stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australian eläimistö

Punajättikenguru on kengurulajeista suurin. Se on toinen Australian vaakunan eläimistä.
Australian eläimistö on ainutlaatuisen monimuotoista, ja vuonna 2009 arvioitiin, että lajien mukaan laskettuna 87 % nisäkkäistä, 93 % matelijoista, 45 % linnuista ja 94 % sammakko­eläimistä on kotoperäisiä, mikä johtuu pitkästä eristyneisyydestä, tektonisesta vakaudesta ja ilmastonmuutoksista. Australiassa on alkuperäisiä istukkanisäkkäitä suhteellisen vähän. Poikasensa pussissa kantavilla nisäkkäillä, pussieläimillä, on siis paljon sellaista elintilaa, jota on istukallisilla muualla. Maailman viidestä nokkaeläinlajista kaksi elää Australiassa. Australia on ainoa maanosa, jossa myrkkykäärmeitä on enemmän kuin myrkyttömiä käärmeitä (70 prosenttia). Lajeja on paha panna järjestykseen myrkyllisyyden perusteella, sillä myrkyllisimmästäkin on epäselvyyttä: jonkun mukaan se on pallokala, toisen mukaan australiankuutiomeduusa, kolmannen mukaan keilakotiloihin kuuluva karttakotilo ja neljännen mukaan aavikkotaipaani. Muita hyvin myrkyllisiä ovat sydneyntunneliverkko­hämähäkki, sinirengastursaat ja velhokala.
Australian eläimistöön on vaikuttanut huomattavasti myös Australian alkuperäiskansojen saapuminen mantereelle yli 40 000 vuotta sitten ja vuodesta 1788 eteenpäin eurooppalaisten uudisasutus. Metsästys, ulkopuolisten lajien saapuminen maahan sekä eläimistön asuinalueita muokkaavat ja tuhoavat maanhallintamenetelmät ovat aiheuttaneet useiden lajien, kuten paratiisikaijan, pussisian ja leveäotsapäästäiskengurun, sukupuuton. Harkitsematon maankäyttö uhkaa edelleen useita lajeja. Suojellakseen eläimistöään siihen kohdistuvilta uhilta Australian valtiolla on laaja luonnonsuojelulainsäädäntö ja lukuisia suojelualueita.
Alkuperä

Australian ainutlaatuisen eläimistön muotoutumiseen ovat vaikuttaneet niin mannerliikunnot kuin ilmaston vaihtelukin. Maanosa oli aikoinaan osa eteläistä supermannerta Gondwanaa, johon kuuluivat myös Etelä-Amerikka, Afrikka, Intia ja Antarktis; 140 miljoonaa vuotta sitten Gondwana alkoi hajota, ja 50 miljoonaa vuotta sitten Australia erosi Etelämantereesta. Tämän jälkeen se oli suhteellisen eristyksissä, kunnes Indo-Australian laatta törmäsi Aasiaan mioseenikaudella noin 15 miljoonaa vuotta sitten. Mantereen erikoinen ilmasto ja geologia ehkä muokkasivat muinaista eläimistöä. Gondwanan eläimistö, kuten pussieläimet, sopeutui Australiaan.
Mioseenin jälkeen Aasiasta alkoi saapua eläimiä Australiaan, mutta välissä on eläinmaantieteellinen Wallacen linja, joka on myös Euraasian laatan ja Indo-Australian laatan rajalla. Se esti maasiltojen synnyn, niin että valtaosalla Aasian ja Australian eläimistöä, lintuja lukuun ottamatta, on vain vähäistä päällekkäisyyttä levinneisyysalueissa. Sirkumpolaarivirtauksen ilmaantumisen jälkeen, oligoseenin puolivälissä, sateet vähenivät Australiassa, mikä synnytti moninaisen joukon kuiviin alueisiin erikoistuneita eliöitä, aivan kuten kosteat alueet synnyttivät ainutlaatuisesti sopeutuneet lajinsa. lähde?
Oligoseenikauden ilmastosta tiedetään suhteellisen vähän, joten maan- ja merenpinnan lämpötilojen mallinnukset ovat harvalukuisia ja paikallisesti rajoittuneita. Oligoseenin meriveden pintalämpötilamittaukset useiden epäsuorien menetelmien avulla kuitenkin osoittavat, että eteläisen pallonpuoliskon korkeammilla leveysasteilla (60–90°) merivesi on ollut jatkuvasti melko lämmintä, noin 15°C (lähteen kuva 3C). Tätä on tietysti vaikea sovittaa yhteen jääkauden kanssa. On kuitenkin arvioitu, että Drakensalmen avautuminen (noin 30 Ma) voimisti Etelämannerta kiertävää merivirtausta, mikä ehkä lisäsi sateita Etelä-Australiassa ja vähensi sateita Pohjois-Australiassa. Korkean pohjavedenpinnan ja isojen soiden olemassaolosta tältä ajalta kertovat laajat hiiliesiintymät Kaakkois-Australiassa. Tiedossa ei kuitenkaan ole yhtään kasvimakrofossiilia, jonka voidaan varmuudella katsoa olevan peräisin oligoseenilta.
Nisäkkäät

