stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Galla Placidia

| Galla Placidia |
| --- | --- |
 Rooman keisarinna
 Galla Placidia kolikossa noin vuodelta 430.
Syntynyt:  n. 390
Kuollut:  27. marraskuuta 450
Puoliso:  Ataulf Constantius III
Lapset:  Theodosius Justa Grata Honoria Valentinianus III
Suku:  Theodosius
Isä:  Theodosius I
Äiti:  Galla
Galla Placidia (Aelia Galla Placidia, noin 390 – 27. marraskuuta 450) oli Theodosius I:n tytär ja keisarien Honoriuksen ja Arcadiuksen siskopuoli.
Vallatessaan Rooman vuonna 410 viigoottien kuningas Alarik otti Gallan panttivangiksi, ja gootit veivät hänet mukanaan Galliaan. Vuonna 414 Galla joutui menemään naimisiin Ataulfin kanssa. Ataulf oli Alarikin lanko ja hänestä oli tullut visigoottien uusi kuningas Alarikin kuoleman jälkeen. Vuonna 415 Ataulf kuoli ja seuraavana vuonna Galla palautettiin roomalaisille.
Gallan velipuoli Länsi-Rooman keisari Honorius pakotti hänet menemään naimisiin kenraali Konstantiuksen kanssa. He saivat yhdessä pojan, josta tuli myöhemmin Valentinianus III, ja tytön, Justa Grata Honorian. Vuonna 421 Konstantiuksesta tuli Honoriuksen kanssahallitsija ja samalla Gallasta tuli keisarinna, augusta.
Kun Konstantius kuoli, Galla joutui jättämään Länsi-Rooman ja hakeutumaan Konstantinopoliin Theodosius II:n hoviin. Kun Honorius kuoli vuonna 423, julistautui muuan Johannes Länsi-Rooman keisariksi. Theodosiuksen avulla Johannes kukistettiin ja Gallan pojasta Valentinianuksesta tehtiin Länsi-Rooman keisari. Todellisuudessa Galla oli todellinen hallitsija. Hän valitsi erään Felixin korkeimmaksi sotilaspäällikökseen, magister militumiksi. Felix kuitenkin tapettiin erään Johanneksen tukijan, kenraali Aetiuksen käskystä. Galla kuoli vuonna 450, vähän ennen kuin hunnit Attilan johdolla hyökkäsivät nykyisen Italian alueelle.
Galla Placidia oli luonteeltaan hurskas ja korjautti useita kirkkoja Roomassa ja Ravennassa, jossa on myös hänen hautakappelinsa.
Kirjallisuutta

Barth, Reinhard: Historian suurnaiset.  ((Frauen, die Geschichte machten. Von Hatschepsut bis Indira Gandhi, 2004.) Suomentaneet Tuulikki Virta ja Katja Zöllner)  Helsingissä:  Ajatus, 2005.  ISBN 951-20-6762-5.
Ketvel, Urho: Galla Placidia. Myöhäisantiikin vaikuttajanainen.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2000.  ISBN 951-570-408-1.
Harvester

Harvester viittaa muun muassa seuraaviin:
Harvesteri, metsätyökone
Harvester Rock, Pielavedellä järjestettävä musiikkitapahtuma
Harvester, vuoden 1996 videopeli
”Harvester of Sorrow”, Metallican ensimmäinen single
International Harvester, yhdysvaltalainen maatalouskoneita valmistanut yritys
HMS Harvester, 24-luokan sluuppi
HMS Harvester (H19), Havant-luokan hävittäjä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Harvester”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Grímsey

