stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen sotatarvikehankinnat talvisodan aikana
Kotimainen sotatarviketuotanto

Suomalaisen teollisuuden mobilisointi suoritettiin käytännössä vasta sodan jo sytyttyä 30. marraskuuta 1939. Sotaa ennen sotatarvikkeiden valmistukseen varatuista noin 500 tuotantolaitoksesta vain 126 oli ehtinyt saanut koetilauksia tai jo valmistaa sotamateriaalia puolustusvoimien tarpeisiin.
Sotateollisuuden käynnistäminen sodan ollessa jo käynnissä osoittautui vaikeaksi, koska valmistelut olivat jääneet rauhan aikana pahasti kesken. Sotatarvikkeiden tuotannon aloittaminen kesti osalta tuotantolaitoksia jopa vuoden ajan.
Suomessa valmistettiin talvisodan aikana vain kevyimpiin kaliberiluokkiin kuuluvia aseita. Näistä aseista kiväärikalibeeristen aseiden tuotanto oli osin jopa melko runsasta. Pistoolikaliberisten aseiden (etenkin konepistoolien) tuotanto oli merkittävää. Näiden lisäksi tuotettiin vain vaatimaton määrä 37 mm:n pst-tykkejä (105 kpl) ja merkittävämpi määrä 81 mm:n kranaatinheittimiä (272 kpl).
Ampumatarvikkeissa käsiaseiden ammusten tuotantomäärät olivat merkittäviä, mutta suurikaliberisempien aseiden ammusten tuotanto ei missään vaiheessa vastannut edes kulutusta. Suurimmat tuotannon ongelmat kohdistuivat etenkin tykistön ampumatarvikkeiden valmistukseen. Hankalimmiksi osoittautuivat mm. tykistön hylsyjen, sytyttimien ja ns. pohjanallien valmistus. Kriittisimmillään esim. kranaatinheittimien ammusten valmistuskapasiteettia ei pystytty juurikaan käyttämään hyväksi, koska sytyttimien valmistus laahasi pahasti jäljessä. Sodan loppuvaiheissa pystyttiin valmistamaan noin 6 000 heittimen kranaattia vuorokaudessa, mutta sytyttimiä valmistui samassa ajassa vain 1 200 kappaletta.
Kotimainen teollisuus oli valmistautunut valmistamaan vain tärkeimpiä raskaamman kaluston ammuksista (81 mm krh, 76 mm, 107 mm, 122 mm ja 152 mm). Muiden asekaliiberien osalta oltiin kokonaan tuonnin varassa tai jouduttiin tyytymään siihen, mitä varastoissa sattui olemaan. Sodan aikana ulkomailta saatiin hyvinkin erikaliiberista tykistökalustoa, joiden mukana hankittiin myös ampumatarvikkeita, koska ampumatarvikkeille ei ollut saatavissa täydennystä kotimaasta.
Kotimainen sotatarviketuotanto > Kotimainen asetuotanto

Suomessa valmistettiin talvisodan aikana vain kevyempiin kaliberiluokkiin kuuluvia aseita, joita valmistui seuraavat määrät:
Kiväärejä 82 570 kpl
Pikakiväärejä 960 kpl
Konekiväärejä 605 kpl
Konepistooleja 1 265 kpl
Pistooleja 1 165 kpl
Panssarintorjuntatykkejä (37 mm/Bofors) 105 kpl
Kranaatinheittimiä (81 mm) 272 kpl
Ilmatorjuntakonekiväärejä (7,62 mm/VKT) 44 kpl.
Muita aseiksi luokiteltavia tuotteita ei Suomessa valmistettu talvisodan aikana.
Kotimainen sotatarviketuotanto > Kotimainen ampumatarviketuotanto

