stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Pohjola (sellisti)

Matti Jaakko Pohjola (4. tammikuuta 1963 Espoo – 30. toukokuuta 2002 Espoo) oli suomalainen sellisti. Hän oli kuoronjohtaja Erkki Pohjolan poika. Hän soitti Avantissa. Hänen veljensä Seppo Pohjola on säveltänyt hänen muistolleen kappaleen "Hommage à Schubert", jonka Ylioppilaskunnan Laulajat on levyttänyt.
Matti Pohjola kuului tunnettuun Pohjolan musiikkisukuun. Hänen setiään olivat lääkäri ja kuoronjohtaja Ensti Pohjola ja viulisti Paavo Pohjola, tätinsä pianisti Liisa Pohjola sekä serkkujaan jazz- ja rockmuusikko Pekka Pohjola, viulisti Jussi Pohjola ja kapellimestari Sakari Oramo.
Pohjola on haudattu Gräsan uurnalehtoon Espooseen.
Diskografia

Sounds of Finland  (1979), BIS - BISCD094 sellistinä yhtyeessä
Pekka Pohjola, Changing Waters, (1992)
Pekka Pohjola, Pewit, (1997)
Jarmo Sermilä: Quattro rilievi Avanti! (1990) Chamber Orchestra, Ondine Ode 745-2
Ulrich Plenzdorf

Ulrich Plenzdorf (1993)
Ulrich Plenzdorf (26. lokakuuta 1934 Berliini, Saksa – 9. elokuuta 2007 Berliini, Saksalähde?) oli saksalainen kirjailija, elokuvakäsikirjoittaja ja dramaturgi. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1972 Hallessa kantaesitetty näytelmä Nuoren W:n uudet kärsimykset (Die neuen Leiden des jungen W.).lähde?
Plenzdorf oli ensisijaisesti elokuvakäsikirjoittaja. Hän käsikirjoitti muun muassa Heiner Carowin ohjaaman kokoillan elokuvan Paul ja Paula (Die Legende von Paul und Paula) (1973), Hans Falladan omaelämäkerralliseen romaaniin perustuvan elokuvan Der Trinker (1995) yhdessä Harald Juhnken kanssa ja Frank Beyerin televisioelokuvan Abgehauen (1998) Manfred Krugin omaelämäkerran mukaan.lähde?
Elämä

Ulrich Plenzdorf syntyi koneenrakentajan perheeseen Berliinin Kreuzbergin kaupunginosassa. Hänen vanhempansa olivat kommunistipuolue KPD:n jäseniä, ja heidät vangittiin kansallissosialismin kaudella. Vuonna 1950 perhe muutti Länsi-Berliinistä Itä-Berliiniin, jossa Plenzdorf kirjoitti ylioppilaaksi 1954. Plenzdorf avioitui 1955 Helga Liesken kanssa. Liitosta syntyi kolme lasta.lähde?
Sittemmin Plenzdorf opiskeli marxismi-leninismiä ja filosofiaa Leipzigin yliopistossa, mutta ei valmistunut. Sen sijaan hän kiinnostui näyttämötaiteesta ja elokuvista: hän opiskeli 1959–1963 elokuva-alaa Filmhochschule Babelsberg -oppilaitoksessa. Vuodesta 1963 alkaen hän työskenteli DEFA-studion elokuvakäsikirjoittajana ja dramaturgina.lähde?
Länsi-Saksassa Plenzdorf tuli tunnetuksi vuonna 1972 aikakauslehti Sinn und Formissa julkaistun yhteiskuntakriittisen kertomuksensa Nuoren W:n uudet kärsimykset (Die neuen Leiden des jungen W.) ansiosta. Hän oli kirjoittanut teoksen vuonna 1969 elokuvakäsikirjoitukseksi DEFAlle; vuonna 1973 se julkaistiin kirjana ja käännettiin yli 30:lle kielelle. Vuonna 1972 Hallessa kantaesitetty näytöskappale oli Länsi-Saksassa kauden 1974–1975 esitetyin aikalaisteos ja se filmatisoitiin niin ikään Länsi-Saksassa vuonna 1976. Teoksessaan Plenzdorf kertoo 1970-luvun itäsaksalaisella nuorisojargonilla traagisen tarinan nuorukaisesta, joka pyristelee ulos pikkuporvarillisesta elinympäristöstään ja löytää Goethen romaanista Nuoren Wertherin kärsimykset (1774) alati uusia yhtäläisyyksiä omaan elämäänsä.lähde?
1980-luvun jälkipuoliskolla kantaesityksensä saivat Plenzdorfin näytelmät Ein Tag länger als ein Lebe ja Zeit der Wölfe, jotka perustuvat Tšingiz Aitmatovin romaaneihin. Molemmat dramatisoinnit ovat tinkimättömiä tilityksiä stalinismin ajasta.
Plenzdorf oli berliiniläisen Akademie der Künste -taideinstituutin jäsen vuodesta 1992.lähde?
Teokset

