stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olavi Virta
Ura > Viimeiset vuodet

Vakavan alkoholismin ja sokeritaudin aiheuttama terveyden heikkeneminen ei pilannut Virran ääntä. Pian viimeisen levytyksen jälkeen Virta kuitenkin sai halvauskohtauksen ja joutui yli vuodeksi sairaalaan. Tämän seurauksena hän joutui opettelemaan kaikkien laulujensa sanat uudelleen. Vielä 1960-luvun loppupuolella Toivo Kärki tarjosi Virralle mahdollisuutta uusiin levytyksiin, mitä tämän kunto ei enää kestänyt.
1960-luvun lopulta lähtien varsinkin Hymy-lehti raportoi Virran kuulumisista. Vaikka Virran kunto kuvattiin lehtijutuissa usein todellista huonommaksi, hän halusi niitä tehtävän, koska uskoi hyötyvänsä niistä ja saavansa julkisuutta uusille, kuitenkin enimmäkseen epärealistisille suunnitelmilleen. Syksyllä 1969 kerrottiin Virran kaavailemasta Yhdysvaltain-kiertueesta, mutta se kariutui hänen jouduttuaan sairaalaan. Asiaan palattiin keväällä 1970, mutta suunnitelma hautautui vähin äänin. Viralliseksi selitykseksi kiertueen peruuntumiselle esitettiin, että yhdysvaltalainen matkanjärjestäjä ei pitänyt kiinni sopimuksesta.
Virta teki satunnaisia laulukeikkoja vielä 1970-luvun alkuvuosina muun muassa Veikko Tuomen omistamalla Valtatie Kakkonen -tanssilavalla Harjavallassa. Tuomen kertoman mukaan "ensimmäinen laulu meni hyvin, toinen jotenkuten, ja kolmannessa voimat loppuivat kesken". Virran ja Tuomen kohtaamisessa voitiin nähdä kymmenen vuoden takaisen asetelman dramaattinen kääntyminen päälaelleen: entisestä esimiehestä oli tullut omaisuutensa hukannut, terveytensä menettänyt ja toisten hyväkseen käyttämä ihmisraunio, ja entinen alainen oli noussut Suomen menestyneimpiin kuuluvan tanssipaikan isännäksi.
Helmikuussa 1972 Virta sai kutsun Helsingin Seurahuoneelle, jossa hänelle luovutettiin kolme kultalevyä. Hänen vuonna 1953 levyttämiensä kappaleiden ”Tulisuudelma”, ”La Cumparsita” ja ”Ennen kuolemaa” myynti oli ylittänyt 30 000 kappaleen rajan. Virta ei ilahtunut huomionosoituksesta sillä tavoin kuin puuhamiehinä olleet Toivo Kärki ja Vexi Salmi olivat odottaneet, vaan totesi hieman happamasti: ”Jos olen aivan rehellinen, niin kyllä tämä aika kauan kesti.” Kesken tilaisuuden Virta sai vakavan insuliinishokin, mutta paikalle saatiin nopeasti lääkäri ja Virta toipui.
Kesäkuussa 1972 Virralle myönnettiin ensimmäisenä viihdemuusikkona Suomessa valtion taiteilijaeläke. Hankkeen takana olivat toimittaja Stig Framåt (Ilkka Uotila), tuotantopäällikkö Toivo Kärki ja kevyen musiikin tutkija Pekka Gronow. Virta ilahtui asiasta suuresti, koska hän tunsi vihdoinkin saavansa myös valtiovallan virallisen tunnustuksen työstään. Hän ehti kuitenkin nostaa eläkkeestään vain ensimmäisen erän.
Kuolema, muistomerkit ja elokuva(t) > Kuolema

