stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Talbot-Lago
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Type 26 -moottorilla > Grand Sport Longue (1953–1955)

Vuodelle 1952 Antonio Lago luopui vanhasta kilpa-auton alustasta, ja sen sijaan sekä kevensi että lyhensi Record-mallin kierrejousierillisripustuksella etuakselilla varustettua alustaa 2 900 millimetriin mallissa Grand Sport Longue. Ison 4 482 cm³ moottorin teho oli nyt kolmella Solex-kaasuttimella varustettuna 210 hevosvoimaa kierrosluvulla 4 500/min (Jay Lenon GSL on saanut niiden sijaan Weber DCO l. Doppio Corpo Orizzontale-tuplakaasuttimet, ja moottorin teho on näin 220 hv ), ja sen jatkeena oli Wilson-esivalintavaihteisto, joskin jo Jay Lenon GSL-yksilössä 002 vaihteistoksi tuli modernimpi 4-vaihteinen Pont-à-Mousson. Uusi malli sai Carlo Delaissen piirtämän tehdaskorin, minkä muotoilu oli pienemmän 4-sylinterisen T14 LS-mallin kaltainen. Uudistettu T26 GSL esiteltiin vuoden 1953 Pariisin autonäyttelyssä, mutta elegantti uutuusmalli oli kaupallinen pettymys, sillä ensiesittelyn jälkeisellä 12–18 kuukauden jaksolla 1953–1955 GSL-malleja arvioidaan valmistuneen 19–21 kappaletta, joista 11–13 kappaleen arvioidaan säilyneen. Eräs vuoden 1954 T26 Grand Sport Longue saavutti Montereyn elokuun 2016 huutokaupassa 385 000 dollarin hinnan. Grand Sport Longue oli viimeinen Talbot-Lagon malli loistokkaalla T26-moottorilla. TV-kasvo ja ensiluokkainen autonkeräilijä Jay Leno on hiljattain ostanut ja kunnostanut GSL-yksilön.
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Type 26 -moottorilla > ”Baillon”-latolöytö 2014

Vuonna 2014 löydetty, liikemies Roger Baillonin perustettavaa automuseota varten keräämä, yli 60 osittain erittäin harvinaista ajoneuvoa sisältävä kokoelma sisälsi peräti kaksi harvinaista, Saoutchik-korilla varustettua T26 Grand Sportia. Figoni & Falaschin pisarakorilla varustettu T26 GS taas voitti vuoden 2018 Pebble Beach -golfklubilla pidetyn perinteikkään klassikkoautojen Concours d`Elegance -kilpailun ensimmäisen palkinnon Postwar Touring -luokassa. Se oli eräs koriräätälin viimeisistä, sillä vuonna 1935 toiminnan rahoittajaksi tullut liikemies Oividio Falaschi vetäytyi ikäsyistä yrityksen toiminnasta vuonna 1950. Muotoilusta vastannut Giuseppe Figoni lopetti työnsä vuonna 1955.
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Type 26 -moottorilla > Pierre Héronin latolöytö 2022

Asiantuntija Pierre Mahé löysi hiljattain kuolleen Pierre Héronin osin ladoissa ja osin ulkona säilytetyn, osin myös tuttavansa museoon sijoitetun 30–35 auton kokoelman merkittäviä ranskalaisia Delahaye, Hotchkiss, Salmson ja Talbot-Lago -autoyksilöitä. Niiden joukossa oli muun muassa yksi kadoksissa olleista Talbot-Lago T26 GSL-coupéista. Osa löydetyistä, joskin osittain huonokuntoisista klassikkoautoista huutokaupataan 2. heinäkuuta 2022. Pääosaa esittävät Héronin keräämät etuvetoiset loistoautot Hotchkiss Grégoiret, joiden valmistusmäärä jäi tiettävästi alle 250 kappaleen.
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Type 26 -moottorilla > T26 GS ja T26 GSL -galleria

