stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fiat G.50
Käyttöhistoria > Käyttö Suomessa > Jatkosota

Jatkosodassa Fiat G.50 oli tehokkaimmillaan vuonna 1941. Vuoden 1942 aikana tilanne huononi neuvostolentäjien saadessa käyttöönsä entistä parempia koneita. Myös koneiden kunto huononi ja varaosien puutteen takia lentokuntoisena oli yhä vähemmän koneita.
Helmikuusta 1940 helmikuuhun 1944 koneita käyttänyt LLv 26 toimi jatkosodan alussa Joroisten kentältä, tehtävänään Karjalan Armeijan 10. heinäkuuta alkaneen hyökkäyksen tukeminen. Laivue käytti hyökkäyksen edetessä useita työkenttiä, muun muassa Rantasalmen, Joensuun ja Värtsilän kenttiä. Elokuussa 1941 laivue siirtyi Lunkulaan, josta se siirtyi Aunuksen kannaksen rintaman vakiinnuttua Immolaan 16. syyskuuta 1941. Vuonna 1942 laivueen yksi lentue kerrallaan oli Malmin lentokentällä tehtävänään pääkaupungin suojaus. Tässä vaiheessa koneita oli kerrallaan lentokuntoisena alle kymmenen kappaletta, mikä rajoitti lentotoimintaa huomattavasti. Kesäkuussa laivueen pääosa siirtyi Kilpasillan kentälle lähemmäksi rintamalinjoja. Loppuvuodesta 1942 ja koko vuoden 1943 lentotoiminta oli itäisellä Karjalankannaksella vähäistä, eikä taistelukosketukseen vihollisen kanssa useinkaan päästy.
Koneella saavutettiin LLv 26:ssa jatkosodassa 88 ilmavoittoa omien menetysten olleessa kaksitoista konetta, joista kaksi ilmataistelussa. Huomionarvoisimmat ilmavoittonsa jatkosodassa Fiat sai pudottamalla kaksi Mig-3-hävittäjää jotka olivat noin 200 km/h Fiatteja nopeampia. Nopeita olivat myös ne kuusi Hurricanea jotka lentolaivue 26 Fiateilla pudotti. Menestyneimmät Fiatin ohjaajat olivat lentomestari Oiva Tuominen (23 voittoa), luutnantti Olli Puhakka (11), vänrikki Nils Trontti (6), ylikersantti Onni Paronen (4 1/2), kapteeni Urho Nieminen (4) ja lentomestari Lasse Lautamäki (4).
Katso myös: Luettelo Lentolaivue 26:n ilmavoitoista ja sotatoimitappioista
Vaikka Fiatia on kritisoitu saavutti se jatkosodan todellisissa ilmataistelutilanteissa suhteellisesti eniten voittoja sillä jokainen vihollislentäjän alasampuma Fiat maksoi vastapuolelle 44 Fiattien alasampumaa konetta. Vastaava suhdeluku oli Messerschmitteillä 31,51 ja Brewstereillä 23,53. Jopa vanhanaikaisena Fiat kuuluu siis kiistatta Suomen ilmavoimien jatkosodan aikaisen lentokaluston parhaimmistoon.
Huom. toisen lähteen mukaan: Voittosuhteet: Brewster 32:1; Messerschmitt 25:1. (Heikki Nikunen)
Alkuvuodesta 1944 koneet vedettiin pois operatiivisesta käytöstä ja siirrettiin koulutuskäyttöön ensin HLeLv 30:lle ja myöhemmin T-LeLv 35:lle Kauhavalle Ilmasotakouluun. Konetta käytettiin välityyppinä ennen siirtymistä alkeiskoulukoneesta varsinaiseen hävittäjäkoneeseen.
Käyttöhistoria > Käyttö Suomessa > Sodan jälkeen

