stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Little Egg Harborin hyökkäys
Taistelun jälkeen

Taistelun jälkeen kapteeni Fergusonin joukot vetäytyivät alueelta nopeasti ja jättivät jälkeensä aseita ja muita tarvikkeita. Myös merenlahdelle ankkuroituneet brittialukset poistuivat rannikolta. Lippulaiva Zebra törmäsi hiekkasärkkään, ja kun sitä ei saatu irti, miehistö siirrettiin muihin kahteen alukseen. Zebran kapteeni pelkäsi laivansa päätyvän amerikkalaisten käsiin, ja määräsi aluksen poltettavaksi. Palava Zebra jäi muistuttamaan englantilaisten pikaisesta lähdöstä.
Amerikkalaisjoukot kavaltanut hesseniläiskapteeni Juliet ei saanut odottamaansa kiitosta briteiltä, sillä brittien ylipäällikkö Henry Clinton järjesti hänelle rangaistuksen.
Amerikkalaiset eivät puolestaan olleet tyytyväisiä prikaatinkenraali Pulaskin toimintaan. Hänen legioonansa siirrettiin suurilta taistelukentiltä vähäpätöisempiin tehtäviin ja heidät passitettiin Delawarejoen laaksoon turvaamaan aluetta brittimielisten irokeesien mahdollisilta hyökkäyksiltä.
Optimaalinen pysähtyminen

Optimaalinen pysähtyminen on matemaattisessa optimoinnissa valinnantekemistä koskeva teoria. Siinä haetaan optimaalista hetkeä tehdä tietty valinta. Tavoitteena voi olla ennakoidun voiton maksimointi tai kustannuksen minimointi.
Tunnettu esimerkki on nk. sihteeriongelma. Siinä on satunnaisessa järjestyksessä joukko ehdokkaita sihteeriksi. Ehdokkaita haastatellaan yksittäin ja kunkin haastattelun jälkeen pitää valita palkataanko vasta haastateltu vai siirrytäänkö seuraavaan. Aina seuraavaan siirryttäessä saadaan lisätietoja tarjonnasta mutta toisaalta valikoima pienenee. Kysymys on siitä millon kannattaa pysähtyä ja tehdä valinta. Tuloksen perusteella saatetaan käyttää myös nimitystä 37 prosentin sääntö. Tarkalleen tulos on 1/e≈0.3679. Sama lukuarvotulos ilmenee kahdessa asiassa. Paras kanditaatti läydetään 0,37 todennnäköisyydellä. Optimaalinen strategia on tutustua ensimmäiseen 37 % prosenttiin hakijoista ja hylätä ne. Sitten valitaan seuraava ehdokas, joka on parempi kuin ensimmäiset 37 prosenttia.
Sawa

| Sawa Forto |
| --- | --- |
 Sawa
 Koordinaatit: 15.6954°N, 36.9713°E 
Valtio:  Eritrea
Alue:  Gash-Barka
Alialue:  Forto (Sawa)
Aikavyöhyke:  UTC+03:00
Suuntanumero(t):  +291
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sawa (myös nimellä Forto) on koulutus-, sotilastukikohta- ja vankilataajama tai -kaupunkfi Eritrean Gash-Barkan alueen (Zoba Gash-Barka) länsiosassa. Forto (Sawa) on myös yksi Gash-Barkan alueen alialueista. Sawan taajama sijaitsee linnuntietä noin 215 kilometriä pääkaupunki Asmarasta länsiluoteeseen, ja noin 92 kilometriä aluekeskus Barentusta luoteeseen. Sudanin raja on lähimmillään noin 27 kilometriä Sawan taajamasta luoteeseen.
Kaikille opiskeluaan jatkaville pakollinen 12. kouluvuosi (tai osa kouluvuodesta) suoritetaan Sawassa. Esimerkiksi vuonna 2004 näitä ylioppilastutkintoa vastaaviin päättökokeisiin saakka opiskelevia, tyypillisesti 17–18 vuoden ikäisiä nuoria oli Sawassa noin 8 500 henkeä.  Monet nuoret värvätään asepalveluun suoraan Sawan koulutusleiriltä. Ne jotka eivät jatka opintojaan, usein joutuvat suorittamaan kansalaispalvelustaan (virallisesti 18 kuukauden kestoinen, käytännössä usein paljon pidempi) Sawaan täytettyään 18 vuotta. Olojen ja kohtelun ankaruuden johdosta monet ase- tai siviilikansallispalvelusta  suorittavista karkaavat Sawan koulutusleiriltä tai eivät palaa lomaltaan.
Aiheesta muualla

