stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Linja 1 (Pariisin metro)
Reitti

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Km |   |   |   |   | Lyh. | Liikennepaikat |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | La Défense |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Esplanade de la Défense |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Pont de Neuilly |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Les Sablons |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Porte Maillot |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Argentine |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Charles de Gaulle–Étoile |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | George V |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Franklin D. Roosevelt |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | C.-Élysées–Clemenceau |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Concorde |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Tuileries |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | P. Royal–Musée du Louvre |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Louvre–Rivoli |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Châtelet |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Hôtel de Ville |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Saint-Paul |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Bastille |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Gare de Lyon |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Reuilly–Diderot |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Nation |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Porte de Vincennes |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Saint-Mandé |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Bérault |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  | Château de Vincennes |  |  |  |  |  |
Merkkien selitykset
Linja kulkee seuraavien turistinähtävyyksien läheltä:
Grande Arche (La Défensen asema)
Arc de Triomphe (Charles de Gaulle-Étoile)
Champs-Élysées (George V:n, Franklin D. Rooseveltin ja Champs-Élysées-Clemenceaun asemat)
Place de la Concorde (Concorden asema)
Jardin des Tuileries (Tuileries’n asema)
Louvre (Palais Royal-Musée du Louvren ja Louvre-Rivolin asemat)
Hôtel de Ville (Pariisin kaupungintalo) (Hotel de Villen asema)
Bastiljin aukio (Place de la Bastille) (Bastillen asema)
Gare de Lyon (Gare de Lyonin asema)
Place de la Nation (Nationin asema)
Bois de Vincennes (Porte des Vincennesin asema)
Château de Vincennes (Château de Vincennesin asema)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linja 1 (Pariisin metro) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Paris Métro Line 1
Pariisin metro
1 
2 
3 
3bis 
4 
5 
6 
7 
7bis 
8 
9 
10 
11 
12 
13 
14
15
16 
17 
18
19
Juna Bastillen asemalla 1908.
Linjan 1 kartta vaihtoyhteyksineen.
Käännös suomeksi
984

| --- | --- |
Vuosisadat: 700-luku · 800-luku · 900-luku · 1000-luku · 1100-luku
Vuosikymmenet: 890-luku · 900-luku · 910-luku · 920-luku · 930-luku · 940-luku 950-luku · 960-luku · 970-luku · 980-luku · 990-luku · 1000-luku
Vuodet: 890 · 891 · 892 · 893 · 894 · 895 · 896 · 897 · 898 · 899 900 · 901 · 902 · 903 · 904 · 905 · 906 · 907 · 908 · 909 910 · 911 · 912 · 913 · 914 · 915 · 916 · 917 · 918 · 919 920 · 921 · 922 · 923 · 924 · 925 · 926 · 927 · 928 · 929 930 · 931 · 932 · 933 · 934 · 935 · 936 · 937 · 938 · 939 940 · 941 · 942 · 943 · 944 · 945 · 946 · 947 · 948 · 949 950 · 951 · 952 · 953 · 954 · 955 · 956 · 957 · 958 · 959 960 · 961 · 962 · 963 · 964 · 965 · 966 · 967 · 968 · 969 970 · 971 · 972 · 973 · 974 · 975 · 976 · 977 · 978 · 979 980 · 981 · 982 · 983 · 984 · 985 · 986 · 987 · 988 · 989 990 · 991 · 992 · 993 · 994 · 995 · 996 · 997 · 998 · 999 1000 · 1001 · 1002 · 1003 · 1004 · 1005 · 1006 · 1007 · 1008 · 1009
Kuolleita