Vuosina 1944–1946 koneita käytettiin edelleen koulutuskoneina sekä kahta konetta yhteyskoneina HLeLv 23:ssa. Tyypin viimeinen lento lennettiin Kauhavan Lentosotakoululla 13. joulukuuta 1946, kalustoluettelosta jäljellä olevat koneet poistettiin 2. tammikuuta 1950. Koneissa käytetyt Breda-konekiväärit luovutettiin Merivoimille, ja niitä asennettiin muun muassa moottoritykkiveneisiin ja muille aluksille, mistä ne poistuivat 1980-luvulla.
Tekniset tiedot (G.50)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.08000007,80 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.099000010,99 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.09600002,96 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&018.025000018,25 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01920.&&&&001 920 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&02350.&&&&002 350 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Fiat A.74 R.C.38 -14-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0625.&&&&00625 kW (&&&&&&&&&&&&0838.&&&&00838 hv)
Potkuri: kolmelapainen Fiat-Hamilton vakiokierrospotkuri
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0484.&&&&00484 km/h (valmistajan ilmoittama hetkellisellä yliahtopaineella)
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0395.&&&&00395 km/h (5 000 metrissä)
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0470.&&&&00470 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010700.&&&&0010 700 m
Aseistus
2 × tahditettua Breda-SAFAT MC.12,7-konekivääriä (12,7 mm, 575 ls/min, 765 m/s) asennettuna eturunkoon, molemmille 300 laukausta.
Versiot > Prototyypit

G.50, ensimmäinen prototyyppi, rakennettiin 2 kappaletta vakavuusongelmien ratkaisemiseksi.
G.50ter, isommalla moottorilla (Fiat A.76, 1 000 hv) varustettu prototyyppi, koelennot kesäkuussa 1941.
G.50V, Alfa Romeon lisenssillä valmistamalla Daimler-Benz DB 601A-moottorilla varustettu prototyyppi, koelennot elokuussa 1941.
G.50bis/A, kaksipaikkainen hävittäjäpommittajan prototyyppi, suunniteltiin toimimaan tukialuksiksi muutettavilta kauppa-aluksilta  Aquila ja Sparviero. Prototyypissä oli 140 cm pitempi kärkiväli, paranneltu aseistus (4 ×12,7 mm konekivääriä) ja mahdollisuus käyttää 250 kilon pommia. Koneeseen asennettiin lisäksi tukialusvarusteet. Koelennot lokakuussa 1942.
Versiot > Tuotantoversiot

G.50, esisarja. Suljettava ohjaamon kuomu. Rakennettiin 45 konetta.
G.50, varsinainen tuotantoversio. Rakennettiin 206 konetta.
G.50bis, taistelukokemusten perusteella paranneltu versio. Panssarointia lisättiin ja polttoainesäiliöitä suurennettiin, lisäksi radiolaitteet vaihdettiin tehokkaampiin. Rakennettiin 421 konetta, viimeiset keväällä 1942.
G.50B ja G.50bis/B, kaksipaikkainen, kaksoisohjaimilla varustettu koulukoneversio. Rakennettiin 108 konetta.
Museokoneita

Belgradin ilmailumuseossa oleva G.50bis-kone.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiat G.50 Wikimedia Commonsissa
Suomen ilmavoimien Fiat G.50, FA-11 jatkosodan aikana.
Fiat G.50 Raudussa syyskuussa 1942.
Fiat G.50 Raudussa syyskuussa 1942.
Suomisen perhe
Elokuvat

Ensimmäisen ja viimeisen Suomisen perhe -elokuvista ohjasi T. J. Särkkä, neljä muuta Orvo Saarikivi. Kaikki elokuvat tuotti Suomen Filmiteollisuus Oy.
Suomisen perhe (1941)
Suomisen Ollin tempaus (1942)
Suomisen taiteilijat (1943)
Suomisen Olli rakastuu (1944)
Suomisen Olli yllättää (1945)
Taas tapaamme Suomisen perheen (1959)
Kirjallisuutta

Pöysti, Lasse: Lassen oppivuodet. Helsinki: Otava, 1990.
Aiheesta muualla

Suomisen perhe oli kolmen vuosikymmenen radiosuosikki.  Ylen Elävä arkisto.
Suomisen perhe -kuunnelmat Yle Areenassa
Suomenpystykorva