Grímsey
Grímseyn saaren rantaa.
| --- | --- |
Sijainti:  Akureyri Norðurland eystra Islanti
Vesialue:  Grönlanninmeri
Merialue:  Atlantti
Korkein kohta:  Storholl, 105 m
Pinta-ala:  5,3 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  61
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Grímseyn kirkko
Grímsey on saari 40 kilometriä pohjoiseen Islannin pääsaarelta. Saari sijaitsee pohjoisella napapiirillä. Grímsey muodosti vuoteen 2009 asti oman kuntansa, kunnes se liitettiin Akureyriin.
Saarta lähin maa-alue on Flateyn saari, joka sijaitsee Grímseystä 39,4 kilometriä etelään. Grímseyn pinta-ala on 5,3 neliökilometriä ja saari on Islannin pohjoisin asutettu alue. Saarella oli 61 asukasta vuonna 2019. Heidän pääasiallinen elinkeinonsa on kalastus. Dalvíkin kylän ja Grímseyn välillä kulkee lautta. Saarella on myös lentokenttä.
Historia

Grimsey on ollut asuttu aina viikinkiaikaisesta Islannin asuttamisesta lähtien. Sen etuna ovat olleet runsaat kala- ja lintuvarannot. Legendan mukaan saaren nimi olisi lähtöisin uudisasukkaasta nimeltä Grimur, joka oli purjehtinut sinne Sognin alueelta Norjasta. Nimelle on kuitenkin muitakin selityksiä, jotka nekin liittyvät Skandinaviaan tai Brittein saariin. Varhaisin tallennettu Grimseytä koskeva tieto löytyy Heimskringlasta, jossa mainitaan Norjan kuningas Olavin pyytäneen saarta kesällä 1024 lahjaksi itselleen vastineeksi ystävyydestään islantilaisten kanssa. Islantilaiset kieltäytyivät tarjouksesta saaren luonnonvarojen vuoksi, sillä sen sanottiin pystyvän ruokkimaan kokonaisen armeijan, mistä johtuen se oli parempi säilyttää paikallisten hallinnassa.
Kristinuskon saavuttua Islantiin Grimsey oli pääsaaren pohjoisosassa sijainneiden luostarien omistuksessa ja saaren vuokraviljelijöiden oli maksettava heille vuotuinen vuokra kapakalana. 1700-luvun lopulla saaren väestö oli lähellä tuhoutumista suurimman osan miehistä menehdyttyä keuhkokuumeeseen tai merellä sattuneisiin onnettomuuksiin. Väestö kuitenkin selviytyi näistä onnettomuuksista.
Aiemmin keskeisimmät elinkeinot omavaraisviljely, linnunmetsästys ja munien keräily ovat syrjäytyneet painopisteen siirryttyä moderniin kalastukseen ja kalanjalostukseen kansainvälisille markkinoille. Myös turismi on noussut yhä merkittävämmäksi elinkeinoksi. Maa saarella kuuluu nykyään joko paikallisille, Akureyrin kaupungille tai Islannin valtiolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grímsey Wikimedia Commonsissa
Islannin saaret
Drangey
Eldey
Flatey (Breiðafjörður)
Flatey (Skjálfandi)
Geirfuglasker
Grímsey
Hrísey
Islanti (pääsaari)
Kolbeinsey
Lundey
Papey
Vestmannasaaret
Heimaey
Hellisey
Surtsey
Viðey
Pohjoinen napapiiri Grímseyn saarella
Harvest Records

| Harvest Records |
| --- | --- |
Perustettu:  1969
Perustajat:  Malcolm Jones, Norman Smith
Tyylilajit:  progressiivinen rock
Kotimaa:  Iso-Britannia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harvest Records oli brittiläinen levy-yhtiö, jonka EMI perusti vuonna 1969 alamerkiksi progressiiviselle rockmusiikille. Yhdysvalloissa Harvestin jakelijana toimi Capitol Records. Kuuluisia Harvestille kuuluneita yhtyeitä olivat muun muassa Deep Purple, Pink Floyd, The Move, Electric Light Orchestra ja Kayak.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
H-mollimessu