1948 T26 GS Figoni & Falaschi.
1948 T26 GS ja Bentley 8 Litre, kokovertailu.
T26 GS André Chambas Contamin/Besset-kori.
1948 T26 GS Franay.
1950 T26 GS Pennock.
1950 T26 GS-coupé, Mille Miglia 2017.
1951 T26 GS-Course (kilpa-auto).
1954 T26 GSL.
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Muilla moottoreilla > Baby T15 LB, 15 CV

Baby oli sodanjälkeinen Talbot-Lagon pienempi mallisarja 4-ovisilla sedan-/berline-koreilla tai 2-ovisilla avoautokoreilla. Sen nelisylinterinen 2 690 cm³ DOHC-moottori oli jatkokehitelmä 4,5-litraisesta kuusisylinterisestä DOHC-moottorista, mikä sijoittui 15 CV -luokkaan (CV=cheval vapeur, verohevosvoima). Myös se oli yli 2-lirtaisena ylellisyystuotteena ankarammin, joskin hieman T26-huippumalleja vähemmän verotettu. Korimalli lokasuojakaarilla oli muuttumassa vanhanaikaiseksi, ja se saikin väistyä vuonna 1951 seuraavalle vuodelle valmistellun ponttoonikorisen Type 14 LS:n tieltä. Myös isompi T15 Baby sai ponttoonikorin (galleriakuva).
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Muilla moottoreilla > T14 LS, 14 CV / 2500 / America

Ponttoonikorilla varustettu coupé-malli T14 LS oli urheilullinen loistoauto-coupé vuodelle 1952 ja sen luominen oli Talbot-Lagon kireään taloudelliseen tilanteeseen nähden ankara ponnistus. Se oli varustettu aluksi Talbot-Lagon omalla nelisylinterisellä 2 491 cm³ moottorilla (14 CV -veroluokka), jonka kaksi nokka-akselia oli kuitenkin nyt sijoitettu sylinterikansien sijaan lohkoon ohjaamaan kansiventtiilejä (OHV). Uusi moottori ei ollut vielä kypsä, vaan se yhdisti heikomman tehon ja huonommat käyntiominaisuudet luotettavuuteen, mikä jätti paljon toivomisen varaa. Koska Talbot-Lagolla ei enää ollut resursseja moottorin jatkokehittelylle jäi ainoaksi ratkaisuksi hankkia moottori ulkopuoliselta toimittajalta. Valinta osui moderniin BMW:n 2,6-litraiseen V8-moottoriin (BMW-mallista 502), jonka avulla Talbot-Lago tavoittelisi pääsyä lukratiivisille Yhdysvaltojen automarkkinoille: tätä ilmennettiin myös sen America-nimityksellä. Valitettavasti aikakausi oli vaikea niin Ranskalle sen siirtomaavallan purkautuessa Indokiinan ja Algerian sodassa, kuin maailmallakin Korean sodan päättymisen aiheuttaessa taloustaantuman myös Yhdysvalloissa. Lisäksi iski lyhyt mutta jyrkkä, automarkkinoita erityisen pahasti koetellut ”Eisenhower-taantuma” vuonna 1958. Kalliiden ja erikoisten Talbot-Lagon autojen myynti kangerteli, ja vuosina 1955–1958 valmistui vain 12 autoa. Niistä kaksi oli oikeanpuoleisella ohjauslaitteella, ja kymmenen kappaletta vasemmanpuoleisella ohjauslaitteella. Talousvaikeuksiin joutunut Antonio Lago sai vuonna 1958 yritystänsä koskevan ostotarjouksen Simcalta, minkä toteuduttua vuonna 1959 uusi omistaja korvasi BMW-V8:n omalla, Fordin sivuventtiili-V8:aan pohjautuvalla 2 351 cm³ Aquillon-moottorillaan, minkä yhtiö oli saanut haltuunsa ostettuaan Ford-Ranskan (Ford S.A. France) liiketoiminnan. Samaa moottoria käytti myös Ford SAF:lta periytyvä Comète-coupé. America-seuraajamallin Simca Sport -nimisiksi sanottuja prototyyppejä valmistui kuitenkin tiettävästi vain kolme kappaletta, sillä uusi moottori ei edes kahdella kaasuttimella varustettuna saavuttanut kuin 95 hevosvoiman tehon (kahden kaasuttimen BMW-moottori tuotti noin 140 hevosvoimaa), mikä oli urheilulliseksi tarkoitetun automallin kannalta liian vähän.
Tony Lago hyväksyi kesällä 1958 Simca:lta tulleen ostotarjouksen: ostaja sai kuuluisan tuotemerkin, joskin sen toiminta oli tyrehtynyt kaupan toteutusvuonna 1959 enää vähäiseksi, mutta yrityskaupan päällimmäisenä tarkoituksena olikin Suresnesissa sijainneen arvokkaan Talbot-tehdaskiinteistön käyttöön ottaminen. Huonosti kaupaksi menneiden urheiluautojen valmistus sekä suunnittelu ja samalla Talbot-Lago-merkki lopetettiin. Tony Lago kuoli vuonna 1960.
Sodanjälkeinen kausi 1946–1959 > Muilla moottoreilla > T15/T14-mallien galleria

