stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukeltajantauti
Olosuhteet

Sukeltajantaudin vaaraa ei normaalisti, ääriolosuhteita lukuun ottamatta, ole vapaasukelluksessa, jossa laskeudutaan enintään 10–20 metriin ilman apuvälineitä tai perusvälineillä. Sukeltajantauti voi syntyä laitesukelluksessa, sillä se mahdollistaa riittävän suuren kaasumäärän liukenemisen elimistöön.
Jotta sukellustautia ei syntyisi, sukeltajat käyttävät syvältä noustessaan nousuvauhdin määrittelyyn erityisiä taulukoita. Sukellustaulukot perustuvat tietoon siitä, kuinka nopeasti ihmisen eri kudostyypit poistavat kaasuja.
Ilmailussa sairauden kynnyskorkeutena pidetään 18 000 jalan korkeutta, kun happilisää ei käytetä. 100 prosentin happihengityksellä kynnyskorkeudeksi on arvioitu 19 500–22 500 jalkaa.
Syntytekijät

Kun ihminen on sukelluksissa, neutraaleja, aineenvaihduntaan osallistumattomia inerttejä kaasuja, kuten typpeä ja heliumia, liukenee keuhkojen kautta verenkiertoon ja kudosnesteisiin, missä ne saavuttavat tasapainon ulkoisen paineen kanssa. Kaasuja liukenee sitä enemmän, mitä suurempi on sukellussyvyys ja mitä kauemmin altistus kestää. Liuenneet kaasut poistuvat elimistöstä uloshengityksen mukana. Kun sukeltaja nousee syvyydestä kohti pintaa, häntä ympäröivä paine alenee. Sen seurauksena liuenneiden kaasujen määrä ylittää niiden luonnollisen poistumisnopeuden ja sukeltajan verenkierrossa ja kudoksissa syntyy kuplia. Nämä kuplat aiheuttavat sukeltajantaudin.
Koska kaasut liukenevat nesteeseen suorassa suhteessa vallitsevaan paineeseen, esimerkiksi 30 metrin syvyydessä elimistössä voi olla nelinkertainen määrä typpeä verrattuna pinnalla oloon. Jos niin syvällä oleilee 30 minuutin ajan, typpeä ehtii liueta niin paljon, että nopea nousu pintaan saisi aikaan kuplien muodostuksen veressä.
Sairastuminen

Kuplia syntyy eniten laskimoverenkierrossa. Kuplan ympärille muodostuu proteiinikalvo, johon tarttuu verihiutaleita. Valkosolut yrittävät hävittää näin muodostuneen trombosyyttiaggregaatin, ja elimistö liuottaa pois paikallisen hyytymän palauttaakseen verenkierron periferiaan. Jos kuplinta on runsasta, keuhkojen fibrinolyyttinen järjestelmä ei riitä puhdistamaan kuplia hyytymineen, vaan elimistön koko hyytymis- ja liuotusjärjestelmä aktivoituu myös muualla kuin vain tukosten läheisyydessä.
Kaasukuplat tukkivat verenkierron ja estävät mekaanisesti perifeeristen kudosten happeutumisen. Tämä akuuttivaiheen tila muuttuu pysyväksi, kun trombimuodostus vakiinnuttaa epäedullisen tilanteen, ellei liuotus toimi pian. Kudosten happeutuminen ja energiantuotannon puute ovat sukeltajantaudin oireiden pääasiallinen syy. Sen lisäksi kuplien mekaaniset vaikutukset voivat aiheuttaa kipua sidekudoksissa nivelten lähellä. Kun veren viskositeetti suurenee, kapillaarisuonten virtausvastus ja paine kasvavat. Seinämävaurioiden seurauksena neste karkaa kapillaarisuonista solunulkoiseen tilaan. Tästä aiheutuu turvotuksia, kiertävän veren volyymin vähenemistä sekä hyytymistekijöiden ja verisolujen suhteellisen osuuden kasvua.
Oireet

