stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rutajoen valuma-alue

| Rutajoen valuma-alue  (3>  jakovaihe: 14.236) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
1. jakovaihe:  Suur-Päijänteen alue (14.1)
2. jakovaihe:  Ristiselän alue (14.23)
Laskujoki:  Rutajoki
Vesistöreitti:  ←Rutajärvi ←Sorsanselkä–Keskinenvesi ←Joutsjoki ←Pyydysoja
Laskupaikka:  Päijänne, Rutalahti
Koordinaatit:  61°59′35″N, 25°57′47″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  180,31 km²  
Järvisyys:  14,61 % 
Alueen pituus:  20 km  
Alueen leveys:  15 km  
Pääuoma:  26,6 km  
Keskivirtaama:  1,9 m³/s  
 fiValuma-alueen laskujoki Rutajoki laskee Päijänteen Rutalahteen. 
Rutajoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.236) on Kymijoen vesistön (14) Suur-Päijänteen alueella (14.2) sijaitsevan Ristiselän alueen (14.23) kolmannen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki Rutajoki Päijänteeseen Ristiselän Rutalahteen.
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Rutajoen valuma-alue on yli 20 kilometriä pitkä, yli 15 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 180,31 neliökilometriä (, myös 176,2 km² ). Valuma-alue sijaitsee Suur-Päijänteen alueen itäreunassa ja vedenjakajan kaakkoispuolella sijaitsee Sysmän reitin valuma-alue (14.8), koillispuolella Mäntyharjun reitin valuma-alue (14.9) ja pohjoispuolella Leppäveden–Kynsiveden alue (14.3). Lounaassa sijaitsee Päijänteen alueen (14.22) Tammijärven–Hauhajärven valuma-alue (14.227) ja muissa ilmansuunnissa oman Ristiselän alueen (14.23) Tyystijoen valuma-alue (14.239), Haapajoen valuma-alue (14.237) ja Vihijärven valuma-alue (14.235). Valuma-alue sijaitsee pääosin Joutsassa, mutta se ulottuu reuna-alueillaan pohjoisessa Toivakan, lännessä Korpilahden Jyväskylän ja lounaassa Luhangan puolelle.
Yleistä > Pääuoma

Valuma-alueen laskujoki on Rutajoki, joka laskee Päijänteen Rutalahteen. Rutajoki alkaa Rutajärvestä (1 120 ha), joka muodostaa yhdessä Sorsanselän ja Keskinenveden (533 ha) kanssa valuma-alueen pääjärven. Näihin järvialtaisiin laskevat valuma-alueen suurimmat virtavedet. Samalla Rutajärvi, Keskinenvesi ja Sorsanselkä muodostavat pääuomaksi miellettävän vesireitin rungon. Siihen laskevista puroista Kiertojoella on pinta-alaltaan 9,7 neliökilometriä suuri valuma-alue, itärannan Myllyjoella 46 neliökilometrin, Harjujärvenojalla 24 neliökilometrin ja Joutsjoella 29 neliökilometrin suuruinen valuma-alue. Koska kaksi viimeistä sijaitsevat järvialueen yläjuoksulla, voidaan Joutsjoki valita pääuomaksi. Joutsjoen valuma-alue on pohjois-etelä-suuntainen. Kun Joutsjoki alkaa Joutsjärvestä (26 ha), on sen pohjoisesta tulevalla Pyydysojalla suurempi valuma-alue. Pääuomaan voidaan siksi ottaa Joutsjoen sivuhaara Pyydysoja, vaikkakaan mitään tarkkoja pinta-aloja ei lähteistä löydy.
Rutajoen pituus saadaan laskemalla vesistöviranomaisten Paikkatietoikkunan verkkopalvelun uomaverkoston jokiosuuksia yhteen. Rutajoki ja sen suvantolammet muodostavat yhteensä 6,2 kilometriä pitkän joen. Pääuomaan kuuluvien järvialtaiden yhteispituus on 11,4 kilometriä ja yläjuoksun Joutsjoki on 2,2 kilometriä pitkä. Jos pääuomaan lisätään vielä Pyydysoja, saadaan sen kartasta mitatuksi pituudeksi 6,6 kilometriä. Pääuoman kokonaispituus on siten 26,6 kilometriä, kun huomioidaan sivupurolle vaihtaminen Joutsjoen yläjuoksulla.
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 78,3 %, maatalousalueita 1,1 %, kosteikkoja ja soita on 3,8 % ja rakennettuja alueita on 2,1 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 14,7 %.
Leivonmäen kansallispuisto

