stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Khyton

| Khyton> Χύτον.Sijainti |
| --- | --- |
 Khyton
Koordinaatit:  38°20′10″N, 26°44′30″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Urla, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  osa 300-luvusta eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Khyton (m.kreik. Χύτον, lat. Chytum) eli Khytrion (m.kreik. Χυτριόν, myös Χυτρόν, Khytron; lat. Chytrium/Chytrum) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen İzmirin maakunnan Urlan lähellä.
Khytonin poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Mimaksen niemimaan eli nykyisen Karaburunin niemimaan pohjoisosassa Khytos-joen varrella, noin neljä kilometriä Smyrnanlahden rannasta sisämaahan. Khytonin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä tai korkeintaan 25–100 neliökilometriä.
Khytonin historiasta tiedetään vain vähän. Se oli Klazomenain kaupungin alkuperäinen paikka, ennen kuin se siirrettiin Smyrnanlahden rannalle ja myöhemmin lahdessa olevaan saareen. Vanha paikka hylättiin arkaaisella kaudella 550- tai 540-luvulla eaa., mutta asutus vaikuttaa palanneen paikalle klassisen kauden puolivälissä noin 400 eaa., jonka jälkeen Khyton jatkoi omana kaupunkinaan. Strabon tunsi kaupungin nimellä Khytrion. Aristoteles mainitsee kaupungin nimeltä Khytron, joka on todennäköisesti sama paikka. Stefanos Byzantionlainen puolestaan tunsi paikan nimimuodossa Khyton.
Vaikka Khyton on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Se on tutkimuksessa luettu mukaan polisten joukkoon siksi, että Klazomenai vaikuttaa jakaantuneen noin 400 eaa. puolueriidan vuoksi kahdeksi polikseksi, Klazomenaiksi ja Khytoniksi, samaan tapaan kuin Kolofon ja Notion. Paikka säilyi asuttuna noin vuosiin 380–370 eaa. saakka, jolloin se on löytöjen perusteella raunioitunut. Se rakennettiin uudelleen noin 370–330 eaa.
Khilon

Khilon Spartalainen
Khilon (m.kreik. Χίλων, n. 500 eaa.) oli yksi Kreikan seitsemästä viisasta. Hän oli kotoisin Spartasta eli Lakedaimonista. Hän toimi kaupungissa eforina eli ylimpänä hallintomiehenä.
Khilon opetti, että miehen hyve on ennakoida tulevat tapahtumat sikäli, kun ne voidaan tavoittaa järjellä jo etukäteen.
Vanhoilla päivillään hän sanoi, ettei uskonut rikkoneensa lakia kertaakaan elämässään. Legendan mukaan hän kuoli poikansa käsivarsille tämän saatua juuri palkinnon Olympian kisoista.
Joitakin hänen sanontojaan ovat:
"Älä puhu pahaa kuolleista."
"Kunnioita pitkää ikää."
"Pidä rangaistusta parempana kuin häpeällistä voittoa; ensin mainittu sattuu vain kerran, mutta jälkimmäinen koko elämän."
"Älä naura toiselle, joka kokee epäonnea."
"Jos olet vahva, ole myös armollinen, niin että naapurisi voivat kunnioittaa sinua pelkäämisen sijasta."
"Opettele hallitsemaan kotiasi hyvin."
"Tukahduta viha."
"Älä tunne vastenmielisyyttä ennustuksia kohtaan."
"Älä halua sellaista, mitä et voi saavuttaa."
"Älä kiirehdi liikaa matkallasi."
"Noudata lakeja."
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Khilonin elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Khilonin elämäkerta (muinaiskreikaksi)
Kiantajärven reitin valuma-alue

Kiantajärven reitin valuma-alue (vesistöaluetunnus 59.5) on Oulujoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 3 427,58 neliökilometriä, ja josta 3 343,34 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 84,24 neliökilometriä kuuluu Venäjän puolelle. Alueen järvisyys on 10,16 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Ämmäkosken voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 3 427,58 neliökilometriä ja järvisyys 10,16 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Kiantajärven alue (59.51)
Hossanjoen alue (59.52)
Iijärven valuma-alue (59.53)
Pesiöjoen valuma-alue (59.54)
Pirttijärven valuma-alue (59.55)
Mustajoen valuma-alue (59.56)
Piispajoen valuma-alue (59.57)
Lounajoen valuma-alue (59.58)
Taivaljoen–Karttimonjoen valuma-alue (59.59)
Khoiniks