| Suomenpystykorva |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Suomi
Määrä:  48 661
Rodun syntyaika:  ei tiedossa, nykyisenlainen rotutyyppi vähintään satoja vuosia vanha
Alkuperäinen käyttö:  metsästys- ja vahtikoira
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira, seurakoira
Elinikä:  noin 12–16 vuotta
Muita nimityksiä:  Pystykorva, pikinokka, finsk spets, Finnish Spitz, Finnenspitz, spitz finlandais, spitz finlandés, soome püstkõrv, loulou finnois
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 2 Pohjoiset metsästyskoirat #49
Ulkonäkö
Paino:  uros 12–13 kg narttu 7–10 kg
Säkäkorkeus:  uros 47 cm narttu 42 cm
Väritys:  lähestulkoon aina soopeli: punaruskeasta kellertävänruskeaan, karvoissa voi olla mustia kärkiä
Suomenpystykorva (ruots. finsk spets) on punaruskea pienehkö pystykorviin kuuluva metsästyskoirarotu. Se on Suomen kansalliskoira.
Suomenpystykorva on levinnyt myös Suomen ulkopuolelle. 2010-luvulla rodun kanta oli yli tuhat yksilöä Suomen lisäksi Ruotsissa ja Venäjällä, ja yli sata koiraa Yhdysvalloissa, Norjassa, Isossa-Britanniassa ja Kanadassa.
Ulkonäkö

Suomenpystykorva on rakenteeltaan neliömäinen, hyväryhtinen ja kestävä, keskikokoa pienempi pystykorvainen koira. Se on eloisa ja liikkuu nopeasti ja keveästi. Ihannesäkäkorkeus on uroksilla 47 senttimetriä ja nartuilla 42 senttimetriä; kolmen senttimetrin poikkeama ihanteesta sallitaan. Koiran häntä kiertyy selän päälle, korvat ovat pystyt ja silmät hieman vinot ja mantelinmuotoiset. Ruotsinkielisessä rotumääritelmässä on mainittu painoksi urokset 12–13 kg, nartut 7–10 kg; vuonna 2015 hyväksytyssä suomenkielisessä määritelmässä ei ole painoa määritelty.
Karva on pitkähköä, puolipystyä tai pystyä ja väriltään usein soopeli, joka vaihtelee kellertävästä ruskeanpunaiseen. Punainen väri on rodun huomiota herättävin piirre. Vatsassa, raajojen sisäpinnoilla, rinnassa, leuassa ja hännässä karva on vaaleampaa. Myös pienet valkeat merkit käpälissä tai rinnassa sallitaan. Hännässä ja reisien takaosassa karva on pitkää ja tuuheaa, päässä ja raajoissa lyhyttä. Pohjavilla on pehmeä, tiheä ja vaalea, ei kuitenkaan koskaan valkoinen. Kirsu on musta.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotumääritelmän mukaan suomenpystykorvan kuuluu olla vilkas, rohkea, tarmokas ja peräänantamaton metsästyskoira. Vahvoista metsästysominaisuuksista huolimatta suomenpystykorva kuitenkin pärjää seurakoirana ja lapsiperheessä mainiosti. Suomenpystykorva on erittäin sopeutuvainen, iloinen ja helppohoitoinen koirarotu ja siitä saa aktiivisen kaverin mitä moninaisimpiin harrastuksiin.
Luonteeltaan alkukantainen koira vaatii muiden pohjoismaisten metsästyspystykorvien tapaan jonkin verran panostusta sosiaalistamiseen, mutta pienellä vaivalla siitä saa avoimesti ympäristöönsä, muihin koiriin ja ihmisiin suhtautuvan lemmikin. Suomenpystykorvia näkee nykyään eniten maalla sekä omakotitaloalueilla.
Suomen kansalliskoira on mielikuvissa yhä hieman menneisyytensä vanki. Ennen vanhaan suomenpystykorvia tavattiin pitää talonvahteina ilman sen kummempaa sosiaalistamista, mistä johtuu niiden maine varautuneina rotuina. Toimipa niitä erityisesti sotien jälkeen useita yksilöitä vartio- ja vartiointiliikkeidenkin koirina kaupungeissamme. Tätä nykyä suomenpystykorvan luonneominaisuudet eivät kuitenkaan eroa muista metsästyspystykorvista.
Rotu on melko aktiivinen ja se onkin onnellisimmillaan kun saa toistuvasti liikkua perheenjäsenten kanssa. Kaikenlainen yhdessä tekeminen on suomenpystykorvan mieleen ja nykyään rotua näkeekin metsästyksen ja koetoiminnan lisäksi myös muiden perinteisten seurakoirarotujen seassa esimerkiksi agilitykentillä tai hajujälkeä treenaamassa.
Metsästyksessä rodun valtteja ovat pettämätön suuntavaisto, hyvä haju- ja kuuloaisti, nopea reagointikyky, kestävyys, metsästysinto ja hyvä yhteistyö metsästäjän kanssa. Se löytää alueen linnut ja muun kohderiistan tehokkaasti ja varmasti.
Alkuperä

