stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mäntysirkku

| Mäntysirkku |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkut Emberizidae
Suku::  Sirkut Emberiza
Laji::  leucocephalos
Kaksiosainen nimi
 Emberiza leucocephalos  S. G. Gmelin, 1771 
Katso myös
   Mäntysirkku Wikispeciesissä   Mäntysirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mäntysirkku (Emberiza leucocephalos) eli aiemmalta nimeltään taigasirkku on sirkkujen sukuun kuuluva siperialainen varpuslintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 16–17,5 cm eli se on suunnilleen keltasirkun kokoinen. Mäntysirkku muistuttaa käyttäytymiseltään ja olemukseltaan keltasirkkua, jonka kanssa se risteytyy Länsi-Siperiassa. Juhlapukuisen koiraan pää ja kurkku ovat ruskeat, päälaella on valkoinen, mustien raitojen rajaama juova ja poskella on valkoinen laikku. Selkäpuoli on ruskea, mustaviiruinen. Yläperä on punaruskea. Alapuolen höyhenpuku on valkoinen epäselvin tummin viiruin. Tukeva nokka on harmaa. Naaras ja nuori lintu ovat alapuolelta viiruisia, eikä niiden puvussa esiinny lainkaan keltaista. Maastossa niitä on hyvin vaikea erottaa naaraspukuisista keltasirkuista.
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato kesällä, jonka jälkeen ne voidaan erottaa nuorista linnuista tuoreen höyhenpuvun perusteella.
Levinneisyys

Mäntysirkku elää ja lisääntyy Siperiassa sekä muualla Kaukoidässä. Se on muuttolintu, joka talvehtii Intian pohjoisosissa ja eteläisessä Kiinassa. Lajin kanta on elinvoimainen ja lintu on monin paikoin runsaslukuinen.
Euroopassa sitä tavataan vain harvoin. Suomessa se oli tavattu 9 kertaa vuoden 2006 loppuun mennessä, ensihavainnon ollessa 4.11.1968 Lemlandin Lågskärillä.
Elinympäristö

Pesii harvakasvuisissa metsissä, lähinnä mäntymetsissä, metsänreunoissa sekä samantyyppisissä paikoissa kuin keltasirkku.
Lisääntyminen

Pesä on maassa. Munamäärä vaihtelee neljän ja kuuden välillä.
Ravinto

Mäntysirkku on siemensyöjä. Poikasia ruokitaan myös hyönteisillä ja muilla pienillä selkärangattomilla.
Naaras.
Mäntysirkun munia.
Isogamia

Isogamia (kreik. gamos = avio) eli yhtäläissiitos on tilanne joka vallitsee kun hedelmöityksessä yhtyvät gameetit eli sukupuolisolut ovat kooltaan, muodoltaan ja käyttäytymiseltään samanlaiset.
Ludvig Mäntylä

Ludvig Mäntylä (27. huhtikuuta 1895 Terijoki – 9. toukokuuta 1973) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan radiojoukoissa. Mäntylä osallistui vielä talvi- ja jatkosotiin rintamakomentajan aja viimeisessä muun muassa Heimopataljoona 3:n komentajana.
Perhe ja koulutus

Mäntylän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Mäntylä ja Loviisa Kjellgren. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1933 Aili Aleksandra Leinon kanssa. Hän kävi seitsemän luokkaa Terijoen yhteiskoulua. Hän suoritti Sotateknillisen kurssin vuosina 1927 – 1929 ja komentajakurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1933 - 1934 sekä ilmavalvontakurssin Viipurissa vuonna 1935. Yleisurheilujohtajakurssin hän suoritti Urheiluopistossa vuonna 1927 ja Suomen nyrkkeilyliiton järjestämän tuomarikurssin vuonna 1929.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 23. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Mäntylä astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 7. helmikuuta 1918. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin radiosähköttäjäksi Päämajan alaiselle Vaasan kipinälennätinasemalle, josta hänet määrättiin 7. toukokuuta 1918 Valamon kipinälennätinaseman päälliköksi.
Sisällissodan jälkeinen aika

