stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Zankle
Rakennukset ja löydökset

Nykyisessä Messinan kaupungissa on vain vähän antiikin aikaisia jäänteitä. Tämä on seurausta paitsi siitä, että paikka on ollut yhtäjaksoisesti asuttu ja nykyinen kaupunki on antiikin aikaisen kaupungin jäänteiden päällä, myös lukuisista maanjäristyksistä ja maanvyörymistä kaupungin historiassa. Antiikin aikaiset rauniot kaupungin alueella ovat yleensä noin 4–5 metrin syvyydessä.
Kaupunki oli rakennettu sen satamalahden rannoille ja sitä suojanneen Akten niemen alueelle, ennen kaikkea sataman länsi- ja eteläpuolelle enimmillään noin kilometrin sisämaahan. Satama oli syvä, ja siihen kerrotaan mahtuneen jopa 600 laivaa kerralla. Kaupungissa on ollut suunniteltu asemakaava jo varhaisina aikoina, ja se on ollut ympäröity muurein. Arkaaisen ja klassisen kauden muureista ei ole kuitenkaan säilynyt jäänteitä. Kaupungissa tiedetään olleen kreikkalainen teatteri.
Sataman niemen kärjestä on löydetty pyhäkkö, joka on ajoitettu arkaaiselle kaudelle 700–600-luvuille eaa. Sen kulttia ei tunneta. Arkaaisen kauden rakennusten jäänteitä on löydetty niemen juuresta. Muihin vähäisiin rakennuslöytöihin lukeutuvat muun muassa muutamat roomalaisen ajan rakennukset Duomon ja Via Garibaldin alueilla, mamertiinien aikaisen linnoitusmuurin jäänteet Via Universitàlla ja Via Garibaldilla sekä suuri 300- tai 200-luvulta eaa. peräisin oleva kammiohauta Piazza Avignonella.
Peloroksen niemellä kaupungin ulkopuolella oli antiikin lähteiden mukaan Poseidonille omistettu pyhäkkö.
Kaupungin alueelta tehdyt esinelöydöt ovat Messinan kansallismuseossa.
Messenen lyömä tetradrakhma, n. 461–450 eaa. Kuvituksessa hevosvaunut ja Nike sekä jänis ja delfiini.
Messenen lyömä raha, n. 324–318 eaa. Kuvituksessa Poseidonin pää ja kolmikärki.
1700-luvulta oleva piirros antiikin Messenen satamasta. Filippo Juvarra, Veduta del porto di Messina in epoca antica.
Palestiinalaisten paluuoikeus

Mielenosoitus palestiinalaisten paluuoikeuden puolesta (Washington, 2009)
Palestiinalaisten paluuoikeus tarkoittaa kysymystä Israelin itsenäisyyssodan (1948–1949) aikana paenneiden tai karkotettujen arabien oikeudesta palata Israeliin. YK:n arvion mukaan pakolaisia oli noin 711 000 ja Israelin mukaan 500 000. Vuonna 2023 UNRWA:n rekisteröimiä pakolaisia oli jo 5,9 miljoonaa.
Israelilaisten ja arabien näkemykset ovat vastakkaisia siinä, mitä he katsovat kansainvälisten sopimusten sanovan  pakolaisten paluuoikeudesta. Arabien mielestä kansainvälinen laki takaa heille paluuoikeuden. Israelin mukaan arabien karkotus itsenäisyyssodan aikana ei ollut laitonta, eikä kansainvälinen oikeus sisällä pakolaisille oikeutta paluuseen. Esimerkiksi professori Andrew Kent pitää jälkimmäistä näkemystä oikeana.
Pakolaismääritelmä

YK:n pakolaisjärjestö Palestiinan pakolaisille (UNRWA) määrittelee Palestiinan pakolaiseksi
henkilön, jonka normaali asuinpaikka oli Palestiina aikavälillä 1. kesäkuuta 1946 – 15. toukokuuta 1948 ja joka menetti kotinsa ja toimeentulonsa vuoden 1948 konfliktin jälkeen.
Vuonna 2023 UNRWA:n avun piirissä olevia pakolaisia oli 5,9 miljoonaa. UNRWA:n palveluita annetaan niille, jotka elävät sen toiminta-alueella, tarvitsevat apua ja jotka on rekisteröity pakolaisiksi. Lukumäärän valtava kasvu johtuu siitä, että UNRWA rekisteröi Palestiinan brittiläisen mandaatin pakolaisiksi myös pakolaismiesten omat ja adoptoidut lapset sekä näiden jälkeläiset. Pakolaisten määrä kasvaa koko ajan, mutta alkuperäisiä, vuoden 1948 pakolaisia on heistä enää 2020-luvulla vain joitakin tuhansia.
Yhdistyneet Kansakunnat paluuoikeudesta

Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous hyväksyi 11.12.1948 päätöslauselman 194, jonka mukaan
pakolaisten, jotka haluavat palata koteihinsa ja elää rauhassa naapureidensa kanssa, olisi annettava mahdollisuus tehdä se mahdollisimman pian. Jos henkilöt päättävät olla palaamatta, heidän omaisuudestaan sekä omaisuuden katoamisesta tai vahingoittumisesta olisi maksettava korvaus.
Israelin voitettua vuosien 1948–1949 sodan alueen 1,3 miljoonasta arabista vähintään puolet pakeni tai karkotettiin Israelin alueelta. Virallisesti Israel puhui 0,5 miljoonasta pakolaisesta, Yhdistyneen kansakunnat yli 0,75 miljoonasta, arabit miljoonasta. Vuodesta 1948 lähtien YK on vaatinut Israelia helpottamaan pakolaisten paluuta.  YK:n ihmisoikeuskomission asiantuntijat vertasivat 20. kesäkuuta 2023 Israelin toimia apartheidiin ja katsoivat, että itsemääräämisoikeuden kunnioittaminen edellytti Palestiinan brittiläisen mandaatin pakolaisille ja heidän jälkeläisilleen oikeutta päästä Israeliin.
Israelin kanta

Vuonna 1948 Israel päätti, ettei pakolaisia hyväksytä takaisin. Kesällä 1949 Israel kuitenkin hyväksyi 70 000 pakolaisen paluun. Israel ei pidä palestiinalaispakolaisten paluuta oikeutena, vaan poliittisena kysymyksenä, joka ratkaistaan osana lopullista rauhanratkaisua.
YK:n päätöslauselma 242 edellyttää kahden valtion mallia rauhan perustana. Sen hyväksyivät Egypti, Jordania ja Israel, mutta Palestiinan vapautusjärjestö PLO torjui ratkaisumallin katsoen, että koko Israelin alue merkitsi arabeille kuuluvan alueen miehitystä ja tuli palauttaa arabeille. PLO vaatii peruskirjassaan (artiklat 19 ja 22) Israelin valtion tuhoamista. Myös Gazan kaistaa vuodesta 2007 hallinnut Hamas pitää tavoitteenaan Israelin tuhoamista (Israel on olemassa, kunnes islam tuhoaa sen, aivan kuten se hävitti muut ennen sitä). Pakolaiset eivät kuitenkaan olleet ainoa osapuoli, sillä 22 jäsenvaltion Arabiliitto omaksui vuonna 1967 "kolmen ein" politiikan suhteessa Israeliin: Ei Israelin tunnustamista, ei neuvotteluja eikä rauhaa Israelin kanssa.
Israel on nähnyt UNRWA:n määrittelemien pakolaisten tulon uhkana, sillä siitä seuraisi suuri juutalaisille vihamielinen arabiväestö Israelin rajojen sisällä ja mahdollisesti jopa arabienemmistö. Palestiinalaisten asenteita tutkinut Pew Research Center on todennut, että Palestiinan muslimeista itsemurhaiskuja pitää hyväksyttävinä ainakin joskus 55 % kaikista vastanneista (usein 18 %, joskus 22 %, harvoin 15 %, ei koskaan 34 % ja 10 % ei osaa sanoa). Samasta ryhmästä 89 prosenttia haluaa šarian yleiseksi laiksi.  Israelin asukkaista on juutalaisia on 78 % (7,5 miljoonaa) ja arabeja 19 % (1,8 miljoonaa).
Juutalaiset ovat verranneet brittiläisen mandaatin pakolaisuutta ja karkotuksia samanaikaisiin Euroopan tapahtumiin 2. maailmansodan jälkeen vuosina 1945–1947. Tällöin sodan voittajavaltiot karkottivat 12–14 miljoonaa saksalaista kodeistaan itäisessä Euroopassa, koska katsottiin, että paras rauhan tae olisivat homogeeniset kansallisvaltiot.
Kaikki eivät hyväksy YK:n vaatimaa kahden valtion ratkaisua (mielenosoitus vuonna 2014).
Zirkonium(IV)

| Zirkonium(IV)kloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10026-11-6
PubChem CID:  24817 ja 9856075
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZrCl4
Moolimassa:  233,02
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  437 °C
Kiehumispiste:  331 °C (sublimoituu)
Tiheys:  2,8 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
    
