Yhdysvaltojen arkkitehtuuri
1900-luvun arkkitehtuuri (1914–) > Kansainvälinen tyyli ja Bauhausin koulukunnan vaikutus

Ilmausta “kansainvälinen tyyli” (international style) käyttivät ensimmäisen kerran Henry-Russell Hitchcock ja Philip Johnson New Yorkin MoMAssa pidetyn Modern Architecture-näyttelyn jälkeen julkaisemassaan teoksessa. Diktatuurien nousu Euroopassa oli jättänyt Amerikalle aloitteen modernin arkkitehtuurin levittämisessä. Monet eurooppalaiset arkkitehdit, erityisesti saksalaiset ja itävaltalaiset, emigroituivat Yhdysvaltoihin. Bauhausin koulu lopetti natsien painostamana toimintansa vuonna 1935. Monet sen vainotuista arkkitehdeista pakenivat Yhdysvaltoihin, erityisesti Chicagoon, samalla kun heidän työnsä tuhottiin Saksassa.
Kansainvälinen tyyli oli selvästi modernia ja laskelmoitua. Sen erottivat aiemmasta arkkitehtuurista paljaiden ulkopintojen lisääntyminen, koristeiden välttäminen, arkkitehtuuristen yksityiskohtien korostaminen ja säännöllisyys. Kansainvälisen tyylin merkittävin esimerkki on John Davison Rockefeller Juniorin lahjoittamalle tontille New Yorkin East Riverin rannalle rakennettu Yhdistyneiden kansakuntien päämaja, joka avattiin 9. tammikuuta 1951. Rakennuksesta tuli kansainvälisyyden ja edistyksen symboli, jossa sovellettiin konseptia rakennusten erittelemisestä käyttötarkoitustensa mukaisesti. YK:n sihteeristön pilvenpiirtäjä kohoaa 194 metrin korkeuteen. Rakennuksessa on kaksi julkisivua, jotka vaikuttavat lasi- ja alumiiniverholta. Muut sivut on päällystetty marmorilaatoilla.
Sodan jälkeisen ajan merkittävimpiä olivat Eero Saarisen suunnittelemat rakennukset. Massachusetts Institute of Technologyn Kresge-auditoriossa (1956), Saint Louisin Gateway Archissa (1967) sekä New Yorkin ja Washingtonin lentokenttäterminaaleissa näkyy arkkitehtoninen ekletismi.
Saksalainen Walter Gropius opetti arkkitehtuuria Harvardin yliopistossa ja suunnitteli yhdessä Pietro Belluschin kanssa kiistellyn Pan Am -rakennuksen (1963) New Yorkiin. Gropius koulutti lukuisia tulevia arkkitehteja. Ludwig Mies van der Rohe saapui Yhdysvaltoihin 1937 ja sovelsi konseptejaan modernista klassismista New Yorkissa (Seagram Building, 1958) ja Chicagossa (Chicagon yliopisto). Hän oli kansainvälisen tyylin arkkitehdeista tuotteliain.
Useat arkkitehdit käyttivät 1960–1970-luvuilla suunnittelemissaan rakennuksissa viimeistelemätöntä betonia. Kuuluisimmat brutalismin edustajat ovat Paul Rudolph, Marcel Breuer, Bertrand Goldberg ja Louis Kahn. Carpenter Center for the Visual Arts Harvardin yliopiston kampusalueella on ainoa Le Corbusierin Yhdysvaltoihin suunnittelema rakennus.
Toisen maailmansodan jälkeisinä talouskasvun vuosina syntyi Pop-taide, joka vaikutti myös arkkitehtuuriin. Robert Venturin ja Charles Willard Mooren suunnittelemissa rakennuksissa oli pittoreskia ja vaihtelevaa koristelua vastakohtana kansainvälisen tyylin pelkistetylle yksinkertaisuudelle. James Winesin nimeämässä California crazy-tyylissä triviaaleista ja jokapäiväisistä objekteista tehtiin arkkitehtonisia muotoja, esimerkkinä hampurilaisen muotoinen elintarvikekioski. Erityisesti huvipuistoihin ja Las Vegasiin rakennettiin tätä värikästä, näkyvää ja eksentristä mielihyvän arkkitehtuuria, jota kritisoitiin laajalti myös fasadismiksi, vulgaariksi ja huonosti aikaa kestäväksi.