Mäntylä siirrettiin sisällissodan jälkeen Valamolta 25. toukokuuta 1918 alkaen Sortavalan ja 1.  joulukuuta 1919 alkaen Santahaminan kipinälennätinaseman päälliköksi. Heimosotiin Mäntylä osallistui marras-joulukuussa vuonna 1919 kenttäradiokomennuskunnan päällikkönä Raudussa Pohjois-Inkerin rykmentin käytettävänä. Seuraavaksi Mäntylä siirrettiin 22. syyskuuta 1920 Radiojoukkojen adjutantiksi ja 1. heinäkuuta 1921 alkaen talouspäälliköksi. Edellä mainittuna aikana hän toimi myös 9. tammikuuta - 28. syyskuuta 1920 välisen ajan kipinälennätinlaitoksen aseupseerina. Hänet määrättiin 9. lokakuuta 1922 Kenttäradiokomppanian, josta hänet siirrettiin edelleen 10. marraskuuta 1922 Santahaminan radioaseman päälliköksi. Santahaminasta Mäntylä siirrettiin edelleen 1. kesäkuuta 1926 päälliköksi Radiopataljoonan 1. komppaniaan. Komppanianpäällikön tehtävästä hänet siirrettiin 5. kesäkuuta 1929 aliupseerikoulua johtajaksi. Mäntylä hoiti edellä mainittujen tehtävien lisäksi myös 8. tammikuuta - 20. kesäkuuta 1927 välisen ajan Radiopataljoonan komentajan tehtäviä. Armeijasta Mäntylä erosi tammikuussa vuonna 1930 ja astui sen jälkeen suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. huhtikuuta 1930, jossa hänet sijoitettiin Viipurin suojeluskuntapiirin V:n sekä 1. marraskuuta 1937 alkaen XIX alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Mäntylä osallistui talvisotaan Erillinen pataljoona 3:n komentajana ja myöhemmin Jalkaväkirykmentti 14:n I pataljoonan komentajana sekä Jalkaväkirykmentti 13:n komentajana. Hän osallistui edellä mainittujen joukkojen mukana taisteluihin Vammelsuussa ja Länsi-Kannaksella.
Välirauhan aikana Mäntylä toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin 11. prikaatin IV pataljoonan komentajaksi, josta hänet siirrettiin edelleen Suur-Saimaan suojeluskuntapiirin II alueen  ja edelleen I alueen päälliköksi.
Jatkosodan puhjettua Mäntylä komennettiin Jalkaväkirykmentti 1:n III pataljoonan komentajaksi ja osallistui sen komentajana taisteluihin Kananojalla, Sakkolassa, Kaukolassa, Kaarlahdella, Pasurissa, Valkjärvellä, Kirjasalossa,  ja Lempaalanjärvellä.  Myöhemmin Mäntylä sai komentoonsa 10. divisioonaan kuuluneen Taisteluosasto Mäntylän, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Lempaalassa. Vuonna 1943 hänet komennettiin Heimopataljoona 3:n komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Mäntylä johdatti Heimopataljoonan taisteluihin Siiranmäellä, Punnuksessa, Pasurinkankaalla ja Salmenkaidassa.
Sotien jälkeinen aika

Mäntylä määrättiin sotien jälkeen Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikön erikoiskäyttöön, missä tehtävässä hän oli suojeluskuntien lakkauttamiseen saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Jalkaväkirykmentti 9:n komentajan käyttöön. Tehtävässä hän ei tosin kauan ollut kun erosi armeijasta vuonna 1945 ja siirtyi E. J. Leino Oy:n palvelukseen Saloon. Hänet haudattiin Saloon.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1921  Majuri 6. joulukuuta 1937  Everstiluutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Lars Homén ja Eric Heimbürger.
Iso Leikosaari