Life in Sawa - Eritrean Military and Education Camp by Eri TV youtube.com (video, hallituksen valvoma tv-kanava)
Sawa 28th Round National Service Military Parade 2015 youtube.com (video, Eri TV: hallituksen valvoma tv-kanava)
Eritrea: President Isaias’ motivation to the Youth Festival in Sawa, geeskaafrika.com 20.7.2014 (englanniksi)
Yishak Yared: Sawa: Center for nurturing mentally and physically fit youth, eritrea-chat.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Aki Haaro

Aki Eerikki Haaro (s. 1971) on suomalainen liikemies ja entinen Nuorisosäätiön toimitusjohtaja, joka on tunnettu osallisuudestaan Suomen suurimpiin kuuluvassa talousrikosjutussa. Haaro  toimi Nuorisosäätiön asiamiehenä ja toimitusjohtajana vuodesta 2010 alkaen.
Tausta

Haaro on koulutukseltaan yo-merkonomi. Hän on ennättänyt toimimaan 40 yhtiön toimitusjohtajana, kolmen yhtiön isännöitsijänä ja neljän yhtiön hallituksen jäsenä.
Suomen Keskusta

Haaro aloitti Suomen Keskustanuorten parissa. Myöhemmin Haaro toimi puoluesihteeri Jarmo Korhosen läheisenä luottomiehenä Suomen Keskustan hallintopäällikkönä. Haaroa on kuvailtu "silloisen Korhosen lähimmäksi mieheksi". Suomen Kuvalehti uutisoi, että Korhonen ja Haaro kaatoivat Suomenmaata kustantavan Joutsen Median hallituksen. Haaro toimi Kehittyvien maakuntien Suomi -yhdistyksen varatilintarkastajana, joka ryvettyi Suomen vaalirahoituskohussa. Haaro toimi Menestyvä Suomi ry:n sihteerinä ja Maaseudun säätiön asiamiehenä. Menestyvä Suomi ry:n puheenjohtaja oli Suomen Keskustan yhteyspäällikkö Lasse Kontiola ja varapuheenjohtaja Korhonen. Haaro erosi hallintopäällikön tehtävästä vuonna 2010.
Nuorisosäätiö

Ennen toimitusjohtajuutta Haaro toimi Nuorisosäätiön hallituksen jäsenenä. Haaro sai sakkorangaistuksen vuonna 2013, koska Nuorisosäätiö oli antanut sääntöjensä vastaisesti vaalitukea vuosina 1998-2009.
Haaro nimitettiin Nuorisosäätiön toimitusjohtajaksi 39-vuotiaana syyskuussa 2010. Hänen toimikautensa aikana Nuorisosäätiön taloustilanne heikkeni merkittävästi, mikä johti asuintalojen myynteihin ja vuokrien korotuksiin.
Perttu Nousiainen ja Haaro olivat molemmat korkeissa asemissa Nuorisosäätiössä ja joutuivat yhdessä epäiltyjen väärinkäytösten kohteeksi. Nousiainen toimi Nuorisosäätiön hallituksen puheenjohtajana ja Haaro säätiön toimitusjohtajana.
Toukokuussa 2024 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Haaron kuuden vuoden vankeuteen useista talousrikoksista.Tuomio sisälsi törkeän lahjuksen ottamisen elinkeinotoiminnassa; kaksi törkeää kavallusta; kaksi törkeää veropetosta; kahdeksan törkeää väärennystä.
Oikeuden mukaan Haaro otti vastaan lahjuksia yli 2,6 miljoonaa euroa ja kavalsi Nuorisosäätiöltä lähes 6,4 miljoonaa euroa. Hänet määrättiin myös maksamaan huomattavia vahingonkorvauksia asianomistajille, mukaan lukien Nuorisosäätiölle.
Jo ennen vuoden 2024 tuomiota Haaro oli ollut oikeudellisten ongelmien kohteena. Hänet oli aiemmin tuomittu hovioikeudessa luottamusaseman väärinkäytöstä liittyen epäiltyyn laittomaan vaalirahoitukseen Nuorisosäätiöstä.
Haaron tapaus on osa laajempaa Nuorisosäätiön taloussotkuihin liittyvää tutkintaa, joka on ollut yksi Suomen suurimmista talousrikostutkinnoista.
Yad Vashem

