stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dani Filth
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Cradle of Filthin kotisivu. (englanniksi)
Dani Filth Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Cradle of Filth |
| --- | --- |
 Dani Filth  Martin Skaroupka  Richard Shaw  Ashok Šmerda  Daniel Firth  Lindsay Schoolcraft   Paul Allender  Benjamin Ryan  Damien Gregori  Les "Lecter" Smith  Mark Newby-Robson  Martin "Foul" Powell  Brian Hipp  Gian Pyres  Jeff Acres  Paul Ryan  Stuart Anstis  Darren White  Dave Hirschheimer  Nicholas Barker  Was Sarginson  Jon Richard  Robin Eaglestone  Adrian Erlandsson  James McIlroy  Sarah Jezebel Deva  Rosie Smith 
Studioalbumit:  The Principle of Evil Made Flesh  Dusk and Her Embrace  Cruelty and the Beast  Midian  Damnation and a Day  Nymphetamine  Thornography  Godspeed On The Devil's Thunder  Darkly, Darkly, Venus Aversa  The Manticore and Other Horrors  Hammer of the Witches  Cryptoriana – The Seductiveness of Decay  Existence is Futile 
EP:t:  V Empire (or Dark Faerytales in Phallustein)  From the Cradle to Enslave  Bitter Suites to Succubi  Evermore Darkly 
Livealbumit:  Live Bait for the Dead  Live at Dynamo Open Air 1997  Trouble and Their Double Lives 
Kokoelmat:  Lovecraft and Witch Hearts  Midnight in the Labyrinth 
Singlet:  ”Twisted Nails of Faith”  ”No Time to Cry”  ”Babalon A.D. (So Glad For The Madness)”  ”Mannequin”  ”Nymphetamine”  ”Devil Woman”  ”Dirge Inferno”  ”Temptation”  ”Honey and Sulphur”  ”The Death of Love”  ”Forgive Me Father (I Have Sinned)”  ”Right Wing of the Garden Triptych”  ”Blackest Magick in Practice”  ”Heartbreak and Seance”  ”Crawling King Chaos”  ”She Is a Fire” 
Videografia:  PanDaemonAeon  Heavy, Left-Handed and Candid  Peace Through Superior Firepower  Cradle of Fear  From the Cradle to the Grave 
Muuta:  Diskografia 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Vähä-Piisku

| Vähä-Piisku |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Hartola, Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°30′26″N, 26°16′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Jääsjärven alue (14.82)
Laskuoja:  oja Hietajärveen 
Järvinumero:  14.824.1.010
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  109,9 m  
Pituus:  640 m  
Leveys:  280 m  
Rantaviiva:  1,4 km  
Pinta-ala:  11,022 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVähä-Piisku 
Vähä-Piisku  on Päijät-Hämeessä Hartolassa ja Pertunmaalla Vehkalahden lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 640 metriä pitkä, 280 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 11,0 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Sysmän reitin valuma-alueen (14.8) Jääsjärven alueella (14.82), jonka Vehkalammen valuma-alueeseen (14.824) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 109,9 metriä mpy.
Sotkulampi (Pertunmaa)

| Sotkulampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju (Pertunmaa)
Koordinaatit:  61°33′20″N, 26°28′21″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vuohijärven alue (14.91)
Laskujoki:  Haminanjoki Keskiseen 
Järvinumero:  14.916.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  115,1 m  
Pituus:  270 m  
Leveys:  160 m  
Rantaviiva:  0,713 km  
Pinta-ala:  3,253 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiSotkulampi 
Sotkulampi  on Etelä-Savossa Pertunmaalla  Kaupinmäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 270 metriä pitkä, 160 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Vuohijärven alueella (14.91), jonka Volanjoen alueeseen (14.916) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 115,1 metriä mpy.
Lili (nimi)