Iso Leikosaari
| --- | --- |
Sijainti:  Helsinki Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti
Korkein kohta:  13
Pinta-ala:  0,06 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Iso Leikosaari (ruots. Lekholmen) on Helsingin ruotsinkielisten seurakuntien leirisaari. Sijaitsee Kallahdenharjun merenalaisella jatkeella, Vuosaaren kaupunginosassa Helsingissä, 1,3 kilometriä Vuosaaren mantereesta etelään. Saaren pinta-ala 6,3 hehtaaria, ja siellä on 1800-luvun kalastajatorpan päärakennus. Vuonna 1904 K. J. Ståhlberg vuokrasi saaren. Saaren päärakennus toimi Ståhlbergin kesähuvilana vuoteen 1919 asti. Saaressa on lukuisia majoitusrakennuksia ja muun muassa  kappeli.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Lindholm, M. All tid på Lekholmen. – Helsingfors, 2012. – ISBN 978-951-550-762-4
Gustaf Möller

Gustaf Adolf Möller (s. 6. marraskuuta 1941 Helsinki) on suomalainen lakimies ja entinen korkeimman oikeuden jäsen eli oikeusneuvos 30. marraskuuta 2009 asti, jolloin hän saavutti eroamisiän. Tämän jälkeen hän siirtyi Asianajotoimisto Krogeruksen palveluksen riitojen ratkaisu -asiantuntijaryhmään. Hän hoitaa työssään välimiestehtäviä, joista suurin osa on kansainvälisiä.
Ura

Möller valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1964 ja lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1967. Möller auskultoi Espoon tuomiokunnassa ja sai varatuomarin arvon 1967. Hän on työskennellyt Helsingin vs. kaupunginviskaalina 1965, julkisena notaarina 1965–73, Helsingin hovioikeuden ylimääräisenä viskaalina hän toimi 1967–72.
Möller hoitanut Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan ruotsinkielisiä professorin ja apulaisprofessorin virkoja 1970–72, 1972–75 ja 1981.
Vuodesta 1971 alkaen hän oli erilaisissa esittelijätehtävissä korkeimmassa oikeudessa vuoteen 1986. Tuosta ajasta hän kuitenkin toimi tosiasiallisesti suurimman osan ajasta oikeusministeriössä lainsäädäntöneuvoksena (1975–1986).
Oikeusministeriössä toimiessaan Möller oli Suomen edustajana kansainvälisten tuomioiden tunnustamista toisessa maassa koskevien yleissopimusten soveltamista ja kehittämistä koskevissa kansainvälisissä konferensseissa ja kehityshankkeissa.
Vuosina 1986–1992 Möller toimi Toijalan tuomiokunnan kihlakunnantuomarina. Tuona aikana Möller tuli tunnetuksi tavastaan noudattaa vasta myöhemmin vuonna 1994 voimaan tulleen siviiliasioiden oikeudenkäynnin uudistuksen menetelmiä. Möller osallistui myös aktiivisesti oikeudenkäyntiuudistuksesta käytyyn keskusteluun.
Möller nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. huhtikuuta 1992.
Möller on eräs tunnetuimmista suomalaisista välimiesoikeudenkäyntien jäsenistä ja merkittävä välimiesmenettelyn asiantuntija. Hän on toiminut Keskuskauppakamarin välityslautakunnan jäsenenä ja puheenjohtajana vuodesta 1990.
Suomen Lakimiesliitto myönsi Möllerille K. J. Ståhlberg -mitalin vuonna 2005. Möller sai Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvon vuonna 2017. Möllerin artikkeli Asianosaisautonomiasta ja sen rajoista välimiesmenettelyssä palkittiin yhtenä vuoden 2017 parhaista Defensor Legis -aikakauskirjassa julkaistuista oikeustieteellisistä kirjoituksista.
Möllerin isä Carl Gustaf Möller toimi oikeuskanslerina 1950–1955.
Julkaisuja