Talbot-Lago T15 Baby avoauto
1953 Talbot-Lago T15 Baby ponttoonikori.
Talbot-Lago T14LS.
Talbot-Lago T14-nelisylinterimoottorilla.
Talbot-Lago 2500 Sport Europa.
1957 Talbot America, BMW-V8.
1958 Talbot America.
1959 Talbot Sport, Simca-V8.
Kilpailutoiminta

Talbot-Lago osallistui vuodesta 1948 lähtien autourheilukilpailuihin, muun muassa kuuluisiin Le Mansin 24 tunnin ajoihin. Vuonna 1949 Talbot-Lagolla saavutettiin kaksi GP-voittoa: Louis Rosier Belgiassa, ja Louis Chiron Ranskassa. Vuonna 1950 Louis Rosier ja hänen poikansa Jean-Louis voittivat Le Mansin 24 tunnin ajot T26 Grand Sport -autolla (toisissa lähteissä mainitaan, että kyseessä oli eräs useista korilla jälkeenpäin urheiluautokilpailuihin varustetuista T26C-autoista, ei alun perin Grand Sport), ja 1952 Pierre Levegh oli kuuluisasti ilman kuljettajanvaihtoja ajettuaan Le Mans -ajojen tavoittamattomassa neljän kierroksen johtoasemassa, kun hän tuntia ennen maaliin tuloa kytki yliväsyneenä vahingossa liian pienen vaihteen ja ylikierroksille karannut moottori rikkoutui. Keskeytyksen vuoksi Mercedes-Benz 300 SL W194 ”Lokinsiipi” -kilpurit saivat kaksoisvoiton. Louis Rosier, joka oli tuonut Talbot-Lagolle sen kaksi viimeistä GP-voittoa vuosina 1950–1951, osallistui T26GS-Spyderillä vielä urheiluautojen MM-sarjan kuuluneeseen vuoden 1953 IV. Carrera Panamericana -kilpailuun, ja saavutti luokassaan (urheiluautot >1 600 cm³) ja samalla yleiskilpailussakin huomion arvoisen viidennen sijan kolmoisvoittaja Lancian D23/D24-prototyyppien jälkeen, ja kahden uudemman Ferrari 375 MM:n välissä. Eläintarhanajoissa belgialainen kuljettaja Roger Laurent voitti Talbot-Lago T26C:lla urheiluautojen luokan vuonna 1952, ja osallistui autolla myös vuoden 1953 kilpailuun.
Kilpailutoiminta > Formula 1 -sarjassa

