Olavi Paavolainen
Elämä ja tuotanto > Paon vuosi ja Neuvostoliiton-matka

Vuotta 1937 voidaan kutsua Paavolaisen paon vuodeksi. Hän aikoi kirjoittaa matkapäiväkirjan myös Neuvostoliitosta, muttei saanut viisumia. Niinpä hän suuntasi katseensa Etelä-Amerikkaan. Matka kohti uutta mannerta alkoi 6. maaliskuuta samana vuonna. Suhde Liisa Tanneriin katkesi noihin aikoihin.
Matkan pohjalta Paavolainen kirjoitti Etelä-Amerikasta ja sen suomalaissiirtolaisista kertovan kirjan Lähtö ja loitsu, joka ilmestyi 1937. Paavolainen aloitti vielä toisenkin kirjan kirjoittamisen, joka ilmestyi 1938 nimellä Risti ja hakaristi. Kirja sai hyvän vastaanoton, vaikka sitä arvosteltiinkin fasismin ihailusta. Teos käännettiin myös ruotsiksi, ja se sai Ruotsissa loistavat arvostelut.
Vuonna 1939 Paavolainen päätti taas yrittää Neuvostoliittoon, ja tällä kertaa – kolmen vuoden odottamisen jälkeen – hän sai viisumin. Aiemmat yritykset olivat kilpistyneet siihen, että Neuvostoliitto halusi maineensa puhdistamiseksi vieraikseen tunnettuja kulttuurihenkilöitä. Kun halukkaita ei enää tahtonut löytyä, Paavolainen sai viisumin, suosittelijanaan Hella Wuolijoki – ja jopa ykkösluokan vieraaksi. Kivennavalla syntynyt ja isänsä kanssa useasti Pietarissa käynyt Paavolainen puhui auttavasti venäjää.
Paavolainen aloitti matkansa 19. toukokuuta 1939. Ensimmäiset kymmenen päivää hän vietti Leningradissa ja jatkoi sitten matkaa Moskovaan. Kaupunki sai Paavolaisen mykistymään kauneudellaan ja loistollaan. Kolme päivää juhannuksen jälkeen Paavolainen lähti Gorkista risteilylle Volgalle. Hän kävi myös Stalingradissa ja jatkoi Tbilisiin saakka. Palattuaan retkeltään Moskovaan Paavolainen haki viisumin pidennystä ja pääsi Moskovan urheilujuhlien yhteydessä näkemään Josif Stalinin, Vjatšeslav Molotovin ja Kliment Vorošilovin. Hän piti matkansa huippukohtana heinäkuussa näkemäänsä suurta urheiluparaatia Moskovan Punaisella torilla. Paavolaisen alkuperäinen tarkoitus oli palata jo heinäkuussa Suomeen samaa reittiä kuin oli tullutkin, mutta hän sai pidennettyä viisumiaan kolme kertaa ja lähti loppujen lopuksi Neuvostoliitosta Odessan kautta.
Kun lähdön aika koitti eikä viisumia enää saanut pidennettyä, Paavolainen päätti toteuttaa vanhan unelmansa ja käydä paluumatkalla Istanbulissa, jossa hän viipyi kolme viikkoa ja Ateenassa. Hänen saavuttuaan Ateenaan alkoi toinen maailmansota Saksan hyökkäyksellä Puolaan. Sen seurauksena kaikki laivavuorot Välimerellä peruttiin. Paavolainen pääsi kuitenkin konsuli Gröndahlin avulla Kreikan taholta ranskalaisille pakolaisille järjestetyssä laivassa Marseilleen ja edelleen Pariisin kautta Dieppeen Ranskaan ja sieltä Regin-laivalla miinakenttien läpi Göteborgiin ja Ruotsin halki Tukholmaan sekä lopulta 22. syyskuuta Turkuun.
Neuvostoliitto-kirja jäi Paavolaiselta kirjoittamatta. Tutkija Ville Laamanen on sitä mieltä, että ilmestyessään se olisi ollut tapaus paitsi siinä mielessä, että juuri kukaan merkittävä länsikirjailija ei ollut tutustunut sekä Saksaan että Neuvostoliittoon, myös siksi, että se olisi ollut tärkeä Paavolaisen jälkimaineen kannalta osoittaessaan, että Paavolainen oli kiinnostunut maasta jo ennen vuotta 1945. Hänen suhtautumisensa Neuvostoliittoon oli myönteisempi kuin Saksaan, joskin Laamasen mukaan hän suhtautui kumpaankin arvostelevasti.
Paavolainen on kertonut heittäneensä matkan muistiinpanot mereen Marseillen satamassa. Laamanen arvelee kuitenkin, että hän hävitti ne vasta 1945 Synkkää yksinpuhelua kirjoittaessaan.
Palattuaan Neuvostoliitosta Paavolainen piti lokakuussa 1939 Katajanokan upseerikasinolla esitelmän näkemästään. Paikalla oli tiedotusvälineitä ja puolustusministeriön sanomalehtiosaston johtaja. Välihuutojen uhallakin Paavolainen kertoi Neuvostoliiton teollisuuden saavutuksista, mainiten muun muassa Moskovan metron. Hän kuvaili myös naisen asemaa ja maassa tehtyä sivistyspropagandaa. Nälkää maassa ei hänen mukaansa nähty, eikä poliittisia vastustajia murhattu kellareissa. Neuvostoliiton kehityksen vaaroina hän piti byrokratiaa; lupalappuja tarvitaan kaikkialla, eikä maassa eletä vaan älyllistetään. Maata oli hänen mielestään vaikea kuvata. Kolmessa kuukaudessa ei nähnyt paljoakaan ja maa oli hänen mielestään fanaattisten idealistien ja teoretisoivien intellektuellien johtama. Kovin suurta huomiota ja vastakaikua esitelmä ei saanut.