Afgaaninvinttikoira
Alkuperä

Afgaaninvinttikoira on ikivanha rotu, jonka juuret ovat alkuperäisissä afganistanilaisissa tasanko- ja vuoristovinttikoirissa. Se on läheistä sukua Etu-Aasian muille metsästysvinttikoirille, salukille, taiganille ja tazille. Sitä kuvailtiin vuonna 1908 teoksessa The Kennel Club Encyclopaedia, joskin virheellisesti nimen "persianvinttikoira" alla (vaikka kuvaus oli nimenomaan runsaskarvaisesta eli afgaani-tyyppisestä koirasta): Sen sanottiin olleen kotoisin Sistanin alueelta (nykyisessä Iranissa ja Afganistanissa), mutta levittäytyneen myös Chagehiin (Belutšistanin ja Afganistanin rajalla) ja Nosratabadiin (Persian ja Afganistanin rajalla) sekä suurelle alueelle Persian itäisellä raja-alueella.
Rotua oli käytetty Afganistanissa metsästys- ja paimenkoirina tuhansien vuosien ajan ennen kuin länsimaiset koiraharrastajat kiinnostuivat siitä vuonna 1839 brittien saapuessa Afganistaniin. Vuodesta 1839 vuoteen 1922 britit tutustuivat afgaaninvinttikoiriin niinä aikoina, kun maa oli miehitettynä. Paikalliset eivät olleet kuitenkaan valmiita myymään koiria, joten niitä oli vaikea hankkia. Niitä piiloteltiin ulkomaalaisilta, mutta saatettiin lahjoittaa jollekulle erityisen arvostuksen merkiksi. Ensimmäisen läpimurtonsa Englannissa afgaaninvinttikoira teki vuonna 1895, jolloin Shahzada-uros esitettiin ulkomaalaisten koirien luokassa monissa näyttelyissä. Vuonna 1907 tuotiin Englantiin Zardin-uros, jonka mukaan kirjoitettiin ensimmäinen rotumääritelmä vuonna 1912. Pitkäjännitteistä kasvatustyötä ei silloin vielä aloitettu, joten Zardinilla ei ollut vaikutusta jälkipolviin. Merkille pantavaa on, että Zardin ei ollut kotoisin Afganistanista, vaan Persian Mekram-alueelta.
Vuonna 1920 heräsi uudelleen kiinnostus afgaaneja kohtaan, kun brittiläiset sotilaat toivat koiria mukanaan Afganistanista. Nämä afgaanit tulivat eri puolilta Afganistania ja erosivat toisistaan paljon. Majuri Bell-Murrayn tuomat tasankoafgaanit olivat korkeampia, pidempiä ja niukkaturkkisempia kuin Zardin. Ne olivat myös vähemmän kulmautuneita ja niiden kallo oli kapeampi ja kuono pidempi kuin vuoristoafgaaneilla. Majuri ja rouva Mary Amps puolestaan toivat Kabulista vuoristotyyppisiä afgaaneita, joita alettiin heidän kennelnimensä mukaan kutsumaan ghazni-tyyppisiksi. Koirien joukossa oli esimerkiksi syvänpunainen urosafgaani Ch Sirdar of Ghazni. Se oli selkeästi pienempi kuin tasankoafgaanit. Ch Sirdar of Ghazni oli kasvatettu kuningas Amanullahin kuninkaallisessa kennelissä ja siitä tuli merkittävä siitosuros. Ch Sirdar of Ghaznin sanottiin muistuttavan suuresti Zardinia.
Vuoristoafgaanit olivat tasankoafgaaneita pienempiä, niiden lavat ja takaraajat olivat kulmautuneempia ja niillä oli runsaammin turkkia. Tasankoafgaanit olivat yleensä vaaleita tai brindlejä, ja vain vuoristoafgaanit olivat mustia. Aluksi näiden kahden tyypin välillä käytiin rankkaa paremmuuskiistaa. Ghaznit voittivat paremmuuskilvat johtuen siitä, että ne voittivat näyttelyissä useammin. Vähitellen vuoristo- ja tasankoafgaanit kuitenkin sekoittuivat toisiinsa. Nykyiset afgaanit muistuttavat molempia, sillä niillä on tasankoafgaanien tavoin paljon kokoa ja vuoristoafgaanin tapaan paljon turkkia ja kulmauksia.
Suomessa näyttelyissä esiintyi afgaani ensimmäisen kerran vuonna 1912. Tämä afgaani oli Afganistanista tuotu "afganistanilais-turkmenistanilainen paimenkoirauros" nimeltä Erden. Vuoden 1912 jälkeen suomalaisissa näyttelyissä näkyi afgaaneja vasta vuonna 1947.
Yhdysvaltoihin afgaani tuli vuonna 1925 ja manner-Eurooppaan 1927. Pohjoismaista afgaani tuli ensimmäisenä Tanskaan vuonna 1930, josta niitä vietiin Ruotsiin. Suomessa afgaaninvinttikoirien kasvatus alkoi 1940-luvulla, kun ensimmäiset koirat tuotiin sinne Tanskasta, Ruotsista ja Englannista.