stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puroyökkönen
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Puroyökkönen
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1040656  Wikispecies: Rivula sericealis  BioLib: 53335  BOLD: 22850  CoL: 93D36  EoL: 555839  EUNIS: 309301  Fauna Europaea: 446820  Fauna Europaea (new): 0ab1fe5d-d40c-473c-985c-9012af1a29a5  GBIF: 1769897  iNaturalist: 325341  IRMNG: 10317211  LepIndex: 288490  LoB: 4696  MaBENA: RivulSeric  NBN: NBNSYS0000006578  NCBI: 753224  Observation.org: 1815  Open Tree of Life: 110655  Laji.fi: MX.62143
Puutarhakaupunki

Puutarhakaupunki-suunnitelma saksalaiseen Ludwigshafenin kaupunkiin.
Puutarhakaupunki-ideologia on eräs kaupunki- ja aluesuunnittelun näkökulmista. Puutarhakaupungit ovat isojen kaupunkien ympärille muodostettuja pienempien alueiden piirejä, joissa väliin jää luonnonmukaisuutta ja puhtaampaa ympäristöä edistäviä puistoalueita. Asukasluvultaan puutarhakaupunki on rajoitettu, ja se on ilmava ja puistomaisesti suunniteltu sekä hallinnoltaan ja toiminnoiltaan itsenäinen. Puutarhakaupungin asunnot ovat pääasiallisesti rivi- tai omakotitaloja.
Ajatuksen kehitti brittiläinen Ebenezer Howard 1800-luvun lopussa. Britanniaan syntyi 1903 ensimmäinen puutarhakaupunki Letchworth Lontoon lähistölle. Howard määritteli puutarhakaupungille seuraavia periaatteita:
maa-alueen julkinen hallinto, että vältettäisiin taloudelliset arvioinnit
ruuan tuotantoa varten maatalousvyöhyke kaupungin ympärillä
suhteellisen harva asukastiheys
kaupungin keskustassa myös julkisia palveluita (puistoja, kulttuuripaikkoja jne.)
taloudellisen toiminnan säätely alueella
Ranskalainen puutarhakaupunki.
Saksalainen puutarhakaupunki.
Puutarhakaupungit Suomessa

Suomessa puutarhakaupunki-ideaa alettiin soveltaa heti 1900-luvun alussa. 1901 perustettiin Haga (Haaga), 1906 Grankulla (Kauniainen) ja 1907 Brändö (Kulosaari). Konrad Zilliacus perusti 1906 silloiseen Helsingin maalaiskuntaan ”Parkstad Wanda Puistonkylän”, josta hän alkoi myydä omakotipalstoja kymmenen vuoden maksuajalla. Puistonkylästä on edelleen merkkejä muun muassa Helsingin Puistolan kaupunginosassa, vanhassa Tapanilassa sekä Tapaninvainiolla. Eliel Saarinen kumppaneineen teki vuonna 1918 ”Pro Suur-Helsinki” -suunnitelman, jossa kantakaupunkia ympäröivät puutarhakaupungit oli yhdistetty toisiinsa raidelinjoin. Siitä toteutui lopulta vain pieniä osia Munkkiniemeen. Akseli Toivonen sai aikaan Puu-Käpylän toteuttamisen 1920-luvulla kasvavan pääkaupungin asuntokurjuutta lievittämään. Käpylää pidettiin ympäri Eurooppaa onnistuneena puutarhakaupunkina, vaikka kotimaiset aikalaisarkkitehdit kritisoivatkin Martti Välikankaan suunnittelemia taloja liian moderneina ”tulitikkulaatikoina”.
Puutarhakaupungin kuuluisin suomalainen sovellus on Heikki von Hertzenin visioima modernistinen Tapiola, jota oli suunniteltu jo 1940-luvulla ja rakennettu 1950-luvulta alkaen. Toteutuksen hoiti Asuntosäätiö, tarkoituksenaan yhdistää alueeseen sekä kaupunkimaisia että maaseutumaisia piirteitä. Asuntosäätiö on rakennuttanut puutarhakaupunkialueita muuallekin Suomeen.
Pääkaupunkiseudulla edelleen sijaitseva puutarhakaupunki Kauniainen syntyi vuonna 1906. Tuolloin perustettiin maanhankintayhtiö Ab Grankulla, joka palstoitti Espooseen Grankullan seisakkeen ympäristöstä ostamalleen maalle tontteja ja rakennutti teitä. Grankulla puoli-itsenäistyi Espoosta taajaväkisenä yhdyskuntana 1915 ja itsenäistyi kokonaan kauppalana 1920. Kaupungiksi Kauniainen tuli vuonna 1972, yhtaikaa Espoon kanssa.
Aiheesta muualla

