stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Annala
Aiheesta muualla

Juho Annalan virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Vadstenan luostari

Birgittalaisluostari
Vadstenan luostari (ruots. Vadstena kloster) on Vadstenan kunnassa, Itä-Götanmaalla, Ruotsissa luostarialueella sijaitseva birgittalaisluostari. Luostarialueella sijaitsee 1200-luvulla rakennettu nunnaluostari, joka muutettiin 1360-luvun lopulla Birgitta Birgerintyttären mukaan birgittalaisluostariksi. Luostarialueelle rakennettiin myös munkkiluostari, koska naiset eivät saaneet toimia pappeina. Birgittalaisluostari vihittiin käyttöön vuonna 1384. Drotsi Bo Jonsson Grip lahjoitti Vadstenan luostarille Kymijoen varrella sijaitsevan Kyminkartanon vuonna 1380.
Ruotsin kuningas Juhana III ja kuningatar Katariina Jagellonica vierailivat usein Vadstenassa. Katariina Jagellonica tuki myös luostarin toimintaa. Luostari suljettiin 1500-luvun lopulla uskonpuhdistuksen myötä. Luostari on toiminut sotilassairaalana ja mielisairaalana. Nykyisin luostari on jälleen toiminnassa.
Luostarialueella sijaitseva kirkko rakennettiin vuonna 1430 Birgitta Birgerintyttären antamien piirrosten ja ohjeiden mukaan. Kirkko toimii edelleen seurakunnan kirkkona.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vadstenan Birgittalaisluostarin kotisivut
Adina Vălean

| Adina Vălean |
| --- | --- |
 Adina Vălean vuonna 2019
EU:n liikennekomissaari
 Von der Leyenin I komissio 1.12.2019–15.6.2024  
Edeltäjä:  Violeta Bulc
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1968 (ikä 56) Băicoi, Romania
Kansalaisuus:  romanialainen
Tiedot
Puolue:  Kansallisliberaalinen puolue
Adina Vălean (s. 16. helmikuuta 1968) on romanialainen poliitikko. Hän toimi Von der Leyenin I komissiossa liikennekomissaarina. Europuolueista hän edustaa Euroopan kansanpuolue EPP:tä, Romaniassa kansallisliberaalia puoluetta.
Vălean on ollut Euroopan parlamentin jäsen vuodesta 2007, ja hän oli sitä ennen vuoden tarkkailijana ennen kuin Romania liittyi Unioniin.
Kittirisakas

| Kittirisakas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Inocybaceae
Suku::  Risakkaat Inocybe
Laji::  sindonia
Kaksiosainen nimi
 Inocybe sindonia  (Fr.) P. Karst. 
Katso myös
   Kittirisakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kittirisakas (Inocybe sindonia) on ruskeanvalkoinen risalakkinen risakaslaji. Sienen lakki on kellomainen, leveydeltään kahdesta kuuteen senttimetriin, saattaa tulla pienisuomuiseksi. Sienen jalka on valkoinen, yläosastaan punertavansävyinen. Heltat ovat aluksi valkoiset, sitten muuttuvat vaaleanruskeiksi. Sieni viihtyy kosteikoissa lehti- ja havumetsissä ja pihamailla ja tavataan erityisesti haapojen läheisyydessä. Se on Pohjoismaissa kohtalaisen yleinen, mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Kittirisakas ei kelpaa syötäväksi.
Ptychopteromorpha

| Ptychopteromorpha |
| --- | --- |
 Ptychoptera contaminata
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Pterygota
Osaluokka::  Uussiipiset Neoptera
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Osalahko::  Ptychopteromorpha  Wood & Borkent, 1986
Heimot
 Kummitussääsket Ptychopteridae  Tanyderidae 
Katso myös
   Ptychopteromorpha Wikispeciesissä   Ptychopteromorpha Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ptychopteromorpha on pieni sääskiin kuuluva osalahko. On esitetty epäilyjä, että se ei välttämättä ole monofyleettinen eli ryhmä joka  sisältää yhteisen esi-isän ja kaikki sen jälkeläislajit.
Ptychopteromorpha kattaa vain kaksi heimoa, joiden kaikki lajit ovat ohutvartaloisia ja pitkäjalkaisia hyönteisiä. Ulkonäöltään heimot muistuttavat paljon toisiaan. Huomattavan vaaksiaismaisesta ulkonäöstään huolimatta Ptychopteromorpha on lähempänä hyttysiä.
Toukat elävät vesistöissä ja hengittävät pitkän hengitysputken kautta tai kosteassa maaperässä. Toukat elävät syömällä kariketta. Aikuiset sääsket viihtyvät soilla ja muissa kosteissa ympäristöissä.
Teknillinen korkeakoulu

| Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu> Helsingin teknillinen reaalikoulu Teknillinen korkeakoulu |
| --- | --- |
  

