stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lintusalo

Lintusalo
Lintusalon Otaapanlahden rantakaavalla suojeltuja kallioniemiä
| --- | --- |
Sijainti:  Puumala Etelä-Savo Suomi
Vesialue:  Saimaa: Suur-Saimaa, Lietvesi
Korkein kohta:  135 m mpy. 
Pinta-ala:  25 km²  
| --- | --- |
Asukasluku:  noin 50 
Asutuskeskukset:  Lintusalo, Kauppila, Maunola, Uikkaala ja Repola
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lintusalo on saari varsinaisella Saimaalla Lietveden ja Suur-Saimaan välissä Puumalassa Etelä-Savossa.
Virkistystoimintaa

Lietveden osayleiskaavalla saaren rantarakentaminen on määritelty 2000-luvulla tarkemmin. Kauneimpia kallioita esimerkiksi Otapaanlahden molemmin puolin on rakentamiselta kaavassa rajoitettu suojelumerkinnöin. Saaressa toimii myös ainakin kaksi kaupallista useamman mökin vuokrauspalveluita tuottavaa yrittäjää. Muita palveluita ovat koululla toimiva näytelmäkerho, kalastus, kielikurssit majoituspalveluiden yhteydessä, retkipyöräilijöiden kuljetus Vetojaon yli, mökkitalonmiestoiminta ja kesämökkien rakennuspalvelut.lähde?
Kesäisin liikennöi päivittäin Lintusalon Rapeikon ja Hurissalon Kivisalmen välillä pyöräilijöitä, moottoripyöräilijöitä ja jalankulkijoita.
Luontoarvoja

Eteläisen Saimaan luonto on Lintusalon ympärillä kauneimmillaan, niin aavat selät kuin kapeat vesireitit ympäröivät saarta joka puolelta. Saaressa on myös useampi pieni sisälampi. Lintusalo on maantieteellisesti osa Salpausselkää. Jääkauden ajoilta on peräisin Kuppikivet-luonnonmuodostelma. Eräs hiidenkirnu löytyy Miekkaniementien vierestä . Lintusalon eläimistöön kuuluu harvinainen saimaannorppa. Saariston monipuoliseen linnustoon kuuluvat pesivinä lajeina esimerkiksi lokit, kurjet, joutsenet, koskelot ja tavit. Ympäröiviltä vesialueilta on perinteisesti pyydetty muikkua, ahventa, kuhaa, lahnaa, madetta ja haukea; joskus kalasaaliiseen on mahtunut myös särkeä ja säynävää.lähde?
Historiaa

