stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Schapendoes
Ulkonäkö

Schapendoesin säkäkorkeus on 40–50 cm. Sen luusto on kevytrakenteinen, minkä vuoksi se sopii agilityyn ja kykenee hyppäämään vaivattomasti korkealle ja kääntymään nopeasti. Paksu turkki voi antaa harhakuvan raskaasta koirasta.
Karva on laadultaan karkeahkoa ja hienolaatuista, mutta ei silkkistä. Sitä on runsaasti myös päässä, ja sillä on viikset ja parta. Karva on pitkä myös riippuvissa korvissa. Häntä on pitkä ja runsaskarvainen. Turkki on laineikas, mutta ei kuitenkaan kihara tai säkkärä. Kaikki värit ovat rotumääritelmän mukaan sallittuja, toivotuimmat värit ovat siniharmaasta mustaan. Rotu ei ole trimmattava. Schapendoes näyttää työkoiralta myös näyttelyissä. Turkiltaan sen pitää siis olla hoidettu mutta ei laitettu. Huolellinen kampaaminen 2–3 viikon välein riittää pitämään takut poissa.
Luonne ja käyttäytyminen

Schapendoes on luonteeltaan sosiaalinen, iloinen ja se oppii nopeasti. Jotkut yksilöt ovat varsin fiksuja ja se voi hankaloittaa niiden kouluttamista. Sen kanssa voi harrastaa paitsi näyttelyitä myös tokoa, agilitya ja rauniokoiratoimintaa. 
Tarmokas ja energinen koira kaipaa paljon tekemistä. Nopeasti oppivana se nauttii harrastuksista. Vaikka se on peloton ja rohkea, se on toisaalta myös pehmeä. Schapendoes tulee hyvin toimeen lasten kanssa, mutta myös muiden ihmistenkin kanssa. Rotu on hyvin ketterä, joten se soveltuu hyvin agilityyn. Kotioloissa se pysyttelee ihmisten läheisyydessä. Monet schapendoesit tekevät mitä vain jos tarjolla on herkkuja. Joitain yksilöitä on myös osallistunut luonnetestiin.
Schapendoeseja käytetään yhä myös lammaslaumojen paimentamiseen. Koska lampaat laiduntavat hiljaisilla, laajoilla alueilla, on tärkeää että schapendoes on kestävä, pystyy hyppäämään sekä liikkumaan hyvin, on älykäs ja kykenee toimimaan itsenäisesti.
Alkuperä

Rotu polveutuu samoista koirista kuin suurin osa ranskalaisista paimenkoiraroduista, katalonianpaimenkoirasta, ja rodun kehitykseen ovat myös vaikuttaneet partacollie, puli ja bergamonpaimenkoira. Muita sen sukulaisrotuja ovat polski owczarek nizinny, vanhaenglanninlammaskoira, brienpaimenkoira ja schafpudel. Nämä kaikki mainitut pitkäkarvaiset paimenkoirat ovat alun perin vuoristokoirien pienempiä muunnoksia. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa schapendoeseja esiintyi kaikkialla Alankomaissa missä vain oli laidunalueita ja lampaita. Paimenet arvostivat koiraa sen ahkeruuden, työnilon ja älykkyyden vuoksi. Lähes täysin sukupuuttoon hävinnen rodun "löysi" P. M. C Toepoel, ja hän kasvatti schapendoeseja toisen maailmansodan aikaan (1940–1945).
Hollantilainen schapendoes-jalostajien kerho perustettiin 1947. Alankomaiden kennelklubi Raad van Beheer tunnusti rodun 1952. Rotumääritelmä kehitettiin 1954 ja sukukirjaa alettiin kirjoittaa. FCI hyväksyi rodun 1971, jonka jälkeen vain rekisteröityjä koiria on käytetty jalostukseen.
Alkuperä > Etymologia

Nimi schapendoes tarkoittaa lammaspiskiä.
Schapendoesit Suomessa

Ensimmäinen schapendoes, Fagus Funny Fellow, tuli Suomeen Tanskasta vuonna 1989. Koiran vanhemmat olivat hollantilaisia. Suomen ensimmäinen schapendoespentue syntyi Nalle-Haukun kenneliin vuonna 1993.
Terveys

Rotu on kohtalaisen terve. Suositeltavaa on kuitenkin että jalostukseen käytettävien koirien silmät on tarkastettu ja terveet. Myös lonkkien ja kyynärien kuvausta suositellaan. Suomessa ei ole havaittavissa erityisiä sairauksia.
Aiheesta muualla