Suomenpystykorva polveutunee pienikokoisista laikoja muistuttaneista koirista. Sen varhaista historiaa ei tunneta, sillä historiallisia lähteitä rodusta ei ole säilynyt juuri lainkaan. Suomensukuiset heimot käyttivät melko pienikokoisia metsästyskoiria jo siirtyessään nykyisille asuinalueilleen. Jonkinlaisen yhtenäisen pystykorvaisen kantarodun muodostumisen arvellaan alkaneen Suomessa jo noin vuoden 100 jälkeen.lähde?
Suomenpystykorvan tyyppisiä koiria on käytetty riistan metsästykseen kaikkialla Suomessa jo satoja vuosia. Koiria käytettiin ruoan hankintaan ja turkisriistan metsästykseen. 1800-luvun lopulta on säilynyt kirjallisia tietoja punaturkkisista, haukkuvista metsästyskoirista.
Suomen kennelklubi perustettiin vuonna 1889. Ensimmäisen ”suomalaisen haukkuvan lintukoiran” rotumerkkiehdotuksen teki metsänhoitaja Hugo Sandberg vuonna 1892. Rotumääritelmä uudistettiin vuonna 1897, jolloin rodun nimeksi vaihtui suomalainen pystykorva. Vaikka suomenpystykorvaa oli käytetty kaiken riistan koirana, jalostuksen tavoitteeksi tuli linnunmetsästys. Päätavoitteeksi asetettiin hyvän, puuhun haukkuvan ja samalla kauniin lintukoiran kehittäminen. 1890-luvulla tyypiltään ja käyttötarkoitukseltaan samanlaisia yksilöitä löytyi lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomesta.
Jo vuonna 1915 suomenpystykorva pääsi myös ulkomaalaiseen koirakirjaan, englantilaisen W. E. Masonin teokseen Dogs of All Nations, jossa sitä kutsuttiin nimellä Finnish Pom.
Suomenpystykorva on sikäli harvinainen rotu, että se on jalostettu luonnonkannasta ilman risteytyksiä. Vuonna 1979 suomenpystykorva nimettiin Suomen kansalliskoiraksi. Vuonna 2006 suomenpystykorva ja sen venäläinen sisarrotu karjalais-suomalainen laika yhdistettiin samaksi roduksi.
Rodusta on koottu sukutaulut, joissa on yli 78 000 koiran tiedot.
Alkuperä > Karjalais-suomalainen laika

Vuosisatojen ajan suomenpystykorvan populaatio oli yltänyt Itä-Suomeen ja venäjänpuoleiseen Karjalaan asti. Venäjän vallankumouksen jälkeen venäläiset rodunedustajat nimettiin karjalais-suomalaisiksi laikoiksi. Karjalais-suomalaisella laikalla oli erittäin kettumainen pää, ja paikallisen legendan mukaan se olisi syntynyt pohjoismaisen koiran ja ketun välisestä risteytyksestä. Väritys saattoi olla punaisen lisäksi joko keltainen (fawn) tai musta. Useilla yksilöillä esiintyi pieniä valkoisia merkkejä pään, rintakehän, raajojen ja hännän alueilla. Laikan säkäkorkeus oli tarkemmin määritelty kuin pystykorvan, 43–45 cm, siinä missä suomalainen rotu saattaa olla useita senttimetrejä yli tai alle kyseisen mittahaarukan.
Rotu yhdistettiin suomenpystykorvan kanssa samaksi roduksi vuonna 2006. Tämä laajensi suomenpystykorvarodun perimää ja mahdollisti arvokkaan geneettisen vaihtelun lisääntymisen. Suomenpystykorvan ulkomuoto ei kuitenkaan kärsi, sillä rodut muistuttivat ulkoisesti toisiaan.
Käyttötarkoitus

