stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Näköaisti
Hermoimpulssin matka aivoihin

Valon saapuessa näköreseptorisoluun se aiheuttaa solukalvolla reaktion, jossa G-proteiini aktivoituu. Reaktioiden seurauksena jännitemuutos siirtyy synapsien kautta bipolaarisoluun ja siitä gangliosoluun. Siellä se muuttuu toimintapotentiaaliksi, joka etenee hermoimpulssina näköhermoa pitkin kohti aivoja.
Näköhermot yhtyvät aivolisäkkeen etupuolella ja muodostavat näköhermoristin. Näköinformaatio menee ristikkäin siten, että vasemmasta silmästä peräisin oleva informaatio kulkeutuu oikeaan aivonpuoliskoon, ja päinvastoin. Myös oikean silmän vasen näkökenttä (nenälinjasta vasempaan) kulkeutuu oikeaan aivopuoliskoon ja vasemman silmän oikea näkökenttä (nenälinjasta oikeaan) kulkeutuu vasempaan aivopuoliskoon.
Näkörata jatkuu talamuksen lateraalisiin polvekenystyihin ja sieltä takaraivolohkossa sijaitsevalle näköaivokuorelle. Aivoihin saapuva näköinformaatio on jo suuressa määrin muokkautunut ja valikoitunut verkkokalvolla ja näköradan synapseissa.
Näkeminen tarkoittaa aivojen kykyä tulkita ympäristöä näköaistin välittämästä tiedosta. Näin syntyy näköhavainto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Näkeminen, Keskuspuisto.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Näköaisti
Yle Oppiminen: Näköaisti
Valto A. Peiponen. Linnun silmin : lintujen näköaisti, ulkonäkö ja sukupuolivalinta. Yliopistopaino 2000.
Ihmisen silmän rakenne.
Näköinformaatio (punaisella) tulee aivojen etuosissa sijaitsevaan näköhermoristiin, josta näkörata jatkuu takaraivolohkon näköaivokuorelle.
Saksan 5. kevyt divisioona

| 5>  kevyt divisioona |
| --- | --- |
Toiminnassa:  18. helmikuuta – syyskuu 1941
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  mekanisoitu
Sodat ja taistelut:  Pohjois-Afrikan sota toisessa maailmansodassa
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  kenraalimajuri Johannes Streich
5. kevyt divisioona oli Saksan divisioona, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Yhtymä perustettiin vuoden 1941 alussa Afrikassa. Se koostui eri yhtymistä kerätyistä yksiköistä, jotka oli koottu tukemaan romahtanutta Italian armeijan puolustusta Kyrenaikassa. Yhtymässä oli muun muassa osia 3. panssaridivisioonasta, joka oli alun perin tarkoitus siirtää kokonaisuudessaan Pohjois-Afrikkaan kesällä 1940.
Yhtymään liitettiin ensimmäisenä 39. panssarijääkäripataljoona, joka oli varustettu puolitelavaunuin ja tykkien vetämiseen sopivin kuorma-autoin. Joukko-osastolla oli muun muassa yhdeksän 37 millimetrin 3,7 cm PaK 36- ja kaksi 50 millimetrin 5 cm PaK 38 -panssarintorjuntatykkiä. Yhtymän panssaroidun osan muodosti 3. panssaridivisioonasta siirretty 5. panssarirykmentti, jossa oli 20 PzKpfw IV-, 75 PzKpfw III-, 45 PzKpfw II- ja 25 PzKpfw I Ausf B -vaunua. Viimeksi mainittuja käytettiin komentovaunuina. Yhtymä ei kuitenkaan saavuttanut määrävahvuutta, vaikka siihen liitettiin jalkaväeksi 200. jalkaväkirykmentti sekä patteristo 75. Kenttätykistörykmentistä. Esikunta siirrettiin myös pääosin 3. panssaridivisioonasta kuten esikuntapäällikkö majuri Hauser ja tiedustelu-upseeri kapteeni Günther von Kluge.
Palvelus

