stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuntsin modernin taiteen museo

Kuntsin modernin taiteen museo sijaitsee Vaasan sisäsataman vanhassa tullimakasiinissa.
Kuntsin modernin taiteen museo on Vaasan kaupungin taidemuseo Vaasan sisäsataman entisessä tullipakkahuoneessa. Vuonna 2007 avatun museon kokoelma pohjautuu konsuli Simo Kuntsin keräämään Kuntsin säätiön taidekokoelmaan, joka on yksi merkittävimmistä suomalaisista modernin taiteen kokoelmista yhdessä Sara Hildénin, Maire Gullichsenin ja Wihurin säätiön kokoelmien ohella. Lisäksi museo järjestää vaihtuvia näyttelyitä.
Kuntsin taidekokoelman teokset olivat vuodesta 1972 esillä Vaasan kauppaoppilaitoksen aulassa Hietalahdessa. Vuonna 1996 kokoelma sai aluksi käyttöönsä varastotilat sisäsataman Tullipakkahuoneesta, joka vuonna 2000 päätettiin kunnostaa Vaasan kaupungin taidemuseoksi. Näin toteutui Kuntsin säätiön ja Vaasan kaupungin vuonna 1970 solmima sopimus taidekokoelman pysyvästä esittelystä Vaasassa. Kuntsin modernin taiteen museo on hallinnollisesti osa lähellä sijaitsevan Tikanojan taidekodin organisaatiota.
Kuntsin säätiön taidekokoelmaan kuuluu nyt noin 900 teosta. Kokoelma ulottuu kansainvälisistä modernisteista suomalaisiin nykytaiteilijoihin. Nimekkäimpiä ulkomaisia taiteilijoita kokoelmassa ovat Henri Matisse, Joan Miró, Antoni Tàpies ja Fernando Botero. Noin 320 teosta käsittävässä suomalaisen modernin taiteen kokoelmassa ovat edustettuna muun muassa Kauko Lehtinen, Kimmo Kaivanto, Göran Augustson, Ernst Mether-Borgström, Kain Tapper, Aarno Salosmaa, Alpo Jaakola, Juhani Harri, Ahti Lavonen ja Reino Hietanen. Uudempaa kotimaista maalaustaidetta edustavat Leena Luostarinen, Jan Kenneth Weckman, Marjatta Tapiola, Marika Mäkelä, Tero Laaksonen, Kuutti Lavonen, Johanna Koistinen ja Pauno Pohjolainen. Kokoelmassa on myös pieni kokonaisuus vanhempaa suomalaista taidetta.
Museo sai merkittävän lahjoituksen, kun se vuonna 2018 sai taiteenkeräilijä Lars Swaljungin kokoelman, josta oli jo osa ennestään sinne sijoitettuna. Kokoelmaan kuuluu suomalaista ja pohjoismaista nykytaidetta, kaikkiaan 800 teosta. Kokoelmaa juhlistaa helmikuussa 2019 avattava näyttely.
Kuntsin erikoisnäyttelyitä (valikoima)

2008: Suomen Taiteilijain 113. vuosinäyttely
2009: Kauko Lehtinen, Juha Tammenpää
2010: Marita Liulia, Jussi Kivi, Caj Bremer, Ilja Glazunov, Viljo Revell, Ola Kolehmainen
2011: Matts Leiderstam, Kuutti Lavonen, Pohjalainen Taiteilijaliitto
2012: Lauri Laine, Johanna Hackman
2013: Kaisu Koivisto, Mia Damberg
2014: Laila Pullinen, Esko Tirronen
2015: Teemu Mäki
2016: Ismo Hölttö
2017: Anita Jensen, Kalle Hamm ja Dzamil Kamanger
2018: Lars Swanljungin kokoelma
Aiheesta muualla

Museon verkkosivusto[vanhentunut linkki]
Lars Swanljungin kokoelman esittely (PDF)[vanhentunut linkki]
Elias Hirvonen