Suomenpystykorvalla metsästetään kaikenlaista riistaa pienpedoista aina hirviin ja jopa karhuihin saakka. Esimerkiksi vuonna 2018 suomenpystykorva Illansuun Kustaa voitti kaikkien hirvikoirarotujen välisen pohjoismaiden mestaruuden. Suomenpystykorva haukkuu ja noutaa sorsia ja hanhia, mutta sitä käytetään ensisijaisesti pääosin metsäkanalintujen metsästykseen, missä se onkin koetulosten perusteella paras kaikista lintua haukkuvista roduista.
Suomenpystykorva noutaa myös mielellään veteen ammuttua riistaa. Haukullaan koira ilmaisee riistan sijainnin metsästäjälle ja pyrkii pitämään linnun puussa. Suomenpystykorva on tarkkavainuinen, ja se voi seurata lintuja pitkiäkin matkoja vaikeassa maastossa. Suomenpystykorvalla on erinomainen riistavietti, jonka ansiosta siitä on helppo kasvattaa hyvä lintukoira, hirvikoira tai metsästyskoira pienpetojen pyyntiin.
Pystykorvan tehtävä on etsiä riista maastosta ja osoittaa sen sijainti metsästäjälle haukkumalla. Suomenpystykorvan metsästysaika on yksi kaikkein pisimmistä. Elokuun tullen koira lasketaan pienpetojen perään, ja 20.8 jatketaan vesilintujen ja karhun metsästyksellä. Syyskuusta vuodenvaihteeseen metsäkanalintua ja hirveä (kt. aluekohtaiset rajoitukset), 31.3 saakka näätää. Supikoiria ja minkkejä kevät-kesäkaudella pyydettäessä — turvaten näin lintujen pesintää haitallisilta vieraslajeilta — on koiran oltava hallittavissa ja välittömästi kytkettävissä.
Agilitykentillä räjähtävästä nopeudesta ja koordinaatiokyvystä on hyötyä, mutta omanarvontuntoisena rotuna sen kouluttaminen vaatii kouluttajalta ja koiralta hyvää suhdetta.
Terveys

Suomenpystykorvaa voidaan pitää yhtenä terveimmistä koiraroduista.
Periytyvistä sairauksista epilepsiaa tulee nykyään ilmi muutamalla yksilöllä vuodessa. Muista periytyvistä sairauksista voidaan mainita satunnaiset polvi- ja silmäsairaudet, joiden esiintyvyyttä on saatu laskettua PEVISA-ohjelmalla rodun monimuotoisuutta tukemalla ja rotujärjestön aktiivisella jalostuksen ohjaamisella.  Monimuotoisuuden ylläpitäminen onkin yksi parhaista keinoista säilyttää rotu terveenä, mihin rotujärjestö on hyvin laittanut panosta, esimerkiksi ohjaamalla yhdistelmien syntymistä ja geenivaihdolla muista pohjoismaista sekä Venäjältä.
Suomenpystykorva kuuluu myös Suomen Kennelliiton Perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelmaan PEVISAan polvi- ja silmäsairauksien osalta. Jalostukseen käytettävillä koirilla tulee olla silmä- ja polvitarkastuslausunto ennen toista astutusta. HC:ta (harmaakaihi), PRA:ta (verkkokalvon etenevä surkastuminen) tai PHTVL/PHPV-sairauden (sikiöaikaisen verisuonijäänteen aiheuttama silmän kehityshäiriö) asteita 3–6 sairastavan koiran jälkeläisiä ei rekisteröidä. Polvilumpioiden osalta rekisteröinnin raja-arvo on polvilumpioluksaation aste 1.
Suomenpystykorvan epilepsia on saatu hyvin kuriin epilepsian vastustamisohjelmalla sekä epi-luvun käyttöönotolla vuonna 2002. Epi-luku lasketaan kullekin koiralle sen sukutaulussa esiintyneiden sairaustapausten perusteella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomenpystykorva Wikimedia Commonsissa
Suomen Pystykorvajärjestö (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Suomalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  karjalankarhukoira  lapinporokoira  suomenajokoira  paimensukuinen lapinkoira suomenlapinkoiran linja  pohjanpystykorva  suomenlapinkoira  suomenpystykorva 
Harvinaiset:  seiskarinkoira  tamaskankoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  lapinpaimenkoira kukonharjunlapinkoira 
1894 syntynyt Halli of Tampio muutti rodun ihanteen kettumaisen pitkästä neliömäiseen muotoon.
Karjalais-suomalainen laika
Suomenpystykorva vuoden 1989 postimerkissä
OuluHealth