|  Talbot-Lago |
| --- | --- |

Koko nimi:  Automobiles Talbot-Darracq
Päämaja:   Suresnes, Ranska
Perustajat:   Antonio Lago
Tunnetuimmat kuljettajat:    Louis Rosier   Yves Giraud-Cabantous   Philippe Étancelin   Raymond Sommer   Eugène Martin 
Moottorit:  Talbot T26C 4.5 L6
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian GP 1950
Kilpailuja:  4
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Viimeinen kilpailu:  Ranskan GP 1950
Talbot-Lago perusti oman Formula 1 -tallin sarjan ensimmäiselle kaudelle 1950, kilpailutoiminnan ohella se myi myös yksityistalleille T26C-autojaan, joilla kilpailtiin myös seuraavalla kaudella. Se oli myös ensimmäinen ranskalainen Formula 1 -talli.
Valmistettuaan kilpa-autoja jo Le Mansin 24 tunnin ajoihin, sillä oli hyvät lähtökohdat nousta Formula 1 -sarjaan, jolloin sääntökirja salli joko enintään 1 500-kuutioiset ahdin- tai 4 500 kuution ahtamattomat moottorit, sillä se oli kehitellyt jo sodan aikana 6-sylinteristä, 4,5-litraista, ja kahdella nokka-akselilla varustettua moottoria. Kautta hallitsi kuitenkin Alfa Romeo ahdinmoottorilla, mutta Louis Rosier ajoi Talbot-Lagollaan kolmanneksi Sveitsin ja Belgian GP:issä. Talbot-Lago vetäytyi kauden 1950 jälkeen tehdastallina sarjasta, mutta useat kuljettajat ajoivat vielä seuraavalla kaudella yksityistallin autoilla, mutta ainoastaan Belgian GP:ssä Louis Rosier ja Yves Giraud Cabantous ylsivät pistesiijoille (4:s ja 5:s), ja lopputuloksissa Rosier saavutti Talbot-Lagollaan enää sarjan jaetun 12. sijan. Kaudelle 1952 sarjan säännöt muuttuivat ja Talbot-Lagolla ei ollut uuden auton kehittämiseen tarvittavia resursseja, joten se jäi pois F1-sarjasta.
Kilpailutoiminta > Formula 1 -sarjassa > Saavutukset

| Nro | Kilpailu | Kuljettaja |
| --- | --- | --- |
| 1 | Sveitsin GP 1950 | Louis Rosier |
| 2 | Belgian GP 1950 | Louis Rosier |
Kilpailutoiminta > Formula 1 -sarjassa > Tulokset kilpailuittain

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Runko | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | T26C-DA | Talbot 23CV 4.5 L6 | D |  | GBR | MON | 500 | SUI | BEL | FRA | ITA |
| 1950 | T26C-DA | Talbot 23CV 4.5 L6 | D |  Yves Giraud-Cabantous | 4 | DNA |  | Kesk. | Kesk. | 8 |  |
| 1950 | T26C-DA | Talbot 23CV 4.5 L6 | D |  Eugene Martin | Kesk. |  |  | Kesk. |  |  |  |
| 1950 | T26C-DA | Talbot 23CV 4.5 L6 | D |  Louis Rosier |  |  |  | 3 | 3 | 6‡ |  |
| 1950 | T26C-DA | Talbot 23CV 4.5 L6 | D |  Philippe Étancelin |  |  |  |  | Kesk. |  |  |
| 1950 | T26C-DA | Talbot 23CV 4.5 L6 | D |  Raymond Sommer |  |  |  |  |  | Kesk. |  |
‡ – Jaettu auto.
Kilpailutoiminta > Formula 1 -sarjassa > Asiakastallien tulokset

