stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korpi
Korpien kasvupaikkatyypit > Kangaskorpi

Kangaskorpi (KgK) on syntynyt lehtokorpien tapaan tuoreen kankaan soistuessa.
Kangaskorven kenttäkerroksessa esiintyy tuoreen kankaan kasvilajeja, mutta myös tyypillisiä soiden kasvilajeja, kuten rahkasammalia ja karhunsammalia. pallosaroja ja metsäkortteita voi esiintyä laikuittain tai yhtenäisesti.
Kangaskorpien puukerroksen lajeja ovat kuusi tai lehtipuun sekainen kuusikko.
Korpien kasvupaikkatyypit > Varsinainen korpi

Varsinainen korpi (VK) on soistunut kangaskorpea pidemmälle ja sillä on edellistä paksumpi turvekerros.
Kenttäkerroksen pääkasvilajien mukaan varsinaiset korvet jaotellaan mustikkakorviksi, metsäkortekorviksi sekä muurainkorviksi.
Korpien kasvupaikkatyypit > Nevakorpi

Nevakorpi (NK), jota kutsutaan myös sarakorveksi, on korven ja nevan välimuoto. Runsasravinteiset nevakorvet luokitellaan ruohoinen sarakorpi (RhSK) -luokkaan ja niukkaravinteiset varsinainen sarakorpi (VSK) -luokkaan.
Puuttomilla alueilla nevakorpien kenttäkerroksessa on nevan kasvillisuutta. Puustoisilla kohdilla on nevakorvissa korven kasvillisuutta. Nevakorpien puusto koostuu kuusesta ja koivusta.
Korpien kasvupaikkatyypit > Lettokorpi

Lettokorpi (LK), on korven ja leton välimuoto. Lettokorpien alaluokaksi luetaan Peräpohjolan koivulettokorpi, jolle on tyypillistä harva koivupuusto.
Kenttäkerroksessa on lettosuolle tyypillisiä ruskosammalia sekä runsasravinteisille ja kalkkipitoisille soille tyypillisiä ruohoja. Puukerroksessa kasvavat kuusi ja koivu, koivulettokorvessa koivu.
Matti Kota

Väinö Matti Juhani Kota (s. 12. kesäkuuta 1939 Viipuri) on suomalainen Tampereella asuva taiteilija ja kuvittaja.
Viipurissa opettajien Väinö Kota ja Aino Jyrkinen perheeseen syntynyt Kota valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta lavastajaksi vuonna 1965, mutta toimi kuitenkin ensin kenkäsuunnittelijana ja sitten vapaana taiteilijana. Lastenkirjojen kuvittajaksi hän ryhtyi vasta yli 40-vuotiaana, Titvi Ikäheimon teoksen Hiiren häät (1981) kuvittamisen myötä. Hän on kuvittanut muun muassa Kaarina Helakisan, Elina Karjalaisen, Ulla-Maija Aaltosen ja Marja-Leena Mikkolan teoksia. Kota on myös opettanut kirjagrafiikkaa Lahden muotoiluinstituutissa. Vuonna 1983 hän ryhtyi piirtämään Kotiliesi-lehteen  kissa Toti Toropaisen seikkailuja, Elina Karjalaisen riimien mukaan. Kota on julkaissut itse teoksen Puutarhan kätköissä (1999). Rudolf Koivu -palkinto myönnettiin Kodalle vuonna 1982 teoksesta Hiiren häät. Leipzigin kirjamessujen hopeamitalin Kota sai samana vuonna.
Kota on naimisissa vuodesta 1965 tekstiilisuunnitelija Marja Liisa Helena Vilkin kanssa.
Kotan kieli