Suurimmat tuotannon ongelmat kohdistuivat etenkin tykistön ampumatarvikkeiden valmistukseen. Hankalimmiksi osoittautuivat mm. tykistön hylsyjen, sytyttimien ja ns. pohjanallien valmistus. Kriittisimmillään esim. kranaatinheittimien ammusten valmistuskapasiteettia ei pystytty juurikaan käyttämään hyväksi, koska sytyttimien valmistus laahasi pahasti jäljessä. Sodan loppuvaiheissa pystyttiin valmistamaan noin 6 000 heittimen kranaattia vuorokaudessa, mutta sytyttimiä valmistui samassa ajassa vain 1 200 kappaletta.
Kotimainen teollisuus pystyi valmistamaan talvisodan aikana seuraavat ampumatarvikemäärät. Muiden asekaliiberien osalta oltiin kokonaan tuonnin varassa tai jouduttiin tyytymään siihen, mitä varastoissa sattui olemaan.
Kiväärin patruunoita (7,62 mm) 43 350 000 kpl
Pistoolin patruunoita (9,00 mm) 10 962 000 kpl
Pst-tykin (37 mm) patruunoita 18 000 kpl
Pst-tykin (45 mm) patruunoita noin 30 000 kpl
Kranaatinheittimen (81 mm) laukauksia 259 000 kpl
Kanuunan laukauksia (76 mm) 247 000 kpl
Kanuunan laukauksia (107 mm) 3 700 kpl
Haupitsin laukauksia (122 mm) 27 300 kpl
Haupitsin laukauksia (152 mm) 6 100 kpl
Ilmatorjuntakanuunan (76 mm) laukauksia 21 850 kpl
Ulkomaiset sotatarvikehankinnat

Suomen puolustusvoimat saivat talvisodan aikana (ja sen jälkeen) useilta mailta erilaisia sotatarvikkeita. Kunkin maan lopullisesti luovuttamien ja myymien sotatarvikkeiden rahallisen arvon ja niiden merkityksen sotatapahtumiin määrittämistä vaikeuttaa kuitenkin muutama seikka :
Avustamisen pisimmälle menevä muoto eli tarvikkeiden lahjoittaminen johtaa ongelmaan siitä, miten määritetään avustustarvikkeiden todellinen arvo. Maittain esitettävässä luettelossa myös ilmaiseksi luovutetulle varustukselle on pyritty antamaan jonkinlainen rahallinen arvo.
Askelta vähäisempää poliittista kiinnostusta Suomen auttamiseen osoitti sotatarvikkeiden myynti luovuttavan maan armeijan varastoista. Lisäksi armeijan varastoista myytyjen tarvikkeiden hinta saattoi olla lähellä ns. markkinahintaa tai hinta saattoi toisaalta olla lähinnä nimellinen.
Eri maiden välistä vertailua hankaloittaa myös se, että joidenkin maiden osalta sotatarvikkeiden hankinta suoritettiin ns. vapailta markkinoilta, jolloin niiden hintakin oli suhteellisesti katsoen huomattavan korkea.
Varsinaiseen taistelutoimintaan liittyvä arvo on lähes mahdotonta määritellä, koska eri maista saapuneet sotatarvikkeet saapuivat hyvin eri aikaan (merkittävä osa vasta sodan jälkeen). Lisäksi esimerkiksi tykistökaluston osalta on huomioitava se, että ennen kaluston käyttöönottoa kalustolle oli mm. koulutettava henkilöstö ja hankittava niiden siirtämisiin tarvittavat välineet.
Kokonaisuudessaan Suomen puolustusvoimien ulkomailta ostaman ja saaman sotamateriaalin arvon laskettiin olleen noin 4,6 miljardia markkaa. Vuonna 1938 hyväksytyn puolustusvoimien perushankintaohjelman mukaan sotatarvikkeiden hankintaan olisi tullut käyttää seuraavan seitsemän vuoden aikana noin 2,7 miljardia markkaa.  Tämän lisäksi Suomi vastaanotti merkittävää kansainvälistä humanitääristä apua.
Talvisodan sotasaalis

