stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sothis

Sothis (sanatarkasti Sopdet) oli muinaisessa Egyptissä palvottu Sirius-tähden jumalatar.
Sothis kuvattiin naisena, jolla oli päässään kruunu, jonka päällä oli viisisakarainen tähti.
Sothis yhdistettiin Sirius-tähteen, joka nousi heinäkuussa aamulla taivaalle, osoittaen uuden vuoden ja Niilin tulvan alkamisen. Tästä syystä häntä pidetään myös uuden vuoden ja Niilin tulvan jumalattarena.
Egyptin mytologiassa Sothiksen puoliso oli Orionin tähdistöä edustanut Sah ja hänen poikansa oli Sopdu.
Musta syyskuu

Musta syyskuu oli sotilaallinen yhteenotto Jordanian ja palestiinalaisten PLO:n ja Fatahin joukkojen välillä syyskuussa 1970. Palestiinalaiset olivat saaneet huomattavan sotilaallisen ja poliittisen vaikutusvallan Jordaniassa, jossa he uhkasivat hallitsevan kuninkaan Husseinin valtaa. Kuningas päätti lopulta toimia palestiinalaisia järjestöjä vastaan, mistä syntyi taisteluja Jordaniassa olleiden palestiinalaisten pakolaisleirien hallinnasta.
Syyria yritti sekaantua sotaan palestiinalaisten puolella, mutta Israelin uhkaava sekaantuminen sai sen vetämään maahan jo edenneet joukkonsa pois. Itse sota päättyi lopulta Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasserin välittämään tulitaukoon 27. syyskuuta. Myöhemmin Hussein ajatutti palestiinalaiset järjestöt kokonaan pois Jordaniasta. Heidän uudeksi tukikohdakseen muodostui Etelä-Libanon.
Tausta

Palestiinalaiset Palestiinan vapautusjärjestö (PLO) ja Fatah olivat saaneet huomattavan poliittisen ja sotilaallisen aseman Jordaniassa kuuden päivän sodan myötä vuonna 1967. Palestiinalaispakolaisten militantein osa oli PLO. Sitä johti Jasser Arafat. PLO julisti Länsirannan tulevaksi kotimaakseen ja katsoi, että Jordanian lait eivät koske sen jäseniä. Palestiinalaiset tekivät terrori-iskuja Israeliin Jordaniasta, Libanonista ja Syyriasta. Israel vuorostaan teki kostoiskuja palestiinalaisia vastaan rajansa yli näihin maihin. Palestiinalaiset olivat näin alkaneet johtaa eräänlaista valtiota valtion sisällä, mikä uhkasi jo Jordanian kuningas Husseinin valtaa.
Hussein pyrki aluksi välttelemään lähes kaikin keinoin avointa yhteenottoa palestiinalaisten kanssa. Husseinin voidaan katsoa toimineen kahden eri näkökannan kautta. Mahdollisen yhteenotto olisi saattanut merkitä mittavia tuhoja Jordaniassa, minkä lisäksi maan hallinnon olisi sen jälkeen paljon vaikeampi esiintyä julkisuudessa palestiinalaisten asian puolustajana. Toisaalta Husseinin voidaan katsoa myös pitäneen yhteenottoa väistämättömänä ja viivyttelemällä hän halusi palestiinalaisten ottavan aloitteen ja näin samalla mustaten omaa mainettaan. Jälkimmäistä voidaan pitää toimivana strategiana, vaikka sen tarkoituksellisuudesta ei tiedettäisikään. Palestiinalaisten tukea Jordaniassa söi esimerkiksi ajoneuvojen sattumanvaraiset takavarikot asejoukoille ja kauppiailta kiristettävät rahasummat. Paleastiinalaisia karttoivat myös uskonnolliset konservatiivit, jotka eivät pitäneet palestiinalaisten keskuudessa vallitsevista vasemmistolaisista aatteista.
Tilanne kiristyi vuoden 1970 aikana. Kesäkuussa kuningas Husseinin saattue pysäytettiin tiesululla, jossa sitä vastaan avattiin tuli. Ei ole täysin selvää, oliko kyseessä varsinainen murhayritys, vai satunnaisempi yhteenotto. Kuningas ja hänen lähipiirinsä kokivat kuitenkin nyt selvästi, että heidän oma henkensäkkin oli uhattuna.
6. syyskuuta kolme PFLP:n kaappaamaa lentokonetta 425 matkustajan kanssa laskeutui lentokentälle aavikolla jordaniassa. PLO oli aluksi hermostunut tapahtumien kulusta, mutta arabimaailman ja palestiinalaisten otettua uutisen vastaan innostuneesti Arafat ja PLO:n johto asettuivat kaapparien tueksi. Kaapatut koneet räjäytettiin kansainvälisten televisiokanavien kameroiden edessä. Suurin osa panttivangeista vapautettiin, mutta 54 jäi vangiksi vielä kahden viikon ajaksi. Tapahtumat olivat olleet selvä voimannäytös PFLP:n osalta ja samalla se korosti Husseinin ja Jordanian kuningaskunnan heikkoutta. Kaiken kukkuraksi palestiinalaisten Fatah julisti perustaneensa ensimmäisen "arabineuvostotasavallan" Irbidissä 15. syyskuuta.
Sota

