stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäätiköiden virtaus
Veden voiteluvaikutus

Lauhkean jäätikön liikkumisen pääasiallinen syy on se, että sen pohja liukuu veden voiteleman alustan yli. Monesti, joskaan ei aina, jäätikön pohjalla on sulaa vettä. Jää virtaa monesti veden tai kostean, veden liukastaman sedimentin yllä. Paksun jäätikön aiheuttama paine ja virtauskitka sulattaa veden joissain kohdin jäätikön pohjaa. Jään sulamispiste nimittäin alenee paineen kasvaessa.
Jäätiköiden sisässä onkin monesti vettä erilaisissa tunneleissa ja onkaloissa. Ne ovat merkittävin tie sulavedelle, joka pyrkii kohti jäätikön pohjaa. Kun etelänavalla porattiin a969 2164 metrinselvennä läpimittainen reikä, sen pohjalta löytyi sulaa vettä, vaikka keskilämpötila on pinnalla –30 °C.
Jään liukumisen tutkiminen on vaikeaa ja käytännössä jään liukumista pysytään havainnoimaan vain jään reunaosien tunneleissa. Havaintojen mukaan pohjan liukuminen riippuu siellä olevan veden paineesta. Näin ollen jään liukumisen tarkkaa syytä ei tunneta, vaikka muutama perusajatus onkin siitä esitetty. Se miten tarkkaan ottaen alusta vaikuttaa jään liukumiseen, on suurin jäätikkötieteen ratkaisematon ongelma. Esimerkiksi Weertmanin esittämän vesikalvon oleminen jään ja sen alustan välillä on todistamatta, mutta melko varmoja ollaan että jään liukumisen aiheuttama kitkalämpö ja maalämpö luovat ainakin ajoittain sulavesikalvon jään pohjalle. Monesti jää liukuu epätasaisen alustan yli siten että jää sulaa kohoumien edellä ja jäätyy uudestaan kohoumien takana. Tämä johtuu siitä, että kohouman edellä paine nousee niin korkeaksi, että suuripaineisen jään painesulaminen on mahdollista. Tämä on Weertmanin vuonna 1957 esittämä teoria. Jää virtaa siis osin myös siksi, että liukumisesta syntyneisiin murtumakohtiin syntyy uutta jäätä.
Jään virtaus on erittäin hidasta mannerjäätiköiden keskusalueilla, koska jää on siellä kylmää ja jään pinta on hyvin loiva. Jää ei pysty siellä välttämättä liukumaan alustalla. Mutta reunoilla virtaus voi olla joskus huomattavan nopeaa, kun jään virtauksen synnyttämä kitka sulattaa vettä hyvin paljon, mikä kiihdyttää ketjureaktion tavoin jään nopeutta huomattavasti. Tämä ilmiö tulee erityisen hyvin esille jäävirroissa. Vesi edistää myös jäätikön sisäistä muodonmuutosta eli deformaatiota eli pyrkii muuttamaan jään muovautuvaksi. Duvalin mukaan vesimäärä lisää jään ryömimisnopeutta. Kun vesipitoisuus kasvaa jäässä 0,1%:sta yhteen prosenttiin, jään muodonmuutosnopeus kasvaa 10-kertaiseksi vakiopaineessa.
Alustan muokkautuminen jäätikön vaikutuksesta edistää joskus jään liikettä. Vaikka tutkijoilla on muutama yllä kuvattuja elementtejä sisältävä teoria jäätikön liikkeen perussyistä, täsmällistä mekanismia ei ole kyetty nimeämään varsinkaan kylmille mannerjäätiköille., koska paksun jään alustan oloja on vaikea tutkia. Lisäksi paksun mannerjään keskusta on jään painon aiheuttamassa kuopassa.
Ei aina jäätikön liikettä