Suomalaiset saivat talvisodan aikana vallinneisiin olosuhteisiin ja maan taloudellisiin resursseihin nähden merkittävän sotasaaliin. Sotasaaliin arvoa nosti se, että vallattu sotamateriaali osoittautui suurelta osin moderniksi ja hyväkuntoiseksi. Lisäksi saaliiksi saadun materiaalin käyttöarvoa lisäsi se, että muun muassa jalkaväkiaseistuksen osalta kaliiberit olivat yhdenmukaisia suomalaisten omien aseiden kanssa. Saadun sotasaaliin tilastoinnissa esiintyy ristiriitaisuuksia, jotka johtuvat muun muassa vallatun materiaalin ilmoittamatta jättämisestä sekä sen myöhemmästä tuhoutumisesta.
Sotasaalismateriaalia otettiin käyttöön välittömästi sen valtaamisen jälkeen, jolloin etulinjassa taistelevien suomalaisjoukkojen tulivoima kasvoi välittömästi. Suuri osa sotasaaliista jouduttiin kuitenkin lähettämään kotirintamalle huollettavaksi ja korjattavaksi. Raskaamman aseistuksen osalta (esim. tykistö) jouduttiin kuitenkin ennen rintamalle lähettämistä hankkimaan valmiin tuliyksikön muu kalusto ja vetokalusto sekä kouluttamaan henkilöstö. Esimerkiksi sotasaaliiksi saaduista 138 tykistä ehdittiin talvisodan aikana palauttaa rintamalle taistelukäyttöön valmiina tuliyksiköinä vain 44 asetta.
Suomessa valmistettiin talvisodan aikana 1 265 kpl Suomi-konepistooleja
Ruotsista saatiin tai ostettiin sodan aikana yhteensä 68 kappaletta 40 ItK 38-ilmatorjuntatykkiä.
Italia myi Suomelle ensin 25 ja myöhemmin 10 Fiat G.50-hävittäjää lisää, joista osa ehti mukaan sotatoimiin.
Sotasaaliiksi saatu Neuvostoliiton BT-5 panssari.
Pitane

| Pitane> Πιτάνη.Sijainti |
| --- | --- |
 Pitane
Koordinaatit:  38°55′41″N, 26°56′14″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Çandarlı, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  1000-luku eaa. – 500-luku jaa.
Huippukausi:  600–500-luku eaa., 200-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aiolis
Aiheesta muualla
  Pitane Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pitane (m.kreik. Πιτάνη, Pitanē) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen İzmirin maakunnan Çandarlın paikalla.
Maantiede

Pitanen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Aioliin rannikolla Elaianlahden pohjoisrannalla olleella pienellä niemellä länteen Kaikos-joen (nyk. Bakırçay) suusta ja koilliseen Fokaiasta. Kaupungilla oli kaksi satamaa, mikä toi sille huomattavan kaupallisen edun.
Pitanen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu alle 100 neliökilometriä. Se rajautui lännessä Kane-vuoreen, pohjoisessa Teuthranian poliksen alueeseen ja idässä Elaian alueeseen.
Historia

Pitanen perustivat Lesbokselta tulleet aiolialaiset siirtokuntalaiset 1000-luvulla eaa. Kaupunki oli yksi Aioliin dodekapoliin kahdestatoista tai myöhemmin yhdestätoista kaupungista. Kaupunki kukoisti arkaaisella kaudella 600–500-luvuilla eaa., mutta ei näytellyt historiassa koskaan erityisen merkittävää osaa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Pitane kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 453/452–433/432 eaa. Kaupunki löi omaa pronssirahaa 300-luvulla eaa.
Pitanesta oli kotoisin muun muassa akatemialainen filosofi Arkesilaos. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Pitanaios (Πιταναῖος). Pitane kukoisti vielä hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa. läheisen Pergamonin suuren merkityksen ansiosta. Kaupunki kärsi tuhoja maanjäristyksessä roomalaisella kaudella keisari Tituksen aikana. Kaupunki oli olemassa vielä 500-luvulla jaa., sillä Hierokles mainitsee sen.
1200-luvulla antiikin Pitanen paikalla oli venetsialainen linna. Kaupungin paikalla on suoritettu arkeologisia kaivauksia 1800-luvulta lähtien.
Rakennukset ja löydökset

Kaupunki oli ympäröity muureilla viimeistään 300-luvulla eaa. Niistä on säilynyt joitakin jäänteitä erityisesti kaupungin niemen länsiosassa. Muihin löytöihin lukeutuvat muun muassa teatterin ja stadionin paikat sekä sataman aallonmurtajien jäänteet.
Kaupungin hautausmailta on löydetty erityisesti keramiikkaa protogeometriselta, geometriselta, orientalisoivalta ja arkaaiselta kaudelta sekä myös joitakin vaaseja mykeneläiseltä kaudelta. Kaupungista tehtyjä löytöjä on esillä Istanbulin arkeologisessa museossa ja İzmirin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pitane Wikimedia Commonsissa
Lebes Pitanesta, 600-luku eaa.
Pithos

