stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Lappalainen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Martti Lappalainen |  Martti Lappalainen |  Martti Lappalainen |  |
Maa:   Suomi
Miesten hiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sollefteå 1934 | 4×10 km |  |
|  Pronssia | Sollefteå 1934 | 18 km |  |
Martti Eemil Lappalainen (11. huhtikuuta 1902 Liperi – 6. lokakuuta 1941 Mäntysova, Itä-Karjala) oli suomalainen maastohiihtäjä.
Lappalainen voitti hiihdon maailmanmestaruuskilpailuista kaksi mitalia: kultaa viestistä ja pronssia 18 kilometriltä Sollefteåssa 1934. Hän osallistui myös kaksiin Lahdessa järjestettyihin MM-kilpailuihin: vuonna 1926 hän sijoittui 30 kilometrillä kuudenneksi ja vuonna 1938 50 kilometrillä 39:nneksi.
Olympialaisissa Lappalainen oli Suomen sotilaspartiohiihtojoukkueen varamies Chamonix'ssa 1924, sijoittui 18 kilometrillä seitsemänneksi ja 50 kilometrillä yhdeksänneksi Sankt Moritzissa 1928 sekä oli neljäs 18 kilometrillä Lake Placidissa 1932.
Lappalainen edusti urallaan Liperin Kivekkäitä ja Pohjois-Karjalan Hiihtoseuraa. Hän voitti 10 kilometrin Suomen mestaruuden vuosina 1929–1931. Vuonna 1927 hän hiihti SM-kisojen 10 kilometrillä saman ajan kuin Matti Raivio mutta hävisi tälle uusinnassa. Lappalainen voitti 50 kilometrin kilpailun Holmenkollenilla 1928 ja Salpausselällä 1929.
Martti Lappalaisen veli Tauno Lappalainen oli myös menestynyt hiihtäjä. Heistä on Veikko Jalavan vuonna 1967 tekemä yhteispatsas Liperissä.
Martti Lappalainen kaatui jatkosodassa vääpelinä ilmapommituksessa.
Aiheesta muualla

Liperin hiihtäjäveljekset, Suomen Kuvalehti, 06.02.1932, nro 6, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Mattachine Society

Mattachine Society (aluksi Mattachine Foundation) oli yhdysvaltalainen vuonna 1950 perustettu homojen oikeuksien yhdistys ja ensimmäinen pitkään koossa pysynyt homojen oikeuksien organisaatio. Sen perustivat kommunistit ja johtohenkilö Harry Hay oli ollut Yhdysvaltain kommunistisen puolueen jäsen 15 vuotta. Kun toinen Red Scare kiihtyi, Mattachine Societyn jäsenet kokivat siitä pelkoa.
Heidän tavoitteinaan oli yhdistää homoseksuaalit (silloin: homofiilit), kouluttaa heitä, tarjota johtajuutta ja auttaa ”seksuaalisesti poikkeavia” lakiongelmissa. Mattachinen radikaali lähestymistapa kohtasi valtavaa vastustusta ja vuonna 1953 järjestö alkoi keskittyä assimilaation ja kunnioituksen edistämiseen. Sen jäsenet päättelivät, että he onnistuisivat muuttamaan useampien henkilöiden suhtautumista homoseksuaalisuuteen todistamalla, että homot ja lesbot olivat ”normaaleja” ihmisiä eivätkä eronneet heteroseksuaaleista.
Lokakuussa 1952 Mattachine Societyn ryhmässä syntyi idea lehdestä. Muuten yhdistykseen liittymätön ONE Magazine oli homojen oikeuksien taistelussa merkittävä. Lehteä julkaisivat aluksi Mattachine Societyyn kuuluvat henkilöt. Lehteä varten perustettiin kustannusyhtiö One, Inc.
Yksi ensimmäisistä haasteista valtion syrjintää vastaan tuli vuonna 1953. ONE-järjestö julkaisi ONE, Inc. -nimistä aikakauslehteä, jota posti ei suostunut jakelemaan. Lehden numero, joka lähetettiin tilaajille ruskealla paperilla peitettynä, käsitteli homoja heteroseksuaalisissa avioliitoissa; posti väitti sitä rivoksi. Juttu eteni lopulta korkeimpaan oikeuteen, joka päätti vuonna 1958, että One, Inc. sai lähettää aineistoaan U.S. Postal Servicen kautta.
Erkka Mattila

