stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Khafjin taistelu
Taistelu

Irakilaisten hyökkäys alkoi kello 20.00 29. tammikuuta 1991. Etenevät joukot olivat radiohiljaisuudessa, mutta yöllä etenemisen helpottamiseksi käytettiin valoraketteja. Lähellä Khafjia siirryttiin jalkaisille hiekan pehmeyden takia. Kaupunki vallattiin kello 24.00 ilman huomattavaa vastarintaa. Puolustaneet joukot olivat pääosin vetäytyneet, osa vesiteitse venein. Kaupungin miehittäneet irakilaiset alkoivat etsiä mahdollisesti piiloutuneita vihollissotilaita ja lopulta ne siirtyivät puolustamaan etulinjaa. 5. divisioona oli kulkenut lähtöasemistaan 80 kilometriä. Khafjin miehityksen aikana irakilaiset väittivät ampuneensa alas DC-10-vakoilukoneen, hävittäjäkoneen ja neljä CH-47-helikopteria. Operaatioon osallistui myös joitakin Irakin laivaston yksiköitä, jotka olivat tulittaneet Khafjin sataman ympäristöä. Irakin erikoisjoukkojen iskut mereltä kuitenkin torjuttiin Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan laivaston aluksilta.
3. panssaridivisioona toteutti Khafjin miehityksen yhteydessä oman harhautushyökkäyksensä, kohdaten vastarintaa al-Wahfrafin suunnalla. Irakilaisten mukaan ne voittivat Yhdysvaltain merijalkaväen etujoukkoja. Ne saavuttivat päämääränsä noin puolessatoista tunnissa, ja alkoivat odottaa miehityksen etenemistä Khafjissa.
Irakilaisten hyökkäys oli yllättänyt koalition. Aluksi irakilaisten joukkojen oletettiin koostuvan vain rykmenteistä, eikä kokonaisen divisioonan liikkeitä osattu odottaa. Hyökkäyksen laajuuden toteamiseen kului noin 24 tuntia, mikä viivästytti vastaiskuja. Koalition ilmavoimvat alkoivat iskeä irakilaisia A-10-rynnäkkökonein, sekä Apache- ja Cobra-helikopterein. Yhteensä Khafjin suunnalla tehtiin 1 000 ilmaiskua. Ilmaiskuja ohjasivat esimerkiksi Khafjiin irakilaisten selustaan jäänyt 12-henkinen Yhdysvaltain merijalkaväen tiedusteluosasto. Irakilaiset vastasivat ilmaiskuihin ilmatorjunnalla. Irakilaiset muuttivat 122 mm kenttätykkejään ilmatorjuntatykeiksi. Irakilaisten mukaan etenkin ilmassa räjähtävät sirpaleammukset olivat tehokkaita helikoptereja vastaan.
Saudi-Arabiassa vallattu Khafji haluttiin vallata takaisin mahdollisimman nopeasti. Saudiarabialaiset ja niiden osana toimineet qatarilaiset joukot määrättiin vastaiskuihin. Saudiarabialaiset joukot tekivät kaksi vastaiskua maateitse 30. tammikuuta ja 31. tammikuuta. Jälkimmäinen hyökkäys tuhosi irakilaisten ajoneuvoja ja saudiarabialaisten onnistui ottaa sotavankeja. Toisaalta hyökkäykset olivat koordinoitu huonosti. Saudiarabialaiset tappiot jäivät pienehköiksi lähinnä, koska irakilaisten vastatuli osoittautui epätarkaksi.
Irakilaisten miehitettyä Khafjia irakilaiset joukot alkoivat vetäytyä. Joukot saapuivat takaisin Kuwaitiin 1. helmikuuta. Joitakin joukkoja jäi taakse Khafjissa. Hyökkäävät saudiarabialaiset joukot valtasivat Khafjin takaisin 1. helmikuuta.
Seuraukset