Sukeltajantauti on oireiltaan yleensä sekoitus lievää ja vakavaa sukeltajantaudin tyyppiä. Joskus siihen liittyy myös esimerkiksi keuhkorepeämän oireistoa.
Lievän sukeltajantaudin eli tyypin I sukeltajantaudin oireita ovat nivelkipu, iho-oireet sekä lievät ääreishermoston oireet. Vakava sukeltajantauti eli tyypin II sukeltajantauti syntyy, kun kaasukuorma on ollut suuri. Siinä keskushermoston, hengityksen ja verenkierron toiminta häiriintyvät merkittävästi. Kuplien aiheuttama hypoksia voi aiheuttaa esimerkiksi tajuttomuutta, halvauksia, huimausta, näkö-, kuulo- ja tuntohäiriöitä sekä yleistilan romahtamisen. Lievän sukeltajantaudin oireet saattavat ilmetä vasta vuorokausi nousun jälkeen. Vakavan sukeltajantaudin oireet ilmenevät pääosin pian pintaan nousun jälkeen.
Viimeiseksi ilmaantuvia myöhäisoireita ovat luukuoliot, aseptiset osteonekroosit, jotka näkyvät yleensä vasta kuukauden tai kuukausien kuluttua röntgenkuvauksissa.
Jos sukeltajantaudin saa toistuvasti tai jos se hoidetaan puutteellisesti, potilaan keskushermosto voi vaurioitua.
Ilmailussa saadun sukeltajantaudin oireet ovat yleensä lievempiä kuin sukeltamisessa saadut, eikä pitkäaikaisseurauksia ole juurikaan dokumentoitu. Oireisiin lukeutuu myös vähemmän selkäydinoireita, mutta toisaalta enemmän keskushermostoperäisiä oireita.
Hoito

Sukeltajantautia hoidetaan rekompressiolla eli uudelleen paineistamisella sekä puhtaan hapen hengittämisellä. Hoidon tavoite on akuutissa sukeltajantaudissa pienentää kuplia ja liuottaa kaasut takaisin elimistön nesteisiin, jotta ne voidaan jälleen hengittää ulos keuhkojen kautta. Vakavan sukeltajantaudin hoito on aloitettava heti, mutta lievässä tyypissä ei ole tuntien tai päivien kiirettä. Lievä sukeltajantauti tulee yleensä oireettomaksi ensimmäisellä hoitokerralla. Oireiden ilmettyä ensihoitona annetaan sataprosenttista happea painekammiossa maskin tai hupun kautta. Kuplat poistuvat paineistuksessa. Myös riittävä nesteytys on tärkeää. Huonosti happeutuvaa periferiaa elvytetään uusintahoitona annettavassa ylipainehappihoidossa, jota annetaan päivittäin oireiden poistumiseen saakka. Lääkkeistä tai lisäaineista ei ole saatu kiistatonta lisätehoa hoitoon.
Riskitekijät

Sukeltajantaudin riskitekijöitä ovat ylipaino, huono fyysinen kunto, kuivuminen, sydämen eteisväliseinään sikiökaudelta jäänyt defekti (PFO), lentäminen tai autolla vuoristoon nouseminen sukeltamisen jälkeen sekä astma.
Yleisyys

Suomessa sukeltajantautitapauksia on ollut vuosittain noin 30 kappaletta. Painekammiohoitoa annettiin vuosien 1999–2008 välillä yhteensä 290 henkilölle. Suomessa on vuoden 1960 jälkeen kuollut sukeltajantautiin vain yksi henkilö.
Kirjallisuutta

Henrik Renvall: Sukella turvallisesti : sukelluksen fysiikkaa ja lääketiedettä.  Tammi, 1975.  ISBN 951-30-3072-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laitesukellusonnettomuudet Ensihoidontiedotus.fi
Takaisin pintaan: Sukeltajantauti
Sukeltajantaudin takana on ihmisen hidas sopeutuminen paineen vähenemiseen noustessa syvyyksistä. Vedenpinnalla paine on 1 baari.
Nasan painekammio, jossa sukeltajantautia hoidetaan.
Worldview: The History of a Concept

| Worldview: The History of a Concept |
| --- | --- |

Kirjailija:  David K. Naugle
Kansitaiteilija:  Steven Puetzer
Kieli:  englanti
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Eerdmans
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  384
ISBN:  0-8028-4761-7

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Worldview: The History of a Concept on kristillisen maailmankuvan tutkijan David K. Nauglen kirja maailmankuvan käsitteen historiasta.
Sunshine Showdown

