stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islamismi
Islamismin sisältö

Poliittisen islamismin kirjo on hyvin laaja. Sen mukaan islamilla ei ole pelkästään uskonnollista merkitystä, vaan se tulisi huomioida poliittisessa päätöksenteossa. Maltillisimmaan islamismi vaatii maallista valtaa antamaan muodollisen tunnustuksen islamin merkitykselle, mikä käytännössä voi näkyä esimerkiksi kansallissymboleissa. Äärimmillään islamismi ajaa koko vallitsevan yhteiskunnallisen ja poliittisen järjestelmän kumoamista ja teokratian perustamista, tarvittaessa väkivaltaisin keinoin.
Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan "lainsäädäntövalta on islamissa Jumalalla", ja Jumalan laki on muuttumaton. Islamismin ihanne on profeetta Muhammedin ja neljän oikeaan johdetun kalifin paljolti myyttinen kulta-aika. Heidän luomaansa valtakuntaa pidetään Jumalan lain mukaisena islamilaisena valtiona, jonka tulisi olla mallina muslimeille myös nykyisin. Islamismi uudelleentulkitsee ja välineellistää islamin pyhää historiaa ja pyhiä kirjoituksia. Nykyajan ongelmat tulee ratkaista palaamalla islamin alkuaikojen romantisoituun utopiaan. Poliittisia tavoitteita ja päätöksiä perustellaan aidon ja alkuperäisen islamin puhdistamisella ja myöhemmin syntyneen aineksen poistamisella. Käytännössä islamistit ovat kuitenkin erimielisiä siitä, millä keinoin ja miten laajasti tavoitteeseen pyritään.
Menneisyyden romantisoimisesta huolimatta islamismi on tuore ilmiö, joka syntyi 1800-luvulla. Myös sen tavoitteet ja menetelmät ovat pohjimmiltaan modernistisia. Totalitarismin tapaan se haaveilee nykyaikaisten valtioiden suunnattomien voimavarojen valjastamisesta yhden ideologian palvelukseen, ylhäältä ohjatusta yhteiskunnallisesta muutoksesta ja kansalaisten pakottamisesta poliittiseen puhdasoppisuuteen. William Shepard kutsuu tällaista ajattelua ”islamilaiseksi totalismiksi”. Sen näkökulmasta islam ei ole pelkkä yksityiseen uskonnonharjoittamiseen ja teologisiin vakaumuksiin perustuva uskonto vaan kokonaisvaltainen elämäntapa, joka määrittelee poliittista, taloudellista ja yhteiskunnallista toimintaa. Käytännössä islamistit ovat yleensä pyrkineet tähän vaatimalla islamilaista valtiota, jonka kaikki lait perustuvat šariaan.
Islamismin retoriikka vetoaa usein vapaustaisteluun ja vastarintaan, jota käydään ei-islamilaisten maiden poliittista, kulttuurista ja taloudellista vaikutusvaltaa vastaan. Monet islamistit perustelevat ei-muslimeja vastaan käytyjä sotia jihadilla. Lopullinen tavoite ei kuitenkaan ole pelkkä ulkoisen vihollisen lyöminen vaan alkuaikojen islamin kuvitteelliseen puhtauteen ja virheettömyyteen palaavan valtion luominen.
Historia > Tausta

Ajatus profeetta Muhammedin ja neljän ensimmäisen kalifin aikaisesta kulta-ajasta on islamin piirissä vanha ja vaikutusvaltainen ajatus. Menneisyyttä on pidetty nykyisyyttä parempana ja yksinkertaista elämää hyveellisenä. Perinteisesti muslimit ovat kuitenkin katsoneet, ettei kulta-aikaa ole mahdollista palauttaa eikä sitä siksi myöskään ole johdonmukaisesti jäljitelty. Myöhempien aikojen epäoikeudenmukaisuus ja hallitsijoiden epätäydellisyys on hyväksytty välttämättömänä pahana, mikä on taannut muslimiyhteiskuntien vakauden ja palvellut myös hallitsijoiden etuja. Kharijiitit ja varhaisten ismailiittien kaltaiset lahkot tosin kannattivat paluuta Muhammedin ja oikeaanjohdettujen kalifien kulta-aikaan, mutta ne kohtasivat voimakasta vastustusta vallanpitäjien taholta eivätkä tavalliset muslimitkaan yleensä vakuuttuneet niiden millenaristisesta sanomasta. Myös islamilaiset teologit asettuivat yleensä tukemaan status quota.
Historia > Oikeamieliset esi-isät