Elias Hirvonen (12. syyskuuta 1827 Rääkkylä – 1. maaliskuuta 1910 Rääkkylä) oli suomalainen maakauppias, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Hirvosen vanhemmat olivat Juho Pentinpoika Hirvonen ja Maria Eliaantytär Porthan ja puoliso Josefina Maria Judén. Hirvonen oli talonpoikaissäädyssä Kiteen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1882. Hän osallistui esitykseen, että Joensuun lyseo laajennettaisiin 4-luokkaisesta 8-luokkaiseksi kouluksi.
Dore-l’Église

| Dore-l’Église |
| --- | --- |
 Saint-Blaisen kirkko
 Dore-l’Église
 Koordinaatit: 45°23′02″N, 3°45′06″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Puy-de-Dôme
Arrondissementti:  Ambert
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  27,1 km²
Väkiluku (2016):  621 
 – Väestötiheys:  22 as./km²
Kunnan numero:  63139
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dore-l’Église on kunta Ranskassa Puy-de-Dômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 20 kilometriä Ambertin kaupungista etelään.
Lähikuva kirkon portaalista
Kunnan nähtävyys on 1100-luvulla rakennettu romaaninen Saint-Blaisen kirkko. Sitä paranneltiin 1300-luvulla. Erityisesti kirkon portaali on näyttävä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dore-l’Église Wikimedia Commonsissa
Kupla (elokuva)

| Kupla |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Aleksi Salmenperä
Käsikirjoittaja:   Reeta Ruotsalainen  Aleksi Salmenperä 
Tuottaja:  Minna Haapkylä
Säveltäjä:  Joakim Berghäll
Kuvaaja:  Peter Flinckenberg
Leikkaaja:  Samu Heikkilä
Pukusuunnittelija:  Tiina Kaukanen
Lavastaja:  Otso Linnalaakso
Pääosat:   Stella Leppikorpi  Minna Haapkylä  Tommi Korpela  Anna-Maija Tuokko  Amos Brotherus 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Rabbit Films
Levittäjä:  Aurora Studios
Ensi-ilta:   2022-11-2525. marraskuuta 2022  
Kesto:  103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Katsojat:  21 654 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kupla on vuonna 2022 ensi-iltansa saanut suomalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Aleksi Salmenperä. Elokuva esitettiin vuoden 2022 Espoo Ciné -elokuvafestivaalin kotimaisena juhlaelokuvana.
Juoni

Elokuvassa 16-vuotias Eveliina näkee ohimennen äitinsä suutelevan toista naista huoltoasemalla. Hän pelkää vanhempiensa olevan eroamassa ja ajattelee heidän lähentyvän uudelleen jos Eveliina joutuu vaikeuksiin. Eveliina päättää teeskennellä sairastuneensa mielialahäiriöön pitääkseen vanhempansa yhdessä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Stella Leppikorpi  | … |  Eveliina   |
|  Minna Haapkylä  | … |  Tupu   |
|  Tommi Korpela  | … |  Teuvo   |
|  Anna-Maija Tuokko  | … |  Petra   |
|  Amos Brotherus  | … |  Joni   |
|  Eedit Patrakka  | … |  Mia   |
|  Saimi Kahri  | … |  Linda   |
|  Janne Reinikainen  | … |  Ukulele-Makke   |
|  Saara Pakkasvirta  | … |  Sinikka-mummu   |
|  Miro Lopperi  | … |  Benkku   |
|  Ylva Ekblad  | … |  Agnes Meyer   |
Tuotanto

Elokuvaa kuvattiin Salmenperän kotikunnassa Karkkilassa keväällä 2021. Elokuvan tuotti Minna Haapkylä Rabbit Filmsistä ja levitti Aurora Studios.
Vastaanotto

Kupla sai kaikkiaan kuusi Jussi-palkintoehdokuutta mukaan lukien parhaan elokuvan, ohjauksen ja käsikirjoituksen Jussit. Stella Leppikorpi sai näyttelijätulokasehdokkuuden.
Miska Rantanen, Helsingin Sanomat
Jussi U. Pellonpää, Filmfin
Päivi Valotie, Turun Sanomat
Matti Rämö, Suomen Kuvalehti
Tuomas Riskala, Katso
Laura Krohn, Ilkka-Pohjalainen
Juha Rosenqvist, Film-o-holic
Laukalammi

| Laukalammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Koordinaatit:  61°54′50″N, 25°10′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Jämsänjoen alue (14.51)
Järvinumero:  14.517.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  91,5 m 
Rantaviiva:  1,2 km 
Pinta-ala:  0,06 km² 
 fiLaukalammi 
Laukalammi on Jämsässä Jämsänkosken keskustan kaakkoispuolella sijaitseva kuuden hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on viisi kilometriä pohjoiseen ja Tampereelta 88 kilometriä koilliseen.
Maantiede