Välimiesmenettelyn perusteita. 1997. ISBN 951-640-882-6
Välimiessopimus – tarpeeton käsite! Defensor Legis 5/2005.
Aiheesta muualla

Gustaf Möllerin tiedot korkeimman oikeuden jäsenten esittelysivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Tšekki
Islannin kristillistäminen

Armenialainen käsikirjoitus vuodelta 1053. Johanneksen teos Islannista.
Islannista löydetty norjalaisen ukkosen jumala Thorin patsas
Islanti kristillistettiin noin 1000 jKr., jolloin kristinuskosta tuli Islannin valtionuskonto. Tapahtuma tunnetaan termillä kristnitaka (kirjaimellisesti "kristinuskon ottaminen").
Ennen kristinuskon tuloa Islannin asukkaat olivat pakanoita, jotka palvoivat viikinkien aasa- ja vaanijumalia. Vuodesta 980 lähtien Islannissa vieraili useita kristittyjä lähetyssaarnaajia, jotka eivät juurikaan menestyneet. Kun Olav Tryggvason (joka oli kääntynyt kristityksi noin vuonna 998) nousi Norjan valtaistuimelle, käännynnäisiä tuli paljon enemmän ja kaksi kilpailevaa uskontoa jakoivat maata ja nostivat sisällissodan uhkaa.
Sodan puhkeamisen jälkeen Tanskassa ja Norjassa asia saatettiin loppuun välimiesoikeudessa Alltingissa. Lakijohtaja, pakana Thorgeir Thorkelsson ehdotti "yhtä lakia ja yhtä uskontoa", jonka jälkeen kasteesta ja kristinuskoon kääntymisestä tuli pakollista.
Lähetyssaarnaajat

Vuodesta 980 lähtien Islannissa vieraili useita lähetyssaarnaajia. Ensimmäinen näistä näyttää olleen ulkomailta palannut islantilainen, Thorvald Konradsson. Thorvaldin mukana oli Fridrek-niminen piispa. Thorvaldin yritykset kääntää islantilaisia menestyivät heikosti. Hänen isänsä Konrad oli ensimmäinen käännynnäinen, jota seurasi hänen perheensä. Hän ja piispa vierailivat eri alueilla ennen saapumistaan Althingiin, mutta heidän yrityksiinsä kohdistui pilkkaa ja jopa loukkaavia skaldisia jakeitaselvennä. Thorvald tappoi kaksi miestä ja Thorvaldin seuraajien ja pakanoiden väliset yhteenotot jatkuivat. Thorvald lähti Islannista vuonna 986 retkikunnan mukana Itä-Eurooppaan, jossa hänen sanotaan kuolleen pian saapumisensa jälkeen.
Norjan kuninkaiden painostus