Khoiniks tai koiniks (m.kreik. χοῖνιξ, lat. choenix) oli antiikin kreikkalainen kuiva-aineiden tilavuusmitta, yhden päivän vilja-annos. Se vastasi neljää kotyleä, nykymitoissa noin 1,09 litraa.
Khoiniks-mitallinen viljaa oli tavallinen miehen päiväannos ja palkka päivän työstä. Tämä ilmenee jo Homeroksen Odysseiassa. Yhtä khoiniksia päivässä pidettiin minimimääränä, jolla yksi mies pystyi elämään, ja myös orjat saivat saman annoksen. Esimerkiksi korinttilaisiin, joilla oli paljon orjia, viitataan kerran ”khoiniksinmittaajina”. Raamatun Ilmestyskirjassa ruoan kallistumista kuvataan ilmaisulla ”Koiniks-mitta nisuja yhden denarin, ja kolme koiniksia ohria yhden denarin!”, toisin sanoen päiväpalkka riitti pelkästään päivän ruoka-annokseen.
Khoiniksin koko vaihteli eri alueilla ja aikoina. Edellä mainittu mitta neljä kotyleä ja 1,094 litraa on attikalaisten eli Ateenassa käytettyjen mittojen mukainen. Aiginalaiset mitat olivat attikalaisiin suhteessa 11+1⁄13 : 8, ja aiginalainen khoiniks oli näin noin 1,516 litraa. Saman kokoinen oli boiotialainen khoiniks. Syyriassa ja Egyptissä käytetyssä ptolemaiolaisessa järjestelmässä khoiniks oli 3⁄4 attikalaisesta khoinikista eli noin 0,8208 litraa. Samassa järjestelmässä medimnos oli 11⁄2 attikalaista medimnosta, mutta siihen kuului 96 khoiniksia 48 sijasta. Khoiniksin lyhenne oli khn (χν) tai khoi (χοι).
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko attikalaisen mittajärjestelmän mukaisesti:
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 khoiniks = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × khoiniks |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – kokhliarion | 240 kokhliarionia | 1⁄240 khoiniksia |
| – kyathos | 24 kyathosta | 1⁄24 khoiniksia |
| – oksybafon | 16 oksybafonia | 1⁄16 khoiniksia |
| – kotylē | 4 kotyleä | 1⁄4 khoiniksia |
| – ksestēs | 2 ksestestä | 1⁄2 khoiniksia |
| – hēmiekton | 1⁄4 hemiektonia | 4 khoiniksia |
| – hekteus | 1⁄8 hekteusta | 8 khoiniksia |
| – medimnos | 1⁄48 medimnosta | 48 khoiniksia |
Kansainväliset (SI)
| – desilitra | 10,94 dl | 0,09 khoiniksia |
| – litra | 1,09 l | 0,91 khoiniksia |
Brittiläiset
| – pint | 1,93 imp pt | 0,52 khoiniksia |
| – quart | 0,96 imp qt | 1,04 khoiniksia |
| – gallona | 0,24 imp gal | 4,17 khoiniksia |
Yhdysvaltalaiset
| – pint | 2,31 US pt | 0,43 khoiniksia |
| – quart | 1,15 US qt | 0,87 khoiniksia |
| – gallona | 0,29 US gal | 3,45 khoiniksia |
Kiangi

