stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jari Jolkkonen
Akateeminen toiminta

Jolkkonen väitteli tohtoriksi 2005 Helsingin yliopistossa. Ekumeniikan alaan kuuluva väitöskirja käsitteli opin ja käytännön suhdetta Martti Lutherin ehtoollisteologiassa. Hänen tieteelliset julkaisunsa keskittyvät erityisesti Lutherin ja luterilaisen reformaation teologiaan, ekumeniaan sekä jumalanpalvelukseen ja kirkollisiin toimituksiin.
Jolkkonen on systemaattisen teologian, erityisesti ekumeniikan dosentti Itä-Suomen yliopistossa (2007) ja käytännöllisen teologian dosentti Helsingin yliopistossa (2009). Vuodesta 2015 hän on ollut Euroopan tiede- ja taideakatemian (EASA) jäsen. Hän on myös jäsen Itä-Suomen yliopiston neuvottelukunnassa
Kirkkopoliittisia näkemyksiä

Jolkkosen suhde kirkon sisäisiin herätysliikkeisiin on kaksijakoinen. Hän sanoo aiemmin korostaneensa riippumattomuuttaan kirkon herätysliikkeisiin, mutta vaihtaneen näkemystään: ”Tänään tunnen kuuluvani niihin kaikkiin. Niiden puutteet ovat ilmeisiä, mutta vahvuudet paljon tärkeämpiä.”
Kirkolliskokousedustajat Johanna Korhonen ja Pirjo Ala-Kapee tekivät keväällä 2015 Jolkkosesta kantelun, jossa katsottiin hänen harhauttaneen hiippakuntaansa kertoessaan lähetysmäärärahojen jakoperusteita koskevista kirkolliskokouksen linjauksista. Jolkkonen on katsonut, että kaikilla kirkon virallisilla lähetysjärjestöillä tulisi olla mahdollisuus saada seurakunnilta lähetysmäärärahoja, mikäli ne noudattavat kirkon lähetystyön perussopimusta. Tuomiokapituli totesi myöhemmin kantelun aiheettomaksi.
Kun esikoislestadiolaisen herätysliikkeen jäsenet ryhtyivät toimittamaan kasteita ja ehtoollisia ilman pappisvirkaan vihittyjä ,  Jolkkonen vetosi keväällä 2016 liikkeelle kirjoittamassaan avoimessa kirjeessä, että liike pysyisi kirkon yhteydessä ja luopuisi ”sakramenttiseparatismiksi” kutsutusta hankkeesta. Kun näin ei tapahtunut, hän kehotti hiippakunnan seurakuntia olemaan antamatta tiloja liikkeen tilaisuuksia varten.
Jolkkonen ehdotti Pyhän Henrikin päivän audienssilla 2019 paavi Franciscukselle, että luterilaiset ja katolilaiset käynnistäisivät yhteiseen julistukseen kirkosta, ehtoollisesta ja pappisvirasta tähtäävän ekumeenisen asiakirjan valmistelun. Siinä katolilaiset ja luterilaiset esittäisivät kirkkokäsitystä, ehtoollisoppia ja virkakäsitystä koskevat yhteiset perusvakaumuksensa ja purkaisivat 1500-luvulla toisilleen lausumat oppituomiot. Asiakirja olisi jatkoa vuonna 1999 molempien kirkkojen allekirjoittamalle asiakirjalle Yhteinen julistus vanhurskauttamisopista.” Paavi Franciscus vastasi, että dialogia on jatkettava ja vietävä eteenpäin.
Israelin ja palestiinalaisten välisessä konfliktissa Jolkkonen on esittänyt palestiinalaisia tukevia kannanottoja.
Yhteiskunnallinen toiminta