Suomen Schapendoes ry
Skeletons in the Closet

Skeletons in the Closet tarkoittaa seuraavia asioita:
Kuolema kulkee vierelläni (Skeletons in the Closet), elokuva
Skeletons in the Closet, Children of Bodomin albumi
Skeletons in the Closet, Gamma Rayn albumi
Skeletons in the Closet, Venomin albumi.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Skeletons in the Closet”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Schandmaul

| Schandmaul |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1998–
Tyylilaji:  folk rock, keskiaikarock
Kotipaikka:   Saksa
Laulukieli:  saksa
Jäsenet:  Thomas Lindner, laulu, kitara, harmonikka   Birgit Muggenthaler, huilut, skalmeija, säkkipilli, laulu   Anna Kränzlein, viulu, kampiliira, laulu   Martin Duckstein, sähkökitara, kitara, klassinen kitara, laulu   Stefan Brunner, lyömäsoittimet, rummut, laulu   Matthias Richter, basso  
Entiset jäsenet:  Hubsi Widmann, basso, mandoliini, kampiliira, laulu  
Levy-yhtiö:  F.A.M.E. Recordings  
Aiheesta muualla
schandmaul.de
Infobox OKNimi-testi OK: 
Schandmaul on saksalainen folk rock -yhtye, joka perustettiin kesällä 1998. Yhtyeen kappaleiden sanoitukset ovat saksaksi. Monissa kappaleissa käytetään keskiaikaisen tunnelman luomiseksi vanhoja soittimia, kuten skalmeijaa ja säkkipilliä.
Kokoonpano > Nykyiset jäsenet

Thomas Lindner: laulu, akustinen kitara, harmonikka
Birgit Muggenthaler: huilut, skalmeija, säkkipilli, laulu
Anna Kränzlein: viulu, kampiliira, laulu
Martin "Ducky" Duckstein: sähkökitara, akustinen kitara, klassinen kitara, laulu
Stefan Brunner: rummut, lyömäsoittimet, laulu
Matthias Richter: basso
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Hubsi Widmann: basso, mandoliini, kampiliira, laulu
Diskografia > Albumit

1999: Wahre Helden
2000: Von Spitzbuben und anderen Halunken
2002: Narrenkönig
2004: Wie Pech & Schwefel
2006: Mit Leib und Seele
2008: Anderswelt
2011: Traumtänzer
2014: Unendlich
2016: Leuchtfeuer
2019: Artus
Diskografia > Livealbumit

2003: Hexenkessel
2005: Kunststück
2009: Sinnfonie
Diskografia > Singlet

2005: Bin Unterwegs
2005: Immer noch wach, Tanzwutin kanssa)
2006: Kein Weg zu weit
2010: Hexeneinmaleins
2011: Der Anker
Diskografia > DVD:t

2003: Hexenkessel
2005: Kunststück
2008: Sinnbilder
2009: Sinnfonie
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (saksaksi)
Stormheimfjellet

Stormheimfjellet
| --- | --- |
Sijainti:  Tromssan lääni,  Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 222 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Stormheimfjellet on Skandeihin kuuluva vuori Tromssan kunnassa Pohjois-Norjassa. Se sijaitsee Tepphaugdalenin ja Nakkedalenin välissä. Vuoren korkein kohta on 1 222 metriä merenpinnan tasoa ylempänä.
Sortanlahti

Sortanlahden satama 24.10.2016
Konevitsaan lähtevään laivaan lastataan puutavaraa Sortanlahden satamassa 24.10.2016
Sortanlahti (ven. Влади́мировка, Vladimirovka) on lahti Laatokan rannalla. Se oli myös Pyhäjärveen kuuluva kylä ja on edelleen Konevitsaan kulkevien laivojen lähtösatama. Sortanlahti sijaitsee Käkisalmen piirissä, hiekkatien päässä noin 35 km Käkisalmesta etelään. Nykyisin se on Sakkolan maalaiskuntaan (ven. Громово, Gromovo) kuuluva maaseututaajama.
Sortanlahti oli jo Suomen kaudella satamana tärkeä. Ruostuneiden laivanromujen vierestä lähtee vuorolaiva Konevitsaan kerran viikossa, ja matka saarelle kestää noin tunnin. Joissakin laivoissa on ongelmia: aallot voivat kastella matkustajia, eivätkä kaikki matkustajat ehkä saa suojaa sateen sattuessa.
Suomen kaudelta periytyvä 325-metrinen aallonmurtaja on säilynyt, mutta Neuvostoliiton-aikainen rakennuskanta ei.
Talvisodan aikana Sortanlahti toimi Karjalan kannaksen lohkon esikuntana.
Sulo Kirsi