Nimisali Yad Vashemissa.
Muistosali, jossa palaa ikuinen tuli.
Yad Vashem (hepr. ‏יד ושם‎) on Israelin virallinen muistopaikka holokaustin juutalaisille uhreille. Se perustettiin vuonna 1953, ja se sijaitsee Jerusalemissa. Museoalue sisältää holokaustin historiaa käsittelevän museon, Lasten muistomerkin, Muistosalin, vanhurskaille kansakuntien joukossa omistetun puutarhan, arkiston, kirjaston ja The International School for Holocaust Studies -koulutuskeskuksen.
Museon nimi viittaa Jesajan kirjan 56. luvun 5. jakeeseen:
Hepreaksi:
Sanat jad va-šem (suom. muistomerkki) tarkoittavat kirjaimellisesti ”käsi ja nimi”.
Kuvia

Nimisali
Nimisali
Nimien kirja
Nimien kirja
Nimien kirja
Uhrien vaatteita
Ivan Šubašić

| Ivan Šubašić |
| --- | --- |
 Ivan Šubašić.
22. Jugoslavian pääministeri
 1. kesäkuuta 1944 - 7. maaliskuuta 1945  
Edeltäjä:  Božidar Purić
Seuraaja:  Josip Broz Tito
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. toukokuuta 1892 Vukova Gorica, Itävalta-Unkari
Kuollut: 22. maaliskuuta 1955 (62 vuotta) Zagreb, Jugoslavia
Tiedot
Puolue:  Kroatian talonpoikaispuolue
Ivan Šubašić (7. toukokuuta 1892 Vukova Gorica, Itävalta-Unkari – 22. maaliskuuta 1955 Zagreb, Jugoslavia) oli kroatialainen poliitikko. Hän toimi Jugoslavian kuningaskunnan pakolaishallituksen pääministerinä vuosina 1944–1945. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi Titon johtaman Jugoslavian väliaikaisen hallituksen ulkoministerinä vuonna 1945.
Nuoruusvuodet

Ivan Šubašić syntyi Itävalta-Unkarin aikaisessa Vukova Goricassa. Hän kävi koulunsa Zagrebissa ja sen jälkeen opiskeli Zagrebin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Opiskeluaika päättyi ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän taisteli Itävalta-Unkarin armeijassa Serbian vastaisella rintamalla Drina-joella. Hänet siirrettiin myöhemmin Venäjän vastaiselle itärintamalle. Hän siirtyi myöhemmin jugoslavialaisiin vapaaehtoisiin osana Serbian armeijaan Salonikin rintamalle.
Maailmansodan jälkeen Šubašić jatkoi opiskelujaan ja suoritti lakitieteen tutkinnon Zagrebin yliopistossa, jonka jälkeen hän perusti oman lakitoimiston Vrbovskossa. Siellä hän tapasi kroatialaisen poliitikon Vladko Mačekin ja liittyi hänen johtamaan Kroatian talonpoikaispuolueeseen. Vuonna 1938 hänet valittiin Jugoslavian parlamenttiin.
Kroatian baani

