stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arvo
Muita arvojen ja arvostelmien luokitteluja

Arvot voidaan jakaa kahteen pääryhmään: moraalisiin arvoihin ja ei-moraalisiin arvoihin. Yksilöryhmiä, yksilöitä ja heidän luonteenpiirteitään luonnehditaan usein moraalisilla arvoilla. Voidaan esimerkiksi sanoa, että marsilaiset ovat hyviä olentoja. Jos sen sijaan sanotaan, että lentävä lautanen on hyvä kulkuväline, kyse ei ole moraaliarvosta. Kun sanotaan, että lentävä lautanen on kaunis kulkuväline, kyse on esteettisestä arvosta. Sanaa "arvo" käytetään myös monissa muissa merkityksissä.
Arvoja ilmaistaan arvoarvostelmien avulla. Yllä oleva lause, jonka mukaan marsilaiset ovat hyviä olentoja, on arvoarvostelma, jota kutsutaan moraaliarvostelmaksi. Lause "lentävät lautaset ovat kauniita" on puolestaan esteettinen arvostelma.
Arvoarvostelmien lisäksi on esimerkiksi totuusarvostelmia. Totuusarvostelma on esimerkiksi lause "Tämä lentävä lautanen on pyöreä". Totuusarvostelma (propositio) on joko tosi tai epätosi. Sen sijaan monet ovat sitä mieltä, että arvoarvostelmat eivät ole samassa mielessä tosia tai epätosia kuin totuusarvostelmat.
Merkittävä arvojen eli toiminnan oikeutuksissa tarvittavien elementtien jäsennys on seuraava:
Arvokkaaksi koettavat: luottamus, ystävyys, rakkaus, kunnioitus, läheisyys, omakulttuurisuus, sopusointuisuus yms.
Arvostettavat: tavaroiden, taitojen, oppineisuuden, kunniamerkkien, terveyden, tieteiden, taiteiden yms. arvostus.
Ihanteena pidettävät: rehellisyyden, nöyryyden, ahkeruuden, tasa-arvoisuuden, elämän kunnioittamisen, hyödyn maksimoinnin, tehokkuuden yms. ihanne.
Varsinaiset arvot: Kauneus, puhtaus, totuus, vapaus, oikeudenmukaisuus, pyhyys, moraalinen hyvä, kärsimyksen lievittyminen, tasapuolisuus yms. Nämä ovat tietynlaisia lopullisia arvoja, joihin päästään muiden pääluokkien arvoilla.
Itse arvo ja arvonkantaja voidaan erottaa. Arvonkantajan kautta tavoitellaan arvoa. Esimerkiksi jos toisten ihailu on arvostettu asia, sitä voidaan hankkia esimerkiksi jonkin esineen avulla, ja tuo esine on tällöin arvonkantaja.
Muita arvojen ja arvostelmien luokitteluja > Ahlmanin ja Niiniluodon jaottelu

Filosofi Erik Ahlman jaottelee kirjassaan Kulttuurin perustekijöitä arvot yhdeksään eri luokkaan ja filosofi Ilkka Niiniluoto lisää Ahlmanin jaotteluun kaksi luokkaa.
hedonistiset arvot
(onni, mielihyvä, ilo, nautinto, aistillisuus)
vitaaliset arvot
(elämä, terveys, tahto, kuntoisuus)
esteettiset arvot
(kauneus, ylevyys, suloisuus, taide)
tiedolliset arvot
(totuus, tieto, oppi, koulutus, viisaus, tiede)
uskonnolliset arvot
(usko, toivo, pyhyys, laupeus)
sosiaaliset arvot
(altruismi, ystävyys, rakkaus, uskollisuus, vapaus, veljeys, kunnia, isänmaallisuus, turvallisuus)
mahtiarvot
(voima, valta, sota, rikkaus, raha, voitto)
oikeusarvot
(oikeudenmukaisuus, ihmisoikeudet, tasa-arvo, laillisuus)
eettiset arvot
(hyvyys, moraalinen oikeus)
ekologiset arvot
(luonnon kauneus ja terveys, eläinten oikeudet)
egologiset arvot
(omanarvontunto, itsekkyys, oma etu)
Mikä on hyvää