Sulo Kirsi (1. joulukuuta 1912 Viipuri – 9. heinäkuuta 1970) oli suomalainen pesäpalloilija ja jääpalloilija. Siviiliammatiltaan hän oli pankinjohtaja.
Sulo Kirsi aloitti jääpalloilun edustustasolla 15-vuotiaana Reippaan miehistössä. Viipurin Palloseuran joukkueessa ViPS:n tankki saavutti Suomen mestaruuden 1931 ja 1936, jonka lisäksi kerran hopeaa ja kahdesti pronssia. Sotavuosina Kirsi pelasi Susien joukkueessa Helsingissä. Aktiiviura jatkui aina vuoteen 1951 saakka. Kirsi pelasi yhden A- ja yhden B-maaottelun.
Pesäpallossa Kirsi edusti Viipurin Pallonlyöjiä ja valittiin Itä-Länsi -otteluun varamieheksi vuonna 1933.  Jalkapalloa hän pelasi VPS:n reservijoukkueessa ja oli lisäksi hyvä golfaaja ja B-luokan tenniksenpelaaja.
Sulo Kirsin poika Martti on pelannut pesäpalloa Kelta-Mustien suomensarjajoukkueessa.
Saavutukset > Pesäpalloilijana

1 SM-pronssi: 1933
1 Itä-Länsi-ottelu: 1933
Ammatillinen ura

Sulo Kirsi suoritti ylioppilastutkinnon Viipurissa. Sen jälkeen hän toimi Viipurin Suomalaisen Sästöpankin palveluksessa vuosina 1936-1939 ja sen jälkeen Välirauhan aikana 1940-1941 Säästöpankkien selvitystoimistossa.  Viipurin Suomalaisen Säästöpankin kamreeriksi hänet valittiin 1942. Sotien jälkeen hän toii vuosina 1945-1950 Iisalmen Säästöpankin toimitusjohtajana. Sen jälkeen hän toimi kaksi vuotta Orion Oy:n Keuruun tehtaitten konttoripäällikkönä. Vuonna 1953 hän palasi pankkialalle Suomen Säästöpankkiliiton palvelukseen. Vuonna 1956 hänestä tuli Kuopion Säästöpankin toimitusjohtaja.
Kuopiossa ollessaan hän on toiminut Kuopion Palloseuran johtokunnassa vuodesta 1956, varapuheenjohtajana 1959-1960 ja puheenjohtajana sen jälkeen.
Stockfors (yritys)

| Aktiebolaget Stockfors (1903-1975), Oy Stockfors Ab (1976-1985), Oy Tomas Ab  (1985-2017), Oy Stockfors Ab (2017-) |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1903
Kotipaikka:  Suomi
Toimiala:  metsäteollisuus, metalliteollisuus, energiantuotanto (vuoteen 1985 asti), nyt metsäomaisuuden hallinnointi (1985-)
Tuotteet:  puuhioke, sahatavara
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oy Stockfors Ab on vuonna 1903 perustettu puuhiomotoimintaa, sahatoimintaa, maanviljelyä ja myöhemmin myös metalliteollisuutta harjoittanut keskisuuri perheyhtiö. Vuonna 1985 Oy Stockfors Ab myytiin Enso Gutzeit Ab:lle. Pitkäaikaisen Stockfors-omistajan vuorineuvos Leonard Baumgartnerin henkilökohtainen metsäomaisuus oli pohjana suvun jälkeläisille jatkaa metsänhoitotoimintaa, aluksi Oy Tomas Ab:n nimissä ja vuodesta uudelleen nimellä Oy Stockfors Ab.
Historia

