stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalevi Rinta-Panttila

Kalevi Veli Rinta-Panttila (8. syyskuuta 1917 Kurikka – 28. maaliskuuta 1999 Forssa) oli suomalainen maatalousyrityksen johtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Rinta-Panttilan vanhemmat olivat maanviljelijä Frans Jaakko Rinta-Panttila ja Saimi Elisabet Tuisku ja puoliso vuodesta 1945 opettaja Heidi Kaarina Herttua. Rinta-Panttila tuli ylioppilaaksi Vaasan suomalaisesta lyseosta 1936 ja valmistui Helsingin yliopistosta agronomiksi ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1945. Hän oli Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran tuotantokonsulentti 1945–194 ja ja Jokioisten kartanon peltoviljelysosaston johtaja vuodesta 1948 ja kartanon toimitusjohtaja 1969–1984. Seinäjoen työvoimapiirin päällikkönä Rinta-Panttila toimi  1945–1947. Hänellä oli myös useita maatalouden ja muita luottamustehtäviä. Jokioisten kunnanvaltuuston jäsen Rinta-Panttila oli 1969–1972 ja kunnanhallituksen jäsen vuodesta 1973 ja sen puheenjohtaja 1977–1984. Talvisotaan Rinta-Panttila osallistui Taipaleessa ja Vuosalmella, jatkosotaan Hangon lohkolla ja Aunuksen kannaksella, jossa hän haavoittui 1942. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Rinta-Panttila sai 1977.
Aiheesta muualla

Tuomas Möttönen: Kalevi Rinta-Panttila Biografiasampo.
Kari Heikkilä

| Kari Heikkilä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. tammikuuta 1960 (ikä 64) Kangasala
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Seura
Seura:  Ilves
Tehtävä:  urheilutoimenjohtaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1979–1994
Seurat:  Ilves (SML) Luleå HF (Elitserien) SHC Fassa (Serie A)
Valmennusura
Vuodet:  1994–2018
Seurat:  IF Sundsvall (1994–1996) Bodens IK (1996–1997) HPK (1997–1998) Vaasan Sport (1998–2001) Oulun Kärpät (2001–2004) Lokomotiv Jaroslavl (2004–2005) Espoon Blues (2005–2007) Lokomotiv Jaroslavl (2007–2010) Metallurg Magnitogorsk (2010–2011) Valko-Venäjä (2011–2012) Dinamo Minsk (2012) Neftehimik (2014) Dinamo Riika (2015–2016) Ilves (2016) Lukko (2016–2017) Saryarka Karaganda (2018)
Kari Heikkilä (s. 10. tammikuuta 1960 Kangasala) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja.
Ura