Husseinin oli nyt lähes pakko toimia, tai tunnustaa valta-asemansa menetys. 16. syyskuuta maahan julistettiin poikkeustila ja Jordanian armeija alkoi piirittää palestiinalaisia pakolaisleirejä. Jordanian armeija oli koottu pääosin maan beduiineista. Ensimmäiset taistelut käytiin Wahdatin ja Husseinin pakolaisleireistä Ammanin lähistöllä, jolla palestiinalaistaistelijoilla oli päätukikohtansa. Jordanian armeija oli odottanut etukäteen nopeaa voittoa, mutta taisteluista tulikin kiivaita. Palestiinalaiset olivat joka tapauksessa jäämässä tappiolle etenkin, koska heiltä puuttui raskas aseistus. Ensimmäisen yhdentoista päivän aikana taisteluissa oli PLO:n mukaan kuollut 3 400 henkilöä.
PLO vetosi taisteluiden aikana useisiin eri ulkopuolisiin tahoihin apua saadakseen. Lopulta niistä avunpyyntöön tarttui vain Syyria. Hafez al-Assad oli aloittanut lähettämällä palestiinalaisille aseita ja kun tämä ei vaikuttanut riittävän, Syyrian armeijan joukot ylittivät Jordanian rajan 18. syyskuuta. Assad johti sotatoimia henkilökohtaisesti Daraasta Syyrian puolella. Syyrialaisten tarkoituksena oli ilmeisesti luoda Jordanian pohjoisosaan turva-alue palestiinalaisille, josta käsin he voisivat neuvotella Husseinin kanssa.
Yhdysvalloissa Syyrian sekaantumista asioihin seurattiin huolestuneena. Amerikkalaiset pelkäsivät syyrialaisten syrjäyttävän Husseinin ja levittävän liittolaismaansa Neuvostoliiton valtapiiriä. Ratkaisuna nähtiin Israel, jolle Yhdysvallat antoi vapaat kädet toimintaan jos syyrialaiset etenisivät vaarallisen pitkälle Jordaniaan. Myös kuningas Hussein kertoi apua pyytäessään 20. syyskuuta Yhdysvalloille maan olevan valmis vastaanottamaan apua Israelilta. Tämä merkitsi merkittävää poikkeamaa arabimaiden tuolloisesta konsensuksesta. Hussein oli tosin jo aikaisemmin pitänyt yllä monista muista arabimaista poiketen yhteyksiä Israeliin. Israelin asevoimat olivat jo aikaisemmin vahvistaneet asemiaan Syyrian vastaisella rajalla ja he olivat valmiita vastaamaan Syyrian hyökkäykseen. Lopulta tämä oli kuitenkin tarpeetonta. Jordanian ilmavoimat alkoivat iskeä syyrialaisia vastaan samalla, kun Syyrian ilmavoimat loisti poissaolollaan. Syyria oli pidättäytynyt ilmavoimien käytöstä, koska tämä olisi saattanut johtaa jo alun perin huonosti harkitun sotilaallisen väliintulon laajenemiseen. Jordanian vastarinta ja Israelin uhka saivat lopulta Assadin vetämään joukkonsa takaisin Syyrian puolelle 22. syyskuuta.
Palestiinalaiset oli jätetty oman onnensa varaan. Mustan syyskuun taistelut päättyivät Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasserin välittämään tulitaukoon 27. syyskuuta.
Seuraukset

