Sabotage (albumi)
Nauhoitukset ja materiaali

Albumi nauhoitettiin helmi-maaliskuussa 1975 edellisen albumin tapaan Lontoon Morgan-studioilla, tosin joitain nauhoituksia tehtiin Brysselissä. Iommi: "Vuoden 1975 alusta aloimme kirjoittaa ja treenata Sabotage-albumia varten. Albumin teko kesti ikuisuuden, koska olimme lähes joka päivä oikeudessa tai tapaamisissa lakimiesten kanssa. Meille sateli haasteita suoraan studioon entisiltä managereiltamme ja ties mistä. Se loppujen lopuksi tiivisti yhtyettä. Näiden tapahtumien vuoksi albumilla on 'The Writ' (suom. haaste) -niminen kappale ja albumin nimi on Sabotage".
Tuottajana toimi yhtye itse yhdessä Mike Butcherin kanssa. Kaikki kappaleet on merkitty yhtyeen nimiin ja sanoituksesta vastasi jälleen basisti Geezer Butler, osin yhdessä laulaja Ozzy Osbournen kanssa. Osbournen mukaan Sabotage-albumista alkoi Tony Iommin määräysvalta studiossa. Lisäksi laulajan mukaan albumia "pakerrettiin noin 4000 vuotta". On myös sanottu, että Iommin täydellisyyden tavoittelun myötä albumista tuli siihen mennessä yhtyeen kallein julkaisu. Iommi valottaa tilannetta: "Tuotimme itse albumin. Muu bändi tosin katosi monesti ja homma jäi minun ja nauhoittajan kontolle. Osallistuin entistä enemmän tuotantopuolisiin asioihin. Muut saivat osuutensa nopeasti purkkiin, mutta kitarajutut kestivät pitempään, joten jouduin muutenkin olemaan studiossa enemmän kuin muut. Se ei tosin minua haitannut". Musiikillisesti albumi on raskaampi ja tummasävyisempi kuin pari edeltävää studioalbumia.
Albumin avaa "Hole in the Sky", keskitempoinen kappale joka kulkee Iommin raskaan, monikerroksisen kitarariffin voimalla. Se on albumin tunnetuimpia kappaleita ja sen ovat levyttäneet myös muun muassa Pantera ja Machine Head. Kappale loppuu yllättäen ja ilman taukoa perässä tulee akustinen, lyhyt kitarainstrumentaali "Don't Start (Too Late)", joka sai nimensä tiettävästi nauhoittajan toistuvista "don't start! (suom. "älä aloita!)" -komennoista.
Sen perään myös suoraan alkaa "Symptom of the Universe", albumin kenties tunnetuin kappale. Kappaleen alkupuolisko menee nopealla tempolla ja se sisältää monia riffejä ja vaihdoksia. Sitä on sanottu myös ensimmäiseksi thrash metal- / progressive metal -kappaleeksi juuri sen thrash-henkisten ja teknisten riffien johdosta. Kappaleen loppuosa menee rauhallisemmin akustisen, jamihenkisen osuuden myötä. Iommi: "'Symptom of the Universe'a sanotaan ensimmäiseksi progressiiviseksi metalli-biisiksi, enkä väitä vastaan. Siinä on nopeatempoinen, dynaaminen osa jossa on jonkinverran erilaisia muuttujia." Lopun akustinen osio syntyi studiojammailun yhteydessä. Osbourne laulaa kappaleen, kuten myös muutkin albumin kappaleet erittäin korkealla äänialalla, ja tästä syystä albumin kappaleita ei juuri esitetä Sabbathin nykyisillä kiertueilla. Butler: "Yritämme aina saada Ozzyn laulamaan 'Symptom of the Universe'n, mutta hän ei koskaan suostu. Hän sanoo ettei yllä korkeisiin nuotteihin".
Pitkä "Megalomania" alkaa hitaalla, "aavemaisella" osuudella, mutta vaihtuu puolivälissä nopeampitempoiseksi, raskaan riffin myötä kulkevaksi kappaleeksi. Kappaleen kuluessa lauluosuuksissa käytetään erilaisia efektejä ja loppuosion aikana kappaletta säestetään mellotronilla.
