stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hennepinin piirikunta

Hennepinin piirikunta (engl. Hennenpin County) on piirikunta Yhdysvaltain osavaltion Minnesotan keskiosassa. Se on osavaltion suurin piirikunta, ja sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 152 425. Yli joka viides minnesotalainen asuu piirikunnassa. Hennenpinin hallinnollinen keskus ja samalla suurin kaupunki on Minneapolis. Piirikunta on saanut nimensä ranskalaisen lähetyssaarnaajan Louis Hennepinin mukaan. Hennenpinin kaupungissa Rogersissa sijaitsee Minnesotan Weberin piste.lähde?
Piirikunnan kaupungit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

|  Bloomington  Brooklyn Center  Brooklyn Park  Champlin  Chanhassen (osittain)  Corcoran  Crystal  Dayton (osittain)  Deephaven  Eden Prairie  Edina  Excelsior  Golden Valley  Greenfield  Greenwood |  Hanover (osittain)  Hopkins  Independence  Long Lake  Loretto  Maple Grove  Maple Plain  Medicine Lake  Medina  Minneapolis  Minnetonka  Minnetonka Beach  Minnetrista  Mound  New Hope |  Orono  Osseo  Plymouth  Richfield  Robbinsdale  Rockford (osittain)  Rogers  Shorewood  Spring Park  St. Anthony Village  St. Bonifacius  St. Louis Park  Tonka Bay  Wayzata  Woodland |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hennepinin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Minnesotan osavaltio
| --- | --- |
Alueet:   Arrowhead  Boundary Waters  Buffalo Ridge  Central  Coulee Region  Greater Minnesota  Iron Range  Minnesota River Valley  North Shore  Northwest Angle  Pipestone  Red River Valley  Southeast  Twin Cities metropolitan area 
Huomattavat kaupungit:   Bloomington  Duluth  Minneapolis  Rochester  Saint Cloud  Albert Lea  Alexandria  Andover  Anoka  Apple Valley  Austin  Bemidji  Blaine  Brainerd  Brooklyn Center  Brooklyn Park  Buffalo  Burnsville  Champlin  Chanhassen  Chaska  Cloquet  Columbia Heights  Coon Rapids  Cottage Grove  Crystal  Eagan  East Bethel  Eden Prairie  Edina  Elk River  Fairmont  Faribault  Farmington  Fergus Falls  Forest Lake  Fridley  Golden Valley  Ham Lake  Hastings  Hibbing  Hopkins  Hutchinson  Inver Grove Heights  Lakeville  Lino Lakes  Mankato  Maple Grove  Maplewood  Marshall  Mendota Heights  Minnetonka  Moorhead  Mounds View  New Brighton  New Hope  New Ulm  Northfield  North Mankato  North St. Paul  Oakdale  Owatonna  Plymouth  Prior Lake  Ramsey  Red Wing  Richfield  Robbinsdale  Rosemount  Roseville  Saint Paul (pääkaupunki)  St. Louis Park  St. Peter  Sartell  Sauk Rapids  Savage  Shakopee  Shoreview  South St. Paul  Stillwater  Vadnais Heights  West St. Paul  White Bear Lake  Willmar  Winona  Woodbury  Worthington 
Piirikunnat:   Aitkin  Anoka  Becker  Beltrami  Benton  Big Stone  Blue Earth  Brown  Carlton  Carver  Cass  Chippewa  Chisago  Clay  Clearwater  Cook  Cottonwood  Crow Wing  Dakota  Dodge  Douglas  Faribault  Fillmore  Freeborn  Goodhue  Grant  Hennepin  Houston  Hubbard  Isanti  Itasca  Jackson  Kanabec  Kandiyohi  Kittson  Koochiching  Lac qui Parle  Lake  Lake of the Woods  Le Sueur  Lincoln  Lyon  McLeod  Mahnomen  Marshall  Martin  Meeker  Mille Lacs  Morrison  Mower  Murray  Nicollet  Nobles  Norman  Olmsted  Otter Tail  Pennington  Pine  Pipestone  Polk  Pope  Ramsey  Red Lake  Redwood  Renville  Rice  Rock  Roseau  St. Louis  Scott  Sherburne  Sibley  Stearns  Steele  Stevens  Swift  Todd  Traverse  Wabasha  Wadena  Waseca  Washington  Watonwan  Wilkin  Winona  Wright  Yellow Medicine 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hennepin County, Minnesota
Käännös suomeksi
Luettelo Portugalin hallitsijoista