Yhtymä nimettiin 18. helmikuuta 1941 virallisesti 5. kevyeksi divisioonaksi. Sen ensimmäinen komentaja oli kenraalimajuri Johannes Streich, joka oli komentanut Ranskan taisteluiden aikana 15. panssarirykmenttiä. Helmikuussa pääosa divisioonasta oli saapunut Tripoliin, vaikka viimeiset vaunut saapuivatkin vasta 11. maaliskuuta.
Brittiläinen XIII armeijakunta oli vallannut 21. tammikuuta Tobrukin, minkä jälkeen hyökkäys oli jatkunut. Kenraali Richard O’Connorin komentama armeijakunta tuhosi lopulta Italian 10. armeijan edetessään kohti Tripolia ja vallatessaan Kyrenaikan. O’Connor joutui kuitenkin keskeyttämään hyökkäyksensä kahdeksi viikoksi Archibald Wavellin käskystä.
Hyökkäys jatkui 4. helmikuuta ja Bengasi ja Beda Fomm vallattiin kolme päivää myöhemmin Italian 21. motorisoidun armeijakunnan vastarinnasta huolimatta. Hyökkääjä saapui 8. helmikuuta El Agheilaan, joka kukistui. Britannian hallitus oli lupautunut lähettämään joukkoja Kreikkaan, jonne akselivaltojen joukot olivat hyökänneet. O’Connorsin hyökkäysosastosta siirrettiin runsaasti joukkoja taaksepäin, minkä seurauksena hyökkäystä ei voitu jatkaa.
Yhtymä vastaanotti 2. maaliskuuta 88 millimetrin ilmatorjuntatykkejä, jotka tarjosivat sille kauas kantavan panssarintorjunta-aseen. Erwin Rommel aloitti hyökkäyksen 31. maaliskuuta käytössään 5. kevyen divisioonan lisäksi neljä italialaista divisioonaa. Liittoutuneiden vastarinta murtui, ja joukkojen perääntyminen alkoi.
Yhtymän täydentäminen jatkui seuraavat puoli vuotta, ja se saavutti panssaridivisioonan kokoonpanon ja yhtymä nimettiin 1. elokuuta 1941 21. panssaridivisioonaksi.
Nötön kirkko

| Nötön kirkko Nötö kyrka |
| --- | --- |

Sijainti:  Nötö, Nauvo, Parainen
Seurakunta:  Länsi-Turunmaan suomalainen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1756-1757
Suunnittelija:  Rakentaja H. Walli
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Nötön kirkko (ruots. Nötö kyrka) on torniton puinen pitkäkirkko entisen Nauvon kunnan alueella Nötön saarella Paraisilla.
Kirkkorakennus

Nötön kappelikirkko mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1657, mahdollisesti se sijaitsi Matsbackenilla. Kapellholmenille rakennettiin vuosina 1664–1665 uusi kirkko, jota käytettiin 1750-luvulle asti. Nykyinen kirkko rakennettiin H. Wallin johdolla. Se on päistään kolmitaitteinen, länsipäässä on eteinen ja koillispäässä 1870 rakennettu sakasti. Runkohuoneessa on korkea aumakatto, jonka keskellä on viiriin päättyvä piikki. Sisäkatteena on vuonna 1769 tehty lautaholvi. Kirkkoa on korjattu 1863, 1870, 1923, 1951 ja 1971. Alttarilaite ja parven rintamuksen apostolinkuvat ovat Gustav Lucanderin tekemiä. Kirkon saarnatuoli on J. Lindstedtin vuonna 1756 tekemä, ja kirkon kello on vuodelta 1890.
Kirkon vaiheita

