stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pankkiautomaatti
Pankkiautomaatit Suomessa

Suomessa pankkiautomaateista yleisimpiä ovat Loomis Automatia Oy:n (aiemmin Automatia Pankkiautomaatit Oy) ylläpitämät Ottopiste-automaatit. Vuonna 2020 Suomessa oli noin 1 200 Ottopistettä ja noin 500 Nokas CSM Oy:n Nosto-automaattia.
Ottopiste-automaateista voi nostaa 20 ja 50 euron seteleitä. Nosto-automaateista nostettavat setelit ovat 10, 20 ja 50 euroa.
Vuodesta 2013 alkaen on TalletusOtto-automaateissa voinut noston lisäksi myös tallettaa kolikoita ja seteleitä pankkitilille.
Käteisnostojen määrä on vähentynyt selvästi. Automaattien käytön huippuvuosi oli Suomessa 2001. Tuolloin käteistä nostettiin yli 240 miljoonaa kertaa. Vuonna 2017 nostokerrat jäivät alle 110 miljoonan. Pankkiautomaattien määrä on ollut laskussa, sillä käteisen käyttö on vähentynyt. Käteistä voi nostaa yhä useammasta kaupasta ja pankkiautomaattien ylläpidon on haluttu olevan kannattavampaa. Kaikissa Suomen kunnissa ei ole enää pankkiautomaatteja, koska vähäisen käytön vuoksi niitä on suljettu.
Pankkiautomaatin kannattavuusraja on Automatian mukaan 8 000–9 000 nostoa kuukaudessa. Kannattavuusrajan alittava automaatti voidaan säilyttää, jos sille saadaan tukija, joka maksaa automaatista korvausta Automatialle. Tällaisia tuettuja automaatteja on Suomessa noin 150. Automaatin tukija on esimerkiksi kauppa tai pankki, joissain harvinaisissa tapauksissa myös kunta. Kunnan tukemien automaattien määrä on vähentynyt. Korvaussumma riippuu tapahtumamäärästä ja on enintään tuhatkunta euroa kuussa. Automaatti voidaan säilyttää myös, jos välimatkaa lähimmälle automaatille on yli 20 kilometriä. Nosto-automaateilla käyttäjäraja on Ottopisteitä matalampi, joten Nosto-automaatteja on sijoitettu Ottopistettä hiljaisempiinkin paikkoihin.
Automaatin käytöstä voi periä kuluttajalta maksun. Noston hinnan on 2017 alusta oltava pankin asiakkaalle sama kaikissa EU:n alueella sijaitsevissa automaateissa. Nosto-automaattien käytöstä perittiin aiemmin erillinen maksu, mutta maksu poistui vuoden 2017 alusta.
Vuoden 2017 lehtitietojen mukaan Automatia on laskuttanut pankkeja automaatin käytöstä alle 20 senttiä/nosto, kun taas Nokas on voinut periä pankeilta noin 80–90 senttiä/nosto.
Historiaa

Maailman ensimmäinen pankkiautomaatti asennettiin Lontoon Enfieldiin 27. kesäkuuta 1967.
Historiaa > Suomen seteliautomaatit

Seteliautomaatit edelsivät Suomessa varsinaisia pankkiautomaatteja. Kahdeksan ensimmäistä seteliautomaattia hankittiin koekäyttöön 1971. Automaatit eivät olleet yhteydessä pankkijärjestelmiin, eikä automaatilla asioiminen saanut suoraan aikaan tilitapahtumaa pankissa.
Seteliautomaatista sai rahaa mihin aikaan vuorokaudesta tahansa, mutta rahaa se ei vaihtanut. Konetta sai käyttää minkä tahansa pankin asiakas, joka osti pankiltaan tunnuskortin ja tunnusnumeron. Automaatti antoi 50 markan seteleitä ja määräksi sai valita korkeintaan viisi. Oton pystyi tekemään vain kerran päivässä, eikä automaatti tehnyt saldotarkastusta.
Ensimmäinen seteliautomaatti avattiin Helsingissä 24. marraskuuta 1971. Kaupungissa oli aluksi kolme seteliautomaattia: rautatieasemalla, Hakaniemessä  ja Kontulan ostoskeskuksessa. Myös Espoon Tapiolassa Heikintorilla oli automaatti. Suomessa oli neljä muutakin automaattia: Kuopiossa, Oulussa, Tampereella ja Turussa. Sittemmin automaatteja asennettiin muillekin paikkakunnille.
Seteliautomaatit olivat pankkiryhmien yhteisen seteliautomaattitoimikunnan hanke. Laitteistona käytettiin ruotsalaista Bankomat-seteliautomaattia. Seteliautomaateista ei tullut suosittuja. Ensimmäisen vuoden aikana laitteissa oli toimintahäiriöitä. Koekäyttöä jatkettiin harvalukuisen automaattiverkoston avulla.
Historiaa > Suomen pankkiautomaatit

