stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen rataverkon historia
Historia alueittain > Etelä-Suomi > Pääkaupunkiseutu

Ensimmäisen rataosuuden Helsinki–Hämeenlinna rakennustyöt alkoivat 13. kesäkuuta 1857, ja se avattiin säännölliselle liikenteelle 17. maaliskuuta 1862. Toinen raide rakennettiin Pasilan ja Tikkurilan välille vuonna 1899, ja seuraavana vuonna sitä jatkettiin Keravalle saakka. Kolmas raide tehtiin Helsingistä Tikkurilaan vuonna 1972 ja Tikkurilasta pohjoiseen vuonna 1981. Lähiliikenteen käyttöön rakennettu Keravan kaupunkirata valmistui kokonaisuudessaan vuonna 2004.
Helsinkiin rakennettiin 1800- ja 1900-luvuilla tavaraliikenteen tarpeisiin useita satamaratoja: Sörnäisten satamarata (1863), Katajanokan satamarata (1894) ja Herttoniemen satamarata (1939). Rautatie on ollut merkittävä tekijä myös Vantaan kehityksessä. Rautatiellä on se etu, että se on kuljetuskyvyltään maanteitä huomattavasti tehokkaampi väylä sekä matkustajien että tavaroiden siirtoon. Rautatie on vaikuttanut hyvin merkittävästi Vantaan väestö- ja elinkeinorakenteeseen. Sen myötä väkeä muutti uusille alueille, kun rata mahdollisti töissä käymisen Helsingissä. Länsi-Vantaalle rakennettu Vantaankosken rata, joka erkanee Huopalahdessa rantaradasta, valmistui vuonna 1975 ja sen jatke Havukoskelle eli kehärata vuonna 2015. Teollisuusratoja Vantaalla ovat Tikkurila–Hakkila-rata (1910) ja suurelta osin tunneloitu Vuosaaren satamarata (2008).
Sähköistettynä liikenne alkoi kulkea säännöllisesti Helsingistä Kirkkonummelle tammikuussa 1969 ja Hiekkaharjuun syyskuussa 1970.
Historia alueittain > Itä-Suomi

Riihimäki–Pietari-rata valmistui 1870, ja vuonna 1890 rakennettiin Kouvola–Kotka-rata.
1860-luvulta lähtien nousivat rautatiekysymykset Savossakin esille. Rautatieverkostosta oli olemassa useita vaihtoehtoisia suunnitelmia; yhden jo 1860-luvun alussa esitetyn suunnitelman mukaan oli rakennettava radat Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Vaasa ja Viipuri–Lappeenranta–Kuopio–Oulu sekä näille poikittaisia yhteysratoja, muun muassa Hämeenlinna–Mikkeli. Ensimmäisenä Suomeen kuitenkin tehtiin Helsinki–Hämeenlinna-rata ja Riihimäki–Pietari-rata.
Savon rata Kouvolasta Kuopioon saakka oli valmis vuonna 1889, ja se avattiin liikenteelle 1. lokakuuta 1889.
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan kautta Joensuuhun sekä haararata Antreasta Imatralle rakennettiin vuosina 1890–1894. Myöhemmin sitä jatkettiin Joensuusta Lieksaan vuonna 1910,Nurmekseen vuonna 1911 ja sieltä edelleen Kontiomäen kautta Ouluun. Nurmeksen ja Oulun välinen rataosa valmistui vaiheittain vuosina 1926–1930.
Poikittaisrata Elisenvaarasta Karjalan radan varrelta Savonlinnan, Pieksämäen ja Jyväskylän kautta Haapamäelle, Pohjanmaan radan varteen, rakennettiin vaiheittain vuosien 1897 ja 1918 välisenä aikana. Ensimmäisenä siitä valmistui Haapamäen ja Jyväskylän välinen osuus 1897, viimeisenä Jyväskylän ja Pieksämäen välinen osuus 1918. Tätä rautatieyhteyttä Pietarista Suomen sisäosien kautta Pohjanlahden rannikolle Nikolainkaupunkiin (nyk. Vaasaan) Venäjän hallitus piti strategisista syistä erittäin tärkeänä, koska vanha Riihimäki–Pietari-rata sijaitsi sen verran lähellä Suomenlahden rannikkoa, että se olisi sodan aikana saattanut joutua vihollisen haltuun. Vastavalmistuneena rata todella saikin huomattavan strategisen merkityksen, mutta ei venäläisille vaan Suomen sisällissodan valkoisille, sillä Riihimäen–Viipurin rata oli punaisten, tämä uusi rata sen sijaan kokonaan valkoisten hallitsemalla alueella ja yhdisti toisiinsa vanhat pohjois–eteläsuuntaiset rataosat.
Koska Karjalan radan eteläosa jäi toisen maailmansodan jälkeen luovutetulle alueelle, rakennettiin sitä korvaamaan 1960-luvulla rata yhdysrata Parikkalasta Onkamoon. Sitä ennen tärkeimpänä ratayhteytenä Joensuuhun oli toiminut vähän ennen sotaa, vuonna 1939 valmistunut rata Varkaudesta Joensuuhun.
Historia alueittain > Pohjanmaa