Perustettu:  1849
Lakkautettu:  2011
Tyyppi:  Julkinen
Dekaani:  Matti Pursula
Henkilökunta:  3 300
Opiskelijoita:  15 000
Sijainti:  Espoo,  Suomi
Kampus:  Otaniemi
Sivusto:  www.tkk.fi
Teknillisen korkeakoulun entinen päärakennus Hietalahdentorilla Helsingissä.
Teknillinen korkeakoulu (lyh. TKK, ruots. Tekniska högskolan, engl. Helsinki University of Technology) oli yliopisto, jonka alaan kuuluivat tekniset tieteet. Se oli alallaan Suomen suurin ja vanhin, ja toimi 1950-luvulta alkaen Espoon Otaniemessä. Vuoden 2010 alusta TKK liitettiin Aalto-yliopistoon, jossa se toimi yhden vuoden nimellä Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu, kunnes se vuoden 2011 alussa jakautui neljäksi tekniikan kouluksi: Aalto-yliopiston insinööritieteiden, kemian tekniikan, sähkötekniikan ja perustieteiden korkeakouluksi.
Korkeakoulussa oli noin 3 300 henkilöstön jäsentä ja noin 15 000 perus- ja jatko-opiskelijaa. Professoreita TKK:ssa oli 250.
Korkeakoulun viimeisenä rehtorina (2003–2009) ja johtavana dekaanina (2010) toimi Matti Pursula, joka oli aiemmin toiminut liikennetekniikan professorina ja vararehtorina.
Historiaa

TKK perustettiin 1849 Helsinkiin nimellä Helsingin teknillinen reaalikoulu. Oppilaitoksen tarkoituksena oli mahdollistaa Suomen elinkeinoelämän modernisointi kouluttamalla henkilöitä, jotka kykenivät työskentelemään uudenaikaisissa teollisissa ammateissa tai toimimaan nykyaikaisen valtion virkamiehistöltä vaadittavalla ammattitaidolla teknillisissä tehtävissä esimerkiksi liikenteen tai yhdyskuntarakenteiden suunnittelun parissa.
Helsingin Teknillinen reaalikoulu aloitti työskentelynsä vuoden 1848 puolella Aleksanterinkatu 50:ssä sijaitsevassa ja edelleen olemassa olevassa Litoniuksen talossa (lat. Domus Litonii), joka oli valmistunut vuonna 1847 Gustaf Paulus Leanderin suunnittelemana. Tässä vielä nykypäivänäkin Litoniuksen suvun omistamassa talossa se toimi aina vuoteen 1877 asti, jolloin se siirtyi Hietalahdentorin lähellä sijaitsevaan, sittemmin useita kertoja laajennettuun rakennukseen sekä sen ympärille kasvaneelle alueelle. Vuonna 1872 nimi muuttui Polyteknilliseksi kouluksi, 1879 Polyteknilliseksi opistoksi ja lopulta 1908 Suomen Teknilliseksi Korkeakouluksi asetuksella 2. huhtikuuta 1908. Tällöin korkeakoulu toimi vielä Helsingissä. Polyteknillinen-sanasta juontaa juurensa myös yhä edelleen käytössä oleva puhekielinen ilmaisu Poli.
Vuonna 1949 kaavoitettiin Otaniemen alue, jonne TKK siirtyi 1950-luvun lopulta alkaen. Teknillisen korkeakoulun ensimmäinen laboratoriorakennus Otaniemessä, koesahalaitos ja kuivaamo, otettiin käyttöön tammikuussa 1955. Rakennustyöt aloitettiin edellisvuoden kesäkuussa. Saha oli ensimmäinen rakennuskohde, sillä se palveli Otaniemen myöhempää rakentamista. Otaniemen saharakennuksen suunnitteli professori Alvar Aalto ja teknisen toteutuksen suunnitteli rehtori Martti Levón.
Vuodesta 1966 lähtien korkeakoulu on toiminut sitä varten  rakennetulla kampuksella Otaniemessä Espoossa. Teknillisen korkeakoulun päärakennuksen on suunnitellut Alvar Aalto.
1. tammikuuta 2010 Teknillinen korkeakoulu yhdistyi Taideteollisen korkeakoulun ja Helsingin kauppakorkeakoulun kanssa Aalto-yliopistoksi. Tällöin Teknillisen korkeakoulun nimi muuttui Aalto-yliopiston teknilliseksi korkeakouluksi. Vuotta myöhemmin Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu jaettiin neljäksi Aalto-yliopiston alaiseksi korkeakouluksi. Jako perustui vuoden 2008 alussa luotuun tiedekuntajakoon. Tämä virtaviivaisti Aalto-yliopiston rakennetta poistamalla yhden organisaatiotason Aalto-yliopiston ja Teknillisen korkeakoulun tiedekuntien väliltä. Uudistuksen jälkeen Aalto-yliopistossa on kuusi likimain samankokoista korkeakoulua.
Korkeakoulun johtajat