Sunshine Showdown oli nyrkkeilyn raskaansarjan maailmanmestaruusottelu, joka käytiin Jamaikan Kingstonissa vuonna 1973. Ottelussa kohtasivat hallitseva maailmanmestari Joe Frazier ja haastaja George Foreman.
Foreman yllätti kaikki voittamalla ottelun tyrmäyksellä jo toisessa erässä ja nousemalla raskaansarjan kiistattomaksi maailmanmestariksi.
Ennen ottelua

Ottelun järjestämisen takasi Jamaikan valtio. Ottelijoiden turvallisuudesta huolehti 700 sotilasta ja turvatoimet olivat mittavat. Katsojia pyydettiin pysymään hotelliensa lähistöllä, sillä maan monet työttömät protestoivat kalliin ottelun järjestämistä valtion keräämillä verorahoilla.
George Foreman oli voittanut kultamitalin vuoden 1968 olympialaisissa ja kohonnut ammattilaiseksi. Hän osasi hyödyntää loistavasti suurta kokoaan (190 cm ja 100 kg), iskuvoimaansa ja kokonsa tuomaa psyykkistä ylivoimaa. Maailmanmestari Joe Frazier taas oli puolustanut mestaruuttaan tunnetun Fight of the Centuryn jälkeen vain kahdesti, mutta lähti Sunshine Showdown -nimellä tunnettuun kamppailuun 3 : 1 ennakkosuosikkina. Hänen valmentajansa olivat arvioineet Foremanin olevan niin hidas, että Frazier pystyisi väistämään tämän iskuja.
Ottelu

Ottelu kesti vain kaksi erää. Maailmanmestari Joe Frazier ei voinut mitään pidemälle ja vahvemmalle Foremanille, joka kaatoi hänet kamppailun aikana kuusi kertaa kanveesiin. Tuomari Arthur Mercante keskeytti ottelun, kun toista erää oli käyty 1, 35 minuuttia. Frazierin poika Marvis Frazier seurasi kamppailua paikan päällä ja luuli pitkään isänsä vain pelleilevän vastustajansa kanssa, käskien tätä lopettamaan.
Yhdysvalloissa tv:ssa esitettyä ottelua selostanut Howard Cosell intoutui ottelun aikana hokemaan toistuvasti lausetta "down goes Frazier". Siitä tuli yksi Cosellin tunnetuimmista lausumista.
Ottelun jälkeen

Entinen maailmanmestari Muhammad Ali oli paikan päällä katsomassa ottelua ja kuvaili sitä myöhemmin kuivaksi näytökseksi.
Frazierin kanssa käymänsä ottelun jälkeen Foreman puolusti mestaruuttaan kahdesti: ensin José Romania vastaan, joka tuli tyrmätyksi ensimmäisessä erässä; ja Ken Nortonia vastaan, joka hävisi tyrmäyksellä toisessa erässä. Hän menetti maailmanmestaruuten Muhammad Alille 1974 käymässään ottelussa, joka tunnetaan nimellä Rumble in the Jungle.
Frazier ja Foreman kohtasivat tämän jälkeen vielä kerran toisensa. Ottelu päättyi jälleen Frazierin tappioon.
Weimarin tasavalta

Weimarin Saksa osavaltioineen.
Weimarin tasavalta (saks. Weimarer Republik) on historiantutkimuksessa käytetty nimitys Saksasta vuosien 1919 ja 1933 välisenä aikana, jolloin maa oli tasavalta. Virallisesti valtion nimi oli silloinkin Saksan valtakunta (saks. Deutsches Reich). Aikakauden katsotaan alkaneen, kun Weimarin kaupungissa säädetty Saksan uusi perustuslaki 11. elokuuta 1919 astui voimaan Saksan kärsittyä tappion ensimmäisessä maailmansodassa. Weimarin tasavallan aika päättyi Adolf Hitlerin ja kansallissosialistien noustua valtaan ja lakkautettua maassa vallinneen demokratian.
Tasavallan alku 1918–1919