Arvoteoriaan liittyy läheisesti myös hyvyyden käsite. Siitä, mikä on "hyvää", on monia erilaisia käsityksiä. Hyvänä pidetään usein esimerkiksi onnellisuutta ja mielihyvää. Merkittävää on myös, että muinaishepreassa hyvä ja kaunis ovat sama sana (Coudenhove-Kalergi, Richard 1932).
Kirjallisuutta

Häyry, Heta & Matti Häyry (1997). Hyvä, kaunis, tosi – arvojen filosofiaa. Helsinki: Yliopistopaino. ISBN 951-570-357-3
Niiniluoto, Ilkka (1984). Tiede, filosofia ja maailmankatsomus: Filosofisia esseitä tiedosta ja sen arvosta. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-08016-4
Niiniluoto, Ilkka: Järki, arvot ja välineet: Kulttuurifilosofisia esseitä.  Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13060-9
Norrena, Juho: Arvojen varjot. Helsinki : Bazar, 2017. ISBN 978-952-279-477-2.
Hirsjärvi, Sirkka (toimittanut 14 kasvatustieteilijän ja kolmen laudaturopiskelijan tuotoksista) (1978) " Kasvatustieteen sanasto" Jyväskylän yliopisto: kasvatustieteen laitos.
Aiheesta muualla

Schroeder, Mark: Value Theory The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Zimmerman, Michael J.: Intrinsic vs. Extrinsic Value The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Aleksei Müürisepp

| Aleksei Müürisepp> Neuvosto-Viron Korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja |
| --- | --- |
 Marraskuu 1961 - Lokakuu 1970  
Edeltäjä:  Johan  Eichfeld
Seuraaja:  Artur Vader
Neuvosto-Viron pääministeri
 1951 – marraskuu 1961  
Edeltäjä:  Arnold Veimer
Seuraaja:  Valter Klauson
Neuvosto-Viron ulkoministeri
 29.3.1951–1.10.1961  
Edeltäjä:  Rudolf Auendorf
Seuraaja:  Arnold Green
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1902 Välta, Saarenmaa, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 7. lokakuuta 1970 Tartto, Viron SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  venäjänvirolainen
Tiedot
Puolue:  Viron kommunistinen puolue (EKP)
Aleksei Müürisepp (17. heinäkuuta 1902 Välta – 7. lokakuuta 1970 Tartto) oli vuosina 1951-1961 Neuvosto-Viron ministerineuvoston puheenjohtajana ja edelleen 1961–1970 Neuvosto-Viron korkeimman neuvoston puheenjohtajana. Hän kuuli ns. venäjänvirolaisiin, jotka tulivat Viroon neuvostovallan mukana.
Ennen toista maailmansotaa Neuvostoliitossa

Aleksei Müürisepp syntyi monilapsiseen virolaisperheeseen Saarenmaalla, mutta perhe muutti Virosta Siperian Krasnojarskiin vuonna 1908. Isä oli muuttanut jo sinne vuotta aiemmin. Isä työskenteli Jenisein jokilaivaston palveluksessa. Aleksei kävi kansakoulua vuosina 1910-1918. 1920-luvun alussa hän työskenteli myös Jenisein jokilaivaston palveluksessa mm. sähköasentajana.
Hän joutui pidätetyksi Viron kansalaisuuden takia vuonna 1923 ja joutui vankeuteen, jonka jälkeen hän vuonna 1924 otti Neuvosto-Venäjän kansalaisuuden. Niinpä hän joutui puna-armeijan asevelvolliseksi toukokuusta 1924 lokakuuhun 1925 palveluspaikkanaan Tomsk koulutuksenaan radiosähköttäjä. Asepalveluksen jälkeen hän työskenteli Krasnojarskissa kirjasto- ja poliittisen koulutuksen työntekijänä, kunnes vuonna 1928 liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen.
Elokuusta 1928 joulukuuhun 1931 hän työskenteli Tomskissa paikallisen säästökassan palveluksessa. Tämän rinnalla hän opiskeli paikallisessa insinöörioppilaitoksessa ja siirtyi rautateiden palvelukseen. Vuonna 1937 hän erikoistui vielä energiatekniikkaan suuntautuneeksi rautatieinsinööriksi. Sen jälkeen hän työskenteli Neuvostoliiton rautateiden palveluksessa Ukrainan Ordžonikidzessa ja Venäjän Stavropolin alueen Pjatigorskissa vuosina 1937-1942 ja 1943-1944 sekä Krasnojarskissa 1942-1943.
Sodan jälkeinen aika

