stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saxnot

Saxnot tai Saxneat on saksien kansallisjumala. Hänen nimensä saattaa olla peräisin sanasta sahsginot, "miekan seuralainen". Saxnot mainitaan Wodenin ja Thunorin ohella yhdeksi niistä epäjumalista, jotka kristityiksi kastettujen tuli hylätä. Saxnot oli myyttien mukaan Essexin saksilaisen kuningassuvun perustaja.
Louisianan territorio

Louisianan territorio oli laaja Pohjois-Amerikan maa-alue, jonka Yhdysvallat osti Ranskalta vuonna 1803. Aiemmin Ranskan Louisianan nimellä tunnettu alue alkoi Meksikonlahdelta, ylettyi pohjoisessa Mississippin ja Missourin latvavesiin ja jatkui lännessä Kalliovuorille asti. Territorion pinta-ala oli 2 144 000 neliökilometriä. 4. kesäkuuta 1812 alue nimettiin uudelleen Missourin territorioksi.
Historia

George Washingtonin esimerkkiä seuraten kaikki Yhdysvaltain presidentit pyrkivät laajentamaan maansa rajoja. Tämän päämäärän toteuttamiseksi intiaaneilta sekä ostettiin että valloitettiin maata. Suurin alueellinen laajennus tapahtui Thomas Jeffersonin virkakaudella, kun hän osti ilman kongressin lupaa Ranskan Louisianan Napoleon Bonapartelta vuonna 1803. Jeffersonin tarkoitus oli alun perin ostaa vain New Orleans, mutta Napoleon ei suostunut kauppaan. Hieman myöhemmin hän muutti mieltään ja oli valmis myymään koko Ranskan Louisianan. Kauppahinnaksi sovittiin 15 000 000 dollaria.
Louisianan osto lähes kaksinkertaisti Yhdysvaltojen koon. Suuri maanluovutus sisälsi nykyiset Arkansasin, Oklahoman, Missourin, Kansasin, Nebraskan ja Iowan, suurimman osan Coloradosta, Etelä-Dakotasta, Montanasta ja Wyomingista, sekä Pohjois-Dakotan, Minnesotan, Texasin ja Louisianan merkittävät osat.
Kauppa mahdollisti Yhdysvaltojen kehittymisen varteenotettavaksi tekijäksi maailmanpolitiikassa. Samalla Louisianan osto on kuitenkin edelleen maailman suurin laiton maakauppa, sillä tosiasioihin nojaten koko tämä alue kuului Pohjois-Amerikan alkuperäisille asukkaille eli intiaaneille.
Louisianan territorion kuvernööreinä toimivat James Wilkinson (1805–1807), Meriwether Lewis (1807–1809) ja Benjamin Howard (1809–1812). 4. kesäkuuta 1812 Yhdysvaltain kahdestoista kongressi sääti lainsäädännön, joka nimesi Louisianan territorion uudelleen Missourin territorioksi välttääkseen sekaannusta Louisianan hiljattain tunnustetun osavaltion kanssa.
Benjamin Howard oli järjestyksessä kolmas Louisianan territorion kuvernööri.
Scandinavian Bank

Scandinavian Bank Ltd. on pohjoismaisten pankkien Lontooseen perustama pankki.
Scandinavian Bank perustettiin vuonna 1968 Lontooseen. Pankin perusti konsortio, johon kuuluivat Suomesta Yhdyspankki, Ruotsista Skandinaviska Banken, Tanskasta Den Danske Landmandsbank ja Norjasta Bergens Privatbank. Myöhemmin mukaan liittyivät vielä Den Danske Provinsbank ja Landsbanki Island.
Pankin toiminta alkoi 1969. Se menestyi hyvin ja kasvoi. 1980-luvun puolivälissä sen taseen koko oli lähes puolet SYP:n taseesta. Menestyksen taustalla oli pankin etabloituminen kaikkialle maailmaan.
Omistuskonsortio purettiin, kun pankin osakaspankit itse asettautuivat Lontooseen. SYP myi oman osuutensa Skandinaviska Enskilda Bankenille. Kaupan neuvottelivat SYP:n puolelta Erik Stadigh ja Björn Wahlroos. Ostaja katui kauppoja jälkikäteen.
Bjørn Lomborg