| Lili |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  20. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Lilli
Vastineita eri kielissä:  Lily
Nimen alkuperä:  Elisabet, Karoliina tai sana lilja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lili on naisen etunimi.
Alkuperältään Lili on lyhentymä nimestä Lilian tai muunnos nimestä Lily. Lilian taas on Lily-nimen muunnelma tai muunnos nimestä Elisabet, kun taas Lily on sekin mahdollisesti muunnos nimestä Elisabet tai myös nimestä Karoliina taikka mahdollisesti luontoaiheinen johtuen liljaa tarkoittavasta englannin kielen sanasta lily]].
Suomessa nimi Lili on toukokuuhun 2024 mennessä annettu noin 910 henkilölle. Lilin nimipäivä on vuodesta 2024 lähtien 20. toukokuuta.
Tunnettuja Lili-nimisiä

Lili Aslo, Knife Girl, suomalainen popmuusikko
Lili Boulanger (1893–1918), ranskalainen säveltäjä
Lili Damita (1905–1994), ranskalainen elokuvanäyttelijä ja ohjaaja
Lili Elbe, Lili Ilse Elevens (1882–1931), tanskalainen taiteilija ja transnainen
Lili Kraus (1903–1986), unkarilainen pianisti
Lili Päivärinta (s. 1966), ruotsalainen poplaulaja, Lili & Susie -duon jäsen
Lili Reinhart (s. 1996), yhdysvaltalainen näyttelijä
Lili Simmons (s. 1993), yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli
Lili Taylor (s. 1967), yhdysvaltalainen näyttelijä
Xu Lili (s. 1988), kiinalainen judoka, olympiamitalisti
Tunnettuja Lili-nimisiä > Lili taiteilijanimenä

Lili, Leena Tirronen (s. 1984), suomalainen laulaja, Lili & Luna -duon jäsen
Kuvitteellisia Lili-nimisiä

Lili Marleen, saksalaisessa rakkauslaulussa
Lili, Emilie De Rochefort, Tekken-pelisarjan hahmo
Kissat

| Kissat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Alaheimo::  Kissat Felinae
Suku::  Kissat Felis  Linnaeus, 1758
Katso myös
   Kissat Wikispeciesissä   Kissat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kissat (Felis) on kissaeläinten (Felidae) heimoon kuuluva nisäkässuku.
Lajit ja alalajit

Lajit ja alalajit A revised taxonomy of the Felidae mukaan:
Kiinanaavikkokissa (Felis bieti)
Kesykissa (Felis catus)
Viidakkokissa (Felis chaus )
Felix chaus chaus
Felix chaus affinis
Felix chaus fulvidina
Afrikanvillikissa (Felis lybica )
Felis lybica cafra
Felis lybica lybica
Felis lybica ornata
Hietakissa (Felis margarita )
Felis margarita margarita
Felis margarita thinobia
Mustajalkakissa (Felis nigripes)
Metsäkissa (Felis silvestris )
Felis silvestris caucasica
Felis silvestris silvestris
HMS St Albans (F83)

| HMS St>  Albans |
| --- | --- |
 HMS St. Albans

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Marconi Marine, Clyde
Kölinlasku:  18. huhtikuuta 1999
Laskettu vesille:  6. toukokuuta 2000
Palveluskäyttöön:  6. kesäkuuta 2002
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 900 t
Pituus:  133 m
Leveys:  16,1 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  2 x Rolls-Royce Spey SM1A -kaasuturbiinia (23 190 kW) Risteilymoottori: 4 x GEC-Alsthom Paxman Valenta 12CM yht. 2 980 kW
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  185
Aseistus
Aseistus:  1 x GWS26 Sea Wolf 2 x Boeing Harpoon 2 x kaksiputkista 324 mm sukellusvenetorpedoputkea Stingray-torpedoille 1 x 114 mm Mk.8 2 x 30 mm DS30M 2 x Minigun 4 x GPMG-konekivääriä 1 x Westland Lynx HMA8
HMS St. Albans (viirinumero F83)  on Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 23 fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin helmikuussa 1996 Scotsounista Yarrow Shipbuildersilta, joka oli vuodesta 1985 alkaen Marconi Marine (YSL). Köli laskettiin 18. huhtikuuta 1999. Alus laskettiin vesille 6. toukokuuta 2000 ja otettiin palvelukseen 6. kesäkuuta 2002.
Palvelus