Australian nisäkkäiden fossiilihistoria on rikas, samoin sen valikoima säilyneitä nisäkäslajeja, joista enemmistönä ovat pussieläimet. Fossiilitutkimuksista käy ilmi, että nokkaeläimiä on elänyt Australiassa jo varhaisliitukaudella 145–99 Ma, ja että pussieläimet ja istukalliset nisäkkäät ovat peräisin eoseenikaudelta 56–34 Ma. Vaikka Australiassa oli eoseenikaudella yhtä aikaa pussieläimiä ja istukallisia nisäkkäitä, vain pussieläimet ovat selvinneet hengissä nykypäivään. Istukalliset nisäkkäät ilmestyivät Australiaan uudestaan mioseenikaudella, kun Australia liikkui lähemmäs Indonesiaa. Kaivauksissa on löydetty tältä ajalta peräisin olevia lepakoiden ja rottien fossiileja. Pussieläimet kehittyivät täyttämään tiettyjä ekologisia lokeroita, ja monissa tapauksissa ne ovat fyysisesti samankaltaisia kuin Euraasian ja Pohjois-Amerikan samoissa lokeroissa elävät istukalliset nisäkkäät. Ilmiötä kutsutaan konvergentiksi evoluutioksi. Esimerkiksi pussihukalla on huomattavia samankaltaisuuksia koiraeläinten, kuten suden, kanssa, ja pussiliito-oravat ja liito-oravat ovat sopeutuneet samalla tavalla puissa liikkuvaan elämäntapaan.
Nisäkkäät > Nokkaeläimet

Nokkaeläimet ovat nisäkkäitä, jotka pentujen synnyttämisen sijasta lisääntyvät munimalla. Nokkaeläimet kuitenkin luokitellaan nisäkkäiksi, koska ne ruokkivat jälkikasvuaan tuottamallaan maidolla. Tunnetusta viidestä jäljellä olevasta nokkaeläinlajista vesinokkaeläin ja nokkasiili esiintyvät Australiassa. Pieni ja ruskean karvan peittämä vesinokkaeläin on poikkeuksellinen eläin. Kun vesinokkaeläimen turkki ensimmäisen kerran esiteltiin Englannin luonnontieteilijöille, he uskoivat, että kyseessä täytyi olla huolella valmisteltu huijaus. Vesinokkaeläimellä on suuri, ulkoisesti ankan nokkaa muistuttava nahkapeitteinen kuono, rasvavarastona toimiva häntä ja räpylät. Lisääntymisaikana lajin urosten takajaloissa olevista kannuksista erittyy myrkkyä. Kaikilla nokkaeläimillä on sähköaisti, mutta vesinokkaeläimellä se on kaikkein kehittynein. Myös nokkasiilillä on omituisuutensa: karvaisten piikkien peittämällä nisäkkäällä on suun tilalla putkikärsä, ja se voi termiittejä pyydystäessään liikuttaa kärsässä olevaa kieltä sisään ja ulos noin sata kertaa minuutissa.
Linnut