Heikkilä edusti SM-liigassa pelaajana Ilvestä, ulkomailla hän pelasi muun muassa Luulajassa ja Fassassa Serie A:ssa.
Pelaajauransa jälkeen Heikkilä aloitti valmennusuransa vuonna 1994 Ruotsissa, jossa valmensi Sundsvallissa ja Bodenissa. Sieltä hän tuli Suomeen, jossa valmensi HPK:ta ja Vaasan Sportia ennen siirtymistään Kärppien peräsimeen kaudeksi 2000–2001. Heikkilä valmensi Kärpät Suomen mestaruuteen kaudella 2003–2004 ja hänet palkittiin SM-liigan parhaan valmentajan Kalevi Numminen -palkinnolla. Kaudella 2004–2005 Heikkilä luotsasi Venäjän liigan Lokomotiv Jaroslavlia. Venäjän vierailun jälkeen Heikkilä valmensi kaksi kautta Espoo Bluesia, mutta ei päässyt seurajohdon kanssa sopimukseen, joten palasi Jaroslavliin. Heikkilän johdolla Lokomotiv selvisi finaaliin 2008 ja 2009, mutta hävisi molemmilla kerroilla. Heikkilä sai kunnian toimia Venäjän liigan tähdistöottelussa KHL:n parhaista ulkomaalaispelaajista muodostetun ns. "Jagrin joukkueen" valmentajana. Heikkilä irtisanottiin yllättäen helmikuussa 2010 Lokomotivista.
Huhtikuussa 2010 Heikkilä solmi kahden kauden sopimuksen KHL-joukkue Metallurg Magnitogorskin kanssa. Magnitogorsk selvisi KHL:n itäisen konferenssin finaaliin 2011, mutta seura ei jatkanut sopimusta. Elokuussa 2011 Heikkilä siirtyi Valko-Venäjän jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajaksi kolmivuotisella sopimuksella ja huhtikuussa 2012 hänestä tuli myös Dinamo Minskin päävalmentaja. Molemmat pestit päättyivät potkuihin seuraavana syksynä. Heikkilä toimi KHL-joukkue Neftehimikin päävalmentajana maaliskuusta 2014 lähtien, mutta sai potkut saman vuoden lokakuussa.
Heinäkuussa 2015 Heikkilä palasi KHL:ään, kun Dinamo Riika palkkasi hänet seuran päävalmentajaksi. Dinamon peliesitykset Heikkilän alaisuudessa olivat vaisuja ja pudotuspelipaikan karatessa yhä kauemmas seurajohto erotti hänet tammikuun alussa 2016.
Heikkilä siirtyi tammikuussa 2016 Tampereen Ilvekseen korvatessaan kesken kauden Tuomas Tuokkolan päävalmentajana loppukauden mittaisella sopimuksella.
Marraskuussa 2016 Heikkilä siirtyi Rauman Lukon päävalmentajaksi korvaamaan loppukaudeksi Juha Vuorta. Lokakuussa 2017 Ilves ilmoitti palkanneensa Heikkilän joukkueen urheilutoimenjohtajaksi, jossa tehtävässä hän osallistuu myös Ilveksen juniorijoukkueiden taustatöihin. Heikkilän sopimus Ilveksen kanssa päättyi maaliskuun 2018 lopussa, eikä hän jatkanut tehtävässään.
Heikkilä sai potkut venäläisestä VHL-joukkue Saryarka Karagandasta lokakuussa 2018 yhdeksän pelin jälkeen, joista seura voitti kolme. Sittemmin Heikkilä ei ole valmentanut missään ja on ilmoittanut lopettaneensa valmennusuransa.
Saavutukset

Suomen mestaruus: 2004
Hopeaa: 2003
Kalevi Numminen -palkinto: 2004
KHL
Hopeaa: 2009
Itäisen konferenssin finaali: 2011
Venäjän jääkiekon superliiga
Hopeaa: 2008
Aiheesta muualla

Kari Heikkilä Eurohockey.com. (englanniksi)
Kari Heikkilä Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jukka Rautakorpi | Kalevi Numminen -palkinnon voittaja 2004 | Seuraaja: Kari Jalonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Hannu Kapanen | HPK:n päävalmentaja 1997 | Seuraaja: Alpo Suhonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jukka Jalonen | Vaasan Sportin päävalmentaja 1998–2000 | Seuraaja: Pekka Santanen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juhani Tamminen | Oulun Kärppien päävalmentaja 1/2001–2004 | Seuraaja: Kari Jalonen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Pekka Rautakallio | Bluesin päävalmentaja 2005–2007 | Seuraaja: Petri Matikainen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tuomas Tuokkola | Ilveksen päävalmentaja 2016 | Seuraaja: Karri Kivi |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juha Vuori | Lukon päävalmentaja 2016–2017 | Seuraaja: Pekka Virta |
Järki ja tunteet (elokuva)

| Järki ja tunteet> Sense and Sensibility |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ang Lee
Käsikirjoittaja:  Emma Thompson
Perustuu:  Jane Austenin romaaniin Järki ja tunteet
Tuottaja:  Lindsay Doran
Säveltäjä:  Patrick Doyle
Kuvaaja:  Michael Coulter
Leikkaaja:  Tim Squyres
Tuotantosuunnittelija:  Luciana Arrighi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat   Britannia
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1. maaliskuuta 1996
Kesto:  136 min
Alkuperäiskieli:  englanti, ranska
Budjetti:  16 500 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Järki ja tunteet (Sense and Sensibility) on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Ang Leen ohjaama romanttinen draamaelokuva. Elokuva perustuu Jane Austenin vuonna 1811 julkaistuun samannimiseen romaaniin. Käsikirjoituksen elokuvaan on tehnyt Emma Thompson. Sen pääosissa näyttelevät Emma Thompson ja Kate Winslet. Muissa rooleissa nähdään muun muassa Hugh Grant ja Alan Rickman.
Tämä elokuva valittiin 1900-luvun vaikuttavimpien brittiläisten elokuvien joukkoon BFI:n kyselyssä vuonna 1999.
Juoni