Irakilaiset joukot kärsivät huomattavia tappioita etenkin koalition ilmaiskuissa. Kaatuneita oli itse hyökkäysoperaatiossa ehkä noin 60–100. Haavoittuneet mukaan lukien tappioita oli noin 600. 500 oli lisäksi jäänyt sotavangeiksi ja 5. mekanisoitu dsivisioona oli menettänyt noin 80 panssariajoneuvoa. Samaan aikaan Kuwaitissa tehdyt ilmaiskut huomioon ottaen irakilaisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina ehkä yli 2 000 sotilasta, sekä noin 300 tuhoutunutta ajoneuvoa. Tappioista huolimatta irakilaisten onnistui uudelleenjärjestäytyä ja hyökkäykseen osallistuneet divisioonat ottivat osaa taisteluihin Persianlahden sodan koalition maahyökkäyksen alkaessa kolmisen viikkoa myöhemmin. Irakilaiset esittivät taistelun olleen voitto siitä huolimatta, että odotettua voittoa maataistelussa koalition joukkojen kanssa ei saavutettu.
Saudi-Arabian ja Qatarin joukkojen tappiot olivat arviolta 18 miestä kuolleina ja 50 haavoittuneena. Saudit menettivät lisäksi 7–10 V-150-panssariajoneuvoa ja qatarilaiset 2 AMX-30 -panssarivaunua.
Irakilaisten ilmaiskuissa kärsimien tappioiden takia osa sodankäynnin tutkijoista alkoi pitää ilmavoimaa ratkaisevana tekijänä nykyaikaisilla taistelukentillä. Hyökkäys osoitti myös, että Saudi-Arabian asevoimilla oli huomattavia suorituskyvyllisiä ongelmia.
Khafjin suunnalla tuhoutunut irakilainen T-62.
Al-Wafrahin suunnalla omien virhetulituksessa tuhoutunut yhdysvaltalainen LAV-25.
Ketonoidanlukko

| Ketonoidanlukko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Ophioglossopsida
Lahko::  Ophioglossales
Heimo::  Käärmeenkielikasvit Ophioglossaceae
Suku::  Noidanlukot Botrychium
Laji::  lunaria
Kaksiosainen nimi
 Botrychium lunaria  (L.) Sw. 
Katso myös
   Ketonoidanlukko Wikispeciesissä   Ketonoidanlukko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ketonoidanlukko (Botrychium lunaria) on pieni yhtäläisitiöinen saniaislaji. Laji on levinnyt laajalle pohjoisella pallonpuoliskolla. Suomessa se on silmälläpidettävä laji.
Ulkonäkö ja koko

Ketonoidanlukolla on mehevä maavarsi, josta nousee 5–25 cm korkea lehtivarsi, joka on puolivälistä jakautunut lapaan ja itiöpesäikkeistöön. Vaaleanvihreän, kiiltävän lehden lapa on hyvin lyhytruotinen tai ruoditon, pitkulainen ja 2–3 kertaa leveytensä pituinen. Lapa on parilehdykkäinen ja lehdykkäpareja on tavallisesti 4–8 kappaletta. Lehdykät ovat keskisuonettomia, viuhkanmuotoisia, pyöreäkärkisiä, pituuttaan leveämpiä sekä ehytlaitaisia tai usein myös lyhythampaisia. Latvan tyvi- ja keskiosissa lehdykät ovat lähes samankokoisia, ja ne ovat osittain päällekkäin. Itiöpesäkkeistö on pitkäperäinen ja haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja muodostavat usein rypälemäisiä ryhmiä. Kypsinä ne ovat ruosteenruskeita. Suomessa ketonoidanlukon itiöt kypsyvät kesä-heinäkuussa. Kasvin alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen.
Ketonoidanlukko on muiden noidanlukkojen tavaan vaikeasti havaittava laji. Paitsi että se on huomaamaton, se saattaa joinakin vuosina kasvaa täysin maavartensa varassa ilman maanpäällistä lehteä. Kasvin maanpäälliset osat myös häviävät nopeasti itiöiden kypsymisen jälkeen.
Levinneisyys

Ketonoidanlukkoa esiintyy hyvin laajalla alueella pohjoisella pallonpuoliskolla. Sen vahvinta levinneisyysaluetta on Eurooppa, jossa sitä tavataan koko maanosassa, mutta erityisesti Keski-, Itä- ja Pohjois-Euroopassa. Aasian puolella levinneisyysalue kattaa laikuttaisena suuren osan Siperiaa sekä myös osan Keski-Aasiaa. Ketonoidanlukon levinneisyysalue jatkuu Pohjois-Amerikkaan, jossa sitä tavataan Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvaltojen pohjoisosissa.
Ketonoidanlukkoa kasvaa harvinaisena koko Suomessa, ja se on yleisin maassa esiintyvistä noidanlukoista. Muiden noidanlukkolajien tapaan sekin on harvinaistunut tyypillisten kasvupaikkojen vähentyessä.
Elinympäristö