Australiassa ja sen territorioissa on yli 800 lintulajia; näistä noin 350 kuuluu Australian, Uuden-Guinean ja Uuden-Seelannin eläinmaatieteellisen alueen kotoperäiseen eläimistöön. Liitukauden (144–66 Ma) ja myöhäisen oligoseenin (26–24 Ma) välissä on lintufossiileissa suuri aukko, poikkeuksena Queenslandin löydös (n. 55 Ma). Kaikki myöhemmät lintufossiilit ovat nykymuotoisia. Australian museon ornitologian osaston kuraattori Walter Boles sanoo, että tuolloin Australiassa ei ollut paikkoja, joissa olisi voinut syntyä fossiileja. Gondwanalta lähtöisin olevia lintuja ovat muun muassa lentokyvyttömät sileälastaiset (emu ja kypäräkasuaari), isojalkakanat (malleekana ja kekokana) ja suuri joukko kotoperäisiä papukaijoja. Australiassa elää 56 maailman noin 300 papukaijalajista, mukaan lukien monia kakaduja ja ruusukakaduja. Ihmisen naurua muistuttavasta laulustaan tunnettu isonauraja on kuningaskalastajien suurikokoisin lintu.
Australian varpuslinnut sisältävät peukaloiset, pensassiepot, leijut, tiaismalurit, helmikkäät, valtavat mesikot, australiankiipijät, lyyrypyrstöt, paratiisilinnut ja lavastajat. Lavastajilla on monimutkainen parittelurituaali, jossa uros rakentaa oksista majoja, jotka se koristelee luonnosta löytämillään värikkäillä, kiiltelevillä esineillä. Lyyrypyrstö ja pikkulyyrypyrstö tunnetaan niiden kyvystä imitoida lähes mitä tahansa kuulemaansa ääntä. Muiden lintulajien laulun lisäksi lyyrypyrstöjen on kuultu imitoivan muun muassa moottorisahaa ja hälytysääniä.
Verrattain tuoreita siirtolaisia ovat Euraasiasta saapuneet pääskyt, kiurut, rastaat, hertut, medestäjät ja eräät petolinnut, kuten kiilapyrstökotka. Ihmiset ovat tuoneet Australiaan lukuisia lintulajeja. Jotkin niistä, kuten tikli ja viherpeippo, elävät sulassa sovussa australialaisten lajien kanssa, kun taas toiset, kuten kottarainen, mustarastas, varpunen ja pihamaina, ovat tuhoisia joillekin paikallisille lintulajeille ja horjuttavat siten luonnollista ekosysteemiä.
Australian rannikolla elää noin 200 merilintulajia, joihin kuuluu useita muuttolintuja. Australia sijaitsee muuttavien merilintujen käyttämän Itä-Aasian ja Australian välisen lentoreitin eteläpäässä. Tätä reittiä pitkin matkaa vuosittain noin 2 miljoonaa lintua. Yksi hyvin yleinen merilintu on australianpelikaani, jota voi tavata lähes kaikilta Australian vesireiteiltä. Sinipingviini on ainoa Australian mantereella elävä pingviinilaji.
Sammakkoeläimet

