stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Junkers Ju 86

Junkers Ju 86.
Junkers Ju 86 oli saksalainen keskiraskas, kaksimoottorinen pommikone. Miehistön lukumäärä oli 4 henkeä. Konetyyppi suunniteltiin ja sitä valmistettiin Natsi-Saksassa, pääasiassa ennen toista maailmansotaa. Puolustusaseistuksen kolmesta kk-asetornista kaksi (ylä- ja alatorni) olivat avonaisia. Tämän johdosta näitä ampuma-asemia ei voitu paineistaa korkealla lennettäessä.
Tiedusteluversio 86R kykeni lentämään 14 400 metrin korkeudessa, sekä Chantin että Mondeyn mukaan. Sen ohjaamo oli paineistettu, kuten myös P-mallissa, joka sekin kykeni operoimaan 12 500 m:ssä (41 000 jalkaa). Normaalin vaakapommituskäytön versioiden lakikorkeus oli vain 5 900 m. Maksimi pommikuorma voitiin kuljettaa joko sisäisesti taikka ulkoisesti, pommilastin ollessa D-tyypillä 800 — 1 000 kg. Tieto tämän pommituskonetyypin korkealla lentävien versioiden käyttöönotosta pakotti britit kehittämään omasta Supermarine Spitfire -hävittäjästään korkeatorjuntaan pystyvän version.
Halkileikkauskuva Junkers Ju-86 pommittajasta.
P- ja R-versioiden siipien kärkiväli oli muita suurempi, P-versiossa 25,60 m ja R-versiossa 32,00 m, kun se muissa malleissa oli 22,50 m. Konetyyppiä valmistettiin sekä BMW 132-tähtimoottorilla että aluksi vain D-version 600:n, mutta myöhempänä 1 000 hevosvoiman tehoisella dieselmoottorilla varustettuna. Dieselmoottoreiden versiot olivat Junkers Jumo 205C-4 — Junkers Jumo 207B-3. Huippunopeus vaihteli alatyypistä riippuen välillä 325–420 km/h.
Junkers Ju 86:tta käyttivät Luftwaffe sekä Unkari, Chile, Portugali, Espanja, Mantšukuo, Etelä-Afrikka ja Ruotsin ilmavoimat. Ainoa kokonaisena säilynyt museoyksilö kaikkiaan arviolta 900 valmistetusta koneesta on Ruotsin Ilmailumuseossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junkers Ju 86 Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
MV Joyita

| MV Joyita |
| --- | --- |
 MV Joyita löydettäessä vuonna 1955.
Lippuvaltio:   USA (-1956),  GBR (1956-)
Kotipaikka:  Los Angeles
Omistaja:  Roland West (1931–1936)  Milton E. Beacon (1936–1941)  US Navy (1941–1948)  Louis Brothers (1948–1950)  William Tavares (1950–1952)  Dr Katharine Luomala (1952–1955)  David Simpson (1956–1960s)  Robin Maugham (1960s–1966)  Major J. Casling-Cottle (1966-1970s)
Rakennustelakka:  Wilmington Boat Works
Vesillelasku:  1931
Status:  Sotapalveluksessa 1941-1946;   Hajonnut Levukassa 1970-luvulla
Tekniset tiedot
Pituus:  21 m
Leveys:  5,2 m
Syväys:  2,3 m
Bruttovetoisuus (GT):  70 tonnia
Koneisto:  kaksi Gray-meridieselmoottoria,
Koneteho:  á 225 hv / 168 kW
Lastikapasiteetti:  47 tonnia
MV Joyita oli vuonna 1931 rakennettu moottorialus, joka löydettiin ajelehtimasta eteläiseltä Tyynellämerellä vuonna 1955 yli kuukausi katoamisensa jälkeen. Aluksen miehistö ja matkustajat olivat kadonneet, ja alus oli erittäin huonossa kunnossa.
Alus

