stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bysantin–sassanidien sota (527–532)

Bysantin–sassanidien sota, joka käytiin vuosina 527–532, oli yksi monista Bysantin valtakunnan eli Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisistä sodista. Sota alkoi, kun persialaiset hyökkäsivät valtakuntien välissä sijainneeseen Iberian kuningaskuntaan. Sota laajeni pian Mesopotamiaan, jossa käytiin sodan kaksi suurinta taistelua. Roomalaisia johti Mesopotamiassa nuori sotapäällikkö Belisarius, jonka maine kasvoi, kun hän voitti vahvemman persialaisarmeijan Daran taistelussa vuonna 530. Belisarius kärsi kuitenkin tappion persialaisia vastaan Callinicumin taistelussa seuraavana vuonna. Persian kuninkaan Kavadh I:n kuoleman jälkeen alkoivat rauhanneuvottelut, joiden tuloksena valtakuntien välille solmittiin "ikuinen rauha". Rauha kesti kuitenkin vain vuoteen 540 asti, jolloin uusi sota syttyi.
Tausta

Vuonna 224 sassanidit syrjäyttivät viimeisen Persiaa hallinneen parthialaiskuninkaan. Sassanidit olivat Rooman ainoa vihollinen, joka oli yhtä kehittynyt. Keisari Anastasioksen hallituskauden aikana käydyn sodan (502–505) jälkeen valtakunnat solmivat rauhansopimuksen, jonka mukaan roomalaiset maksoivat vuosittain 500 paunaa kultaa persialaisille. Anastasios antoi sodan jälkeen rakennuttaa uuden linnoituksen Daran kylään, joka sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla noin 30 km Nisibisistä. Aikaisemmin Nisibis oli toiminut roomalaisten tukikohtana, mutta se oli menetetty persialaisille, joten Daran oli tarkoitus korvata se. Daran linnoitus rikkoi periaatteessa vuoden 442 rauhansopimusta, joka kielsi roomalaisia ja persialaisia rakentamasta linnoituksia rajaseudulle, mutta persialaiset sotivat samaan aikaan hefthaliitteja eli valkoisia hunneja vastaan eivätkä pystyneet puuttumaan roomalaisten toimiin. Vuoteen 513 mennessä Persian kuningas Kavadh I oli saanut hunnien ryöstöretket kuriin. Vuonna 528 Kavadhin asema Persian kuninkaana oli vakaa, koska hän oli saanut myös kukistettua mazdakiittien lahkon, joka uhkasi hänen valtaansa.
Tapahtumat ennen sotaa

Persialaisten ja roomalaisten välit heikkenivät keisari Justinus I:n viimeisten vuosien aikana. Persian ja Rooman rajalla sijaitsi useita pienempiä kristittyjä kuningaskuntia. Eräs näistä oli Lazica, jonka uusi kuningas Tzath antoi kastaa itsensä Konstantinopolissa ja otti vaimon, jonka keisari Justinus oli hänelle valinnut. Kavadh sai tämän jälkeen Zilgibin, joka oli erään roomalaisten kanssa liitossa olevan hunniheimon päällikkö, hyökkäämään roomalaisten kimppuun. Justinus sai kuitenkin tilanteen rauhoitettua lähettämällä Kavadhille kirjeen, jossa hän kertoi Zilgibin luvanneen luopua persialaisista. Kavadh antoi tämän jälkeen teloittaa Zilgibin. Kavadh kääntyi tämän jälkeen Justinuksen puoleen henkilökohtaisen ongelman vuoksi. Kavadh nimittäin halusi, että hänen seuraajakseen tulisi hänen poikansa Khusro, joka ei kuitenkaan ollut hänen vanhin poikansa. Siksi Kavadh ehdotti, että Justinus adoptoisi Khusron, jolloin roomalaiset tukisivat Khusroa Kavadhin kuoleman jälkeen. Justinus ja hänen kanssahallitsijansa Justinianus pitivät kummatkin ehdotusta hyvänä. Kvestori Proclus vastusti kuitenkin ajatusta ja väitti, että roomalaisen lain mukaan Khusro voisi näin vaatia keisarinvaltaa itselleen. Lopulta Kavadhille ehdotettiin, että Justinus adoptoisi Khusron germaanisen tradition mukaan, kuten Justinus oli jo aikaisemmin adoptoinut ostrogootti Teoderikin vävyn. Kavadh piti kuitenkin tätä ehdotusta loukkaavana.
Sota Iberiassa