Aleksei Müürisepp siirtyi välittömästi sodan jälkeen Neuvosto-Viroon. Hän toimi lokakuusta 1944 huhtikuuhun 1945 paikallisten rautateiden sähköosaston johtajana. Sen jälkeen aina vuoden 1945 loppuun hän siirtyi Viron kommunistinen puolueen keskuskomitean liikenteestä vastaavan yksikön apulaisjohtajaksi vastuualueenaan rautateiden sähköistys. Tämän tehtävän rinnalla tammikuusta marraskuuhun 1947 hän opiskeli puoluekoulussa Moskovassa. Tämä jälkeen hän toimi tammikuusta marraskuuhun 1948 Neuvosto-Viron teollisuudesta ja liikenteestä vastaavana apulaisministerinä.  Joulukuussa 1948 hänestä tuli Viron kommunistipuolueen keskuskomitean jäsen.
Müüriseppistä tuli edelleen lokakuussa 1949 Neuvosto-Viron ministerineuvoston varapuheenjohtaja, jossa tehtävässä hän oli aina maaliskuuhun 1951, jolloin hänet valittiin Arnold Veimerin seuraajana ministerineuvoston puheenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän oli lokakuuhun 1961. Müüriseppin valtaannousu voidaan nähdä osana venäjänvirolaisten valtaannousuna Neuvosto-Virossa, ja samoihin aikoihin valtaannousseen Johannes Käbinin vallanvahvistamisena uutena kommunistipuolueen ensimmäisenä sihteerinä. Tällöin Käbin korkeimpana Neuvosto-Viron vallanpitäjänä syrjäytti aiemmat kärkinimet, kuten Veimerin. Valter Klauson seurasi 1960-luvulla Müüriseppin 10-vuotisen ministerineuvoston puheenjohtajuuden jälkeen tehtävässä. Saman aikaisesti Müürisepp hoiti vähämerkityksellistä Neuvosto-Viron ulkoministerin tehtävää vuosina 1950-1962. Uransa loppuvaiheessa hän toimi lokakuusta 1961 aina kuolemaansa marraskuuhun 1970 asti Neuvosto-Viron Korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtajana eli Neuvosto-Viron päämiehenä ja samalla yhtenä Neuvostoliiton Korkeimman neuvoston varapuheenjohtajana.
Aleksei Müürisepp kuului sodan jälkeen tulleisiin venäjänvirolaisiin, jotka saivat venäläisten rinnalla keskeisen aseman Neuvostoliiton valtaamassa Virossa. Kielellisesti venäjänvirolaisista käytettiin nimitystä ”jeestiläiset” siitä syystä, että he äänsivät vironkielisen e-kirjaimen venäläiseen tapaan je’ksi.
Valtionpäämiehen roolissa Müürisepp vieraili kesällä 1963 Suomessa ja kutsui mm. presidentti Kekkosen vierailulle Neuvosto-Viroon. Asia oli tietysti sovittu etukäteen Neuvostoliiton korkeimman johdon tasolla. Müürisepp toimi sitten maaliskuussa 1964 toteutuneen kolmipäiväisen työvierailun virolaisisäntänä. Vierailun aikana tuli esille edellä mainittu vajava äidinkielen eli vironkielen taito. Vierailun aikana kirjailija Friedebert Tuglas tuumasi presidentti Kekkoselle, että Suomen presidentti puhuu jopa parempaa viroa kuin heidän päämiehensä.
Aleksei Müürisepp ja hänen puolisonsa Faina on haudattu Tallinnan Metsäkalmistoon. Neuvosto-Viron aikaan Müüriseppin nimellä oli nimetty hänen kuolemansa jälkeen Tallinnan Liikennekoulu vuosina 1970-1990 ja synnyinseudullaan Saarenmaalla Orissaaren kymnaasi vuosina 1970-1991.
This Was The Fucking World