Leivonmäen kansallispuisto perustettiin 1.3.2003, ja sen pinta-ala on 2 992 hehtaaria eli 29,92 neliökilometriä. Se sijaitsee kokonaisuudessaan entisessä Leivonmäen kunnassa, joka on ollut osa Joutsaa vuodesta 2008. Rutajoen valuma-alueesta suuri osa kuuluu kansallispuistoon. Joenrantametsissä kiertää patikkapolku nimeltään Koskikaran kierros.
Järviä ja jokia > Sivu-uomia

Valuma-alueen joet ja purot ovat suhteellisen pieniä, sillä suurimmalla Myllyjoella on valuma-aluetta 46 neliökilometriä. Huomattavimmat joet ja ojat on koottu alla näkyvään taulukkoon. Tietojen lähteet on lueteltu erikseen taulukon alla, ja ne on yksilöity kullekin riville erikseen. Etäisyys Päijänteeseen tarkoittaa matkaa Rutajoen uomaa ja järvien selkiä pitkin.
| nimi     | järven kohta   | etäisyys Päijänteeseen (km) | pituus (km)   | virtaama (MQ) (m³/s) | valuma- alue (km²) | lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Rutajoki laskee Päijänteen Rutalahteen Rutalahdella
| Hiilenpuro | Rutajoki | 1 | 3 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Juoksusenoja | Rimminlampi | 3 | 4 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Kotasenlamminoja | Rutajoki | 6 | 7 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Kiertojoki | Rutajärvi | 7 | 7 |  | 10 | 2,2,4,4,–,3 |  |
| Myllyjoki | Rutajärvi | 12 | 14 |  | 46 | 2,2,4,4,–,3 |  |
| Harjujärvenoja | Sorsanselkä | 17 | 7 |  | 24 | 2,2,4,4,–,3 |  |
| Joutsjoki | Sorsanselkä | 17 | 8 |  | 29 | 2,2,4,4,–,3 |  |
Joutsjokeen yhtyvällä Pyydysojalla on suuri valuma-alue. 
Lähteet: 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 3 = VALUE-verkkopalvelu , 4 =mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä
Huomioita

↑  Pääuoman ja sen pituuden määrittäminen on selostettu kappaleessa Pääuoma.
Ruutin kirja

| Ruutin kirja> רות.Tanak Ketuvim.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Ruth Boaksen pelloilla. Julius Schnorr von Carolsfeld, 1828.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  tuntematon
Kirjoituspaikka:  Kanaaninmaa
Ajoitus:  400–300-luku eaa.
Teksti
Genre:  historiakirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Ruut
Lukuja:  4
Jakeita:  85
Edeltävä: < Tuom.Seuraava: 1. Sam. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Ruutin kirja (hepr. ‏מגילת רות‎, Megilath Ruth) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun kahdeksas ja juutalaisen Raamatun Tanakhin kolmannen pääosion Ketuvimin viides kirja.
Historia

Kirjan kirjoitusajankohdasta ja kirjoittamisen syystä ollaan erimielisiä. Monien oppineiden mukaan kirja oli alun perin osa Tuomarien kirjaa, mutta että se erotettiin omaksi kirjakseen myöhemmin. Kirja on Vanhan testamentin lyhyin, ainakin jos Nevi'imin kaksitoista pientä profeettaa lasketaan yhdeksi kirjaksi. Myös kirjan kieli ja kuvaus vaikuttavat siltä, että se on kirjoitettu samaan aikaan Tuomarien kirjan kanssa, ja kirjan aloitusjae sijoittaa kirjan suoraan samaan aikaan.
Toisaalta kirja näyttää hyväksyvän ei-juutalaisten kanssa avioitumisen ja näiden kääntymisen juutalaisuuteen, mikä sijoittaisi kirjan persialaisen ajan varhaisille vuosille. Tuolloin juutalainen kirjanoppinut Esra tuomitsi tällaiset seka-avioliitot ja painosti israelilaisia hylkäämään ei-juutalaiset vaimonsa. Teorian mukaan kirja on kirjoitettu vastaukseksi Esran uudistuksille ja tällaisten avioliittojen puolustukseksi. Ruutin kirja esittää, että myös Israelin suurimpana kuninkaana pidetty Daavid, Juudan ja Israelin kuningas, on tällaisen seka-avioliiton jälkeläinen.
Sisältö