Virta oli asunut Tampereella vuodesta 1964 ja muutti vuonna 1967 sairaalasta päästyään Pispalaan. Virta asui viimeiset vuotensa Hulda Simulan hoivissa, jonka luona hän myös kuoli 14. heinäkuuta 1972. Virran viimeisenä vieraana kuolemaa edeltävänä iltana oli laulaja Teuvo Valo, joka oli Virran hyvä ystävä 1950-luvun alusta asti. Virta oli pyytänyt Valoa jäämään luokseen yöksi, mutta Valo ei voinut jäädä. Aamulla Virta oli poissa. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle Helsinkiin. Siunaustilaisuudessa Malmin isossa siunauskappelissa Virralle jättivät viimeisen tervehdyksensä muiden muassa laulajaystävät Eino Grön, Reijo Taipale, Henry Theel ja Tapio Rautavaara.
Kuolema, muistomerkit ja elokuva(t) > Muistomerkit

Olavi Virran muistomerkki Elämän Virta (Aimo Taleva, 1984) on Tampereella rautatieaseman läheisessä Posteljooninpuistossa. Kyseessä on ensimmäinen suomalaiselle iskelmälaulajalle omistettu muistomerkki. Abstrakti teos jakoi julkisuudessa mielipiteitä melko voimakkaasti, ja Iltalehti järjesti mielipidekyselyn, johon vastanneista valtaosa hyväksyi ei-näköispatsaan; taustalla oli kirjailija Mika Waltarin muistomerkistä muutamaa vuotta aiemmin käyty polemiikki. Peter von Bagh ja Ilpo Hakasalo kommentoivat mielipidekyselyn tulosta vuonna 1986 julkaisemassaan Iskelmän kultaisessa kirjassa todeten sen olevan ”kiintoisa esimerkki siitä, että valistus ei ole aina niissä kulttuuripiireissä, jotka sen uskovat omistavansa”.
Virran ja hänen musiikkinsa kannatusyhdistys Virtapiiri Ry paljastivat 22. huhtikuuta 2005 Olavi Virran muistomerkin kahvilaravintola Kirjassa Helsingin Kruununhaassa. Virta levytti siellä suuren osan 1950-luvun lauluistaan. Toimiessaan Levytukun tuotantopäällikkönä vuosina 1955–1958 Virta myös valvoi siellä monien muiden laulajien, kuten Tapio Rautavaaran, Veikko Tuomen, Veikko Lavin, Erkki Junkkarisen ja Kalevi Korven levytykset. Julkisivussa sisäänkäynnin kohdalla on muistolaatta, jonka on suunnitellut helsinkiläinen taiteilija Kari Lindström. Muistomerkin otti kaupungin puolesta vastaan apulaiskaupunginjohtaja Ilkka-Christian Björklund.
Virralle on tehty Kimmo Pyykön suunnittelema Hopeinen Kuu -muistomerkki myös hänen synnyinkuntaansa Sysmään. Patsas paljastettiin vuonna 2015, jolloin oli kulunut sata vuotta Virran syntymästä. Saman vuoden heinäkuussa paljastettiin Virran muistolaatta Tampereen Pispalassa osoitteessa Mäkikatu 75, jossa Virta vietti viimeiset vuotensa Hulda Simulan hoivissa. Muistolaatan kustansivat taloyhtiö ja kotiseutuyhdistys Pispalan Moreeni.
Kuolema, muistomerkit ja elokuva(t) > Elokuva

Timo Koivusalon ohjaama elämäkertaelokuva Olavi Virta sai ensi-iltansa lokakuussa 2018. Nuorta Virtaa näyttelee elokuvassa Lauri Tilkanen. Myös elokuvaohjaaja ja -tuottaja Claes Olsson oli pitkään suunnitellut elokuvaa Olavi Virrasta.
Hopeinen kuu kaikkien aikojen iskelmä

