Oksianioni
Oksianionien happo- ja emäsluonne

Useimmat oksianionit ovat heikkoja emäksiä, ja ne voidaan protonoida niin, että saadaan happoja tai happamia suoloja. Esimerkiksi fosfaatti-ioni voidaan protonoida kolmessa peräkkisessä vaiheessa niin, että lopulta saadaan fosforihappoa:
Minkä verran protonoitumista vesiliuoksessa tapahtuu, riippuu syntyvän hapon happovakiosta ja liuoksen pH:sta. Esimerkiksi adenosiini­mono­fosfaatin (AMP) pKa-arvo on 6,21, minkä vuoksi neutraaleissa liuoksissa (pH 7) se on noin 10-prosenttisesti protonoitunut. Varauksen neutraloitumis­pyrkimys vaikuttaa suuresti näihin protonoitumis­reaktioihin. Monet yhden­arvoiset anionit kuten perkloraatti- ja permanganaatti-ionit on hyvin vaikea protonoida, ja näin ollen niitä vastaavat hapot ovat vahvoja happoja.
Vaikka esimerkiksi fosforihapon kemiallinen kaava tavallisesti  kirjoitetaan muotoon H3PO4, siinä olevat vetyatomit (protonit) ovat kiinnittyneet happiatomeihin, minkä vuoksi kaava voidaan kirjoittaa myös muotoon OP(OH)3, mikä paremmin vastaa molekyylin rakennetta. Vastaavasti rikkihapon kaava voidaan kirjoittaa muotoon O2S(OH)2; tässä muodossa molekyyli esiintyy kaasutilassa.
Fosfiitti-ioni PO33- vahva emäs, ja niinpä siihen on aina kiinnittynyt vähintään yksi protoni. Tässä tapauksessa protoni on sitoutunut suoraan fosforiatomiin, ja ionin rakenne on HPO32-. Tämän ionin muodostuessa fosfiitti-ioni toimii Lewis-emäksenä ja luovuttaa elektroniparin Lewis-hapolle, H+.
Oksianioneja vastaavat happihapot ovat tyypillisesti sitä vahvempia happoja, mitä lähempänä keskusatomi on jaksollisen järjestelmän oikeaa laitaa. Tämä ilmenee erityisen selvästi kolmannessa jaksossa, jossa ortopiihappo (H4SiO4) on sangen heikko happo, mutta perkloorihappo (HClO4) vahvimpia, mitä tunnetaan. Saman alkuaineen eri happihapot taas ovat yleensä sitä vahvempia, mitä enemmän niissä on happiatomeja.
Kuten edellä todettiin, kondensaatioreaktio on samalla happo-emäsreaktio. Monissa systeemeissä voi tapahtua sekä protonoituminen että kondenoituminen. Kromaatti-ioni muodostaa tästä melko yksinkertaisen esimerkin. Oikealla oleva kromaatin predominanssidiagrmmi osoittaa, mikä kromaatin muodoista on vallitsevana minkin pCr- ja pH-arvon vallitessa. Tässä pCr merkitsee kromin konsentraation negatiivista logaritmia ja pH H+-ionin konsentraation negatiivista logaritmia, joka on samalla liuoksen happamuuden mitta. Tässä on kaksi toisistaan riippumatonta tasapainoa. Niiden tasapainovakiot määritellään seuraavasti:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| CrO42- + H+ => HCrO4- |          K_{1}={\frac {[\mathrm {HCrO_{4}^{-}} ]}{[\mathrm {CrO_{4}^{2-}} ][\mathrm {H^{+}} ]}};          |         log K1 = 5,89 |
| 2 HCrO4- => Cr2O72- + H2O |          K_{2}={\frac {[\mathrm {Cr_{2}O_{7}^{2-}} ]}{[\mathrm {HCrO_{4}^{-}} ]^{2}}} |         log K2 = 2,05 |
Predominanssidiagrammi on tulkittava seuraavasti:
Kromaatti-ioni, CrO42-, on vallitsevana, kun liuoksen pH on korkea. Kun pH kasvaa, kromaatti-ioni tulee yhä vallitsevammaksi, kunnes pH:n ollessa yli 6,75 kaikki liuoksessa oleva kromi on kromaatti-ioneina.
Kun pH < pK1, dikromaatti-ioni HCrO4 on vallitsevana, jos liuoksen kromipitoisuus on tarpeeksi pieni.
Kun kromin konsentraatio on tarpeeksi suuri eikä liuoksen pH ole kovin korkea, Cr2O7-2 -ioni on vallitsevana.
Molekyyli H2CrO4 ja ioni HCrO2O7- on jätetty pois, koska niitä muodostuu vain pH: ollessa hyvin alhainen.
Predominanssidiagrmmit voivat olla hyvin mutkikkaita, jos syntyy monia polymeerisia reaktiotuotteita, kuten vanadaateilla, molybdaateilla ja volframaateilla. Niiden selvittämistä vaikeuttaa myös se että monet korkeammat polymeerit syntyvät erittäin hitaasti niin, että reaktio ei vielä kuukausien kuluttuakaan ole asettunut tasapainotilaan. Tämän vuoksi tasapainovakioissa ja predominanssidiagrammeissa saattaa esiintyä virheitä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Oxyanion