stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sokeritoukka

| Sokeritoukka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalis
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Toukkasukahäntäiset Zygentoma
Heimo::  Lepismatidae
Suku::  Lepisma
Laji::  saccharina
Kaksiosainen nimi
 Lepisma saccharina  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Sokeritoukka Wikispeciesissä   Sokeritoukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sokeritoukka (Lepisma saccharina) on pieni siivetön hyönteinen, joka kuuluu yli 300 miljoonaa vuotta vanhaksi arvioituun toukkasukahäntäisten hyönteislahkoon (Zygentoma). Se on yleinen ja kotioloissa suhteellisen harmiton kylpyhuoneiden vieras, joka on levinnyt lähes koko maapallolle. Sokeritoukat ovat hopeanhohtoisia, aikuisena noin yhden senttimetrin mittaisia taaksepäin suippenevia hyönteisiä, joiden päässä on kaksi pitkää tuntosarvea ja perässä kolme lyhyempää sukasta. Ne etsivät ravintoa pimeässä kosteissa tiloissa ja säntäävät pakoon, jos huoneeseen sytytetään valot.
Sokeritoukat voivat syödä monenlaisia elintarvikkeita ja materiaaleja, jotka sisältävät tärkkelystä, sokeria, selluloosaa tai proteiineja. Museoissa, arkistoissa ja muissa pitkäaikaissäilytystilanteissa ne voivat aiheuttaa vahinkoa kirjoille, papereille, tekstiileille ja muille erityisesti tärkkelystä sisältäville materiaaleille.
Ulkonäkö ja koko

Sokeritoukan ruumis on litteä ja suhteellisen pitkulainen, ja sen takapää suippenee huomattavasti. Täysikasvuisen yksilön ruumiin pituus ilman tuntosarvia ja takasukasia on 7–12 millimetriä. Hyönteistä peittävät hopeanhohtoiset suomut. Hyönteinen voi olla myös ruskehtava. Takapäässä on kolme sukasta, joista sokeritoukan tunnistaa parhaiten. Päässä on kaksi pidempää tuntosarvea, joiden lisäksi voi näkyä kaksi lyhyempää tuntosukasta. Tuntosarvet ja takapään sukaset voivat olla täysikasvuisen yksilön ruumiin mittaisia.
Sokeritoukat käyvät läpi osittaisen muodonvaihdoksen, eli niiden elinkaari on kolmivaiheinen: muna- ja nymfivaiheet edeltävät hyönteisen kehittymistä täysikasvuiseksi. Vastakuoriutuneilla yksilöillä ei vielä ole suomuja, ja ne ovat väriltään valkeahkoja. Nuoret nymfit näyttävät samalta kuin täysikasvuiset, mutta ovat kooltaan pienempiä. Sokeritoukat kykenevät liikkumaan erittäin vikkelästi, yleensä lyhyin pyrähdyksin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sokeritoukat ovat levinneet laajalti. Niitä tavataan Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Australiassa, Tyynen valtameren saarilla, Japanissa ja muissakin osissa Aasiaa. Sokeritoukka on lähisukuisen uunitoukan (Thermobia domestica) tavoin hyönteislahkonsa kosmopoliitti.
Sokeritoukat elävät lämpimässä ulkoilmassa kivien, kaarnan ja lehtijätteen alla, lintujen ja nisäkkäiden pesissä sekä muurahais- ja termiittikeoissa. Niitä löytyy usein myös ihmisasumuksista, joissa niitä pidetään haittaeläiminä. Sokeritoukkia voi eräillä seuduilla tulla kesäisin kuivan kauden alkaessa suuria määriä ihmisasumuksiin. Paanukattoiset puurakennukset ovat erityisen houkuttelevia sokeritoukille, koska ne voivat päästä sisälle paanujen ja muiden puurakenteissa olevien rakojen kautta. Sokeritoukat leviävät myös, mikäli niiden munia, poikasia, tai täysikasvuisia yksilöitä tuodaan taloon pahvilaatikoiden, huonekalujen, puutavaran, seinäpaperien ja muiden vastaavien esineiden mukana. Sokeritoukkia voi löytyä isoja määriä myös uusista rakennuksista, joissa vastikään muovilla eristetyt seinät ovat yhä kosteita tai joissa vastavaletut betonirakennelmat ja tuoreet puurakennelmat levittävät kosteutta ja joiden seinäpapereista sokeritoukat löytävät houkuttelevan ravinnonlähteen.
Ihmisasumuksissa tavattavat sokeritoukat elävät kosteissa tiloissa, kuten viemäreissä, keittiöissä, kylpyhuoneissa ja kellareissa. Ne voivat pesiä laattojen alla ja putkistojen läheisyydessä. Kerrostaloissa sokeritoukat voivat kulkea putkien läpivientien kautta asunnosta toiseen. Vaikka sokeritoukkien kerrotaan kykenevän kulkemaan hajulukkojen lävitse, ne eivät yleensä tule taloihin viemärien kautta. Ne eivät myöskään kykene nousemaan ylös pystysuoria sileitä pintoja, joten niitä tavataan usein kylpyammeista ja pesualtaista, joihin ne ovat joutuneet etsiessään ravintoa. Parhaiten ne viihtyvät lämpimissä paikoissa, joissa on korkea ilmankosteus. Ihanteelliset olosuhteet ovat noin 25–30 celsiusasteen lämpötila ja 75–95 prosentin ilmankosteus. Sokeritoukat etsivät ravintoa pimeässä ja pakenevat, jos huoneeseen sytytetään valo äkillisesti tai liikutellaan esineitä, joiden alla ne piileskelevät. Ne viihtyvät rakennusten raoissa, listojen alla, kaappien ja penkkien takana, lattiapintojen alla ja vastaavissa tiloissa, joissa kosteus, lämpötila ja ruokavarastot ovat ihanteelliset. Ne voivat selviytyä sellaisissa olosuhteissa pitkään, vaikka huoneisto olisi muuten kuiva ja ilmastoitu.
Elintavat > Lisääntyminen

