stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Serengetin kansallispuisto
Historia

Saksalaiset ja englantilaiset suurriistanmetsästäjät kaatoivat Serengetissä sadoittain leijonia ja muita suuria riistaeläimiä 1900-luvun alussa. Koska suurriista alkoi käydä harvinaiseksi, britit rajoittivat metsästystä 1920-luvun alussa ja perustivat alueelle riistansuojelualueen vuonna 1929. Kansallispuisto perustettiin 1951.
1960-luvulla hallitus yritti säädellä gnuiden vaelluksia pitkällä aidalla, mutta eläimet tallasivat aidan matalaksi kerran toisensa jälkeen.
Bernhard Grzimek laati puistosta kirjan ja elokuvan Serengeti ei saa kuolla vuonna 1959. Ne tekivät puistosta laajasti tunnetun Euroopassa; kirja käännettiin yli 20 kielelle. Julkisuus auttoi Serengetin tutkimuskeskuksen perustamisessa Seroneraan.
1980-luvun alussa Kenian ja Tansanian välinen raja oli suljettuna, ja matkailijoiden määrä romahti alle 20 000 matkailijaan vuodessa. Rajan avaaminen vuoden 1983 lopussa sai kävijämäärät yli kaksinkertaistumaan vuoteen 1991 mennessä.
Uhat

Salametsästys on ollut alueella laajamittaista toimintaa. On arvioitu, että salametsästäjät surmaavat vuosittain 40 000 tai jopa 200 000 yksilöä. Se on tuhonnut sarvikuonojen kannan lähes tyystin ja pienentänyt selvästi pahkasikojen, kirahvien, puhvelien ja monien antilooppien populaatiota. Viljelijät surmaavat leijonia haittaeläiminä. Aiemmin norsunluu oli salametsästäjien pääkohde, mutta kansainvälinen norsunluukaupan kielto on purrut siihen. Sen sijaan eläimiä tapetaan lihan vuoksi. Kesyjen koirien mukana alueelle on levinnyt viruksia, jotka ovat vaikuttaneet villieläimiin. Kasvien vieraslajeista uusi uhka on meksikolainen piikkiunikko Argemone mexicana.
Eurooppalaisten Afrikkaan tuoman karjan mukana levinnyt karjarutto on tappanut alueen villieläimiä 1800-luvun lopulta 1950-luvulle, ja vielä 1960-luvulla sitä tavattiin Serengetin puhveleissa. Vielä 1990-luvulla havaittiin muutamia uusia tapauksia.
Penikkatauti on vaivannut hyeenoita, sakaaleita ja leijonia. Se oli ilmeisesti osasyyllinen hyeenakoiran katoamiseen alueelta.
Matkailu

Serengetin kansallispuistossa käy sekä tansanialaisia että ulkomaalaisia matkailijoita. Vuosina 1998–2000 puistossa kävi noin 310 000 henkeä, joista vähän yli kolmannes oli tansanialaisia. Vuonna 2007 kävijöitä oli jo miljoona.
Matkailijoiden majoittamiseksi on alueelle rakennettu lodge-tyyppisiä majataloja ja ylellisiä telttaleirejä. Lodget on kehitetty alkujaan juuri Serengetissä matkailijoille, jotka haluavat nähdä eläimiä mutta nauttia mukavuuksista. Lodget ovat rivi- tai paritaloalueita, jotka on sijoiteltu maastoon niin että majoitustiloista ja ravintoloista näkee mahdollisimman paljon luontoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansallispuiston viralliset sivut (englanniksi)
Poole, Robert M.: Heartbreak on the Serengeti  2006. National Geographic. Viitattu 30.5.2010.
Viitteellinen kartta, johon on merkitty joet (sininen) ja majoituspaikat (musta). Tummanvihreällä kukkuloita, ruskealla kopje-kallioita.
Seeproja, gnuita ja viktoriankaijasia Serengetissä.
Gnuita ja seeproja Masai Maran puolella.
Leijona Serengetissä.
Matkailijoita valokuvaussafarilla.
Seututie 482

Seututie 482 on tie, joka johtaa Kiteen Tolosenmäestä (seututieltä 487) Rääkkylän ja Liperin kirkonkylän kautta Käsämään. Tie yhtyy valtatiehen 6 Tolosenmäessä ja valtateihin 9 ja 23 Käsämässä. Käsämästä tie jatkuu yhdystienä 5031 Polvijärven Sotkumaan. Seututiehen 476 (Heinävesi–Ylämylly) se risteää Liperin kirkonkylässä ja seututiehen 484 (Hammaslahti–Rasivaara) Rääkkylän Rasivaarassa.
Tie kulkee Arvinsalmen lossin kautta, jossa on Liperin ja Rääkkylän raja. Tolosenmäessä tien päätepiste sijaitsee lähellä Kiteen rautatieasemaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seututie 482 Wikimedia Commonsissa
Seututie 482 Rääkkylän Oravisalossa Varpasalon risteyksen kohdalla.
Rääkkylän kirkonkylän risteys.
Seututien 484 risteys Rääkkylän Rasivaarassa.
Mahmud Şevket pašša

Mahmud Şevket Pašša
Mahmud Şevket pašša (1856 Bagdad, Irak, Osmanien valtakunta – 15. kesäkuuta 1913 Istanbul, Turkki) oli turkkilainen kenraali ja valtiomies. Tšetšeenisukuinen Şevket pašša toimi Osmanien valtakunnan suurvisiirinä vuonna 1913.
Şevket pašša esitti tärkeää roolia maaliskuun 31. päivän vastavallankumouksen tukahduttamisessa 1909 sekä seuranneessa sulttaani Abdul Hamid II:n syrjäyttämisessä. 1911 hän oli mukana perustamassa ja luomassa Turkille uutta aselajia, ilmavoimia. Uusi sulttaani Mehmet V nimitti hänet suurvisiiriksi 23. tammikuuta 1913. Hänet murhattiin Istanbulissa 15. kesäkuuta 1913.
Dan Vadis

Dan Vadis (Costantin Daniel Vafiadis, 3. tammikuuta 1938 Shanghai – 11. kesäkuuta 1987 Lancaster, Ohio) oli kreikkalaissyntyinen yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä.
Kehonrakennusta harrastanut Vadis palveli jonkin aikaa Yhdysvaltojen laivastossa ja osallistui Mae Westin voimamiesnäytöksiin. 1960-luvun alussa hän näytteli päärooleja italialaisissa mytologisaiheisissa peplum- ja gladiaattorielokuvissa kuten Ercole l’invincibile (”Voittamaton Herkules”, 1963), I dieci gladiatori (”Kymmenen gladiaattoria”, 1963), Il trionfo di Ercole (”Herkuleen voitto”, 1964) ja Gli invincibili dieci gladiatori (”Kymmenen voittamatonta gladiaattoria”, 1964). Vuosikymmennen puolivälin jälkeen Vadis siirtyi esittämään spagettiwesternien roistoja. Myöhemmin hän työskenteli Yhdysvalloissa osallistuen muutamiin Clint Eastwood -elokuviin. Vadisin viimeiseksi filmiksi jäi Bruno Mattein ohjaama Seitsemän raivoisaa gladiaattoria vuonna 1983.
Filmografia

Maciste, il gladiatore più forte del mondo (”Maciste, maailman vahvin gladiaattori”, 1962)
Ursus, il gladiatore ribelle (”Ursus, kapinallinen gladiaattori”, 1962)
I dieci gladiatori (”Kymmenen gladiaattoria”, 1963)
Ercole l’invincibile (”Voittamaton Herkules”, 1963)
Zorikan lo sterminatore (”Zorikan hävittäjä”, 1964)
Die Flußpiraten vom Mississippi (”Mississippin jokirosvot”, Länsi-Saksa 1964)
Il trionfo di Ercole (”Herkuleen riemuvoitto”, 1964)
Gli invincibili dieci gladiatori (”Kymmenen voittamatonta gladiaattoria”, 1964)
Il trionfo dei dieci gladiatori (”Kymmenen gladiaattorin voitto”, 1964)
Deguejo (1966)
Kommissar X - Drei gelbe Katzen (”Komissario X: Kolme keltaista kissaa”, Länsi-Saksa 1966)
Muutama taala lisää (Per pochi dollari ancora, 1967)
Un uomo, un cavallo, una pistola (”Mies, hevonen, ase”, 1967)
Päänahanmetsästäjät (The Scalphunters, 1968)
Dio perdoni la mia pistola (”Jumala antakoon anteeksi aseeni”, 1969)
Ruoska (High Plains Drifter, 1973)
Cahill - lännen sheriffi (Cahill U.S. Marshal, 1973)
Luotikuja (The Gauntlet, 1977)
Mies San Fernandosta (Every Which Way But Loose, 1978)
Bronco Billy (1980)
Lällärit lakoon (Any Which Way You Can, 1980)
Seitsemän raivoisaa gladiaattoria (I sette magnifici gladiatori, 1983)
Aiheesta muualla

International Movie Database: Dan Vadis (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Uzbekistanin historia

Varhaishistoria
Baktria
Sogdiana
Keskiajan valtakunnat
Samanidit
Ghaznavidit
Seldžukit
Karakhanidit
Kovaresmia
Tšagatain kaanikunta
Kultainen orda
Timuridit
Uzbekkien kaanikunnat
Buharan kaanikunta
Hivan kaanikunta
Kokandin kaanikunta
Moderni aika
Uzbekistanin neuvostotasavalta
n
k
Uzbekistanin alue on ollut asuttua jo varhain ja Keski-Aasiassa sijaitsevaa aluetta ovat historian aikana hallinneet useat eri valloittajat. Alue oli 500-luvulla turkkilaisten paimentolaisten elinaluetta, ennen kuin sen valtasivat 700-luvulla arabit, tuoden mukanaan islaminuskon. 1200-luvulla alueen valloittuvat mongolit ja 1300-luvulla valtaa pitivät Timur Lenk ja hänen jälkeläisensä. Timuridien aikana Samarkandista kehittyi Keski-Aasian merkittävin taloudellinen ja sivistyksellinen keskus.
1500-luvulla Timur Lenkin luoma valtakunta alkoi heikentyä ja alue jakaantui uzbekkien hallitsemiksi kaanikunniksi. Venäjän keisarikunta valloitti Buharan, Hivan ja Kokandin kaanikunnat 1870-luvulla. Venäläisten vallassa uzbekit joutuivat osaksi Neuvostoliittoa ja alueesta muodostettiin Uzbekistanin sosialistinen neuvostotasavalta. Uzbekistan itsenäistyi Neuvostoliiton hajoamisen seurauksena vuonna 1991. Maan ensimmäiseksi presidentiksi nimettiin Islom Karimov, joka hallitsi maata autoritaarisin ottein kuolemaansa asti.
Varhaiset vaiheet

Uzbekistanin alueella on ollut asutusta jo paleoliittisella kaudella, noin 50 000-70 000 vuotta sitten. Ensimmäiset asukkaat joiden tiedetään asuttaneen Keski-Aasia, olivat paimentolaisia, jotka saapuivat alueelle ensimmäisen vuosituhannen aikana. He alkoivat rakentaa laajoja kastelujärjestelmiä alueen jokien varsille. Merkittäviksi hallinto- ja kulttuurikeskuksiksi muotoutuivat Samarkandin ja Buharan kaupungit. Kun Kiinan ja Euroopan välinen kaupankäynti vilkastui, silkkitien varrella sijainneista Buharasta ja Samarkandista tuli vauraita kaupunkeja. Transoksanian alueen kauppiaista tuli vauraita ja alueen menestys houkutteli paikalle ulkopuolisia valloittajia. Aleksanteri Suuri valloitti alueen vuonna 328 eaa. ja liitti sen hetkeksi omaan Makedonian valtakuntaansa. Hän otti myös vaimon paikallisesta heimosta. Hänen jälkeensä aluetta hallitsivat persialaiset. Viidennellä vuosisadalla eaa. aluetta hallitsivat Baktrian, Sogdianan ja Tokaarien valtiot. Samalla ajanjaksolla alueesta muodostui kuitenkin myös tärkeä uskonnollinen keskus. Ajanlaskun ensimmäisinä vuosisatoina zarathustralaisuus oli alueen hallitseva uskonto, mutta alueella harjoitettiin myös buddhalaisuutta, manikealaisuutta ja kristinuskoa.
Islamin saapuminen

700-luvulla arabien valloitusretket suuntautuivat nykyisen Uzbekistanin alueelle. Heidän mukanaan alueelle saapui uusi uskonto islam, sekä kulttuuri, jotka edelleen ovat alueella hallitsevassa asemassa. Transoksanian alueen väestön alkuperäiskansat olivat kyvyttömiä puolustatumaan arabeja vastaan. Heillä ei ollut yhteistä vahvaa keskushallintoa, kun taas Qutayba ibn Muslimin johtamia arabeja yhdisti islamilainen uho ja halu levittää uutta uskontoa. Islam levisi Keski-Aasiassa asteittain ja alkuperäiskulttuurien tavat syrjäytettiin ja ne siirtyivät kauemmas. Keski-Aasian joutuminen islamin ikeen alle vahvistui, kun arabit voittivat kiinalaiset Talasin taistelussa vuonna 750.
Arabien valloitusretkien jälkeen Keski-Aasia säilyi edelleen tärkeänä kaupan ja kulttuurin keskuksena. 900-luvulle tultaessa arabian kieli oli noussut merkittävimmäksi kieleksi alueen hallinnossa, kulttuurissa ja kaupankäynnissä. Transoksanian alue oli myös poliittisesti tärkeä alue, se oli myös tärkeä tukialue abbasidien kalifaatille Abbasidien vallankumouksen aikana vuonna 750. Abbasidien valtakauden aika oli Keski-Aasian kulta-aikaa, Buharasta tuli yksi islamilaisen maailman merkittävimmistä kulttuurin, taiteen ja koulutuksen keskuksista. Abbasidien vallan rapistuessa monet paikalliset ylimykset jäivät alueen hallitsijoiksi. Persian kieli alkoi jälleen elpyä alueen ensisijaisena kielenä. Myös Samanidien ja Buijidien valtakaudella kukoisti edelleen alueen rikas kulttuuri.
Turkkilaisheimojen valtakausi

800-luvulla Keski-Aasiaan alkoi vaeltaa pohjoisen aroilta runsaasti paimentolaisia. Nämä ihmiset kuuluivat turkinsukuisiin kansoihin, jotka asuttivat Keski-Aasia Kaspianmereltä Mongoliaan ulottuvalla arolla. Heitä alettiin käyttää orjasotilaina Samanidien armeijassa, ja heitä palveli myös alueen muiden valtioiden armeijoissa, mukaan lukien Abbasidien armeijassa. 900-luvulla samanidien vallan rapistuessa Transoksanian alueella, jotkut näistä sotilaista perustivat alueelle oman hallintonsa, jolloin syntyi Ghaznavidien valtakunta 900-luvun loppupuolella. Turkkilaisten vallan kasvu sai aikaan sen, että Transoksaniaan alkoi muuttaa myös muita turkkilaisheimoja. Ghaznavidit hallitsivat maita Amudarjajoelta etelään, ja se valloitti alueita nykyisen Iranin, Afganistanin ja Pohjois-Intian alueelta. Ghaznavidien valta-asemaa alueella nousivat horjuttamaan kaksi muuta turkkilaisvaltiota, kun Karakhanidit ja Seldžukit kasvattivat valtaansa Keski-Aasiassa.
Seldžukkien valtakunta kohosi Dandanqanin taistelun jälkeen alueen hallitsevaksi voimaksi vuonna 1040. Seldžukkien valtaan kuului 1000-luvulla laajimmillaan osia Vähä-Aasiasta, nykyisten Iranin ja Irakin aluieden yli Transoksaniaan ja Afganistaniin. Valtakunta hajaantui 1100-luvulla useisiin pienempiin valtioihin, joita hallitsivat turkkilaiset ja persialaiset hallitsijat. Poliittiset muutokset eivät kuitenkaan vaikuttaneet alueen kulttuuriin ja turkkilaisten heimojen muutto pohjoisesta jatkui. 1100-luvulla Araljärven eteläpuolella sijainneen Horezmin hallitsijan onnistui yhdistää laajat alueet Aralilta Iraniin jälleen yhden vallan alaisuuteen.
Mongolivalloitukset

Mongolien valloitukset muodostuivat merkittäväksi käännekohdaksi alueen historiassa, ja sen vaikutukset näkyvät edelleen. Mongolien perustaman perinteen mukaisesti Keski-Aasian valtioiden laillinen hallitsija saattoi olla ainoastaan Tšingis-kaanin jälkeläinen. Mongolit valloittuvat Transoksanian alueen vuosina 1219-1225. Valloitukset nopeuttivat alueen turkkilaistumista. Vaikka mongoliarmeijaa johtivat mongolit, koostui sen rivisotilaat pääasiassa turkkilaisheimojen jäsenistä. Kun nämä armeijat asettuivat Transoksaniaan, he sekoittuivat paikallisväestöön tehden persialaisista alueen vähemmistön. Mongolivalloitusten toinen vaikutus oli . Ennen mongolivalloituksia Kovaresmia oli alueen poliittisesti voimakkaimman valtion Kovaresmian kukistuminen ja Buharan kaltaisten kaupunkien kokema tuho.
Tšingis-kaani kuoli vuonna 1227, minkä jälkeen valtakunta jakaantui hänen poikiensa hallitsemiin valtioihin. Suuri osa nykyisestä Uzbekistanista kuului Tšagatai-kaanin hallitsemaan Tšagatain kaanikuntaan, sekä Batu-kaanin hallitsemaan Kultaiseen Ordaan. Kultaista Ordaa vuosina 1312–1341 hallinnen Öz Beg-kaanin nimestä on todennäköisesti tullut nimitys uzbekit. 1300-luvulla Tšagatain kaanikunnan alueella eläneen heimon päällikkö Timur Lenk nousi Transoksaniassa merkittävään asemaan. Hän ei ollut Tšingis-kaanin jälkeläinen, mutta hänestä tuli alueen todellinen hallitsija. Hän valloitti koko läntisen Keski-Aasiaan ja osan Vähä-Aasiaa. Hänen perustamansa Timuridien dynastian valtakeskus perustettiin Samarkandiin. Valtakunta hajosi nopeasti Timur Lenkin vuonna 1405 tapahtuneen kuoleman jälkeen.
Uzbekkien valtakausi

Timuridien perillisten sisäinen taistelu herätti Araljärven pohjoispuolella asuneiden, paimentolaisina eläneiden uzbekkiheimojen huomion. Vuosina 1494-1995 uzbekit valloittivat keskeisimmät osat Transoksaniasta, Amudarja ja Syrdarja -jokien välisen alueen, joka vastaa suunnilleen nykyistä Uzbekistania. Näiden heimojen johdossa ollut Muhammad Šaibani, karkotti viimeiset timuridiprinssit Baburin ja Ḥusayn Bayqaran Samarkandista ja Heratista. Suuret kaupungit, kuten Samarkand, Buhara, Hiva ja Khujand, jäivät uzbekkien hallintaan. Muhammad Šaibani perusti omaa nimeään kantaneen Šaibanidien dynastian, joka teki Buharasta pääkaupunkinsa.
Šaibanidien hallitsemasta Buharan kaanikunnasta muodostui alueen voimakkain uzbekkien hallitsema valtio. Se hallitsi Transoksaniaa ja Ferganan laaksoa ja sen alue ulottui nykyisen Afganistanin pohjoisosiin. Vuoteen 1510 mennessä uzbekit olivat vakiinnuttaneet valta-asemansa alueella, joka käsittää nykyisen Uzbekistanin. Toinen uzbekkivaltio Hivan kaanikunta muodostui Buharan kaanikunnan pohjoispuolelle, Amudarjan suulle. 1500-luvun lopulla uzbekkivaltiot alkoivat heikentyä loputtomaan sotaansa toisiaan vastaan, mutta myös persialaisia Safavideja vastaan käytyyn sotaan. Persialaisia vastaan käydyissä sodissa oli myös uskonnollinen puoli, sillä uzbekit olivat sunnalaisia ja persialaiset šiialaisia. Šaibanidien kaanit olivat korostetun sunnalaisia ja heidän aikanaan rakennettiin suuria moskeijoita, kuten myös muita suuria rakennuksia. Šaibanidien dynastia kukistui vuonna 1599, jolloin Janid-dynastia syrjäytti sen. Yksi tekijä sotimisen lisäksi kaanikuntien heikkenemiseen tällä aikakaudella oli silkkitietä pitkin kulkevan kaupan taantuminen, kun meritiet Euroopan ja Intian ja Kiinan välillä syrjäyttivät maatiet. Kaupan taantumisen lisäksi sodat persialaisia vastaan eristivät uzbekit muusta islamilaisesta maailmasta. Näiden ongelmien lisäksi uzbekit joutuivat taistelemaan pohjoisen aroilla eläneitä paimentolaisia vastaan. Janid-dynastian aikana Buhara ei enää yltänyt Šaibanidien ajan kulttuuriseen ja poliittiseen kulta-aikaan. 1700-luvulla sekä Buharan että Hivan kaanikunnat kärsivät persialaisen afšaridihallitsija Nadir Šahin joukkojen hyökkäyksistä. Buhara heikkeni vuosisadan loppuun mennessä siinä määrin, että se menetti hedelmällisen Ferganan laakson hallinnan, ja alueella otti valta-aseman uzbekkien hallitsema Kokandin kaanikunta.
Severiina