Johannes XIV, paavi
Aapo Häkkinen

Aapo Häkkinen vuonna 2023.
Aapo Häkkinen (s. 1976 Helsinki) on suomalainen cembalisti ja kapellimestari.
Häkkinen aloitti musiikkiopintonsa Cantores minores -poikakuorossa. Hän kiinnostui cembalonsoitosta 13-vuotiaana ja opiskeli Sibelius-Akatemiassa opettajinaan Elina Mustonen sekä urkujensoitossa Olli Porthan. Vuosina 1995–1998 hän opiskeli Bob van Asperenin johdolla Sweelinck-konservatoriossa (Amsterdam) ja vuosina 1996–2000 Pierre Hantaïn johdolla Pariisissa. Hän osallistui myös Gustav Leonhardtin mestarikursseille ja opiskeli orkesterin- ja kuoronjohtoa. Ensikonserttinsa Helsingissä hän piti vuonna 2000.
Suoritettuaan solistidiplominsa vuonna 1998 Häkkinen voitti toisen palkinnon ja VRT-palkinnon Bruggen kansainvälisessä cembalokilpailussa. Vuonna 1997 hän sai Pohjois-Saksan radion erikoispalkinnon italialaisen musiikin tulkinnoistaan. Hän on esiintynyt solistina useimmissa Euroopan maissa, Turkissa, Israelissa, Yhdysvalloissa, Meksikossa, Brasiliassa, Japanissa, Kiinassa, Etelä-Koreassa ja Vietnamissa. Hän on esiintynyt myös lukuisten orkesterien ja kuorojen johtajana. Muusikkoja, joiden kanssa hän on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet muiden muassa Vivica Genaux, Reinhard Goebel, Monica Groop, Werner Güra, Pierre Hantaï, Erich Höbarth, Soile Isokoski, Topi Lehtipuu, Julia Ležneva, Riccardo Minasi, Carolyn Sampson ja Dmitri Sinkovski. Häkkinen on johtanut muiden muassa Georg Friedrich Händelin, Joseph Haydnin, Giacomo Carissimin, Giovanni Battista Pergolesin, Georg Philipp Telemannin, Giovanni Paisiellon ja Claudio Monteverdin oopperoiden esityksiä.
Häkkinen on toiminut vuodesta 2003 lähtien Helsingin Barokkiorkesterin taiteellisena johtajana.
Häkkinen sai vuonna 2018 Helsingin kaupungin Vuoden taiteilija -palkinnon. Sen perusteluihin kuului keväällä toteutettu Leopold Koželuhin Kustaa Vaasa -oopperan moderni ensiesitys.
Häkkinen on juontanut omaa ohjelmaansa Classic FM:ssa. Hän esiintyy säännöllisesti cembalon ohella myös uruilla, klavikordia ja fortepianoa. Hän on levyttänyt muiden muassa Girolamo Frescobaldin, William Byrdin, Joseph Haydnin, Claudio Monteverdin, Johann Sebastian Bachin, François Couperinin, Franz Xaver Richterin ja Robert Schumannin teoksia. Hän on toimittanut 1600-luvun firenzeläisen kosketinsoitinmusiikin julkaisusarjan Ut Orpheus Edizionille. Hän on opettanut Sibelius-Akatemiassa ja kansainvälisillä mestarikursseilla. Hän toimii Musiikkitalon Vanhan musiikin sarjan ja Janakkalan barokkifestivaalin taiteellisena johtajana.
Lindbom

Lindbom, Lindbohm on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Carl Lindbom (s. 1991), suomalainen koripalloilija
Frans Leonard Lindbohm (1882–1952), suomalainen evankelis-luterilaisen kirkon pappi
Hermes Linnapuomi, ent. Lindbohm (1902–1972), osallistui Suomen talvisotaan komentajana
Olof Lindbom (s. 2000), ruotsalainen jääkiekkomaalivahti
Petteri Lindbohm (s. 1993), suomalainen jääkiekkoilija
Viivi Paarmio, o.s. Lindbohm (1867–1952), suomalainen kuvanveistäjä
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Lindeberg

Lindeberg on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aleksander Lindeberg (1917–2015), suomalainen taidemaalari ja kuvittaja
Anders Lindeberg (1789–1849), ruotsalainen upseeri, kirjailija, toimittaja ja teatterinjohtaja
Anders Lindhielm, alk. Lindeberg (1634–1704), Viipurin ja Savonlinnan läänin maaherra
Anton Lindeberg (1855–1930), suomalainen kirjakauppias ja kauppaneuvos
Astrid Lindeberg (s. 1942), virolais-suomalainen koripalloilija ja kieltenopettaja
Gunnar William Lindeberg (1877–1939), suomalainen hovioikeudenneuvos ja Turun hovioikeuden varapresidentti
Jarl Waldemar Lindeberg (1876–1934), suomalainen matemaatikko, toinen Lindebergin–Fellerin lauseen keksijöistä
Johan Lindeberg (s. 1957), ruotsalainen muotisuunnittelija, J. Lindeberg -vaateyrityksen perustaja
Karl Leonard Lindeberg (1834–1899), suomalainen opettaja, virkamies ja Polyteknillisen opiston johtaja
Karl Wilhelm Lindeberg (1768–1834), suomalainen yrittäjä, kauppias ja laivanvarustaja, kauppaneuvos
Minna Lindeberg (s. 1968), suomalainen kirjailija
Tuuli Lindeberg, suomalainen sopraano
Ture Waldemar Lindeberg (1850–1932), suomalainen tilanomistaja ja maanviljelysneuvos.
5-hydroksi-indolyylietikkahappo