Australiasta on hiljattain löydetty useita uusia sammakkolajeja alun perin yhdeksi lajiksi tiedetystä lajista. Nämä löydöt ovat "kryptisiä" lajeja, jotka ovat ulkonäöltään hyvin samankaltaisia ja erottuvat pääasiassa DNA:han perustuvilla tulkinnoilla. Australiassa on kuitenkin 4 sammakkoheimoa, joissa on laskettu olevan noin 220 lajia. Lisäksi on yksi ei-endeeminen heimo, konnat, johon kuuluu vain yksi laji: agakonna (Bufo marinus).
Vuonna 1935 Queenslandiin tuotiin 101 agakonnaa syömään sokeriruokoviljelmien tuholaisia. Konnat eivät välittäneet kuoriaisista, mutta löysivät paljon muuta syötävää ja lisääntyivät nopeasti. Australialaiset ovat useissa kyselyissä pitäneet lajia pahimpana, jopa katastrofaalisena vieraslajina, mutta lajilla ei ole ollut kovin suurta ekologista eikä taloudellista vaikutusta. Varaanien ja käärmeiden määrä on aluksi paikoin vähentynyt, kun ne ovat yrittäneet syödä myrkyllisiä agakonnia – toisaalta muiden eläinten määrä on hieman kasvanut. Erään tutkimuksen mukaan Pohjoisterritoriossa lajilla on ollut vähän tai ei lainkaan vaikutusta paikallisiin sammakkoyhteisöihin.
Australianhammaskonnat (Myobatrachidae) on Australian suurin sammakkoheimo, jossa on noin 120 lajia ja 21 sukua. Yksi tämän heimon laji, värikäs ja uhanalainen corroboreenkonna (Pseudophryne corroboree), elää puurajan tuntumassa Australian Alpeilla. Lehtisammakoita (Hylidae, "tree frogs") on Australiassa noin 78 lajia kolmessa suvussa pohjois- ja itärannikon runsassateisilla alueilla. Ahdassuusammakoiden (Microhylidae) kahden suvun 19 lajin levinneisyys rajoittuu sademetsiin. Aitosammakoiden (Ranidae) heimosta, joka on maailman yleisin ryhmä, löytyy Australiasta vain yksi laji, Hylarana daemeli, Queenslandin sademetsistä.
Kuten kaikkialla muuallakin, myös Australian sammakkokanta on taantunut viime vuosikymmeninä nopeasti. Lajien häviämiselle ei ole vielä osattu antaa kunnollista selitystä, mutta siihen on ainakin osasyynä sammakkoeläinten tappava sienitauti kytridiomykoosi.
Selkärangattomat > Merieläimet

Australian vesissä elää valtava kirjo selkärangattomia merieläimiä. Niistä suuri osa esiintyy Ison valliriutan alueella. Tähän eläimistöön kuuluvat sienieläimet, polttiaiseläimet (meduusat, korallit, merivuokot), piikkinahkaiset (merisiilit, meritähdet, käärmetähdet, merimakkarat), lonkerojalkaiset ja nilviäiset (kotilot, mustekalat, simpukat, nivelkotilot). Myrkyllisiin selkärangattomiin kuuluvat australiankuutiomeduusa, 3 sinirenkaista tai -juovaista tursaslajia (Hapalochlaena) sekä 10 keilakotilot-heimon lajia, jotka voivat aiheuttaa ihmiselle hengityselinten toiminnan lamaantumisen tai kuoleman. Piikkikruunu-meritähti elää Valliriutalla yleensä harvassa, mutta toistaiseksi tuntemattomasta syystä populaatio voi joskus lisääntyä niin suureksi, että se ylittää riutan kantokyvyn, ja korallia syödään nopeammin kuin se kykenee uudistumaan. Muita ongelmallisia meriselkärangattomia ovat maahan tuodut tuholaiset, kuten vihersimpukka sekä Musculista senhousia ja Mytilopsis sallei -simpukat sekä Asterias amurensis -meritähti, jotka kaikki pyrkivät syrjäyttämään alkuperäisiä lajeja.
Meriäyriäisistä parhaiten tunnettuja ovat yleensä suurikokoiset kuoriäyriäiset, joihin kuuluu myös valtaosa ihmisten ravintonaan käyttämistä äyriäisistä. Pohjois-Australian lämpimissä vesissä elää useita kymmenjalkaisryhmiä, kuten taskuravut, erakkoravut, langustit ja Dendrobranchiata-katkaravut. Kuoriäyriäisten Peracarida-ylälahkoon kuuluvat katkat ja siirat puolestaan ovat paljon monimuotoisempia Etelä-Australian kylmissä vesissä. Huonommin tunnettuja äyriäisryhmiä ovat pienikokoisemmat airojalkaiset, kilpipäiset, kidusjalkaiset, siimajalkaiset, hankajalkaiset ja raakkuäyriäiset.
Huomattavia äyriäislajeja ovat muun muassa maailman toiseksi suurin taskurapulaji, jättiläisrapu, joka elää syvissä vesissä ja voi painaa 13,5 kg, sekä australialaisen langustiheimon lajit, kuten kivihummeri, joilla ei ole saksia toisin kuin hummereilla.
Ihmisen vaikutus

