stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keritty kaunotar
Sisältö > Juoni

Näytelmä sijoittuu korinttilaiselle kadulle. Vasemmalla on Pataikoksen, keskellä Polemonin ja oikealla Myrrhinen talo. Komedian päähenkilöt ovat Polemon, korinttilainen palkkasotilas, sekä tämän jalkavaimo (pallakē) Glykera. Polemon pahoinpitelee Glykeraa, mikä käynnistää tapahtumasarjan, joka johtaa siihen, että Glykera löytää oikean isänsä ja voi tehdä sovinnon Polemonin kanssa ja mennä tämän kanssa naimisiin.
Komedian kadonneessa alussa Glykera ilmeisesti pakenee Polemonin talosta. Polemon on äskettäin palannut sodasta ulkomailta, ja saanut tietää uskolliselta orjaltaan Sosiaalta, että Glykera oli halannut ja suudellut naapurin poikaa Moskhionia. Moskhion on piirittänyt Glykeraa, koska on rakastunut tähän. Vihastunut Polemon on leikannut Glykeran pitkän tukan lyhyeksi, mistä näytelmä on saanut nimensä.
Glykera muuttaa Myrrhinen, naapurissa asuvan varakkaan naisen ja Moskhionin äidin, luokse. Viivästetyssä prologissa Agnoia eli henkilöitytynyt Tietämättömyys (suomennoksessa ”Erehdys”) paljastaa, että Moskhion on todellisuudessa Glykeran veli. Sama nainen, joka oli kasvattanut Glykeran, oli antanut Moskhionin Myrrhinen hoitoon. Vain Glykera tietää tämän, ja salli siksi Moskhionin halata itseään.
Toisessa näytöksessä Moskhionin orja Daos yrittää ottaa kunnian Glykeran muutosta heidän taloonsa. Moskhion toivoo virheellisesti, että Glykera olisi tullut taloon hänen jalkavaimokseen. Myrrhine yrittää kuitenkin pitää Moskhionin erossa Glykerasta.
Kolmannessa näytöksessä Polemon tekee koomisen hyökkäyksen Myrrhinen taloon johtamalla muutaman miespuolisen orjan, huilunsoittajanaisen, kokin ja porsaan muodostamaa armeijaa. Polemonin vanha ystävä Pataikos saa hänet kuitenkin luopumaan hyökkäyksestä ja muistuttaa, ettei Glykera ole hänen laillisesti vihitty vaimonsa, jolloin tämä on vapaa vaikka jättämään Polemonin.
Neljännessä näytöksessä Pataikos yrittää neuvotella Glykeran kanssa Polemonin pyynnöstä. Moskhion kuuntelee salaa, kun Glykera kertoo Pataikokselle totuuden halauksesta ja pyytää Pataikosta tuomaan hänen tavaransa Polemonin talosta, mukaan lukien kapalot, jotka hänellä oli lapsena kun hänet luovutettiin Myrrhinelle. Näistä tunnusmerkeistä Pataikokselle selviää, että Glykera ja Moskhion ovat hänen omia lapsiaan, jotka hän luovutti pois kauan sitten, kun oli joutunut köyhyyteen ja menettänyt vaimonsa, joka kuoli synnytyksessä.
Viidennessä näytöksessä Glykera antaa Polemonille anteeksi, ja he menevät naimisiin. Pataikos naittaa Moskhionin toiselle tytölle.
Kirjallisuutta > Suomennos

Menandros: Keritty kaunotar. Teoksessa Viisi komediaa.  (Ärmätti; Samoksen nainen; Kilpi; Keritty kaunotar; Välitystuomio. Suomennos Kaarle Hirvonen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1977.  ISBN 951-662-199-6
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia ja käännöksiä