Alus osallistui 2004 Arabianmerellä operaatio Oracleen. Se lähti 13. helmikuuta 2006 kuudeksi kuukaudeksi Persianlahdelle, jonne se saapui huhtikuun alussa. Aluksen tehtävänä oli Irakin öljynporauslauttojen suojaaminen sekä valvoa Persianlahden pohjoisosien meriliikennettä. Tehtävänsä aikana alus vieraili kuudessatoista maassa muun muassa Algeriassa, Albaniassa, Ukrainassa, Romaniassa, Bulgariassa, Turkissa ja Libanonissa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:HMS St Albans (F83)
Käännös suomeksi
Kalevipoeg

Maalaus eepoksesta "Kalevipoeg", tekijänä Oskar Kallis.
Kalevipoeg on kalevalamittaan kirjoitettu Viron kansalliseepos, jonka Friedrich Reinhold Kreutzwald on kirjoittanut virolaisen kansanrunouden pohjalta. Sen päähenkilö on Kalevin ja Lindan poika Kalevipoeg, joka suorittaa erilaisia sankaritekoja.
Kalevipoegin tausta kansanperinteessä

Kalevin tai Kalevan nimi tunnetaan itämerensuomalaisissa kielissä laajemminkin jonkinlaisen mytologisen henkilön nimityksenä (Kalevanpojat, Kalevala), Virossa siihen on yhdistetty myös Tallinnan kaupungista vanhoissa venäläisissä lähteissä käytetty nimi Kolyvan. Kalevipoeg tunnettiin virolaisessa kansanperinteessä tarunomaisena jättiläisenä tai voimamiehenä, josta kertovia tarinoita on liitetty esimerkiksi vesistöjen tai maastomuodostumien syntyyn. Runomuotoisissa kansanlauluissa Kalevipoeg (toisintonimeltään Sulevipoeg) esiintyy balladissa Suisa suud, ahdistelijana, jota naispuolinen minä-kertoja iskee miekalla puolustaakseen kunniaansa.
Kansanperinteessä Kalevipoegin perheestä ei juuri kerrota, mutta nimen perusteella (’Kalevin poika’) hänen tarinaansa on Kalevipoeg-eepoksessa kehitetty vanhemmat, isä Kalev ja äiti Linda. Linda-nimeä on usein pidetty Kreutzwaldin keksintönä, joka perustuu kansanetymologiseen tulkintaan Tallinnan paikalla sijainneen, keskiaikaisissa lähteissä mainitun Lyndanise-linnoituksen nimestä (se olisi merkinnyt ‘Lindan nisää’), mutta on arveltu nimen saattavan palautua myös virolaiseen kansanperinteeseen.
Kalevipoeg, samoin kuin Lönnrotin Kalevala, on kansanrunouteen perustuva taide-eepos, mutta koska virolaiset Kalevipoeg-tarinat olivat enimmäkseen proosamuotoisia, Kalevipoeg-eepos sisältää paljon enemmän kokoajansa itse sepittämiä säkeitä ja paljon vähemmän autenttista kansanrunomateriaalia kuin Kalevala, arviolta vain noin 13 %. Vaikka Kalevipoegin tarinan kaikki aihelmat perustuvat kansanperinteeseen, koko eeposta on luonnehdittu paremminkin taidekirjallisuudeksi.
Kalevipoeg-eepoksen synty