H-mollimessun credo-jakson käsikirjoituksen ensimmäinen sivu.
H-mollimessu (BWV 232) on Johann Sebastian Bachin uran loppupuolen suurteos. Hyvin monet messun osat ovat parodioita Bachin aikaisemmista teoksista, uudelleen sovitettuna ja yhdistettynä. H-mollimessu sisältää Bachin säveltämää musiikkia lähes kahdenkymmenenviiden vuoden ajalta ja siinä on valtava tyylien kirjo. Teoksessa yhdistyy jo lähes galantti kepeys raskaan hartaaseen renessanssikuoromusiikkiin sekä fuugaan ja italialaiseen konserttotyyliin.
Kaikista Bachin teoksista h-mollimessu jakaa ehkä voimakkaimmin mielipiteitä. Jotkut musiikkitieteilijät ja säveltäjät, esimerkiksi Carl Friedrich Zelter katsovat sen olevan ”luultavasti suurin musiikkitaideteos, minkä maailma on milloinkaan nähnyt”, kun taas toiset, jotka arvostavat tyylin yhtenäisyyttä, katsovat sen häviävän vertailussa esimerkiksi Bachin Matteus-passiolle.
Teoksen historia

Bach oli aikaisemmin, vuosien 1735 ja 1740 välisenä aikana, säveltänyt neljä huomattavasti lyhyempää messua (BWV 233–236), joista suurin osa oli ilmeisesti sävelletty Dresdenin hovia ja sen hallitsijaa vaaliruhtinas Fredrik August II:ta varten osoitukseksi hovisäveltäjän ahkeruudesta. Tätä näkemystä tukee se, että Dresdenin kirjoissa Bach oli merkitty nimenomaan kirkkomusiikin säveltäjäksi. Toisin kuin edeltäviä messuja, h-mollimessua ei ollut tarkoitettu jumalanpalveluksissa esitettäväksi. Teoksen säveltäminen ei perustunut mihinkään tilaukseen, ja on hankala kuvitella sille mitään sopivaa käyttötarkoitusta aikansa virallisissa kirkonmenoissa.
Monien muiden teostensa tavoin Bach ei säveltänyt h-mollimessua yhdellä kertaa, vaan hän sävelsi ensimmäiset jaksot, Glorian ja Kyrien, jo vuonna 1733. Ne muodostavat itsenäisen teoksen BWV  232^{I}, jonka Bach lähetti Dresdenin hoviin hakiessaan sieltä hovisäveltäjän arvonimeä vuonna 1733. Kyrie- ja Gloria-osat esitettiin ensimmäisen kerran Fredrik August II:n Puolan kuninkaaksi kruunaamisen yhteydessä vuonna 1733.
Messun muiden osien valmistumisajat eivät ole tarkkaan tiedossa. Joidenkin tutkijoiden mukaan messun credo, jonka Bach nimesi Symbolum Nicenumiksi eli Nikean uskontunnustukseksi, sävellettiin vuosien 1742−1745 välisenä aikana, kun taas toiset ovat sitä mieltä, että se on sävelletty jo vuonna 1732. Messun muut osat on sävelletty todennäköisesti 1740-luvun loppupuolella. Bach viimeisteli messun viimeisenä elinvuotenaan, vuonna 1749. Tuolloin sävelletyt osat on kirjoitettu alkuperäiseen käsikirjoitukseen epävakaalla kädellä, mikä johtunee säveltäjän sairauksista.
Johann Sebastian Bachin kuoltua teoksen käsikirjoitus jäi hänen pojalleen Carl Philipp Emanuelille, joka tiettävästi esitteli sitä lukuisille oppineille ja keräilijöille. Hän myös esitti siitä osia: ainakin Symbolum Nicenumin hyväntekeväisyyskonsertissa Hampurissa vuonna 1786. 1800-luvun alussa ainakin Johann Nikolaus Forkel ja Joseph Haydn omistivat sen käsikirjoitukset ja myös Ludwig van Beethovenin tiedetään kahdesti pyrkineen hankkimaan siitä kopion. Teoksen julkaisi ensimmäistä kertaa Simrock-kustantamo Bonnissa vuonna 1845. Bach-Gesellschaft julkaisi teoksen vuonna 1856 ja korjatun edition vuotta myöhemmin, kun yhdistys oli saanut käsiinsä teoksen alkuperäisen käsikirjoituksen.
Neue Bach-Ausgabe julkaisi teoksesta uuden edition vuonna 1954 Friedrich Smendin toimittamana. Smend kiinnitti huomiota erityisesti teoksen rakenteeseen neljänä erillisenä yhteennidottuna käsikirjoituksena ja toi esiin paljon uutta tietoa Bachin sävellysprosessista sekä sovitus- ja parodiointimenetelmistä. Editiota arvosteltiin kuitenkin laajasti käsikirjoitusvalinnoista, joista osa ajoittui Bachin kuoleman jälkeen. Christoph Wolffin tekemä uudempi editio on korjannut monia puutteita. Teoksen alkuperäiskappaletta säilytetään Berliinin valtionkirjastossa.
Teoksen historia > Esityshistoria

