stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kittilän kirkko

| Kittilän kirkko |
| --- | --- |
 Kittilän kirkko huhtikuussa 2016
Sijainti:  Valtatie 95, Kittilä
Koordinaatit:  67°39′59″N, 024°53′16″E
Seurakunta:  Kittilän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1831
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel (alkuperäinen pitkäkirkko) Julius Basilier (laajennus ristikirkoksi)
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  550
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kittilän kirkko on Kittilän seurakunnan kirkko Kittilän kirkonkylässä.
Kirkko on valmistunut vuonna 1831 ja sen on suunnitellut C. L. Engel. Istumapaikkoja on noin 550. Kirkko rakennettiin alkujaan pitkäkirkoksi, mutta sitä laajennettiin ristikirkoksi Julius Basilierin suunnitelmien mukaan 1886–1887, jolloin myös torni korotettiin. Kirkon sisäilme on vuodelta 1986.
Kirkko on niitä harvoja kylän rakennuksia, jotka selvisivät perääntyvien saksalaisten tuhopoltolta Lapin sodassa 1944–1945, ja se on Kittilän vanhin säilynyt rakennus. Kirkon rakennusmestarina toimi lähes sen valmistumiseen saakka Aatami Lantto, ja hänen kuolemansa jälkeen työn jatkoi loppuun Johan Jäneslampi.
Kirkossa on Johan Gustav Hedmanin 1831 maalaama alttaritaulu Jeesus ristillä (267 × 205 cm öljymaalaus kankaalle). Sen lahjoitti Oulun läänin maaherra Johan Abraham Stjernschantz, mistä kertova teksti "År 1831 är denna tafla förärat till Kittilä kyrka af Landshöfdingen och Riddaren i Uleåborg Herr A. Stjernscantz" on merkitty tauluun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kittilän kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kittilän kirkko (Q14932370)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kittilä
sijainti: Kittilän kirkonkylä
katuosoite: Valtatie 95
katu tai tie: kantatie 79 95
koordinaatit: 67°40′N 24°53′E﻿ / ﻿67.67°N 24.89°E﻿ / 67.67; 24.89
H-vene

| H-vene |
| --- | --- |


Tyyppi:  yksityyppinen kölivene
Suurin pituus (LOA):  8,28 m
Vesilinjan pituus (LWL):  6,30 m
Leveys:  2,18 m
Syväys:  1,30 m
Paino:  1 450 kg
Kölipaino:  725 kg
Isopurje:  14,8 m2
Fokka / Genua:  10,2 m2
Spinaakkeri:  36 m2
LYS:  1,07
Miehistö:  3 (4)
Suunnittelija:  Hans Groop
Suunnitteluvuosi:  1967
H-vene on suomalaisen Hans Groopin vuonna 1967 suunnittelema retki- ja kilpakäyttöön soveltuva purjevene. H-vene on Suomen ja Euroopan suurilukuisin kansainvälisen purjehtijaliiton, ISAFin, hyväksymä kilpaileva köliveneluokka. Groop suunnitteli ja rakensi veneen pursiseuransa HSS:n tukemana. H-vene syrjäytti määrällisesti nopeasti siihen asti pieniä köliveneluokkia hallinneen Hai-veneen. H-veneitä on Suomessa rakennettu kaikkeaan 950 kappaletta ja kansainvälisesti noin 5 000 kappaletta. H-veneen kilpailumiehitys on kolme henkilöä. Naisia tai junioreja saa kilpailuissa olla neljä. Retkikäytössä paras miehistön koko on 2–4 henkilöä purjehtimista ja veneessä yöpymistä ajatellen, mutta H-venettä voi purjehtia myös yksin tai jopa viiden henkilön miehistöllä. Veneessä on yöpymispaikat neljälle hengelle. Retkikäytössä usein varustettu noin neljän hevosvoiman pitkärikisellä perämoottorilla.
Kilpailuhistoriaa