Stockforsin tila Kymenlaakson Pyhtäällä Kymijoen suistoalueella koskineen siirtyi vuonna 1898 norjalaisille sahanomistajille Olaf Bülowille ja Ole Nerdrumille, jonne he perustivat 1903 puuhiomon Aktiebolaget Stockfors. Kolme vuotta myöhemmin he perustivat hiomon yhteyteen sahan. Samassa yhteydessä puuhiomotuotteiden saamiseksi maailmanmarkkinoille Stråkaforsin kosken kohdalla Kymijoen Pyhtään haarassa luotiin Strukan kanava, jonka kautta Strömforsin tuotteet saatiin kuljetettua Spjutsundin (Keihässalmi) lastauspaikalle meren rannalla. Puunjalostustehtaiden energianlähteeksi Ab Strömfors rakensi Ediskoskeen voimalaitoksen. Yhtiön pääkonttori toimi läheisessä Loviisan kaupungissa.
Baumgartner-suvun omistuksessa

Vuonna 1909 puuhiomon ja sahatoiminnan isännöitsijäksi valittiin Leonard Baumgartner, josta tuli vuoteen 1917 mennessä yrityksen suurin osakkeenomistaja. Vuonna 1920 hänellä oli jo 81% osuus yrityksen osakkeista. Vuonna 1936 Mustion kartano Länsi-Uusimaan Karjaalla siirtyi Linder-suvulta Baumgartner-suvulle ja edelleen Ab Stockforsille. Tässä vaiheessa Mustion ruukin toiminta oli siirtynyt liikemies Leopold Lerchen johtamalle yritykselle Ab Svartå Bruk Oy. Lerchen kuoleman jälkeen omistus siirtyi Baumgartner-suvulle, jossa Leonard Baumgartnerin kuoleman jälkeen omistajia olivat hänen jälkeläisensä. Sotien jälkeen Stockforsin ja Svartå Brukin toimitusjohtajaksi nousi kreivi Carl-Johan Creutz, jonka puoliso oli vuorineuvos Baumgartnerin tytär Nan Creutz.
Stockforsin sahaustoimintaa jatkui aina vuoteen 1966, jonka jälkeen Pyhtäään toiminta keskittyi puuhiokkeen valmistukseen. Vuonna 1974 erilliset yhtiöt Stockfors ja Svartå Bruk yhdistettiin Stockfors-nimen alle. Oy Stockfors Ab käsitti 1980-luvun alussa Pyhtään puuhiomon 50.000 tonnia, metallituotetehtaan, 4 voimalaitosta Kymi- ja Mustionjoissa, 10.000 ha metsää ja myllyn. Tytäryhtiöt olivat ovialalla toimineet Ovitor Oy Helsingissä jaOy Fi-Do Ab Lohjalla. Pyhtään puuhiomon työtekijämäärä 1980-luvun alussa oli 140 työntekijää.
Uudet vallanpitäjät ennen yrityksen myyntiä

Stockforsin johto yritti saada yrityksen toimintaa 1980-luvun alussa muutaman tappiollisen vuoden jälkeen kannattavaksi keskittymällä tuottamaan revinnäisssellua eli fluff-massaa, mutta tehokkaan tuotannon aikaansaaminen viivästyi. Vuonna 1983 pidetyssä yhtiökokouksessa yrityksen valta vaihtui; hallintoneuvoston puheenjohtajana toiminut ja aiempi pitkäaikainen toimitusjohtaja Carl-Johan Creutz syrjäytettiin, ja valta siirtyi yhtiön ulkopuolisille johtajille. Hallituksen puheenjohtajaksi nousi asianajaja Robert Mattson ja jäseneksi mm. merenkulkuneuvos Heikki Holma.
Yritystä lähdettiin saneeraamaan. Saneerausta teki välttämättömäksi toimivan johdon epäonnistunut toiminta 1980-luvulla. Ensimmäisenä myytiin perinteinen Pyhtään puuhiomo. Tällöin puuhiomo, voimalaitokset ja metsät siirtyivät Enso-Gutzeitin omistukseen. Metalliteollisuusosa myytiin toimivale johdolle. Yrityksestä jäi jäljelle omistajien henkilökohtaisena omaisuutena perityt metsät, joiden avulla yrityksen toimintaa jatkettiin.
Hallinto