Ruut (רוּת, Rut "sääli") oli moabilainen nainen, jonka appi Elimelek ja anoppi Noomi olivat paenneet Juudan maasta nälkää ja asettuneet Moabin maahan. Elimelek kuoli Moabin maassa. Elimelekin ja Noomin kaksi poikaa menivät naimisiin. Mahlon otti vaimokseen Ruutin, kun taas Kiljon otti vaimokseen Orpan. Myös pojat olivat sittemmin kuolleet.
Noomi sai kuulla, että Juudan maan nälänhätä on päättynyt, ja niin hän päätti palata takaisin. Hän pyyteli Orpaa ja Ruutia lähtemään, mutta Ruut oli kiintynyt Noomiin ja seurasi anoppiaan Betlehemiin elonkorjuun aikaan. He itse olivat köyhiä, mutta Elimelekillä oli ollut perintömaa. Noomin olisi myytävä maa, ellei sille löydy lunastajaa. Betlehemissä asui Elimelekin varakas sukulainen nimeltä Boas. Myös Boas osallistui elonkorjuuseen, ja Ruut poimi tähkäpäitä hänen pellollaan. Boas puhui Ruutille ystävällisesti, ja Ruutin anoppi Noomi neuvoi naista lähestymään Boasia. Boas myös viehättyi Ruutista.
Boasin mukaan oli kuitenkin lähempi sukulainen, jolla olisi ensioikeus lunastaa Elimelekin perintömaa. Sukulaisen tulisi luopua oikeudesta perintömaahan ennen kuin Boas pystyisi etenemään asiassa. Boas kutsui sukulaismiehen luokseen ja kertoi hänelle, että hänellä oli oikeus lunastaa Elimelekin maat ja ottaa Ruut vaimokseen. Sukulainen kieltäytyi ja antoi Boasille kenkänsä: tämä oli rituaalinen tapa, kun tehtiin lunastus- ja vaihtokauppoja. Niinpä Boas osti perintömaan Noomilta ja avioitui Ruutin kanssa. Ruut ja Boas saivat pojan nimeltä Obed. Obedista tuli Iisain isä, josta vuorostaan tuli kuningas Daavidin isä.
Ruutin kiintymyksestä anoppiinsa Noomiin kertoo jotakin se, että hän oli valmis luopumaan moabilaisten vanhasta seemiläisestä uskonnosta ja kääntymään anoppinsa uskoon eli juutalaisuuteen. Näin Ruut sanoo Noomille: "Älä pakota minua eroamaan sinusta ja lähtemään luotasi. Minne sinä menet, sinne minäkin menen, ja minne sinä jäät, sinne minäkin jään. Sinun kansasi on minun kansani ja jumalasi minun jumalani. Missä sinä kuolet, siellä minäkin kuolen, ja sinne minut haudataan."
Kirjallisuutta

Hubbard, Rubert L.: The Book of Ruth.  (New International Commentary on the Old Testament)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1989.  ISBN 1467422967
Peltola, Olavi: ”Ruutin kirja”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruutin kirja Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Ruutin kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Ruutin kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Ruutin kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Barton, George A. et al.: Book of Ruth. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Gigot, Francis: Book of Ruth Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Ruth
Ketuvim
Psalmien kirja · Sananlaskujen kirja · Jobin kirja · Laulujen laulu · Ruutin kirja · Valitusvirret · Saarnaajan kirja · Esterin kirja · Danielin kirja · Esran kirja/Nehemian kirja · Aikakirjat (Ensimmäinen aikakirja · Toinen aikakirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Noomi vannottaa Ruutia ja Orpaa palaamaan Moabin maahan. William Blake, 1795.
Käännös suomeksi
S-10 (1938)

| S-10 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  10. kesäkuuta 1937
Laskettu vesille:  20. huhtikuuta 1938
Palveluskäyttöön:  25. joulukuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  kadonnut 28. kesäkuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-10 (aiemmin N-10) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 10. kesäkuuta 1937 nimellä N-10. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1938 ja otettiin palvelukseen 25. joulukuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-10:ksi.
Palvelus

Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesällä 1941 alus oli Ust-Dvinskissä päällikkönään komentajakapteeni B. K. Bakunin. Alus lähti 23. kesäkuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Danziginlahden pohjoisosaan. Vene teki 28. kesäkuuta kello 4.00 tuloksettoman hyökkäyksen Saksan laivaston vartiovenettä vastaan, minkä jälkeen sukellusveneeltä saatiin hätäviesti kello 5. Tämän jälkeen ei aluksesta kuulunut mitään.
S-13 (1940)

| S-13 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  19. lokakuuta 1938
Laskettu vesille:  25. huhtikuuta 1940
Palveluskäyttöön:  31. heinäkuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  1956
Loppuvaihe:  romutettu 1958-1959
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-13 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 19. lokakuuta 1938. Alus laskettiin vesille 25. huhtikuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 31. heinäkuuta 1941.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1956 ja romutettiin 1958-1959.
S-15 (1940)

| S-15 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  10. elokuuta 1939
Laskettu vesille:  24. huhtikuuta 1940
Palveluskäyttöön:  16. joulukuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  1962
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-15 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 10. elokuuta 1939. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 16. joulukuuta 1942.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1962.
Rämeikkölapionokka

| Rämeikkölapionokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Lapionokat Ramphotrigon
Laji::  fuscicauda
Kaksiosainen nimi
 Ramphotrigon fuscicauda  Chapman, 1925 
Katso myös
   Rämeikkölapionokka Wikispeciesissä   Rämeikkölapionokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rämeikkölapionokka (Ramphotrigon fuscicauda) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan rämeikkölapionokka on noin 17 cm. Selästään laji on väriltään ruskehtavan oliivinvihreä ja päälaeltaan hieman tummempi. Siivet ja pyrstö ovat lajilla tuhkanharmaat ja siivissä on kaksi kanelinruskeaa juovaa. Vatsa on väriltään vihertävän keltainen ja siinä on tummempia raitoja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Rämeikkölapionokan levinneisyysalue on laikuttainen ja lajia tavataan Kolumbian koillisosista, Perusta, Pohjois-Boliviasta ja Brasiliasta Mato Grosson osavaltiosta. Linnun elinympäristöä ovat bambutiheiköt, rämeikköinen metsien reunamaiden aluskasvillisuus ja soiset metsät. Rämeikkölapionokan elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 900 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Rämeikkölapionokat liikkuvat yleensä pareittain. Ravintonaan laji käyttää hyönteisiä. Linnut voivat istua pitkiäkin aikoja oksilla, kunnes ne nappaavat ravinnokseen ilmassa lentävän hyönteisen. Rämeikkölapionokka on kolopesijä ja sisustaa puunkolon höyhenillä, eläinten karvoilla ja lehdillä. Naaras munii kaksi munaa, jotka ovat ruskehtavia ja joissa on tummanpunaisia pilkkuja.
S-103 (1939)

| S-103 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Sudomekh, Leningrad
Kölinlasku:  13. marraskuuta 1938
Laskettu vesille:  25. huhtikuuta 1939
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  1959
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-103 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Sudomekhilta, missä köli laskettiin 13. marraskuuta 1938. Alus laskettiin vesille 25. huhtikuuta 1939 ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1942.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1959.
S-18 (1940)

| S-18 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  10. elokuuta 1939
Laskettu vesille:  24. huhtikuuta 1940
Palveluskäyttöön:  20. kesäkuuta 1945
Poistui palveluskäytöstä:  1962
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-18 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 10. elokuuta 1939. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 20. kesäkuuta 1945.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1962.
S-34 (1939)

| S-34 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Marti, Nikolajev
Kölinlasku:  29. marraskuuta 1937
Laskettu vesille:  31. syyskuuta 1939
Palveluskäyttöön:  29. maaliskuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 14. marraskuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-34 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Nikolajevista Martin telakalta, missä köli laskettiin 28. marraskuuta 1937. Alus laskettiin vesille 31. syyskuuta 1939 ja otettiin palvelukseen 29. maaliskuuta 1941.
Palvelus

Alus upposi osuttuaan miinaan 14. marraskuuta 1941.
Muistomerkki "kahdelle Neuvostoliiton merimiehelle" Tsarevossa, Bulgariassa. Paikalla, josta löydettiin kahden S-34:n merimiehen ruumiit.
Troitsko-Petšorskin piiri