Muiden toukkasukahäntäisten tavoin sokeritoukkien parittelu on monimutkaista. Sukupuolet eivät parittele suoraan, vaan siittiöt välittyvät ulkoisesti ja epäsuorasti naaraaseen. Aluksi uros houkuttelee naarasta pariutumisliikkeillä, joihin kuuluu tuntosarvien kosketus naaraaseen ja pään heiluttaminen. Tämän jälkeen uros asettaa tuottamansa spermatoforin suoraan maahan. Sitten se tuottaa rihmoja, joiden avulla se ohjaa naaraan vähitellen kosketuksiin spermatoforin kanssa. Jotta spermatofori ei kuivuisi, urokset laskevat sen useimmiten kostealle alustalle, ja pariutumisaikaan voidaankin nähdä lukuisten täysikasvuisten yksilöiden kerääntyneen kosteisiin paikkoihin.
Hyönteinen munii rakennusten rakoihin, listojen taakse, laattojen ja lattiapinnoitteiden alle tai suoraan elintarvikkeisiin. Sokeritoukat keräytyvät päiväsaikaan samoihin paikkoihin lepäämään, ja tällöin naaraat yleensä laskevat munansa. Molempien sukupuolten erittämät feromonit antavat impulssin kerääntymiselle samoihin paikkoihin. Yhteenkerääntyminen auttaa myös pitämään ilmankosteuden ja lämpötilan munien ja nuorten nymfien kehittymiselle ihanteellisena. Naaraat munivat munansa pieniin ryhmiin muutamista munista noin 50 munaan asti. Munat ovat noin 0,5 millimetrin kokoisia, valkeahkoja ja ovaalinmuotoisia. Naaras voi munia useammassa erässä viikkojen ajan.
Elintavat > Kehittyminen

Suotuisissa olosuhteissa munat voivat kehittyä kahdessa viikossa, mutta kuoriutumiseen voi mennä kaksikin kuukautta. Kehittymisnopeus riippuu lämpötilasta.
Kuoriutumisen jälkeen nymfivaiheessa olevat yksilöt käyvät läpi kahdeksan kuorenvaihtoa, ennen kuin niistä tulee täysikasvuisia ja sukukypsiä. Aluksi nymfit ovat valkeahkoja ja muuttuvat kuorenvaihtojen myötä hopeanvärisiksi. Ensimmäisen kuorenvaihdon aikana ne ovat noin 0,8 millimetrin mittaisia. Täysikasvuisuuden saavuttamiseen menee noin viidestä kuuteen kuukautta normaaleissa lämpötila- ja kosteusolosuhteissa. Monista muista hyönteisistä poiketen aikuinen yksilö jatkaa kuorenvaihtoaan sukukypsyyden saavuttamisen jälkeenkin ja voi elinaikanaan vaihtaa kuortaan jopa 20–50 kertaa. Kuorenvaihdon yhteydessä toukat voivat myös kasvattaa uudelleen menetettyjä raajoja tai tuntosarvia. Sokeritoukkanaaraat elävät tyypillisesti 2–8 vuotta. Ne voivat elinaikanaan munia 20–100 munaa.
Sokeritoukkakannat kehittyvät suhteellisen hitaasti, koska yksilöt kehittyvät sukukypsiksi hitaasti eivätkä ne muni suuria määriä.
Elintavat > Ravinto