Tämä on luettelo Portugalin hallitsijoista. Portugali oli kuningaskunta vuoden 1910 vallankumoukseen saakka. Kuningaskunnaksi maa tuli vuonna 1139, kun Portugalin kreivi Afonso I julistautui kuninkaaksi. Portugalin kreivinä Afonso oli toiminut vuodesta 1112 lähtien.
Burgundi-suku

| Kuningas | Kuningas | Valtakausi | Valtakausi |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Afonso I (1109–1185) | 27. heinäkuuta 1139 | 6. joulukuuta 1185 |
|  | Sancho I (1154–1211) | 6. joulukuuta 1185 | 27. maaliskuuta 1211 |
|  | Afonso II (1185–1223) | 27. maaliskuuta 1211 | 25. maaliskuuta 1223 |
|  | Sancho II (1207–1248) | 25. maaliskuuta 1223 | 4. tammikuuta 1248 |
|  | Afonso III (1210–1279) | 4. tammikuuta 1248 | 16. helmikuuta 1279 |
|  | Dinis I (1261–1325) | 16. helmikuuta 1279 | 7. tammikuuta 1325 |
|  | Afonso IV (1291–1357) | 7. tammikuuta 1325 | 28. toukokuuta 1357 |
|  | Pietari I (1320–1367) | 28. toukokuuta 1357 | 18. tammikuuta 1367 |
|  | Ferdinand I (1345–1383) | 18. tammikuuta 1367 | 22. marraskuuta 1383 |
Aviz-suku

| Kuningas | Kuningas | Valtakausi | Valtakausi |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Juhana I (1357–1433) | 6. huhtikuuta 1385 | 14. elokuuta 1433 |
|  | Edvard I (1391–1438) | 14. elokuuta 1433 | 9. syyskuuta 1438 |
|  | Afonso V (1432–1481) | 9. syyskuuta 1438 | 28. elokuuta 1481 |
|  | Juhana II (1455–1495) | 28. elokuuta 1481 | 25. lokakuuta 1495 |
|  | Emanuel I (1469–1521) | 25. lokakuuta 1495 | 13. joulukuuta 1521 |
|  | Juhana III (1502–1557) | 13. joulukuuta 1521 | 11. kesäkuuta 1557 |
|  | Sebastian I (1554–1578) | 11. kesäkuuta 1557 | 4. elokuuta 1578 |
|  | Henrik I (1512–1580) | 27. elokuuta 1578 | 31. tammikuuta 1580 |
Habsburg-suku

| Kuningas | Kuningas | Valtakausi | Valtakausi |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Filip I (1527–1598) | 12. syyskuuta 1580 | 13. syyskuuta 1598 |
|  | Filip II (1578–1621) | 13. syyskuuta 1598 | 31. maaliskuuta 1621 |
|  | Filip III (1605–1665) | 31. maaliskuuta 1621 | 15. joulukuuta 1640 |
Bragança-suku