Herra Dashwoodin (Tom Wilkinson) kuoltua hänen vaimonsa (Gemma Jones) ja kolme tytärtään, Elinor (Emma Thompson), Marianne (Kate Winslet) ja Margaret (Emilie François), kuulevat tyrmistyksekseen, että he saavat perinnöksekseen vain 500 puntaa vuodessa. Heidän Norland Parkin kartanonsa puolestaan menee kokonaisuudessaan herra Dashwoodin edellisestä avioliitosta syntyneelle pojalle, Johnille (James Fleet). Johnin juonitteleva, ahne ja hienosteleva vaimo Fanny (Harriet Walter) asettuu välittömästi aviomiehineen Dashwoodien palatsimaiseen taloon ja pyytää veljensä Edward Ferrarsin (Hugh Grant) vierailulle luokseen. Edwardin ja Elinorin välille muodostuu ystävyys, mikä harmittaa Fannya, ja hän päättääkin estää sen keinoja kaihtamatta.
Leskeytyneen rouva Dashwoodin serkku, sir John Middleton (Robert Hardy), tarjoaa Devonshiressa sijaitsevilta Barton Park-tiluksiltaan pientä mökkiä rouva Dashwoodin ja tämän tyttärien käyttöön. Dashwoodit muuttavat mökkiin pikimmiten. Barton Parkissa Marianne tapaa vanhemman eversti Brandonin (Alan Rickman), joka rakastuu häneen ensi silmäyksellä. Eversti saa kilpailijakseen häikäisevän mutta petollisen John Willoughbyn (Greg Wise), joka vie Mariannen sydämen. Dashwoodin perheen tietämättä paljastuu, että Brandonin hoidokki odottaa Willoughbyn lasta, jolloin Willoughbyn täti lady Allen tekee sukulaispoikansa perinnöttömäksi. Willoughby muuttaa Lontooseen särkien Mariannen sydämen.
Sir Johnin anoppi, rouva Jennings (Elizabeth Spriggs), kutsuu tyttärensä ja lankonsa, herra ja rouva Palmerin (Hugh Laurie ja Imelda Staunton), vierailulle. Mukanaan Palmerit tuovat köyhtyneen Lucy Steelen (Imogen Stubbs). Lucy uskoutuu Elinorille ja kertoo, että hän ja Edward menivät salaa kihloihin viisi vuotta sitten, murskaten Elinorin romanttiset toiveet Edwardin saralta. Rouva Jennings vie Lucyn, Elinorin ja Mariannen Lontooseen, missä he kohtaavat Willoughbyn eräissä tanssiaisissa. Heille selviää, että mies on kihloissa erittäin varakkaan neiti Greyn (Lone Vidahl) kanssa. Myös Edwardin ja Lucyn salainen kihlaus tulee ilmi. Edwardin äiti vaatii poikaansa peruuttamaan kihlauksen. Kun Edward kieltäytyy, hänen omaisuutensa viedään ja annetaan hänen nuoremmalle veljelleen Robertille (Richard Lumsden).
Matkalla takaisin Devonshireen Elinor ja Marianne pysähtyvät yöksi Palmerien kartanolle, joka sijaitsee lähellä Willoughbyn tiluksia. Marianne ei voi vastustaa kiusausta ja kävelee viisi mailia rankkasateessa käydäkseen katsomassa entisen rakastettunsa tiluksia. Sen seurauksena hän sairastuu vakavasti, ja eversti Brandonin pelastettua hänet Elinor hoitaa hänet jälleen terveeksi.
Kun Marianne on toipunut, sisarukset palaavat kotiin. Siellä he kuulevat, että neiti Steelestä on tullut rouva Ferrars, joten he uskovat tämän menneen naimisiin Edwardin kanssa. Edward saapuu kuitenkin selittämään, että neiti Steele on odottamatta nainutkin Robert Ferrarsin ja että hän itse ei näin ollen ole enää kihloissa. Edward kosii Elinoria ja ryhtyy pastoriksi, kun taas Marianne rakastuu eversti Brandoniin ja menee naimisiin tämän kanssa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  James Fleet   | … |  John Dashwood   |
|  Tom Wilkinson   | … |  Mr. Dashwood   |
|  Harriet Walter   | … |  Fanny Ferrars Dashwood   |
|  Kate Winslet   | … |  Marianne Dashwood   |
|  Emma Thompson   | … |  Elinor Dashwood   |
|  Gemma Jones   | … |  Mrs. Dashwood   |
|  Hugh Grant   | … |  Edward Ferrars   |
|  Emilie François   | … |  Margaret Dashwood   |
|  Elizabeth Spriggs   | … |  Mrs. Jennings   |
|  Robert Hardy   | … |  Sir John Middleton   |
|  Hugh Laurie   | … |  Thomas   |
|  Isabelle Amyes   | … |  Betsy   |
|  Alan Rickman   | … |  Col. Christopher Brandon   |
|  Greg Wise   | … |  John Willoughby   |
Vastaanotto > Palkinnot