Australian alkuperäiskansat ovat hyödyntäneet monipuolisesti meren ja maan antimia. Pieniä ja keskikokokoisia pyhiä kenguruita metsästettiin enemmän kuin nopealiikkeisiä isoja lajeja.  Lyhytpyrstöliitäjät kuuluivat mieliriistaan koko pesimäkauden. Esimerkiksi marraskuussa kerättiin myrskyjen jälkeen rantaan ajautuneita lintuja koko kaakkoisrannikolta. Hyönteisistä tärkeimpiä olivat mehiläiset (hunajan takia) sekä perhoset ja kovakuoriaiset ja niiden toukat. Horrostavia Agrotis infusa -yökkösiä (bogong moth) mentiin talvisin keräämään Snowy Mountains -vuorilta. Endoxyla leucomochla -lajin Witchetty-toukat ovat Australiassa kuuluisaa alkuperäisravintoa.
Vuonna 2005 julkaistiin tutkimus, jossa todettiin, että yksipuoliseen ruokavalioon tottunut Genyornis newtoni -jättisorsa kuoli sukupuuttoon ekosysteemin muuttuessa 50 000 – 40 000 v sitten. Tekijät sanoivat spekuloivansa, että ihmisten sytyttämät maastopalot muuttivat "puiden, pensaiden ja ravinteikkaiden niittyjen mosaiikin" nopeasti aavikkopensaikoksi. Todisteita väitteelle ei esitetty. Vuonna 1987 ilmestyneen teoksen mukaan dingo näyttää olleen ainoa eläin, jonka ihmiset toivat Australiaan noin 3 000 v sitten. Tuolloin aboriginaalien yhteiskunnassa näyttää tapahtuneen suuria muutoksia. Tätä seurasi kahden suuren pussieläimen (pussisusi ja pussipiru) katoaminen mantereelta, mihin kirjoittaja arvelee menneen useita tuhansia vuosia. Muita sukupuuttoja, joihin aboriginaalit olisivat olleet osallisia, teos ei mainitse. Mantereen viimeisin pussihukan fossiili on kuitenkin Perthin alueelta 3090 ± 90 14C BP. Pussipirut katosivat samoihin aikoihin.
Eurooppalaisten saapumisen jälkeen, alkuperäisen eläimistön suora hyväksikäyttö, niiden elinympäristön tuhoaminen ja uusien eksoottisten saalistajien ja kilpailevien kasvinsyöjien tuominen maahan on aiheuttanut noin 27 nisäkäslajin, 23 lintulajin ja 4 sammakkolajin sukupuuton.
Nykytila > Uhat