Vuonna 1822 ilmestyi Beiträge-aikakauskirjassa Kristjan Jaak Petersonin saksannos Christfrid Gananderin Mythologia Fennica -teoksesta. Peterson lisäili käännökseensä kommentteja virolaisesta mytologiasta, jonka oletti vastaavan suomalaista, ja mainitsi tässä yhteydessä myös Kalevipoeg-nimisen häijyn jättiläisen. Petersonin käännös innoitti F. R. Faehlmannia kehittelemään omaa tulkintaansa virolaisesta mytologiasta, ja vuonna 1833 hän kirjeessään Kreutzwaldille viittasi aikomukseensa kirjoittaa jotakin Kalevipoegista. Tärkeän sysäyksen antoi Elias Lönnrotin ns. Vanhan Kalevalan ilmestyminen 1835–36; sen esitteli Viron oppineiden seuran (Gelehrte Estnische Gesellschaft) kokouksessa Georg Julius von Schultz vuonna 1838. Tutustuttuaan Anton Schiefnerin Kalevala-saksannokseen alkuvuodesta 1853 Kreutzwald, joka oli aiemmin jo kirjoittanut Kalevipoeg-aiheeseen perustuvia tutkielmia ja proosakertomuksia, innostui muokkaamaan tarinaa runomuotoon.
Kalevipoegin ensimmäistä versiota vuodelta 1853 ei saatu julkaista sensuurin takia. Toinen, uudistettu ja pidempi painos julkaistiin osina vuosina 1857–1861. Painoksen mukana oli vironkielisen lisäksi saksankielinen versio. Kolmas versio julkaistiin kirjana ja painettiin Kuopiossa vuonna 1862. Painos oli pieni ja teoksen leviäminen aluksi vaatimatonta.
Kalevipoeg Virossa ja maailmalla

Kreutzwaldin Kalevipoegin kanonisoituminen kansalliseepokseksi vei muutamia vuosikymmeniä, mutta 1900-luvulle tultaessa se oli jo saavuttanut vakaan aseman Viron kansallisen kirjallisuuden perusteoksena. Se kuului koulujen opetusohjelmaan, ja siitä ilmestyi useita sovitelmia, esimerkiksi proosaversioita lapsille ja koululaisille. Erityistä suosiota saavuttivat Eno Raudin lapsia varten kirjoittama versio Kalevipoegin tarinasta (1961) sekä Enn Vetemaan humoristinen Kalevipoeg-parodia Kalevipoja mälestused (‘Kalevipoegin muistelmat’, 1971). Raudin kirjasta on ilmestynyt useita uusintapainoksia tälle vuosituhannelle saakka, ja Cornelius Hasselblattin mukaan virolaisten kollektiivinen Kalevipoeg-tuntemus perustuu enemmänkin siihen kuin itse eepokseen, jonka vain harvat virolaiset ovat kokonaisuudessaan lukeneet. Raudin kirja on käännetty useille kielille, myös suomeksi.
Kalevipoeg-eepos on käännetty kokonaisuudessaan saksaksi, venäjäksi, unkariksi, latviaksi, suomeksi, tšekiksi, liettuaksi, romaniaksi, ukrainaksi, englanniksi, ruotsiksi, ranskaksi ja võroksi. Kalevipoegin on suomentanut Helmer Winter lyhennelmänä ja Kyösti Kettunen kokonaisuudessaan.
Kirjallisuutta

Kreutzwald, Friedrich Reinhold: Kalevipoeg: Viron sankarieepos.  (Kalevipoeg: Eesti rahva eepos.) Suomentanut Helmer Winter. Suomennettu M. Nurmikin laatimasta lyhennelmästä. 3. painos (1. painos 1957)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-801-6
Kreutzwald, Friedrich Reinhold: Kalevanpoika: Viron sankarieepos.  ((Kalevipoeg: Eesti rahva eepos.) Suomentanut Kyösti Kettunen. Kuvitus: P. A. Manninen)  Tampere:  Pilot-kustannus, 2005.  ISBN 952-464-391-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalevipoeg Wikimedia Commonsissa
Marju

| Marju |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  15. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Marja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Marju on naisen etunimi. Se on Marjan hellittelymuoto, samoin kuin Marjo, Marjukka ja Marjut. Nimen merkitys on ’pieni Marja’.
Marjua on käytetty Suomessa virallisena etunimenä 1920-luvulta alkaen, ja suosituimmillaan se on ollut vuosina 1955–1974. Elokuuhun 2023 mennessä Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on kirjattu noin 830–840 tämännimistä naista. Marju on Virossa yleisempi nimi kuin Suomessa.
Nimipäivä

