stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauri Saari (taiteilija)
Ura taiteilijana

Saaren toimeliain ajanjakso oli 1920-luvulla. Hän piti oman näyttelyn Tampereella 1923 ja Saaren maalauksia oli myös esillä Helsingissä. Saari teki opintomatkan Norjaan ekspressionismin mestarin Edvard Munchin luokse ja sai tältä hyväksynnän sen ajan tyylilleen, eli täplämaalatuille voimakkaille väripinnoille. Saari työskenteli jonkin aikaa Munchin työhuoneessa. Palattuaan kotimaahan 1925 Saari asettui Urjalan Leikkikankaalle, minne hän rakensi kartanotyylisen ateljeen. Vuonna 1928 Helsingissä pidetystä näyttelystään Saari sai kielteistä arvostelua. Kirjailija Olavi Paavolainen näki kuitenkin Saaren taiteessa ajasta edellä olevaa ilmaisua ja toi julki rohkeasti oman taiteilijaa puolustavan käsityksensä 1929 julkaisemassaan teoksessa ”Nykyaikaa etsimässä.”
Saari sai myönteistä julkisuutta näyttelyistään Turussa 1946 ja Helsingissä 1948. Taiteilijan viimeistä edellisenä elinvuotenaan 1952 hänen maalauksensa ”Auringonlasku” hyväksyttiin Kuvataidejärjestöjen liiton vuosinäyttelyyn ja sijoitettiin ripustuksessa samalle seinälle Tyko Sallisen ja Eero Nelimarkan teosten keskelle.
Saaren muistonäyttelyssä Urjalassa 1969 oli esillä 58 teosta. Myös Hämeenlinnan taidemuseossa oli Lauri Saaren muistonäyttely 1971 ja Urjalassa 100–vuotisnäyttely 1988. Teoksia on Hämeenlinnan taidemuseon ja Urjalan kunnan kokoelmissa. Tampereen työväenteatteri esitti Lauri Saaren elämäntarinan kertovan näytelmän ”Tulisielu” vuonna 2004.
Perhe

Hänen vanhempansa olivat Karl Emil Saari ja Hilma Karoliina Heikintytär o.s. Saha. Isä toimi Laukeelassa sijainneen Pourun talon tilanhoitajana.
Sisällissodan aika

Suomen sisällissodassa Lauri Saari toimi Urjalan punakaartin päällikkönä. Längelmäellä hän oli selvittämässä 12. maaliskuuta 1918 tapahtunutta rintaman molemmilla puolilla pidetyn kirkkoherran murhaa. Saari osallistui muun muassa Länkipohjan ja Tampereen taisteluihin. Kalevankankaan vankileiriltä hänet vapautettiin pitkän ja raskaan tutkintaprosessin jälkeen. Sotarikoksiin Saaren ei todettu syyllistyneen.
Lawrence Alma-Tadema

| Lawrence Alma-Tadema |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. tammikuuta 1836 Dronrijp, Alankomaat
Kuollut: 25. kesäkuuta 1912 Wiesbaden, Saksa
Kansalaisuus:  hollantilainen
Taiteilija
Ala:  Kuvataiteet
Taidesuuntaus:  Romantiikka
Palkinnot
 Ansioritarikunta, Royal Academy of Artsin palkinto 
Lawrence Alma-Tadema (8. tammikuuta 1836 Dronrijp, Alankomaat – 25. kesäkuuta 1912 Wiesbaden, Saksa) oli hollantilaissyntyinen taidemaalari. Vuonna 1873 hänelle kuitenkin myönnettiin Britannian kansalaisuus.
Alma-Tadema kuului kuningatar Viktorian aikalaisiin ja hänet tunnetaan parhaiten loisteliaista muotokuvista, jotka on sijoitettu antiikin maailmaan.
Galleria

Haalea kylpy, 1881
Elagabalusin ruusut, 1888
Väsähtäneet kilpailijat, 1893
A Favourite Custom, 1909
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
176  Lawrence Alma-Tadema maalausta aiheesta The Art Renewal Center (Arkistoitu – Internet Archive)
Väsähtäneet kilpailijat (1893)
Teodor Ernst Silfversvan