Die neuen Leiden des jungen W. (romaani, 1972) suom. Nuoren W:n uudet kärsimykset
Die neuen Leiden des jungen W. (näytelmä, kantaesitys 1972) suom. Nuoren W:n uudet kärsimykset
Buridans Esel (näytelmä, 1975, perustuu Günter de Bruynin romaaniin)
Auszug (1977)
kein runter kein fern (kertomus, 1978; julkaistu 1984)
Legende vom Glück ohne Ende (romaani, 1979)
Gutenachtgeschichte (1980)
Ein Tag länger als ein Leben (draama, 1986)
Zeit der Wölfe (draama, 1989)
Freiheitsberaubung (draama, 1987, perustuu Günter de Bruynin tarinaan)
Vater Mutter Mörderkind (näytelmä, 1993–1994)
Berliner Geschichten. Eine Autoren-Anthologie, wie sie entstand und von der Stasi verhindert wurde (1995)
Eins und Eins ist Uneins (1999)
Teokset > Suomennetut teokset

Nuoren W:n uudet kärsimykset, näytelmä (Die neuen Leiden des jungen W., kantaesitys 1972) suom. Kalevi Nyytäjä ja Outi Nyytäjä, Helsinki: Työväen näyttämöiden liitto 1973.
Nuoren W:n uudet kärsimykset, romaani (Die neuen Leiden des jungen W., 1972) suom. Kalevi Nyytäjä ja Outi Nyytäjä, Helsinki: Tammi 1974 ISBN 951-30-2869-0
Teokset > Kuunnelma

Kein runter, kein fern (1987), ohjaus Norbert Schaeffer, tuotanto: SDR/ hr/ NDR
Filmografia

Mir nach, Canaillen! (1964)
Karla (1965/1990)
Weite Straßen – stille Liebe (1969)
Kennen Sie Urban? (1970)
Paul ja Paula (Die Legende von Paul und Paula) (1973)
Liebe mit 16 (1974)
Der alte Mann, das Pferd, die Straße (1974)
Die neuen Leiden des jungen W. (1975)
Glück im Hinterhaus]] (perustuu Günter de Bruynin romaaniin Buridans Esel) (1978)
Der König und sein Narr (1981)
Insel der Schwäne (1983)
Bockshorn (Christoph Meckelin romaanin mukaan) (1984)
Ein fliehendes Pferd (televisiotyö, Martin Walserin samannimisen novellin mukaan) (1985)
Der Fall Ö. (1990)
Der Verdacht (perustuu Volker Braunin kertomukseen Unvollendete Geschichte) (1990)
Hüpf, Häschen hüpf (1991)
Vater Mutter Mörderkind (1992)
Liebling Kreuzberg (1992)
Das andere Leben des Herrn Kreins (1992)
Der Trinker (Hans Falladan samannimisen romaanin mukaan) (1995)
Matulla und Busch (1995)
Der Laden (1997)
Abgehauen (1998)
Noelia oder Fidel wartet nicht (yhdessä Rudolf Steinerin kanssa) (2005)
Muuta

Suomalainen draamaelokuva Nuoren Wertherin jäljillä (2013) perustuu löyhästi Plenzdorfin romaaniin Nuoren W:n uudet kärsimykset.lähde?
Lähteet ja viitteet

↑  Ulrich Plenzdorf gestorben. Süddeutsche Zeitung, 9. elokuuta 2007
↑  digithek.ch (Arkistoitu – Internet Archive)
↑  Hgd.de
Aiheesta muualla

Deutschstunde.info
Hgd.de
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Pohjois-Pohjanmaan vaakuna