Olavi Virran tulkitsema italialaisperäinen ”Hopeinen kuu” (sovitus Jaakko Salo, tenorisaksofonisoolo Seppo Rannikko) valittiin ”Kaikkien aikojen iskelmäksi” Yle Radio Suomen vuonna 2006 järjestämässä yleisöäänestyksessä. "Hopeinen kuu" sai yli kaksikymmentä prosenttia annetuista äänistä. Kalervo Kärki on kirjoittanut:
»Scandialla kävi – taas kerran – hyvä tuuri, kun se sai vuonna 1960 leipiinsä uransa viimeistä nousua tekevän Virran. Tällä oli yhtä ja toista hampaankolossa edellisen vuoden ”laulava lihapulla” -lehdistöhöykytyksen jäljiltä, ja hän oli varmaan päättänyt näyttää, ja näyttikin, ja Scandia, ainainen Hannu Hanhi, korjasi sadon.»
Säestäväksi yhtyeeksi Salo otti oman keikkakokoonpanonsa ja taustalaulajiksi Brita Koivusen ja Vieno Kekkosen. Suomalaiseen yleisöön vedonneessa Reino Helismaan käännöksessä riipaisee yksin jääneen laulajan surumielinen pohdiskelu kuutamossa meren rannalla. Kappaleen menestys oli suurelta osin myös kehittyneen studiotekniikan ansiota (äänittäjä Aarre Elo). "Hopeinen kuu" ei koskaan saavuttanut missään muualla samanlaista suosiota kuin Suomessa. Italiassakin se oli vain laulu kymmenien samankaltaisten joukossa.  Ensimmäisen suomenkielisen, nykyisin täysin unohdetun, levytyksen kappaleesta teki Jorma Lyytinen hieman ennen Virtaa. Myöhemmin ”Hopeisen kuun” ovat levyttäneet monet muutkin suomalaiset laulajat, muun muassa Pasi Kaunisto, Reijo Taipale, Reijo Kallio, Topi Sorsakoski, Tapani Kansa, Kari Piironen ja Juice Leskinen.
Salanimet

Ovan Erwin
Paul Ilmén
Oskari Joki
Matti Lehto
Oskari
Salvador Rio
Pauli Ström
Kaarto Vasa
Kaarto Virtanen
Kokoelmia

Olavi Virta (1958)
Olavi Virta (1964)
Olavi Virta (1968)
Olavi Virta (1969)
Olavi Virran parhaat 1 (1970)
Olavi Virran parhaat 2 (1970)
Olavi Virta (1970)
Iskelmäaarteita – Olavi Virta (1970)
Ikivihreitä tangoja – Olavi Virta (1970)
Ajaton Olavi Virta (1971)
Olavi Virran parhaat 3 (1971)
Olavi Virta (1972)
Kuolematon Olavi Virta (1973)
Sulle yksin laulelen (1974)
Syysillan muistoja (1975)
Unohtumattomat (1976)
Unohtumattomat 2 (1977)
Unohtumattomat 3 (1977)
Olavi Virta muistojen teillä (1977)
Olavi Virta laulaa (1980)
Sinitaivas – 32 tunnetuinta (1983)
Vihreät niityt – 32 unohtumatonta (1984)
Käännösiskelmiä 1953–1964 (1986)
28 ikivihreää (1988)
Olavi Virta Suuret tangot (1988)
Kootut levyt osa 1 (1992)
Kootut levyt osa 2 (1993)
Kootut levyt osa 3 (1993)
Kootut levyt osa 4 (1993)
Kootut levyt osa 5 (1993)
Kootut levyt osa 6 (1994)
Kootut levyt osa 7 (1994)
Kootut levyt osa 8 (1994)
Kootut levyt osa 9 (1994)
Kootut levyt osa 10 (1994)
Kootut levyt osa 11 (1995)
Kootut levyt osa 12 (1995)
Kootut levyt osa 13 (1995)
Kootut levyt osa 14 (1995)
Kootut levyt osa 15 (1995)
Kootut levyt osa 16 (1995)
Kootut levyt osa 17 (1995)
Kootut levyt osa 18 (1995)
Kootut levyt osa 19 (1995)
Kootut levyt osa 20 (1995)
Kootut levyt osa 21 (1994)
Kootut levyt osa 22 (1994)
Kootut levyt osa 23 (1994)
Kootut levyt osa 24 (1994)
Kootut levyt osa 25 (1994)
Kootut levyt osa 26 (1993)
Kootut levyt osa 27 (1993)
Kootut levyt osa 28 (1993)
Kootut levyt osa 29 (1993)
20 suosikkia – Sinun silmiesi tähden (1999)
20 suosikkia – Sydänsuruja (1999)
Nostalgia – Olavi Virta (2007)
Hopeinen kuu ja 19 muuta Olavi Virran toivotuinta (2009)
Olavi Virta – Laulaja (2013)
Elokuvaura