Laukalammen pituus lounaasta koilliseen on noin puoli kilometriä, leveys lännestä itään on noin 150 metriä. Järvi on saareton. Rakennettu ympäristö päättyy Laukalammen länsirannalle, järven itäpuolitse kulkee Orivesi–Jyväskylä-rata, jonka itäpuolinen Orivuori kohoaa noin 150 metriä merenpinnan yläpuolelle. Laukalammen luoteispuolelle rakennettiin maailmansotien välisenä aikana Kyttälänmäen pientaloalue, jota kutsutaan myös Jämsänkosken Pispalaksi.
Laukalammi kuuluu Lavaojan valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lavaojan alueen muut järvet ovat Heinäjärvi, Syväjärvi ja Saarijärvi.
Jämsänkosken ja Jämsän historiallinen pitäjäraja ja entinen kuntaraja kulkee Lavaojan valuma-alueen halki siten, että valuma-alueen läntinen osa sijaitsee varsinaisen Jämsänkosken puolella. Laukalammi sijaitsee valuma-alueen lounaiskolkassa.
Lavaoja

Lavaoja virtaa Laukalammen pohjoispuolitse Heinäjärven luoteisrannalta länteen kohti Jämsänjoen pohjoispäätä. Lavaoja sai nimensä lavantautiepidemiasta, joka vaivasi seutua 1900-luvun taitteessa. Epidemia levisi ojasta nostetun käyttöveden mukana.
Lavaojan rannalla Viitasen navetan takana sijainneella aukiolla oli Jämsänkosken varhaisin torialue.
Eirik Hundvin

Eirik Hundvin (tunnettu myös taiteilijanimellä Pytten) on norjalainen musiikkituottaja ja miksaaja. Hän on tuottanut monenlaisten eri yhtyeiden musiikkia, mutta parhaiten hänet tunnetaan roolistaan 1990-luvun alun norjalaisen black metal -skenen merkittävänä tuottajana: hän on tuottanut muun muassa Immortalin, Mayhemin, Burzumin ja Emperorin albumeja. Hänen työnsä on keskittynyt Bergenin Grieghalleniin (konserttihalliin).
Hundvinin tuottamia albumeja

| --- | --- |
 Aeternus Beyond the Wandering Moon  ...And So The Night Became  Shadows Of Old  Burning the Shroud  Ascension Of Terror  A Darker Monument Borknagar Borknagar Burzum Burzum  Aske  Det Som Engang Var  Hvis Lyset Tar Oss Corona Borealis  Cantus Paganus Einherjer Dragons of the North  Far Far North Enslaved Vikingligr Veldi  Frost  Eld  Monumension  Below the Lights  Isa Emperor In the Nightside Eclipse  Reverence  Anthems to the Welkin at Dusk Gorgoroth Pentagram  Antichrist  Under the Sign of Hell  Destroyer (Or About How to Philosophize with the Hammer)  True Norwegian Black Metal - Live in Grieghallen :  Hades ...Again Shall Be  Dawn of the Dying Sun  Millennium Nocturne Helheim Jormundgand  Av Norrøn Ætt  Yersina Pestis Immortal Diabolical Fullmoon Mysticism  Pure Holocaust  Battles in the North  All Shall Fall Malsain They Never Die Mayhem De Mysteriis Dom Sathanas Obtained Enslavement Witchcraft Old Funeral The Older Ones Taake Nattestid Ser Porten Vid  ...Doedskvad Thorium Ocean of Blasphemy Trelldom Til Et Annet  Til Minne... Windir Arntor
Kuriton sukupolvi (vuoden 1937 elokuva)

| Kuriton sukupolvi |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Wilho Ilmari Jalmari Rinne (apulaisohjaaja)
Käsikirjoittaja:  Mika Waltari
Perustuu:  Mika Waltarin omaan näytelmään Kuriton sukupolvi (1936)
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Eino Kari
Leikkaaja:  Eino Kari
Lavastaja:  Karl Fager
Pääosat:  Ansa Ikonen Uuno Laakso Unto Salminen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  28. marraskuuta 1937 Rex
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuriton sukupolvi on Wilho Ilmarin ohjaama komediaelokuva vuodelta 1937. Se pohjautuu Mika Waltarin samannimiseen menestysnäytelmään. Elokuva kertoo väärinymmärretystä ja outona pidetystä professorista Reinhold Varavaarasta, jota hänen perheensä pitää aluksi pilkkanaan, ja hänen äkillisestä ryhdistäytymisestään. Elokuvaa on luonnehdittu ”lempeäksi komediaksi”.
Wilho Ilmari oli ohjannut Waltarin näytelmän ensin Tampereen Teatteriin 1936 ja seuraavana vuonna Kansallisteatteriin. Waltari teki käsikirjoituksen elokuvaan näytelmänsä pohjalta itse.
Tuotanto