Toimitusjohtajat:
1909-1940 Leonard Baumgartner, vuorineuvos
1940-1944 August Hihnala, sahateknikko
1946-1975 Carl-Johan Creutz
1975-1982 Hans W. Hansson, lakimies
1982-1984 Börje Koskinen, insinööri
Stockforsin puuhiomo ja sen voimalaitos 1900-luvun alussa.
Sumbawanga

| Sumbawanga |
| --- | --- |

 Sumbawanga
 Koordinaatit: 7°58′S, 31°37′E 
Valtio:   Tansania
Alue:  Rukwan alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1374 km²
Väkiluku (2012):  209 793
 – Väestötiheys:  153 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sumbawanga on kaupunki Tansaniassa. Vuonna 2012 siellä oli 209 793 asukasta. Sumbawanga sijaitsee Länsi-Tansaniassa ja on Rukwan alueen pääkaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sumbawanga Wikimedia Commonsissa
Shapour Bakhtiar

| Shapour Bakhtiar |
| --- | --- |
 Shapour Bakhtiar vuonna 1978.
Iranin 45. pääministeri
 4. tammikuuta – 11. helmikuuta 1979  
Monarkki:  Mohammed Reza Pahlavi
Edeltäjä:  Gholam Reza Azhari
Seuraaja:  Mehdi Bazargan
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1914 Šahr-e Kord, Persia
Kuollut: 6. elokuuta 1991 (77 vuotta) Pariisi, Ranska
Puoliso:  Madeleine (eronneet) Shahintaj
Lapset:  Guy Viviane France Goudard
Tiedot
 Nimikirjoitus
Shapour Bakhtiar (luriksi/pers. ‏شاپور بختیار‎; 26. kesäkuuta 1914 Šahr-e Kord, Persia  – 6. elokuuta 1991 Suresnes, Ranska) oli iranilainen poliitikko ja viimeinen šaahin hallinnon aikainen Iranin pääministeri tammi–helmikuussa 1979. Hän joutui pakenemaan Iranista islamilaisen vallankumouksen kukistettua hänen hallituksensa. Bakhtiar salamurhattiin hänen eläessään maanpaossa Ranskassa.
Elämänvaiheet > Ura ennen Iranin vallankumousta

Bakhtiar syntyi merkittävään bahtijaarien päällikkösukuun. Hänen äidinisänsä Najaf Gholi Khan Samsam ol-Sataneh oli 1910-luvulla kahdesti Persian pääministerinä. Bakhtiar kävi ranskalaista koulua Beirutissa Libanonissa. Hänen matkustettuaan vuonna 1934 opiskelemaan Ranskaan šaahi Reza Pahlavin hallinto vangitsi hänen isänsä, joka teloitettiin maanpetoksesta syytettynä. Bakhtiar osallistui vapaaehtoisena Espanjan sisällissotaan kansainvälisten prikaatien riveissä, opiskeli oikeustiedettä Sorbonnen yliopistossa Pariisissa ja osallistui toiseen maailmansotaan Ranskan armeijassa. Hän toimi myös Ranskan vastarintaliikkeen viestinviejänä ja väitteli sodan jälkeen tohtoriksi Sorbonnessa. Palattuaan Iraniin hän aloitti uransa työministeriön virkamiehenä Esfahanin ja Khuzistanin maakunnissa.
Bakhtiar liittyi vuonna 1949 älymystön suosimaan Iran-puolueeseen, joka oli osa Mohammed Mossadeqin kansallista rintamaa. Bakhtiar toimi Mossadeqin hallituksen apulaistyöministerinä. Kun šaahi Mohammad Reza Pahlavi syrjäytti Mossadeqin vuoden 1953 vallankaappauksella, Bakhtiar joutui vetäytymään politiikasta ja perusti asianajotoimiston. Hän oli seuraavien 25 vuoden aikana yhteensä noin kuusi vuotta vankeudessa tuomittuna toiminnastaan šaahin vastaisessa oppositiossa. Vihanpitoa ei lievittänyt se, että hän oli šaahitar Soraya Esfandiaryn serkku. Bakhtiar oli vuonna 1960 uudelleen järjestäytyneen kansallisen rintaman näkyvimpiä hahmoja ja sen varapuheenjohtaja. Johtaessaan puolueen opiskelijajärjestöä hän kohosi suosituksi opiskelijoiden keskuudessa, mutta myöhemmin monet puolueen kannattajista arvostelivat hänen johtamistapaansa, joka vaikeutti yhteistyötä muiden oppositiopuolueiden kanssa.
Elämänvaiheet > Pääministerikausi ja maanpako