Jää ei aina liiku nopeasti tai hankaa kalliota. Kylmäpohjaisen mannerjäätikön pohjaosa on jäätynyt kiinni kallioon, vaikka ylempänä oleva jää saattaa liikkua. Tämä näkyy esimerkiksi Etelämantereen jäänalisessa Gurtsev-vuoristossa, josta otettu jäänalainen luotauskuva näyttää melko kulumattomia pinnanmuotoja. Samoin Etelä-Patagonian paksun jäätikön alla olevat vuoret eivät ole niin kuluneita kuin Pohjois-Patagonian vuoret. Osaltaan Pohjois-Patagonian vuorten kulumisen on aiheuttanut mannerlaattojen rajakohta. Sekä Pohjois- että Etelä-Patagoniassa jään liike on nopeaa alhaalla vuoristossa ja ohuemman jään kohdalla.
Liikkeen nopeuden vaihtelut

Jäätiköiden vetäytymistä säätelee lähinnä niiden sulaminen, jota tapahtuu eniten reunoilla. Monesti kylmän ilmaston jäätikkö on jäätynyt päätteestään kiinni.
Jos ilmasto lämpiää, kylmäpohjaisen jäätikön pohjalämpötila nousee painesulamispisteeseen. Samoin vaikuttaa jäätikön massan kasvu. Jos lumentulon määrä kasvaa, jää muokkautuu eli deformoituu, mikä tuottaa deformaatiossa syntynyttä kitkalämpöä. Jään pohjalle voi saapua vettä esimerkiksi pintasulamisesta jäässä olevien vetisten luolien kautta. Myös maalämpö voi sulattaa jäätikön pohjaa. Näin jäätikkö voi olla liikkumaton tai virrata eri tekijöiden vuoksi jopa kymmeniätuhansia metrejä vuodessa. Monien jäätiköiden on huomattu virtaavan nopeammin sulamisajan alussa ja joskus rankkasateiden jälkeen. Jää virtaa monesti nopeammin päivällä kuin yöllä. Alustan muoto ja kitka sekä jäätikön paksuus vaikuttavat liikenopeuteen.
Purkaukset

Joidenkin, mutta ei kaikkien, jäätiköiden tiedetään saavan nopeita "purkauksia" (surge). Tällöin jään virtaus kiihtyy normaalia nopeammaksi. Purkausten väli voi Pohjois-Amerikan jäätikössä olla luokkaa 10–200 vuotta. Ne kestävät muutaman tunnin tai vuoden. Jäätikön nopeus purkauksessa voi olla jopa 5 metriä tunnissa (Bruarjökull Islannissa 1963–1964), tyypillisesti noin 10–100 kertaa normaalia nopeampi. Tämä johtuu jäässä tai alustassa tapahtuvista muutoksista, jota sanotaan jäänjäristykseksi. Purkauksia tapahtuu kymmenien vuosien välein, esim. Variegrad-jäätikössä Alaskassa 16–21 vuoden välein. Purkauksessa jää virtaa jopa 10–100 kertaa normaalia nopeammin. Kun jää virtaa nopeasti, siihen syntyy pinnalle railoja, kuiluja ja jäälohkoja.
Jään "syöksypurkaus" on aaltomainen, ja edellään se puristaa jäätä kokoon, kohdallaan paksuntaa ja takanaan ohentaa. Melko samantyyppisilläkään alueilla ei jään virtaus vaihtele purkauksenomaisesti. Purkaus johtuu jäätikön paksuuntumisesta ylhäällä ja sulamisesta alhaalla, mikä jyrkentää jäätikköä. Kun jäätikkö saavuttaa kriittisen profiilin, jää deformoituu ja lähtee liukuun. Liukukitka puolestaan sulattaa jäätä, mikä kiihdyttää jäätikön virtausta, mikä taas sulattaa kitkan kautta enemmän jäätä ja niin edelleen. Tämä panee liikkeelle aaltomaisen purkauksen. Toisten mielestä jäätikön purkaukset johtuvat siitä, että ajoittain sulaveden virtaus pitkin jäänalisia tunneleita estyy. Tämä lisäisi jään alaista vettä ja helpottaisi jään liukumista. Kolmannet taas väittävät jäätikön nopeitten syöksyjaksojen syiksi sitä, että veden kertyminen jään aliseen sedimenttiin muuttaa sen hyvin liukkaaksi..
Aiheesta muualla > Virtaus