| 5-Hydroksi-indolyylietikkahappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-(5-hydroksi-1H-indol-3-yyli)etikkahappo
CAS-numero:  54-16-0
PubChem CID:  1826
SMILES:  C1=CC2=C(C=C1O)C(=CN2)CC(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H9NO3
Moolimassa:  191,18 g/mol
Sulamispiste:  162 °C
5-Hydroksi-indolyylietikkahappo (5-HIAA) on ihmiskehossa serotoniinin pääasiallinen aineenvaihduntatuote. Tähän biokemialliseen reaktioon osallistuvat entsyymit monoamiinioksidaasi ja aldehydidehydrogenaasi suurimmaksi osaksi maksassa.
Kemiallisessa analyysissä virtsanäytteiden 5-HIAA pitoisuus määrittää kehon serotoniinitason.
Kliininen merkitys

5-HIAA testataan virtsanäytteestä, joka on tehty happamaksi lisäaineella pH-säätämiseksi arvoon kolme tai alle. Jotkin ruoat ja lääkkeet häiritsevät määrittämistä. 5-HIAA tasot voivat vaihdella erilaisten komplikaatioiden seurauksena, esimerkkinä kasvain, munuaisten vajaatoiminta ja ohutsuolen poisto.
Koska 5-HIAA on serotoniinin aineenvaihduntatuote, testi tehdään usein ohutsuolen enterokromaffiinisoluissa (Kultschitzsky) kasvavan karsinoidisyövän diagnosoimiseksi, sillä nämä vapauttavat suuria määriä serotoniinia. 25 mg/24 tuntia (korkeampi jos potilaalla on imeytymishäiriö) ja tästä suuremmat arvot ovat vahva viite karsinoidista.
Matalat selkäydinnesteen 5-HIAA arvot on liitetty aggressiiviseen käytökseen ja itsemurhaan väkivaltaisin keinoin, korreloiden vähentyneiden serotoniinitasojen kanssa. Nousseet serotoniinitasot sen sijaan ovat yksi tunnetuimmista biologisista löydöksistä autismista kärsivillä henkilöillä ja 5-HIAA tasot voivat heillä olla koholla.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Adiemus: Songs of Sanctuary

| Adiemus: Songs of Sanctuary Adiemus & Karl Jenkins |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : elokuu 1995
 Julkaistu: 9. syyskuuta 1995
 Tuottaja(t): Jenkins Ratledge
 Tyylilaji: new age, klassinen
 Kesto: 53.49
 Levy-yhtiö: Jenkins Ratledge
Adiemusin ja Karl Jenkinsin muut julkaisut
|   | Adiemus: Songs of Sanctuary 1995 | Adiemus II: Cantata Mundi 1997 |
Adiemus: Songs of Sanctuary on säveltäjä Karl Jenkinsin Adiemus-projektin ensimmäinen albumi. Se julkaistiin vuonna 1995. Miriam Stockley (laulu) ja Lontoon filharmoninen orkesteri esiintyvät levyn jokaisella raidalla. Karl Jenkins on itse vastuussa sävellyksistä ja laulukielen tyylittelystä. Taustat lauloi Mary Carewe.
Kappaleet

Adiemus – 3.48
Tintinnabulum – 10.57
Cantus Inaequalis – 3.13
Cantus Insolitus – 5.35
In Caelum Fero – 7.45
Cantus Iteratus – 6.36
Amatè adea – 5.12
Kayama – 8.06
Hymn – 2.37
Lesley Lokko

| Lesley Lokko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1964 Dundee, Skotlanti
Taiteilija
Ala:  arkkitehti, kirjailija
Aiheesta muualla
www.lesleylokko.com
Lesley Naa Norle Lokko (s. 1964 Dundee, Skotlanti) on ghanalaisskotlantilainen arkkitehti ja kirjailija.
Ura