| This Was The Fucking World The Fucking World |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: maaliskuu 2012
 Formaatti: 2CD
 Tyylilaji: punk rock
 Kesto: 92.04
 Levy-yhtiö: Stupido
The Fucking Worldin muut julkaisut
| Gun Policy 1990 | This Was The Fucking World 2012 |   |
This Was The Fucking World on suomalaisen punkyhtye The Fucking Worldin 2CD:n kokoelma-albumi, joka julkaistiin maaliskuussa 2012 levymerkillä Stupido Records.
Kappaleet on masteroinut Petri Majuri Seawolf Studiolla.
Vastaanotto

Albumi sai pääosin negatiivisen vastaanoton. Suen Mika Penttinen sanoi kokoelman niputtavan yhtyeen turhan laaja-alaisen ja epätasaisen tuotannon, vaikka siltä onkin karsittu ääripäiden kappaleita pois. Soundin arvioija antoi albumille kaksi tähteä viidestä ja sanoi, että yhtye ei koskaan onnistunut levytetyssä tuotannossaan.
Kappaleet

| --- | --- |
 CD 1 Human Rights – 2.42  Oh, It's a Modern Town – 2.16  Shout – 2.36  Long, Long Way – 2.58  This Is The Fucking World – 2.40  Man for Sale – 3.48  Day by Day – 3.09  Hallelujah – 2.26  Punkyman Blues – 2.16  7 Miles to N.Y.C. – 2.52  Goodbye My Love – 2.44  Roomful-of-Shit – 3.04  Perhaps – 2.57  Gun Policy – 3.55  Inscription On a Tombstone – 2.56  We All Together Fall – 2.48  Power of the Earth – 4.41 :  CD 2 And All the Busy Things (Demo) – 2.34  The Sea Needs a River (Demo) – 3.08  Cause I Will Pay About My Woman (Demo) – 2.40  One Broken Heart (Demo) – 3.58  Rockabilly (Live) – 2.30  Jazz My Time (Live) – 2.02  Jimmy (Live) – 1.38  I'm Not Your Whore (Live) – 3.18  What (for) You Gonna Do? (Live) – 3.28  Något annat (Live) – 2.25  Maggie – 2.54  Bad Hat – 2.27  Godtrap – 3.39  Sex (Is Always Good for the Heart) (1989 Version) – 3.55 (aiemmin julkaisematon kappale)
Arvostelut