| Kuningas | Kuningas | Valtakausi | Valtakausi |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Juhana IV (1604–1656) | 15. joulukuuta 1640 | 6. marraskuuta 1656 |
|  | Afonso VI (1643–1683) | 6. marraskuuta 1656 | 12. syyskuuta 1683 |
|  | Pietari II (1648–1706) | 12. syyskuuta 1683 | 9. joulukuuta 1706 |
|  | Juhana V (1689–1750) | 9. joulukuuta 1706 | 31. heinäkuuta 1750 |
|  | Joosef I (1714–1777) | 31. heinäkuuta 1750 | 24. helmikuuta 1777 |
|  | Maria I (1734–1816) | 24. helmikuuta 1777 | 20. maaliskuuta 1816 |
|  | Pietari III (1717–1786) | 5. maaliskuuta 1786 | 20. maaliskuuta 1816 |
|  | Juhana VI (1767–1826) | 20. maaliskuuta 1816 | 10. maaliskuuta 1826 |
|  | Pedro IV (1798–1834) | 10. maaliskuuta 1826 | 2. toukokuuta 1826 |
|  | Maria II (1819–1853) | 2. toukokuuta 1826 | 28. kesäkuuta 1828 |
|  | Mikael I (1802–1866) | 28. kesäkuuta 1828 | 26. toukokuuta 1834 |
|  | Maria II (1819–1853) | 24. heinäkuuta 1833 | 15. marraskuuta 1853 |
|  | Ferdinand II (1816–1885) | 16. syyskuuta 1837 | 15. marraskuuta 1853 |
Bragança-Saksi-Coburg-Gotha-suku

| Kuningas | Kuningas | Valtakausi | Valtakausi |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Pietari V (1837–1861) | 15. marraskuuta 1853 | 11. marraskuuta 1861 |
|  | Ludvig I (1838–1889) | 11. marraskuuta 1861 | 19. lokakuuta 1889 |
|  | Kaarle I (1863–1908) | 19. lokakuuta 1889 | 1. helmikuuta 1908 |
|  | Emanuel II (1889–1932) | 1. helmikuuta 1908 | 5. lokakuuta 1910 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luettelo Portugalin hallitsijoista Wikimedia Commonsissa
Vittorio Pozzo

Vittorio Pozzo
Vittorio Pozzo (2. maaliskuuta 1886 Torino, Piemonte, Italia – 21. joulukuuta 1968 Ponderano) oli italialainen jalkapallovalmentaja.
Pozzo valmensi Italian jalkapallomaajoukkuetta vuoden 1912 ja vuoden 1924 olympialaisissa sekä vuodesta 1929 aina vuoteen 1948 asti. Vuonna 1912 Italian jalkapallo oli heikossa tilassa; olympialaisissa maa hävisi jo ensimmäisella kierroksella Suomelle 3–2. Pozzon valmennuksessa Italia saavutti kultaa vuoden 1936 olympialaisissa. Hän johti Italian maailmanmestariksi sekä vuoden 1934 että vuoden 1938 kisoissa.
Myöhemmin Pozzo toimi lehtitoimittajana ja kirjoitti artikkeleita La Stampa -lehteen kuolemaansa saakka.
Batavia (laiva)

Batavian replika.
Batavian replika.
Batavia oli Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian omistama purjelaiva, joka rakennettiin Amsterdamissa 1628. Aluksella puhkesi neitsytmatkalla kapina, minkä seurauksena se haaksirikkoutui. Aluksesta on rakennettu samanniminen kopio.
Hylky

Vuonna 1970 hylystä pelastettiin suuri määrä esineistöä. Kaksi vuotta myöhemmin Alankomaat siirsi kaikkien hollantilaisalusten hylkyjen hallinnan Australialle. Osa esiin kaivetuista esineistä, mukaan lukien ihmisten jäänteitä, asetettiin esille Western Australian Maritime Museumiin Fremantleen Australiaan. Myös Geraldton Region Museumissa on laivan esineistöä. Museot kiistelevät nykyisin esineistön hallintaoikeudesta.
Aluksen replika