Rooman ja Persian jo entisestään rasittuneet välit kiristyivät, kun Iberian kuningas Gourgenes siirtyi Rooman puolelle. Historioitsija Prokopioksen mukaan iberialaiset vastustivat Kavadhin yrityksiä käännyttää heidät zarathustralaisuuteen. Justinus I lupasi puolustaa iberialaisia ja lähetti erään Probuksen rekrytoimaan hunneja Kaukasiasta puolustamaan Iberiaa. Hän ei kuitenkaan saanut kerättyä tarpeeksi joukkoja. Vuonna 526/527 Justinus lähetti joukkoja Lazicaan, samalla kun Kavadh lähetti oman armeijansa Iberiaan. Gourgenes ja Iberian ylimystö pakenivat Konstantinopoliin. Justinus lähetti tämän jälkeen lisää joukkoja Lazicaan, joka oli Rooman liittolainen. Iberiaa pidettiin jo menetettynä, ja roomalaiset joutuivat luovuttamaan kaksi linnoitusta persialaisille. Linnoitukset osoittautuivat tärkeiksi, kun valtakunnat neuvottelivat rauhansopimuksesta vuonna 532. Tilanne ei muuttunut merkittävästi Iberian ja Lazican alueella sodan loppuun mennessä.
Rooman Armenia

Armenia oli jaettu Rooman ja Persian valtakuntien välillä vuonna 387 solmitun sopimuksen mukaan. Rooman osuus, noin viidesosa koko Armeniasta, koostui kahdesta liittolaisvaltiosta. Roomalaiset laajensivat 520-luvulla valtaansa Armenian pohjoispuolella sotapäällikkö Sittaan johdolla, ja he saivat näin valtaansa alueen, joka sijaitsi Armenian ja Lazican välissä. Vuonna 526 tai 527 keisari Justinianuksen entiset henkivartijat Sittas ja Belisarius tekivät onnistuneen sotaretken persialaisten hallitsemaan Armeniaan eli Persarmeniaan. Retken tarkoitus oli ehkä auttaa Iberian tilannetta. Sittas ja Belisarius tekivät myös toisen retken Persarmeniaan, mutta kärsivät tappion persialaisia vastaan. Justinianus päätti ehkä Sittaan ja Belisariuksen neuvosta organisoida Rooman Armenian uudelleen vuonna 528. Hän erotti Armenian ja Transkaukasian joukot muista itäisten alueiden joukoista, jotka olivat magister militum per Orientemin alaisia. Näiden joukkojen komentajaksi tuli magister militum per Armeniam, ja viran ensimmäiseksi haltijaksi tuli Sittas. Armeniassa Sittas kukisti muun muassa tzanit, jotka hän pakotti kääntymään kristinuskoon ja palvelemaan Rooman armeijassa.
Daran taistelu