Kun Olav Tryggvason nousi Norjan valtaistuimelle, pyrkimykset Islannin kristillistämiseen lisääntyivät. Kuningas Olav lähetti islantilaisen Stefnir Thorgilssonin takaisin kotimaahansa käännyttääkseen maanmiehensä. Stefnir tuhosi väkivaltaisesti pyhäkköjä ja pakanajumalien kuvia, mikä teki hänestä niin epäsuositun, että hänet julistettiin lopulta lainsuojattomaksi. Stefnirin epäonnistumisen jälkeen Olav lähetti papin nimeltä Thangbrand. Thangbrand oli kokenut lähetyssaarnaaja, joka oli uskonnollista vaikutusvaltaa Norjassa ja Färsaarilla. Hänen tehtävänsä Islannissa noin vuosina 997–999 onnistui vain osittain. Hän onnistui käännyttämään useita merkittäviä islantilaisia päälliköitä, mutta tappoi kaksi tai kolme miestä prosessin aikana. Thangbrand palasi Norjaan vuonna 999 ja ilmoitti epäonnistumisestaan kuningas Olaville, joka päätti ottaa aggressiivisemman kannan islantilaisia kohtaan. Hän kielsi islantilaisilta merenkulkijoilta pääsyn Norjan satamiin ja otti panttivangeiksi useita islantilaisia, jotka asuivat Norjassa. Tämä keskeytti kaiken Islannin ja sen tärkeimmän kauppakumppanin välisen kaupan. Jotkut kuningas Olavin ottamista panttivangeista olivat merkittävien islantilaisten päälliköiden poikia, jotka hän uhkasi tappaa, elleivät islantilaiset hyväksy kristinuskoa. 1100-luvulta peräisin olevat islantilaiset lähteet kertovat kolmesta armenialaisesta piispasta, Petroksesta, Abrahamista ja Stephannoksesta, jotka lähtivät kristillisiksi lähetyssaarnaajiksi Islantiin.
Islannin vapaavaltion rajoitettu ulkopolitiikka koostui lähes kokonaan hyvien suhteiden ylläpitämisestä Norjaan. Islannin kristityt käyttivät kuninkaan painostusta tehostamaan kääntymystä. Kaksi kilpailevaa uskontoa asutti pian maata ja nosti sisällissodan uhkaa .
Islantilaiset suostuivat kääntymään kristinuskoon kolmella ehdolla; vanhoja jumalia saa yhä palvoa yksityisesti, hevosenlihaa saa yhä syödä ja lapsia saa yhä uhrata.
Kirkko piti vaateita kohtuullisina ja suostui niihin.
Johan Mättö

| Johan Mättö |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Johan Edvard Mättö
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1896 Luumäki
Kuollut: 5. toukokuuta 1966 (69 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikapteeni
Johan Edvard Mättö (18. kesäkuuta 1896 Luumäki – 5. toukokuuta 1966) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä. Mättö osallistui vielä talvi- ja jatkosotaan komppanianpäällikkönä ja muun muassa haavoittui molemmissa sodissa.
Perhe ja koulutus

Mätön vanhemmat olivat rautatieläinen Emanuel Mättö ja Eva-Liisa Urpalainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Sofia Finnen kanssa. Mättö kävi viisi luokkaa Viipurin suomalaisessa lyseota. Hän osallistui maastonsuunnittelu-upseerikurssille vuonna 1941. Hän suoritti taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1925 ja 1927 Suojeluskuntain päällystökoulussa ja Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssin vuonna 1930.
Jääkärikausi

Mättö liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Mättö astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 jefreitteriksi ylennettynä. Takaisin Suomeen hän palasi 11. helmikuuta 1918 jääkäreiden etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin virkaa tekeväksi komppanianpäälliköksi Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoonan 1.  komppaniaan. Hän hoiti pataljoonassa myös lyhyen ajan pataljoonan komentajan tehtäviä. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Valkjärvellä ja Muolaassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Mättö palveli sisällissodan jälkeen komppanianpäällikkönä Karjalan Rykmentin 6. komppaniassa. Karjalan rykmentistä muodostettiin ensin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5 ja myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Rykmentistä Mättö oli komennettuna 20. toukokuuta - 20. kesäkuuta 1918 väliseksi ajaksi opetusupseeriksi Sortavalan alipäällystökursseille. Komennukselta palattuaan hän toimi komppanianpäällikkönä. Hänet määrättiin 1. lokakuuta 1919 alkaen nuoremmaksi upseeriksi ja 25. elokuuta 1920 alkaen I pataljoonan adjutantiksi. Pohjois-Savon rykmentistä Mättö siirrettiin 6. huhtikuuta 1921 Karjalankaartin rykmenttiin, jossa hän toimi nuorempana upseerina 3. komppaniassa ja hoiti satunnaisesti myös komppanianpäällikön tehtäviä. Armeijasta Mättö erosi 31. toukokuuta 1922 ja siirtyi työskentelemään puutavara-alalle. Siviilitöidensä lisäksi Mättö toimi Luopioisten suojeluskunnan paikallispäällikkönä. 1. lokakuuta 1924 - 1. heinäkuuta 1928 välisen ajan.
Mättö astui takaisin vakinaiseen palvelukseen 19. heinäkuuta 1928 ja hänet sijoitettiin Viipurin rykmenttiin, jossa hän toimi nuorempana upseerina ja komppanian varapäällikkönä sekä hoiti satunnaisesti myös komppanianpäällikön tehtäviä. Myöhemmin hän toimi 30. syyskuuta 1933 - 10. heinäkuuta 1934 välisen ajan II pataljoonan taloudenhoitajana ja määrättiin 31. joulukuuta 1934 alkaen rykmentin talouspäällikön apulaiseksi ja l. kesäkuuta 1937 alkaen nuoremmaksi upseeriksi 3. komppaniaan.
Talvi- ja jatkosota