Saari on ollut vuosisatoja asuttuna tiettömien taipaleiden takana. Pääasiallinen liikkumisväline oli vene ja myöhemmin höyrylaivat. Kitulansalosta Kotkatsaaren ja Likasaaren kautta Luukkolaan avattiin liikenteelle maantie vuonna 1967. Pian alkoi liikennöidä myös Hätinvirran lossi. Saarien välille alettiin nyt rakentaa tietä ja Lintusaloon asti se avattiin vuonna 1975. Lossilta on Lintusaloon matkaa 11 kilometriä. Hätinvirran lossi on yksi viimeisiä Saimaan saaristoteiden losseja. Sen korvaamiseksi valmistui 2012 siltasuunnitelma, joka jäi odottamaan rahoituspäätöksiä.
Saaren kapeimmalla kohdalla, Lintulahden ja Maunolan selän välisellä kankaalla, sijaitsee Lintusalon koulu, jossa aikoinaan toimi kaksiluokkainen kansakoulu. Laivaväylien varrella voi vielä nähdä vanhojen laivalaiturien jäänteitä, kuten Repolan laituri. Nämä laiturit toimivat aikanaan päivittäisinä pysäkkeinä Lappeenrannasta Puumalan kautta Savonlinnaan matkanneille Saimaan linjalaivoille ja saaristolaisten tärkeinä kulkuvälineinä kaupunkiasioille. Samoilla laitureilla pysähtyi myös ainakin 1960-luvulla Montosen kauppalaiva, joka toi päivittäistavarat lähemmäksi saarelaisia ennen saaristotien valmistumista. Suurin osa vanhoista laitureista on lahonnut pois. Sääsken laituri on kunnostettu alkuperäiselle paikalleen, siinäkin toimi vielä 1960-luvulla saaristokauppa; nyt laituri on kotisatama Kaunis Veera -nimiselle risteilylaivalle. Myös Rapeikon laituri on kunnostettu. Kauppilassa toimi pitkään Lintusalon kauppa, ensin kauppiasperheen talon kivijalassa, myöhemmin 1980-luvulta varta vasten rakennetussa kaupparakennuksessa; vuonna 2000 kauppiasperheen eläköitymisen jälkeen kauppa on pysynyt suljettuna. Kaupan rannassa on yhä vanha Vaanlahti-niminen kauppalaituri, joka on uudistettuna nykyään veneilijöiden virkistyskäytössä.lähde?
Juha Vainion ”Vanhojapoikia viiksekkäitä” -kappaleessa mainitun Nestori Miikkulaisen esikuva oli Lintusalossa elänyt kyläseppä Nestori Reponen, joka oli todennut televisio-ohjelmaa tehneelle haastattelijalle saimaannorpan kohtalosta seuraavasti: ”Kunhan ei kävisi samalla lailla kuin muillekin saariston vanhoille pojille viiksekkäille. Että jäisivät ilman akkaa.” Reponen itse oli yli 70-vuotias vanhapoika ja tapasi soitella haitaria järven rannassa.
Uutta kesäasutusta on hiljalleen tullut Lintusaloon 1960-luvulta alkaen, nyt levittyen ympäri saarta. Vuonna 2009 oli saarella 49 asukasta, 86 vapaa-ajan asuntoa ja niissä 344 asukasta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Saimaan saarelaiset olivat kahdesti vuodessa vankeudessa (dokumentti Lintusalosta 1971)
Lintusalon vanha kauppalaituri (Arkistoitu – Internet Archive)
Lintusalon luonto (Arkistoitu – Internet Archive)
Lintusalon kylät ja ihmiset (Arkistoitu – Internet Archive)
Hätinviran Lossin korvaaminen sillalla
Lintusalon linnusto
Kirjallisuutta

Pötsönen, Ulla (toim.): Lintuiset saaret : kyläkirja Lintusalosta ja lähisaarilta. Lintusalon kylätoimikunta : Lintusalon marttayhdistys, 2002. ISBN 952-91-4957-3.
Lokasenna

Jumalat Ægirin salissa (Lorenz Frølich, 1895).
Lokasenna (Lokin riita) on yksi Runo-Eddan runoista. Runo kertoo Lokin ja jumalten välisestä riidasta Ægirin salissa. Se on kirjoitettu ljóðaháttr-runomitalla.
Loki syyttää jumalia muun muassa seksuaalisesta säädyttömyydestä, seiðrin (taikuuden) harjoittamisesta ja puolueellisuudesta. Riita on osa tapahtumasarjaa, joka lopulta johtaa Völuspá-runossa kuvailtuun ragnarökiin. Lokasennassa ei suoraan sanota, että Loki vangitaan Baldrin tappamisesta. Näin todetaan kuitenkin Proosa-Eddassa.
Kirjallisuus

Tynni, Aale (kään.): Eddan jumalrunot. Viides Askel, 2016. 1. painos 1982. ISBN 978-952-68446-1-9.
Sturluson, Snorri: The Prose Edda. Kääntänyt Jesse L. Byock. Penguin Books, 2005. ISBN 978-0-140-44755-2.
Little Boy

