Unkarin kirjallisuus
Valistuksen aika ja 1800-luku

Kun kaksi vuosisataa kestäneet sota-ajat 1700-luvun alussa vihdoin loppuivat, maa oli rappiolla ja kansallinen
sivistyselämä uhkasi mennä kokonaan lamaan. Ylin aatelisto käytti puhekielenään saksaa ja ranskaa, keskiaateli latinaa. Tieteet kyllä kukoistivat, mutta latinaksi. Kreivi Mikesinselvennä kirjoittamat "Turkinmaan kirjeet" on aikakauden ainoa merkittävämpi teos, mutta sekin pääsi julkisuuteen vasta vuosisadan lopulla 1794, jolloin Unkarin kirjallisuus oli jo virkoamassa.
1700-luvun viimeinen ja 1800-luvun ensimmäinen neljännes olivat Unkarissa kansallisen kirjallisuuden uudestisyntymisen aikaa. Ranskalaisen hengen vaikutuksen alaisina ilmestyivät György Bessenyein näytelmät ja opettavaiset runoelmat, Pál Ányosin syvätunteiset elegiat ja József Péczeliin Voltaire-käännökset sekä monet muut Unkarin kirjallisuuden klassiset teokset. Roomalaisen klassillisuuden pohjalla seisoivat Horatiuksen henkeen latinalaisin runomuodoin runoilleet Benedek Virág ja Dániel Berzsenyi, joiden tuotannossa on erityisen paljon isänmaallisia runoja. József Gvadányi kirjoitti satiiriset runomuotoiset kertomuksensa vanhaan kotoiseen unkarilaiseen tyyliin hartaalla isänmaallisuudella, András Dugonics puolestaan kirjoitti ensimmäisen unkarilaisperäisen romaanin. Aikakauden itsenäisimpiä ja huomattavimpia kirjailijoita olivat kuitenkin laajasti sivistynyt ja lahjakas Mihály Csokonai sekä tulisten ja värikkäiden rakkaussonettien laulaja Sándor Kisfaludy. Terävän kirjallisen arvostelun harjoittajia ja makusuunnan ohjaajia olivat oppineet ja vaikutusvaltaiset ystävykset Ferenc Kazinczy ja Ferenc Kölcsey, joista edellinen oli unkarin kielenuudistuksen johtomiehiä ja jälkimmäinen tunnetaan sepittämistään lennokkaista isänmaallisista runoista.
Uusi kehityskausi alkoi 1820-luvulla, jolloin romantiikka alkoi vallata alaa Unkarin kaunokirjallisuudessa. Ensimmäisenä uudet virtaukset ilmenivät draamakirjallisuudessa ja epiikassa. József Katona kirjoitti "etevimmäksi unkarilaiseksi draamaksi" kutsutun murhenäytelmän Bánk bánin, Károly Kisfaludy puolestaan loi yhteiskunnallisen huvinäytelmän ja laski perustan uudenaikaiselle unk. novellille. Mihály Vörösmarty kohotti unkarilaisen runouden sekä sisällyksen että muodon puolesta ennenkokemattomalle tasolle ja liikkui yhtä helposti niin draaman kuin eepoksen ja lyyrillisenkin runon piirissä. Romaanikirjallisuudelle laski pysyvän perustan "Unkarin Walter Scott", Miklós Jósika, yhdessä valtiomiehenäkin tunnetun József Eötvösin kanssa.
Valtiolliset ja yhteiskunnalliset muutokset 1800-luvun alkupuolella herättivät sivistyneistössä ja varsinkin kaunokirjailijoissa entistä enemmän ymmärrystä maakansan elämää kohtaan. Unkarilaisen kansanrunouden keruu alkoi, mikä avasi kirjallisuudelle uuden, tyhjentymättömän voimanlähteen. Yksi tunnetuimmista unkarilaisista runoilijoista, slovakkitaustainen Sándor Petőfi aloitti uuden kirjallisuuden murroskauden; sen sijaan hänen ystävänsä János Arany, eepikko ja balladirunoilija, kertoi tarinoita kansansa loistavasta muinaisuudesta klassisen ehytmuotoisin, kauniskielisin säkein, hänkin toki kansanrunoudesta ammentaen. Muita merkittäviä tuon ajan runoilijoita olivat mm. Mihály Tompa, József Lévay, Károly Szász ja Kálmán Tóth. Myös draaman alalla aikakausi oli tuottoisa; yksi merkittävimmistä on Imre Madáchin teos "Ihmisen murhenäytelmä" (Az ember tragédiája), jossa ihmiskunnan historia esitetään yhtenä ainoana tragediana. Muita huomattavampia dramaatikkoja olivat vielä Ede Szigligeti ja Gergely Csiky, joista edellinen keskittyi huvi- ja kansannäytelmiin, jälkimmäinen huvi- ja yhteiskunnallisiin näytelmiin. Kertomakirjallisuuden merkittäviä nimiä olivat Ferenc Kemény ja Mór (Mauri) Jókai, joista jälkimmäinen on saavuttanut laajan maineen oman maansa ulkopuolellakin.
“Vapaustaistelun ajaksi” nimitetty ajanjakso Unkarin historiassa oli henkisen nousun aikaa, vaikka kansan valtiollinen vapaus oli kahlehdittuna melkein kaksi vuosikymmentä. Tuolloin myös kirjallisuus oli loistokkaimmillaan. Kun sovinto Itävallan kanssa saatiin vihdoin aikaan vuonna 1867 ja Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia muodostettiin, Unkarin kansa pääsi täysin määrin kehittämään sekä aineellista että henkistä kulttuuriaan. Kaunokirjallisuus laajeni ja monipuolistui, ja monet vähemmän merkittävät kirjailijat julkaisivat tuotoksiaan. Yksi ajan etevimmistä unkarilaisista kirjailijoista oli Kálmán Mikszáth, erinomainen keskisäädyn ja kansanelämän kuvaaja.
Unkarinkielinen kirjallisuus, varsinkin valtiollinen, yhteiskunnallinen ja taloudellinen sekä omaa kansaa ja maata koskeva tieteellinen kirjallisuus nousi suureen kukoistukseen 1870-luvulta alkaen. Kaunokirjallisuuden kehitystä edisti vuonna 1863 perustettu Kisfaludy-seura, tieteellistä ja myös taiteellista kirjallisuutta puolestaan vuonna 1830 perustettu Unkarin tiedeakatemia.