Helsingin yliopiston elokuussa 2023 tekemän päätöksen mukaisesti Marju-nimi lisättiin suomalaiseen nimipäiväkalenteriin vuonna 2025. Marjun nimipäivä on 15. elokuuta.
Tunnettuja Marjuja

Marju Lauristin (s. 1940), virolainen professori ja poliitikko
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Marju (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Vihdin kirkko

| Vihdin kirkko Kustaankirkko |
| --- | --- |
 Kirkko toukokuussa 2012.
Sijainti:  Kirkonkylä, Vihti
Koordinaatit:  60°25.10′N, 024°19.15′E
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Espoon hiippakunta
Seurakunta:  Vihdin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1772
Suunnittelija:  Antti Piimänen (1772) Charles Bassi (1822)
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  600
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tornin kupolin muoto noudattaa Bassin alkuperäistä suunnitelmaa 1820-luvulta.
Vihdin kirkko on Vihdin seurakunnan alkujaan 1772 valmistunut tiilirakenteinen kirkko, joka sijaitsee Vihdin kirkonkylässä Hartanmäellä. Kirkon rakentaja oli Antti Piimänen. Se on sittemmin palanut salaman iskusta kaksi kertaa, mutta rakennettu uudelleen ja kokenut sisätiloiltaan perusteellisia muutoksia jälleen 1920-luvulla.
Kirkkorakennus

Kirkko on tiilestä rakennettu, rapattu ja vaaleaksi maalattu pohjamuodoltaan erivartinen ristikirkko, jossa on päätytorni ja kolmitaitteinen kuoriosa. Kirkon rakentaja oli turkulainen Antti Piimänen ja se vihittiin käyttöön 29. syyskuuta 1772. Tuolloin kirkot nimettiin hallitsijan mukaan, ja kirkosta tuli Kustaankirkko Kustaa III:n mukaan. Nimitys on myöhemmin jäänyt pois käytöstä. Kirkon kokoa on hämmästelty. Sen rakentamisen aikaan pitäjässä oli vajaat  kaksi tuhatta asukasta, joten sisään mahtui kolmasosa seurakuntalaisista. Kirkkoon mahtuu 500–600 henkilöä.
Piimäsen rakentama kirkko

Vihdin kirkko rakennettiin kylän keskelle, Hartanmäelle. Päätös uuden kirkon rakentamisesta oli tehty 17. joulukuuta 1760. Kirkkoon tarvittavia tiiliä tehtiin useita vuosia ja rakentaminen pääsi alkamaan kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1770. Kirkko valmistui vuonna 1772. Alkuperäisiä suunnitelmia ei ole säilynyt, mutta kirkon alkuperäinen pohjan muoto on ennallaan, tosin 1700-luvun lopulla kirkon toisessa poikkisakarassa oleva sakasti oli muutettu pikkukirkoksi ruotsinkielisiä jumalanpalveluksia varten. Niitä pidettiin vuoteen 1926 asti.
Kirkon 13-äänikertaiset urut valmistuivat vuonna 1798, kuten myös alttaritaulu Jeesus Getsemanessa.
Piimäsen rakentama kirkko > Ensimmäinen tulipalo

Salama iski 22. heinäkuuta 1818 kirkon torniin ja lähes kaikki, mikä kirkossa oli palavaa, paloi. Suuri kynttiläkruunu onnistuttiin pelastamaan. Rovasti Hipping kertoo vuoden 1818 onnettomuudesta: Mutta kova kohtalo odotti tätä kaunista ja aistikkaista koristuksistaan tunnettua kivikirkkoa. 22. heinäkuuta 1818, heti puolenpäivän jälkeen, vetäytyi taivas paksuihin ukkospilviin. Noin kello 2 päivällä iski salama kirkontorniin: tuli levisi rajusti, ja yhdessä tunnissa oli kaikki, joka kirkkorakennuksessa oli palavaa, muuttunut tuhkaksi. Tiiliseinät jäivät osittain pystyyn ja niiden varaan rakennettiin lautaseinäinen, olkikattoinen väliaikaiskirkko.
Jälleenrakennus Bassin suunnitelmin