Bjørn Lomborg
Bjørn Lomborg, (s. 6. tammikuuta 1965) on tanskalainen tutkija (valtiotieteilijä) ja kirjailija. Hänet tunnetaan maailmalla teoksestaan The Skeptical Environmentalist (tunnetaan engl. nimellä, joka on uudistettu versio alkuteoksesta Verdens sande tilstand), jossa hän tuo esiin teesin, että useimmat ympäristöongelmat eivät ole pahentuneet, että ne ovat paikallisia eivätkä globaaleja ja että ympäristöliike liioittelee ongelmia.
Teoksen alkuperäinen nimi Verdens sande tilstand ('Maailman todellinen tila') on kommentti Worldwatch-instituutin julkaisulle Maailman tila.
Häneltä on ilmestynyt myös kirja Cool it, jossa hän käsittelee ilmastokysymystä. Hän käsittelee asiaa siinä kansantalouden näkökulmasta ja toteaa, että on olemassa pahempiakin ongelmia kuten köyhyys. Hän on käynnistänyt hankkeen Copenhagen Consensus saadakseen ongelmat merkittävyysjärjestykseen ja toisaalta sen selvittämiseksi, miten vakavia ne ovat.
Syksyllä 2010 ilmestyneessä kirjassaan Smart Solutions to Climate Change Lomborg on kuitenkin muuttanut kantaansa ja nostanut ilmastonmuutoksen ehkäisemisen ihmiskunnan merkittävimmäksi haasteeksi. Ilmastopaneeli IPCC:n johtaja suosittelee tätä kirjaa. Lomborg ei tosin ole aiemminkaan kiistänyt ilmastonmuutosta mutta on pitänyt sitä niin merkityksettömänä, ettei siihen kannata uhrata varoja. Ympäristöjärjestöjen mukaan hänen mielenmuutoksensa tapahtui 20 vuotta liian myöhään.
Ura

Lomborg on Copenhagen Business Schoolin apulaisprofessori. Vuonna 2004 hän erosi Tanskan ympäristöministeriön alaisen ympäristöarviointi-instituutin johtajan paikalta ja palasi akateemiselle uralle. Ennen ja jälkeen johtajuuden hän on ollut Aarhusin yliopistossa mm. lehtorina.
Professori Julian Simonin henkilökuva "The Doomslayer" Wired-lehdessä provosoi Lomborgin osoittamaan Simonin väitteet vääriksi, mutta Lomborg päätyi siihen, että Simon onkin oikeassa, mikä johti kirjan The Skeptical Environmentalistin syntyyn.
Teoksia

Verdens sande tilstand, 1998 (uudistettu versio englanniksi: The Sceptical Environmentalist, Cambridge University Press, 2001).
(toim.) Global Crises, Global Solutions, Copenhagen Consensus, Cambridge University Press, 2004
Cool It: The Skeptical Environmentalist's Guide to Global Warming, 2007
Smart Solutions to Climate Change,  Cambridge University Press, 2010, ISBN 978-0-521-76342-4.
"Nucleus and Shield: Evolution of Social Structure in the Iterated Prisoner's Dilemma", American Sociological Review, 1996. Vol. 61, No. 2) 61 (2): 278–307
Kirjallisuutta

Howard Friel: The Lomborg Deception – Setting the Record Straight About Global Warming (Yale University Press, 2011) ISBN 978-0300171280
Aiheesta muualla

Bjørn Lomborgin sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  ResearcherID  Scopus 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Herbert Lomas