| Kiangi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kavioeläimet Perissodactyla
Heimo::  Hevoseläimet Equidae
Suku::  Equus
Laji::  kiang
Kaksiosainen nimi
 Equus kiang  Moorcroft, 1841 
Synonyymit
 Equus hemionus kiang  
 Kiangin levinneisyys
Alalajit 
 E. k. kiang  E. k. holdereri  E. k. polyodon 
Katso myös
   Kiangi Wikispeciesissä   Kiangi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kiangi (Equus kiang) on suurin villiaaseista. Se on elinvoimainen laji, joka luokiteltiin aiemmin aasianvilliaasin alalajiksi. Lajia tavataan Tiibetin ylängön ja lähialueiden vuoristoniityillä ja aavikkoarojen keitailla. Se syö niittyheinää, saraa ja suokasveja.
Kiangin säkäkorkeus on noin 150 cm. Eläimen pää on muodoltaan tylppä, ja päästä harteille ulottuva harja on tuuhea ja jäykkä. Väriltään kiangi on muita Aasiassa eläviä villiaaseja tummempi. Karvoitus on selässä ja kyljillä punertavanruskeaa ja vatsapuolella valkeaa. Väriraja tummien kylkien ja vaalean vatsan välillä on jyrkkä.
Khoisankielet

Khoisankielten levinneisyys kartassa keltaisella
Khoisankielet on yli kahdenkymmenen etupäässä Afrikan eteläosissa puhuttavan kielen epäyhtenäinen ryhmä. Khoisankieliä puhuvat Etelä-Afrikan, Botswanan ja Namibian alueilla asuvat khoit ja sanit. Myös Tansaniassa on alue, jolla asuu khoisankielten puhujia. Suurimmat khoisankielet ovat naman kieli (233 000 puhujaa) ja sandawe (40 000 puhujaa Tansaniassa). Khoisankieliä on jäljellä alle 50.
Khoisankielten puhujien katsotaan saapuneen Afrikan eteläosiin noin 60 000 vuotta sitten, mikä tekee khoisankielistä maailman vanhimpiin kuuluvia kieliä.
Khoisankielten erityispiirre on niiden monenlaiset naksausäänteet.
Termiä khoisankielet on myös alettu kritisoimaan, koska sellaisiksi luokiteltavissa kielissä on verrattain suuria keskenäisiä eroja suhteessa toisiinsa. On esitetty, että termiä pitäisi käyttää kuvaamaan samantapaisia kieliä, mutta ei suoranaisesti toisilleen sukua olevia kieliä. Pohjois-, keski- ja eteläkhoisankielet ovat vain vähäisissä määrin ymmärrettävissä keskenään.
Luokittelu

pohjoiskhoisankielet
!kung
’akhwe
maligo
ym.
keskikhoisankielet
nama
buka-khwe
san (eli hain//un)
hietšware
hiotšuwau
xun
ym.
eteläkhoisankielet
/hua-owani
ng/amani
ym.
Sandawe ja hadza luokitellaan joskus khoisankieleksi, mutta ne voivat olla myös isolaattikieliä.
Lähde:
Khon Kaen

| Khon Kaen |
| --- | --- |
 Phra Mahathat Kaen Nakhon
 vaakuna
 Khon Kaen
 Koordinaatit: 16°26′0″N, 102°50′0″E 
Valtio:  Thaimaa
Provinssi:  Khon Kaen
Aikavyöhyke:  UTC+7
 
 www.kkmuni.go.th 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Khon Kaen (thaiksi ขอนแก่น) on kaupunki Isanin alueella Koillis-Thaimaassa. Kaupunki on Khon Kaenin provinssin hallintokeskus ja liikenteen solmukohta. Kaupungin koillispuolella sijaitsee Bung Thung Saenin järvi, jonka pohjoispuolella on kaksi temppeliä. Etelässä sijaitsevan Bung Kaen Nakhonin järven ympärillä on viisi temppeliä. Kansallismuseossa (Khon Kaen National Museum) on Ban Chiangin noin 5 600 vuotta vanhoja arkeologisia löytöjä ja Dvaravati-kulttuurin keramiikkaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matkaopas aiheesta Khon Kaen Wikivoyagessa (englanniksi)
Kettuhait

| Kettuhait |
| --- | --- |
 Isosilmäkettuhai (Alopias superciliosus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Sillihaikalat Lamniformes
Heimo::  Kettuhait  Alopiidae  Bonaparte, 1838
Katso myös
   Kettuhait Wikispeciesissä   Kettuhait Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kettuhait (Alopiidae) on sillihaikaloihin kuuluva kalaheimo, jonka lajeja tavataan valtameristä. Heimon tieteellinen nimi tulee kreikan kielen kettua tarkoittavasta sanasta alopex.
Lajit