Little Boy'n replika.
Little Boy (Model: L11) oli 6. elokuuta 1945 Enola Gay -lentokoneesta Hiroshimaan pudotetun ydinpommin peite- tai lempinimi. Se oli 3 m pitkä, halkaisijaltaan 71 cm ja painoi 4 000 kg. Sen toiminta perustui alle kriittisen massan oleviin renkaisiin uraanin isotooppia 235U, jotka yhdessä muodostivat kriittisen massan ketjureaktion aikaansaamiseksi. Little Boyn räjähdysvoima vastasi noin 13 kilotonnia (eli 13 milj. kg TNT:tä). Fissiili materiaali painoi 61 kg, joskin joidenkin mukaan 64 kg; joskaan se ei ollut aivan täydellisesti puhdasta 235-isotooppia uraanista, vaan rikastusaste oli hyvin lähelle 80 prosenttia. Loppuosa oli uraanin isotooppia 238U.
Mallinnus

Little Boy oli Mk.1 -tyypin ydinase. Sitä mallinnettiin muun ohella, pudottamalla subkriittinen eli alifissioituva uraanin pala munkkirinkilän muotoisen suuremman uraanipalan sisään, jolloin sekunnin kymmenyksien ajan, kriittinen massa juuri niukasti ylittyi.
Kehittäminen ja käyttö

Tämän tyyppistä pommia ei ollut koeräjäytetty. Yksi tärkeä syy lienee ollut sekä kokeisiin että kehitystyöhön käytettävien voimavarojen (kuten tarvittavan fissiilin materiaalin), määrärahojen ja ajan niukkuus. Lisäksi tulivat vielä niin säteilyn kuin mahdollisten tietovuotojen aiheuttamat turvallisuusriskit. Sen sijaan Trinity-kokeessa räjäytetty ydinase vastasi Fat Man -pommia, joka pudotettiin Nagasakiin. Itse pommin ytimen eli "uraaniammuksen kohteen" on kuvailtu olleen "maljamainen" - ja jonka Tinianille toimitti raskas risteilijä USS Indianapolis(CA-35). Tykkityyppisen aseen kaliiperi oli 5 tuumaa eli noin 127 mm. Uraanikohde toimitettiin 40 litran vetoisessa lyijysylinterissä.
Pommin kokeilemattomuudesta johtui se, että reaktioaineesta vain osa toimi varsinaisessa räjähdysreaktiossa; loput aineesta hajosi ja aiheutti pääosan laskeumasta. On arvioitu, että räjähdyksen teho olisi ollut noin kaksi ja puolikertainen (2½x = jolloin yhteensä arviolta jopa noin 40 kT), jos kaikki reaktioaine olisi toiminut suunnitellusti. Räjähdyksen teho ylitti silti odotukset. Ydinasetta koetettiin mallintaa kuitenkin erilaisin testein. Trinity-ydinkoetta lukuun ottamatta ne eivät voineet olla täysimittaisia. Itse laitteen lisäksi tuli volframi-karbidinen päällys. Sen tarkoitus oli pitkittää räjähdysreaktiota.
Bronx Shipments -peitenimellä varustetussa operaatiossa kuljetettiin pommin osat Tinianiin. Putken ja uraanikappaleet toimitti raskas risteilijä USS Indianapolis, joka upposi paluumatkallaan Guamista lähdön jälkeen. Aluksen torpedoi Keisarillisen Japanin laivaston sukellusvene I-58 (I.58). Muut pommin osat oli toimittanut 509. raskas erityispommitusrykmentti ja sen 320. kuljetuslaivue: käyttäen omia C-54 -tyypin (Green Hornets) kuljetuskoneitaan.
Pommin osat oli valmistettu Los Alamosissa (LANL). Pommin kokosivat 1. taisteluvälinelaivueen jäsenet Tinianissa, ja pommi aktivoitiin eli saatettiin operaatiovalmiuteen vasta lennolla kohti Japania.
Pommin laukaisu

