stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuvaohjelma kuvataiteessa
Aiheesta muualla

Frankberg-Lakkala, Helena: Suomalaisten 1600-luvun saarnatuolien kuvaohjelma ja symbolit. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio (viitattu 7.6.2015).[vanhentunut linkki]
Pirinen, Hanna: Sauvon kirkon lehterinkaidemaalaukset vuodelta 1695 : Johannes Gezelius nuoremman kuvaohjelma. Määritä julkaisija! Teoksen verkkoversio (viitattu 7.6.2015).
Taidehistoria ja taiteen tutkimus
| --- | --- |
Taidehistorian peruskäsitteitä:   Aihe  Aihe- ja motiivihistoria  Attribuointi  Attribuutti  Embleemi  Iconclass  Ikonografia  Ikonologia  Kuvaohjelma  Motiivi  Provenienssi  Tyyli 
Artikkeleita aiheesta:   Hovitaide  Ikonoklasmi  Koulukunta (taidehistoria)  Luettelo ennen vuotta 1820 syntyneistä taiteilijoista Suomessa  Ornamentti  Pastissi  Rappiotaide  Ulkoilmamaalaus  Yhtenäistaideteos 
Taidehistorioitsijoita maailmalla:   Anita Brookner  Ernst Gombrich  Berthold Hinz  Émile Mâle  Erwin Panofsky  Hans Posse  Hans Prinzhorn  Antoine Chrysostome Quatremère de Quincy  Herbert Read  Arturo Schwarz  Giorgio Vasari  Aby Warburg  Johann Joachim Winckelmann  Heinrich Wölfflin 
Suomalaisia taidehistorioitsijoita:   Eliel Aspelin-Haapkylä  Klaus Holma  Riitta Konttinen  Emil Nervander  Onni Okkonen  Leena Peltola  Sakari Saarikivi  Göran Schildt  Johan Jakob Tikkanen 
Taiteentutkijoita:   Kimmo Pasanen  Pauliina Laitinen-Laiho  Juha Varto
Ahti Kuoppala

| Ahti Kuoppala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ahti Kuoppala
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1930 Jyväskylä
Kuollut: 14. helmikuuta 2023 (92 vuotta) Jyväskylä
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  Silja Kuoppala
Näyttelijä
Aktiivisena:  1957–2015
Merkittävät roolit:  Televisio: Simpauttaja (Simpauttaja) Teatteri: Nestori Malinen (Mustan lumen talvi) Vanhala (Tuntematon sotilas) Otto Kivivuori (Täällä Pohjantähden alla)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Ahti Antero Kuoppala (17. heinäkuuta 1930 Jyväskylä – 14. helmikuuta 2023 Jyväskylä) oli suomalainen näyttelijä. Hän nousi suuren yleisön tietoon tehtyään nimiroolin televisioelokuvassa Simpauttaja (1975), josta hän sai maineen maalaisroolien tulkitsijana. Maalaiseläjien roolijatkumoon kuuluu myös Rainer Mielosen osa television komediasarjassa Vain muutaman huijarin tähden. Kuoppalan taiteellinen rekisteri oli kuitenkin huomattavasti laajempi. Hän näytteli kuusitoista vuotta Kemin kaupunginteatterin palveluksessa ja jäi eläkkeelle Jyväskylän kaupunginteatterista vuonna 1993.
Kuoppalan vahvoja teatterirooleja olivat muun muassa Otto Kivivuori näytelmässä Täällä Pohjantähden alla, Nestori Malinen näytelmässä Mustan lumen talvi ja monologi näytelmässä Mielipuolen päiväkirja. Pyynikin Kesäteatterissa Kuoppala teki 1960-luvulla vaikuttavan tulkinnan Vanhalana näytelmässä Tuntematon sotilas.
Kuoppalan lapsuudenkoti sijaitsi Jyväskylän Mäki-Matissa Löylykadulla. 1970-luvulla hän muutti Kemiin, josta sittemmin palasi Jyväskylään.
Nuoruus