Pohjois-Pohjanmaan maakuntavaakuna
Pohjois-Pohjanmaan vaakuna on Pohjois-Pohjanmaan maakunnan heraldinen tunnus. Vaakuna on alun perin Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna, josta Pohjois-Pohjanmaan nykymaakunta käyttää kruunutonta muunnelmaa. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Sinisessä kentässä kuusi juoksevaa hopeista kärppää, joiden hännänpäät mustat, sijoitettuina 2:2:2."
Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna

Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna on muutoin sama kuin Pohjois-Pohjanmaan nykymaakunnan vaakuna, mutta vaakunan päällä on kreivikunnan kruunu. Pohjanmaa on perinteisesti luettu kreivikunnaksi muun muassa Lapin ja Uudenmaan historiallisten maakuntien ohella, kun taas esimerkiksi Häme ja Karjala on laskettu herttuakunniksi. Jaottelu on peräisin Ruotsin vallan ajalta.
Varhaisin tunnettu Pohjanmaan tunnus on 1400-luvulta peräisin oleva sinetti, jonka aiheesta ei kuitenkaan ole säilynyt tietoa. Vaakunan kärppien tiedetään olevan peräisin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasan hautajaisista, jossa Pohjanmaan vaakunaa oli kannettu muiden maakuntien tapaan lippuna. Kärppien on katsottu viitanneen turkiskaupan asemaan maakunnassa. Vanhimmassa säilyneessä vaakunassa on kuitenkin kärpän sijaan kuvattuna näätä. Vaakuna on peräisin Ruotsin vaakunoita esittelevästä teoksesta Armorial suédois vuodelta 1562, jota säilytetään Ranskan kansalliskirjastossa Pariisissa. Näätää on myöhemmin käytetty Keski-Pohjanmaan vaakunan aiheena.
Nykyisin tunnettu kärppävaakuna vakiintui käyttöön 1500-luvun loppupuolelta alkaen ja sen ulkoasu vahvistettiin muiden historiallisten maakuntien vaakunoiden tapaan heraldikko Ahti Hammarin tekemän mallin pohjalta vuonna 1963.
Vaakunan kärppiä on käytetty myös Pohjanmaan ja Etelä-Pohjanmaan nykymaakuntien vaakunoissa, sekä Pohjanmaan historiallisen maakunnan aluetta kattaneiden läänien vaakunoissa. Myös Limingan kunta käyttää vaakunassaan kärppiä.
Pohjois-Pohjanmaan tunnuksena

Pohjois-Pohjanmaan nykymaakunnan tunnukseksi kuusi kärppää vakiintuivat hiljalleen muun muassa läänijaon johdosta. Pohjanmaan vaakunaa käytettiin sellaisenaan maakunnan pohjoisosat kattaneen Oulun läänin vaakunana, kun taas Pohjanmaan eteläosat kattanut Vaasan lääni käytti tunnuksenaan Vaasa-suvun vaakunaa. Vuonna 1931 perustettu Pohjois-Pohjanmaan maakuntaliitto alkoi käyttämään Pohjanmaan vaakunaa tunnuksenaan. Sisäasiaministeriö vahvisti Suomen lääneille uudet vaakunat vuonna 1962, jolloin Oulun, Vaasan, sekä Lapin läänit saivat vaakunoihinsa Pohjanmaan kärpät. Suurläänejä ja maakuntien hallinnollista asemaa kaavailtaessa vuonna 1995 Pohjois-Pohjanmaan maakuntaliitto pyysi sisäasiaministeriötä vahvistamaan Pohjois-Pohjanmaan tunnukseksi Pohjanmaan historiallisen vaakunan. Arkistolaitoksen uusien maakuntien vaakunatyöryhmä puolsi maakuntaliiton jo vuonna 1993 vahvistamaa päätöstä ja maakunnan vaakuna tuli virallisesti käyttöön vuonna 1997, tosin ilman kreivikunnan kruunua erotukseksi laajemman historiallisen maakunnan vaakunasta.
Vaakunan värit esiintyvät myös Pohjois-Pohjanmaan perinteisessä isännänviirissä.
Galleria