Menandri reliquiae selectae.  (Toim. F. H. Sandbach. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1990.  ISBN 978-0-19-814737-4
Menander: Perikeiromene. Teoksessa Menander: Volume II.  (Heros. Theophoroumene. Karchedonios. Kitharistes. Kolax. Koneiazomenai. Leukadia. Misoumenos. Perikeiromene. Perinthia. Edited and translated by W. G. Arnott. Loeb Classical Library 459)  Harvard University Press:  Cambridge, MA, 1997.  ISBN 978-0674995062
Menander (of Athens.): Menander Perikeiromene or The Shorn Head.  (Toim. William D. Furley. Bulletin of the Institute of Classical Studies: Supplement, nide 127)  London:  Institute of Classical Studies, School of Advanced Study, University of London, 2015.  ISBN 1905670591
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keritty kaunotar Wikimedia Commonsissa
Menander: Perikeiromene. Attalus.org (englanniksi)
Menandroksen näytelmät
Keritty kaunotar · Kilpi · Samoksen nainen · Välitystuomio · Ärmätti
Polemon, piirros papyruksessa P.Oxy. 2653.
Agnoia, piirros papyruksessa P.Oxy. 2652.
Ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksi

Malli Escherichia coli-bakteerin ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksin ketoglutaraattidehydrogenaasialayksiköstä
Ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksi on kolmen entsyymin ketoglutaraattidehydrogenaasin, dihydrolipoyylisukkinyylitransferaasin ja dihydrolipoyylidehydrogenaasin muodostama entsyymikompleksi. Ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksi katalysoi sitruunahappokierrossa sukkinyylikoentsyymi-A:n muodostumista alfaketoglutaarihaposta.
Toiminta

Ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksi muistuttaa rakenteeltaan ja toiminnaltaan hyvin paljon pyruvaattidehydrogenaasikompleksia ja näiden entsyymikompleksien toimintamekanismit ovat hyvin samankaltaiset. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa ketoglutaraattidehydrogenaasi reagoi alfaketoglutariinihapon kanssa ja ketoglutariinihappo muodostaa ylidin entsyymin tarvitseman koentsyymin tiamiinipyrofosfaatin kanssa. Seuraavassa vaiheessa tästä välituotteesta eliminoituu hiilidioksidia ketoglutaraattidehydrogenaasin katalysoimana ja muodostuva välituote reagoi lipoamidin kanssa. Tämä lipoamidijohdannainen vaihtoesteröidään koentsyymi-A:n kanssa, jolloin muodostuu sukkinyylikoentsyymi A:ta. Tätä reaktiota katalysoi dihydrolipoyylisukkinyylitransferaasi, joka tarvitsee kofaktorikseen lipoiinihapon. Kolmas kompleksin entsyymi dihydrolipoyylidehydrogenaasi tarvitsee koentsyymikseen FAD- ja NAD+-molekyylin, joka pelkistyy reaktioissa NADH:ksi.
Ketoglutaraattidehydrogenaasiainhiboivat sen tuotteet sukkinyylikoentsyymi-A ja NADH. Sen inhibiittoreita on myös ATP eli solun energiavarastojen ollessa suuret ketoglutaraattidehydrogenaasin toiminta estyy. Arseenimyrkytys johtuu ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksin inhiboitumisesta. Komenarvoinen arseeni esiintyy eliöissä arseniitti-ionina, joka muodostaa stabiilin kompleksin lipoiinihapon kanssa eikä dihydrolipoyylisukkinyylitransferaasi kykene toimimaan. eräät kahdenarvoiset metallikationit kuten kalsiumionit aktivoivat ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksia.
Ketoglutaraattidehydrogenaasikompleksin toiminta
Keskuslinja-autoasema (Minsk)