Veikko Enberg voitti H-veneiden ensimmäiset epäviralliset Suomen-mestaruudet 1970, jolloin hän purjehti HSK:n lipun alla. Suomen kautta aikojen menestynein H-venepurjehtija on HSS:n Matti Rouhiainen, jolla on nimissään seitsemän SM-titteliä. Toiseksi menestynein on Merenkävijöiden Juhani Seppä viidellä mestaruudellaan. Pursiseuroista Merenkävijöillä ja HSS:llä on eniten mestaruuksia eli kuusi kappaletta. Toiseksi eniten on HSK:lla eli viisi kappaletta.
Historiaa

Veneen suunnittelu alkoi 1965. Hans Groop keskusteli veneelle asetettavista vaatimuksista erityisesti HSS:n kilpa- ja matkapurjehtijoiden kanssa. Suunnitteilla olleen veneen tulisi voida yhdistää Suomen siihen saakka suurimman köliveneluokan Hain ja Kansanveneen parhaat puolet, samalla huomioiden Louhen ja Saaristoristeilijöiden linjat ja ulkonäön.
Tuloksena oli vene, joka oli alusta alkaen menestys. Uusien piirustusten perusteella Nils Anderssons båtvarv rakensi Porvoossa 15 veneen sarjan 1968. Lopputalvella 1968 veistämö rakensi vielä 20 H-veneen sarjan. Suunnittelija Hans Groop tilasi itselleen veneen L-8, joka sai nimekseen Arancia. Ensimmäinen H-vene esiteltiin Helsingin venemessuilla helmikuussa 1968. Näyttelyn yhteydessä myytiin kaikki ensimmäisen valmistussarjan 15 venettä. H-vene maksoi 13 500 markkaa (vastaa noin 20 260 euroa 2013 hinnoissa), joka tuolloin oli puolet vastaavan kokoisen puisen purjeveneen hinnasta. Vamistus siirtyi Artekno Oy:lle, jolla oli aikaisempaa kokemusta lujitemuovin käytöstä soutuveneiden valmistuksessa. Veneveistämö Nils Andersson -nimensä muuttanut telakka palasi laadukkaiden puuveneiden valmistukseen.
H-vene yhdistys, sittemmin liitto, perustettiin Suomeen vuonna 1969. Sen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi HSS:n silloinen satamakapteeni ja intendentti Veikko Enberg. Vuonna 1970 SPL hyväksyi veneen uutena yksityyppi-veneluokkana. Skandinavian Purjehtijaliitto hyväksyi veneen 1972 ja I.Y.R.U. hyväksyi H-veneen yksityyppiluokaksi vuonna 1977.
Suomen-mestaruudet

| Vuosi | Voittaja | Seura |
| --- | --- | --- |
| 1970 | Veikko Enberg | HSK |
| 1971 | Veikko Enberg | HSK |
| 1972 | Matti Rouhiainen | SPS |
| 1973 | Matti Rouhiainen | SPS |
| 1974 | Peter Tallberg | NJK |
| 1975 | Matti Rouhiainen | HSS |
| 1976 | Tuomo Kokkala | RPS |
| 1977 | Jaakko Okkonen | M |
| 1978 | Matti Rouhiainen | HSS |
| 1979 | Erik Aikala | HSK |
| 1980 | P-R Höj-Jensen | KDY |
| 1981 | Juhani Seppä | M |
| 1982 | Lars Netterström | SSS |
| 1983 | Matti Rouhiainen | HSS |
| 1984 | Juhani Seppä | M |
| 1985 | Juhani Seppä | M |
| 1986 | Erik Aikala | HSK |
| 1987 | Juhani Seppä | M |
| 1988 | Henrik Lundberg | ÅSS |
| 1989 | Matti Rouhiainen | HSS |
| 1990 | Matti Rouhiainen | HSS |
| 1991 | Jari Leinonen | LPS |
| 1992 | Henrik Lundberg | ÅSS |
| 1993 | John Winqvist | NJK |
| 1994 | Peter von Koskull | NJK |
| 1995 | Peter von Koskull | NJK |
| 1996 | Henrik Lundberg | ÅSS |
| 1997 | Kari-Pekka Tarko | N |
| 1998 | Juhani Seppä | M |
| 1999 | Kari-Pekka Tarko | N |
| 2000 | Jali Mäkilä | HSS |
| 2001 | Markku Karjalainen | LPS |
| 2002 | Jari Leinonen | LPS |
| 2003 | Markku Karjalainen | LPS |
| 2004 | Anssi Lydén | HVS |
| 2005 | Jyrki Lindström | KPS |
| 2006 | Jari Leinonen | LPS |
| 2007 | Mikkel Palludan | KØS Sejlsport |
| 2008 | Janne Ikonen | KuoPS |
| 2009 | Jari Leinonen | LPS |
| 2010 | Jyrki Lindström | KPS/KSS |
| 2011 | Jyrki Lindström | KPS/KSS |
| 2012 | Petro Pälviranta | N |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H-vene Wikimedia Commonsissa
International H-boat Association
Suomen H-veneliitto
www.h-vene.net, H-veneharrastajien ylläpitämä sivusto ja keskustelupalsta
Jussi Kivimäki