Vuodesta 1916 Saksan politiikkaa johti käytännössä armeija ja sen ylijohto (Oberste Heeresleitung, OHL) päällikkönään sotamarsalkka Paul von Hindenburg. Kun tuli ilmeiseksi, että sota oli hävitty, OHL vaati, että vastuu siirtyisi siviilihallitukselle, jonka tavoitteena olisi sodasta irtautuminen. Saksan keisarikunnan hallitus vaihtui.
Uusi valtakunnankansleri (saks. Reichskanzler) suurherttua Max von Baden tarjosi näin ollen Yhdysvaltain presidentille Woodrow Wilsonille aseleposopimusta 3. lokakuuta 1918. 28. lokakuuta 1918 keisarikunnan perustuslakia muutettiin niin, että maasta tuli parlamentaarinen demokratia, ja valtakunnankansleri tuli vastuulliseksi valtiopäiville eikä keisarille.
Suunnitelma muuttaa Saksa parlamentaariseksi monarkiaksi kuitenkin epäonnistui maan ajautuessa kaaokseen sitä mukaa, kun joukot palasivat rintamalta. Sotilaat olivat kärsineet sodasta henkisesti ja fyysisesti, ja he olivat tottuneet väkivaltaan, johon he turvautuivat myös rauhan palattua. Vasemmiston ja oikeiston välille puhkesi verisiä yhteenottoja.
Tasavallan alku 1918–1919 > Kapinoivat sotilaat ja työläiset

Kapina puhkesi, kun armeijan johto määräsi valtiopäiviltä lupaa kysymättä Saksan laivaston valtamerilaivaston (saks. Hochseeflotte) hyökkäyspartiotehtävään. Jos määräys olisi toteutunut, rauhanneuvottelut olisivat todennäköisesti rauenneetkenen mukaan?. Kahden laivan miehistö kapinoi Wilhelmshavenissa, ja armeija pidätti noin 1 000 merimiestä ja kuljetutti heidät Kieliin. Sen seurauksen paikallinen kapina levisi yli koko valtakunnan. Kapinoivat sotilaat, merimiehet ja heitä tukeneet työläiset muodostivat 1918 vallankumousneuvoston ja ottivat monissa kaupungeissa vallan. 7. marraskuuta kapina oli levinnyt Müncheniin, jossa Baijerin Ludvig III oli ensimmäinen pakoon lähtenyt saksalainen monarkki.
Aluksi neuvostojen vaatimukset olivat vähäisiä, ja niissä vaadittiin ainoastaan vangittujen merimiesten vapauttamista. Venäjän vallankumouksesta ne poikkesivat siten, ettei niitä hallinnut kommunistinen puolue. Neuvosto-Venäjän tapahtumien vuoksi Saksan yläluokka ja keskiluokka pelkäsivät, että Saksasta tulisi neuvostotasavalta.
Tasavallan alku 1918–1919 > Sosiaalidemokraattien ja kommunistien välirikko

Saksan työväenliike oli jakautunut. Vasemmistososiaalidemokraattien USPD kannatti työläisneuvostojen valtaa ja enemmistösosiaalidemokraattien SPD parlamentarismia. Jako oli muodostunut jo ennen maailmansotaa 1914. Sosiaalidemokraattien vasemmistosiipi oli vastustanut Saksan liittymistä sotaan, ja 1919 osa heistä kannatti kommunisteina sosialistista spartakistikapinaa. Sosiaalidemokraattien enemmistö kannatti Saksan etujen puolustamista. Kun spartakistit yrittivät vallankaappauksella sosialistista vallankumousta Saksassa, vastasi kapinan tukahduttamistoimista Reichswehristä vastaavana ministerinä sosiaalidemokraattinen Gustav Noske. Kommunistit syyttivät sosiaalidemokraatteja aatteen pettämisestä.
Tasavalta vai neuvostovalta?

Kaikki sosialistit vaativat keisari Vilhelm II:n eroa. Enemmistösosialistit julistivat 9. marraskuuta Berliinin valtiopäivätalolla Saksan tasavallan syntyneeksi, samaan aikaan kun vähemmistö toisaalla – johdossaan muun muassa Karl Liebknecht – julisti maan neuvosto­tasa­vallaksi.
Vielä samana päivänä valtakunnankansleri Max von Baden siirsi vallan enemmistösosialistien johtajalle Friedrich Ebertille. Tämän ei kuitenkaan nähty rauhoittavan kansanjoukkoja, ja päivää myöhemmin perustettiin vallankumouksellinen hallinto kansanvaltuutettujen neuvosto (Rat der Volksbeauftragten), johon kuului sekä enemmistö- että vähemmistösosialisteja ja joka edusti työläisiä ja sotilaita. Tätä hallintoa kuitenkin vastusti vähemmistösosialistien vasen laita, spartakistit, johdossaan Liebknecht ja Rosa Luxemburg. Ebert kutsui kokoon neuvostojen kansallisen kongressin, joka kokoontui 16.–20. joulukuuta ja jossa enemmistösosialisteilla oli enemmistö. Neuvostokongressi päätti, että tulevan perustuslain säätäminen kuuluisi yleisillä vaaleilla valittavalle kansalliskokoukselle. Näin Ebert onnistui marginalisoimaan neuvostovallan kannattajat.
Tasavalta vai neuvostovalta? > Ebert kukistaa kapinan