Pohjanmaan vuoden 1562 vaakuna.
Pohjanmaan vaakuna Kaarle X Kustaan hautajaisista vuodelta 1660.
Pohjanmaan kärpät vuoden 1943 postimerkissä.
Suomen suuriruhtinaskunnan aikainen Oulun läänin vaakuna vuodelta 1899.
Oulun läänin vaakuna vuosina 1962-1997.
Oulun läänin vaakuna vuosina 1997-2009.
Pohjois-Pohjanmaan ja Reisjärven rajakyltit.
Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna
Pohjois-Pohjanmaan isännänviiri.
Namık Kemal

| Namık Kemal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1840 Tekirdağ, Osmanien valtakunta
Kuollut: 2. joulukuuta 1888 (48 vuotta) Sakız, Osmanien valtakunta
Ammatti:  kirjailija, journalisti
Kirjailija
Tuotannon kieli: turkki
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mehmed Namık Kemal (2. joulukuuta 1840 Tekirdağ Osmanien valtakunta --  2. joulukuuta 1888 Sakız (nyk. Chios, Kreikka),Osmanien valtakunta) oli turkkilainen runoilija, näytelmäkirjailija ja journalisti. Hän kuului uusosmanilaisen salaseuran perustajiin. Hän pakeni 1867 Pariisiin, josta hän palasi 1870 Konstantinopoliin. Näytelmän Vatan Yahut Silistre vuoksi hän joutui vankeuteen  Kyprokselle 1873. Siellä hän kirjoitti päätyönsä, viisi näytelmää, romaanin ja kirjallisuuskritiikkiä. Hän sai armahduksen 1876. Runot ilmestyivät hänen kuolemansa jälkeen 1933 ja 1957. Niistä osa on klassisoivia ja tunteellisia, osa moderneja, lähes puhekielisiä.
Namık Kemalin patsas Tekirdağissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Namık Kemal Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
Esko Poikela

Esko Juhani Poikela (s. 1961) on ollut Rauman kaupunginjohtaja tammikuusta 2022. Aiemmin hän on toiminut Liedon kunnanjohtajana vuosina 2014–2021. Sitä ennen hän oli Kaarinan sivistysjohtaja vuodesta 2010, sitä ennen rehtori koulussa Kaarinassa vuodesta 2002 ja sitä ennen sivistysjohtaja Liedossa vuodesta 1998. Liedon kunnanhallitus esitti yksimielisesti häntä kunnanjohtajaksi, ja kunnanvaltuuston valitessa kunnanjohtajan hän sai 36 ääntä 45:stä. Rauman kaupunginjohtajaksi hänet valitsi Rauman kaupunginvaltuusto yksimielisesti syyskuussa 2021.
Gunnar Pohjola

Arvo Gunnar Pohjola (25. joulukuuta 1927 Tyrvää – 27. helmikuuta 2008 Tampere) oli suomalainen taidemaalari ja taidegraafikko, myös taiteilijaprofessori. Pohjola kuvasi usein surrealismin sävyisissä teoksissaan arkielämää, sen ihanuutta ja kurjuutta. Hänen tuotantoonsa kuuluu paljon piirustuksia, muun muassa tussilla.
Gunnar Pohjola sai taidekoulutuksensa Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1952–1955. Kuten monet 1940- ja 1950-luvun Tampereella, Pohjola sai varhaisimman oppinsa Tampereen työväenopistossa ja Tampereen Taiteilijaseuran piirustusilloissa. Taideakatemian koulun  jälkeen hän asettui Tampereelle, jossa hän osallistui aktiivisesti taide-elämään. Hän oli muun muassa Tampereen taiteilijaseurakunnan johtokunnan jäsen vuosina 1994–1998. Pohjola asui suurimman osan elämästään Tampereella Amurin kaupunginosassa vaimonsa Essin kanssa. Pariskunnalla on kaksi poikaa.
Pohjolan pienikokoiset teokset kuvaavat vieraantuneen ihmisen tuntemuksia, riittämättömyyden tunnetta, surumielisyyttä, nöyryyttä ja leikillisyyttä. Niiden eleginen tuntu yhdistyy inhimilliseen sanomaan usein herkällä tavalla. Usein teokset olivat pieniä piirustuksia tai akvarelleja, joista läheltä katsomalla avautui suuria tunteita. Hänen ensimmäinen teoksensa oli Helsinki vuodelta 1953.
Pohjola toimi piirustuksen ja maalauksen opettajana Tampereen työväenopistossa vuosina 1959–1966. Hän piti useita yksityisiä näyttelyjä eri puolilla Suomea vuodesta 1957, ja yhteisnäyttelyissä hän oli mukana vuodesta 1953. Ulkomailla hän osallistui suomalaisten taiteilijoiden yhteisnäyttelyihin muiden muassa Ruotsissa, Tanskassa, Saksassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Puolassa, Tšekkoslovakiassa, Neuvostoliitossa ja Japanissa.
Pienimuotoisten teosten ohella Pohjola teki joitakin seinämaalauksia muun muassa Raholan ja Tammelan kansakouluihin. Muutkin seinämaalaukset ovat Tampereen seudulla, enimmäkseen ne ovat 1950-luvulta, jolloin seinämaalauksia tehtiin paljon. 
Gunnar Pohjola oli myös yksi neljästä haastatellusta Vappu Lepistön lisensiaatintyössä Kuvataiteilija taidemaailmassa (1991).
Palkinnot

