stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Varastettuja suudelmia

| Varastettuja suudelmia> Baisers volés |
| --- | --- |

Ohjaaja:  François Truffaut
Käsikirjoittaja:   François Truffaut  Claude de Givray  Bernard Revon 
Tuottaja:   François Truffaut  Marcel Berbert 
Säveltäjä:  Antoine Duhamel
Kuvaaja:  Denys Clerval
Leikkaaja:  Agnès Guillemot
Pääosat:   Jean-Pierre Léaud  Claude Jade  Delphine Seyrig 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Les Films du Carrosse
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1968
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varastettuja suudelmia (Baisers volés) on François Truffaut'n ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1968. Elokuvan pääosissa näyttelevät Jean-Pierre Léaud (Antoine Doinel), Claude Jade (Christine Darbon) ja Delphine Seyrig (Fabienne Tabard). Claude Jade nousi tähdeksi elokuvan myötä.
Elokuva on kolmas osa viiden elokuvan sarjasta, jossa Truffaut kehitti omakuvaansa Antoine Doinel -hahmon kautta. Sarjan aloitti elokuva 400 kepposta. Varastetuissa suudelmissa Doinelin lapsuuden hankaluudet on ohitettu, mutta aikuisuuden ja avioliiton  yhteydessä tulevat vaikeudet eivät ole vielä ajankohtaisia. Elokuvan nimi Baisers volés esiintyy elokuvan lopussa kuultavan Charles Trenet’n laulun ”Que reste-t-il de nos amours” sanoituksessa.
Juoni

Antoine Doinel tapaa tyttöystävänsä Christinen, jonka kanssa on ollut kirjeenvaihdossa. Elokuvan lopussa Christineä seurannut mies tulee neidon luokse ja tunnustaa rakkautensa. Sitä ennen ovat Antoine ja Christine aloittaneet yhteisen elämän.
Loppu viittaa siihen, että Truffaut ei usko rakkauden kestävyyteen tai yhteen rakkauteen. Muusta maailmasta ja arjesta eristettynä ihminen voi tuntea hetken ajan rakkauden läsnäolon. Suhde Christineen on päähenkilön kompromissi omien ihanteidensa kanssa, tyytyminen turvalliseen parisuhteeseen.
Vastaanotto

Helena Yläsen mukaan Varastettuja suudelmia on notkea pariisilaiskomedia kaikista ongelmistaan ”saippuapalan liukkaudella” selviytyvästä nuoresta miehestä, jolle työntekokin on pelkkää leikkiä. Elliot Wilhelm kuvaa elokuvaa suloiseksi, mutta myös melankoliseksi ja muistuttaa tämän johtuvan osin valmistumisvuodesta 1968, joka oli Pariisin opiskelijamellakoiden aikaa. Truffaut omisti elokuvansa Ranskan elokuva-arkistolle, jonka pidetty johtaja Henri Langlois oli tuolloin asetettu syrjään.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa. Listalle pääsivät kaikki muutkin Truffaut’n Doinel-elokuvat, lukuun ottamatta usean ohjaajan episodielokuvaan Rakkautta 20-vuotiaana tehtyä tarinaa ”Antoine ja Colette”.
Miss International

Miss International (myös muodossa Miss International Beauty) on maailmanlaajuinen vuosittain järjestettävä kauneuskilpailu, jonka järjestää The International Culture Association. Kilpailu pidettiin ensimmäisen kerran vuonna 1960.
Kilpailun on voittanut kerran suomalainen, vuonna 1973 Osakassa Japanissa Anneli Björkling. Kilpailun viimeisin voittaja on saksalainen Jasmin Selberg, joka voitti Tokiossa, Japanissa pidetyn kilpailun 13. joulukuuta 2022.
Historia