On epäilty, ettei koko teosta ole alun perin tarkoitettukaan esitettäväksi yhtenä kokonaisuutena. Teorian tukena on ainakin kolme seikkaa: ensinnäkään Bach ei antanut teokselleen nimeä vaan nimesi ainoastaan teoksen eri osat ja kansilehdet alkuperäiskäsikirjoituksessa; toiseksi: teoksen eri osat ovat sovituksiltaan ja esittäjiltään varsin erilaiset; ja kolmanneksi: teos on kirkollisia tarkoituksia varten liian pitkä, se kestää noin kaksi tuntia.
1810-luvulla Berlin Singakademie harjoitutti koko teoksen, ja sen osia esitettiin useasti seuraavien vuosikymmenien aikana. Ensimmäinen varma kokonaisesitys tapahtui kuitenkin vasta Riedel-Vereinin toimesta Leipzigissa vuonna 1859. Ensiesityksen jälkeen teosta ryhdyttiin esittämään useammin ja se nousi musiikkitieteilijöiden analyysin kohteeksi. Philipp Spitta ja Albert Schweitzer ovat löytäneet teoksesta luterilaisuutta ja katolisuutta yhdistäviä piirteitä.
Suomessa h-mollimessu on kuulunut Cantores Minores -poikakuoron ohjelmistoon muiden Bachin suurteosten, Matteus-passion, Johannes-passion ja Jouluoratorion ohella sen perustamisvuodesta (1952) lähtien.
Teoksen rakenne

Bachin tuotannossa sävellaji h-molli liittyy usein passiiviseen kärsimykseen. Messun lisäksi Bach käytti tätä sävellajia passioissaan. H-mollimessun useimmat kohdat perustuvat Bachin aikaisemmista teoksista, lähinnä juuri kantaateista otettuihin teemoihin, jotka on sovitettu ja sanoitettu uudelleen messua varten. On myös arveltu, että keräämällä parhaina pitämiään osia eri kirkkovuoden sunnuntaita varten sävelletyistä kantaateista, Bach olisi pyrkinyt ”säilyttämään” kappaleet osana katolista messua, jota hän olisi ehkä pitänyt pysyvämpänä sävellysmuotona. Myös monien sellaisten messun osien, joiden alkuperää ei tunneta, on arveltu olevan lainauksia hävinneistä uskonnollisista ja maallisista kantaateista.
Bach jakoi messun tekstin hyvin pieniin osiin, mikä helpotti aikaisemmin sävelletyn musiikin sovittamista uuteen ympäristöön ja sanoihin. Lainattavan teoksen ja messun kohdan tekstit muistuttavat joissakin messun kohdissa toisiaan, esimerkiksi glorian osaa Gratias agimus tibi (Kiitämme sinua) varten lainattiin kantaatin nro 29 kohtaa, jossa kuoro laulaa Wir danken dir, Gott (Kiitämme sinua, Herra).
Teoksen keskeinen syklinen rakenne on gloria-jakson Gratias agimus tibin teeman toistuminen teoksen viimeisessä Dona nobis pacem -osassa. Lisäksi sekä h-molli- että D-duurisävellajit toimivat teoksen läpi eräänlaisina kiintopisteinä ja sävellajien vaihtuminen teoksessa on huolellisesti harkittua.
H-mollimessussa Bachin onnistui sommittelemaan monimuotoisen musiikillisen materiaalin jäsennellyksi kokonaisuudeksi. Alkuperäiskäsikirjoituksesta voidaan nähdä, että Bach jakoi messun neljään pääjaksoon katolisen missa ordinariumin mukaisesti. Näistä ensimmäinen sisältää kyrie- ja gloria-osat, toinen uskontunnustuksen eli credon ja kolmas sanctuksen. Viimeisen nimenä on Osanna, Benedictus, Agnus Dei et Dona nobis pacem.
Teoksen rakenne > Kyrie