| Minskin keskuslinja-autoasema> valkoven. Цэнтральны аўтавакзал ven. Автовокзал "Центральный" |
| --- | --- |
 Arkkitehti Ivan Vinogradovin suunnitteleman Minskin keskuslinja-autoaseman (2011) julkisivua.
Osoite:  Ul. Bobruiskaja 6, 220050 Minsk
Koordinaatit:  53.8902°N, 27.5545°E
Valmistumisvuosi:  2011 (vihkiminen)
Suunnittelija:  Arkkitehti Ivan Vinogradovin toimisto
Käyttäjä:  Valtiollinen liikelaitos Minsktrans, lisäksi rakennuksessa paljon liike- ja vapaa-ajantiloja
 Lisätiedot: www.minsktrans.by/structure/autustation/autostations/avcentr 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Minskin Keskuslinja-autoasema (valkoven. Цэнтральны аўтавакзал, Tsentralny autavakzal, ven. Автовокзал "Центральный", Центральный а́в,  Avtovokzal Tsentralnyi, Tsentralnyi av) oli ennen aiemman rakennuksen purkamista Valko-Venäjän vilkkain kaukoliikenteen linja-autoasema. Täysin uusi, arkkitehti Ivan Vinogradovin suunnitelman mukaan rakennettu, ympäri vuorokauden aukioleva keskuslinja-autoasema vihittiin käyttöön syyskuun 2011 alkupuolella Valko-Venäjän presidentin läsnä ollessa. Liikenteen käynnistämisestä uutisoitiin vuoden 2011 loppupuolella.
Linja-autoaseman osoite on Ul. Bobruiskaja 6 (ven. Ул. Бобруйская 6), eli asema sijaitsee Minskin keskustan eteläosissa, vain 200 metriä keskusrautatieaseman itäpuolella. Itsenäisyyden aukiolle on noin 700 metrin matka. Noin 500 metriä linja-autoaseman luoteispuolella sijaitsee Minskin metron asema (ven. Площадь Ленина,  Ploštšad Lenina). Useat Minskin paikallisliikenteen bussit (ainakin linjat 3, 3а, 8, 43, 46, 52, 52д, 74, 78, 79, 79д, 85с, 102, 127 ja 555) sekä useat johdinbussit (mm. linjat  4, 7, 32, 36, 44 ja 58) pysähtyvät lähistöllä keskusrautatieasemalla tai sen edustalla.
Historiaa

Vuonna 2007 aiempi vuonna 1962 valmistunut keskuslinja-autoasema suljettiin. Tavoitteena oli rakentaa samaan paikkaan uusi monipuolisempi kansallisen ja kansainvälisen liikenteen matkakeskus avattavaksi vuonna 2011. Käytännössä rakentamistyöt olivat välillä hiljaiselolla, mutta käynnistyivät jälleen vuonna 2010.
Liiketiloja ja vapaa-ajan toimintoja

Keskuslinja-autoaseman täydennysrakentaminen ja sisustaminen jatkui vuonna 2011 suoritetun vihkimisen ja linja-autoasematoimintojen osittaisen käyttöönoton jälkeen. Vuoden 2012 lopulla uutisoitiin vuonna 2013 yleisön käyttöön tulevien liiketilojen valmistumisesta. Rakennukseen oli suunniteltu esimerkiksi kauppoja, kahviloita ja ravintoloita sekä usean salin elokuvateatteria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Katso myös Moskovan linja-autoasema (Minsk)
Katso myös Itäinen linja-autoasema (Minsk)
Welcome to Belarus by Bus (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (belintourist.com)
Tsentralniy bus station (englanniksi) (english.vminsk.ru)
Автовокзал Центральный (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (minsk-old-new.com)
Major construction projects in Minsk (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (minsk.gov.by)
Valko-Venäjän kaukoliikenteen bussilippujen verkkokauppa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (ticketbus.by)
Международные маршруты -  Minskistä lähtevien kansainvälisten linja-autovuorojen aikatauluhakua (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (minsktrans.by)
Keskuslinja-autoaseman historiaa (venäjäksi)
novom Tsentralnom avtovokzale v Minske budet 16 perronov pod zdanijem, 7 kinoteatrov, restorany, detskije ploštšadki s karuseljami i torgovyje rjady (8/2011)[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (ctv.by)
Entinen, rakennustöiden alta purettu Keskuslinja-autoasema (1962).
Georgian kirjallisuus

Kuva Ilia Tšavtšavadzen kootuista teoksista vuodelta 1914. Tšavtšavadze oli keskeinen hahmo Georgian kansallisessa heräämisessä 1800-luvulla.
Georgian kirjallisuudella on yli 1500 vuoden pituinen historia. Georgian kieli muodostaa muutaman lähisukulaisensa kanssa oman kieliryhmän, joka ei ole sukua millekään muulle maailman kielikunnalle. Vuosisatojen kuluessa kieli on omaksunut vaikutteita naapureilta ja valloittajilta – kreikkalaisilta, armenialaisilta, persialaisilta, turkkilaisilta ja venäläisiltä – toimien kuitenkin samaan aikaan siltana näiden kulttuurien välillä. Kulta-aikaansa Georgian kirjallisuus vietti 1100-luvulla, Georgian noustessa paikalliseksi suurvallaksi.
Klassinen kausi