Vaikka kappelikirkon kassa oli uudisrakennuksen ajankohtana kasvanut 856 kuparitaaleriksi, se ei riittänyt rakentamiseen. Hyväksi avuksi tulivat Turun- ja Porvoon hiippakunnissa kerätyt kolehdit, yhteensä 521 kuparitaalaria. Puutavaran lahjoittivat pitäjän äänestyspäätöksen mukaan emäseurakunnan jäsenet, 2 tai 3 neljän sylen tukkia jokaisesta talosta, 40 tolttia, 7 kyynärää. Menot kasvoivat niin, että lopuksi kappeliseurakunnan väen täytyi maksaa 141 taalaria. Rakennuksen kokonaismenot nousivat 1 595 taalariin kuparia. Pastori Miödh vihki uuden kirkon 2. heinäkuuta 1757, jolloin se pyhitettiin Abrahamille. Vuonna 1769 rakennettiin parvi ja sisäkaton holvi, sisätilojen koristelu saatiin valmiiksi vuosina 1771–1772. Samaan aikaan saatiin kappelin katossa riippuva votiivilaiva. Kappelin alkuaikoina hautaukset toimitettiin kirkon lattian alle, jonka vuoksi lattialankut olivat irtonaiset (ilman nauloja) ja penkit oli kiinnitetty avattavilla rautahaoilla. Jokaiselle talolle kuului neljä lankkua jossa kussakin oli puumerkki osoittamassa, mikä talo oli velvollinen korvaamaan loppuunkuluneen lankun. Vanhimmissa lattialankuissa on vieläkin nähtävissä puumerkki. Kun 1770-luvulla luovuttiin lattian alle hautauksesta ja siirryttiin hautausmaalle hautaukseen, puumerkkijärjestelmä menetti merkityksensä. Nötön kirkkomaa ei kuitenkaan ollut tarpeeksi syvä haudoille, minkä vuoksi maata lisättiin aina vuonna 1774 pystytetyn kehämuurin korkeuteen. Hautausmaan hoitamiseksi perustettiin 1950-luvulla säätiö Nötö Kyrkans Blomsterfond.
Vuonna 1913 Nauvon pitäjä päätti uuden kirkon rakentamisesta, mutta halusi kuitenkin ensin tutkia vanhan kirkon korjausmahdollisuuksia. Asiaa tutkinut arkkitehti ei puoltanut lisäkorjauksia. Kirkon siirtämistä ulkoilmamuseoonkin harkittiin, mutta asia raukesi varojen puutteeseen. lähde tarkemmin?
Kirkon kunnostamissuunnitelmat jäivät sotien ajaksi, mutta sotien jälkeen kappeliseurakuntalaisten mieli muuttui ja kirkko haluttiin säilyttää ja korjata. 1930-luvun puolivälissä kirkko korjattiin perusteellisesti. Aiemmin kuistin oikealla puolella sijainnut kellotapuli rakennettiin kiinteästi kirkon päätyyn, tuuliviiri katossa vaihdettiin uuteen 1935. Vuonna 1985 Nötön kotiseutuyhdistys antoi entisöidä katossa riippuvan votiivilaivan, jonka piispa Erik Vikström vihki tarkastusmatkallaan. Samana vuonna uusittiin myös kirkon kattopäällyste.
Kirkossa pidetään edelleenkin kesäjumalanpalveluksia ja joskus on ollut myös joulujumalanpalveluksia. Kirkko on suosittu vihkimispaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nötön kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Nauvo - pääsaaret ja nähtävyydet |
| --- | --- | --- |
| Pääsaaret |  Iso-Nauvo  Pikku-Nauvo  |  |
| Saaret, joihin pääsee siltayhteydellä |  Biskopsö  Ernholm  Sommarö  Kirjais  |  |
| Saaret, joihin pääsee autolautalla |  Högsar  Ängholm  Vallmo  Käldö  Ramsö  Haverö  Sandö  Öjen  Pensar  |  |
| Saaret, joihin pääsee yhteysaluksella |  Innamo  Seili  Nötö  Berghamn  Brännskär  Gullkrona  Stenskär  Trunsö  Kopparholm  Sandholm  Lökholm  Borstö  |  |
| Lautat |  L/A Elektra  Haverölautta  Pärnäinen-Korppoo  Käldö-Ramsö  Öjen-Sandö  Högsar  Pensarlautta  |  |
| Tiet |  Seututie 180  Kiinteä tieyhteys Nauvo-Parainen  |  |
| Yhteysalukset |  M/S Baldur  M/S Nordep  M/S Falkö  M/S Cheri  M/S Östern  |  |
| Rakennukset |  Nauvon kirkko  Nötön kirkko  Seilin kirkko  Engelin piirtämä asuinrakennus Fyren Seilillä  |  |
| Nähtävyydet |  Westerholminpolku  Kyrkbacken  Jungfrudansen  Varberget  Borstögumman  |  |
| Historia |  Nauvon historia  Nauvon taistelu  |  |
Saksan 9. vuoristodivisioona

| 9>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 9. vuoristodivisioona (saks. 9.Gebirgs-Division) oli kahden Saksan maavoimien yhtymän nimenä toisen maailmansodan lopulla. Divisioonat erotettiin toisistaan lisämäärein Nord (pohjoinen) ja Ost (itä), mitkä tulivat niiden toiminta-alueista. Todellisuudessa kumpikaan divisioonista ei saavuttanut täyttä määrävahvuutta.
Nord