Jolkkonen on profiloitunut Itä-Suomen kysymyksiin. Hän on toiminut Itä-Suomen yliopiston neuvottelukunnassa 2014-2017 ja Itä-Suomen yliopiston hallituksessa 2018 alkaen. Hän on jäsenenä Valamo-säätiön, Pohjois-Karjalan ja Suomen kulttuurirahaston valtuuskunnissa. Jolkkonen on kirjoittanut kolumneja Savon Sanomissa ja Warkauden lehdessä vuodesta 2013.
Jolkkonen sai Kirkon tiedonvälityspalkinnon 1995 yhdessä muiden Etsijä-lehden päätoimittajien Taneli Heikan ja Marianne Heikkilän kanssa. Hän on Itä-Suomen yliopiston teologian laitoksen opiskelijajärjestön Fides Ostiensiksen (2010) ja Helsingin yliopiston Karjalaisen Osakunnan kunniajäsen (2019). Hänelle on myönnetty Rajavartiolaitoksen ansioristi (2015).
TV-dokumentit

YLE on esittänyt kaksi Jolkkosen käsikirjoittamaa ja Satu Väätäisen ohjaamaa tv-dokumenttia. Uskonpuhdistaja Martti Lutherin elämänvaiheita käsittelevä dokumentti ”Martti ja minä – reformaattorin tarina” esitettiin reformaation merkkivuonna 2017.  Pääsiäisenä 2020 esitettiin Franciscus Assisilaisesta kertova ”Franciscus ja minä – Jumalan köyhän tarina”.
Väitetty Irja Askolan epäasiallinen kohtelu

Syksyllä 2021 ilmestyneessä Anne Mattssonin kirjoittamassa Irja Askola - Elämäkerta -kirjassa väitetään Jari Jolkkosen kohdelleen epäasiallisesti piispakollegaansa. Kun Askola joutui kohun keskelle vihittyään lähetystyöhön homoparin ja saaneen osakseen vihapostia, väitetään Jolkkosen kommentoineen ”Omahan on vikasi. Omilla mielipiteilläsi niitä kerjäät”. Tapahtuma kuvataan saman sisältöisenä Kaisa Raittilan kirjoittamassa kirjassa Yhteyden rakentajat. Sen mukaan mainittu lausahdus olisi sanottu pohjoismaisen piispainkokouksen kahvitauolla.
Jolkkonen itse kiisti sanoneensa näin.
Teoksia

Uskon ja rakkauden sakramentti.  Opin ja käytännön yhteys Martti Lutherin ehtoollisteologiassa.  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 2004.  ISBN 952-979-156-9
Reformaation tarina.  Helsinki:  Kirjapaja, 2016.  ISBN 978-952-288-525-8
Ikävä vanhoja ateisteja ja muita kirjoituksia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2019.  ISBN 978-952-354-102-3
Luterilaisuuden ABC. Synkkä ja harmaa sanakirja. (Yhdessä Jaakko Heinimäen kanssa). Edita. Helsinki 2008. Ensimmäinen painos 2008, toinen painos 2009. ISBN 978-951-37-5290-3
Metodiopas. Systemaattinen analyysi tutkimusmetodina. Joensuun yliopisto 2007.
Ymmärrystä etsivä usko. Kulttuurin tieteen ja uskon vuoropuheluja.  Väyläkirjat, 2022.  ISBN 9789523960541
Junasuorittaja

Junasuorittaja kääntää vaihdekampia Sukevan rautatieasemalla vuonna 2005.
Junanlähettäjän virkalakki M20. Lakissa on päällekkäin virheellisesti kaksi lakkimerkkiä eri aikakausilta.
Junasuorittajan virkalakki M70.
Junasuorittaja oli VR:n käyttämä ammattinimike.
Junasuorittaja oli rautatieliikenteen ohjaamisesta ja turvaamisesta vastaava henkilö. Hänen tehtävänään oli yhteistyössä muiden liikenteenohjaajien, junasuorittajien ja vaihdemiesten kanssa varmistaa junien aikataulun mukainen ja turvallinen kulku liikennepaikoilla ja liikennepaikkojen välillä. Junasuorittaja asetti eli turvasi junille niiden käyttämät kulkutiet asetinlaitteelta käsin tai määräsi vaihdemiehen suorittamaan kulkutien turvaamiseen liittyvät tehtävät.
Ammattinimike katosi Suomesta miehitettyjen asemien vähetessä kauko-ohjausjärjestelmien asentamisen vuoksi, ja liikennemääräysten muuttuessa ammattinimike muutettiin muotoon liikenneohjaaja.
Junasuorittajan tunnusmerkkinä oli virkalakin keltaisenpunainen päällys, jonka perusteella hänet erotti muusta juna- ja asemahenkilökunnasta. Se oli peräisin Itävallan rautateiltä. Lakki otettiin alun perin käyttöön junanlähettäjille vuoden 1920 virkapuku-uudistuksessa, joka perustui valtioneuvoston asetukseen ja jonka Rautatiehallitus antoi tiedoksi kiertokirjeellään. Punalakkisena junanlähettäjänä saattoi toimia esimerkiksi junanlähettäjä, asemapäällikkö tai asemakirjuri. Lakin yksityiskohdat (kuten leukapunos) määräytyivät virkanimikkeen mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junasuorittaja Wikimedia Commonsissa
Pietarhovin palatsi