Aluksen mitat olivat: pituus 21 metriä, leveys 5,2 metriä, syväys 2,3 metriä, nettovetoisuus 47 tonnia ja brutto noin 70 tonnia. Aluksen tankkeihin mahtui 2 500 gallonaa (US, 9 500 litraa) vettä ja 3 000 gallonaa (11 400 l) dieselöljyä. Aluksen runko oli tehty kahden tuuman pyökki- ja tammilaudoista ja sen kansi tiikistä. Aluksesta sanottiin, että "se kellui kuin ankka".
Joyitassa oli kaksi Gray-meridieselmoottoria, á 225 hv, sekä kaksi muuta moottoria generaattoreita varten.
Käyttöhistoria

Alus rakennettiin vuonna 1931 huvijahdiksi elokuvaohjaaja Roland Westille, joka nimesi laivan vaimonsa, näyttelijä Jewel Carmenin, mukaan. Nimi "Jewel" on suomeksi "jalokivi", nimi Joyita taas "pikku jalokivi". Vuonna 1936 alus myytiin ja rekisteröitiin Milton E. Beaconin nimiin. Tänä aikana laiva teki useita matkoja Meksikoon ja 1939-1940 San Franciscon maailmannäyttelyyn. Tällöin laivan päällikkönä toimi Chester Mills.lähde?
Toisen maailmansodan aikana alus otettiin laivaston palvelukseen ja se toimi partioaluksena Pearl Harbourin lähivesillä vuodesta 1941. Vuonna 1943 alus ajoi karille vahingoittuen pahasti, mutta se korjattiin, koska laivasto tarvitsi kipeästi aluksia. Sen korjauksessa käytettiin galvanoituja rautaputkia messinkisten tai kuparisten sijaan sodanaikaisen materiaalipulan takia. Sodan jälkeen vuonna 1946 tarpeettomaksi jääneestä aluksesta poistettiin suurin osa sen varustuksesta.
Vuonna 1948 aluksen osti Louis Brothers -niminen yritys. Tässä vaiheessa alukseen asennettiin sen kuuluisa korkkivuoraus sekä jäähdytyslaitteisto. Vuonna 1950 omistajaksi tuli William Tavares; hänellä ei ollut sille juuri käyttöä, joten vuonna 1952 Joyitan osti Havaijin yliopiston professori Katharine Luomala (joka oli syntynyt Minnesotassa suomalaissyntyisisille siirtolaisvanhemmille). Hän vuokrasi laivaa, ja sitä käytettiin kauppa- ja kalastusretkialuksena. Aluksen päällikkönä toimi brittiläissyntyinen, Samoalla asuva Thomas H. "Dusty" Miller.lähde?
Katoaminen

Lokakuun 3. päivän aamuna 1955 Joyita lähti Samoalta kohti Tokelau-saaria, noin 430 km pohjoiseen. Laivan oli määrä lähteä jo edellisenä päivänä keskipäivällä, mutta lähtö viivästyi paapuurin puoleisen moottorin kytkimen hajottua. Joyita lähti lopulta vain yhdellä toimivalla koneella. Aluksessa oli 16 hengen miehistö sekä yhdeksän matkustajaa, joista kaksi oli lapsia. Matkustajien joukossa oli yksi hallituksen viranomainen, tohtori  Alfred "Andy" Denis Parsons, joka oli menossa suorittamaan amputaatiota. Lastina aluksessa oli lääketarvikkeita, puutavaraa, 80 kpl tyhjiä 200 litran öljytynnyriä ja sekalaista ruokatavaraa.
Matkan odotettiin kestävän 41-48 tuntia, ja perille aluksen piti saapua lokakuun 5. Paluumatkalla lastiksi olisi ollut kopraa.lähde?
Alusta alettiin etsiä lokakuun 6. päivänä, kun sitä ei kuulunut perille. Uuden-Seelannin kuninkaallisten ilmavoimien lentokoneet etsivät alusta 260 000 neliökilometrin alueelta tuloksetta.lähde?
Katoaminen > Löytyminen

