Christian Rakovski
Elämänvaiheet > Ura Neuvostoliitossa

Syksyllä 1917 Rakovski yritti nostattaa bolševikkien tuella vallankumousta Romaniassa, mutta joutui pakenemaan saksalaisten miehitysjoukkojen saapuessa. Hän liittyi vuoden 1918 alussa Venäjän bolševikkipuolueeseen (myöh. Neuvostoliiton kommunistinen puolue, NKP). Hän johti tammikuusta 1918 alkaen Odessassa toiminutta ”korkeinta kollegiota”, jonka tehtävänä oli torjua vastavallankumous Ukrainassa ja Romaniassa, ja kuului samalla paikallisen neuvostovallan elimen Rumtšerodin johtoon. Hän oli mukana Neuvosto-Venäjän valtuuskunnissa, jotka neuvottelivat Ukrainan hetmanaatin kanssa Kiovassa ja lokakuusta 1918 tammikuuhun 1919 saksalaisten kanssa Berliinissä. Rakovski toimi Ukrainan neuvostohallituksen eli kansankomissaarien neuvoston puheenjohtajana tammikuusta 1919 heinäkuuhun 1923. Vladimir Lenin järjesti hänet tähän tehtävään. Rakovskin hallitus onnistui pitämään pintansa valkoisten armeijoiden uhatessa Ukrainan neuvostovaltaa Venäjän sisällissodan aikana. Rakovski vastusti alkujaan ukrainalaista nationalismia ja jopa kyseenalaisti erillisen ukrainalaisen kansallisuuden olemassaolon, mutta muutti mielensä vuoteen 1921 mennessä, ja kannatti sen jälkeen Ukrainan neuvostotasavallan taloudellisen ja poliittisen itsehallinnon vahvistamista.
Rakovski oli NKP:n keskuskomitean jäsen vuosina 1919–1927. Hän osallistui Neuvosto-Venäjän valtuuskunnan jäsenenä vuoden 1922 Genovan konferenssiin. Hän arvosteli voimakkaasti NKP:n pääsihteerin Josif Stalinin kantaa kansallisuuskysymykseen huhtikuun 1923 puoluekokouksessa, ja pian tämän jälkeen hänet siirrettiin pois Ukrainan hallituksen johdosta. Rakovski oli Neuvostoliiton lähettiläänä Lontoossa vuosina 1923–1925 (vuoteen 1924 asiainhoitajan nimikkeellä) ja suurlähettiläänä Pariisissa 1925–1927. Ranskan hallitus karkotti hänet syksyllä 1927, koska hän oli tukenut vallankumouksellista toimintaa.
Palattuaan Neuvostoliittoon Rakovski yritti kuukauden ajan järjestää Trotskin johtaman vasemmisto-opposition toimintaa Ukrainassa. Hänet erotettiin muun trotskilaisen opposition mukana NKP:n keskuskomiteasta marraskuussa 1927 ja koko puolueesta joulukuun 1927 puoluekokouksessa. Hänet määrättiin sisäiseen karkotukseen Astrahaniin ja myöhemmin Barnauliin. Rakovski jatkoi yhteydenpitoa Alma-Ataan karkotettuun Trotskiin. Kun Trotski vuonna 1929 karkotettiin kokonaan maasta, Rakovskia alettiin pitää vasemmisto-opposition johtajana Neuvostoliitossa. Neuvostoliittoon jääneistä Trotskin vanhoista liittolaisista Rakovski pysyi hänelle pisimpään uskollisena. Helmikuussa 1934 Rakovski lopulta taipui tuomitsemaan Trotskin ja sai luvan palata Moskovaan. Seuraavana vuonna hän sai takaisin NKP:n jäsenyyden.
Rakovski johti vuodesta 1934 terveysasiain kansankomissariaatin alaisia lääketieteellisiä tutkimuslaitoksia, kunnes hänet pidätettiin Stalinin puhdistusten aikana tammikuussa 1937 ja erotettiin uudelleen puolueesta. Hän oli maaliskuussa 1938 yksi niin sanotun Moskovan kolmannen oikeudenkäynnin pääsyytetyistä yhdessä Nikolai Buharinin, Aleksei Rykovin, Genrih Jagodan ja Nikolai Krestinskin kanssa. Heitä syytettiin salaliitosta Trotskin kanssa Stalinia vastaan sekä vakoilusta Britannian ja Japanin hyväksi. Rakovski todettiin syylliseksi ja hänet tuomittiin 20 vuoden vankeuteen. Hän oli yksi oikeudenkäynnin kolmesta syytetystä, jotka välttivät kuolemantuomion. Kaikki kolme kuitenkin ammuttiin sodan aikana 11. syyskuuta 1941, kun NKVD teloitti 157 Orjolin vankilan poliittista vankia hieman ennen kaupungin päätymistä saksalaisille. Samassa joukkoteloituksessa surmattiin muun muassa Marija Spiridonova ja Trotskin sisko Olga Kameneva.
Rakovski rehabilitoitiin Neuvostoliitossa vuonna 1988.