajärveen, johon yhtyy Alisen Kaakkolammin laskuoja. Oja ohittaa myös Niemisjärven vierestä ja siihen laskee alueen laajojen ojitettujen soiden kuivatusvedet. Niiden mukana tulee myös Möläkän vedet. Arrajokeen yhtyy kaukaa lännestä Viipsjärven ja Ahveniston yhteinen laskuoja, mutta pieni Kuusjärvi laskee vasta Isojokeen ennen Putalaa.
Vähäjoki saa vetensä pääasiassa Salpausselän muodostamasta pohjavedestä ja alueen ojitetujen soiden kuivatusvesistä. Jokihaaran latvavesiä ovat Haukijärvi ja Leppäjärvi, jotka laskevat Uudenmyllynojan kautta, ja Likoset, jotka laskevat Paakkolan kautta tulevaa ojaa myöten, ja lopuksi Kämpjärvi, jonka Kukkaroja yhtyy Koskurinjokeen.
Alueen kuvaus > Luhdanjoen valuma-alue (35.837)

Valuma-alueen laskujoen pääuomaa kutsutaan alajuoksulla Sammalistonojaksi, keskijuoksulla Luhdanjoeksi ja yläjuoksulla Liesjoeksi. Se laskee Pääjärven itäpään etelärantaan. Sen alku sijaitsee Ensimmäisen Salpausselän pohjoispuolella levittäytyvillä raskaasti ojitetuilla Järventaustansuolla ja Pinnolansuolla. Pinta-alaltaan suurin järvi on Sairakkalanjärvi, vaikka sen vedenpintaa on kahdesti laskettu. Järven alapuolella ollut Järventaustanjärvi on sen sijaan kuivatettu. Luhdanjoen varressa moreenimäellä sijaitsevat Palomaanjärvi ja Vähäjärvi. Ne ovat laskuojattomia lampia, jotka luetaan kuuluvaksi tähän valuma-alueeseen.
Alueen kuvaus > Valkojan valuma-alue (35.838)

Valkoja yhtyy Teuronjokeen Teuronjoen alaosan alueella. Valkoja on Valkjärven laskuoja, jonka kautta Teuronjokeen laskevat kaupunkiojallaan myös Hähkäjärvi ja epäselvästi hahmoteltavalla ojalla Sirkkojärvi. Valuma-alue on pinta-alaltaan pieni.
Barcelonan maailmannäyttely (1929)

Vuoden 1929 Maailmannäyttelyn tunnus.
Barcelonan vuoden 1929 maailmannäyttely oli Espanjan Barcelonassa 20. toukokuuta 1929 – 15. tammikuuta 1930 järjestetty maailmannäyttely. Barcelonan maailmannäyttelyn avauksen suoritti Espanjan kuningas Alfonso XIII. Näyttelyn motto oli "taide ja tekniikka nykyajan elämässä". Näyttely sijaitsi Montjuïcin kukkulalla 118 hehtaarin suuruisella alueelle. Näytteilleasettajia oli 1 500 ja valtioita 20. Merkittävimmät maailmannäyttelyyn osallistuneista valtioista olivat Saksa, Belgia, Tanska, Ranska, Unkari, Italia, Norja, Romania ja Sveitsi. Lisäksi mukana oli yksityisiä yhdysvaltalaisia ja japanilaisia sijoittajia. Samaan aikaan Sevillassa järjestettiin Latinalaisen Amerikan maille ja Yhdysvalloille oma Ibero-amerikkalainen näyttelyosasto. Barcelonan maailmannäyttelyn kävijämäärä oli kuuden kuukauden aikana yli 5,8 miljoonaa. Maailmannäyttelyn aukioloajan loppuvaiheeseen ajoittui käynnistynyt maailmantalouden lama, jonka lähtölaukauksena pidettiin 24. lokakuuta käynnistynyttä pörssiromahdusta. Tapahtuman katsotaan vähentäneen maailmannäyttelyn loppuvaiheen kävijämäärää.
Barcelonan edellinen maailmannäyttely vuodelta 1888 oli vaikuttanut merkittävästi kaupungin taloudelliseen kasvuun, arkkitehtuuriin ja teknisiin kehitykseen. Maailmannäyttelyä Barcelonaan oli suunniteltu 15 vuoden ajan. Työt Montjuïcin kukkulalla alkoivat jo vuonna 1913, mutta seuraavana vuonna käynnistynyt I maailmansota keskeytti maailmannäyttelyvalmistelut, joita jatkettiin vuosikymmenen lopulla. Keskeisimpänä henkilönä alueen suunnittelussa toimi arkkitehti Josep Puig i Cadafalch. Vuoden 1929 maailmannäyttelyyn Montjuïc ja sen läheiset alueet kaupungistuivat rakentamistyön seurauksena. Maailmannäyttelyyn rakennettiin mm. Ludwig Mies van der Rohen suunnittelema Barcelona-paviljonki, Katalonian kansallismuseo, Teatre Grec, Estadi Olímpic Lluís Companys -stadion.
Americas-katu kuvattuna Plaça d'Espanyalta käsin.
Näyttelyosastoista