Kotan kieli on Intian Nilgirivuorilla asuvien kotien puhuma dravidakieli. Sillä on 1 400 puhujaa.
Kota kuuluu dravidakielten eteläryhmään. Se toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
Koskibarbit

| Koskibarbit |
| --- | --- |
 Nuolikoskibarbi (Psilorhynchus sucatio)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Särkikalat Cyprinoidei
Heimo::  Koskibarbit Psilorhynchidae  Hora, 1926
Suku::  Psilorhynchus  McClelland, 1839
Katso myös
   Koskibarbit Wikispeciesissä   Koskibarbit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koskibarbit (Psilorhynchidae) on karppikaloihin kuuluva eteläaasialainen makean veden kalaheimo. Siihen kuuluu vain yksi suku Psilorhynchus ja siinä on noin 30 lajia.
Ulkonäkö ja koko

Koskibarbit ovat pieniä sukkulamaisia kaloja, suurimmillaankin noin kahdeksan senttimetrin pituisia. Suu on pieni ja leukojen reunat ovat terävät. Pyrstöevä on selkeästi haarautunut. Kuonossa ei ole viiksisäikeitä. Kylkiviiva on täydellinen ja uimarakko surkastunut.
Levinneisyys

Koskibarbilajien levinneisyys ulottuu Intiasta Nepaliin ja Myanmariin. Ne elävät vuoristojen nopeasti virtaavissa puroissa ja joissa. Heimon lajeja ovat muun muassa koskibarbi (Psilorhynchus homaloptera), kirjokoskibarbi (P. gracilis), marmorikoskibarbi (P. balitora) ja nuolikoskibarbi (P. sucatio).
Korpiselkä (kirkonkylä)

Korpiselkä (karjalaksi Korbiselgä) oli Korpiselän kunnan kirkonkylä, joka sijaitsi kunnan länsiosassa ja jäi Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamalle alueelle aivan uuden rajan tuntumaan. Korpiselän kirkonkylän naapurikyliä olivat luovutetulle alueelle jääneet Karali, Tšokki ja Hominvaara sekä Suomen puolelle jääneet Saaroinen, Mannervaara ja Ruhovaara.
Kyläkuva

Korpiselkä sijaitsi maanteiden risteyksessä. Sieltä johti maantiet itään Tolvajärven ja Ägläjärven kylien kautta Suojärvelle, etelään Korpijärven itäpuolelta Tšiipakan kautta Värtsilään, Korpijärven länsipuolelta Hoilolan kautta myös Värtsilään sekä kaksi maantietä pohjoiseen Ilomantsiin, toinen Kinnasniemen, toinen Patrikan kautta. Korpiselässä sijaitsivat vuonna 1898 valmistunut Korpiselän ortodoksinen kirkko ja vuonna 1890 valmistunut Korpiselän luterilainen kirkko.
Korpiselän kirkonkylään perustettiin maamiesseura virallisesti vuonna 1926, mutta toimintaa oli ollut jo sisällissodan aikana. Seuralla ei ollut omaa taloa ja sotien jälkeen vuonna 1947 seura lahjoitti työvälineensä ja varansa Luutalahden maamiesseuralle. Korpiselän kirkonkylästä käsin toimivat Korpiselän suojeluskunta (per. 1917-1918), Lotta-Svärdin paikallisosasto (per. 1921), Korpiselän Työväenyhdistys ja suojeluskunnan urheiluseura Kiista.
Historia

Korpiselän kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuodelta 1500 olevasta Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa, jolloin kylässä mainitaan olleen kahdeksan taloa. Seuraavan vuosisadan aikana kylän taloluku kasvoi voimakkaasti ja niinpä 1580-luvulla Ruotsin miehitysvallan aikaisessa verokirjassa Ilomantsin pogostan Tohmajärven kappeliin kuuluvassa Korpiselän kylässä mainitaan olevan 18 taloa.
Historia > Ruotsin vallan aika