Viisi viikkoa myöhemmin marraskuun 10. ajelehtiva Joyita löydettiin 1000 kilometriä länteen suunnitellulta reitiltään, kun Fidžin Suvan ja Tokelaun Funafutin väliä liikennöivä kauppa-alus havaitsi sen Vanua Levusta pohjoiseen. Alus oli puolittain upoksissa ja kallistunut paapuurin puolelle niin, että sen puolen parras oli vedessä. Miehistöstä ja matkustajista ei ollut merkkiäkään. Myös osa lastista oli kateissa. Aluksen radio oli asetettu kansainväliselle hätätaajuudelle 2182 kHz.
Merirokkojen esiintyminen normaalin vesilinjan yläpuolella osoitti aluksen olleen kallistuneena jo jonkin aikaa.
Kansirakenteet olivat vahingoittuneet. Avoin komentosilta oli rikkoutunut, ja kajuutassa oli joitain vaurioita ja rikkoutuneita ikkunoita. Kajuutan taakse oli viritetty markiisi.
Joyitan kevytvene ja kolme Carley-pelastuslauttaa olivat poissa. Aluksella oli ollut liian vähän  pelastusliivejä lähtiessä.
Tyyrpuurin puoleinen kone oli peitelty matoilla, ja paapuurin koneen kytkin oli yhä hajotettuna osiin, mikä osoitti aluksen  matkanneen yhdellä moottorilla.
Ylimääräinen pumppu oli viritetty konehuoneeseen moottoreiden väliin, mutta sitä ei oltu kytketty.
Aluksen radio oli viritetty hätätaajuudelle, mutta tutkimuksissa havaittiin katkos antennin johdossa, minkä takia sen kantomatka oli vain noin 3 kilometriä. Katkosta ei havainnut, koska se oli maalattu piiloon.
Sähköiset kellot olivat pysähtyneet osoittamaan aikaa 22.25 ja aluksen valojen kytkimet olivat päällä osoittaen, että mitä tahansa tapahtuikin, se sattui yöllä. Aluksen lokikirjaa, sekstanttia, kronometria ja muita navigoinnin apuvälineitä eikä myöskään Millerin laivassa säilyttämiä ampuma-aseita löydetty.
Lääkärin laukku oli kannella, ja siitä löytyi stetoskooppi, skalpelli ja verentahrimaa sideharsoa.
Joyitan tankeissa oli yhä polttoainetta; käytetyn polttoaineen määrästä pääteltiin aluksen matkanneen arviolta 390 km ennen sen hylkäämistä, jolloin matkaa Tokelauhun oli enää alle 80 km. Vuodon epäillään alkaneen klo 21 jälkeen matkan toisena yönä, jolloin matkalaisilla oli yhä 9 pimeää yön tuntia edessään.
Löydettäessä Joyitan pilssi ja alemmat kannet tulvivat mutta runko vaikutti ehjältä. Hinattuaan Joyitan Suvaan tutkijat kuulivat veden virtaavan alukseen. Havaittiin aluksen moottorien jäähdytysvesiputken rikkoutuneen galvaanisen korroosion takia, minkä vuoksi vesi pääsi virtaamaan pilssiin. Miehistö olisi huomannut tämän vasta, kun vesi jo huuhtoi konehuoneen lattiaa, minkä jälkeen olisi ollut lähes mahdotonta paikallistaa vuotoa. Aluksen pilssipumppuja ei oltu varustettu suodattimilla ja ne olivat tukkeutuneet, minkä takia vettä ei voitu pumpata pois.lähde?
Katoaminen > Meriselitys