Georgian aakkoset, edellytys georgiankielisen kirjallisuuden synnylle, luotiin tutkijoiden valtaosan näkemyksen mukaan 300-luvulla pian sen jälkeen, kun maa oli kääntynyt kristinuskoon. Maan länsiosissa Bysantin vaikutus oli todennäköisesti voimakkainta, kun taas itäosiin kristinusko sekä luku- ja kirjoitustaito välittyivät pikemminkin armenialaisten ja syyrialaisten välityksellä. Tätäkin aikaisemmin georgialaiset ovat saattaneet käyttää kirjoittaessaan vierasta kieltä, kuten persiaa, arameaa tai kreikkaa. Aakkosten esikristillistä alkuperää vastaan puhuu esimerkiksi niiden symbolismi: silloisessa viimeisessä kirjaimessa ჯ yhdistyvät Jeesuksen nimen alkukirjain ja risti.
Ensimmäiset tekstit olivat Konstantinopolin, Antiokian ja Jerusalemin luostareihin lähetettyjen georgialaisten Raamatusta tekemiä käännöksiä. Ensimmäinen, vuodelle 430 ajoitettu georgiankielinen kirjoitus on löydetty Jerusalemista. Näihin aikaisiin georgialaisiin kirjailijoihin kuului esimerkiksi Pietari Iberialainen, joka kuitenkin kirjoitti kreikaksi. Myöhemmin georgialaisia siirtyi Siinaivuorelle ja Athoksen niemimaalle, jonne perustettiin vuonna 983 sittemmin merkittävimmäksi georgialaiseksi luostariksi kohonnut Iviron. Ivironissa Ekvtime Atoneli (963–1028) käänsi georgiaksi 160 teosta. Itse Georgiassa munkit joutuivat maan epävakaiden poliittisten olojen vuoksi siirtymään raja-alueille, kuten Tao-Klardžetiin.
Evankeliumit saattoivat olla olemassa georgiaksi jo 400-luvulla, valmis kanoninen Raamattu kuitenkin mahdollisesti huomattavasti myöhemmin. Georgialaista Raamattua käännettiin luultavimmin useista lähteistä ja käännöksiä muokattiin myöhemmin opillisista tai tekstuaalisista syistä. Erityistä huomiota saivat liturgisiin tarkoituksiin vaaditut osat, kuten psalmit, joihin käännettiin myös kommentaareja; psalmit toimivat myöhemmin vaikuttimena hymnografisille teksteille. Taidokkaimpiin kääntäjiin kuului Eprem Mtsire 1000-luvulla. Myös apokryfisiä kirjoja, eksegetiikkaa ja muita uskonnollisia tekstejä käännettiin georgiaksi.
Klassinen kausi > Hymnit

Psalmien ja evankeliumien inspiroimat hymnit muodostivat kukoistavan ja hedelmällisen kirjallisuudenlajin, joka kasvoi itsenäiseksi bysanttilaisesta ja syyrialaisesta perinteestä. Georgiankielisissä hymneissä on nähtävissä henkilökohtaisen lyyrisen panoksen lisäksi esikristillisen kansanrunouden vaikutus. Monia hymnejä laulettiin, ja lauletaan yhä, monimutkaisen ja vanhan polyfonisen musiikin säestyksellä. Suuri osa hymnien kirjoittajista on jäänyt nimettömiksi. Ensimmäinen alkuperäinen georgialainen hymni on mahdollisesti Šio Mghvimelin kirjoittama neitsyt Marian ylistyslaulu 500-luvulta; ensimmäinen varmuudella tunnettu hymnien kirjoittaja vuorostaan Siinaivuorella vuosien 949–987 välillä työskennellyt Ioane-Zosime. Kukoistuskautensa georgialaiset hymnit saavuttivat 900-luvulla, tämän ajan hymneistä pääosa on bysanttilaisia käännöksiä. Ioane-Zosimen lisäksi aikakauden merkittävimpiä runoilijoita olivat joitakin vuosikymmeniä aiemmin työskennellyt Ioane Mintški sekä antologisti ja musikologi Mikel Modrekili, joka keräsi suuren kokoomateoksen aikansa runoilijoiden tuotoksista.
Klassinen kausi > Hagiografiat

