Valtalaki (Saksa)
Historia > Taustaa

Saksan keisarikunnan jälkeen oli moni saksalainen valtakunnanhallitus turvautunut valtalakeihin, joilla ne olivat ottaneet itselleen toimeenpanovallan lisäksi perustuslakia säätävälle kansalliskokoukselle ja myöhemmin Weimarin tasavallan perustuslain mukaan valtiopäiville kuuluvaa lainsäädäntövaltaa. Seuraavat valtalait koskivat koko Saksan valtakuntaa, lisäksi useissa osavaltioissa säädettiin Weimarin tasavallan aikana omia valtalakeja:
| Nimi | Päätetty | Voimassaoloaika | Huomautuksia |
| --- | --- | --- | --- |
| Elsass-Lothringenia koskeva hätälaki | 1. maaliskuuta 1919 | ei määrätty, mutta laki menetti merkityksensä ajan myötä | osavaltioiden edustajien piti hyväksyä lait |
| Laki aselepoehtojen läpiviemiseksi | 6. maaliskuuta 1919 | perustuslakia säätävän kansalliskokouksen loppuun |  |
| (Ensimmäinen) Laki taloudellista ylimenokautta koskevasta yksinkertaistetusta lainsäädännöstä | 17. huhtikuuta 1919 | perustuslakia säätävän kansalliskokouksen loppuun | osavaltioiden edustajien ja valtiopäivien valiokunnan piti hyväksyä lait; laki oli perusta monille merkittäville talouselämää sääteleville asetuksille |
| (Toinen) Laki taloudellista ylimenokautta koskevasta yksinkertaistetusta lainsäädännöstä | 3. elokuuta 1920 | 1. marraskuuta 1920 asti | valtakunnanneuvoston ja valtiopäivien valiokunnan piti hyväksyä lait |
| (Kolmas) Laki taloudellista ylimenokautta koskevien asetusten antamisesta | 6. helmikuuta 1921 | 6. huhtikuuta 1921 asti | valtakunnanneuvoston ja valtiopäivien valiokunnan piti hyväksyä lait |
| Valtakunnan hätätilalain artikla VI | 24. helmikuuta 1923 | 1. kesäkuuta 1923 asti | valtakunnanneuvoston piti hyväksyä osassa tapauksista |
| (Ensimmäinen) Valtakunnan valtalaki | 13. lokakuuta 1923 | hallituskauden tai tuolloin vallinneen hallituskoalition loppuun, hallituskoalitio hajosi 2. marraskuuta 1923, kun sosialidemokraatit jättivät sen; muutoin laki olisi ollut voimassa 31. maaliskuuta 1924 asti | tunnetaan nimellä Stresemannin valtalaki |
| (Toinen) Valtakunnan valtalaki | 8. joulukuuta 1923 | 15. helmikuuta 1924 asti | tunnetaan nimellä Marxin valtalaki; valtakunnanneuvostoa ja valtiopäivien valiokuntaa piti kuulla ”luottamuksellisessa neuvonpidossa” |
| (Ensimmäinen) Valtakunnan valtalaki taloussopimuksen väliaikaiseksi toimeenpanemiseksi | 10. heinäkuuta 1926 | oli voimassa kuuden kuukauden ajan, mutta vain, kun valtiopäivät eivät olleet kokoontuneina |  |
| (Toinen) Valtakunnan valtalaki taloussopimuksen väliaikaiseksi toimeenpanemiseksi | 14. heinäkuuta 1927 | oli voimassa kuuden kuukauden ajan, mutta vain, kun valtiopäivät eivät olleet kokoontuneina |  |
Kaksi ensimmäistä valtalakia (1. ja 6. maaliskuuta 1919 säädetyt) koskivat vain hyvin rajattua osaa lainsäädännöstä. Ne koskivat Elsass-Lothringenin valtakunnanmaan aseman uudelleenjärjestelyä ja ensimmäisen maailmansodan päättäneen aselevon ehtojen toimeenpanemista. Sen sijaan niitä seuranneet valtalait olivat selvästi heikommin rajattuja. Vuonna 1923 säädetyt Stresemannin ja Marxin valtalait antoivat kulloisellekin hallitukselle käytännössä avoimen asianajovaltakirjan; niiden säätämistä perusteltiin Saksan vaikealla taloudellisella ahdingolla, joka teki välttämättömäksi ripeän ja tehokkaan lainsäädännön. Toisaalta nämä valtalait olivat kestoltaan lyhyitä ja sisällöltään rajattuja. Ne piti yleensä hyväksyttää valtiopäivien valiokunnissa, eikä niiden perusteella saanut säätää lakeja, jotka olisivat olleet ristiriidassa tasavallan perustuslain kanssa (vain marraskuussa 1923 säädetty Stresemannin valtalaki antoi mahdollisuuden rajata perustuslaissa säädettyjä kansalaisvapauksia). Jokainen niistä muodosti kuitenkin vaarallisen ennakkotapauksen, jonka mukaan hallitus voi ottaa itselleen ”tehottomien” valtiopäivien valtaa toimiakseen kansan ja valtion parhaaksi.
Toinen tapa hallita ohi normaalin perustalain säätämän lainsäädäntöjärjestyksen olivat valtakunnanpresidentin antamat hätätila-asetukset. Perustuslaki oli tarkoittanut nämä käytettäväksi vain todellisessa poikkeustilassa, jossa normaali lainsäädäntö ei olisi mahdollista, ja vain poikkeustilanteen selvittämiseksi tarvittavissa tilanteissa. Weimarin tasavallan loppuaikoina niitä käytettiin kuitenkin yleisesti normaalin lainsäädännön korvikkeena. Hätätilana pidettiin tällöin valtiopäivien riitaisuutta ja niiden kyvyttömyyttä antaa luottamusta riittävän laajapohjaiselle hallitukselle, joka olisi kyennyt pitkäjännitteiseen hallitustyöskentelyyn.