Soundi:
Sue: ristiriitainen
Herb Brooks

| Herb Brooks |
| --- | --- |
 Herb Brooks (1983)
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. elokuuta 1937
Kuollut: 11. elokuuta 2003 (66 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Valmennusura
Vuodet:  1970 - 2000
Seurat:  Minnesotan yliopisto (WCHA) Yhdysvaltain Olympiajoukkue HC Davos (NLA) New York Rangers (NHL) St. Cloud State University (NCAA) Minnesota North Stars (NHL) Utica Devils (AHL) New Jersey Devils (NHL) Pittsburgh Penguins (NHL)
Hockey Hall of Fame
 2006 
| Mitalit> Miesten Jääkiekko.Maa:   Yhdysvallat.Maailmanmestaruuskilpailut  | Mitalit> Miesten Jääkiekko.Maa:   Yhdysvallat.Maailmanmestaruuskilpailut  | Mitalit> Miesten Jääkiekko.Maa:   Yhdysvallat.Maailmanmestaruuskilpailut  | Miesten Jääkiekko> Maa:   Yhdysvallat. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Yhdysvallat 1962 |  |  |
Herbert Paul Brooks (5. elokuuta 1937 – 11. elokuuta 2003) oli yhdysvaltalainen jääkiekkopelaaja ja -valmentaja. Toimiminen Lake Placidin olympialaisissa 1980 kultaa voittaneen Yhdysvaltain joukkueen päävalmentajana on hänen tunnetuin saavutuksensa. Brooks toimi Naganon olympialaisissa 1998 Ranskan joukkueen valmentajana. Hän palasi Yhdysvaltojen olympiajoukkueen päävalmentajaksi Salt Lake Cityn olympialaisiin 2002 valmentaen Yhdysvallat hopealle.
Brooks syntyi Saint Paulissa Minnesotassa. Jääkiekkoilijana hän oli mukana Yhdysvaltojen olympiajoukkueessa Innsbruckissa 1964 ja Grenoblessa 1968 – vuonna 1960 hän oli saanut tyytyä seuraamaan olympialaisia televisiosta loukkaannuttuaan vain viikkoa ennen kisoja. Brooks valmensi Minnesotan yliopiston kolmeen NCAA-mestaruuteen vuosina 1974, 1976 ja 1979. Brooks valmensi Yhdysvallat jääkiekon olympiakultaan vuonna 1980, jolloin hän johti joukkueensa voittoon ylivoimaisesti lajia hallinnutta Neuvostoliittoa vastaan. Myöhemmin voittoa alettiin kutsua nimellä ”Miracle on Ice”. Brooks kuoli kesällä 2003 auto-onnettomuudessa Minnesotassa 66 vuoden ikäisenä. Vuonna 2004 hänestä tehtiin elokuva nimeltä Miracle.
Seurat valmentajana

Minnesota Golden Gophers (1972–1979)
Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkue (1980)
HC Davos (1980–1981)
New York Rangers (1981–1985)
St. Cloud State Huskies (1986–1987)
Minnesota North Stars (1987–1988)
Utica Devils (1991–1992)
New Jersey Devils (1992–1993)
Ranskan jääkiekkomaajoukkue (1998)
Pittsburgh Penguins (1999–2000)
Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkue (2002)
Saavutuksia

United States Hockey Hall of Fame 1990
Hockey Hall of Fame 2006
Aiheesta muualla

Herb Brooksin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Yhdysvaltain joukkue – Talviolympialaiset 1980
1 Janaszak |
3 Morrow |
5 Ramsey |
6 Baker |
8 Silk |
9 Broten |
10 Johnson |
11 Christoff |
15 Wells |
16 Pavelich |
17 O’Callahan |
19 Strobel |
20 Suter |
21 Eruzione |
23 Christian |
24 McClanahan |
25 Schneider |
27 Verchota |
28 Harrington |
30 Craig |
Valmentaja Brooks
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Terebutinets

Terebutinets (ven. Теребутинец) on kylä Novgorodin alueen Ljubytinon piirissä 3 382 asukkaan (2010) Neboltšin maalaiskunnassa Venäjällä. Terebutinets sijaitsee Valdain ylängön koillisosassa metsäisellä ja pienten järvien kirjomalla alueella, joka on suosittua metsästys- ja kalastusmaata. Korkeus merenpinnasta on 222 m. Kylän kautta kulkee rautatie (Terebutinetsin asema tai seisake).
Terebutinets perustettiin 1930-luvulla, ja nykyinen asukasluku on alle 30.
Fidžin dominio

