Gustav Meyrink
Tuotanto

Meyrinkin tuotanto jakautuu satiirisiin novelleihin ja yliluonnollisiin romaaneihin. Niiden keskeisenä teemana on sisäinen kamppailu, jota fantastiset tapahtumat symboloivat. Toistuva aihe on kohtalokas nainen, joka yrittää houkutella päähenkilön lankeamaan arkitodellisuuden raadantaan ja luopumaan hengellisen olemassaolon etsimisestä. Teksteissä on usein omaelämäkerrallisia piirteitä, jotka heijastelevat sekä Meyrinkin mystisiä kokemuksia että hänen arkisempia vaiheitaan. Hänellä oli myös tapana sijoittaa tarinoidensa sivuhahmoiksi todellisia tuttaviaan. Meyrink oli erityisesti nuorten kirjailijoiden suosiossa, ja hänellä oli suuri vaikutus nousevaan ekspressionistiseen liikkeeseen.
Meyrinkin ensimmäinen julkaistu novelli oli Simplicissimus-lehdessä vuonna 1901 julkaistu ”Der heisse Soldat” (”Kiihkeä sotilas”). Seuraavina vuosina hän kirjoitti kymmeniä novelleja, joiden yleisimpiä pilkan kohteita olivat armeija ja preussilainen militarismi. Tarinoissa esiintyy usein myös inhottavia lääkärihahmoja. Tämä mahdollisesti heijasteli Meyrinkin kroonisia kipuja, joita lääketiede ei pystynyt parantamaan. The Encyclopedia of Fantasyn (1997) artikkelissa John Clute kuvailee Meyrinkin satiirien ilmapiiriä ”apokalyptiseksi raakuudeksi” (apocalyptic savagery), joka enteili ensimmäisen maailmansodan mukanaan tuomia mullistuksia ja katastrofeja. Clute määrittelee Meyrinkin tyylin ekspressionismiksi ja vertaa hänen ”kuolevaa aikaa” pilkkaavaa proosaansa E. T. A. Hoffmannin tyyliin.
Meyrinkin novelleista on suomennettu ”Öljyä öljyä” -niminen tarina (1903), jossa hullu tiedemies päättää kostaa koko maailmalle ja laskee tahallaan raakaöljyä mereen. Meyrink kuvaili novelliaan profetiaksi eli ennustukseksi, ja sen kuvailema ympäristökatastrofi onkin sittemmin osoittautunut varsin ajankohtaiseksi. Meyrink itse mahdollisesti peilasi novelliin kaksintaisteluselkkauksen herättämää kostonhimoa.
Esikoisromaani Golem (1915) kuvaa katoavaa maailmaa ja enteilee pahaa. Sen kuvaama Praha on aavemainen ja epätodellinen. Teoksessa on vaikutteita sekä goottilaisesta romaanista että modernimmasta urbaanista fantasiasta. Golemissa Meyrink kuvaa Prahan asukkaita kohtaavaa vääjäämätötä tuhoa. Hänen myöhemmissä teoksissaan maailmanloppu näyttäytyy myönteisemmässä valossa ja puhdistavana tapahtumana, jonka myötä aineellinen todellisuus tuhoutuu ja korkeampi hengellinen olemassaolo toteutuu. Golemin kaupunkikuvaukset yhdistelevät naturalismia ja symbolismia. Ne innoittivat esimerkiksi Franz Kafkaa ja olivat osaltaan nostamassa Prahaa eurooppalaisen maagisen realismin pääkaupungiksi.
Ensimmäisen maailmansodan vuosina ilmestyivät myös romaanit Das grüne Gesicht (”Vihreät kasvot”, 1916) ja Walpurgisnacht (”Valpurinyö”, 1917). Das grüne Gesicht sijoittuu sodanjälkeiseen Amsterdamiin, missä joukko valittuja henkiinjääneitä todistaa Euroopan puhdistumista menneisyyden taakasta. Eräs hahmoista on vaeltava juutalainen. Walpurgisnachtissa Praha ajautuu oudon ilveilijän yllyttämänä ensin irvokkaaseen karnevaaliin ja myöhemmin kapinaan. Maailmansodan jälkeen Meyrinkin tekstit muuttuivat hillitymmiksi. Der weisse Dominikaner (”Valkoinen dominikaani”, 1921) kertoo pikkukaupungista, jonka asukkaat siirtyvät vähitellen todelliselle, aineettomalle olemisen tasolle. John Clute (1997) pitää Meyrinkin moniulotteisimpana tekstinä hänen viimeistä romaaniaan Der Engel vom westlichen Fenster (1927). Sen päähenkilö on uudestisyntynyt okkultisti John Dee, joka joutuu valitsemaan maallisten houkutusten ja korkeamman totuuden väliltä.
Meyrink ei pitänyt päiväkirjaa. Hänen kirjeenvaihtonsa oli tosin laaja, mutta hän säilytti vain magiaa ja okkultismia käsitelleet kirjeet. Omaelämäkerrallinen aineisto puuttuu säilyneistä kirjeistä lähes kokonaan, mikä tekee Meyrinkin todellisten vaiheiden selvittämisestä vaikeaa. Hänestä on kyllä säilynyt paljonkin aikalaisten kertomuksia, mutta ne ovat usein luonteeltaan lennokkaita ja kirjattu muistiin vasta vuosikymmeniä tapahtumien jälkeen.