Erkka Leo Olavi Mattila (s. 1. heinäkuuta 1946 Yläne) on suomalainen soudun olympiaedustaja.
Mattila edusti Suomea Montrealin olympialaisissa 1976 perämiehettömässä nelosessa. Joukkue jäi keräilyerässään neljänneksi eikä päässyt finaaliin. MM-kilpailuissa joukkue sijoittui 11:nneksi vuonna 1975 ja samana vuonna se voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Vuonna 1974 Mattila oli myös mukana MM-kilpailuissa ja vuonna 1973 hän souti perämiehettömässä nelosessa PM-kisoissa hopealle.
Mattila voitti 20 Suomen-mestaruutta nelosessa, perämiehettömässä nelosessa ja kahdeksikossa. Hän edusti Turun Soutajia.
Erkka Mattilan vaimo Ritva Mattila (o.s. Saarinen) voitti Suomen-mestaruuden pariaironelosessa vuonna 1969.
Onni Lappalainen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | joukkuekilpailu |  |
Onni Armas Lappalainen (30. heinäkuuta 1922 Mikkelin maalaiskunta – 12. tammikuuta 1971 Mikkeli) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Vuonna 1955 Lappalainen valittiin Suomen parhaaksi voimistelijaksi.
Lappalainen voitti 1950 voimistelun B-sarjan Suomen-mestaruuden. Seuraavana vuonna hän voitti moniottelun SM-hopeaa.
Seuratasolla Lappalainen edusti Mikkelin Kilpa-Veikkoja.
Olympiasaavutuksia

olympiapronssia Helsingissä 1952 (voimistelun joukkuekilpailu)
olympiapronssia Melbournessa 1956 (voimistelun joukkuekilpailu)
lisäksi 1952 permannolla viides ja 1956 nojapuilla kahdeksas
Vincent Matthews

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vincent Matthews |  Vincent Matthews |  Vincent Matthews |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | México 1968 | 4×400 metriä |  |
|  Kultaa | München 1972 | 400 metriä |  |
Vincent Edward (”Vince”) Matthews (s. 16. joulukuuta 1947 Queens, New York) on yhdysvaltalainen entinen pikajuoksija ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Vince Matthews oli yksi parhaista Yhdysvaltojen pikajuoksijoista 1960-luvun lopulla. Hän kehittyi samaa tahtia kilpakumppaninsa Lee Evansin kanssa, jonka kanssa he tapasivat kilpakentillä jo teini-ikäisestä lähtien. Aikuisten kisoissa Matthews jäi Evansin taakse kakkoseksi vuonna 1967 Yhdysvaltojen mestaruuskisoissa (silloiset AAUn kisat) ja Pan-Amerikan kisoissa.
Muutama viikko ennen Yhdysvaltojen olympiakarsintoja 1968 Matthews juoksi uuden maailmanennätyajan 400 metrillä, mutta juoksu hylättiin, koska hänen kenkänsä olivat sääntöjen vastaiset. Varsinaisissa karsinnoissa Matthews jäi vasta neljänneksi, mutta hänet valittiin viestijoukkueeseen.
Méxicon olympialaisissa Matthews juoksi ensimmäisen osuuden kultaa voittaneessa Yhdysvaltojen 4 x 400 metrin viestijuoksujoukkueessa. Joukkueen voittoaika oli maailmanennätys 2.56,16, joka säilyi ennätyksenä 24 vuotta. Muu joukkue oli Ron Freeman, Larry James ja Lee Evans.
Mexicon jälkeen Matthews lopetti aktiivisen harjoittelun keskittyen töihin ja avioliittoon. Jotenkin hän sai itsensä kuitenkin kovaan kuntoon taas olympiavuodeksi 1972. Yhdysvaltojen olympiakarsinnoissa hän juoksi kolmanneksi John Smithin ja Wayne Collettin jälkeen, jättäen kuitenkin Evansin neljänneksi.
Münchenin olympialaisten 400 metrin juoksun loppukilpailussa Smith loukkasi jalkansa 80 metrin jälkeen, jonka jälkeen voitosta kamppailivat Matthews ja Collett. Matthews voitti lopulta kisan ajalla 44,66 ja Collett oli toinen ajalla 44,80. Samassa kisassa Markku Kukkoaho juoksi toiseksi parhaana eurooppalaisena kuudenneksi edelleen voimassa olevalla Suomen ennätyksellä 45,49. Palkintojenjaossa kansallislaulun soidessa Matthews ja Collett keskustelivat keskenään ja liikehtivät hermostuneesti. Monet uskoivat, että miehet tekivät sen protestiksi, kuten Tommie Smith ja John Carlos olivat tehneet neljä vuotta aiemmin. Kaksikko kielsi tarkoituksellisen väärinteon, mutta Kansainvälinen olympiakomitea antoi heille kilpailukiellon tuleviin olympiakilpailuihin. Tästä syystä, ja lisäksi kun John Smith oli loukkaantunut, Yhdysvallat ei pystynyt osallistumaan 4 × 400 metrin viestiin.
Heikki E. S. Mattila