Pankkiautomaatit, jotka olivat on line -yhteydessä pankkijärjestelmään, tulivat Suomeen 1970- ja 1980-lukujen taitteessa. Niistä tuli nopeasti suosittuja. Ensimmäisen vuosikymmenen aikana pankkiautomaateista sai käteistä rahaa ja saldotietoja.
Suomen Yhdyspankki avasi ensimmäisen reaaliaikaisen MiniSyp-pankkiautomaatin Tampereella 4.5.1978. Samana vuonna SYP avasi automaatin myös Turussa, Heinolassa, Porissa ja Varkaudessa. Keväällä 1980 MiniSyp-automaatteja oli jo 49, ja vuoden 1981 lopussa yllettiin 80:een. Automaateilla tehtiin tuossa vaiheessa 170 000 tapahtumaa kuussa.
Kansallis-Osake-Pankin eli KOP:n vastaava RahaRoope-automaatti avattiin 1980.
Suomen Työväen Säästöpankki (STS) avasi pankkiautomaattinsa vuonna 1981. STS käytti automaateistaan nimitystä pikapankki. Syksyllä 1985 STS:llä oli 163 pankkiautomaattia, mikä oli yli kymmenesosa kaikista Suomen pankkiautomaateista. Samana vuonna STS:n automaatit liitettiin yhteiskäyttöön: STS:n asiakkaat saattoivat käyttää toisten pankkien automaatteja ja päinvastoin. Automaatin käyttöön tarvittavia kortteja eli STS:n ”pankkiavaimia” oli yli 100 000 vuonna 1986.
Ottopiste-automaatit avattiin vuonna 1994.
Pankkiautomaatit olivat pankeille tapa säästää työvoimakustannuksissa. SYP arvioi 1978, että viisi pankkiautomaattia säästi 6,5 pankkivirkailijan kustannukset. Aikaa myöten automaateista tuli kuitenkin kustannusrasite, sillä niidenkin ylläpito ja huolto vaativat henkilötyötä. Liian tiheäksi kasvaneen automaattiverkoston karsimiseksi ja huollon keskittämiseksi pankit perustivat 1994 yhteisen yhtiön, joka hallinnoi käteisrahaa jakavia pankkiautomaatteja. Kustannusten karsimista joudutti Suomessa ollut pankkikriisi.
Laskunmaksuautomaatit

Laskunmaksuautomaatti, laskuautomaatti tai maksuautomaatti on pankkiautomaatti, jolla asiakas voi maksaa laskunsa tilisiirtona.
Laskujen maksu on käteisrahan nostoa ja saldotarkistusta teknisesti vaativampaa. Kustannus- ja käytettävyyssyistä laskunmaksua ei Suomessa yhdistetty käteisen jakoon, vaan sitä varten rakennettiin erilliset laskunmaksuautomaatit.
SYP avasi ensimmäiset laskunmaksuautomaattinsa vuoden 1990 jälkipuoliskolla. Ensimmäinen hankintaerä oli 100 automaattia. Vuonna 1991 automaatit nimettiin Solo-tuotemerkin alle.
Vuonna 2017 oli maksuautomaatteja Suomessa enään Nordealla. Muut pankit ovat poistaneet maksuautomaattejaan. Osuuspankki on perustellut laitteista luopumista niiden vähällä käytöllä ja uusien laitteiden hinnalla.
Aiheesta muualla