Saksan 3. vuoristodivisioonan siirtyessä vuoden 1941 lopulla Lapista Saksaan, se joutui jättämään Pohjanmeren jäätilanteen vuoksi vuoristojääkärirykmentti 139:n Suomeen. Rykmentistä, joka kuului 20. vuoristoarmeijan XVIII armeijakuntaan, täydennettiin keväällä 1944 lähes divisioonan vahvuinen ryhmä Kräutler (saks. Divisions-Gruppe Kräutler), joka sai 7. syyskuuta nimekseen 140. erillisdivisioona (saks. Divisionsstab z.b.V. 140).
Divisioona muodostettiin Pohjois-Norjassa kenraalimajuri Mathias Kräutlerin komentamasta 140. erillisdivisioonasta, joka nimettiin 9. vuoristodivisioonaksi 6. toukokuuta 1945. Divisioona antautui briteille vain muutamaa päivää myöhemmin.
Ost

Divisioona muodostettiin taisteluosasto Semmeringistä, jonka tehtävänä oli puolustaa Semmeringin solaa itäisessä Itävallassa. Osastoon kuului muun muassa Dachsteinin vuoristotykistökoulun henkilöstöä, vuoristodivisioona Steiermark, 13. SS-täydennysvuoristopataljoona Leobenissa sekä poliisin ja RAD-osastojen henkilöstöä. Lisäksi siihen kuului hävittäjälennosto Boelcken maahenkilöstöä. Näistä oli muodostettu vuoristokoulun esikunnasta divisioonan esikunta, vuoristojääkärirykmentit 154 ja 155, vuoristotiedustelupataljoona 56, 48. panssarintorjuntakomppania, vuoristotykistörykmentti 56 ja vuoristopioneerikomppania.
Taisteluosasto Raithel taisteli eversti Heribert Raithelin johdolla etenevää puna-armeijaa vastaan 4. huhtikuuta 1945 alkaen osana Saksan 6. armeijaa. Taisteluosastosta muodostettiin 25. huhtikuuta vuoristodivisioona Steiermark mutta se nimettiin toukokuussa edelleen 9. vuoristodivisioonaksi. Viikkoa myöhemmin toinen maailmansota päättyi Euroopassa Saksan antautumiseen ja divisioonan jäänteet antautuivat pääosin länsiliittoutuneille.
O-Kresoli

| o-Kresoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyylifenoli
CAS-numero:  95-48-7
PubChem CID:  335
SMILES:  CC1=CC=CC=C1O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H8O
Moolimassa:  108,134 g/mol
Sulamispiste:  30,9 °C
Kiehumispiste:  191 °C
Tiheys:  1,027 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 25,9 g/l (25 °C)
o-Kresoli eli ortokresoli (C7H8O) on fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineiden, antioksidanttien ja muiden kemikaalien valmistuksessa. o-Kresoli on m-kresolin ja p-kresolin isomeeri.
Ominaisuudet ja valmistus

o-Kresoli on huoneenlämpötilassa valkoisia kiteitä. Yhdiste liukenee hieman veteen ja vesiliuokset ovat heikosti happamia. Yhdisteen happamuus on samaa luokkaa fenolin kanssa.
o-Kresolia ja sen isomeerejä esiintyy kivihiilitervassa ja aikaisemmin kivihiiliterva oli sen tärkein lähde. Yhdiste voidaan erottaa isomeereistaan tislaamalla. Nykyään suurin osa käytetystä o-kresolista valmistetaan synteettisesti. Käytetyin tapa on kaasufaasissa tapahtuva fenolin alkylointi metanolilla. Katalyyttinä käytetään usein alumiinioksidia, mutta myös muita metallioksideja voidaan käyttää. Erittäin puhdasta o-kresolia voidaan tuottaa myös o-klooritolueenin emäshydrolyysillä.
Käyttö

