Kreikkalainen teatteri (arkkitehtuuri)
Arkkitehtuuri > Osat > Näyttämö ja lavasteet

Proskenion kehittyi teatterin kehityksen myötä varsinaiseksi näyttämölavaksi. Se oli alun perin tilapäisluonteinen puinen rakennelma. Kun teatterit alettiin rakentaa kivestä 300-luvulla eaa., proskenion nostettiin pylväiden varaan. Proskenionin takana oli skene-rakennuksen pysyvä seinä, joka toimi samalla näytelmissä taustalla yleensä olleen rakennuksen julkisivuna. Joissakin teattereissa, kuten Dionysoksen teatterissa, oli paraskenionit eli skene-rakennuksesta etupuolella työntyneet tornimaiset siipirakennukset, joiden välissä proskenionin puinen rakennelma sijaitsi.
Proskenionille johti ainakin yksi ovi ja tyypillisesti kolme ovea, joista näyttelijät kulkivat näytelmän aikana. Keskimmäinen tunnettiin nimellä thyra basileios (θύρα βασίλειος), koska sitä käyttivät päähenkilöt. Joissakin teattereissa oli viisi ovea, joista kaksi laitimmaista saattoi olla sivuilla paraskenioneissa. Esimerkiksi Epidauroksen, Amfiaraionin ja Zean teattereiden raunioiden perusteella niissä oli vain yhdet ovet, Megalopoliissa kolme ovea. Näytelmissä tarvitut aaveet saattoivat ilmaantua lattialuukuista (ἀναπιέσματα, anapiesmata) tai ”Kharonin portaita” (χαρώνιοι κλίμακες, kharōnioi klimakes) pitkin.
Lavasteista on säilynyt joitakin tietoja näytelmäteksteissä. Lavasteet ovat todennäköisesti olleet vielä klassisella kaudella varsin yksinkertaisia, mutta kehittyneet monimutkaisemmiksi hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Aiskhyloksen, Sofokleen, Euripideen ja Aristofaneen säilyneissä näytelmissä kohtaukset sijoittuvat usein jonkun talon tai muun rakennuksen tai rakennelman eteen. Se on ollut esimerkiksi temppeli, palatsi, asuintalo, teltta tai luola, tai vain kallio. Taustalavasteen keskeinen osa on ollut ovi, josta näyttelijät ovat välillä kulkeneet. Aristoteles ja Vitruvius antavat ymmärtää, että tällaiset lavasteet oli maalattu. Maalaus saattoi olla tehty esimerkiksi puukehikkoon ripustettuun kankaaseen. Aristoteles laittoi lavastemaalauksen (σκηνογραφία, skēnografia) keksimisen Sofokleen nimiin, kun taas Vitruvius sijoitti sen Aiskhyloksen aikaan. Esimerkiksi Aiskhyloksen Persialaisten lavaste esitti Susan palatsia ja Euripideen Ionin lavaste Apollonin temppelin edustaa Delfoissa.
Näyttämöllä oli myös erilaisia lavaste-esineitä, jotka nekin olivat suhteellisen yksinkertaisia. Tyypillisiä olivat näytelmätekstien perusteella alttarit, jumalten ja heerosten patsaat, kivet ja istuimet. Niiden vaihtamisessa ja liikuttelussa käytettiin erilaisia mekaanisia apuvälineitä. Näistä ekkyklēma (ἐκκύκλημα) oli pieni pyörillä varustettu näyttämölava, joka voitiin tuoda näyttämölle ovesta. Siinä oli tilaa kolmelle tai neljälle hengelle, ja se oli tarpeeksi matala, jotta siltä voitiin helposti astua alas. Eräs tyypillinen tapa käyttää ekkyklemaa oli tuoda murhatun ruumis näyttämölle. Tunnettu esimerkki on Aiskhyloksen Agamemnonissa, jossa Klytaimestra seisoo murhaamiensa Agamemnonin ja Kassandran ruumiiden vierellä. Joku ekkykleman kaltainen väline oli eksōstra (ἐξώστρα), jonka toimintaa ei kuitenkaan tunneta yksityiskohtaisesti.
Joissakin näytelmissä tarvittiin ihmisten tai jumalten esittämistä ilmassa. Tähän käytettiin nostureita ja muuta tekniikkaa, joihin viitataan nimellä mēkhanē (μηχανή). Esimerkkejä jonkinlaisen nosturin käytöstä ovat Euripideen Medeian kohtaus, jossa Medeia näyttäytyy palatsin yläpuolella Helioksen antamissa vaunuissa; Aristofaneen Rauhan kohtaus, jossa Trygaios lentää sontakuoriaisella; ja Aristofaneen Pilvien kohtaus, jossa Sokrates-hahmo riippuu korissa. Koneistoja oli kolmenlaisia. Aiōrēma (αἰώρημα) mahdollisti sen, että hahmo nostettiin lavalta ilmaan tai laskettiin ylhäältä alas, ja koostui köydestä ja väkipyörästä. Theologeion (θεολογεῖον) puolestaan mahdollisti hahmojen tuomisen näkyville proskenionin sivuilta, kun oli tarve jumalan tai heeroksen yllättävälle näyttäytymiselle. Distegia (διστεγία) oli vastaava proskenionin yläpuolella ollut lava, joka mahdollisti hahmon näyttäytymisen esimerkiksi palatsin katolla.
Sen lisäksi että lavasteet ovat olleet suhteellisen vähäisiä, niitä on myös vaihdettu vain harvoin, sillä näytelmät sijoittuivat usein yhteen paikkaan. Esimerkiksi Aiskhyloksen Eumenideissa tapahtumat siirtyvät kuitenkin Delfoista Ateenaan, ja Sofokleen Aiaassa heeroksen teltalta yksinäiselle paikalle merenrannalla. Ensin mainitussa tapauksessa paikan vaihto voitiin toteuttaa yksinkertaisesti niin, että etualalla ollut jumalan patsas vaihdettiin Apollonista Atheneksi, ja samalla kulissiksi maalattu temppeli voitiin nähdä joko Apollonin temppelinä tai Erekhteionina. Jälkimmäisessä tapauksessa riitti telttaa esittäneen kankaan poistaminen. Myöhemmissä vaiheissa 300-luvulta eaa. lähtien kulisseja on vaihdettu tähän tarkoitetulla laitteistolla nimeltä periaktos (περίακτος). Se koostui kolmikulmaisista puisista särmiöistä, joissa jokaiselle kolmelle sivulle oli maalattu osa eri paikkaa esittäneestä taustakuvasta. Kuva voitiin vaihtaa tarvittaessa pyörittämällä särmiöitä. Tähän viittaavat eräiden teattereiden proskenionin ja skene-rakennuksen rakenteet.
Kreikkalaisissa teattereissa ei ollut näyttämöverhoja. Näytelmä alkoi sillä, että näyttelijät saapuivat näyttämölle. Lavasteet vaihdettiin yleisön silmien edessä, jolloin teatterin luoma illuusio ei ollut aivan nykyisen kaltainen.