Pommin käyttöön oli kehitelty erinäisiä turvajärjestelmiä. Yksi niistä oli barometri-järjestelmä, joka esti pommin laukeamisen yli 1 500 metrin korkeudella. Tämän lisäksi oli ajastin, joka esti pommia laukeamasta ensimmäisen 15 sekunnin aikana sen pudotuksesta. Lopuksi oli lähisytytin eli pienoistutka. Tämän aseen laukaisi traditionaalinen ruutipanos joka sisälsi kordiittia. William S. Parsons latasi pommin, vasta Enola Gay -koneen ollessa lennossa. 1. Erillisen taisteluvälinelaivueen aliluutnantti Morris R. Jeppson tarkkaili pommin kuntoa sekä etenkin sen virtapiirejä, pommilennon loppuvaiheissa - Jeppson vaihtoi pommin "sytytystulpat". Pommihan toimi paristojen tuottamalla, sähköisellä 24V sytytyksellä.
Kuvagalleria

Little Boy on siirrettynä lastauspaikalleen, ennen koneen pommiruumaan asettamista.
Tinianin Pohjoiskentän pomminlastauspaikka, josta pommi nostettiin koneeseen.
Kuvassa pommin äärellä A.F. Birch sekä Norman F. Ramsey, tässä harvinaisessa otoksessa on pomminkuori avoimena.
Edelleen "Little Boy" -atomipommin eli "Pikkupojan" pomminkuori avoimena.
Kom. kapt. William S. Parsons valvomassa pommin asetusta koneeseen.
Little Boy -atomipommia nostetaan Enola Gay:n normaalista pidennettyyn pommikuiluun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Little Boy Wikimedia Commonsissa
Little Boyn rakenne. Kuvaan on numerolla 9 merkitty 24 kg uraania, joka räjäytti numerolla 11 merkityn 36 kg:n uraanilatauksen.
Little Boy:n tyyppisen uraanipommin laukaisumekanismi kuvakaaviona.
Lojeu

| Lojeu, Lojev (Лоеў, Лоев) |
| --- | --- |
 Näkymä Dneprille Lojeun kaupungissa
 vaakuna
 Lojeu, Lojev
 Koordinaatit: 51°56′22″N, 30°48′22″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Väkiluku (10/2009):  7 022 (14 346 piiri)
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 loev.gomel-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lojeu (valkoven. Ло́еў) eli Lojev (ven. Ло́ев) on pieni 7 022 asukkaan kaupunkimainen taajama ja samannimisen 14 346 asukkaan maaseutuvaltaisen piirin keskus Homelin alueen eteläosissa Valko-Venäjän ja Ukrainan rajalla.
Lojeun piirin sijainti Valko-Venäjällä.
Homelista etelälounaaseen sijaitseva Lojeun keskustaajama syntyi aikanaan hallintopiirin läpi laskevan Dneprin ja sen Homelista saapuvan sivuhaaran Sožin risteyskohtaan Dneprin länsirannalle. Nykyään Sož ja Dnepr muodostavat hallintopiirin kohdalla valtionrajan Ukrainaan päin.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus keskustaajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
ЛОЕВ - Lyhyesti kaupungista ja keskustan kartta (venäjäksi) (dorogiby.info)
Lojev (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (goldring.gomel-region.by)
Keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki kaupunkimaiseen taajamaan, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Neuvostoliiton aikaista topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Lokakuun ryhmä

Taiteilijat Sakari Tohka ja Ernst Krohn järjestämässä Lokakuun ryhmän ensimmäistä näyttelyä Helsingissä vuonna 1933.
Lokakuun ryhmä on suomalainen 1933 perustettu ekspressionistinen taiteilijaryhmä, joka oli marraskuun ryhmän perillinen. Ryhmän perustajajäseniä olivat jo perustusvuonna kuollut Ernst Krohn, Sven Grönvall, Eemu Myntti, Carl Wilhelms ja Sakari Tohka.
Lokakuun ryhmä syntyi hyvää palautetta saaneen reputettujen näyttelyn jälkimainingeissa. Näyttely oli ollut vastalause Suomen Taideakatemian näyttelylle. Näyttelystä reputettujen tukena oli tunnettu väritaiteilija Eemu Myntti. Lokakuun ryhmä ajoi modernismia ja vastusti niin eristäytyvää kansallismielisyyttä kuin poliittista sitoutumista ja kielellisiä vastakkainasetteluja. Lokakuun ryhmän muita nimiehdotuksia olivat olleet Uusekspressionistit, Tyko-ryhmä Sallisen mukaan, Antica nova ja Vita classica. Ryhmän ensimmäinen näyttely oli vuonna 1934.
Alkuperäisen ryhmän aktiivinen kausi jäi lyhyeksi talvisodan alkamisen vuoksi, vaikka toimintaa viriteltiinkin sodan jälkeen osin uusien taiteilijoiden voimin. Ryhmässä toimivat myös Aimo Kanerva, Mikko Laasio, Oskari Jauhiainen ja Helge Dahlman.
Kirjallisuutta