STS-Pikapankki TV-mainos 1985
Säästöpankkien automaatit TV-mainos 1980-luvun lopusta
Rouva Peltola asioi Solo-maksuautomaatilla SYP:n TV-mainos 1991
KOP'IN automaatti TV-mainos 1990-luvulta
Nordean maksuautomaatti.
Siuntionjoen vesistö

| Siuntionjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 22) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Uusimaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Siuntionjoen vesistö (22)
Vesistöjako:  Vikträskin alue (22.001), Tjusträskin alue (22.002), Björnträskin alue (22.003), Palojärvenkosken alue (22.004), Enäjärven valuma−alue (22.005), Kyrkån valuma-alue (22.006), Risubacka ån v-a (22.007), Harvsån valuma-alue (22.008)
Laskujoki:  Pikkalanjoki
Laskupaikka:  Saunaniemi, Pikkalanlahti, Suomenlahti 
Koordinaatit:  60°05′10″N, 24°18′25″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  487,07 km²  
Järvisyys:  5,23 % 
Alueen pituus:  40 km  
Alueen leveys:  25 km  
Pääuoma:  48 km
Keskiylivirtaama:  5,3 m³/s  
Keskivirtaama:  0,88 m³/s  
Keskialivirtaama:  0,1 m³/s  
 fiJoki laskee Suomenlahteen Pikkalanlahdella. Saunaniemessä. 
Siuntionjoen vesistö (vesistöaluetunnus 22) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Siuntionjoki laskee Suomenlahden Pikkalanlahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 487,07 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,23 %.
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Vikträskin alue (22.001)
Tjusträskin alue (22.002)
Kyrkån valuma-alue (22.006)
Björnträskin alue (22.003)
Harvsån valuma-alue (22.008)
Risubacka ån valuma-alue (22.007)
Palojärvenkosken alue (22.004)
Enäjärven valuma-alue (22.005)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Siuntionjoen vesistö, vesi.fi
Sisä-Mongolian autonominen hallinto

Sisä-Mongolian autonominen hallinto oli toukokuussa 1947 Sisä-Mongolian alueelle perustettu kommunistien johtama hallinnollinen elin. Hallintoa johti sen pääministerinä toiminut Ulanfu. Hallinto toimi Kiinan kommunistien alaisuudessa, mutta sillä oli esimerkiksi oma lippunsa, rahansa ja armeijansa. Vuonna 1949 alueen nimi muutettiin Sisä-Mongolian autonomiseksi alueeksi ja se menetti suuren osan suvereniteetistaan.
Historia

Japani oli miehittänyt suuren osan Sisä-Mongoliasta toisen maailmansodan aikana. Sodan lopulla alueen miehittivät Mongoliasta edenneet neuvostojoukot. Tänä miehitysaikana alueella nousivat valtaan jo ennen sotaa Neuvostoliiton tukemat Sisä-Mongolian kansan vallankumouksellisen puolueen vaikuttajat, kuten esimerkiksi Khafungga. Kiinan kommunistinen puolue otti haltuunsa paikallisen kommunistisen liikkeen Ulanfun avulla, joka diplomatian ja uhkailujen avulla sai alueen mongolit liittymään hänen johtamaansa kommunistiseen rintamaan. Sisä-Mongolian autonomisen hallinnon jäsenistä äänestettiin 1. toukokuuta 1947 Wang-un Sümessa eli nykyisessä Ulanhotissa, joka toimi hallinnon pääkaupunkina. Ulanfusta tuli hallinnon pääministeri. Äänestyksessä kolmasosa edustajista äänesti häntä vastaan ja heidät eliminoitiin.
Jo vuonna 1946 kommunistit olivat kannustaneet kostotoimia Japanin kanssa yhteistyötä tehneitä vastaan. Nämä toimenpiteet huipentuivat karja- ja maa-uudistukseen vuosina 1947-1948. Tuolloin ”hyväksikäyttäjiä” tai toisin sanoen maata tai karjaa vuokranneita henkilöitä piestiin, nöyryytettiin ja usein myös tapettiin. Joillakin alueilla jopa 25 % kaikista asukkaista leimattiin hyväksikäyttäjiksi. Kommunistit voittivat joka tapauksessa puolelleen suuren osan tavallisesta kansasta. Tähän vaikutti esimerkiksi Kiinan kansallismielisten vastustus ajatukselle Sisä-Mongolian autonomiasta ja kommunistien vastaisten piirien järjestämät kommunistien kostomurhat. Kiinan kommunistit ajoivat kansallismieliset heidän viimeisiltä alueiltaan Sisä-Mongoliassa vuoteen 1949 mennessä. Sisä-Mongolian autonominen hallinto menetti asemansa 12. joulukuuta 1949, kun Sisä-Mongolia muutettiin autonomiseksi alueeksi. Samalla lakkautettiin useat aiemmin olemassa olleet suvereniteetin symbolit, kuten oma lippu ja armeija. Ulanfu säilytti kuitenkin asemansa paljolti entisellään.
Alueet ja hallinto