Valtion taidepalkinto 1961 ja 1971
Tampereen kaupungin tunnustuspalkinto 1973
Hämeen läänin taidepalkinto 1976
Pro Finlandia 1979
Pirkanmaa-mitali 1986
Valtion taiteilijaeläke 1988
Aiheesta muualla

Suomen Kuvataiteilijat, verkkomatrikkeli
Gunnar Pohjola Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki]
Vappu Lepistö: Kuvataiteilija taidemaailmassa. Tapaustutkimus kuvataiteellisen toiminnan tapaustutkimus kuvataiteellisen toiminnan sosiaalipsykologisista merkityksistä. Helsinki:Tutkijaliiton julkaisusarja 70. 1991. ISBN 951-9297-85-5. 284 sivua.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Valter Keltikangas

Valter Keltikangas vuonna 1980.
Valter (Valde) Emil Keltikangas (17. helmikuuta 1905 Alajärvi – 26. helmikuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen metsäntutkija ja Lapin-aiheista kirjoittanut kirjailija.
Henkilöhistoria

Keltikankaan vanhemmat olivat maanviljelijä, liikemies Johan Henrik Keltikangas ja Aleksandra Hallstén ja puoliso vuodesta 1935 Elna Margaretha Sovio. Hän tuli ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta 1922, suoritti metsänhoitotutkinnon 1928 ja valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1932 ja lisensiaatiksi 1939.
Keltikangas toimi Helsingin yliopiston metsätalouden liiketieteen professorina vuosina 1949–1972 ja kirjoitti eläkkeellä ollessaan useita Lappia käsitelleitä kirjoja. Kansallisbiografian mukaan Valter Keltikangas oli aikansa metsätalouden liiketieteen johtava tutkija ja hänen metsäarvon laskentaa ja metsäbilanssioppia käsittelevät tutkimuksensa ovat vieläkin huomion arvoisia. Erämaiden kaunokirjallisena kuvaajana hän kuului Suomen parhaimpiin.
Keltikangas on Metsäylioppilaat ry:n (ja Ylioppilasyhdistys metsämiesten) kunniajäsen In Memoriam, hän toimi yhdistyksen esimiehenä vuodesta 1949 vuoteen 1956.
Teokset

Seitsemän tuntia erämaata. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1977. ISBN 951-0-08009-8. (Sisältää mm. ainutlaatuisen kuvauksen matkalta Petsamon erämaahan ennen sotia ja laajan kertomuksen helmenpyynnistä Suomessa.)
Koskilta ja erämaista. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1984. ISBN 951-0-12602-0. (Tarinoita Kemijoen ja Paatsjoen suurilta koskilta.)
Muuttolinnun tie. Porvoo:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 1987. ISBN 951-0-13791-X
Seitsemän tuntia erämaata ja muita kertomuksia. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1991. ISBN 951-0-17288-X. (Edellä mainittujen koosteteos.)
Pohjois-Savon vaakuna

Pohjois-Savon maakuntavaakuna.
Pohjois-Savon vaakuna on Pohjois-Savon maakunnan heraldinen tunnus. Sen heraldinen selitys kuuluu: "Mustalla kilvellä palkittainen viritetty käsijousi. Kaikki kultaa paitsi jousen jänne, nuolen kärki ja sulitettu pyrstö hopeaa. Kilven päällä on kreivikunnan arvokruunu, jossa näkyy kahdeksan helmeä kruununkehällä ja kolme helmeä sen yläpuolella, yksi keskellä ja yksi kummankin uloimman näkyvissä olevan helmen päällä."
Pohjois-Savon liitto käyttää kilvenpäällisellä kreivikunnan kruunulla varustettua vaakunaa maakuntaliiton kuvallisena tunnuksena.
Savon historiallisen maakunnan vaakuna