Puutarhakaupungeista Ranskassa ja Euroopassa (ranskaksi)
Tapiolasta Rakennustaiteen museon sivuilla
Parkstad Wanda Puistonkylän mainosteksti vuodelta 1910 Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan Kansalaismuisti-projektin Tapanila-osiossa
Letchworthin kaupungin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Aarne Putkonen

Aarne Heikki Alfred Putkonen (28. toukokuuta 1890 Pietari – 25. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat liikemies Heikki Putkonen ja Maria Lovisa Tiihonen.
Opinnot

Putkonen kävi kansakoulun ja kauppakoulun.
Jääkärikausi

Putkonen työskenteli konttoristina Viipurissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 4. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Putkonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan adjutantiksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonaan, jonka mukana osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin ympäristössä, missä hän kaatui taistelussa Lavolassa, Lavolan sulun ja kosken väliselle saarelle 25. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Lavolaan. Lavolan saarelle pystytettiin muistomerkki hänen muistokseen 25. syyskuuta 1927.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  |
Kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Pyhän Sofian katedraali (Polatsk)

| Pyhän Sofian katedraali |
| --- | --- |
 Pyhän Sofian katedraali Polatskissa.
Sijainti:  Ul. Zamkovaja 1, 211415 Polatsk, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  55.4863°N, 28.7587°E
 Kirkkorakennus on nykyään museona. Palautuksesta ortodoksiselle kirkolle on keskusteltu. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhän Sofian katedraali eli Polatskin Pyhän Sofian katedraali (valkoven. Сафійскі сабор, Safijski sabor, ven. Софи́йский собор, Sofijski sobor tai ven. Собор Софии Премудрости Божией eli ven. Собор Святой Софии в Полоцке) on alkujaan vuosina 1044–1066 rakennettu, kansallisesti ja historiallisesti tärkeimpiin kuuluva kirkkorakennus Valko-Venäjän Vitsebskin alueen Polatskissa Väinäjoen pohjoisrannalla.
Pienoismalli kirkon varhaisemmasta muodosta
Kirkon rakennustyyli on muuttunut useassa vaiheessa, eikä se enää edusta varhaista Polatskin ruhtinaskunnan arkkitehtuuria. Katedraali vaurioitui merkittävästi tsaari Pietari I:n ruutivaraston räjähdyksessä 1710, mutta kunnostettiin 1738–1750. Kirkkoa on restauroitu myös myöhemmin.
Kirkkorakennus on nykyisin osa Polatskin historiaan ja kulttuuriin keskittyvää museoaluetta. Rakennukseen vuonna 1987 avattu museo keskittyy kirkon rakennushistoriaan; toisinaan kirkon 304-paikkaisessa konserttitilassa järjestetään urkukonsertteja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Sofian katedraali (Polatsk) Wikimedia Commonsissa
Sofijski sobor[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (belarus-travel.by)
Polotsk National Historical and Cultural Museum-Reserve (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (museum.by)
Sobor Svjatoi Sofii, Premunrosti Bozijei, v Polotske (venäjäksi) (patriarchia.ru)
Sofijski sobor (venäjäksi), (valkovenäjäksi) (hram.by)
Kuvia (tut.by)
Polotski Svjato-Sofijski sobor (dorogiby.info)
Church Architecture (in Belarus) (englanniksi) (gov.by)
Emil Puronen

Emil Johannes Puronen (15. elokuuta 1895 Savonlinna – 21. tammikuuta 1983) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kasööri Juho Puronen ja Marja Reinikainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Keruu Honkavaaran kanssa, jonka kuoltua vuonna 1955 hän avioitui toisen kerran vuonna 1957 johtaja Elli Maria Aarnion kanssa.
Opinnot