| Kausi | Talli | Runko | Moottori | Renkaat | Kuljettaja | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950 | Ecurie Rosier | T26C | Talbot L6 | D |  | GBR | MON | 500 | SUI | BEL | FRA | ITA |  |
| 1950 | Ecurie Rosier | T26C | Talbot L6 | D |  Louis Rosier | 5 | Kesk. |  |  |  |  | 4 |  |
| 1950 | Ecurie Rosier | T26C | Talbot L6 | D |  Henri Louveau |  |  |  |  |  |  | Kesk. |  |
| 1950 | Ecurie Rosier | T26C | Talbot L6 | D |  Charles Pozzi |  | DNA |  |  |  |  |  |  |
| 1950 | yksityinen | T26C | Talbot L6 | D |  Charles Pozzi |  |  |  |  |  | 6‡ |  |  |
| 1950 | yksityinen | T26C | Talbot L6 | D |  Raymond Sommer |  |  |  |  | Kesk. |  | Kesk. |  |
| 1950 | yksityinen | T26C | Talbot L6 | D |  Pierre Levegh |  | DNA |  |  | 7 | Kesk. | Kesk. |  |
| 1950 | yksityinen | T26C | Talbot L6 | D |  Guy Mairesse |  |  |  |  |  |  | Kesk. |  |
| 1950 | Ecurie Belge | T26C | Talbot L6 | D |  Johnny Claes | 11 | 7 |  | 10 | 8 | Kesk. | Kesk. |  |
| 1950 | Ecurie Bleue | T26C | Talbot L6 | D |  Harry Schell |  |  |  | 8 |  |  |  |  |
| 1950 | Ecurie Leutitia | T26C | Talbot L6 | D |  Eugène Chaboud |  |  |  |  | Kesk. |  |  |  |
| 1950 | Philippe Étancelin | T26C | Talbot L6 | D |  Eugène Chaboud |  |  |  |  |  | 5‡ |  |  |
| 1950 | Philippe Étancelin | T26C T26C-DA | Talbot L6 | D |  Philippe Étancelin | 8 | Kesk. |  | Kesk. |  | 5‡ | 5 |  |
| 1951 | Ecurie Rosier | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  | SUI | 500 | BEL | FRA | GBR | GER | ITA | ESP |
| 1951 | Ecurie Rosier | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Louis Rosier | 9 |  | 4 | Kesk. | 10 | 8 | 7 | 7 |
| 1951 | Ecurie Rosier | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Henri Louveau | Kesk. |  |  |  |  |  |  |  |
| 1951 | Ecurie Belge | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Johnny Claes | 13 |  | 7 | Kesk. | 13 | 11 | Kesk. | Kesk. |
| 1951 | Ecurie Belgique | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Jacques Swaters |  |  |  |  |  | 10 | Kesk. |  |
| 1951 | Ecurie Belgique | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  André Pilette |  |  | 6 |  |  |  |  |  |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Yves Giraud-Cabantous | Kesk. |  | 5 | 7 |  | Kesk. | 8 | Kesk. |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Philippe Étancelin | 10 |  | Kesk. | Kesk. |  | Kesk. |  | 8 |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Guy Mairesse | 14 |  |  | 9 |  |  |  |  |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Eugène Chaboud |  |  |  | 8 |  |  |  |  |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Pierre Levegh |  |  | 8 |  |  | 9 | Kesk. |  |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Duncan Hamilton |  |  |  |  | 12 | Kesk. |  |  |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  José Froilán González | Kesk. |  |  |  |  |  |  |  |
| 1951 | yksityinen | T26C T26C-DA T26C-GS | Talbot L6 | D |  Georges Grignard |  |  |  |  |  |  |  | Kesk. |
‡ – Jaettu auto.
Huomioita