Jugoslavian kuningaskunnassa vallitsi vahvat jännitteet pääkansallisuuksien eli valtaa pitävien serbien ja itsensä alistetuiksi kokeneiden kroaattien välillä. Kuningas Aleksanterin salamurhan jälkeen valtaan nousi sijaishallitsija, prinssi Paul, Aleksanterin serkku, jonka asenne oli suvaitsevaisempi kuin edeltäjänsä. Prinssi Paul pelkäsi Kroatian tilaisuuden tullen eroavan Jugoslaviasta, jonka vuoksi hän antoi pääministeri Dragiša Cvetkovićin neuvotella kroaattien kanssa uuden, liittovaltion luoneen perustuslain, jossa Kroatian provinssi sai autonomisen aseman eli muodostettiin Kroatian Banovina. Tämä ns. Cvetković–Maček -sopimuksen pohjalta syntynyt perustuslaki astui voimaan elokuussa 1939. Ivan Šubašić nimitettiin Kroatian Banovinan baaniksi eli päämieheksi, joka vastasi alueen hallinnosta.
Vaikka Jugoslavia oli julistautunut puolueettomaksi toisen maailmansodan syttyessä syyskuussa 1939, sota kohtasi Jugoslavian huhtikuussa 1941. Kroatian Banovinan kuten Jugoslavian kuningaskunnan aika päättyi huhtikuussa 1941 akselivaltojen hyökkäykseen Jugoslaviaan. Kahdessa viikossa Saksa, Bulgaria, Unkari ja Italia valtasivat maan, ja se antautui 17. huhtikuuta. Jugoslavia jaettiin hyökkääjien kesken, ja osasta muodostettiin Saksan ja Italian tukema Kroatian kuningaskunta. Šubašić liittyi tässä vaiheessa Dušan Simovićin pakolaishallitukseen. Lähtiessään maasta hän ei Kroatian Banovinan johtajana vapauttanut vankeudessa olleita kroaattikommunisteja. Näin kroaattikommunistit jäivät maan vallanneiden ja tilalle perustetun Ustaša-johtoisen Kroatian kuningaskunnan vankeuteen ja joutuen myöhemmin teloitetuiksi.
Sodanaikainen pakolaisuus ja sodanjälkeinen aika

Šubašić toimi pakolaisuudessa Jugoslavian kuningaskunnan edustajana Yhdysvalloissa. Jugoslaviassa oli saksalais-italialaisen miehityksen aikana muodostunut partisaaniliikkeitä. Josip Broz Tito johti kommunistista partisaaniliikettä, ja kuninkaallisen armeijan kenraali Draža Mihailović serbijohtoisia četnikkejä. Brittien sodanaikainen pääministeri Winston Churchill toimi jugoslaavien valtaryhmien eli kuningasmielisten ja kommunistipartsaanien välittäjänä tukien lopulta niin Mihailovićin četnikkejä kuin Tito kommunistipartisaaneja.,
Ivan Šubašićsta tuli kesäkuun alussa 1944 Egyptin Kairossa kuninkaallisen pakolaishallituksen pääministeri. Samanaikaisesti partisaanijohtaja Tito johti joulukuussa 1943 muodostamaansa kilpailevaa Jugoslavian väliaikaista hallitusta. Tito ja Šubašićs 16. kesäkuuta 1944 solmivat Dalmatian rannikon Visin saarella ns. Tito–Šubašić-sopimuksen, jonka pohjalta osapuolet lähtivät muodostamaan sodanjälkeistä kuninkaallisen pakolaishallituksen ja kommunistipartisaanien yhteistä Jugoslavian hallitusta. Liittoutuneet eli Britannia ja Neuvostoliitto toimivat välittäjinä syksyllä 1944. Tässä yhteydessä Šubašić samoin kuin Tito ja pääministeri Churchill kävivät Moskovassa. Kommunistipartisaanien ja Neuvostoliiton ottaessa vallan Jugoslaviassa Tito muodosti 7. maaliskuuta 1945 kokoomushallituksen, jossa Šubašić toimi ulkoministerinä. Hallitus myötäili vahvasti ulkopolitiikassaan Neuvostoliiton politiikkaa ja solmi mm. huhtikuussa 1945 Neuvostoliiton kanssa 20-vuotisen ystävyyssopimuksen. Šubašić oli hallituksessa lokakuuhun 1945, jolloin ristiriidat Titon johtamien kommunistien kanssa kävivät hänelle mahdottomiksi ratkaista.
Loppuelämänsä vuoteen 1955 Ivan Šubašićs eli poissa julkisuudesta kommunistivallanpitäjien valvonnan alla. Šubašićsin 22. huhtikuuta 1955 tapahtuneen kuoleman jälkeen järjestetyistä hautajaisista tuli suurtapahtuma tuhansien kroaattien osallistuessa niihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Šubašić Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Muut:  NARA  SNAC 
Kesällä 1944 kuningas Pietari II ja partisaanijohtaja Josip Broz Tito neuvottelivat Italian Barissa. Kuvassa kuningas Pietarin (vasemmalla) kanssa hänen nimittämänsä kuninkaallisen pakolaishallituksen pääministeri Ivan Šubašić (oikealla).
Yellowstonen eläimistö