Kreetan Knossoksesta löydetty nelikorvainen pithos minolaiselta kaudelta, n. 1500 eaa.
Pithos (m.kreik. πίθος) on esihistoriallinen ja antiikin aikainen suurikokoinen keraaminen säilytysastia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti minolaisesta ja kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö

Pithoksia käytettiin antiikin aikana koko Välimeren alueella, mutta erityisesti Egeanmeren ympäristössä, josta niitä on löydetty aina pronssikaudelta saakka eri puolilta minolaisen kulttuurin vaikutusaluetta. Niitä on löydetty erityisesti minolaisista palatsikeskuksista, kuten Knossoksesta ja Máliasta. Suurikokoisten pithosten valmistus poltetusta savesta vaati valajalta erityistä taitoa.
Pithoksissa säilytettiin sekä kuivia että nestemäisiä elintarvikkeita kuten oliiviöljyä, viiniä, hunajaa, suolaa ja viljaa. Ruukut sijoitettiin varastohuoneissa yleensä puoliksi maaperään. Pithoksia käytettiin minolaisessa kulttuurissa myös hautauksiin 2000-luvun eaa. lopulta lähtien. Pithos-muoto säilyi antiikin kreikkalaisille. Roomassa pithosta vastasi dolium.
Vaasityypin nimi on alkuperältään esikreikkalainen, toisin sanoen kreikkalaiset olivat saaneet sen jostakin varhaisemmasta kielestä ja kulttuurista.
Muoto

Pithos on muodoltaan suurikokoinen, paksuseinäinen ja pyöreä- tai ovaalinmuotoinen säilytysastia, jonka yläosassa on useimmiten korvat köydellä tapahtuvaa kuljetusta varten. Pinta voi olla tasainen, maalattu tai koristeltu reliefeillä.
Pithoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Minolaisia pithoksia Knossoksessa, n. 2000–1450 eaa.
Pithoksia varasto­huoneen raunioissa Akrotírissa, n. 2000–1600 eaa.
Pithoksia Máliassa, n. 1900–1450 eaa.
Myöhäiskykladinen pithos Fylakopísta, 1700–1400 eaa.
Pithos, n. 625–600 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta pithokset Wikimedia Commonsissa
Suomen Työväen Säästöpankki

STS:n logo 1983–1992.
Suomen Työväen Säästöpankki (STS) muodostui viiden alueellisen työväen säästöpankin yhdistyessä. Valtakunnallisen pankin toiminta alkoi vuoden 1971 alussa. Yhdistyneen pankin henkilökunta 1970 koostui 627 henkilöstä. Vuonna 1990 Suomen Työväen Säästöpankista tuli liikepankki, STS-Pankki Oy, joka yhdistettiin 1992 Kansallis-Osake-Pankkiin.
Helsingin Työväen Säästöpankki 1909–1970

Suomen Työväen Säästöpankin edeltäjä perustettiin Helsingissä. Työväen Säästöpankki Helsingissä aloitti toimintansa Helsingissä 16. tammikuuta 1909 kello 19.00. Pankin tausta oli työväenliikkeessä. Pankin perustamiseen vaikutti työväenliikkeen yhdistysten ja yritysten vaikeus saada lainaa porvarillisten piirien hallitsemista pankeista.
Vuonna 1919 pankin nimeksi muutettiin Helsingin Työväen Säästöpankki (HTS).
Suomen Työväen Säästöpankki 1971–1989 > 1970-luvun fuusio