Herbert Lomas (7. helmikuuta 1924 Todmorden, Englanti – 9. syyskuuta 2011 Yorkshire, Englanti) oli brittiläinen runoilija ja kääntäjä. Lomas on kääntänyt englanniksi suomalaista runoutta ja proosaa.
Elämä

Lomas palveli 1943–1946 toisessa maailmansodassa jalkaväessä. Hän valmistui Liverpoolin yliopistosta ja on toiminut opettajana Helsingin yliopistossa (1952–1965) ja Borough Road Collegessa Lontoon yliopistossa (1966–1982).
Lomasta on luonnehdittu sanoin "ahkera kääntäjä" suomen kielestä. Hän kirjoitti säännöllisesti kolmenkymmenen vuoden ajan kritiikkiä kirjallisuuslehtiin The London Magazine ja Ambit sekä käänsi julkaisuun Books from Finland.
Suomessa Lomas asui Helsingissä. Hän oli naimisissa Anna-Liisa Partasen (o.s. Aatila) kanssa heinäkuusta 1956 toukokuuhun 1968. Heillä ei ollut yhteisiä lapsia, mutta perheessä oli neljä lasta Partasen edellisestä avioliitosta. Lomas viihtyi Akateemisessa kirjakaupassa, ja tarinan mukaan hänen vaimonsa soitti sinne tämän tästä ja pyysi henkilökuntaa lähettämään miehen kotiin päivälliselle.  lähde?
Lomas avioitui vuonna 1968 Mary Marshallin kanssa, ja heillä on tytär ja poika. Lomas asui Aldeburghissa Suffolkissa.
Palkinnot ja tunnustukset

Guinness Poetry Competition
1982 Cholmondeley Award
Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki
Teokset > Runoteokset

Chimpanzees are blameless creatures, Mandarin Books, 1969
Who needs Money?, 1972
Private and confidential, London Magazine Editions, 1974
Public Footpath, Anvil Press, 1981
Fire in the garden Oxford University Press, 1984
Letters in the Dark Oxford University Press, 1986
Trouble Sinclair-Stevenson, 1992
Selected Poems Sinclair-Stevenson, 1995, ISBN 9781856196130
A Useless Passion  London Magazine Editions, 1999
The Vale of Todmorden Arc Publications, 2003, ISBN 978190007281-6
A Casual Knack of Living - Collected Poems Arc Publications, 2009, ISBN 978-1-906570-41-5
Teokset > Käännökset (valikoima)

Territorial Song, London Magazine Editions, 1981
Contemporary Finnish Poetry, Bloodaxe Books, 1991, ISBN 9781852241476
Fugue, Kai Nieminen Musta Taide, Helsinki, 1992
Wings of Hope and Daring 1992
Wings of the Fingertips are Opening Leena Krohn, Musta Taide, Helsinki, 1993
The Black and the Red Ilpo Tiihonen, Making Waves, 1993
Narcissus in Winter Risto Ahti, Making Waves, 1994
The Year of the Hare, Arto Paasilinna, Peter Owen, 1995
Two Sequences for Kuhmo, Lauri Otonkoski, Kuhmon Kamarimusikin Kannatusyhdistys RY, 1994
Eeva-Liisa Manner: Selected Poems, Making Waves, 1997
Three Finnish Poets, London Magazine Editions, 1999
A Tenant Here: Selected Poems of Pentti Holappa, The Dedalus Press, 1999
Gaia, a Musical for Children, Ilpo Tiihonen, Suomen Kansallisteatteri, 2000
Johanna Sinisalo: Troll: a love story (Kääntäjä Herbert Lomas) 2004. Grove Press. ISBN 9780802141293
Aiheesta muualla

Kirjailijan verkkosivu (Archive org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Sami Lotila