Kuriton sukupolvi oli ensimmäinen Ilmarin ohjaama äänielokuva. Waltarin kuvakäsikirjoituksessa oli peräti 259 sivua, vaikka hän karsikin näytelmän keskusteluja. Ilmari kuvasi elokuvan käsikirjoituksen mukaan, ja vaikka siitä leikattiin pois monta jaksoa, elokuvasta tuli lähes kahden tunnin pituinen.
Elokuvan tarinassa on joitakin eroja näytelmään verrattuna, ja niistä huomaa, että tekijät ovat ymmärtäneet elokuvan ominaisluonteen eivätkä ole yrittäneet tehdä vain filmattua teatteria. Esimerkiksi näytelmä alkaa Kalin syntymäpäiviltä, mutta elokuva alkaa farssimaisesti, kun Kali on pidätetty hänen talutettuaan lehmän eduskuntatalon eteen ja professori joutuu hoitamaan lehmää. Varavaaran ryyppyreissu, joka kerrotaan näytelmässä takaumana, näytetään elokuvassa kronologisesti. Elokuva keskittyy myös professorin ja Marjan rakkaustarinaan enemmän kuin näytelmä. Näytelmän lopussa professori tekee sovinnon vaimonsa kanssa, mitä elokuvassa ei näytetä.
Näyttelijät ovat enimmäkseen samoja kuin Kansallisteatterin näytelmässä. Siellä tosin Uuno Laakson vastanäyttelijänä Marjan roolissa oli ollut Henny Valjus, kun taas elokuvassa Marjaa esittää Ansa Ikonen. Rajalan mukaan Laakso ”vieroksui” muutosta. Tampereen Teatterin näyttelijöistä elokuvassa esiintyy Oke Tuuri Kalin roolissa.
Vastaanotto

Waltari-elämäkerrassaan Panu Rajala luonnehtii elokuvan kuvausta sanoin ”suunnattoman hidas”, ja hänestä siinä on huonosti perusteltuja välikuvia. Televisioesityksen aikaisessa arviossa kiitosta on saanut Uuno Laakson pääroolisuoritus, joka on herkkävireinen ja elokuvan kantava voima.
Douglas Hyde

| Douglas Hyde |
| --- | --- |
 Hyde noin vuonna 1902.
Irlannin presidentti
 25.6. 1938 – 24.6. 1945  
Edeltäjä:  Virka perustettu
Seuraaja:  Seán T. O'Kelly
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1860
Kuollut: 12. heinäkuuta 1949 (89 vuotta)
Ammatti:  professori
Tiedot
 Nimikirjoitus
Douglas Hyde (iiriksi Dubhghlas de hÍde; 17. tammikuuta 1860 Frenchpark, Roscommonin kreivikunta – 12. heinäkuuta 1949 Dublin) oli irlantilainen kielitieteilijä ja poliitikko, joka toimi maansa ensimmäisenä presidenttinä vuosina 1938–1945. Hän osallistui näkyvästi irlantilaisten oman kielen iirin suojelemiseen. Hän perusti vuonna 1893 Conradh na Gaeilgen, eräänlaisen "kotikielen seuran", ja toimi sen puheenjohtajana vuoteen 1915. Hyde opiskeli kielitiedettä ja toimi iirin kielen professorina University College Dublinissa vuodesta 1909 eläkkeelle jäämiseensä 1932. Hyde vältteli tieteellisen uransa aikana politiikkaa, mutta kun Irlannin perustuslaki hyväksyttiin ja maahan syntyi presidentin virka vuonna 1938, hänet valittiin siihen ilman vastaehdokkaita.
Eirinoúpoli