Olavi Virta oli myös elokuvanäyttelijä. Hän näytteli seuraavissa filmeissä:
Rikas tyttö 1939 (solisti yhtyeessä)
SF-paraati 1940
Nuoria ihmisiä 1943
Kalle Aaltosen morsian 1948
Hallin Janne 1950
Kaunis Veera eli ballaadi Saimaalta 1950
Vihaan sinua – rakas 1952
Kipparikvartetti 1952
Pekka Puupää kesälaitumilla 1953
Minä soitan sinulle illalla 1954
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä 1954
Kaksi vanhaa tukkijätkää 1954
Pekka ja Pätkä puistotäteinä 1955
Rakas varkaani 1957
Suuri sävelparaati 1959
Iskelmäkaruselli pyörii 1960
Olavi Virta dokumenttielokuvien esiintyjänä:
Iskelmäparaati 1939 (solisti yhtyeessä)
Olavi Virta 1972, ohj. Peter von Bagh
Olavi Virta 1987, ohj. Peter von Bagh
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von & Koski, Markku & Aarnio, Pekka: Olavi Virta.  (3. uudistettu painos. Legenda jo eläessään)  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20343-2
Erola, Lasse: Olavi Virta ja hänen maailmansa.  Helsinki:  Ajatus, 2005.  ISBN 951-20-6914-8
Jyrki Hämäläinen: Tangokuningas Olavi Virta: mestari särkyneen toiveen kadulla. Helsinki, Otava, 2005 ISBN 951-1-19994-3 (sid.)
Niemi, Seija A.: Olavi Virta. Myytin synty.  Turku:  k&h, kulttuurihistoria, Turun yliopisto, 2006.  ISBN 951-29-3063-3
Hammar, Ilse: Isäni Olavi Virta.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2018.  ISBN 978-951-043-409-3
Ignatius, Hannu: Muistojen Virta.  Rajamäki:  Aviador, 2022.  ISBN 978-952-381-101-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Olavi Virta Ylen Elävässä arkistossa
Olavi Virran muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Maarit Niiniluoto: / Virta, Olavi (1915 - 1972) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 18.6.1999. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Olavi Virta - Maailman Paras Laulaja
Olavi Virta Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Olavi Virta Pomus.netin tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Olavi Virran esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Olavi Virran sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Olavi Virran sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Olavi Virran tuotanto MusicBrainz-tietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana 
Olavi Virta ja yhtye asemiesillassa Helsingin Messuhallissa vuonna 1942.
Alvar Kosunen, Toivo Kärki, Olavi Virta ja Jussi Himanka Jatkosodan rintamalla.
Kipparikvartetti vuonna 1952. Edessä tenorit Auvo Nuotio ja Olavi Virta, takana bassot Kauko Käyhkö ja Teijo Joutsela.
Olavi Virta Kruununhaan-kodissaan vuonna 1956.
Olavi Virran ja hänen vanhempiensa hauta Malmin hautausmaalla Helsingissä. Samaan hautaan on myöhemmin haudattu myös Olavi Virran poika Pauli Virta.
Chevrolet Bel-Air, jota valmistettiin 1950-luvun lopulla.
Berežany

| Berežany Бережани |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Berežany
 Koordinaatit: 49.4458°N, 24.9365°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ternopilin alue
Piiri:  Ternopilin piiri
Kirjallinen maininta:  1375
Magdeburgin kaupunginoikeudet:  1530
Kihlakuntakaupunki:  1781
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  5,5 km²
Väkiluku (2021)  ():  17 316
 
 http://berezhanymrada.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Berežany (ukr. Бережани) on kaupunki Ukrainan Ternopilin alueen Ternopilin piirissä. Berežany sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Zolota Lypa-joen varrella, 54 kilometriä alue- ja piirikeskus Ternopilistä länteen. Kaupungin kautta kulkee eurooppatie E 50 ja siellä on linja-autoasema.
Sinne yltää myös rautatien pistorata rautatieasemineen.
Tammikuun keskilämpötila on -4,9 ja heinäkuun +18,1 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 653 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 17 316 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 väkiluku oli 17 617. Tuolloin asukkaista etniseltä taustaltaan oli ukrainalaisia 95 prosenttia, venäläisiä 3 prosenttia, minkä lisäksi asukkaissa oli taustaltaan armenialaisia, azerbaidžanilaisia, juutalaisia ja tataareja. Ennen toista maailmansotaa väkiluku oli noin 12 700, josta etnisesti puolalaisia oli 42,2 prosenttia, juutalaisia 35,5 prosenttia ja ukrainalaisia 22,3 prosenttia. Vuonna 1959 ukrainalaisten osuus oli noussut 86 prosenttiin.
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran historiallisissa asiakirjoissa 1375. Se kuului Puola-Liettuan alaisuuteen 1300-1600-luvuilla. Vuonna 1530 se sai Magdeburgin kaupunginoikeudet. Kaupunki kuului 200 vuoden ajan puolalaiselle Sieniawskin aatelissuvulle, sittemmin Lubomirskin ja Potockin aatelissuvuille. Vuonna 1574 M. Sieniawski rakennutti kaupunkiin linnoituksen, joka kesti Turkin piirityksen 1675–1676. Vuonna 1695 paikkakunnalla asui 3 475 asukasta. Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 Berežany liitettiin Itävallan keisarikuntaan. Kaupunki sijaitsi kauppareitin varrella ja vaurastui 1600-1700-luvuilla. 1789 perustettiin kymnaasi, jossa annettiin opetusta ensin saksan, myöhemmin puolan kielellä, vuodesta 1905 lähtien myös ukrainan kielellä. Kihlakuntakaupungin asema (ensin 1781/1782-Itävallan, 1919- Puolan alaisuudessa). Ensimmäisen maailmansodan aikana kaupunki torjui venäläisten hyökkäyksen 1916. Itävalta-Unkarin romahdettua Berežany oli 1918-1919 osa Länsi-Ukrainan kansantasavaltaa, ja vuosina 1919–1939 se oli osa Puolaa. Vuodesta 1939 Berežany oli Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan (myöhemmin Ukrainan) Ternopilin alueen osa, ja kaupunki sai neuvostovaltion tunnustaman kaupungin aseman.
Vuodesta 1940 vuoteen 2020 Berežany oli piirikeskus. Berežany on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Ternopilin piiriin.
Berežanyn linnan (1554) jäänteitä.
Mykolajivin kirkko (1691).
Neitsyt Marian kirkko.
Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
Hallintorakennus.
Kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berežany Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef
Normaaliraideleveys