Teodor Ernst Silfversvan (12. marraskuuta 1843 Kronstadt, Pietarin kuvernementti, Venäjä – 1913) oli suomalainen Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali.
Silfversvanin vanhemmat olivat kenraalimajuri Claes Ernst Silfversvan ja Catarina Sofia von Voigt ja puoliso vuodesta 1869 Alexandra Alexandrovna Danilova. Kenraalimajuri Otto Johan Niklas Silfversvan ja kontra-amiraali Alexander Julius Silfversvan olivat hänen velipuoliaan. Teodor Ernst Silfversvan tuli oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1854. Hänet ylennettiin gardemariniksi 1862 ja merikadettikoulusta valmistuttuaan midshipsmaniksi Venäjän laivastoon 1865. Luutnantiksi hän yleni 1868. Silfversvan palveli klipperi Izumrudin vahtipäällikkönä vuonna 1873, aluksen  purjehduksella Kaukoidästä Kap Hornin ja Portsmouthin kautta Kronstadtiin, samoin kuin höyryfregatti Petropavlovskin vahtipäällikkönä Atlantin matkalla vuonna 1875. Hänet ylennettiin kapteeniluutnantiksi tammikuussa 1878 ja määrättiin maaliskuussa panssarilaivaksi muutetun Petropavlovskin komentajan adjutantiksi ja aluksen vanhimmaksi upseeriksi.
Vuonna 1880 Silfversvan toimi ensin torpedovene Solovein päällikkönä ja maaliskuusta panssarifregatti Admiral Greighin vanhimpana upseerina. Hänet siirrettiin höyrylaiva Krasnaja Gorkan päälliköksi marraskuussa 1882 ja risteilijä Zabijakan päälliköksi huhtikuussa 1884. 2. luokan kapteeniksi hän yleni maaliskuussa 1885. Silfversvan komensi 1885–1886 risteilijä Zabijakan matkaa Kronstadtista Arkangelin, Bergenin ja Lissabonin kautta Sevastopoliin. Hänet ylennettiin 1. luokan kapteeniksi tammikuussa 1887, jolloin hän sai myös eron Zabijakan päällikkyydestä. Helmikuussa 1889 Silfversvan määrättiin 8. meriekipaasin torpedoveneiden päälliköksi Krimille ja helmikuussa 1890 panssarifregatti Admiral Tšitšagovin päälliköksi. Syksyllä 1892 hänet siirrettiin 4. meriekipaasin komentajaksi, pysytettynä Admiral Tšitšagovin päällikkönä. Tammikuussa 1893 hän tuli 1. luokan risteilijä Vladimir Monomahin päälliköksi ja heinäkuussa 1894 1. luokan risteilijä Rossijan päälliköksi. Eron sotapalveluksesta Silfversvan sai kontra-amiraalina tammikuussa 1896.
Taistelevat koppelot

Taistelevat koppelot on Heikki Luoman näytelmä vuodelta 2008. Tarina on jatkoa näytelmille Akkaralli ja Kahen akan loukussa ja saa jatkoa näytelmässä Tuhannen riemun rysä.
Taistelevat koppelot kertoo anopin, aikamiespojan ja tulevan miniän yhteiselosta samassa taloudessa ja siitä miten kyläläiset yrittävät pelastaa miesparan ja tämän äidin häikäilemättömän miniän hirmuvallasta.
Teodor Bensch

Teodor Bensch vuonna 1956.
Teodor Bensch (13. maaliskuuta 1903 – 7. tammikuuta 1958) oli puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi August Hlond 12. kesäkuuta 1932, ja hänet nimitettiin Wrocławin vihkipiispaksi sekä Tabudan titulaaripiispaksi 26. huhtikuuta 1951. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. syyskuuta 1954. Pääkonsekraattorina toimi Walenty Dymek, jota avustivat Franciszek Jedwabski ja Lucjan Bernacki.
Bensch sai 1. joulukuuta 1956 nimityksen Tentyriksen titulaaripiispaksi. Hän toimi Wrocławin vihkipiispana, kunnes kuoli 54-vuotiaana virassa.
Taistelevat Kärpäset