Kun šaahi vuoden 1978 lopussa ymmärsi, ettei vallankumousta enää voisi pysäyttää, hän kääntyi maltillista oppositiota edustaneiden kansallisen rintaman johtajien puolueen. Karim Sanjabi ja Gholam Hossein Sadighi kieltäytyivät yhteistyöstä šaahin kanssa, mutta Bakhtiar suostui johtamaan hallitusta sillä ehdolla, että šaahi poistuisi maasta. Hänet erotettiin tämän omapäisen päätöksen vuoksi kansallisesta rintamasta.
Iranin parlamentti hyväksyi Bakhtiarin pääministeriyden 3. tammikuuta 1979, ja hän aloitti tehtävässä seuraavana päivänä. Šaahi lähti maasta 16. tammikuuta ja luovutti nimellisesti valtansa valtionhoitajakunnalle, joka ei kuitenkaan saanut paljoa aikaan. Bakhtiarin hallitus sitä vastoin vapautti kaikki poliittiset vangit, lakkautti sensuurin, avasi uudelleen suljetut yliopistot ja pani alulle vihatun salaisen poliisin SAVAKin lakkauttamisen sekä syytteiden nostamisen useita vanhan hallinnon edustajia vastaan, mutta se ei siltikään saavuttanut vallankumouksellisten luottamusta. Bakhtiar menetti otteensa tapahtumista, kun suosittu uskonnollinen johtaja ajatollah Khomeini palasi 1. helmikuuta maanpaosta. Bakhtiar vastusti Khomeinia, mutta salli tämän paluun Iraniin ja uskoi voivansa tehdä tämän kanssa sovinnon. Khomeini kuitenkin ilmoitti 5. helmikuuta nimittäneensä Mehdi Bazarganin ”lailliseksi” pääministeriksi. Armeijan julistauduttua 11. helmikuuta puolueettomaksi Bakhtiarin hallituksen päivät olivat luetut ja hän joutui piiloutumaan.
Bakhtiar pakeni Ranskaan huhtikuussa 1979. Khomeinin hallinnon Teheraniin perustama islamilainen vallankumoustuomioistuin tuomitsi hänet toukokuussa poissaolevana kuolemaan ja ilmoitti kenellä tahansa iranilaisella olevan oikeus surmata hänet. Marraskuussa 1979 Bakhtiar ilmoitti perustaneensa Ranskassa Iranin kansallisen vastarintaliikkeen, joka pyrkisi palauttamaan maahan perustuslaillisen monarkian. Liike sai tukea Irakilta. Vastarintaliike järjestäytyi virallisesti elokuussa 1980 nimellä NAMIR. Bakhtiar tuki epäonnistunutta vallankaappaushanketta, jonka Iranin viranomaiset paljastivat ja tukahduttivat heinäkuussa 1980.
Elämänvaiheet > Salamurha

Bakhtiar asui viimeiset vuotensa Pariisin lähellä jatkuvan poliisivartion suojelemana. Hän selvisi hengissä yhdestä salamurhayrityksestä 18. heinäkuuta 1980, kun viisi miestä tulitti hänen asuntoaan Neuilly-sur-Seinessä surmaten yhden ranskalaisen poliisin ja naapurin asukkaan. Joukkoa johtanut libanonilainen Anis Naccache sai elinkautisen vankeustuomion, mutta vapautui vuonna 1990 armahduksella.
Bakhtiar joutui lopulta salamurhan uhriksi kotonaan Suresnesissa Pariisin lähellä 6. elokuuta 1991. Murhan suoritti kolme iranilaista miestä: maanpaossa elänyt NAMIRin jäsen Farydoun Boyerahmadi sekä liikemiehinä esiintyneet Ali Vakili Rad ja Mohammad Azadi. Boyerahmadi järjesti sisäänpääsyn poliisivartion ohi, minkä jälkeen Vakili Rad ja Azadi hyökkäsivät väkivoimin Bakhtiarin kimppuun, mursivat hänen kurkunpäänsä ja lopuksi puukottivat hänet kuoliaaksi hänen omasta keittiöstään löytämällään veitsellä. Myös Bakhtiarin sihteeri puukotettiin kuoliaaksi. Ranskan viranomaiset päättelivät Vakili Radin ja Azadin olleen todellisuudessa Iranin tiedustelupalvelun VEVAKin agentteja. Iranin oppositio syytti presidentti Ali Akbar Hashemi Rafsanjania murhan tilaamisesta.
Vakili Rad jäi elokuussa 1991 kiinni Sveitsissä ja hänet luovutettiin Ranskaan, jossa hänet tuomittiin vuonna 1994 elinkautiseen vankeuteen osallisuudesta Bakhtiarin murhaan. Hän myönsi osallisuutensa, mutta kiisti salaliiton olemassaolon. Hän vapautui armahduksella vuonna 2010 ja palasi Iraniin. Myös Azadi ja Boyerahmadi tuomittiin poissaolevina elinkautiseen, mutta heitä ei ole toistaiseksi saatu kiinni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shapour Bakhtiar Wikimedia Commonsissa
Spomenik Neznanom junaku