Kuoppalan sukujuuret ovat molempien vanhempien puolelta Korpilahdella. Hänen isänsä oli työmies Valter Kuoppala (s. 1887) ja äitinsä Saima Dagmar Saukkola (s. 1896). Pariskunnan esikoinen syntyi Jyväskylässä kesällä 1918. Toinen lapsi syntyi 1924 ja kolmas 1928, mutta kuoli jo tammikuussa 1930. Ahti Antero syntyi Mattilanpellon synnytyslaitoksella. Hänen jälkeensä syntyi viides lapsi 1932 ja kuopus keväällä 1934. Ahti peri taiteellisuutta isältään, joka työskenteli Jyväskylän Työväen Näyttämön kirjattuna iltanäyttelijänä 1921–1924 ja lauloi kuorossa. Kuoppaloiden laajempaan sukuun kuuluu myös näyttelijä Mikko Kivinen.
Kuusiluokkaisen kansakoulun jälkeen Kuoppala aloitti 1943 erään radioliikkeen juoksupoikana ja eteni myyjäksi. Asevelvollisuutensa hän suoritti Niinisalossa 1950–1951 ja palasi siviiliin alikersanttina. Kuoppala oli urheilullinen. Parhaiten hän menestyi uinnissa, jossa hän saavutti piirimestaruuskisoissa kultaa 7. elokuuta 1949.
Opinnot

Ahti Kuoppala suoritti näyttämö- ja lausuntaopintoja Jyväskylän työväenopiston näytelmäpiirissä vuosina 1952–1957 opettajinaan muun muassa Impi Aro, Iikka Kaakinen, Anja Pohjola ja Ensio Seies. Kuoppala avioitui Maire Hautasen kanssa elokuussa 1953 ja pariskunnan esikoistytär syntyi elokuussa 1954. Toinen tytär syntyi helmikuussa 1956 ja nuorin tytär syyskuussa 1957. Kuoppala aloitteli ammattiuraansa Jyväskylän Työväen Teatterissa opintojensa loppuvaiheessa syksyllä 1956. Hänen varhaisia roolejaan oli everstin osa Wolfgang Borchertin näytelmässä Ovien ulkopuolella.
Yksityiselämä
Ensimmäinen avioliitto Maire os. Hautasen (1931–1985) kanssa, solmittu 1953 ja ero 1960. Tästä avioliitosta lapsia: Arja Hausen s. 1954, Kirsi Kalliokoski s. 1956 ja Virpi Kuoppala s. 1957.
Toinen avioliitto Leena os. Pesosen (1948–1998) kanssa, solmittu 1976 ja ero 1981. Tästä avioliitosta tytär Silja Kuoppala s. 1976.
Ura > Varhaisvaihe Jyväskylän Työväen Teatterissa

Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina suomalaisten teattereiden henkilökunnat vaihtuivat tiuhaan. Etenkin nuorille näyttelijöille Jyväskylän Työväen Teatteri oli ponnahduslauta eteläisemmän Suomen isompiin teattereihin.
Kuoppalan ensimmäinen varsinainen kiinnitys oli Jyväskylän Työväen Teatteriin kaudelle 1958–1959. Hän jätti päivätyönsä Suomen Väri- ja Vernissatehdas Oy:llä tulojensa pienenemisestä huolimatta. Kuoppalan merkittävimmät roolit olivat Pohjalaisten Jussi ja Niskavuoren Aarnen nimiosa. Muut tehtävät olivat lähinnä avustajatasoa. Aino Mattila ohjasi lähes kaikki Työväen Teatterin näytelmät, joissa Kuoppalalla oli jonkinmoinen rooli. Näyttelijän palkka oli verraten pieni, joten Kuoppalan oli hankittava lisätuloja kesätöissä esimerkiksi rakennuksilla.
Ura > Tampereen Työväen Teatteri 1959–1963