Savon vaakunan aihe on pysynyt suurin piirtein muuttumattomana 1560-luvulta lähtien. Ensi kerran Savon vaakuna esiintyi kuningas Kustaa Vaasan hautajaisissa Tukholmassa vuonna 1560. Savon vaakunalippu kuului silloin niiden 24 eri maakunnan vaakunalippujen joukkoon, joita kannettiin kuninkaan ruumissaattueessa. Maakuntien vaakunoiden suunnittelu oli ollut vireillä jo Kustaa Vaasan viime vuosina, mutta erikoisesti se kuului hänen loistonhaluisten poikiensa harrastuksiin. Eräs tieto mainitsee itsensä kuningas Eerik XIV:n maakuntavaakunoiden suunnittelijaksi. Näin ollen on hyvin todennäköistä, että Savon vaakunankin laati joku hovitaiteilija vasta hautajaisjuhlallisuuksia varten nuoren kuninkaan itsensä antamien ohjeiden mukaan. Varmaa on, että Savon vaakuna ei ole syntynyt Savossa, vaan on sommiteltu kuninkaan hovissa. Ensimmäinen kuvallinen esitys Savon vaakunasta tunnetaan melkein sen syntyajoilta. 1930-luvulla Pariisin kansalliskirjastosta löytyi värillinen, vuodelta 1562 peräisin olevan käsikirjoitus Armorial suédois, joka sisältää kaikkien Ruotsin valtakunnan maakuntien vaakunat. Niiden joukossa oli myös Savon vaakuna. Siinä on sinisessä kentässä palkittain asetettu keltainen viritetty käsijousi, jonka nuolen kärki ja sulat ovat valkoiset. Kilven päällä on kreivikunnan kruunu. Savon vaakunan tunnuskuva on siis alusta saakka ollut sama. Eroa on kuitenkin jousen asennossa. Nuolen suunta oli aluksi heraldisesti katsoen (so. kilven kantajan kannalta katsottuna) vasemmalle, mutta on myöhemmin kääntynyt oikealle. Tätä asentoa pidetäänkin heraldiikan kannalta normaalina, eteenpäin viittaavana suuntana, sillä kun kilpeä kannetaan vasemmassa kädessä, kallistuu sen (kantajasta lukien) oikea reuna eteenpäin liikkeen suuntaan.
Nykyään Etelä-Savon maakunta käyttää vaakunassaan vasempaan osoittavaa jousta.
Jousi-aiheen on tulkittu symboloivan Savon asemaa Ruotsin itäisimpänä rajamaakuntana ennen nykyisen Pohjois-Karjalan alueen liittämistä Ruotsiin Stolbovan rauhassa vuonna 1617. Vaakunan ulkoasu ja selitys vahvistettiin sisäasiaministeriön toimesta vuonna 1962 heraldikko Ahti Hammarin mallin pohjalta.
Vaakunan jousi-aihe toistuu useissa Savon alueen kuntavaakunoissa ja sen värejä käytetään Savon perinteisessä isännänviirissä.
Pohjois-Savon tunnuksena