o-Kresolia käytetään muiden yhdisteiden, kuten herbisidinä käytettävän dinitro-o-kresolin (4,6-dinitro-2-metyylifenoli) ja 4-kloori-2-metyylifenolin valmistukseen. Yhdisteestä voidaan syntetisoida myös kumariinia, karvakrolia, väriaineita ja kumien hapettumisenestoaineissa käytettävää 6-tert-butyyli-2-metyylifenolia. o-Kresoli on lähtöaine eräiden fenyyliformaldehydi- ja novolakkahartsien valmistuksessa. Erityisesti o-kresoliin perustuvilla novolakkahartseilla on käyttöä elektroniikkateollisuudessa.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): o-Cresol (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 2-Methylphenol (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): o-Cresol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): o-Cresol (englanniksi)
ChemBlink: o-Cresol (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: o-Cresol (englanniksi)
Saksan 3. panssarikrenatööridivisioona

| 386>  motorisoitu jalkaväkidivisioona 3. motorisoitu jalkaväkidivisioona 3. panssarikrenatööridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. maaliskuuta 1943–16. huhtikuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  Frankfurt
Sodat ja taistelut:  Italia Länsirintama
Saksan 3. panssarikrenatööridivisioona (saks. Panzergrenadier-Division 3) oli Saksan armeijan divisioona toisen maailmansodan aikana.
Perustaminen

Wehrkreis III perusti 386. motorisoidun jalkaväkidivisioonan 25. marraskuuta 1942 Lounais-Ranskassa. Siihen kuuluivat 386. reservipanssaripataljoona, 149. ja 153. motorisoidut rykmentit, 386. kenttätykistörykmentti, 386. moottoripyöräpataljoona, 386. pioneeripataljoona, 386. viestipataljoona ja 386. divisioonan huolto-osat. Sen kotipaikkana oli Frankfurt an der Oder.
Se nimettiin 1. maaliskuuta 1943 3. motorisoiduksi jalkaväkidivisioonaksi Stalingradissa tuhoutuneen saman nimisen yhtymän mukaan. Samalla sen joukko-yksiköt nimettiin uudelleen ja esimerkiksi 386. moottoripyöräpataljoonasta tuli 53. panssaritiedustelupataljoona, joka nimettiin 19. huhtikuuta edelleen 103. panssaritiedustelupataljoonaksi. Siinä oli runsaasti vanhan Stalingradissa antautuneen divisioonan veteraaneja, jotka olivat palanneet palvelukseen sairaaloista toivuttuaan vammoistaan. Divisioonan vahvuuteen kuuluneessa 103. panssaripataljoonassa oli 42 kappaletta StuG-rynnäkkötykkiä sekä kuusi panssarivaunua. Se nimettiin 23. kesäkuuta 3. panssarikrenatööridivisioonaksi saman aikaisesti muiden motorisoitujen divisioonien kanssa.
Palvelus

Divisioona siirrettiin kesäkuussa Italiaan, jossa se osallistui syyskuussa Salernon maihinnousun torjuntaan. Se osallistui taisteluihin Monte Cassinossa, Bernhard-linjalla sekä Anziossa tammikuussa 1944 ennen vetäytymistä Roomaan touko-kesäkuussa. Divisioona vetäytyi kesäkuun lopulla Firenzeen, josta se siirrettiin länsirintamalle elokuussa. Se osallistui länsirintamalla ensimmäisen kerran taisteluihin Pariisin kaakkoispuolella. Divisioona osallistui vetäytymiseen Ranskasta, Nancyn evakuointiin ja se ryhmittyi syyskuussa puolustukseen lähellä Metziä suojatakseen Saarin teollisuusaluetta.
Kaksi kuukautta myöhemmin divisioona täydennettiin, jonka jälkeen sen vahvuus oli 12000 miestä, 31 75 millimetrin panssarintorjuntatykkiä ja 38 kenttätykkiä.  Marraskuussa divisioona lähetettiin Aacheniin, jota puolustaessaan se kärsi merkittäviä tappioita. Se vedettiin lepoon ja täydennettäväksi Saksaan ennen 
osallistumistaan Ardennien taisteluun joulukuusta 1944. Divisioona osallistui Eifelin alueen hallinnasta käytyihin taisteluihin tammikuussa 1945 ja Kölnin alueesta käytyihin taisteluihin maaliskuussa. Se kuitenkin epäonnistui Yhdysvaltain Remagenin sillanpään tuhoamisessa. Divisioona joutui huhtikuussa saarroksiin Ruhrin alueella ja se antautui amerikkalaisille 16. huhtikuuta 1945.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraaliluutnantti Fritz-Hubert Graser 23. kesäkuuta 1943 - 1. maaliskuuta 1944
eversti Hans Hecker maaliskuu 1944
kenraaliluutnantti Hans-Günther von Rost 1. kesäkuuta 1944
kenraalimajuri Hans Hecker 25. kesäkuuta 1944
kenraalimajuri Walter Denkert 3. lokakuuta 1944 - antautumiseen
Saksan 291. jalkaväkidivisioona