Ensimmäinen Miss International -kilpailu käytiin Yhdysvalloissa, Kalifornian Long Beachilla, vuonna 1960. Kilpailu järjestettiin Long Beachilla vuoteen 1967, jonka jälkeen se siirrettiin Japaniin vuosiksi 1968–1970. Vuonna 1971 se järjestettiin jälleen Long Beachilla ja vuosina 2004, 2006 sekä 2008-2011 Kiinassa, mutta muulloin kilpailu on aina pidetty Japanissa. Vuosien 2020 ja 2021 kilpailut jätettiin pitämättä koronaviruspandemian takia.
Władysław Sikorski

| Władysław Eugeniusz Sikorski |
| --- | --- |
 Władysław Sikorski c. 1942
Puolan pääministeri
 I hallitus 16. joulukuuta 1922 – 26. toukokuuta 1923 ja II hallitus 30. syyskuuta 1939 – 4. heinäkuuta 1943  
Presidentti:  I hallitus Stanisław Wojciechowski II hallitus Władysław Raczkiewicz
Edeltäjä:  I hallitus Julian Nowak II hallitus Felicjan Sławoj Składkowski
Seuraaja:  I hallitus Wincenty Witos II hallitus Stanisław Mikołajczyk
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1881 Tuszów Narodowy
Kuollut: 4. heinäkuuta 1943 (62 vuotta) Gibraltar
Arvonimi: Kenraaliluutnantti
Puoliso:  Olga Helena Zubrzewska
Tiedot
 Nimikirjoitus
Władysław Eugeniusz Sikorski (20. toukokuuta 1881 – 4. heinäkuuta 1943) oli puolalainen sotilas ja poliitikko.
Sikorski syntyi Tuszów Narodowyssa eteläisessä Puolassa, joka oli siihen aikaan osa Itävalta-Unkaria, yhtä Puolan kolmesta jakajasta (toiset kaksi olivat Saksa ja Venäjä). Ennen ensimmäistä maailmansotaa hän perusti ja liittyi useisiin maanalaisiin organisaatioihin, jotka edistivät Puolan itsenäistymistä.
Sikorski liittyi 1907 maanalaiseen sosialistipuolueeseen, jonka aikomus oli taata Puolan itsenäisyys. Tällöin Sikorski tapasi Józef Piłsudskin. Vuonna 1908 Sikorski organisoi salaisen vastarintayhtymän ja tuli vastuulliseksi sotilasorganisaatiosta.
Ensimmäisen maailmansodan aika

Ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914 Sikorskista tuli puolalaisen kansalliskomitean sotilasosaston johtaja. Hän pysyi tässä toimessa vuoteen 1916 saakka. Ollessaan myöhemmin puolalaisten legioonien komentaja Krakovassa, hänen vastuullaan oli suorittaa värväystä legioonaan. Vuodesta 1916 alkaen Sikorskin ja Piłsudskin välillä kasvoi jännittyneisyyttä, sillä Sikorski kannatti yhteistyötä Itävalta-Unkarin kanssa ja Piłsudski puolestaan koki Itävalta-Unkarin ja Saksan pettäneen Puolan kansan. Kesäkuussa 1917 Piłsudski kieltäytyi itävalta-unkarilaisten käskyistä vannoa uskollisuutta Itävalta-Unkarin keisarille, ja hänet vietiin Magdeburgin linnoitukseen, kun Sikorski puolestaan palasi Itävalta-Unkarin armeijaan.
Puolan–Venäjän sota

Vuonna 1918 Venäjän, Saksan ja Itävalta-Unkarin keisarikunnat romahtivat ja Puolasta tuli jälleen itsenäinen, mutta tasavallan rajat eivät olleet vakaita. Idässä käytiin hellittämättömiä ja leviäviä taisteluja puolalaisten, ukrainalaisten, baltialaisten ja venäläisten joukkojen välillä. Nämä taistelut huipentuivat Puolan–Neuvosto-Venäjän sotaan 1919–1921. Sodan alkuvaiheessa Sikorski, joka oli nyt Puolan armeijan komentaja Galitsiassa, otti osaa Lvivin ja Przemyślin vapauttamiseen. Myöhemmin hän johti sotilasosastoa Puolan suorittaman Kiovan offensiivin aikana alkuvuodesta 1920. Hänellä oli hyvät suhteet ranskalaiseen kenraaliin Maxime Weygandiin. Puolan-Venäjän sodassa Sikorski näytteli tärkeää osaa ratkaisevassa Varsovan taistelussa, kun helppoa voittoa odottaneet puna-armeijan joukot yllätettiin puolalaisten vastahyökkäyksellä.
Hallituksessa ja oppositiossa