Tampere–Vaasa-rautatie rakennettiin vuosina 1879–1883. Ratatyömaa oli jaettu kolmeen piiriin. Näistä ensimmäinen ulottui Tampereelta Pollariin, toinen Pollarista Alavudelle ja kolmas Alavudelta Vaasaan. Kiireisimpään aikaan töissä oli jopa 4 000 radan rakentajaa. Rata kiersi Näsijärven itäpuolitse ja oli kymmeniä kilometrejä pidempi kuin myöhemmin rakennettu, Parkanon kautta kulkeva oikorata.
Historia alueittain > Pohjois-Suomi

1890-luvulla ehdotettiin strategisesti tärkeää yhteyttä Oulusta Jäämerelle, mutta ajatus sai sekä Suomessa että Venäjällä kielteisen vastaanoton. Ennen sotia oli myös suunnitelmissa rakentaa rautatiet Koillismaalle Kuusamoon sekä rataa Petsamon kautta Jäämerelle.
Muita mainittavia rautatiesuunnitelmia ovat olleet myös Rahjan satamarata Kalajoella sekä viivasuora Kairanmaan rata Vuolijoen Otanmäestä Vihantiin.
Rautateiden vaikutus yhdyskuntarakenteeseen

»Vaikkapa rautatierakennukset vaatisivat valtiolta toista vertaa suurempia uhrauksia kuin vesiteiden aukaiseminen – ja niin ei ole asianlaita – korvaisi tämän suuremman uhrauksen täydellisesti yksin niiden sivistävä vaikutus, jolla on maan aineellisellekin vaurastumiselle suurempi merkitys kuin kaikilla muilla kansallisen hyvinvoinnin ehdoilla yleensä.» 
(Johan Vilhelm Snellman)
Rautateillä oli suuri merkitys Suomen asutusrakenteen synnyssä. Monia uusia kaupunkeja, kuten Hyvinkää, Riihimäki, Karjaa, Kouvola, Seinäjoki, Pieksämäki ja Ylivieska syntyi rautateiden risteysasemien ympärille. Asemia rakennettiin junaturvallisuuden vuoksi tiheästi, ja vielä 1960-luvulla rautateillä oli asema keskimäärin 3,4 kilometrin välein (pääkaupunkiseudun lähiliikenteessä 3,1 km). Huomattava osa väestöstä asui omakotitaloissa asemakylissä, jotka muodostivat ratojen varteen pitkiä nauhakaupunkeja. Asunnot sijaitsivat tavallisesti samalla puolella kuin asemarakennus, kun taas tavaramakasiinit ja huoltorakennukset sijoittuivat radan toiselle puolelle. Asioita käytiin hoitamassa junalla isommissa kaupungeissa ja naapurikylissä autojen puuttuessa. Rautatiet yhtenäistivät Suomea ja vahvistivat käsitystä Suomesta maantieteellisenä kokonaisuutena. Yhteiskunta alkoi toimia saman kellon tahdissa, kun liikennöinnin täsmällisyyden vuoksi kaupunkien kellot käännettiin samaan aikaan. Sitä ennen Suomessa oli ollut useita aikavyöhykkeitä ja erilaisia paikallisaikoja.
Vielä nykyäänkin Suomen väestö on keskittynyt rautateiden varteen ja raiteet kulkevat lähes jokaisen vähänkin suuremman kunnan läpi, vaikka varsinainen matkustajaliikenne olisikin loppunut. Asemakylien hiljentyessä ja autoistumisen aiheuttaman matkustajakadon myötä pysähdyksiä on vähennetty. Junien rooli nykyään on tarjota nopeita yhteyksiä suurien kaupunkien välillä ja lähiliikennettä tiheästi asutetulla pääkaupunkiseudulla.
Huomioita