Jussi Kivimäki noin vuonna 1908.
Johan Richard ”Jussi” ”Juho” Kivimäki (5. helmikuuta 1885 Längelmäki – 1. tammikuuta 1976) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän edusti seuratasolla Helsingin Jyryä.
Kivimäki osallistui kreikkalais-roomalaisen painin 93 kg:n sarjaan Lontoon kesäolympialaisissa 1908. Hän ei otellut ensimmäisellä kierroksella, ja toisella kierroksella hän hävisi alankomaalaiselle Jacob van Westrupille. Lopputuloksissa Kivimäki sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle seitsemän muun painijan kanssa. Kivimäki osallistui myös vuoden 1909 epävirallisiin EM-kilpailuihin, joissa hän sijoittui sarjassa yli 82,5 kg kuudenneksi.
Kivimäki julistettiin kuolleeksi 15. joulukuuta 1976 ja kuolinpäiväksi määrättiin 1. tammikuuta 1976.
Gurmukhi

| Gurmukhi |
| --- | --- |
 Sikhiläinen rukous Mul Mantar gurmukhi-kirjaimilla kirjoitettuna.
Tyyppi:  abugida
Kielet:  pandžabi
Kirjoitussuunta:  vasemmalta oikealle
ISO 15924:  Guru, 310
Unicode-lohko:  0A00–0A7F
Gurmukhi (pandžabiksi ਗੁਰਮੁਖੀ, gurmukhī) on toinen pandžabin kielen pääasiallisista kirjoitusjärjestelmistä. Brahmi-kirjoitukseen perustuvaa gurmukhia käytetään yleisesti Intiassa Punjabin osavaltiossa, kun taas Pakistanin puoleisen Punjabin provinssin pääasiallinen kirjaimisto on arabialaiseen kirjaimistoon perustuva shahmukhi.
Kirjaimistoon kuuluu 38 konsonanttia ja 10 vokaalia, ja sitä kirjoitetaan vasemmalta oikealle. Se on tyypiltään abugida, mikä tarkoittaa, että yksi kirjainmerkki kuvaa pääsääntöisesti konsonantista ja sitä seuraavasta vokaalista muodostuvaa tavua.
Historia ja käyttö

Gurmukhi-kirjaimisto perustuu muinaiseen brahmi-kirjoitukseen. Kirjaimiston standardoi sikhiläisyyden toinen guru Angad Dev 1500-luvulla. Nimi gurmukhi tarkoittaa kirjaimellisesti ”gurun suusta”. Gurmukhi on enimmäkseen käytössä sikhiläisten keskuudessa, ja shahmukhi on yleisempi muslimien käytössä. Sikhiläisyyden merkkiteos Adi Granth on kirjoitettu gurmukhi-kirjaimistolla.
Pandžabin lisäksi gurmukhia on käytetty Intiassa sindhin kirjoittamiseen. Nykyisin sindhiä kirjoitetaan Pakistanissa pääasiallisesti arabialaisilla kirjaimilla ja Intiassa joko arabialaisilla kirjaimilla tai devanagarilla.
Kirjaimisto > Konsonantit