Kuoppala asetti uransa avioliittonsa edelle, ja otti sen takia avioeron keväällä 1959. Maineikas Tampereen Työväen Teatteri oli nuorehkolle näyttelijälle liian suuri houkutus ja hän aloitti Tampereella syyskaudella 1959. Teatterin näyttelijäkunta oli työvuosiensa osalta hyvinkin vanhaa, esimerkiksi Elna Hellman oli aloittanut jo 1919. Työväen Teatterin voimahahmo Eino Salmelainen oli suurelta osin valinnut ja kouluttanut itse taiteellisen henkilökuntansa. Kuoppalan kanssa samana vuonna aloittivat muun muassa Marja-Sisko Aimonen ja Tapio Hämäläinen.
Kuoppalan roolit Tampereella jäivät paria poikkeusta lukuun ottamatta vähäisiksi. Hänen olisi pitänyt tehdä vaikutus sekä Eino Salmelaiseen että Eugen Terttulaan, mikä ei ollut helppoa näyttelijälle, joka ei ollut käynyt Suomen Teatterikoulua ja jolla ei ollut mainittavia kontakteja Tampereen teatteriväkeen. Kuoppalan ensimmäisiin tehtäviin Tampereella kuului pieni sivuosa komediassa Joonas.
Pikkuroolien vastapainona Kuoppala sai näytelläkseen Kivivuoren Oton roolin näytelmässä Täällä Pohjantähden alla I, joka sai ensi-iltansa 6. joulukuuta 1962. Aamulehden kriitikko Olavi Veistäjä arvosti Kuoppalan taitoa kuvata ihmistä. Terttulan ohjaama näytelmä esitettiin 41 kertaa ja sen katsojaluvuksi kirjattiin runsaat 15 500. Tampereen Työväen Teatterissa Kuoppalan ohjaajakirjo oli laajempi kuin Jyväskylässä, mutta painopiste oli Eugen Terttulassa ja Eino Salmelaisessa.
Ura > Tampereen Teatteri 1963–1967

Tampereen Teatterin johtajan Rauli Lehtosen vaikutus Kuoppalan uraan oli huomattava, sillä hän kiinnitti tämän neljäksi näytäntökaudeksi teatteriinsa. Lehtonen kasasi oman näyttelijäkokoonpanonsa ja samaan aikaan Kuoppalan kanssa teatterissa aloittivat muun muassa Seppo Mäki ja Liisa Roine sekä Leo Lastumäki ja Tapani Perttu. Ohjaaja Mikko Majanlahti puolisonsa Maija-Liisa Majanlahden kanssa astui niin ikään remmiin. Teatteri tuotti 1960-luvulla useita musikaaleja, joista menestyvin oli West Side Story. Marraskuussa 1963 ensi-iltansa saaneessa musikaalissa Kuoppalan roolina oli Diesel. Hämeen Yhteistyön kriitikko huomioi Kuoppalan osasuorituksen "jämeränä ja muita tasaisempana sakin voimamiehenä".
West Side Story vieraili Wienissä keväällä 1965. Tampereella kappaletta oli näytelty jo 146 kertaa ja katsojia oli kertynyt runsaat 70 000. Kaikkiaan musikaali näyteltiin Tampereen Teatterissa lähes 200 kertaa. Viimeisen kerran se esitettiin tammikuussa 1967.
Tampereen Teatterissa Kuoppala näytteli useimmin Rauli Lehtosen ja Mikko Majanlahden ohjauksessa.
Ura > Pyynikin Kesäteatteri 1960-luvulla