↑  Vuodesta 1938 alkaen ratapituuteen ei ole luettu sivuraiteita.
Kirjallisuutta

Schivelbusch, Wolfgang: Junamatkan historia. Vastapaino, 1996, ISBN 951-768-010-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finnish Railway Statistics 2009[vanhentunut linkki], Finnish Rail Administration (FRA)
Vaunut.org: Kuvia rautateiltä
Rautatiet Suomessa,[vanhentunut linkki] Opeko.fi / Tiina S., 2006
Suomen leveäraiteiset rataosat
Tampereen Pellava ja Rauta-teollisuus Oy, Tampereen Konepaja Tampereen kirjapaino Oy, 1920, Tampere
Igor Ahvenlahti & al.: Virroitin. Elokuva rautateiden sähköistämisen vaiheista.   1969.  Fennada-Filmi Junior – Yle Elävä arkisto
Suomessa käytettyjä ratakiskotyyppejä. Oikealta vasemmalle:

1. Kenttäratakisko – 36,48 kg/m,

2. K22-kisko vuodelta 1880 – 22 kg/m,

3. Helsinki–Hämeenlinna-rautatien kisko vuodelta 1860 – 33 kg/m,

4. K30-kisko vuodelta 1880 – 30 kg/m,

5. K43-kisko vuodelta 1915 – 43 kg/m,

6. K54-kisko (myöhemmin tunnuksina UIC 54 ja 54E1) vuodelta 1959 – 54 kg/m,

7. UIC 60 -kisko (merkintä myöhemmin 60E1) vuodelta 1988 – 60 kg/m.
Kaksiraiteista päärataa Oulunkylän kohdalla vuonna 1959.
Merimasku

| Merimasku> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Naantali |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  60°28′55″N, 021°52′15″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Turun seutukunta
Kuntanumero:  485
Hallinnollinen keskus:  Merimaskun kirkonkylä
Perustettu:  1865
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Naantali Rymättylä Velkua Merimasku
– syntynyt kunta:  Naantali
Pinta-ala:  85,38 km²  (1.1.2008)
– maa:  51,35 km²
– sisävesi:  0,81 km²
– meri:  33,22 km²
Väkiluku:  1 659   (31.12.2008)
– väestötiheys:  32,31 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  21,9 %
– 15–64-v.:  66,0 %
– yli 64-v.:  12,0 %
Merimasku on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Varsinais-Suomen maakunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Siihen kuului pieni alue mantereella sekä pohjoisosa Otavan saaresta.
Merimaskun naapurikunnat olivat Naantali, Rymättylä, Velkua, Askainen, Masku ja Lemu.
Merimaskun nähtävyyksiin lukeutuvat 1726 rakennettu Merimaskun kirkko ja Maamiesseurantalo kirkonkylässä. Kirkon- ja Särkänsalmen silta ovat myös kunnan maamerkkejä. Merimaskussa toimii urheiluseura Merimaskun Ahto, jonka yleisimpiin toimialueisiin kuuluvat jalkapallo ja hiihto. Kunnantalo ja hallinto sijaitsivat kirkonkylässä, mutta kunnan suurin asutuskeskus oli Järvensuu.
Merimasku, Rymättylä ja Velkua liittyivät osaksi Naantalia vuoden 2009 alussa. Kaupungin nimi säilyi ennallaan, ja asukasluvuksi tuli vajaat 20 000.
Kyliä