Bataviasta rakennettiin kaksoiskappale vuosina 1985–1995 Bataviawerf-telakalla Lelystadissa Alankomaissa. Projektin johtajana toimi laivanrakentaja Willem Vos. Batavian kaksoiskappale on nykyisin näyttelyesineenä telakalla yhdessä 7 provinciën -laivan kaksoiskappaleen kanssa.
Batavian kaksoiskappale on ainutlaatuinen siinä mielessä, että se on rakennettu kölistä mastonhuippuun käyttäen 1600-luvulla käytettyjä menetelmiä, työkaluja ja materiaaleja. Edellä mainittuja alkuperäisen Batavian sekä Vasa-laivan hylyistä pelastettuja esineitä käytettiin lähdemateriaalina uusia materiaaleja valmistettaessa. Koska 1600-luvulla aluksista ei tehty piirustuksia, käytettiin lähdemateriaaleina maalauksia vastaavista aluksista.
25. syyskuuta 1999 Batavian kaksoiskappaleen merikelpoisuus asetettiin koetukselle, kun alus purjehti Hollannista Australian Sydneyyn. Alus palasi takaisin Lelystadiin 12. kesäkuuta 2001, ja siellä se on edelleen museon vetonaulana.
Aluksen replika > Aluksen mitat

Mitat koskevat kaksoiskappaletta
pituus: 56,60 m
leveys: 10,50 m
suurin syväys: 5,10 m
korkeus isomaston huipusta kölilinjaan: 55 m
paino tyhjänä: 650 tonnia
uppouma: n. 1 200 tonnia
köysien kokonaispituus: 21 000 m
purjepinta-ala: 1180 m²
aseistus: 24 valurautakanuunaa
Kaksi kirjaa sekä ooppera

Komentaja Pelsaert menehtyi vuosi kapinan jälkeen jättäen jälkipolville kertomuksensa tapahtumien kulusta. Tämä kertomus yhdessä vuonna 1647 julkaistun pamfletin Ongeluckige voyagie van 't schip Batavia (suom. Batavia-aluksen epäonnen matka) mahdollisti aluksen tarkat etsinnät. Toimittaja Hugh Edwards julkaisi vuonna 1966 kertomuksen haaksirikosta sekä hylyn löytämisestä nimellä Island of Angry Ghosts: Murder, Mayhem and Mutiny.
Vuonna 2002 historioitsija Mike Dash julkaisi kirjan Batavia’s Graveyard: The True Story of the Mad Heretic Who Led History’s Bloodiest Mutiny, joka kertoi koko tarinan erittäin tarkasti. Kirjan henkilöitä käsittelevät tiedot pohjautuvat Hollannin kansallisarkistojen lähteisiin.
Batavian tarina on myös kirjoitettu oopperaksi nimeltä Batavia. Sen on säveltänyt Richard Mills, ja sen ensiesitys oli 2001 Opera Australiassa. Arabella Edgen romaani The Company perustuu myös kapinan tapahtumiin.
Batavian replika Lelystadissa
Kyū Sakamoto

| Kyū Sakamoto> 坂本九 |
| --- | --- |
 Kyū Sakamoto vuonna 1961.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hisashi Ōshima
Syntynyt: 10. joulukuuta 1941 Kawasaki, Kanagawan prefektuuri, Japanin keisarikunta
Kuollut: 12. elokuuta 1985 (43 vuotta)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, näyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Kyū Sakamoto
Laulukielet:  japani, englanti
Aktiivisena:  1964–1985
Tyylilajit:  J-pop
Soittimet:  kitara, piano, trumpetti
Yhtyeet:  Drifters
Levy-yhtiöt:  EMI, Toshiba, Capitol
Aiheesta muualla
www.kyu-sakamoto.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kyū Sakamoto (jap. 坂本 九, Sakamoto Kyū), alkuperäiseltä nimeltään Hisashi Ōshima (jap. 大島 九, Ōshima Hisashi, 10. joulukuuta 1941 – 12. elokuuta 1985) oli japanilainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä, joka nousi maailmanmaineeseen vuonna 1963 laulullaan ”Sukiyaki”.
Elämä > Musiikkiuran alku