Zirkonium(IV)kloridi eli zirkoniumtetrakloridi (ZrCl4) on zirkoniumin ja kloorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä käytetään metallisen zirkoniumin ja zirkoniumyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Zirkonium(IV)kloridi on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä alkeiskopiltaan monokliinistä ainetta. Yhdiste esiintyy kiinteänä polymeerisessä muodossa, jonka rakenne koostuu ZrCl6-oktaedreistä ja jokainen oktaedri on kiinnittynyt toiseen oktaedriin kahdesta särmästään muodostaen siksakmaisen ketjun. Tavanomaisissa paineissa yhdiste sublimoituu ennen sulamispistettään. Kaasufaasissa zirkonium(IV)kloridi esiintyy monomeerina. Yhdiste ei liukene veteen, mutta hydrolysoituu veden vaikutuksesta zirkoniumoksidikloridiksi, sen oktahydraatiksi ja vetykloridiksi. Yhdiste on Lewis-happo ja muodostaa komplekseja Lewis-emästen kanssa, esimerkiksi alkalimetalli- ja ammoniumklkoridiliuosten kanssa reagoidessa muodostuu heksaklorozirkonaatti(IV)-ioni ([ZrCl6]2-).
Valmistus ja käyttö

Zirkonium(IV)kloridia voidaan valmistaa kuumentamalla zirkoniummetallia kloorin tai vetykloridin läsnä ollessa yli 300 °C:n lämpötilaan tai kuumentamalla zirkonin tai zirkoniumdioksidin ja hiilen seosta kloorin läsnä ollessa noin 700 °C:n lämpötilaan. Tuote voidaan puhdistaa tislaamalla. Erityisesti laboratoriomittakaavassa erittäin puhtaan zirkonium(IV)kloridin valmistamiseen soveltuu zirkoniumdioksidin kuumentaminen 450 °C:n lämpötilaan tetrakloorimetaanin tai fosgeenin toimiessa klooraavana reagenssina.
Zirkonium(IV)kloridia voidaan käyttää metallisen zirkoniumin valmistukseen pelkistämällä sitä alkalimetallien tai maa-alkalimetallien esimerkiksi magnesiumin avulla. Yhdisteestä valmistetaan myös zirkoniumin yhdisteitä kuten zirkoniumdioksidia, zirkoniumnitridi- ja -karbidipinnoitteita, orgaanisia zirkoniumyhdisteitä ja zirkoniumalkoksideja.
ZIL-131

| ZIL-131 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Zavod imeni Lihatšova
Valmistusvuodet:  1966–1991
Mitat ja massat
Kantavuus:  5 000 kg
Omamassa:  6 700 kg
Pituus:  7 040 mm
Leveys:  2 500 mm
Korkeus:  2 480 mm
Akseliväli:  3 350 + 1 250 mm
Maavara:  330 mm
Moottori, voimansiirto ja alusta
Iskutilavuus:  5 960 cm³
Teho:  150 hv / 3 200 1/min
Polttoaine:  bensiini
Kulutus:  40 l / 100 km
Vetotapa:  6×6
Vaihteisto:  5+1 sekä kaksiportainen alennusvaihde
ZIL-131 on Zavod imeni Lihatšovan vuosina 1966–1991 valmistama keskiraskas maastokuorma-auto. Auto on kolmiakselinen, jokapyörävetoinen ja sen kantavuus on 5 000 kg. ZIL-131 on edelleen hyvin yleinen kuorma-auto entisen Neuvostoliiton ja itäblokin maissa.
Teknisiä tietoja

Auton voimanlähteenä on V8-moottori, josta voima välittyy kuivan yksilevyisen kytkimen kautta viisinopeuksiseen vaihteistoon. Autossa on myös kaksinopeuksisella alennusvaihteella varustettu jakovaihteisto.
Vetojärjestelmä: 6x6 kytkettävissä
Moottori:
merkki/malli/toimintatapa: ZIL-131/ 4-T kaasutin
iskutilavuus/käyttövoima: 5,96 l/bensiini
maksimiteho/vääntömomentti: 110 kW/402 Nm
polttoaineen kulutus: 50–70 l/100 km
Auton rengaskoko on 12,00-20" ja polttoainesäiliön tilavuus 340 litraa.
Suorituskyky

Auton huippunopeus on 80 km/h, kääntösäde 10,1 metriä ja suurin kahluusyvyys 1,4 metriä. Mäennousukyky on 58 %.
Käyttö Suomen puolustusvoimissa

ZIL-131:iä hankittiin Suomen puolustusvoimille kahdessa vaiheessa: vuosina 1973–1979 sekä 1987–1991. Kokonaismäärä oli noin 400 kappaletta.
Puolustusvoimat asensi yhteen autoon Valmet 611 -moottorin vuonna 1978, mutta kokeilu jäi ainoaksi laatuaan.
ZIL-131:t ovat edelleen käytössä muun muassa tykinvetäjinä. Ajoneuvoja käytetään myös runsaasti tavallisissa kuljetustehtävissä. ZIL-131:ssä on istumapaikkoja kuljettajan lisäksi ohjaamossa kaksi sekä kuormatilassa 27. Rauhan aikana miehistön kuljetus ilman moduuli-istuimia on kielletty (Zileissä ei moduuleita ole).päivitettävä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
АМУР-531340: analogue ЗиЛ-131 (Arkistoitu – Internet Archive)
ZIL-131 galleria
Puolustusvoimat: kalustoesittely: Keskiraskas maastokuorma-auto ZIL 131 (Arkistoitu – Internet Archive)
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: ZiL-131
Zolotets

Zolotets (ven. Золоте́ц) on Belomorskin kaupunkiin kuuluva taajama Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee 7 kilometriä Belomorskista lounaaseen Uikujoen vasemmalla rannalla. Vuonna 2006 taajamassa oli 892 asukasta.
Taajamassa on kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema. Sen lähellä sijaitsee Uikujoen vesivoimalaitos.
Zirkoniumnitridi

| Zirkoniumnitridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  25658-42-8
PubChem CID:  94359
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZrN
Moolimassa:  105,23
Ulkomuoto:  Kellertävänruskea kiteinen aine
Sulamispiste:  2 980 °C
Tiheys:  7,09 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Zirkoniumnitridi (ZrN) on zirkoniumin ja typen muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdiste on hyvin kovaa ja kuumuuden kestävää, minkä vuoksi sitä käytetään työkalujen terissä. Muita käyttökohteita ovat muun muassa koristepinnoitteet ja elektroniikka.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa zirkoniumnitridi on kellertävänruskeaa kiteistä ainetta. Zirkoniumnitridiä voidaan pitää zirkoniumin ja typen välisijayhdisteenä ja sen kuutiollinen kiderakenne muistuttaa natriumkloridin rakennetta. Se on veteen liukenematonta ja liukenee ainoastaan vetyfluoridiin tai hitaasti erittäin väkevään kuumaan rikkihappoon. Zirkoniumnitridi on inerttiä, kovaa ja kestää korkeita lämpötiloja. Kuumennettaessa happi-ilmakehässä se hapettuu zirkoniumdioksidiksi yli 700 °C:n lämpötilassa. Yhdiste on hyvä sähkönjohde ja sen ominaisvastus on 2,1·10-5 Ωm.
Valmistus ja käyttö

Zirkoniumnitridiä voidana valmistaa kuumentamalla zirkoniumlastuja, -jauhetta tai huokoista zirkoniumsientä typpi- tai ammoniakkikaasukehässä 1 000 °C:n lämpötilassa. Reaktio on hidas johtuen typen huonosta tunkeutuvuudesta metallin pinnalle muodostuvan nitridikerroksen läpi. Zirkonium(IV)kloridin ja typen tai ammoniakin reaktiota 1 000 °C:n lämpötilassa voidaan käyttää zirkoniumnitridiohutkalvojen valmistamiseen. Tavanomaisin stoikiometria on 1:1, mutta myös epästoikiometrisia zirkoniumnitridejä tunnetaan.
Koska zirkoniumnitridi on kovaa, kestää kulutusta ja vaihteleviä sääolosuhteita ja kovia lämpötiloja, käytetään sitä työkalujen esimerkiksi poranterien ja leikkuuterien valmistamiseen. Yhdistettä voidaan käyttää myös kestävänä koristepinnoitteena sekä puolijohdetekniikassa diffuusioesteenä.
Zirkoniumnitridillä päällystettyjä leikkuuteriä
Lavian–Suodenniemen rintama