Fidžin dominio (engl. Dominion of Fiji) oli Fidžin virallinen nimi lokakuun 1970 ja lokakuun 1987 välillä. Kun Britannian valta loppui vuonna 1970, myönnettiin Fidžille itsenäisyys dominiona, jolloin Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki, Elisabet II, pysyi maan valtionpäämiehenä Fidžin kuningattarena. Häntä edusti maassa kenraalikuvernööri. Fidži julistautui tasavallaksi 6. lokakuuta 1987 kahden sotilasvallankaappauksen jälkeen poistaen Elisabet II:n maan valtionpäämiehen asemasta.
Kenraalikuvernöörit

Fidžin ollessa dominiona seuraavat henkilöt toimivat maan kenraalikuvernöörinä:
Sir Robert Sidney Foster (10. lokakuuta 1970 – 13. helmikuuta 1973)
Ratu Sir George Cakobau (13. helmikuuta 1973 – 12. helmikuuta 1983)
Ratu Sir Penaia Ganilau (12. helmikuuta 1983 – 6. lokakuuta 1987)
Pääministerit

Seuraavat henkilöt toimivat Fidžin dominion pääministerinä ja hallituksen päämiehenä:
Sir Kamisese Mara (10. lokakuuta 1970 – 13. huhtikuuta 1987)
Timoci Bavadra (13. huhtikuuta 1987 – 14. toukokuuta 1987)
Antisemitismi

Ranskalainen vaalijuliste vuodelta 1889. Antisemitistinen ehdokas Adolphe Willette julistaa: ”Juutalaiset ovat meille vihamielinen erilainen rotu… Juutalaisuus on vihollinen!”
Antisemitismi eli juutalaisvastaisuus tarkoittaa vihamielistä suhtautumista juutalaisiin joko heidän juutalaisen uskonsa tai kansallisuutensa vuoksi. Antisemitismi voi kohdistua juutalaisiin yksilöinä tai ryhmänä, ja se voi ilmetä esimerkiksi vihana, syrjintänä tai väkivaltana. Antisemitismin voi jakaa eri luokkiin, kuten poliittiseen, taloudelliseen, uskonnolliseen, nationalistiseen ja rodulliseen antisemitismiin. Nykyisin jotkut puhuvat myös uusantisemitismistä, jolla tarkoitetaan tietynlaista Israelin ja sionismin vastustuksena ilmenevää juutalaisvastaisuutta.
Juutalaiset ovat kolmituhatvuotisen historiansa aikana joutuneet lukuisien antisemitististen rajoitusten, karkotusten ja joukkomurhien uhreiksi. Jo varhaiskristillisyydessä syntyi voimakasta juutalaisvastaisuutta. Uskonnollisia juutalaisvainoja esiintyi Euroopassa etenkin ristiretkien ja inkvisition aikaan. Islamilaisen perimätiedon mukaan  Muhammed järjesti Medinassa juutalaisten joukkomurhan 600-luvulla. 1800-luvulla Euroopassa nosti päätään rodullinen antisemitismi.
Antisemitismi kärjistyi kansallissosialistisen puolueen johtamassa natsi-Saksassa: juutalaisvainoista tunnetuin on 1930–1940-luvuilla tapahtunut holokausti, jossa kuoli noin kuusi miljoonaa juutalaista. Israelin itsenäistymisen jälkeen juutalaisviha kiihtyi myös arabimaissa, ja Israel on joutunut useiden vihamielisten hyökkäysten ja terrorismin kohteeksi.
Juutalaisia ahdistellaan nykyisinkin edelleen joissain Euroopan maissa. Muslimimaissa juutalaisvihaan sekoittuu niin Israelin-vastaisia mielialoja kuin uskonnollistakin vihaa.
Juutalaiset ovat halki vuosisatojen olleet vainojen ja syrjinnän kohteena, mikä on johtanut asumiseen ghettoissa ja juutalaiseen pakolaisuuteen eli exodukseen, karkotusten, vihanpidon ja vainojen vuoksi. Israelin valtion perustaminen YK:n mandaatilla vuonna 1948 Britannian hallinnoimaan Palestiinaan  kuitenkin loi juutalaiselle kansalle oman kodin ja turvapaikan. Useat muut valtiot ovat myös tarjonneet turvaa juutalaisille, esimerkiksi Yhdysvallat, jonne monet juutalaiset ovat  historian saatossa paenneet, ja jossa 1700-luvun valistuksen ajalta periytyvät vapauden ja ihmisoikeuksien periaatteet ovat turvanneet elämää. Juutalaisia elääkin nykyään eniten Yhdysvalloissa ja toiseksi eniten Israelissa.
Termin alkuperä ja merkitys