Kirkko rakennettiin uudelleen, korjaussuunnitelman laati arkkitehti Charles Bassi. Jälleenrakennettu pyhättö vihittiin käyttöön vuoden 1822 lopulla. Bassi teki korjaussuunnitelmat säilyttäen seurakuntalaisten toiveiden mukaisesti kirkon vanhan pohjamallin ja lisäten kirkkoon ikkunoita. Hänen suunnittelemiensa tornin, ikkunoiden ja ovien klassista tyyliä oleva muoto on säilynyt nykypäivään. Uudet urut valmistuivat vuonna 1835. Alttaritaulu tilattiin vasta 1845 ja se saapui Vihtiin huhtikuussa 1846, taiteilija oli Pietarissa asuva suomalainen B. A. Godenhjelm. Alttari ei ollut valmis ja kehysrakennelmien rahoituksesta oli erimielisyyttä, joten uusi alttaritaulu varastoitiin pappilaan. Taulu esittää Kristuksen ylösnousemusta ja se on kirkon nykyinen alttaritaulu.
Jälleenrakennus Bassin suunnitelmin > Toinen tulipalo

Salama poltti kirkon toistamiseen vuoden 1846 elokuussa. Jälleen lähes kaikki paloi, ainoastaan hiukan irtaimistoa pystyttiin pelastamaan. Myös jo edellisestä tulipalosta pelastettu kynttiläkruunu pelastui. Vastavalmistunutta alttaritaulua ei ollut vielä kiinnitetty paikoilleen, vaan se oli säilössä pappilassa.
Helsingfors Tidningar kirjoitti muutamaa päivää myöhemmin: Tänään, elokuun 8. päivänä kello puoli 3 iltapäivällä iski ukkonen toistamiseen kirkon kattoon sytyttäen sen, minkä jälkeen tuli, vaikkakin ihmisiä oli lähistöllä, levisi niin rajusti, että katto oli ilmiliekeissä, ennen kuin kukaan ehti paikalle auttamaan. Ainoastaan kirkon hopeat, kasukat ja muutama virsikirja onnistuttiin pelastamaan, kaikki muu jäi liekkien saaliiksi.
Uusi jälleenrakennus

Tilapäiskirkoksi tehtiin erillinen lautarakennus kirkkopihalle. Seurakunta sai odottelun jälkeen luvan rakentaa kirkon uudelleen Bassin korjaussuunnitelmien pohjalta tehtyjen piirustusten mukaisesti. Rakennukseen tehtiin kuitenkin uusgoottilaisia piirteitä: kellotornin ikkunat muutettiin suippokaarisiksi, tornin kupolin muoto muutettiin suippenevaksi, ja ikkunat tehtiin vinoruutuisiksi. Ison ja pikkukirkon kulmaukseen muurattiin pappienkamari. Kirkko vihittiin käyttöön lokakuussa 1848, ja se säilyi uudessa ulkomuodossa 80 vuotta. Fredrik Pacius järjesti pääsiäisenä 1847 Helsingissä hengellisen konsertin uusien urkujen hankkimiseksi Vihdin kirkkoon, mutta uudet 16-äänikertaiset urut vihittiin käyttöön vasta vuonna 1864.
Suuri peruskorjaus