Taistelevat Kärpäset on suomalainen kymmenenosainen kuunnelma, jossa Tiina ja Jari Kärpänen perustavat podcastin ja käyvät henkilökohtaiseen taisteluun totuuden puolesta. He ovat valmiita käymään kaikki taistelut arjen vääryyksiä vastaan ja paljastamaan totuuden Suomen nykytilasta journalismin keinoja kaihtamatta.
Kuunnelman on käsikirjoittanut Melli Maikkula, ohjannut Teppo Airaksinen ja päärooleissa näyttelevät Anna Airola sekä Heikki Ranta.
Kuunnelma julkaistiin Yle Areenassa 16.5.2024.
Taka-Mustijärvi

| Taka-Mustijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  60°59′17″N, 24°59′13″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Luhdanjoen valuma-alue (35.85)
Laskuoja:  oja Palojärveen 
Järvinumero:  35.850.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  157,8 m  
Rantaviiva:  0,68 km  
Pinta-ala:  2,693 ha  
 fiTaka-Mustijärvi 
Taka-Mustijärvi  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Kättärlän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi sijaitsee mäkisessä metsämaastossa olevassa painaumassa. Järven pinta-ala on 2,7 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja rannat ovat ojitettua suota.
Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Luhdanjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Luhdanjoen valuma-alueeseen, johon järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 157,8 metriä mpy. Järveen laskee muutama oja tiheästi ojitetulta Mustijärvensuolta ja sen lyhyt laskuoja laskee Palojärveen.
Laodike

Laodike (m.kreik. Λαοδικε, lat. Laodice) voi viitata muun muassa seuraaviin:
Mytologia

Laodike, Troijan prinsessa, kuningas Priamoksen tytär
Laodike, useita muita hahmoja kreikkalaisessa mytologiassa
Seleukidit

Laodike Makedonialainen (300-luku eaa.), Antiokhoksen vaimo ja Seleukos I:n äiti
Laodike I (200-luku eaa.), Antiokhos II:n vaimo ja Seleukos II:n äiti
Laodike II (200-luku eaa.), Seleukos II:n vaimo
Laodike III (200-luku eaa.), Mithridates II:n ja Laodiken tytär, Antiokhos III:n ensimmäinen vaimo
Laodike IV (200/100-luku eaa.), Antiokhos III:n ja Laodike III:n tytär, Antiokhoksen, Seleukos IV:n ja Antiokhos IV:n vaimo
Laodike V (100-luku eaa.), Seleukos IV:n ja Laodike IV:n tytär, Perseus Makedonialaisen ja mahdollisesti Demetrios I:n vaimo
Laodike Kappadokialainen (100-luku/1. vuosisata eaa.), Mithridates V:n ja Laodike VI:n tytär, Ariarathes VI:n vaimo
Pontos

Laodike (200-luku eaa.), Antiokhos II:n ja Laodike I:n tytär, Mithridates II:n vaimo
Laodike Pontoslainen (200-luku eaa.), Mithridates II:n ja Laodiken tytär, Laodike III:n sisar, Akhaioksen vaimo
Laodike (200-luku eaa.), Mithridates III:n vaimo
Laodike (100-luku eaa.), Mithridates IV:n sisarvaimo
Laodike (100-luku/1. vuosisata eaa.), Mithridates V:n ja Laodike VI:n tytär, Mithridates VI:n sisarvaimo
Laodice VI (100-luku eaa.), Antiokhos IV:n ja Laodike IV:n tytär, Mithridates V:n vaimo
Muita

Laodike Kyreneläinen (500-luku eaa.), battiadeihin kuulunut prinsessa, Amasis II:n vaimo
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Laodike”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Telemundo