Vuosina 1849–2010 korkeakoulun johtajan virkanimeke oli rehtori. Vuonna 2010 korkeakoulua johti dekaani.
Helsingin Teknillinen reaalikoulu 1849–1872
Anders Olivier Saelan 1848–1874 (nimike johtaja)
Polyteknillinen koulu 1872–1879
Karl Leonard Lindeberg 1874–1880
Polyteknillinen Opisto 1879–1908
Ernst Edvard Qvist 1880–1903
Hjalmar Mellin 1904–1907
Suomen Teknillinen Korkeakoulu 1908–1942
Gustaf Nyström 1907–1910
Uno Albrecht 1910–1913
Axel Ahlfors 1913–1916
Taavi Hirn 1916–1919
Leonard Hjelmman 1919–1928
Onni Tarjanne 1928
Leonard Hjelmman 1928–1937
Hjalmar Brotherus 1937–1940
Teknillinen korkeakoulu 1942–2010
Martti Levón 1940–1943
Jussi Paatela 1943–1946
Martti Levón 1946–1955
Jaakko Rahola 1955–1965
Einar Stenij 1965–1968
Torsti Verkkola 1968–1970
Pentti Laasonen 1970–1979
Paul Wuori 1979–1985
Jussi Hyyppä 1985–1994
Paavo Uronen 1994–2003
Matti Pursula 2003–2010
Aalto-yliopiston teknillinen korkeakoulu 2010
Matti Pursula 2010
Koulutustarjonta

TKK:n tarjoama koulutus koostuu 19 tutkinto-ohjelmasta. Niiden tarjoamat tutkintonimikkeet ovat tekniikan kandidaatti, diplomi-insinööri (maisterintutkinto), arkkitehti, maisema-arkkitehti, tekniikan lisensiaatti, tekniikan tohtori ja erityistapauksissa filosofian tohtori. Diplomi-insinöörin koulutus kestää viisi vuotta, arkkitehdin kauemminkenen mukaan?. Lisensiaatti ja tohtori ovat jatkotutkintoja. Vuodesta 2005 lähtien on suoritettava tekniikan kandidaatin tutkinto ennen DI-tutkintoa. TKK ei kouluta insinöörejä eikä sillä ole erillistä kandidaattitason ohjelmaa, vaan opiskelija voidaan hyväksyä vain diplomi-insinööriksi asti kouluttamiseen. Se ottaa eurooppalaisia tekniikan kandidaatteja DI-vaiheen opintoihin ja TKK:n kandidaatit voivat valmistua diplomi-insinööreiksi missä 
tahansa EU:ssa.
Vuonna 2007 yliopistosta valmistui 1034 diplomi-insinööriä, arkkitehtia ja maisema-arkkitehtia. Tohtoreita valmistui ennätysmäärä 162, kuitenkin vähemmän kuin lisensiaatteja.
Kaikkiaan TKK:lta on valmistunut yli 2 300 tohtoria, lisensiaatteja huomattavasti enemmän. Opiskelijamäärät ovat oppilaitoksen historian aikana kolmikymmenkertaistuneet ja professorien määrä kymmenkertaistunut.lähde? TKK:lta on sadan vuoden aikana valmistunut yli 35 000 diplomi-insinööriä, arkkitehtia ja maisema-arkkitehtia.lähde?
Koulutustarjonta > Tutkinto-ohjelmat