Pohjois-Savon maakunnan tunnukseksi vaakuna vakiintui hiljalleen muun muassa läänijaon seurauksena. Siinä missä vanha Kuopion lääni kattoi aluksi nykyisten Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan maakuntien alueet, Mikkelin lääni kattoi Etelä-Savon ja Itä-Hämeen. Maakuntajako näkyi läänien vaakunoissa; Suomen suuriruhtinaskunnan aikaan Kuopion läänin vaakunassa oli Savon ja Karjalan maakuntien vaakunat, mutta Pohjois-Karjalan tultua omaksi läänikseen vuonna 1960 ja sisäasiaministeriön vahvistettua uusien läänien vaakunat 1962, Kuopion läänin vaakunaksi tuli Savon maakunnan vaakuna. Lääniuudistusta ja maakuntien hallinnollista asemaa kaavailtaessa nykyinen Pohjois-Savon maakuntaliitto käytti tunnuksenaan Savon vaakunaa. Erotukseksi Savon historiallisen maakunnan vaakunasta sisäasiaministeriö vahvisti Pohjois-Savolle kruunuttoman vaakunan vuonna 1997.
Pohjois-Savon liitto pyysi (4.11.2020) Heraldisen lautakunnan lausuntoa kreivikunnan arvokruunulla varustetun vaakunan käytöstä Pohjois-Savon liiton ja maakunnan uutena kuvallisena tunnuksena. Lautakunnan lausunto (16.12.2020): "Kun Heraldinen lautakunta vuonna 1997 otti kantaa maakuntien liittojen vaakuna-asiaan, se piti tärkeänä, että vaakunat olisivat korkeatasoisia ja että niitä voitaisiin käyttää kommunikoitaessa myös kansainvälisesti. Lautakunnan kanta oli, että kilvenpäällisiä kruunuja oli pidettävä valtiovallan symboleina ja että ne eivät siten sopineet maakunnille. Tämä näkökanta kytkeytyi ainakin osittain siihen, että Suomen uusille suurlääneille oltiin samanaikaisesti hyväksymässä vaakunoita; ns. lääninhallitusten virastotunnukset varustettiin vuonna 1997 kilvenpäällisillä kruunuilla. Heraldinen lautakunta ei näe estettä sille, että Pohjois-Savon liitto käyttää Savon historiallista vaakunaa kilvenpäällisellä kreivikunnan kruunulla. Lautakunta pitää myönteisenä asiana sitä, että maakuntien liitot käyttävät vaakunoitaan myös viestinnässään."
Vaakunan pohjalta on tehty myös Pohjois-Savon maakuntalippu, jossa jousi on asetettuna kahden keltaisen reunuksen väliin. Lipun ulkoreuna on kolmihaarainen.
Galleria

Savon vaakuna vuoden 1562 teoksessa Armorial suédois. Ranskan kansalliskirjasto, Pariisi.
Savon vaakuna Kustaa II Aadolfin hautajaisista vuodelta 1634.
Savon vaakuna Erik Dahlbergin piirtämänä vuodelta 1714.
Suomen suuriruhtinaskunnan aikainen Kuopion läänin vaakuna vuodelta 1899.
Itä-Suomen läänin vaakuna vuosina 1997–2009.
Savon jousi Kuopion vaakunassa.
Savon jousi Iisalmen vaakunassa.
Savon historiallisen maakunnan vaakuna, joka oli käytössä myös Kuopion läänin vaakunana vuosina 1962–1997
Savon isännänviiri.
Pohjois-Savon maakuntalippu.
Poimulehväsammal

| Poimulehväsammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Bryales
Heimo::  Lehväsammalet Mniaceae
Suku::  Metsälehväsammalet Plagiomnium
Laji::  undulatum
Kaksiosainen nimi
 Plagiomnium undulatum  (Hedw.) T. J. Kop. 
Katso myös
   Poimulehväsammal Wikispeciesissä   Poimulehväsammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Poimulehväsammal (Plagiomnium undulatum) on lehtisammallaji lehväsammalten heimossa (Mniaceae). Sen levinneisyysaluetta on Eurooppa, Kaukasus ja Afrikan vuoristot. Pohjoismaissa sitä esiintyy enimmäkseen hemiboreaalisella vyöhykkeellä.
Poimulehväsammalen versot ovat suikertavia tai pystyjä, latvasta usein haarovia. Se kasvaa viidestä viiteentoista senttimetriä pitkäksi. Lehdet ovat pitkän kielimäisiä, pyöreäkärkisiä ja poikittain aaltoilevan poimuisia. Itiöpesäkkeet ovat harvinaisia, niitä kasvaa useita samassa varressa.
Poimulehväsammalen levinneisyys Suomessa on eteläinen, sitä esiintyy harvinaisena Pohjois-Karjalan korkeudelle. Laji kasvaa lehtometsissä, lettokorvissa ja lähteiköissä kostealla maalla.
Keltarintaluri

| Keltarintaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Sateenkaarilurit Trichoglossus
Laji::  capistratus
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus capistratus  (Bechstein, 1811) 
Katso myös
   Keltarintaluri Wikispeciesissä   Keltarintaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltarintaluri (Trichoglossus capistratus) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija. Monet lähteet pitävät keltarintaluria sateenkaarilurin alalajina, mutta BirdLife Suomen maailman lintujen luettelossa se on oma lajinsa.