Akkola, Heikkola, Heikinmäki, Hirvoinen, Horja, Iskola, Järvensuu, Kaksoinen, Karjalainen, Kaukola, Koveri, Kräkilä, Kukolainen, Kuuslahti, Kuusniemi, Köylijärvi, Lieranta, Liettistenmaa (Lietisten saaret), Liiamaa, Lukkarainen, Mälsälä, Pohjalainen, Rautuinen, Riittonpää, Saaristolaiskylä, Sannainen, Taattinen, Tammisaari, Tanskila, Tärkkinen, Uusikartano.
Maanmittari Magnus Bergmanin tekemä Heikkolan kartta on vuodelta 1696.
Historiaa

Merimaskun kylistä mainitaan Koveri jo 1300-luvulla, jolloin Paimion kirkkoherra Nikolaus Ripsa vaihtoi tiluksia piispa Hemmingin kanssa. Koverin mainitaan tuolloin sijainneen Maskun pitäjässä. 1600-luvulla kruunu jakeli läänityksiä aatelille, joista Merimaskussa vaikuttivat varsinkin Lempisaaren, Louhisaaren ja Kankaisten kartanot. Talonpojat joutuivat vuokraviljelijöiksi eli lampuodeiksi.
1640-luvulla perustettiin Turun akatemia ja myös merimaskulaiset joutuivat akatemian maksumiehiksi. Piispa Rothovius sai Karjalaisten tilan palkkatilakseen ja akatemian virkataloksi määrättiin Akkola.
1680-luvulla rukattiin Ruotsin sotalaitosta ja maahan muodostettiin ruotusotilaille torppia ja upseereille sotilasvirkataloja eli puustelleja. Merimaskuun muodostettiin 3 puustellia: everstin virkatalo oli Lukkarainen, korpraalin virkatalo oli Karjalainen ja ratsumestarin puustelli oli Uusikartano.
Merimaskun ensimmäinen varsinainen kuntakokous kutsuttiin koolle pitäjäntuvalle 10.2.1869. Kunnallishallituksen esimieheksi valittiin Johan Sandelius sekä jäseniksi Erik Killainen, Karl Moisio, Anders Björklund, Anders Tammelin, Karl Järnström ja Fredrik Merilä.
Merimaskun seurakunta oli alkujaan Maskun kappeli. Vuonna 1577 se siirrettiin Naantalin kappeliksi. Kirkkoherrakunta Merimasku on ollut vuodesta 1904.
Rymättylä-Merimaskun maamies- ja kalastajaseura perustettiin vuonna 1897. Toiminta oli alkuvuosista lähtien vilkasta, vaikka pitkät etäisyydet haittasivat toimintaa. Osittain tämän takia merimaskulaiset erosivat seurasta ja perustivat oman maamiesseuran vuonna 1918. Alkuaikoina tärkein toiminta oli hevosjalostus, toinen tärkeä asia maanviljelyksen koneellistuminen ja siihen liittyvät koulutukset ja tiedottaminen. Merimaskussa järjestettiin 1920-luvulta alkaen ravikilpailuja kesäisin sekä talvisin, ja kyntökilpailuja hevosilla, myöhemmin 1950-luvulla traktoreilla. Maamiesseuran hallinnoimaan vuonna 1944 saatuun Merimaskun maamiesseurantaloon muodostui kunnan viihdekeskus. Siellä järjestettiin muun muassa tansseja, elokuvaesityksiä ja näytelmiä.
Merimaskun kirkonkylään rakennettiin terveystalo vuonna 1947, ja 1950-luvulla sen viereen valmistui osuuspankki ja lossitupa, sekä kirkkoa remontoitiin. Kapulalossista moottorilossiin siirryttiin vuonna 1952, samana vuonna Merimasku sai myös uuden koulun.
Kuuluisia merimaskulaisia