Kuoppala otti tuntumaa Pyynikin Kesäteatteriin kesällä 1960 William Shakespearen komediassa Loppiaisaatto, jota esitettiin modernisoituna versiona nimellä Miten mielitte. Kuoppalan roolina oli toinen merikapteeni, Violan ystävä. Violaa näytteli Tiina Rinne. Näytelmä sai lähes 20 000 katsojaa. Samana kesänä näyteltiin Johannes Linnankosken romaaniin perustuva näytelmä Laulu tulipunaisesta kukasta, joka sai lähes 37 000 katsojaa. Kuoppalan roolina oli tukkipäällikkö Väntti. Pääparia näyttelivät Matti Ranin ja Tuulikki Pohjola.
Pyynikin Kesäteatterin 1960-luvun tapaus oli Tuntematon sotilas, jota esitettiin yhdeksänä perättäisenä kesänä alkaen vuodesta 1961. Näytelmän ohjasi Edvin Laine, kuten elokuvankin muutamaa vuotta aiemmin. Myös näyttelijät olivat osin samoja, mutta eivät välttämättä samoissa rooleissa. Vuosien kuluessa näyttelijät ja sitä myöten tulkinnat vaihtuivat. Kuoppala näytteli sotamies Vanhalaa kaikkina kesinä. Tuntematonta näyteltiin 372 kertaa eli keskimäärin noin 41 kertaa per kesä. Lopullinen katsojaluku oli 348 854 eli noin 38 760 per kesä. Tuntemattoman ohella Pyynikillä näyteltiin useimpina kesinä jokin toinen näytelmä, kuten Särkelä itte vuonna 1966. Kuoppala näytteli siinä sivuroolin Oskarina.
Vuonna 1965 julkaistiin näyttelijämatrikkeli Teatterin maailma, jossa Kuoppalan rooleista on mainittu Jussi (Pohjalaisia), Niskavuoren Aarne, Vanhala (Tuntematon sotilas), Kivivuoren Otto (Täällä Pohjantähden alla I) ja Diesel (West Side Story). Kuoppala piti Vanhalan roolia siihenastisen uransa huippuna.
Ura > Kemin kaupunginteatteri 1967–1971

Kuoppala aloitti Kemin kaupunginteatterissa syyskaudella 1967. Hän oli pienen teatterin valtakunnallisesti nimekkäin työntekijä ja sen ongelma oli sama kuin Jyväskylän Työväen Teatterin: sieltä haettiin kokemusta, jonka turvin pyrittiin suurempiin teattereihin. Aiemmin Suomen "punaisimman kaupungin" teatterissa olivat näytelleet muun muassa Kapo Manto ja Anneli Sauli. Kuoppalan vastanäyttelijänä oli usein Sirkka-Liisa Leskinen tai Tellervo Harkko.
Kuoppala oli menettänyt Tampereella muotoutuneen turvaverkon, ja hän joutui työskentelemään heikompien ohjaajien ja näyttelijöiden kanssa. Kuoppala alkoi saada vaativia päärooleja ja joutui näyttelemään taitojensa ylärajoilla. Hänen tuloroolinsa Kemissä oli Herman uutuusnäytelmässä Kunniakuja, joka sai ensi-iltansa 28. lokakuuta 1967. Kemin kaupunginteatterin näytöskappaleet huomioitiin laajalti paitsi paikallisissa, myös Oulun ja Rovaniemen sanomalehdissä. Kalevan kriitikko Aimo Moilanen oli Kunniakujalle suosiollisempi kuin muut kriitikot: "---Kuoppala oli niitä harvoja, jotka loivat kuitenkin harkitun ja muistettavan henkilökuvan", hän analysoi.
Kemin kaupunginteatteri oli tuon tuosta lehdistön hampaissa huonon taloudellisen tilanteensa takia. Teatteri oli köyhä ja taiteellinen taso heikko. Jopa teatterin lakkauttaminen otettiin esiin lehtien sivuilla. Eräs syy teatterin pieniin katsojalukuihin ja sitä myötä vaatimattomiin kassatuloihin oli liian vasemmistolainen linja.
Pentti Pesä johti teatteria kun Kuoppala aloitti, mutta pian tilalle tuli Aulis Ruostepuro, joka toi mukanaan myös puolisonsa Maija-Liisa Peuhun. Ruostepuron aikana katsojaluvut nousivat selvästi ja kassavirta kiihtyi. Ohjelmistoa muutettiin kevyempään suuntaan. Esimerkiksi englantilainen komedia Tyttö sopassa sai ensi-iltansa 14. syyskuuta 1969. Päärooleissa olivat Peuhu ja Kuoppala. Operetteja otettiin ohjelmistoon ja Kuoppala oli mukana muun muassa opereteissa Kaktuksenkukka ja Valkoisen hevosen majatalo. Bertolt Brechtin ja Kurt Weillin Kolmen pennin oopperassa Kuoppala näytteli pääroolin, liikemies Jonathan Peachumin. Ensi-ilta oli 24. tammikuuta 1970. Pohjolan Sanomien kriitikko Maria Kaarto arvioi, että Kuoppalan roolihahmot olivat liiaksi toistensa kaltaisia. Peachumin kohdalla Kuoppala kuitenkin vältti pahimmat sudenkuopat, joka kyseisen, herkullisen roolihahmon suhteen oli liioittelu.
Ruostepuron linja oli taloudellisesti tuottoisa, mutta Kemin teatterilautakunta ei pitänyt siitä. Se halusi vähemmän tuottavaa ja enemmän osallistuvaa teatteria. Porvarillisesti ajatelleen Ruostepuron mitta tuli pian täyteen ja hän muutti puolisoineen Turkuun kesällä 1970.
Ura > Porin teatteri 1971–1973