Teoksen avaa monumentaalinen ja fuugamainen Kyrie eleison (h-molli) adagiossa, joka on sävelletty kahdelle huilulle, kahdelle oboe d’amorelle, jousille, basso continuolle ja viisiääniselle kuorolle.
Sitä seuraa kahden sopraanon duetoksi sävelletty Christe eleison (D-duuri), jossa laulajia säestävät vain jousisoittimien ritornello ja basso continuo. Missan ensimmäisen osan  päättää  toinen Kyrie eleison-fuuga (fis-molli), jossa kromaattisen teeman aloittaa bassot, joiden jälkeen tenorit, altot ja sopraanot seuraavat järjestyksessä.[lähde? ]
Teoksen rakenne > Gloria

Kyrien hartaan ja murheellisen tunnelman jälkeen Gloria (D-duuri) on riemukasta musiikkia. Viisiäänistä kuoroa säestää kolme trumpettia ja patarummut. Et in terra pax on rauhallisempi ja alkaa attacca Glorian perään. Laudamus ten (A-duuri) esittävät soolosopraano ja -viulu jousien ja continuon säestäessä.  Gratias agimus tibi (D-duuri) pohjautuu Bachin 29. kantaattiin, joka sävellettiin Leipzigin kaupunginvaltuuston virkaanastujaisiin 27. elokuuta 1731. Se on neliääninen fuuga, jossa kuoron äänet aloittavat yksi kerrallaan jälleen nousevassa järjestyksessä koko orkesterin säestäessä. Sopraanon ja tenorin duettona esittämästä Domine Deus -osasta (G-duuri) siirrytään ilman taukoa Qui tollis peccata mundi -osaan (h-molli),[lähde? ] joka on peräisin vuonna 1723 sävelletystä 46. kantaatista Schauet doch und sehet. Oboe d’amore ja alttosolistin aaria Qui sedes ad dextram Patrista seuraa bassoaaria Quoniam tu solus sanctus (D-duuri) kahden fagotin sekä continuon kanssa korkean käyrätorvisoolon säestämänä. Glorian päättää iloinen ja ylistävä, osittain fuugamainen, viisiääninen (SSATB) Cum Sancto Spiritu.[lähde? ]
Teoksen rakenne > Symbolum Nicenum