Huhtikuussa 1920 Sikorskista tuli Puolan yleisesikunnan johtaja. Vuosien 1922 ja 1925 välillä hän toimi korkeissa hallitusviroissa. Puolan presidentin Gabriel Narutowiczin murhan jälkeen sejmin puhemiehen Maciej Ratajn toimiessa väliaikaisena valtionpäämiehenä Rataj nimitetti Sikorskin pääministeriksi. Sikorski toimi 18. joulukuuta 1922 ja 26. toukokuuta 1923 välisen ajan samaan aikaan sekä pääministerinä ja sisäministerinä. Lyhyen pääministeriytensä aikana Sikorskista tuli suosittu Puolassa, sillä hänen aikanaan Puolan ulkopolitiikka sai vakautta mm. maan itäraja sai 1920-luvun vahvojen valtioiden eli Ison-Britannian, Ranskan ja Yhdysvaltojen tunnustuksen, ja maa osallistui aktiivisesti Kansainliiton toimintaan. Puola tiivisti samaan aikaan myös yhteistyötä Ranskan kanssa.
Helmikuusta 1924 marraskuuhun 1925 Sikorski toimi Władysław Grabskin hallituksessa sotaministerinä. Tässä tehtävässä hän pyrki vahvistamaan sotaministerin valtaa suhteessa marsalkka Józef Piłsudskin hoitamaan armeijan tarkastajan rooliin. Sotaministeriaikana hän oli luomassa Puolan rajavartiolaitosta.
Hän menetti suosionsa Puolan johtajien silmissä Józef Piłsudskin toukokuussa 1926 suorittaman vallankaappauksen ja Sanacja-hallituksen perustamisen jälkeen.
Helmikuussa 1936 hän oli mukana maasta poislähteneiden sanacja-vastaisten kokoontumisessa Sveitsissä, jossa oli Sikorskin lisäksi mukana mm. pääministerit Ignacy Paderewski ja Wincenty Witos sekä kenraali Józef Haller. Hän pysyi oppositiossa aina vuoteen 1939 asti ja kirjoitti vallasta syrjässä ollessaan useita kirjoja sodankäynnistä ja Puolan ulkomaansuhteista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Władysław Sikorski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Commonwealth War Graves Commission  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Sikorski vuonna 1918.
Vuonna 1923 Puolan presidentti Stanisław Wojciechowski ja pääministeri Sikorski vastaanottamassa Ranskan marsalkan Ferdinand Fochin.
Puolalaiset kenraalit Anders ja Sikorski tapasivat Stalinin Moskovan Kremlissä joulukuussa 1941.
Kenraali Sikorski juuri ennen kuolemaansa Gibraltarilla heinäkuussa 1943.
Vilmos Varjú

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vilmos Varjú vuonna 1966. |  Vilmos Varjú vuonna 1966. |  Vilmos Varjú vuonna 1966. |  |
Maa:   Unkari
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | kuulantyöntö |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1962 | kuulantyöntö |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | kuulantyöntö |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Dortmund 1966 | kuulantyöntö |  |
Vilmos Varjú (10. kesäkuuta 1937 Gyula – 17. helmikuuta 1994 Budapest) oli unkarilainen kuulantyöntäjä. Hän oli 1960-luvulla lajinsa paras eurooppalainen.
Vilmos Varjú sijoittui Tukholman EM-kilpailuissa 1958 seitsemänneksi tuloksella 16,77 m. Rooman 1960 olympialaiset jäivät häneltä väliin jalan murtumisen vuoksi. Kaksi vuotta myöhemmin Belgradin EM-kilpailuissa hän voitti ylivoimaisesti kultaa; hänen paras työntönsä kantoi 19,02 m ja hänen kaikki viisi mitattua työntöään olivat pidempiä kuin hopeamitalisti Viktor Lipsnisin paras tulos (18,38). Tokion 1964 olympialaisissa hän saavutti olympiapronssia tuloksella 19,39 m jättäen kaksinkertaisen olympiavoittajan Parry O'Brienin neljänneksi ja estäen yhdysvaltalaisten kolmoisvoiton.
Ensimmäisissä sisäratojen EM-kilpailuissa Dortmundissa 1966 Varjú voitti kultaa tuloksella 19,05 m. Samana vuonna Budapestin EM-kilpailuissa hän voitti toisen ulkoratojen Euroopan-mestaruutensa. Hän työnsi ensimmäisellään voittotuloksen 19,43 m ja oli jälleen ylivoimainen. Hän astui neljä viimeistä työntöään tahallisesti yli ja sai kotiyleisöltä vihellyksiä. Méxicon 1968 olympialaisissa Varjú sijoittui karsinnassa 13:nneksi ja jäi niukasti ulos loppukilpailusta – hänen tuloksensa 18,86 m jäi 4 cm karsintarajasta, ja viimeiselle loppukilpailuun päässeelle hän hävisi yhden sentin. Ateenan EM-kilpailuissa 1969 hän oli seitsemäs (tulos 18,78) ja Helsingin EM-kilpailuissa 1971 neljäs (19,99). Vielä Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 20,10 m.
Uransa parhaan tuloksen 20,45 m Varjú työnsi vuonna 1971.
Vanha Porvoontie

| Vanha Porvoontie> Gamla Borgåvägen |
| --- | --- |
 Mutkittelevaa tietä Kuninkaanmäessä
Kaupunki:  Helsinki,  Vantaa, Sipoo
Alkupiste:  Heikinlaakso
Päätepiste:  Sipoo
Päällyste:  asfaltti
Kaistaluku:  pääosin kaksikaistainen
Vanha Porvoontie (ruots. Gamla Borgåvägen) on pohjois–eteläsuuntainen tie Helsingin seudulla. Se alkaa Helsingin Heikinlaaksosta ja johtaa Itä-Vantaan halki Sipooseen. Sen eteläosa Koivukylänväylälle saakka kulkee Lahdenväylän eli valtatien 4 suuntaisena noin puoli kilometriä moottoritien länsipuolella. Tie on ollut reitti Helsingistä Porvooseen ennen Uuden Porvoontien valmistumista 1930-luvulla.
Historia > Kuninkaantie

Vantaalla ja Sipoossa katu on suureksi osaksi osa Turun–Viipurin Suurta Rantatietä eli keskiaikaista Kuninkaantietä. Osuus on mahdollisesti valmistunut jo 1300-luvulla. Osuus alkaa Honkanummelta eli Tikkurilantien risteyksestä Hakkilassa, josta se jatkuu pohjoiseen Kuninkaanmäen halki Sipooseen. Tikkurilantien risteyksessä sijaitsee edelleen 1700-luvulla rakennettu kestikievarin rakennus, asemakaavalla suojeltu Malmarsin krouvi.
Vantaalla tie on jakaantunut kahteen osaan: Hakkilan ja Kuninkaanmäen rajalle 1970-luvulla rakennettu Lahdenväylä katkaisi Kuninkaantien alkuperäisen osuuden. Hakkilan pohjoisosassa Vanha Porvoontie liittyy yhdystie Koivukylänväylään, ja osuus jatkuu Vanhana Porvoontienä koilliseen vasta noin 700 metrin päässä Kuninkaanmäessä. Kuninkaanmäessä tie myös risteää Seututie 140:n kanssa. Kuninkaanmäessä ja Sipoossa Kuninkaantien linjaus on säilyttänyt alkuperäisen linjauksensa ja luonteensa, ja sillä on kulttuurihistoriallista arvoa. Tien varrella Vantaan ja Sipoon osuuksilla on kivisiä kilometripylväitä, joihin on hakattu etäisyydet Helsinkiin ja Sipooseen.
Historia > Honkanummen ja Heikinlaakson välinen osuus

Helsinkiin johtava osuus Hakkilan eteläpuolella rakennettiin pohjoisempaa osuutta myöhemmässä vaiheessa, sillä Kuninkaantie on pääkaupunkia vanhempi. Linjaus näkyy selkeästi vuosina 1776–1805 laaditussa Kuninkaankartastossa, mutta on todennäköisesti ollut olemassa jo aikaisemmin. Helsinkiin johtavan osuuden alkuperäinen linjaus ei ole kuitenkaan säilynyt erityisen hyvin, ja Kuninkaalaan kuuluvan Kuusikon kohdalla linjausta on muutettu paljonkin.
Historia > Nimi

Helsingissä nimi Vanha Porvoontie vahvistettiin vuonna 1952.
Alun perin Vanha Porvoontie alkoi tämän nimisenä Latokartanontieltä (nyk. Pihlajamäentie ja Vanha Helsingintie) eli vanhalta Helsingin–Hämeenlinnan maantieltä välittömästi Malmin hautausmaan pohjoispuolelta läheltä paikkaa, jossa sanottu tie nykyisin leikkaa Kehä I:n.   Tien eteläosa Suurmetsäntien risteykseen saakka muutettiin kuitenkin vuonna 1972 Tattariharjuntieksi.  Kun Lahdenväylä samoihin aikoihin levennettiin moottoritieksi, muutettiin samalla osittain myös Tattariharjuntien linjausta. Vanha Porvoontie nimittäin oli nykyisen Jakomäen kohdalla tehnyt koukkauksen hieman vuonna 1959 valmistuneen Lahdentien itäpuolelle, mutta nykyinen Tattariharjuntie on kokonaisuudessaan moottoritien länsipuolella. Osa tien vanhasta linjauksesta moottoritien ja Tattariharjuntien välillä on nykyisin nimeltään Alppikylänkatu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanha Porvoontie Wikimedia Commonsissa
Tien varrella on lukuisia 1900-luvun alkuvuosikymmenien kilometripylväitä.
Porvoontietä Heikinlaaksossa.
John Van Druten

Van Druten vuonna 1932.
John William Van Druten (1. kesäkuuta 1901 Lontoo – 19. joulukuuta 1957 Indio, Kalifornia) oli brittiläinen näytelmäkirjailija ja ohjaaja, joka aloitti uransa Lontoossa mutta muutti Kaliforniaan ja sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden. Hänet tunnetaan älykkäistä nykyaikaan sijoittuvista näytelmistään. Suomessa on esitetty ainakin näytelmiä Kyyhkysen ääni (The Voice of the Turtle), Ystävättäret (Old Acquaintance) ja Olen valokuvauskone (I Am a Camera). Christopher Isherwoodin tarinoista syntynyt I Am a Camera toimi pohjana menestysmusikaalille Cabaret.
Van Druten syntyi Lontoossa hollantilaisen isän ja englantilaisen äidin poikana. Hän kävi University College School -yksityiskoulun ja opiskeli lakia Lontoon yliopistossa. Ennen näytelmäkirjailijaksi ryhtymistään Van Druten toimi asianajajana ja oikeustieteen yliopisto-opettajana Walesissa.
Van Drutenin läpimurtoteos oli nuorukaiskuvaus Young Woodley, joka kantaesitettiin New Yorkissa 1925 sen jälkeen, kun se oli kielletty Lontoossa moraalisesti arveluttavan aiheensa vuoksi. Näytelmässä nuori koulupoika rakastuu koulunsa rehtorin vaimoon.
John Van Druten oli 1930-luvun alussa Lontoon teatterielämän suosituimpia näytelmäkirjailijoita, jonka teksteistä tuotettiin nimekkäiden näyttelijöiden avulla West Endin teattereihin muun muassa Diversion (1928), After All (1929), London Wall (1931), There’s Always Juliet (1931), Somebody Knows (1932), Behold, We Live (1932), The Distaff Side (1933) ja Flowers of the Forest  (1934).
Toisen maailmansodan alla Van Druten muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän kirjoitti muun muassa näytelmät Leave Her to Heaven (1940), Old Acquaintance (1940) ja The Voice of the Turtle (1943), joka oli ohjelmistossa kolme näytäntökautta ja sovitettiin elokuvaksi Kyyhkysen ääni, pääosassa Ronald Reagan. Vuonna 1948 hän teki näytelmän Make Way for Lucia, joka perustuu E. F. Bensonin romaaneihin. Broadwayllä 1951 kantaesitetty I Am a Camera sai The New York Timesin kriitikolta Walter Kerrilta tylyn ytimekkään arvion ”Me no Leica”, mutta myös New York Drama Critics’ Circlen palkinnon.
Van Druten on kirjoittanut käsikirjoitukset elokuviin Uskoton (1931), Irlanti tulessa (1937) ja Kaasuvalo (1944).
Näytelmiä

The Return Half (1924)
Chance Acquaintance (1927)
Young Woodley (1925)
Diversion (1928)
The Return of the Soldier (Rebecca Westin romaanista, 1928)
After All (1929)
London Wall (1931)
Sea Fever (1931)
There’s Always Juliet (1931)
Hollywood Holiday (1931)
Somebody Knows (1932)
Behold, We Live (1932)
The Distaff Side (1933)
Flowers of the Forest (1934)
Most of the Game (1935)
Gertie Maude (1937)
Leave Her to Heaven (1940)
Old Acquaintance (1940)
Solitaire (1942)
The Damask Cheek (Lloyd Morrisin kanssa, 1942)
The Voice of the Turtle (1943, suom. Kyyhkysen ääni)
I Remember Mama (Kathryn Forbesin muistelmista Mama’s Bank Account, 1944)
The Mermaids Singing (1945)
The Druid Circle (1947)
Make Way for Lucia (1948)
Bell, Book and Candle (1950)
I Am a Camera (1951, Christopher Isherwoodin Berliinin-tarinoista)
I’ve Got Sixpence (1952)
Näytelmiä > Omaelämäkerrat

The Way to the Present (1938)
Playwright at Work (1945)
The Widening Circle: Personal Search (1957)
Näytelmiä > Romaanit

Young Woodley (1928)
The Vicarious Years (1955)
Aiheesta muualla

John Van Druten Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Van Drutenin arkisto 1901–1957, New York Public Library
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Van Druten
Käännös suomeksi
Vanha valtakunta

Gizan pyramidit, jotka rakennettiin neljännen dynastian aikana.
Esidynastinen Egypti
Protodynastinen kausi
Dynastinen Egypti
Thiniittikausi
Vanha valtakunta
Ensimmäinen välikausi
Keskivaltakunta
Toinen välikausi
Uusi valtakunta
Kolmas välikausi
Nubialaisdynastia
Egyptin myöhäiskausi
Persian kausi
Ptolemaiosten hallitsijasuku
Egyptin dynastiat
Egyptin faaraot
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Vanha valtakunta on muinaisen Egyptin historiallinen kausi, joka kesti yli viisisataa vuotta, 2686–2160 eaa. tai 2655−2155 eaa. Vanha valtakunta käsitti dynastiat 3−6.
Kulttuuri

Vanha valtakunta oli egyptiläisen kulttuurin ensimmäinen suuri kukoistuskausi. Sen aikana faaraon mahti oli suurimmillaan, ja auringonjumala Ran pojaksi kutsutut faaraot rakennuttivat itselleen kivestä tehtyjä valtavia monumentteja, temppeleitä ja pyramideja. Kolmannen dynastian faarao Djoserin rakennuttama Sakkaran porraspyramidi oli ensimmäinen monumentaalinen kivirakennus. Suurimpien pyramidien rakentajia olivat neljännen dynastian Khufu (kreikaksi Kheops), Khafre ja Menkaure. Heidän rakennuttamiensa Gizan pyramidien juurelle louhittiin myös kalliosta ihmispäistä leijonaa esittävä sfinksi. Vanhan valtakunnan aikana Egyptin reliefitaide ja kirjoitus eivät vielä olleet yhtä hienostuneita kuin myöhempinä kausina.
Talous

Valtiontalous perustui veroina kerättyihin luonnontuotteisiin, eikä rahaa tunnettu. Valtion osuus maan tuotteista kuljetettiin faaraon varastoaittoihin, joista tavarat joko siirtyivät hovin ylläpitoon, jaettiin palkkoina virkamiehille tai vietiin maasta maksuna vieraista maista ostetuista tuotteista.
Faaraot alkoivat kiinnittää huomiota ensimmäisen kataraktin eteläpuoliseen maahan. Ensimmäiset todisteet Egyptin ulkomaankaupasta ovat peräisin viidenneltä dynastialta. Kuudennen hallitsijasuvun aikana ensimmäinen katarakti kanavoitiin, jotta pienemmät alukset saattoivat ohittaa sen. Etelään lähetetyt retkikunnat toivat mukanaan Nubian tuotteita: norsunluuta, eebenholtsia ja kultahiekkaa.
Heikkouden aika

Faaraon mahti heikkeni kauden loppupuolella, kun läänien eli nomosten johtajat kahmivat itselleen lisää valtaa. Pitkäaikaisin hallitsija oli faarao Pepi II, mutta pian hänen kuolemansa jälkeen alkoivat vallanperimysriidat. Vanha valtakunta päättyi sekasortoiseen välikauteen, kun syntyi epätietoisuutta faaraon seuraajasta ja paikallinen ylimystö alkoi tavoitella valtaa.
Aiheesta muualla

Middle East on the Matrix: Egypt, The Old Kingdom (Arkistoitu – Internet Archive), Photographs of many of the historic sites dating from the Old Kingdom (englanniksi)
Vapaa duunari Ville-Kalle

| Vapaa duunari Ville-Kalle |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Visa Mäkinen
Käsikirjoittaja:  Kari Levola
Tuottaja:  Visa Mäkinen
Pääosat:  Allan Tuppurainen, Ilmari Saarelainen, Matti Ruohola, Lilli Suomalainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Tuotanto Visa Mäkinen
Ensi-ilta:  24. helmikuuta 1984
Kesto:  1 h 25 min
Alkuperäiskieli:  Suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vapaa duunari Ville-Kalle on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut Visa Mäkisen komediaelokuva. Elokuvassa nähdään muun muassa Irwin Goodman, joka esittää itseään.
Vapaa duunari kuvattiin Porissa marraskuussa 1983. Elokuvan ensi-ilta elokuvateatterissa oli 24. helmikuuta 1984 ainoastaan Tampereella, missä sen katsoi vain 551 henkeä. Elokuvan televisioesitys 28. kesäkuuta 1986 MTV:n kakkosverkossa keräsi 164 000 katsojaa ja 7. elokuuta 1993 MTV3-kanavalla sitä seurasi 532 000 katsojaa.
Pan Visionin julkaisema DVD-julkaisu sekä jotkut VHS-julkaisut elokuvasta julkaistiin pelkällä Vapaa duunari -nimellä.
Näyttelijät

Allan Tuppurainen - Ville-Kalle Mölsä
Matti Ruohola - Lennart, "Lennu"
Lilli Suomalainen - Liisa
Irwin Goodman - Oma itsensä
Heikki Helakorpi - Hotellin portieeri, "Pikkusetä"
Kauko Helovirta - Kertoja
Arvioita

Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1993 elokuvan olevan kamala yritelmä, joka näyttää kehnolta kotivideolta. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa leikkikoulutason pullautukseksi ja antaa sille tähtien sijaan pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Eija Varima

| Eija Varima> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eija Marjut Varima
Syntynyt: 10. marraskuuta 1948 (ikä 76) Hattula
Ammatti:  näyttelijä
Eija Marjut Varima (s. 10. marraskuuta 1948 Hattula) on suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli näyttelijänä Kokkolan kaupunginteatterissa 1989–2012.
Ura

Varima aloitti vakinaisen näyttelijän uransa vasta 1989, jolloin hänet kiinnitettiin Kokkolan kaupunginteatteriin. Sitä ennen ja myös sen jälkeen hän vieraili useissa teattereissa ja kokoonpanoissa.
Variman näyttämötehtävistä mainittakoon Petra von Kant (Petra von Kantin katkerat kyyneleet), Faidra (Faidralle), Amalia (Miehen kylkiluu), Maria Callas (Callas - mestariluokka), Maša (Kolme sisarta), Linda Loman (Kauppamatkustajan kuolema) ja Ilmi Larva (Pesärikko).
IMDb:n mukaan Varima on näytellyt sivuosia useissa televisiosarjoissa, kuten Liisan roolin sarjassa Hyvien ihmisten kylä (1993–1994) ja Ellin roolin sarjassa Alavilla mailla hallan vaara (2011).
Variman vanhemmat olivat Yrjö Varima ja Orvokki Varima.