Kavadh hyökkäsi Daraa vastaan kesäkuussa 530. Hyökkäys yllätti Hermogeneen, joka oli odottanut neuvottelujen jatkuvan. Hermogenes sai määräyksen jäädä Belisariuksen luokse järjestämään Daran puolustusta. Hermogenes jakoi armeijan komennon valmistelujen ja taistelun aikana. Kun Kavadhin armeija oli päässyt Ammodiukseen (7,7 km Darasta), Belisarius alkoi valmistaa joukkojaan taisteluun Daran luona. Hän päätti taistella kaupungin ulkopuolella, mikä viittaa siihen, että kaupungin linnoitustyöt olivat vielä kesken. Hän epäili joukkojensa laatua ja kaivatutti ojia armeijan eteen. Belisarius sijoitti joukkonsa huolella. Tärkein rooli oli 600 hunnilla, jotka sijoitettiin armeijan keskustan kummallekin puolelle heti ojien ja jalkaväen eteen. Persialaiset jakoivat armeijansa kolmeen osaan. Prokopios kertoo, että ensimmäisenä päivänä käytiin pari kaksintaistelua, jotka roomalaiset voittivat. Seuraavana päivänä persialaiset saivat lisäjoukkoja. Yhteensä heillä oli noin 50 000 sotilasta, kun roomalaisilla oli vain puolet tästä määrästä. Tästä huolimatta persialaiset eivät ryhtyneet taisteluun. Belisarius ja Hermogenes yrittivät saada aikaan neuvotteluja persialaisten kanssa, mutta näiden päällikkö Mithran ei suostunut, joten joukot valmistautuivat taisteluun seuraavana päivänä. Pharas, herulien komentaja, ehdotti Belisariukselle, että hänen joukkonsa sijoitettaisiin erään kukkulan taakse, mistä ne saattaisivat hyökätä persialaisten selustaan. Belisarius suostui suunnitelmaan. Daran taistelu päättyi roomalaisten voittoon.
Satalan taistelu

Kavadh ei hyökännyt roomalaisten kimppuun vain Mesopotamiassa. Persialaiset olivat jo vallanneet Iberian ja hyökänneet Lazicaan, ja seuraavaksi kohteeksi otettiin Roomalainen Armenia. Persialaisten ja heidän liittolaistensa armeijaa johti Mihr-Mihroe (Mermeroes), ja vastassa oli magister militum praesentalikseksi ylennetty Sittas ja hänen seuraajansa magister militum per Armeniamina Dorotheos. Roomalaiset saivat tietää persialaisten aikeista hyökätä Armeniaan. Sittas ja Dorotheus tekivät yllätyshyökkäyksen persialaisten leiriä vastaan, kun nämä olivat vasta kokoamassa armeijaansa Theodosiopoliksen luona. Roomalaiset ryöstivät persialaisten leirin ennen kuin palasivat kotiin. Myöhemmin roomalaiset kohtasivat persialaisten armeijan Satalan luona. Satala oli roomalaisten tärkeä tukikohta. Roomalaiset saavuttivat voiton vahvemmasta vastustajastaan sotajuonen ansiosta. Voiton jälkeen kaksi persarmenialaista päällikköä siirtyi roomalaisten puolelle, ja roomalaiset saivat heidän avullaan haltuunsa Bolumin ja Pharangiumin tärkeät linnoitukset, joista viimeksi mainittu sijaitsi tärkeällä kultaa tuottavalla alueella.
Uusia neuvotteluja

Luultavasti Satalan taistelun jälkeen Hermogenes ja Rufinus saapuivat Kavadhin hoviin. Kavadh halusi, että roomalaiset joko avustaisivat persialaisia rahallisesti, jotta he voisivat puolustaa niin sanottuja Kaspian portteja, tai tuhoaisivat Daran linnoituksen. Neuvottelijat palasivat Konstantinopoliin talvella 530. Justinianus luuli, että rauhansopimus oli lähellä ja kertamaksu riittäisi tyydyttämään Kavadhin. Justinianus lähetti Kavadhille kirjeen, mutta Rufinuksen päästyä rintamalle tuli selväksi, ettei Kavadh enää halunnut rauhaa. On mahdollista, että Kavadh muutti mieltään Armenian tappion takia. Toinen syy voi olla, että samarialaiset suunnittelivat kapinaa ja olivat pyytäneet Kavadhia apuun.
Callinicumin taistelu