Varmistaakseen hallituksensa toimivallan Ebert liittoutui armeijan kanssa, jota johti siinä vaiheessa kenraali Wilhelm Groener. Sopimus takasi armeijalle, ettei hallitus yrittäisi uudelleenorganisoida sitä, mikäli se pysyisi hallitukselle lojaalina. Toisaalta sopimus varmisti hallituksen ja armeijan välisen yhteistyön, joka vakuutti ylä- ja keskiluokan sen aikeista säilyttää järjestys maassa ja armeijan pysymisen vakauttavana voimana. Vasemmistosiivelle tämä tarkoitti työläisten asian pettämistä. Liittoutuminen armeijan kanssa oli eräs niistä tekijöistä, jotka jakoivat vasemmiston pysyvästi sosiaalidemokraatteihin ja kommunisteihin.
Lopullisesti vasemmisto repesi Ebertin kutsuessa armeijan kukistamaan yhden Berliinin sotilaskapinoista 23. marraskuuta 1918. Kapinalliset olivat valloittaneet kaupungin komendantin esikunnan ja Valtakunnankanslian, jossa hallitus piti majaansa. Kapina kukistettiin raa’asti, eikä kuolonuhreilta ja haavoittuneilta vältytty. Tämän seurauksena vasemmistosiipi irtautui enemmistösosialisteista, jotka olivat sen mukaan liittoutuneet vastavallankumouksellisen armeijan kanssa pyrkimyksenään kukistaa vallankumous. Ero syventyi, kun Saksan kommunistinen puolue muodostettiin spartakisteista ja heihin liittyneistä radikaaleista vasemmistoryhmistä.
Tammikuussa 1919 tehtiin useita väkivaltaisia yrityksiä saada aikaan sosialistinen vallankumous. Vapaaehtoisista sotilaista ja oikeistolaisista koostuneet Freikorpsit eli vapaajoukot kukistivat nämä kapinat. Tilanne kulminoitui, kun spartakistijohtajat Liebknecht ja Luxemburg pahoinpideltiin hengiltä 15. tammikuuta. Ebertin suostumuksella surmaajat tuomittiin siviilituomioistuimen sijasta sotilasoikeudenkäynnissä lieviin rangaistuksiin. Tämä lisäsi Ebertin epäsuosiota vasemmistoryhmien silmissä.
Tasavalta vai neuvostovalta? > Weimarin kansalliskokous

Kansalliskokouksen vaalit pidettiin 19. tammikuuta. Vähemmistösosialistit ja muut vasemmistoryhmät eivät onnistuneet saamaan kansalliskokoukseen juuri ollenkaan edustajia, koska ne oli kapinoita kukistettaessa lyöty hajalle. Välttääkseen mellakoiden keskipisteessä olemista kansalliskokous siirtyi Weimarin kaupunkiin tekemään uutta perustuslakia. Se muodosti Saksasta presidenttijohtoisen tasavallan, jossa valtiopäiväedustajat valittiin suhteellisella vaali­tavalla.
Weimarissa pidettyjen kokousten aikana väkivalta ja kapinointi jatkuivat maassa. München julistautui hetkellisesti neuvostotasavallaksi, mutta Freikorpsin joukot kukistivat kapinan. Lisäksi itäisissä provinsseissa taisteltiin, koska ne olivat lojaaleja keisarille eivätkä halunneet kuulua tasavaltaan.
Tasavallan ensimmäinen valta­kunnan­presidentti Ebert allekirjoitti uuden perustuslain 11. elokuuta 1919.
Tasavalta vai neuvostovalta? > Versaillesin rauhansopimus