Meriselityksen mukaan alus oli huonossa kunnossa, mutta matkustajien ja miehistön kohtalo oli "selvittämätön tutkimuksessa selvinneiden todisteiden nojalla". Selvittämätön asia oli myös pelastuslauttojen poissaolo ja se, että aluksella olleet vapaaehtoisesti poistuivat aluksesta niillä. Joyita oli kuljettanut myös jäähdytettyä lastia, ja sitä varten sen ruumaan oli tehty 18 m³ korkkivuoraus, mikä teki siitä käytännössä uppoamattoman. Lisäkantavuutta tarjosivat lastina olleet tyhjät öljytynnyrit.lähde?
Meriselitys vastasi vain kysymykseen, miksi alus puolittain upposi. Syyksi löydettiin puhkisyöpynyt jäähdytinvesiputki. Pilssipumput osoitteutuivat hyödyttömiksi tukkoon menemisen takia. Joyitassa ei ollut vedenpitäviä osastoja rungossa eikä pilssissä osastoja. Vesi tulvi lopulta alakansille asti. Laivan alettua painua samalla syvemmälle sen ainoa toimiva kone ei jaksanut ylläpitää tarpeellista vauhtia, jotta sitä olisi voitu ohjata. Joyita kallistui lopulta siihen asentoon, missä se löydettiin. Normaalisti alus olisi uponnut tähän, mutta Joyita pysyi pinnalla korkkivuorauksen ja lastina olleiden tynnyreiden avulla.lähde?
Meriselityksessä kiinnitettiin huomiota päällikkö Millerin toimintaan ja pidettiin vastuuttomana hänen päätöstään lähteä valtamerimatkalle, vaikka aluksessa oli vain yksi toimiva moottori sekä lukuisia muita pikkuvikoja. Myös toimivan radion ja asianmukaisesti varustettujen pelastusveneiden puuttumiset olivat vakavia rikkeitä. Miller oli myös päästänyt Joyitan luvan matkustajien kuljettamiseksi vanhenemaan.lähde?
Meriselityksessä ei mainittu aluksesta löydettyjä käytettyjä lääkintävälineitä.lähde?
Teorioita

Joyitan haaksirikkoa on joskus verrattu "Tyynen valtameren Mary Celesteksi". Siitä on tehty lukuisia kirjoja ja dokumenttielokuvia, joissa tarjotaan selitystä järkevistä olettamuksista aina paranormaaleihin ilmiöihin.lähde?
Eniten onkin arvuuteltu sitä, miksi miehistö ja matkustajat eivät pysyneet aluksessa, jos tapahtumien alkusyy oli vain konehuoneen tulviminen ja aluksen uppoamisen tiedettiin olevan mahdotonta.lähde?
Teorioita > Vahingoittunut päällikkö

Koska päällikkö Miller tiesi Joyitan hyvästä kelluvuudesta ja korkkivuorauksesta, on spekuloitu, että hänen on täytynyt joko kuolla tai vahingoittua jollain tapaa, koska löydetyt verisen sidetarpeet osoittavat jonkun tarvinneen ensiapua. Teorian mukaan, koska päällikkö ei ollut kykenevä rauhoittamaan toisia laivalla olleita, he panikoivat laivan alkaessa upota ja siirtyivät sitten pelastuslautoille. Tämä ei ota kuitenkaan huomioon sitä, että aluksen navigointivälineet samoin kuin myös osa lastista puuttui (paitsi jos joku oli löytänyt hylyn ja ottanut osan lastista ennen sen virallista löytämistä).lähde?
Millerin ystävä, kapteeni S. B. Brown, oli vakuuttunut, ettei Miller olisi koskaan poistunut aluksesta elossa, koska tämä tiesi sen rakenteen. Brown tiesi jännitteestä Millerin ja laivan perämiehenä olleen amerikkalaisen Chuck Simpsonin välillä. Jännite olisi voinut purkautua tappeluna miesten välillä, jolloin toinen tai kumpikin olisi pudonnut laidan yli jättäen aluksen ilman kokenutta päällikköä ja selittäisi sen, miksi aluksessa olleet panikoivat aluksen alkaessa upota, muttei verisiä siteitä.lähde?
Teorioita > "Japsit asialla" ja muita teorioita