Sana antisemitismi (anti- ’vastaan’) viittaa ”semitismin” vastustamiseen. Juutalaisuuteen viittaavan sanan ”semitismi” otti käyttöön 1700-luvun lopussa elänyt saksalainen historioitsija August Ludwig von Schlözer, ja siitä johdettua antisemitismi-sanaa käytti tiettävästi ensimmäisenä juutalainen oppinut Moritz Steinschneider arvostellessaan vuonna 1860 saksankielisessä Hamaskir-aikakauskirjassa ranskalaista uskontotieteilijää Ernest Renania juutalaisiin kohdistuvista ennakkoluuloista. Yleiseen käyttöön sanan toi saksalainen toimittaja Wilhelm Marr, joka julkaisi vuonna 1879 suositun juutalaisvastaisen pamfletin Der Sieg des Judenthums über das Germanenthum. Sana ei esiinny teoksen alkuperäisessä versiossa, mutta 12. painos sisältää maininnan Marrin perustamasta Antisemiten-Liga-nimisestä puolueesta. Myös saksalainen historioitsija Heinrich von Treitschke käytti sanaa samana vuonna. Se levisi pian tämän jälkeen muihin kieliin.
Semitismi-käsite on peräisin kielitieteestä, mutta sillä viitataan ainoastaan juutalaisiin, vaikka myös esimerkiksi arabit ovat seemiläinen kansa. Tämän vuoksi myöhemmät kansallissosialistit välttivätkin nimityksen käyttöä, sillä he eivät halunneet suututtaa arabiliittolaisiaan. Wilhelm Marrin mukaan juutalaisten vastustaminen Kristuksen-tappajina oli väärin, ja keskiaikaiset syytökset esimerkiksi rituaalimurhista olivat typeriä. Sen sijaan Marr vastusti ”juutalaista henkeä”, joka vaikutti haitallisesti saksalaiseen kulttuuriin ja elämään. Marrin ja hänen hengenheimolaistensa antisemitismi oli käsitteenä keskiaikaisen uskonnollisen juutalaisvastaisuuden ja nykyaikaisen rodullisen antisemitismin välimuoto.
Antisemitismin määritelmä

Yhdysvaltain ulkoministeriö määritteli antisemitismin vuoden 2005 raportissaan ”juutalaisia kohtaan niin yksilöinä kuin ryhmänäkin koetuksi vihaksi, joka perustuu juutalaiseen uskontoon ja/tai kansallisuuteen”.
Euroopan unionin virasto European Parliament Working Group on Antisemitism määrittelee antisemitismin: ”Antisemitismi on tietynlainen käsitys juutalaisista, joka voidaan ilmaista heihin kohdistuvana vihana. Antisemitismin kielelliset ja fyysiset ilmenemismuodot kohdistetaan juutalaisiin tai ei-juutalaisiin yksilöihin ja/tai heidän omaisuuteensa, juutalaisen yhteisön instituutioihin tai uskonnollisiin tiloihin.”
Muodot