Näkymä Yellowstonen kansallispuistosta
Yellowstonen kansallispuisto on Yhdysvaltojen luoteisosassa sijaitseva kansallispuisto, jonka eläimistö on erittäin runsas ja monipuolinen. Eläimet ovat osa suurempaa Yellowstonen ekosysteemiä (engl. Greater Yellowstone ecosystem), joka kattaa jopa 80 000 km2:n alan kansallispuiston ympäriltä.
Biisonit

Biisoni (Bison bison) on suurin Yellowstonen kansallispuistossa elävä nisäkäs. Se on kasvinsyöjä, joka vaeltaa kesäaikaan laumoissa puiston tasangoilla ja siirtyy talveksi laitumille puiston pohjoisosiin tai talvehtii kuumien lähteiden lämmittämillä alueilla. Aikuinen biisoni voi painaa jopa 500–900 kilogrammaa ja olla säkäkorkeudeltaan kaksi metriä.
Yellowstone on ainoa paikka koko Manner-Yhdysvalloissa, jossa on ollut biisoneita esihistoriallisista ajoista lähtien. Yhdysvaltoihin muuttaneet siirtolaiset metsästivät ahkerasti maan suurta biisonikantaa, jolloin niiden määrä laski hyvin nopeasti vain murto-osaan entisestä. Ennen siirtolaisten tuloa biisoneita arveltiin olevan noin 50 miljoonaa, mutta jo vuonna 1887 niitä laskettiin vain 541 kappaletta. Yellowstonen kansallispuistossa biisoneita oli vuonna 1902 jäljellä enää 50 yksilöä, ja biisoneita tuotiin puistoon lajia uhkaavan sukupuuton pelossa. 1900-luvun alussa 21 biisonia hankittiin yksityisistä biisonilaumoista ja vietiin kansallispuistoon perustetulle Buffalo Ranchille. Lajin suojelutoimet ovat onnistuneet hyvin. Biisoneiden määrä on vuosien varrella melko tasaisesti lisääntynyt muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta, ja nykyään puistossa on noin 4000 yksilöä.
Karhut