Poutasuo, Tuula (toim.): Lokakuun ryhmä, Oktobergruppen 1933–1951. Näyttelyluettelo (Porin taidemuseo, Helsingin taidehalli ja Turun taidemuseo). Helsinki: Suomen taideyhdistys, 1987. ISBN 951-99874-6-0.
Jonathan Littell

| Jonathan Littell |
| --- | --- |
 Jonathan Littell  2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. lokakuuta 1967 New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat, Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: ranska, englanti
Palkinnot
 Goncourt-palkinto,  Ranskan akatemian kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jonathan Littell (s. 10. lokakuuta 1967 New York Yhdysvallat) on kaksikielinen (englanti, ranska) kirjailija, joka asuu Barcelonassa Espanjassa. Hänellä on Yhdysvaltojen ja Ranskan kaksoiskansalaisuus, ja hän on taustaltaan juutalainen. Hänen ranskaksi kirjoittamansa teos Hyväntahtoiset (Les Bienveillantes) (2006) on saanut kaksi merkittävää ranskalaista kirjallisuuspalkintoa.
Elämäkerta

Littellin isä on kirjailija Robert Littell. Vaikka Littellin isovanhemmat olivat Puolasta 1800-luvun lopulla Yhdysvaltoihin emigroituneita juutalaisia, hän ei luonnehdi itseään juutalaiseksi, vaan on sanonut: "minulle juutalaisuus on pikemminkin historiallinen tausta". Hän opiskeli Yalen yliopistossa ja suoritti bachelor tutkinnon 1989.
Littell muutti Ranskaan kolmevuotiaana mutta kävi koulua Yhdysvalloissa 13–16-vuotiaana, minkä jälkeen hän palasi Ranskaan suorittamaan ylioppilastutkintoa. Sen jälkeen hän jatkoi taas opintoja Yhdysvalloissa. Vuosina 1994–2001 hän työskenteli kansainvälisen humanitaarisen järjestön Action Contre la Faim palveluksessa. Hän johti järjestön tehtävää Tšetšeniassa. Tammikuussa 2001 hän joutui siellä väijytykseen, jossa hän itse loukkaantui lievästi ja Médecins Sans Frontières -järjestön Kenny Gluck kaapattiin kuukaudeksi.
Littell sai Ranskan kansalaisuuden maaliskuussa 2007, ja perusteena myöntämiselle Ranskan viranomaiset käyttivät lauseketta, jonka mukaan ranskantaitoinen, jonka "saavutukset edistävät Ranskan kunniaa" saa kansalaisuuden, vaikka ei täyttäisi vaatimusta asumisesta Ranskassa yli puolet vuodesta. Hänellä on myös Yhdysvaltojen kaksoiskansalaisuus. Hän muutti perheineen kirjan nostattamaa hälyä pakoon Barcelonaan Espanjaan, jossa hän viettää eristynyttä elämää pitämättä yhteyttä julkisuuteen tai kirjallisuuspiireihin ja kieltäytymällä haastatteluista.
Teokset

