stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
G-Saviour
Juoni

Mark Curran, joka on mobile suit no. 11:llä keräämässä satoa syvänmeren viljelystutkimusaseman lähellä, pelastaa luutnantti Tim Hollowayn, jona mobile suit, Bugu, on syöksynyt mereen. Samaan aikaan mereen on pudonnut myös toinen alus, ja koska pidetään mahdollisena, että se kuuluu kongressin armeijan kapinalliselle ryhmittymälle, ottaa armeija tutkimuslaitoksen hallintaansa. Mark löytää asemalta kaksi tunkeilijaa, mutta paikalla ollut armeijan upseeri Jack Halle avaa tulen ja surmaa toisen heistä.
Seuraavana päivänä Mark tapaa armeijan järjestämissä juhlissa kenraalikuvernööri Garneaux’n, jonka pyynnöstä Mark lähtee juhlista ja suuntaa kohti laitosta, jossa henkiinjäänyt tunkeilija, Cynthia Graves, on pidätettynä. Markin tarkoituksena kysyä häneltä selvitystä tilanteeseen ja siihen, mistä tapauksessa on kyse. Cynthia näyttää Markille bioluminoivan, lämpöä säteilevän näytteen, joka voisi ratkaista Maan vyöhykettä uhkaavat ruokaongelmat. Jack ilmaantuu jälleen paikalle ja hyökkää heidän kimppuunsa tarkoituksenaan viedä näyte. Mark ja Cynthia pakenevat, ja myös Cynthian paikalle saapunut apuri ja Markin kihlattu Mimi sotkeutuvat tapahtumiin. He varastavat avaruussukkulan ja suuntaavat kohti Side 4:n siirtokuntaa (New Manhattan).
Mark ja muut jatkavat pakoa Side Gaiaan, jossa Markille esitellään tämän vanha sotilastoveri Philippe San Simeone, jonka Mark luuli kaatuneen taistelussa. Mark oli lavastanut kuolemansa ja ryhtynyt todellisuudessa salaseura Illuminatin johtajaksi. Philippe näyttää Markille salassa kehitetyn ”G-Saviour”- mobile suitin, ja pyytää Markia auttamaan taistelussa CONSENTia vastaan. Mark kuitenkin epäröi vastata, sillä hän on vieraantunut taistelemisesta erottuaan armeijasta aiemmin erään tapauksen seurauksena.
Kongressin armeija ei odota toimettomana, vaan lähettää sotilasjoukon Side Gaiaan. Puolustaakseen uhattuja ystäviään Mark nousee G-Saviouriin ja valmistautuu kohtaamaan CONSENTin joukot, joita johtaa hänen entinen esimiehensä, Jack.
Elokuvassa esiintyvät sotakoneet

Saviour-sarja
Kongressin armeijan mobile suitit
Hahmot

Japanilaiset ääninäyttelijöiden kohdalla on ensin listattu erikoisversion ääninäyttelijä, sitten tv-, VHS- ja DVD-painoksen ääninäyttelijä.
Tuotantohenkilöstö

Vastaavat tuottajat: Takayui Yoshii, Masuo Ueda, Anthony Scala, Philip David Segal
Tuottajat: Kōichi Inoue, Mimi Maynard, Catarina Conti, Chris Dobbs
Apulaistuottaja: Buddy Marini
Visuaalisten efektien valvoja: John Parenteau
Tarina: Stephanie Pena-Sy
Käsikirjoitus: Mark Amato, Stephanie Pena-Sy
Ohjaaja: Graeme Campbell
Kuvaus: Joel J. Ransom
Musiikki: John Debney, Louis Febre
Roolitus: Susan Taylor Brouse, Lynne Carrow
Puvut: Antonia Bardon
Tuotannonjohtaja: Jeffrey Berf
1. apulaisohjaaja: Bob Crippen
3. apulaisohjaaja: Debra Herst
Tuotantosuunnittelu: Richard Hudolin
Konseptisuunnittelu: Kunio Ōkawara, Shigemi Ikeda, Masahisa Suzuki, Kevin Ishioka
Mobile suitien ohjaamojen suunnittelu: David J. Stollery
Käännökset: Maki Takemitsu
Irtaimistovastaava: Dan Sissons
Apulaisirtaimistovastaava: Colin Matthews
Erikoistehosteet: Digital Muse
Tuotanto: G-Saviour-tuotantokomitea
Tuotanto: Sunrise, Polestar Television
Tuotantohenkilöstö > Televisiolähetys-/DVD-/VHF-tuotantohenkilöstö