Musiikkitieteilijä Malcolm Boyd kuvailee Symbolum Nicenum -osaa holvikaarimaiseksi rakennelmaksi, jonka reunoilla on kaksi suurta kuoro-osuutta: Credo ja Confiteor / Et expecto, holveina kaksi soolo-osuutta Et in unum Dominum ja Et in Spiritum Sanctum ja keskipilarina kolme koraalijaksoa.
Credo (stile antico, cantus firmus) A-miksolyydinen
Patrem (konserttofuuga) D-duuri
Et in unum Dominum (soolo) G-duuri
Et incarnatus (koraali) h-molli
Crucifixus (koraali, passacaglia) e-molli
Et resurrexit (koraalifuuga) D-duuri
Et in Spiritum Sanctum (soolo) A-duuri
Confiteor (stile antico, cantus firmus) fis-molli
Et expecto (konserttofuuga) D-duuri
Credon aloittavat ja lopettavat stile antico -tyyliin eli renessanssityyliin sävelletyt kuoro-osuudet, jotka on hyvin todennäköisesti sävelletty nimenomaan h-mollimessua varten. Ne ovat merkittäviä Bachin myöhemmän luomiskauden kontrapunktisia teoksia. Molempiin on lainattu osia gregoriaanisesta sävelmästä, josta Bach sommittelee Credo-jakson aloittavassa osassa Credo in unum Deum viisiäänisen fuugan. Fuugasta tulee myöhemmin seitsenääninen ensimmäisen ja toisen viulun tullessa mukaan.  Sama teema toistuu Credo-jakson viimeisessä osassa Confiteor unum baptisma.[lähde? ]
Credon toinen osa on enimmäkseen homofoninen. Patrem omnipotentem pohjautuu vuonna 1729 kirjoitettuun kantaattiin 171 Gott, wie dein Name, so ist auch dein Ruhm. Et in unum Dominum Jesum Christum on sopraanon ja alton duetto, jota säestää kaksi oboe d’amorea, jouset ja continuo, ja sitä seuraavaa viisiäänistä kuoroa Et incarnatus estiä säestävät viulut ja continuo. Crucifixus etiam pro nobis on muodoltaan passacaglia ja sisältää toistuvan, kromaattisesti laskevan bassokuvion, joka on lainattu kantaatista 12 Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen. Bach sävelsi kantaatin jo vuonna 1714 Weimarissa ja on koko messun varhaisin sävelletty osa.  Ylösnousemuksen riemua kuvaavassa viisiäänisessä kuoro-osassa Et resurrexit tertia die soittaa täysi orkesteri, jota lisäksi säestävät vielä trumpetit ja patarummut. Osan oletetaan olevan lainaus kadonneesta konsertosta.[lähde? ]
Credon toinen soolo-osa Et in Spiritum Sanctum on basson laulama aaria, jota säestää kaksi oboe d’amorea. Confiteor on stile anticon tyyliin tehty sävellys, jonka keskellä tenorit laulavat cantus firmusta. Osa alkaa hidastua moderato-temposta, kun lauletaan in remissionem peccatorum (syntien anteeksiantamiseksi) päätyen lopulta surumieliseen adagioon, jonka tekstinä on Et expecto resurrectionem mortuorum (Ja odotan kuolleiden ylösnousemusta). Bach korostaa sanan mortuorum (kuolleet) melankolisuutta, mutta sitten lauseen sanoma ikään kuin selviää: kyse ei olekaan kuolleiden suremisesta vaan ylösnousemuksen riemusta, ja musiikki saa juhlavan riemuitsevan sävyn (edelleen samaan tekstiin). Credo-jakson päättää vuonna 1729 sävelletyn hääkantaatin Jauchzet, ihr erfreuten Stimmen (BWV 120) uudelleensovitus, viisiääninen konserttofuuga, jonka da capo-jakson alkuosasta Bach poisti alku- ja loppuritornellot ja lisäsi siihen toisen sopraano-osan.
Teoksen rakenne > Sanctus

Sanctus (D-duuri), joka ensiesitettiin Leipzigissa joulupäivänä vuonna 1724, koostuu kuusiäänisestä kuoro-osuudesta (SSAATB).  Kuoroa säestää kolme trumpettia, patarummut, kolme oboeta, jouset ja basso continuo. Sanctus alkaa rauhallisella adagio-osuudella, mutta siirryttäessä sanoihin Pleni sunt coeli se muuttuu reipastempoisemmaksi fugatoksi 3/8-sävellajissa.[lähde? ]
Teoksen rakenne > Osanna ja Benedictus