"Thrill of it All" sisältää syntetisaattorilla säestetyn nopeatempoisen ja hieman gospel-vaikutteisen "iloisemman" osuuden. Kappaleen alun säkeistöt tosin menevät keskitempoisesti raskaan riffin myötäselvennä. Kappaleen sanoma on positiivinen ja siinä kehotetaan "unohtamaan ongelmat ja ottamaan elämästä ilo irti". Rumpali Bill Ward kertoo: "Loistavat sanat jälleen Geezerilta ja Ozzylta. Yhtye soittaa tiukasti yhteen siinä, ja kappaleessa on jälleen yllättäviä temponvaihdoksia." Iommin mukaan yhtyeellä oli nauhoitusvaikeuksia kappaleen aikana ja tämän vuoksi studioteknikko David Harris sai "sabotööri"-krediitin albumin kanteen.
Albumin toinen instrumentaali on mahtipontinen ja gootti-henkinen "Supertzar". Siinä Iommin raskasta riffiä säestää kuoro ja harpunsoittaja sekä Wardin marssimainen rumpukomppi. Iommi kertoo kappaleen synnystä: "Sävelsin 'Supertzar'-kappaleen kotonani mellotronilla, johon lisäsin sitten raskaan kitara-riffin. Vuokrasin studioon Lontoon filharmoonisen kuoron (English Chamber Choir), koska halusin oikean kuorotaustan kappaleeseen. Lisäksi studioon tuli naispuolinen harpunsoittaja. Kokemus oli uniikki: kuoro, harppu ja raskas heavy-riffi. Kaikki kuitenkin toimi loistavasti". Osbourne: "'Supertzar' oli uskomaton biisi. Muistan äänityspäivän elävästi: Morgan-studioilla saapuessani löysin äänityskopista 40-henkisen kuoron ja 86-vuotiaan harpunsoittajan. Kokoonpanon mekastus kuulosti siltä kuin Jumala olisi säveltänyt taustamusiikkia maailmanlopulle. En edes yrittänyt laulaa mitään sen mekkalan päälle". Kappaleesta tuli pitkäaikainen intro-nauha yhtyeen konsertteihin.
Singlenäkin julkaistu "Am I Going Insane (Radio)" edustaa albumin pop-henkisempää, kaupallisempaa suuntausta ja siinä on syntetisaattorin voimalla kulkeva riffi. Kappaleen kirjoittanut Osbourne kuvailee laulussa yhtyeen ja itsensä sen hetkisiä raskaita tunnelmia. Nimen perässä suluissa oleva "radio"-sana ei tarkoita, että kyseessä olisi fm-radiolle editoitu versio, vaan sana tulee englantilaisesta slangisanasta "radio-rental", jolla tarkoitetaan henkisesti sairasta ihmistä. Kappaleen lopussa kuullaan "sairasta" nauramista sekä vaikerrusta, joka tiettävästi oli vauvan itkua hidastettuna.
Kyseinen efekti yhdistyy suoraan Butlerin bassokuvion myötä albumin päättävään pitkään "The Writ" -kappaleeseen. Musiikillisesti kappale on yhtyeelle tyypillisen raskas sisältäen erilaisia osioita ja mm. kaksi kevyempää, cembalolla soitettua säkeistöä. Sanoituksellisesti kappale oli suora hyökkäys entistä manageria kohti. Ward: "'The Writ' -biisissä on kuultavissa kaikki se viha manageriamme kohtaan. Kyynisyys, petturuus, kusetus...kappale on suora haistatus häntä kohtaan". Osbourne oli tyytyväinen kappaleeseen: "'The Writ' -biisistä olen erityisen ylpeä. Kirjoitin lähes koko sanoituksen itse ja tuntui melkein kuin olisin avautunut psykiatrille. Kaikki Meehania kohtaan tuntemani viha ryöppysi ulos."
Useimmissa vinyyli- ja kasettipainoksissa sekä remasteroiduilla CD-versioilla kuullaan viimeisen kappaleen jälkeen n. 23 sekuntia kestävä, hyvin hiljaisella volyymillä nauhoitettu Osbournen ja Wardin "studiopelleily", jossa he laulavat pianon säestyksellä Nitty Gritty Dirt Bandin "Blow on a Jug" -kappaletta.