Itsenäisten tutkijoiden liittovaltiolle 2001 tekemässä ympäristön tilaa käsittelevässä raportissa todettiin ympäristön ja ympäristönhoidon tilan muuttuneen edelliseen 1996 raporttiin verrattuna huonompaan suuntaan. Erinäisistä raportissa määritellyistä ympäristön tilaa uhkaavista tekijöistä maan mineralisoituminen, hydrologisen tilan muuttuminen, maan autioituminen, ekosysteemin sirpaloituminen, huono ylläpito sekä vieraslajit muodostivat huomattavia ongelmia Australian luonnon monimuotoisuuden suojelemiselle.
Eksoottisten eläinten suunniteltu, tahaton ja luonnollinen ilmestyminen Australiaan on aiheuttanut huomattavaan määrään maata valtaavia, villiintyneitä ja tuholaislajeja, jotka ovat kukoistaneet ja muodostuneet luonnolle haitalliseksi tekijäksi. Maahan saapuneet organismit vaikuttavat ympäristöön monella tapaa. Jänikset rappaavat maan taloudellisesti käyttökelvottomaksi. Ketut harventavat kotoperäistä eläimistöä, ja agakonna myrkyttää metsästäjänsä tullessaan syödyksi. Alaa valtaaviin lajeihin kuuluvat pihamaina, karppi, tulimuurahainen ja Musculista senhousia -nilviäinen. Ongelma liittyy alkuperäislajeja syrjäyttävään kasvillisuuteen ja tauteihin, sieniin ja loisiin. Kalliit, kovatöiset ja aikaa vievät toimenpiteet näiden lajien hillitsemiseksi eivät ole tuottaneet suurempaa tulosta, ja siksi tämä on edelleen suuri ongelma Australian luonnon monimuotoisuuden suojelussa.
Nykytila > Suojelutoimet

Suuri osa Australian eläimistöstä on suojeltu lainsäädännöllä. Merkittävä poikkeus ovat kengurut, jotka lisääntyvät runsaasti, niin että niiden kantaa joudutaan säännöllisesti vähentämään.
Australian vuonna 1992 allekirjoittaman biodiversiteettisopimuksen asettamia velvollisuuksia täyttämään säädettiin Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999 (EPBC Act). Asetus suojelee kaikkia alkuperäisiä eläinlajeja ja määrittelee uhanalaisten lajien tunnistamisen ja suojelutoimet. Jokaisessa osavaltiossa ja territoriossa on uhanalaisista eläinlajeista omat lakimääräiset luettelot. EPBC Actin perusteella on määritelty joko vaarantuneeksi tai uhanalaiseksi 380 lajia, ja lisäksi on suojelun kohteena muita lajeja osavaltioiden ja territorioiden lainsäädännön perusteella. Australian kaikki eläinlajit on listattu, ja se on keskeinen tekijä Australian eläimistön ja luonnon monimuotoisuuden suojelussa. Liittovaltion hallitus perusti 1973 Australian Biological Resources Studyn (ABRS), joka koordinoi eläimistön ja kasvillisuuden taksonomioiden, tunnistamisen, luokittelun ja levinneisyyden tutkimista. ABRS ylläpitää ilmaista verkkotietokantaa, jossa on luetteloituna suuri osa Australian eläimistä ja kasveista. Australia on Kansainvälisen valaanpyyntikomission (IWC) jäsen ja vastustaa voimakkaasti kaupallista valaanpyyntiä. Australian vesillä ovat kaikki valaslajit suojeltuja. Australia on myös allekirjoittanut CITES -sopimuksen ja rajoittaa kaikkien uhanalaisten lajien maastavientiä.
Jokaiseen osavaltioon ja territorioon on perustettu suojelualueita suojelemaan ja säilyttämään maan ainutlaatuista ekosysteemiä. Näihin alueisiin kuuluu kansallispuistoja ja muita alueita, kuten 64 suota, jotka on rekisteröity Ramsarin sopimukseen ja maailmanperintöluetteloon. Vuonna 2002 oli Australian kokonaispinta-alasta suojeltua aluetta 10,8 % (774 619,51 km²). Merien monimuotoisuuden säilyttämiseksi on suojelualueita perustettu myös useille merialueille. Alueet kattoivat vuonna 2023 9,6 % (860 320 km²) Australian aluevesistä. Ison valliriutan suojelua hallinnoi Great Barrier Reef Marine Park Authority. Vuonna 2001 ilmestyneessä selonteossa pidettiin neljää lajia ylikalastettuna: sinievätonnikala, harmaahai, tiikerikatkarapu ja käärmemakrillien heimoon kuuluva Rexea solandri.
Kirjallisuutta