↑  Valmistajien MM-pisteet otettiin käyttöön kaudella 1958.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Talbot-Lago Wikimedia Commonsissa
History of Talbot Cars 1903–2003 YouTube.com, 52.05 minuuttia. Runsaasti kuvia sisältävä alkuaikojen ja STD/Rootes-brittihaaran Talbot-autojen historiikkivideo. Selostus (englanniksi).
Talbot Lago T26c @ Spa Six Hours YouTube.com, 18.51 minuuttia. Talbot-Lago T26C-kilpurin ajoa Spa-Francorchampsissa 2017, havainnollistaa mm. esivalinta-vaihteiston toiminnan.
Jay Leno`s Garage: 1937 Talbot-Lago Type 150 CS YouTube.com, 22.47 minuuttia. Mullin Automotive Museum -museon Talbot-Lago T150C SS Figoni & Falaschi -auton esittely ja koeajo. (englanniksi)
Nico Aaldering presents the Talbot Lago T14 America YouTube.com, 4.12 minuuttia. Nico Aalderingin Talbot-Lago T14 America (BMW V8), keskeneräiseksi jäänyt kolmastoista T14, esittely (hollanniksi), tekstitys (englanniksi).
Revivaler-juttu Talbot Lago T150-C-SS vesipisara-autosta (Anthony Lagon auto) (englanniksi); Osoitteessa myös muita T26-autojen esittelyjä
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Spitz, Alain; Talbot. Des Talbot-Darracq aux Talbot-Lago; Collection "Prestige de l'Automobile" Editions E.P.A, 1983; ISBN 9782851201706
Formula 1 -valmistajat
| --- | --- |
Kaudella 2024:  Red Bull Racing  Mercedes  Ferrari  McLaren  Aston Martin Aramco  Alpine  Williams  RB  Kick Sauber  Haas 
Entiset valmistajat:  AFM  AGS  Alfa Romeo  AlphaTauri  Alta  Amon  Andrea Moda  Apollon  Arrows  Arzani-Volpini  Aston-Butterworth  ATS (Italia)  ATS (Saksa)  BAR  Behra-Porsche  Bellasi  Benetton  BMW Sauber  Boro  Brabham  Brawn  BRM  BRP  Bugatti  Caterham  Cisitalia  Coloni  Connaught  Connew  Cooper  Dallara  De Tomaso  Derrington-Francis  Eagle  Eifelland  Emeryson  EMW  ENB  Ensign  ERA  EuroBrun  Ferguson  FIRST  Fittipaldi  Fondmetal  Footwork  Force India  Forti  Frazer Nash  Fry  Gilby  Gordini  Hesketh  Hill  HWM  Honda  HRT  Jaguar  JBW  Jordan  Kauhsen  Klenk  Kojima  Kurtis Kraft  Lancia  Larrousse  LDS  LEC  Leyton House  Life  Ligier  Lola  Lotus  Lotus  Lyncar  Maki  Manor  March  Martini  Marussia  Maserati  Matra  McGuire  Merzario  Midland  Milano  Minardi  Modena  Onyx  OSCA  Osella  Pacific  Parnelli  Penske  Porsche  Prost  Racing Point  RAM  Rebaque  Renault  Rial  Sauber  Scarab  Scirocco  Shadow  Shannon  Simtek  Spirit  Spyker  Stebro  Stewart  Super Aguri  Surtees  Talbot  Talbot-Lago  Tec-Mec  Tecno  Theodore  Token  Toleman  Toro Rosso  Toyota  Trojan  Tyrrell  Vanwall  Veritas  Virgin  Williams (FWRC)  Wolf  Zakspeed 
Indianapolis 500 -tallit (1950–1960):  Adams  Deidt  Del Roy  Dunn  Elder  Epperly  Ewing  Hall  Kuzma  Langley  Lesovsky  Marchese  Meskowski  Moore  Nichels  Olson  Pankratz  Pawl  Phillips  Rae  Schroeder  Sherman  Stevens  Sutton  Trevis  Turner  Watson  Wetteroth 
1938 SS 150, Figoni & Falaschi -vesipisarakorilla.
Talbot-Lago T26 Record.
1950 Talbot-Lago T26 GS (Saoutchik).
Talbot-Lago T26C F1-auto.
Käännös suomeksi
Elagabalus

| Elagabalus |
| --- | --- |
 Elagabaluksen rintakuva Musei Capitolinissa Roomassa.
Rooman keisari
Valtakausi:  16. toukokuuta 218 – 11. tai 13. maaliskuuta 222
Edeltäjä:  Macrinus
Seuraaja:  Severus Alexander