Heikki Eero Sakari Mattila (s. 14. joulukuuta 1947 Helsinki) on Lapin yliopiston oikeuslingvistiikan emeritusprofessori. Hän on tutkinut erityisesti oikeuskieltä,  kirjoittanut suomen- ja englanninkielisenä julkaistun teoksen Vertaileva oikeuslingvistiikka ja toiminut oikeustieteellisen tietosanakirjan Encyclopædia Iuridica Fennican päätoimittajana.
Suomalainen Lakimiesyhdistys myönsi Mattilalle vuoden 2009 oikeustieteilijän Allan Serlachius-Särkilahti -palkinnon. Palkinto myönnetään vuosittain erityisen ansioituneelle oikeustieteen harjoittajalle.
Jukka Mattila

| Jukka Mattila> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. lokakuuta 1949 (ikä 75) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1968–1973
Seurat:  Ilves
Jukka Mattila (s. 14. lokakuuta 1949 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1968–1973.
Mattila edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän kuului Ilveksen joukkueeseen mestaruuskaudella 1971–1972 mutta pelasi vain kolme ottelua eikä saanut kultamitalia. Kahdesti hän sai SM-hopeaa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 86 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 20 + 7 = 27 ja jäähymääränsä 22 minuuttia.
Alpo Mattila

Alpo Mattila (17. marraskuuta 1884 Asikkala – 7. tammikuuta 1940 Parikkala) oli suomalainen toimittaja.
Mattila syntyi lampuodin perheeseen. Hän kävi kansakoulun ja opiskeli Lahden yhteiskoulussa. Mattila työskenteli Työmies-lehden oikolukijana ja avustajana vuosina 1907–1908, Raivaajan toimitussihteerinä ja päätoimittajana vuosina 1908–1912 ja Kansan Työn toimituksessa vuosina 1919–1939. Hän oli Kansan Työn vastaava toimittaja vuosina 1922–1923 ja 1930–1938. Mattilan pakinoitsijanimimerkkejä lehdessä olivat Topias ja Kallenpoika. Mattila sai valtion sanomalehtimieseläkkeen vuonna 1939.
Sosiaalidemokraatteihin kuulunut Mattila oli Viipurin kaupunginvaltuuston ja useiden kunnallislautakuntien jäsen. Hän toimi Työväen Musiikkiliiton piirijärjestön sihteerinä ja julkaisi raittiusaiheisia kirjasia.
Mattilan puoliso oli kansakoulunopettaja Aino Salmi (1879–1957). Hänen kaksoissisarensa oli kansanedustaja Hulda Salmi.
Lapinvuoren kalliomaalaus

| Lapinvuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Lapinvuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°29′57.4470″N, 28°27′56.9493″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Ruokolahti
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapinvuoren kalliomaalaus (tai Pytäränsaaren Lapinvuori) sijaitsee Saimaalla Ruokolahdessa Etelä-Sarjalassa. Kalliomaalaus on jo ehtinyt tuhoutua. Sen löysi Ilpo Leskinen vuonna 1994 ja se ajoitetaan kivi- tai pronssikauteen.
Kallio ja sen sijainti

Maalauskallio sijaitsee 15 kilometriä itään Puumalan kirkolta Pytäränsaaressa, jonka länsipuolelta kulkee sokkeloinen väylä Ummistonvedeltä etelään Kakoveteen. Väylällä, Ristiveden ja Virtasensalmen välissä, näkyy idässä Lapinvuori, jonka rannalla maalaus sijaitsee.
Maalaus aukeaa länteen ja sen edessä on metsäinen terassi. Se on maalaamisen aikaan todennäköisesti ollut järvenpohjaa, kun Saimaan pinta oli silloin ylempänä. Maalauksen punaväriläikkä sijaitsee nykyään 8,1 metriä Saimaan pinnan yläpuolella.
Maalaus

Itse maalaus on katsojalle pettymys, koska se on suttaantunut suureksi, kuviottomaksi ja kirkkaan punaiseksi alueeksi. Värjäytymä on 72×20 senttimetriä suuri ja se on 1,1 metriä terassin pintaa ylempänä. Se on voitu maalata kallioterssilla seisten. Kyseessä on todennäköisesti tuhoutunut kalliomaalaus, jolla on poikkeuksellisen kirkas sävy.
Kallion pinta on peittynyt jäkälään ja digitaalikuvien punaväriä vahvistamalla näkyy hieman punaväriä myös läikän vasemmalla puolella, joten kuvioita on sieltä mahdollista vielä löytää. Maalausalue rajautuu oikealta vedenvalumaan, jossa huuhtoutuminen ja sinilevä ovat voineet tuhota sieltä mahdolliset kuviot.
Lapinjoki

| Lapinjoki – Hinnerjoki |
| --- | --- |
 Lapijoen silta Eurajoella.
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta
Kunnat:  Eurajoki, Rauma, Eura
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Lapinjoen vesistö
Pinta-ala:  462,24 km² 
Järvisyys:  4,21 % 
Pääuoman pituus:  65
Pääuoman osuudet:  Lapinjoki ←Hinnerjoki ←Välijoki ←Alhonoja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Koskeljärvi, Eura
 :  60.9622°N, 22.1157°E
Laskupaikka:  Eurajoensalmi, Eurajoki
 :  61.2204°N, 21.5258°E
Läpivirtausjärvet:  Saarnijärvi, Kinnalanjärvi, Pitkäjärvi, Patajärvi
Esteet:  Lapinkosken voimalaitos
Taajamat:  Lapijoki, Lappi, Hinnerjoki, Koskenkylä
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  43 m  mpy.
Laskukorkeus:  0 m
Korkeusero:  43 m
Pituus:  55 km
Kaltevuus:  0,78 m/km
Keskivirtaama:  3,58 m³/s (MQ)
Muuta
Lapinjoki on Lapinjoen vesistössä Satakunnassa virtaava noin 55 kilometrin pituinen joki. Ensimmäiset 17 kilometriä se tunnetaan Hinnerjoki -nimisenä. Joen nimi vaihtuu sen saapuessa entisen Lapin kunnan alueelle.
Joen kulku

Lapinjoen vesistöön kuuluva joki saa alkunsa Eurassa sijaitsevasta Koskeljärvestä. Euran alueella se virtaa Hinnerjokena entisten Honkilahden ja Hinnerjoen kuntien lävitse.
Nykyisin Rauman kaupunkiin kuuluvassa Lapissa se jatkaa matkaansa Lapinjoki-nimisenä 38 kilometrin matkan ja laskee Selkämereen Eurajoensalmessa.
1950-luvulla valmistunut Lapinjoen kanava yhdistää joen Rauman Äyhönjärveen ja Pitkäjärveen, jotka toimivat Rauman kaupungin ja paikallisen metsäteollisuuden raakavesilähteinä. Lapinjokeen puolestaan johdetaan vettä Eurajoen Pappilankoskesta 1960- ja 1990-luvuilla rakennetuilla raakavesiputkilla.
Nähtävyyksiä ja historiaa

Lapinjoki virtaa useiden pienten järvien kautta. Niistä suurin on Lapin kirkonkylän tuntumassa sijaitseva Saarnijärvi, jonka vieressä sijaitsee Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Sammallahdenmäki. Toinen kuuluisa paikka löytyy joen yläjuoksulta Kolmahaarassa, missä Vaaljoki yhtyy Hinnerjokeen. Kolmhaarassa on kuuluisa kivikautinen Kolmhaaran asuinpaikka, mistä on löydetty muun muassa kalmisto ja asumusten pohjia.
Lapinjoki on ollut ikivanha kulkureitti Satakunnan rannikolta sisämaahan. Eurajoensalmen pohjukassa oli aikoinaan Liinmaan linna, joka sijaitsi Eurajoen ja Lapinjoen suiden välissä olleella saarella. Linnasta pystyttiin tehokkaasti valvomaan kummankin joen liikennettä.
Lapinjoessa on yksi pienvesivoimalaitos. Lapinkosken voimalaitos sijaitsee samannimisessä koskessa Lapin kirkonkylässä. Eurajoen Lapijoen kylässä on vuonna 1883 valmistunut Lapijoen kiviholvisilta, joka on nykyään museosiltana.
Lapinjokilaakson yläjuoksun kylä- ja viljelymaisema kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Siihen lukeutuvia kyliä ovat Kaukola, Kodiksami, Sukkala ja Kuolimaa Rauman Lapin puolella sekä Korven kylä Euran puolella.
Lapsen oikeuksien julistus