Islamismi poliittisena ohjelmana ja joukkoliikkeenä syntyi reaktiona 1700-luvulla alkaneeseen länsimaiden voimistumiseen ja islamilaisen maailman suhteelliseen heikkenemiseen. Se horjutti muslimien perinteistä käsitystä siitä, että maailmanjärjestys oli Jumalan säätämä. Monet tulkitsivat islamin vallan taantumisen johtuvan siitä, etteivät muslimit enää seuranneet oikeamielisten esivanhempiensa (salaf al-salih, vrt. salafismi) esimerkkiä. Ratkaisuksi salafistit tarjosivat paluuta alkuperäiseen islamiin ja kulta-aikana vallinneeseen elämäntapaan.
Varhaiset 1800-luvun islamistit tulkitsivat usein kulta-aikaa modernistisesti. Egyptiläinen Muhammad Abduh kannatti tieteellistä positivismia ja katsoi ihanteellisen muslimiyhteisön rakentuvan lain lisäksi järjelle. Vääräuskoisuus tarkoitti Abduhin mukaan ”silmien sulkemista valolta ja rationaalisen todistusaineiston torjumista”. Abduh myös vastusti sokeaa auktoriteettiuskoa ja jäljittelyä. Toisaalta Abduh kehotti muslimeja etsimään uskontonsa oikeaa sisältöä ensimmäisten kalifien ajoista ja erottamaan siitä myöhemmän, turmelevan aineksen.
Abduhin seuraajien keskuudessa vallalle nousi ajatus kirjaimellisesta juurille paluusta ja sellaisen yhteiskunnan luomisesta, joka olisi samanlainen kuin 600-luvun Arabian yhteiskunnan kuviteltiin olevan. Abduhin oppilaasta Rašid Ridasta tuli konservatiivisen islamismin vaikutusvaltaisimpia teoreetikkoja. Klassisen islamilaisen valtioteorian ajatus kalifaatista oli välillä miltei unohtunut, mutta Ridan kaltaisille ajattelijoille se alkoi näyttäytyä vakavasti otettavana vaihtoehtona maallistuneelle esivallalle. Vastaavan renessanssin koki ajatus šariasta ainoana lakina.
Salafismi poliittisena liikkeenä vakiintui 1900-luvun alussa. Se otti voimakkaita vaikutteita hanbalien tiukasta puhdasoppisuudesta ja muiden vaihtoehtojen poissulkemisesta. Islamin pyhiin kirjoituksiin alettiin suhtautua fundamentalistisesti eikä islamin pyhää historiaa tarkasteltu aikalaiskontekstia vasten vaan yleispätevänä ihanteena, joka oli sovellettavissa kaikkiin aikoihin ja paikkoihin.
Historia > Kolonialismin vaikutus

Kolonialismi johti vanhojen muslimihallitsijoiden ja -valtakuntien kaatumiseen. Vaikka muslimihallitsijat eivät aina noudattaneet uskonnon ihanteita tai Muhammedin ja tämän seuraajien esimerkkiä, heidän valtansa oikeutus oli mahdollista perustella uskonnollisin keinoin. Eurooppalaisten ei-muslimien valta sen sijaan synnytti keskustelua siitä, kuuluivatko siirtomaan asemaan joutuneet muslimimaat enää ”rauhan taloon” (dar al-Islam). Mikäli ne eivät sitä olleet, muslimien oikeus ja velvollisuus oli syrjäyttää siirtomaahallinto ja palauttaa islamilainen järjestys.
Kolonialismin vastustus synnytti ajatuksen jihadista poliittisena itsenäisyys- ja vapaustaisteluna. Siirtomaaisäntien vastaisia sotia perusteltiin jihadilla, jolloin raja kotimaan hyväksi käydyn puolustussodan ja kaikkien muslimien puolesta käydyn yleisen uskonnollisen kamppailun välillä hämärtyi. Jihad on vielä 2000-luvullakin ollut muslimimaissa vaikutusvaltainen perustelu, kun taistellaan ulkomaista miehitystä tai vaikutusvaltaa vastaan.
Islamismi nykyään