| 291>  jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  6. helmikuuta 1940 –
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Lempinimi:  Hirvidivisioona
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
291. jalkaväkidivisioona (saks. 291. Infanterie-Division) oli Saksan maavoimienn jalkaväkiyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin Masurianjärvialueen preussilaisista 10. helmikuuta 1940. Kaaderi uuteen yhtymään siirrettiin 1., 21. ja 263. jalkaväkidivisioonista. Polkupyörä- ja panssarintorjuntakomppania yhdistettiin myöhemmin, jolloin muodostui 291. nopeapataljoona (saks. Schnelle).
Historia

Divisioona osallistui vain vähäisessä määrin Ranskan valtaukseen ennen siirtoaan itään, jossa se valmistautui hyökkäämään Neuvostoliittoon operaatio Barbarossassa.
Komentajat

Divisioonankomentajat:
tykistönkenraali Kurt Herzog 7. helmikuuta 1940 - 10. kesäkuuta 1942
kenraaliluutnantti Werner Göritz 10. kesäkuuta 1942 - 15. tammikuuta 1944
kenraalimajuri Oskar Eckholt 15. tammikuuta - 10. heinäkuuta 1944
kenraalimajuri Arthur Finger 10. heinäkuuta 1944 -
Näyteikkuna

Näyteikkuna saatettiin pitää kirkkaana tuulettimen avulla. Piirros Yhdysvalloista vuodelta 1916.
Museoon ennallistettu muotiliikkeen näyteikkuna 1800-luvun Pietarista.
Näyteikkuna on kaupan ikkuna, johon myytäviä tavaroita asetetaan näytteille. Näyteikkunan avulla asiakkaita houkutellaan ostoksille liikkeeseen. Vitriini-sana on joissakin kielissä laajentunut tarkoittamaan myös näyteikkunaa, joten näyteikkunan voidaan ajatella olevan suuri vitriini.
Historiaa

Ensimmäiset näyteikkunat tehtiin 1700-luvun puolivälissä Pariisin Rue de Richelieu- ja Rue du Faubourg-Saint-Honoré -kaduille muotiliikkeisiin, joista tunnetuin oli Rose Bertinin salonki Au Grand Mogol. Muotiliikkeiden ikkunoista muodostui eräänlaisia näyttämöitä, joissa tuotteita mainostettiin. Niihin asetettiin luonnollista kokoa olevia nukkeja, jotka oli puettu uusimman muodin mukaisesti. Mallinuket valmistettiin vahasta, puusta tai posliinista.
Näyteikkunoista tuli myös 1800-luvun jälkipuoliskolla yleistyneiden tavaratalojen merkittävä tiedotuskanava. 1920-luvulla newyorkilainen Lord & Taylor keksi somistaa yhden näyteikkunansa lasten joulumaailmaksi, mistä tuli vahva perinne monille muillekin tavarataloille, 1940-luvulta alkaen myös Helsingin Stockmannille.
Näyteikkunat Suomessa

Suomessa ensimmäiset suurikokoiset näyteikkunat tulivat G. F. Stockmannin liikkeeseen Helsingin Senaatintorin laidalle, Kiseleffin taloon vuonna 1880. Näyteikkunoihin tarvittiin suurikokoiset ikkunalasit. 1800-luvulla kehitettiin menetelmä, jolla voitiin tuottaa suuria lasipintoja. Toisaalta lasi-ikkuna oli monissa maissa ankaran verotuksen kohde. Helsingin Keskuskadun ja Aleksanterinkadun kulmassa oli toisen maailmansodan jälkeen Suomen suurimmat näyteikkunat. Niissä lasin leveys on yli 6 metriä, kun Suomessa suurin saatavilla oleva lasikoko on vain 600 × 312 cm. Tällainen ikkuna uusittiin leikkaamalla paksu lasi kaarevaksi, nostamalla  painava lasi paikoilleen, täydentämällä lasia pienillä lisäpaloilla ja liimaamalla ne yhteen kirkkaalla liimalla.
Kirjallisuutta