Elokuva sai Oscar-palkinnon parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta. Se oli ehdolla myös kuuteen muuhun Oscar-palkintoon: parhaaseen naispääosaan, parhaaseen naissivuosaan, parhaaseen kuvaukseen, parhaaseen puvustukseen, parhaaseen alkuperäiseen draamasävellykseen sekä parhaan elokuvan Oscar-palkintoon.
Aiheesta muualla

Järki ja tunteet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Järki ja tunteet Elonet.
Ang Leen ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
1990-luku: Pushing Hands (1992) · Hääjuhla (1993) · Syö juo mies nainen (1994) · Järki ja tunteet (1995) · Jäämyrsky (1997) · Paholaisen satulassa (1999)
2000-luku: Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme (2000) · Hulk (2003) · Brokeback Mountain (2005) · Lust, Caution (2007) · Taking Woodstock (2009)
2010-luku: Piin elämä (2012) · Billy Lynn’s Long Halftime Walk (2016)
Kiribatin vaakuna

Kiribatin vaakuna.
Kiribatin vaakuna muodostuu nousevan auringon yllä lentävästä keltaisesta fregattilinnusta, punaisesta taustasta sekä sinisistä ja valkoisista raidoista, Tyynenmeren symboleista. Raitojen kolme ryhmää kuvaavat Gilbert-, Phoenix- ja Linesaaria. Auringon seitsemäntoista sädettä kuvaavat kuuttatoista Gilbertsaarta sekä Banabaa. Vaakunan alla olevassa nauhassa lukee i-kiribatin kielellä motto Te Mauri Te Raoi Ao Te Tabomoa eli terveys, rauha ja hyvinvointi.
Vaakunaa esitettiin silloisten Gilbert- ja Ellicesaarten tunnukseksi 1. toukokuuta 1937 ja se hyväksyttiin Kiribatin viralliseksi vaakunaksi vuonna 1979 uuden moton myötä. Kiribatin lipussa on sama aihe kuin vaakunassa, mikä johtuu siitä, että vaakuna toimi inspiraationa itsenäisen Kiribatin lipulle..
Kilrootin voimalaitos

| Kilrootin voimalaitos |
| --- | --- |
 Kilrootin voimalaitos marraskuussa 2006.
Tyyppi:  Lauhdevoimalaitos Kaasuturbiinilaitos
Polttoaine:  Kivihiili Raskas polttoöljy Kevyt polttoöljy
Teho:  514 MW (päälaitos) 141 MW (turbiinilaitos) 10 MW (akusto)
Omistaja:  EPUKI
Valmistunut:  1982
Kytketty sähköverkkoon:  helmikuu 1981
Sijainti:  Carrickfergus, Pohjois-Irlanti
Koordinaatit:  54.725°N, 5.767°W
Kilrootin voimalaitos on Pohjois-Irlannin Antrimin kreivikunnassa sijaitseva lauhde- ja kaasuturbiinivoimalaitos. Laitoksen yksiköiden yhteissähköteho on 655 megawattia. Kivihiiltä ja raskasta polttoöljyä käyttävä kaksiyksikköinen lauhdevoimalaitos tuottaa 514 megawattia ja neliturbiininen kaasuturbiinilaitos 141 megawattia. Laitoksen yhteydessä on myös 10 megawatin Kilroot Advancion Energy Storage Array -akusto. Kilroot tuotti vuonna 2006 noin kolmasosan koko Pohjois-Irlannin sähkönkulutuksesta ja kuului maan sadan suurimman työnantajan joukkoon.
Yhdysvaltalainen AES Corporation osti laitoksen vuonna 1992 Pohjois-Irlannin sähköntuotannon yksityistämisen yhteydessä. Lähellä Carrickfergusin kylää sijaitsevaa laitoksen omisti ennen tätä Northern Ireland Electricity. AES Corporation myi laitoksen edelleen tšekkiläisen EPH-sijoitusyhtiön EPUKI -tytäryhtiölle kesäkuussa 2019.
Kilrootin pääyksikkö on Pohjois-Irlannin ainoa jäljellä oleva hiilivoimalaitos. Hiilen käyttö päättyy Yhdistyneessä kuningaskunnassa lokakuussa 2024, mitä ennen Kilrootin kaksi pääyksikköä siirtyvät käyttämään maakaasua. EPUKI tilasi kaksi korvaavaa avoimen kierron kaasuturbiinia Siemensiltä joulukuussa 2021. Päivitetty laitos on tarkoitus saada käyttöön syyskuuhun 2023 mennessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kilrootin voimalaitos Wikimedia Commonsissa
Kilsund