Sami Lotila (s. 1965 Jyväskylä) on suomalainen vapaa toimittaja, joka toimi lokakuusta 2009 maaliskuuhun 2011 Hymyn päätoimittajana. Lotila on toiminut Tallinnaan keskittyvän vironsuomalaisten uutisportaalin Tallinna24.ee:n päätoimittaja. Lisäksi hän toimii muun muassa Kansan Uutisten avustajana. Lotila on koulutukseltaan filosofian maisteri, ja hänen pääaineensa oli kansatiede.
Lotila varttui Jyväskylän Kangaslammella. Hän on asunut 1990-luvun puolivälistä lähtien Virossa ja työskennellyt freelancerina. Lotila meni ensin opiskelemaan Tarttoon vuonna 1994, ja myöhemmin hän muutti Tallinnaan. Hän on avustanut useita suomalaislehtiä ja julkaissut artikkeleita myös virolaislehdissä, sillä hän osaa hyvin viroa. Virossa Lotila on herättänyt paljon huomiota erityisesti Õhtulehden kolumnistina. Kolumneissaan hän on arvostellut muun muassa virolaisia miehiä. Suomessa Lotilan juttuja ovat julkaisseet muun muassa Hymy ja Talentumin talouslehdet Talouselämä sekä Markkinointi & Mainonta.
Sami Lotila toimi Hymy-lehden päätoimittajana vuosina 2009–2011. Lotilan ja hänen entisen työnantajansa Otavamedian välinen oikeudenkäynti päättyi kesällä 2012. Helsingin käräjäoikeus totesi Lotilan irtisanomisen olleen laillinen, mutta määräsi Otavamedian maksamaan Lotilalle vahingonkorvausta 52 000 euroa, koska Otavamedia ei ollut tarjonnut Lotilalle korvaavaa työpaikkaa. 52 000 euroa on korvaus ajalta kesäkuu 2011 – kesäkuu 2012; Lotilan päätoimittajasopimus Hymyn/Otavamedian kanssa oli viisivuotinen, ja Lotila kertoi oikeudenkäynnin jälkeen hakevansa Otavamedialta lisää korvauksia kesällä 2013. Oikeus katsoi toteen näytetyksi, että Lotilan esimiestaidoissa oli korjaamisen varaa.
Suhde Viroon

Sami Lotila on kiistelty hahmo Virossa. Erityisesti hänen Todellinen Tallinna -bloginsa ja virolaislehtiin kirjoittamat kolumninsa on tulkittu virolaisvastaisiksi. Esimerkiksi tuolloinen Viron presidentin neuvonantaja Iivi Anna Masso on pitänyt Lotilaa Kremlin käskyläisenä sekä hänen kirjoituksiensa pyrkivän vahingoittamaan suomalais-virolaisia suhteita. Lotila taas on väittänyt, että Virossa on vaikeampi olla kriittinen toimittaja kuin Venäjällä. Lotilan mukaan Viron puolustusvoimien ex-komentaja Ants Laaneots määritteli Lotilan uhaksi Viron turvallisuudelle. Lotilan mukaan todellinen Viro on köyhä, kahtiajakautunut, menneessä elävä ja toisinajattelijoita vainoava eikä pidä huolta muusta kuin eliitistään. Talouselämässä Lotila on kirjoittanut Viron tienaavan prostituutiolla miljardeja ja Helsingin Uutisissa Helsingin olevan ”virolaisten sossu”. Lotila on myöntänytkin suhtautuvansa Viroon kaikkien asuinvuosien jälkeenkin nihkeästi. Samoin Lotila on sanonut, että dosentti Johan Bäckmanin tutkimukset on laadukkaita ja suositeltavia. Lisäksi hänen mukaansa totuus Viron kohtalosta vuonna 1940 sijoittuu johonkin neuvostovalloituksen ja vapaaehtoisen liittymisen välille.
Julkaisut