Seuraavaksi Kavadh hyökkäsi 15 000 ratsumiestä käsittäneen armeijan voimin. Armeijaan kuuluivat myös Mundhirin komentamat 5 000 lakhmidia. Armeija, jossa oli vain ratsumiehiä, pääsi aina Eufratille asti ilman vastarintaa. Belisarius sai kuulla hyökkäyksestä vasta silloin, kun persialaiset olivat päässeet Callinicumin luokse. Hän otti mukaansa 3 000 miestä ja Harithin 5 000 ghassanidia. Loput joukoista jätettiin puolustamaan Daraa. Persialaiset olivat tuolloin päässeet alueelle, jossa Eufrat virtaa etelästä pohjoiseen. Joukot ryöstivät aluetta, mutta Belisarius esti heidän etenemisensä syvemmälle roomalaisten alueelle. Pian Hermogenes saapui paikalle roomalaisten lisäjoukkojen kanssa. Belisarius olisi antanut persialaisten vetäytyä ilman vastarintaa, mutta hänen alaisensa halusivat hyökätä vihollisen kimppuun. Roomalaisten armeija seurasi persialaisia aina Callinicumin luokse. Täällä Belisarius saatiin suostuteltua hyökkäämään vihollisen kimppuun, ennen kuin se pääsisi pakenemaan.
Callinicumin taistelu käytiin 19. huhtikuuta 531, ja persialaiset saivat siinä merkittävän voiton. Prokopioksen ja Malalaksen versiot taistelun kulusta eroavat toisistaan suuresti. Prokopios syyttää roomalaisten vastoinkäymisistä ghassanidien päällikköä al-Harithia, mutta luultavasti hän yrittää vain suojella ihailemaansa Belisariusta. Prokopioksen mukaan Belisarius taisteli jalan aina pimeän tuloon asti, minkä jälkeen hän pakeni Eufratin yli. Malalas puolestaan kertoo, että Belisarius ylitti joen jo taistelun alkuvaiheessa. Taistelun seurauksena Belisarius erotettiin magister militumin tehtävistä toukokuussa tai kesäkuussa vuonna 531.
Belisariusta syytettiin Thannuriksen ja Callinicumin tappioista, ja eräs Constantiolus nimitettiin tutkimaan näitä syytöksiä. Belisarius itse piti tappion syynä joukkojensa innokkuutta ja kurittomuutta. Prokopios väittää, että Belisarius kutsuttiin takaisin Konstantinopoliin todellisuudessa siksi, että Justinianus halusi hänen johtavan tulevaa hyökkäystä Afrikkaan (vandaalisota). Prokopios ei myöskään mainitse Constantioluksen tekemää tutkimusta. Palattuaan Konstantinopoliin Belisarius oli kuitenkin lojaali Justinianukselle ja kukisti Munduksen kanssa niin sanotun Nika-kapinan vuoden 532 alussa.
Hermogenes saapui Kavadhin luokse heti Callinicumin jälkeen, mutta neuvotteluista ei tullut mitään. Persialaiset käyttivät voittoa hyväkseen ja valtasivat muun muassa linnoituksen Osroenessa. Justinianus yritti vahvistaa asemiaan ja nimitti Sittaan koko idän puolustuksen päälliköksi. Justinianus käytti myös Mundhiriä välimiehenä neuvotteluissa Kavadhin kanssa.
Sota Armeniassa

Persialaiset olivat aktiivisia myös Armeniassa. Kesällä 531 pieni armeija ylitti Tigriksen, mutta paikallinen roomalainen komentaja, dux Bessas, kukisti sen. Sen jälkeen roomalaiset tekivät ryöstöretken persialaisten alueelle. Malalaksen mukaan persialaisia oli 6 000, joista 2 000 menehtyi. Kavadh lähetti sen jälkeen armeijan valtaamaan Martyropoliksen, joka sijaitsi aivan rajan tuntumassa. Persialaiset piirittivät Martyropolista, mutta joutuivat luopumaan, kun Sittas ja Hermogenes saapuivat armeijoineen paikalle. Persialaiset päästivät roomalaiset kaupunkiin, mutta Sittas ja Hermogoenes eivät olleet varmoja, pystyisivätkö puolustamaan sitä. He yrittivät neuvotella persialaisten kanssa aselevosta, jotta Rooman lähettiläät pääsisivät Kavadhin luokse neuvottelemaan rauhasta. Persialaiset luopuivat piirityksestä marraskuussa tai joulukuussa 531, sillä Kavadhin oli kuollut syyskuussa 531.
Ikuinen rauha