Hän kävi kahdeksan luokkaa Savonlinnan reaalilyseota ja vuosina 1928–1929 Turun kauppaopiston. Hän kävi useita sotilasohjaajien täydennyskursseja ja suoritti Sotilashallinnollisen koulun I jakson vuonna 1933 ja II jakson vuonna 1936.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 28. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen jääkärien etukomennuskunnan mukana Ruotsin kautta 15. maaliskuuta 1918. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kuokkavassa ja etenemiseen Rajajoelle.
Sisällissodan jälkeinen aika

Puronen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Jääkarirykmentti 5 ja sittemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Puronen toimi rykmentissä  joukkueenjohtajana 1. konekiväärikomppaniassa. Hän erosi armeijasta 17. tammikuuta 1919 vain liittyäkseen keväällä vuonna 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Retkikunnalla hän toimi 1. rykmentin A pataljoonan 3. komppanian päällikkönä. Hän osallistui taisteluihin Tuuloksessa ja Aunuksen kaupungissa. Sotaretkeltä palattuaan hän liittyi suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Salon-Uskelan suojeluskuntaan. Hän siirtyi 24. marraskuuta 1919 sotilasohjaajaksi Sortavalan suojeluskuntapiiriin, missä hän palveli 15. heinäkuuta 1920 saakka, jolloin hänet siirrettiin Salmin rajavartiostoon komppanianpäälliköksi. Salmin rajavartiostosta hänet siirrettiin 24.  marraskuuta 1920 Rannikkotykistörykmentti 2:een. Hän erosi toistamiseen armeijasta 9. maaliskuuta 1921 ja liittyi takaisin suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. heinäkuuta 1921 ja hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Turun II suojeluskuntapiirin, josta hänet siirrettiin niin ikään sotilasohjaajaksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin 1.  lokakuuta 1923 alkaen. Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiiristä hän siirtyi 1. helmikuuta 1926 alkaen Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi, josta hänet siirrettiin  1. heinäkuuta 1933 alkaen Turun pohjoisen sotilaspiirin talouspäälliköksi ja 1. joulukuuta 1936 alkaen Reserviupseerikoulun talouspäälliköksi, jossa tehtävässä hän toimi talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Puronen osallistui talvisotaan 21. Divisioonan intendenttinä ja osallistui taisteluihin Taipaleessa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, josta hänet siirrettiin myöhemmin 2. Prikaatin huoltopäällikkönä. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin 5. Divisioonan huoltopäälliköksi ja osallistui taisteluihin divisioonan mukana Aunuksessa.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Puronen toimi huoltopäällikkönä Hämeen rakuunarykmentissä vuoteen 1945 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi intendentiksi Jalkaväkirykmentti 6:een, josta hänet siirrettiin vuonna 1949 intendentiksi 1. divisioonaan. Hän erosi armeijan palveluksesta vuonna 1950, jonka jälkeen hän siirtyi KOP:n Säkylän konttorin palvelukseen konttorinjohtajaksi. Myöhemmin hän toimi vuosina 1954–1961 Suomen Finanssin johtajan apulaisena.
Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania.
Simo Pursiainen

Simo Pursiainen (7. huhtikuuta 1890 Karttula – 5. maaliskuuta 1964) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Pursiaisen vanhemmat olivat työmies Nehemias Pursiainen ja Eeva Sohvia Airaksinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Tyyne Maria Jokelan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1924. Hän suoritti 1.  Divisioonan rehumestari- ja kuormastonhoitajakurssin vuonna 1924.
Jääkärikausi

Pursiainen työskenteli puuseppänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 3. huhtikuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 23. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja  Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pursiainen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi  ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa, jossa hän haavoittui pahasti 25. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pursiainen palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 11. lokakuuta 1918 alkaen Savon jääkärirykmentti 3:een, josta taasen muodostettiin Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä 1. komppanian vääpelinä ja 18. syyskuuta 1920 lähtien I pataljoonan kuormastovääpelinä. Hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1934 alkaen Tampereen rykmentin viestiosastoon ja määrättiin radioaliupseeriksi sekä 15. joulukuuta 1936 alkaen viestikomppanian vääpeliksi.
Talvi- ja jatkosota

