stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Curral das Freiras

Curral das Freirasin kylä laakson pohjalla
Curral das Freiras (suom. Nunnien laakso) on kylä Câmara de Lobosin kunnassa Portugalille kuuluvalla Madeiran saarella. Kylän asukasluku oli vuonna 2001 noin 1 600. Se sijaitsee vuorten ympäröimässä laaksossa ja oli hyvin vaikeapääsyinen ennen tieyhteyden saamista 1960-luvulla.
Johtuen laaksoon pääsyn vaikeudesta sitä aluksi asuttivatkin paimenet ja orjat, joko orjuudesta vapautetut tai siitä karanneet. Eristyksissä asuneet ihmiset rakensivat itselleen majoja ja muodostivat kyläyhteisön. 1400-luvun lopulla kylän asema virallistettiin ja se sai pian uusia pysyviä asukkaita. Portugalilainen siirtomaaisäntä João Gonçalves Zarco luovutti vuonna 1462 maan viljeltäväksi uudisasukkaille João Ferreiralle ja hänen vaimolleen Branca Diasille. Maat lahjoitettiin edelleen heidän lapsenlapselleen vuonna 1474. Vuonna 1480 maat osti Zarcon poika João Gonçalves da Câmara, joka antoi ne edelleen tyttärilleen jotka olivat päättäneet ryhtyä nunniksi. Kylä tunnettiin varhain nimellä Curral da Serra, vaihtuen sittemmin nykyiseen. Ajankohdasta on kaksi eri näkemystä, ensimmäisen mukaan uusi nimi tuli käyttöön maiden siirryttyä nunnien omistukseen 1492–1497, toisen mukaan 1566, jolloin laakso toimi turvapaikkana Funchaliin hyökänneiltä ranskalaisilta merirosvoilta.
Nykyään kylä on hyvin suosittu matkailijoiden keskuudessa maisemiensa ja vaellusreittien ansiosta. Liikenneyhteydet ovat kohentuneet huomattavasti uuden entistä pidemmän tietunnelin myötä. Kylään on päivittäin useita linja-autovuoroja saaren pääkaupungista Funchalista. Ensimmäinen tieyhteys valmistui 1960-luvun alussa, sitä ennen kylään pääsi ainoastaan jalan kuljettavaa polkua. Uusi 2 404 metriä pitkä tietunneli valmistui 2000-luvun alussa, jolloin vanha ja erittäin mutkainen tieyhteys hylättiin. Uuden tunnelin louhintatöissä vuonna 2003 sai surmansa neljä tunnelinrakentajaa, joilla ei ollut pätevyyttä  räjähdysaineiden käsittelyyn. Ensimmäinen televisio kylään saatiin vuonna 1986.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Curral das Freiras Wikimedia Commonsissa
Cyclops-luokka

| Cyclops |
| --- | --- |
 Piirros luokan suojasta ja aseistuksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  3 480 t
Pituus:  68,6 m
Leveys:  13,7 m
Syväys:  5,0 m
Koneteho:  1 472-1 709 ihp
Nopeus:  11 solmua
Miehistöä:  156
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 10" MLR -tykkiä
Cyclops-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston neljän vuonna 1871 vesillelasketun aluksen muodostama monitoriluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Cyclops | Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Lontoo | 10. syyskuuta 1870 | 18. heinäkuuta 1871 | 4. toukokuuta 1877 |  |
| HMS Gorgon | Palmers Shipbuilding and Iron Company, Jarrow | 5. syyskuuta 1870 | 14. lokakuuta 1871 | 19. maaliskuuta 1874 |  |
| HMS Hecate | Dudgeon, Cubitt Town | 5. syyskuuta 1870 | 30. syyskuuta 1871 | 24. toukokuuta 1877 |  |
| HMS Hydra | Robert Napier and Sons, Govan | 5. syyskuuta 1870 | 28. joulukuuta 1871 | 31. toukokuuta 1876 |  |
Dadaejinin taistelu