Hussein korvasi aikaisemman palestiinalaisjohtoisen hallituksen Wasfi al-Tallin kuningasmielisellä hallituksella. Kapinallisten palestiinalaisten tappiota seurasi kansallismielinen hurmos Jordaniassa, jota Hussein käytti päästäkseen eroon PLO:n vielä jäljellä olevasta vaikutusvallasta. Tätä edesauttoi Jordanian armeijan saama aseellinen tuki Yhdysvalloista. Maaliskuuhun 1971 mennessä palestiinalaiset oli karkotettu Irbidistä ja kuukautta myöhemmin Ammanista. Heinäkuussa 1971 otettiin vielä yhteen Jerashin ja Ajlunin seudulla olleiden 5 000:n palestiinalaistaistelijan kanssa, jotka alun taistelujen jälkeen antauduttuaan kyyditettiin Syyriaan 15. heinäkuuta. Hussein oli viimein varmistanut asemansa PLO:n kustannuksella.
PLO:n tärkeäksi tukikohdaksi järjestön Jordaniasta karkottamisen jälkeen muodostui alue Etelä-Libanonissa. Musta syyskuu oli radikalisoiduttanut palestiinalaisia järjestöjä, jotka alkoivat turvautua kansainväliseen terrorismiin. Fatah perusti vuonna 1971 Jordanian tapahtumien mukaan nimen Musta syyskuu saaneen terroristijärjestön, jonka ehkä tunnetuin isku kohdistui Münchenin olympiakylän israelilaisiin urheilijoihin syyskuussa 1972.
PFLP:n taistelijoita partioi Ammanissa kesäkuussa 1970.
Palestiinalaisten kaappaama kone räjähtää Jordaniassa 12. syyskuuta.
Kuningas Hussein (kesk.) Wasfi al-Tallin (oik.) ja Habis Al-Majalin (vas.) kanssa syyskuussa 1970.
Jordanailaisia sotilaita ja hylätty syyrialainen panssarivaunu.
Uskonto Helsingissä

Uskontokuntiin kuuluminen Helsingissä, Tilastokeskus (2023)
Luterilaisuus (46.1%)
Muut uskonnot (4.5%)
Uskontokuntiin kuulumattomat (49.4%)
Evankelis-luterilainen Helsingin tuomiokirkko on pääkaupungin maamerkki.
Tämä artikkeli käsittelee Helsingin uskontoa ja uskonnollisia yhteisöjä. Helsingin kaupungissa 46,1 prosenttia asukkaista kuuluu Suomen evankelis-luterilaiseen kirkkoon, kun koko maassa vastaava luku on 63,6 prosenttia (2023). Muihin uskontokuntiin kuuluu 4,5 prosenttia väestöstä ja uskontokuntiin kuulumattomia on 49,4 prosenttia väestöstä. Muun pääkaupunkiseudun tavoin kirkon jäsenmäärään vaikuttaa kirkosta eroamisten, kirkkoon kuuluvien jäsenten kuolleisuus sekä maahanmuuttajien väestöosuuden kasvaminen. Lisäksi kirkkoon kuuluvaa väkeä muuttaa pois pääkaupunkiseudulta.
Historia > Luterilainen aika