Vanhimmat kettuhaifossiilit on ajoitettu eoseenikauden alkuun ja heimon arvellaan eriytyneen muista sillihaikaloista noin 55 miljoonaa vuotta sitten. Nykyisin lajeja elää kolme, jotka kaikki kuuluvat sukuun Alopias. Lajit ovat:
Isosilmäkettuhai (Alopias superciliosus)
Kettuhai (Alopias vulpinus)
Ulappakettuhai (Alopias pelagicus)
Anatomia

Kettuhaiden heimon lajien tunnusomaisin piirre on hyvin pitkä ja hivenen kaartuva pyrstö. Pyrstö voi olla jopa lähes puolet kalan kokonaispituudesta. Kettuhait ovat melko suurikokoisia ja ovat sukukypsinä noin 3 metriä pitkiä. Kettuhai on lajeista suurikokoisin ja pisin tavattu kettuhai oli 5,5 metriä pitkä. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on kolmiomainen ja takimmainen hyvin pieni. Rintaevät ovat lajeilla suuret ja kapeat. Kettuhailla on pienessä suussa hammasrivejä 60 ja hampaat ovat pienet tai keskikokoiset ja teräväkärkiset. Silmät ovat suurikokoiset varsinkin isosilmäkettuhailla. Väriltään kettuhaiden lajit ovat selästään harmaita ja vatsastaan valkoisia.
Levinneisyys

Kettuhailajeja tavataan laikuttaisesti Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Lajit elävät lauhkeissa ja lämpimissä vesissä niin rannikkoseuduilla kuin avomerelläkin ja erityisesti ulappakettuhai on valtamerien ulapoiden laji.
Elintavat

Kettuhait ovat voimakkaita ja aktiivisia uimareita. Niiden ravinto koostuu mustekaloista ja kaloista. Lajit uivat ympyrää kalaparvien ympärillä ja käyttävät pitkää pyrstöään tainnuttamaan ja tappamaan saaliinsa. Kettuhait ovat ovovivipaarisia eli poikaset kuoriutuvat munista vielä ollessaan naaraan kohdussa. Poikasia on yleensä kahdesta kuuteen. Poikaset voivat syödä kohdussa ollessaan hedelmöittymättömiä munasoluja ja vähemmän kehittyneitä alkioita.
Kettuhaita kalastetaan ja niiden liha ja evät ovat arvostettuja ja arvokkaita tuotteita.
Kęstutis

| Kęstutis |
| --- | --- |

Liettuan suuriruhtinas
 1381–1382  
Edeltäjä:  Jogaila
Seuraaja:  Jogaila
Henkilötiedot
Syntynyt: 1297
Kuollut: 1382
Kęstutis (1297–1382) oli Liettuan suuriruhtinas vuosina 1381-1382. Jo tätä ennen hän oli vaikuttanut merkittävästi Liettuan hallinnossa veljensä Algirdasin valtakaudella. Muilta arvoiltaan hän oli Trakain, Žemaitijan ja Podalsien ruhtinas. Kęstutis kuoli vankeudessa 1382, ja häntä seurasi suuriruhtinaana hänen vangitsijansa Jogaila, jonka jälkeen valtaan astui puolestaan Kęstutisin poika Vytautas Suuri.
Valtaannousu

Kęstutisin isän Gediminasin kuoltua valta siirtyi hänen pojistaan nuorimmalle Jaunutisille, joka sai Vilnan herruuden vuonna 1341 ja sitä myötä Liettuan suuriruhtinaan arvonimen. Saksalaisen ritarikunnan hyökätessä Liettuaan talvella 1344/1345 Kęstutis ja hänen veljensä Algirdas päättivät kukistaa kyvyttömänä pitämänsä Jaunutisin. Kęstutis valtasi Vilnan ja vangitsi Jaunutisin, minkä jälkeen hän kutsui Algirdasin hallitsijaksi.
Toisena hallitsijana