Kirkko peruskorjattiin vuosina 1928–1929. Korjauksen suunnitteli arkkitehti Kauno S. Kallio. Kirkkosali muutettiin pitkäkirkoksi poistamalla sivulehterit ja muuraamalla ristisakaroiden aukot umpeen. Saarnastuolia siirrettiin, pohjoisen poikkisakaran pikkukirkko muutettiin rippikoulusaliksi, ja sakaraa jatkettiin matalalla eteisellä. Eteläiseen sakaraan tehtiin sakasti, eteinen ja sisäänkäynti. Entisen lehterin tilalla toisessa kerroksessa on kirkkomuseo. Turhana pidettyjä koristeita karsittiin, kuoriin tehtiin kuoriaita ja lisättiin kuusi koristepilasteria. Kirkon tynnyriholvi-sisäkatto laskettiin alemmas. Ulkopuolella tornista poistettiin uusgoottilaiset piirteet, ja sen muoto muutettiin kupolimaiseksi, Bassin alkuperäisten suunnitelmien mukaiseksi. Ikkunoiden ruutujako muutettiin.
Kuorin kattoon ja urkuparven etuseinään tehtiin koristemaalauksia. Kirkkoon tuli uudet 27-äänikertaiset urut, joissa on lisäksi 3 siirtoäänikertaa. Kirkko vihittiin uudelleen käyttöön maaliskuussa 1929.
Myöhemmät muutokset

Kirkko maalattiin ulkoa vuonna 1982. Sisällä kirkossa tehtiin korjaus- ja muutostöitä vuonna 1985, suunnittelija oli arkkitehti Carl-Johan Slotte. Kuoriaita poistettiin ja etummaiset penkkirivit korvattiin irtotuoleilla, jotta saataisiin tilaa suurelle kuorolle ja orkesterille musiikkiesityksiin. Kirkko maalattiin sisältä. Muutosten jälkeen kirkon kiinteän sisustuksen ilme on 1920-luvun klassismia. Vuonna 1990 hankittiin 16-äänikertaiset kuoriurut. Tekniikan puolella uutta on sähkölämmitys sekä automaattinen palohälytys- ja sammutusjärjestelmä. Kirkko sai uuden kuparipeltikaton vuonna 1995.
Museoviraston mukaan "mäen laella sijaitseva vaaleaksi rapattu Vihdin tiilikirkko on kirkonkylän maisemallinen kiintopiste" ja "kirkonmäellä oleva sankarihauta-alue valkoisine puuristeineen kuuluu Suomen kauneimpiin".. Sankarimuistomerkki "Hyvästijättö" on kuvanveistäjä Heikki Varjan teos ja paljastettu vuonna 1951.
Pyhän Birgitan kirkko

Vihdin kirkon edeltäjä oli Pyhän Birgitan harmaakivikirkko, jonka rakentamisen arvellaan aloitetun noin vuonna 1500. Kirkko oli rakennettu huonosti kantavalle maalle ja sen seiniin tuli jatkuvasti halkeamia. Isoviha aiheutti kirkolle lisää vahinkoa. Pitäjänkokous päätti uuden kirkon rakentamisesta 1760 ja uusi kirkko valmistui 1772. Uuden kirkon valmistuttua vanhaa kirkkoa käytettiin hautakirkkona vuoteen 1793 asti, jolloin hautaus oli pakko lopettaa kirkon huonon kunnon takia. Vuonna 1801 pitäjänkokous päätti myydä kirkon huutokaupalla ja kirkon kiinteä sisustus, puiset kattorakenteet ja osa muureista myytiin, perimätiedon mukaan navettojen rakennusaineiksi. Nimetön vihtiläinen pohti asiaa vielä vuonna 1854 Suomettaressa:
»Nyt rewittiin katto ja seiniäki sekä sisuskalut wedettiin kotitarpeiksi. Näin häwitettiin tämä esiwanhempiemme waiwannäkö.»
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vihdin kirkko Wikimedia Commonsissa
Vihdin seurakunta – Vihdin kirkko
Vihdin kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Capella (Siuntio) –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karkkila –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kerava –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Merikappeli (Upinniemi) –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Söderkulla –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
Godenhjelmin alttaritaulu vuodelta 1846.
Sankarihaudat.