TKK:ssa on 19 tutkinto-ohjelmaa:
Arkkitehtuuri
Automaatio- ja systeemitekniikka
Bioinformaatioteknologia
Biotuotetekniikka
Elektroniikka ja sähkötekniikka
Energia- ja LVI-tekniikka
Geomatiikka
Informaatioverkostot
Kemian tekniikka
Kiinteistötalous
Konetekniikka
Maisema-arkkitehtuuri
Materiaalitekniikka
Puunjalostustekniikka
Rakenne- ja rakennustuotantotekniikka
Teknillinen fysiikka ja matematiikka
Tietoliikennetekniikka
Tietotekniikka
Tuotantotalous
Yhdyskunta- ja ympäristötekniikka
Koulutustarjonta > Tiedekunnat ja laitokset

Vuoden 2008 alusta TKK siirtyi tiedekunta- ja laitosrakenteeseen. Tiedekuntia on nykyisin neljä, joissa on yhteensä 25 laitosta ja 5 erillislaitosta.
Elektroniikan, tietoliikenteen ja automaation tiedekunta
Automaatio- ja systeemitekniikan laitos
Elektroniikan laitos
Mikro- ja nanotekniikan laitos
Radiotieteen ja -tekniikan laitos
Signaalinkäsittelyn ja akustiikan laitos
Sähkötekniikan laitos
Tietoliikenne- ja tietoverkkotekniikan laitos
Metsähovin radiotutkimusasema (erillislaitos)
Informaatio- ja luonnontieteiden tiedekunta
Lääketieteellisen tekniikan ja laskennallisen tieteen laitos
Matematiikan ja systeemianalyysin laitos
Mediatekniikan laitos
Teknillisen fysiikan laitos
Tietotekniikan laitos
Tietojenkäsittelytieteen laitos
Tuotantotalouden laitos
BIT-tutkimuskeskus (erillislaitos)
Kielikeskus (erillislaitos)
Insinööritieteiden ja arkkitehtuurin tiedekunta
Arkkitehtuurin laitos
Energiatekniikan laitos
Koneenrakennustekniikan laitos
Maanmittaustieteiden laitos
Rakenne- ja rakennustuotantotekniikan laitos
Sovelletun mekaniikan laitos
Yhdyskunta- ja ympäristötekniikan laitos
Lahden keskus (erillislaitos)
Yhdyskuntasuunnittelun tutkimus- ja koulutuskeskus YTK (erillislaitos)
Kemian ja materiaalitieteiden tiedekunta
Kemian laitos
Biotekniikan ja kemian tekniikan laitos
Materiaalitekniikan laitos
Puunjalostustekniikan laitos
Lisäksi korkeakouluun kuuluvat seuraavat tiedekuntajaon ulkopuoliset laitokset:
Kirjasto
Koulutuskeskus Dipoli
Kylmälaboratorio
Myös seuraavat yliopistojen yhteiset erilliset laitokset on sijoitettu tiedekuntien ulkopuolelle:
Fysiikan tutkimuslaitos (HIP, yhteinen Helsingin yliopiston kanssa)
Palvelukeskus Pave
Suomen virtuaaliyliopiston palveluyksikkö
Tietotekniikan tutkimuslaitos HIIT (yhteinen Helsingin yliopiston kanssa)
IT-palvelukeskus
Triviaa

TKK:n alumni- ja sidosryhmälehti oli nimeltään Polysteekki.
Julkaiseminen päättyi vuoden 2009 lopussa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aalto-yliopiston kotisivut
Aalto-yliopiston ylioppilaskunta
Ylen Elävä arkisto: Opiskelijatempaus – Korkeakoulu Otaniemeen (1956)
Kiseljovsk

| Kiseljovsk (Киселёвск) |
| --- | --- |
 Kaivoskaupunki Kiseljovskia lentokoneesta nähtynä
 lippu:  vaakuna
 Kiseljovsk
 Koordinaatit: 54.007°N, 86.704°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Kemerovon alue
Perustettu:  1932
Kaupungiksi:  1936
Väkiluku (2010)  ():  98 365
Aikavyöhyke:  UTC+7 (MSK+4)
 