Lavian–Suodenniemen rintama oli Suomen sisällissodan Satakunnan rintaman rintamalohko, joka muodosti sen keskilohkon. Helmikuun puolivälissä 1918 käynnistyneet taistelut käytiin lähinnä Lavian, Suodenniemen ja Mouhijärven kuntien alueella. Taistelut päättyivät punaisten käynnistäessä vetäytymisensä maalis–huhtikuun vaihteessa.
Taustaa

Lavialla oli strategisesti tärkeä sijainti Ylä-Satakunnasta Etelä-Pohjanmaalle johtavan Pohjanmaantien varrella. Lisäksi Laviasta haarautui toinen maantie, joka kulki Suodenniemen ja Mouhijärven kautta Tampereen suuntaan. Lavian suojeluskunta perustettiin kesän maatalouslakkojen seurauksena syyskuussa 1917. Sisällissodan alkuun mennessä siihen liittyi noin 80 miestä. Myöhemmin punakaartiksi järjestäytynyt työväen järjestyskaarti perustettiin Laviaan marraskuun yleislakon yhteydessä. Punakaartissa oli noin 200 jäsentä. Myös Suodenniemen suojeluskunta ja punakaarti perustettiin samoina ajankohtina. Suojeluskunnassa oli jäseniä noin 60 ja punakaartissa 150.
Sodan käynnistyttyä punaiset ottivat haltuunsa Satakunnan suurimmat asutuskeskukset Porin ja Rauman sekä Tampereelle johtavan rautatien. Suojeluskuntalalaiset vetäytyivät Pohjois-Satakuntaan ja asettuivat Kankaanpäähän. Rintamalinjan muodostuessa punaiset perustivat helmikuun ensimmäisen viikon kuluessa tukikohtiaan Poriin, Noormarkkuun, Laviaan, Suodenniemelle, Hämeenkyröön ja Kyröskoskelle. Valkoiset puolestaan sijoittivat joukkojaan Kankaanpään ohella Merikarvialle ja Ikaalisiin. Valkoisilla oli pulaa miehistä, sillä he saivat koottua ainoastaan neljästä komppaniasta muodostetun Porin pataljoonan. Komentajana oli ratsumestari Walter Bergh, jonka tilalle vielä helmikuun alkupäivinä tuli ruotsalainen eversti Ernst Linder. Punaisten rintamapäällikkönä toimi aluksi Huittisten punakaartiin kuulunut August Tuominen. Satakunnan ohella Lavian rintamalle tuotiin joukkoja muun muassa Lahden seudulta.
Helmikuun alussa kumpikaan osapuoli ei tehnyt laajamittaisia hyökkäyksiä ja Lavian kirkonkylä pysyi kahden viikon ajan miehittämättömänä. Valkoiset suorittivat muutamia tiedusteluretkiä Lavian ja Suodenniemen suuntaan, jonka lisäksi 3. helmikuuta Lavian kautta kulki Kiikkaan matkalla ollut parinsadan punaisen osasto suorittaen kirkonkylässä elintarviketakavarikkoja. 12. helmikuuta Laviassa kävi valkoisten tiedusteluosasto, joka kuitenkin palasi Kankaanpäähän vielä samana iltana.
Sotatoimet > Ensimmäiset taistelut

Rintaman ensimmäinen yhteenotto käytiin 13. helmikuuta Suodenniemen Lahdenperässä. Läheiseen Sävin kylään oli edellisenä iltana majoittunut parinkymmenen valkoisen partio, jonka aikomuksena oli aamulla täydentää ruokavarastojaan Mustapään talosta. Perille saavuttuaan osasto joutui paikalla olleen punaisten etuvartion yllättämäksi. Syntyneessä tulitaistelussa kaatui neljä valkoista ja ainakin yksi punainen. Toisten tietojen mukaan myös punaiset menettivät neljä kaatunutta. Suodenniemen punakaartin esikunta oli asettunut Pohjakylässä sijaitsevaan Mikkolan taloon, jonka pihapiirissä surmattiin samana päivänä kirkkoherra K. J. Kalpa.
Porista saapunut 110 miehen vahvuinen punakaartin osasto miehitti Lavian kirkonkylän vuorokautta myöhemmin 14. helmikuuta. Valkoiset tekivät vastahyökkäyksensä välittömästi seuraavana päivänä. Porin pataljoonan esikuntapäällikön K. E. Vuoren johtama osasto kiersi Karhijärven jään kautta sivustaan yllättäen pohjoisesta maantien suunnasta hyökkäystä odottaneet punaiset. Valkoiset saivat kylän haltuunsa, mutta vetäytyivät illan pimetessä takaisin Kankaanpäähän pelätessään punaisten vastahyökkäystä.
Punaiset ottivat kirkonkylän haltuunsa jälleen 17. helmikuuta. Neljän päivää myöhemmin kaikilla rintamilla käynnistyi punaisten ensimmäinen yleishyökkäys. Lavian rintamalla tarkoituksena oli vallata Kankaanpää ja katkaista Ikaaliseen johtava maantieyhteys. Aamuvarhaisella 21. helmikuuta punaiset etenivät Lavian ja Sävin suunnista 10 kilometriä Kankaanpään eteläpuolella sijaitsevalle Vihteljärvelle, mutta valkoiset torjuivat hyökkäyksen.
Lavian rintaman tunnetuin taistelu käytiin seuraavana päivänä 22. helmikuuta, jolloin punaiset lähtivät uuteen hyökkäykseen noin 450 miehen voimin. Valkoisten tiedustelu oli kuitenkin saanut selville, että punaiset olivat majoittuneet Kankaanpään ja Lavian välille Niemenkylään. Heitä vastaan lähetettiin luutnantti Arvo Lyytisen johtama 85 miehen vahvuinen osasto, joka yllätti maantiellä marssineet punaiset aivan kuntarajan tuntumassa Sampakoskella. Viereiselle peltoaukealle hajaantuneet punaiset joutuivet konekiväärien ristituleen, jolloin 39 miestä kaatui. Joukossa oli myös ainakin kuusi antautuneena teloitettua. Valkoiset menettivät ainakin viisi kaatunutta. Sampakosken taistelun jälkeen punaiset vetäytyivät takaisin Lavian kirkonkylään, eivätkä enää yrittäneet Kankaanpäähän.
Sotatoimet > Lavian valtaus

Helmikuun lopussa valkoiset saivat vihdoin lisävoimia, joista muodostettiin kahdesta pataljoonasta koostunut rykmentti. Aamulla 2. maaliskuuta noin 400 punaista aloitti etenemisen Laviaan kireässä yli 20 asteen pakkasessa. Pari kilometriä kirkonkylän pohjoispuolella heitä oli vastassa 400–500 punaista, joilla oli hyvät puolustusasemat Karhijärven ja Susijärven yhdistävän Susikosken partaalla. Hyökkäys pysähtyi kiivaaseen konekiväärituleen, mutta tilanne ratkesi, kun valkoiset sijoittivat tykin Karhijärven jäälle ja pääsivät ampumaan punaisten sivustaan. Lopulta punaiset vetäytyivät kirkonkylään ja sieltä edelleen Kullaalle ja Suodenniemelle. Kirkonkylässä oli erinomaista suojaa tarjonneita vankkoja kiviaitoja, mutta punaiset eivät luoneet uutta puolustuslinjaa, vaan paikalla käytiin ainoastaan hajanaista laukaustenvaihtoa. Kiivaasta tulituksesta huolimatta kummaltakin osapuolelta kaatui päivän aikana vain kaksi miestä.
Osa punaisista jatkoi Tampereelle vaatimaan yleisesikunnalta päälliköiden vaihtamista sekä lisää tykkejä ja konekiväärejä. Uudeksi ylipäälliköksi tuli jo entuudestaan rintamalohkolla ollut virolainen matruusi Jan Tuckman. Suodenniemen rintamapäällikkönä jatkoi Väinö Koivisto ja Kiikoisten päällikkönä Vilho Heino. Maaliskuun alussa Tampereelta lähetettiin Lavian rintamalle noin 150 punakaartilaista, jonka jälkeen vahvuus Suodenniemellä oli noin 600 ja Kullaalla sekä Kiikoisissa noin 400 miestä.
Sotatoimet > Punaisten hyökkäykset Laviaan

Punaisten Satakunnan rintaman ylipäällikkö Kustaa Salminen sai 6. maaliskuuta Tampereen yleisesikunnalta käskyn vallata Lavia, jonka jälkeen piti jatkaa etenemistä Kankaanpääseen ja Jämijärvelle. Apujoukoista huolimatta hyökkäys saatiin toteutettua vasta vajaan viikon kuluttua. Valkoiset tekivät vielä edeltävänä yönä tiedusteluretken Putajalle, jossa syntyneessä taistelussa he menettivät kolme kaatunutta. Punaisten hyökkäys Lavian kirkonkylään käynnistyi aamulla 12. maaliskuuta. Kylää oli puolustamassa kaikkiaan 1 000 valkoista. Kiikoisista edennyt punaisten osasto pysäytettiin jo Karhijärven eteläpuolelle. Suodenniemeltä kirkonkylän itäpuolelle edennyt osasto puolestaan juuttui koko aamupäivän kestäneeseen tulitaisteluun Roikanniemessä, jossa valkoisilla oli ylämaastossa hyvät puolustusasemat. Punaisten vetäydyttyä kummaltakin suunnalta taistelu oli ohitse iltapäivään mennessä.
Punaiset hyökkäsivät uudelleen 14. maaliskuuta. Hyökkäys tehtiin jälleen kahdelta suunnalta, jolloin osastojen väliin jäi kapea Lavijärvi. Sen jää oli valkoisten konekiväärien hallinnassa, eivätkä punaiset saaneet yhteyttä tosiinsa. Myöskään idästä selustaan tehty kiertoliike ei onnistunut valkoisten reservien pysäyttäessä hyökkäyksen. Kirkonkylässä sijainneisiin pääasemiin punaiset eivät edes yrittäneet peltoaukeiden ylitse. Sen sijaan punaisten tykistö tulitti kirkonkylää suorasuuntauksella suuria aineellisia vahinkoja aiheuttaen. Valkoisten joukoissa taistelleen Jaakko Ikolan mukaan punaiset tulittivat kylää Suodenniemen suunnalta neljällä ja Kiikoisten suunnasta kahdella tykillä. Päivän aikana kylään ammuttiin lähes 200 kranaattia. Taistelu taukosi iltapäivän kuluessa ja hyökkääjät palasivat lähtöasemiinsa. Kumpikaan osapuoli ei kärsinyt taisteluissa suuria tappioita.
Sotatoimet > Suodenniemen taistelut

Punaiset suunnittelivat hyökkäystä Lavialle vielä 17. maaliskuuta. Se jäi kuitenkin toteutumatta, kun valkoisten Tampereen operaatioon liittynyt hyökkäys käynnistyi jo vuorokautta aikaisemmin. Tarkoituksena oli edetä Karkkuun ja katkaista Tampereelle johtava rautatie kaupungin saartorenkaan sulkemiseksi.
Suodenniemelle 16. maaliskuuta tehtyä hyökkäystä johti Kristiinan krenatööripataljoonan komentaja majuri Eugen Schönberg, joka kaatui kranaatinsirpaleeseen. Valkoiset kärsivät koko päivän raskaita tappioita menettäen 10 kaatunutta ja useita kymmeniä haavoittuneita. Kaatuneiden joukossa oli myös muun muassa Kankaisten kartanon isäntä Carl Fredrik Aminoff. Taisteluun osallistunut toimittaja Heikki Kokko kutsui päivää myöhemmin ”Suodenniemen veripäiväksi”. Schönbergin kaaduttua komennon ottanut ruotsalainen luutnantti Orvar Lindholm keskeytti hyökkäyksen pimeän laskeuduttua ja veti pääjoukot yöksi takaisin Laviaan. Valkoiset saivat vangiksi 47 saarroksiin jäänyttä punaista. Hyökkäykset jatkuivat vielä 17.–18. maaliskuuta, jonka jälkeen valkoisille selvisi, ettei päämajan antaman käskyn mukainen nopea eteneminen Tampere–Pori-radalle ollut mahdollista. Toinen tavoitteista kuitenkin täyttyi, kun hyökkäykset sitoivat punaisten joukkoja, eivätkä he pystyneet lähettämään apuvoimia Tampereelle. Valkoiset menettivät kaatuneina ainakin 10 miestä ja punaiset noin 50.