Ghanalaisen isän ja skottilaisen äidin tytär Lesley Lokko varttui Ghanassa ja muutti 17-vuotiaana Englantiin opiskelemaan sisäoppilaitoksessa. Ennen suuntautumistaan arkkitehtuuriin Lokko opiskeli kieliä Oxfordissa sekä sosiologiaa ja lakia Yhdysvalloissa. Lokko valmistui arkkitehdiksi 1992. Hän aloitti arkkitehdin uransa Etelä-Afrikassa 1992–1994. Sittemmin hän on toiminut arkkitehtuurin opettajana Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Etelä-Afrikassa. Lokko on Accrassa sijaitsevan African Futures Instituten (AFI) perustaja.
Lokko on kirjoittanut useita menestysromaaneja. Hänen esikoisteoksensa on Sundowners (2004).
Käännös suomeksi
Aarne Heino (teollisuusneuvos)

Aarne Wiljam Heino (15. toukokuuta 1910 Kiihtelysvaara – 23. maaliskuuta 2004 Vihti) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Heinon vanhemmat olivat maanviljelijä Konrad Heino ja Aino Karoliina Lähde ja puoliso vuodesta 1938 Ilta Marjatta Mantila. Heino tuli ylioppilaaksi 1930, opiskeli orgaanista kemiaa ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1938. Hän toimi valmistuttuaan Valtion Rikkihappo- ja Superfosfaattitehtaat -yhtiön, sittemmin Rikkihappo Oy ja Kemira, Lappeenrannan tehtaiden käyttöinsinöörinä ja Kokkolan tehtaiden käyttöinsinöörinä ja teknisenä johtajana. Harjavallan tehtaiden johtaja Heino oli 1947–1948 ja tekninen johtaja 1948.
Koko yhtiön teknisen osaston johtajana Heino toimi ensin 1948–1953 ja sitten yritysjärjestelyjen jälkeen 1953–1970, johtokunnan jäseneksi hänet nimitettiin 1950 ja varapääjohtajaksi 1969. Hän oli myös tutkimus- ja kehitysosaston johtaja 1970–1974, eläkkeelle jäämiseensä asti. Heinolla oli huomattava määrä kemian alan luottamustoimia. Teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1964 saanut Heino oli sotilasarvoltaan reservin insinöörimajuri (1967).
Adige

| Adige (italiaa) Etsch (saksaksi) |
| --- | --- |

Alkulähde:  Reschensola
Laskupaikka:  Adrianmeri
Maat:   Italia
Pituus:  410 km
Alkulähteen korkeus:  1 560 m
Valuma-alue:  12 200 km²

Alt-Graunin kellotorni Reschenseessä (Lago di Resia)
Adige Veronassa.
Adige (saks. Etsch, lat. Athesis) on Italian toiseksi pisin joki Pojoen jälkeen. Se virtaa maan koillisosassa Alpeilta Etelä-Tirolista Adrianmereen Pon pohjoispuolella. Adige on 410 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue on 12 200 neliökilometrin laajuinen.
Adige saa alkunsa Reschensolan eteläpuolelta läheltä Itävallan ja Sveitsin rajaa. Se virtaa pienenä purona Reschenseen tekojärveen ja sieltä etelään. Runsas kymmenen kilometriä tekojärveltä Adigeen yhdistyy lännestä päin virtaa Rom, jonka alkulähde on Sveitsin puolella. Sitten Adige kääntyen itään Vinschgaun laakson läpi Meraniin ja Bolzanoon, jossa siihen yhtyy Eisackjoki. Bolzanosta se jatkaa etelään Vallagarinan laaksossa ja saapuu Pon alangolle Veronan lähellä virraten Trenton ja Veneton alueiden halki. Adige laskee Adrianmereen Chioggian kaupungin eteläpuolella. Adige ja Po virtaavat suistoalueella vierekkäin liittymättä yhteen.
Vuoriston läpi virtaavana jokena Adigea vaivaavat tulvat. Joki on tulvinut pahoin muun muassa vuosina 1951 ja 1966. Sen yläjuoksulla tuotetaan vesivoimaa ja alajuoksulla sen vettä käytetään kasteluun. Alajuoksun ja erityisesti Veronan tulvariskin pienentämiseksi joki on yhdistetty tunnelilla Gardajärveen, jonka laskujoki on Pohon laskeva Mincio. Tunneli on 10-kilometrinen ja alkaa Rovereton eteläpuolta päättyen Gardajärven kolliskulmaan Torbolessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adige Wikimedia Commonsissa
Abraham Mateo