 www.shahter.ru 
 Ajoneuvojen rekisterikoodi: 42, 142 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kiseljovsk (ven. Киселёвск) on kaupunki Kemerovon alueella Etelä-Siperiassa Venäjällä, noin 240 kilometriä Kemerovosta eteläkaakkoon, Aba-joen yläjuoksulla. Tämä Kuznetskin laakiolla sijaitseva hiilikaivoskaupunki muodostaa paikallishallinnossa oman kaupunkipiirikuntansa.
Alueelle perustettiin venäläisasutusta noin 1770. Hiilen louhinta aloitettiin vuonna 1919 seudulla sijainneessa Afininon kylässä. Kiseljovsk perustettiin vuonna 1932 yhdistämällä lähekkäiset Afininon ja Tšerkasovan kylät. Nimi Kiseljovsk saatiin Tšerkasovan kylän erään osan nimityksestä. Kaupungiksi paikkakunta nimettiin vuonna 1936.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupunkipiirikunnassa asui 103 019 henkeä. Kaupunkiasukkaita tästä oli 98 365, jolla asukasmäärällä Kiseljovsk oli Kemerovon alueen 6. suurin kaupunki.
Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa kaupungin väkiluvun kehitystä.
| Vuosi | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&044000.&&&&0044 000 | &&&&&&&&&0130697.&&&&00130 697 | &&&&&&&&&0126616.&&&&00126 616 | &&&&&&&&&0121881.&&&&00121 881 | &&&&&&&&&0128083.&&&&00128 083 | &&&&&&&&&0106341.&&&&00106 341 | &&&&&&&&&&098365.&&&&0098 365 |
Kuvagalleria

Jumaläidille omistettu kirkkoalue.
Urheiluhalli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiseljovsk Wikimedia Commonsissa
Katodisäde

Katodisädesuihku, jonka Helmholtzin kelan magneettikenttä taivuttaa ympyräksi.
Katodisäteet ovat normaalisti näkymättömiä; tässä tuubessa on jäljellä sen verran kaasua, että kaasuatomit fluoresoivat, kun niihin osuu nopeasti liikkuvia elektroneja.
Katodisäde on elektronisuihku, joka syntyy tarkoitukseen rakennetussa elektrodeilla eli katodilla ja anodilla varustetulla tyhjiöputkessa, jota kutsutaan katodisädeputkeksi. Jos tyhjäksi pumpattuun lasi­putkeen sijoitetaan kaksi elektrodia, joiden välille kytketään jännite, katodia eli jännite­lähteen negatiiviseen napaan kytkettyä elektrodia vastapäätä olevan lasin havaitaan hehkuvan, minkä saavat aikaan katodista lähtevät elektronit. Ilmiön havaitsi ensimmäisenä vuonna 1869 saksalainen fyysikko Johann Hittorf, ja vuonna 1876 Eugen Goldstein antoi sille nimen katodisäteet (saks. Kathodenstrahlen).lähde?
Häiriytymättömät katodisäteet etenevät suoraviivaisesti, mutta niitä voidaan poikkeuttaa sähkö- tai magneettikentän avulla. Tähän perustuu katodisädenäyttö, joka on oskilloskoopin, vidicon-televisiokameran ja kuvaputkinäytön perusosa. Uudet teknologiaratkaisut kuten nestekidenäytöt ovat kuitenkin pääosin syrjäyttäneet katodisädeputkien käytön näissä sovelluksissa.
Katodisäteiden tutkiminen johti elektronien keksimiseen. Vuonna 1897 brittiläinen fyysikko J. J. Thomson osoitti että säteet koostuivat ennen tuntemattomista, negatiivisen varauksen omaavista hiukkasista, jotka myöhemmin saivat nimen elektroni.
Kuvaus