Hagiografiat (pyhimyselämäkerrat) muodostivat ensimmäisen omaperäisen georgiankielisen kirjallisuuden genren, ja ensimmäinen omaperäinen georgiankielinen teos, perinteisesti vuosien 476–483 välille ajoitettu Pyhän kuningatar Šušanikin kärsimys, on hagiografia. Iakob Tsurtavelin kirjoittama dramaattinen kertomus kuvaa Šušanikin taistelua hänen kieltäytyessään kääntymästä miehensä Varskenin tavoin persialaisten isäntiensä uskontoon, zarathustralaisuuteen:
»Ja [Šušanikin käly], Džodžikin vaimo, tarjosi hänelle lasin viiniä ja yritti saada häntä juomaan sitä. Raivostuneena Pyhä Šušanik sanoi hänelle: ”Milloin miesten ja naisten on ikinä ollut oikein syödä ateriaa yhdessä?” Ja hän heitti kätensä eteenpäin murskaten lasin kälynsä kasvoihin, ja viini valui maahan. Sitten Varsken alkoi kiroilla hänelle jumalaapilkkaavasti ja potki häntä jaloillaan. Ja Varsken otti käteensä tikun, löi sillä Šušanikia päähän viiltäen siihen haavan niin, että toinen hänen silmistään turposi. Varsken löi häntä kasvoihin säälimättömästi ja raahasi häntä ympäriinsä hiuksista, huutaen kuin raivostunut, villi eläin ja karjuen kuin hänellä olisi ollut vesikauhu. … Pyhä Šušanik makasi maassa kuin kuollut. Ja Varsken kirosi hänen siemenensä ja rotunsa ja syytti häntä sukunsa pilaamisesta. Ja hän käski Šušanikin sidottavaksi kahleisiin, jotka laitettiin tämän jalkoihin.»
Historiallisesti ja sosiologisesti merkittävän, Georgian tilanteesta Persian vasallivaltiona kertovan tarinan ajoittamisessa on ollut vaikeuksia: tekstuaalisten syiden perusteella sen on päätelty todellisuudessa kirjoitetun vasta 600–800-luvuilla. Toinen merkittävä aikainen hagiografinen teksti on vuosille 540–550 ajoitettu Evstati Mtskhetalaisen kärsimys, jossa päähenkilö joutuu Šušanikin tavoin zarathustralaisuuden uhriksi.
Arabien, joilla oli merkittävä vaikutus georgian kieleen, perustettua emiraatin Tbilisiin 700-luvun puolivälissä hagiografiat siirtyivät käsittelemään kristinuskon ja islamin suhdetta. Ensimmäinen ja merkittävin hagiografia tältä kaudelta on Habon kärsimys, joka on kirjoittanut Ioane Sabanisdze vuonna 786. Näkymän Bysantin kasvavaan vaikutukseen ja aikaiseen georgialaiseen nationalismiin antaa Konstanti Kakhan kärsimys, joka on yksi parhaiten dokumentoiduista georgialaisista hagiografisista teksteistä. Viimeinen arabikauden kärsimyskertomus vertautuu kauden ensimmäiseen vaikutuksessaan georgiankieliseen kirjallisuuteen: Stepane Mtbevarin kirjoittama Gobronin kärsimys kertoo vuonna 914 arabivalloittaja Abu 'l Qasimin teloittamasta kenraalista.
Klassinen kausi > Kirkkoisien elämät