Pursiainen osallistui talvisotaan kolonnanjohtajana Kenttätäydennyspataljoona 10:ssä ja myöhemmin vääpelinä Jalkaväkirykmentti 19:n 8. komppaniassa. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Taipaleessa. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä, mutta nyt 9. komppanian vääpelinä. Myöhemmin hänet siirrettiin kuormastovääpeliksi Huoltopataljoona 2:een ja edelleen vääpeliksi Eläinlääkintäkomppaniaan. Jatkosotaan hän osallistui kuormastovääpelinä Lahden suojeluskuntapiirissä. Myöhemmin hän toimi vääpelinä Lahden suojeluskuntapiirin Toimituskomppaniassa vuoteen 1942 saakka, jonka jälkeen hän toimi edellä mainitun komppanian päällikkönä sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet on haudattu Lahden Levon hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 14. toukokuuta 1918  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali kultaisen ristin kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Puustelli

Puustelli eli virkatalo (< ruots. boställe) on tarkoittanut Ruotsissa ja Suomessa joko sotilas-, siviili- tai kirkollisen viran haltijalle luovutettua palkkatilaa. Sotilasvirkatalo (myöhemmin valtionvirkatalo) oli Ruotsin kruunun ruotujakolaitoksen sotapäällystölle luovuttama palkkatila. Nimitystä puustelli saatettiin käyttää myös papiston virkataloista, kuten kirkkoherranvirkatalosta eli pappilasta ja kappalaisen virkatalosta eli kappalaisenpappilasta.
Virkataloja rakennettiin vielä Suomen itsenäisyyden aikanakin esimerkiksi kunnanjohtajien ja ylimpien virkamiesten käyttöön. Niinpä moniin Suomen kuntiin rakennettiin lääkärin talo tai eläinlääkärin talo sotien jälkeisellä jälleenrakennuskaudella, kun kunnat pyrkivät parantamaan alueensa lääkäripalveluja. Korkeatasoisella virka-asunnolla voitiin houkutella syrjäseutujen kuntiin virkamiehiä. Virkatalo tarjottiin palkan osana (luontoisetuna). Virkatalot jäivät vähitellen pois käytöstä 1970-luvulla yleisen asumistason nousun myötä ja henkilöverotuksen muutosten takia. Virka-asuntoja alettiin verottaa, jolloin niissä asumisesta tuli kallista. Pappiloita ja muita virkataloja onkin 1970-luvulta lähtien joko myyty yksityisille tai muutettu toiseen käyttöön.
Sotilasvirkatalot

Kuningas Kaarle XI uudisti ruotujakolaitosta 1679–1680 siten, että virkatalon haltijalla ei ollut enää perintöoikeutta tilaan. Samoihin aikoihin toimeenpantiin aatelille luovutettujen tilojen peruuttaminen kruunulle eli reduktio, mikä lisäsi kruununtilojen lukumäärää.
Sotilasvirkamiehille, upseeristolle ja aliupseeristolle annettiin palkkatilaksi puustelli eli kruunun omistama maatila. He saivat ja heidän odotettiinkin asuvan tilallaan rauhan aikana ja viljelevän sekä pitävän rakennukset kunnossa. Muuhun palkkaukseen voitiin osoittaa joidenkin talojen, tavallisesti lähitalojen, verotulot. Puustelli oli sitä mahtavampi, mitä korkeampi oli sotilaan asema järjestelmässä. Eversti sai tavallisesti kartanon ja alempiarvoiset sotilaat ja virkamiehet aina luokkaa pienemmän talon.
Tavallista oli, että puustellin haltija antoi tilan vuokralle vuokraviljelijälle eli lampuodille ja asui itse muualla. Lampuoti joutui maksamaan vuokraa puolet tilan tuotosta. Sotaretket saattoivat kestää vuosia, ja ainakin sinä aikana tilaa viljeli ja hoiti lampuoti.
Kruunu velvoitti puustellin haltijan pitämään rakennukset ja maat kunnossa. Kruunun virkamiehet tekivät tarkastuksia kolmen vuoden välein ja aina haltijan vaihtumisen yhteydessä. Jos tilaa oli hoidettu huonosti, joutui puustellin haltija maksamaan korvauksia kruunulle. Jos tilalla oli suoritettu merkittäviä parannuksia, kuten ojitettu uusia maita ja rakennettu tai kunnostettu taloja, saattoi uusi haltija joutua maksamaan edelliselle korvauksia tehdyistä parannuksista.
Kruunu antoi tarkat määräykset puustellien rakennuksista. Tavallisesti kyseessä oli kuitenkin vanha asuttu tila, ja rakennuksia korjailtiin ja uusittiin ajan kanssa. Uusia puustelleja rakennettaessa kruunulla oli mallipiirustuksia.
Suomen siirryttyä Venäjän valtaan vuonna 1809 virkatalovelvollisuus lakkasi. Talojen silloiset haltijat saivat kuitenkin asua niissä kuolemaansa saakka.
Puustelleja on ollut Suomessa kaikkiaan noin 840. Suuri osa niistä on säilynyt meidän päiviimme saakka. Osa on valtion omistuksessa ja museoitu, osa on annettu vuokralle ja osa on myyty.
Esimerkiksi Kaarinassa on yhä jäljellä kolme puustellia. Everstin virkatalo oli Kuusiston kartano, joka on Museoviraston hallinnoima museo.
Vaarniemen entinen kapteeniluutnantin virkatalo on myyty yksityiselle henkilölle. Mattelmäki on entinen korpraalin virkatalo ja siellä harjoitetaan tilausravintolatoimintaa.
Kirkolliset virkatalot