Ilmakuva Pietarhovin palatsialueesta. Etualalla Suuri palatsi ja Merikanava sekä Alapuisto, palatsin takana Yläpuutarhan muotopuutarha.
fi
Pietarhovin palatsi (ven. Петергоф, Petergof, vuosina 1944-1997 Petrodvorets) on Pietarhovin kaupungissa 29 kilometrin päässä luoteeseen Pietarista sijaitseva palatsikokonaisuus, jonka keisari Pietari Suuri rakennutti 1700-luvun alkupuolella kesäpalatsikseen. Palatsikokonaisuuteen kuuluvat Pietarhovin suuri pääpalatsi, puistokokonaisuus, Mon Plaisir -tiilipalatsi, Marly-palatsi, Eremitaaši-paviljonki, Cottage-palatsi sekä hovinaisten asuinrakennus, jossa sijaitsee nykyisin Benois-taiteilijasuvun museo.
Venäjän keisariperheen jäsenet viettivät Pietarhovissa kesiään vallankumoukseen 1917 asti. Palatsialue tuhoutui toisessa maailmansodassa saksalaismiehityksen aikana vuosina 1941-1944 melkein täydellisesti. Se kunnostettiin sodan jälkeen, ja vuonna 1964 osa Suuresta palatsista avattiin uudelleen yleisölle.
Palatsi- ja puistokokonaisuus

Puistokokonaisuuden keskeisin alue on Alapuisto suihkulähteineen. Yhdessä Yläpuutarhan kanssa se muodostaa kokonaisuuden vanhimman osan. Idässä Alapuisto rajoittuu Aleksandrian puistoon, joka puolestaan ​​jatkuu etelään Aleksanterin puistona. Olgin-tekojärvi, joka on osa Kolonistski-puistoa, rajautuu Yläpuutarhaan etelän puolelta. Sen eteläpuolelle ulottuu laaja Niittypuisto eli Lugovoin puisto.
Alapuisto on 102 hehtaarin kokoinen ja ulottuu Suomenlahden rannikkoa pitkin 2,5 kilometrin pituudelta mutta on vain 500 metrin levyinen pohjois-etelösuunnassa. Alapuiston lounaisosaan rakennettin 1700-luvulla englantilainen maisemapuisto. Pietarhovin tien varrella Alapuiston länsipuolella, Sergijevka-puisto ulottuu pohjoisesta etelään ja rajautuu idässä Yksityisdatšan (Sobstvennaja Datša) puistoalueeseen. Puiston pohjakaava on kaksi säteittäistä kujajärjestelmää (pohjoinen-etelä ja itä-länsi), jotka risteävät keskenään. Kaikki Alapuiston pääkujat joko suuntautuvat Suomenlahdelle tai päättyvät suihkulähteeseen. Asettelu noudattaa tiukasti symmetriaperiaatetta. Keskiakseli on Suuri kaskadi ja merikanava. Yhtä kaukana akselista ovat suihkulähteet "Aatami" ja "Eeva", kaskadit "Šakkilautamäki" ja "Kultainen mäki", Mon Plaisir-palatsi ja Eremitaaši-paviljonki.
Pietarhovin palatsi- ja puistokokonaisuudelle ominainen piirre on sen sijainti lähellä merta. Kokonaisuuden yhdeksästä puistosta neljän pohjoisrajana on Suomenlahti. Näissä neljässä puistossa (Alapuisto, Aleksandria, Sergijevka, Yksityisdatša) olevat palatsit sijaitsevat rannikkoa pitkin ulottuvalla luontaisella harjanteella.
Suuri palatsi