Suomen juutalaisvihaa tutkinut Jari Hanski jakaa antisemitistiset syytökset neljään luokkaan:
uskonnollisiin
taloudellisiin
teeseihin ”bolševikkijuutalaisista”
teeseihin ”kansainvälisistä juutalaisista”
Historioitsija Edward Flannery löytää antisemitismille neljä muotoa:
poliittinen ja taloudellinen antisemitismi (esimerkkeinä Cicero ja Charles Lindbergh)
teologinen tai uskonnollinen antisemitismi (niin sanottu antijudaismi)
nationalistinen antisemitismi (Voltaire ym., jotka arvostelevat juutalaisia näiden tavoista ja ominaisuuksista)
rodullinen antisemitismi (kansallissosialismi)
Toimittaja ja kirjailija Louis Harap jakaa antisemitismin kuuteen luokkaan:
uskonnollinen (juutalaiset Jeesuksen tappajina)
taloudellinen (juutalaiset pankkiireina ja koronkiskojina)
yhteiskunnallinen (röyhkeät juutalaiset)
rasistinen (juutalaiset alempiarvoisina)
ideologinen (juutalaiset vallankumouksellisina)
kulttuurinen (juutalaiset yhteiskunnan perusteiden nakertajina)
Mahdollisia syitä

Juutalaisvihalle on löydetty selitysmalleja niin juutalaisuuden ominaisuuksista vihamielisyyden aiheuttajina kuin vihaajasta itsestään. Karl-Johan Illman selittää antisemitismin osittain yleisillä sosiaalipsykologisilla syillä:
Eristäytynyt vähemmistö herättää epäluuloa
Tuntematonta vihataan
Pelko muutetaan hyökkäävyydeksi
Heikompaa on helppo lyödä
Tarvitaan syntipukki
Kateus juutalaisten menestystä kohtaan
Juutalaisten näkyvyys ja helppous kohteena
Lisäksi hän löytää antisemitismistä erityisiä osia:
Jumalanmurhaajamyytti
Demonisointi
Rituaalimurhasyytökset
Salaliittoväitteet
Filosofi Jean-Paul Sartre esittää (Anti-Semite, s. 54.) juutalaisvihan syyksi ennakkoluuloja, tarvetta syntipukille, kapitalismista johtuvia taloudellisia syitä ja antisemiittien psykologisia ongelmia.
Historioitsija Bernard Lewisin mukaan antisemitismi on erilaisuuteen kohdistuvaa ennakkoluuloa, vihaa tai vainoa, jota määrittää tässä kaksi erityispiirrettä: juutalaisiin kohdistetaan kaksoisstandardeja ja heitä syytetään ”yleismaailmallisesta pahasta”.
Dennis Prager ja Joseph Telushkin pitävät antisemitismiä kokonaan omana ilmiönään. He arvostelevat antisemitismin ”dejudaisointia” kuten syntipukkiteorioita. Heidän mielestään juutalaisvihaa ei voi selittää samoilla yleisillä syillä, joilla muukalaisvihaa selitetään, vaan juutalaisia on vihattu juuri heidän juutalaisuutensa vuoksi. Juutalaisvainoissa ei siis ole ollut kyse ennakkoluuloista, vaan juutalaisten vastustamisesta. He antavat nämä syyt:
Juutalaisuuden uhka siitä syntyneiden uskontojen pätevyydelle
Juutalaiset Jumalan ”luvattuna kansana”
Juutalaisuuden perustaan kuuluva maailmanparantaminen haastamalla muut jumalat ja moraalin vaatimuksilla
Juutalaisten kaikenlainen menestys juutalaisuutensa ansiosta
Historioitsija Walter Laqueurin mukaan juutalaisvastaisuus on historian aikana ollut vuoroin järjellistä ja vuoroin järjetöntä. Yhtenä aikana yhdessä maassa harjoitetut vainot eivät selitä muina aikoina toisissa maissa harjoitettuja vainoja, tai sitä miksi niitä ei esiintynytkään.
Antisemitismin yhtenä syynä on usein arveltu olleen juutalaisten yhteiskunnallinen asema. Juutalaiset ovat kuitenkin olleet Euroopassa historiansa aikana vihattuja niin rikkaina koronkiskojina ja hovijuutalaisina kuin köyhinä kerjäläisinäkin.