Harro Koskinen (s. 1945), taidemaalari, taidegraafikko ja kuvanveistäjä
Hanna Nurminen (s. 1955), Koneen säätiön asiamies ja hallituksen puheenjohtaja, Saaren kartanon taiteilijaresidenssin toiminnanjohtaja
Zefanias Suutarla, (1834–1908), valtiopäiväedustaja, paikallisvaikuttaja ja talonpoika
Kulttuuri > Murre

Merimaskun alueella puhutun kielen perustana on pohjoinen Lounais-Suomen murre. Merimaskun murre kuuluu Lounais-Suomen pohjoisryhmän Maskun alaryhmään.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Merimaskun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suolalahna ja uunipuuro.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merimasku Wikimedia Commonsissa
| n k Varsinais-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aura  Kaarina  Kemiönsaari  Koski Tl  Kustavi  Laitila  Lieto  Loimaa  Marttila  Masku  Mynämäki  Naantali  Nousiainen  Oripää  Paimio  Parainen  Pyhäranta  Pöytyä  Raisio  Rusko  Salo  Sauvo  Somero  Taivassalo  Turku  Uusikaupunki  Vehmaa 
Entiset kunnat:  Alastaro  Angelniemi  Askainen  Dragsfjärd  Halikko  Hiittinen  Houtskari  Iniö  Kakskerta  Kalanti  Karinainen  Karjala  Karuna  Kemiö  Kiikala  Kisko  Korppoo  Kuusisto  Kuusjoki  Lemu  Loimaan kunta  Lokalahti  Maaria  Mellilä  Merimasku  Metsämaa  Mietoinen  Muurla  Naantalin maalaiskunta  Nauvo  Paattinen  Paraisten maalaiskunta  Perniö  Pertteli  Piikkiö  Pyhämaa  Rymättylä  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Uskela  Uudenkaupungin maalaiskunta  Vahto  Velkua  Västanfjärd  Yläne 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Särkänsalmen silta vuonna 2009
Lossitupa
Merilokki

| Merilokki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Lokit Larus
Laji::  marinus
Kaksiosainen nimi
 Larus marinus  Linnaeus, 1758 
 Merilokin levinneisyys
Katso myös
   Merilokki Wikispeciesissä   Merilokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Merilokki (Larus marinus) on suurin lokkilaji maailmassa, ja se pesii myös Suomessa.
Koko ja ulkonäkö

Aikuisen merilokin pää ja vartalo ovat valkoiset, selkä ja siivet mustat, siivenkärjissä on valkea läikkä. Tukeva nokka on keltainen ja siinä on punainen pilkku. Koivet ovat lihanpunaiset tai harmaanpunertavat. Pituus on 61–74 senttimetriä ja siipien kärkiväli 1,4–1,7 metriä. Paino voi olla yli kaksi kiloa. Selkälokista sen erottaa tanakamman olemuksen, harmahtavampien mustien osien, jalkojen värin ja äänien perusteella. Nuoret yksilöt ovat ruskehtavia parin ensimmäisen elinvuoden ajan. Ensimmäisen elinvuoden aikana merilokki voi olla vaikea erottaa saman ikäisestä harmaalokista. Aikuispuvun merilokki saa noin neljän vuoden ikäisenä.
Äänet muistuttavat harmaalokin ääniä, mutta ovat syvempiä ja voimakkaampia. Kaklatus on hieman lyhyempi kuin harmaalokin. Varoitushuuto on haukkuva, matala ”ga-ga-ga-ga”. Nuoret linnut ääntelevät korkeata, pihisevää vinkunaa.
Rengastettaessa jalkaan laitetaan teräksinen rengas, jonka koko Suomessa ilmaistaan kirjainkoodilla DT. Merilokkeja on myös rengastettu muovisilla värirenkailla. Tämä niin sanottu lukurengas on noin 30 millimetriä korkea putkirengas, johon on kaiverrettu lyhyt kirjaimista ja numeroista koostuva koodi. Lukurenkaan pystyy lukemaan kiikarilla tai kaukoputkella jopa satojen metrien päästä.
Vanhin Suomessa rengastettu merilokki on elänyt 27 vuotta, yhden kuukauden ja 14 päivää. Se on samalla Euroopan vanhin merilokki.
Levinneisyys