Dadaejinin taistelu oli yhdessä samaan aikaan käydyn Busanin piirityksen kanssa ensimmäisiä taisteluita Japanin ja Korean välisessä sodassa, joka sai alkunsa vuonna 1592.
Japanilaisten osalta taistelua johti Konishi Yukinaga, ja korealaisten puolustuksesta vastasi Yun Hǔnsin. Taistelu päättyi japanilaisten voittoon, ja kaikkien linnassa olleiden korealaisten teloittamiseen.
Ḍād

Ḍād-kirjaimen itsenäinen muoto.
Ḍād (arab. ضاد‎, ḍād, pers. ‏ضاد‎, z̤âd) on arabialaisen kirjaimiston 15. kirjain. Sen itsenäinen muoto on ض ja äännearvo arabian kielessä [ᵭ] (faryngaalistunut soinnillinen alveolaarinen klusiili). Persiassa ja joissakin siitä mukailtuja aakkostoja käyttävissä kielissä, kuten urdussa, pandžabissa ja sindhissä, ḍād äännetään [z] ja translitteroidaan z̤.
Ḍād on muodostettu lisäämällä piste arabialaisen ṣād-kirjaimen (ص) päälle.
Dafnus (Joonia)

| Dafnus> Δαφνοῦς |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Kaupunki:  Klazomenai
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dafnus (m.kreik. Δαφνοῦς, Dafnūs tai Dafnous, lat. Daphnus) oli antiikin aikainen kaupunki tai muu asutus Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä Klazomenaita, mutta sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Dafnuksen historiasta tiedetään vain se, että Klazomenain Ateenaa vastaan suunnattua kapinaa johtaneet pakenivat sinne Polikhnesta Ateenan vallattua Polikhnen peloponnesolaissodan aikaan vuonna 412 eaa. Näin kaupunki oli tuolloin Klazomenain ateenalaisvastaisen ja spartalaismielisen puolueen hallussa. Dafnuksen mainitsee kyseisessä yhteydessä Thukydides. Lisäksi kaupungin olemassaolo tunnetaan piirtokirjoituksista sekä Plinius vanhemmalta, joka sanoo, ettei se ollut olemassa enää hänen aikanaan.
D-tuotanto