Stolbovan rauhassa vuonna 1617 Korpiselkä siirtyi Käkisalmen läänin mukana Ruotsille, jonka harjoittama verotus ja luterilaistaminen aiheuttivat Käkisalmen läänin alueelta pakolaisvirran Venäjän puolelle asuttamaan siellä sodan aikana autioituneita kyliä. Korpiselän kylästä tähän pakolaisjoukkoon mainitaan liittyneen 96 asukasta. Poismuuton myötä kylän taloluku kääntyi laskuun, ollen vuoden 1631 maakirjassa 16, mutta vuoteen 1651 mennessä taloja oli tullut taas kolme lisää. Vuonna 1657 alkanut Ruptuurisota oli Venäjän epäonnistunut yritys vallata Käkisalmen lääni takaisin, jonka seurauksena lisää väestöä pakeni Venäjälle. Niinpä vuoteen 1683 mennessä Korpiselän kylän talolukukin oli poismuuton seurauksena laskenut kymmeneen. Ruotsin vallan loppuaikoina 1600-luvun lopulla Korpiselässä pidettiin usein Suojärven ja Ilomantsin yhteisiä käräjiä, sillä sinne oli paremmat tieyhteydet kuin itärajan tuntumassa olleisiin pogostojen keskustoihin.
Historia > Venäjän vallan aika

Vuonna 1700 alkaneen Suuren Pohjan sodan ja sitä vuonna 1721 seuranneen Uudenkaupungin rauhan myötä Korpiselkä siirtyi Venäjälle, ja raja tuli kulkemaan Korpiselän länsipuolelta siten, että osa kylän kaskimaista jäi Ruotsin puolelle. Näitä muun muassa Sonkajanvaarassa ja Kiitsanjärvellä sijainneita kaskia viljeltiin kuitenkin entiseen tapaan, kunnes uusi raja alueella vakiintui 1740-luvulla ja Ruotsin virkamiehet karkottivat korpiselkäläiset Ruotsin puolisilta kaskimailtaan. Suuri Pohjan sota oli Korpiselälle kohtalokas ja Venäjän vuonna 1722 suorittamassa väestönlaskennassa kylä mainitaan vain kolmitaloisena. Tilanne kuitenkin parani nopeasti ja vuonna 1764 kylässä oli 13 numeroitua kantataloa ja viljemäluku 27 oli uudisasutusten myötä talolukua puolet suurempi. Venäjän vallan aikana korpiselkäläisistäkin tuli lahjoitus­maa­talon­poikia, kun koko laaja Suojärvi, johon Korpiselän aluekin kuului, lahjoitettiin venäläiselle aatelissuvulle. Vanhan Suomen aikana Korpiselillä pidettiin Venäjän kruunun järjestämiä markkinoita, joissa kävi väkeä etenkin Ruotsin puolelta Pohjois-Karjalasta, josta oli totuttu käymään kauppaa Laatokan suunnalla.
Historia > Pitäjän keskukseksi

Tsasouna Korpiselän kylässä oli ollut jo ainakin 1600-luvulta lähtien. Ensimmäinen ortodoksinen kirkko kylään valmistui vuonna 1789 ja pian tämän jälkeen 1799 Korpiselän alueen kylät yhdistettiin Suojärven alaiseksi kappeliseurakunnaksi, joka itsenäistyi 1815.
Vuonna 1812 Vanha-Suomi ja Korpiselkä sen mukana liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan. Suomen valtio lunasti venäläiselle aatelisperheelle 1700-luvulla lahjoitetut korpiselkäläisten tilat vuonna 1880, jonka jälkeen heistä tuli kruunun vuokralaisia lampuoteja, kunnes he saivat tilat omikseen. Kunnan ensimmäinen kansakoulu perustettiin kirkonkylään 1887, luterilainen kirkko valmistui 1890 ja uusi ortodoksinen kirkko valmistui 1898.
Historia > Talvi- ja jatkosota

Talvisodassa Neuvostoliitto ei vallannut Korpiselän kirkonkylää, mutta 1940 Moskovan rauhanehtojen mukaan se jäi aivan uuden rajan tuntumaan Neuvostoliiton puolelle ja kyläläiset evakuoitiin jäljelle jääneeseen Suomeen. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin ja asukkaat pääsivät jälleenrakentamaan kotejaan, mutta 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen.
Korkein totuus