Uusi Tallinna.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2343-X
Tallinnan kuningas.  Tampere:  Pilot-kustannus, 2004.  ISBN 952-464-239-5
Tallinna.  Helsinki:  Image, 2007.  ISBN 978-952-5678-04-8
Tallinnan Terminaattori.  Bazaar Kustannus, 2020.  ISBN 9789522799210
Hymy hyytyi. Tallinna: Massimedia, 2013. ISBN 978-952-67811-2-9.
Kasutusjuhend: Soome.  Massimedia, 2012.  ISBN 9789526781105
Hymy hyytyi!  Massimedia, 2013.  ISBN 9789526781129
Lolluse entsüklopeedia ehk Sami Lotila pahimad.  Massimedia, 2013.  ISBN 9789526781112
Todellinen Tallinna. Tallinna: Massimedia, 2015.  ISBN 952-678-114-7
Sigaodav Helsinki.  Massimedia, 2017.
Suomalainen Tallinna.  Readme.fi, 2017.  ISBN 9789523213715
Tallinnan Terminaattori.  Bazaar Kustannus, 2020.  ISBN 9789522799210
Tape: Tapani Valkonen omin sanoin.  Readme.fi, 2021.  ISBN 9789523732094
Unohtumattomia tarinoita Dingosta.  Readme.fi, 2024.  ISBN 978-952-373-935-2
Little Bighornin taistelu

Little Bighornin taistelu käytiin 25.–26. kesäkuuta 1876 Little Bighorn -joen maastossa nykyisen Montanan alueella. Siitä muodostui samalla tunnetuin Yhdysvaltain 1800-luvun lopun intiaanisotien taisteluista. Istuva Härkä, Hullu Hevonen ja Gall johtivat siouxien, cheyennien ja arapahojen yhteenliittymää, joka murskasi everstiluutnantti George Armstrong Custerin johtaman Yhdysvaltain 7. ratsuväkirykmentin täydellisesti – Custer itse sekä suuri määrä muita upseereita sai surmansa, ja rykmentti kärsi erittäin pahoja tappioita. Taistelu on ollut suosittu aihe sekä historiantutkimuksessa että populaarikulttuurissa. Taistelu – etenkin kenraali Custerin joukkojen sankarillisena pidetty taistelu viimeiseen mieheen, niin sanottu Last Stand – on esiintynyt lukemattomissa elokuvissa ja teoksissa.
Taustat > Joukot > Yhdysvaltain armeija

Operaation johtoon valittiin kenraali Philip Sheridan, joka antoi määräykset päämajastaan Chicagosta. Yhdysvaltain joukot hyökkäsivät maaliskuussa 1876 Powderjoella sijainneeseen intiaanileiriin prikaatinkenraali George Crookin johdolla. Vaikeat talviolosuhteet katkaisivat taistelut. Alkukesästä Sheridan ilmoitti kolmiosaisesta sotaretkestä, jonka johtoon määrättiin Crookin lisäksi prikaatinkenraali Alfred H. Terry. Tämä oli kuitenkin aivan kokematon intiaanisodissa, ja hän onnistui puhumaan mukaan retkelle everstiluutnantti George Armstrong Custerin, jonka kokemuksen uskottiin olevan suureksi hyödyksi.
Custer oli tullut sisällissodan aikana tunnetuksi tyhmänrohkeista ratsujoukkojen hyökkäyksistä ja ylennyt sankaruutensa vuoksi prikaatinkenraaliksi asti . Hän menetti kuitenkin arvonsa sodan jälkeen, eikä enää kohonnut everstiluutnanttia ylemmäksi. Custer oli saanut 1868 käydyssä taistelussa tehokkaan taistelijan maineen, mutta perääntyessään hän oli jättänyt 20 omaa sotilastaan pulaan, minkä vuoksi alaiset eivät luottaneet häneen . Custer joutui ongelmiin myös ylemmän johdon kanssa ja sai presidentti Ulysses S. Grantista vihamiehen sekaannuttuaan erääseen lahjusskandaaliin. Särmikkään käytöksensä ja ulkonäkönsä vuoksi hänestä oli tullut julkisuuden henkilö Yhdysvalloissa. Custer sai viime hetkellä luvan lähteä mukaan Little Bighornin taisteluun. Hän uskoi suuren voiton intiaaneista elvyttävän tulevaa sotilas- tai mahdollisesti poliittista uraansa.
Taustat > Joukot > Intiaanit