Karhuja Yellowstonen alueella elää noin tuhatkunta, josta noin puolet on mustakarhuja (Ursus americanus) ja puolet harmaakarhuja (Ursus arctos horribilis). Mustakarhu elää lähinnä metsäalueilla ja metsien aukioilla, kun taas harmaakarhu asuu metsien lisäksi myös niityillä ja laaksoissa. Mustakarhu on kahdesta lajista käytökseltään rauhallisempi, ja suojatakseen itseään ja pentujaan vihollisilta se käyttää hyväkseen kykyään kiivetä puihin. Harmaakarhu on kooltaan noin puolestatoista kahteen kertaan mustakarhua suurempi, ja sen käytös on aggressiivisempaa.
Joskus karhut ovat hyökänneet ihmisten kimppuun ja haavoittaneet näitä, mutta tätä tapahtuu hyvin harvoin. Vuosina 1980-2002 yli 62 miljoonaa vierailijaa kävi puistossa. Saman ajan kuluessa vain 32 ihmistä joutui karhun hyökkäyksen kohteeksi. Yellowstonen historia tuntee vain viisi varmaa karhun aiheuttamaa ihmiskuolemaa. Vaikka karhuja ei puiston sääntöjen mukaan saa syöttää, useat vierailijat eivät noudata sääntöä, jolloin he houkuttelevat karhuja lähemmäs ihmisten käyttämiä alueita ja lisäävät riskiä joutua karhun hyökkäyksen kohteeksi . Tätä tapahtui varsinkin ennen 1970-lukua, jolloin eläinten syöttäminen oli kansallispuistossa vielä sallittua.
Vuonna 2007 Yellowstonen alueen harmaakarhut poistettiin uhanalaisten lajien luettelosta, jonne ne oli lisätty vuonna 1975. Lisäämisen aikaan harmaakarhuja oli Yellowstonessa noin 150 kappaletta. Niiden määrä on vuosien varrella noussut lähes 500 yksilöön, ja kannan ennustetaan jatkavan kasvuaan.
Hirvieläimet

Yellowstonessa elää runsaasti hirvieläimiä. Yleisin puistossa elävä suuri nisäkäs on vapiti eli kanadanhirvi (Cervus canadensis, engl. elk, wapiti), jota on esiintynyt alueella yli tuhannen vuoden ajan. Vapiti on hirven jälkeen toiseksi suurin hirvieläin. Vapitia metsästettiin aikoinaan paljon Yellowstonenkin alueella. Vasta vuoden 1886 jälkeen, Yhdysvaltain armeijan otettua puiston suojelukseensa, niiden määrä alkoi kasvaa. Nykyään vapiteja on puistossa kesäisin noin 30 000 yksilöä. Ne vaeltavat laumoissa koko puiston alueella, mutta viihtyvät lähinnä niityillä ja muilla avoimilla paikoilla syömässä ruohoa. Noin 15 000–22 000 vapitia talvehtii enimmäkseen puiston pohjoisosissa, jotka ovat alavampia ja vähemmän lumen peitossa.
Kansallispuiston alueella elävä hirvialalaji on nimeltään shirashirvi (Alces alces shirasi, engl. moose).
Hirviä on puistossa hyvin vähän ja määrä on vuosien varrella laskenut entisestään. Laji oli jo puiston perustamisen aikoihin vuonna 1872 harvinainen Yellowstonen seuduilla. 1980-luvulla tehdyssä tutkimuksessa todettiin puistossa olevan jopa alle 1000 hirveä Yellowstonessa elää myös muulipeuroja (Odocoileus hemionus), jotka viihtyvät tyypillisesti avoimemmassa maastossa kuin hirvet.
Sudet

Susia on esiintynyt Yellowstonen alueella ainakin tuhannen vuoden ajan. Puiston alkuperäiset sudet tapettiin kuitenkin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa osana puiston yrityksiä suojella hirvieläinkantaansa. Viimeinen luonnonvarainen susi ammuttiin vuonna 1926. Vastustuksesta huolimatta susikanta päätettiin 69 vuotta myöhemmin palauttaa kansallispuistoon, ja susia tuotiin vuonna 1995 Kanadasta.
Susia on nykyään Yellowstonessa noin 300 yksilöä. Ne elävät useissa laumoissa ympäri puistoa; keskimäärin kymmenen sutta sisältäviä laumoja on laskettu ainakin 14 kappaletta. Sudet saalistavat muun muassa vapiteja, hirviä, peuroja ja lampaita.
Puiston lähellä asuvat karjatilalliset ovat olleet huolestuneita susien mahdollisista hyökkäyksistä karjansa kimppuun ja voivat halutessaan hakea korvauksia susien surmaamista eläimistään. Karjatilallisten tulee kuitenkin todistaa, että juuri susi tappoi eläimen, mikä voi olla vaikeaa, koska alueella elää myös muita samankaltaisia tappajia kuten kojootteja ja villikoiria.
Ilvekset