Aikaisemmin pappilat olivat maatiloja, joiden tuotto oli merkittävä osa sen haltijan palkkaa. Pitkään on siten ollut käytäntönä, että pappilassa asuva kirkkoherra on vastannut työsuhdeasuntonsa kunnossapidosta.
Aiheesta muualla

Asutushallituksen virkataloasiakirjat. (Arkistolaitoksen Portti-käyttäjäpalvelu).
Upseerien puustellit ja sotamiesten torpat. Hakkapeliitta, 18.12.1934, nro 51-52, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Sotilasvirkatalokartta
Pyhäsalmen rautatieasema

Pyhäsalmen rautatieasema (lyh. Phä) on rautatieasema Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Iisalmi–Ylivieska. Liikennepaikka sijaitsee Pyhäsalmella, Pyhäjärven kaupungin keskustaajamassa, ja sen etäisyys Helsingin päärautatieasemalta on 615,9 ratakilometriä mitattuna Pieksämäen ja Iisalmen rautatieasemien kautta. Liikennepaikka otettiin käyttöön 1925, kun Iisalmi–Pyhäjärvi-osuus valmistui.
Pyhäsalmi säilytettiin liikennepaikan nimenä, kun Pyhäsalmen kaupunki muutti nimensä 1. tammikuuta 1996 takaisin Pyhäjärven kaupungiksi.
Nykyisin Pyhäsalmen asema on miehittämätön junakohtauspaikka, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Ylivieskan rautatieasemalta käsin. Asemalla kuormataan säännöllisesti tavarajunia. Kaikki rataosalla liikennöivät taajamajunat pysähtyvät Pyhäsalmella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhäsalmen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Vaunut.org: kuvia Pyhäsalmelta
Pyöräsuo

Pyöräsuo oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Se oli teollisuusaluetta, joka sijaitsi keskustan itäpuolella Terijoen ja Pietarin suuntaan kulkevan maantien ja Pietarin radan välissä. Ensimmäiset teollisuuslaitokset Pyöräsuolle valmistuivat vuonna 1869 eli samassa yhteydessä rautatien rakentamisen kanssa. Ensimmäinen asemakaava alueelle saatiin 1911.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Pyöräsuolla oli 741 asukasta, joista 710 oli suomenkielisiä, 14 ruotsinkielisiä ja 17 muunkielisiä.
Pyöräsuolla toimi muun muassa konepaja, sementtivalimo sekä F. Sergejeffin Oluttehdas, joka 1930-luvun lopulla oli Suomen neljänneksi suurin panimo. Vuonna 1934 otettiin käyttöön Viipurin tie- ja vesirakennuspiirin varikko, johon kuuluivat kone- ja autohallit sekä korjaamo- ja maalaamo-osastot. Vielä ennen talvisotaa ehti valmistumaan syyskuussa 1939 Ragnar Ypyän suunnittelema siunauskappeli, joka oli osittain rakennettu maavallien alle. Se käsitti pyöreän siunaustilan lisäksi ruumiiden säilytys- ja käsittelytilat sekä talonmiehen asunnon. Nykyään Pyöräsuon alue on edelleen teollisuusalueena.
David Pytches