| D-tuotanto Ilkka Lipsanen |
| --- | --- |
 Katri Helena ja Danny D-tuotannon toimistossa Helsingin Korkeavuorenkadulla vuonna 1968.
Yritysmuoto:  kommandiittiyhtiö
Perustettu:  16. syyskuuta 1966
Perustaja:  Ilkka Lipsanen
Toimitusjohtaja:  Ilkka Lipsanen
Kotipaikka:  Espoo, Suomi
Toimiala:  muusikot, artistit (päätoimiala), ohjelmapalvelut
Liikevaihto:  ei tiedossa (2024)
Henkilöstö:  1–4 (2024)
Kotisivu:  www.danny.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
D-tuotanto Ilkka Lipsanen tai D-Tuotanto Ky on Ilkka Lipsasen eli Dannyn 16. syyskuuta 1966 perustama eräs Suomen vanhimmista ohjelmatoimistoista.
Se on perustamisestaan lähtien vastannut Dannyn ohjelmatoiminnasta, mutta sen kautta suosioon on noussut lisäksi noin sata muuta artistia, kuten Kirka, Markku Aro, Topi Sorsakoski, Virve Rosti ja Ami Aspelund. Sen listoille kuului aikoinaan myös iäkkäämpiä tähtiä, kuten Tapio Rautavaara, Olavi Virta, Tauno Palo ja Ansa Ikonen.
Yrityksen perustamisen syynä oli alun perin se, että Dannyn manageri Tappi Suojanen ei suostunut korottamaan Dannyn palkkaa. Parhaimmillaan yritys työllisti 360 henkilöä ollen Suomen suurin ohjelmatoimisto. Ilkka Lipsasen mukaan suosio perustui muun muassa siihen, että yritys pyrki noudattamaan sääntöjä. Lipsanen oli huomannut, ettei alalla noudatettu työlainsäädäntöä, minkä lisäksi tiedon puutteen takia vallalla oli turvaton ja levoton ilmapiiri. Työntekijät eivät tunteneet oikeuksiaan, ja monet ohjelmatoimistot jättivät työntekijöilleen kuuluvat sosiaalimaksut ja vakuutukset kokonaan maksamatta. Lisäksi D-tuotanto panosti keikkojen maantieteelliseen ketjuttamiseen, kun aiemmin esiintymisiä oli Suomessa tehty etäisyyksistä riippumattomalla ”tikkataulumyynnillä”.
D-tuotanto hajosi vuonna 1974, kun muun muassa Kirka, Kisu ja Markku Aro perustivat yhdessä oman ohjelmatoimistonsa. Siitä lähtien D-tuotanto on toiminut pienempimuotoisena. Vuonna 2024 yritys toimi Espoossa.
Ilkka Lipsanen palkittiin syyskuussa 2016 Keskuskauppakamarin kultaisella ansiomerkillä tunnustuksena ansiokkaasta työstään D-Tuotanto Ky:ssä 50 vuoden ajan.
Olivier Dacourt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Olivier Nicolás André Dacourt
Syntymäaika: 25. syyskuuta 1974 (ikä 50)
Syntymäpaikka:  Montreuil, Seine-Saint-Denis, Île-de-France, Ranska
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 175 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1992–1998 1998–1999 1999–2000 2000–2003 2003–2006 2006– 2009- |  Strasbourg  Everton  Lens  Leeds  Roma  Inter →  Fulham (laina) | 127 (4) 030 (2) 026 (2) 057 (3) 094 (2) 031 (0) 000 (0) |
Maajoukkue
| 2001–2004 |  Ranska | 021 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. toukokuuta 2007.
Olivier Nicolás André Dacourt (s. 25. syyskuuta 1974 Montreuil, Seine-Saint-Denis, Île-de-France, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edusti seuratasolla kotimaansa Strasbourgia ja Lensiä, englantilaisia Evertonia, Leedsiä ja Fulhamia, italialaisia AS Romaa ja Interiä sekä belgialaista Standard Liègeä. 175 senttimetriä pitkän Dacourtin pelipaikka oli keskikenttäpelaaja.
Ranskan maajoukkueessa Dacourt pelasi 21 ottelua ja teki niissä yhden maalin vuosina 2001–2004. EM-kilpailuissa 2004 hän pelasi kolmessa Ranskan neljästä ottelusta.
Timo von Creutlein

Timo von Creutlein (s. 1947) on suomalainen musiikkipedagogi.
Koulutus

Von Creutlein on filosofian lisensiaatti ja musiikin tohtori (Liszt-Akatemia, Budapest, Unkari). Hän on myös suorittanut diplomin musiikinteoriassa sekä yleisen osaston päästötodistuksen huilunsoitossa Sibelius-Akatemiassa.
Ura

Von Creutlein on toiminut lehtorina Sibelius-Akatemiassa, Helsingin yliopistossa, Jyväskylän yliopistossa, sekä yliopettajana Helsingin konservatoriossa. Hän toimii Helsingin Metropolia Ammattikorkeakoulussa yliopettajana, pääaineinaan säveltapailu ja musiikinteoria.
Kirjallinen tuotanto

Von Creutlein on julkaissut noin 20 musiikkipedagogista teosta
, muun muassa:
Säveltapailun ja musiikin teorian peruskurssit 1-3.  (Useita painoksia)  Otava, 2005.  ISBN 951-1-07816-X
Forza.  Helsinki:  Helsingin ammattikorkeakoulu, 2004.  ISBN 952-5158-27-6
Hän on myös julkaissut pedagogista musiikkia, esimerkiksi Vihannekset-sarjan jousiorkesterille (kust. Modus musiikki).
Aiheesta muualla

