Pohjois-Venäjän interventio
Arkangelista Vienanjoelle

Yhtätoista kansallisuutta edustavat 1 400 sotilasta käsittävät joukot siirtyivät 31.7.1918 Murmanskista Arkangeliin. Yhdysvaltoja edusti tällöin vain 50 sotilaan vahvuinen osasto merisotilaita, joita johti USS Olympialla kapteeni Dion B. Bierer.
1.8.1918 alkaa laivaston ja laivaston ilmavoimien tukema hyökkäys Arkangeliin sataman suulla olevalle Modjugskin saarelle. Joukko onnistui valtaamaan kaupungin sekä saamaan haltuunsa tarvikkeet, joita neuvostojoukot eivät olleet ehtineet vielä kuljettaa pois. Kaupungin eteläpuolelta Obozerskajassa 89 serbi- ja venäläissotilasta valtasivat brittien johdolla Arkangelin rautatien ja estivät siten neuvostojoukkoja saamasta rautateitse vahvistuksia. Vastarintaa joukot kohtasivat vasta Vienassa, jossa 90 neuvostosotilasta antautui yhden kaatuneen tappioiden jälkeen.
Liittoutuneiden, pääasiassa brittien ja ranskalaisten, taistelu 2.8.1918 Arkangelissa neuvostovenäläistä varuskuntaa vastaan synnytti sotatilan neuvostojoukkojen ja liittoutuneiden välillä. Tästä huolimatta eivät brittihallitus tai neuvostohallitus julistaneet sotatilaa eivätkä todenneet olevansa sodassa keskenään. Samaan tapaan kuin liittoutuneet tukivat Venäjän valkoisia, alkoivat saksalaiset lähettää neuvonantajia neuvostojoukkojen puolelle.
Etelämpänä Korelskajassa hyökkääjät väijytettiin ja he alkoivat taistelun 350 neuvostosotilaan kanssa ja seurauksena oli viisi kaatunutta. Aamuun mennessä joukot huomasivat taistelevansa 2000 neuvostosotilasta ja tykistöä vastaan, jolloin ne palasivat Vienaan ja palasivat laivolla Vienan Kemiin.
Brittilaivasto kaappasi elokuussa 1918 Murmanskissa neuvostovenäläisen kevyen risteilijä Askoldin ja otti käyttöönsä sen HMS Glory IV:nä.
Charles Maynard lähetti kaksi suomalaisosastoa suomalais- ja saksalaisuhkaa vastaan; 11.9.1918 nämä voittivat suojeluskunnat Uhtualla. Lokakuuhun 1918 mennessä liittoutuneet saivat estetyksi toiminnan Suomen rajalta lännestä ja voivat sivustan tultua turvatuksi lähteä etenemään etelää kohti. Ylipäällikkönä Ironside korvasi Poolen.
Niin liittoutuneet kuin neuvostojoukotkin alkoivat olla raskaasti aseistatuneita, mistä seurasi rintamasodan luonne. Neuvostojoukot vastahyökkäsivät aktiivisesti. 27.10.1918 skottijoukot liettualaiset, puolalaiset ja kanadalainen tykistö tukenaan hyökkäsi Kulikaan, mutta raskaasti aseistautunut puolustaja onnistui pakottamaan liettualaiset ja skotit perääntymään jättäen puolalaiset suojaamaan pakoaan.
Kun Saksa antautui 11.11.1918, ei enää ollut syytä olla sotilaallisesti läsnä Pohjois-Venäjällä, ja liittoutuneiden joukkojen moraali laski. Kapinahenki lisääntyi. Arkangelissa osa venäläisjoukoista kapinoi, ja britit joutuivat palauttamaan järjestyksen taistelemalla niitä vastaan. Tulgarissa 2500 neuvostosotilasta hyökkäsi 400 puolustajaa vastaan, jotka kestivät neljä vuorokautta.
Tammikuussa 1919 neuvostojoukkojen vastahyökkäys pakotti liittouneet vetäytymään Vienanjoelta pohjoiseen kohti Arkangelia. Liittoutuneet onnistuivat kuitenkin työntämään neuvostojoukot Ääniselle ja Troitsaan Vienanjoella. Liittoutuneet kuitenkin olivat jo päättäneet vetäytyä seuraavaan talveen mennessä Pohjois-Venäjältä ja muodostivat Pohjois-Venäjän apujoukot, joiden tehtävänä oli antaa riittävä isku neuvostojoukoille Vienanjoella, jotta ne eivät kykenisi ahdistamaan Arkangelista Muurmanskiin vetäytyviä brittijoukkoja.
Yhdysvaltalaisjoukkojen saavuttua alkoi syyskuussa taistelu Vienanjoella kevyiden alusten tukemana.
24.6.1919 brittiläinen miinanraivaaja HMS Sword Dance upposi Vienanjoella venäläisestä miinasta, kuten sisaraluksensa HMS Fandango 3.7.1919.
Liittoutuneiden päätettyä vetäytyä britit upottivat 16.9.1919 itse Vienanmeren laivueen vartioalukset HM Monitor 25:n ja HM Monitor 27:n räjäyttämällä ne, jotta ne eivät päätyisi neuvostovenäläisille vetäytymisen yhteydessä. 30.9.1919 liittoutuneet vetäytyivät Arkangelista ja 12.10. 1919 Murmanskista. Jäljelle jääneet venäläisten valkoisten joukot menettivät alueen nopeasti neuvostojoukoille.