Sakamoto syntyi vuonna 1941 Kawasakissa, Japanissa, ravintoloitsijan poikana. Hän alkoi laulaa jo teini-ikäisenä jazzklubeilla ja aloitti muusikon uransa kitaristina japanilaisessa The Drifters -yhtyeessä vuonna 1958. Vuotta myöhemmin hän teki levytyssopimuksen Toshiba-levymerkin kanssa. Seuraavan vuosikymmenen alussa Sakamoto siirtyi soolouralle, jota jatkoi kuolemaansa asti. Hänen monet laulunsa saivat menestystä kotimaassaan, ja hän esiintyi valkokankaalla, TV-ohjelmissa ja radiolähetyksissä.
Elämä > Lyhytaikainen menestys

Sakamoton kansainvälinen läpimurto tapahtui vuonna 1963, jolloin brittiläisen levy-yhtiön Pye Recordsin puheenjohtaja ja omistaja Kenny Ball kiinnostui hänen kappaleestaan ”Ue o muite arukō” (”Katson ylös kun kävelen”). Laulu oli jo edellisenä vuonna herättänyt kiinnostusta monissa Euroopan maissa ja se tunnettiin useilla eri nimillä kuten ”Unforgettable Geisha Baby”. Kappale oli myös ehtinyt tulla tutuksi Englannin jazzklubeilla, jossa Kenny Ballin orkesteri esitti sitä Dixieland-versiona. Ballin jazzversio nousi seuraavana keväänä brittilistojen kymmenen myydyimmän levyn joukkoon.
”Ue o muite arukō” julkaistiin Britanniassa Sakamoton esittämänä, mutta laulun nimi muutettiin ”Sukiyakiksi” japanilaisen ruokalajin mukaan. Laulusta tehtiin lähes välittömästi useita cover-versioita. Heinäkuuhun 1963 mennessä kappaleesta oli levytetty 23 eri versiota yli kymmenessä eri maassa.
Laulun kulkeuduttua vuoden 1963 aikana Yhdysvaltoihin sen levytti ensimmäisenä Bill Vaughn and his Orchestra, jonka levytys menestyi hyvin. Tämä johti siihen, että levy-yhtiö Capitol julkaisi Yhdysvalloissa myös Sakamoton tekemän version. Kappale nousi Billboard Hot 100 -listan kärkeen, ja menestyi hyvin ympäri maailmaa. Kun Sakamoto saapui kesällä 1963 Los Angelesin kansainvälinen lentoasemalle, tuhannet kirkuvat teinit ympäröivät hänet.
Laulu oli suosittu myös Suomessa ja oli myyntitilastoissa parhaimmillaan neljäntenä. Siitä tehtiin useita suomenkielisiä versioita. Laulun suosioon lienevät vaikuttaneet myös Tokion olympialaiset, jotka pidettiin vuonna 1964.
”Sukiyaki” jäi kuitenkin Sakamoton ainoaksi todelliseksi hitiksi. Seuraavat singlet ”China Nights” / ”Benkyo No Cha Cha Cha” nousi vielä Billbardin listoille, mutta vuoden 1963 muut levytykset ”Elimo” / ”Why” ja ”Tankobushi” / ”Olympics Song” eivät saavuttaneet suosiota.
Vuonna 1966 Sakamoto levytti Rauno Lehtisen säveltämän Letkajenkan japaniksi nimellä ”Let’s kiss (jenka)”.
Sakamoto jatkoi soolalaulajan uraansa, ja otti osaa muun muassa Brasilian Rio de Janeirossa järjestettyihin laulukilpailuihin vuonna 1968 kappaleella ”Sayounara, sayounara”. Vuonna 1971 hän avioitui näyttelijätär Yukiko Kashiwagin kanssa.
Sakamoto kuoli Japanissa sattuneessa ja 520 henkeä vaatineessa lento-onnettomuudessa 12. elokuuta 1985. Häntä jäivät kaipaamaan vaimo ja kaksi lasta.
Asteroidi ”6980 Kyusakamoto” on nimetty Sakamoton mukaan.
Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana

| --- | --- |
Paaviuden historia
   Taivasten valtakunnan avainten luovutus apostoli Pietarille kuvattuna 1400-luvulta olevaan teokseen. Katolinen kirkko pitää tätä tapahtumaa Pietarin kohottamisena kaikkien apostolien yläpuolelle ja koko kristikunnan johtajaksi. Samalla paaviuden voidaan katsoa alkaneen.
Kysymys ensimmäisestä paavista: 
Varhaiskirkko ja myöhäisantiikki: (n. 30 – 600 )
Keskiaika: (600 – 1400)
Uusi aika: (1400 – )
1800-luvulta nykypäivään: (1800 – )
Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana käsittää paaviuden historian taivasten valtakunnan avaimien luovutuksesta apostoli Pietarille myöhäisantiikin loppuun, eli tämän paaviuden historian ajanjakson voidaan katsoa loppuneen noin Gregorius Suuren noustessa paavinistuimelle, jolloin keskiajan paaviuden historian voidaan katsoa alkaneen.
Tämän ajanjakson aikana muodostui käsitys paavin asemasta paitsi Rooman piispana ja siten seurakunnan johtajana, myös paavin vallasta muihin seurakuntiin. Varhaiskirkon aikana paavinvallalle koko kristikunnassa myös esitettiin ensimmäiset Raamattuun pohjautuvat perusteet.
Apostoli Pietari ja väitetty paaviuden alku > Apostoli Pietarin liittäminen paaviuteen

Mikäli Pietaria ei voida pitää ensimmäisenä paavina, voidaankin ihmetellä, miten paavius sitten kehittyi ja liitettiin apostolien johtajana pidettyyn Pietariin. Luetteloa Rooman piispoista alettiin laatia vasta piispaviran vakiinnuttua seurakunnan johtajaksi. Myös muissa kristinuskolle tärkeissä kaupungeissa kuten Jerusalemissa, Antiokiassa ja Aleksandriassa laadittiin samantyylisiä apostolista alkavia luetteloita, jotka pyrittiin johtamaan seurakunnan silloiseen piispaan. Vanhin säilynyt lista Rooman piispoista on vuodelta 185 ja siinä tunnettiin vain muutama silloisen piispan edeltäjistä. Listaa kuitenkin jatkettiin Pietariin saakka, koska aseman periytyminen apostoliruhtinaasta oli seurakunnalle oikean opin tae. Todennäköisesti listassa Pietarin ja piispan viran kaupunkiin tuoneen Anicetuksen välissä olevat nimet eivät ole keksittyjä vaan kyseessä ovat mahdollisesti seurakunnan johtoryhmän jäsenet. Myös ajallinen järjestys on mahdollisesti oikea, mutta vuosiluvut lienevät epävarmoja.
Käsitys Pietarin olevan ensimmäinen Rooman piispa ja paavi syntyi toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen. Pian tämän käsityksen synnyttä silloinen Rooman piispa alkoi vaatia itselleen ylintä valtaa kristityssä kirkossa. Paavi Stefanus I oli ensimmäinen, joka esitti teologisen perustelun paaviudelle ja juuri tähän perusteluun onkin vedottu aikojen saatossa useaan kertaan. Stefanus I:n mukaan Jeesuksen sanat apostoli Pietarille olisi sanottu myös tämän seuraajille, jolloin Rooman piispoilla eli paaveilla olisi sama valta käytössään kuin apostoliruhtinaalla. Raamatussa ei kuitenkaan vihjaistakaan mitenkään sanojen ollen tarkoitettuja myös Pietarin seuraajille, minkä vuoksi Stefanus I:n perustelut eivät saaneet jalansijaa alkukirkossa. Paavin asema nousi kuitenkin jonkin verran läntisessä Euroopassa, mutta syynä ei ollut Stefanus I:n esittämät uskonnolliset perustelut vaan Rooman asema suurkaupunkina ja sen seurakunnan arvovalta ja varallisuus.
Paavin erikoisasema muiden seurakuntien johtajien joukossa