Aikalaiset pitivät Kęstutisia Algirdasin kanssahallitsijana, mutta myöhemmän historian tutkimuksen mukaan hän oli vain hänen liittolaisensa. Algirdasin noustua valtaan Liettua joutui sotaan neljällä taholla: Dneprillä mongolien, Galitsia-Volyniassa Puolan, lännessä ritarikunnan ja idässä rusilaisten ruhtinaskuntien kanssa. Kęstutis johti sotatoimia lännessä, kun taas Algirdas soti idässä. Puolan kuningas Kasimir III Suuri yritti hajottaa veljesten liittoa tarjoamalla vuonna 1349 Kęstutisille kastelupaa ja kruunua, mutta Kęstutis kieltäytyi. Sotilaallinen tilanne parani ritarikunnan alueella mahdollisesti puhjenneen ruton takia 1350-luvulla. Lisäksi saavutettiin voittoja idässä. Vuonna 1357 keisari Kaarle IV ehdotti Algirdasille maan kristillistämistä, mutta tämän asetettua ehdotukselle mahdottomat ehdot ritarikunta hyökkäsi vuonna 1362 uudelleen Liettuaan hävittäen muun muassa Kaunasin linnan ja vallaten Trakain vuonna 1367. Saksalaiset eivät tyytyneet vain hävittämään liettualaisia linnoja, vaan he rakensivat myös omiaan Nemunasin varrelle. Liettualaisten onnistui kuitenkin pysäyttää ritariston eteneminen, vaikka he vielä vuonna 1370 kärsivät tappion Rudaun taistelussa. Algirdas kuoli vuonna 1377, ja hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Jogaila.
Suuriruhtinaaksi

Jogailalla ja Kęstutisilla oli perustavanlaatuiset näkemyserot Liettuan tilanteesta. Jogaila näki kristillistämisen edut, kun taas Kęstutis piti kiinni pakanallisuudesta. Jogaila solmi 31. toukokuuta 1380 Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Winrich von Kniprodenin kanssa salaisen sopimuksen, joka oli tähdätty Kęstutisia vastaan. Jogaila oli näin saavuttanut rauhan lännessä ja yritti saada rauhan itäänkin solmimalla Kultaisen ordan kanssa liiton Moskovaa vastaan. Liettualaisten piti taistella mongolien puolella Kulikovon kentän taistelussa syyskuussa vuonna 1380, mutta heidän joukkonsa myöhästyivät, ja Moskovan Dimitri Donsko nousi Rusin maiden yhdistäjän maineeseen. Kęstutis ei hyväksynyt Jogailan toimia, ja hän valtasi Vilnan vuonna 1381 ja otti näin suuriruhtinaan viran. Valtaan noustuaan Kęstutis ryhtyi sotaan ritarikuntaa vastaan välittämättä tilanteesta Rusin alueella. Sotatoimet olivatkin aluksi voittoisia, mutta Jogaila nostatti isänsä entiset vasallit kapinaan ja marssi Vilnaan kesäkuussa 1382. Jogaila otti takaisin suuriruhtinaan arvon ja vangitsi Kęstutisin ja tämän pojan Vytautasin. Kęstutis kuoli viikko vangitsemisen jälkeen mahdollisesti Jogailan surmaamana, mutta hänen poikansa Vytautasin onnistui paeta.
Muuta

Tarun mukaan Kęstutis rakastui Birutė-nimiseen naiseen, jota pakanat pitivät jumalattarena. Kęstutis kosi Birutėa, mutta tämä ei voinut suostua koska oli lupautunut naimattomuuteen. Kęstutis ryösti Birutėn ja vei hänet Trakaihin, missä järjestettiin hääpidot. Kęstutisin ja Birutėn avioliitossa syntyi sitten Vytautas. Birutėn taru eli voimakkaana etenkin Palangan seudulla, minne hänet tarinan mukaan haudattiin. Tarina tuli suurempaan tietoisuuteen 1800-luvulla, jolloin siitä tuli kansallisromantiikan myötä Liettuassa yleisesti tunnettu.
Kirjallisuutta