| Kilsund |
| --- | --- |
 Kilsund
 Koordinaatit: 58°33′10″N, 8°58′33″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Agder
Kunta:  Arendal
Pinta-ala:  
 – Maa:  1 km²
Väkiluku (2023):  675
 – Väestötiheys:  675 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kilsund on taajama Arendalin kunnassa Agderin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on tasan 1 neliökilometri ja asukasluku 675 vuonna 2023.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kilsund Wikimedia Commonsissa
Kilroy

Sarjakuvalehti Kilroy n:o 13, Kauhujen talo
Kilroy-sarjakuvalehti ilmestyi Suomessa vuosina 1953–1954. Sitä julkaistiin 32 numeroa. Lehti ilmestyi maanantaisin vuorotellen Kädet ylös! -lehden kanssa. Kumpaakin lehteä julkaisi Suomessa Tähti-Sarjat.
Samoihin aikoihin ilmestyi useita muita suosittuja italialaisia sarjakuvia Suomessa kuten Tex Willer (ilmestyy yhä Suomessa), Villi Länsi, Viidakko ja Gordon Jim. Ne olivat liuskakokoisia (ital. piccolo). Kilroy oli kooltaan niitä suurempi (noin A5).
Italiassa sarja ilmestyi 1946–1951 nimellä Amok. 1940-luvulla amerikkalaisilta kalskahtavat tekijänimet ovat varmaankin lisänneet sarjakuvan "hienoutta" vähän samaan tapaan kuin 1960-luvulla italowesterneissä. II maailmansodan aikaan ympäri maailmaa levisi amerikkalaisten sotilaiden mukana iskulause ja seinäteksti: "Kilroy was here!"
Kilroyn juonet olivat pulp-tyyliä ja se oli selvästi saanut vaikutteita Mustanaamio-sarjakuvasta. Kilroyn rakastettu oli nainen nimeltä Nikita. Lemmikkinään hänellä oli pantteri Kyo ja apurinaan lehtimies Bill. Tarinat sisälsivät paljon toimintaa ja eksoottisia paikkoja.
Antonio Canale (alias Tony Chan) ja Cesare Solini (alias Phil Anderson) ovat sarjakuvan alkuperäiset luojat. Canale piirsi myös Suomessakin julkaistua sarjakuvaa Agentti 13.
Ruotsissa Kilroy oli aikoinaan hyvin suosittu. Siellä sitä yritettiin viimeksi julkaista 1970-luvulla tavallisen sarjakuvalehden kokoisena, mutta suosio ei enää ollut entisensä. Piirtäjänä oli Francisco Cueto. Myös Rolf Gohs on piirtänyt Kilroyta Ruotsissa.
Kilroy 1953-1954 Suomessa:
1/1953  Naamiomies
2/1953  Poliisit tulevat
3/1953  Edmean kosto
4/1953  Jaavalaiset salakuljettajat
5/1953  Kohtaus kuoleman kanssa
6/1953  Taikajuoma
1/1954  Temppeli ja Itämaan kuu
2/1954  Kalliosaarella
3/1954  Viisi lohikäärmettä
4/1954  Rampa mies
5/1954  Katala Punjab
6/1954  Viidakko palaa
7/1954  Nikita vaarassa
8/1954  Saavuttamaton aarre
9/1954  Krollin yllätys
10/1954 Kilroy vankina
11/1954 Taistelu jatkuu
12/1954 Kyon kosto
13/1954 Kauhujen talo
14/1954 Skorpionit
15/1954 Senaattori Topper
16/1954 Skorpioniliiga
17/1954 Salaperäinen luola
18/1954 Käärmeet
19/1954 Mustekala
20/1954 Roiston loppu
21/1954 Sähkökammiossa
22/1954 Suihku
23/1954 Raivoisa Kilroy
24/1954 Räjähdys
25/1954 Salaperäinen valtias
26/1954 Pelastus
Aiheesta muualla