Kavadhin kuoleman jälkeen Persian kuninkaaksi nousi Khosrau I. Hän kutsui Rooman lähettiläät luokseen, mutta Justinianus ei suostunut. Sen sijaan hän ilmoitti Khosraulle kirjeessä, ettei hyväksynyt tätä Persian kuninkaaksi. Justinianus tiesi Khosraun aseman olevan heikko ja toivoi pystyvänsä heikentämään sitä entisestään. Khosrau sai kuitenkin kukistettua veljensä ja tämän kannattajat. Justinianus suostui tämän jälkeen kolmen kuukauden aselepoon.
Ennen sodan loppua Rooman itäiset maakunnat saivat vielä kokea yhden sotaretken. Persialaiset olivat kutsuneet joukon hunneja hyökkäämään roomalaisten kimppuun. Hunnit saapuivat joulukuussa, liian myöhään avustaakseen Martyropoliksen piirityksessä. He ryöstelivät silti maaseutua ja tunkeutuivat aina Kilikiaan asti. Hunnien hyökkäys yllätti puolustajat täydellisesti, mutta Magister militum per Armeniam Dorotheus kukisti kuitenkin hunnit, ennen kuin he ehtivät palata persialaisten alueelle.
Rauhanneuvottelut alkoivat toden teolla vuoden 532 keväällä. Roomalaisten neuvottelijat, muun muassa Rufinus ja Hermogenes, tapasivat Khosraun Persian alueella. Yhteisymmärrykseen päästiin melko pian. Persialaiset saisivat 110 centenariaa kultaa (noin 5 tonnia). Khosrau painotti, että rahat käytettäisiin Kaukasian solien puolustamiseen. Khosrau vaati myös saada pitää eräitä linnoituksia, muun muassa Lazican, ja sovittiin että roomalaiset siirtäisivät myös Mesopotamian duxin päämajan Darasta Constantiaan. Ennen rauhansopimuksen solmimista Rufinus kävi Konstantinopolissa pyytämässä Justinianuksen suostumusta. Justinianus myöntyi muihin ehtoihin, mutta ei suostunut luopumaan Lazican linnoituksista. Kesällä 531 Rufinus ja Hermogenes saivat aikaan rauhansopimuksen, jonka mukaan roomalaiset saivat pitää Lazican.
Niin sanottu ikuinen rauha kesti vuoteen 540 asti, jolloin sota Rooman ja Persian välillä puhkesi jälleen.
Antiikin lähteet

Tärkein sotaa käsittelevä lähde on Prokopioksen Persian sotaa käsittelevä teos. Prokopios oli Belisariuksen kirjuri siitä lähtien kun Belisarius lähetettiin Daraan vuonna 527. Prokopios oli Daran ja Callininumin taistelujen silminnäkijä. Muita lähteitä tälle aikakaudelle ovat muun muassa Johannes Malalas ja Zakharias Mytileneläinen.
Rooman ja Persian välinen raja 500-luvulla.
Justinus I kuvattu tremissis-kolikossa.
Justinianus I Ravennassa sijaitsevassa mosaiikissa.
Daran taistelu.
Khosrau I:n kolikoita
Robert Rayford