Helsingin Työväen Säästöpankin ja muiden työväensäästöpankkien yhdistämisestä neuvoteltiin ensimmäistä kertaa 1920, ja suunnitelmat yhdistymisen toteuttamiseksi oli laadittu ensimmäistä kertaa 1924. Yhdistyminen ei kuitenkaan tuolloin toteutunut.
Vuonna 1970 Hämeen, Kymenlaakson, Lappeenrannan ja Oulun työväen säästöpankit yhdistyivät Helsingin Työväen Säästöpankkiin. Fuusiossa syntynyt Suomen Työväen Säästöpankki aloitti 1. tammikuuta 1971. HTS oli yhdistyneistä pankeista selvästi suurin. Yhdistyneestä pankista tuli Suomen suurin säästöpankki. Fuusion ulkopuolelle jäi ainoana työväen säästöpankkina Turun Työväen Säästöpankki. Suomen Työväen Säästöpankki oli nyt ainoa valtakunnallisesti toiminut säästöpankki.
STS-Pankki 1990–1992 > Säästöpankista liikepankiksi

Suomen Työväen Säästöpankista tuli STS-Pankki Oy, kun pankki muutettiin säästöpankista liikepankiksi vuoden 1990 alusta. Koska ennestään voimassa oleva laki ei kuitenkaan tällaista yritysmuodon muuttamista mahdollistanut, säädettiin tuolloin erityinen pelkästään Suomen Työväen Säästöpankkia koskenut laki, jonka mukaan se voitiin muuttaa liikepankiksi. Muutoksen yhteydessä STS erosi säästöpankkiryhmästä.
Liikepankiksi muuttamisen taustalla olivat lisäpääoman tarve ja kilpailukyvyn varmistaminen. Lainsäädäntö rajoitti säästöpankkien toimintaa: tietyt liikepankkien keinot olivat säästöpankeilta kiellettyjä. Pankki tarvitsi vakavaraisuutensa turvaamiseksi lisää omaa pääomaa, koska STS oli ”voimakkaasti laajentunut ja liikepankkimaistunut”. Vakavaraisuusvaatimus oli muutenkin kohoamassa. Liikepankkimuotoa tarvittaisiin myös ulkomailla toimimiseen. Ajatuksena oli myös, että puolueiden toimintaa olisi rahoitettu pankin tuotoilla.
Liikepankiksi muuttuminen herätti kritiikkiä. Pelättiin työväenpankin muuttumista porvaripankiksi. Taistolaiset eli vähemmistökommunistit eivät hyväksyneet liikepankiksi muuttumista. Liikepankkimuodon väitettiin myös olevan harhautumista ”pörssikeinottelijoiden tielle”.
Uuden yhtiön osakkaiksi tuli vasemmistopuolueiden hallinnoimia säätiöitä, ennen muuta STS-Säätiö, Työväen Opintorahasto ja Oulun säästöopintorahasto. Säätiön, rahastojen ja STS-pankin hallintoneuvoston paikat jaettiin voimasuhdesopimuksella: SDP:n osuus oli 2/3 paikoista, kansandemokraattien 3/12 ja Deva piti 1/12. Keinottelijoiden ja nurkanvaltaajien varalta oli varmistettu, että määräysvalta säilyisi työväenliikkeellä. Taloustoimittajien tulkintojen mukaan SDP kaappasi STS-pankin omaisuuden säästäjiltä itselleen. Yhteisömuodon vaihtuessa päätösvalta oli viety työväenpankin tallettajilta vastikkeetta. Esko Seppäsen mukaan myös vasemmistoliitto pääsi hallitsemaan kaapattua varallisuutta. Oikeusministeriö ja Suomen Pankki ovat aikanaan huomauttaneetkin muutoksen perustuslaillisuuden kyseenalaisuudesta.
STS-Pankki 1990–1992 > Liikepankin toimintaa

STS-pankin A-osakkeet listattiin Helsingin pörssiin keväällä 1991. Listausta edelsi tarjous, jossa sijoitusyhtiö STS-Investin pörssinoteeratut B-osakkeet sai vaihtaa STS-pankin A-osakkeisiin. STS-Invest vedettiin pois pörssistä. Sen talous tosin oli kunnossa, mutta sen osakekurssi oli matala eikä osakkeella enää juuri käyty kauppaa.
Toukokuussa 1991 STS-aloitti ilmaisen city line -palvelun. Palvelussa asiakas voi hoitaa pankkiasiansa puhelimitse tai tietokoneen avulla. Vuoden päästä palvelun käyttäjiä oli 2 200. Samaan aikaan perustettu STS-suora hankki yleisöltä talletuksia puhelimitse.
Johtajia