Katodisäteet ovat saaneet nimensä siitä, että ne lähtevät tyhiöputkessa negatiiviselta elektrodilta eli katodilta. Jotta putkeen syntyisi elektroni­suihku, elektronien on ensin irrottava katodin atomeista. Varhaisimmissa tyhjiö­putkissa, Crookesin putkissa, joissa katodi oli kylmä, ilmiö saatiin aikaan kytkemällä katodin ja anodin välille korkea jännite, joka ionisoi putkessa jäljellä olleen kaasun; kun ionit osuivat katodiin, niitä kiihdyttivät sähkökenttä ja vapautuneet elektronit. Nyky­aikaisissa tyhjiö­putkissa käytetään termistä emissiota, jolloin katodi tehdään ohuesta kuidusta, jota kuumentaa sen läpi kulkeva erillinen sähkövirta. Kuidun atomien kiihtynyt satunnainen lämpöliike irrottaa kuidun pinnalla atomeista elektroneja, jotka syöksyvät putkessa olevaan tyhjiöön.
Koska elektroneilla on negatiivinen sähkövaraus, katodi työntää niitä luotaan ja anodi vetää niitä puoleensa. Ne etenevät tyhjässä putkessa suora­viivaisesti. Elektrodien välinen jännite kiihdyttää nämä pieni­massaiset hiukkaset suuriin nopeuksiin. Kun elektronit saapuvat anodiin, ne jatkavat matkaansa anodiin kytketyn virta­johtimen kautta virta­lähteeseen ja sieltä takaisin katodiin. Näin katodi­säteet kuljettavat sähkö­virran putken läpi.
Katodisäteet itsessään ovat näkymättömiä, mutta niiden olemassa­olo havaittiin ensin, kun ne osuivat putken lasi­seiniin, joissa ne virittävät lasin atomeja ja saavat ne säteilemään valoa. Tätä ilmiötä sanotaan fluoressenssiksi. Tutkijat havaitsivat, että putkeen katodin eteen asetetut esineet saattoivat aiheuttaa hehkuvaan seinään varjon. Tästä voitiin päätellä, että katodista lähti jotakin, mikä eteni suora­viivaisesti.
Putkessa kulkevaa katodi­säde­suihkua voidaan ohjata antamalla sen kulkea metalli­johtimien välitse, kun näistä on muodostettu ristikko, johon on kytketty pieni jännite. Näiden johtimen sähkökenttä saa osan elektroneista poikkeamaan suunnastaan, jolloin ne eivät pääse anodille. Näin ollen pienellä jännitteellä ristikossa voidaan säätää anodin paljon suurempaa jännitettä. Tähän perustuu tyhjiö­putkien käyttö sähköisten signaalien vahvistimina. Nopeita katodi­säde­suihkuja voidaan myös ohjata sähkö­kentillä, jotka saadaan aikaan sijoittamalla putkeen yli­määräisiä metalli­l­evyjä, joihin kytketään jännite, tai magneetti­kentillä, jotka saadaan aikaan käämien ja niistä muodostettujen sähkömagneettien avulla. Näin rakennettuja katodisädeputkia käytetään muun muassa televisiovastaanottimissa, tietokoneiden näytöissä ja elektroni­mikro­skoopeissa.
Crookesin putki
Katodisäteet lähteävät putken perällä olevasta katodista ja osuvat edessä olevaan lasiin, jonka ne saavat hehkumaan vihreänä, fluoressoimaan. Metalliristi putkessa saa aikaan varjon, mikä osoittaa, että säteet etenevät suora­viivaisesti.
Magneetti saa putkeen aikaan vaaka­suoran magneetti­kentän, joka taivuttaa säteitä ylöspäin niin, että ristin varjo on korkeammalla.
Kun magneetti käännetään toisin päin, se taivuttaa säteitä alaspäin, jolloin myös varjo on alempana. Vaaleanpunaisen hehkun saavat aikaan katodisäteet, jotka osuvat putkessa jäljellä oleviin kaasuatomeihin.
Historia

Sen jälkeen kun Otto von Guericke vuonna 1654 keksi tyhjiöpumpun, fyysikot alkoivat kokeilla, mitä tapahtuu, jos sähkön annetaan purkautua harvennetun ilman läpi. Vuonna 1705 todettiin, että sähkö­staattisen generaattorin kipinät kulkevat pidemmän matkan alipaineisessa ilmassa kuin normaalissa ilmanpaineessa.lähde?
Historia > Kaasupurkausputket