Yellowstonen kansallispuistossa elää kanadanilveksiä (Lynx lynx canadensis) sekä samansukuisia punailveksiä (Lynx rufus). Kanadanilves on alueella erittäin harvinainen eläin. Vuonna 1927 puiston kanadanilveskannaksi arvioitiin kymmenen yksilöä, ja viimeisen sadan vuoden aikana kanadanilveksistä on tehty noin 60 havaintoa. Punailves ilmoitettiin 1900-luvun alkupuolella Yellowstonessa jokseenkin yleiseksi eläinlajiksi. Myöhempinä vuosina punailveksiä on nähty lähinnä puiston pohjoisosissa noin 9–14 kertaa vuosikymmenen aikana. Muutamia punailveksiä on kuollut törmäyksissä autojen kanssa 1990-luvulla. Tutkimusta ilvesten tarkasta lukumäärästä Yellowstonen alueella ei ole tehty. Eläinten laskemista vaikeuttaa se, että kanadanilves ja punailves muistuttavat ulkonäöltään huomattavasti toisiaan, ja siksi havaintoja on vaikea varmistaa.
Puumat

Puuma on suurin Yellowstonessa elävä kissaeläin. 1900-luvun alkupuolella niiden määrää kansallispuiston alueella vähennettiin rajusti osana petoeläinten säätelyprojektia. Puistosta poistettiin ilmoituksen mukaan 121 puumaa vuosien 1904 ja 1925 välisenä aikana, jonka jälkeen puumakanta arvioitiin 12 yksilöksi. Nykyään Yellowstonessa on noin 18–24 puumaa, ja määrän odotetaan entisestään kasvavan.
Paksusarvilampaat

Yellowstonessa elää vuohieläimiin kuuluvia villejä paksusarvilampaita (Ovis canadensis). Ne olivat muinoin yleisiä Yhdysvaltain länsiosissa, mutta metsästyksen seurauksena niiden kanta väheni muutamiin satoihin yksilöihin. Vuonna 1912 Yellowstonen vuoristoseuduilla arvioitiin olevan yli 200 ja 1920-luvulta lähtien jopa 500 yksilöä. Nykyään on laskettu puiston pohjoisosissa elävän lauman sisältävän 150–225 paksusarvilammasta. Lammaslaumat tekevät laajoja vaelluksia vuodenaikojen mukaan. Paksusarvilampaan turkki on lyhyt ja harmaa ja urosten sarvet suuret, vaaleat ja kaartuvat.
Matelijat ja sammakkoeläimet

Yellowstonen sammakko- ja matelijaeläinkanta on pienenlainen. Tilanne johtuu ilmeisesti kansallispuiston kylmistä ja kuivista olosuhteista, jotka eivät ole sopiva elinympäristö useimmille sammakkoeläimille ja matelijoille. Puistossa elää kuusi matelijalajia, joista viisi on käärmelajeja ja yksi liskolaji. Alueella olevia käärmeitä ovat esimerkiksi preeriakalkkarokäärme (Crotalus viridis) ja kaksi sukkanauhakäärmelajia. Sammakkoeläinlajeja puistossa on neljä: kaksi sammakkolajia, yksi konnalaji ja yksi salamanterilaji. Lajien yksilömääristä ei ole tietoa. Vuonna 1991 Yellowstonen henkilökunta asetti yhteistyössä Idahon osavaltionyliopiston kanssa puistoon tarkkailuasemia, joiden tarkoituksena oli tutkia syitä sammakkoeläinten ja matelijoiden kannan etenevään pienenemiseen Pohjois-Amerikassa. Syiksi on arveltu jo mainittuja kuivuutta ja kylmyyttä, mutta myös muun muassa saasteita, sairauksia ja saalistusta.
Kalat