| Eirinoúpoli Ειρηνούπολη |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Eirinoúpoli
 Koordinaatit: 40°41′N, 22°12′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Makedonia jaTraakia
Alue:  Keski-Makedonia
Alueyksikkö:  Imathía
Kunta:  Náousa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta
 – Kallikrates-koodi:  080303
Väkiluku (2011):  3 808
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Rekisterikilpi:  IM
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eirinoúpoli (kreik. Ειρηνούπολη; myös Irinúpoli; virallisesti Δημοτική Ενότητα Ειρηνούπολης, Dimotikí Enótita Eirinoúpolis) on yksi Náousan kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Imathían alueyksikössä Keski-Makedonian alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 3 808 (vuonna 2011).
Eirinoúpolin kunnallisyksikkö, suomeksi ”Rauhan kaupunki”, käsittää Náousan kunnan itäosan. Kunnallisyksikön suurin asutus on Angelochórin kylä. Eirinoúpoli oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Náousan kuntaan yhdessä Anthémian kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Eirinoúpolin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä­yhdys­kunta | Kylä tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Angelochóri | Angelochóri | 1 701 |
| Polyplátanos | Polyplátanos | 767 |
| Zervochóri | Áno Zervochóri | 731 |
| Zervochóri | Archángelos | 308 |
| Zervochóri | Palaió Zervochóri | 301 |
Yhteensä: 3 808
Eddie Machen

Eddie Machen (15. kesäkuuta 1932 – 8. elokuuta 1972) oli yhdysvaltalainen raskaansarjan nyrkkeilijä, jota pidettiin yhtenä maailman parhaimmista sen hetken kamppailijoista 1950-luvun lopulla.
Elämä ja Ura

Machenia pidettiin 1950-luvulla yhtenä painoluokkansa lahjakkaimmista nyrkkeilijöistä. Vuonna 1958 hänet oli merkitty maailmanmestari Floyd Pattersonin ensimmäiseksi haastajaksi, mutta hän menetti mahdollisuutensa mestaruusotteluun hävittyään Ingemar Johanssonille Ruotsissa käydyssä ottelussa tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Johansson voitti myöhemmin Pattersonin ja nousi maailmanmestariksi. Tappion jälkeen Machen ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja alkoi kärsiä masennuksesta. Hän kuitenkin onnistui hyvillä otteluillaan kohoamaan uudelleen maailmanmestari Sonny Listonin ykköshaastajaksi. Tässä vaiheessa hänen hermonsa kuitenkin pettivät, kun joulukuussa 1962 poliisi löysi Machenin autostaan haulikko käsissään puhumassa sekavia itsemurhasta. Hänet toimitettiin Napan sairaalaan, jossa hän menetti hermonsa ja tyrmäsi kaksi hoitajaa. Hänellä todettiin skitsofrenia, joka katkaisi Machenin uran, kun hänet 30-vuotiaana kirjattiin mielisairaalaan.
Parannuttuaan Machen palasi vielä nyrkkeilykehään ja pääsi vihdoin ottelemaan maailmanmestaruudesta vuonna 1966 WBA-liiton mestaria Ernie Terrellia vastaan. Ottelu päättyi Machenin tappioon, minkä jälkeen hän siirtyi työskentelemään satamatyöläiseksi kotikaupungissaan San Franciscossa.
Eddie Machen kuoli 40-vuotiaana vuonna 1972 pudottuaan parvekkeeltaan.
Eino Heinonen (toimittaja)

Eino Ensio Heinonen (15. heinäkuuta 1904 Helsinki – 20. helmikuuta 1983 Helsinki) oli toimittaja, joka työskenteli useiden työväenlehtien päätoimittajana.
Eino Heinosen vanhemmat olivat työmies Edvard Heinonen ja Aliina Vilhelmiina Manninen ja puoliso vuodesta 1931 Aili Edith Vesa. Alkujaan viilaajaksi G. W. Sohlbergilla opiskellut Heinonen suoritti toimittajatutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1930. Hän oli Kansan Lehden toimitusharjoittelija vuodesta 1929, Savon Työmiehen päätoimittaja 1931–1942, Kansan Työn 1942–1949 ja Metallityöväen Liiton jäsenlehden Ahjon 1949–1964. Puoluekannaltaan sosiaalidemokrattinen Heinonen oli presidentin valitsijamies 1937–1942, Kuopion kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen 1933–1942 ja Lappeenrannan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja 1946–1947. Suomen Sanomalehtimiesten Liiton hallituksen jäsen hän oli 1937–1942.
Eino Hirva