Mättö osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 24:ssä ja rykmentin II pataljoonan komentajan viransijaisena. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Kiviniemessä, missä hän haavoittui 8. joulukuuta 1939. Välirauhan aikana hän toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 4:n IV pataljoonan komentajana ja myöhemmin komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 68:ssa, josta hänet siirrettiin 13. Prikaatiin. Hänet siirrettiin 13. Prikaatista pataljoonan komentajan viransijaiseksi ja komppanianpäälliköksi 3. Prikaatiin, jossa hän toimi myös maastonsuunnittelu-upseerina. Vielä ennen jatkosotaa hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 4:ään.
Jatkosodan puhjettua hän toimi edelleen komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 3:ssa, jonka mukana hän osallistui taisteluihin Viipurinlahden ylityksessä, Porlammella ja Inossa sekä Suurlahdella Itä-Karjalassa. Käymissään taisteluissa hän haavoittui Virolahdella 29. kesäkuuta 194. Jalkaväkirykmentistä Mättö siirrettiin Karjalan Armeijan kiinteistö- ja sotasaalistoimiston päälliköksi vuonna 1942 ja oli tehtävässä vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet siirrettiin Henkilötäydennyskeskuksen 2:een. Edelleen hänet siirrettiin Sotavankileiri 5:een komppanianpäälliköksi, josta hän siirtyi vielä ennen sodan loppumista Henkilötäydennyskeskus 3:een ja toimi lopulta Silvolan varuskunnan komendanttina. Sotien jälkeen hänet siirrettiin II Armeijakunnan esikuntaan, josta hänet siirrettiin edelleen komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 7:ään. Mättö erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja työskenteli sen jälkeen Kajaani Oy:n palveluksessa. Hänet haudattiin Lahteen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jefreitteri 7. helmikuuta 1918  Aliupseeri 17. huhtikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 25. kesäkuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1921  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania kuvattuna Libaussa.
Isabella I (Jerusalem)

| Isabella I |
| --- | --- |
 Isabellan ensimmäinen avioliitto Toronin paroni Onfroy IV:n kanssa 1183
Jerusalemin kuningatar
Valtakausi:  1192–1205
Edeltäjä:  Sibylla Guy de Lusignan
Seuraaja:  Maria de Montferrat

Syntynyt:  Isabelle d'Anjou 1172 Nablus, Jerusalemin kuningaskunta
Kuollut:  5. huhtikuuta 1205 Akko
Puoliso:  Onfroy IV de Toron (naim. 1183; mitätöity 1190) Konrad de Montferrato​ (naim. 1190; k. 1192) Champagnen kreivi Henrik II​ (naim. 1192; k. 1197)  Aimery de Lusignan (naim. 1198; k. 1205)
Lapset:  Maria de Montferrat Marie Alix Philippa Sibylla Melisende Amalric
Suku:  Anjou
Isä:  Amalric I
Äiti:  Maria Komnena
Isabella I (ennen syyskuuta 1172 Neblus, Jerusalemin kuningaskunta – 5. huhtikuuta 1205 Akko) oli Jerusalemin kuningatar omalla oikeudellaan, suo jure vuosina 1192–1205.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Jerusalemin kuningas Amalric I ja tämän toinen puoliso, bysanttilainen prinsessa Maria Komnena (n. 1154–1217) joka oli Bysantin keisari Manuel I Komnenoksen tyttärenpojan tytär ja jonka vanhemmat olivat protosebastos Johannes Doukas Komnenos ja Maria Taronitissa. Hän oli heidän ainoa aikuiseksi elänyt lapsensa ja valtakunnan perijätär, vanhempi sisar syntyi vuonna 1171 kuolleena. Hän kuului Anjou-sukuun.
Kuningatar

Isabellasta tuli kuningatar sen jälkeen kun sisarpuoli Sibylla ja tämän tyttäret kuolivat vuonna 1190 ja Sibyllan puoliso Guy de Lusignan syrjäytettiin vuonna 1192. Hän oli puolisoittensa Konrad I:n (1190–1192), Henrik I:n (1192–1197) ja Amalricin (1198–1205) kanssahallitsija. [tähän ei löydy viitettä]
Jälkeläiset

Toisesta avioliitostaan ​​Konrad de Monferraton kanssa Isabellalla oli yksi tytär:
Maria de Monferrato (1192–1212) seurasi Isabellaa Jerusalemin kuningattarena vuonna 1205, kuoli synnytykseen 20-vuotiaana
Kolmannesta avioliitostaan ​​Champagnen kreivi Henrik II:n, kuningas Henrik I:n kanssa hänellä oli kolme tytärtä:
Marguerite, Marie (1193/1194 – ennen 1205) kihlattiin Kyproksen prinssi Guylle, molemmat kuolivat lapsina
Alix (1195/1196–1246), avioitui Kyproksen kuningas Hugues I de Lusignanin kanssa, joka oli hänen isäpuolensa Aimery de Lusignanin ja tämän ensimmäisen puolison Eschiva d'Ibelinin poika; toinen avioliitto Antiokian ruhtinas Bohemond V:n kanssa; kolmas avioliitto Raoul de Soissonsin kanssa. Hän oli Champagnen kreivikunnan perijätär.
Philippa (n. 1197 – 20. joulukuuta 1250), avioitui Érard de Briennen, Rameruptin ja Venizyn herran kanssa ja oli myös Champagnen kreivikunnan perijätär.
Neljännestä avioliitostaan ​​Kyproksen kuningas Aimery de Lusignanin kanssa hänellä oli kolme lasta:
Sibylla (loka–marraskuu 1198 – n. 1230 tai 1252), avioitui Armenian kuningas Leo I:n kanssa
Melisende (n. 1200 – 1249 jälkeen), avioitui 1. tammikuuta 1218 Antiokian ruhtinas Bohemond IV:n kanssa
Amalric (1201 – 2. helmikuuta 1205), kuoli nelivuotiaana ruokamyrkytykseen
Perintö

Isabella ja neljäs puoliso Aimery kuolivat molemmat huhtikuussa 1205 valkokeltti kalasta saatuun ruokamyrkytykseen, kuten myös heidän pieni poikansa Amalric, joka kuoli jo helmikuussa. Toisten tietojen mukaan Aimery syö kalaa liikaa. Isabella kuoli neljä päivää puolisonsa jälkeen, joten hän oli noina päivinä Jerusalemin kuningatar itsenäisenä hallitsijana. Jerusalemin paronit valitsivat seuraajaksi vanhimman tyttären Maria de Montferratin eivätkä Melisandea, ja pyysivät Ranskan kuningasta etsimään Marialle sopivan puolison.
Käännös suomeksi