Ohjaus: Jōji Iida
Alkumusiikki: Yoshihiro Ike
Äänet: Tōru Nakano (Half H-P Studio)
Apulaistuottajat: Akemi Tōyama (Omega Pictures), Hitoshi Idei (Omega Pictures)
Tuottajat: Jun Haraguchi (Nagoya terebi), Kōichi Inoue (Sunrise)
Äänituotanto: Half H-P Studio
Japaninkielisen version tuotanto: Omega Pictures
Tuotanto: Nagoya terebi, Sunrise
Romaani

Elokuvaan pohjautuva romaani julkaistiin joulukuussa 2000 kahdessa osassa Shūeishan Super Dash bunko -sarjassa. Romaanin kirjoitti Yoshie Kawahara ja niiden kuvituksesta vastasi Masahisa Suzuki, joka toimi myös elokuvan konseptisuunnittelijana. Toisin kuin elokuva, romaanit ovat selkeää jatkoa avaruusvuosisata-Gundam-teoksille, ja niissä kuvataan yksityiskohtaisesti mm. siirtokuntapudotusten Maalle aiheuttamia vahinkoja.
Kuunnelma

Ennen elokuvan näyttöä tv:ssä, joillakin FM-radiokanavilla lähetettiin elokuvan tapahtumia aiemmaksi sijoittuva kuunnelma. Tämä kuunnelma julkaistiin myöhemmin kolmella CD:llä ”Sound Cinemana”.
Peli

14. syyskuuta 2000 Sunrise Interactive julkaisi samalla G-Saviour-nimellä ammuntapelin PlayStation 2:lle. Peli sijoittuu vuoden päähän Gaian valon tapauksesta, ja sen tapahtumia näytetään pelissä tulevaisuuden videomedialta, missä ne kuvaavat avaruusvuosisadan myöhäisintä konfliktia. G-Saviourin lisäksi pelaaja voi ohjata sen taustatarinassa mainittuja muunnelmia. Julkaisun yhteydessä Enterbrainin Famitsū Bros -lehdessä julkaistiin myös pelin ensimmäiseen tasoon pohjautuva sarjakuva. Sarjakuvan teki Takuto. Sitä ei ole julkaistu pokkarimuodossa.
Peli > Juoni

On avaruusvuosisadan vuoden 0223 talvi.　Garneaux’n vanha luottomies, kenraali Bais, pyrkii toteuttamaan ”projekti Ravenin” tavoitteenaan kaapata Maanpiirin valta sotilasjuntalle. Illuminati määrää Lightning-joukkueen pysäyttämään projektin. Entinen CONSENT-pilotti Reed Fox nousee Markin aiemmin käyttämään G-Saviouriin ja ryhtyy taisteluun Benin ja Asakan komentamana.
Liitännäistuotteet

1. osa, ISBN 978-4-08-630018-6
2. osa, ISBN 978-4-08-630023-0
G-Saviour Sound Cinema 01: Icaros no akai tsubasa, julk. 22. joulukuuta 2000
G-Saviour Sound Cinema 02: Before the Mission, julk. 15. tammikuuta 2001
G-Saviour Sound Cinema 03: Shinkai no Prometheus, julk. 23. maaliskuuta 2001
G-Saviour Original Soundtrack
G-Saviour for PS2 Original Soundtrack
Orb (laulu: Emily)
Dear Mother (laulu: Lovable)
G-Saviour
1/144 HG GS-01 G-Saviour, painovoimattoman tilan malli (julk. Bandai, joulukuu 2000)
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1954

Vuoden 1954 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Caracasissa, Venezuelassa. Kisojen ajankohta oli 14.-26. marraskuuta 1954. Kilpailuja järjestettiin kaikkiaan 32 vain miehille. Neuvostoliiton kivääriampuja Anatoli Bogdanov kuudella MM-kultamitalilla oli kisojen menestynein ampuja. Mitalitilastossa Neuvostolitto nousi selväksi ykköseksi ennen Ruotsia ja Yhdysvaltoja. Suomalaisille kisat menivät alle odotusten. Ainoa kultamitali tuli kisojen viimeisenä päivänä ns. Venezuela-pistoolin joukkueammunnassa. Henkilökohtaiset MM-mitalit, pronssiset, saavuttivat suomalaisista vapaakivääriampuja Vilho Ylönen asentojen yhteistuloksissa ja polvelta, pienoiskiväärin asentojen yhteistuloksissa sekä Pentti Linnosvuo 25 metrin olympiapistoolissa pronssille.
Rafael Alberti

Rafael Alberti 1978.
Rafael Albertin muistomerkki El Puerto de Santa Maríassa.
Rafael Alberti Merello (16. joulukuuta 1902 El Puerto de Santa María – 28. lokakuuta 1999 El Puerto de Santa María) oli espanjalainen runoilija.
Elämä ja ura

Alberti opiskeli taidetta Madridissa ja saavutti jonkin verran menestystä taidemaalarina ennen vuotta 1923. Hän alkoi kuitenkin kirjoittaa runoutta ja julkaisi ensimmäisen kokoelmansa Marinero en tierra (Merimies kuivalla maalla) vuonna 1925. Hän kuului Ryhmä 27 -runoilijaryhmään, joka muun muassa organisoi Luis de Góngoran 300-vuotisjuhlallisuuksia 1927. Alberti sai vaikutteita de Góngoralta muun muassa kokoelmassaan El alba del alhelí (Orvokin aamu) (1927) ja Cal y canto (1929).
Albertin teoksista tuli 1930-luvulla poliittisesti kantaaottavia. Hän kuului Espanjan toisen tasavallan aikana kommunistiseen puolueeseen, mutta pakeni Argentiinaan Francisco Francon noustua valtaan vuonna 1939. Asuttuaan useissa Euroopan kaupungeissa, kuten Pariisissa ja Roomassa, hän palasi Espanjaan 27. huhtikuuta 1977.
Runojen lisäksi Alberti julkaisi muun muassa näytelmiä ja omaelämäkerran. Hänelle myönnettiin Miguel de Cervantes -palkinto 1983 ja Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto 1965.
Annukka Peuran mukaan Alberti edustaa klassisia espanjalaisia ritarihyveitä: kestävyyttä ja lujamielisyyttä.
Suomennettuja runoja

Neljästä totuudesta.  (Valikoima yhdeksästä 1920- ja 30-luvulla julkaistuista kokoelmasta)  Suomentanut Tarja Roinila. WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19906-0
Hyvä enkeli, suom. Aale Tynni. Julkaisussa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa , s. 1045 (WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8)
Hyvä enkeli, suom. Tarja Roinila. Julkaisussa: Maailman runosydän (WSOY 1998 ISBN 951-0-22134-1), s. 755.
Jos kuolisi ääneni maalla, suom. Aale Tynni. Julkaisussa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, suom. s. 857 (WSOY 1957), s. 1043−1044 (WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8) ja julkaisussa: Vain unen varjo: kaipuun ja surun runoja (Otava 1997 ISBN 951-1-15017-0), s. 17.
On kyyhkynen erehtynyt, suom. Aale Tynni. Julkaisussa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, s. 857 (WSOY 1957); s. 1043 (WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8).
Madrid, kunnian pääkaupunki, suom. Matti Rossi, Julkaisussa: Kulttuurivihkot, 1975; nro 6; s. 63.
Sota on päättynyt: katkelmia, suom. Matti Rossi, Julkaisussa: Kulttuurivihkot, 1975; nro 6; s. 61−62. (Kokoelmasta Entre el clavel y la espada, 1941).
Härkä meressä, suom. Matti Rossi. Julkaisussa: Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä (Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4), s. 15−16.
Pietarinkirkko, suom. Anna-Maija Raittila. Julkaisussa: Suurempi kuin sydämeni: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa (Kirjapaja 1982 ISBN 951-621-339-1), s. 104. (Kokoelmasta Dios en la poesia actual, Biblioteca de Autores Cristianos, Madrid 1976)
Astun sisälle, Herra, suom. Anna-Maija Raittila. Julkaisussa: Suurempi kuin sydämeni: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa (Kirjapaja 1982 ISBN 951-621-339-1), s. 103. (Kokoelmasta Dios en la poesia actual, Biblioteca de Autores Cristianos, Madrid 1976)
Tyrtaios, suom. Eeva-Liisa Manner. Julkaisussa: Runoja 1956−1977 (Tammi 1980 ISBN 951-30-5166-8), s. 233. ja julkaisussa: Runon suku: valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa (Otava 1991 ISBN 951-1-11447-6), s. 241.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rafael Alberti Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  RISM  SNAC  IdRef
Asmahan

Asmahan
Asmahan (arabiaksi أسمهان, oikealta nimeltään Amal al-Atrash, 18. marraskuuta 1912 – 14. heinäkuuta 1944 Egypti) oli syyrialaissyntyinen laulaja ja muusikko Farid al-Atrašin sisko.
Asmahan syntyi aristokraattiseen druusi-perheeseen. Hän asui Libanonissa, kunnes vuonna 1920 muutti perheensä mukana Turkkiin Demergin provinssiin, jonka kuvernööriksi hänen isänsä oli valittu. Isä kuitenkin kuoli vuonna 1924 ja perhe muutti Egyptiin. Egyptissä Asmahanin äiti alkoi elättää perhettään laulamalla yksityistilaisuuksissa. 1930-luvun puolivälissä Asmahan aloitti esiintymiset Kairon yökerhoissa yhdessä veljensä kanssa. Vahvaääninen, nuori, kaunis nainen päätyi esiintymisillään myös kuningas Faroukin suosioon. Vuonna 1937 Asmahan teki ensimmäisen levytyksensä "Aleik Salat Allah". Asmahanin tunnettuja 1940-luvun levytyksiä olivat muun muassa "Ya Habibi Ta'ala Lhakni" ja "Layali al-Uns fi Vienna".
Asmahan näytteli ainakin kahdessa elokuvassa: vuoden 1941 elokuvassa Intisar al-chabab yhdessä veljensä kanssa ja vuoden 1944 elokuvassa Gharam wa intiqam. Hän oli myös jonkin aikaa naimisissa druusiprinssi Hasan al-Atrashin kanssa ja asui toisen maailmansodan aikaan Syyriassa. Asmahanin on väitetty sodan aikaan toimineen brittien agenttina. Hän kuoli auto-onnettomuudessa, jossa auto suistui tieltä veden täyttämään ojaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Asmahan Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Fanisivusto
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Sherifa Zuhur: Asmahan's Secrets - Woman, War, and Song (2001, ISBN 0-292-79807-5)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Eirik Arnkil

Eirik Arnkil metsähallituksen tiedotustilaisuudessa vuonna 1961
Jarl Eirik Fritjof (J. E.) Arnkil (7. kesäkuuta 1916 Oulu – 7. elokuuta 2011 Helsinki) oli Metsähallituksen ylijohtaja ja metsäneuvos.
Henkilöhistoria