| Abraham Mateo |
| --- | --- |
 Abraham Mateo elokuussa 2016
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. elokuuta 1998 (ikä 26) San Fernando, Cádiz, Espanja
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Aktiivisena:  2007–
Tyylilajit:  pop
Levy-yhtiöt:  Sony Music
Aiheesta muualla
www.abrahammateoofficial.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Abraham  Mateo Chamorro (s. 25. elokuuta 1998 San Fernando, Cádiz, Espanja) on espanjalainen näyttelijä ja laulaja. Hänen suurin hittinsä on vuonna 2012  ilmestynyt Señorita. Hän toimii One Directionin lämmittelijänä yhtyeen Where We Are -kiertueella Euroopassa.
Diskografia > Albumit

Abraham Mateo (2009)
AM (2013)
Who I AM (2014)
Are You Ready (2015)
A cámara lenta (2018)
Diskografia > Singlet

Vuelve conmigo (2009)
Desde que te fuiste (2011)
Señorita (2012)
Girlfriend (2013)
Lánzalo (2014)
All the girls (2014)
Todo terminó (2015)
Old School (2015)
If I Can’t Have You (2015)
Are You Ready (2016)
When You Love Somebody (2016)
Mueve (feat. Lali) (2016)
Mi vecina (2016)
Taste the feeling (2017)
Loco enamorado (feat. Farruko & Christian Daniel) (2017)
Háblame bajito (mit 50 Cent & Austin Mahone) (2017)
Mentirosa Compulsiva (mit Lérica) (2018)
Se acabó el amor (mit Yandel & Jennifer Lopez) (2018)
A cámara lenta (2018)
Bom bom (mit Yenddi, De La Ghetto, Jon Z) (2018)
Mejor que él (2018)
No Encuentro Palabras, Feat Manuel Turizo (2020)
Aiheesta muualla

Abraham Mateoin virallinen kotisivu (espanjaksi) (englanniksi)
Lloyd Bridges

| Lloyd Bridges |
| --- | --- |
 Lloyd Bridges vuonna 1966.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lloyd Vernet Bridges, Jr.
Syntynyt: 15. tammikuuta 1913 San Leandro, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 10. maaliskuuta 1998 (85 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Dorothy Simpson (1938–1998)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1936–1998
Merkittävät roolit:  Harvey Pell (Sheriffi) Mike Nelson (Sea Hunt) McCroskey (Hei, me lennetään!) Tug Benson (Hot Shots 2 – kaikkien jatko-osien äiti)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Lloyd Bridges poikansa Beaun rinnalla vuoden 1992 Emmy-gaalassa.
Lloyd Vernet Bridges, Jr. (15. tammikuuta 1913 San Leandro, Kalifornia – 10. maaliskuuta 1998 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli uransa aikana useissa televisiosarjoissa ja yli 150 elokuvassa.
Bridges oli naimisissa näyttelijä Dorothy Bridgesin (o.s. Simpson) kanssa vuodesta 1938 kuolemaansa saakka ja heillä oli kolme lasta: Beau (s. 1941), Jeff (s. 1949) ja Cindy. Lapsista Beau ja Jeff ovat myös näyttelijöitä.
Bridgesillä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lloyd Bridges Wikimedia Commonsissa
Lloyd Bridges Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lloyd Bridges Elonetissä.
Lesley Molseedin murha

Lesley Molseed oli brittiläinen tyttö, joka joutui murhan uhriksi 11-vuotiaana 5. lokakuuta 1975 ollessaan matkalla ostoksille. Hänen ruumiinsa löydettiin kolme päivää myöhemmin. Rikoksesta tuomittiin vuonna 1976 Stefan Kiszko, joka vapautettiin syyttömänä vuonna 1992. Tapausta on pidetty yhtenä vakavimmista oikeusmurhista Englannin oikeushistoriassa. Vuonna 2007 murhasta tuomittiin Ronald Castree, joka jäi kiinni DNA-tutkimuksen edistysaskeleiden myötä.
Murha ja virheellinen tuomio