Merilokki pesii Luoteisen Euroopan ja Pohjois-Amerikan rannikoilla, saarissa ja paikoin myös sisämaassa. Linnaeus kuvaili lajin holotyypin Gotlannista. Lajin elinympäristön ala on noin miljoona neliökilometriä ja maailman populaation kooksi arvioidaan 540 000–750 000 yksilöä. Euroopassa pesii noin 96 000–120 000 paria. Suomessa pesii noin 3 000 paria (harmaalokkipareja on noin 30 000), pääosa Saaristomerellä ja Suomenlahdella. Sisämaassa pesii noin 100 paria merilokkeja, pääasiassa Lapin suurilla järvillä sekä muutamilla eteläsuomalaisilla järvillä. Valtaosa merilokeistamme muuttaa talveksi joko Ruotsin itärannikkoa tai Baltian rannikkoa seuraten Tanskan, Puolan ja Pohjois-Saksan vesille, osa pysyttelee merialueellamme läpi vuoden. Silloin harvoin, kun Itämeri jäätyy lähes kokonaan, muuttavat kaikki merilokit Tanskaan ja Pohjanmeren rannikoille.
Elinympäristö

Nimensä mukaisesti merilokki on ollut mereinen lintu. Vuosikymmeniä sitten laji oli hyvin vähälukuinen ja pesi vain kaikkein uloimmilla kareilla. Kanta on lisääntynyt voimakkaasti ja nykyisin laji pesii kaikkialla saaristossa. Esiintymisen painopiste on pienten puuttomien karien täplittämässä väli- ja ulkosaaristossa. Suurilla metsäpeitteisillä saarilla merilokki ei pesi, joitakin karuja niemenkärkiä lukuun ottamatta. Lisääntymisen ansiosta laji on siirtynyt pesimään suurimmille järville, ja myös joillekin soille harmaalokkiyhdyskuntiin.
Kaatopaikoilla ruokailevien ja lorvivien merilokkien määrä on myös kasvanut nopeasti. Näin etenkin rannikon läheisillä suurilla jäteasemilla. Turun Topinojan kaatopaikalla on tapettu satoja, ehkä jopa tuhansia merilokkeja viimeisten parinkymmenen vuoden aikana. Tappamisen avulla pyritään hillitsemään pesivän kannan kasvua, sillä merilokki on paha vesilintupoikueiden tuhoaja. Ne ovat oppineet ilmasta seuraamaan nopeita veneitä, jotka aiheuttavat häiriötä ja paniikkia etenkin haahkapoikueissa. Haahkaemojen säikähdettyä venettä lokit syöksyvät poikueiden kimppuun ja voivat hetkessä hotkia suihinsa koko poikueen. Vielä turvattomampia ovat sotkien, pilkkasiiven ja telkkien poikueet, jotka pahimmilla alueilla tuhoutuvat järjestelmällisesti.
Lisääntyminen