Troitsko-Petšorskin piiri (ven. Троицко-Печорский район, Troitsko-Petšorski raion, komiksi Мылдін район, Myldïn rajon) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1931 perustetun piirin pinta-ala on 40 700 neliökilometriä. Asukkaita on 15 600 henkeä (vuonna 2009).
Troitsko-Petšorskin piiri sijaitsee Komin tasavallan kaakkoisosassa. Lounaassa se rajoittuu Ust-Kulomin, luoteessa Sosnogorskin ja pohjoisessa Vuktylin piireihin, kaakossa Permin aluepiiriin ja Sverdlovskin alueeseen sekä idässä Hanti-Mansian autonomiseen piirikuntaan.
Piirin hallinnollinen keskus on Troitsko-Petšorskin taajama, josta on 515 kilometriä Syktyvkariin. Taajaman lisäksi piiriin kuuluu 10 maalaiskuntaa: Jakša, Komsomolsk-na-Petšore, Kurja, Mitrofan-Dikost, Mylva, Nižnjaja Omra, Poktša, Priuralski, Ust-Ilytš ja Znamenka.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 59,0 % venäläisiä, 27,8 % komeja, 6,1 % ukrainalaisia, 1,9 % valkovenäläisiä, 0,7 % saksalaisia ja 0,6 % tataareja.
Talous perustuu pääosin metsävarojen käyttöön.
Troitsko-Petšorskin piiri tunnetaan Euroopan suurimmasta, 7 213 neliökilometrin laajuisesta luonnonsuojelualueesta, Petšoro-Ilytšin luonnonpuistosta. Luonnonpuisto sisältää laajoja koskemattomia metsäalueita, ja se muodostaa laajemman Komin aarniometsien maailmanperintökohteen ytimen. Alueen Uralin puoleisessa osassa on erikoisia tuulen synnyttämiä kalliomuodostelmia. Luonnonsuojelualueella harjoitettiin pitkään hirven kesyttämiseen tähtäävää tutkimusta.
Aiheesta muualla

Troitsko-Petšorskin piirin sivusto (venäjäksi)
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
S-24 (1947)

| S-24 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Sudomekh, Leningrad
Kölinlasku:  1940
Laskettu vesille:  1947
Palveluskäyttöön:  1948
Poistui palveluskäytöstä:  1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-24 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Sudomekhilta, missä köli laskettiin 1940. Alus laskettiin vesille 1947 ja otettiin palvelukseen 1948.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1958.
Trojitske

| Trojitske Троїцьке |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Trojitske
 Koordinaatit: 49.9072°N, 38.2865°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Svatoven piiri
Perustettu:  1750
Väkiluku (2021)  ():  7 241
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Trojitske (ukr. Троїцьке; ven. Троицкое, Troitskoje) on kaupunkityyppinen taajama Ukrainan Luhanskin alueen pohjoisosassa Svatoven piirissä, lähellä Venäjän rajaa.   Ukrainan tilastokeskus arvioi taajaman väkiluvuksi 7 241 asukasta vuoden 2021 alussa.
Kirkko Trojitskessa.
Trojitske sijaitsee 60 kilometriä piirikeskus Svatoven keskustasta pohjoiseen. Aluekeskus Luhansk sijaitsee linnuntietä 166 kilometriä kaakkoon, maanteitse sinne on noin 220 kilometriä. Trojitsken kautta kulkee Valuikin ja Luhanskin (Stanytsja Luhanskan) välinen rautatielinja; rautatieasema sijaitsee kaksi kilometriä taajaman keskustasta pohjoiseen. Venäjän Belgorodin alueen rajalle on linnuntietä 8 kilometriä, maanteitse Ukrainan ja Venäjän väliselle rajalle on 22 kilometriä.
Trojitske tulkitsee perustamisajankohdakseen vuoden 1750, joka mainitaan myös paikkakunnan vaakunassa ja lipussa. Toinen lähde kertoo kylän perustamisajankohdaksi 1740-1750-luvun. Trojitske ja sitä ympäröinyt, vuonna 1926 perustettu Trojitsken piiri liitettiin Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksessa Svatoven piiriin. Tätä ennen taajama oli Trojitsken piirin hallintokeskus.
Trojitsken valtuustotalo (2017).
Koulu ja koulun piha (2017).
Asuintalo ja sen perunamaa (2011).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Trojitske Wikimedia Commonsissa
Trojitske hromada (Trojitsken kunta) (ukrainaksi) (troicka-gromada.gov.ua)