Ketonoidanlukon tyypillisiä kasvupaikkoja ovat ihmisen toiminnasta muokkautuneet ympäristöt kuten kylä- ja laidunkedot. Luonnonympäristöissä sitä tavataan muun muassa katajikkoisilla rantaniityillä ja kalliopengermillä. Maatalouden muutoksen myötä Suomessa aiemmin hyvin yleinen kasvi on 1900-luvun puolenvälin jälkeen rajusti harvinaistunut.
Kansanperinne ja käyttö

Ketonoidanlukon lehtilapa muistuttaa muodoltaan vanhaa avaintyyppiä, minkä takia kansanperinteessä siihen yhdistettiin maagisia ominaisuuksia. Koska kasvin lehdykät ovat kuun muotoisia, kuutamolla kerätyn kasvin uskottiin voivan avata lukkoja ja kahleita. Kasvilla uskottiin myös olevan parantavia ominaisuuksia. Koska lehdykät muistuttavat myös kirveen terän laitaa, ketonoidanlukon uskottiin parantavan kirveellä aiheutettuihin haavoihin.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Botrychium lunaria - ketonoidanlukko
Kasviatlas 2010: Ketonoidanlukon levinneisyys Suomessa
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Ketonoidanlukko (Botrychium lunaria)[vanhentunut linkki]
ITIS: Botrychium lunaria (englanniksi)
Härjämäki K.: Salaperäiset noidanlukot (Arkistoitu – Internet Archive)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Botrychium lunaria:  Wikidata: Q579784  Wikispecies: Botrychium lunaria  APDB: 130817  APNI: 63253  BioLib: 3084  Calflora: 1118  CoL: B97Q5  CNPS: 1592  EoL: 597544  EPPO: BOYLU  EUNIS: 150270  Euro+Med PlantBase: 999aeb2e-72e9-46e9-bd5b-6d4d8d426c4e  FNA: 200002876  FoAO2: Botrychium lunaria  FoC: 200002876  GBIF: 2650165  iNaturalist: 61427  IPNI: 17061230-1  IRMNG: 11266199  ITIS: 17181  NatureServe: 2.147162  NBN: NBNSYS0000002091  NCBI: 37231  NSWFlora: Botrychium~lunaria  NZOR: 776ce90c-ad39-4428-8ae9-6812bfd7c700  NZPCN: 2076  Observation.org: 2370  Open Tree of Life: 658631  PFI: 35  Plant List: tro-26602178  PLANTS: BOLU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30021929-2  Tropicos: 26602178  uBio: 446585  VASCAN: 3856  VicFlora: fbdf9391-7c0f-4550-87e4-9fb031317e1f  WisFlora: 2764  WFO: wfo-0001109054  Laji.fi: MX.37728 
Osmunda lunaria:  Wikidata: Q21876044  APDB: 201039  APNI: 205607  GBIF: 7319897  IPNI: 306082-2  NZOR: 29428360-14a1-4d3e-90f7-2be277f53ef5  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:306082-2  Tropicos: 26603075  WFO: wfo-0001109800 
Ketonoidanlukon kypsä itiöpesäkkeistö.
Ketonoidanlukon lehti muistuttaa vanhanaikaista avainta.
Glykaani

Glykaani on hiilihydraattirakenne eli oligo- tai polysakkaridi. Glykaanilla voidaan tarkoittaa glykokonjugaattiin eli glykolipidiin, glykoproteiiniin tai proteoglykaaniin kiinnittynyttä sokeriosaa. Glykaanit ovat kiinnittyneinä konjugaattiinsa glykosidisidoksella ja ne voivat olla vain muutamasta monosakkaridista koostuvia tai paljon laajempia rakenteita. Glykaaneja on sekä liukoisissa että solukalvoihin kiinnittyneissä proteiineissa.
Glykaanin vaikutus