Intiaaneja johti päällikkö Istuva Härkä (Tȟatȟáŋka Íyotake), joka nuorempana oli tunnettu myös nimellä "Hyppäävä Mäyrä". 1860-luvun puolivälissä hän oli noussut aktiivisen soturin asemasta vastuullisempiin tehtäviin. Little Bighornin verilöylyn aikoihin 45-vuotias Istuva Härkä toimi naisten ja lasten suojelijana, eikä osallistunut itse taisteluun. Käytännössä hän oli kuitenkin "kaikkien vihamielisten intiaanien" kiistattomasti suurin johtaja. Itse taisteluissa sotapäällikköinä toimivat Istuvan Härän nuori velipuoli Gall, ja Hullu Hevonen (Tasunka Witko), jota pidettiin lakotojen taitavimpana strategina ja erinomaisena sodanjohtajana. Intiaanisoturien lukumäärissä on suuria eroja lähteestä riippuen. Heidän joukkonsa koostui siouxien eri heimoista, cheyenneistä ja arapahoista, ja intiaaniarmeijan vahvuudeksi on arvioitu 1 800–4 000 soturia. Nykytietämyksen valossa leirissä saattoi olla jopa 10 000–15 000 intiaania, tosin osa näistä oli lapsia, vanhuksia ja naisia.
Taustat > Hyökkäyssuunnitelmat

Yhdysvaltain joukot aikoivat tehdä yllätyshyökkäyksen tarkoin laaditun suunnitelman mukaisesti. Tarkoitus oli ajaa intiaanit Little Bighornin laaksoon ja ympäröidä nämä kolmelta eri suunnalta tulevan kolonnan avulla. Yhdysvalloilla oli käytössään suuret määrät crow- ja arikara-tiedustelijoita, jotka olivat lakotojen perinteisiä vihollisia. Suunnitelmat kuitenkin perustuivat virheellisille tiedustelutiedoille. Yhdysvaltain armeija ei tiennyt vastassaan olevien yhdistyneiden intiaanisoturien lukumäärää, vaan uskoi hyökkäyksen alkuun asti intiaanien vahvuuden olleen paljon todellista määrää pienempi.
Ensimmäinen yhteenotto käytiin Crookin joukkojen ja Hullun Hevosen johtamien soturien välillä 17. toukokuuta Rosebud-joella Montanassa. Useita tunteja kestäneessä taistelussa Crook menetti 30 miestään. Lisäksi Crookin armeija menetti lähes kaikki ammuksensa ja joutui perääntymään samaa reittiä, jota oli tullut. Tämä taistelu viivästytti ratkaisevasti Crookin kolonnan etenemistä, eikä se ehtinyt koskaan Custerin avuksi. Neljä päivää myöhemmin Custer ja muut johtavat upseerit pitivät jokilaiva Far Westillä neuvottelun, jonka loppupäätös lähetettiin New York Herardiin. Siinä kuvattiin tarkasti sotaretken seuraavaa vaihetta.
Kenraali Terryn ja eversti John Gibbonin päättelyn mukaan vihollinen olisi saatava piiritetyksi ja eri suunnalta tulevien joukkojen puristukseen. Gibbon neuvoi Custeria ennen lähtöä seuraavasti: "Älä ole ahne, viivytä hyökkäystä kunnes saavun paikalle." Custer vastasi tähän: "Saatanpa tehdä niinkin."
Taistelu > Reno epäonnistuu hyökkäyksessään