Timo von Creutlein Stadian sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Cretinetti ja ahneuden palkka

| Cretinetti ja ahneuden palkka> Come fu che l’ingordigia rovinò il Natale a Cretinetti |
| --- | --- |
 Cretinetti helvetinkattilassa.
Ohjaaja:  André Deed
Pääosat:  André Deed
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Itala Film
Ensi-ilta:  23. joulukuuta 1910 (Italia)
Kesto:  252 metriä (13 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Come fu che l'ingordigia rovinò il Natale a Cretinetti'
Cretinetti ja ahneuden palkka (ital. Come fu che l’ingordigia rovinò il Natale a Cretinetti, ”Miten ahneus pilasi Cretinettin joulun”) on vuonna 1910 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Lyhyen komedian päähenkilöä Cretinettiä esittää André Deed.
Juoni

Cretinetti on pikkupoika, joka jouluyönä syö kaikki kuuseen ripustetut makeiset. Hän nukahtaa ja unessa joulupukki vie hänet taivaaseen. Siellä Cretinettin käytös aiheuttaa niin suurta tuhoa, että hänet lähetetään suoraan helvettiin. Aamulla Cretinetti herää vatsa kipeänä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  André Deed  | … |  Cretinetti   |
|  Emilio Ghione  | … |  Mefistofeles   |
Tuotanto

Cretinetti ja ahneuden palkka on poikkeuksellisen pitkä ja komeasti toteutettu Cretinetti-farssi. Sen sivuosissa nähdään varsin nykyaikainen Joulupukki sekä perinteistä kuvastoa edustavat Pyhä Pietari, Jumala ja Mefistofeles. Jälkimmäistä esittää näyttelijänuraansa aloitellut Emilio Ghione. Trikkikuvat tuovat mieleen Georges Mélièsin elokuvat. Myös rohkeasti käsitelty uskontoteema paljastaa André Deedin ranskalaisen alkuperän.
Elokuvaa lienee esitetty aikanaan Suomessa nimellä Lehman(n)in joulu-uni. Se on nähtävissä Belgian elokuva-arkiston YouTube-kanavalla.
Aiheesta muualla

Cretinetti ja ahneuden palkka Elonet.
Cretinetti ja ahneuden palkka Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Crazy Days

| Crazy Days Hurriganes |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 25.–27. elokuuta 1975
 Studio : Marcus Music, Tukholma
 Julkaistu: 3. marraskuuta 1975
 Formaatti: LP, C-kasetti, CD
 Tuottaja(t): Richard Stanley
 Tyylilaji: rock and roll, poprock,  rhythm and blues, bluesrock
 Kesto: 36.20
 Levy-yhtiö:  Love Records    Sonet
Muut kannet
   Albumin takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 1.    Ruotsi: 38.
Hurriganesin muut julkaisut
| Roadrunner 1974 | Crazy Days 1975 | Hot Wheels 1976 |
Singlet albumilta Crazy Days
 ”My Only One" / "Crazy Days” Julkaistu: joulukuu 1975
Crazy Days on suomalaisen Hurriganes-yhtyeen 3. marraskuuta 1975 julkaistu kolmas albumi. Sitä myytiin Suomessa timanttilevyyn oikeuttava määrä, ja lisäksi siitä tuli listaykkönen kolmen kuukauden ajaksi. Albumi on yleisesti yhtyeen aiempia levyjä kevyempi ja popmaisempi, ja sillä on yksi yhtyeen suosituimmista kappaleista, basisti Cisse Häkkisen tulkitsema ”My Only One”. Levy äänitettiin edellisen Roadrunner-albumin tavoin Marcus Music -studioilla Tukholmassa. Levytykseen kului kolme päivää.
Kitaristi Albert Järvinen oli eronnut yhtyeestä aiemmin vuonna 1975, ja hänen tilalleen tuli Hurriganesin alkuperäiskitaristi Ile Kallio. Useiden kriitikoiden mielestä Kallio ei täysin kyennyt korvaamaan Järvistä, ja monet katsoivat itse albumin olevan Roadrunneriin verrattuna vaisu. Arvostelua aiheutti myös Suomen arvostetuimman kitaristin vaihtaminen teinityttöjen suosiossa olleeseen ”idolipoikaan”. Näihin aikoihin kriitikoiden suhtautuminen yhtyeeseen alkoikin viilentyä. Kallio itse on kertonut, että äänityksiä olisi pitänyt siirtää muutamalla kuukaudella itseluottamuksen kasvattamiseksi.
Albumi nousi listalle myös Ruotsissa. Se oli sijalla 38 elokuussa 1976.
Taustaa