Fidžillä ilmestyvä Times and Herald -lehti lainasi "luotettavasta lähteestä" peräisin olevaa tietoa, jonka mukaan Joyita olisi matkannut japanilaisten kalastusalusten keskeltä ja "oli havainnut jotain, mitä japanilaiset eivät olisi halunneet heidän nähdä".lähde?
The Daily Telegraph -lehti esitti teorian, jonka mukaan syrjäisestä tukikohdasta toimivat vielä aktiiviset, 2. maailmansodan aikaiset Japanin sotavoimien jäännökset olisivat syyllisiä katoamiseen. Tuolla alueella oli yhä voimakas japanilaisten vastainen tunnelma sodan tuhojen seurauksena. Lisäksi siellä ei pidetty japanilaisten kalastusalusten liikehdinnästä alueella. Nämä teoriat saivat tuulta alleen, kun Joyitaa siivottaessa löytyi "Made in Japan" -merkillä varustettuja veitsiä. Veitset havaittiin kuitenkin liian vanhoiksi ja lisäksi rikkoutuneiksi; niiden arveltiin jääneen alukseen, kun sitä käytettiin kalastusaluksena 1940-luvun lopulla.lähde?
Syylliseksi ehdotettiin myös neuvostoliittolaista sukellusvenettä, joka "kidnappasi aluksen matkustajat keskellä kasvavaa kylmän sodan ajankohtaa."
Yhden teorian mukaan nykyajan merirosvot olisivat tappaneet miehistön ja matkustajat ja heittäneet heidät haiden ruoaksi varastaen puuttuvan lastin.
Teorioita > Vakuutuspetos?

Miller oli tehnyt paljon velkaa epäonnistuneilla kalastusmatkoilla. Oli kuitenkin mahdotonta nähdä asiaa vakuutuspetoksena, koska aluksen pohjaventtiilit olivat kiinni, alusta oli mahdoton tahallisesti upottaa ja koska Miller ollut laivan omistaja.lähde? Millerille oli lisäksi tuottoisaa vuokrata laivaa viranomaiskäyttöön säännöllisiin matkoihin Samoan ja Tokelaun välillä, ja nämä matkat olisivat nopeasti kattaneet hänen velkansa.lähde?
Teorioita > Joyitan kapina

Yksi Joyitan omistajista oli kirjailija Robin Maugham, joka tutki laivan tapausta vuosia ja julkaisi tutkimuksistaan kirjan The Joyita Mystery (1962). Maugham on samaa mieltä, että tapahtumat alkoivat putkiston rikkoutumisen aiheuttamasta vuodosta ja pumppujen epäkuntoisuudesta. Toisen moottorin päällä olevat matot selittyvät joko yrityksenä tukkia vuoto tai sähköjärjestelmän suojeluyrityksenä, kun nouseva vesi saavutti vauhtipyörän, joka sitten roiski vettä ympäriinsä. Samanaikaisesti Joyita joutui kokemaan yhä suurempia maininkeja ja kovaa merenkäyntiä.
Kapteeni Miller tiesi, ettei Joyita voinut upota, joten hän jatkoi epätoivoisesti eteenpäin kohti päämäärää saadakseen rahaa velkojensa maksuun. Perämies Simpson ja mahdollisesti joitain muita miehistön jäseniä ovat voineet vaatia matkan keskeyttämistä ja takaisin kääntymistä. Tämä on voinut johtaa kapinaan ja tappeluun, jossa Miller sai vakavia vammoja. Laiva joutui huonompaan säähän, jossa tuulet olivat noin 18 m/s. Vain yhdellä toimivalla koneella ja vuotavalla pilssillä varustettu alus alkoi nyt kallistua. Konehuoneen tulviminen on lopulta sammuttanut myös tyyrpuurin moottorin ja sammuttanut sähköt aluksesta. Aluksen valtaansa ottanut Simpson teki nyt päätöksen hylätä laiva ja poistua mukanaan laivan navigointivälineet, lokikirja, tarvikkeita ja vahingoittunut Miller.
Maughamin mukaan vaikuttaa epätodennäköiseltä, että Simpsonkaan olisi hylännyt puolittain uponnutta, mutta yhä kelluvaa alusta ottaakseen Tyynen valtameren vastaan avoimilla pelastuslautoilla. Maugham ehdottaa, että laivalla olijat havaitsivat lähellä saaren tai riutan ja yrittivät edetä sinne mutta että kovat tuulet ja aallot veivät lautat ulapalle jättäen Joyitan ajelehtimaan tyhjänä. Aluksessa löydettäessä havaitut vauriot olivat aaltojen ajelehtiessa aiheuttamia.lähde?
Joyita vuoden 1955 jälkeen