OuluHealth on bioalan, terveysalan sekä ICT-osaamisen keskus Oulussa. OuluHealthin yhteistyössä ovat mukana Oulun kaupunki, Oulun yliopistollinen sairaala, Oulun yliopisto, Oulun seudun ammattikorkeakoulu, Centre for Health and Technology, BusinessOulu, Oulu Wellness Institute, Pohjois-Pohjanmaan liitto sekä yrityksiä ja muita tutkimuslaitoksia. OuluHealth on mukana ECHA:ssa, EuropeanConnected Health Alliancen eurooppalaisessa verkostossa.
Oulun Kontinkankaan kampukselle, yliopistollisen sairaalan ja lääketieteellisen tiedekunnan välittömään yhteyteen, luodaan OuluHealth ICT- ja terveysalan keskittymää. Alueella toimii tällä hetkellä yli 100 organisaatiota ja 8400 työpaikkaa, mikä on lähes kymmenen prosenttia kaikista Oulun työpaikoista. Kampuksesta kehitetään sosiaali- ja terveydenhuollon testaus- ja kehittämisympäristöä (Living lab).
OuluHealth-yhteistyö kehittää kansalaisille tuotettavia palveluita useissa hankkeissa. Tulevaisuuden ratkaisut perustuvat muun muassa terveyden hallintaan, sairauksien ennaltaehkäisyyn, mobiili- ja sähköisiin palveluihin sekä uudistettuun tietojärjestelmäkokonaisuuteen.
Hankkeet

Tulevaisuuden sairaala
OuluHealthin ydin, Oulun yliopistollinen sairaala, uudistetaan. Tulevaisuuden sairaala hyödyntää innovatiivista, tuottavaa teknologiaa potilaiden parhaaksi. Sairaalahankkeen kokonaisinvestointi on 500 miljoonaa euroa.
AVAUS-hanke
Hanke rakentaatulevaisuuden kuntalaislähtöisiä hyvinvointipalveluita ja niitä tukevia teknologioita. AVAUS-hankkeessarakennetaan toimittajariippumaton ja rajapinnoiltaan avoin palvelu- ja järjestelmäkokonaisuus.
ONION-projekti
Projekti kehittää kokonaisarkkitehtuuria hyvinvointipalveluille. Projektin tavoitteena on, että tietojärjestelmäkokonaisuus on käytössä vuoteen 2020 mennessä.
INDICO-hanke
INDICO-hankkeessa keskitytään yksilölliseen terveyteen. Hanketta koordinoi Centre for Health and Technology.
Oulun kaupungin sähköinen asiointi
Oulun kaupungin sähköisen asioinnin OMAOULU-palvelusta löytyvät kootusti kaikki kaupungin verkkoasioinnin palvelut, esimerkiksi terveyspalvelut.
Aiheesta muualla

OuluHealthin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Centre for Health and Technology (CHT)
Suomi–Ruotsi-jalkapallomaaottelu 1911

Suomi–Ruotsi -jalkapallomaaottelu, joka pelattiin Helsingissä Eläintarhan kentällä sunnuntaina 22. lokakuuta 1911 oli Suomen jalkapallomaajoukkueen kaikkien aikojen ensimmäinen virallinen maaottelu. Se päättyi Ruotsin voittoon maalein 5–2. Ottelusta käytettiin aluksi nimitystä ”liitto-ottelu”, maaotteluna siitä alettiin puhumaan vasta myöhemmin.
Ensimmäisen maaotteluvastustajan hakeminen