Eino Olavi Hirva (25. lokakuuta 1916 Sortavala – 2. lokakuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen eversti, joka toimi ilmatorjunnan ja -puolustuksen eri tehtävissä sota-aikana ja sen jälkeen.
Hirvan vanhemmat olivat ylijunailija Kaarlo Hellgren ja Juudit Saukkonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1940 oli Liisa Vaartaja. Hirvan veljestä Reino Hirvasta tuli kenraali, Hirvan kolmesta pojasta taas everstiluutnantti Jaakko Hirva toimi isänsä tavoin ilmatorjunnan parissa.
Hirva tuli ylioppilaaksi Sortavalan lyseosta 1935 ja suoritti Kadettikoulun 20. kurssin 1938 ja Sotakorkeakoulun 1948. Talvisodassa hän toimi ilmatorjuntapatterin päällikkönä Tolvajärvellä, jatkosodassa patterinpäällikkönä, ilmatorjuntaupseerina, ilmatorjuntakomentajana ja ilmatorjuntapatteriston komentajana. Toimittuaan Ilmatorjuntarykmentti 2:ssa koulutusupseerina 1938–1940 Hirva työskenteli Ilmatorjuntakoulussa aliupseeri- ja upseerikurssien johtajana 1941–1947, Sotakorkeakoulun opettajana 1947–1953 ja Pääesikunnan ilmapuolustustoimistossa toimistoesiupseerina 1953–1956 ja toimistopäällikkönä 1956–1963. Ennen eroamistaan vakinaisesta palveluksesta 1965 hän oli Porin sotilaspiirin päällikkö 1963–1965. Sotilasuransa jälkeen Hirva toimi vielä Scan-Auto Oy:n hallinnollisena johtajana 1965–1977. Aktiivinen oman ammattialansa seuraaja ja kirjoittaja Hirva osallistui muun muassa Upseerin käsikirjan kaikkien osien kirjoittamiseen. Vuonna 1978 hänet kutsuttiin Ilmatorjuntasäätiön kunniajäseneksi.
Hirva ylennettiin reservin vänrikiksi 1936, vänrikiksi 1938, luutnantiksi 1940, kapteeniksi 1941, majuriksi 1946, everstiluutnantiksi 1956 ja everstiksi 1963.
Eino Heinonen (kauppaneuvos)

| Eino Heinonen |
| --- | --- |
 Heinosen tuontiliike Buenos Airesissa.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Vilhelm
Syntynyt: 24. syyskuuta 1893 Karjalohja
Kuollut: 11. marraskuuta 1965 (72 vuotta) Buenos Aires, Argentiina
Arvonimi: Kauppaneuvos
Vanhemmat:  Vilho Heinonen
Eino Vilhelm Heinonen (24. syyskuuta 1893 Karjalohja – 11. marraskuuta 1965 Buenos Aires, Argentiina) oli suomalainen yritystoiminnan ja kaupan piirissä toiminut henkilö. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1939.
Hänen isänsä nahkuri Vilho Heinonen perusti Saloon nahka- ja jalkineliikkeen, jossa Eino Heinonenkin lapsuudessaan työskenteli apuna.
Eino Heinonen opiskeli Tuusulan kansanopistossa ja Helsingin maanviljelyslyseossa. Opinnot Helsingin yliopistossa keskeytti liikematka Siperiaan vuosina 1915–1916. Hän avioitui Argentiinassa ollessaan kokkolalaisen Edit Wiklundin kanssa vuonna 1923.
Heinonen oli vuodesta 1918 Argentiinassa Suomen Nahkatehtaat Oy:n edustaja, ja edustanut myös Suomen puunjalostus- ym. teollisuutta ja harjoittanut tuonti- ja vientikauppaa Etelä-Amerikassa. Hänellä oli oma tuonti- ja vientiliike Buenos Airesissa vuodesta 1936. Hän tuki lahjoituksin muun muassa Domus Academican rakentamista, Vanamo-seuraa, Tulimaan tutkimusta ja suomalaista ampumaurheilua. Kauppaneuvoksen arvon myöntämisperusteissa todetaan Suomen ja Argentiinan kaupan hyväksi työskentelyn lisäksi muun muassa Heinosen toiminta tiedemiesten hyväksi, rintamamies- ja lottajärjestöjen avustaminen sekä avustukset Helsingin yliopistolle espanjalais-suomalaisen sanakirjan toimittamiseen.
Eino Heinonen haudattiin synnyinkuntaansa Karjalohjalle. Hänen tyttärensä Pulmu Heinonen jatkoi isänsä liikeyrityksiä muutamia vuosia ja viljeli Eino Heinosen vuonna 1948 ostamaa Paraná-joen varrella sijaitsevaa Ruskon maatilaa.
Last Man Standing