Robert Rayford (1953 St. Louis, Missouri – 15. toukokuuta 1969 St. Louis, Missouri) oli yhdysvaltalainen poika, joka kuoli mahdollisesti AIDSin komplikaatioihin ensimmäisenä henkilönä Pohjois-Amerikassa. Häntä hoitaneet lääkärit eivät vielä olleet tietoisia HI-viruksesta, mutta tieto taudinkuvasta yhdistettynä säilytettyjen veri- ja kudosnäytteiden tutkimuksiin mahdollistivat kuolemantapauksen yhdistämisen HI-virukseen myöhemmin. Esimerkiksi Anthony Fauci on pitänyt Rayfordin todellista diagnoosia kuitenkin epäselvänä.
Elämä > Tausta

Rayford syntyi St. Louisissa afroamerikkalaiseen perheeseen Constance Rayfordin ja Joseph Benny Bellin poikana. Hänellä oli vanhempi veli. Hänet kasvatti hänen äitinsä yksinhuoltajana.
Elämä > Sairastuminen ja kuolema

Vuonna 1968 Rayford hakeutui hoitoon St. Louisin City Hospitaliin. Hänellä oli syyliä ja haavoja alaraajoissa sekä sukupuolielinten alueella. Lantion ja sukupuolielinten alue oli vaikeasti turvonnut; turvotus levisi myöhemmin myös alaraajoihin. Rayford kärsi myös hengenahdistuksesta. Hänelle asetettiin diagnoosiksi lymfedeema, jonka lisäksi hänellä todettiin testissä klamydia. Vuoden 1968 lopussa Rayfordin tila näytti paranevan, mutta vuoden 1969 alussa oireet pahenivatkin jälleen. Hengitysvaikeudet olivat vakavia ja valkosolujen määrä vaarallisen alhainen. Immuunijärjestelmässä todettiin vakava toimintahäiriö. Rayford sai lopulta siirron St. Louisin Barnes Hospitaliin. Hän kuoli keuhkokuumeeseen kolme kuukautta 16-vuotispäivänsä jälkeen. Ruumiinavauksessa eri puolilta Rayfordin kehoa löydettiin pieniä pahanlaatuisia kasvaimia, Kaposin sarkoomia.
Rayford ilmoitti lääkäreille kärsineensä oireista ainakin vuodesta 1966 lähtien. Lääkärit kuvasivat potilastaan varautuneeksi ja hiljaiseksi. Alun perin Rayfordin epäiltiin sairastuneen eksoottiseen sairauteen, mutta Rayford ei ollut koskaan matkustanut Yhdysvaltain Keskilännen ulkopuolella. Hän antoi lääkäreille ristiriitaisia lausuntoja seksielämästään. Kerran Rayford väitti olleensa seksuaalisesti hyvin aktiivinen, mutta toisessa yhteydessä hän väitti olleensa yhdynnässä vain kerran samalla alueella kanssaan asuneen nuoren naisen kanssa. Rayford kieltäytyi peräsuolen tutkimuksesta. Myöhemmin ruumiinavauksessa hänen peräaukossaan havaittiin laajaa arpeutumista. On pidetty todennäköisenä, että Rayford joutui seksuaalisen hyväksikäytön uhriksi hyvin varhaisesta iästä lähtien. Lääkärit aikoinaan epäilivät Rayfordia alaikäiseksi prostituoiduksi. Rayford kertoi isoisänsä kärsineen vastaavista oireista ja kuolleen joitain vuosia aiemmin. Hänen isoäitinsä oli kuollut pian tämän jälkeen. Molemmat isovanhemmista olivat kuolleet alle 60-vuotiaina.
Rayfordin sairautta pidettiin poikkeuksellisena, ja vuonna 1973 siitä julkaistiin Lymphology-lehdessä lääketieteellinen raportti.
Elämä > Kuolemanjälkeinen tutkimus ja keskustelu