Katolisen kirkon piirissä paavien erityisasemaa perustellaan ensimmäisenä Rooman piispana pidetyn apostoli Pietarin (kuollut vuonna 64 tai 67 Roomassa) kunnia-asemalla apostolien keskuudessa. Jo toisella vuosisadalla jaa. vakiintui kristinuskon piirissä käsitys, jonka mukaan Jerusalemin, Antiokian, Aleksandrian ja Rooman piispat ovat arvossa muita ylempiä, ja näiden keskuudessa Rooman piispalla on erityinen kunnia-asema Pietarin seuraajana. Itse nimitystä "papa" (kreikan sanasta p?p(p)a?, pap(p)as, "isä", vrt. suomen "pappi") saatettiin käyttää alkukirkon aikana kenestä tahansa paikalliskirkon johtajasta. Vasta 400-luvulla se alkoi siirtyä vain suurimpien kaupunkien johtavien piispojen, metropoliittojen, käyttöön. Keskiajalla läntisessä kristikunnassa se lopulta jäi yksin Rooman piispan kunnianimeksi, mutta on yhä esimerkiksi Aleksandrian patriarkan arvonimen osa.
Rooman piispan erikoisasema muiden piispojen joukossa alkoi hahmottua kolmannen vuosisadan puolivälissä, jolloin erityisesti pohjoisafrikkalainen piispa Kyprianus sekä Vähästä-Aasiasta kotoisin oleva piispa Firmilianos tähdensivät yhteyttä apostolien, piispanviran ja oikeaoppisuuden välillä. Syy juuri Rooman piispan erityisasemaan oli kristikunnan alkuvaiheilla seurakunnan sijainti Rooman valtakunnan pääkaupungissa. Sijainti vaikutti seurakunnan merkitykseen, mutta vielä ensimmäisien vuosisatojen aikana se ei taannut Rooman seurakunnalle erityisasemaa muiden valtakunnan seurakuntien joukossa. Vasta poliittisten tekijöiden alkaessa vaikuttaa kirkkoon, kristinuskon vakiinnuttua valtakunnan viralliseksi uskonnoksi vuonna 380, seurakunnan sijaintikaupungin merkitys kasvoi huomattavasti. Vaikka Rooman seurakunta lisäsi arvovaltaansa, Konstantinopolin seurakunnan merkitys ja asema vahvistuivat vielä enemmän johtuen Rooman valtakunnan pääkaupungin siirtymisestä Roomasta Konstantinopoliin. Siksi kristillisessä mielessä Rooman seurakunnan nauttima arvostus johtuikin pikemminkin siitä, että Rooman seurakuntaa pidettiin useiden marttyyrien veren pyhittämänä.
Rooman kaupungin erikoisasema muiden seurakuntien keskuudessa käy hyvin ilmi muun muassa ensimmäisiltä vuosisadoilta jaa. peräisin olevan piispa Ignatiuksen kirjeestä Rooman seurakunnalle, jossa hän kuvaili Rooman seurakuntaa kirjoittaen siitä seuraavaa:
»johtavassa asemassa roomalaisten alueella, arvokas Jumalan silmissä, kunnianarvoinen, autuaaksi ylistettävä, kiitoksen ansaitseva, menestyksen arvoinen, pyhyyden arvoinen ja rakkaudessa johtava, Kristuksen lakia seuraava ja Isän nimen kaunistama.»
Kirjeessään Ignatius käytti useita termejä, joita hän ei käyttänyt kirjeissään muille seurakunnille. Siitä huolimatta Agnatius ei kirjeessään ilmoittanut konkreettisia syitä juuri Rooman seurakunnan ylistämiseen näillä termeillä.
Kirje Korintin seurakunnalle