Korkein totuus (jap. オウム真理教, Ōmu Shinrikyō, Aum Shinrikyo, vuodesta 2000 alkaen Aleph) on japanilaisen Shōkō Asaharan vuonna 1987 perustama uskonnollinen kultti, joka perustuu buddhalaisuuteen ja hindulaisuuteen. Vuonna 1995 kultti teki Tokion metroon terrori-iskun käyttäen sariinia, minkä seurauksena useita sen johtajia tuomittiin kuolemaan, mukaan lukien perustaja.
Ensimmäiset vuodet

Korkeimman totuuden perustaja Shōkō Asahara oli vuosina 1981–1984 uususkonnollisen Agonshu-ryhmän jäsen. Sinä aikana hän perehtyi hindulaiseen joogaan ja buddhalaisiin Agama-sutriin. Levitaatiokuvissa esiintynyt Asahara alkoi saada ympärilleen nuoria uususkonnoista kiinnostuneita seuraajia, ja ryhmä otti keväällä 1986 nimekseen Aum shinsen-nokai, ‘vuoriaskeettien Aum-ryhmä’.
Vietettyään aikaa Intiassa Asahara ilmoitti saavuttaneensa valaistumisen. Hänen seuraajansa alkoivat muodostaa selibaattisten munkkien ja nunnien yhteisöjä pyhittääkseen elämänsä uskonnollisille harjoituksille. Vuonna 1987 Asahara (siihen asti nimeltään Matsumoto Chizuo) otti käyttöön uuden nimensä, jonka hän uskoi tuovan onnea. Samalla hän vaihtoi ryhmänsä nimeksi Aum Shinrikyo, ‘Korkeimman totuuden Aum-opetus’. Ryhmä otti näin selvästi uskonnollisen luonteen aiemman vuoriasketismin tilalle. Jotkin jäsenet kuitenkin jättivät ryhmän tämän vuoksi. Korkein totuus sai Japanissa rekisteröidyn uskonnollisen liikkeen aseman syksyllä 1989.
Muututtuaan uskonnolliseksi Korkein totuus alkoi keskittyä joogan rinnalla buddhalaisuuden teoriaan ja käytäntöön. Asahara alkoi tavata tärkeimpiä tiibetinbuddhalaisia johtajia, ja hän sai rohkaisua Dalai-lamalta, joka pyysi Asaharaa palauttamaan seremonialliseksi rappeutuneen Japanin buddhalaisuuden takaisin oleellisiin totuuksiin. Asahara ilmoitti liikkeensä lehdessä tavoitteekseen kaikkien ihmisten vapauttamisen.
Asaharalla oli myös poliittisia tavoitteita, ja hän sanoi politiikalla voitavan saavuttaa joitain sellaisia tavoitteita, joita uskonnolla ei saavuteta. Hän perusti vuonna 1989 Totuuden puolueen (Shinri-to). Puolue yritti saada ehdokkaitaan Japanin parlamentin alahuoneeseen helmikuun 1990 vaaleissa, mutta yksikään sen ehdokkaista ei päässyt läpi.
Opit