Samaan aikaan Ranskassa rauhanneuvotteluissa ympärysvaltojen kanssa solmittu Versailles’n rauhansopimus kutisti armeijan vahvuutta huomattavasti, langetti Saksan niskaan suuret sotakorvaukset ja demilitarisoi Reininmaan. Sopimuksessa Saksa joutui myös tunnustamaan yksipuolisen syyllisyytensä ensimmäiseen maailmansotaan.
Vallassa olleet sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikot presidentti Ebert ja valtakunnankansleri Scheidemann joutuivat toukokuussa 1919 päättämään epäedullisen rauhansopimuksen hyväksymisestä. Scheidemann esitti vastalauseensa eroamalla, mutta, koska muutakaan vaihtoehtoa ei ollut, sopimus allekirjoitettiin. Päävastuu sopimuksen allekirjoittamisesta jäi sosiaalidemokraateille, ja sitä tosiasiaa käytettiin jatkossa ahkerasti konservatiivien propagandassa. Rauhanehtojen noudattamisesta tuli saksalaisen politiikan kiistakysymys: oliko pyrittävä täyttämään rauhansopimuksen vaatimukset vai yritettävä uhmata voittajia?. Myöhemmin Adolf Hitler syytti tasavaltaa ja demokratiaa tästä ”häpeärauhasta”.
Saksa menetti sopimuksessa alueita naapurivaltioilleen. Poznanissa puhjennut Suurpuolan kapina hyötyi Saksan sisäisestä hajaannuksesta ja päättyi puolalaisten kapinallisten voittoon, jonka seurauksena Posenin provinssi liitettiin rauhassa uuteen itsenäiseen Puolaan.
Weimarin vuodet 1923–1929

Oikeistoliberaalin Kansanpuolueen johtaja Gustav Stresemann toimi valtakunnankanslerina lyhyen aikaa 1923 ja ulkoministerinä vuosina 1923–1929. Tämä aikakausi oli Weimarin tasavallassa suhteellisen vakauden aikaa, kun talous alkoi elpyä ja protestiliikkeiden valta hälvetä.
Stresemannin ensimmäinen toimenpide oli valuuttauudistus, jossa vanhasta markasta tehtiin Rentenmark. Uudistuksen pyrkimyksenä oli katkaista tasavaltaa uhkaava hyperinflaation aiheuttama kierre, jonka vaikutukset Weimarin tasavaltaan olivat sekä sosiaalisesti että taloudellisesti merkittävät. Uudistusta pidetään onnistuneena, koska talouspoliittisesti tiukka Stresemann kieltäytyi painamasta lisää valuuttaa. Tasapainottaakseen taloutta hän myös toteutti paitsi porvarillista talouspolitiikkaa leikkaamalla valtionkuluja sekä vähentämällä byrokratiaa, mutta myös sosiaalidemokraateille tyypillistä tulovirtaa kasvattavaa politiikkaa kiristämällä verotusta.
Weimarin aikana toteutettiin myös Dawesin suunnitelma, jossa sotakorvaukset yhdistettiin progressiivisesti maksuvalmiuteen. Tasavalta otettiin mukaan myös Kansainliittoon, se sopi läntistä rajaa koskeneet epäselvyydet, allekirjoitti neutraaliussopimuksen Neuvostoliiton kanssa ja rikkoi muutamia Versailles'n rauhansopimuksen määräyksiä vähentää sotakalustoa. Rahoitusta haettiin velkaantumalla ulkomaille, vaikka sillä oli negatiivisia vaikutuksia vaihtotaseeseen sekä työllisyyteen. Stresemannin uudistukset eivät poistaneet Weimarin tasavallan sisäisiä ongelmia, mutta loivat luottamusta ulkomaille. Toisaalta ulkomaat luonnollisesti myös hyötyivät Saksan taloudellisesta riippuvuudesta heille.
Vuoden 1928 valtiopäivävaaleissa sosiaalidemokraatit ja kommunistit lisäsivät kannatustaan, ja sosiaalidemokraattisesta Hermann Mülleristä tuli valtakunnankansleri. Stresemannin kuoltua 1929 Weimarin nousukausi päättyi, ja tasavalta ajautui 1930-luvun globaaliin lamaan. Ääriliikkeet oikealla ja vasemmalla käyttivät yhteiskunnallista tilannetta vallan välineenä ja Kansallissosialistisen työväenpuolueen suosio alkoi tasaisesti kasvaa.
Weimarin vuodet 1923–1929 > Weimarin koalitio