Gurmukhin aakkostoon kuuluu 32 tarkkeetonta konsonanttia. Kuuteen konsonanttiin voidaan lisätä tarkkeeksi alapuolinen piste harvoin käytettyjen, erityisesti lainasanoissa esiintyvien äänteiden esittämiseen. Kirjaimilla ੳ ūṛā, ਅ aiṛā ja ੲ īṛī ei ole omaa äännearvoa, vaan niitä käytetään vokaalialkuisissa tavuissa ilmaisemaan konsonantin puuttumista.
Kirjaimia ਘ gha, ਝ jha, ਢ ḍha, ਧ dha ja ਭ bha on todennäköisesti aikaisemmin käytetty aspiroitujen soinnillisten konsonanttien esittämiseen. Nykypandžabissa ei esiinny soinnillisten konsonanttien aspirointia, vaan näitä kirjaimia käytetään nykyisin toonin ilmaisemiseen. Sanan alussa tai sanavartalon keskellä konsonanttia seuraa matala tooni, ja sanavartalon lopussa esiintyessään konsonantti ilmaisee edeltävän vokaalin ääntymistä korkealla toonilla. Sanan alussa gha, jha, ḍha, dha ja bha äännetään soinnittomina ([k tʃ ʈ t p]) ja muualla soinnillisina ([g dʒ ɖ d b]). Myös kirjainta ਹ ha käytetään toonin ilmaisemiseen. Sanan alussa se ääntyy konsonanttina [h], muualla se ilmaisee ainoastaan edeltävän vokaalin ääntymistä korkeassa toonissa.
Gurmukhissa käytetään huomattavasti vähemmän ligatuureja peräkkäisten konsonanttien yhdistelmille kuin esimerkiksi devanagarissa. Erillinen yhdistelmämuoto on kuitenkin olemassa kolmelle kirjaimelle: ਹ ha, ਰ ra ja ਯ ya.
ਮ ma + ਹ ha → ਮ੍ਹ mha
ਮ ma + ਰ ra → ਮ੍ਰ mra
ਮ ma + ਯ ya → ਮ੍ਯ mya
Kirjaimisto > Vokaalit

Vokaalit merkitään tavun alussa omilla itsenäisillä kirjaimillaan, jotka on muodostettu mykistä konsonanteista ੳ ūṛā, ਅ aiṛā ja ੲ īṛī. Ūṛā ja īṛī eivät esiinny koskaan yksinään, vaan niihin liitetään aina jokin vokaalitarke. Aiṛa ilman vokaalitarketta ilmaisee vokaalia a. Konsonanttialkuisissa tavuissa vokaalit merkitään säännönmukaisella lisäyksellä konsonanttikirjaimeen. Vokaalilla a ei ole omaa tarketta, vaan sen katsotaan seuraavan jokaista vokaalia, jolle ei ole merkitty vokaalitarketta.
Osa vokaaleista muuttaa äännearvoaan kirjaimen ਹ ha kanssa: yhdistelmä ih äännetään [e], uh äännetään [o], ahi äännetään [æ] ja ahu äännetään [ɔ]. Kuten muutkin sanankeskeisen ha-kirjaimen esiintymät, nämäkin yhdistelmät lausutaan korkealla toonilla.
ਕਿਹੜਾ kihṛā [kéɽɑ]
ਕੁਹੜਾ kuhṛā [kóɽɑ]
ਕਹਿਣਾ kahiṇā [kǽnɑ]
ਵਹੁਟੀ vahuṭī [wɔ́ʈi]
Kirjaimisto > Muita kirjainmerkkejä