Jonas Laherma, Työväen liikepankin Helsingissä/Helsingin työväen säästöpankin toimitusjohtaja 1916–1959
Mauno Koivisto, Helsingin työväen säästöpankin toimitusjohtaja 1959–1968
Ilmari Lavonsalo, Helsingin työväen säästöpankin toimitusjohtaja 1968–1970, Suomen työväen säästöpankin tj 1971–1972, STS:n pääjohtaja 1972–1982
Ulf Sundqvist, Suomen työväen säästöpankin/STS-pankki Oy:n pääjohtaja 1982–1991
Yrjö-Olavi Aav, STS-pankki Oy:n pääjohtaja 1991–1992
Kirjallisuutta

Lyytinen, Eino: Työväen pankki. STS ja sen edeltäjät 1909–1984.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5983-9
Soukola, Timo: Sallitun riskinoton rajat. STS-pankki ja sen edeltäjä 1980–1992.  Vantaa:  Kellastupa Oy, 2008.  ISBN 978-952-5787-03-0
Aiheesta muualla

Arjen historia: STS-pankki ja sen edeltäjät
Työväenliikkeen 100 itsenäisyyden vuotta: Osaatko käyttää pankkia? STS-pankin mainoksia
Työväenpankit ja ay-liike Osuuspankki Yhteistuen, Peruspankin ja STS-Pankin esittelyvideo 1985
Yhtiön pörssihistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla
STS rakennutti itselleen pääkonttorin, Paasitalon,  Siltasaarenkatu 12:een. Vuonna 1958 valmistuneen rakennuksen suunnitteli arkkitehti Martti Välikangas. Kuva on vuodelta 2009.
Pisarasilkkimaluri

| Pisarasilkkimaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Maamalurit Pyrrholaemus
Laji::  sagittatus
Kaksiosainen nimi
 Pyrrholaemus sagittatus  (Latham, 1802) 
Synonyymit
 Chthonicola sagittata  Chthonicola sagittatus 
Katso myös
   Pisarasilkkimaluri Wikispeciesissä   Pisarasilkkimaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pisarasilkkimaluri (Pyrrholaemus sagittatus) on Australiassa tavattava tiaismalureihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan pisarasilkkimaluri on 11–13 cm. Pisarasilkkimalurin selkä on väritykseltään harmahtavan ruskea ja siinä on mustia raitoja. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova, jonka yläpuolella on koiraalla musta ja naaraalla kastanjanruskea juova. Päälaki on linnulla musta. Lajin vatsa on pohjaväriltään kellertävän valkoinen ja siinä on runsaasti mustia pystyraitoja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pisarasilkkimaluria tavataan Australiassa alueella, joka ulottuu Queenslandin osavaltion kaakkoisosista etelään Uuden Etelä-Walesin ja Victorian osavaltioihin. Lajin elinympäristöä ovat kuivat metsät, joissa valtapuina ovat eukalyptukset. Pisarasilkkimaluri liikkuu erityisesti ruohikkoisessa ja kivikkoisessa pohjakerroksessa. IUCN luokittelee pisarasilkkimalurin elinvoimaiseksi. Lajin pirstaleisen levinneisyysalueen ja elinympäristöjen häviämisen vuoksi Uuden Etelä-Walesin viranomaiset luokittelevat sen vaarantuneeksi.
Elintavat

Pisarasilkkimalurit elävät yksin tai pareittain ja pesimisen jälkeen pieninä ryhminä. Ruokaillessaan laji voi kokoontua pieniksi ryhmiksi tai liittyä sekaparviksi tiaismalureiden suvun lajien kanssa. Linnun ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä, mutta se voi syödä myös siemeniä. Pisarasilkkimalurit etsivät ruokansa maasta lehtiaineksen seasta.
Pisarasilkkimalurien pesiä on tavattu ympäri vuoden lukuun ottamatta toukokuuta. Pesimäajan huippu on syyskuusta marraskuuhun. Pisarasilkkimalurit pesivät pareittain tai yhden naaraan ja kahden koiraan muodostamana ryhmänä. Toinen koiraista osallistuu vain pesän puolustamiseen. Kupolimainen pesä rakennetaan maankoloon tai matalaan pensaaseen ruohoista ja kuivista lehdistä. Pesän sisäänkäynti sijaitsee sivulla. Naaras munii kahdesta neljään kiiltävän punaruskeaa munaa. Mustakorvakäki (Chrysococcyx osculans) on erikoistunut loisimaan pisarasilkkimalurien pesissä.
Pimeyden läheisyys