Sokeritoukat pysyttelevät pääasiassa löytämänsä ravinnonlähteen läheisyydessä. Ravinnoksi käy lähes mikä tahansa tärkkelyspitoinen aine. Sokeritoukat syövät leivänmuruja, jauhoja, kuivattua lihaa ja niitä voi löytää muropaketeistakin. Sokeritoukat kykenevät myös hajottamaan selluloosaa. Tapettiliima, kirjojen sidontaan käytetty liima, homeinen paperi ja valokuvat maistuvat sokeritoukille. Ne voivat myös tehdä reikiä likaisiin tekstiileihin, nahkaan, kumiin ja synteettisiin materiaaleihin. Ihmisestä pudonneet hiukset, ihokarvat, ihosolukko ja lika ovat sokeritoukkien ravintoa kylpyhuoneissa. Sokeritoukkien runsaus voi olla merkki huoneiston kosteusvauriosta, koska sokeritoukat syövät myös homesienten rihmastoa ja itiöitä. Sokeritoukat käyttävät usein proteiinin lähteinään muiden kuolleiden hyönteisten raatoja. Ne voivat syödä myös oman lajinsa tyhjiä kuoria tai jopa toisia vahingoittuneita lajitovereitaan. Yksilö voi selvitä jopa vuoden ilman ravintoa.
Elintavat > Viholliset

Sokeritoukkien luonnollisia vihollisia tunnetaan varsin vähän, mutta ainakin sisätiloissa viihtyvä hämähäkkijuoksijainen ja eräät hämähäkit saattavat käyttää sokeritoukkia ravinnokseen.
Hämähäkkijuoksijaiset ja sokeritoukat viihtyvät hyvin samankaltaisissa elinympäristöissä: ne liikkuvat pimeässä kosteissa paikoissa kuten kellareissa. Hämähäkkijuoksijainen surmaa saaliinsa ruiskuttamalla siihen pienen määrän myrkkyä.
Haitat ja torjunta > Haitat

Kotioloissa sokeritoukkien aiheuttama haitta ihmisille ja omaisuudelle on yleensä vähäistä ja lähinnä esteettistä. Lisääntymisen hitauden vuoksi niiden määrä pysyy useimmiten alhaisena, eikä niitä ehdi syntyä kiusaksi asti. Toisaalta hyönteistä voi olla vaikea hävittää täysin rakennuksista, ja eläinten kuorien jäänteet voivat suurina määrinä aiheuttaa yliherkkyyttä sekä vaikuttaa ihrakuoriaisten lisääntymiseen. Sairaaloissa sokeritoukat saattavat toimia taudinlevittäjinä faaraomuurahaisten tavoin. Sokeritoukat voivat aiheuttaa vahinkoa syömällä proteiini-, sokeri- tai tärkkelyspitoisia ruokia ja materiaaleja.
Museoissa, arkistoissa ja muissa dokumenttien ja materiaalien pitkäaikaissäilytystiloissa sokeritoukat voivat aiheuttaa vahinkoa museoesineille, postimerkkikokoelmille, eräille tekstiileille kuten silkille ja eräille muuntokuiduille, kuten viskoosille, sekä vanhoille kirjoille, jos ne saavat toimia häiriöttä pidempiä aikoja. Vanhassa paperissa ja paperiliimassa on tyypillisesti runsaasti sokeritoukalle kelpaavaa tärkkelystä.
Haitat ja torjunta > Toteaminen