Nasaalivokaalien merkitsemiseen on gurmukhissa kaksi merkkiä. Merkin valinta riippuu siitä, minkä vokaalin yhteydessä nasaalitarke esiintyy. Vokaalien a, i ja u kanssa sekä sanan lopussa vokaalin ū kanssa käytetään kirjaimen yläpuolelle piirrettävää alaspäin avonaista puolikaarta nimeltä ṭippī (translitteroituna ṃ). Kaikkien muiden vokaalien kanssa nasaalitarkkeena käytetään kirjaimen yläpuolista pistettä, jonka nimi on pandžabiksi biṃḍī (translitteroituna ṁ).
ਤੰਦ taṃd [tə̃d]
ਸ਼ਾਂਤ śāṁt [ʃãt]
Useista intialaisista kirjaimistoista poiketen gurmukhissa ei esitetä geminaattaa konsonantin kahdentamisella, vaan sen ilmaisemiseen on oma tarkkeensa. Ylöspäin avonainen puoliympyrä (pandžabiksi adhak) kirjoitetaan ennen geminoitavaa konsonanttia. Aspiroidun konsonantin yhteydessä adhak ilmaisee, että kirjainta edeltää sama konsonantti aspiroimattomana. Geminaatat mm ja nn ilmaistaan ṭippī-tarkkeen avulla.
ਹੁੱਟੀ huṭṭī [hʊʈʈi]
ਪੱਖੀ pakkhī [pəkkʰi]
ਲੰਮੀ laṃmī [ləmmi]
Gurmukhissa on oma virama-tarkkeensa, pandžabiksi halaṃt, joka ilmaisee oletusvokaali a:n puuttumista (esim. ਕ ka → ਕ੍ k). Tarketta käytetään joskus sanskritia mukailevassa tekstissä ja sanakirjoissa, mutta useimmiten se jätetään pandžabia kirjoitettaessa merkitsemättä.
Jumalan ykseyteen sikhiläisyydessä viittaava termi Ikk Oankar kirjoitetaan gurmukhissa usein omalla merkillään ੴ.
Numerot

Gurmukhissa on omat kirjainmerkkinsä, joita käytetään arabialaisten numeroiden tavoin kymmenjärjestelmässä. Myös arabialaiset numerot ovat yleisessä käytössä pandžabinkielisessä tekstissä.
Standardointi

Kansainvälisessä kirjaimistostandardissa ISO 15924:ssa gurmukhin numero on 310 ja kirjainkoodi ”Guru”.
Gurmukhin kirjaimet sijoittuvat Unicoden lohkoon 0A00–0A7F. Lohko sisältää gurmukhin konsonantti- ja vokaalimerkit, numerot, vokaalitarkkeet sekä muut tarkemerkit kuten ṭippi, biṃḍī, adhak ja halaṃt. Pisteelliset konsonantit ਸ਼ śa, ਖ਼ ḵẖa, ਗ਼ ġa, ਜ਼ za, ਫ਼ fa ja ਲ਼ ḷa ovat Unicodessa erillisiä kirjaimiaan, eikä niiden kirjoittamiseen tarvita tarkemerkkiä. Pilkkua ja pistettä vastaavat daṇḍa-välimerkit (। ja ॥) eivät kuulu gurmukhin Unicode-lohkoon, vaan ne on määritelty devanagarin lohkossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gurmukhi Wikimedia Commonsissa
Latinalaisilla kirjaimilla ja gurmukhilla kirjoitettu opaste Southallin rautatieasemalla Lontoossa.
Sana ”pandžabi” (paṃjābī) gurmukhilla,lla ja shahmukhilla kirjoitettuna.
Kitakorusimppu

| Kitakorusimppu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Korusimput Sebastidae
Suku::  Sebastes
Laji::  paucispinis
Kaksiosainen nimi
 Sebastes paucispinis  Ayres, 1854 
Katso myös
   Kitakorusimppu Wikispeciesissä   Kitakorusimppu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kitakorusimppu (Sebastes paucispinis) on korusimppuihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan uhanlaisena Pohjois-Amerikan länsirannikolta.
Koko ja ulkonäkö

Kitakorusimppu on suurikokoinen kala voi kasvaa suurimmillaan noin 90 cm pitkäksi. Tärkein kitakorusimpun tuntomerkki on sen suuri suu. Alaleuka on yläleukaa pidempi ja suu ulottuu silmien taakse. Ruumiinmuodoltaan laji on litteä ja pitkässä selkäevässä on keskellä lovi. Kitakorusimppu on väriltään vihreä, vaaleanpunainen tai oranssi ja nuorien kalojen kyljissä on ruskeita täpliä.
Levinneisyys ja elintavat

Kitakorusimppua tavataan alueelta, joka ulottuu Alaskasta Baja Californiaan. Nuoret kalat elävät lähellä pintaa ja täysikasvuiset yksilöt syvemmällä 20–500 metrin syvyydessä. Laji liikkuu kivikkoisilla riutoilla ja on peto, joka syö esimerkiksi kaloja ja kalmareita. Kitakorusimppu voi muodostaa parvia yhdessä muiden korusimppujen kanssa. Kitakorusimppu synnyttää eläviä poikasia ja Kaliforniassa naaraat synnyttävät lokakuusta heinäkuulle.
Kitakorusimppu luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi. Laji on hyvä ruokakala ja suurin uhka kannalle on ylikalastus. Kitakorusimppukannat romahtivat 1980- ja 1990-luvuilla ja kannan lasku on jatkunut 2000-luvulle. Kannan kooksi arvioidaan 400 000 yksilöä. Lajin kalastukselle onkin asetettu kiintiöitä. Onnistuneen lisääntymisen jälkeen kanta voi paikallisesti olla runsas.
Paula Haapakoski

Paula Maria Haapakoski (s. 3. helmikuuta 1977 Kajaani) on suomalainen suunnistaja, kaksinkertainen viestin maailmanmestari.
Lappeenrannassa asuva Haapakoski työskentelee luokanopettajana. Hänen valmentajansa on Tuija Tammelin. Haapakoski ilmoitti marraskuussa 2007 jättävänsä maajoukkueen valmennusryhmän, mutta jatkaa suunnistusuraansa edelleen.
Saavutukset > MM-kilpailut

2003 normaalimatkalla 37.
2004 sprintissä hylkäys
2005 sprintissä 8., normaalimatkalla 5., viestissä 4.
2006 sprintissä 8., viestissä kultaa
2007 keskimatkalla 9., viestissä kultaa
Saavutukset > EM-kilpailut

2002 sprintissä 47., keskimatkalla 8., normaalimatkalla 8., viestissä 5.
2004 sprintissä 26., keskimatkalla 25., normaalimatkalla 16., viestissä 5.
2006 sprintissä 5., keskimatkalla 15., pitkällä matkalla 12., viestissä kultaa
Saavutukset > PM-kilpailut

2003 viestissä 7.
2005 normaalimatkalla 9., viestissä 6.
Saavutukset > SM-kilpailut

2002 pikamatkalla pronssia
2003 normaalimatkalla pronssia, pitkällä matkalla kultaa
2004 normaalimatkalla hopeaa, pitkällä matkalla pronssia
2006 viestissä hopeaa
Gustaf Kivistö

Gustaf (Kustaa) Kivistö (vuoteen 1905 saakka Stenvik, 6. joulukuuta 1865 Oulu – 29. maaliskuuta 1930 Oulu) oli suomalainen opettaja ja toimittaja.
Kivistön vanhemmat olivat tullivartija Gustaf Adolf Stenvik ja Beata Maria Lindberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1884, opiskeli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä osastossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1891.
Kivistö työskenteli Oulun suomalaisen jatko-opiston opettajana vuosina 1894–1919 ja Oulun kaupunginvaltuuston sihteerinä vuodesta 1919 aina kuolemaansa saakka. Hän oli opiskeluaikanaan toimittajana Päivälehdessä ja Suomen virallisessa lehdessä sekä nuorsuomalaisen Louhen päätoimittaja vuosina 1894–1906. Tämän jälkeen Kivistö työskenteli vielä kolmentoista vuoden ajan Kalevan toimittajana. Hän oli innokas suomalaisuuden kannattaja, kuului Oulun Suomalaiseen Klubiin ja laati sen historiikin vuonna 1913. Kivistön pakinoitsijanimimerkki Kalevassa oli Nykä.
Kitamonnit

| Kitamonnit |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Kitamonnit Chacidae  Bleeker, 1858
Katso myös
   Kitamonnit Wikispeciesissä   Kitamonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kitamonnit, aikaisemmalta nimeltään piilomonnit (Chacidae) on monnikaloihin kuuluva kalaheimo, jonka lajit luonnossa elävät Aasian eteläosien makeissa vesissä. Toisinaan eräitä kitamonnilajeja pidetään myös akvaarioissa.
Lajit ja anatomia

Kitamonnien heimoon kuuluu vain yksi suku, jossa on kolme lajia: kitamonni (Chaca chaca), burmankitamonni (C. burmensis) ja pikkukitamonni (C. bankanensis). Kitamonnit ovat ruumiinrakenteeltaan litteitä kaloja, jotka kasvavat suurimmillaan noin 24 cm:n pituisiksi. Niille on tyypillistä hyvin leveä ja litteä, muodoltaan lähes suorakulmainen, pää sekä suuri suu. Silmät ovat pienet ja kuonossa on neljä paria viiksisäikeitä. Selkäevä on pienehkö ja rasvaevä on yhtynyt pyöreähkön pyrstöevän kanssa.
Levinneisyys ja elintavat

Kitamonnilajeja tavataan joista ja järvistä Etelä-Aasiasta. Kitamonni elää Intiassa ja Bangladeshissä, burmankitamonni Myanmarissa ja pikkukitamonni Sumatralla ja Borneolla. Kitamonnit viettävät aikaa makaamalla joen tai järven pohjassa ja huokuttelevat saaliskaloja luokseen heiluttelemalla päänsä viiksisäikeitä.
Kivinen-Tunguska

| Kivinen-Tunguska |
| --- | --- |
 Podkamennaja Tunguska on eräs Jenisein suurista oikeanpuoleisista sivujoista.
Alkulähde:  Keski-Siperian ylänkö
Laskupaikka:  Jenisei
Maat:  Venäjä
Pituus:  1 865 km
Valuma-alue:  240 000 km²
Kivinen-Tunguska eli Podkamennaja Tunguska (ven. Подка́менная Тунгу́ска, "Kivien alta virtaava Tunguska", muita nimiä ven. Сре́дняя Тунгу́ска, Srednjaja Tunguska, "Keski-Tunguska" sekä Чулака́н, Tšulakan) on Jenisein sivujoki Siperiassa Venäjällä. Kivinen-Tunguska on 1 865 kilometriä pitkä. Se saa alkunsa Keski-Siperian ylängön eteläosasta, josta se virtaa ensin pohjoiseen ja luoteeseen, kääntyy lopulta länteen ja laskee Jeniseihin.
Jenisein sivujoki Podkamennaja Tunguskan valuma-alueen kartta. Joenvarren suurempia kyliä ovat Baikit ja Vanavara. (venäjäksi)
Ošarovon kylä Podkamennaja Tunguskan (Kivinen-Tunguska) varrella.
Joen varren sijaitsevat esimerkiksi Krasnojarskin aluepiirin Baikitin ja Vanavaran kylät. Kivisen-Tunguskan vesistöalueella Vanavaran lähistöllä tapahtui  30. kesäkuuta 1908 Tunguskan räjähdys.
Kivijoki (Pietari)

Novoorlovskin rauhoitusaluetta Kivijoen varrella.
Kivijoki (ven. Ка́менка, Kamenka) on joki Pietarissa Venäjällä. Sen pituus on 12 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 134 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus on 0,3 kuutiometriä sekunnissa.
Kivijoki saa alkunsa Suuresta Suzdalinjärvestä ja laskee Konnunlahteen. Tärkein sivujoki on Mustajoki (ven. Tšornaja). Joen varrella sijaitsee Kivikankaan (ven. Kamenka) taajama.
Aiheesta muualla