Glykaanin osuus glykoproteiinin massasta voi vaihdella 1–85 %. Hiilihydraattiosat vaikuttavat proteiinin liukoisuuteen ja viskositeettiin, biologiseen aktiivisuuteen, vaikutusaikaan verenkierrossa, stabiilisuuteen, immunogeenisyyteen eli kykyyn aiheuttaa immunologisia reaktioita ja oikean tyyppiseen laskostumiseen. Hiilihydraattiosilla on vaikutusta solujen välisiin vuorovaikutuksiin, koska glykoproteiineja esiintyy solukalvolla ja ne toimivat siellä reseptorimolekyyleinä.
Glykaanin rakenne

Hiilihydraattiketjut kiinnittyvät proteiiniin O- tai N-glykosidisilla sidoksilla.
Glykoproteiinit voidaan jakaa neljään pääluokkaan polypeptidiketjun ja glykaanin välisen sidoksen perusteella:
Glykoproteiinit, joissa seriini- tai treoniiniaminohappotähteen hydroksyyliryhmä muodostaa O-glykosidisidoksen N-asetyyligalaktosamiinin kanssa.
Proteoglykaanit, joissa esiintyy seriinin ja ksyloosin välinen O-glykosidisidos.
Kollageenit, joissa esiintyy hydroksilysiinin ja galaktoosin välinen O-glykosidisidos.
Glykoproteiinit, joissa asparagiinin amidiryhmä muodostaa N-glykosidisidoksen N-asetyyliglukosamiinin kanssa. Luokkien 1–3 hiilihydraattiosia kutsutaan O-glykaaneiksi ja luokan 4 N-glykaaneiksi.
Joissakin glykoproteiineissa on sekä O- että N-glykosidisidoksilla kiinnittyneitä glykaaneita. Yhdessä glykoproteiinissa voi olla kiinnittyneenä yhdestä useisiin kymmeniin hiilihydraattiosaa, joiden pituus voi vaihdella muutamasta monosakkariditähteestä paljon laajempiin. Yleisimmät glykaaneissa esiintyvät monosakkaridit ovat glukoosi, galaktoosi, ksyloosi, N-asetyyliglukosamiini, N-asetyyligalaktosamiini, fukoosi, N-asetyylineuramiinihappo ja mannoosi. Galaktoosi, glukoosi ja mannoosi ovat heksooseja, N-asetyylineuramiinihappo on tyypiltään siaalihappo ja sitä tavataan usein glykaaniketjun hännässä, fukoosi on deoksiheksoosi, N-asetyyliglukosamiini ja N-asetyyligalaktosamiini ovat aminoheksooseja.
Glysiiniamidinotransferaasi

Malli ihisen glysiiniamidinotransferaasin rakenteesta
Glysiiniamidinotransferaasi eli arginiini:glysiiniamidinotransferaasi on entsyymi, joka katalysoi arginiinin ja glysiinin välistä reaktiota, jonka reaktiotuotteina ovat ornitiini ja glykosyamiini. Entsyymi on tärkeä kreatiinin biosynteesissä. Substraattina voi arginiinin lisäksi toimia myös kanavaniini, josta muodostuu kanaliinia. Glysiiniamidinotransferaasin EC-numero on EC 2.1.4.1.
Rakenne ja toiminta

Glysiiniamidinotransferaasia esiintyy nisäkkäiden maksan mitokondrioissa. Se on rakenteeltaan kahdesta samanlaisesta alayksiköstä koostuva dimeeri ja sen molekyylimassa on noin 90 kDa. Glysiiniamidinotransferaasilla on kaksi konformaatiota: niin kutsuttu avoin konformaatio ja suljettu konformaatio. Konformaatio muuttuu avoimesta suljetuksi arginiinin tai kanavaniinin sitoutuessa entsyymiin. Glysiiniamidinotransferaasin toiminnalle kolme tärkeää aminohappoa ovat kysteiini, histidiini ja asparagiinihappo, joista kysteiini toimii nukleofiilisena katalyyttinä ja histidiini ja asparagiini toimivat happo- ja emäskatalyytteinä.
Glysiiniamidinotransferaasin toimintaa säätelee muun muassa tyroksiinihormoni, joka on entsyymin aktivaattori. Entsyymi inhiboituu kreatiinin vaikutuksesta eli se on niin sanotusti feedback-inhiboitu entsyymi. Myös statiinit voivat estää entsyymin toimintaa. Glysiiniamidinotransferaasin puutos on hyvin harvinainen perinnöllinen sairaus. Oireina ovat muun muassa myopatia ja kehitysvammaisuus, joka vaikuttaa muun muassa puheeseen ja älykkyyteen.
Gnaeus Domitius Ahenobarbus (vuoden 122 eaa. konsuli)