Maailmannäyttely oli jaettu kolme pääryhmään eli espanjalainen taide, teollisuus ja urheilu.  Uusinta, modernia tyyliä Barcelonassa edusti Mies van der Rohen suunnittelema Saksan edustuspaviljonki, saksalainen Bauhauskoulun ja funktionalismin rakennus. Van der Rohen rakennus ei esitellyt tavaroita tai saavutuksia, vaan uutta ajattelua arkkitehtuurissa ja suunnittelussa.
Suomalaisten maailmannäyttelyssä voittamat palkinnot

Barcelonan maailmannäyttelyn laatukilpailuissa suomalaisia palkittiin seuraavasti:
Parhaimmaksi arvostettuja Grand Prix-palkintoja suomalaiset saivat kaikkiaan 11 eli A.W. Finch keramiikasta, Oy Arabia Ab keramiikka- ja fajanssitöistä, Riihimäen Lasi Oy kristalleista, Maija Kananen ryijyistä, Eeva Anttila ryijyistä, Ab Hemflit - Kotiahkeruus Oy ryijyistä ja kuviokudoksista, Kone- ja Siltarakennus Oy separaattoreista, Oy A. Ahlström Ab vanerista, Tervakoski Oy WC-paperista, Enso-Gutzeit Oy Ensopahvista, Emil Lampinen suksista.
Toiseksi arvostetuimman eli Diplome d'Honneur-palkinnon sai kaikkiaan yhdeksän suomalaista eli AB Stockmann Oy ja Ab Boman Oy huonekaluista, Taito Oy taidetakomotöistä, Suomen Käsityön Ystävät ryijyistä ja kudoksista, Ab Kaukas Fabrik vanerista, Ab Schildt & Hallberg Oy väreistä, Oy A. Ahlström Ab sanomalehtipaperista, Kone- ja Siltarakennus Oy Abloy-lukoista ja Oy Urheilutarpeita Ab urheiluvarusteista.
Kolmanneksi arvostetuimman eli Médaille d'Or-palkintoja sai kaikkiaan kahdeksan suomalaista eli Nova-Mansio Oy rakennusmalleista ja -piirustuksista, Karhula Oy kristalleista, Elsa Elenius keramiikasta, Oy Lokomo Ab kivenmurskaajasta ja alasimesta, Mahogany Oy visa- ja lainekivulevyistä, Oy Helylä lattiaparketeista, Aaltosen Kenkätehdas Oy:n jalkineista ja Oy Arabia Ab saniteettiposliineista.
Lisäksi suomalaiset saavuttivat viisi Médaille d'Argent- ja 16 Diplome de Collaborateur-tunnusta.
Kirjallisuus

Röneholm, Harry: ”Suomen koristetaide Barcelonan näyttelyssä”, Koristetaiteilijain Liitto Ornamon vuosikirja 1929, s. 40-55.  Helsinki:  Koristetaiteilijain Liitto, 1929.
Röneholm, Harry: Maailman markkinoilta.  Helsinki:  Suomen Kirja, 1944.
Röneholm, Harry: Markkinat, messut ja näyttelyt 1.  Helsinki:  Suomen messut, 1945.
Minna Harjunpää: ”Suomen koristetaide Barcelonan näyttelyssä”, JUMALHAHMOJA, HEDELMÄNPOIMIJOITA JA KARHUNKAATAJIA - Suomesta ja suomalaisista rakennettu kuva 1920-luvun kansainvälisissä näyttelyissä.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, Historian ja etnologian laitos, 2014.  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Tuokiokirje Barcelonan maailmannäyttelystä, Suomen Kuvalehti, 01.06.1929, nro 22, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomea Barcelonassa, Suomen Kuvalehti, 08.06.1929, nro 23, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Barcelonan näyttelyn päättyessä, Suomen Kuvalehti, 11.01.1930, nro 2, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Barcelonan maailmannäyttelyn pohjakartta (kuva: Uusi Suomi, 2.4.1929 s.1)
Kuva vuoden 1929 Maailmannäyttelyn Suomen osaston avajaisista 27. toukokuuta 1929. Espanjan kuningas Alfonso XIII kirjoittamassa tervehdystään Suomen osaston vieraskirjaan. Pöydällä näkyy Tasavallan presidentin kuninkaalle lahjoittama hopeatuoppi ja kuningattarelle lahjoittama kristallimalja. Kuninkaan takana ministeri P. J. Hynninen. Paikalla oli kuningasperheen lisäksi myös pääministeri, kenraali Miguel Primo de Rivera.
Kuva vuoden 1929 Maailmannäyttelyn Suomen osastosta. Kuvassa Barcelona-pokaali, jonka Helsingin kaupunki lahjoitti Barcelonan kaupungille. Pokaalin suunnittelija oli Henry Ericsson.
Kuva vuoden 1929 Maailmannäyttelyn Suomen osaston avajaisista. Espanjan kuningas Alfonso XIII ja Madridin-lähetystön asiainhoitaja G. A. Gripenberg tutustuvat Uuraan sataman pienoismalliin, jonka oli valmistanut taiteilija Lauri Välke Viipurin asemakaava-arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin suunnitelman mukaan. Taustalla mm. Espanjan kuningatar Viktoria.