Kilroy-lehden kannet ja Kilroy, Moog Konttinen
Antonio Canale (Arkistoitu – Internet Archive)
Amok
Fumetto Amok
Cesare SOLINI (Phil Anderson)
Kansainvälinen vastauskuponki

Kansainvälinen vastauskuponki (ransk. coupon-réponse international, CRI; engl. international reply coupon, IRC) on Maailman Postiliiton (UPU) vuonna 1907 käyttöönottama lipuke CN 01, joka käy alimman painoluokan postimaksuksi lentopostikirjeelle minne tahansa maailmassa lähes jokaisessa maassa. Kansainvälistä vastauskuponkia käytetään, kun lähettäjä haluaa maksaa vastaanottajan puolesta vastauksen postimaksun, mutta lähettäjällä ei ole käytettävissään vastaanottajan maan postimerkkejä tai muita postimaksuvälineitä. Lipuke leimataan sitä ostettaessa ja lipuketta lunastaessa se leimataan uudestaan ja vaihdetaan postimerkkeihin tai muuhun postimaksumerkintään.
Kansainvälinen vastauskuponki näyttää samalta kaikkialla maailmassa. Kupongit erottaa toisistaan vain ranskankielinen maan nimi ja maatunnus kupongin etupuolella sekä yksilöity sarjanumero kääntöpuolella.
Alkuperäinen vastauskuponki ei sisältänyt mainintaa lentopostista, sillä ensimmäiset kupongit painettiin sata vuotta sitten. Myöhemmin vastauskuponkiin lisättiin maininta erityisesti lentopostista, ja 2000-luvun alussa kuponkien voimassaoloaika alettiin painaa vastauskuponkeihin. Aiemmin painetut kupongit ovat voimassa toistaiseksi, esimerkiksi malli "Beijing 2" oli voimassa vuoden 2009 loppuun asti, ja sitä seuraava "Nairobi" vuoden 2013 loppuun. Nykyinen malli, jonka teema on "Elämän vesi" ja joka on tšekkiläisen artistin ja graafisen suunnittelijan Michal Sindelarin työtä, julkaistiin 2013 ja on voimassa vuoden 2017 loppuun. Vaikka muut viestintävälineet ovat vähentäneet kirjepostin määrää, ei kansainvälistä vastauskuponkia olla kuitenkaan lakkauttamassa.
Kansainvälisen vastauskupongin hinnassa on pieniä maakohtaisia eroja. Suomesta ostettaessa kansainvälinen vastauskuponki maksaa 3,50 euroa ja se lunastetaan 2,25 euron postimerkillä (2023).
Ponzi-huijaus

Ensimmäinen Ponzi-huijaus käytti hyväkseen järjestelmää, koska oli mahdollista tehdä voittoa eri maiden erisuuruisten postimaksujen ansiosta. Jos joku lähetti rahaa Italiaan ja siellä ostettiin edullisesti IRC, joka lähetettiin sitten Yhdysvaltoihin, niin samaa kuponkia vastaan saatiin vaihdettua suuremman summan edestä postimerkkejä kuin mistä lähtömaassa oli maksettu. Tämän järjestelmän ansiosta Charles Ponzi väitti olevan mahdollista tehdä täysin laillisesti järjestelmän heikkoutta hyväksi käyttäen jopa yli 400 prosentin voittoa kulujen jälkeen, kun vain oli tarpeeksi asiamiehiä hoitamassa muiden sijoituksia. Huijaus kesti puoli vuotta ennen kuin se romahti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansainvälinen vastauskuponki Wikimedia Commonsissa
Kantasammakot

| Kantasammakot |
| --- | --- |
 Koskisammakko (Leiopelma hochstetteri)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Lahko::  Sammakot Anura
Kladi::  Amfiseeliset Amphicoela
Heimo::  Kantasammakot Leiopelmatidae  Mivart, 1869
Suku::  Uudenseelanninsammakot Leiopelma  Fitzinger, 1861
 Kantasammakoiden levinneisyys
Katso myös
   Kantasammakot Wikispeciesissä   Kantasammakot Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kantasammakot (Leiopelmatidae) on sammakoihin kuuluva heimo, johon kuuluu vain yksi suku ja neljä lajia. Kyseisiä sammakkoeläimiä tavataan ainoastaan Uudessa-Seelannissa.
Toisinaan heimoon luetaan toinenkin suku, Ascaphus, jota tässä kuitenkin pidetään oman häntäsammakoiden heimonsa (Ascaphidae) ainoana edustajana. Kantasammakot ja häntäsammakot ovat toistensa lähimmät sukulaiset, ja ne muodostavat yhdessä kladin amfiseeliset (Amphicoela).
Piirteet