Merilokit pesivät ensi kertaa 4–5-vuotiaina. Tyypillisesti vain yksi pari asuttaa pientä puutonta karia, mutta kannan kasvun myötä yhdyskuntapesiminen on yleistynyt. Suomen suurimmassa koloniassa on ollut 55 paria. Toistaiseksi koloniat ovat vielä pieniä, muutamasta parista 10–20:een. Monissa harmaalokkikolonioissa pesii myös muutamia merilokkipareja. Vanha merilokkipari pysyttelee pesimäluotonsa tuntumassa niin kauan kuin meri on sula, ja ne palaavat jo ennen jäiden lähtöä. Jäättöminä talvina monet parit eivät lähde muutolle lainkaan, vaan jopa tammikuussa saattaa nähdä vanhan linnun makailevan vanhassa pesäkuopassa, ikään kuin hautomassa.
Pesä on suuri ja tehdään kuivista heinistä ja sammalista. Yleensä se sijaitsee karin korkeimmalla huipulla, mistä hautova emo voi esteettömästi tarkkailla ympäristöä. Munia on kolme, uusintapesissä yleensä kaksi. Muninta alkaa jäiden lähdön jälkeen, Etelä-Suomessa huhtikuun puolivälin jälkeen. Haudonta kestää noin neljä viikkoa ja molemmat emot hautovat, naaras hieman aktiivisemmin. Poikaset kuoriutuvat eri päivinä. Ne lähtevät pesästä jo päivän-parin ikäisinä, mutta eivät kulje kovin kauas, vaan piileskelevät yleensä jossain kolossa, kiven alla tai kasvillisuuden kätkössä, minne emot tuovat niille ruokaa oksentamalla niille osittain sulanutta kalaa. Poikasten kasvaessa ne liikkuvat enemmän, pysytellen silti lähellä toisiaan ja pesimäluodolla. Pari-kolmeviikkoiset poikaset lähtevät usein uimaan, kun veneellä rantaudutaan pesimäluodolle. Veneen poistuttua ne uivat nopeasti rantaan. Emot tarkkailevat tilannetta korkealta ilmasta huudellen taukoamatta varoituksia, ja tehden ihmistä kohden päätä hipovia huimia, suhisevia syöksyjä. Lentokykyisiä poikaset ovat vasta noin 50 päivän ikäisinä, Etelä-Suomessa kesä-heinäkuun vaihteessa. Emot huolehtivat niistä vielä joitakin viikkoja. Viimeistään elokuussa poikaset itsenäistyvät ja lähtevät omille teilleen.
Ravinto

Merilokki on kaikkiruokainen. Pääravintona on kala, Suomessa usein silakka. Usein ne ryöstävät muilta linnuilta niiden saaliin. Kesällä ne syövät vesilintujen poikasia ja jopa aikuisia pieniä vesilintuja. Ruokavalioon kuuluu lisäksi hyönteisiä, jyrsijöitä ja marjoja. Merilokit ruokailevat myös kaatopaikoilla. Poikasille emot syöttävät lähes pelkästään kalaa.lähde?
Kirjallisuutta

Linkola, Pentti: Merilokki Larus marinus leviämässä järvialueelle. – Lintumies 4.1976 s. 122–123. SLY.
Nieminen, Jarmo & Tolvanen, Jyrki: Merilokki Larus marinus pesivänä Vanajanselällä. – Lintumies 1.1979 s. 37–38. LYL.
Stenman, Olavi & Komu, Risto & Ermala, A.: Kloraloosi harmaa- ja merilokkimyrkkynä. – Suomen Riista 1972/ 24:107–116.
Aiheesta muualla