Lapsen oikeuksien julistus on Yhdistyneiden kansakuntien 20. marraskuuta 1959 hyväksymä julistus lasten oikeuksista. Julistus on yleisluontoinen, eikä se sido valtioita oikeudellisesti. Julistuksen kymmenen periaatetta sisällytettiin vuonna 1989 valtioita sitovaan YK:n lapsen oikeuksien sopimukseen.
Lapsen oikeuksien julistuksen mukaan lapselle kuuluvat kaikki ihmisoikeuksien yleismaailmallisessa julistuksessa mainitut oikeudet ja vapaudet. Julistuksen mukaan lapsi on ruumiillisesti ja henkisesti kypsymätön, ja tarvitsee sen vuoksi sekä ennen syntymäänsä että syntymänsä jälkeen erityistä turvaa ja huolenpitoa, mukaan lukien lakisääteistä suojelua. Julistuksen tarkoitus on taata lapselle onnellinen lapsuus sekä oikeus nauttia julistuksessa määriteltyjä oikeuksia ja vapauksia.
Aiheesta muualla

YK:n lasten oikeuksien yleissopimus, s. 76–84.  (sisältää julistuksen koko tekstin)  Suomen YK-liitto, 2011.  ISBN 952-9694-96-2  Teoksen verkkoversio (pdf).
Gilbert du Motier de Lafayette

| Marie-Joseph-Paul-Roch-Yves-Gilbert du Motier de La Fayette |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  ”Kahden maailman sankari”
Syntynyt: 6. syyskuuta 1757 Chavaniac, Ranska
Kuollut: 20. toukokuuta 1834 (76 vuotta) Pariisi, Ranska
Arvonimi: Markiisi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Ranskan kuningaskunta  Yhdysvallat  Ranskan ensimmäinen tasavalta
Palvelusvuodet:  1777–1778, 1781
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
 Nimikirjoitus
Marie-Joseph-Paul-Roch-Yves-Gilbert du Motier de La Fayette, markiisi de La Fayette tai de Lafayette (6. syyskuuta 1757 Chavaniac, Ranska – 20. toukokuuta 1834 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen aristokraatti, kenraali ja poliitikko, joka liittyi vuonna 1777 Amerikan siirtokuntien armeijaan Ison-Britannian kuningaskuntaa vastaan käydyssä sodassa. Sodan aikana hän ystävystyi George Washingtonin kanssa ja johti menestyksellisesti oman maansa joukkoja Yorktownin piirityksessä 1781. Myöhemmin Lafayette osallistui Ranskan suuren vallankumouksen (1789–1799) alkuvaiheisiin ja heinäkuun vallankumoukseen (1830).
Varhaiset vuodet > Lapsuus ja nuoruus

Gilbert du Motier syntyi 6. syyskuuta 1757 vauraaseen ranskalaiseen aatelissukuun. Hänen isänsä kuoli Pohjois-Amerikassa käydyssä seitsenvuotisen sodan taistelussa Englantia vastaan vuonna 1759. Gilbertin äiti palveli Pariisin hovissa ja asui Palais du Luxembourgissa isänsä ja isoisänsä kanssa. Gilbert varttui Chavaniacissa kahden isänpuoleista sukua olevan tätinsä hoivissa ja tapasi vain harvoin äitiään. Vaikka Gilbertillä oli aristokraattien tavoin monia erikoisoikeuksia, hänen lapsuutensa oli melko ankara. Muut kylän lapset kohtelivat nuorta markiisia kunnioittavasti; pojat tervehtivät häntä nostamalla hattuaan ja tytöt niiasivat.
Varhaiset vuodet > Avioliitto

Vuonna 1768 Gilbert muutti äitinsä luo Pariisiin ja aloitti opinnot Louis-le-Grand-lyseossa 11 vuoden iässä. Huhtikuussa 1770 hänen äitinsä ja isoisänsä kuolivat kahden viikon sisällä. Gilbert peri jättiomaisuuden, joka takasi 120 000 livren vuositulot. Hänen holhoojanaan toimi hänen isoisoisänsä.
Vuonna 1771 Lafayette aloitti vänrikkinä kuninkaallisten muskettisoturien yksikössä, jossa hänen isoisoisänsä oli aikoinaan toiminut kapteenina. Palvelukset sisälsivät etupäässä erilaisia seremonioita ja sotilasparaateja. Samanaikaisesti Lafayette opiskeli sosiaalisia taitoja, miekkailua ja ratsastusta kahdessa eri koulussa, jotka oli tarkoitettu korkea-arvoisten perheiden jälkeläisille. Täytettyään 16 vuotta Lafayette solmi isoisoisänsä järjestämän avioliiton 14-vuotiaan Maria Adrienne Francoisin kanssa. Morsian edusti vanhaa arvostettua Noaillesien sukua.
Avioliiton solmittuaan Lafayette asui appensa ja vaimonsa talossa Versailles’ssa. Samalla hän jatkoi opintojaan lyseossa ja ratsastuskoulussa, jossa hänen eräänä opiskelutoverinaan oli Ranskan tuleva kuningas Kaarle X. Nuoripari osallistui kuninkaalliseen hovielämään Marie-Antoinetten hovissa, mutta Lafayette viihtyi huonosti hoviympäristössä. Hän ei pitänyt seurapiirielämästä vaan vältteli sitä tekosyiden varjolla.
Amerikan vapaussota 1775–83 > Matka Amerikkaan

Vain kuukausi avioitumisensa jälkeen Lafayette sai johtajuuden appensa rykmentissä. Vuonna 1775 hän pääsi rykmenttinsä komentajan päivällisille, joilla vieraillut Englannin kuningas Yrjö III:n veli kritisoi maansa politiikkaa ja puolusti Amerikan vapaussotaa. Tämä vaikutti voimakkaasti Lafayetteen, ja hän päätti liittyä Amerikan vapaustaistelijoihin vapausaatteen ja tasa-arvon innoittamana. Lafayetteä innoitti myös hänen liittymisensä vapaamuurareihin, joiden kokouksissa puhuttiin kielletystä vapausaatteesta.
Benjamin Franklinin saapuessa Ranskaan hakemaan tukea vapaussodalle hänen mukanaan tullut Silas Deane värväsi sotilaita amerikkalaisiin joukkoihin. Lafayette sopi joulukuussa 1776 värväytymisestään kenraalimajurina. Siirtokuntien kongressi ei pystynyt rahoittamaan matkaa, joten 19-vuotias Lafayette varusti omin varoin sotalaivan La victoiren (”Voitto”). Kuningas sai kuulla suunnitelmasta ja kielsi Lafayetteä toteuttamasta matkaansa.
Kuninkaallisesta määräyksestä välittämättä Lafayette aloitti purjehduksensa Amerikkaan 20.4.1777. Hän ei ilmoittanut perheelleen aikeistaan, vaan kertoi matkastaan vasta vaimolleen lähettämässään kirjeessä. Useimmista tovereistaan poiketen Lafayette opetteli laivassa englannin kieltä osatakseen ”vapauden kansan kieltä”.
Brittiläisten sota-alusten saartaessa Charlestonin Lafayette nousi maihin Etelä-Carolinassa 13. kesäkuuta 1777. Seurueensa kanssa hän saapui yli kuukauden marssin jälkeen Philadelphiaan, jossa mannermaakongressi nimitti hänet kenraalimajuriksi heinäkuun lopulla. Tuolloin 19-vuotias Lafayette teki kunnianhimollaan ja vaatimattomuudellaan vaikutuksen siirtokuntien armeijan ylipäällikköön George Washingtoniin ja päätyi tämän adjutantiksi. Lapseton Washington kutsui myöhemmin orpoa Lafayettea ”pojakseen”..
Amerikan vapaussota 1775–83 > Sotakentillä

Lukumääräisesti ylivoimaisten brittien ja hesseniläisten ammattisotilaiden saarrettua amerikkalaiset Brandywinen taistelussa 11.9.1777 Washington lähetti Lafayetten kenraali John Sullivanin avuksi. Jalkaan haavoittunut Lafayette hillitsi kaoottisen paon järjestelmälliseksi perääntymiseksi. Washington ylisti Lafayetten urheutta ja pyysi kongressilta tälle oman divisioonan ulkomaalaisuudesta huolimatta.
Marraskuussa 1777 vammastaan toipunut Lafayette ja hänen 300 sotilastaan ajoivat pakoon samankokoisen hesseniläisosaston New Jerseyssä. Hyökkäys oli menestys amerikkalaisille ja toi paljon kunniaa Lafayettelle. Albanyssa keväällä 1778 Lafayette värväsi amerikkalaisten puolelle irokeesien liittokuntaan kuuluvat oneidat, jotka käyttivät 20-vuotiaasta kenraalista nimitystä Kayewla (”pelottava ratsumies” tai ”suuri soturi”). Kun suurin osa siirtokuntien armeijasta jäi talvileirille Valley Forgeen, oneidat kantoivat heille maissia ja muita elintarvikkeita vastapalveluksena Lafayetten osoittamasta ystävällisyydestä.
Maaliskuussa 1778 Ranska tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden ja maiden väliset salaiset sopimukset julkistettiin.
Toukokuussa 1778 Washington lähetti Lafayetten johtamaan 2 200 miehen tiedusteluretkeä Barren Hilliin Pennsylvaniassa. Seuraavana aamuna britit saivat tiedon Lafayetten leiristä ja lähettivät kaikkiaan 11 000 miestä iskemään tämän armeijan vasempaan sivustaan. Kenraali William Howen johtamien brittien yrittäessä saartaa vihollisen Lafayette organisoi nopean perääntymisen. Määrällistä ylivoimaa teeskentelemällä hän määräsi osan miehistään kapuamaan metsäiselle Barren Hillille ja tulittamaan brittijoukkoja, samalla kun pääjoukko vetäytyi kohti New Yorkia.
Amerikan vapaussota 1775–83 > Paluu Ranskaan 1779

Ranskan ja Amerikan suhteiden vaarannuttua Lafaytte sai luvan palata Ranskaan, jonne purjehti helmikuussa 1779. Hän sai sankarin vastaanoton. Louis XVI kuitenkin määräsi hänet kahden viikon kotiarestiin luvattomasta Amerikan-matkasta. Myöhemmin kuningas halusi tavata hänet ja otti hänet jälleen palvelukseensa Lafayetten esiteltyä suunnitelmansa brittejä vastaan. Yhdessä Benjamin Franklinin kanssa Lafayette sai Ranskan lähettämään 6 000 ranskalaisen sotilaan lisäjoukon. Huhtikuussa 1780 hän saapui uudelleen Amerikkaan järjestettyään lisää tukea vallankumoussodalle.
Amerikan vapaussota 1775–83 > Takaisin Amerikkaan 1781

Toukokuussa 1781 Lafayette liittyi uudelleen Washingtonin armeijaan. Hän seurasi kenraali Charles Cornwallisin brittijoukkoja, jotka olivat menossa valmistelemaan hyökkäystä Philadelphiaan. Lafayetten toimet houkuttelivat uusia miehiä värväytymään mukaan. Kesäkuussa kenraali Anthony Waynen joukot liittyivät hänen armeijaansa. Viikkokausien marssiminen ja huonot olosuhteet aiheuttivat miesten kapinointia ja sotilaskarkuruutta, joiden seurauksena Wayne teloitutti kuusi karkuria. Lafayette päinvastoin lupasi vapauttaa palveluksesta kaikki halukkaat, mutta yksikään hänen alaisistaan ei halunnut jättää armeijaa.
Elokuussa Cornwallis saapui Yorktowniin, jonne Lafayette saartoi britit. Kaupunkiin piti rakentaa satama brittilaivastolle. Ranskalaisen laivaston saavuttua ensimmäisenä ja torjuttua brittilaivaston Cornwallisin osasto oli ansassa. Lafayettea pyydettiin hyökkäämään heti, jotta ranskalaiset saisivat kunnian voitosta. Hän ei kuitenkaan halunnut uhrata suurta osaa joukoistaan vaan odotti Washingtonin saapumista ennen hyökkäystä. Lafayetten 400 miehen oikea siipi valtasi linnakkeen pelkin pistimin. Brittien vastahyökkäys epäonnistui ja Cornwallis antautui 19.10.1781.