Gnaeus Domitius Ahenobarbus (k. 104 eaa.) oli roomalainen sotilas ja poliitikko.
Ahenobarbus oli vuoden 122 eaa. konsuli ja tämän jälkeen Gallian maaherra. Hän kukisti allobrogit sekä arvernit. Tämän johdosta hän sai juhlia triumfin vuonna 120 eaa. Triumfisaattueessa kulki arvernien päällikkö Bituitus, jonka Ahenobarbus oli petollisesti vanginnut. Hän rakennutti Via Domitian Galliaan. Hän oli kensori vuonna 115 eaa.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Titus Quinctius Flaminius ja Q. Caecilius Metellus Baliaricus | Rooman konsuli Gaius Fanniuksen kanssa  vuonna 122 eaa. | Seuraaja: Quintus Fabius Maximus Allobrigicus ja Lucius Opimius |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Quintus Caecilius Metellus Balearicus ja Lucius Calpurnius Piso Frugi vuonna 120 eaa. | Rooman kensori Lucius Caecilius Metellus Diadematuksen kanssa  vuonna 115 eaa. | Seuraaja: Marcus Aemilius Scaurus ja Marcus Livius Drusus vuonna 109 eaa. |
Lähde

John Hazel: Who's who in the Roman World.  Routledge, 2002.  ISBN 0415291623
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  DDB
Glykolonitriili

| Glykolonitriili |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-hydroksiasetonitriili
CAS-numero:  107-16-4
PubChem CID:  7857
SMILES:  C(C#N)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H3NO
Moolimassa:  57,054 g/mol
Sulamispiste:  -72 °C
Kiehumispiste:  183 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,104 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Glykolonitriili eli formaldehydisyanohydriini (C2H3NO) on yksinkertaisin syanohydriineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena ja orgaanisen kemian synteesien lähtöaineena. Yhdisteestä käytetään myös nimiä hydroksiasetonitriili, syanometanoli, glysonitriili, glysolonitriili ja hydroksietaaninitriili.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa glykolonitriili on väritöntä nestettä. Se liukenee erittäin hyvin veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Hiemankaan emäksisissä olosuhteissa glykolonitriili kondensoituu muodostaen oligomeereja kuten 4-amino-2-(syanometoksi)-2-(hydroksimnetyyli)oksatsolidiinia ja 4-amino-2-hydroksi-2-hydroksimetyylioksatsolidiinia. Tämän vuoksi glykolonitriilin vesiliuokseen lisätään stabilisaattoriksi pieni määrä fosforihappoa tai kloorietikkahappoa.
Monien muidien syanohydriinien tavoin myös glykolonitriili on myrkyllistä. Yhdisteelle altistumisesta voi seurata pääkipua, huimausta, tajuttomuus ja ihon muuttumista väriltään siniseksi. Glykolonitriilille altistumisesta tiedetään seuranneen myös kuolemantapauksia yhdisteen aiheuttaman syanidimyrkytyksen vuoksi.
Valmistus ja käyttö

Glykolonitriiliä valmistetaan formaldehydin ja vetysyanidin vesiliuosten välisellä reaktiolla. Katalyyttinä reaktiossa käytetään natriumhydroksidia. Muodostuvasta liuoksesta glykolonitriili erotetaan uuttamalla dietyylieetterillä ja puhdistetaan tislaamalla alennetussa paineessa. Glykolinitriili myydään usein vesiliuoksena, jossa on 70 % glykolinitriiliä.
Glykolonitriiliä voidaan käyttää liuottimena sekä valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä kuten lääkeaineita ja hartseja. Tärkeitä siitä valmistettavia yhdisteitä ovat muun muassa etyleenidiamiinin ja glykolonitriilin reaktiossa muodostuva etyleenidiamiinitetrasetonitriili, joka hydrolysoidaan EDTA:ksi, aminoasetonitriili, iminodiasetonitriili ja nitrilotriasetonitriili.
Gnathochromis

| Gnathochromis |
| --- | --- |
 Lerppuhuulihautoja (Gnathochromis permaxillaris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Gnathochromis  Poll, 1981 
Katso myös
   Gnathochromis Wikispeciesissä   Gnathochromis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gnathochromis on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä.
Lajit