Sokeritoukkien aiheuttamat vauriot ovat helposti tunnistettavia. Paperisivujen vaurioituneet reunat ovat hyvin epäsäännöllisiä. Koska sokeritoukan leuat ovat pienet, se pysyttelee paperin päällä nakerrellen sen pintaa vähitellen ja epäsäännöllisesti. Joillakin alueilla paperiin tulee epäsäännöllisiä reikiä, kun taas joillakin alueilla paperi on ohentunut tai vain painomuste paperin pinnasta on hävinnyt. Kirjan vaurioituneiden sivujen väriläikät aiheutuvat usein syötyihin alueisiin leviävistä sienikasvustoista. Kirjankansien ja päällysmateriaalien vauriot ovat epäsäännöllisen muotoisia. Suuret sokeritoukkakannat voivat aiheuttaa useita reikiä paperimateriaaleihin. Kirjan sidontamateriaalissa voi olla niin ikään epäsäännöllisiä ohentumia. Sokeritoukkien ulosteet, joita kerääntyy ravinteina käytettyjen paperien pinnoille, ovat pieniä, tummia, pellettimäisiä, helposti hajoavia, pölymäisiä ja valossa hieman kimaltavia. Ne tarttuvat helposti kiinni useimpiin pintoihin. Vaurioituneissa tekstiileissä voi olla keltaisia läikkiä, kuoria tai ulosteita.
Suorien vaurioiden lisäksi sokeritoukkainvaasion toteamiseksi voidaan käyttää kahdenlaisia ansoja. Toukkia voidaan houkutella jauhoja sisältäviin maljoihin, joihin ne pääsevät kiipeämään ulkoreunalla olevaa teippiä pitkin. Pudottuaan maljaan ne eivät pääse kiipeämään takaisin. Muun muassa torakoiden tarkkailuun käytetyt tahmeat ansat soveltuvat myös sokeritoukkien pyydystämiseen ja niiden leviämisreittien toteamiseen.
Haitat ja torjunta > Fysikaalinen torjunta

Sokeritoukat tarvitsevat yli 60 prosentin ilmankosteuden elinkaarensa täyttämiseksi, joten eräs yksinkertainen ratkaisu niiden torjuntaan on lämpötilan nosto huonetilan kuivaamiseksi ja ilmastoinnin parantaminen. Ilmankosteuden laskiessa ne häviävät yleensä itsestään. Jopa kylpyhuoneissa lattialämmitys ja koneellinen ilmanvaihto voivat tuoda hyvän tuloksen. Kuivaamisen tulee jatkua pitkiä aikoja, jotta kaikista yksilöistä päästään eroon. Kaikki kosteusvauriot on korjattava ja kosteuslähteet poistettava. Huoneistojen siivouksessa imurointia kannattaa suosia ja välttää lattioiden vesipesua. Mikäli lattioita pestään usein vedellä, voi sokeritoukille jäädä helposti jäljelle suotuisia olosuhteita rakenteiden rakoihin. Imuroinnin jälkeen on tärkeää tuhota pölypussien sisältö, jotta eläimet eivät leviä sieltä takaisin. Rakenteiden raot ja muut eläimelle tyypilliset piilopaikat kannattaa mahdollisuuksien mukaan tilkitä, jolloin niiden elintila vähenee. Lämpötilan nousu yli 44,4 celsiusasteeseen tai lasku alle nollaan asteeseen tappaa nymfivaiheessa olevat hyönteiset. Lämpötilan alentaminen alle 15 asteeseen hidastaa sokeritoukkien lisääntymistä yleisemminkin. Sokeritoukat välttävät yleensä villaa.
Katon kautta leviäviä sokeritoukkia torjutaan välikaton ilmanvaihdon parantamisella, koska se estää kosteuden kertymisen kattorakenteisiin. Puupäällysteiset paanukatot, joiden alla on vanerirakenteita tai tervapaperia, ovat erityisen houkuttelevia. Kattojen yläpuolelle ulottuvien puunoksien poisto voi myös vähentää kosteuden kertymistä kattoon ja parantaa ilmanvaihtoa. Lämpimillä alueilla ovissa ja ikkunoissa olevat raot kannattaa tilkitä, jotta hyönteiset eivät pääse ulkoa sisälle. Sokeritoukkien saastuttamissa huoneissa olevat laatikot, huonekalut, pahvipakkaukset ja muut vastaavat esineet on tutkittava.
Pitempään varastoitavat mahdolliset ravinnonlähteet kuten vanhat kirjat, paperit, tärkkelyspitoiset materiaalit ja pahviaskit kannattaa sijoittaa tiiviisiin muovisäiliöihin. Kirjoista ja dokumenteista sokeritoukkia voidaan hävittää myös laittamalla esineet mikroaaltouuniin, jossa niitä tulee säteilyttää 30–60 sekuntia. Menetelmä ei sovi tiettyjä värejä sisältäville tai kovin heikkokuntoisille kirjoille tai dokumenteille.
Haitat ja torjunta > Kemiallinen torjunta