Lesley Molseed lähti kotoaan kauppaan Suur-Manchesterin alueella puolenpäivän aikoihin 5. lokakuuta 1975 ja katosi. Kolme päivää myöhemmin hänen ruumiinsa löydettiin Oldhamin ja Rippondenin välissä sijaitsevalta nummimaalta. Hänelle oli tehty seksuaalista väkivaltaa, ja hänet oli surmattu kahdellatoista puukoniskulla. Molseed oli kärsinyt synnynnäisestä sydänviasta ja ollut kognitiiviselta kehitykseltään merkittävästi jäljessä ikätasostaan.
23-vuotias Stefan Kiszko asui lähellä surmattua tyttöä. Hän joutui pidätetyksi neljän teini-ikäisen tytön kerrottua poliisille, että tämä oli paljastellut itseään näille vain joitain päiviä ennen Molseedin ruumiin löytymistä. Poliisi arvioi Kiszkon sopivan surmaajan profiiliin. Kognitiivisista haasteista kärsinyt Kiszko tunnusti rikoksen kahden päivän kuulustelujen jälkeen, koska hänelle oli väitetty hänen pääsevän kotiin vastineeksi tunnustuksesta. Hänet todettiin 21. heinäkuuta 1976 syylliseksi murhaan äänin 10–2 ja tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Kiszko joutui vankilassa toistuvasti muiden vankien hyökkäysten kohteeksi ja sairastui skitsofreniaan.
Maaliskuussa 1991 Molseedin murhaa alettiin tutkia uudelleen. Tapauksen käsittelyssä havaittiin virheitä, minkä lisäksi ilmeni Kiszkon syyllisyyttä vastaan todistaneita seikkoja. Kiszko oli hedelmätön eivätkä Molseedin vaatteista löydetyt siittiöt voineet olla hänen tuottamiaan. Myös häntä aikoinaan itsensäpaljastamisesta syyttäneet tunnustivat valehdelleensa. Kiszko vapautettiin helmikuussa 1992. Hän kuoli seuraavana vuonna sydäninfarktiin. Parlamentin jäsen Anthony Beaumont-Dark piti Kiszkon vankeutta seurauksena kaikkien aikojen pahimmasta oikeusmurhasta.
Myöhempi tutkinta

Kiszkon vapautumisen jälkeen Molseedin murhatutkinta keskittyi uuteen pääepäiltyyn, alaikäisten hyväksikäytöstä tuomittuun Raymond Hewlettiin, mutta tästä tutkintalinjasta luovuttiin. Vuonna 2000 Molseedin oletetusta murhaajasta onnistuttiin laatimaan DNA-profiili.
Marraskuussa 2006 pidätettiin muista syistä Ronald Charles Edward Castree (s. 1953), joka vapautui. Hän oli kuitenkin joutunut vuonna 2005 pidätetyksi epäiltynä seksuaalisesta väkivallasta ja antanut tässä yhteydessä DNA-näytteensä. Marraskuussa 2006 tutkijat vertasivat tätä näytettä Molseedin murhaajasta laadittuun DNA-profiiliin. Näytteet täsmäsivät toisiinsa. Castree kiisti syyllisyytensä, mutta hänet todettiin syylliseksi marraskuussa 2007 ja tuomittiin elinkautiseen, josta hänet määrättiin suorittamaan vankilassa vähintään kolmekymmentä vuotta. Puolustuksessa oli epäonnistuneesti vedottu aiempaan Raymond Hewlettiä koskeneeseen tutkintalinjaan. Castree oli lähtöisin Oldhamista. Hänen valituksensa tuomiosta hylättiin vuonna 2008. Hän oli ollut murhan tehdessään naimisissa, ja hänen vaimonsa oli pari viikkoa ennen murhaa synnyttänyt.
Molseedin murhaa ja sitä seuranneita vaiheita on sittemmin käsitelty eri dokumenteissa.
Lesley Manville

| Lesley Manville |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1956 (ikä 68) Brighton, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Lesley Manville (s. 12. maaliskuuta 1956 Brighton, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä, joka on tehnyt pitkän uran teatterissa, elokuvissa ja televisiossa. Teatterissa hän on näytellyt muun muassa Royal Shakespeare Companyssä ja Royal Court -teatterissa. Elokuvissa Manville on tehnyt pitkään yhteistyötä ohjaaja Mike Leigh’n, jonka vuoden 2010 Vuosi elämästä teki hänet paremmin tunnetuksi myös valkokankaalla. Hänet on palkittu muun muassa teatterialan Olivier-palkinnolla, ja hän on ollut ehdolla Oscariin ja Baftan televisiopalkintoon.
Nuoruus