Nykypäivän islamistisiksi kutsutut järjestöt ja järjestelmät ovat hyvin erilaisia. Islamismilla on viitattu sekä Muslimiveljeskunnan kaltaisiin uudistusliikkeisiin, al-Qaidan ja ISISin kaltaisiin jihadistisiin terrorijärjestöihin, Iranin islamilaisen vallankumouksen seurauksena syntyneeseen teokraattiseen tasavaltaan, Saudi-Arabian wahhabilaiseen monarkiaan että Afganistanin talibaniin.
Muslimiveljeskuntaan kuulunut liikkeen keskeinen ideologi Said Qutb on etenkin radikaalille islamismille ja jihadismille tärkeä taustavaikuttaja. Esimerkiksi teoksessaan Ma'alim fi al-Tariq (engl. Milesstones) Qutb hyökkää Jahiliyyah-järjestelmäksi kutsumaansa länsimaista sekularismia vastaan ja esittää vaihtoehdoksi fundamentalistista islamilaista hallintoa. Qutb on tärkeä taustavaikuttaja monien radikaalien salafistijärjestöjen taustalla, mukaan lukien Al Qaida ja ISIS.
Euroopassa on maahanmuuton myötä alkanut toimia useita liikkeitä, jotka pyrkivät šarian mukaiseen lakiin ainakin muslimivähemmistölle. Järjestöjen, jotka edustavat lähinnä sunnalaista islamia, rahoitus tulee ennen kaikkea öljyrikkaista Saudi Arabiasta, Qatarista, Bahrainista ja Kuwaitista, joissa kaikissa vallalla islamin wahhabilainen tulkinta, jos kohta myös Erdoğanin Turkki on tukenut Euroopan turkkilaistaustaisia Milli Görüs -järjestön islamisteja. Arabimaiden tuen kautta islamismi ja wahhabismi ovat saaneet vahvan jalansijan Euroopan moskeijoista. Islamistiti ovat myös pyrkineet luomaan maallistuneesta eurooppalaisesta yhteiskunnasta erillistä elämäntapaa ja perustamaan omia instituutioitaan, kuten päiväkoteja, kouluja, kansalaisjärjestöjä ja tutkimuslaitoksia.
Islamististen järjestöjen toimintatavat vaihtelevat huomattavasti. Al-Qaida ja ISIS soveltavat terrorismia jihadin muotona, kun taas Muslimiveljeskunta suosittelee dawaa, dialogia ja muita rauhanomaisia keinoja. Opista käytetään nimeä ”wassatiyya”, mikä tarkoittaa kolmatta tietä ekstremismin ja sekularismin välillä. Alexandre del Vallen mukaan Muslimiveljeskunnan ja ISISin päämäärät ovat kuitenkin pohjimmiltaan samat: kalifaatin perustaminen ja šarian täytäntöön pano kaikkialla maailmassa. Muslimiveljeskunnan rauhanomainen retoriikka on del Vallen mukaan taktinen valinta. Kun terrori-isku tapahtuu, saavat rauhanomaiset islamistit tilaa julistaa, että ”terrorismi ei ole oikeaa islamia” ja että se uhkaa ennen kaikkea muslimeja itseään, koska se lisää islamofobiaa — siispä nyt on entistäkin tärkeämpää jatkaa taistelua islamofobiaa vastaan ja tukea sen uhkaamia ”rauhanomaisia muslimeja”, jollaisina Muslimiveljeskunnan kaltaiset radikaalit järjestöt itsensä esittävät.
Ranskalainen filosofi ja aatehistorioitsija Rémi Brague on pitänyt erottelua islamin ja islamismin välillä perusteettomana.selvennä
Jihadismi