Suuren palatsin rakennustyöt aloitettiin vuosina 1714–1725. Töitä johtivat arkkitehdit Johann Friedrich Braunstein, Mihail Zemtsov ja Jean-Baptiste Le Blond, joittenkin lähteitten mukaan myös arkkitehti Domenico Trezzini. Myös Pietari Suuri osallistui suunnittelutyöhön. Suuri palatsi on nykymuodossaan restauroitu siihen kuntoon, jossa se oli vuosien 1745–1755 korjaustöiden jälkeen, joita johti keisarinna Elisabetin määräyksestä vanhempi hoviarkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrelli. Pietari Suuren ajalta on jäljellä tammipaneloitu työhuone, jossa on näytteillä keisarille kuuluneita esineitä. Rakennuksessa on myös Pietari Suurta esittävä suurikokoinen maalaus. Pietari Suuren aikana pääpalatsin parvekkeelta oli näköala Suomenlahdelle Kronstadtiin ja Pietari-Paavalin linnoitukseen asti. Nykyisin palatsin ja meren välissä kasvaa puita.
Keisarinna Elisabetin aikana vuosina 1744–1755 palatsia laajennettiin kahdella lisäsiivellä ja uusilla paraatiportailla, ja palatsi muuttui aiempaa loisteliaammaksi ja koristeellisemmaksi. Suuren palatsin valtaistuinsalin suunnittelivat arkkitehdit Juri Felten ja Francesco Bartolomeo Rastrelli.
Suihkulähteet

Suihkulähteet kuuluivat Pietari Suuren alkuperäisiin Pietarhovia koskeviin suunnitelmiin. Kyllin voimakkaiden vesisuihkujen suunnittelun mahdottomuus sai hänet siirtämään huomionsa Strelnan alueelta Pietarhoviin. Häntä seuraavat sukupolvet kilpailivat edeltäjiensä kanssa lisätäkseen yhä suurempia suihkulähteitä ja yhä enemmän kekseliäitä vesiaiheita Suuren palatsin ympärillä olevaan puistoon.
Pietarhovin kuuluisien porrastettujen suihkulähteiden eli kaskadien suunnittelu aloitettiin vuonna 1715. Suurin Pietarhovin suihkulähteistä on Suuri kaskadi -niminen porrastettu, vesiputousmainen suihkulähde. Se on koristeltu antiikin veistosten kullatuilla kopioilla sekä maljakoilla. Se johtaa Suuren palatsin pohjoisjulkisivulta merikanavalle ja sisältää 64 erilaista suihkulähdettä, joissa on yhteensä 138 vesisuihkua sekä 255 pronssipatsasta, reliefiä ja muuta koristetta. Sen keskellä on Bartolomeo Carlo Rastrellin veistämä patsas leijonan leuat avaavasta Simsonista. Suihkulähteen takana olevassa luolassa, jota käytettiin aikoinaan pieniin juhliin, on valtavat alun perin puiset putket, jotka syöttävät vettä suihkulähteisiin. Veden taso Suuren kaskadin kohdalla oli korkeampi kuin Suomenlahdella, joten hovihydrauliikka-insinööri Vasili Tuvolkov rakennutti merikanavaan sulun. Suuri kaskadi suihkulähteitten kokonaisuuden suunnittelivat ja toteuttivat vuosina 1714–1724 arkkitehdit Johann Friedrich Braunstein, Jean-Baptiste Le Blond, Nicolo Michetti ja Mihali Zemtsov; hydrauliset osat ranskalainen insinööri Paul Sualem, hovi-insinööri Vasili Tuvolkov ja Barattini veljekset sekä kuvanveistäjät Bartolomeo Carlo Rastrelli, F. Vassu ja Hans Konrad Osner.
Suihkulähteiden virallinen avaaminen toukokuun lopussa on koko päivän kestävä festivaali, jossa esitetään klassista musiikkia, ilotulituksia ja muita esityksiä, kun puiston suihkulähteiden jokainen osa avataan yksitellen. Vuonna 2018 toiminnassa oli 147 suihkulähdettä.  Pietarhovin kaikki neljä porrasvesiputousta eli kaskadia ja 191 suihkulähdettä saavat vetensä Länsi-Inkerin ylängön Ropsun harjanteen altaista 24 kilometrin päästä sekä Englantilaisen puiston, Niittypuiston, Olgin lammen ja muista yhteensä 18 lammesta sekä monista puroista ja lähteistä. Kaikki nämä vesilähteet yhdistyvät monimutkaiseksi sulku- ja kanavajärjestelmäksi, jonka kokonaispituus on 40 kilometriä. Yllättävin tosiasia on, että Pietari I:n käskystä ja hänen henkilökohtaisella osuudellaan rakennettu vesijohtojärjestelmä on ollut toiminnassa tähän päivään asti.
Muualla puistossa suihkulähteiden valikoima on monimuotoinen. Monumentaalisia kokonaisuuksia ovat Šakkilautamäki kaskadi ja Pyramidi suihkulähde. Temppu-suihkulähteet suihkuttavat varomattomia ohikulkijoita, jos he esimerkiksi astuvat tietyn laattakiven päälle.
Suihkulähteet > Alapuisto