Helsingin kaupunki perustettiin vuonna 1550 Vantaanjoen suuhun. Muutaman vuoden kuluttua alueelle rakennettiin myös kirkko. Helsingin kaupungin ruotsalais-suomalainen seurakunta perustettiin vuonna 1557, joka toimi jakamattomana seurakuntana aina 1900-luvun alkuun saakka.
Vanhankaupungin hospitaalikirkko paloi luultavasti 1600-luvulla ja kirkko tuhoutui kaupungin palossa vuonna 1654. Uutta kirkkoa varten kannettiin kolehti vuonna 1692. Toukokuussa 1713 venäläisten piirittäessä kaupunkia kenraali K. G. Armfelt antoi käskyn sytyttää kaupunki tuleen ja samassa yhteydessä paloi myös kaupungin kirkko.
Historia > Uskonto uudessa pääkaupungissa

1800-luvun alkuun saakka Helsinki oli vielä noin 3 000 asukkaan ruotsinkielinen pikkukaupunki. Helsingin tultua Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupungiksi vuonna 1812 rakennettiin Vanha kirkko kantakaupunkiin vuonna 1826 sekä Senaatintorin keskukseen nykyinen Helsingin tuomiokirkko vuonna 1852.
Helsingin väestö kuului ulkomaalaisia lukuunottamatta pääosin ruotsalais-suomalaiseen seurakuntaan. Seurakunnan toimialaan kuului pitkään kirkollisten asioiden lisäksi myös muita tehtäviä, joista merkittävimmät olivat kansanopetustoimi ja köyhäinhoito. Vuonna 1873 koulutoimi ja köyhäinhoito siirtyivät kunnallishallinnon piiriin. Vuonna 1870 Helsingin väestöstä oli 17 % ulkomaalaisia. Venäläiset kuuluivat yleensä Helsingin ortodoksiseen seurakuntaan. Katolinen Pyhän Henrikin katedraaliseurakunta perustettiin vuonna 1860. Saksalaisilla oli vuodesta 1858 lähtien saksalainen seurakunta, joka oli yhteydessä ruotsalais-suomalaiseen seurakuntaan. Muita luterilaisia seurakuntia 1800-luvun jälkipuolella olivat Virolais-lättiläinen, Kaartin, Sotilas- sekä Viaporin varuskunta- ja vankilaseurakunta.
Helsingistä tuli pääkaupunkina monipuolisen hengellisen toiminnan keskus. Seurakunta tuki Rouvasväenyhdistyksen kirjastotyötä 1870-luvulla vuosiavustuksella. 1860-luvulla suunniteltiin sisälähetyksen perustamista kaupunkiin. Sosiaalinen työ sai merkittävää tukea Aurora Karamzinista, joka liittyi kiinteästi Helsingin Diakonissalaitoksen perustamiseen. Kiinteässä työyhteydessä diakonissalaitokseen syntyi vuonna 1883 Helsingin Kaupunkilähetys, jossa komministeri K. A. Hildén toimi aktiivisesti. Seurakunta tuki myös NMKY:n ja NNKY:n työtä luovuttamalla kirkon yhdistysten tilaisuuksiin. Vuonna 1859 Helsinkiin perustettiin Suomen Lähetysseura, jonka myötä pidettiin erityisiä lähetysrukouksia jumalanpalvelusten yhteydessä.
Kirkollisista herätysliikkeistä evankelinen herätysliike sai vankimman jalansijan, ja vuonna 1873 perustettu Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys sijoitettiin Helsinkiin. Pitkäaikainen kirkkoneuvoston jäsen Adolf Moberg toimi yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana. Yhdistykseen liittyi useita seurakunnan työntekijöitä kuten kirkkoherra A. W. Lyra, pastorit Lennart Byman, Johannes Bäck, Julius Engström, K. A. Hildén, Emil Murén ja kanttori Johan Hymander. Lestadiolaisuus sai Helsingissä tyyssijansa 1880-luvulla, jolloin kaupungissa pidettiin suuret seurat. Helsingistä käsin liike levisi muualle Etelä-Suomeen.
Historia > Uskonnollisen vapauden aika