Kemiallisesti sokeritoukkia voidaan torjua hyönteismyrkyillä, kuten aerosoleilla, muurahaissirotteilla tai erityisesti sokeritoukkien torjuntaan suunnatuilla sirotteilla. Aineet sisältävät yleensä pyretroideja tai boorihappoa. Useimmiten kemiallista torjuntaa tarvitaan lähinnä vain suuriksi kasvaneisiin kantoihin, jolloin on samalla tärkeää käsitellä niiden piilopaikat. Sirotteiden ja ansojen yhteiskäytöllä voidaan vähentää hyönteisten määriä tilanteissa, joissa fysikaalisia olosuhteita on hankala helposti muuttaa sokeritoukille epäsuosiollisiksi. Sirotteita käytettäessä on samalla alennettava ilmankosteutta. Aerosolisuihkeita voidaan käyttää lattiapintojen, seinäkoristeiden, laatikostojen taustojen, huonekalujen alustojen, rakennelmien rakojen ja ullakoiden lattioiden ja kattojen käsittelyyn. Rakennusten ulkopuolella voidaan käsitellä räystäät, varastorakennukset ja kukkapenkkirakennelmat. Kemiallisen torjunnan tehon toteamiseen voidaan tarvita aikaa kymmenestä päivästä kahteen viikkoon, koska piileskelevien hyönteisten on ensin oltava kontaktissa torjunta-aineeseen. Hyvä myrkytön ja pitkävaikutteinen torjunta-aine on hienojakeinen piimaajauhe (diatomiitti). Liikkuessaan hyönteinen sotkee itsensä kivipölyyn, joka rikkoo sen vahapinnan ja aiheuttaa kuivumisen tai tukehtumisen kautta kuoleman.
Fossiililöydöt

Jo vanhimmiksi arvioidut fossiloituneet alkukantaiset siivettömät hyönteiset muistuttivat suuresti nykyisiä toukkasukahäntäislajeja, kuten sokeritoukkia. Sokeritoukan kaltaisia lajeja sisältäviä fossiileja on löydetty joitakin harvoja noin 395 miljoonaa vuotta vanhaksi ajoitetusta kiviaineksesta Skotlannista, New Yorkista ja Quebecistä. Nämä löydökset on ajoitettu devonikauden puolivälin tienoille, mutta asiantuntijat uskovat ensimmäisten sokeritoukan kaltaisten hyönteislajien ilmaantuneen siluurikauden lopulla, noin 415 miljoonaa vuotta sitten. Niiden arvioidaan olleen olemassa esimerkiksi jo kauan ennen torakoita.
Aiemmin toukkasukahäntäiset luettiin samaan kolmisukahäntäiset-lahkoon siimahäntäisten (Microcoryphia tai Archaeognatha) kanssa. Ne on helpoin erottaa siitä, että siimahäntäiset hyppivät, toukkasukahäntäiset voivat liikkua vain juosten.
Samankaltaisia lajeja

Toukkasukahäntäisten lahkon lajeja tunnetaan kosmopoliitin sokeritoukan lisäksi ainakin 120 lajia, ja jotkin muutkin niistä ovat mieltyneet ihmisasumuksiin. Toinen Suomessakin tavattava laji on uunitoukka, jonka ruumis on täysikasvuisena noin kahdeksan millimetrin mittainen. Pohjois-Amerikassa tunnettuja saman Lepismatidae-heimon lajeja ovat muun muassa paperitoukka (urban silverfish) ja paanutoukka. Australiassa tunnetaan kotioloissa viihtyvän sokeritoukan ohella hyvin luonnossa elävä Acrotelsella devriesiana -laji.
Aiheesta muualla