Heinäkuussa 1956 Joyita myytiin huutokaupassa Fidžillä asuvalle David Simpsonille 2 425 Ison-Britannian punnan hintaan. Samana vuonna alus pääsi jälleen merille, kun se oli korjattu merikelpoiseksi. Alus siirrettiin ilman lupaa USA:n lipun alta Britannian lipun alle, mikä aiheutti laillisuusongelmia. Tammikuussa 1957 laiva ajoi karille 13 matkustajaa kyydissä Koron merellä itään Fidžistä . Korjauksen jälkeen 1958 lokakuussa alus aloitti säännöllisen liikennöinnin Levukan ja Suvan välillä.lähde?
Alus ajoi jälleen karille 1959 marraskuussa Vatuvalussa Levukan lähellä. Nousuvesi irrotti aluksen karilta, mutta satamaan hinatessa se alkoi vuotaa rikkoutuneesta saumasta. Pumput käynnistettiin, mutta koska venttiilit oli asennettu väärinpäin, ne pumppasivat vettä sisälle eivätkä ulos. Joyita sai nyt "epäonnen laivan" maineen, ja sen omistajat hylkäsivät sen rannalle riisuttuaan siitä kaiken käyttökelpoisen. Hylky myytiin 1960-luvun alussa brittiläiselle kirjailijalle Robin Maughamille, joka kirjoitti siitä kirjan The Joyita Mystery (1962). (Arkistoitu – Internet Archive) Vuonna 1966 aluksen hylky myytiin Levukassa turismi- ja PR-toimistoa pitäneelle majuri J. Casling-Cottlelle. Hänellä oli suunnitelmia muuttaa vielä kelluva hylky museoksi ja teehuoneeksi, mutta suunnitelmat eivät koskaan toteutuneet. Hylky vaurioitui jokaisessa myrskyssä yhä enemmän ja hajosi pala palalta. Hylky hajosi täydellisesti 1970-luvun loppuun mennessä.
Maaliskuussa 1975 Samoan Postitoimisto julkaisi viiden postimerkin sarjan Joyitan mysteeristä.
Vuonna 2009 nimettiin kävelytie tohtori Alfred Denis Parsonsin mukaan lähellä hänen entistä kotiaan Torbayssa, Aucklandin lähiössä.
Vuonna 2012 pystytettiin tapahtuman muistolaatat Apia, Samoaan ja Fakaofon kylään Tokelauhun.
Miehistö ja matkustajat