Aulis Kallio: Liettuan historia.  Tampere:  Jagellonica-kulttuuriyhdistys ry, 2009.  ISBN 978-951-98665-3-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kęstutis Wikimedia Commonsissa
Liettuan sankarikuningas, Hakkapeliitta, 20.09.1932, nro 38, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Kęstutisin sinetti vuodelta 1379.
Wojciech Gersonin maalaus Kęstutisin ja Vytautasin vangitsemisesta
Kidalin piiri

Kidalin piiri Malin kartalla.
Kidalin piiri (ransk. Cercle de Kidal) on paikallishallintoalue Malin Kidalin alueella. Sen pinta-ala on 21 353 neliökilometriä. Asukkaita on 33 100 henkeä (vuonna 2009).
Kidalin piiri rajoittuu luoteessa Kidalin alueen Tessalitin, koillisessa Abeïbaran ja idässä Tin-Essakon piireihin sekä kaakossa Gaon alueen Ménakan, etelässä Gaon ja luoteessa Bouremin piireihin. Pinta-alasta 90 % kuuluu Adrar des Ifoghas -vuoristoon. Lounaisosassa on tasankomainen Tilemsin laakso. Ilmasto on äärimmäisen kuiva ja kuuma. Talvella lämpötilanvaihtelut ovat suuria. Kasvillisuus käsittää lähinnä heinäkasveja sekä wadien muodostamissa laaksoissa myös puita ja pensaita. Eläinkuntaan kuuluu gaselleja, muflonilampaita, hyeenoita, sakaaleja, lintuja, matelijoita ja jyrsijöitä.
Piirin hallinnollinen keskus on Kidalin kaupunki. Sen lisäksi siihen kuuluvat Anefifin ja Essoukin maalaiskunnat. Asukkaat ovat tuaregeja ja arabeja sekä songhaita ja bambaroita. Kidalin kaupungissa on myös Algeriaan, Libyaan ja Eurooppaan pyrkiviä länsi-afrikkalaisia siirtolaisia.
Seudun pääelinkeino on paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Kotieläimiä ovat vuohet, lampaat, kamelit, aasit ja naudat. Paikoitellen harjoitetaan pienimuotoista maanviljelyä, joka tuottaa vihanneksia, juureksia, perunaa, sipulia, durraa ja taateleita. Lisäksi käydään kaupaa ja tehdään käsitöitä. Teollisuutta edustaa kolme pientä meijeriä. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin Algeriaan, Libyaan ja Eurooppaan.
Seudun nähtävyyksiä ovat keskiaikaisen Tadmakkatin kaupungin rauniot Essoukissa, muinaiset kalliopiirrokset, Adrar des Ifoghasin ainutlaatuinen luonto sekä tuaregien perinteinen elämäntapa. Matkailupalvelut ovat kuitenkin vielä hyvin kehittymättömiä.
Khronos

Veistos Khronoksesta.
Khronos (m.kreik. Χρόνος) oli kreikkalaisessa mytologiassa ajan henkilöitymä. Hän sai alkunsa olemassaolon alkutilasta, Khaoksesta. Kreikkalais-roomalaisissa kuvissa hänet esitetään usein miehenä, joka kääntää eläinradan pyörää tai nielaisee omat lapsensa. Khronos on ajan symboli joka luo ja jälleen tuhoaa.
Khronos sekoitetaan usein titaani Kronokseen (Κρόνος). Tämä on peräisin jo antiikin ajalta, jolloin Kronoksen alkuperää selitettiin hänen nimensä etymologian avulla. Khronos on myös vaikeata erottaa Saturnuksesta ja Saturnus on usein yhdistetty katoavaisuuden symboleihin (esimerkiksi viikate ja tiimalasi), vaikka ne kuuluvat Khronokselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Khronos Wikimedia Commonsissa
Tracy Kidder