Vuonna 1838 Michael Faraday johti virran harvennetulla ilmalla täytetyn lasi­putken läpi ja havaitsi oudon valo­kaaren, joka alkoi katodilta eli negatiiviselta elektrodilta ja päättyi anodille eli positiiviselle elektrodille. Vuonna 1857 saksalainen fyysikko ja lasinpuhaltaja Heinrich Geissler sai parannetulla pumpulla putken vielä tarkemmin tyhjennetyksi ilmasta, jolloin jäljelle jäänyt paine oli vain noin 10-3 atm, ja hän havaitsi, ettei putkessa näkynyt vain kaari, vaan hehku täytti koko putken. Putken elektrodien välinen jännite, joka oli saatu aikaan induktiokäämillä, vaihteli muutamasta kilovoltista sataan kilovolttiin. Tällaisia putkia sanotaan Geisslerin putkiksi, ja ne ovat samantapaisia kuin nykyiset neonvalomainokset.lähde?
Ilmiöt selitettiin sillä, että korkea jännite kiihdyttää sähköllä varattuja atomeja eli ioneja, joita putken ilmassa on läsnä jonkin verran. Matalassa paineessa kaasu­molekyylien välillä on riittävästi tilaa, niin että ionit voivat kiihtyä tarpeeksi suuriin nopeuksiin niin, että kun ne törmäävät toiseen atomiin, ne saavat siitä irtomaan elektroneja, jolloin syntyy ketju­reaktion omaisesti lisää positiivisia ioneja ja vapaita elektroneja. Katodi vetää puoleensa kaikki positiiviset ionit. Kun ne osuvat siihen, ne saavat metallista irtoamaan elektroneja. Anodi taas vetää puoleensa vapaita elektroneja.lähde?
Geisslerin putkissa on sen verran ilmaa, että siinä elektronit voivat edetä vain lyhyen matkaa, ennen kuin ne törmäsivät johonkin atomiin. Elektronit liikkuivat putkissa hitaan diffuusioprosessin vaikutuksesta eivätkä koskaan saavuttaneet kovin suurta nopeutta, minkä vuoksi putkissa ei syntynyt katodi­säteitä. Sen sijaan niissä syntyi sähkö­purkauksen aiheuttama värillinen hehku, samaan tapaan kuin nykyisissä neonvaloissa. Sen saivat aikaan kaasu­atomeihin osuneet elektronit ja ionit, jotka virittivät atomien orbitaaleilla olleita elektroneja korkeammille energia­tasoille. Tämän energian elektronit vapauttivat valona. Ilmiötä sanotaan fluoresenssiksi.lähde?
Historia > Katodisäteet

Brittiläinen fyysikko William Crookes ja eräät muut tutkijat pystyivät 1870-luvulla tyhjentämään putken ilmasta vielä tarkemmin, jolloin sinne jäänyt paine oli vähemmän kuin 10−6 atm. Tällaisia putkia sanotaan Crookesin putkiksi. Faraday oli ensimmäisenä havainnut pimeän alueen juuri katodin edessä, jossa ei ollut luminesenssia. Sitä alettiin kutsua "katodin pimeäksi alueeksi", "Faradayn pimeäksi alueeksi" tai "Crookesin pimeäksi alueeksi". Crookes havaitsi, että kun hän pumppasi enemmän ilmaa ulos putkesta, Faradayn pimeä alue laajeni katodista kohti anodia, kunnes lopulta putki oli kokonaan pimeä. Mutta putken anodin puoleisessa eli positiivisessa päässä putken lasi itse alkoi hehkua.lähde?
Kun putkessa oli entistäkin vähemmän ilmaa, elektronit pääsivät etenemään keski­määrin pidemmän matkan, ennen kuin ne osuivat kaasu­atomeihin. Kun putki oli pimeä, useimmat elektronit pääsivät etenemään suora­viivaisesti katodista anodiin saakka törmäämättä välillä mihinkään. Kun esteitä ei ollut, elektrodien välinen jännite kiihdytti nämä pieni­massaiset hiukkaset suuriin nopeuksiin. Sellaisia ovat katodisäteet.lähde?
Kun hiukkaset saapuivat anodiin, niiden nopeus oli jo niin suuri, että vaikka anodi veti niitä puoleensa, ne usein lensivät sen ohi ja osuivat putken taka­seinään. Kun ne osuivat lasiseinän atomeihin, ne virittivät niissä elektroneja korkeammille energia­tasoille ja saivat ne fluores­soi­maan. Saadakseen hehkun vielä paremmin näkyviin myöhemmät tutkijat maalasivat lasin sisäpinnan fluores­soivilla aineilla, kuten sinkkisulfidilla.lähde?
Katodisäteet itsessään ovat näkymättömiä, mutta fluores­senssin ansiosta tutkijat panivat merkille, että putkeen katodin eteen asetetut esineet, myös anodi, aiheuttivat selvä­rajaiset varjot hehkuvalle taka­seinälle. Saksalainen fyysikko Johann Hittorf päätteli vuonna 1869 ensimmäisenä ilmiön osoittavan, että putkessa täytyy olla jotakin, mikä etenee suora­viivaisesti ja jolle Eugen Goldstein sittemmin antoi nimen "katodisäteet".lähde?