Vuonna 2012 kaikki olivat yhä merkittyjä "kadonneiksi".
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Miehistö (16) 
| Nimi | Arvo | Maa |
| Miller, Thomas Henry (Dusty) | Päällikkö (41) | Britannia |
| Simpson, Charles R. (Chuck) | Perämies (28) | U.S.A |
| Teeweka, Tekokaa (Tekolo) | Pursimies (25) | Kiribati |
| Tanini, Aberaam Tanini | Konemestari (24) | Kiribati |
| McCarthy, Henry jr. | Konemestari (27) | Samoa |
| Pedro, Penaia Kolio | Kansimies (22) | Tokelau |
| Faraimo, Ihaia Kitiona | Kansimies (24) | Tokelau |
| Lepaio, Tagifano Latafoti | Kansimies (27) | Tokelau (Atafu) |
| Himona, Haipele Fihaga | Kansimies (28) | Tokelau (Atafu) |
| Apete, Ioakimi Iapeha | Kansimies (23) | Tokelau (Fakaofo) |
| Mohe, Himeti Falaniko | Kansimies (31) | Tokelau (Fakaofo) |
| Elekana, Tuhaga Hila | Rasvari (26) | Tokelau (Fakaofo) |
| Kolo, Leota Telepu | Rasvari (24) | Tokelau (Atafu) |
| Peleti, Mohe Maota | Kokki (24) | Tokelau (Fakaofo) |
| Wallwork, James William | laivanasioitsija (44) (supercargo) (Arkistoitu – Internet Archive) | Länsi-Samoa |
| Williams, George Kendall | laivanasioitsija (66) | Uusi-Seelanti |
Matkustajat: (9)
Pearless, Roger Derrick (Pete), District officer (30), Uusi-Seelanti
Parsons, Alfred Dennis (Andy), tohtori, Apian sairaala (41), Irlanti
Hodgkinson, Herbert T. (Herb), farmaseutti, Apian sairaala (49), Uusi-Seelanti
Pereira, Joseph Hipili, radio-operaattori (22), Tokelau (Fakaofo)
Teofilo, Tomoniko (30), Tokelau (Fakaofo)
Lapana, Takama, farmaseutti, Fakaofon sairaala (51), Tokelau (Fakaofo)
Huomioitavaa

↑  Julistettu kuolleeksi 19/06/1961 archive.org
Kirjallisuutta

John Harris (1981) Without Trace: the Last Voyages of Eight Ships. London: Methuen ISBN 0-7493-0043-4
Robin Maugham (1962) The Joyita Mystery. London: Max Parrish & Co ISBN 0-906754-59-3
Stephen Noakes (1965) "The Marie Céleste of the South Pacific (Joyita)", in: Wide World Magazine, January 1965
John Pinkney, World's Greatest Mysteries. Five Mile Press ISBN 978-1-74211-664-8
David G. Wright (2002) Joyita: Solving the Mystery. Auckland: Auckland University Press ISBN 1-86940-270-7
Aiheesta muualla

The Mystery of Joyita Journey to the Unknown Youtube
Life Magazine December 12, 1955 report on finding of Joyita pp.137-144
TE VAKAI featuring Joyita finally remembered Pdf
Joyta; Solving the mystery. Googlebooks preview.
Mystery of 1955 disappearance of MV Joyita on voyage to Tokelau reportedly (Arkistoitu – Internet Archive)
Joyitan suunniteltu reitti ja löytöalue.
Meren laivaan aiheuttamat huomattavat vauriot.
Sanomalehtiotsikoissa epäiltiin japanilaisten olleen asialla.
Farmaseutti Bert Hodgkinson, NZ
Samoan postilaitos julkaisi 1975 tapahtuman muistopostimerkit, joissa taiteilija kuvaa haaksirikkoa ja laivan hylkäämistä.
Arvo Junnila