Ensimmäistä kertaa Rooman seurakunnan ja sen johtajan voidaan katsoa vaikuttaneen muihin seurakuntiin merkittävällä tavalla Klemens I:n lähettäessä kirjeen Korintin seurakunnalle. Vaikka jotkin muutkin seurakunnat lähettivät toisilleen kirjeitä, Klemens I:n kirje poikkesi niistä sävyltään ja oli suorastaan käskevä. Klemens I kuuluu niihin paaveihin, joiden asemaa seurakunnassa ei voida todistaa ja jotka lienee lisätty paaviluetteloon vasta myöhempinä aikoina, mutta todennäköisesti hän kuului Rooman seurakuntaa johtavaan ryhmään. Kirjettä ei kuitenkaan voida pitää osoituksena siitä, että Rooman seurakunta tuntisi vastuuta ja velvollisuutta pyrkiä ratkomaan muiden seurakuntien kiistoja ja puuttua niiden asioihin, vaan sen oli pikemminkin tarkoitus osoittaa Rooman seurakunnan tuntevan huolta itselleen läheisen Korintin seurakunnan ongelmista ja korostaa näiden seurakuntien läheisyyttä toisiinsa.
Pääsiäisenviettokiista

Vasta Viktor I:n toimintaa pääsiäisenviettokiistassa toisen vuosisadan lopussa voidaan pitää Rooman piispan ensimmäisenä arvovaltaisena väliintulona, jolla hän pyrki säilyttämään kirkon yhtenäisyyden. Kertoman mukaan Viktor I vaati Vähän-Aasian piispoja mukautumaan muun maailman tapaan pääsiäisenvieton päivämäärästä. Tälle tapaukselle ei kuitenkaan ole olemassa muuta välitöntä lähdeaineistoa kuin Eusebios Kesarealaisen välittämät kahden muun piispan kirjeet Rooman piispalle. Eusebios kertoo Rooman piispan myös koettaneen erottaa Vähän-Aasian seurakunnat ja kristityt ehtoollisyhteydestä, vaikkakin tämä herätti paljon protesteja ihmisten keskuudessa. Nykypäivänä ei voida olla varmoja siitä, mihin Viktor I perusti etuoikeutensa muiden piispojen keskuudessa ja vaatimustensa oikeutuksen.
Viktor I sai pääsiäisenviettokiistassa osakseen kritiikkiä monilta piispoilta, jotka pitivät paavin päätöstä erottaa Vähän-Aasian seurakunnat ehtoollisyhteydestä liian ankarana toimenpiteenä. Efeson piispa Polykrates kirjoittikin pääsiäisenviettokiistaan liittyen, että tulisi totella enemmänkin Jumalaa kuin ihmistä. Tällä hän tarkoitti sitä, että apostoleilta tullut sääntö oli Rooman piispan eli paavin sääntöä voimakkaampi, ja täten Vähän-Aasian seurakunnilla olisi oikeus viettää pääsiäistä haluamaansa aikaan, koska heidän perinteensä juonsi juurensa apostoleihin Filippukseen ja Johannekseen.
Pääsiäisenviettokiistassa Viktor I:n ei onnistunut vakiinnuttaa koko kristikuntaan yhteistä päivää pääsiäisen viettämiseksi, mutta tästä huolimatta tapahtuma on paaviuden historian kannalta merkittävä. Tarkkojen yksityiskohtien puutteesta huolimatta nykytietämyksen valossa vaikuttaa siltä, että aloite kiistan ratkaisemiseksi tuli juuri paavilta, eikä tätä aloitetta vastustettu. Tapaus on siinä mielessä tärkeä, että juuri Rooman piispa otti kaikkia seurakuntia koskevan ongelman käsiteltäväkseen, ja muut seurakuntien johtajat hyväksyivät tämän. Viktor I ei kuitenkaan onnistunut tavoitteessaan, koska hänen menettelytapansa eivät kelvanneet useille muille seurakunnille.