Puiston suurimmassa järvessä, Yellowstonessa, elää maailman suurin punakurkkulohikanta. Yellowstonen alueelta on kotoisin myös sen mukaan nimetty Yellowstonen punakurkkulohi (Oncorhynchus clarki bouvieri). Sen kanta vähentyi huomattavasti 1900-luvulla kalastajien saapuessa Yellowstoneen ja puiston henkilökunnan laskiessa uusia, eksoottisia kalalajeja samoille vesille, jolloin Yellowstonen punakurkkulohi joutui entistä tiukempaan kilpailuun elintilastaan. Kalastus on viime vuosina saatu kuriin "pyydystä ja laske vapaaksi" -säännön avulla, mutta lajien välistä kilpailua ei ole pystytty rajoittamaan. Muun muassa järven harmaanieriät ovat todellinen uhka Yellowstonen punakurkkulohelle. Myöskään sairauksilta ei ole vältytty: vuonna 1998 Yellowstone-järvestä löydettiin lohikalojen kierretautia aiheuttavaa Myxobolus cerebralis -itiöeläintä. Molemmat, sekä tauti että harmaanieriä, ovat vahingoittaneet merkittävästi punakurkkulohikantaa, mutta ei osata sanoa kummalla loppujen lopuksi on ollut enemmän vaikutusta kannan vähenemiseen.
Linnut

Yellowstonen kansallispuiston yli 180 lintulajista kolme on luokiteltu vaarantuneiksi. Nämä lajit ovat muuttohaukka, valkopäämerikotka ja trumpettikurki. Muuttohaukka asuu Yellowstonessa huhtikuusta lokakuuhun ja talvehtii Meksikossa. Vuotta 1970 edeltänyt torjunta-aineiden liikakäyttö vahingoitti merkittävästi muuttohaukkakantaa, mutta viime vuosien suojelutoimet ovat johtaneet kannan kasvuun. Myös myrkytyksistä kärsinyt Yhdysvaltain kansallislintu valkopäämerikotka elää puistossa koko vuoden, eikä muuta ulkomaille talvehtimaan. Yellowstonessa on parhaillaan käynnissä suojeluohjelma, jonka tavoitteena on saada puistoon 62 kotkaparia, jotka tuottaisivat yhteensä 53 poikasta vuosittain. Trumpettikurki on yksi Pohjois-Amerikan uhanalaisemmista lajeista. Laji kärsi ihmisen levittäytyessä yhä laajemmalle Yhdysvaltoihin 1700- ja 1800-luvuilla. Yellowstonessa ne viipyvät kesät. Vuonna 1999 Yellowstonessa oli vain kaksi aikuista trumpettikurkea, joista toinen kuoli vuotta myöhemmin. Tavallisimpia lintulajeja Yellowstonessa sen sijaan ovat muun muassa vuoritiainen, kanadanhanhi, preerialokki ja korppi.
Hyönteiset ja mikrobit

Yellowstonen vulkaanisten kohteiden kuumissa vesissä elää erilaisia bakteereja ja leviä, jotka saavat aikaan vesialtaiden kirkkaat värit. Monet termofiilisistä bakteerikannoista saavat ravintonsa vulkaanisten lähteiden sisältämästä rikistä ja vedystä. Yellowstonen vesissä on monia fotosynteettisiä bakteereja, kuten syanobakteereja, vihreitä rikkibakteereja (Chlorobi) ja vihreitä ei-rikkibakteereja (Chloroflexi).
Vesistöjen lähellä elää Ephydridae-heimon kärpäsiä, jotka saavat ravintonsa bakteereista ja levistä. Kärpäset munivat munansa mikrobimattojen päälle, ja niiden toukat kestävät jopa 47 celsiusasteen lämpötiloja.