Autonominen hallinto hallitsi tuolloin Hingganin alueita, Hulunbuiria, Naun Murenia, Shiliin Golia ja Chakharia. Kommunistien edetessä sisällissodassa kansallismielisiä vastaan autonomisen hallinnon alaisuuteen lisättiin vielä Jirim ja Juu Uda. Näistä alueista etelään ja itään oli lippukuntia, joiden asema oli epäselvä. Tällaisia lippukuntia olivat esimerkiksi Ongni’ud, Aohan, Kharachin, Fuxin, Gorlos ja Dörbed. Noin 35 % alueen 832 000:ta asukkaasta oli etnisiä mongoleja.
Sisä-Mongolian autonomisen hallinnon pääministerinä tai puhemiehenä (mongoliksi yerüngkhei said, kiinaksi zhuxi) toimi Ulanfu ja hänen varapääministerinään toimi Khafungga. Heidän alaisuudessaan oli 19-henkinen komitea, useita ministeriöitä ja 11-henkinen neuvoa antava konferenssi. Yhteensä 32:ta korkeimmasta virkamiehestä 28 oli taustaltaan mongoleja. Autonomisella hallinnolla oli oma lippunsa ja se painatutti omaa rahaansa. Sen alaisuudessa toimi myös Sisä-Mongolian kansan puolustusarmeija.
Valokuva autonomisen hallinnon perustamistilaisuudesta.
Ulanfu valokuvassa vuodelta 1955.
Lasse Siurala

Lasse Siurala (s. 1946) on suomalainen sosiologi ja entinen Helsingin kaupungin nuorisotoimenjohtaja. Siurala on toiminut myös Helsingin kauppakorkeakoulun taloussosiologian assistenttina, lehtorina ja apulaisprofessorina 1974–1994. Nuorisotoimenjohtaja hän oli vuosina 1995–2012. Vuosina 1998–2001 hän toimi Euroopan neuvoston nuoriso- ja urheiluosaston johtajana Strasbourgissa. Siurala on perehtynyt erityisesti ehkäisevään huumevalistukseen.
Siurala oli 1969 perustetun Suomen karateliiton perustajajäsen ja ensimmäinen puheenjohtaja. Karatea Siurala harjoitteli aktiivisesti vuosina 1967–1987.
Julkaisuja

Ira Malmberg-Heimonen, Lasse Siurala, Matilda Wrede-Jäntti: Tulkintoja nuorisotyöttömyydestä.  Helsinki: Helsingin kaupunki, Tietokeskus, 2003.  ISBN 952-473-108-8
Lasse Siurala: Can you make a difference? Youth policy facing diversity and change.  Strasbourg: Council of Europe Publishing, 2002.  ISBN 978-92-871-4812-4
Helena Helve, Kari Paakkunainen, Lasse Siurala: Valtiolaivasta kiikkeriin jolliin.  Helsinki: Nuorisotutkimusseura, 1993.  ISBN 951-96930-0-9
Jaana Lähteenmaa, Lasse Siurala (toim.): Nuoriso ja muutos.  Helsinki: Tilastokeskus, 1991.  ISBN 951-47-4309-1
Lasse Siurala: Urbaanin nuoren vapaa-aika: Helsingin koululaisten vapaa-ajan vietto 1982 ja 1990.  Helsinki: Helsingin kaupunki, Tietokeskus, 1991.  ISBN 951-772-182-X
Lasse Siurala: Nuoret ja kaupungin työt.  Helsinki: Helsingin kaupunki, Tietokeskus, 1991.  ISBN 951-772-121-8
Lasse Siurala: Nuorisotyöttömyyden vaikutukset – myytti ja todellisuus.  Helsinki: Työvoimaministeriö, 1982.  ISBN 951-46-6289-X
Sitrakonihappo

| Sitrakonihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (Z)-2-metyylibut-2-eenidihappo
CAS-numero:  498-23-7
PubChem CID:  643798
SMILES:  CC(=CC(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H6O4
Moolimassa:  130,098 g/mol
Sulamispiste:  90 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,62 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Sitrakonihappo eli metyylimaleiinihappo (C5H6O4) on tyydyttymättömiin dikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hartsien ja muovinpehmentimien valmistamiseen. Sitrakonihappo on itakoni- ja mesakonihappojen isomeeri.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa sitrakonihappo on väritöntä ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, etanoliin ja dietyylieetteriin sekä hieman kloroformiin. Sitrakonihappo on kaksiarvoinen heikko happo ja sen pKa-arvot ovat 2,2 ja 5,6. Kuumennettaessa sitrakonihaposta lohkeaa hyvin helposti maleiinihapon tavoin vettä ja muodostuu rengasrakenteinen sitrakonianhydridi.
Sitrakonihapon anhydridiä muodostuu kuumennettaessa voimakkaasti sitruunahappoa. Lisäksi muodostuu mesakonihappoa ja itakonianhydridiä. Sitrakonianhydridistä saadaan sitrakonihappoa hydrolyysin avulla. Sitrakonihappoa voidaan käyttää eräiden hartsien ja muovinpehmentimien valmistukseen.
Aiheesta muualla

DrugBank: Citraconic acid (englanniksi)
Human Metabolome Database: Citraconic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Citraconic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Citraconic acid (englanniksi)
ChemBlink: Citraconic acid (englanniksi)
Siviilihallinto

Siviilihallinto tarkoittaa sotilashallinnon, joskus myös kirkollishallinnon vastakohtaa. Näkökulmasta ja asiayhteydestä riippuen siviilihallinnolla voidaan tarkoittaa eri asioita. Hallinnollisesti katsoen siviilihallinto tarkoittaa sitä osaa julkisen hallinnon järjestämisestä, joka ei kuulu sotilashallinnolle tai kirkollishallinnolle. Siviilihallinnon voi ajatella koostuvan siviilivirkamiehistä, jotka vastaavat kansalaisia koskevien asioiden hoitamisesta, mutta poikkeustilanteissa kuten miehityksen aikana siviilihallinnon järjestämisestä voi vastata myös miehittävän osapuolen sotilasviranomainen tai sotilashallinto.
Kansainvälinen lainsäädäntö

Haagin kansainvälisessä konferenssissa vuonna 1907 allekirjoitetussa yleissopimuksessa sovittiin sodankäynnin lakeja ja tapoja koskevasta ohjesäännöstä. Suomi liittyi sopimukseen 9. kesäkuuta 1922. Ohjesäännön 43. artikla kuuluu seuraavasti:
»Kun laillisen vallan valtaoikeus on tosiasiallisesti siirtynyt valtaajan käsiin, on tämän ryhdyttävä kaikkiin käytettävissään oleviin toimenpiteisiin palauttaakseen ja turvatakseen, mikäli mahdollista, yleisen järjestyksen ja julkisen elämän, noudattamalla, ellei siihen ole ehdotonta estettä, siinä maassa voimassa olevia lakeja.» 
(Liite Haagin yleissopimukseen 1907. )
Kansainvälisen lainsäädännön näkökulmasta artikla 43 tarkoittaa siviilihallinnon järjestämistä miehityksen aikana. Sopimuksen mukaan siviiliväestön turvaamiseksi miehittäjän tulisi pyrkiä järjestämään miehittämälleen alueelle siviilihallinto miehityksen kohteena olevan valtion lainsäädännön mukaisesti mahdollisimman pian.
Artiklan epämääräisyys on osoittautunut ajoittain ongelmalliseksi. Käytännössä joissakin tapauksissa miehittäjät ovat käyttäneet artiklan mahdollistamaa "esteisyyttä" hyväkseen ja jättäneet noudattamatta paikallista lainsäädäntöä ottaen käyttöön oman lainsäädäntönsä tai jättäneet paikallisen siviiliväestön olojen turvaamisen käytännössä huomiotta.
Sixties Man