Shōkō Asaharan ja Korkeimman totuuden uskonnolliset opetukset kehittyivät vuosien 1986–1995 välillä vaiheittain. Tänä aikana Asahara omaksui vaikutteita astrologiasta, taolaisuudesta, hindulaisuudesta (etenkin joogasta), buddhalaisuudesta (hinajanasta, mahajanasta ja tantrisesta buddhalaisuudesta), juutalais-kristillisestä apokalyptisestä perinteestä sekä tieteestä, tieteiskirjallisuudesta ja teknologiasta.
Tantrisen buddhalaisuuden eli vajrayanan tiettyjä kirjoituksia Asahara tulkitsi niin, että tarkoitus pyhittää keinot. Hän alkoi jo vuoteen 1987 mennessä ajatella, että murhakin on oikeutettua uskonnollisista syistä. Asaharan mukaan guru voi määrätä seuraajansa surmaaman jonkun, koska uhrin aika on jo lopussa.
Korkein totuus suhtautui 1990-luvulta alkaen tieteeseen suopeasti, ja liikkeeseen kuului paljon nuoria tutkijoita. Ryhmä pyrki yhdistämään uskontoa ja tiedettä, ja käytti tieteellisiä laitteita esimerkiksi meditaation vaikutuksen mittaamiseen.
Asahara kiinnostui vuonna 1989 ranskalaisen Nostradamuksen ennustuksesta, jonka mukaan vuonna 1999 ihmiskunnalle tapahtuisi jotain vakavaa. Asahara tulkitsi tästä seuraavan ”uuden ihmiskunnan” synty ja maailmanrauha. Seuraavien vuosien aikana Asaharan ennustukset muuttuivat synkemmiksi ja sulkeutuneemmiksi. Hän alkoi puhua Armageddonista, josta voisi pelastautua liittymällä Korkeimpaan totuuteen ja suojautumalla sen rakennuttamassa väestönsuojassa. Armageddonin jälkeen buddhalaisuus korvaisi koko maailmassa kristinuskon, ja Korkeimmasta totuudesta tulisi maailman keskipiste. Asahara ei antanut Armageddonille päivämäärää, mutta sen odotus vahvisti ryhmän jäsenten tunnetta siitä, että he olivat valittu kansa, jonka oli tarkoitus selvitä hengissä.
Jäsenet

Korkein totuus sai jäsenikseen tuhansia nuoria ja liikkeelle omistautuneita ihmisiä. Ryhmään liittyneet olivat pettyneet materialistiseen maailmaan ja etsivät hengellistä elämää. He ovat kertoneet lempeän ja karismaattisen Asaharan kyenneen tarjoamaan heille hyväksyntää sekä selkeät ja loogiset vastaukset elämän kaikkiin tärkeisiin kysymyksiin, jotka liittyvät elämän tarkoitukseen, sisäisen tyhjyyden täyttämiseen, henkilökohtaisen ymmärryksen ja hyväksynnän saavuttamiseen sekä henkisten vammojen ja fyysisten heikkouksien parantamiseen. Jäsenet ovat myös kertoneet voineensa kasvaa henkisesti Asaharan opastuksella. Korkeimman totuuden yhteisöä jäsenet kuvasivat iloiseksi ja aina ystävälliseksi rinnakkaistodellisuudeksi. Asahara kuitenkin sitoutti seuraajansa kertomalla heille, että he eivät kykenisi saavuttamaan valaistumista ilman johtajaansa. Jotkut jäsenet jättivätkin ryhmän petyttyään Asaharan vallankäyttöön.
Vuonna 1989 liikkeellä oli sen itsensä mukaan 10 000 jäsentä Japanissa ja 20 000 ulkomailla, pääasiassa Venäjällä. Sillä oli lisäksi toimipisteitä Yhdysvalloissa, Saksassa ja Sri Lankassa. Vuonna 1995 ryhmällä oli Japanissa arviolta 9 000 jäsentä, maailmanlaajuisesti seuraajia oli noin 40 000.lähde? Vuonna 2012 jäseniä oli noin 1 500, joista valtaosa asui Japanissa ja noin 300 Venäjällä.
Rikollinen toiminta