Kun HI-virus alkoi levitä Yhdysvalloissa laajemmin, Rayfordia ennen kuolemaa hoitanut lääkäri Marlys Witte tutki uudelleen tämän kudosnäytteitä. Hän ei kyennyt löytämään merkkejä HI-viruksesta. Myös mikrobiologi Memory Elvin-Lewis oli aikanaan tutkinut Rayfordin tapausta. Vuonna 1985 saataville tuli siihen mennessä herkin HI-viruksen vasta-aineita havaitseva testi. Elvin-Lewis lähetti jäädytettyjä näytteitä Marlys Wittelle, joka tutkitutti ne virologi Robert Garrylla. Garry tutki näytteet yhdeksän erillisen HIV-proteiinin varalta ja totesi Rayfordin veressä olleen viitteitä niistä jokaisesta. Myöhemmässä tutkimuksessaan Garry sai vahvemman käsityksen siitä, että Rayfordin infektio edusti varhaista viruskantaa, joka erosi 1980-luvun alkupuolella laajemmin leviämään alkaneesta HI-viruksesta. Anthony Faucin mukaan Rayfordin näytteistä tehdyt kokeet eivät kuitenkaan poistaneet kaikkia epäilyksiä. Hänen mukaansa täysin varmat todisteet vaatisivat enemmän testausta kudosnäytteistä. Viimeiset säilyneet Rayfordin kudosnäytteet kuitenkin olivat Robert Garryn laboratoriossa New Orleansissa ja tuhoutuivat Hurrikaani Katrinassa vuonna 2005.
Robert Rayfordin tapaus on herättänyt kysymyksiä HI-viruksen saapumisesta Yhdysvaltoihin ja siitä, miksei sen aiheuttama epidemia puhjennut tai tullut näkyväksi ennen 1980-luvun alkua.
Sammy Cahn

| Sammy Cahn |
| --- | --- |
 Sammy Cahn 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1913 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 15. tammikuuta 1993 (79 vuotta) Los Angeles
Ammatti:  Sanoittaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Sammy Cahn 
Soittimet:  piano ja viulu 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Samuel Cohen, taiteilijanimeltään Sammy Cahn (18. kesäkuuta 1913 New York, New York, Yhdysvallat – 15. tammikuuta 1993 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen sanoittaja. Hän sanoitti yli 50-vuotisen uransa aikana suuren määrän hiteiksi muodostuneita kappaleita ja voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon neljä kertaa. Hänen pääyhteistyökumppaneitaan olivat Saul Chaplin, Jule Styne ja Jimmy Van Heusen.
Erityisen paljon Cahnin sanoituksia käytti Frank Sinatra, joka nauhoitti urallaan yhteensä 89 Cahnin sanoittamaa kappaletta.
Elämä ja ura > Alkuvuodet

Samuel Cohen syntyi New Yorkissa 18. kesäkuuta 1913. Hänen vanhempansa olivat Puolasta muuttaneita juutalaisia. Samuel oppi nuorena soittamaan viulua ja teini-ikäisenä soitti bar mitsva -juhlissa ja burleskiesitysten taustayhtyeissä. Hän tutustui samassa yhtyeessä soittaneeseen pianisti Saul Kaplaniin ja alkoi tehdä kappaleita vaudeville-esityksiin yhteistyössä tämän kanssa.
Cohen ja Kaplan kirjoittivat musiikkia vaudeville-esityksiin ja julkaisivat vuonna 1933 kappaleen ”Shake Your Head from Side to Side”. Heidän vuonna 1935 tekemästään laulusta ”Rhythm Is Our Business” tuli hitti Jimmy Luncefordille, jonka orkesteri otti sen tunnuskappaleekseen. Kappaleen julkaisemisen jälkeen sekä Cohen että Kaplan ottivat käyttöön englanninnetut taiteilijanimet: Samuel Cohenista tuli ”Sammy Cahn” ja Saul Kaplanista ”Saul Chaplin”.
Laulaja Andy Kirk nauhoitti Cahnin ja Chaplinin vuoden 1936 kappaleen ”Until the Real Thing Comes Along”. Seuraavana vuonna syntyi ”Bei Mir Bist Du Schoen”; kappale perustui jiddišinkieliseen lauluun, jota Cahn ja Chaplin luulivat vanhaksi kansanlauluksi. Alkuperäinen kappale oli kuitenkin Sholom Secundan 1900-luvun teatterisävellys. ”Bei Mir Bist Du Schoenistä” tuli Andrews Sistersin ensimmäinen miljoona kappaletta myynyt nauhoitus.
Elämä ja ura > Hollywood