Hagiografisiin teksteihin liittyvät läheisesti kirkkoisien elämäkerrat. Tämän genren, patristiikan, ensimmäinen georgialainen teos on Kolmentoista assyrialaisen kirkkoisän elämät -kokoelma. Jotkut näistä kirkkoisistä olivat georgialaisten luostarien perustajia, ja heillä on sitä kautta ollut merkittävä osa maan kulttuuriperinnön ja identiteetin rakentamisessa. Kaksi muuta merkittävää elämäkertaa käsittelevät Georgian lounaisosien uudelleenasuttamista. Näistä aikaisempi, Siunatun ja Jumalan inspiroiman pyhän isämme Serapionin elämä ja saavutukset antaa arvokasta tietoa aikansa arkkitehtuurista, sosiaalisista oloista ja maantieteestä. Toinen, Giorgi Mertšulen teos Grigol Khandztan elämä, on kirjoitettu 900-luvun puolivälissä ja antaa tarkan kokonaiskuvan Georgian poliittisesta rakenteesta. Lisäksi kirkkoisien elämäkertoja kirjoitettiin maan ulkopuolella Athoksella; näihin teoksiin kuuluu esimerkiksi Giorgi Atonelin vuoden 1040 jälkeen kirjoittama Siunattujen isiemme Ioanen ja Ekvtimen elämät ja merkittävät saavutukset. Myös Giorgi Atonelista kirjoitettiin hänen kuolemansa jälkeen elämäkerta. Näitä tekstejä voidaan pitää jo modernin historiografian edustajina.
Klassinen kausi > Kronikat

Perinteisesti merkittävimpänä georgialaisena kronikkana on pidetty mahdollisesti kolmen vuosisadan aikana eri henkilöiden kirjoittamaa Georgian kääntymystä. Sen rungon muodostaa kristinuskon Georgiaan 300-luvulla tuoneen Pyhän Ninon elämäkerta. Vaikka kronikka on ristiriitainen ja siihen on sekoittunut kansanperinnettä, jotkut sen tapahtumista vahvistetaan roomalaisissa teksteissä ja sitä voi varauksin pitää historiallisena lähteenä. Kronikasta on säilynyt useita eri muotoisia käsikirjoituksia eri ajoilta.
Georgian kääntymys muodostaa myös Leonti Mrovelin todennäköisesti 1000-luvulla kirjoittaman Kuninkaiden elämä -kronikan ytimen. Mroveli, jonka teosta on pidetty myös kumulatiivisen ja laajemman Kartlis tskhovreba -kronikan ensimmäisenä osana, järjesti aiemman kronikan rakenteen uudelleen ja lisäsi siihen uutta materiaalia. Tyylillisesti Kuninkaiden elämä muistuttaa Vanhaa testamenttia, mutta tästä huolimatta se on merkittävä sekulaarisen, joskin mielikuvituksellisen historiografian edustajana. Kielellisesti tasapainoisin osa kronikkaa on legendaarisen, Georgian ensimmäisen kuninkaan Parnavazin tarina, joka sisältää ikivanhoja mithralaisia ja muita esikristillisiä, auringonpalvontaan viittaavia elementtejä. Legenda liittää Georgian valtion perustamisen mithralaiseen mytologiaan:
»Parnavaz oli ahdistunut jättäessään perintönsä, mutta suuri pelko pakotti hänet lähtemään. Sitten Parnavaz näki unen, jossa hän oli tyhjässä talossa ja halusi lähteä, mutta ei voinut. Sitten ikkunasta tuli auringonsäde, joka otti häntä kiinni vyötäröstä ja nosti hänet ja johdatti hänet ikkunaa kohti. Ja kun hän saapui aukealle, hän näki auringon alhaalla taivaalla. Hän nosti kätensä, pyyhki kasteen auringon pinnalta ja kostutti kasvonsa. Parnavaz heräsi, hämmästyi ja sanoi: "Tämä uni tarkoittaa, että minun täytyy mennä Aspaniin ja siellä omistaa elämäni jaloille teoille".»
Seuraavaksi Parnavaz löytää luolasta suuren aarteen jahdattuaan peuraa, mikä on myös läheisesti kytköksissä mithralaiseen mytologiaan. Toinen tekstuaalisesti merkittävä osa kronikkaa on mahdollisesti 800-luvun alussa kirjoitettu "Vakhtang Gorgasalin elämä", jonka tekijäksi on mainittu Džuanšer Džuanšeriani. Mrovelin kronikka saattoi olla kuningas Daavid IV:n tilaama teos – sen tarkoituksena oli liittää kuningassuku vakuuttavasti antiikkiin ja lopulta maailman luomiseen.
Kulta-aika