Hurriganesin toinen albumi Roadrunner (1974) oli ollut erittäin suuri menestys. Sitä myytiin parissa kuukaudessa timanttilevyyn oikeuttavat 50 000 kappaletta, minkä lisäksi se sai kehuja kriitikoilta. Sitä pidetään samalla mahdollisesti merkittävimpänä suomalaisena rock-albumina. Lisäksi Hurriganesista tuli selvästi Suomen suosituin yhtye. Joulukuun 20. päivänä 1974 Roadrunner-albumin kappale ”Get On” voitti kansainvälisen European Pop Jury -kilpailun, mikä teki suuren vaikutuksen suomalaisiin. Samalla Hurriganesista alettiin kiinnostua ulkomailla, ja Roadrunner julkaistiin Suomen lisäksi myös Ruotsissa.
Vuodenvaihteessa 1974–1975 Hurriganesin kitaristi Albert Järvinen alkoi uupua tiiviiseen työtahtiin ja raskaaseen elämään, ja seuranneena kesänä hän erosi yhtyeestä. Omien sanojensa mukaan hän halusi soittaa muuta kuin suoraa rock and rollia. Järvisen lähtö oli yhtyeelle haastavaa, sillä häntä pidettiin yleisesti sen tärkeänä jäsenenä.
Järvisen tilalle otettiin kesäkuussa 1975 alkuperäisjäsen Ile Kallio, joka oli kuulunut yhtyeeseen ennen sen levytysuran alkamista vuosina 1971–1972. Kallion naapurinpoikamainen olemus pehmensi yhtyeen ennestään jopa hieman pelottavana pidettyä imagoa. Siinä missä Järvinen oli ollut itse musiikkia harrastavien miesfanien suosikki, aiheutti Kallio hysteriaa yhtyeen naisihailijoissa. Järvinen soitti viimeisen keikkansa Hurriganesissa 7. kesäkuuta, ja Kallion ensimmäinen esiintyminen tapahtui Riihimäen Riutalla 13. kesäkuuta. Yhtye pyrki tekemään uuden kokoonpanonsa mahdollisimman tunnetuksi, joten se esiintyi muun muassa isoilla festivaaleilla, kuten Tulivuorirockissa ja Kuusrockissa sekä ainoana suomalaisena esiintyjänä maan merkittävimmällä festivaalilla Ruisrockissa.
Työstö > Valmistautuminen

»On älytöntä, että kaikki vouhottaa, ettei tästä voi tulla parempaa kuin Roadrunnerista. Kyllä tulee, ei Roadrunner loppujen lopuksi mikään ihmeellinen LP ollut.» 
(Solisti-rumpali Remu Aaltonen elokuun 1975 Intro-lehdessä.)
Hurriganesin oli tarkoitus aloittaa uuden albumin äänitykset jo keväällä 1975, mutta Albert Järvisen lähtö yhtyeestä muutti suunnitelmat. Tosin uutta materiaalia ei muutenkaan juuri ollut.
Syyskuussa alkoi tiivis harjoittelukausi, sillä albumin äänitysten studioaika oli varattu lokakuun alkuun Tukholman Marcus Music -studioille. Koska yhtyeellä ei ollut varsinaisia harjoitustiloja, vuokrattiin tähän tarkoitukseen Espoon Haukilahdesta Stella Maris -niminen talo. Ile Kalliolla oli valmiina kitarariffejä, ja jo kesän keikkojen soundcheckeissä niistä oli alkanut muodostua valmiimpia sävellyksiä. Keikoillaan yhtye yllätti yleisönsä esittämällä uusia kappaleita, kuten ”Chinatown”, ”11th Street Boogie”, ”Bad to Me” ja ”Polly Anna”.
Harjoittelu Stella Marisissa tuotti materiaalia kokonaisen albumin verran. Kappaleet syntyivät siten, että yhtye äänitti ”jammailua” pienellä kasettisoittimella ja hyvän kuuloisista aihioista ryhdyttiin työstämään kappaletta. Englanninkielisiä sanoituksia ryhtyi kirjoittamaan Hurriganesin brittiläinen tuottaja Richard Stanley, jolloin yhtyeen tekstit tulivat ensimmäistä kertaa olemaan kokonaisuudessaan harkittuja, vaikkakin rock and rollin tyyliin pelkistettyjä. Ne käsittelivät yhtyeen arkea, kuten nuoria naispuolisia ihailijoita. Lisäksi joissakin sanoituksissa oli viittauksia kannabishuumeisiin. Stanley oli sitä mieltä, ettei olisi järkevää tehdä tyylillisesti uutta Roadrunneria. Se olisi hänen mukaansa merkinnyt mahdollisesti enemmän rahaa, mutta myös yhtyeen uran lyhenemistä.
Työstö > Äänitys

Crazy Days levytettiin kolmessa päivässä, 25.–27. elokuuta 1975. Albumin äänitti Marcus Music -studion johtaja Marcus Österdahl, sillä Roadrunnerin äänittänyt Leif Måses oli siirtynyt muihin tehtäviin. Konservatiivinen Österdahl erosi toimintatavoiltaan kokeilunhaluisesta Måsesista, mitä on pidetty syynä Crazy Daysin äänimaailman erilaisuuteen, sillä niin kitara-, basso- ja rumpusounditkin ovat huomattavasti edellislevyä vaimeammat. Österdahl paneutui työskentelyssään soittimien selkeään erottelevuuteen eikä niinkään siihen, miltä ne kuulostaisivat yhdessä. Remu Aaltonen on kritisoinut Österdahlin toimintaa, sillä hänen mukaansa tätä kiinnosti itse musiikin sijaan raha. Aaltonen on toisaalta kuitenkin todennut, ettei yhtye yrityksistä huolimatta saanut kappaleita kuulostamaan sellaisilta kuin olisi halunnut. Ile Kallio on sanonut, ettei Österdahl ymmärtänyt mitään Hurriganesin tyylistä ja että tämä oli vääränlainen äänittäjä projektiin. Kallion mielestä yhtyeen olisi lisäksi pitänyt ensin äänittää Suomessa studiodemot ja mennä vasta sen jälkeen varsinaiseen studioon. Kallio olisi halunnut saada äänittämisestä kokemusta ennen varsinaista levytystä, sillä ennen Crazy Daysiä hän oli soittanut studiossa vain yhden kerran.
»Minua jännitti studiossa koko ajan. En ollut hetkeäkään rentona ja pelkäsin, mitä tästä tulee ja mokaanko. Studio on hankala paikka soittaa luonnollisesti ja rennosti. Tämä rajoitti soittamistani, ja se ärsytti minua. Levyttäminen oli haastavaa ja jännittävää, mutta samalla minua riipoi se, etten saanut itsestäni irti sitä, mitä halusin.» 
(Ile Kallio, kitaristi)
Remu Aaltonen kertoi Crazy Daysin ilmestyttyä Suosikin haastattelussa, että kaikkiin albumin kappaleisiin pyrittiin luomaan samanlainen äänimaailma ja siltä osin yhtenäinen kokonaisuus. Aaltosen mukaan levyllä ei käytetty ”mitään ihmeellisiä äänityskikkoja”, vaan äänimaailman haluttiin kuulostavan mahdollisimman paljon siltä, miltä se kuulosti Hurriganesin keikoilla.
Albumin masternauha valmistui 25. elokuuta 1975.
Musiikki > Tyyli

Hurriganesin musiikillinen ilmaisu muuttui Crazy Days -levyllä. Albumilla on vain yksi Roadrunnerille tyypillinen rock and roll -cover. Niiden sijaan levyllä on popmaisia kappaleita tunkkaisilla saundeilla. Tätä on myöhemmin kuvattu ”muutokseksi, joka Hurriganesin piti ottaa”. Yhtye myös palasi lähemmäs alkuaikojensa bluesrock-riffittelyä. Ile Kallio olisi halunnut albumin jatkavan musiikillisesti Roadrunnerin viitoittamalla tiellä, mutta hänen mukaansa Remu Aaltonen halusi levystä äänimaailmaltaan edeltäjäänsä pehmeämmän. Radiotoimittaja Klaus Flamingin mukaan Crazy Daysiltä puuttuu Roadrunnerin särmikkyys ja sen soundit ovat säyseämmät. Kappalemateriaali on silti hänen mukaansa vähintäänkin Hurriganesin kuuloista. Toimittaja Pekka Laineen mielestä kappaleet ”Crazy Days” ja ”Talkin’ ’Bout You” osoittavat, että Hurriganesin soitossa oli tuolloin hieman samanlaista rhythm and blues -vimmaa kuin Dr. Feelgoodin kaltaisten uuden polven brittiyhtyeiden soitossa.
Albumilla on vain yksi niin sanottu ”vanhan ajan rock”, Chuck Berry -cover ”Talkin ’Bout You”, joka on nimiraidan ohella esimerkki yhtyeen rhythm and blues -vaikutteista. Pekka Laine kuvaa kappaleita ”Jailbait Stalemate” ja ”11th St. Boogie” puolestaan esipunkiksi. Roadrunnerilla Cisse Häkkisen laulama cover ”I Will Stay” oli keikoilla niin suosittu, että Crazy Daysille levytettiin kaksi samankaltaista Häkkisen laulamaa 1960-luvun kappaletta, ”My Only One” ja ”Bad to Me”.
Hurriganesin aiempiin albumeihin verrattuna Crazy Daysillä on enemmän yhtyeen itse kirjoittamia lauluja. Lainakappaleita on vain kolme. Tuottaja Richard Stanleyn mukaan hän oli vihjannut Remu Aaltoselle, että omilla kappaleilla saisi enemmän rahaa. Hurriganesin itse kirjoittama materiaali edustaa yhtyeen nostalgiapohjaisiin varhaishitteihin verrattuna selvemmin oman aikansa rockmusiikkia. Toimittaja Pekka Laine onkin katsonut yhtyeen ottaneen ”terhakoiden riffien ja karun melodisuuden” ansiosta laulunteon näkökulmasta selvän harppauksen eteenpäin. Yhtyeen omat kappaleet sanoitti Richard Stanley. Kaikkien kappaleiden sovituksista vastasi yhtye itse.
Kansikuva

Levyn kannen kuvan otti Risto Vuorimies, joka oli vastannut myös Roadrunner-albumin kansikuvasta. Varsinaista ideaa ei ollut, mutta kuvassa haettiin jonkinlaista ”hullujen päivien hillittömän keikkatahdin lepohetken tunnelmaa”. Kuva otettiin yhtyeen vanhan tutun Jamlo Sarisalmen asunnossa. Vuorimies ei käyttänyt hänelle tyypillisesti lainkaan salamavaloa, vaan kuvan valaistus syntyi huoneen omista valoista. Vuorimies ei pitänyt kuvan kiiltävistä sävyistä, joten hänen ideanaan kuva painettiin levynkannen kartongin nurjalle puolelle. Kuvasta tuli siten sävyiltään huomattavasti alkuperäistä hämärämpi.
Takakannen kuvaan Vuorimies yritti ensin pimeässä kirjoittaa taskulampulla ilmaan sanan ”Crazy Days”, mikä ei kuitenkaan täysin onnistunut. Sen sijaan hän asetteli pianon päälle neilikoita, joiden väriä hän tehosti valaisemalla niitä taskulampulla. Vuorimies käytti erittäin pitkää valotusaikaa. Hän valotti filmin laittamalla katkaisijasta hetkeksi kattokruunun päälle. Valotustilanteessa Vuorimiehen käsi jäi vahingossa näkyviin verhon takana olevaan katkaisimeen. Kuva päätyi silti takakanteen.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti ja julkaisut

Sekä Hurriganes että levy-yhtiö Love Records halusivat joulumarkkinoille menestyslevyn, joten Crazy Days ilmestyi 3. marraskuuta 1975. Sen kunniaksi Hurriganes esiintyi samana päivänä Leppävaaran Maxissa soittaen useita 15 minuutin settejä pitkin iltapäivää. Seuraavana päivänä Love Records varasi käyttöönsä ravintola Adlonin, missä yhtyeen jäsenille luovutettiin timanttilevyt albumista Roadrunner sekä lisäksi kultalevyt Crazy Daysista, sillä uusi albumi oli ylittänyt siihen oikeuttavan myyntimäärän yhdessä päivässä, mikä oli virallinen Suomen ennätys. Timanttilevyyn (yli 50 000 kappaletta) se ylsi viikossa. Albumilistan kärjessä Crazy Days pysyi marraskuusta 1975 tammikuuhun 1976, kunnes sen syrjäytti Queen-yhtyeen A Night at the Opera. Kärkikymmenikössä Crazy Days säilyi vielä kaksi seuraavaa kuukautta. Albumia myytiin ilmestyessään vieläkin enemmän kuin edellislevy Roadrunneria, vaikka edeltäjä olikin pysynyt myyntilistoilla vuoden ja noussut vielä puoli vuotta ilmestymisensä jälkeen listaykköseksi. Roadrunner oli merkinnyt Hurriganesille vähittäin kasvavaa suosiota, mutta Crazy Days oli ilmestyessään faneille pakollinen hankinta.
Ruotsissa albumin julkaisi Sonet-yhtiö. Roadrunnerin ilmestymisestä lähtien Hurriganes oli kerännyt suosiota paikallisten raggarien keskuudessa, ja ensimmäisen esiintymisensä Ruotsissa se teki Tukholman Club Malmenilla 28. kesäkuuta 1975. Listalle Crazy Days ylsi vuoden 1976 elokuussa: sijoitus oli 38 ja listaviikkoja yksi ainoa.
Albumi ilmestyi alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina. Alkuperäisestä suomalaisesta vinyylipainoksesta on olemassa kaksi hieman erilaista versiota. Myöhemmissä uusintapainoksissa kuva ja valkoinen fontti ovat vaaleammat. Ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1989. Vuonna 2001 ilmestyi Mika Jussilan remasteroima uusi CD-versio. Lipposen levy ja kasetti julkaisi vuonna 2021 kaksi uutta vinyylipainosta, joista toinen oli painettu mustalle ja toinen siniselle vinyylille. Sinisestä vinyylistä otettiin 300 kappaleen painos.