| Last Man Standing |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Hill
Käsikirjoittaja:  Walter Hill
Perustuu:  elokuvaan Yojimbo
Tuottaja:   Walter Hill  Arthur Sarkissian 
Säveltäjä:  Ry Cooder
Kuvaaja:  Lloyd Ahern II
Leikkaaja:  Freeman A. Davies
Lavastaja:  Barry Chusid
Pääosat:   Bruce Willis  Christopher Walken  William Sanderson  Ned Eisenberg  Michael Imperioli  Bruce Dern  David Patrick Kelly  Karina Lombard  Ken Jenkins 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   New Line Productions  Lone Wolf 
Levittäjä:  New Line Cinema Netflix
Ensi-ilta:  20. syyskuuta 1996
Kesto:  101 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Last Man Standing on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva, joka on uusintaversio Akira Kurosawan elokuvasta Yojimbo – onnensoturi. Elokuvan pääosia esittävät Bruce Willis, William Sanderson, Ned Eisenberg, Michael Imperioli, Bruce Dern, David Patrick Kelly, Christopher Walken, Karina Lombard ja Ken Jenkins. Elokuvan on ohjannut Walter Hill. Elokuva ei menestynyt taloudellisesti.[lähde? ]
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bruce Willis  | … |  John Smith  |
|  Bruce Dern  | … |  sheriffi Ed Galt  |
|  William Sanderson  | … |  Joe Monday  |
|  Christopher Walken  | … |  Hickey  |
|  David Patrick Kelly  | … |  Doyle  |
|  Karina Lombard  | … |  Felina  |
|  Ned Eisenberg  | … |  Fredo Strozzi  |
|  Alexandra Powers  | … |  Lucy Kolinski  |
|  Michael Imperioli  | … |  Giorgio Carmonte  |
|  Ken Jenkins  | … |  Tom Pickett  |
|  R.D. Call  | … |  Jack McCool  |
|  Ted Markland  | … |  apulaissheriffi Bob  |
|  Leslie Mann  | … |  Wanda  |
|  Patrick Kilpatrick  | … |  Finn  |
|  Luis Contreras  | … |  Ramirez  |
Aiheesta muualla

Last Man Standing Elonet.
Last Man Standing Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Last Man Standing AllMoviessa. (englanniksi)
Walter Hillin ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
1970-luku: Haastaja (1975) · Keikkakuski (1978) · Soturit (1979)
1980-luku: Lainsuojattomat (1980) · Raivoisa ajojahti (1981) · 48 tuntia (1982) · Streets of Fire – Liekehtivät kadut (1984) · Wow! Mikä perintö! (1985) · Crossroads – bluesjätkät (1986) · Oikeuden puolesta (1987) · Punainen vaara (1988) · Johnny Handsome – kasvoton (1989)
1990-luku: Toiset 48 tuntia (1990) · Tunkeutujat (1992) · Geronimo (1993) · Hurja Bill (1995) · Last Man Standing (1996)
2000-luku: Supernova (2000) · Teräskehä (2002)
2010-luku: Bullet to the Head (2012)
Dorotean rautatieasema

Dorotean rautatieasema (lyh. Dta, ruots. Dorotea järnvägsstation) on rautatieliikennepaikka Dorotean kunnan keskustaajamassa Doroteassa, Ruotsissa. Liikennepaikka sijaitsee Inlandsbanan-radan varrella rataosalla Östersund–Jällivaara. Liikennepaikan omistaa ja sitä ylläpitää Inlandsbanan AB.
Liikennepaikalla on henkilöliikennettä ainoastaan kesäkuukausina, jolloin Inlandsbanan AB:n tytäryhtiö Inlandståget AB liikennöi dieselmoottorijunilla Östersundin ja Jällivaaran välillä. Vakinaista tavaraliikennettä ei ole.