Merilokki Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Merilokki (Larus marinus)
ITIS: Larus marinus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26629  Wikispecies: Larus marinus  ABA: gbbagu  ADW: Larus_marinus  Avibase: E826E9F3FBAED223  BioLib: 8702  BirdLife: 22694324  BOW: gbbgul  BTO: bob6000  CoL: 3SBQM  eBird: gbbgul  EUNIS: 1112  EURING: 6000  Fauna Europaea: 96944  Fauna Europaea (new): ee808e4a-9e2d-4a66-940b-74fed09dbd08  GBIF: 2481172  GNAB: great-black-backed-gull  IBC: great-black-backed-gull-larus-marinus  iNaturalist: 4368  IRMNG: 10718209  ITIS: 176815  IUCN: 22694324  NatureServe: 2.104344  NBN: NBNSYS0000000036  NCBI: 8912  Neotropical: gbbgul  Observation.org: 112  OBIS: 137146  ODNR: great-black-backed-gull  Open Tree of Life: 887691  Paleobiology Database: 373629  Paleobiology Database: 373629  SeaLifeBase: 75058  TSA: 9050  WoRMS: 137146  Xeno-canto: Larus-marinus  ZooBank: 28F10871-BA2C-4C73-832A-4C4645486E56  Laji.fi: MX.27759 
Nuori merilokki
Hautova merilokki
Merilokin vastakuoriutuneet poikaset ja muna
Merilokin munat, jotka on poimittu Heinäsaarelta.
Merikansat

Merikansat kuvattuna Ramses III:n reliefissä
Merikansat olivat Lähi-idän vanhalla ajalla Välimeren itäosissa maitse ja meritse liikkuneita ryösteleviä, sotaisia heimoja. He hävittivät Mykenen palatsit, temppelit ja kaupungin, heettiläisten valtakunnan, monia Levantin kaupunkeja, Troijan ja uhkasivat moneen otteeseen Egyptiäkin vuoden 1200 eaa. tienoilla. Lähes kaikissa itäisen Välimeren arkeologisissa kohteissa on paksu tuhkakerros, joka osoittaa kaupunkien tuhoutuneen noin 1200 eaa. Merikansojen ylivoima perustui rautaan, ovelaan taistelutaktiikkaan, lyömämiekkaan, meriherruuteen ja maihinnousuihin.
Historia > Keramiikka

Merikansoihin liitetään usein kiillotettu käsin tehty keramiikka, jollaista ei ennen LHIIIB2-kauttaselvennä esiintynyt Kreikassa, ja joka oli tuohon aikaan yleinen merikansojen toiminta-alueilla Kyproksessa ja Levantissa.
Historia > Keitä merikansat olivat?

Varmaa tietoa merikansojen taustasta ei ole. Merikansojen alkuperäksi on väitetty Pohjois-Kreikkaa, Balkania, Anatoliaa, Italiaa ja Pohjoismaitakin. Luultavasti liikkeelle lähteneet kansat vetivät muita kansoja mukaansa sota- ja ryöstöretkille muun muassa Levantista.
Usein on väitetty, että ensiksi liikkeelle lähteneet merikansat olivat indoeurooppalaisia. Merikansojen vaellusten aikoihinhan uurnakenttäkulttuuri levittäytyi Keski-Euroopassa. Toisen näkemyksen mukaan he olivat pelasgeja, etruskien sukuisia kansoja.
Historia > Uusi sodankäyntitapa

On vaikea ymmärtää, miten tuntemattomuudesta tulevat merikansat voivat hävittää oman aikansa voimakkaimmat valtiot. Uudet aseet ja uusi taistelutapa voivat selittää tämän, erityisesti taisteluvaunujen käyttö jalkaväen sijasta. Lisäksi merikansoilla oli uudentyyppinen lyhyt heittokeihäs ja noin 70 cm:n pituinen lyömämiekka, jolle vastustajien pistomiekka ei vetänyt vertoja. Raamatun mukaan merikansoihin kuuluneiden filistealaisten menestys taistelussa perustui hevosvetoisiin sotavaunuihin ja taitavaan raudan käyttöön.
Merikansojen vaellusten syyt

Merikansojen vaellusten syyksi on väitetty laajaa yleistä kansojen liikehdintää Euroopassa ja Lähi-idässä. Myös nälänhätää on pidetty kansojen vaelluksen syynä. Esimerkiksi heettiläisten valtakunnassa oli Egyptin faarao Merenpthahin aikana noin 1222 eaa. niin suuri nälänhätä, että Egypti lähetti sinne viljaa.