Lesley Manville syntyi Brightonissa. Hänen isänsä oli taksikuski ja äitinsä entinen balettitanssija. Lesley oli nuorena lupaava laulaja ja voitti kahdesti Sussexin alle 18-vuotiaiden sopraanomestaruuskilpailun.
Ura

Laulutaitojensa ansiosta Manville pääsi 16-vuotiaana Lontoon Italia Conti Academy of Theatre Arts -oppilaitokseen. Manvillen opettaja Arlene Phillips kysyi häntä liittymään Hot Gossip tanssiseurueeseen. Manville kuitenkin kieltäytyi. Manville sai 1970-luvulla roolin Emmerdale Farm -nimisestä televisiosarjasta, jossa esiintyi 80 jaksossa.
Emmardalesta Manville pääsi Royal Shakespeare Company -teatteriseurueeseen. Tuona aikana hän tapasi ensimmäisen kerran elokuvaohjaaja Mike Leigh’n. 1980-luvulla Manvillen tärkeimpiä vaikuttajia olivat Max Stafford-Clark ja Caryl Churchill. He auttoivat häntä pääsemään vakavampiin rooleihin. Manvillen 1980-luvun merkittävimpiä rooleja olivat Royal Court -teatterissa Churchillin Top Girls ja Serious Money ja Andrea Dunbarin Rita, Sue and Bob Too sekä RSC:n Miten haluatte ja Les Liaisons Dangereuses.
Elokuvapuolella Manville on ollut Mike Leigh’n vakituinen yhteistyökumppani. Hän on näytellyt muun muassa Leigh’n elokuvissa Suuria toiveita (1988), Salaisuuksia ja valheita (1996), Topsy-Turvy – mullin mallin (1999), Kaikki tai ei mitään (2002), Vera Drake (2004) ja Vuosi elämästä (2010).
Vuosi elämästä nosti Manvillen suosiota, ja hän on sen jälkeen saanut useita palkintoehdokkuuksia ja tunnettuja rooleja. Hän on näytellyt muun muassa Hollywood-elokuvassa Maleficent – Pahatar ja palkittu Britannian teatterialan Olivier-palkinnolla näytelmästä Ghosts. Televisiosarjasta River hän oli Baftan televisiopalkintoehdokkaana. Sen jälkeen hän sai pääroolin komediasarjasta Mum ja oli Oscar-ehdokkaana elokuvasta Phantom Thread.
Abzal Jeralijev

Abzal Žumašuly Jeralijev (kaz. Абзал Жұмашұлы Ералиев; s. 20. maaliskuuta 1960 Nagi Iljasova, Syrdarijan piiri, Qızılordan alue, Kazahstanin sosialistinen neuvostotasavalta) on valittu 2016 valtiopäiväedustajaksi mažilisiin. Hän on toiminut aikaisemmin riisinviljelijöiden liiton puheenjohtajana ja aluevaltuuston jäsenenä.
Lordi Peter Wimsey

Lordi Peter Wimsey on Dorothy L. Sayersin useiden salapoliisiromaanien ja -novellien päähenkilö.
Lordi Peter on Denverin herttuan nuorempi veli ja hänet kuvataan romaaneissa stereotyyppisenä varakkaana englantilaisena aristokraattina, jonka harrastuksiin kuuluu inkunaabeleiden keräily. Romaaneissa eletään maailmansotien välistä aikaa, jolloin Wimsey on noin 40-vuotias. Hänen valokuvaamista harrastava kamaripalvelijansa ja entinen sotakaverinsa Bunter toimii hänen apunaan rikosten selvittämisessä. Wimseytä auttaa myös usein hänen ystävänsä Charles Parker Scotland Yardista.