Berra, T. M. 1998. A Natural History of Australia. Academic Press ISBN 0-12-093155-9
Strahan, R. ed. 1983. The Australian Museum Complete Book of Australian Mammals. Angus & Robertson ISBN 0-207-14454-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Australian eläimistö Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Fauna of Australia
Australia oli kerran osa Gondwana-supermannerta.
Pussiahma, maailman suurin pussipeto.
Koala on Australian tunnetuimpia pussieläimiä.
Dingo oli ensimmäinen ihmisen Australiaan tuoma istukkanisäkäs.
Dugongi on uhanalainen meressä elävä nisäkäs.
Emu on maailman toiseksi suurin lintulaji ja Australian vaakunaeläin.
Corroboreenkonna on uhanalainen laji.
"Useimmat eivät pidä krokotiileista ilmeisistä syistä: ne ovat isoja ja vaarallisia, eikä sitä voi kaunistella."
– Professori Grahame Webb.
Merineuloihin kuuluva korulehvähevonen (Phyllopteryx taeniolatus) elää Australian eteläosien vesissä.
Aaltokeisarikala Luoteis-Australian vesillä.
Pieni sinirengastursas (Hapalochlaena lunulata) on maailman myrkyllisimpiä lajeja.
Tiikeripussikissa on Australian alkuperäinen laji, jonka tila on vaarantunut ihmisen toimien ja ketun saapumisen vuoksi.
Metsäpalo Kakadun kansallispuistossa.
1.jättikenguru, 2.puukenguru, 3.pussihukka, 4.vesinokkaeläin, 5.nokkasiili, 6.neitokakadu, 7.kaka*, 8.kakapo*, 9.kuningasparatiisilintu, 10.emu, 11.kypäräkasuaari, 12.kiivi*, 13.lyyralintu, 14.punanokkatalekana, 15.tuatara*, 16.australiankeuhkokala, 17.kultatöyhtökakadu.
– * Uusi-Seelanti. Sergei Juzhakov, n. 1903.
Käännös suomeksi
Evoluution todisteet

Keskeisiä aiheita
Yhteinen polveutuminen
Evoluution todisteet
Prosessit ja lopputulokset
Populaatiogenetiikka · Geneettinen variaatio · Mutaatio · Luonnonvalinta · Adaptaatio · Geneettinen ajautuminen · Geenivirta · Lajiutuminen · Sopeutumislevittäytyminen · Yhteistyö · Koevoluutio · Divergenssi · Konvergenssi · Paralleelinen evoluutio · Sukupuutto
Luonnonhistoria
Elämän alkuperä · Elämän historia · Evoluution aikajana · Ihmisen evoluutio · Evoluutiopuu · Biodiversiteetti · Eliömaantiede · Taksonomia · Kladistiikka · Välimuotofossiili · Joukkosukupuutto
Evoluutioteorian historia
Yleiskatsaus · Darwin · 
Lajien synty · Moderni synteesi
Tutkimushaarat ja sovellukset
Ekologinen genetiikka · Evoluutiolaskenta · Evoluutiopsykologia · Fylogenetiikka · Jalostus · Systematiikka
Yhteiskunnalliset vaikutukset
Yhteiskunnalliset vaikutukset
Vastustus
n
k
Osa biologian artikkelisarjaa
Evoluution todisteet käsittävät suuren määrän erilaisia havaintoja eliöiden perimästä, anatomiasta ja varhaisten eliöiden fossiileista. Evoluutiota on mahdollista seurata reaaliajassa ja vaikuttaa siihen aktiivisesti, mutta historiallisten evoluutiotapahtumien havaitsemiseksi täytyy tutustua prosesseista jääneeseen todistusaineistoon.
Yleistä