Paasonen, Susanna: ”Kulutan silmäni puhki! : kaupunkien kulutuskulttuuri ja visuaalisen hekuma”, Silmä : näkökulmia visuaaliseen kulttuuriin, s. 9–40.  Turun yliopisto, 1996.  ISBN 951-29-0764-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Näyteikkuna Wikimedia Commonsissa
Saksan 27. panssaridivisioona

| 27>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  lokakuu 1942 – maaliskuu 1943
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
27. panssaridivisioona (saks. 27. Panzer-Division) oli lokakuussa 1942 itärintamalla perustettu Saksan maavoimienn panssariyhtymä toisessa maailmansodassa. Se ei kuitenkaan saavuttanut täyttä vahvuutta ennen
lakkauttamistaan maaliskuussa 1943.
Perustaminen

Divisioonan rungoksi määrättiin eversti Helmut Michalikin johtama prikaati Michalic, joka oli perustettu 22. panssaridivisioonan 140. panssarikrenatöörirykmentistä. Syksyllä 1942 vahvennettu prikaati marssi kahtena rivistönä 2. armeijan selustassa olevaan Voronežiin, jossa se virallisesti perustettiin 1. lokakuuta 1942. Divisioonan vahvuus oli vain noin 3000 miestä eli se oli merkittävästi vajaavahvuinen.
Historia

Rintamatilanne vaati kuitenkin divisioonan lähettämistä rintamalle, jonne se lähetettiin erilaisina taisteluosastoina. Divisioonan joukot kärsivät taisteluissa suuria tappioita. 1. tammikuuta 1943 jäljellä oli ainoastaan noin puolet panssarikrenatööreistä ja 11 panssarivaunua. Neuvostojoukkojen hyökkäyksen pysähdyttyä divisioona lakkautettiin 3. maaliskuuta 1943, jolloin 127. panssarirykmentin ja 127. panssariviestipataljoonan eloonjääneet liitettiin Ranskassa 24. panssaridivisioonaan. Loput henkilöstöstä ja kalustosta liitettiin 7. panssaridivisioonaan.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
eversti Helmut Michalik perustamisesta - 29. marraskuuta 1942
eversti Hans Tröger 30. marraskuuta 1942 - lakkauttamiseen
Saksan demokraattinen tasavalta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 4. | 90 | 83 | 66 | 239 |
Saksan demokraattinen tasavalta (Itä-Saksa) osallistui yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuihin omana joukkueenaan vuosina 1966–1990. Vuosina 1958 ja 1962 sen urheilijat muodostivat Saksan liittotasavallan urheilijoiden kanssa yhteisen joukkueen mutta noistakin kisoista lasketaan itäsaksalaisten saavutukset mitali- ja pistetilastoissa erikseen. Itä-Saksa on yhä EM-kisojen kaikkien aikojen neljänneksi menestynein maa Neuvostoliiton, Ison-Britannian ja Saksan jälkeen. Sen urheilijat ovat saavuttaneet yhteensä 239 mitalia, joista 90 on kultaa. Kultamitaleista 51 on naisten ja 39 miesten lajeista. Yksittäisissä kisoissa maa oli kuusi kertaa mitalitilastossa ensimmäinen ja kahdesti toinen.
Saksan demokraattisen tasavallan EM-mitalit kisoittain

| Kisapaikka ja -vuosi | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1958 Tukholma | 0 | 2 | 4 | 6 | 9. |
| 1962 Belgrad | 1 | 6 | 1 | 8 | 8. |
| 1966 Budapest | 8 | 3 | 6 | 17 | 1. |
| 1969 Ateena | 11 | 7 | 7 | 25 | 1. |
| 1971 Helsinki | 12 | 13 | 7 | 32 | 1. |
| 1974 Rooma | 10 | 12 | 5 | 27 | 1. |
| 1978 Praha | 12 | 10 | 11 | 33 | 2. |
| 1982 Ateena | 13 | 8 | 7 | 28 | 1. |
| 1986 Stuttgart | 11 | 10 | 8 | 29 | 2. |
| 1990 Split | 12 | 12 | 10 | 34 | 1. |
| Yhteensä | 90 | 83 | 66 | 239 | 3. |