Jihadismi on länsimaissa käytetty nimitys militanteille islamilaisille liikkeille, joiden juuret ovat poliittisessa islamissa. Sen kannattajat ovat lähinnä sunnimuslimeja, jotka katsovat olevansa jatkuvassa sodassa ”länttä” ja sen juutalais-kristillisiä arvoja vastaan. Islamismin tavoin jihadismi katsoo, ettei islam ole pelkästään yksilön toimintaa ja yhteisöllisiä rituaaleja sääntelevä vakaumus vaan sen valta ulottuu valtioon ja kaikkiin valtion kansalaisiin uskontokuntaan katsomatta. Islamismista poiketen jihadismi ei kuitenkaan tyydy toimimaan kansallisvaltion ja sen poliittisten instituutioiden piirissä.
Kirjallisuutta

Linjakumpu, Aini: Poliittinen islam.  (Väitöskirja, Lapin yliopisto. Rauhantutkimus tänään 16)  Helsinki:  Like, 1999.  ISBN 951-578-709-2
Panella, Carlo: Islamin musta kirja: 1914–2006: Sorto, fundamentalismi, terrori.  ((Il libro nero dei regimi islamici: 1914–2006 oppressione, fondamentalismo, terrore, 2006.) Suomentanut Leena Taavitsainen-Petäjä)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33865-0
Saarelainen, Matti: Muhammedin pitkä varjo: Tutkimus poliittisen islamin Länsi-Euroopalle aiheuttamasta haasteesta.  (Ulkopolitiikan haasteita 3)  Helsinki:  Ulkopoliittinen instituutti, 1992.  ISBN 951-769-041-X
Tucker-Jones, Anthony: Jihad: Taistelevan islamin taustat.  ((The rise of militant Islam: An insider's view of the failure to curb global jihad, 2010.) Suomentanut Juhani Nieminen)  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-457-3
Ahmad al-Hussein, Lubna; Kareh Tager, Djenane: Olenko kirottu? Nainen, sharia ja Koraani.  (Suis-je maudite? La femme, la charia et le coran). Suomentanut Tommy Granholm.)  Minerva, 2011.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
How Islam got political: Founding fathers, BBC (englanniksi)
Roy Brown: Poliittista islamia vastaan. Vapaa ajattelija 1/2004.
Kuolema ja paratiisi kiinnostavat islamisteja.
Jake Evans

Jake Evans vuonna 2021.
Jake Evans (s. 2. kesäkuuta 1996 Toronto) on kanadalainen jääkiekkoilija. Evans edustaa NHL-seura Montréal Canadiensia. Canadiens varasi hänet vuoden 2014 varaustilaisuuden seitsemännellä kierroksella numerolla 207. Evans on pelipaikaltaan hyökkääjä ja kätisyydeltään right. 10. kesäkuuta 2023 mennessä Evans on pelannut 186 NHL-runkosarjaottelua. Näissä hän on tehnyt 20 maalia ja 44 syöttöä eli 64 tehopistettä. Lokakuussa 2021 Evans teki Canadiensin kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen. Maaliskuussa 2025 Evans solmi Canadiensin kanssa nelivuotisen ja yhteensä 11,4 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Petri Tuomi-Nikula