Suomalaista jalkapalloa hallinnoiva kattojärjestö Suomen Palloliitto (SPL) oli perustettu toukokuussa 1907. Kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n jäseneksi se hyväksyttiin kesäkuussa 1908. SPL olisi ollut valmis aloittamaan maaottelut heti perustamisensa jälkeen syksyllä 1907, mutta niitä ei päästy järjestämään, koska ilmoitus FIFA:n väliaikaisesta jäsenyydestä saatiin vasta marraskuussa. Virallisen FIFA-jäsenyyden jälkeen oli tarkoitus pelata maaottelu Ruotsia vastaan kesällä 1908. Ruotsiin kuitenkin kantautui huhuja Suomessa raivonneesta kolera-epidemiasta, jonka vuoksi Lontoon olympialaisiin valmistautuneet ruotsalaiset kieltäytyivät saapumasta maahan.
Talvella 1909 myös jääpalloa hallinnoineet Suomen ja Ruotsin jalkapalloliitot ajautuivat riitaan Tukholman Pohjoismaisissa kisoissa käydyn jääpallon finaaliottelun vuoksi. Ne katkaisivat suhteensa käytännössä lähes kokonaan seuraavan kahden vuoden ajaksi. Kiista syntyi, kun ruotsalaiset kokosivat turnauksen finaalia varten kokonaan uuden ja paremman joukkueen, jota suomalaiset taas pitivät epäreiluna menettelynä. Näin ollen 23. toukokuuta 1909 suunniteltu jalkapallomaaottelu peruuntui. Otteluun yritettiin tämän jälkeen saada vastustajaa Pietarissa asuvista englantilaisista, mutta he eivät olleet halukkaita matkustamaan Helsinkiin, koska paikallinen krikettikausi oli tuolloin jo alkanut. Tämän jälkeen SPL järjesti helsinkiläisille seurajoukkueille joitakin otteluja venäläisiä joukkueita vastaan ja tarkoitus oli kohdata myös vastustajia Englannista, Virosta ja Latviasta. Nämä ottelut eivät kuitenkaan eri syistä toteutuneet ennen kuin syksyllä 1911, jolloin Venäjälle matkalla ollut englantilainen English Wanderers pelasi yhden ottelun myös Helsingissä.
Ottelu > Ottelun sopiminen ja järjestelyt

Vuoden 1911 alussa Ruotsin jalkapalloliitto oli halukas tekemään sovinnon ja maaottelua suunniteltiin loppukesäksi tai alkusyksyksi. Sen järjestäminen kuitenkin siirtyi lopulta lokakuulle asti. Kuun puolivälissä Ruotsin jalkapalloliitolta saapui kirje, jonka mukaan matkaan lähetettäväksi tarkoitettu joukkue ei pystynytkään saapumaan paikalle yhden pelaajan estymisen vuoksi. Lisäksi yhtä ruotsalaispelaajaa ei Venäjän Tukholman pääkonsuli suostunut päästämään Venäjän suuriruhtinaskunnan alueelle, koska hän oli ilmeisesti juutalainen. Lopulta Ruotsista saapui Helsinkiin varajoukkue, joka koostui yhtä pelaajaa lukuun ottamatta IFK Uppsalan pelaajista. IFK Uppsala oli kaksi viikkoa aikaisemmin pelannut Ruotsin mestaruuskilpailun finaalissa, jonka se hävisi AIK:lle. Aluksi varajoukkueeksi suunniteltiin tukholmalaisista pelaajista koottua yhdistelmää, mutta sen arveltiin olevan liian kova vastustaja suomalaisille.
Ottelu > Suomen pelaajavalinnat

Otteluun nimetty Suomen joukkue koostui kokonaan helsinkiläisseurojen pelaajista. Sen valitsijana toimi Palloliton hallituksen jäsen Kaarlo Soinio, joka otti joukkueeseen mukaan myös itsensä. Lisäksi Soinio kirjoitti ottelusta raportit Helsingin Sanomiin sekä Suomen Urheilulehteen. Jälkimmäisen julkaiseman raportin mukaan Suomen joukkue ei ollut paras mahdollinen, vaan ainakin hyökkäykseen olisi löytynyt parempia pelaajia, jotka kuitenkin kieltäytyivät tulemasta mukaan. Suomi pelasi ottelun ilman valmentajaa.
Ottelu > Kokoonpanot

| --- | --- |
           }}   Suomi :            }}   Ruotsi 
| --- | --- |
 Gustaf Holmström (mv), HIFK  Jalmari Holopainen, HJK  Gösta Löfgren, HIFK  Kaarlo Soinio, HJK  Uno Lindbäck, HIFK  Viljo Lietola, HJK  Lauri Tanner, HJK  Paul Jerima, Sport  Jarl Öhman, HIFK  Ernst Schybergson, KIF  Algoth Niska, HIFK :  Gerhard Pettersson (mv), IFK Uppsala  Janne Hellgren, IFK Uppsala  Sven Pettersson, IFK Gävle  Sven Svensson, IFK Uppsala  Hans Lindman, IFK Uppsala  Erik Bohlin, IFK Uppsala  Gunnar Pleijel, IFK Uppsala  Karl Persson, IFK Uppsala  Ludvig Eriksson, IFK Uppsala  Adrian Brohlin, IFK Uppsala  Rudolf Andersson, IFK Uppsala