Telemundon logo
Telemundo on yhdysvaltalainen espanjankielinen televisiokanava. Se on Yhdysvaltain toiseksi suurin espanjankielinen kanava Univisionin jälkeen. Kanavan perusti mediapomo Ángel Ramos Puerto Ricossa vuonna 1954. Vuonna 1998 Sony Pictures Entertainment osti yhtiön, ja vuonna 2001 Telemundo siirtyi NBC:n (nyk. NBC Universal) omistukseen. Kanavan ohjelmistoon kuuluvat mm. lukuisat saippuasarjat.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Tarton tuomiokirkko

| Tarton tuomiokirkko Tartu toomkirik |
| --- | --- |
 Tarton tuomiokirkon rauniot.
Sijainti:  Toomemägi, Tartto, Viro
Koordinaatit:  58°22′48.7″N, 26°42′54″E
Materiaali:  tiili
Tyylisuunta:  gotiikka
Avoinna yleisölle 2016:  1.5.– 30.9. ke–su klo 11.00 – 17.00
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarton tuomiokirkko, aiemmin Dorpatin tuomiokirkko, (Tartu toomkirik, , saks.: Dorpater Domkirche) on raunioitunut kirkko Virossa Tartossa. Se ei enää ole kirkollisessa käytössä. Sen torneissa on Tarton yliopiston museo. Se on ainoa keskiaikainen kaksitorninen kirkko Virossa. Kirkkoa rakennettiin pitkän ajan kuluessa, todennäköisesti 1200-luvulta ja 1500-luvun alkupuolelle. Se tuhoutui Liivinmaan sodassa. Tornit avattiin matkailijoille 2005.
Näkymä tornista raunioille.
Historia

Tartossa Emajoen niemen mäellä Toomemäellä oli ollut virolaisten rakentama linnoitus, jonka saksalaiset tuhosivat 1224. Sen paikalle rakennettiin piispanlinna, castrum Tarbate, ja saman mäen toiselle nyppylälle tuli tuomiokirkko.
Tarton hiippakunta oli perustettu 1200-luvun alussa, ja ensimmäiset piispat olivat Hermann von Buxhöwden 1224–1248 ja Alexander 1263–1268.
Riian piispa Albert nimitti veljensä Hermannin juuri perustetun hiippakunnan piispaksi. Alexander on käyttänyt itsestään myös titteliä Karjalan piispa, mutta sen taustasta ei ole tietoa.. Kun Riiasta tuli 1255 arkkihiippakunta, Tarton piispa jäi sen alaiseksi. Tarton piispalla oli myös maallinen valta, toisin kuin Tallinnan.
Ensimmäisten piispojen aktiivisen toiminnan aikana alkoi Virossa myös kirkkojen rakentaminen. Kirjallisia merkintöjä Tarton tuomiokirkon rakentamisen alun ajankohdasta ei ole, mutta se on sijoitettu noin 1280-luvulle. Seurakunnista on mainintoja jo 1200-luvun ensimmäiseltä puoliskolta. Kuoriosa ja keskilaiva olivat käytössä ainakin 1299. Korkea kuori ja pääpilarit valmistuivat lopulliseen kokoonsa vasta 1470-luvulla. Myös kaksoistornit rakennettiin 1400-luvun jälkipuoliskolla. Tornien korkeus oli 66 metriä. Kirkko nimettiin Pietarille ja Paavalille. Kirkon ympärille tuli hautausmaa ja asuntoja. Kirkon ja linnan suojaksi rakennettiin muuri. Vuoden 1300-tienoilla Tarttoon perustettiin dominikaaniluostari.
Kirkko kärsi pahoja vaurioita 1500-luvulla Liivinmaan sodassa, ja sen holvit romahtivat 1600-luvun alussa. Tornit madallettiin 1763 keskilaivan korkuisiksi, ja rakennelma suunniteltiin tykkien alustaksi.
Kun Tarton yliopisto avattiin tauon jälkeen uudelleen 1800-luvun alussa, katedraalin kuori kunnostettiin 1806 yliopiston kirjastoksi. Kuori jaettiin kolmeksi kerrokseksi. Suunnitelman teki yliopiston saksalaissyntyinen arkkitehti Johann Wilhelm Krause. Kirkon keskiosa ja tornit jätettiin raunioiksi. Sittemmin kirjasto muutti uuteen rakennukseen, ja tilat siirtyivät yliopiston museon käyttöön (Tartu Ülikooli ajaloomuuseum).
Torneista on näköala yli Toomemäen rinteen kaupunkiin. 1800-luvun lopulla pohjoiseen torniin asennettiin vesisäiliö huolehtimaan Toomemäellä olevien yliopiston rakennusten ja lähiseudun vedentarpeesta. Raunioiden tuhon estämiseksi on niiden konservointi aloitettu 2000-luvun alussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarton tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
Tarton tuomiokirkon korjaussuunnitelma.
Johann Wilhelm Krause.
Ternand