Uskonnollinen vapaus lisääntyi vuonna 1869, kun vapaan seuratoiminnan kieltänyt konventikkeliplakaatti kumottiin. Vuonna 1889 sallittiin myös siirtyminen pois luterilaisesta kirkosta. 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä vapaakirkolliset liikkeet perustivat omia seurakuntiaan pääkaupunkiin. Tuolloin kaupungissa aloittivat toimintansa muun muassa baptismi, metodismi, Pelastussarmeija, vapaakirkollisuus sekä adventismi.
Ensimmäisenä Helsingissä vaikutti vapaakirkollinen liike, jonka toiminta alkoi lordi Radstockin herätyskokousten kautta vuonna 1879. Ruotsinkielinen Andreaskirkko perustettiin vuonna 1883 ja suomenkielinen toiminta alkoi seurakunnassa vuonna 1891. Vapaakirkollisen herätysliikkeen myötä Helsingissä aloitti toimintansa myös Pelastusarmeija. Constantin Boije aloitti herätyskokoukset Simonkadun kapakassa ja sai aikaan pienimuotoisen herätyksen. Pelastusarmeijan toiminta virallistui vuonna 1889.
Baptistit alkoivat järjestämään toimintaa Helsingissä vuonna 1880. Alkujaan baptistit järjestivät kokouksia ja myöhemmin pyhäkoulua. Vuonna 1885 Helsingin ruotsalainen baptistiseurakunta järjestäytyi Petter ja Maria Malmqvistin kotona. Suomenkielinen Helsingin baptistiseurakunta perustettiin vuonna 1903. Metodistien toiminta alkoi vuonna 1884, kun saarnaaja B. A. Carlson nimitettiin Helsingin ruotsalaisen metodistiseurakunnan pastoriksi. Seurakunnan asema vahvistettiin vuonna 1891. Suomenkielinen Helsingin metodistiseurakunta perustettiin vuonna 1894. Adventistien toiminta alkoi Helsingissä vuonna 1892 Olof Johnssonin, Augusta Larssonin ja Matilda Lindgrenin kautta. Helsingin adventtiseurakunta perustettiin vuonna 1894.
Pyhäkoulutyö omaksuttiin seurakuntien työmuodoksi 1890-luvulta lähtien. Helsingin kolmas kirkko, Johanneksenkirkko rakentui Ullanlinnaan vuonna 1891.
Protestantismi > Luterilaisuus > Evankelis-luterilainen kirkko

Helsingin suomenkieliset evankelis-luterilaiset seurakunnat kuuluvat Helsingin hiippakunnan neljään rovastikuntaan ja ruotsinkieliset seurakunnat Porvoon hiippakunnan Helsingin rovastikuntaan.
Etelä-Helsingin alueella Helsingin tuomiorovastikuntaan kuuluvat tuomiokirkkoseurakunta sekä Kallion, Lauttasaaren, Paavalin ja Töölön seurakunnat. Läntisessä Helsingissä Huopalahden rovastikuntaan kuuluvat Haagan, Kannelmäen, Munkkiniemen ja Pitäjänmäen seurakunnat. Pohjoisessa Helsingissä toimivan Malmin rovastikunnan muodostavat Malmin, Oulunkylän ja Pakilan seurakunnat. Itä-Helsingissä Vartiokylän rovastikuntaan kuuluvat Mikaelin, Herttoniemen, Roihuvuoren ja Vuosaaren seurakunnat. Ruotsinkielisiä seurakuntia ovat Johanneksen, Matteuksen ja Pietarin seurakunnat. Helsingin 18 seurakuntaa muodostavat yhdessä Helsingin seurakuntayhtymän.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet

Kaikille evankelis-luterilaisen kirkon herätysliikkeille, rukoilevaisuutta lukuun ottamatta, Helsinki on keskeinen kaupunki. Voimakkaimmin Helsingissä vaikuttaa evankelioiva herätyskristillisyys. Herätysliikkeiden kannattajajoukot ovat määrällisesti Helsingissä muuta maata suuremmat, mutta suhteellinen osuus väestöstä ja siten vaikutus seurakuntaelämään pienempi. Herätysliikkeiden kannalta erityisesti muualta maasta muuttaneet muodostavat liikkeiden elinvoimaisen ytimen. Helsinki Mission jälkimainingeissa Helsingissä syntyi Tuomasmessu-yhteisö, joka kokoontuu viikoittain Mikael Agricolan kirkossa.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet > Lestadiolaisuus

Lestadiolaisuuden historia Helsingissä ulottuu vuoteen 1866, jolloin torniolainen saarnamies liikkui kaupungissa. Varsinainen lestadiolaistoiminta käynnistyi vaasalaisen maalari Gustaf Adolf Sundströmin saapuessa Helsinkiin 1872. Vuonna 1888 lestadiolaiset rekisteröityivät Helsingin rauhanyhdistykseksi. Nykyisin vanhoillislestadiolaisten rauhanyhdistys on Suomen toiseksi suurin rauhanyhdistys Oulun rauhanyhdistyksen jälkeen. Vanhoillislestadiolaiset toimivat Fredrikinkadun toimitalossa vuoteen 1984 saakka, jolloin uusi toimitila valmistui Oulunkylään.
Nykyisin Freben rukoushuoneella lestadiolaista toimintaa jatkavat pääkaupunkiseudun uusheräys sekä kaksikielisesti rauhansanalaislestadiolaisuutta edustava Etelä-Suomen Rauhan Sana kattojärjestöinään Lähetysyhdistys Rauhan Sana ja Laestadianernas Fridsföreningars Förbund.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet > Herännäisyys

Helsingissä toimivia Herättäjä-Yhdistyksen paikallisosastoja ovat Etelä-Helsingin, Itä-Helsingin, Länsi-Helsingin ja Pohjois-Helsingin osastot.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet > Evankelisuus

Helsingissä toimivia Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen messuyhteisöjä ovat Kampin Luther-kirkossa kokoontuva suomenkielinen ja kansainvälinen messuyhteisö sekä Kallion Pyhän Sydämen kappelissa kokoontuva messuyhteisö. Myös ruotsinkielinen Svenska Lutherska Evangeliföreningen kokoontuu Pyhän Sydämen kappelissa.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet > Viides herätysliike

Viidennen herätysliikkeen piirissä Helsingissä toimivat vuonna 1967 perustettu Helsingin Kansanlähetys, jonka Alppikoti-toimitilat sijaitsevat Alppilassa. Myös Kansan Raamattuseura järjestää toimintaa Helsingissä.
Protestantismi > Luterilaisuus > Muut luterilaiset kirkot

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntien ja herätysliikkeiden lisäksi Helsingissä toimii myös muita luterilaisia seurakuntia. Lähetyshiippakunnalla on Helsingissä kaksi eri seurakuntaa. Helsingin itsenäinen luterilainen seurakunta on yksi Seurakuntaliitton jäsenseurakunnista. Vuonna 1928 perustetulla Suomen tunnustuksellisella luterilaisella kirkolla on myös Helsingissä oma seurakunta ja Kasarmitorin vieressä sijaitseva kappeli.
Protestantismi > Helluntaiherätys