Littell kirjoitti romaaninsa Hyväntahtoiset ranskaksi, ja se ilmestyi Ranskassa 2006. Romaani kertoo toisen maailmansodan itärintamasta sanavalmiin SS-upseerin Maximilien Auen kuvitteellisten muistelmien kautta.
Les Bienveillantes sai 2006 Goncourt-palkinnon ja Ranskan akatemian suuren romaanipalkinnon ja on ollut ehdokkaana moniin muihin ranskalaisiin kirjallisuuspalkintoihin. Kritiikit ovat yleensä olleet hyviä, ja kirjaa myytiin puolessatoista kuukaudessa 280 000 kappaletta.  Joillekin kriitikoille teos on moraalitonta väkivaltapornoa, mutta osa näkee sen osoittavan, kuinka helposti ihminen voi muuttua ympäristönsä vaikutuksesta joukkomurhaajaksi.
Littellin aiempi teos kyberpunk-romaani Bad Voltage (1989) kertoo puoli-ihmissankarista Lynxistä joka asuu tulevaisuuden Pariisissa. Monet tapahtumista sattuvat Pariisin katakombeissa. Kirjassa on myös erikoinen liite, jossa hän kertoo millaista musiikkia hän kuunteli teosta kirjoittaessaan. Littell itse pitää teosta niin surkeana, että "sitä ei lasketa" hänen teoksiinsa.  Lisäksi Littell on julkaissut 70-sivuisen yksityiskohtaisen, lähteistetyn raportin Venäjän federaation turvallisuuselimistä ja niiden historiasta. Teos on luettavissa internetissä
Israelista

Toukokuussa 2008 Littell syytti Haaretz-lehden haastattelussa Israelia, että se on käyttänyt holokaustia poliittisiin tarkoituksiin, ja hän vertasi Israelin toimia miehitetyillä alueilla natsien tekemisiin ennen toista maailmansotaa: "Jos Israelin hallitus antaisi sotilaiden tehdä pahoja asioita, he tekisivät. Kaikki sanovat: 'katso miten saksalaiset kohtelivat juutalaisia jo ennen holokaustia: leikkasivat parrat, nöyryyttivät heitä julkisesti, pakottivat heitä siivoamaan kadut.' Samaa tapahtuu miehitysalueilla joka päivä. Joka kirottu päivä." Hän on kuitenkin myös sanonut, että "emme todellisuudessa voi verrata noita kahta" eikä tarkentanut, miten hänen mielestään Israelin hallitus käyttää holokaustia poliittisiin tarkoituksiin. Littell ei puhu hepreaa eikä arabiaa, ja on käynyt Israelissa kerran yksitoistavuotiaana.
Teokset

Bad Voltage: A Fantasy in 4/4, 1989, Signet Books (ISBN 0-451-16014-2) (loppuunmyyty)
Les Bienveillantes: Roman, 2006, Éditions Gallimard 903 s., ISBN 2-07-078097-X
The Security Organs of the Russian Federation, A Brief History 1991–2005, 2006,Psan Publishing House 2006 (e-kirja Post-Soviet Armies Newsletter)
Le Sec et L'Humide, 2008, Éditions Gallimard, ISBN 9782070119455
Palkinnot ja tunnustukset

Grand prix du roman de l'Académie française, 2006, teoksesta Hyväntahtoiset
Prix Goncourt, 2006, teoksesta Hyväntahtoiset
Loikan vuoksi