How glaciers form and flow
Trends in glacier mass balance
Animation of glacial advance
Advance and retreat of Columbia Glacier in Prince William Sound
Physical geography of glacial landforms
Links to more glacier resources online
North Cascade Glacier Climate Project Research
Aiheesta muualla > Jäätikkömallit

http://glimmer.forge.nesc.ac.uk/ – Glimmer, a three-dimensional thermomechanical ice sheet model, designed to be interfaced to a range of global climate models.
http://www.pism-docs.org/ – PISM (Parallel Ice Sheet Model), which includes ice shelves and ice streams.
http://sicopolis.greveweb.net/ – SICOPOLIS (SImulation COde for POLythermal Ice Sheets), a three-dimensional ice sheet model which accounts for polythermal conditions (coexistence of ice at and below the melting point in different parts of an ice sheet).
http://oceans11.lanl.gov/trac/CISM/wiki – CISM (Community Ice Sheet Model), under development as a land ice component of the Community Climate System Model (CCSM).
ISMIP – Ice Sheet Model Intercomparison Project
Vatnajökullin jäätikkö satelliittikuvassa. Siinä näkyvät selvästi jäätiköstä lähtevät jäävirrat.
Etelämantereen jäätikön laskettu teoreettinen virtausmalli.
Jäätikkö muuttuu suurissa paineissa juuri ennen murtumistaan plastiseksi, muovautuvaksi.
Erkki Kairamo

Erkki Aulis Kairamo (25. heinäkuuta 1936 Helsinki – 25. heinäkuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän kehitti 1900-luvun alun modernismia edelleen ja käytti herkkiä materiaalirinnastuksia. Kairamo valmistui Teknillisestä korkeakoulusta arkkitehdiksi vuonna 1963. Hänellä oli Kristian Gullichsenin ja Timo Vormalan kanssa yhteinen toimisto Arkkitehdit ky vuosina 1969–1997.
Ura

Erkki Kairamon vanhemmat olivat vuorineuvos Aulis O. Kairamo ja Aino Kairamo (o.s. Kulvik). Hänen ensimmäinen puolisonsa oli 1956–1973 arkkitehti Maija Kairamo (o.s. Santaholma) ja toinen puolisonsa 1973– sisustusarkkitehti Aulikki Jylhä. Erkki Kairamon veli oli Nokian pääjohtaja, vuorineuvos Kari Kairamo.
Oululaislähtöinen Kairamo kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1954 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1963. Jo hänen diplomityönsä liittyi teollisuuteen ja tekniikkaan, ja myöhemmin hän puhui tehtaista temppeleinä, joissa tuotetaan ihmiskunnan hyvinvointia. Kairamon arkkitehtuurissa korostui rakenteellisuus, joka ei kuitenkaan ollut itsetarkoitus, vaan tarpeen ja toiminnan sanelemaa.
Kairamolla oli 1960–1974 monien eri yhtiökumppanien kanssa oma arkkitehtitoimisto. Hänen yhtiökumppaninsa oli esimerkiksi oma puoliso arkkitehti Maija Kairamo.
Kairamo sai Arkkitehtuurin valtionpalkinnon vuonna 1978 ja teräsrakentamisen vuosipalkinnon vuonna 1984.
Teoksia

Hyrylän varuskunnan lämpökeskus, 1968 Tuusula (yhdessä Jorma Pankakosken kanssa)
Marimekon tekstiilitehdas, 1972–1979 Helsinki (yhdessä Reijo Lahtisen kanssa)
A. Ahlströmin paperitehdas, 1975–1977 Varkaus, valtion rakennustaidepalkinto 1978
Lohjan paperitehtaan laajennus, 1980
Liinasaarenkujan paritaloryhmä, 1982 Westend, Espoo
Hiiralankaaren asuinkerrostalo, 1983 Westend, Espoo
Itäkeskuksen ostoskeskuksen ensimmäinen vaihe, 1984 Helsinki
Itäkeskuksen maamerkki, 1987 Helsinki
Stockmannin tavaratalon laajennus, kilpailu 1984, valmis 1989 Helsinki (yhdessä Kristian Gullichsenin ja Timo Vormalan kanssa)
Aiheesta muualla

Marja-Riitta Norri, Virpi Kumpulainen (toim.): Erkki Kairamo - luonnoksia. Julkaisija Rakennustaiteen museo. ISBN 951-9229-98-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Itäkeskuksen maamerkki
Osta minut

| Osta minut Irwin Goodman |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1967
 Julkaistu: 1967
 Tyylilaji: Folk Rock
 Kesto: 31.25
 Levy-yhtiö: Rytmi
Irwin Goodmanin muut julkaisut
| Ei tippa tapa 1967 | Osta minut 1967 | Reteesti vaan 1968 |
Osta minut on Irwin Goodmanin kolmas albumi. Se ilmestyi vuonna 1967.
Albumin tunnetuimpia kappaleita ovat ”Terveisiä Seutulasta” ja ”Homma käy”. Levyn takakannessa oli teksti ”Jos ette pidä levystä, tehkää niinkuin mekin. Me lähetämme levyjä Yleisradion toimittajille kahvipannun alusiksi.” Tämä ei Yleisradiota miellyttänyt, ja niinpä kaikki albumin kappaleet joutuivat radiossa soittokieltoon. Yleisradion ohjelmaneuvoston päätöksen perusteena oli ”radion oletetun esitysrajoituksen käyttäminen myyntimainoksena levykuoressa”.
Kappaletta ”Haista itse vaan” pidetään suomalaisen musiikin ensimmäisenä kappaleena, jossa käytettiin särökitaraa.
Osta minut sijoittui Suomen myydyimpien albumien tilastossa parhaimmillaan kolmanneksi toukokuussa 1967.
Albumilla soittavat muusikot eivät ole tiedossa.
Kappaleet

Homma käy – 2.47
Isä-Jussin neuvot – 2.00
Olen hermostunut – 2.25
Sensuuriin kaikki vaan – 2.03
Ei seitsemäätoistakaan – 2.21
Äiti – 3.44
Puolet lautohin – 2.51
Haista itse vaan – 2.46
Terveisiä Seutulasta – 2.18
Tappajakansa – 3.33
Valvo, Jaakko – 2.24
Kaksi nuorta kovanaamaa – 2.04
Henrik Othman

Hans Henrik Othman (s. 16. heinäkuuta 1955 Turku) on suomalainen toimittaja ja kriitikko. Othman oli  Jakobstads Tidning -lehden päätoimittaja vuosina 2006–2008, ja vuodesta 2008 hän on ollut Österbottens Tidningin päätoimittaja. Tätä ennen hän toimi kulttuuritoimittajana. Vuonna 2016 hän sai Topelius-palkinnon.
Osakaskunta

Osakaskunta on yhteisen alueen (usein vesialueen) omistava yksikkö. Kalastuslaissa määritellään kalastusoikeuden haltijaksi yhteisen vesialueen osakaskunta omalla alueellaan. Osakaskuntaan kuuluvat ne kiinteistöjen omistajat, joilla on osuus yhteiseen alueeseen.
Osakaskuntaan ei liitytä, vaan osakaskunnan osakkaaksi tullaan, kun henkilö saa omistukseensa kiinteistön, jolla on osuus yhteiseen alueeseen. Oikeus yksityisoikeudelliseen osuuteen ilmenee maanmittauslaitoksesta saatavasta kiinteistörekisteriotteesta.
Osakaskunnan hallinto

Osakaskunta on aina olemassa suoraan lain nojalla. Osakaskunta, jolle on vahvistettu säännöt, on järjestäytynyt osakaskunta. Myös järjestäytymätön osakaskunta on kuitenkin aina olemassa ja on yhteisaluelain mukaan oikeustoimikelpoinen. Yhteisaluelaki ei edellytä osakaskuntien järjestäytymistä; osakaskunnat voivat toimia myös järjestäytymättöminä.
Osakaskunta on itsenäinen oikeussubjekti, joka omissa nimissään kantaa ja vastaa yhteistä aluetta koskevissa asioissa. Osakaskunta voi saada nimiinsä oikeuksia ja tehdä sitoumuksia yhteistä aluetta koskevissa asioissa. Osakaskunnan osakkaat eivät ole henkilökohtaisesti vastuussa osakaskunnan velvoitteista. Yksittäinen osakas saa kuitenkin ajaa kannetta tai muutoin valvoa osakaskunnan etua asiassa. Vesialuetta omistava osakaskunta on kalastuslain 23 §:n mukaan jäsen julkisoikeudellisessa kalatalousalueessa.
Osakaskunnan kokous on osakaskunnan asioista viime kädessä päättävä toimielin. Se koskee niin järjestäytyneitä kuin järjestäytymättömiäkin osakaskuntia. Kokouksessa kullakin osakkaalla on yleensä osuuttaan vastaava äänioikeus. Osakaskunta on kuitenkin kalastuslain 41 §:n mukaan velvollinen järjestämään kalastuksen käyttö- ja hoitosuunnitelman mukaisesti. Ely-keskuksella on kalastuslain 13 §:n mukaan mahdollisuus antaa alueellinen lupa kaupallisen kalastuksen harjoittamiseen osakaskunnan alueella käyttö- ja hoitosuunnitelman mukaisesti. Osakaskunnan kokouksen on tehtävä päätöksensä 2/3 määräenemmistöllä, jos päätös koskee yhteisen vesialueen käyttämistä kalastukseen muulla tavoin kuin siten, että kukin osakas tai se, joka laillisesti käyttää hänen kalastusoikeuttaan, kalastaa vesistössä.
Osakaskunnan kokouksen tehtävät voidaan osoittaa edustajistolle. Tämän suurille osakaskunnille ajatellun järjestelyn käyttö on jäänyt vähäiseksi. Hoitokunta pitää huolta järjestäytyneen osakaskunnan käytännön toiminnasta. Osakkaiden kokous valitsee hoitokunnan.
Osakaskuntien hallinnosta säädetään yleisesti yhteisaluelaissa (18.8.1989/758). Laki ei kuitenkaan koske yhteismetsälain (37/1991) mukaista yhteismetsää eikä sellaisen yhteisen alueen tai yhteisen erityisen etuuden hallintoa ja käyttöä, josta on muualla laissa erikseen säädetty.
Kirjallisuutta

Risto Vesa ym.: Yhteisen kalaveden osakaskunta.  Helsinki:  Kalatalouden keskusliitto, 2001.  ISBN 952-9614-47-0
Jenny Fredrikson: Osakaskuntaopas. Helsinki 2014. Kalatalouden Keskusliitto julkaisu nro 178. ISBN 978-952-7004-01-2.
Aiheesta muualla

Osakaskunnat Ahven.net. Helsinki:  Kalatalouden keskusliitto. Arkistoitu 13.10.2012. Viitattu 24.9.2012.
Jääski

| Jääski Jäskis> Entinen kunta – pääosa luovutettu Neuvostoliitolle ja jäljelle jäänyt alue nykyisin osa Imatraa, Ruokolahtea ja Lappeenrantaa. |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Jääsken kihlakunta
Kuntanumero:  185
Perustettu:  18691
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Suomelle jääneet osat liitetty:  1948
– kuntiin:  Imatra, Ruokolahti, Joutseno
Pinta-ala:   km²
– maa:  400,6 km²
Väkiluku:  20 879  (1939)
– väestötiheys:  49,9 as./km²
  1 Pitäjä mainitaan ensimmäisen kerran 1323 
Jääsken epävirallinen perinnevaakuna.
Jääski (ruots. Jäskis) on entinen Suomen kunta Vuoksen yläjuoksun varrella Etelä-Karjalassa. Pääosa Jääskestä (kirkonkylä nykyisin ven. Лесого́рский, Lesogorski) ja Enson tehdasyhdyskunta (nykyisin ven. Светого́рск, Svetogorsk) jäivät 1944 Neuvostoliiton alueelle.
Historia

Jääsken kihlakunta mainitaan pogostan nimellä jo Pähkinäsaaren rauhansopimuksessa vuodelta 1323, jossa Ruotsille jäivät Jääski, Savo ja Äyräpää. Jääski oli toiseen maailmansotaan asti samannimisen kihlakunnan keskus Vuoksen ylä- ja keskijuoksulla.
Rajanvedossa vuonna 1940 Jääsken pinta-alasta luovutettiin Neuvostoliitolle 355,5 km² ja Suomen puolelle jäi 15 % (62,7 km²).
Ennen sotaa Jääskeen kuuluneesta Ensosta oli suunniteltu Enson kauppalaa. Jääsken Suomelle jäänyt osa toimi vielä sodan jälkeen muutaman vuoden omana kuntanaan, mutta seudulle suunniteltiin edelleen kauppalan perustamista. Pääosin Jääsken kunnan varoilla perustettiinkin vuonna 1948 Imatran kauppala, jonka muodostavat pääosa  Jääsken Suomelle jääneestä alueesta sekä eräät Joutsenon ja Ruokolahden kunnista erotetut alueet. Toisaalta muutamia ennen Jääskeen kuuluneita kyliä liitettiin myös Joutsenoon ja Ruokolahteen. Paljon myöhemmin, vuonna 2009, on Joutseno liitetty Lappeenrantaan.
Maantiede ja luonto

Vuoksi virtaa Jääsken pitäjän alueen halki luoteis-kaakkosuunnassa. Jääsken luoteisrajalla Vuoksi virtaa noin 300 metrin levyisenä muodostaen Kyyrönkosken, Myllykosken ja Vallinkosken. Tästä alaspäin se virtaa 100-600 metriä leveänä noin neljä kilometriä, jonka jälkeen se muodosti Räikkölän- eli Ensonkosken, joka on kapeimmillaan vain 45 metrin levyinen. Enson alapuolella Vuoksi muodostaa 2,5 kilometrin pituisen suvannon. Sen alapuolella joessa on lyhyt Ollikan- eli Haikolankoski, jonka jälkeen virtaussuunta muuttuu, joki kiertää Rouhialanniemen, ja virtaa lounaaseen. Niemen alapuolella sijaitsi Rouhialankoski, joka oli Vuoksen yläjuoksun suurista koskista viimeinen. Kosken alajuoksulla Vuoksen virtaussuunta muuttuu jälleen kaakkoon, ja joki virtaa keskimäärin 150 metrin levyisenä kymenä Jääsken kirkonseudun ohi. Kirkonseudun eteläpuolella joki levenee 800 metrin levyiseksi suvannoksi ja edelleen noin 2 kilometrin levyiseksi Ehatoksenseläksi.
Pitäjän suurimmat järvet olivat Jääskijärvi, Mertjärvi ja Pytäräjärvi. Pitäjän maisemallisesti keskeiset osat sijaitsivat Vuoksen ranta-alueilla. Jääsken alue on kuitenkin maisemaltaan vaihtelevaa ja monimuotoista.
Jääsken alue on luonnonolosuhteiltaan varsin edullista aluetta maataloudelle ja villille kasvillisuudelle. Pitäjä oli pinnanmuodoiltaan vaihtelevaa. Korkeimmat kohdat olivat Teppanalan, Laitilan ja Hirslammen kylien alueilla. Korkeuserot olivat huomattavia erityisesti pitäjän keskiosassa, jossa Vuoksen ja Kuurmanjoen laaksojen ja muiden pienempien notkelmien väleihin jäi korkeita kallioalueita. Myös pitäjän itä- ja kaakkoisosat olivat suurimmaksi osaksi kumpuilevia, erityisesti Jääskijärven ja Mertjärven ympäristössä. Suoalueita pitäjässä oli varsin vähän, ja ne olivat suurimmaksi osaksi pienialaisia. Suurikokoisin suoalue oli Kalalamminsuo lähellä Antrean-vastaista rajaa.
Villikasvillisuus on hyvin lajirikasta Jääskessä, jossa jaloista lehtipuista lehmus viihtyy erityisesti Vuoksen ja Kuurmanjoen rantalehdikoissa. Vaahteroita kasvoi Kärättilän kylässä Kuurman pohjoispuolella olevilla kallioilla. Hehtaarin laajuinen luonnonvarainen pähkinäpensaslehto sijaitsi Rouhialankosken pohjoisrannalla, jossa laskettiin olevan sata suurta pähkinäpensasta. Alueella kasvaa villejä omenapuita ja muita kasviharvinaisuuksia ovat haarapalpakko, rantaorvokki, metsäkumina, sinilatva, vuorimunkki, purosätkin ja juurehtiva kaisla. Putkilokasveja on merkitty muistiin kaikkiaan 600 erilaista lajia.
Maatalous

Maatalous oli hyvin pitkälle kehittynyttä Vuoksen laskun seurauksena syntyneiden laajojen ja hedelmällisten rantamaiden ansiosta. Vuonna 1920 peltoa Jääskessä oli 6 005,04 ha, kasvitarhoja 17,74 ha, luonnonniittyjä 819,39 ha sekä metsää ja joutomaata 33 217,83 ha. Samana vuonna karjaa pidettiin seuraavasti: hevosia 1 337 kpl, nautakarjaa 5 757 kpl, lampaita 5 340 kpl, sikoja 1 413 kpl ja siipikarjaa 3 757 kpl. Lypsykarjan tuottama maito myytiin suurimmaksi osaksi jalostamattomana kuluttajille mm. Ensoon ja Viipuriin. Karjanhoidon ohella hevosjalostus oli kehittynyttä.
Kylät

Ahola, Ahtiala, Ahvola, Eevala, Einola, Haikola, Hallikkala, Hirsilampi, Hyppölä, Hämälälä, Ihalempiälä, Jakola, Jakovala, Järvenkylä, Kamajauhola, Kaplahala, Kasila, Kemppilä, Kiljolanmaa, Kirkonkylä, Kiurula, Kokkola, Kostiala, Kuurmanpohja, Kyyrölä, Kärenniemi, Kärkkäälä, Kärättilä, Laitila, Laukkala, Littula, Lokkarila, Lottola, Meltola, Myllölä, Niemi, Näträmälä, Oravala, Pajarila, Patjaala, Pelkola, Penttilä, Pieppola, Puujalka, Päähkälä, Ranssila, Riikola, Rikkola, Rossila, Rouhiala, Räikkölä, Seppälä, Soperonmaa, Suikkala, Sunila, Teppanala, Tollola, Velkula, Vetelälä, Virola, Virolansalo.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 18 koulupiiriin.
Väestö ja kulttuuri

Jääskeläisillä on (ollut) oma murteensa ja paikalliskulttuurinsa.
Laajemmassa Jääsken kihlakunnassa sijainneen Jääsken kunnan asukasluku liki kaksinkertaistui vuosina 1920–1939. Asukkaita oli 10 512 (31.12.1920), 13 671 (31.12.1930 kaikkiaan kirkonkirjoissa tai siviilirekisterissä; joista läsnä olevia lähteestä riippuen 13 087 tai 13 055) ja 20 879 (31.12.1939 kirjoissa tai 20 814 henkikirjoitettu 1.1.1940).
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Jääsken väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
| Jääsken väestönkehitys 1880–1940 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 4 958 | 4 958 |
| 1890 | 1890 |    | 6 177 | 6 177 |
| 1900 | 1900 |    | 7 968 | 7 968 |
| 1910 | 1910 |    | 9 074 | 9 074 |
| 1920 | 1920 |    | 9 998 | 9 998 |
| 1930 | 1930 |    | 13 087 | 13 087 |
| 1940 | 1940 |    | 18 922 | 18 922 |
Lähde: Tilastokeskus.
Nykytilanne

Jääsken taajama Leningradin alueen Viipurin piirin kartalla, sen Enson kaupunkipiirin alueella.
Jääsken luovutettu osa on nykyisin osa Leningradin alueen Viipurin piiriä ja sen 20 272 asukkaan Enson kaupunkikuntaa. Enson kaupunkikunta sisältää Enson kaupungin (ven. Svetogorsk, 15 981 as. vuonna 2010), Jääsken kaupunkityyppisen taajaman (ven. Lesogorski, 3 273 as.) sekä Järvenkylän (ven. Losevo) ja Kavantsaaren (ven. Vozroždenije) kyläneuvostoiden alueet. Kaupunkikunnan maaseutukylissä ja maaseudulla asui vuonna 2010 kaikkiaan 1 018 henkeä.
Aiemmin erillinen Jääsken kaupunkikunta yhdistettiin vuoden 2008 paikallisen kansanäänestyksen jälkeen Ensoon vuoden 2010 alusta.
Nykyisen Suomen alueella Jääsken kihlakuntaan olivat vanhastaan kuuluneet Ruokolahti ja Rautjärvi.
1990-luvun tunnetuin jääskeläinen on valtioneuvos Riitta Uosukainen.
Jääsken taajaman kautta kulkee Imatran rajanylityspaikalta Antreaa (Kamennogorsk) ja edelleen Käkisalmea (Priozersk) kohti johtava maantie A124. Jääsken kautta kulkee myös rautatie ja taajaman asemalla (aikatauluissa Lesogorski) pysähtyy Viipurin ja Svetogorskin (Enso) välinen paikallisjuna.
Jääski-seura

Jääsken asukkaat sijoitettiin talvisodan jälkeen ensisijaisesti Satakuntaan, mutta jatkosodan jälkeen ensisijaisesti Kymenlaaksoon (Elimäki, Anjala, Iitti). Jääskeläisiä hajaantui ympäri Suomen.
Jo Satakunnassa 1940 oli perustettu Jääski-seura perinnetyöhön, mutta toiminta loppui kun jatkosodan aikana karjalaiset pääsivät palaamaan takaisin vallatuille alueille.
Vuonna 1950 Imatralla perustettiin Jääski-Säätiö, joka alkoi järjestää Jääsken pitäjäjuhlia.
Vuonna 1984 perustettiin Jääsken pitäjäyhdistys, joka kymmenen vuotta myöhemmin muutti nimekseen Jääski-seura. Se pitää yllä Jääsken ja Enson perinteitä järjestämällä vuosittain pitäjäjuhlia, julkaisemalla Jääskeläinen-lehteä, kokoamalla pitäjän perinneaineistoa ja valokuvia. Jääski-seuran noin 5 000 kuvaa sisältävä valokuva-arkisto on sijoitettu Imatran kaupunginmuseoon. Seuralla on paikalliskerhoja eri puolilla Suomea. Jääski-seuran puheenjohtajana ovat toimineet rehtori Toivo Lyyra 1984-1993, toimituspäällikkö Antti O. Arponen 1994-2001 ja toimitusjohtaja (entinen europarlamentaarikko) Kyösti Toivonen 2002-2009, nykyinen puheenjohtaja on Kirsi Juura Kouvolasta. Varapuheenjohtajana on toiminut aiemmin valtioneuvos Riitta Uosukainen, eduskunnan pitkäaikainen puhemies ja nykyajan tunnetuin syntyperäinen jääskeläinen. Seurassa oli parhaimmillaan 1990-luvulla noin 1 500 jäsentä. Nykyisin jäseniä on noin 700 henkilöä.
Jääsken kansallispuku on peräisin 1880-luvulta ja sitä on tarkistettu vuonna 2015.
Aiheesta muualla

www.jaaski.fi
Luovutettu Karjala – Jääski
Jääsken kartta
Luovutetun Etelä-Karjalan pitäjät – Jääski (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuurmanpohjan kyläsivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
www.jaaski.ru (venäjäksi)
Luovutetun Karjalan linkit