Petri Tuomi-Nikula (s. 12. tammikuuta 1951) on suomalainen diplomaatti ja kulttuurivaikuttaja. Hän on toiminut Suomen suurlähettiläänä Italiassa, Maltalla ja San Marinossa, Unkarissa ja Sloveniassa.  Vuoden 2019 alusta  hän on työskennellyt  vanhempana neuvonantajana SITRA:n Kansanvallan peruskorjaus- avainohjelmassa.
Tuomi-Nikula on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri Helsingin yliopistosta pääaineenaan poliittinen historia. Hänen puolisonsa on naistentautien ja synnytysten erikoislääkäri Merja Tuomi-Nikula (o.s. Pörhö), ja heillä on yksi tytär. Hänen sisaruksiaan ovat edesmennyt tietokirjailija Jorma Tuomi-Nikula, päätoimittaja Heikki Tuomi-Nikula, toimittaja Anna Askjaer,  professori Outi Tuomi-Nikula sekä toimittaja,  kulttuurituottaja Lauri Tuomi-Nikula.
Työura

Vuosina 2005–2010 Tuomi-Nikula oli ulkoasiainministeriön viestintä- ja kulttuuriosaston päällikkö. Hän on toiminut Bonnin, Wienin ja Lontoon edustustojen lehdistö- ja kulttuurivirkamiehenä, Suomen ensimmäisen EU-puheenjohtajuuden pääsihteeri vuosina 1996–2000 ja Kansainvälisen tiedottamisen neuvottelukunnan (KANTINE) pääsihteerinä vuosina 1989–2000. Finland Promotion Boardin puheenjohtaja Tuomi-Nikula oli vuosina 2005–2010 ja on Jorma Ollilan johtaman maabrändivaltuuskunnan jäsen. Eläkkeelle siirryttyään hän toimi  vanhempana neuvonantajana  Sitrassa  2019-2022.
Tuomi-Nikula oli käynnistämässä MTV3:n Kymmenen uutisia vuonna 1980. Sitä ennen hän työskenteli toimittajana muun muassa Suomen tietotoimistossa ja Vaasa-lehdessä. Vuosina 2000–2003 hän toimi Fujitsu-Invian viestintä- ja markkinointijohtajana.c
Luottamustehtävät

Tuomi-Nikula on Pro opera -yhdistyksen perustajajäsen ja toimi hallituksen puheenjohtajana 1990-luvulla. Hän on toiminut Suomen museoliiton puheenjohtajana ja Savonlinnan oopperajuhlien hallituksen jäsenenä 2009 -2011, Suomen Unkarin kulttuuri- ja tiede - instituutin Finagoran hallituksen jäsen 2016 alkaen. Fulbright-stipenditoimintaa Suomessa rahoittavan säätiön hallituksen puheenjohtajana 2005–2010, Suomi-seuran hallituksen jäsen 2019, varapuheenjohtaja 2020- 2024, Kiasman ja Larun musiikkifestivaalin tukisäätiön hallituksen jäsen 2024.
Julkaisut

Kuningasbasso Matti Salminen.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19468-9
Erilaista diplomatiaa, Helsinki, Teos-kustannus, 2024. ISBN 978-952-936-518-0
Pohjankankaan ampuma-alue

Arrow 18 -harjoitus Niinisalossa 2018.
Suukappaleen vaikutusta suuliekkiin testataan kuvaamalla mitta-asteikollista taustaa vasten Niinisalon koeasemalla.
Ilmatorjuntatykistön Koeammuntaosasto, kuvia rakennusvaiheesta, Teodoliittipaalun paikka Parkanon-Niinisalon tien varressa 1944.
Pohjankankaan ampuma-alue sijaitsee Pohjankankaalla Kankaanpään Niinisalossa.  Se ulottuu myös Karvian alueelle.
Ampuma-alue on tärkein entisen Läntisen maanpuolustusalueen kovapanosharjoitusalue. Esimerkiksi vuonna 2005 sitä käytettiin 250 vuorokautta ja vuonna 2011 vielä yli 200 vrk. Alue on Suomen ampuma-alueista ainoa pysyvästi suljettu, eli siviileillä ei ole lupaa kulkea siellä ja alueelle johtavat tiet on suljettu puomein. Pohjankankaan ampuma-alue on Suomen toiseksi laajin ampumakenttäalue Rovajärven ampuma-alueen jälkeen.
Historia

Suomen ensimmäinen tykistön koeampumakenttä perustettiin Valkealan Uttiin vuonna 1921, mutta se osoittautui jo pian epäkäytännölliseksi sen jäätyä asutuksen ja tiestön puristukseen.
Uusi ampumakenttä päätettiin vuonna 1935 sijoittaa Pohjankankaalle, jossa oli käytettävissä sopivan kokoinen valtion omistama maa-alue. Tarvittavat rakennukset valmistuivat talvisodan aikana. Kysymys ampumakentän raivauksesta ratkesi yllättäen, kun Pohjankankaalla raivosi juuri ennen jatkosodan syttymistä kesäkuussa 1941 suuri metsäpalo, joka tuhosi toistatuhatta hehtaaria metsää.
Sotien päätyttyä ja Perkjärven ampuma-alueen jäätyä Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle Pohjankankaan ampuma-alue oli ainoa kenttätykistön harjoitusalue Suomessa, kunnes Rovajärven ampuma-alue saatiin käyttöön vuonna 1949. Tykistön talviaikaiset ampumaleirit järjestettiin kuitenkin Pohjankankaalla vuoteen 1957 saakka.
Yleistä ampuma-alueesta

Ampumakentällä on pituutta 23 km ja sen suurin ampumaetäisyys on 15 km. Alueen pinta-ala on noin 15 000 hehtaaria. Alueen suurin leveys on 4,5 kilometriä ja sen korkein maastonkohta on 169 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Kauraharju Karvian puolella.
Ampumakentän sisään jää myös pienialainen luonnonsuojelualue, Suonreittenkeidas Korvaluoman kylän kohdalla. Varsinainen Pohjankankaan harju ulottuu ampuma-alueen pohjoispuolella aina Kauhajoelle ja Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuistoon saakka.
Harjun ja ampuma-alueen eteläpuolella sijaitsee Niinisalon varuskunta sekä noin 20 kilometriä pitkä Hämeenkankaan harjoitusalue, joka ulottuu Jämijärvelle. Ampuma-alueella harjoittelee pääasiassa Porin prikaati. Alue on myös muiden joukko-osastojen käytössä. Pohjankangasta laajempaa varoaluetta edellyttävät ammunnat suoritetaan Rovajärven ampuma-alueella.
Räjähdekeskus (ent. Koeampumalaitos) on yksi alueen vakituisista käyttäjistä.
Alueen ongelmia

Ampuma-alueen käyttöä on haitannut sen itä-länsisuuntainen kapeus.
Pääsiäisenä 2002 Tykistöprikaati ampui kranaatin ampuma-alueen laitamilla sijainneeseen pihapiiriin. Tapauksessa ketään ei loukkaantunut, mutta sirpaleista jäi jälkiä muun muassa rakennuksiin. Saunaluoman kyläläiset ovat laskeneet harhaosumia tulleen kylään muitakin kertoja.
Indalinjoen vesistö

Ruotsin päävesistöalueet
Näkymä Indalinjoen yli Stadsbergetin lähellä.
Indalinjokea Sillressä
Indalinjoen vesistö (ruots. Indalsälvens avrinningsområde, vesistöaluetunnus 40) muodostuu Pohjanlahden Selkämereen laskevan Indalinjoki (ruots. Indalsälven) ja sen sivujokien yhteisestä valuma-alueesta, jonka kokonaispinta-ala on 26 727 neliökilometriä. Se on yksi Ruotsin päävesistöalueista ja sen valuma-alue sijaitsee pääosin Ruotsissa, mutta ulottuu latvavesiltään hieman myös Norjan puolelle. Vesistöä on muokattu voimakkaasti vesivoiman tuottamiseksi.
Pääuoma

Vesistön pääuomana on sen nimikkojoki Indalinjoki, jonka pituus on 426 kilometriä . Joki laskee Itämereen noin 14 kuutiokilometriä vettä vuodessa.
Vesistön valuma-alue

Indalinjoen vesistö sijaitsee kahden suuren vesistön Ångermanjoen vesistön (tunnus 38) ja Ljunganin vesistön (tunnus 42) välissä. Sen valuma-alueen luoteispää seuraa Ruotsin ja Norjan valtionrajaa, missä se kohtaa vielä Ruotsin puolella Neanin vesistön (tunnus 114) ja joka laskee Norjan läpi Atlanttiin. Neanin vesistön jälkeen vedenjakajan takana sijaitsee Ljunganin vesistö, jonka kanssa Indalinjoen vesistöllä on yhteinen vedenjakaja lähes merenrantaan asti. Siellä se kohtaa pienen Selångersånin vesistön (tunnus 41). Indalinjoen vesistön pohjoispuolella sillä on yhteinen vedenjakaja lähes koko matkan Ångermanjoen vesistön kanssa. Aivan Indalinjoen alajuoksulla se vaihtuu pieneen Gådeånin vesistöön (tunnus 39). Indalinjoen joensuun ympäristössä on monia mereen laskevia ojia ja puroja, joiden valuma-alueiden yhteispinta-ala ylittää Gådeånin vesistön pinta-alan.
Vesistön valuma-alue > Valuma-alueen piirteitä

Valuma-alueen maaperän yleisimmät maalajit ovat moreeni (44,8 %), turve (21,2 %), kalliomaa (18,2 %), hiekka ja sora (1,3 %), multamaa (0,7 %), savimaa (1,2 %) ja jäätikköjokijäänteet (3,5 %). Alueen maankäyttöä esittävät maiden käyttöluokitukset, joiden mukaan alueella on metsämaita (57,9 %), soita ja kosteikkoja (12,9 %), kalliomaita (2,2 %), viljelymaita (1,7 %), taajamia ja pinnoitettuja alueita (0,4 %) sekä joutomaita (15,9 %). Näiden lisäksi on 9,0 % vesistöjä.
Vesistön valuma-alue > Virtaamia

SMHI on julkaissut tilastossaan Indalinjoen virtaamien päivittäiset keskivirtaamat vuosilta 2004–2019. Niiden mukaan joen suiston lähellä sijaitsevassa mittauspisteessä joen keskivirtaama (MQ) on 475 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), keskiylivirtaama (MHQ) on 1160 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) on 170 m³/s . 
Toisen lähteen mukaan joen keskivirtaama on 455,3 m³/s ja keskiylivirtaama (MHQ) on 1140 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) on 140 m³/s . Suurin kuukausittainen keskivirtaama 1020 m³/s on mitattu toukokuussa 2018 ja pienin 185 m³/s elokuussa 2018. Viereinen kaavio esittää SMHI:n julkaiseman tilaston kuukausittaisten keskivirtaamien arvoista lasketut keskiarvot. Sen mukaan kevättulva kestäisi huhtikuusta kesäkuuhun ja sen huippu ajoittuisi toukokuulle. Vesimäärät on kuitenkin onnistuttu tasoittamaan vesivoiman tarpeisiin varastoimalla sitä järviin ja patoaltaisiin.
Vesivoima

Vesistöalueella on patorekisterin mukaan 457 patoa, joista 37,3 % säännöstellään jokien virtaamia. Patojen säännöstelykapasiteetti on 5 593 miljoonaa kuutiometriä.
Indalsälvenin pääuomassa on 25 vesivoimalaitosta: Bergeforsen, Järkvissle, Hölleforsen, Stadsforsen, Svarthålsforsen, Hammarforsen, Gammelänge, Krångede, Stugun, Näverede, Midskog, Granboforsen, Kattstrupeforsen, Hissmofors V/VI, Mörsil, Järpströmmen, Anjan, Juveln, Torrön, Sällsjö, Slagsån, Duved, Handöl nedre, Handöl övre ja Sillre. Vesistön sivu-uomissa on vielä 18 voimalaa lisää:
Billstaånissa on Billsta, Strömbacka ja Lillå,
Dammånissa on Dammån,
Faxånissa on Vaplan,
Gilleranissa on Högforsen,
Hårkanissa on Högfors, Näsaforsen, Kvarnfallet ja Stensjön,
Ljustorpsånissa on Lagfors ja Rundbacken,
Långanissa on Långforsen, Rönnöfors ja Olden,
Sikåsånissa on Sågbäcken,
Slandromsånissa on Slandrom,
Sågånissa on Häggsjöns El.
Voimaloiden yhteisteho on 2 099 megawattia ja niiden vuosituotanto on noin 9 802 gigawattituntia.
Käännös suomeksi
Tumma puku

Tummapukuinen mies
Tumma puku tarkoittaa pukeutumisetiketissä miesten juhlapukua, johon kuuluu tietty kokonaisuus vastakohtana arkipuvulle.
Tumma puku on yksivärinen; mustasta, tummansinisestä tai tummanharmaasta kankaasta valmistettu kaksi- tai kolmeosainen puku, jonka kanssa käytetään valkoista kauluspaitaa ja hillittyä sinisävyistä tai harmaata solmiota. Juhlallisimmillaan solmio on helmenharmaa. Tummaksi puvuksi hyväksytään usein myös tummanharmaa puku. Yksivärinen kangas voi olla pinnaltaan hillitysti kuvioitu, mutta siinä ei saa olla arkipukuihin kuuluvaa liituraitaa.
Tumma puku sopii esimerkiksi iltapäivävastaanotolle, cocktailkutsuille, häihin, vierailulle ja onnittelukäynneille. Se myös korvaa miesten juhlapuvun: frakin tai saketin. Kun kutsussa mainitaan miehelle tumma puku, naiselle sen korvaa tilanteesta riippuen joko vierailupuku, juhla- tai iltapuku. Samoin kuin frakin kanssa myös tumman puvun kanssa voidaan pitää kunniamerkkejä. Tällöin taskuliinaa ei käytetä. Muussa tapauksessa taskuliina on valkoinen. Smokkia ei voi korvata tummalla puvulla, mutta tätä sääntöä rikotaan Suomessa.
Osat > Takki

Takki on väriltään tummansininen, tummanharmaa tai musta ja se on yksi- tai kaksirivinen. Takin kangas on koristelematon ja hillitysti kudottu. Mitä pelkistetympi kangas, sitä muodollisempi puku. Muodollisimmissa takeissa taskuissa ei ole läppää eikä selässä halkiota. Kaksi- ja kolmenappisissa puvuissa alin nappi jätetään sulkematta.
Osat > Liivi

Liivi on samaa kangasta kuin muu puku tai vaihtoehtoisesti hillittyä, puvun väriin sointuvaa sävyä. Juhlallisimmissa liiveissä on käänteet ja liivi on kaksirivinen. Alinta nappia ei perinteisesti kiinnitetä. Liivin voi myös jättää pois, mutta tällöin puku on vähemmän muodollinen. Yksirivisen kanssa voi käyttää myös puvunkankaasta tehtyä liiviä.
Osat > Housut

Housut ovat samaa kangasta kuin takki. Juhlavimmissa housuissa ei ole upslaakeja.
Osat > Paita

Kauluspaita on juhlallisimmissa tilaisuuksissa valkoinen, mahdollisimman hillitysti kudottu, ja siinä on kaksinkertaiset kalvosimet, jotka kiinnitetään kalvosinnapeilla.
Osat > Solmio

Solmio on vapaavalintaista hillittyä väriä; juhlavimpana pidetään harmaata tai hopeaa. Hautajaisissa solmio on musta.
Osat > Taskuliina

Taskuliina on valkoinen ja hillitysti taiteltu. Materiaaleista pellava on hienoin, silkki ja puuvilla käyvät myös. Vähemmän muodollisissa tilaisuuksissa taskuliinan värejä ja kuvioita voi valita vapaammin.
Osat > Kengät

Kengät ovat ohutpohjaiset, mustat ja mahdollisimman pelkistetyt.