Nelikulmaisten altaitten suihkulähteet, 1734-1738 kuvanveistäjä Bartolomeo Carlo Rastrelli, suihkulähdemestari, insinööri Paul Sualem
Mezheumni ('Epävarma*, 'Loputon') suihkulähde, 1734-1738 arkkitehti Bartolomeo Carlo Rastrelli, suihkulähdemestari, insinööri Paul Sualem
Tammi suihkulähde, 1734-1738 arkkitehdit Johann Friedrich Blank ja I. P. Davidov, kuvanveistäjä Bartolomeo Carlo Rastrelli; uudistettu 1929 D. Rossin 1809 veistoksella
Neptunus suihkulähde, 1721-1724 arkkitehti Jean-Baptiste Le Blond; 1737, kuvanveistäjä Bartolomeo Carlo Rastrelli; 1798-1799 arkkitehti F. P. Brouwer, kuvanveistäjät Hans Christoph Ritter, Georg Schweiger ja Jeremias Eisler sekä valuri W. Heroldt
Suihkulähteet > Alapuisto > Kuvagalleria

Nelikulmaisen läntisen altaan suihkulähde, Antonio Canovan Venus Italica patsaan kopio 1812 'Kevät', asennettu 1967
Nelikulmaisen itäisen altaan suihkulähde, Praksiteleen Apollonin patsaan kopio 'Kesä', asennettu 1967
Mezheumni suihkulähde
Tammi suihkulähde
Neptunus suihkulähde
Suihkulähteet > Yläpuutarha