Gnathochromis permaxillaris (David, 1936) – lerppuhuulihautoja
Gnathochromis pfefferi (Boulenger, 1898) – katkasuuhautoja
Glukaarihappo

| Glukaarihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2S,3S,4S,5R)-2,3,4,5-tetrahydroksiheksaanidihappo
CAS-numero:  87-73-0
PubChem CID:  33037
SMILES:  C(C(C(C(=O)O)O)O)(C(C(=O)O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10O8
Moolimassa:  210,14 g/mol
Sulamispiste:  125–126 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Glukaarihappo (C6H10O8) on aldaarihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Se tunnetaan myös triviaalinimellä sakkariinihappo. Yhdistettä tutkitaan biopohjaisena raaka-aineena kemikaalien, esimerkiksi polymeerien tuotantoon.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa glukaarihappo on värittömiä kiteitä. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja  etanoliin, mutta niukemmin dietyylieetteriin. Se on heikko happo ja sen pKa-arvo on 1,0·10-5. Hydroksyylikarboksyylihapoille tyypillisesti glukaarihappo muodostaa rengasrakenteisia estereitä eli laktoneita ja mahdollisia ovat sekä mono- että dilaktonit. Glukaarihappo on optisesti aktiivinen yhdiste. Mutarotaation vuoksi glukaarihapon ominaiskiertokyky vesiliuoksessa muuttuu ajan kuluessa arvosta +6,86 arvoon +20,6.
Glukaarihappoa muodostuu nisäkkäissä glukuronihapon aineenvaihduntatuotteena. Sitä esiintyy myös useissa hedelmissä ja vihanneksissa, erityisesti omenoissa ja sitrushedelmissä.
Valmistus ja käyttö

Nykyään glukaarihappoa valmistetaan pääasiassa hapettamalla tärkkelystä, glukoosia tai sakkaroosia väkevän typpihapon avulla. Typpihapon korvaamiseksi on pyritty löytämään katalyyttejä, joiden avulla tärkkelys tai glukoosi pystyttäisiin hapettamaan selektiivisesti glukaarihapoksi ilman hapen toimiessa hapettimena. Tehokkaimmaksi ovat osoittautuneet TEMPO-johdannaiset.
Glukaarihappoa tutkitaan lähtöaineeksi muiden yhdisteiden tuotantoon. Etuna ovat sen tuotannon raaka-aineiden halpa hinta ja hyvä saatavuus. Glukaarihapon estereitä ja polyhydroksipolyamideja on tutkittu hyvin haarautuneina polymeereinä korvaamaan nyloneita. Yhdiste voi sen kelaatiokyvyn vuoksi toimia hyvänä raaka-aineena myös pesuaineiden ja muiden pinta-aktiivisen aineiden valmistukselle. Rennovia kehittää prosessia, jossa glukaarihappo kyettäisiin pelkistämään vedyttämällä adipiinihapoksi. Vuonna 2016 julkaistun arvion mukaan glukaarihapon tekninen tuotanto ja käyttökohteet nousevat todennäköisesti merkittäviksi kymmenen vuoden sisällä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): D-Glucaric acid (englanniksi)
DrugBank: Glucarate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): D-Glucaric acid (englanniksi)
ChemBlink: D-Glucaric acid (englanniksi)
Godoberit