Raideleveys määritellään kiskojen sisäreunojen väliseksi etäisyydeksi.
Normaaliraideleveydeksi (engl. standard gauge, saks. Normalspur) kutsutaan maailman yleisintä raideleveyttä eli rautatien kiskojen sisäreunojen välistä etäisyyttä. Se on leveydeltään 1 435 millimetriä (4 jalkaa 8½ tuumaa). Normaaliraideleveys, jota kutsutaan toisinaan myös kansainväliseksi raideleveydeksi (engl. international gauge), on muodostunut maailman yleisimmin käytetyksi standardileveydeksi jo yli sata vuotta sitten.  Raideleveys on käytössä muun muassa Länsi-Euroopassa, Pohjois-Amerikassa, Kiinassa, Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä sekä Australiassa.
Rautatietä, jolla on käytössä normaaliraideleveys, voidaan kutsua normaaliraiteiseksi rautatieksi. Normaalileveyttä kapeampia raideleveyksiä sanotaan kapeiksi raideleveyksiksi (engl. narrow gauge, saks. Schmalspur) ja sitä leveämpiä raideleveyksiä leveiksi raideleveyksiksi (engl. broad gauge, saks. Breitspur).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Normaaliraideleveys Wikimedia Commonsissa
Raideliikenne
| --- | --- |
Rautatieliikenne:  rautatie  juna  rautatieasema  rautatieliikennepaikka  rautatiekalusto 
Metroliikenne:  metro  metroasema 
Raitioliikenne:  raitiovaunu  duoraitiovaunu  pikaraitiotie  museoraitiotie 
Turvalaitteet:  asetinlaite  kampiasetinlaite  kankiasetinlaite  opastin  releasetinlaite  tietokoneasetinlaite  varmistuslukko- ja opastinturvalaitos 
Raideleveys:  kapea  normaali  leveä 
Suomessa:  rautatieliikenne  rataverkko  raitioliikenne  lähijunaliikenne  metroliikenne  kapearaiteiset rautatiet  yritykset: VR  Fenniarail  North Rail
Bernhard Gothic

Bernhard Gothic
Bernhard Gothic on Lucian Bernhardin vuonna 1929 American Type Foundersille suunnittelema kirjaintyyppi. Bernhard Gothic luokitellaan geometriseksi sans serif -kirjaintyypiksi. Se on orgaanisempi ja muodoiltaan epäsäännöllisempi kuin monet muut geometriset sans serif -kirjaintyypit, kuten esimerkiksi Futura tai Kabel. URW Type Foundry on julkaissut kirjaintyypistä oman versionsa.
Dunajivtsi

| Dunajivtsi Дунаївці |
| --- | --- |
 Dunajivtsin keskusaukio.
 lippu:  vaakuna
 Dunajivtsi
 Koordinaatit: 48.8867°N, 26.8479°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Hmelnytskyin alue
Piiri:  Kamjanets-Podilskyin piiri
Historiallinen maininta:  1403
Kaupungiksi:  1958
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  6,2 km²
Väkiluku (2021)  ():  15 799
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dunajivtsi (ukr. Дунаївці), joka tunnettiin 1700-luvun alkuun saakka nimellä Dunajhorod (ukr. Дунайгород), on kaupunki Ukrainan Hmelnytskyin alueen Kamjanets-Podilskyin piirissä. Dunajivtsi sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Ternavajoen varrella, 68 kilometriä aluekeskus Hmelnytskyistä etelään.
Tammikuun keskilämpötila on -5,6, heinäkuun +18 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 560 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 15 799 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 2001 väkiluku oli 16 448. Tuolloin pääosa asukkaista oli etsiseltä taustaltaan ukrainalaisia.
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran Liettuan suuriruhtinaskunnan kirjallisissa dokumenteissa vuodelta 1403. Puolan toisessa jaossa (1793) paikkakunta siirtyi Venäjän keisarikunnan puolelle. Vuodesta 1923 lähtien Dunajivtsi on ollut piirikeskus. Kaupungin aseman se sai 1958.
Dunajivtsi on Ukrainan vuonna 2020 tehdyn aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Kamjanets-Podilskyin  piiriin; tätä ennen se oli vuodesta 1923 lähtien ollut Dunajivtsin piirin hallintokeskus.
Hallintorakennus.
Kirjasto.
Kirkko Dunajivtsissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dunajivtsi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Erälampi

Erälampi voi tarkoittaa seuraavia:
Erälampi, lampi Kemijärvellä
Erälampi, lampi Saarijärvellä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, jolla luetellaan useita samannimisiä järviä.
Rupilampi

Rupilampi voi tarkoittaa seuraavia:
Rupilampi, lampi Rovaniemellä
Rupilampi, lampi Saarijärvellä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, jolla luetellaan useita samannimisiä järviä.
Grasshopper Club Zürich

Grasshopper-Club Zürich, lyhennettynä GCZ, on sveitsiläinen urheiluseura Zürichistä. Seura on perustettu jo vuonna 1886. Seuralla on myös salibandyjaosto. Grashopper on sveitsiläisen seurajalkapalloilun menestynein joukkue 27 mestaruudellaan ja 19 cupvoitollaan. Saman kaupungin toista joukkuetta FC Zürichiä sekä FC Baselia vastaan pelatut ottelut ovat kauden kohokohtia.
Saavutukset

Sveitsin-mestaruudet (27): 1898, 1900, 1901, 1905, 1921, 1927, 1928, 1931, 1937, 1939, 1942, 1943, 1945, 1952, 1956, 1971, 1978, 1982, 1983, 1984, 1990, 1991, 1995, 1996, 1998, 2001, 2003
Sveitsin cupin mestaruudet (19): 1926, 1927, 1932, 1934, 1937, 1938, 1940, 1941, 1942, 1943, 1946, 1952, 1956, 1983, 1988, 1989, 1990, 1994, 2013
Sveitsin liigacupin mestaruudet (2): 1973, 1975
Sveitsin supercupin mestaruudet (1): 1989
Kuuluisia entisiä pelaajia

Alfred Bickel
Stéphane Chapuisat
Alain Sutter
Reto Ziegler
Patrick Müller
Ciriaco Sforza
Johann Vogel
Giovane Élber
Ove Grahn
Kurt Jara
Papa Bouba Diop
Günter Netzer
Entisiä päävalmentajia

Miroslav Blažević (1983–1985)
Kurt Jara (1986–1988)
Ottmar Hitzfeld (1988–1991)
Leo Beenhakker (1992–1993)
Christian Gross (1993–1997)
Rolf Fringer (1998)
Roy Hodgson (1999–2000)
Hans-Peter Zaugg (2000–2001)
Marcel Koller (2001–2003)
Krasimir Balăkov (2006–2007)
Hanspeter Latour (2005–2006, 2007–2009)
Ciriaco Sforza (2009–2012)
Uli Forte (2012–2013)
Michael Skibbe (2013–2015)
Thorsten Fink (2018–2019)
| n k Sveitsin Superliiga |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: BSC Young Boys
Joukkueet (2024–2025):  FC Basel  BSC Young Boys  Grasshopper Club Zürich  FC Lausanne-Sport  FC Lugano  FC Luzern  Servette FC  FC Sion  FC St. Gallen  FC Winterthur  Yverdon-Sport FC  FC Zürich
Saksan liberaalidemokraattinen puolue

| Saksan liberaalidemokraattinen puolue> Liberal-Demokratische Partei Deutschlands |
| --- | --- |
  
Perustettu:  5. heinäkuuta 1945
Lakkautettu:  11. elokuuta 1990
Ideologia:  sosiaaliliberalismi
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto (1945–1948) vasemmisto (1948–1990)
Äänenkannattaja:  Der Morgen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saksan liberaalidemokraattinen puolue (saks. Liberal-Demokratische Partei Deutschlands, lyh. LDPD) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa (DDR) toiminut puolue. Puolue ei alkuvuosien jälkeen pystynyt vetämään omaa itsenäistä poliittista linjaa, vaan se tuki maata hallitsevaa Saksan sosialistista yhtenäisyyspuoluetta (SED). Puolue oli blokkipuolue, joka kuului SED:n johtamaan Kansalliseen rintamaan. Se lähetti edustajiaan DDR:n parlamenttiin, Kansankamariin sekä eri tasojen edustustoihin.