Labyrintti suihkulähde, 1722-1724 arkkitehti Jean-Baptiste Le Blond
Simsonin suihkulähde, lyijyveistos 1735 kuvanveistäjä Bartolomeo Carlo Rastrelli; pronssiveistos 1802 kuvanveistäjä Mihail Kozlovski; kopio 1947 kuvanveistäjät Vasili Simjonov ja Nikolai Mihailov
Malja suihkulähteet, 1721-1722 arkkitehti Nicolo Michetti, 1714–1724 hydrotekninen koneisto insinööri Paul Sualem ja Brazzini-veljekset; 1854 arkkitehti Andrei Staсkenschneider
Terassi suihkulähteet, 1799-1800 arkkitehdit Andrei Voronihin ja F. P. Brouwer sekä suihkulähde-insinööri F. A. Strelnikov; 1852-1854 arkkitehti Andrei Stackenschneider
Nymfi ja Danaid suihkulähteet, 1853-1856 arkkitehti Andrei Stackenschneider
Suihkulähdekuja, n. 1720-luku (1723-1724) arkkitehdit Nicolas Pineau ja Mihail Zemtsov, 1735 arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrelli; 1850-luku arkkitehti Andrei Stackenschneider
"Triton" kasvihuoneen suihkulähde, 1726 arkkitehti T. N. Usov; kuvanveistäjä Bartolomeo Carlo Rastrelli
Šakkilautamäki kaskadi, 1720-1730 -luku arkkitehdit Johann Friedrich Braunstein, Mihail Zemtsov, T. N. Usov, Johann Friedrich Blank ja I. P. Davidov
Roomalaiset suihkulähteet, 1739 puurakenteet arkkitehti Johann Friedrich Blank ja I. P. Davidov; 1800 graniitti- ja marmorirakenne arkkitehti F. P. Brouwer; hydrotekninen suunnittelu  insinööri Paul Sualem; maskaroni veistokset 1817, kuvanveistäjä Ivan Martos
Pyramidi suihkulähde, 1721-1723 arkkitehti Nicolo Michetti; 1724 arkkitehti Mihail Zemtsov; 1721-1724 hydrotekninen koneisto insinööri Paul Sualem
Aurinko suihkulähde, 1721-1724 arkkitehti Nicolo Michetti
Kuuset temppusuihkulähteet, 1784 arkkitehdit I. V. Keizer ja F. A. Strelnikov
Tammi temppusuihkulähde, 1735 arkkitehti Bartolomeo Carlo Rastrelli
Sateenvarjo temppusuihkulähde, 1796 arkkitehti F. P. Brouwer
Vesikatu temppusuihkulähde, 1721 arkkitehti Nicolo Michetti, uudelleenrakennettu 2001
Penkki temppusuihkulähde, 1723 arkkitehti Nicolo Michetti
Lyhde suihkulähde, 1723 arkkitehti Nicolo Michetti; hydrotekniikka insinööri Paul Sualem
Kellot, 'Cloche' suihkulähteet Marly palatsin puutarha (Apollino, Bacchus ja satyyri, Fauni ja vohla, Psyke) 1721-1723 arkkitehti Nicolo Michetti; 1817 pronssiveistokset kuvanveistäjä Ivan Martos
Aatami ja Eeva suihkulähteet, "Adam" suihkulähde 1721-1722 arkkitehti Nicolo Michetti; "Eve" suihkulähde 1725-1726 arkkitehti T. N. Usov; suunnittelu Nicolo Michetti; veistokset kuvanveistäjä Giovanni Bonazza
Suosikki suihkulähde, 1725 arkkitehti Mihail Zemtsov
Valas suihkulähde, 1800 arkkitehti F. P. Brouwer
Leijona kaskadi, 1799-1801 arkkitehti Andrei Voronihin; 1854-1857 arkkitehti Andrei Stackenschneider
Menagerie suihkulähteet, 1722-1724 arkkitehti Nicolo Michetti
Triton-kello pienoissuihkulähteet, 1720-luvun loppu, arkkitehti Mihail Zemtsov; kopio kuvanveistäjä A. V. Guržij 1954
Kultainen mäki tai Marly-kaskadi, 1722-1724 arkkitehti Nicolo Michetti; 1724-1732 arkkitehti Mihail Zemtsov; kuvanveistäjät Antonio Tarsia ja Pietro Baratta
Voronihinin pylväiköt, 1722-1724 arkkitehti Nicolo Michetti; 1800-1803 arkkitehti Andrei Voronihin; 1853-1854 arkkitehti Andrei Stackenschneider
Suihkulähteet > Yläpuutarha > Kuvagalleria