Taistelupäivänä 25. kesäkuuta 1876 Custer jakoi miehensä kolmeen erilliseen ryhmään, mikä oli todennäköisesti kohtalokas virhe. Majuri Marcus A. Renon alaisuudessa toimi 131 miestä, joiden tehtävä oli hyökätä leiriin etelästä ja saattaa se sekasorron valtaan. Kapteeni Frederick Benteenille Custer uskoi 113 sotilasta antaen näille tehtäväksi ottaa kiinni kaikki leiristä pakenevat intiaanit. Loput 5 komppaniaa (yhteensä 215 miestä) Custer otti omaan komentoonsa kiertääkseen leirin kimppuun idästä. Suunnitelma näytti teoriassa toimivalta, mutta osoittautui käytännössä epäonnistuneeksi, sillä intiaaneja oli todellisuudessa leirissä huomattavasti enemmän kuin oltiin luultu. Crow-tiedustelijat varoittivat Custeria ryhtymästä näin suureen hyökkäykseen, mutta heidän mielipiteillään ei ollut vaikutusta.
Kello viisitoista yli kolme Renon joukot ylittivät Little Bighorn -joen ja hyökkäsivät suuren intiaanileirin eteläiseen osaan. Intiaanit ryhtyivät kuitenkin pakenemisen sijaan vastarintaan, ja nuoren päällikkö Gallin joukot pakottivat Renon perääntymään. Reno vetäytyi joen lähellä olevalle metsäalueelle. Vihollisen luodit kaatoivat joitakin hänen sotilaistaan. Yllättyneenä intiaanien suuresta määrästä, joka oli yli kymmenkertainen tiedustelutietoihin nähden, Reno kokosi joukkonsa ja johdatti nämä läheiselle kukkulalle (myöhemmin nimetty Reno Hilliksi), jonne sotilaat kaivoivat poteroita suojikseen. Lähellä ollut kapteeni Benteen huomasi Renon ahdingon ja kääntyi auttamaan tätä, jolloin Custer jäi joukkoineen yksin. Intiaanit piirittivät kukkulalle perääntyneitä sotilaita, ja taistelut jatkuivat myös seuraavana päivänä. Renon ja Benteenin yhdistyneiden joukkojen puolustusvoittoinen sota sai intiaanit lopulta lopettamaan piirityksensä. Myöhemmin Renon mukana taistelleista ja surmansa saaneista sotilaista tunnistettiin 47.
Taistelu > Custer epäonnistuu hyökkäyksessään

Vaimonsa ja lapsensa taistelun tuoksinassa menettänyt Gall jätti osan sotureistaan piirittämään Renoa ja keskittyi Custerin joukkojen saapumiseen.. Custer, joka ei tiennyt Renon kohtaamasta vastarinnasta, yritti hyökätä useiden kilometrien pituiseen ja kapeamuotoiseen leiriin idästä, mutta Gall ja Hullu Hevonen onnistuivat torjumaan hänen hyökkäyksensä, ja muutamassa minuutissa James Calhounin johtama komppania L tuli tuhotuksi kokonaan sen hevosten vauhkoonnuttua. Muut neljä komppaniaa seisoivat asemissaan läheisillä kukkuloilla.
Custer määräsi miehensä välittömästi perääntymään huomattuaan intiaanien suuren määrän. Hullu Hevonen oli kuitenkin lähettänyt omat soturinsa kiertämään Custerin eteen, ja kello viiteen mennessä intiaanit olivat taitavalla pihtiliikkeellä saaneet Custerin ja hänen kaikki miehensä saarroksiin Last Stand Hill -kukkulalle. Monilla Hullun Hevosen sotureilla oli käytössään makasiinikiväärit, jotka oli mahdollisesti hankittu puoliverisiltä kauppiailta. Custerin joukkojen vastarinta murtui nopeasti murskaavan ylivoiman alla, ja epätasainen taistelu oli tunnissa ohi. Custerin johtamasta osastosta ei jäänyt henkiin ainuttakaan.
Tutkimukset nykyaikana