Evoluutioteoria on falsifioitavissa oleva luonnontieteellinen malli, joka pyrkii selittämään evoluutiota ja sen mekanismeja mahdollisimman tarkasti ja antaa sen menneestä tai tulevasta toiminnasta ennusteita. Biologiassa, johon evoluution ala kuuluu, ei ole täysin varmaksi todistettavia asioita, kuten ei muissakaan kokemusperäisissä tieteissä.
Evoluutio on historiallinen tapahtumasarja, eikä sitä voida todistaa perinteisillä väitteillä tai menetelmillä, joilla todistetaan puhtaasti fysikaaliset tai funktionaaliset ilmiöt. Tietyt evolutiiviset tapahtumat – ja evoluutio kokonaisuudessaan – on pääteltävä havaintojen perusteella. Näitä päätelmiä on testattava yhä uudestaan uusia havaintoja vastaan, jolloin alkuperäiset havainnot saavat vahvistusta tai ne kumoutuvat. Menneisyyden evoluutiota ei voida tutkia kokeellisesti, mutta nykyistä voidaan, ja epäsuorien todisteiden avulla evoluutiota voidaan historiallisena ilmiönä testata.
Evoluution todistavia asioita ovat muun muassa sukupolvesta toiseen tapahtuva muuntelu, uuden geneettisen materiaalin kehittyminen, lajiutumishavainnot, hyödyllisten alleelien yleistyminen, bakteeripopulaatioiden nopea vastustuskyvyn kehittyminen, fossiiliaineiston johdonmukainen geologinen kerroksellisuus ja sen johdonmukainen rakenteellinen kehitys, ja monia muita evoluution puolesta todistavia asioita, jotka muodostavat koko biologian perustan.
Havaittu uusien lajien synty

Lajiutuminen tarkoittaa eliöiden evoluutiota uusiksi lajeiksi. Lajiutumista voi tapahtua monista syistä. Tieteilijät ovat havainneet monia esimerkkejä lajiutumisesta laboratorioissa ja luonnossa. Evoluutio on kuitenkin tuottanut paljon enemmän lajeja kuin luulisi olevan tarpeen, esimerkiksi kovakuoriaisia on yli 350 000 tunnettua lajia. Eräitä esimerkkejä ovat tuottaneet saarten eliöstöt ja sopeutumislevittäytyminen (adaptiivinen radiaatio). Alla esitetyt esimerkit ovat vain pieni murto-osa tunnetuista tapauksista.
Eliöryhmien rakenteiden ja muiden ominaisuuksien vertailu tukee evoluutioteoriaa osoittaessaan samasyntyisiä elimiä ja toimintoja. Evoluutioteorian mukaan kaikki lajit polveutuvat toisista, aiemmin eläneistä lajeista. Mitä etäisempi yhteinen kantamuoto on ajallisesti, sitä kauemmaksi lajit ovat ehtineet kehittyä toisistaan.
Havaittu uusien lajien synty > Esimerkkejä uusien kasvilajien synnystä > Stephanomeria malheurensis

Stephanomeria malheurensis -kasvin lajiutuminen todettiin Oregonissa. Kantalaji Stephanomeria exigua (alalaji coronaria) on täysin ristipölytteinen, mutta malheurensis on lähinnä itsepölytteinen ilmeisesti itsepölytteisyyteen johtaneen geenimutaation seurauksena, mikä on johtanut lajien eriytymiseen, vaikka ne kasvavat samalla alueella. Risteytymien hedelmällisyys on alentunut kromosomien rakenteellisten erojen vuoksi niin paljon, että geenit eivät voi siirtyä lajien välillä.