Labyrintti suihkulähde
Simson suihkulähde, Suuri kaskadi
Kori suihkulähde, Suuri kaskadi
Malja suihkulähde, ranskalainen. Nimetty suunnittelija, ranskalainen insinööri Paul Sualemin mukaan.
Malja suihkulähde, italialainen. Nimetty suunnittelijoiden, italialaisten Barattini-veljesten mukaan.
Terassi suihkulähteet
Danaid suihkulähde
Nymfi suihkulähde
Suihkulähde kuja
Aurinko suihkulähde
Triton kasvihuoneen suihkulähde
Šakkilautamäki kaskadi
Roomalaiset suihkulähteet
Pyramidi suihkulähde
Kuuset temppusuihkulähde
Tammi ja tulppaanit temppusuihkulähde
Sateenvarjo temppusuihkulähde
Vesikatu
Penkki temppusuihkulähde
Lyhde suihkulähde
Kellot suihkulähde, Apollino
Kellot suihkulähde, Bacchus ja satyyri
Kellot suihkulähde, Fauni ja vohla
Kellot suihkulähde, Psykhe
Aatami suihkulähde
Eeva suihkulähde
Suosikki suihkulähde
Valas suihkulähde
Leijona kaskadi
Menagerie suihkulähteet
Triton-kello suihkulähde
Kultainen mäki kaskadi
Voronihinin pylväiköt
Puistot ja niiden rakennukset > Yläpuutarha

Pietarhovin Suuren palatsin eteläjulkisivun edessä olevalle terassille sijoittuva 15 hehtaarin kokoinen Yläpuutarha muodostaa vaikuttavan sisääntulon keisarillisen residenssiin. Sen muotopuutarhaa edustava ulkoasu on toteutettu Pietari I:n luonnosten mukaan ja muuttunut vain vähän ajan myötä.
Sen suunnittelivat vuosina 1714–1724 arkkitehdit Johann Friedrich Braunstein, Jean-Baptiste Le Blond ja puutarhamestari L. Garnihfelt; vuosina 1733–1739 arkkitehdit Johann Friedrich Blank, I. P. Davidov ja kuvanveistäjä Bartolomeo Carlo Rastrelli sekä vuosina 1754–1760 edellisen poika, arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrelli.
Benois-museon rakennuksessa sijaitsivat alun perin hovinaisten (Fräulein) asunnot, jotka suunnitteli vuonna 1853 arkkitehti Nicolas Benois. Museoon on kerätty Benois-taiteilijasuvun jäsenten, kuten Nicolas Benois’n, Albert Benois’n, Léon Benois’n ja Aleksandr Benois’n teoksia.
Puistot ja niiden rakennukset > Kolonitski puisto

Olgin ja Tsaarittaren tekosaaret Kolonitskin puiston englantilaisessa maisemapuutarhassa luotiin vuosina 1830–1840 keisari Nikolai I:n määräyksestä. Ne on omistettu hänen puolisolleen keisarinna Aleksandra Fjodorovnalle ja häälahja heidän tyttärelleen suuriruhtinatar Olga Nikolejavnalle tämän avioituessa Württembergin prinssi Kaarlen kanssa. Ne suunnittelivat arkkitehti Andrei Stackenschneider ja puutarhamestari P. I. Ehrler. Pienillä toisiinsa silloilla yhdistetyillä saarilla on paviljonkeja ja puutarhoja, jotka muistuttavat antiikin Pompejin huviloita ja Sisilian 1700-luvun maaseutuhuviloita. Tsaarittaren pompejilaistyylinen paviljonki rakennettin vuosina 1842-1844 ja toimi keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kesäasuntona, Olgan sisilialaistyylinen paviljonki valmistui omalle saarelleen vuosina 1846-1848.
Puistot ja niiden rakennukset > Aleksandrian puisto