Spomenik Neznanom junaku
Spomenik Neznanom junaku (serb. Споменик Незнаном јунаку) (suom. Muistomerkki tuntemattomalle sankarille) on muistomerkki Avala-vuoren päällä lähellä Belgradin kaupunkia Serbiassa. Muistomerkki valmistui vuonna 1938. Muistomerkki on rakennettu muistoksi ensimmäisessä maailmansodassa kuolleille serbialaisille. Muistomerkin rakensi Ivan Meštrović.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spomenik Neznanom junaku Wikimedia Commonsissa
Stenomaski

Stenomaski on suun edessä pidettävä suojus, jossa on mikrofoni. Sen käyttäjä voi puhua mikrofoniin ilman että muut kuulevat puhetta, ja se estää samalla taustamelun pääsyn mikrofoniin. Yhdysvalloissa stenomaskeja on ollut käytössä oikeusistuimissa käsi- ja konepikakirjoittajien rinnalla 1940-luvulta lähtien.
Laitteen käyttäjä toistaa mikrofoniin kaiken salissa puhutun, ilmoittaa kenen puheesta on kyse, ja voi myös mainita muita tapahtumia. Aikaisemmin stenomaskit oli yhdistetty vain nauhuriin, mutta nykyisin puheentunnistusjärjestelmään yhdistettynä stenomaskin avulla voidaan saada esimerkiksi oikeusistuntojen tapahtumat reaaliaikaisesti tekstimuotoon.
Sirkkulampi (Saarijärvi, Timpersuntti)

| Sirkkulampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°38′42″N, 24°49′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Karankajärven va (14.66)
Laskupuro:  Sirkkupuro Luotojärveen 
Järvinumero:  14.662.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  178,3 m  
Pituus:  150 m  
Leveys:  110 m  
Rantaviiva:  0,438 km  
Pinta-ala:  1,417 ha  
Tilavuus:  0.000012 km³ 
Keskisyvyys:  0,82 m  
Suurin syvyys:  2,1 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiSirkkulampi 
Sirkkulampi  on Keski-Suomessa Saarijärvellä  Timpersuntin lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 150 metriä pitkä, 110 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 11 600 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,8 metriä ja suurin syvyys on 2,1 metriä. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Karankajärven valuma-alueella (14.66), jonka Selänpäänjoen valuma-alueeseen (14.662) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 178,3 metriä mpy.
Sleipner-luokka (hävittäjä)

| Sleipner-luokka |
| --- | --- |
 Luokan nimikkoalus KNM Sleipner

Tekniset tiedot
Uppouma:  535 t
Pituus:  74,30 m
Leveys:  7,80 m
Syväys:  4,15 m
Koneteho:  12 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  75
Aseistus
Meritorjunta:  3 x 100 mm tykkiä 2 x 533 mm torpedoputkea 4 x syvyyspomminheitintä
Ilmatorjunta:  1 x 40 mm Bofors-ilmatorjuntatykki 2 x Colt 12,7 mm -ilmatorjuntakonekivääriä
Sleipner-luokka oli Norjan laivaston kuuden hävittäjän muodostama alusluokka, jonka aluksia valmistettiin vuodesta 1936 aina Saksan hyökkäykseen 1940 saakka. Alukset olivat edistyksellisiä ja ne olivat samalla Norjan laivaston ensimmäisiä aluksia, joissa käytettiin materiaalina alumiinia komentosillalla, mastossa ja savuhormien ulkoisissa osissa. Erikoislujaaterästä käytettiin runkorakenteissa. Edellisestä Draug-luokasta poiketen aluksen aseistus oli tasapainossa pintamaaliammunnan sekä ilma- ja sukellusveneidentorjunnan välillä.
Luokan alukset on useissa lähteissä luokiteltu torpedoveneiksi niiden pienen uppouman ja kevyehkön aseistuksen vuoksi.