Syntynyt:  noin 203/204 Emesa tai Rooma
Kuollut:  maaliskuu 222 (~19 vuotta) Rooma, Italia
Puoliso:  Julia Cornelia Paula  Aquilia Severa  Annia Faustina  Aquilia Severa
Lapset:  Severus Alexander (adoptoitu)
Suku:  Severa
Isä:  Sextus Varius Marcellus
Äiti:  Julia Soaemias
Varius Avitus Bassianus (n. 203/204 – 11. tai 13. maaliskuuta 222),  keisariksi tultuaan Marcus Aurelius Antoninus, oli Rooman keisari vuosina 218–222. Hänet tunnetaan paremmin nimillä Elagabalus tai Heliogabalus. Elagabalusta on sanottu Rooman omalaatuisimmaksi keisariksi.
Elagabaluksen isoäiti Julia Maesa oli toimelias nainen, ja todennäköisesti päävastuussa siitä, että Elagabaluksesta tuli keisari. Hän myös oli kulisseissa keskeinen vallankäyttäjä koko keisarikauden ajan. Toinen voimanainen oli Julia Maesan tytär ja Elagabaluksen äiti Julia Soaemias Bassiana.
Elagabalus oli syyrialaisen Emesan kaupungin auringonjumalan Elah-Gabalin ylipappi, josta hän sai lisänimensä. Hänestä tuli keisari 15-vuotiaana. Kun hän saapui Roomaan vuonna 219, hänen mukanaan tuli suuri joukko syyrialaista hoviväkeä. Keisarin eksoottiset tavat herättivät pian pahennusta. Elagabalus yritti tehdä jumalastaan Rooman pääjumalan ilman menestystä. Auringonjumalat olivat tuttuja roomalaisille, mutta tämän jumalan palvontamenot eivät. Keisari muun muassa tanssahteli kivipaaden ympärillä ja yritti naittaa Minervan Elagabalille. Hän myös solmi lyhytaikaisen avioliiton Vestan neitsyen Aquilia Severan kanssa tarkoituksenaan saada tämän kanssa jumalallisia lapsia. Tämä oli roomalaisille hirveä pyhäinhäväistys.
Elagabaluksella oli myös sadistisia taipumuksia; hän saattoi huvitella tappamalla illallisvieraitaan. Väkijoukkoon hän saattoi vapauttaa myrkyllisiä käärmeitä tai heittää kultaa kadulle vain nähdäkseen kuinka sitä keräämään ryhtyneet ihmiset tallautuivat kuoliaiksi.
Äiti ja isoäiti yrittivät löytää keisarille roomalaisen puolison kapinamielialan hillitsemiseksi. Elagabalusta vain eivät naiset liiemmin liikuttaneet. Tarinan mukaan Elagabaluksen käskyläiset kiersivät Roomaa etsimässä isoilla sukuelimillä varustettuja miehiä keisarille. Elagabaluksen kerrotaan myös seisoskelleen huoneensa ovella alastomana, ohi kulkeville miehille rivouksia huudellen. Homoseksuaalisuus ei ollut sinänsä Roomassa tuomittavaa, pikemminkin säännönmukaista, mutta Elagabaluksen virhe oli esiintyä naisellisesti.lähde?
Vuonna 221 Julia Maesa suostutteli Elagabaluksen adoptoimaan serkkunsa Severus Alexanderin pojakseen ja perillisekseen sekä eroamaan Aquilia Severasta avioituakseen Marcus Aureliuksen jälkeläisen Annia Faustinan kanssa. Elagabalus kuitenkin muutti mieltään ja yritti karkottaa Severus Alexanderin, minkä jälkeen Julia Maesa sai tarpeekseen. Pretoriaanikaarti murhasi Elagabaluksen ja hänen äitinsä Julia Soaemiaksen Roomassa 11. maaliskuuta 222.
Oliko Elagabalus transnainen?