Vuonna 1940 Cahn ja Chaplin muuttivat Hollywoodiin Yhdysvaltain länsirannikolle, ja kaksi vuotta myöhemmin heidän tiensä erosivat. Chaplin alkoi säveltää ja sovittaa elokuvamusiikkia ja ansaitsi työstään myöhemmin kolme Oscar-palkintoa. Cahn puolestaan aloitti yhteistyön säveltäjä Jule Stynen kanssa. He tekivät musiikin muun muassa Broadway-näytelmään High Button Shoes (1947) sekä elokuviin Laulaen maihin (1944), Valtameren romanssi (1948), Rakkauden sävel (1949) ja Kolme kolikkoa lähteessä (1954). Jälkimmäisen elokuvan nimikappaleesta ”Three Coins in the Fountain” tuli Cahnin ja Stynen suurin hitti – popyhtye The Four Acesin nauhoitusta siitä myytiin useita miljoonia kappaleita. Muita Cahnin ja Stynen hittejä olivat Doris Dayn nauhoittama ”It’s Magic” sekä Frank Sinatran ”Saturday Night Is the Loneliest Night of the Week”, ”I Fall in Love Too Easily” ja ”Five Minutes More”. Cahn kirjoitti Nicholas Brodszkyn kanssa laulaja Mario Lanzan ensimmäisen menestyskappaleen ”Be My Love” vuonna 1950.
Elämä ja ura > Yhteistyö Jimmy Van Heusenin kanssa

Vuonna 1955 Frank Sinatra esitteli Cahnin säveltäjä Jimmy Van Heusenille, josta tuli pian tämän pääyhteistyökumppani. Vuonna 1955 Cahn ja Van Heusen sävelsivät tunnusmusiikin Sinatran tähdittämään elokuvaan Poikamiesansa sekä Thornton Wilderin Meidän kaupunkimme -näytelmään perustuvaan TV-ohjelmaan Our Town. Our Townin musiikkiraita sisälsi muun muassa kappaleen ”Love and Marriage”, joka tuli myöhemmin tunnetuksi muun muassa Pulmuset-sarjan tunnusmusiikkina. Vuonna 1957 he kirjoittivat Sinatran Arpinaama-elokuvaan kappaleen ”All the Way”. Vuoden 1959 elokuvaan Läpiä päässä tehtyä kappaletta ”High Hopes” käytettiin muunnellulla sanoituksella John F. Kennedyn presidentinvaalikampanjassa.
Cahn ja Van Heusen kirjoittivat Frank Sinatralle myös muun muassa kappaleet ”Come Fly with Me” (1957), ”Only the Lonely” (1958), ”Come Dance with Me” (1959), ”The Second Time Around” (1960) sekä ”My Kind of Town” (1964). Yhteensä Sinatra äänitti uransa aikana 89 Cahnin sanoittamaa kappaletta.
Elokuvamusiikin lisäksi Cahn ja Van Heusen tekivät kaksi Broadway-musikaalia, Skyscraper (1965) ja Walking Happy (1966), mutta eivät saavuttaneet suurta menestystä. Vuoden 1967 elokuvan Moderni Millie jälkeen heidän yhteistyönsä muuttui katkonaisemmaksi, ja miesten viimeiseksi menestyneeksi yhteistyökappaleeksi jäi vuoden 1968 ”Star” Julie Andrewsin tähdittämästä elokuvasta Star! – tähti.