Kuoppala kiinnitettiin Porin teatteriin 1971 ja hän vuokrasi asunnon aivan teatterin kupeesta. Hänestä tuli jälleen sivuosien tulkitsija ja ainoaksi päärooliksi jäi nimiosa satiirissa Shvejk toisessa maailmansodassa. Ensi-ilta annettiin 27. marraskuuta 1971, kappaletta esitettiin 14 kertaa ja katsojia kertyi runsaat 2 000. Kesällä 1972 Kuoppala näytteli Kirjurinluodon kesäteatterissa Leena Härmän komediassa Viekää tuhkatkin pesästä.
Vuonna 1974 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa Kuoppalan roolitehtävistä mainitaan Jussi (Pohjalaisia), Aarne (Niskavuori), Vanhala (Tuntematon sotilas), Diesel (West Side Story), Peachum (Kolmen pennin ooppera), Shvejk (Toisessa maailmansodassa) ja Otto Kivivuori (Täällä Pohjantähden alla). Harrastuksina mainitaan "eränkäynti ja kenkälenkit".
Ura > Jyväskylän kaupunginteatteri 1985–1993

Kuoppala palasi vuonna 1985 Jyväskylään, jonka teatteripiireistä hän oli ollut poissa noin 25 vuotta. Kaupunginteatteri jatkoi Työväen Teatterin perinteitä, mutta puitteet olivat prameammat. Alvar Aallon suunnittelema teatteritalo oli valmistunut 1982 ja siinä oli sekä suuri että pieni näyttämö. Kuoppalan tuloroolina oli komeasti Paavo Liskin ohjaaman Kalevalan Väinämöinen. Ensi-ilta oli 4. joulukuuta 1985. Kuoppala piti roolistaan. Keskisuomalainen-lehden kriitikon Teppo Kulmalan mielestä Kalevala oli uuden teatteritalon "lopullinen vihkimistilaisuus". Näyttelijöiden suorituksia hän sen sijaan luonnehti epäkarismaattisiksi.
Kulmala suhtautui kielteisesti Nikolai Gogolin näytelmään Reviisori, jota oli suomalaistettu. Kuoppala näytteli pääroolin kaupunginjohtajana. Timo Ojalan ohjaama sovitus sai ensi-iltansa 11. joulukuuta 1986. Molièren komedia Luulosairas vuodelta 1673 oli yksi Kuoppalan henkilökohtaisista suosikeista. Jyväskylän kaupunginteatteri esitti sitä Kurt Nuotion ohjaamana kaksi vuotta alkaen marraskuusta 1987. Vaativaksi luonnehditun pääroolin, Arganin, näytteli Ahti Kuoppala. Länsi-Savon kriitikko arvioi Kuoppalan suorituksen kelvolliseksi, paikoitellen jopa mainioksi henkilökuvaksi.
Kuoppala näytteli kellokauppias Butšaa musikaalissa Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen, joka sai suomenkielisen kantaesityksensä 17. syyskuuta 1988. Hän paikkasi roolin varsinaista näyttelijää Kari Pajua, joka oli sairastellut. Sittemmin Kuoppala oli mukana musikaalin useassa esityksessä, joskaan ei Butšana. Musikaalia esitettiin kolmena näytäntökautena kaikkiaan 205 kertaa. Katsojaluvuksi kirjattiin yli 100 000. Taloudellinen menestys ei ollut pelkästään siunaukseksi, sillä Jyväskylän kaupunki alkoi vähentää teatteriyhtiölle suuntaamiaan avustuksia.
60-vuotishaastattelussaan heinäkuussa 1990 Kuoppala sanoi pitävänsä Jyväskylän kaupunginteatterista, vaikka se laitosteatterina olikin hieman "raskassoutuinen". Haastattelussa hän myös kaavaili jo eläkkeelle siirtymistä, joka häämötti kolmen vuoden päässä. Syyskaudella 1990 Kurt Nuotio ohjasi Loppiaisaaton, jossa Kuoppala näytteli Tobias Röyhtää. Musikaalissa Torikuningas Kuoppala näytteli pääosan vanhana Ottona, nuorena Ottona oli Jouni Virtanen. Esikuvana oli historiallinen henkilö, merimies Otto Toivainen. Musikaali ei riittänyt pelastamaan teatterin taloutta. 1990-luvun alun laman takia Jyväskylän kaupungin oli pakko leikata teatterin saamaa rahoitusta.
Talouslama oli myös Tampereella, mutta sen teatteritoiminta oli innostunutta verrattuna Jyväskylän tunkkaiseen ilmapiiriin. Kuoppala näytteli kesällä 1992 uudessa Tampereen Komediateatterissa, jossa hänellä oli Kalvan rooli laulunäytelmässä Jääkärin morsian. 62-vuotias Kuoppala oli eittämättä liian vanha jääkärikorpraali Kalvan osaan, mutta Aamulehden Seppo Rothin mukaan tämä teki silti työnsä hyvin. Jyväskylässä teatterinjohtaja Nuotio puolisoineen jätti tehtävänsä loppuvuonna 1992.
Kuoppala joutui jäämään eläkkeelle keväällä 1993. Hän muisteli eläkkeelle jäämistään putoamisena tyhjän päälle.
Teatterirooleja eläkevuosina

Eläkeläinen Kuoppala vieraili Kemin kaupunginteatterissa 1998 Friedrich Dürrenmattin näytelmässä Vanhan naisen vierailu, jossa hänen roolinaan oli pormestari. Entinen aviopuoliso Leena Pesonen kuoli vain viisi päivää ennen näytelmän ensi-iltaa, mutta Kuoppalan onnistui näytellä kuin mitään sen kummempaa ei olisi sattunutkaan. Hän sai hyvät arvostelut roolistaan.
Rapion Myllyteatterissa näyteltiin kesällä 2007 Osku Valveen käsikirjoittama Mannerheimin sänky, jossa Kuoppalan roolina oli sotatutkija Kalle Rumpunen. Länsi-Savon kriitikko oli vaikuttunut näytelmästä. Kuoppalan osasuorituksesta hän totesi, että tämä kykenee löytämään olennaisimman roolistaan. Kuoppala toisti Rainer Mielosen roolin Oulun kesäteatterissa vuonna 2010. Kuoppalan viimeinen teatterirooli oli opettaja Vilhelm Horsma näytelmässä Siunattu hulluus, jonka Viivi Saarela ohjasi Törnävän kesäteatteriin 2011. Kuoppalan teatterivuodet ulottuivat siten keväästä 1956 kesään 2011.
Kuolema

Kuoppala kuoli 92-vuotiaana kotikaupungissaan Jyväskylässä. Hänet on haudattu Jyväskylän vanhalle hautausmaalle.
Valikoitu rooliluettelo

tukkipoika Kasuri (Tukkijoella, Jyväskylän Työväen Teatteri, ensi-ilta 26.4.1956)
Jussi (Pohjalaisia, Jyväskylän Työväen Teatteri, ensi-ilta 8.8.1958)
Aarne Niskavuori (Niskavuoren naiset, Jyväskylän Työväen Teatteri, ensi-ilta 5.3.1959)
Vanhala (Tuntematon sotilas, Pyynikin Kesäteatteri, ensi-ilta 13.7.1961)
Otto Kivivuori (Täällä Pohjantähden alla, Tampereen Työväen Teatteri, ensi-ilta 6.12.1962)
Diesel (West Side Story, Tampereen Teatteri, ensi-ilta 13.11.1963)
pääkokki (Tyttö sopassa, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 14.9.1969)
Jonathan Peachum (Kolmen pennin ooppera, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 24.1.1970)
Shvejk (Shvejk toisessa maailmansodassa, Porin teatteri, ensi-ilta 27.11.1971)
Nestori Malinen (Mustan lumen talvi, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 31.10.1974)
Mielipuoli (Mielipuolen päiväkirja, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 1.12.1975)
Vanja-eno (Vanja-eno, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 14.2.1976)
herra Schultz (Cabaret, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 11.12.1976)
Nalle Puh (Nalle Puh, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 14.1.1978)
Villehart Ruonala (Kultakausi, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 22.11.1980)
Max Detweiler (Laulava Trappin perhe, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 27.8.1983)
Rodion Nikolajevits (Vanhanaikainen komedia, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 22.2.1985)
Väinämöinen (Kalevala, Jyväskylän kaupunginteatteri, ensi-ilta 4.12.1985)
kaupunginjohtaja (Reviisori, Jyväskylän kaupunginteatteri, ensi-ilta 11.12.1986)
Argan (Luulosairas, Jyväskylän kaupunginteatteri, ensi-ilta 26.11.1987)
Tobias Röyhtä (Loppiaisaatto, Jyväskylän kaupunginteatteri, ensi-ilta 18.10.1990)
vanha Otto (Torikuningas, Jyväskylän kaupunginteatteri, ensi-ilta 21.9.1991)
Kalpa (Jääkärin morsian, Tampereen Komediateatteri, ensi-ilta 3.7.1992)
pormestari (Vanhan naisen vierailu, Kemin kaupunginteatteri, ensi-ilta 21.2.1998)
Filmografia > Elokuvat

Hopeapislaakinen syöskumipiippu (1965) – Oskari
Se tavallinen tarina (1972) – Eelin isä
Simpauttaja (1975) – Simpauttaja, Armas Aallontie
Jäniksen vuosi (1977) – erakko Kaartinen
Natalia (1979) – kirvesmies Jooseppi Heikkinen
Ulvova mylläri (1982) – poliisi Portimo
Akaton mies (1983) – Jukka Ruska
Kun Hunttalan Matti Suomen osti (1984) – Oskari Sievinen
Akallinen mies (1986) – Mikko Ruska
Valkoinen kääpiö (1986) – autonrengasta vaihtava mies
Niskavuoren Heta (1987) – Roope Maanoja, Siipirikon isä
Petos – Aimo Mäki
Nuoruuteni savotat (1988) – Aku
Talvisota (1989) – laivamies
Punaiset purjeet (1989) – Late
Pirtua, pirtua (1991) – patruuna Tuorila
Pekko ja poika (1994) – taiteilija
Kivenpyörittäjän kylä (1995) – seppä Örn
Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä (1996) – Heikki Mäkitalo
Lunastus (1997) – Tsutsunen
Koirankynnen leikkaaja (2003) – Ville Kuosmanen
Suden arvoitus (2006) – Kessi
Filmografia > Televisiosarjoja

Verinen lyhty (1964) – Antti Kallio
Kiurunkulma (1966) – isännöitsijä (vierailu ensimmäisessä jaksossa)
Vonkalat (1978) – Helge Vonkala
Saastamoisen poika (1989) – Toivo Saastamoinen
Fasaanit (1990) – iäkäs aviomies
Elämän suola (1997) – Urho (vierailu kahdessa jaksossa)
Vain muutaman huijarin tähden (1998) – Rainer Mielonen
Pelkovaara (2004) – Hugo Valkia
Pintaa syvemmältä (2015) – Einari Näätänen
Aiheesta muualla

Ahti Kuoppala Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ahti Kuoppala Elonetissä.
Ahti Kuoppalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Macrinus

| Macrinus |
| --- | --- |
 
Rooman keisari
Valtakausi:  11. huhtikuuta 217 – kesäkuu 218
Edeltäjä:  Caracalla
Seuraaja:  Elagabalus

Syntynyt:  noin 165 Caesarea, Mauretania Caesariensis
Kuollut:  kesäkuu 218 (~53 vuotta) Kappadokia
Puoliso:  Nonia Celsa
Lapset:  Diadumenianus
Suku:  Severa
Keisari Caracallan rintakuva.
Macrinus roomalaisessa aureuksessa.
Marcus Opellius Macrinus (noin 165 – kesäkuu 218) oli Rooman keisari vuosina 217–218. Macrinus oli kotoisin Mauretania Caesariensiksesta Pohjois-Afrikasta ja nousi keisariksi edeltäjänsä keisari Caracallan murhan jälkeen vuonna 217. Hän oli ensimmäinen keisari, joka ei ollut senaattorisäädyn jäsen noustessaan valtaan.
Varhaiset vuodet

Marcus Opellius Macrinus syntyi noin vuonna 165 Caesarean (nykyinen Cherchell Algeriassa) kaupungissa Mauretaniassa. Cassius Dion, joka tunsi Macrinuksen henkilökohtaisesti, mukaan hän syntyi vuonna 164. Bysanttilaisen kronikan Chronicon Paschalen mukaan taas vuonna 166. Hänen varhaisista vuosistaan ja urastaan ennen keisariutta ei tiedetä paljoa varmuudella. Antiikin lähteiden mukaan Macrinuksen vanhemmat olivat köyhiä mutta on mahdollista, että he kuuluivat paikalliseen eliittiin, sillä he pystyivät lähettämään poikansa kouluun, jossa hän opiskeli lakimieheksi. Mauretaniasta hän siirtyi Roomaan, jossa hänestä tuli keisari Septimius Severuksen aikana tärkeä virkamies. Macrinus ystävystyi pretoriaaniprefekti Gaius Fulvius Plautianuksen kanssa ja onnistui myöhemmin säilyttämään asemansa kun Plautianus joutui epäsuosioon ja teloitettiin. Macrinus nimitettiin prokuraattoriksi, jonka jälkeen hän vastasi Via Flaminian huollosta. Näihin aikoihin hän saattoi mennä naimisiin entisen Mauretania Caesariensiksen prokuraattorin Haius Diadumenianuksen tyttären kanssa. Macrinus saattoi myös olla Severuksen mukana sotaretkellä Britanniassa. Kun Severus kuoli vuonna 211 hänen poikansa ja perijänsä Caracalla ja Geta nimittivät Macrinuksen keisarilliseksi kassanhoitajaksi (procurator rationis privatae). Caracallan murhattua Getan joulukuussa 211 Macrinus nimitettiin pretoriaanikaartin prefektiksi. Macrinuksen kollega oli ikääntynyt Marcus Oclatinius Adventus. Macrinuksen komennossa oli myös Legio II Parthica.