| ”Sixties Man” Sweet |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Waters Edge
 Julkaistu: lokakuu 1980
 Tekijä(t): Pip Williams & Peter Hutchins
 Tuottaja(t): Pip Williams
 Tyylilaji: synthpop, uusi aalto
 Kesto: 03.52
 Levy-yhtiö:  Polydor Records    Capitol Records
Sweetin muut singlet
| ”Give the Lady Some Respect” 1980 | ”Sixties Man” 1980 |   |
Sixties Man on brittiläisen Sweet-yhtyeen kappale ja single vuonna 1980 julkaistulta albumilta Waters Edge. Se jäi alkuperäisen Sweetin viimeiseksi singleksi. Kappaleen kirjoittivat yhtyeen entinen tuottaja Pip Williams ja Peter Hutchins. Laulu käsittelee tunnustusta 1960-luvun musiikille ja ikävää Woodstockiin ja Strawberry Fieldiin.
Britanniassa singlen julkaisi Polydor ja Yhdysvalloissa Capitol. Singlen B-puolella on Britannian-painoksessa heavy-tyylinen ”Oh Yeah!” ja Amerikan-painoksessa ”Waters Edge”.
Sisarrakkaudesta

| Sisarrakkaudesta> Περὶ φιλαδελφίας.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 100
Suomennos
Suomentaja:  Erkki Sironen, Sampo Vesterinen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-31-3274-9
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sisarrakkaudesta (m.kreik. Περὶ φιλαδελφίας, Peri filadelfias; lat. De fraterno amore) on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja VI, 34) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti sisarusten välisiä suhteita.
Tyyliltään teos on diatribe-muotoinen essee. Se sisältää 21 melko lyhyttä lukua. Teksti on säilynyt nykyaikaan 30 keskiaikaisessa käsikirjoituksessa lähes kokonaisuudessaan: tekstissä on vain pari lyhyttä aukkokohtaa.
Teos on osoitettu lahjaksi veljeksille Gaius Avidius Nigrinus ja Titus Avidius Quietus. Alussa Plutarkhos todistaa sisarrakkauden olevan luonnollista; esimerkkinä tästä hän käyttää ihmiskehoa, jossa tärkeimpiä ruumiinosia on kaksi kappaletta. Hän kuitenkin sanoo sisarrakkauden olevan hänen aikanaan yhtä harvinaista kuin ennen oli sisarusten välinen vihanpito. Plutarkhos kertoo useita esimerkkejä sekä sisarusten välisistä hyvistä että huonoista suhteista. Oman sisaruksen rakastaminen kytketään suoraan omien vanhempien rakastamiseen.
Suurin osa teoksesta antaa käytännön neuvoja siitä, kuinka tulisi käyttäytyä omaa sisarusta kohtaan erilaisissa elämäntilanteissa: kun toinen tekee virheitä isän vielä eläessä; isän kuoltua ja perinnönjaossa; sekä epätasa-arvoa luovissa tilanteissa, kuten luontaisten lahjojen tai menestyksen suhteen. Tämän jälkeen Plutarkhos antaa neuvoja riitatilanteita ja riitojen ratkaisemista koskien. Teoksen lopussa Plutarkhos kehottaa sisaruksia pitämään ystävänsä yhteisinä, mutta olemaan suopea sisarukselle ennen ystäviä. Lisäksi hän kehottaa olemaan suopea myös sisaruksen puolison suvulle, tämän palvelijoille sekä muille tälle tärkeille ihmisille.
Kirjallisuutta > Suomennos