Château de Ternand-linnan rauniot
Ternand on kunta Rhônen departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 625 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Ternand'n pinta-ala on 11 neliökilometriä.
Tarton vanha observatorio

| Tarton vanha observatorio |
| --- | --- |
 Tarton vanha tähtitorni huhtikuussa 2012.
Järjestö:  Tarton yliopisto
Sijainti:  Tartto, Viro
Koordinaatit:  58.3788°N, 26.7201°E
Tyyppi:  tähtitorni (en) ja museorakennus (d)
IAU-tunnus:  075
Arkkitehti:  Johann Wilhelm Krause
Perustettu:  1811
Kotisivu:  Vanhan tähtitornin kotisivu
Tähtitorni helmikuussa 2012
Tähtitornin johtaja Janet Laidla esittelee Fraunhofer-teleskooppia.
Tarton vanha observatorio eli Tarton yliopiston observatorio eli Tarton tähtitorni (vir. Tartu Tähetorn) on observatoriorakennus Virossa Tartossa. Tarton observatorio toimi siinä 1810–1964. Rakennuksessa on nykyisin museo, ja se kuuluu Tarton yliopiston museoon.
Historia

Observatorion rakentaminen alkoi 1808, ja se valmistui 1810, mutta tarpeellisten laitteiden asentaminen vei vielä muutaman vuoden. Viimeisenä asennettiin 1824 Fraunhofer linssiteleskooppi (Dorpatin suuri teleskooppi), joka oli aikansa suurin linssiteleskooppi. Sitä on sanottu "ensimmäiseksi nykyaikaiseksi akromaattiseksi linssiteleskoopiksi".
Friedrich Georg Wilhelm von Struve työskenteli observatoriossa vuodesta 1813, ja vuonna 1820 hänestä tuli professori ja observatorion johtaja. Hän tutki kaksoistähtiä, ja hän oli ensimmäinen, joka laski tähden tarkan etäisyyden. Hän loi Struven ketjun, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Tarton vanha observatorio on ketjun ensimmäinen mittauspiste. Struve avusti Pulkovon observatorion rakentamisen suunnittelussa, ja kun se avattiin 1839, hänestä tuli sen johtaja.
Uudeksi johtajaksi nimitettiin 1840 Johann Heinrich von Mädler, joka on tehnyt Kuusta ensimmäisen tarkan kartan. Hän kansantajuisti tähtitiedettä ja kirjoitti kirjan Populäre Astronomie. Hänen jälkeensä johtajaksi tuli Thomas Clausen ja sitten Peter Carl Ludwig Schwarz.
Grigori Levitski (johtajana 1894–1907) laajensi seismologian alalle, ja Konstantin Pokrovski (johtajana 1907–1917) tutki uuden observatorion rakentamisen mahdollisuutta kaupungin ulkopuolelle.
Observatorion ensimmäinen virolainen johtaja oli Taavet Rootsmäe (johtajana 1919–1948). Se oli myös aikaa, jolloin siellä työskenteli maineikas virolainen tähtitieteilijä ja astrofyysikko Ernst Öpik. Öpik arvioi etäisyyden Andromedan galaksiin, kehitti järjestelmän, jolla lasketaan meteoriitteja ja esitti teorian aurinkokuntamme komeettojen alkuperästä (tunnetaan nykyisin hänen kunniakseen nimellä Öpikin-Oortin pilvi). Toisen maailmansodan aikaisen Viron miehityksen jälkeen Öpik pakeni ulkomaille ja jatkoi työtään Pohjois-Irlannissa Armaghin observatoriossa.
Observatorio siirrettiin 1946 Tarton yliopistolta Viron tiedeakatemian hallintaan. Tõravereen rakennettiin suurempi observatorio, joka valmistui 1964, ja sinne siirrettiin suurin osa Tarton observatorion toiminnoista. Vanhaan observatorioon jäi vain toimistotiloja. Viimeinen tieteellinen mittaus Tarton vanhassa observatoriossa tehtiin 1985.
Rakennus palautui Tarton yliopistolle 1996. Se remontoitiin 2009–2010, ja nykyisin siinä on museo.
Tarton vanhan tähtitornin johtaja Janet Laidla.
Luento yövalokuvauksesta.
Tähtitorni litografiassa vuodelta 1827.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tarton vanha tähtitorni Wikimedia Commonsissa
Tartu Tähetorn, virtuaalinen museo (viroksi)
Tartu Tähetorn, arkisto (viroksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tartu Old Observatory
Käännös suomeksi
São Paulon kansainväliset elokuvajuhlat