Palatsi- ja puistokokonaisuus "Aleksandria" oli paikka jossa neljä Romanov-hallitsijasukupolvea keisarit Nikolai I, Aleksanteri II, Aleksanteri III ja Nikolai II perheineen viettivät joka kesä lomaansa. Se sijaitsee muutaman kilometrin päässä pääpalatsista itään ja on erotettu muurilla Alapuistosta. Puiston suunnittelivat puutarhamestarit F. Wendelsdorf, A. Gombel, N. Rodionov ja P. I. Ehrler. Puisto edustaa englantilaista maisemapuutarhasuunnittelua.
Uusgoottilainen Cottage-palatsi rakennettiin vuosina 1826-1829 englantilaisen arkkitehti Adam Menelawsin piirustusten mukaan. Rakennuksen vieressä on uusgoottilainen kappeli, pyhän Aleksanteri Nevskin kirkko, jonka on suunnitellut vuonna 1829 arkkitehti Karl Friedrich Schinkel. Myös Farmi-palatsi, jonka suunnitteli Adam Menelaws vuosina 1829-1831 sijaitsee lähistöllä. Aleksanteri III:n ja Maria Fjodorovnan nuorin lapsi Olga Aleksandrovna syntyi Cottage-palatsissa kesäkuussa 1882.
Ala-datsan eli Nižnia datša suunnitteli Nikolai II:n ja Aleksandra Fjodorovnan perheelle arkkitehti Antoni Osipovitš Tomiško 1883– 1897. Palatsi raunioitui vallankumouksen jälkeen ja rauniot räjäytettiin vuonna 1961.  Tsarevitš Aleksei syntyi Ala-datšassa elokuussa 1904.
Puistot ja niiden rakennukset > Aleksandrian puisto > Kuvagalleria

Mon Plaisir -palatsi 1714-1723, ilmakuva
Mon Plaisir -palatsin puutarha, Alapuisto
Eremitaaši-paviljonki, arkkitehti Johann Friedrich Braunstein 1721-1725, Alapuisto
Marly-palatsi, arkkitehdit Johann Friedrich Braunstein ja Nicolas Pineau 1721-1723
Hovinaisten asuinrakennus, nykyinen Benois-museo, arkkitehti Nicolas Benois 1853.
Tsaarittaren paviljonki, 1842-1844 arkkitehti Andrei Stackenschneider, Kolonitski puisto, Olgin-tekojärven saari. Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kesäasunto.
Olgin paviljonki, Kolonitski-puisto, Olgin-tekojärven saari, 1846-1848 arkkitehti Andrei Stackenschneider, suuriruhtinatar Olga Nikolajevan kesäasunto. Restauroitu 2000-luvulla.
Pietarhovin Pietari-Paavalin katedraali, arkkitehdit Nikolai Sultanov ja Vasili Kosjakov 1894-1905, Kolonitski-puisto. Restauroitu 2019-2020.
Cottage-palatsi, 1826–1829 arkkitehti Adam Menelaws, Aleksandrian puisto. Nikolai I:n ja Aleksanteri III:n perheen kesäasunto.
Pyhän Aleksanteri Nevskin kappeli, arkkitehti Karl Friedrich Schinkel 1829, Aleksandrian puisto
Farmi-palatsi, arkkitehti Adam Menelaws 1829-1831, Aleksandrian puisto, restauroitu 2000-luvulla. Aleksanteri II:n perheen kesäasunto.
Ala-datsa, Nižnia datša vuonna 1900 Aleksandrian puistossa, arkkitehti Antoni Osipovitš Tomiško 1883– 1897, raunioitunut. Nikolai II:n perheen kesäasunto ja tsarevitš Aleksein syntymäpaikka vuonna 1904.
Englantilainen palatsi vuonna 1900, arkkitehti Giacomo Quarenghi 1782, Englantilainen puisto, tuhoutunut toisessa maailmansodassa
Sergijevka-palatsi, Sergijevka-puisto, suuriruhtinatar Maria Nikolajevnan ja Leuchtenbergin herttua Maximilianin kesäasunto, arkkitehti Andrei Stackenschneider 1839–1842, restauroitu osittain 1990-2000
Elisabet Petrovnan yksityisdatša 1727, arkkitehti Juri Felten 1770-luku, arkkitehti Andrei Stackenschneider 1844–1850
Yksityisdatša, restauroitu 1955-1960 arkkitehti Irina Benois, 1977-1980 julkisivun kunnostus
Znamenka-palatsi 1760-1770 mahd. Rastrelli, 1836 arkkitehti Andrei Stackenschneider, 1856-1860 arkkitehti Harald von Bosse, 1969-1974 restaurointi arkkitehti M. M. Plotnikov, restaurointi 1960-1990. Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kesäpalatsi.
Suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin Mihailovka-palatsi vuonna 1910
Mihailovka-palatsi vuonna 1910, nykyisin lähes raunioitunut