Tarkka kuva taisteluista on saatu nykyajan arkeologian ansiosta ja intiaanien silminnäkijälausuntojen mukaan. Arkeologit löysivät paikalta yli 4 000 esinettä, pääosin luoteja ja hylsyjä, joiden perusteella taistelun kulku voitiin rekonstruoida. Koska jokainen ase jättää hylsyyn yksilöllisen iskurijäljen, voitiin seurata myös yksittäisten henkilöiden liikkeitä taistelukentällä. Kävi ilmi, että Yhdysvaltain joukot olivat alivoimaisia ja heillä oli intiaaneja vähemmän tulivoimaa. Intiaaneilla oli käytössään jopa kymmeniä eri asetyyppiä, ja heistä noin 200 kantoi uudentyyppisiä kiväärejä. Lisäksi intiaanien tulivoima kasvoi entisestään heidän ryöstäessään kaatuneilta Yhdysvaltain sotilailta aseet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Little Bighornin taistelu Wikimedia Commonsissa
Punainen Pilvi ja muita siouxien päälliköitä Fort Laramiessa.
Everstiluutnantti Custer.
Intiaanipäällikkö Istuva Härkä.
Nuori Marcus Reno
Little Bighornin taistelun kulku.
Little Bighornin hautausmaa
Little Bighorn Memorial Obelisk
Voitto Scharlin

Voitto Maurits Scharlin (31. elokuuta 1935 Rauma – 2. lokakuuta 2017 Kaarina) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos (1990). Hän toimi vuosina 1990–1994 lihateollisuuskonserni LSO:n toimitusjohtajana.
Scharlin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956 Lauttakylän yhteiskoulusta ja hakeutui opiskelemaan Turun Kauppakorkeakouluun. Valmistuttuaan ekonomiksi vuonna 1960 hänet palkattiin Lounais-Suomen Osuusteurastamoon (LSO), jonka palveluksessa hän teki koko 34-vuotisen työuransa.
Alkuvuodet Scharlin toimi kaupallisen osaston eri päällikkötehtävissä ja sitten Lihalinjan johtajana. Nimitys LSO:n varatoimitusjohtajaksi vuonna 1977 laajensi vastuualueen käsittämään osuuskunnan teollisuuden ja markkinoinnin kokonaisuudessaan.
LSO-konsernin toimitusjohtajaksi Voitto Scharlin nousi vuoden 1990 alussa. Hänen kaudelleen olivat ominaista voimakkaat saneerausvaiheet ja tuotannon keskittäminen, joilla konsernin tappiollinen tuloskehitys saatiin oikaistuksi. Tulosparannusta auttoi Kariniemi Oy:n siipikarjaliiketoiminnan osto ja sulauttaminen LSO:n omaan siipikarjateollisuuteen (Broilertalo Oy) vuonna 1993.
Tuottajien liha-alan suuressa rakennejärjestelyssä vuonna 1991 Scharlin esikuntineen oli keskeinen toimija. Järjestelyssä lihaosuuskunnat purkivat omistamansa keskusliike Tuottajain Lihakeskuskunnan ja muodostivat sen teollisuudesta Helsingin Kauppiaat Oy:n, jonka LSO osti tuotantolaitoksineen ja tuotemerkkeineen.
Kauppaneuvos Voitto Scharlin jäi keväällä 1994 ennenaikaiselle eläkkeelle LSO:sta (nykyinen HKScan Oyj). Aktiivityövuosien jälkeen hän toimi useita vuosia Kaarinan Rauvolassa sijaitsevassa perheyritys Bioferme Oy:ssä.
Kymmenistä erilaisista luottamustehtävistä yrityksissä ja järjestöissä pitkäaikaisin oli Turun Seudun Osuuspankin hallintoneuvoston jäsenyys.
Toimitusjohtaja Scharlin oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni.