stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo jääkäreistä J
J > Lauri Fredrik Järvinen

(6. lokakuuta 1897 Orivesi – 26. toukokuuta 1948) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Matti Järvinen ja Loviisa Hermannintytär. Tämä oriveteläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. helmikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 10. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja sieltä hänet siirrettiin edelleen Altonan työosastoon 7. helmikuuta 1917, mistä hänet laskettiin siviilitöihin syyskuussa 1917. Järvinen palasi sisällissodan jälkeen Suomeen marraskuussa 1918 ja toimi sen jälkeen työmiehenä Hämeessä ja vuodesta 1932 alkaen Helsingissä. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
Uuno Elias Järvinen
Heikki Jääskeläinen
J > Johan Aleksander Jääskeläinen

(10. syyskuuta 1891 Helsinki – 27. elokuuta 1949 New Farm Queensland Australia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat vaatturi David Jääskeläinen ja Viia Lahtinen. Jääskeläinen kävi kansakoulun ja työskenteli kirjansitojana Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 16. maaliskuuta 1916 hänellä todetun sairauden vuoksi pataljoonan täydennysjoukkoon, mistä hänet laskettiin edelleen siviilitöihin. Takaisin Suomeen hän palasi sisällissodan jälkeen heinäkuussa 1918 ja työskenteli sen jälkeen ensin kirjansitojana ja myöhemmin merimiehenä. Myöhemmin hän muutti siirtolaiseksi Australiaan, jonka kansalaisuusen hän sai Sidneyssä vuonna 1941. Hänet haudattiin Australiaan, New Farm, Queensland, Lutwychen hautausmaalle.
Matti Jääski
Sinikelta-ara

| Sinikelta-ara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Alaheimo::  Psittacinae
Tribus::  Arini
Suku::  Arat Ara
Laji::  ararauna
Kaksiosainen nimi
 Ara ararauna  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Sinikelta-ara Wikispeciesissä   Sinikelta-ara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinikelta-ara eli ararauna (Ara ararauna) on arojen sukuun kuuluva papukaijalintu. Se on yksi suurimmista papukaijalajeista.
Koko ja ulkonäkö

Sinikelta-ara on maailman suurimpia lentäviä papukaijoja. Sen keskimääräinen pituus on 80–90 cm (yleensä noin 86 cm) ja siipien kärkiväli yli 100 cm. Sinikelta-aran vatsa, siipien ja pyrstön alapuoli ovat keltaiset, selkä, pyrstön takaosa, siivet ja niska siniset, kaula musta, päälaki vihreä, silmien alue valkoinen ja silmän ympärillä on mustia juovia.
Esiintyminen

Sinikelta-araa tavataan Panaman itäosista Bolivian pohjoisosiin ja Kaakkois-Brasiliaan. Laji on hävinnyt Trinidad ja Tobagosta, jossa sitä aikanaan tavattiin. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Pernambucosta saadusta näytteestä.
Elinympäristö

Sinikelta-ara elää vesialueita reunustavissa metsissä ja soisilla alueilla 500 metrin korkeuteen saakka.
Lisääntyminen

Sinikelta-arat pesivät tavallisimmin katkenneiden palmujen koloissa ja munivat tavallisesti kaksi valkeaa munaa. Pesintä tunnetaan vankeudesta: vain naaras hautoo noin 25 päivää ja poikanen jättää pesän 13 viikon ikäisenä. Nuori lintu käy läpi sulkasadon ja puolivuotiaana sen erottaa aikuisesta arasta oikeastaan vain tummista silmistä.
Ravinto

Sinikelta-ara syö erilaisia lehtiä, siemeniä, hedelmiä ja pähkinöitä. Manun kansallispuistossa Perussa sen on todettu syövän ainakin kahtakymmentä eri kasvia, joista monet sisältävät ihmiselle, mutta eivät ilmeisesti sille myrkyllisiä tai pahanmakuisia yhdisteitä. Lemmikkilintuna sille voi syöttää papukaijan siemenseosta, viherravintoa, hedelmiä ja pähkinöitä. Sinikelta-arat ja muut arat kerääntyvät usein syömään mineraalipitoista maata, mikä saattaa auttaa ravintokasvien vaarallisten yhdisteiden neutraloimisessa, mutta myös mineraalivarojen täydentämien on olennainen osa savirinteillä käyntejä.
Uhat

Sinikelta-aran olemassaoloa uhkaavat elinympäristöjen tuhoutuminen ja runsas pyynti lemmikkikauppaa varten.
Sinikelta-aran poikanen.
Sinikelta-aran muna.
Sinisiipiset

| Sinisiipiset |
| --- | --- |
 Kangassinisiipi (Plebeius argus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Sinisiipiset Lycaenidae  Leach, 1815
Alaheimot
 Curetinae  Kultasiivet Lycaeninae  Liphyrinae  Lipteninae  Miletinae  Nopsasiivet Theclinae  Poritiinae  Sinisiivet Polyommatinae 
Katso myös
   Sinisiipiset Wikispeciesissä   Sinisiipiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinisiipiset (Lycaenidae) on täpläperhosten jälkeen suurin päiväperhosheimo ja siihen kuuluu maailmanlaajuisesti noin 40 % kaikista tunnetuista päiväperhoslajeista eli lähes 6 000 lajia. Joskus sinisiipisistä käytetään nimeä sinisiivet, jota käytetään toisinaan varsinaisista sinisiivistä, alaheimosta Polyoammatinae. Sinisiipisiin kuuluvat pienimmät päiväperhoset, mukaan luettuna pienin päiväperhoslaji vähäsinisiipi (Brephidium exilis).
Kuvaus

Monet lajit ovat suhteellisen pieniä tai keskikokoisia ja nimensä mukaisesti siiviltään sinisiä, mutta myös muita värejä esiintyy. Koiras- ja naarasyksilöiden väritys ja kuviointi eroavat usein selvästi toisistaan. Takasiipien takaosassa, alapinnalla on usein silmätäpliä, joiden tarkoitus on hämätä saalistajia. Joillakin lajeilla takasiipeen liittyy myös ohut kannus, jonka tarkoitus saattaa olla tuntosarven jäljittely. Lepäävä perhonen liikuttaa usein takasiipiään edestakaisin, mikä lisännee entisestään vaikutelmaa valepäästä. Heimoa yhdistävinä tuntomerkkeinä tuntosarven tyvi koskettaa verkkosilmää ja kotelovaiheessa tuppi, jonka sisälle siipi kehittyy on selvästi lyhentynyt. Toukat ovat litteitä, etanamaisia, ja niiden pää jää piiloon niskapoimun alle. Toukilla ei ole muille päiväperhosille tyypillistä, pahanhajuista eritettä tuottavaa rintarauhasta ja toukan peräosan vatsajalkojen sisäreunassa on katkos jalkapohjaa reunustavien tarttumakoukkujen jonossa. Koirasyksilöiden etummainen jalkapari on usein surkastunut.
Elintavat

Toukkien ravinto vaihtelee kasviperäisestä muiden hyönteisten, etenkin kirvojen saalistamiseen. Viisi prosenttia lajeista käyttää toukkana vain eläinperäistä ravintoa. Varsin monet heimon lajit ovat myrmekofiilejä eli ne elävät vuorovaikutussuhteessa muurahaisten kanssa. Lajista riippuen tämä suhde voi perustua perhostoukan ja muurahaisten yhteistyölle, mutta toukka voi myös elää pesässä loisena tai jopa käyttää muurahaisia ravinnokseen. Kaikissa tapauksissa toukka kuitenkin saa muurahaiset sietämään sen läsnäoloa ja jopa huolehtimaan toukasta ja sitä seuraavasta kotelosta.
Sinitähtönen

| Sinitähtönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Sinitähtöset Ageratum
Laji::  houstonianum
Kaksiosainen nimi
 Ageratum houstonianum  Mill. 
Katso myös
   Sinitähtönen Wikispeciesissä   Sinitähtönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinitähtönen eli meksikonsinitähtönen (Ageratum houstonianum eli A. mexicanum) on mykerökukkaislaji (heimo Asteraceae), jota viljellään yksivuotisena koristekasvina tai leikkokukaksi. Siitä on viljelyssä kehitetty runsaasti eri lajikkeita.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Sinitähtönen (meksikonsinitähtönen) – Ageratum houstonianum
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q280807  Wikispecies: Ageratum houstonianum  AoFP: 286  APA: 5493  APDB: 101729  APNI: 77952  APSA: 286-88-3  BioLib: 41246  CoL: 65RYZ  EoL: 468158  EPPO: AGEHO  EUNIS: 154803  FNA: 200023022  FoAO2: Ageratum houstonianum  FoC: 200023022  GBIF: 5401760  GRIN: 1761  iNaturalist: 120944  IPNI: 175500-1  IRMNG: 10455698  ISC: 3573  ITIS: 36483  MoBotPF: 277131  NatureServe: 2.157143  NBN: NHMSYS0000455641  NCBI: 55598  NSWFlora: Ageratum~houstonianum  NZOR: a2d08d7f-c0b8-45e5-a9fd-8af47573ec30  NZPCN: 2456  Observation.org: 128452  Open Tree of Life: 1071119  PfaF: Ageratum houstonianum  PFI: 8387  Plant List: gcc-11706  PLANTS: AGHO3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:175500-1  SANBI: 3225-2  Tropicos: 2700027  WFO: wfo-0000017628  WoRMS: 1085608  Laji.fi: MX.4976820
Silkkipaino

Monotypia
Kohopaino
Puupiirros
Linoleikkaus
Syväpaino
Kuivaneula
Etsaus
Akvatinta
Mezzotinto
Carborundum
Laakapaino
Litografia
Serigrafia
Muuta
Vedosmerkinnät
Passepartout
Suomalaiset taidegraafikot
n
k
Silkkipaino eli seripaino (ransk. sérigraphie) on painomenetelmä, jossa väri painetaan kehykseen pingotetun seulakankaan läpi painettavan materiaalin pinnalle. Painokuvio on luotu seulakankaalle sen alapintaan kiinnitetyn painoaihion eli sapluunan avulla. Sapluuna tukkii seulan niistä kohdista joista värin ei haluta siirtyvän painettavalle pinnalle.
Silkkipainon nimitys tulee siitä, että aikaisemmin seulakankaana käytettiin silkkiä, nykyään seulakangas on kuitenkin useimmiten valmistettu polyesteristä. Muita seulakankaan materiaaleja voivat olla polyamidit (nailon tai perlon) tai metallit (teräs tai pronssi).
Silkkipainossa painettavan esineen ei tarvitse olla puristuksissa eikä sen tarvitse olla tasainen. Siksi silkkipainolla on mahdollista painaa hyvin monenlaisille materiaaleille kuten paperille, tekstiileille, puulle, metalleille, lasille, muoville ja kankaalle. Silkkipainoväreillä saadaan tarvittaessa erittäin paksuja, peittäviä tai kestäviä väripintoja, jotka olisivat muilla painomenetelmillä mahdotonta toteuttaa. Taidegrafiikassa menetelmästä käytetään nimitystä serigrafia.
Tekniikka

Menetelmä perustuu kehykseen (E) pingotetun seulakankaan (D) värinläpäisyyn. Väri (A) painetaan kumista tai polyuretaanista valmistetulla lastalla eli raakelilla (B) seulakankaan läpi painettavalle pinnalle (F). Jotta väri läpäisisi seulakankaan vain halutuista paikoista, valmistetaan seulalle painokaavio eli sapluuna (C). Se estää värin läpipääsyn niissä kohdissa, joissa väriä ei haluta painettavalle pinnalle.
Tekniikka > Kaavion valmistus

Kaavion valmistukseen voidaan käyttää leikkuufilmejä, joihin haluttu kuvio leikataan käsin, minkä jälkeen filmi kiinnitetään seulalle.
Kaavio voidaan valmistaa seulafillerillä, paksulla maalin kaltaisella täyteaineella, jolla kuva voidaan maalata suoraan seulakankaalle negatiivina.
Yleisin menetelmä on kuitenkin nykyisin valotuskaavion käyttö, jossa seulalle levitetään ensin valoherkkä emulsio, jonka annetaan kuivua. Emulsio peitetään valotusoriginaalilla eli filmillä joka päästää valoa läpi vain halutuista kohdista. Valotusfilmi voi olla mm. graafinen filmi, mustesuihkutuloste tai valokopio kalvolle. Kuva voi olla myös suoraan piirretty esim. piirustusmuoville. Valotusfilmi asetetaan emulsiota vasten ja seula altistetaan sen jälkeen filmin läpinäkyvän kalvon läpi ultraviolettivalolle joka kovettaa emulsion niistä kohdista joihin UV-valo pääsee vaikuttamaan valotusfilmin läpi. Valotuksen aiheuttaman kovettumisen jälkeen kaavion pehmeiksi jääneet kohdat pestään auki vesisuihkulla ja seulan annetaan kuivua ennen painamista.
Tekniikka > Painaminen

Silkkipainoseula asetetaan painettavan pinnan päälle ja väri levitetään seulan päälle. Väri pakotetaan seulan lävitse käyttämällä painolastaa eli raakelia joka vedetään seulan yli. Paine pakottaa värin siirtymään seulan läpi niistä kohdista, joita ei peitä kaavio. Raakelin kovuus, muoto ja painokulma, painokaavion paksuus ja seulakankaan tiheys sekä langan paksuus vaikuttavat eniten siihen kuinka paljon väriä siirtyy.
Tekniikka > Seulan puhdistus

Painamisen jälkeen seulasta puhdistetaan ensin väri. Ylimääräinen väri voidaan ottaa talteen seuraavaa painokertaa varten, minkä jälkeen seula pestään värijäämistä. Jos kaaviolla ei enää paineta, poistetaan kaavio seulasta emulsionpoistoaineella. Jos seulalle jää väri- tai emulsiojäämiä voidaan ne poistaa haamukuvanpoistoaineilla. Ennen uuden valotuskaavion valmistamista seulalle tehdään rasvanpoistokäsittely ja karhennus tarvittaessa.
Seripainokoneet

Teolliseen seripainantaan tarkoitetut seripainokoneet ovat kehittyneet manuaalisista painopöydistä täysautomaattisiksi taso- ja sylinteripainokoneiksi.
Seripainokoneet > Tasokoneet

Tasokoneella voidaan painaa mille tahansa sileäpintaisille arkkeina, levyinä tai rullalla oleville materiaaleille niiden paksuudesta riippumatta. Yhdellä ajolla voidaan painaa jopa neljä väriä materiaalin yhdelle puolelle. Tasopainantaan perustuvat seripainokoneet painavat rullalta rullalle. Materiaalirata pysähtyy aina painamisen ajaksi ja siirtyy sitten eteenpäin yhden kuvionleveyden eli seulakehyksen leveyden verran. Leveäraitaisilla koneilla painetaan etenkin kankaita, kapeammilla tarroja tai paperia.
Seripainokoneet > Sylinterikoneet

Seripainannassa käytettävät sylinteripainokoneet ovat täysautomaattisia arkkipainokoneita. Niissä suora painokaavio liikkuu samalla nopeudella kuin sen alla oleva sylinteri pyörii. Raakeli niiden kosketuskohdan yläpuolella pysyy paikallaan ja pakottaa väriä seulan läpi sylinterin pinnalla kulkevalle materiaalille. Pulloja ja muita lieriömäisiä kappaleita voidaan painaa asettamalla ne painosylinterin paikalle.
Silkkipainanta Suomessa

Ensimmäisen silkkipainon toivat Suomeen Berliinin vuoden 1930 messuilta Helsingin taidevärjäämö ry:n perustajat Sirkka ja Uuno Sinervä tekstiilien painamista varten. Paperin, kuten etikettien painamiseen tarkoitettu ensimmäinen silkkipaino aloitti Kromipaino Oy:ssä vuonna 1948. Pian myös Kulutusosuuskuntien Keskusliitossa otettiin mallia tukholmalaisten PUB- ja Konsum-liikkeiden näyttävistä silkkipainojulisteista, ja samalla menetelmällä alettiin painaa Elannon ja OTK:n mainosjulisteita. Näistä vanhin säilynyt on Oiva Hurmeen piirtämä ja viidellä värillä painettu vuoden 1948 joulujuliste. Myös graafikko Raimo Raimela oli yksi ensimmäisistä silkkipainotuotteiden tekijöitä 1950-luvun alussa. Samoihin aikoihin Marimekko aloitti toimintansa silkkipainetuilla puuvillakankailla.
Silkkipainotöitä tehneitä taiteilijoita

Silkkipainotöitä ovat tehneet muun muassa Josef Albers, Chuck Close, Robert Indiana, Roy Lichtenstein, Julian Opie, Robert Rauschenberg, Bridget Riley, Edward Ruscha ja Andy Warhol.
Serigrafioita

Margret Hofheinz-Döring, Väärinkäsitys, 1975.
Adi Holzer, Tuli, 1975
Kirjallisuutta

Jukka Lehtinen, Reijo Mörö, Olli Reijonen: Monipuolinen serigrafia: Työvaiheet, välineet, materiaalit.  Taideteollinen korkeakoulu, 2002.  ISBN 951-558-103-6
Алексей Парыгин: Искусство шелкографии. ХХ век (история, феноменология. техники, имена). — СПб, 2010. — 304 с. (venäläinen). ISBN 978-5-7937-0490-8
J. I. Bigeleisen: Screen Printing: A Contemporary Guide. – New-York, 1972. (englanti).
Michelle Caza: La Sérigraphie – Genève: Bonvent, 1973. (ranskalainen).
Wattulainen, Pentti J.: Silkkipainajan käsikirja.  Helsinki:  Viirakuva, 1955.  Teos digitoituna (Kansalliskirjasto) Viitattu 25.11.2021.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen seri- ja erikoispainojen liitto ry (Arkistoitu – Internet Archive)
EU:n neuvoston sanasto: Turva-asiakirjat, turvatekijät ja muut tekniset termit
Who’s Who in Screenprinting (Arkistoitu – Internet Archive)
Painaminen
| --- | --- |
Painotekniikat:  Kohopaino  Offsetpaino  Rotaatiopaino  Syväpaino  Flexopaino  Silkkipaino  Digipaino  Tarvepainatus
Hugo Simberg

| Hugo Simberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Hugo Gerhard Simberg
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1873 Hamina
Kuollut: 12. heinäkuuta 1917 (44 vuotta) Ähtäri
Kansalaisuus:  Suomi
Taiteilija
Ala:  taidemaalaus
Taidesuuntaus:  symbolismi
Kuuluisimpia töitä:  Haavoittunut enkeli
Hugo Gerhard Simberg (24. kesäkuuta 1873 Hamina – 12. heinäkuuta 1917 Ähtäri) oli suomalainen taidemaalari ja graafikko. Hän on Suomen taiteen symbolismin päänimiä. Hän toi Akseli Gallen-Kallelan ohella symbolismin ajatuksia suomalaiseen taiteeseen ja kokeili uusia eurooppalaisia taidesuuntia 1900-luvun alussa. Hän maalasi piruhahmoja, kuolema-aiheita ja luonnonnäkyjä naivistisella tyylillä, mutta käytti myös lämmintä realismia esimerkiksi vuonna 1898 maalaamassaan Täti-maalauksessa.
Elämä > Perhe ja nuoruus

Simberg syntyi Haminassa vuonna 1873. Hänen vanhempansa olivat eversti Nicolai Edvard Simberg ja Ebba Mathilda Widenius. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, ja perheeseen kuuluivat lisäksi isän sisar Alexandra ja neljä isän edellisestä avioliitosta syntynyttä lasta. Alexandra Simberg piti yksityiskoulua perheen kodissa ja opetti myös Hugoa sekä tämän kaksoisveljeä Paulia. Alexandra oli harrastajamaalari ja oli osaltaan vaikuttamassa myös Hugon päätökseen ryhtyä kuvataiteilijaksi.
Elämä > Taideopinnot

Hugo oli kahdeksanvuotias, kun Simbergit muuttivat Viipuriin. 15-vuotiaana hän aloitti iltaopinnot Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa. Kun Paul muutti syksyllä 1893 Helsinkiin opiskelemaan Teknilliseen korkeakouluun, Hugo jätti koulunsa ja muutti veljensä mukana. Hän päätti tuolloin tosissaan ryhtyä opiskelemaan taiteilijaksi ja opiskeli vuosina 1893–1895 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Opinnot eivät edenneet aivan toivotusti, ja Simbergistä tuntui välillä siltä, ettei hän edistynyt ollenkaan. Häntä opettivat muun muassa Helene Schjerfbeck ja Elin Danielson-Gambogi.
Jo Simbergin varhaisista töistä voi nähdä, että hän oli synnynnäinen symbolisti, mutta Ateneumin taideopetus ei tarjonnut hänelle mahdollisuutta opiskella hänelle tärkeiden aiheiden parissa. Simberg päätti kirjoittaa suomalaisen symbolismin päämestarille, Akseli Gallen-Kallelalle, joka otti hänet oppipojakseen Ruovedelle vuonna 1895. Tästä alkoi Simbergin taiteilijankehityksen tärkein vaihe. Gallen-Kallela rohkaisi häntä jatkamaan oman tyylinsä parissa.
Yksityiselämä

Hugo Simberg meni vuonna 1910 naimisiin Anni Bremerin kanssa. He saivat kaksi lasta Tomin ja Uhra-Beatan. Uhra-Beata Simberg-Ehrström tuli tunnetuksi ryijytaiteen uudistajana.
Tunnustuksia

Simbergin maalaus Haavoittunut enkeli valittiin vuonna 2006 Ateneumin taidemuseon järjestämässä äänestyksessä ”Maamme tauluksi”.
Galleria

Halla, 1895, guassi
Syksy I, 1895
Unikko, 1896
Elämän virralla, 1896
Tonttukuningas nukkuu, 1896
Piru soittaa, 1896
Kuoleman puutarha, 1896
Piru padan ääressä, 1897
Kevätilta jäänlähdön aikaan, 1897
Piruparka kaksosineen, 1898
Emäntä ja piruparka kaksosineen, 1899
Haukotteleva käärme, 1899, maalattu Kaukasuksen matkalla
Perunatyttö, 1901
Veljekset, varhainen 1900-luku
Haavoittunut enkeli, 1903
Iltaa kohti, 1913
Huomiolista

↑  Simberg kuvailee, miten Lontoossa hämärän laskeutuessa nuoret kokoontuivat puistoon ja asettuvat kehään. Mies ja nainen siirtyvät keskelle ja alkavat suutelemaan. Simberg tunsi hämärässä kuin piru olisi soitellut jossain lähistöllä.'"`UNIQ--ref-00000000-QINU`"'
Kirjallisuutta

Lahelma, Marja: Ateneumin taiteilijat: Hugo Simberg. Helsinki: Ateneumin taidemuseo, 2017. ISBN 978-952-7-06751-2.
Levanto, Marjatta: Tonttukuningas kuoleman puutarhassa: Hugo Simbergin kuvia. Helsinki: Otava, 1985. ISBN 951-1-08639-1.
Malme, Heikki: Hugo Simberg – taidegrafiikan taitaja. Helsinki: Valtion taidemuseo, 2000. ISBN 951-5-32106-9.
Ruuska, Helena: Hugo Simberg: Pirut ja enkelit.  Helsinki:  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-42182-6
Saarikivi, Sakari: Hugo Simberg – elämä ja tuotanto. Porvoo: WSOY, 1948.
Stewen, Riikka: Hugo Simberg – unien maalari.  Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10455-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hugo Simberg taiteilijamatrikkelissa
Hugo Simberg Kansallisgallerian kokoelmissa
Hugo Simbergin jäljillä – valokuvia, kirjeitä ja luonnoksia Kansallisgallerian kokoelmista.
Simberg, Hugo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Hugo Simbergin syntymäkoti Haminan Pikkuympyräkadulla. Rakennus on nykyisin Haminan seurakunnan käytössä.
Maalaamassa Tampereen Tuomiokirkon freskoja vuonna 1904
Luettelo Suomen romaneja käsittelevästä kirjallisuudesta

Tämä on luettelo Suomen romaneja käsittelevästä kirjallisuudesta. Valikoiman teossa on hyödynnetty kirjallisuusluetteloa teoksessa Suomen romanien historia, toim. Panu Pulma. SKS 2013 , jossa on runsaasti myös yliopistojen julkaisemaa aineistoa ja artikkeleita erilaisissa julkaisuissa.
Tenho Aaltonen, toim., Kultaiset korvarenkaat. Mustalaisten kulttuuri ja käsityöt. Otava 1986 ISBN 951-1-08877-7
J. R. Aspelin, Suomen mustalaiset. Kirjoitussarja Uudessa Suomettaressa 1894–95. H. A. Reinholmin aineiston pohjalta, toim. Harry Halén. Tuohivirsu, 1994. Sarja: Unholan aitta 2, ISSN 1237-1882
Helena Blomérus, Satu Blomerus ja Helena Korpela, Minne matka, yökettu, Pieni Karhu, 2009 ISBN 978-952-5321-74-6
Rainer Friman, Miehen tie, WSOY 2008 ISBN 978-951-0-33878-0
Martti Grönfors, Suomen mustalaiskansa, WSOY, 1981 ISBN 951-0-10904-5
Kari Huttunen ja Gunni Nordström-Holm, Mustalaiselämää, Tammi, 1969
Viljo Koivisto, Mustalaiset. Viljo Koivisto kertoo heimonsa menneisyydestä ja nykypäivästä. RV-kirjat, 1984. ISBN 951-605-831-0
Tuula Kopsa-Schön, Kulttuuri-identiteetin jäljillä. Suomen romanien kulttuuri-identiteetistä 1980-luvun alussa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996 ISBN 951-717-911-1
Armas Lind, Caleb, romanipojan evakkotaipale, Rauhapuolustajat ja Like, 2010 ISBN 978-952-01-0454-2
Väinö Lindberg, Tuovi Putkonen, Kärrypoluilta punaisille matoille, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012 ISBN 978-952-222-369-2
Kiba Lumberg, Musta perhonen, Sammakko 2004 ISBN 952-5194-87-6
Toivo Nygård, Erään tapon tarina: romanien ja talonväen yhteenotto Alajärvellä 1888, Atena, 2001 ISBN 951-796-251-7
Marketta Ollikainen, Vankkurikansan perilliset : romanit, Euroopan unohdettu vähemmistö, Yliopistopaino, 1995. Sarja: Ihmisoikeusliitto r.y.:n julkaisusarja; n:o 3 ISBN 951-570-265-8
Panu Pulma, Suljetut ovet: Pohjoismaiden romanipolitiikka 1500-luvulta EU-aikaan, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006 Sarja: Historiallisia tutkimuksia, 230, ISSN 0073-2559; ISBN 951-746-785-0
Panu Pulma. toim., Suomen romanien historia, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013 ISBN 978-952-222-364-7
Tuula Saarto, Kalle Hagert. Legenda jo eläessään, WSOY, 1976 ISBN 951-0-07711-9
Karl von Schoultz, Huoleton heimo, Lahden kirjapaino- ja sanomalehti-osakeyhtiö, 1955
Riikka Tanner ja Tuula Lind, Käheä-ääninen tyttö, Tammi, 2009 ISBN 978-951-31-4753-2
Yrjö Tähtelä, Mustalaismonopoli, Y. Tähtelä, 1984 ISBN 951-99534-2-6
Kai Åberg ja Risto Blomster, toim., Suomen romanimusiikki, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006 ISBN 951-746-782-6
Sanna Hedman. Henry Hedman - Kärrynpyörä, taivas ja maa, Aikamedia Oy 2013.