Iloinen ja reipas Osanna (D-duuri) on johdettu kantaatista BWV 215 Preise dein Glücke, gesegnetes Sachsen, joka sävellettiin Fredrik August II:n Puolan kuninkaaksi (August III:ksi) valitsemisen ensimmäisenä vuosipäivänä vuonna 1734. Kahta kuoroa (SATB + SATB) säestää koko orkesteri. Benedictus (h-molli) on kaunis huilun soinnittama tenoriaaria, jonka päätteeksi Osanna kerrataan.[lähde? ]
Teoksen rakenne > Agnus Dei

Agnus Dei (g-molli) perustuu kantaattiin Ach bleibe doch, mein liebstes Leben (BWV 11), Taivaaseenastumisen oratorioon, joka sävellettiin vuoden 1738 helatorstaita varten.  Se on alttoaaria, jota säestävät viulut ja basso continuo. Teoksen päättää Dona nobis pacem (D-duuri), jossa Gloria-jakson Gratias agimus tibi -osaa on muunneltu uusiin sanoihin sopivaksi. Teos loppuu kuoron ja koko orkesterin majesteettiseen D-duurisointuun.[lähde? ]
Levytykset

Ensimmäiset äänitykset messun osista löytyvät 12 tuuman savikiekoista, jotka levy-yhtiö His Master's Voice taltioi Royal Albert Hallin konsertista vuonna 1926. Säilyneissä levyissä The Royal Choral Societyn suuri kuoro esittää Edward Cuthbert Bairstown johdolla koraaliosia innostuneesti ja hämmästyttävän hienovaraisesti.
Messu levytettiin ensimmäistä kertaa kokonaan vuonna 1929 kymmenen viikkoa kestäneen levytysjakson aikana, joka alkoi 18. maaliskuuta ja päättyi 31. toukokuuta. Taidemusiikin tuottaja Teri Noel Towen näkemyksen mukaan Albert Coatesin johtama tulkinta on hyvin epätasainen ja sisältää häikäisevän hienoja soolo-osuuksia (erityisesti Elisabeth Schumannin sopraano- ja Friedrich Schorrin basso-osat), mutta myös outoja balansseja kuoron ja orkesterin välillä, omituisen basso continuo -kokoonpanon (välillä piano ja joskus myös urut) ja hetkittäin suorastaan pahoja epävireisyyksiä. Koko mittavan teoksen äänittäminen oli selvästi haaste sekä esiintyjille että teknikoille, ja levy jäikin ainoaksi melkein kahden vuosikymmenen ajaksi.
1960-luvun lopulta alkaen Bachin musiikin esityksissä on enenevässä määrin pyritty niin sanottuun historialliseen autenttisuuteen muun muassa periodisoittimia käyttämällä. Näitä esityksiä yhdistää yleensä orkesterien ja kuorojen aikaisempaa pienempi koko, nopeammat tempot ja laulajien ”ei-wagneriaaninen” laulutyyli. Ensimmäisen ”autenttisen” levytyksen Bachin ajan soittimilla teki Nikolaus Harnoncourt vuonna 1968. Levytys teki suuren vaikutuksen aikansa musiikkimaailmaan.  Esityksen viisi häikäisevää solistia, periodisoittimista koottu orkesteri ja hienosti harjoitettu poika- ja mieskuoro, jonka koko vaihteli 16:sta 42:een, saivat aikaan suoraviivaisen mutta tunteisiin vetoavan esityksen.
Joshua Rifkin väitti, että hänen levytyksensä h-mollimessusta olisi teoksen ensimmäinen todella alkuperäisversiolle uskollinen levytys. Siitä alkoi vuonna 1982 keskustelu barokkimusiikissa käytettyjen kuorojen koosta. Rifkin tarjosi historiallisiin lähteisiin perustuvia argumentteja näkemyksen tueksi, jonka mukaan Bach käytti vain yhtä laulajaa kutakin äänialaa kohden. Väittely aiheesta on jatkunut sen jälkeenkin. Esimerkiksi muutama vuosi myöhemmin ilmestynyt John Eliot Gardinerin kuuluisa levytys perustuu näkemykseen, jonka mukaan Rifkin on vain osaksi oikeassa: osa perinteisesti kuoron esittämistä kohdista olisi todella tarkoitettu vain yksittäisten laulajien esitettäviksi, mutta useimmissa teoksen kohdissa näin ei ole. Joka tapauksessa h-mollimessun ja muiden barokkiteosten levytyksessä käytettyjen kuorojen koot ovat pienentyneet merkittävästi autenttisuutta tavoittelevien kapellimestareiden vaikutuksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H-mollimessu Wikimedia Commonsissa
Messun partituuri (jos joku kohta näyttää loppuvan kesken, paina hiirellä viimeisen näkyvän sivun oikeassa laidassa olevaa oikeanpuoleista nuolta)
Messun teksti latinaksi
Messun teksti englanniksi
Laaja artikkeli messun levytyksistä
Saksin vaaliruhtinas Fredrik August II (1696–1763)
Johan Sebastian Bach (1685–1750) Kuva säveltäjän kuolinvuodelta.
Haus der Kulturen der Welt