Helsingin helluntailiike sai alkunsa kevään 1912 aikana erityisesti Gerhard Olsen Smidtin sekä Frans Nybergin kokoustoimintana. Toukokuussa 1915 Helsinkiin perustettiin ensimmäinen helluntaiseurakunta Albin Kervisen toimesta. Vanhin nykyisin toiminnassa oleva helluntaiseurakunta on vuonna 1920 perustettu Fila Helsinki, jota on 2010-luvulla kehitetty nykyaikaiseksi kaupunkiseurakunnaksi. Alkujaan ruotsinkielinen seurakunta toimii nykyisin suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi. 1920-luvulla Filadelfiaa johtanut Eino I. Manninen perusti vuonna 1928 suomenkielisen Saalem-seurakunnan, joka on nykyisin Suomen suurin helluntaiseurakunta.
Protestantismi > Vapaakirkollisuus

Vapaakristillinen liike on toiminut pääkaupunkiseudulla liikkeen alkuvuosista eli 1800-luvulta lähtien. Ruotsinkielinen Andreaskirkko on Helsingin ensimmäinen vapaakristillinen seurakunta, jonka historian katsotaan alkavan vuodesta 1883. Seurakunnassa aloitettiin suomenkielinen toiminta vuonna 1891, joka itsenäistyi vuonna 1923 Helsingin vapaaseurakunnan toiminnaksi. Helsingin vapaaseurakunnan työn kautta vapaakirkollinen liike on levinnyt myös lähiöihin, Espooseen ja Vantaalle. Vuosaaren vapaaseurakunta perustettiin tämän työn tuloksena vuonna 2000.
Protestantismi > Baptismi

Baptistien toiminta alkoi Helsingissä vuonna 1880 kokous- ja pyhäkoulutoiminnalla. Ruotsinkieliset baptistit järjestäytyivät omaksi seurakunnakseen vuonna 1885. Suomenkielinen baptistiseurakunta perustettiin vuonna 1903. Baptistiseurakunnat kokoontuvat yhteisissä tiloissa kantakaupungissa Erottajalla. Baptisista kirkkokunnista itsenäisenä toimiva lauttasaarelainen Helsingin Baptistilähetys aloitti toimintansa vuonna 1997.
Protestantismi > Metodismi

Metodistinen herätys levisi Helsinkiin Ruotsista ja Pohjanmaallta vuonna 1892, jolloin perustettiin Helsingin ruotsalainen metodistiseurakunta. Ruotsalaisten metodistien kokoontumispaikkana on vuodesta 1928 lähtien ollut Etu-Töölössä sijaitseva Kristuskyrkan. Suomenkielinen metodistiseurakunta on perustettu vuonna 1894 ja seurakunta on toiminut vuodesta 1909 lähtien Punavuoressa. Seurakunnan nykyinen kirkko on valmistunut 1928.Pelastusarmeijan työn Helsingissä sai alkunsa vuonna 1880.
Katolinen kirkko

Helsingissä toimii Roomalaiskatolisen kirkon piirissä kaksi katolista seurakuntaa. Itäisen Helsingin alueesta vastaa Pyhän Henrikin katolinen katedraaliseurakunta, joka kokoontuu Pyhän Henrikin katedraalissa Ullanlinnassa. Läntisen Helsingin alueesta vastaa Pyhän Marian katolinen seurakunta, joka kokoontuu Pyhän Marian kirkossa Meilahdessa. Katolisen kirkon personaaliprelatuuri Opus Dei aloitti toimintansa Helsingissä vuonna 1987. Vuoden 2020 alussa Pyhän Henrikin katedraaliseurakuntaan kuului 2980 ja Pyhän Marian seurakuntaan 1053 helsinkiläistä.
Ortodoksinen kirkko