| Severiina |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Vastineita eri kielissä:  Severina, Severine 
Nimen alkuperä:  Severin sisarnimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Severiina on Suomessa käytetty naisen etunimi. Se on miehennimen Severi feminiininen vastine. Lähtömuotona on latinalainen nimi Severus, joka merkitsee ’vakaata’ ja ’ankaraa’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Severiina-nimisiä henkilöitä on syyskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 550.
Severiinalla ei ole nimipäivää almanakassa.
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Severiina (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Steve Seymour

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Steve Seymour |  Steve Seymour |  Steve Seymour |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | keihäänheitto |  |
Stephen "Steve" Seymour (4. lokakuuta 1920 – 18. kesäkuuta 1973) oli yhdysvaltalainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti.
Seymour saavutti keihäänheitossa olympiahopeaa Lontoossa 1948 tuloksella 67,56 m. Hän hävisi Suomen Tapio Rautavaaralle 2,21 metriä. Vuoden 1951 Pan-Amerikan kisoissa hän sai hopeaa tuloksella 67,08 m. Argentiinan Ricardo Heber voitti hänet tasan metrillä.
Vaaleakiitäjä

| Vaaleakiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kiitäjät Apodidae
Suku::  Tervakiitäjät Apus
Laji::  pallidus
Kaksiosainen nimi
 Apus pallidus  (Shelley, 1870) 
Alalajit
 A. p. brehmorum  A. p. illyricus  A. p. pallidus 
Katso myös
   Vaaleakiitäjä Wikispeciesissä   Vaaleakiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vaaleakiitäjä (Apus pallidus) on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva tervapääskyn lähisukulainen.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 16–18 cm, siipien kärkiväli 40–45 cm ja paino 36–50 g. Kooltaan tervapääskyn luokkaa. Ruumiinrakenne tukevampi ja siivenisku hieman hitaampi kuin tervapääskyn. Väriltään vaaleamman ruskea ja valkea kurkkulaikku on selkeämpi kuin tervapääskyllä. Äänetkin muistuttavat tervapääskyn ääniä. Sosiaalinen laji, joka esiintyy parvina ja myös muiden kiitäjien seurassa.
Levinneisyys

Elää Välimeren rantamilla ja Lähi–Idässä, talvehtii Afrikassa. Euroopan populaation koko on 77 000–320 000 yksilöä, joista pesiviä on 21 000–32 000 paria. Suomessa laji on tavattu vain kahdesti samana syksynä: 24.10.2004 Hangossa ja 28.10.–1.11.2004 Helsingin Pihlajasaaressa. Uusin ja ilmeisesti näin ollen vasta kolmas havainto Suomessa on tehty 1.11.2018 Helsingin Viikissä. Kyseinen yksilö vietiin hoitoon Korkeasaaren Villieläinsairaalaan ja vapautettiin sieltä 9.11.2018.
Elinympäristö

Pesimäaikana elää kalliojyrkänteiden ja rotkojen rikkomassa maastossa, sekä kaupungeissa. Talvehtimisalueilla ruokailee myös alavilla mailla.
Lisääntyminen

Asuu yhdyskunnittain. Pesä on kallion tai rakennuksen kolossa, puun kolossa tai kattotiilen alla. Munia on 2 tai 3, haudonta-aika noin 3 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä vasta 5–6 viikon ikäisinä.
Ravinto

Syö ilmameren hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Aiheesta muualla

Vaaleakiitäjä Lintukuva-verkkopalvelussa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q165923  Wikispecies: Apus pallidus  ADW: Apus_pallidus  Avibase: 332BC664DFABB965  BirdLife: 22686815  BOW: palswi3  CoL: 67QDC  eBird: palswi3  EUNIS: 891  EURING: 7960  Fauna Europaea: 97072  Fauna Europaea (new): 579173a8-ee79-4081-a61e-9cc64a1c2f4a  GBIF: 5228695  iNaturalist: 6643  IRMNG: 10214500  ITIS: 555008  IUCN: 22686815  NBN: NHMSYS0000530168  NCBI: 1160816  Observation.org: 18691  Open Tree of Life: 323626  Paleobiology Database: 369500  Paleobiology Database: 369500  Xeno-canto: Apus-pallidus  Laji.fi: MX.29323 
Apus pallidus
Tero Vaara

| Tero Tapani Vaara |
| --- | --- |
 Mamba-yhtye Vierumäen Areenalla vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. tammikuuta 1965 (ikä 59) Lavia, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  muusikko
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Tero Tapani Vaara (s. 5. tammikuuta 1965 Lavia) on suomalainen muusikko. Hän on Mamba-yhtyeen laulaja, pääasiallinen lauluntekijä ja nykyisen kokoonpanon ainoa alkuperäisjäsen.
Elämä ja ura

Vaara valmistui ylioppilaaksi vuonna 1985. Hän opiskeli Porin Lyseon lukiossa ja teki jo kouluaikoinaan musiikkia ja esiintyi koulun juhlissa.lähde?
Mamba-yhtye on toiminut vuodesta 1984 ja Vaara on toiminut Mamba Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1984. 1980-luvun lopulla Vaara esiintyi Tero Vaaran Maatakiertävän Uuden Viihdeorkesterin kanssa, jonka kanssa hän julkaisi vuonna 1990 albumin Sydänmailla. Mamba jatkoi musiikintekoa 1990-luvun alussa.
Vaara palasi soolouralle vuonna 2018 uudella singlellä "Ihana voima". Uuden Tero Vaara Revival -kokoonpanon kanssa julkaistiin lisäksi kappale "Rakkauden taloon".
Vuonna 1990 Vaara julkaisi runokokoelman Viivalla. Vaara sai Juha Vainio -palkinnon vuonna 1998.
Yksityiselämä

Vaara valmistui ammattilentäjäksi vuonna 1993. Hän on harrastanut laskuvarjohyppäämistä C-luokan kelpoisuudella eli itsenäisenä lupakirjahyppääjänä. Hän harrastaa myös ampumaurheilua.
Vaara on kritisoinut monikulttuurisuutta ja poliittista islamia. Yle perui Mamban TV-esiintymisen  tämän takia.
Vaara on kertonut yleisestä ahdistuneisuushäiriöstään, masennuksestaan ja paniikkihäiriöstään, joihin hän on saanut mielialalääkitystä.
Vaara avioitui helmikuussa 2021 Siru Vaaran kanssa. Vaara asuu Mäntyharjulla Etelä-Savossa.
Soolodiskografia

Sydänmailla (Sonet, 1990 SOPOL 1035)
Ihana voima (single) 2018
Rakkauden taloon (single) 2019
Kirjallinen tuotanto

Viivalla.  Soundi-kirja, 1990.  ISBN 951-9287-27-2
Kolmas matka. Matkapäiväkirja Kaakkois-Aasiasta.  Helsinki:  Warner/Chappell Music Finland, 1996.  ISBN 951-757-370-7
Lipan asennon suhde kohtaamisen sosiaaliseen vaativuuteen.  Hämeenlinna:  Tero Vaara, 2006.  ISBN 952-920-950-9
Aiheesta muualla

Tero Vaaran verkkosivut
Matti Markkola: Vaaran maisema. Ylioppilaslehti 12/2009.
Tero Vaaran sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Tero Vaaran sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Tero Vaara lapsuudesta alkoholisti-isän varjossa: ”Ilmapiiri oli painostava, täynnä väkivallan uhkaa” – haastattelu 2020, Apu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz