stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virginia
Historia > Yhdysvaltain sisällissota

Yhdysvaltain sisällissodassa Virginia liittyi Amerikan konfederaatioon eli etelävaltioihin.  Länsi-Virginia ei kuitenkaan tätä hyväksynyt, joten se irtautui Virginiasta ja liittyi myöhemmin Pohjoisvaltioihin. Näin syntynyt jako kahteen virginialaiseen osavaltioon jäi pysyväksi.
Hallinto

Kuten liittovaltion tasollakin, Virginian hallinto jaetaan lainsäädännölliseen, toimeenpanevaan ja oikeudelliseen haaraan. Vuonna 1619 perustettu Virginian yleiskokous on vanhin edelleen toiminnassa oleva lainsäädäntöelin Yhdysvalloissa. Alahuoneessa on 100 ja senaatissa 40 jäsentä.
Talous

Virginian bruttokansantuote vuonna 2010 oli 424 miljardia dollaria. Se oli Yhdysvaltojen osavaltioista 10. sijalla. Henkeä kohti BKT oli 47 570 dollaria.
Yksi kolmasosa sen työpaikoista on palvelusektorilla, erityisesti yrityksissä ja terveydenhuollossa. Kivihiili ja tupakka ovat tärkeitä vientituotteita. Pohjois-Virginiassa on CIA:n ja puolustusministeriön hallintorakennukset.
Talous > Liikenne

Virginiassa on kaikkiaan 24 lentoasemaa.
Virginiassa on kymmenen satamaa. Hampton Roadsin satamassa käsitellyt rahtimäärät olivat Yhdysvalloissa seitsemänneksi suurimmat vuonna 2011.
Väestö

Vuonna 2020 Virginian väkiluvuksi ilmoitettiin 8 631 393, joka on 630 369 asukasta enemmän kuin vuonna 2010. Englannista tuli osavaltion virallinen kieli vuonna 1981 ja sitä puhuu äidinkielenään 6 245 517 henkilöä (88,9 %) väestöstä, lisäksi 570 638 (7,9 %) henkilöä puhuu kieltä hyvin. Toiseksi puhutuin kieli on espanja, jota puhuu 424 381 henkilöä (5,9 %). 3,2 % väestöstä puhuu austronesialaisia kieliä, kuten vietnamia ja filipinoa.
Väestö > Etniset ryhmät

Etnisistä ryhmistä suurin on afroamerikkalaiset (19,6 %), saksalaiset (11,7 %), englantilaiset (11,1 %) ja irlantilaiset (9,8 %). Viime aikoina osavaltioon on alkanut muuttaa monia latinoja Keski- ja Etelä-Amerikan valtioista, he muodostavat 6,6 % väestöstä. Latinoilla on keskimääräisesti paremmat tulot perhettä kohti Virginiassa kuin muissa osavaltioissa. Suurin osa heistä asuu Virginian pohjoisosissa.
Kulttuuri

Virginian vilkkaan kulttuurielämän juuret ovat siirtomaa-ajassa, osavaltiossa toimii yli sata historiallista seuraa ja museota. Williamsburgissa kokonaisesta kaupunginosasta on restauroitu elävä museo jossa esitetään aikaa ennen Yhdysvaltojen itsenäistymistä. Tuon ajan arkkitehtuuriin voi tutustua myös presidenttien George Washingtonin ja Thomas Jeffersonin kotitaloissa.
Urheilu

Virginia on asukasluvultaan suurin Yhdysvaltain osavaltio, jossa ei ole pääsarjatason ammattilaisjoukkuetta. Yksi suurimmista syistä tähän on maan pääkaupungin Washington DC:n läheisyys, jossa sijaitsee useita pääsarjatason joukkueita. Useita alempien sarjatason ammattilaisjoukkueita osavaltiosta kuitenkin löytyy, etenkin baseballin ja jalkapallon saralta. Virginia Techillä ja Virginian yliopistolla on useita menestyviä joukkueita yliopistosarjoissa.
Virginiassa on useita golfkenttiä ja moottoriurheiluratoja, suurimpina Martinsville Speedway ja Richmond International Raceway.
| Joukkue | Kaupunki | Sarja ja laji | Kotikenttä | Perustettu | Mestaruudet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Norfolk Admirals | Norfolk | ECHL, jääkiekko | Norfolk Scope | 1995 | 0 |
| Richmond Renegades | Richmond | SPHL, jääkiekko | Richmond Coliseum | 2006 | 0 |
| Lynchburg Hillcats | Lynchburg | Carolina League, baseball | Calvin Falwell Field | 1896 | 5 |
| Potomac Nationals | Woodbridge | Carolina League, baseball | G. Richard Pfitzner Stadium | 1984 | 3 |
| Salem Red Sox | Salem | Carolina League, baseball | Salem Memorial Baseball Stadium | 1955 | 4 |
| Norfolk Tides | Norfolk | International League, baseball | Harbor Park | 1993 | 0 |
| Bluefield Orioles | Bluefield | Appalachian League, baseball | Bowen Field | 1946 | 14 |
| Bristol White Sox | Bristol | Appalachian League, baseball | Devault Memorial Stadium | 1995 | 0 |
| Danville Braves | Danville | Appalachian League, baseball | American Legion Field | 1993 | 1 |
| Pulaski Mariners | Pulaski | Appalachian League, baseball | Calfee Park | 1982 | 2 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virginian julkishallinnon sivusto
Osavaltion oikeuslaitos
Thomas Jeffersonin ja Charles-Louis Clérisseaun suunnittelema Virginia State Capitol, jossa Virginian yleiskokous kokoontuu.
Virginian osavaltion väestötiheys
Robinson Jeffers

Robinson Jeffers vuonna 1937.
Robinson Jeffers (10. tammikuuta 1887 Pittsburgh, Pennsylvania, Yhdysvallat – 20. tammikuuta 1962 Carmel, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen runoilija, joka tunnetaan erityisesti Yhdysvaltojen länsirannikon kuvaajana ja antiikista kumpuavista aiheistaan.
Elämä ja ura

Jeffersin isä oli raamatunhistorian ja eksegetiikan professori pittsburghiläisessä teologisessa seminaarissa. Hänen vaikutuksestaan poika alkoi opiskella kreikan kieltä viisivuotiaana. Perhe oleskeli pitkiä aikoja Keski-Euroopassa, ja poika kävi koulua sisäoppilaitoksissa Sveitsin Veveyssä, Lausannessa, Zürichissä ja Genevessä sekä Saksan Leipzigissa. Kun perhe muutti Kaliforniaan, Robinson Jeffers aloitti opinnot Occidental Collegessa, josta valmistui 18-vuotiaana ja opiskeli sitten lääketiedettä Kalifornian yliopistossa. Opintojen jälkeen hän asettui vaimonsa kanssa asumaan Carmeliin, jonne rakensi graniittisista luonnonkivistä irlantilaistyylisen, pientä linnaa muistuttavan talon torneineen.
Jeffersin veren ja väkivallan leimaamat runot ja näytelmät saivat usein innoitusta antiikin ajan ja Raamatun tarinoista. Valtaosa hänen runoudestaan on kirjoitettu klassiseen kertovaan ja eeppiseen muotoon. Nykyisin hänet tunnetaan myös lyhyistä stroofeistaan, ja ympäristöliikkeen kannattajat pitävät häntä suuressa arvossa. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1924 julkaistu Tamar and Other Poems, ja hänen pääteoksenaan pidetään seuraavana vuonna julkaistua kokoelmaa Roan Stallion.
Jeffersin näytelmä The Tower Beyond Tragedy (1925) perustuu osin Aiskhyloksen Oresteiaan, Medea (1946) Euripideen Medeiaan ja The Cretan Woman (1951) Euripideen Hippolytokseen.
Teoksia

Flagons and Apples. Los Angeles: Grafton, 1912.
Californians. New York: Macmillan, 1916.
Tamar and Other Poems. New York: Peter G. Boyle, 1924.
Roan Stallion, Tamar, and Other Poems. New York: Boni and Liveright, 1925.
The Women at Point Sur. New York: Liveright, 1927.
Cawdor and Other Poems. New York: Liveright, 1928.
Dear Judas and Other Poems. New York: Liveright, 1929.
Thurso's Landing and Other Poems. New York: Liveright, 1932.
Give Your Heart to the Hawks and other Poems. New York: Random House, 1933.
Solstice and Other Poems. New York: Random House, 1935.
Such Counsels You Gave To me and Other Poems. New York: Random House, 1937.
Be Angry at the Sun. New York: Random House, 1941.
Medea. New York: Random House, 1946.
The Double Axe and Other Poems. New York: Random House, 1948.
Hungerfield and Other Poems. New York: Random House, 1954.
The Beginning and the End and Other Poems. New York: Random House, 1963.
Robinson Jeffers: Selected Poems. New York: Vintage, 1965.
Aiheesta muualla

The Tor House Foundation, Jeffersin itse rakentamaa taloa esittelevä sivusto
Jeffers Studies
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel 2  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Robinson Jeffers
Käännös suomeksi
Charles Berlitz

Antonio las Heras ja Charles Berlitz.
Charles Frambach Berlitz (20. marraskuuta 1914 – 18. joulukuuta 2003) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä, kielten opettaja ja kirjailija. Suurelle yleisölle hän on tullut tutuksi Atlantista ja Bermudan kolmiota käsittelevistä kirjoistaan. Charles Berlitz puhui 32 eri kieltä.
Elämä

Berlitz syntyi New Yorkissa. Hänen isoisänsä oli Maximilien Berlitz, Berlitzin kielikoulun perustaja, jossa Charles työskenteli lukion luokkien välillä. Kustannusyhtiö jonka varatoimistusjohtaja hän oli, myi muun muassa turisteille tarkoitettuja fraasikirjoja ja taskusanakirjoja. Hän oli myös mukana kehittämässä kielikasetteja ja -levyjä. Hän jätti yrityksen 1960-luvun lopulla, myytyään sen kustannusyhtiö Crowell, Collier & Macmillanille.
Berlitz valmistui Yalen yliopistosta. Hän vietti 13 vuotta Yhdysvaltain maavoimien aktiivipalveluksessa, josta suurin osa tiedustelussa. Vuonna 1950 hän meni naimisiin Valerie Searyn kanssa. Berlitz kuoli 89-vuotiaana Tamaracissa, Floridassa.
Palkinnot

Charles Berlitz on listattu People's Almanac-kirjasarjan maailman viidentoista huomattavimman lingvistin joukkoon. Berlitz palkittiin Dag Hammarskjöldin kansainvälisellä tietokirjallisuuspalkinnolla 1976 hänen kirjastaan Bermudan kolmio (1974), joka myi yli 20 miljoonaa kappaletta. Kirja toi esille outoja ja tavanomaisia selityksiä Bermudan kolmiossa tapahtuneille laivojen ja lentokoneiden katoamisille.
Teoksia suomeksi

Bermudan kolmio.  ((The Bermuda triangle, 1974.) Yhdessä Manson J. Valentinen kanssa. Suomentanut Ahti Laine)  Helsingissä:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-02101-X
Atlantiksen arvoitus.  ((The mystery of Atlantis, 1976.) Suomentanut Heikki Eskelinen)  Helsingissä:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-04885-6
Arvoitus syvenee.  ((Without a trace, 1977.) Suomentanut Juhani Salo)  Helsingissä:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05374-4
Atlantis, kadonnut manner.  ((Atlantis, the eighth continent, 1984.) Suomentanut Hanna-Liisa Timonen)  Jyväskylä:  Gummerus, 1984.  ISBN 951-20-2575-2
Roswellin lentävän lautasen arvoitus, 1981
Maailmanloppu 1999.  ((Doomsday 1999 A.D, 1981.) Avustajana sekä karttojen ja piirrosten laatijana J. Manson Valentine. Suomentanut K. I. Partanen)  Helsingissä:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06948-9
Elokuvia

Seuraavista Berlitzin kirjoista on tehty elokuva:
The Bermuda Triangle, 1979
The Philadelphia Experiment, 1984
The Roswell Incident
Aiheesta muualla

http://www.lorencoleman.com/bermuda_triangle.html (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
http://entertainment.msn.com/celebs/celeb.aspx?c=196904 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Johann Voldemar Jannsen

| Johann Voldemar Jannsen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. toukokuuta 1819 Vändra
Kuollut: 13. heinäkuuta 1890 Tartto
Ammatti:  lukkari, opettaja ja lehtimies
Johann Voldemar Jannsen (alun perin Jensen, 16. toukokuuta 1819 Vändra – 13. heinäkuuta 1890 Tartto) oli virolainen kansanvalistaja ja lehtimies, opettaja ja kirkkomuusikko, Viron kansallisen heräämisen johtohahmoja. Jannsen oli järjestämässä Viron ensimmäisiä virolaisia laulujuhlia, joiden yhteydessä esitettiin hänen sanoittamansa "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" Fredrik Paciuksen Maamme-laulun sävelmään, sittemmin itsenäisen Viron kansallishymni.
Tausta ja nuoruus

Johann Voldemar Jannsen (alun perin kirjoissa nimellä Jensen) syntyi 16. toukokuuta (ns. vanhan eli juliaanisen ajanlaskun mukaan 4. toukokuuta) 1819 Vändrassa silloisessa Liivinmaan kuvernementissa. Hänen isänsä Ado Jensen oli kapakoitsija, suvusta, jossa oli useassa sukupolvessa mylläreitä, myös äiti oli vanhaa virolaista talonpoikaissukua. Perheellä oli hyvät välit paikalliseen kartanonherraan, majuri von Ditmariin, joka oli Johann Voldemarin kummisetä ja kutsui pojan toisinaan kartanoon leikkimään herrasväen lasten kanssa ja saamaan ensimmäiset kosketuksensa sivistyneistön elämään.
Isänsä kuoltua 1826 pieni Johann Voldemar joutui kiertämään holhokkina talosta taloon ja kesäisin työskentelemään paimenpoikana. Onnekseen hän päätyi paimeneksi Särghauan taloon, missä arvostettiin sivistystä ja ymmärrettiin pojan kiinnostusta lukuharrastukseen. Majuri von Ditmar sai tietää kummipoikansa tilanteesta ja järjesti lahjakkaan lapsen pitäjänkouluun. Siellä Jannsen innostui Otto Wilhelm Masingin julkaisemasta viikkolehdestä Marahva Näddala-Leht ja alkoi haaveilla oman lehden toimittamisesta.
Koulun jälkeen Jannsen sai lisäoppia Vändran papilta Karl Körberiltä, joka opetti hänelle saksan kieltä ja musiikkia sekä kannusti häntä kirjoittamaan viroksi. Jannsenille järjestettiin töitä kirkon kanttori-urkurina, ja vuonna 1842 hänestä tuli myös Vändran koulun opettaja.
Lehden julkaisijana ja kansanvalistajana

Vuonna 1843 Jannsen avioitui entisen opettajansa veljentyttären Emilie Kochin kanssa, jota usein väitetään saksalaissyntyiseksi, mikä historioitsija Mart Laarin mukaan ei pidä paikkaansa – myös Emilie oli virolaista syntyperää. Vändrassa syntyivät perheen ensimmäiset lapset, myös vanhin tytär, sittemmin kansallisrunoilijaksi noussut Lydia (Koidula), ja Jannsen kirjoitti ensimmäiset vironkieliset kirjansa, joista tuli kansalle suosittua lukemista. Keskeisen osan tästä tuotannosta muodostavat maaseudun elämää ja Viron historiaa käsittelevät kertomukset. Vuonna 1845 (ja uudelleen 1850) Jannsen anoi lupaa oman lehden julkaisemiseen. Lupaa ei myönnetty, mutta Jannsen alkoi julkaista suosittua vuosikirjaa nimeltä Sannumetoja (’Viestintuoja’).
Vuonna 1850 Jannsen muutti perheineen Pärnuun, joka tuolloin oli Viron kansallisen heräämisen keskuksia, ja sai opettajan viran Ülejõen esikaupungista. Hän vaikutti kaupungin musiikkielämässä perustaen ja johtaen kuoroja, sekä yhä suositumpana kansankirjailijana. Vuonna 1857 hänen ehdotuksestaan sekä Tarton että Pärnun kirjapainot anoivat jälleen lupaa uuden vironkielisen lehden perustamiseen. Yllättäen luvat myönnettiin molemmille, ja Jannsen valitsi Pärnun. Vuodesta 1857 tuli näin Viron kulttuurihistorian merkkivuosi, jolloin ilmestyivät sekä Kalevipoeg-eepoksen tieteellinen laitos että Jannsenin Perno Postimees ehk Näddalileht (’Pärnun postimies eli viikkolehti’) -sanomalehden ensimmäinen numero.
Perno Postimees -lehden ensimmäisen numeron kansilehden runo alkaa tervehdyksellä: "Terre, armas Eesti rahwas." Eesti kansan ja kielen nimenä oli saksan kielessä jo vakiintunut (E(h)ste, e(h)stnisch), mutta Jannsenin tervehdysruno oli yleisen käsityksen mukaan ensimmäisiä kertoja (joskaan ei aivan ensimmäinen kerta), kun nimitystä eesti rahvas ‘Viron kansa’ tai eestlane ‘virolainen’ käytettiin vironkielisessä tekstissä viittaamaan virolaisiin. Aiemmin virolaiset olivat itse nimittäneet itseään "maankansaksi" (maarahvas) ja kieltään "maankieleksi" (maakeel), ja uuden nimen käyttöönotto on usein nähty merkkinä modernin kansallisuustunteen heräämisestä.
Samaan aikaan Perno Postimees -lehden kanssa alkoi Tartossa ilmestyä Tallorahwa Postimees (‘Maamiesten postimies’), joka profiloitui enemmänkin konservatiiviseksi "pastorien lehdeksi" ja sammui pian lukijoiden puutteeseen. Edistysmielinen Perno Postimees sitä vastoin menestyi sensuurista huolimatta, myös maanlaajuisen avustajaverkostonsa ansiosta. Lehti keräsi suuren yleisön ja vuonna 1862 sillä oli 2 262 tilaajaa. Jannsen toimitti kuitenkin lehteä nälkäpalkalla ja sen omistaja oli baltiansaksalainen.
Kansallisen heräämisen johtohahmona

Vuonna 1864 Jannsen sai tarpeekseen rajoituksista ja sensuurista, luopui myös opettajan virastaan ja muutti perheineen Tarttoon. Siellä hän otti toimintansa lopettaneen lehden haltuunsa ja käynnisti sen uudella nimellä Eesti Postimees. Sen tilaajamäärä nousi nopeasti pariin tuhanteen. Uudesta lehdestä tuli linjaltaan selvästi edistysmielisempi ja modernimpi, myös ärhäkämpi ja poleemisempi. Baltiansaksalaisissa piireissä Jannsenia alettiin jo pitää suorastaan vaarallisena, häntä arvosteltiin sekä lehdissä että kirkkojen saarnastuoleista.
Jannsenin siihenastinen julkinen toiminta huipentui Viron ensimmäisten laulujuhlien järjestämiseen Tartossa kesällä 1869.  Ajatuksen laulujuhlista Jannsen oli saanut baltiansaksalaisista laulujuhlista, joista ensimmäinen oli järjestetty Tallinnassa vuonna 1857. Baltiansaksalaisten sekä Venäjän kansallismielisen lehdistön vastustuksesta huolimatta juhlista tuli menestys, niitä on nimitetty jopa Viron ensimmäiseksi laulavaksi vallankumoukseksi. Suomesta oli lähetetty Friedrich Paciuksen Maamme-laulun nuotit, jotka Jannsen sovitti laulujuhlilla esitettäväksi ja vironsi tekstin. Tästä laulusta, viroksi Mu isamaa, mu õnn ja rõõm, tuli sittemmin Viron kansallislaulu. Elettiin kansallisen heräämisen kulta-aikaa, kautta Viron perustettiin kuoroja, orkestereita ja yhdistyksiä, ja Jannsen oli mukana myös perustamassa maamiesseuroja eri puolille maata, Tartossa ja Võrussa hänet valittiin seuran puheenjohtajaksi.  Toinen merkittävä hanke oli rahankeruu Aleksanteri I:n kunniaksi perustettavaa Aleksanterin-koulua varten. Loppukesällä 1869 rahankeruuta varten perustettiin pääkomitea, jonka johdossa toimi Jakob Hurt. Toiminnassa mukana oli Janssen ja monia muita virolaisen sivistyneistön johtohahmoja. Valtiovalta tukahdutti kuitenkin myöhemmin kouluhankkeen.
Kesällä 1871 Jannsen vieraili Lydia-tyttärensä ja Harry-poikansa kanssa Suomessa, missä hänet otettiin juhlallisesti vastaan Viron kansallisen liikkeen johtohahmona. Jannsen tapasi lukuisia suomalaisia kulttuurihenkilöitä, ja vierailu päättyi Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen kotitilalle Lopen Leppälahdelle.
Kiistat ja syrjäytyminen

Laulujuhlien nostattamassa kansallisessa innostuksessa Eesti Postimees otti yhä kiivaammin kantaa kansallisiin kysymyksiin, mikä johti Jannsenin riitoihin kansallisen liikkeen nuorempaa ja radikaalimpaa polvea edustavan Carl Robert Jakobsonin kanssa. Samaan aikaan Jannsen oli edistysmielisen kartanonherran Hermann von Samsonin välityksellä ryhtynyt yhteiskuntarauhan  nimissä hieromaan sovintoa baltiansaksalaisten kanssa. 1870-luvulla Eesti Postimees sai rahallista tukea Baltian aatelistolta, mikä johti syytöksiin petturuudesta. Jannsenin on väitetty myyneen lehtensä saksalaisen aateliston äänenkannattajaksi ja ajaneen väestön saksalaistamisen asiaa. Syytökset olivat perättömiä mutta pilasivat Jannsenin maineen. Hänen talonsa ikkunaan ammuttiin ja sen portti tahrittiin tervalla.
Eesti Postimees hävisi kilpailun lukijoista Jakobsonin 1878 perustamalle Sakala-lehdelle; ei auttanut, vaikka Jannsen siirsi päätoimittajaksi poikansa Harryn. Marraskuussa 1880 Jannsen sai aivohalvauksen, josta seurasi afasia. Vaikka liikuntakyky osittain palasi, Jannsen ei enää pystynyt henkiseen työhön eikä osallistumaan julkiseen elämään. Hän eli viimeiset vuotensa hiljaisesti perheensä parissa Tallinnassa ja Tartossa.
Kuolema ja jälkimaine

Jannsen kuoli Tartossa 13. heinäkuuta 1890, ja hänet haudattiin Tarton Raadin hautausmaalle.
Jannsenin muistoksi on pystytetty muistomerkkejä tai patsaita Tarttoon ja Pärnuun. Pärnun Ülejõen kaupunginosassa on Jannsenin mukaan nimetty katu, ja Pärnun kaupunki on vuodesta 1994 lähtien vuosittain myöntänyt kulttuuri- ja sivistyselämän edistämisessä ansioituneille henkilöille J. V. Jannsen -palkinnon.
Jo kansallisen heräämisen aikana Jannsenin mainetta tahrasivat syytökset lehmänkaupoista saksalaisten kanssa, ja erityisesti neuvostovallan aikaan Jannsenista tehtiin "porvarillinen nationalisti", saksalaisen aateliston ja Venäjän tsaarivallan mielistelijä ja "kansanvihollinen". Itsenäisyyden palauttamisen jälkeen Jannsenia on jälleen alettu kuvata positiivisemmassa valossa, mutta silti "Postipapa" jää usein tyttärensä Lydia Koidulan varjoon eikä Mart Laarin mukaan ole vieläkään saanut ansaitsemaansa arvostusta.
Janssenin hauta Tartossa.
Jannsenin hauta Tartossa
Stephen R. Lawhead

| Stephen R>  Lawhead.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1950 (ikä 74) Kearney, Nebraska
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheet:  historia, fantasia, scifi
Esikoisteos:  In the Hall of the Dragon King (1982)
Aiheesta muualla
stephenlawhead.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Stephen R. Lawhead (s. 2. heinäkuuta 1950 Kearney, Nebraska) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan historiallisen fantasian kirjoittajana.
Suomennettu romaani

Kuningas Korppi.  ((Hood: King Raven Trilogy 1, 2006.) Suom. Mika Renvall. Robin Hood 1)  Jalava, 2010.  ISBN 978-951-887-424-2
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Charlotte Perkins Gilman

| Charlotte Perkins Gilman |
| --- | --- |
 Gilman 1900-luvun taitteessa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. heinäkuuta 1860 Hartford, Connecticut, Yhdysvallat
Kuollut: 17. elokuuta 1935 (67 vuotta) Pasadena, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, toimittaja, taiteilija, yhteiskuntafilosofi
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: feminismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Charlotte Anna Perkins Stetson Gilman (3. heinäkuuta 1860 – 17. elokuuta 1935) oli yhdysvaltalainen feministi, sosialisti, toimittaja ja kirjailija. Hänen suosituin teoksensa on novelli ”Keltainen seinäpaperi” (The Yellow Wallpaper) vuodelta 1892. Tunnettuja ovat myös naisen asemaa käsittelevä tietokirja Women and Economics (1898) ja utopiaromaani Herland (1915).