1100-luvun alussa seldžukeista saavutetun voiton jälkeen Georgia yhdistyi kuningas Daavid IV:n johdolla ja nousi seuraavan vuosisadan kuluessa alueelliseksi suurvallaksi. Vakiintuneet olot mahdollistivat renessanssin taiteessa ja kirjallisuudessa, ja myös maallisen kirjallisuuden synnyn: ensimmäistä kertaa valtio oli tarpeeksi vahva muodostaakseen vaihtoehdon kirkolle kulttuurin suojelijana. Sivistyneistön ei enää tarvinnut paeta epävakaita oloja itäisen Välimeren luostareihin, vaan nyt oppineet saivat turvapaikan Georgian hovista ja uskonnollisista keskuksista.
Hymnit olivat edellisten vuosisatojen aikana luoneet perustan lyyrisen runouden kehitykselle. Näitäkin merkittävämpi teos sekulaarisen fiktion synnyn kannalta oli aikaisintaan 800-luvulla georgiaksi käännetty Balahvariani, intialainen kertomus Barlaamista ja Josafatista. Alkuperäiseen arabiankieliseen tekstiin verrattuna Balahvariani on tiivistetty, vain oleelliseen keskittyvä vapaa käännös. Sen uskotaan muodostavan keskeisen linkin kertomuksen itäisten ja läntisten versioiden välillä: kreikaksi Balahvarianin käänsi noin vuonna 1000 oletettavasti Ekvtime Atoneli, mitä kautta sillä on ollut merkittävä vaikutus koko Euroopan kirjallisuuteen.
Kulta-aika > Rustavelin edeltäjät

Georgialaisesta 1100-luvun alun eeppis-romanttisesta, mahdollisesti hyvinkin laajasta hovikirjallisuudesta on säilynyt jälkipolville kaksi teosta: Amirandaredžaniani ja persialaisesta Visin ja Raminin tarinasta georgiaksi käännetty Visramiani. Näistä ensimmäinen kertoo puolijumala Amiranista ja perustuu keskeisesti georgialaiseen kansanrunouteen. Myytin ja eepoksen rajamaille sijoittuvasta teoksesta puuttuvat idealismi ja romanttinen kiinnostus, sen keskittyessä sankarillisten taisteluiden ja ritarillisen, miesten välisen solidaarisuuden kuvaamiseen. Georgian itsevarma poliittinen asema heijastuu Amirandaredžanianiin kansallisuuden merkityksettömyytenä. Teoksen kirjoittajaksi Rustaveli mainitsee Mose Khonelin, muuta hänestä ei tiedetä.
Visramianin alkuperä vuorostaan on esikristillisessä, persialaisessa kirjallisuudessa (tai mahdollisesti jopa kauempana Intiassa). Tarinan muotoili uudestaan moderniksi persiaksi Fakhruddin As'ad Gurgani 1000-luvun puolivälissä. Georgiaksi teos käännettiin sata vuotta myöhemmin; käännös on taitavasti toteutettu, tiivistetty versio alkuperäisestä. Tekstissä näkyvät tuntemattoman kääntäjän persoonan erikoisuudet: Gurgani nimetään Kiinan keisariksi, ja islamilaisesta juhlasta huolimatta kertomuksen sanotaan tapahtuneen ennen Kristuksen syntymää. Kääntäjä välttää ulkopuolisia lainoja kuten Gurgani vältti alkuperäisversiossaan arabismien käyttämistä. Visramianin epämääräinen monoteismi ja muun muassa siinä kuvailtu väkivalta, insesti, kaksinnaiminen ja erotomania olivat šokki Georgian uskonnolliselle kulttuurille: vielä 1700-luvulla vallanpitäjät näkivät tarpeelliseksi tuhota teoksen käsikirjoituksia. Tästä huolimatta teoksen vaikutus maan kirjallisuuteen oli suuri, ja muun muassa Rustaveli viittaa siihen eepoksessaan kolmesti.
»Kun pappi soittaa huilua, mitä muuta voi diakoni tehdä kuin tanssia?» 
(Visramiani)