São Paulon kansainväliset elokuvajuhlat eli Mostra (port. Mostra Internacional de Cinema de São Paulo) on Brasiliassa São Paulossa vuosittain järjestettävä elokuva-alan tapahtuma, jonka järjestää ABMIC (Associação Brasileira Mostra Internacional de Cinema).
Tapahtumaa alettiin järjestää 1977 São Paulon taidemuseon elokuvamuseon johtajan ja elokuvakriitikon Leon Cakoffin aloitteesta. Tuolloin taidemuseo täytti 30 vuotta.
Aiheesta muualla

Mostra.org virallinen kotisivu (häiritsevän ikkunan saa pois napsauttamalla sen tekstiä)
Tabatinga

| Tabatinga |
| --- | --- |
 Tabatingan sijainti Amazonasissa
Valtio:  Brasilia
Osavaltio:  Amazonas
Suuralue:  Sudoeste Amazonense
Ala-alue:  Alto Solimoes
Perustettu:  1981
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3 225 km²
Korkeus:  60 m
Väkiluku (2015):  42 440
 – Väestötiheys:  16,21 as./km²
Lempinimi::  Capital do Alto Solimões
 
 tabatinga.am.gov.br 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tabatinga on brasilialainen kaupunki Perun ja Kolumbian rajan läheisyydessä, Amazonasin osavaltiossa.  Siellä asuu yli 40 000 asukasta  ja sen pinta-ala on noin 3 225 km². Tabatinga kuuluu kolumbialaisen naapurikaupungin, Letician ja perulaisen Santa Rosan muodostamaan alueeseen, jolla asuu yli 100 000 asukasta Amazon-joen rannalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tabatinga Wikimedia Commonsissa
Suokukko

| Suokukko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Äärimmäisen uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Sirrit Calidris
Laji::  pugnax
Kaksiosainen nimi
 Calidris pugnax  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Philomachus pugnax 

Alalajit
 C. p. occidentalis   C. p. pugnax 
Katso myös
   Suokukko Wikispeciesissä   Suokukko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suokukon munia.
Suokukko (Calidris pugnax, aiemmin Philomachus pugnax) on keskikokoinen kurppien heimoon kuuluva kahlaaja, joka herättää huomiota etenkin soidintanssillaan. Laji on Suomessa äärimmäisen uhanalainen.
Aiemmin linnun suomenkielinen nimi on ollut myös suokulainen (Machetes Pugnax), jota käytetään edelleen meänkielessä.
Ulkonäkö ja koko