Konstantinopolin patriarkaattiin kuuluvan Suomen ortodoksisen kirkon alaisuudessa Helsinki kuuluu Helsingin ortodoksisen seurakunnan toiminta-alueeseen. Seurakunnan syntymäajankohtana voidaan pitää Pyhän Kolminaisuuden kirkon vihkipäivää 26. elokuuta 1827. Seurakunta muodostui aluksi pääosin Helsingin seudulla asuneista venäläisistä, mutta on sittemmin muuttunut enemmistöltään suomenkieliseksi.
Seurakunnalla on Helsingissä useita kirkkoja: Uspenskin katedraali, Pyhän Kolminaisuuden kirkko, Pappilan kotikirkko, Helsingin pyhän Eliaan kirkko ja Myllypuron ortodoksinen kappeli. Seurakunta toimii myös muissa ortodoksisissa pyhäköissä Helsingissä, jotka eivät ole seurakunnan omistuksessa. Helsinki on Helsingin ortodoksisen hiippakunnan keskus.
Moskovan patriarkaattiin kuuluvia Venäjän ortodoksisen kirkon Suomessa toimivia seurakuntia on Helsingissä kaksi, Pyhän Nikolauksen seurakunta Helsingissä sekä Ortodoksinen Pokrovan seurakunta. Edellisellä on kaksi kirkkoa, Pyhän Nikolauksen kirkko Hietaniemessä sekä Mellunmäessä sijaitseva Ksenia Pietarilaisen kirkko. Pokrovan seurakunnalla on puolestaan kirkko Munkkiniemessä.
Maahanmuuttajataustaiset seurakunnat

Huomattava osa maahanmuuttajista on kristittyjä. Maahanmuuttajien keskuudessa on perustettu enenevässä määrin uskonnollisia yhteisöjä. Helsinkiin ja pääkaupunkiseudulle on syntynyt afrikkalaistaustaista helluntailaiskarismaattisia seurakuntia, kuten Redeemed Christian Church of God, Kimbangun kirkkokunta, Deeper Life Bible Church, International Charismatic Bible Church ja Emmanuel Ministries Finland.
Kulttuuri > Kulttuuriperintö > Arkistot

Kansallisarkiston Helsingin toimipiste säilyttää runsaasti evankelis-luterilaisten seurakuntien arkistoaineistoa. Monien seurakuntien arkistot alkavat 1600-luvulta, mutta monipuolisia ja kattavia arkistoja on vasta 1800-luvulta. Helsingissä säilytetään 22  inkerinsuomalaisen seurakunnan arkistoa. Muista seurakunnista Helsingin Kansallisarkistossa säilytetään baptistisen Tabernaakkeli-seurakunnan arkistoa, Suomen merimieslähetysseuran ylläpitämän suomalainen merimieskirkon arkistoa, kahdeksan vapaakirkollisen seurakunnan aineistoa vuosilta 1906–1977 joista suurin on Helsingin vapaaseurakunnan aineisto, Helsingin, Viipurin ja Tampereen juutalaisten seurakuntien aineistoa sekä Helsingin juutalaisen koulun ja Helsingin juutalaisen sairaalan arkistoja.
Kulttuuri > Kulttuuriperintö > Kirjastot

Helsingin yliopiston kirjaston teologian ja uskonnontutkimuksen kokoelmat sijaitsevat Kaisa-talossa. Kokoelmat koostuvat entisistä teologisen tiedekunnan kirjaston, Topelian ja Opiskelijakirjaston kokoelmista. Kansalliskirjastossa on merkittävä kirkkohistorian kokoelma. Myös systemaattisen teologian kannalta tärkeitä kirjoja kirjaston kokoelmissa on runsaasti.
Studium Catholicum on vuonna 1946 perustettu teologinen kirjasto ja dominikaaninen kulttuurikeskus, joka toimii Kruununhaassa. Suomen teologinen instituutti ylläpitää raamatuntutkimuksen, arkeologian, juutalaisuuden sekä Lutherin tuotantoa esittelevää kirjastoa. STI:n kirjaston yhteydessä toimii myös Israel-kirjasto.
Helsingin ortodoksisen seurakunnan kirjaston kokoelmaan kuuluu vanhaa venäjänkielistä ortodoksista kirjallisuutta sekä uudempaa kirjallisuutta usealta teologian alalta.