Tracy Kidder College of Woosterissa vuonna 2009.
John Tracy Kidder (s. 12. marraskuuta 1945) on yhdysvaltalainen tietokirjailija. Hänet on palkittu vuonna 1981 Pulitzer-palkinnolla teoksesta Koneen henki (Soul of a New Machine). Myös hänen kirjoittamansa Paul Farmerin elämäkerta Mountains beyond Mountains on herättänyt positiivista huomiota.
Kidderin kirjailijakuva on journalistinen: hänen kerronnassaan korostuu juonellisuus ja henkilökohtainen näkökulma. Koneen hengessä nämä painotukset näkyvät sekä tekstissä että kirjan syntyprosessissa, johon liittyi laajoja havainnointijaksoja kirjan kohteena olevaa tietokonemallia kehittäneessä Data General -yhtiön tiimissä. Kidder itse on nimennyt kirjallisiksi esikuvikseen John McPheen, A. J. Lieblingin ja George Orwellin.
Käännös suomeksi
Markku Ketola

Markku Tapani Ketola (24. lokakuuta 1945 – 17. lokakuuta 1985) oli diplomiurkuri ja yksi aikansa arvostetuimpia suomalaisia urkutaiteilijoita.
Koulutus ja ura

Hän opiskeli urkujensoittoa Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosastolla professori Tauno Äikään johdolla. Kanttori-urkuriksi hän valmistui keväällä 1968, urkujensoiton diplomitutkinnon hän suoritti 1971 korkeimmalla pistemäärällä 25/25, ja musiikinjohtajan tutkinnon 1974. Hän jatkoi opintojaan useilla mestarikursseilla Suomessa ja ulkomailla, opettajinaan muun muassa Ferdinand Klinda, Guy Bovet, Margaret Irwin-Brandon ja Lionel Rogg.
Porvoon suomalaisen seurakunnan kanttorina Markku Ketola toimi vuodesta 1969 lähtien. Seurakunnan kanttorin työtä hän piti tärkeimpänä tehtävänään. Työnsä ohella hän opetti urkujensoittoa Porvoon musiikkiopistossa 1976–1985, Jyväskylän konservatoriossa 1976–1977 ja Sibelius-Akatemiassa 1981–1985. Hän toimi myös useissa luottamustehtävissä: Uudenmaan Kanttori-urkuriyhdistyksen johtokunnassa vuosina 1973–1975, Organum-seuran hallituksen jäsenenä 1974–1977 ja varapuheenjohtajana 1978–1979, Helsingin hiippakunnan jumalanpalvelus- ja musiikkitoiminnan valiokunnassa 1979–1981 sekä kirkon urkutoimikunnan puheenjohtajana 1980 alkaen. Ketola osallistui aktiivisesti myös useiden urkujen suunnitteluun. Merkittävimpiä hankkeita olivat Porvoon tuomiokirkon (rak. Veikko Virtanen, 1978) ja Mikkelin maaseurakunnan kirkon (rak. Kangasalan urkurakentamo, 1986) urut.
Vuonna 1970 pidetyn ensikonserttinsa jälkeen Markku Ketola teki mittavan elämäntyön konsertoivana urkutaiteilijana Suomessa, useimmissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Filippiineillä. Konsertteja kertyi yhteensä ainakin 438 (300 omaa ja 138 yhteiskonserttia), joista runsas kolmannes ulkomailla. Kaikkialla hän sai kiittäviä arviointeja musiikillisista tulkinnoistaan ja poikkeuksellisen vahvasta tekniikastaan. Viimeisen konserttinsa hän soitti Toulonin urkuviikolla Ranskassa 15. lokakuuta 1985.
Ketolan ohjelmistosta lähes puolet koostui barokkimusiikista, runsas kolmannes romanttistyylisistä sävellyksistä ja noin 15 prosenttia moderniksi luokiteltavasta musiikista. Keskimäärin viidennes ohjelmistosta oli suomalaista musiikkia.
Kansainvälisissä kilpailuissa Ketola menestyi mm. Prahassa 1971 (jaettu 4. sija) ja Kielissä 1972 (epävirallinen 4. sija). Hänelle myönnettiin myös vuosina 1968–1982 11 apurahaa opintoihin, kilpailuihin ja konserttitoimintaan. Merkittävin apurahoista oli Valtion säveltaidetoimikunnan yksivuotinen taiteilija-apuraha vuodeksi 1974.
Markku Ketola hukkui konserttimatkallaan Ranskan Sainte-Maximessa 17. lokakuuta 1985.