Plutarkhos: Sisarrakkaudesta. Teoksessa Hellien tunteiden kirja.  (Suomentaneet ja selityksin varustaneet Erkki Sironen ja Sampo Vesterinen. Jälkisanat Erkki Sironen. Olympos-sarja)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3274-9
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plutarch: On Brotherly Love. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume VI. Loeb Classical Library 337. Can Virtue Be Taught? On Moral Virtue. On the Control of Anger. On Tranquility of Mind. On Brotherly Love. On Affection for Offspring. Whether Vice Be Sufficient to Cause Unhappiness. Whether Affections of the Soul are Worse than Those of the Body)  Cambridge, MA:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Plutarch: On Brotherly Love (englanniksi)
Sivi

| Sivi, Siv |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Sivi: 24. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  Siv: 24. marraskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Siw
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  skandinaavinen Siv tai suomen sana siveä, siviä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sivi on suomalainen naisen etunimi. Nimeä on pidetty skandinaavisen Siv-nimen suomalaisena vastineena, mutta sen syntyyn on mahdollisesti vaikuttanut myös muinaissuomalainen nimi Siviä. Skandinaavinen nimi Siv tarkoittaa varsinaisesti sukulaista tai vaimoa, mutta on tunnettu myös muinaisskandinaavisen jumalan Torin puolison nimenä.
Suomessa nimi Sivi on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 188 henkilölle. Nimi Siv on annettu 1623 henkilölle, joista yli puolet on 1940- tai 1950-luvuilla syntyneitä.
Tunnettuja Sivejä

Siv Bråten Lunde (s. 1960), norjalainen ampumahiihtäjä
Siv Friðleifsdóttir (s. 1962), islantilainen  poliitikko ja ministeri
Siv Jensen (s. 1969), norjalainen poliitikko ja ministeri
Siv Knudsen, suomalainen lumilautailija
Siw Malmqvist (s. 1936), ruotsalainen iskelmälaulaja ja näyttelijä
Siv Mattsson, suomalainen korkeushyppääjä
Siv Scheiber (s. 1944), suomenruotsalainen kirjailija
Siv-Inger Svensson (s. 1953), ruotsalainen iskelmälaulaja
Siv Widerberg (1931–2020), ruotsalainen lastenkirjailija ja toimittaja
Siv Åstrand (s. 1954), suomenruotsalainen päätoimittaja
Sivoritsa

Sivoritsan kartano puistolammelta päin kuvattuna.
Sivoritsa (ven. Нико́льское, Nikolskoje) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Suuren-Kolppanan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin ja Pihkovan välisen M20-valtatien varrella 15 kilometriä Hatsinasta lounaaseen. Asukkaita kylässä on 2 900 henkeä (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500 nimellä Živoritši. Ruotsin vallan aikana alue oli läänitettynä (ja myöhemmin vuokrattuna) von Termo-suvulle, joka perusti sinne Sivoritsan kartanon. Pietari I lahjoitti Sivoritsan vuonna 1712 Fjodor Apraksinille. 1770-luvulla sen osti Pjotr Demidov, joka rakennutti Sivorka-joen rannalle arkkitehti Ivan Starovin suunnitteleman klassistisen kartanon ja sitä ympäröivän maisemapuiston. Vuosina 1775–1784 kartanon yhteyteen pystytettiin Starovin suunnittelema pyhän Nikolaoksen kirkko, jonka mukaan kylä on saanut nykyisen venäläisen nimensä. Vuonna 1900 kartano muutettiin mielisairaalaksi, ja myöhemmin sen alueelle rakennettiin uusia sairaalarakennuksia. Nykyään siellä toimii Pjotr Kaštšenkolle nimetty psykiatrinen sairaala. Osa puistosta on avoinna vierailijoille. Nikolaoksen kirkosta on jäljellä vain rauniot.
Kylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu ja posti. Sen lähistöllä on puutarha-alueita sekä Sivoritsan lentourheilukenttä.
Aiheesta muualla

Sivoritsan kartano Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Pannonia inferior

| Pannonia inferior Provincia Pannonia inferior> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Pannonia inferiorin provinssin alue vuonna 125.
Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Bosnia–Hertsegovina, Kroatia, Serbia, Unkari
Perustettu:  n. 103/107
Lakkautettu:  n. 293
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  keisarin provinssi
 – hallinnollinen keskus:  Aquincum
Pannonia inferior (”Ala-Pannonia”, lat. Provincia Pannonia inferior) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Pannoniassa nykyisten Unkarin, Serbian, Kroatian ja Bosnia-Hertsegovinan alueilla.