Arvo Nestori Junnila (28. toukokuuta 1903 Kiikka – 10. helmikuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko, joka teki elämäntyönsä Suomi-yhtiön vakuutusmatemaatikkona ja pitkäaikaisena johtajana.
Arvo Junnilan vanhemmat olivat maanviljelijä Nestori Junnila ja Selma Maria Niemi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Tyrvään suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1923 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1928 ja lisensiaatiksi vuonna 1936 sekä väitteli tohtoriksi saksankielisellä väitöskirjallaan vuonna 1936. Junnila työskenteli matematiikan assistenttina Helsingin yliopistossa vuosina 1929–1933 ja Teknillisessä Korkeakoulussa vuosina 1932–1934, vakuutusyhtiö Suomen apulaismatemaatikkona vuosina 1933–1948, yliaktuaarina 1948–1953, apulaisjohtajana vuosina 1950–1953 ja toimitusjohtajana vuosina 1954–1970. Hän luennoi vakuutusmatematiikasta Tampereen yliopistossa vuosina 1975–1977. Lisäksi hän toimi sosiaaliministeriön vakuutusosaston asiantuntijana vuosina 1962–1970. Junnila toimi Suomen Aktuaariyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1947–1956 ja hänet kutsuttiin sen kunniajäseneksi vuonna 1976.
Hänen nuorempi veljensä on kokoomuspoliitikko Tuure Junnila.
Teoksia

Über das Anwachsen einer analytischen Funktion in einer gegebenen Punktfolge, Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki, 1936.
Luokkatoverin muistelmia Kaarlo Sarkiasta, artikkeli teoksessa Satakunta – Kotiseutututkimuksia XIV, Satakuntalainen Osakunta, Vammala, 1948.
Suomi-yhtiön seitsemäs vuosikymmen – katsaus Suomi-yhtiön toimntaan vuosina 1950–1959, kirj. Arvo Junnila & K. J. Kalliala, Suomi-yhtiö, Helsinki, 1960.
Vakuutusmatematiikan perusteet, Suomen Vakuutusyhtiöiden Keskusliitto, 1977.
Vakuutusmatematiikkaa Suomessa 1922–1992, Suomen aktuaariyhdistys, Helsinki, 1994.
Juha Junttila

Juha-Pekka Junttila (s. 1965) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Junttila on koulutukseltaan kauppatieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 1999 tutkielmalla Essays on inflation expectations and interest rates in modern Finnish financial markets".
Junttila on toiminut muun muassa tutkijana, professorina ja kansantaloustieteen laitoksen johtajana Oulun yliopistossa sekä vierailevana tutkijana Warwickin yliopistossa sekä Suomen Pankissa. Hän on Oulun yliopiston rahoitusmarkkinatutkimuksen ja makrotalouden dosentti.
Aiheesta muualla

Junttilan tieteelliset julkaisut IDEASissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus
Jokioinen

| Jokioinen Jockis |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°48′15″N, 023°29′10″E
Maakunta:  Kanta-Hämeen maakunta
Seutukunta:  Forssan seutukunta
Kuntanumero:  169
Hallinnollinen keskus:  Jokioisten keskustaajama
Perustettu:  1873
Kokonaispinta-ala:  181,94 km² 290:nneksi suurin 2022 
– maa:  180,42 km²
– sisävesi:  1,52 km²
Väkiluku:  4 857 169:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  26,92 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  14,7 %
– 15–64-v.:  58,2 %
– yli 64-v.:  27,1 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  96,1 %
– ruotsinkielisiä:  0,4 %
– muut:  3,5 %
Kunnallisvero:  9 % 146:nneksi suurin 2025 
Työttömyysaste:  8,4 % (2019)
Kunnanjohtaja:  Jukka Matilainen
Kunnanvaltuusto:  27 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • SDP   • PS   • Vas.   • Kok.   • Vihr.:   8 7 5 4 2 1
www.jokioinen.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jokioinen (ruots. Jockis) on Suomen kunta, joka sijaitsee Kanta-Hämeen maakunnassa suunnilleen keskellä Helsingin, Turun ja Tampereen muodostamaa kolmiota. Kunnassa on 4 857 asukasta, ja sen pinta-ala on 181,94 km², josta 1,52 km² on vesistöjä.
Jokioisilta itään on Forssan kaupunki, jonka keskustaan on matkaa noin yhdeksän kilometriä. Muita naapurikuntia ovat Tammela, Somero, Ypäjä ja Humppila.