Rakennus vuonna 2007.
Haus der Kulturen der Welt (suom. Maailman kulttuurien talo) on kongressitalo Berliinin Tiergartenin puistossa Spreejoen rannalla. Se sijaitsee vähän matkan päässä Bundeskanzleramtin lounaispuolella.
Modernistinen rakennus rakennettiin vuoden 1957 Länsi-Berliinin kansainvälistä rakennusnäyttelyä (Interbau) varten saksalais-amerikkalaisen ystävyyden merkiksi. Sen suunnitteli yhdysvaltalainen arkkitehti Hugh Stubbins, joka oli toiminut Walter Gropiuksen oppilaana. Rakennuksen tilasi yhdysvaltalainen Benjamin Franklin -säätiö. Symboliseksi ”läntisen vapauden majakaksi” tarkoitettu kongressihalli rakennettiin tarkoituksella lähelle Länsi- ja Itä-Berliinin rajaa, ja se tehtiin keinotekoisen kummun päälle, jotta se varmasti näkyisi rajan yli Itä-Berliinin puolelle. Rakennuspaikka tunnettiin aiemmin nimellä Zeltenplatz. Halli avattiin 19. syyskuuta 1957, jolloin Yhdysvaltain hallitus lahjoitti sen Länsi-Berliinin kaupungille. Rakennus oli sen jälkeen vuoteen 1980 erilaisten kongressien, kulttuuritapahtumien ja näyttelyiden järjestämispaikka.
Rakennuksen tunnistaa lennokkaan kaaren muotoisesta katosta. Alkuperäinen katto romahti 21. toukokuuta 1980, jolloin yksi toimittaja sai surmansa. Jälleenrakennuksen jälkeen halli avattiin uudelleen vuonna 1987. Kaksi vuotta myöhemmin sinne perustettiin ”Maailman kulttuurien talo”. Siellä järjestetään erilaisia taide- ja kulttuuritapahtumia, joiden tarkoituksena on esitellä varsinkin Euroopan ulkopuolisten maiden kulttuuria. Berliinin kaupungin 750-vuotisjuhlien yhteydesä vuonna 1987 hallin lähelle pystytettiin valtava carillon-kellopeli. Rakennuksen edustalle sijoitettiin vuonna 1988 Henry Mooren suuri abstrakti veistos Perhonen.
Berliiniläiset tuntevat talon sen ulkonäköön viittaavilla lempinimillä ”svengaava osteri” ja ”raskaana oleva osteri” (Schwangere auster).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haus der Kulturen der Welt Wikimedia Commonsissa
Laitoksen kotisivu (englanniksi)