Godoberit (godoberiksi ribdidi) ovat Venäjän Dagestanissa asuva, andilaista godoberin kieltä puhuva kansa. Väestönlaskennoissa heidät on yleensä luettu avaareiksi. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam.
Godoberit asuvat Andijskoje Koisu -joen keskijuoksun vasemmalla rannalla Botlihin piirin Godoberin ja Zibirhalin kylissä. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan heitä oli 1512 henkeä. Myöhemmin heidät luettiin avaareiksi. 1990-luvun alussa godobereja arvioitiin olevan noin 3 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa heitä rekisteröitiin kuitenkin vain 39 henkeä. Godoberin kielen puhujia laskettiin olevan 103 henkeä. Sivistyskielinään godoberit käyttävät avaaria ja venäjää.
1300-1400-luvuille saakka godoberit kuuluivat andilais-tseziläisten kansojen muodostamaan Didon liittokuntaan. 1400–1500-luvuilla nykyisen Botlihin piirin alueelle muodostui Tehnutsalin kyläkuntien liitto. Godoberit harjoittivat kristinuskoa ja perinteistä uskontoaan, jotka islam syrjäytti 1500-luvulla. 1500-luvun puolivälissä godoberit osallistuivat muiden vuoristolaisten kanssa Iranin ja Turkin vastaisiin taisteluihin. Vuonna 1813 alue liitettiin Venäjään. Kaukasian sodan aikana godoberit osallistuivat aktiivisesti Šamilin johtamaan Dagestanin ja Tšetšenian vapaustaisteluun. Vuonna 1944 Zibirhalin asukkaat siirrettiin entisen Tšetšeeni-Ingušian alueelle ja vuonna 1957 Hasavjurtin piirin Teretšnojen kylään.
Perinteisiä elinkeinoja ovat kyntöviljely ja karjanhoito. Huomattava merkitys oli myös puutarhanhoidolla ja viininviljelyllä. Lisäksi harjoitettiin metsästystä, mehiläistenhoitoa ja erilaisia käsityöammatteja. Kylät sijaitsevat vuorten rinteillä. Talot on rakennettu kivestä, puusta ja savitiilestä. Perinteinen vaatetus on samankaltainen kuin botliheilla. Naisten pukuun kuuluivat hopeakorut sekä hopearahojen koristamat päähineet ja liivit. Ruokavalio koostui maitotuotteista, lihasta, jauhoruoista ja kasviksista. Suosituin ruokalaji on lihan tai höysteiden kanssa syötävä hinkal.
Yhteiskuntajärjestyksen perustan muodostivat kylä- ja sukuyhteisöt. Ydinperheen sukulaissuhteilla oli tärkeä merkitys. Avioliittoja solmittiin vapaasti eri yhteisöjen ja naapurikansojen välillä. Läheisimmät suhteet godobereillä oli botliheihin ja andeihin.
Godoberien perinteisissä uskomuksissa ja hautajaistavoissa on säilynyt islamia edeltäviä aineksia. Kansanperinteen lajeista suosituimpia ovat sadut ja legendat. Taidekäsitöistä merkittävimpiä ovat puunleikkaus ja kivenveisto.
Gojimarja

Gojimarja

Kuivattuja gojimarjoja
Gojimarja eli susimarja on nimitys kahden pukinpensaiden sukuun kuuluvan lajin, pukinpensaan eli aitapukinpensaan (Lycium barbarum) ja kiinanpukinpensaan (Lycium chinense) marjoille, joilla on pitkä historia ravintona ja lääkekasvina Itä-Aasiassa, varsinkin läntisessä Kiinassa, kuten Tiibetissä. Lajit kasvavat alkuperäisinä Itä-Aasiassa.
Nimi gojimarja on otettu käyttöön vasta 2000-luvun alussa. Tämä nimi tulee englannin kielen ja kenties joidenkin kiinalaisten murteiden välityksellä kiinan kielen sanasta 枸杞 [gǒuqǐ], joka suomalaisilla aakkosilla ääntyisi lähinnä "gou´thsi". Marjasta on käytetty Suomessa myös pitkään nimeä susimarja, joka vastaa englannin alkuperäisempää nimeä wolfberry. Kiinankielisellä nimellä ei ole merkitystä, jonka voisi kääntää.lähde?
Marja sisältää runsaasti antioksidantteja, muun muassa karotenoideja ja flavonoideja. Se sisältää myös polysakkarideja (23 %), 21 hivenainetta, vitamiineja (varsinkin B-ryhmän) ja 18 aminohappoa. Marjan painosta 10–14 % on proteiinia.lähde?
Kuivattua gojimarjaa markkinoidaan superruokana, sitä myydään myös jauheena ja mehuna.
Vuosina 2009–2010 suurin osa Tullilaboratoriossa tutkituista susimarjaeristä ylitti silloin sallitut torjunta-ainepitoisuudet, ja ne hylättiin. Vuonna 2010 EU-lakia kuitenkin muutettiin niin, että susimarja luokiteltiin tomaatiksi, jolle sallitaan suuremmat raja-arvot. Luokitusmuutoksen jälkeen Suomeen tuodut susimarjaerät ovat olleet uusien raja-arvojen puitteissa.