Kivijoki Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
Juha Kivi

Juha Veikko Kivi (s. 26. tammikuuta 1964 Orivesi) on suomalainen pituushyppääjä. Kiven ennätys on 802 cm ja hypätty Tampereen Ratinassa vuonna 1989. Kivi on viides suomalainen 8 metrin ylittäjä.
Kalevan kisoista Kivellä on kaksi kultaa (1989 Turku: 796 cm  ja 1993 Mikkeli: 799 cm), kaksi hopeaa (1987 ja 1990) ja kaksi pronssia (1982 ja 1988). Sisäratojen SM-kilpailuista hänellä on yksi kulta (1989) Tampere: 784 cm ja kolme pronssia (1986, 1992 ja 1994). Suomi–Ruotsi-maaottelun Kivi voitti vuonna 1989 tuloksella 798 cm ja Suomi-Puola-maaottelun tuloksella 795 cm.
Sisäratojen Pohjoismaiden mestaruuden Kivi voitti 1986 ja poliisien Euroopan mestaruuden 1994. Nuorten Suomen mestaruuksia Kivi voitti kolme.
Arvokisaedustuksia Kivellä on viisi.  Hänen maajoukkueuransa alkoi 18-vuotiaana vuonna 1982 ja päättyi 30-vuotiaana vuonna 1994. Kilpaura jatkui vuoteen 1996. Kiven valmentajana toimi Raimo Virtanen.
Arvokisat

Sisäratojen EM-kisat 1989: 8. tuloksella 778
Sisäratojen MM-kisat 1989: 10. tuloksella 754
EM-kisat 1990: karsinnan 14. tuloksella 770
MM-kisat 1993: karsinnan 23. tuloksella 769
EM-kisat 1994: karsinnan 21. tuloksella 765
Hannele Kivistö

Hannele Terttu Kivistö (s. 28. lokakuuta 1953 Nurmijärvi) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti SM-mitaleja kuulantyönnössä. Hän edusti Viialan Viriä.
Kivistö saavutti kuulantyönnössä Kalevan kisoissa pronssia vuosina 1971 ja 1972 sekä sijoittui viidenneksi vuonna 1970, kuudenneksi vuonna 1973 ja yhdeksänneksi vuonna 1969. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sijoittui kuulantyönnössä kuudenneksi vuonna 1973.
Kivistön kuulantyöntöennätys on 12,55 m, minkä hän teki Tampereella heinäkuussa 1973.
Lauri Kivekäs (vuorineuvos)

Vuorineuvos Kivekäs vuonna 1964.
Lauri Jaakko Jooseppi Kivekäs (vuoteen 1926 Stenbäck; 7. heinäkuuta 1903 Muuruvesi – 12. helmikuuta 1998) oli suomalainen varatuomari, yritysjohtaja, vuorineuvos ja Suomen Työnantajain Keskusliiton (nyk. Elinkeinoelämän keskusliitto) puheenjohtaja. Hän oli kauppa- ja teollisuusministeri ammattiministerinä (1957–1958 (Von Fieandtin hallitus) ja 1958 (Kuuskosken hallitus).
Lauri J. Kivekäs valmistui varatuomariksi 1930 ja alkoi jo sitä ennen työskennellä appensa Emil Aaltosen yrityksissä. Hän toimi Aaltosen eri kenkätehtaiden isännöitsijänä, myyntipäällikkönä ja toimitusjohtajana vuosina 1926–1947 ja siitä eteenpäin Aaltosen kenkätehdas Oy:n toimitus- ja pääjohtajana 1947–1976 sekä Aaltosen Tehtaat Oy:n hallituksen puheenjohtajana 1976–1980. Kivekäs toimi myös Sarvis Oy:n toimitusjohtajana 1941–1966, Lokomon johtokunnassa 1938–1970 ja toimitusjohtajana 1948–1964 sekä Suomen Puunjalostustehdas Oy:n toimitusjohtajana 1929–1971. Kivekäs oli johtokunnan tai hallituksen jäsenenä tai puheenjohtajana myös Finlaysonissa, Suomen Kumitehdas Oy:ssä, Suomen Kaapelitehdas Oy:ssä ja Kansallis-Osake-Pankissa. Yrityselämän ulkopuolisisia luottamustoimia hänellä oli Juupajoen kunnanvaltuustossa, Tampereen kaupunginvaltuustossa ja -hallituksessa, Tampereen teatterissa, kenkäteollisuusjärjestöissä sekä Pro Musica- ja Emil Aaltosen säätiöissä.
Kivekäs oli Nokia Oyj:n hallituksen ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1966–1977. Hänen seuraajana puheenjohtajana jatkoi Björn Westerlund seuraavat kaksi vuotta.
Vuorineuvoksen arvon Kivekäs sai 1953.