Brittiläinen museo North Hertfordshire Museum luokitteli keisarin vuonna 2023 transnaiseksi. Museo alkoi viitata keisariin she- ja her-persoonapronomineilla. Aikalainen Cassius Dio kirjoitti, että hän oli vaimo, rakastajatar ja kuningatar. Historioitsijoille ei ole kuitenkaan jäänyt yhtäkään Elagabaluksen omaa lausumaa. Akateemikot jakautuvat kysymyksessä hänen sukupuoli-identiteetistään, sillä heikkoja hallitsijoita oli tapana haukkua ja hän oli lisäksi epäsuosittu. Hänen on väitetty käyttäneen meikkiä, peruukkeja ja poistaneen ihokarvoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elagabalus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Macrinus | Rooman keisari | Seuraaja: Alexander Severus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Sixten Ekstrand

Sixten Ekstrand (s. 1960) on suomenruotsalainen pappi ja teologian tohtori.
Ura

Sixten Ekstrand väitteli tohtoriksi Åbo Akademissa v. 1993 aineenaan kirkkohistoria. Hän on siellä myös kirkkohistorian dosentti.
Hän toimi pappina Pernajan seurakunnassa 1985-1988 ja Kyrkans Ungdom -herätysliikkeen toiminnanjohtajana 1989–1998. Toimittuaan lyhyen ajan Kyrkpressen-lehden päätoimittajana hän siirtyi Åbo Akademihin käytännöllisen teologian lehtoriksi ja professoriksi, jossa virassa hän oli 1999-2007.
Vuosina 2007-2013 Ekstrand oli Porvoon hiippakunnan hiippakuntadekaani, ja vuodesta 2013 hän toimii Kirkkohallituksessa kirkon ruotsinkielisen työn keskuksen (Kyrkans central för det svenska arbetet) johtajana.
Piispaehdokas

Ekstrand oli v. 2009 ehdokkaana Porvoon hiippakunnan piispaksi, mutta hävisi Björn Vikströmille toisella äänestyskierroksella äänin 250–199. Ekstrandia pidetään Raamattu-käsitykseltään vanhoillisena, ja piispanvaalin yhteydessä korostui erityisesti hänen kielteinen kantansa homoparien vihkimiseen.
Hän on ehdokkaana myös vuoden 2019 piispanvaalissa, kun etsitään Vikströmille seuraajaa.
Julkaisut

"Då skall svärden smidas om till plogbillar" : en studie i Tor Krooks syn på krig och fred / Sixten Ekstrand, Åbo Akademi], 1990. 173 s., Sarja Kyrkohistoriska arkivet vid Åbo akademi. Meddelanden ; 23. ISSN 0355-6069; 23, ISBN 951-649-694-6
Gammal tradition i ny gestalt : den nya katekesen i Borgå stifts församlingar, Kyrkans forskningscentral, 2002, 100 s. ; 21 cm, Sarja: Kirkon tutkimuskeskus. Sarja C ISSN 0781-8572 ; nro 60., ISBN 951-693-243-6
I kyrkans hägn : studier i liturgik, kateketik och homiletik, Åbo Akademi], 2003., 196 s., Sarja Skrifter i praktisk teologi vid Åbo Akademi ISSN 1236-1658; nr 44, ISBN 952-12-1151-2
I skuggan av kyrkspira och industritorn : Jakobstads församling 1907-2007, Jakobstads svenska församling, 2008, 288 s., ISBN 978-952-92-3393-9
Mellan nyfolkkyrklighet och nypietism : fyra finländska väckelserörelsers nya situation i efterkrigstidens andliga turbulens,Åbo Akademi, 2001.132 s., Sarja Meddelanden / Kyrkohistoriska arkivet vid Åbo Akademi ISSN 0355-6069; 31, ISBN 952-12-0888-0
"Om allmänt skriftermåhl" : en liturgihistorisk studie av det allmänna skriftermålet Åbo Akademi, 2005 , 101 s. Sarja Skrifter i praktisk teologi vid Åbo Akademi ISSN 1236-1658; 47, ISBN 952-12-1550-X
Tro och moral : Oxfordgrupprörelsen och MRA i Finland 1932-1955 Åbo Akademis förlag : Tibo-trading, distr., [1993], 340 s.Väitöskirja: ISBN 952-9616-25-2