Weimarin koalitio johti tasavaltaa ensin paitsi valtakunnallisesti, myöhemmin myös osavaltioissa. Voimakkaimmin sosiaalidemokraattien, keskustapuolueen ja demokraattien muodostama keskustavasemmistolainen koalitio piti valtaa Preussin vapaavaltiossa. Katolinen Reininmaa oli kristillisdemokraattisen keskustapuolueen kannatusaluetta ja sieltä oli kotoisin myös BRD:n myöhempi liittokansleri Konrad Adenauer.  Baijerissa valtaa piti kristillissosiaalinen Baijerin kansanpuolue, joka Kansanpuolueen tapaan vaihtoi monarkistisen kantansa tasavaltalaisten puolelle.
Weimarin vuodet 1923–1929 > Valtiopäivät

| Vaalit | Paikkaluku | Paikkamuutos | Äänten lukumäärä | Ääniosuus | Äänimäärän muutos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Valtiopäivävaalit 1920 | 208 / 459  | 123 | 12,358,733 | 43.84% | 32.25% |
| Valtiopäivävaalit 1924 (toukokuu) | 193 / 472  | 15 | 11,578,413 | 39.54% | 4.30% |
| Valtiopäivävaalit 1924 (joulukuu) | 232 / 493  | 39 | 13,919,719 | 45.96% | 6.42% |
| Valtiopäivävaalit 1928 | 239 / 491  | 7 | 14,344,505 | 46.64% | 0.68% |
| Valtiopäivävaalit 1930 | 231 / 577  | 8 | 14,024,278 | 40.12% | 6.52% |
| Valtiopäivävaalit 1932 (heinäkuu) | 212 / 608  | 19 | 12,985,144 | 35.03% | 5.09% |
| Valtiopäivävaalit 1932 (marraskuu) | 193 / 584  | 19 | 11,814,893 | 33.31% | 1.72% |
| Valtiopäivävaalit 1933 (maaliskuu) | 198 / 647  | 5 | 11,940,776 | 30.35% | 2.96% |
Romahdus ja kansallissosialistien nousu 1930–1933 > Heinäkuun 1932 vaalit

Yleiset vaalit 31. heinäkuuta 1932 antoivat kansallissosialisteille 37,2 % äänisaaliin, mikä teki kansallissosialistisesta puolueesta valtiopäivien selvästi suurimman puolueen. Hitler vaati nyt valtakunnankanslerin paikkaa. Presidentti Hindenburg kuitenkin tarjosi hänelle vain hallituspaikkaa. Monet natsit vaativat vallankaappaukseen ryhtymistä, mutta Hitler halusi saada vallan laillista tietä. Hitleriä vastustavat puolueet juonivat uudet vaalit, joiden toivottiin heikentävän tämän asemaa.
Uudet vaalit järjestettiin 6. marraskuuta 1932. Ne antoivat kansallissosialisteille 33,1 % äänistä. Franz von Papen erosi virastaan valtakunnankanslerina, ja hänen seuraajakseen tuli kenraali von Schleicher. Hän suunnitteli valtiopäiväenemmistöä yhdistämällä useiden puolueiden ammattiyhdistyssiivet ja kansallissosialistien vasemmistosiiven eli strasserilaiset. Hallitusta ei saatu kokoon.
Hitler ja von Papen tapasivat salaa 4. tammikuuta 1933 ja sopivat muodostavansa yhdessä uuden hallituksen, jossa olisi Hitlerin lisäksi vain kaksi muuta kansallissosialistia, Wilhelm Frick ja Hermann Göring. Hitleristä tulisi valtakunnankansleri ja von Papenista varavaltakunnankansleri. Tämä suunnitelma esiteltiin Hindenburgille. Vaikka hän vastusti jyrkästi kansallissosialisteja ja oli voittanut presidentinvaalit, hän hyväksyi vastentahtoisesti von Papenin teorian NSDAP:n katoavasta kansansuosiosta ja siitä, että valtakunnankanslerina Hitler olisi kontrolloitavissa. Hindenburg nimitti Hitlerin uudeksi valtakunnankansleriksi 30. tammikuuta 1933. Tätä päivämäärää pidetään yleisesti kansallissosialistisen Saksan alkuna ja natsipropagandassa sitä kutsuttiin Machtergreifungiksi, vallanotoksi.