Arnkil valmistui ylioppilaaksi Jyväskylän yhteislyseosta vuonna 1934 ja suoritti asepalveluksensa kenttätykistössä. Hän aloitti metsäalan opinnot Helsingin yliopistossa syksyllä 1935 ja valmistui metsänhoitajaksi keväällä 1938. Hän osallistui talvisotaan Laatokan Karjalassa ja jatkosotaan Rukajärven suunnalla. Arnkil haavoittui syksyllä 1941 ja toimi myöhemmin patterin päällikkönä. Hän oli sotilasarvoltaan majuri.
Vuodet 1939–1955 Arnkil työskenteli A. Ahlström Oy:n palveluksessa Kainuussa ja Pohjois-Savossa ja siirtyi sitten metsähallintoon hankintatekniikan ylitarkastajaksi Rovaniemelle. Vuonna 1967 hän aloitti metsähallituksen valtionmetsien ylijohtajana Helsingissä. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1980.
Arnkil oli erityisesti puunkorjuun ja metsäteknologian asiantuntija. Hän järjesti koulutusta ja kirjoitti aiheesta kirjoja ja artikkeleita. Arnkil hoiti useita alaan liittyviä luottamustehtäviä ja istui muun muassa Metsänhoitajaliiton hallituksessa ja toimi Suomen Metsätieteellisen Seuran puheenjohtajana.
Arnkil oli metsänhoitajasukua. Hänen isänsä Jarl Arnkil ja setä, metsäneuvos Gunnar Arnkil toimivat metsäpäällikköinä eri yrityksissä. Arnkilin veli Rolf Arnkil työskenteli ylimetsänhoitajana Kymi Oy:ssä. Myös Arnkilin nuorin poika ja tämän puoliso ovat metsänhoitajia.
Julkaisuja

Kokemuksia puutavaran kuljetuksesta pyörätraktoreilla, 1951
Keli-hevosvarsiteiden hoitokaluston käyttöohjeita, 1952
Puutavaran kuljetusta varten rakennettavat talvitiet, 1957
Traktorireki M/Hirvas, 1959
Metsätyövoiman määrä ja rakenne vuosina 1940–1990, teoksessa Metsätyön murrosvuodet (Koliprint, 1992, ISBN 951-9118-81-0)
Sotapäiväkirja jatkosodan ajalta Rukajärven suunnalta 1941–1944, 2002
Nintendo 64

| Nintendo 64 |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Nintendo
Sukupolvi:  Viides sukupolvi
Julkaisu:   23. kesäkuuta 1996  29. syyskuuta 1996  1. maaliskuuta 1997   1. maaliskuuta 1997  1. syyskuuta 1997  17. marraskuuta 2003
Laitteisto:  93,75 MHz:n MIPS R4300 -suoritin, 62,5 MHz:n SGI grafiikkasuoritin
Muisti:  4 Mt RDRAM-keskusmuistia
Tallennusväline:  pelimoduuli
Pelit:  luettelo Nintendo 64 -peleistä
Edeltäjä:  Super Nintendo Entertainment System
Seuraaja:  Nintendo GameCube
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Nintendo 64 (lyhyesti N64) on Nintendon kehittämä ja julkaisema pelikonsoli. Konsoli julkaistiin vuonna 1996 Japanissa ja Pohjois-Amerikassa sekä vuonna 1997 Euroopassa ja Australiassa.
Moduulit vs. CD-levyt

Nintendo 64 oli viimeinen huomattava pelikonsoli, jonka pelit oli tallennettu ROM-moduuleille (vaikkakin SNK:n Neo-Geo-laitteiston tuotantoa jatkettiin aina vuoteen 2004 asti).
Moduulit vs. CD-levyt > Edut

Nintendo perusteli pelimoduulien käyttämistä Nintendo 64:n kanssa useilla syillä:
ROM-moduulien latausajat ovat erittäin nopeita verrattuna CD-levyihin. Aikakauden CD-ROM-asemien nopeudet olivat harvoin suurempia kuin 4x. Muiden laitteiden tuplanopeuksisiin CD-ROM-asemiin verrattuna nopeampi tiedonsiirto mahdollisti kätevämmin lataamisen samalla kun peli oli käynnissä. Näin tehtiin esimerkiksi Indiana Jones and the Infernal Machinessä RAM:in vähäisyyden takia.
ROM-moduulien monistaminen on vaikeaa ja kallista, mikä estää laittoman kopioinnin. Vaikka PC:lle kehitettiin myöhemmin laittomia oheislaitteita, ne ovat harvinaisia verrattuna tavalliseen CD-asemaan kuten PlayStationissa. Nintendo 64:ään verrattuna piratismi oli PlayStationilla valtava ongelma.
ROM-moduuleihin voi lisätä peliä tukevia mikrosiruja, kuten SNES:n kohdalla tehtiin. (Esimerkiksi Starwing käyttää Super FX -sirua.)
Useimmat moduulit tallentavat itsenäisesti profiileja ja pelitilanteita itse moduuliin, joten erillisiä ja kalliita muistikortteja ei tarvita. Alussa datan tallennukseen tarvittiin moduulin paristoa, josta loppui virta aikanaan, tosin yleensä vasta vuosien päästä. Myöhemmissä peleissä pariston sijasta tallennukseen käytettiin EEPROM-piirejä. (Jotkin pelit, kuten Rayman 2, vaativat muistikortin kaltaisen "Controller pakin pelitilanteen tallentamiseen.)
ROM-moduulit ovat paljon kestävämpiä kuin CD-ROM:it. Moduulin vahingoittaminen on erittäin vaikeaa, kun taas CD-ROM-levyjä pitää kohdella varovasti ja säilyttää koteloissa. Moduuli myös estää vahingossa tapahtuvat raapaisut, eikä täten naarmuista syntyviä levynlukuvaikeuksiakaan ole.
Oli myös hyvin yleistä, että varhaiset CD-ROM-mekanismit pettivät. ROM-moduulijärjestelmässä ei ole liikkuvia osia.
Moduulit vs. CD-levyt > Haitat

Moduulien tallennuskapasiteetti oli huomattavasti CD-ROM:ia pienempi. Tämän vuoksi muille konsoleille tehdyt pelit jouduttiin pakkaamaan Nintendo 64:lle siirrettäessä, ja elokuvakohtauksia jouduttiin usein jättämään pois. Toisaalta kehittäjät CD-ROM-konsoleilla eivät aina ottaneet formaatin muistikapasiteetista täyttä hyötyä irti, toisin kuin Nintendo 64:llä. Tästä esimerkkinä Resident Evil 2, joka PlayStationilla julkaistiin kahdella CD:llä, mutta Nintendo 64:llä vain yhdellä moduulilla ja vielä PlayStation-versiota tarkemmilla grafiikoilla, huolimatta moduulin pienemmästä muistimäärästä, vaikka tämän pelin moduulien tallenuskapasiteetti olikin suurempi kuin normaalisti.
Moduulit olivat paljon CD-levyjä kalliimpia valmistaa. CD-levyjen tuotanto oli myös nopeampaa kuin moduulien, ja CD-pohjaisten konsolien pelikehittäjät saattoivat helposti muuttaa tuotantomäärää vastaamaan kysynnänvaihtelua, kun taas moduulien kohdalla tuotanto- ja kustannusarvioinnit oli tehtävä paljon tarkemmin.
Moduulit vs. CD-levyt > Haitat > Tuotanto

Sonyn ja Segan kilpailevien laitteiden (Playstationin ja Saturnin) pelit oli tallennettu CD-ROM-levyille. Niiden valmistus ja levittäminen oli paljon halvempaa, mikä teki pelinkehittämisestä edullisempaa kolmannelle osapuolelle. Seurauksena useat pelikehittäjät, jotka olivat tukeneet Nintendoa, siirtyivät suurempien voittojen perässä CD-pohjaisille alustoille.
N64:n moduulin tuotantomaksu oli korkeampi kuin CD:n; yksi ajan pelilehdistä väitti, että keskimääräinen moduulin tuotantohinta on 25 dollaria, kun taas CD-levyn on 10 senttiä. Julkaisijoiden piti maksattaa korkeat kehityskustannukset kuluttajilla, joten N64:n pelit olivat kalliimpia kuin PlayStationin. Yhdysvalloissa PlayStation-pelien hinnat ylittivät harvoin 50 dollaria mutta N64-pelien hinnat saattoivat nousta 60 dollariin. Sonyn Greatest Hits -pelit (Euroopassa Platinum-pelit) hinnoiteltiin 19,99 dollariin kappaleelta, kun taas Nintendon Player's Choice -pelit maksoivat 39,99 dollaria kappaleelta.
Moduulit vs. CD-levyt > Nintendo 64DD

Nintendo 64:lle julkaistiin vanhan Famicomin tapaan Nintendo 64DD -diskettiasema (N64DD), joka lisäisi pelien kokoa huimasti. Muun muassa Ocarina of Time -pelistä aiottiin julkaista vaikeampi Master Quest -versio. Myöhemmin Nintendo GameCubella on kuitenkin julkaistu mm. Master Quest ja Doshin the Giant, jotka olivat molemmat N64DD-projekteja. SimCity 64 on julkaistu 64DD-versiona.
Moduulit vs. CD-levyt > Lopputulos

Pelimoduulien aikakauden jatkaminen Nintendo 64:llä oli avaintekijä siihen, että Nintendo menetti johtoasemansa videopelimarkkinoilla. Useimmat moduulien edut eivät tulleet tarpeeksi hyvin esille, ja moduulien puutteet nousivatkin merkittävämpään asemaan; puutteet käänsivät kuluttajat kuten myös kehittäjät pois laitteelta. Etenkin myöhempinä aikoina moduuleille kehittäminen oli vaikeaa ja kallista varsinkin, kun moduulien rajoitettu tallennustila rajoitti pelien sisältöä. Useimmat kolmannen osapuolen kehittäjät vaihtoivat PlayStationiin (kuten Square, jonka Final Fantasy VII oli alun perin tarkoitus julkaista N64:lle), kun taas ne, jotka jäivät, julkaisivat vähemmän pelejä N64:lle (Capcom, joka julkaisi vain kolme peliä, ja Konami, joka julkaisi 13 peliä N64:lle ja yli 50 PlayStationille). Uusia pelijulkaisuja oli vähän ja harvassa, kun taas PlayStationille tulvi uusia pelejä. Lopputuloksena N64:n pelikirjasto rajoittuu noin 200 kappaleeseen; vastaavasti PlayStationin kirjastoon kuuluu yli 1000 kappaletta. (Muutama PlayStation-peli kehitettiin vielä PlayStation 2:n julkaisunkin jälkeen, kun Nintendo 64:n pelikehitys loppui Nintendo GameCuben julkaisuun.) Useimmat Nintendo 64:n parhaista peleistä oli Nintendon kehittämiä, tai toisen osapuolen, kuten Rarewaren. Roolipelien suhteellisen pieni osuus vaikutti myös siihen, ettei N64 juurikaan menestynyt Japanin markkinoilla, joka oli perinteisesti ollut yksi Nintendon vahvimmista markkina-alueista.
Haittapuolista huolimatta N64:lle julkaistiin useita suosittuja pelejä, jotka antoivat sille pitkän käyttöiän. N64 otti konsolisukupolven toisen paikan ja PlayStation ensimmäisen, noin 40 ja 51 %:n markkinaosuuksilla. Suurin osa tästä suosiosta saatiin Nintendon vahvojen ensimmäisen osapuolen pelien ansiosta, kuten Marion ja The Legend of Zeldan, joilla oli vahva brändi, vaikka ne ilmestyivät vain Nintendon konsoleille. (Brändi on vahva nykyäänkin.) Nintendo 64 säilytti myös vanhempien pelaajien suosion, mistä kuuluu kiitos peleille GoldenEye 007, Nightmare Creatures, Resident Evil 2, Perfect Dark, Shadow Man, Doom 64 ja Quake II.
Seuraavassa konsolissaan eli GameCubessa Nintendo siirtyi käyttämään optisia levyjä.
Pelit

Nintendo kehitti N64:lle lukuisia uusia nimikkeitä, kuten Super Smash Bros.:in ja Mario Partyn. N64:lle julkaistiin myös kaksi Pokémon Stadium -peliä, jotka yhdistettyinä konsolin Game Boy -adapteriin olivat suosittuja. Myös perinteiset pelisarjat saivat osakseen kunniaa; Super Mario 64 ja The Legend of Zelda: Ocarina of Time olivat arvostelumenestyksiä. Nintendon merkittävimpiä pelejä N64:lle ovat:
Mario Kart 64
Mario Party
Paper Mario
Lylat Wars (Yhdysvalloissa ja Aasiassa nimellä Star Fox 64)
Super Smash Bros.
Super Mario 64
The Legend of Zelda: Ocarina of Time
The Legend of Zelda: Majora's Mask
Mario Tennis
Wave Race 64
Mario Golf
Yoshi's Story
Rare kehitti tasaiseen tahtiin pelejä Nintendo 64:lle luoden muun muassa Banjo-Kazooie -sarjan sekä tuoden Nintendon kuuluisan Donkey Kong -pelisarjan kolmiulotteiseen muotoon pelissä Donkey Kong 64. Yrityksen N64:lle julkaisemiin peleihin lukeutuvat:
Blast Corps
Banjo-Kazooie
Perfect Dark
Conker's Bad Fur Day
Diddy Kong Racing
Donkey Kong 64
GoldenEye 007
Jet Force Gemini
Banjo-Tooie
Huomioitavia julkaisuja olivat myös Turok: Dinosaur Hunter -nimikkeen ensimmäiset pelit. Ensimmäinen peli, Turok: Dinosaur Hunter, oli menestystuote konsolin ensimmäisen persoonan ammuntapelien joukossa esitellen uuden näkökulman Amerikan alkuperäiskansojen metsästäjästä scifi-fantasia-teemaisessa ympäristössä. Pelin jatko-osa, Turok 2: Seeds of Evil, oli arvostelujen mukaan kelvollinen seuraaja edeltäjälleen. Lisäksi sarjassa ilmestyivät Turok: Rage Wars ja Turok 3: Shadow of Oblivion, joista ensimmäinen oli hyvät arvostelut saanut puhdas moninpeli, ja toinen sarjan muiden osien taustalle jäänyt julkaisu.
Konamin N64-pelit eivät ole koskaan saaneet suurta kiitosta faneilta eritoten niiden heikon graafisen toteutuksensa vuoksi. Castlevania-sarjan edustajista vain toista, Legacy of Darknessia, pidetään kelvollisena julkaisuna. Konami kuitenkin julkaisi mm. kolme International Superstar Soccer -peliä N64:lle.
Nintendo 64:n ensimmäisiä pelejä olivat esimerkiksi lentosimulaattori Pilotwings 64 ja kilpa-ajopeli Wave Race 64. Vain Japanissa julkaistu Saikyo Habu Shogi oli yksi ensimmäisiä.
Viimeinen Pohjois-Amerikassa julkaistu N64-peli oli 20. elokuuta 2002 julkaistu Tony Hawk's Pro Skater 3. Euroopassa viimeinen peli oli 16. marraskuuta 2001 julkaistu Mario Party 3.