Kantasammakot kuuluvat alkukantaisimpiin nykyisin elossa oleviin sammakoihin ja niillä on ne monista muista sammakoista poikkeavia piirteitä. Kantasammakoilta puuttuvat tärykalvo, sekä äänirakko ja jälkimmäisen puuttumisen takia ne eivät myöskään kurnuta. Häirittynä ne saattavat kuitenkin päästää hiljaisia vingahduksia. Kantasammakot eivät käytä kieltään hyönteisten saalistamisessa, vaan nappaavat ne suullaan. Ne eivät myöskään kude veteen, vaan muihin kosteisiin paikkoihin. Tästä syystä poikaset kuoriutuvat vasta toukkavaiheen jälkeen, kun taas monien muiden sammakoiden toukat kuoriutuvat ja viettävät toukkavaiheensa vedessä.
Kantasammakoiden erikoisuus on niiden "ylimääräinen" nikama sekä lihas, joka mahdollistaa hännän liikuttamisen. Samat ominaisuudet on myös Ascaphidae-heimoon kuuluvilla, joita tavataan ainoastaan Pohjois-Amerikassa.
Levinneisyys

Kahta kantasammakkolajia (koskisammakko ja L. archeyi) tavataan Uuden-Seelannin Pohjoissaarella. Stephensaartensammakkoa tavataan vain Stephen-saarella ja L. pakekaa tavattiin alun perin vain Maud-saarella, joskin niitä on sittemmin istutettu suojelusyistä muualle. Kolme tunnettua sukupuuttoon kuollutta kantasammakkolajia ovat L. auroraensis, L. markhami ja L. waitomoensis. L. waitomoensis tunnetaan vain Pohjoissaarelta, L. markhamin jäännöksiä on löydetty Pohjoissaarelta ja Eteläsaarelta ja L. auroraensis tunnetaan vain yhdestä luolasta Eteläsaarelta löydetyistä jäännöksistä.
Uhat ja suojelu

Kantasammakkoja uhkaa Batrachochytrium dendrobatidis -sienitauti, joka L. archeyi-yksilöissä vuonna 2001 kantojen romahtamisen jälkeen. Sienitauti on vaikuttanut sammakkokantoihin myös muualla maailmassa ja Uuteen-Seelantiin se on levinnyt todennäköisesti lemmikeiksi maahan tuotujen sammakoiden mukana. Tulokaslajeista myös rottien tiedetään syövän joskus kantasammakkoja. Muiden sammakkolajien tulo Uuteen-Seelantiin tulokaslajeina on pyritty estämään, koska ne saattaisivat kilpailla kantasammakkojen kanssa elintilasta. Toinen uhka kantasammakoille on elinympäristöjen tuhoutuminen metsähakkuiden ja jopa teidenrakentamisen takia. Viime vuosisatojen aikana kantasammakkojen esiintymisalue onkin pienentynyt huomattavasti. Ilmastonmuutos saattaa myös olla uhka tulevaisuudessa. Kantasammakkojen vahingoittaminen ja luonnosta kerääminen on ollut laitonta vuodesta 1921. Yksittäisillä saarilla alun perin tavattuja kantasammakkolajeja on istutettu muille saarille ja L. archeyi-lajin yksilöitä kasvatetaan tarhaolosuhteissa siltä varalta, että luonnonvarainen kanta häviää esimerkiksi sienitautien takia.
Lajit

Archeynsammakko (Leiopelma archeyi)
Stephensaartensammakko (Leiopelma hamiltoni)
Koskisammakko (Leiopelma hochstetteri)
Leiopelma pakeka
Lajit > Sukupuuttoon kuolleet

†Leiopelma auroraensis
†Leiopelma markhami
†Leiopelma waitomoensis
Stephensaartensammakko.