Loikan vuoksi on Juha Kouvalaisen luoma strippisarjakuva, joka syntyi Kouvalaisen opinnäytetyön tutkimustuloksena syksyllä 2002. Savonia-ammattikorkeakoulun opinnäytetyössään "Strippisarjakuvan kehittäminen" Kouvalainen tutki sarjakuvan syntyhistoriaa, erilaisia sanomalehtisarjakuvia ja niiden yhteisiä tekijöitä sekä erilaisia yleisiä globaaleja suuntauksia pyrkimyksenä löytää huomioitavia seikkoja menestyvän sarjakuvan toteuttamiseksi.
Opinnäytetyöprosessin loppupuolella Kouvalainen suunnitteli uuden Loikan vuoksi -strippisarjakuvasarjan syksyllä 2002 ja piirsi sarjakuvaa muutamia taukoja lukuun ottamatta lähes päivittäin vuoteen 2004 asti. Tuloksena syntyi melkein 300 strippiä, joista valtaosa julkaistiin vuonna 2004 Turun Sanomissa. Ensisijaisesti sarja saavutti suurimman suosionsa kuitenkin vuosien 2002–2003 aikana ilmestyessään verkkosivuillaan lähes päivittäin sekä omakustanteina julkaistuina kahtena kokooma-albumina. Lisäksi sarja ilmestyi muutamassa muussa pienessä viikkolehdessä. Sarjan markkinoinnista vastaa Royal Comics Syndicate.
Opinnäytetyöhön perustuvana sarjakuva herätti jonkin verran kritiikkiä sarjakuvapiireissä, sillä yleisesti katsottiin, ettei menestyvää sarjakuvaa voi luoda lähtökohdiltaan suunnitelmallisesti. Tekijä kuitenkin perustelee opinnäytetyötään pikemminkin prosessina joka aikataulutti sarjan luomista antaen samalla taustatietoa kehityksen suunnalle. Kouvalaisen mukaan verkkosarjakuvana julkaistu Loikan vuoksi kehittyi paljon myös lukijoidensa verkon kautta esittävien toiveiden mukaisesti, jolloin sarja oli tavallaan jollakin tasolla jopa interaktiivinen.
Kouvalainen lopetti Loikan vuoksi -sarjakuvan 2004.
Albumit

Loikan vuoksi  1 (Sarjamedia, 2002 – ISBN 952-91-5372-4 (nid.))
Loikan vuoksi 2: Varo, bensiiniä! (Sarjamedia, 2003 – ISBN 952-91-5894-7 (nid.))
Aiheesta muualla

Loikan vuoksi Royal Comics Syndicaten sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Martti Lintunen

Martti Lintunen Helsingin kirjamessuilla 2013.
Martti Yrjö Lintunen (s. 5. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen valokuvaaja, kirjailija ja toimittaja. Hän on työskennellyt valokuvaajana vuodesta 1962 ja kirjoittajana vuodesta 1968.
Ura

Lintunen on valokuvaaja neljännessä polvessa. Hänen isänsä oli valokuvaaja Yrjö Lintunen. Lintunen työskenteli lehtikuvaajana Kansan Uutisissa vuosina 1962–1968 ja 1974–1988. Hän oli myös viisi vuotta Kauppalehden freelancer-kuvaajana Aasiassa.
Vuosina 1971–1974 Lintunen oli Lahden Taideteollisen oppilaitoksen valokuvauksen osaston johtaja ja 1984–1990 Taideteollisen korkeakoulun sivutoiminen valokuvauksen täydennyskoulutussuunnittelija. Vuodesta 1988 lähtien hän on työskennellyt vapaana valokuvaajana ja kirjoittajana. Lintunen on saanut Vuoden lehtikuvaajan palkinnon vuosina 1985 ja 1998. Vuonna 2008 hän sai Suomen tietokirjailijat ry:n myöntämän Tietopöllö-palkinnon, joka on Suomen arvostetuin lastenkirjallisuuden palkinto.
Teokset > Kuva- ja tietoteokset

Kaiken maailman vesillä, WSOY, 1992, ISBN 951-0-17959-0
Pitkän matkan kalat, Otava, 1995, ISBN 951-1-13795-6
Kaukaa haetut, Otava, 1996, ISBN 951-1-14204-6
Äärimmäiset kalat, Otava, 1999, ISBN 951-1-15501-6
Tuomio ja sovitus - Ruandan kansanmurhan tilinteko, yhdessä Hannu Pesosen kanssa, Otava, 2007, ISBN 978-951-1-21811-1
Baabelin kuvat, 2007, Like, ISBN 978-952-01-0007-0
Karttapallolla pyörien: pitkän matkan ihmettelijä, Karttakeskus, 2008, ISBN 978-951-593-236-5
Elämäni – Satunnaisia sekunninosia. Like, 2013. ISBN 978-952-01-0954-7
Teokset > Lintusen kuvaamia kirjoja