Korkeimman totuuden toiminta alkoi muuttua lainvastaiseksi vuonna 1989. Tuolloin eräät ryhmän jäsenet surmasivat jäsenen, joka oli halunnut jättää ryhmän ja paljastaa erään jäsenen kuolemaan johtaneen toiminnan. Samana vuonna ryhmä surmasi asianajajan, joka oli edustanut ryhmän jäsenten perheitä, jotka olivat haastaneet ryhmän oikeuteen.
Korkeimman totuuden värväystapoja alettiin pian epäillä. Liikkeen väitettiin esimerkiksi tekevän seuraajistaan kuuliaisia univajeen, eristämisen ja huumeiden avulla. Liikettä syytettiin 1990-luvulla myös sieppauksista, väkivallasta ja jopa murhista, joiden tarkoituksena uskottiin olleen yritykset estää liikkeeseen kohdistetut tutkimukset.
Kesäkuussa 1994 Naganon prefektuurissa suoritettiin kaasuhyökkäys, jossa kuoli seitsemän ihmistä ja loukkaantui 147. Uhrien joukossa oli tuomareita, jotka olivat mukana Korkeinta totuutta koskevassa oikeusjutussa. Myöhemmin poliisi kertoi, että ryhmän jäsenet olivat hyökkäilleet yksittäisten vastustajiensa kimppuun myrkkykaasulla useita kertoja vuosien 1994–1995 aikana.
Vuonna 1995 Tokion metroon tehtiin kaasuisku, jossa kuoli 13 matkustajaa ja vahingoittui vakavasti 54. Viranomaiset pidättivät iskun jälkeen Shōkō Asaharan ja muita Korkeimman totuuden johtohenkilöitä. Nämä asetettiin syytteeseen iskun suunnittelusta. Oikeudenkäynnissä Asahara todettiin syylliseksi ja tuomittiin kuolemaan. Tuomion viimeinen valituskäsittely päättyi vuonna 2006. Asaharan lisäksi myös yhdelletoista muulle Korkeimman totuuden johtohenkilöistä langetettiin kuolemantuomio.
Iskun syitä on ollut vaikea ymmärtää, ja aiheesta on Japanissa julkaistu paljon tutkimuskirjallisuutta. Jotkut ovat pyrkineet selittämään tapahtumaa Korkeimman totuuden väkivaltaisilla doktriineilla, kuten murhan oikeuttavilla vajrayana-buddhalaisuuden opeilla, sekä muilla ryhmän sisäisillä syillä. Jotkut ovat nostaneet esille ulkoapäin tulleet monenlaiset hyökkäykset ryhmää vastaan.
Tokion hyökkäyksen jälkeen

Ryhmä toimii edelleen Japanissa nimellä Aleph, mutta Asaharan pidätys ja tuomio saivat aikaan useita muutoksia. Ryhmä on muuttanut opinkappaleitaan: Buddhalaisiin Vajrayana-oppeihin liittyvät tekstit on poistettu, sillä viranomaiset katsoivat näiden kirjoituksien ”oikeuttaneen murhateot”. Ryhmä on esittänyt kaasuhyökkäyksen uhreille anteeksipyynnön ja perustanut avustusrahaston heitä varten. Yleisöä aiemmin huolestuttaneet provokatiiviset julkaisut ja toiminnat on lakkautettu.
Asaharan alaisuudessa toimineen ryhmän vanhempi johtaja Fumihiro Joyu toimi organisaation virallisena johtajana vuodesta 1999 vuoteen 2007. Tämän jälkeen hän erosi järjestöstä ja perusti oman järjestön nimeltä Hikari no Wa. Aikaisemmin järjestöä johti kuusi vanhempaa johtajaa, jotka siirsivät päätöksenteko-oikeuden Joyulle. Joyun aloittamat uudistukset eivät ole juurikaan parantaneet Alephin julkista kuvaa, mutta ne ovat aiheuttaneet sisäistä eripuraa jäsenten keskuudessa.
Japanin julkisesta turvallisuudesta vastaavan viraston mukaan Korkein totuus ei ole yksimielinen järjestön tulevaisuudesta. Suurin osa jäsenistä haluaisi pitää järjestön rakenteen niin lähellä ennen vuotta 1995 vallinnutta tilaa kuin suinkin. Joyu ja hänen kannattajansa suosivat vähemmän radikaalia linjaa, jossa järjestö tulisi jälleen osaksi yhteiskuntaa.
Laki Aumin tarkkailemisesta

Järjestö asetettiin tammikuussa 2000 tarkkailun alaiseksi kolmen vuoden ajaksi.
Julkisesta turvallisuudesta vastaava virasto sai tammikuussa 2003 luvan jatkaa valvontaa toiset kolme vuotta. Huhtikuussa 2004 julkistetun blogin mukaan hallitus piti Aumia edelleen ”vaarana yhteiskunnalle”.
Tammikuussa 2006 tarkkailuaikaa pidennettiin jälleen kolmella vuodella. Vaikka opinkappaleita on muutettu ja vajrayana-tekstit kielletty, virasto suosittelee tarkkailun ja viraston rahoituksen lisäämistä. Lisäksi virasto varoittaa, että kielletyt tekstit ovat yhä käytössä ja että vaara on olemassa niin kauan kuin Asahara pysyy johtajana. Alephin johtajat liittävät nykyisin kaikkiin sanomisiinsa ja kirjoituksiinsa viitteet, jotta väärinkäsityksiltä vältyttäisiin.
Japanin ulkopuolella

Korkein totuus on levittäytynyt myös Japanin ulkopuolelle. Sillä on toimipaikkoja Sri Lankassa, New Yorkissa, Bonnissa sekä useita keskuksia Moskovassa.lähde?
Korkein totuus on määritelty terroristijärjestöksi Euroopan unionissa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aleph Liberation of soul, The Age of Benevolence Aleph.to. Arkistoitu 6.9.2004. Viitattu 26.12.2019. (englanniksi)
Korkeimman totuuden käytössä ollut tuotantotila lähellä Fuji-vuorta vuonna 1996.
Kosterjovo

Kosterjovo (ven. Костерёво) on kaupunki Vladimirin alueen Petuškin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Lipnjan varrella 52 kilometriä Vladimirista länteen. Kaupungin kautta kulkee Moskovan ja Vladimirin välinen rautatie (Kosterjovon asema). Asukkaita on 8 900 henkeä (vuonna 2008).
Paikkakunta on saanut alkunsa tekstiiliteollisuuden tarvikkeita valmistaneen tehtaan asuintaajamasta. Vuonna 1981 siitä tuli kaupunki.
Aiheesta muualla

Kosterjovon kaupungin sivusto (venäjäksi)
Kostaja – Final Mission

| Kostaja – Final Mission> Final Mission |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Cirio H. Santiago
Säveltäjä:  Georges Garvarentz
Kuvaaja:  Ricardo Remias
Leikkaaja:  Gervacio Santos
Pääosat:   Richard Young  John Dresden  Kaz Garas  Christine Tudor 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Filippiinit  Yhdysvallat 
Ensi-ilta:   25. heinäkuuta 1984  25. tammikuuta 1985 (Suomi) 
Kesto:  101 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kostaja – Final Mission (engl. Final Mission) on Cirio H. Santiagon ohjaama toimintaelokuva vuodelta 1984. Sen pääosaa näyttelee Richard Young. Elokuva sai ensi-iltansa Suomessa 25. tammikuuta 1985.
Vietnam-veteraanin koston teemoja käsittelevän elokuvan tapahtumat sijoittuvat Laosiin vuonna 1972 ja Los Angelesiin vuonna 1984.
Video-oppaassa vuodelta 1995 Sam Inkinen antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kaksi tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. Hänestä tämä B-luokan ramboilu ”ei liikoja tsemppaa mutta pitää katsojan hereillä”.
Aiheesta muualla

Kostaja – Final Mission Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Koskelan vanhustenkeskus

Näkymä Taivaskalliolta itäkaakkoon, keskellä Kunnalliskoti (myöh. Koskelan sairaala) Koskelassa, taustalla Vanhankaupunginlahti. Eric Sundström 1927
Koskelan seniorikeskus on Helsingin kaupungin sosiaali- ja terveysviraston ylläpitämä vanhusten palveluasuntoalue ja vanhainkoti. Se toimii entisen Koskelan sairaalan alueella Helsingin Koskelassa. Sen puistomainen tontti on noin 10 hehtaarin laajuinen, ja sitä rajoittavat Koskelan­tie, Kullervon­kadun jatke, Käpylän­tie ja Kunnallis­kodin­tie.
Koskelan seniorikeskuksen nykyisenä toiminta­peri­aatteena on ”oman näköinen vanhuus”, jolla varmistetaan iäkkäille ihmisille turvallinen ja arvokas elämä.
Koskelan sairaalan kirkko 2022
Historia

Sairaala-alue on saanut alkunsa työ- ja vaivaistalosta, joka 1800-luvulla sijaitsi Töölössä nykyisen Kivelän sairaalan alueella. Vuonna 1912 uusi Forsbyn vaivais­talo ja työ­laitos päätettiin rakentaa Koskelaan, joka vielä silloin oli selvästi kaupunki­alueen ulko­puolella.  Vaivais­taloon sijoitettiin köyhäin­hoidon varassa eläneitä aikuisia. Vuonna 1914 laitoksen nimi muutettiin Helsingin kaupungin kunnallis­kodiksi.
Alueelle rakennettiin muun muassa asuin- ja talous­rakennuksia sekä kirkko. Sen pää­rakennuksen suunnittelivat Knut Wasastjerna sekä Karl Hård af Segerstad. Oulun­kylän asemalta kunnalliskodin alueelle rakennettiin myös kapea­raiteinen Koskelan rata. Vuoteen 1952 saakka siellä harjoitettiin myös maan­viljelystä, puu­tarhan­hoitoa vielä muutama vuosi myöhemminkin, ja siellä oli pitkään myös sikala.
Vuonna 1953 Helsingin kaupunginvaltuusto päätti, että kunnallis­koti oli vähitellen muutettava sairaalaksi pitkä­aikaisia tauteja sairastavia potilaita varten. Seuraavina vuosina useat alueen rakennukset kunnostettiin ja sinne rakennettiin uusiakin, ja vuonna 1957 laitoksen nimi muutettiin Koskelan sairas­kodiksi. Se toimi kuitenkin edelleen kaupungin huolto­toimen alaisuudessa, kunnes se 1970-luvun lopulla siirrettiin terveyden­huollon alaiseksi. Vuodesta 1982 lähtien se oli nimeltään Koskelan sairaala. Siitä tuli keskisen ja pohjoisen suur­piirin tuki­sairaala, vuonna 1986 terveyskeskussairaala. Vuonna 2010 se siirtyi sosiaali­viraston alaisuuteen, jolloin se samalla sai nykyisen nimensä.
Alueella on yhteensä 14 rakennusta, jotka on rakennettu vuosina 1910–1961.
Vuosina 2003–2013 alueella toimi myös Koskelan terveysasema. Sen nimi oli alun perin Käpylän terveysasema, ja sille valmistui vuonna 1983 uusi punatiilinen rakennus Käpylän­tien ja Kullervon­kadun kulmaan. Koskelan sairaala-alueelle se siirrettiin vuonna 2003, jolloin sen nimi samalla muutettiin Koskelan terveys­asemaksi. Vuonna 2013 Koskelan terveys­aseman palvelutarjonta kuitenkin vietiin Oulunkylän terveysaseman yhteyteen.
16-vuotiaan pojan kuolemaan johtanut Koskelan teinimurha tapahtui Koskelan sairaala-alueella joulukuun alussa 2020.
Sairaalapuistosta tulee asuinalue

Koskelan sairaalan alue muuttuu 2020-luvun alkuvuosina noin 3 000 asukkaan asuntoalueeksi. Sairaalapuiston reunoille nousee Hitas-asuntoja, asumisoikeusasuntoja, vuokra-asuntoja, asumisosuuskunta-asuntoja ja senioriasuntoja. Myös asemakaavassa suojellut vanhat sairaalarakennukset remontoidaan myöhemmin asuinkäyttöön, ja yhteen niistä tulee tiloja päiväkodeille.