Hyvin vaihteleva. Koiras ja naaras hyvin erikokoisia. Soidinasussa koiras harmaa tai ruskea mustalla ja valkoisella kuvioinnilla, kuviot vaihtelevat paljon. Kaulan ympärillä tuuhea kaulus, jonka väri vaihtelee mustasta ruskean kautta kokovalkoiseen. Naaras ja nuori ovat ruskeansävyisiä. Musta nappisilmä, suora nokka, selässä ja niskassa tummaa kuviointia. Tummalla siivellä heikko vaalea siipijuova, yläperän sivuilla räikeät valkoiset soikiot. Talvipukuiset linnut ovat harmaampia.
Koiraan pituus on 31–34 senttiä ja paino 168–242 grammaa. Naaraan pituus on 25–26 senttiä ja paino 85–126 grammaa. Suokukko on vaitelias. Ainoat äänet ovat hiljaisia kurahduksia. Soidintanssikin on äänetön tapahtuma.
Vanhin suomalainen rengastettu suokukko on ollut 13 vuotta 10 kuukautta 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin suokukko.
Levinneisyys

Suokukko pesii Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä. Se talvehtii Etelä- ja Länsi-Euroopassa, Afrikassa ja Intiassa. Talvehtimisalueillaan ne muodostavat jopa miljoonan yksilön parvia. Muuttolintu, joka palaa Suomeen huhti–toukokuussa. Toukokuun alussa voi parhailla levähdyspaikoilla, kuten Mietoistenlahdella, tavata satojen yksilöiden parvia. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa koiraiden ja pesinnässään epäonnistuneiden naaraiden muutolla. Nuoret linnut muuttavat elo–syyskuussa.
Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 513 000 – 1 380 000 paria, joista 89 prosenttia Venäjällä. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 9 100 – 24 200 paria. Suokukko pesii koko Suomessa, mutta on Etelä-Suomessa hyvin vähälukuinen ja yleinen Pohjois-Suomen suoalueilla. Laji on luokiteltu Suomessa vuodesta 2015 alkaen äärimmäisen uhanalaiseksi. Venäjän Euroopan puoleisessa osassa arvioidaan pesivän 450 000 – 1 250 000 paria. On arvioitu, että Euroopan kanta muodostaisi puolet koko maailman kannasta.
Elinympäristö

Suot ja kosteat niityt, missä ruoho on tarpeeksi lyhyttä.
Lisääntyminen

Pesinnästä huolehtii yksin naaras. Pesä kätketään maahan ja siihen tehdään 4 munaa. Haudonta-aika on noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja oppivat lentokykyisiksi 3 viikon iässä. Soidintanssissa urokset pörhistävät kaulassa olevan ”leijonanharjan”, nousevat pystyyn ja poseeraavat ja tanssivat erikoisissa asennoissa.
Ravinto

Suokukot syövät hyönteisiä ja matoja sekä muita selkärangattomia. Myös sammakot ja pikkukalat kuuluvat ruokavalioon. Niitä voi nähdä kyntöpellolla nyppimässä esillenousseita kastematoja.
Aiheesta muualla

Saurola, Pertti 1977: Suokukon muutosta rengaslöytöjemme valossa. – Lintumies 1.1977 s. 14–22. LYL.
Suokukko Lintukuva-verkkopalvelussa
ITIS: Philomachus pugnax (englanniksi)
Talpo

Talpo on seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Alli Heickell (o.s. Talpo, 1899–1982), taidemaalari, Kaukon sisko
Kauko Talpo (1902–1985), taidemaalari, Allin veli.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Taka-Killo

| Taka-Killo |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°03′30″N, 24°56′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Ormajoen valuma-alue (35.79)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  35.793.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  137,5 m  
Rantaviiva:  0,682 km  
Pinta-ala:  2,425 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiTaka-Killo 
Taka-Killo  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Ormajoen valuma-alueella (35.79), jonka Teuronjärvenojan valuma-alueeseen (35.793) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 137,5 metriä mpy.
Särimner

Särimner tai Sæhrímnir on skandinavisessa mytologiassa esiintyvä Valhallan pitojen villisika, jonka lihalla Einherjar-soturit juhlivat päivittäisten Ragnarökiin valmistavien harjoituksiensa jälkeen. Sian erityisominaisuus on että leikattiinpa lihaa miten tai mistä vain, poistetut osat kasvoivat takaisin.