Nuoret tänään, Otava, 1971
Sivistynyt yhteisö, KSL, 1985
Karjala-Nostalgia (teksti Lauri Haataja), WSOY, 1990, ISBN 951-0-16560-3
Monta mutkaa Mekongilla (teksti H.Korhonen), Finnida, 1992
Me olemme hyvin väsyneitä - reportaasi Mosambikin unelmasta ja sen murenemisesta (teksti Johan von Bonsdorff), Finnida, 1993, ISBN 951-47-7291-1
Väestöpommi (teksti Heikki Korhonen), Sahlgrens, 1994
Pieni, suuri, Stadi (teksti Alpo Ruuth), KSL 1994, ISBN 951-9455-36-1
Suomalainen puuvene (teksti Pertti Rovamo) WSOY 1995, ISBN 951-0-20058-1
Seikkailuja Pohjolassa (teksti Sulo Tiainen) Otava 1996, ISBN 951-1-14027-2
Kaiken maailman evakot (teksti Esa Aallas) Edita, 1997, ISBN 951-37-2121-3
Tuoksuva satama, Hongkong (teksti Heikki Korhonen), Otava, 1997, ISBN 951-1-13792-1
Kalaan Helsingin vesille (teksti Huttunen, Lintunen, Mielonen, Tiainen), Otava, 1997, ISBN 951-1-14339-5
Atlantens cowboys... Färöarna (teksti J. von Bonsdorff,) Söderströms, 1997
Ja elämä räjähtää (teksti Hannu Pesonen), Otava 1998, ISBN 951-1-15775-2
Vuotoksen vuosi (teksti Esko-Juhani Tennilä), Otava 1998, ISBN 951-1-15078-2
Asumisen laboratorio – elämää VVO:ssa, Otava, 1999
Kyllin hyvä yrittäjäksi (teksti Heikki Korhonen, Otava, 1999, ISBN 951-1-16086-9
Johtajahanhi ja tiikeri, Aasian markkinat, suomalaiset yritykset (teksti Heikki Korhonen,  MET, 2001
Hyvä sisäilma (teksti Heikki Korhonen, Like, 2003, ISBN 952-471-156-7
Käden jäljet, Otava, 2005
Teokset > Lasten- ja nuortenkirjat

Pikku pingviinin laulu.  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14544-4
Pikku kengurun loikka.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15472-9
Pikku norsun uimaretki.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16470-8
Pikku kirahvin häntä.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17257-3
Pikku biisonin tehtävä.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18159-9
Pikku poron syntymäpäivä.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-18801-8
Käykö lammas parturissa: Maatalon eläimiä.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-19195-7
Älä yritä unohtaa.  Espoo:  Prometheus, 2010.  ISBN 978-952-5718-14-0
Teokset > Kirjoja valokuvauksesta

Toimittanut, osin kääntänyt tai tuottanut:
Kuvista sanoin 1–4 kirjasarja, Suomen valokuvataiteen museo, 1983–88
Roland Barthes/Camera Lucida, Suomen valokuvataiteen museo, 1985
John Berger/ Toisinkertoja, Suomen valokuvataiteen museo, 1987
Victor Burgin/Taideteorian loppu, Suomen valokuvataiteen museo, 1989
Douglas Crimp/Museon raunioilla, Taide, 1990
Valokuvakritiikki, Taik, 1984
Näyttelyjä

Mekong-multivisio, Ulkoasiainministeriö KYO 1992-
Kaiken maailman evakot, kuvia Suomen pakolaisista, 1997
Lapsuus on ohimenevä, mutta ikimuistoinen, Kiasma, 1998
Metalli 100-vuotta, 1999
Emme näe ainoastaan silmillämme, Kiasma, 2001