| Pimeyden läheisyys> Near Dark |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Kathryn Bigelow
Käsikirjoittaja:   Eric Red  Kathryn Bigelow 
Tuottaja:  Steven-Charles Jaffe
Säveltäjä:  Tangerine Dream
Kuvaaja:  Adam Greenberg
Leikkaaja:  Howard E. Smith
Pääosat:   Adrian Pasdar  Jenny Wright  Lance Henriksen  Jenette Goldstein  Bill Paxton 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  F/M Entertainment
Levittäjä:  De Laurentiis Entertainment Group
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 2. lokakuuta 1987
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pimeyden läheisyys (alkup. engl. Near Dark) on Kathryn Bigelow’n ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1987. Sen käsikirjoittivat Bigelow ja Eric Red. Sen pääosissa olivat Adrian Pasdar ja Jenny Wright.
Pimeyden läheisyys ei ole perinteinen vampyyrielokuva, sillä elokuvan vampyyrit eivät pohjaudu täysin goottilaisen perinteen vampyyrimyyttiin. Pimeyden läheisyydessä vampyyreillä ei esimerkiksi ole teräviä kulmahampaita, eivätkä ne muutu lepakoiksi. Elokuva ei myöskään ole puhdas kauhuelokuva, vaan se lainaa useista genreistä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Adrian Pasdar  | … |  Caleb Colton   |
|  Jenny Wright  | … |  Mae   |
|  Lance Henriksen  | … |  Jesse Hooker   |
|  Bill Paxton  | … |  Severen   |
|  Jenette Goldstein  | … |  Diamondback   |
|  Tim Thomerson  | … |  Loy Colton   |
|  Joshua John Miller  | … |  Homer   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu Pimeyden läheisyyttä eri tyylilajeja vauhdikkaasti ja tyylikkäästi yhdisteleväksi kauhuelokuvaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Pimeyden läheisyys Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pimeyden läheisyys Elonet.
| n k Kathryn Bigelow’n ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Tunteettomat (1982)  Pimeyden läheisyys (1987)  Kylmää terästä (1989)  Myrskyn ratsastajat (1991)  Strange Days (1995)  The Weight of Water (2000)  K-19 – The Widowmaker (2002)  The Hurt Locker (2009)  Zero Dark Thirty (2012)  Detroit (2017)
Suomenlehti

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Suomenlehti oli Viipurissa vuosina 1872–1874 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden julkaisija ja toimittaja oli Rietrikki Polén, joka oli aikaisemmin työskennellyt Suomettaren päätoimittajana. Suomenlehteä toimitettiin kansanvalistuksen hengessä ja siinä kirjoitettiin paljon vuoden 1872 valtiopäivistä, jotka ilmeisesti toimivat sen julkaisemisen virikkeenä. Ilmarisen lakattua tammikuussa 1872 Suomenlehti oli Viipurin ainoa suomenkielinen sanomalehti, ja sen levikki kohosi vuonna 1874 kahdeksaansataan kappaleeseen. Polén lopetti lehden, kun uusi Ilmarinen alkoi ilmestyä vuoden 1875 alusta.
Aiheesta muualla

Suomenlehti digitoituna kansalliskirjastossa
Hurmalainen

Hurmalainen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Aino Hurmalainen (1880–1952), opettaja ja kansalaisopiston johtaja
Juho Hurmalainen (1867–1920), opettaja, kansanopiston johtaja ja yhteiskunnallinen vaikuttaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Suomen poliittinen historia

Tämä artikkeli käsittelee Suomen poliittista historiaa esihistorialliselta ajalta alkaen, Ruotsin vallan ajalla (Ruotsi-Suomi, n. 1200–1808), Venäjän vallan ajalla (Suomen suuriruhtinaskunta, 1809–1917) ja itsenäisen Suomen ajalla (1917–). Suomella tarkoitetaan tässä yhteydessä suurpiirteisesti sitä maantieteellistä aluetta, jossa sijaitsee nykyinen Suomen valtio.