(
tiedot
)
Audiotiedosto luotu 9. helmikuuta 2021 eikä tiedosto sisällä myöhemmin tehtyjä muutoksia. (Kuunteluohjeet)
Laji.fi: Sokeritoukka (Lepisma saccharina)
ITIS: Lepisma saccharina (englanniksi)
Bug Guide: Species Lepisma saccharina – Common Silverfish (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Lepisma saccharina, silverfish (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26842  Wikispecies: Lepisma saccharinum  ADW: Lepisma_saccharina  AFD: Lepisma_saccharina  BioLib: 97127  BOLD: 656824  BugGuide: 40366  EoL: 1022755  EPPO: LEPISA  EUNIS: 96772  Fauna Europaea: 91644  Fauna Europaea (new): 5549e794-ee98-4f8a-94b0-3088a77d043d  GBIF: 1421091  iNaturalist: 48298  IRMNG: 10602510  ITIS: 99222  NBN: NHMSYS0001386447  NCBI: 50586  NZOR: 0d6455bb-6080-4220-ad08-c97fdaccd2ad  Observation.org: 1746  Open Tree of Life: 845486  Paleobiology Database: 284343  Laji.fi: MX.231375 
Sokeritoukkien ruumis on hyvin joustava.
Sokeritoukat viihtyvät lämpimissä, kosteissa ympäristöissä kuten kylpyhuoneissa.
Sokeritoukkien aiheuttamia vaurioita kirjankannessa.
Sokeritoukkaa muistuttava uunitoukka.
noicon
Puhuttu Wikipedia
Peplum
Peplum-elokuvia

| --- | --- |
 Afrodite, dea dell’amore, 1958  Akhilleus – voittamaton soturi, 1962  Anno 79 – La distruzione di Ercolano, 1962  Anthar l’invincibile, 1964  Brenno, il nemico di Roma, 1963  Le calde notti di Poppea, 1969  Il Colosso di Roma, 1964  Il conquistatore di Atlantide, 1965  Il conquistatore di Corinto, 1961  Ercole contro i tiranni di Babilonia, 1964  Ercole contro Moloch, 1963  Ercole contro Roma, 1964  Ercole l’invincibile, 1964  Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili, 1964  L’eroe di Babilonia, 1963  La furia di Ercole, 1962  Il gigante di Metropolis, 1961  I giganti della Tessaglia, 1960  I giganti di Roma, 1964  Giulio Cesare contro i pirati, 1962  Giulio Cesare, il conquistatore delle Gallie, 1962  Il gladiatore che sfidò l’impero, 1965  Golia alla conquista di Bagdad, 1965  Goliat ja barbaarit, 1959  Goliath contro i giganti, 1961  Goliath e la schiava ribelle, 1963  Hannibal, 1959  Hercules, 1983  Herkuleen kosto, 1960  Herkules – Atlantiksen valloittaja, 1961  Herkules ja Lyydian kuningatar, 1959  Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960  Herkules voittaa helvetin, 1961  Gli invincibili fratelli Maciste, 1964  Kartago liekeissä, 1960  Kindar, l'invulnerabile, 1965  Kleopatra ja miehet, 1962  La leggenda di Enea, 1962  Il leone di Tebe, 1964  Maciste contro Ercole nella valle dei guai, 1961  Maciste contro i mostri, 1962  Maciste contro il vampiro, 1961  Maciste e la regina di Samar, 1964:  Maciste, il gladiatore più forte del mondo, 1962  Maciste ja manalan valtiatar, 1961  Maciste kauhujen maassa, 1961  Maciste nelle miniere del re Salomone, 1964  Marathonin sankari, 1959  Marte, dio della guerra, 1962  Messalina, 1960  Nefertite – Niilin kuningatar, 1961  Nel segno di Roma, 1959  Niilin legioonat, 1959  Odysseus vastaan Hercules, 1962  Orjien kapina, 1960  Perseo l’invincibile, 1963  Pompeijin viimeiset päivät, 1959  I predoni della steppa, 1964  La rivolta dei pretoriani, 1964  Romulus ja Remus, 1961  Sansone, 1961  Sansone contro il Corsaro Nero, 1964  Seitsemän raivoisaa gladiaattoria, 1983  Le sette folgori di Assur, 1962  I sette gladiatori, 1962  La sfida dei giganti, 1965  Simson ja orjakuningatar, 1963  Spartacuksen poika, 1962  Spartan gladiaattorit, 1964  Taistelu Rhodoksesta, 1961  Il trionfo di Ercole, 1964  Il trionfo di Maciste, 1961  Troijan urhot, 1961  Ursuksen kosto, 1961  Ursus, il gladiatore ribelle, 1962  Ursus leijonien laaksossa, 1961  Ursus – sankareista suurin, 1963  La vendetta dei gladiatori, 1964  La vendetta di Spartacus, 1964  Veriveljet, 1962  Viimeinen gladiaattori, 1964  Voittamaton gladiaattori, 1961  Voittamaton Herkules, 1958  Voittamaton Maciste, 1962  Voittamaton soturi, 1960  Vulcano, figlio di Giove, 1962
Pereslavl-Zalesski