George Edward David Pytches (1931–2023) oli anglikaaninen piispa ja karismaattisen evankelikaalisen New Wine -verkoston perustaja. Hän oli yksi Englannin kirkon johtavista karismaattisen uudistuksen ja seurakuntien perustamisen pioneereista.
Pytches vihittiin diakoniksi vuonna 1955 konservatiiviseen evankelikaaliseen St Ebbe'sin seurakuntaan Oxfordissa. Vuonna 1959 Pytches ja hänen vaimonsa Mary lähtivät Chileen South American Missionary Societyn (SAMS) kautta ryhtyäkseen anglikaanisten seurakuntien perustamiseen Valparaísossa. Siellä hän tuli kosketuksiin karismaattisen liikkeen kanssa. Vuonna 1970, vain 39-vuotiaana, Pytches vihittiin Valparaíson suffragaanipiispaksi. Kolme vuotta myöhemmin arkkipiispa Michael Ramsey  ylensi hänet Chilen, Bolivian ja Perun piispaksi. Vuonna 1977 Pytches palasi lähetystyöstä Englantiin St Andrew'sin kirkkoherraksi Chorleywoodiin Hertfordshireen. Englantiin palattuaan hän tutustui Vineyard-evankelista John Wimberiin. Englannissa Pytches perusti sittemmin myös Suomessa vaikuttavan karismaattisen New Wine -verkoston, jonka johdossa hän oli vuoteen 2001 asti.
Teoksia suomeksi

Tule Pyhä Henki : Opi palvelemaan voimassa (alkuteos Come Holy Spirit) Misericordia-Kustannus Oy ISBN 9789519873503
PZL P.24

PZL P.24:n prototyyppi
PZL P.24 oli puolalaisen PZL P.11 -hävittäjän vientimalli. Lokinsiipisen, kokometallisen koneen suunnitteli 1930-luvun puolivälissä Zygmunt Puławski ja sitä valmisti PZL:n tehdas Varsovassa. Kone ei ollut käytössä valmistusmaassaan, mutta sitä myytiin lukuisiin maihin, mm. Turkkiin, Romaniaan, Bulgariaan ja Kreikkaan. PZL P.24 oli myös Suomen ilmavoimien ehdokaslistalla vuonna 1935, mutta lopulta hankinta päätyi hollantilaiseen Fokker D.XXI -koneeseen. Romanialaisen IAR 80 - hävittäjän rungon suunnittelu pohjautui P.24:n runkoon, mistä tehtaalla oli kokemusta valmistettuaan lisenssillä moottoreita Romanian ilmavoimien käyttämiin P.24 - hävittäjiin.
Pyrogallushappo

| Pyrogallushappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  87-66-1
PubChem CID:  1057
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H6O3
Moolimassa:  126,11 g/mol
Sulamispiste:  131 °C
Kiehumispiste:  309 °C
Tiheys:  1,45 g/cm3
Liukoisuus veteen:  veteen 60 g/100 ml
Pyrogallushappo eli 1,2,3-Trihydroksibentseeni tai 1,2,3-Bentseenitrioli on valkoista, hajutonta kiteistä jauhetta, jonka löysi Carl Wilhelm Scheele vuonna 1786 kuumentamalla gallushappoa. Pyrogallushappo muuttuu helposti harmaaksi tai ruskeaksi ollessaan ilman ja valon vaikutuksessa. Se on fenoli, jonka kemiallinen kaava on C6H6O3. Sitä käytettiin 1800- ja 1900-luvuilla yleisesti valokuvien kehittämiseen, ennen kuin se korvattiin hydrokinonilla. Pyrogallushapon isomeerejä ovat 1,3,5-trihydroksibentseeni eli floroglusinoli ja 1,2,4-trihydroksibentseeni. Pyrogallushappo liukenee veteen, etanoliin ja eetteriin, mutta ei merkittävässä määrin bentseeniin.
Johanneksenleipäpuun (Ceratonia siliqua) hedelmä ja mäkikuisma (Hypericum perforatum) sisältävät pyrogallushappoa.