Pereslavl-Zalesskin vaakuna.
Kristuksen kirkastumisen katedraali
Pereslavl-Zalesski (ven. Пересла́вль-Зале́сский) on kaupunki Jaroslavlin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Pleštšejevo-järveen laskevan Trubež-joen suussa 124 kilometriä Jaroslavlista lounaaseen. Berendejevon asemalta haarautuva tavaraliikenteen rata yhdistää sen Moskovan ja Jaroslavlin väliseen rautatiehen. Kaupunki on Pereslavlin piirin keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asukkaita on 42 300 henkeä (vuonna 2008).
Pereslavl-Zalesskin on perustanut ruhtinas Juri Dolgoruki vuonna 1152. Tuolloin se oli Rostovin ja Suzdalin ruhtinaskunnan rajalinnoitus. Vuosina 1175–1302 kaupunki oli Pereslavlin ruhtinaskunnan keskus, joka sittemmin liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan. 1200–1400-luvuilla mongolivalloittajat hävittivät sen useaan kertaan. Kaupungin kukoistusaikaa oli 1500-luvun puoliväli, jolloin Iivana IV käytti huomattavia summia sen rakentamiseen. Vuosina 1611–1612 sitä hävittivät puolalaiset. Vuosina 1688–1693 Pietari I, joka kävi kaupungissa useaan kertaan, rakennutti Pleštšejevo-järvelle laivaston sotaharjoituksia varten. Vuonna 1778 Pereslavl-Zalesskista tuli Vladimirin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700-luvun puolivälissä kaupunkiin syntyi mm. tekstiiliteollisuutta.
Goritskin luostari Pereslavl-Zalesskissa.
Nykyään Pereslavl-Zalesskissa on tekstiili-, rakennustarvike-, huonekalu- ja elintarviketeollisuutta sekä valokuvaustarvikkeita, kuva- ja äänitallennemateriaaleja valmistava Slavitš-tehdas. Goritskin luostarin opistorakennuksessa toimii historiallinen ja taidemuseo. Kaupunki on yksi Venäjän kultaisen renkaan matkailukohteista.
Pereslavl-Zalesski on levittäytynyt Moskovan ja Jaroslavlin välisen maantien varrelle. Keskustassa on säilynyt muinaisen linnoituksen maavalleja. Niiden keskellä on vuosina 1152 ja 1157–1160 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, joka on yksi Koillis-Venäjän vanhimmista rakennuksista. Sen vieressä on Metropoliitta Pietarin kirkko (1585), barokkityyliset Vladimirin (1745) ja Aleksanteri Nevalaisen (1746) kirkot. Trubež-joen suulla on barokkityylinen Neljänkymmenen pyhän kirkko kellotorneineen (1775). Muita keskustan nähtävyyksiä ovat 1700-luvun lopulla rakennettu Temerinien kaupunkitalo, kauppahalli sekä Pietari I:n laivastolle omistettu museo, jossa säilytetään yhtä sen aluksista. Pohjoisosassa sijaitsevat barokkityyliset Tšernigovin tsasouna (1702) ja Simeonin kirkko (1771). Kaupungin laitamilla on useita luostareita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pereslavl-Zalesskin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Jaroslavlin alueen kaupungit
Päähallintopaikka: Jaroslavl

Danilov | Gavrilov-Jam | Ljubim | Myškin | Pereslavl-Zalesski | Pošehonje | Rostov | Rybinsk | Tutajev | Uglitš
Perifraasi

Perifraasi on retorinen tyylikeino, jossa asia ilmaistaan useammalla sanalla kuin olisi tarpeen. Perifraasia käytetään joskus myös kiertoilmauksen muotona. Tyypillinen perifraasi on lause ”vastaus on negatiivinen” merkityksessä ”ei”.
Perifraaseja käytetään etenkin liioitellun kohteliaassa puheessa, tai niiden käyttö voi johtua pyrkimyksestä kukkeaan tyyliin. Perifraasien käyttöön ovat erityisen mieltyneitä poliitikot, juristit ja virkamiehet. Perifraaseja on käytetty myös komiikan luomiseen esimerkiksi henkilökuvauksissa.