stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viiksilurikki

| Viiksilurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Viiksilurikit Oreopsittacus
Laji::  arfaki
Kaksiosainen nimi
 Oreopsittacus arfaki  (A.B. Meyer, 1874) 
Katso myös
   Viiksilurikki Wikispeciesissä   Viiksilurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viiksilurikki (Oreopsittacus arfaki) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä kaijalaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Viiksilurikin pituus on noin 16 cm ja paino 16–23 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä, alapuolelta kellanvihreä. Koiraalla on punainen otsa ja päälaki, naaraalla ne ovat vihreitä. Poski on violetti ja siinä on kaksi riviä valkoisia pilkkuja. Koipien peitinhöyhenissä on laaja keltainen laikku. Siiven alapeitinhöyhenet ja kupeet ovat punaiset ja kyynärsiipien alapinnalla on keltainen juova. Pyrstö on alapuolelta ja kärjestä ruusunpunainen. Nokka on musta, iiris tummanruskea ja koivet vihertävän harmaat. Nuoren yksilön otsa on punainen ja päälaki vihreä molemmilla sukupuolilla, ja puku on himmeämpi.
Esiintyminen

Viiksilurikki elää Papua-Uuden-Guinean vuoristoseuduilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on arviolta yli 300 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia: arfaki, major ja grandis. Viiksilurikki on lemmikkilintuna harvinainen.
Elinympäristö

Viiksilurikit elävät vuoristometsissä 2 000–3 750 metrin korkeudella. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai pikku parvina. Ne ovat vilkkaita ja kiipeilevät herkeämättä latvuksen oksilla etsien kukista ravintoa. Ne lyöttäytyvät usein muiden papukaijojen ja mesikoiden seuraan.
Ravinto

Viikislurikit syövät kukkia ja niiden siitepölyä ja mettä sekä hedelmiä ja marjoja.
Vihtavuori

| Vihtavuori |
| --- | --- |
 Vihtavuoren keskustaa.
Kaupunki:  Laukaa
Väkiluku:  2 335 (2020)
Osa-alueet:  Ahola, Brittilänranta, Horonpohja, Kuhamäki, Mäen alue, Sudeetti, Vehmasaho, Vihtavuori
Postinumero(t):  41330
Vihtavuori on taajama Laukaan kunnassa Jyväskylän seutukunnassa Keski-Suomessa. Vihtavuori sijaitsee noin 15 kilometriä Jyväskylän kaupungista pohjoiseen, Laukaan kirkonkylän suuntaan. Taajamassa oli vuoden 2016 lopussa 2 318 asukasta, joista 1 855 asui kylän keskuksessa. Vihtavuoren keskustassa on 1970-luvulla rakennetuista kerrostaloista koostuva alue, jota ympäröi pääosin eri-ikäiset rivitalo- ja omakotitaloalueet. Vihtavuoren rakennuskannasta iso osa on valmistunut 1970- ja 1980-luvuilla. Taajamaan on tehty myös paljon täydennysrakentamista, muun muassa Brittilänrannan asuinalue rakennettiin 2000- ja 2010-vuosikymmeninä.
Vihtavuoren palveluita ovat muun muassa peruskoulu, kirjasto, liikuntahalli ja kauppa. Peruskoulun yläaste palvelee myös Leppäveden, Tarvaalan ja Vuonteen kylien yläasteikäisiä. Peruskoulussa oli vuoden 2008 syyskuussa yhteensä 457 oppilasta.
Urheiluseura Vihtavuoren Pamaus on lähtöisin Vihtavuoresta.
Historia > Alueen historia

Vihtavuoren alueelta löydetyt punamultakalliomaalaukset kertovat, että Vihtavuoren alueella on oleskellut ihmisiä jo esihistorialliseen aikaan.
Tunnettuja vihtavuorelaisia

Maratonin EM-kultamitalisti Mikko Hietanen sekä viestihiihdon olympiakultamitalisti ja MM-hopeamitalisti Sirkka Vilander ovat Vihtavuoren urheiluseuran Vihtavuoren Pamauksen menestyneimpiä urheilijoita. Naisten lentopalloliigan parhaaksi pelaajaksi valittu Suvi Kokkonen varttui Vihtavuoressa.
Uskonnollinen toiminta

Vihtavuoressa sijaitsee Laukaan seurakunnan toimipiste, Vihtavuoren seurakuntatupa. Vihtavuoressa toimii myös baptistiseurakunta.
Kuvia

Vihtavuoren koulukeskus, jossa toimii peruskoulun lisäksi muun muassa kirjasto ja liikuntahalli.
Alueella sijaitseva K-Market
Liikerakennus
Vihtavuoren Baptistiseurakunnan rakennus
Vihtavuoren kerrostaloaluetta
1960-luvun rivitaloasutusta
Vihtavuoren omakotitaloja
Aiheesta muualla

Vihtavuoren kyläyhdistys ry
Ylen Elävä arkisto: Vihtavuoren tehtaan räjähdys
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ruutitehdas kuvattuna vuonna 2012.
Ahlbackan tila kuvattuna vuonna 2018.
Viisas Luonto

| Viisas Luonto> Albert sagt … Natur – aber nur! |
| --- | --- |
Tyyli:  piirrossarja
Kestoaika:  25 min
Pääosissa:  Suomi dub: Teemu Lehtilä, Eppu Nuotio, Tarja Omenainen, Jukka Voutilainen, Birthe Wingren
Alkuperämaa:   Saksa
Alkuperäiskieli:  saksa
Verkko:   ZDF  Yle TV1lähde?
Esitetty:  18. Tammikuuta 1996 (Saksa) – 1997
Tuotantokausia:  2
Jaksoja:  13
Aiheesta muualla
IMDb 
Viisas Luonto (saks. Albert sagt … Natur – aber nur!, eng. Albert Says... Nature Knows Best) on saksalainen tiede-pohjainen animaatiosarja, jota alun perin esitettiin saksalaisella ZDF 13 jaksossa vuosina 1996-1997. Sarja perustuu Frederic Vesterin kirjoihin jonka painopisteenä oli ympäristötieteen opetus. Sarjaa esitettiin Suomessa vuonna 1998.
Sarjaa jatkettiin vuonna 2003 nimellä Albert auf Entdeckungstour (Albert Asks What is Life?)
Sarjan sisältö

Päähenkilö Arttu (alkuperäiskiellellä Albert) on myyttinen olento, joka muistuttaa linnun ja hamsterin yhdistelmää. Vaikka Arttu on röyhkeä, hänelle on ominaista uteliaisuus ja ystävällisyys, ja hän tulee toimeen kaikkien eläinten kanssa. Arttu lähtee seikkailuihin selittääkseen luonnon ja ympäristön toimintaa. Hän osaa lentää, juosta, uida ja sukeltaa sekä muuttaa kokoaan jättimäiseksi tai pieneksi. Tämä antaa hänelle mahdollisuuden tutkia luontoa äärimmäisen tarkasti yksityiskohtiin ja lisätä tietämystään.
Luonnon ja ympäristön tärkeyden lisäksi animaatiosarja tuo tietoisuutta mahdollisista vaaroista ja ympäristöongelmista. Erityisesti ohjelmassa käsitellään ihmisen tai koneiden uhista johtuvia vaaroja.
Aiheesta muualla

Viisas Luonto Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Oskari Vihantola

| Oskari Vihantola |
| --- | --- |
 Oskari Vihantola 1930-luvulla.
Kansanedustaja
 1.6.1909–14.9.1909  
Ryhmä/puolue:  KrTL
Vaalipiiri:  Turun eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. tammikuuta 1876 Pomarkku
Kuollut: 25. elokuuta 1936 (60 vuotta) Lapua
Ammatti:  toimittaja, kirjailija, maallikkosaarnaaja
Frans Oskar (Oskari) Vihantola (vuoteen 1906 Grönroos, 25. tammikuuta 1876 Pomarkku – 25. elokuuta 1936 Lapua) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja maallikkosaarnaaja, joka toimi kristillisen työväen liiton kansanedustajana vuonna 1909.
Uusheräykselliseen liikkeeseen kuulunut Vihantola vaikutti pitkään Turussa, jossa hän muun muassa toimitti useita kristillisiä lehtiä. 1910-luvun jälkipuoliskolla Vihantola muutti herännäisyyteen käännyttyään Lapualle, jossa hänestä tuli tunnettu saarnamies. 1900-luvun alkuvuosina Vihantola oli kristillisen työväenliikkeen näkyvimpiä suomalaisia toimijoita. Herännäisyyteen käännyttyään Vihantola siirtyi poliittisessa ajattelussaan konservatiiviseen suomettarelaiseen suuntaan ja lopulta Etelä-Pohjanmaalle muutettuaan äärioikeistolaisuuteen. Vihantolaa on kutsuttu muun muassa ”Jumalan hulluksi”.
Elämä > Varhaiset vuodet

Oskari Vihantolan vanhemmat olivat Ahlaisissa syntynyt maakauppias Frans Fredrik Grönroos (s. 1850) ja Maria Kristiina Peltomaa (s. 1855). Lestadiolaisessa perheessä varttuneen Vihantolan kerrottiin jo pikkupoikana pysäytelleen ohikulkijoita julistaakseen heille sanaa. Hän työskenteli isänsä apulaisena, kunnes jäi 15-vuotiaana turkulaisen asioimisliikkeen palvelukseen vanhempien lähdettyä siirtolaisiksi Pohjois-Amerikkaan. Hieman myöhemmin Vihantola oli kirjaltajan opissa Helsingissä, jonka jälkeen hän harjoitti asioitsijan ammatin ohella kirja-alan liiketoimintaa Porissa, Tampereella ja Turusssa 1894-1905. Vihantola kustansi muun muassa kokoelman Lars Levi Lestadiuksen ennenjulkaisemattomia saarnoja.
Elämä > Toimittajana ja politiikassa

Vuosisadan vaihteessa Vihtantola kuului uusherännäiseen liikkeeseen, jonka eteläpohjalainen Mikko Saarenpää oli tuonut Satakuntaan 1890-luvun puolivälissä. Hän suhtautui kriittisesti kirkkooon ja papistoon sekä oli kiinnostunut myös työväenaatteesta. Suurlakon jälkeen Vihantola oli perustamassa kristillistä sosialismia kannattanutta Tähti-lehteä. Vuotta myöhemmin perustettiin hänen aloitteestaan Suomen Kristillisen Työväen Liitto. Vihantola toimi KrTL:n sihteerinä 1906–1907 ja oli puolueen äänenkannattajaksi ryhtyneen Tähden päätoimittaja 1906–1908. Vihantola kirjoitti usein luokkatietoisuudesta ja arvosteli kärkkäästi kapitalismin ohella papistoa, niin että lehden hallitusta johtaneet papit alkoivat sensuroimaan hänen juttujaan. Vihantola sai tukea puoluejohtaja Antti Kaarneelta, mutta erosi lopulta tehtävästään ja perusti syksyllä 1908 vain kaksi numeroa ilmestyneen Länsi-Suomen Kristilliset Sanomat -aikakauslehden.
Keväällä 1909 Vihantola nousi eduskuntaan varasijalta, kun Matti Helenius-Seppälä osoittautui vaalikelvottomaksi. Hänen lyhyeksi jäänyt kansanedustajakautensa päättyi jo syyskuussa vaalituloksen kumoamiseen. Nuorsuomalaisten valituksen johdosta kuvernööri Nikolai Borgenström hylkäsi Helenius-Seppälän äänet, jolloin Vihantolan tilalle astui korkeamman vertausluvun omannut Antti Mikkola. Lokakuussa prokuraattori Axel Charpentier katsoi kuvernöörin menetelleen virheellisesti, mutta päätöksellä ei ollut merkitystä, koska eduskunta hajotettiin vielä samana syksynä. Lounais-Suomen uskonnolliset liikkeet eivät tyydyttäneet Vihantolan sanan janoa, jonka vuoksi hän matkasi Etelä-Pohjanmaalle ja kääntyi Lapualla herännäisyyteen Juho Malkamäen ja Vilhelmi Malmivaaran julistusta kuultuaan. Samalla Vihantola siirtyi poliittisesti oikealle ja liittyi KrTL:n papiston muodostamaan Antti Kaarneen vastaiseen oppositioon. Vihantola ja K. R. Kares perustivat suomalaista puoluetta tukeneen Herättäjän, jonka päätoimittajana hän työskenteli 1910-1911. Pappislinja kärsi kuitenkin tappion vuoden 1911 puoluekokouksessa, jossa aatteen petturiksi julistettu Vihantola kammettiin varapuheenjohtajan pallilta.
Elämä > Saarnamieheksi

Puoluekokouksen jälkeen Vihantola luopui politiikasta ja jätti myös Herättäjän. Vuonna 1912 hän suoritti saarnalupatutkinnon Porvoon hiippakunnassa ja toimi Suomen Merimieskirkon saarnaajana Turussa, kunnes hänet 1913 kutsuttiin Herättäjä-Yhdistyksen matkasaarnaajaksi. Vuonna 1917 Vihantola vihdoin muutti Lapualle, jonka hän koki hengelliseksi kodikseen.lähde? Vihantolasta tuli nopeasti Pohjanmaan herännäisyyden johtohahmoja. Hän oli suosittu matkasaarnaaja, joka kiersi eri puolilla maata herännäisten keskuudessa ja kuului myös herättäjäjuhlien vakiopuhujiin.lähde? Politiikkaan Vihantola ei enää lähtenyt, mutta hän lukeutui Lapuan liikkeen ja IKL:n tukijoihin. Sydänvaivoista kärsinyt Vihantola jätti matkasaarnaajan tehtävänsä 1920-luvun puolivälissä ja perusti Lapualle muuttaneen K. R. Kareksen kanssa Heräävä Nuoriso -lehden, jota hän toimitti viimeiset vuotensa. Lisäksi hän julkaisi Aamunväki-nimistä lastenlehteä.lähde? Vihantola kuoli sydänkohtaukseen 60-vuotiaana elokuussa 1936. Hänet haudatttiin Lapuan hautausmaalle. Vuonna 1939 haudalle pystytettiin 65 herännäisen papin hankkima muistomerkki, jossa on Vihantolan kasvokuva sekä 2. Korinttolaiskirjeen teksti "Köyhä, mutta monia rikkaiksi tekevä".
Perhe

Vihantolan puoliso oli Ahlaisissa syntynyt Hilda Josefiina Lehtimäki (s. 1875), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1895. Pariskunnalla oli kuusi lasta. Heistä tunnettuja ovat toimittaja Lauri Vihantola, kirjailija Siiri Vihantola, lääninrovasti Aarno Vihantola ja taidemaalari Yrjö Vihantola.
Muuta

Mika Pekkolan vuonna ilmestyneen romaanin Aamun kirkastus henkilöhahmo Frans Oskar on mukaelma Oskari Vihantolasta.
Tuotanto

Uhkaavilta ulapoilta: osa 1, Suomen kristillisen työväenliiton kesäjulkaisu, 1906
Ristinkukkia: osa 1, Herättäjän sisälähetysyhdistys 1913
Saatanan villitys maan päällä : minne? : lehtisiä uskonnollista aiheista, 1932
Kotiemme nuoret ja Kristus, 1934
Muista pyhää hetkeä pyhinä päivinä, 1934
Uskonto, isänmaallisuus ja kansanliike, 1934
Minun sydämeni valvoi, Herättäjä-yhdistys 1957 ISBN
Herätys, Jumalan ihme, Herättäjä-yhdistys 1979 [valikoima kirjoituksia, toim. Aarno Vihantola], ISBN 951-9013-77-6
Kirjallisuutta

Pekkola, Mika: Jumalallisen syleilyn palautus : herännäisyys, äärioikeistolaisuus ja autoritaarinen maailmankatsomus saarnaaja-toimittaja Oskari Vihantolan (1876-1936) kirjoituksissa.  (Laudaturtyö)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2004.
Viipurin läänin jalkaväkirykmentti

Viipurin läänin jalkaväkirykmentti oli Ruotsin kuningaskunnan jalkaväkirykmentti Suomessa 1625-1721. Siihen kuuluivat alkuperäisessä kokoonpanossaan henkikomppania sekä everstiluutnantin, majurin, Vehkalahden, Elimäen, Ruokolahden, Lappveden ja Äyräpään komppaniat.
Suuren Pohjan sodan päättänyt Uudenkaupungin rauha 1721 jakoi rykmentin ruodut ja niistä jäi Venäjän hallintaan 431, jolloin majurin ja Äyräpään komppaniat menettivät kaikki ruotunsa. Lisäksi upseerien ja aliupseerien puustelleista jäi noin viisikymmentä rajan taakse. Uudelleenjärjestelyjen jälkeen jäljelle jääneistä muodostettiin Kymenkartanon läänin jalkaväkirykmentti, jonka vahvuus oli viisi komppaniaa (569 ruotua).  Joukko-osaston nimi muutettiin 1727 Kymenkartanon jalkaväkipataljoonaksi.
Pikkuvihan päättäneessä Turun rauhassa rykmentti menetti jälleen ruotuja. Nyt jäljelle jäi enää 92 Elimäen komppaniaan kuulunutta ruotua. Pataljoonan nimi kuitenkin säilytettiin, vaikka sen vahvuus olikin vain vajaa komppania. Hallinnollisesti se kuitenkin liitettiin Uudenmaan läänin jalkaväkirykmenttiin, kunnes se siirrettiin 1776 Savon ja Savonlinnan läänin jalkaväkirykmenttiin nimettynä Kymenkartanon läänin kevyeksi jalkaväkipataljoonaksi. Pataljoona palasi 1791 Uudenmaan läänin jalkaväkirykmentin jääkäripataljoonaan, jossa se oli lakkauttamiseensa saakka 1809.
Komentajat

Viipurin läänin rykmenttien komentajat ennen ruotujakolaitokseen siirtymistä 1682.
Komentajat > Viipurin läntinen jalkaväkirykmentti

Hans Wrangel 1625-1634
Casper Ermis 1634-1637
Evert Taube 1637-1643
Anders Koskull 1643-1660
de la Chateur 1660-1665
Otto Reinhold Taube 1665-1680
Komentajat > Viipurin itäinen jalkaväkirykmentti

Jacob Skott 1630-1633
Reinhold Wrangel 1633-1646
Erik Stenbock 1646-1656
Francis Johnston 1647-1656
Patrick Ogilwie 1656-1660
Anders Munck af Sommernäs 1660-23. lokakuuta 1678
Mauritz Vellingk 1678-(1686)
Komentajat > Viipurin läänin jalkaväkirykmentti

eversti Mauritz Vellingk 1678-1686
eversti Mauritz von Gertten 1687-1688 (hukkui)
everstiluutnantti Constantin Rubzoff 1688-1689
eversti Zachris Aminoff 1689-1700 (erosi tehtävästä)
eversti Gustaf Adolf Mellin 1700-1710 (kuollut)
eversti Adolf Fredrik von Krusenstierna 1710-1713 (kaatui)
---virka avoinna ---
eversti Christoffer Conrad von Bildstein 1719-1721
Viipurin Työväen Teatteri

Viipurin Työväen Teatteri oli suomenkielinen ammattimainen puheteatteri. Se perustettiin vuonna 1904. Teatterin näyttelijäkuntaan kuuluivat muun muassa Siiri Angerkoski, Veikko Linna ja Uuno Montonen.
Historia

Viipurin Työväen Teatterin juuret olivat Viipurin työväenyhdistyksen näytelmäseurassa, joka aloitti toimintansa 1897. Eräs teatterin voimahahmoista oli Reino Laaksonen, joka työskenteli myöhemmin poliisina. 1900-luvun alussa teatteria johti näyttelijä Anna Talma. Suomen sisällissodan jälkeen Työväen Teatteri eli hiljaiseloa muutaman vuoden. Toiminta alkoi elpyä 1920-luvulla. Teatteria johti Topo Leistelä 1921–1923 ja Aarne Linnala 1923–1926. Sen jälkeen ohjat otti näyttelijäpariskunta Arvi ja Santa Tuomi. Heidän kaudellaan 1926–1932 teatterin taso nousi.
Viipurin Työväen Teatteri yhdistettiin Viipurin Näyttämön kanssa Viipurin Kaupunginteatteriksi vuonna 1933. Kaupunginteatterin toiminta päättyi vuonna 1946.
Näyttelijöitä

Siiri Angerkoski 1926–1928
Eetu Hakanne 1912–1918
Viljo Huttunen 1922–1923
Yrjö Hämäläinen 1929–1930
Hulda Keskinen 1920–1926
Einari Ketola 1928–1929
Martta Kinnunen 1928–1930
Saima Korhonen 1916–1917
Vili Lehosti 1924–1926
Veikko Linna 1929–1933
Saisa Linnanheimo 1927–1929
Aino Lohikoski 1926–1927
Uuno Montonen 1909–1927
Ilmari Peitsalo 1928–1930 (näyttelijä-ohjaaja)
Verna Piponius 1924–1925
Sylva Rossi 1925–1928
Oiva Sala 1931–1932
Kerttu Salmi 1922–1927
Santa Tuomi 1926–1931
Irma Wikström 1923–1933
Uno Wikström 1927–1930
Aiheesta muualla

Teatterin maailma - Maamme teatterit ja niiden taiteilijat, Kustannusosakeyhtiö Tammi 1950
Pärnänen, Väinö: Viipurilaista teatterielämää. Viipurin työväen teatteri - Viipurin kaupunginteatteri 1898-1945, Tammi 1950
Kivennapaseura.fi[vanhentunut linkki]
Jukka Viikilä

Jukka Viikilä (s. 1973) on suomalainen kahdesti Finlandia-palkittu kirjailija ja dramaturgi.
Viikilä on valmistunut Teatterikorkeakoulun dramaturgilinjalta teatteritaiteen kandidaatiksi, sekä opiskellut Pop & Jazz Konservatoriossa ja Kriittisessä korkeakoulussa. Hän on julkaissut kaksi runokokoelmaa, Runoja (Gummerus, 2008) ja Runoja II (Gummerus, 2010). Esikoiskokoelma oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Hänen runojaan on käännetty ainakin englannin, italian ja heprean kielille. Vuonna 2011 ilmestyi Viikilän yhdessä Janne Nummelan ja Tommi Nuopposen kanssa kirjoittama laaja kaunokirjallinen tietosanakirja Ensyklopedia. Viikilän osuus teoksesta on noin 600 artikkelia. Ensyklopedia sai Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuuspalkinnon vuoden 2011 parhaasta proosateoksesta.
Viikilän esikoisromaani, arkkitehti Carl Ludvig Engelin elämästä ja Helsingin monumentaalikeskustan synnystä kertova Akvarelleja Engelin kaupungista ilmestyi tammikuussa 2016 Gummeruksen kustantamana. Se voitti ilmestymisvuonnaan Finlandia-palkinnon. Lisäksi teos huomioitiin Kaarlen palkinnolla sekä Arkkitehtuurin ansiomerkillä. Vuonna 2021 ilmestynyt Viikilän toinen romaani Taivaallinen vastaanotto voitti myös Finlandia-palkinnon vuonna 2021.
Viikilä on kirjoittanut Yleisradiolle neljä kuunnelmaa, joista kaksi ensimmäistä, Olen kuullut on kaupunki tuolla ja Akvarelleja Engelin kaupungista, on julkaistu yhteisniteenä Kuullut kaupungit (ntamo, 2013). Hänen kirjoittamansa ja Matti Ijäksen ohjaama tangokuunnelma Hurmio sai ensiesityksensä kesäkuussa 2015.
Viikilä on toiminut dramaturgina muun muassa Ryhmäteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa. Hän on tehnyt käsikirjoituksen Susanna Leinonen Companyn tanssiteokseen SEE | OBEY. Lisäksi hän on tehnyt sanoituksia muun muassa Kerkko Koskiselle, Plutonium 74:lle ja Husky Rescuelle. Musiikkivideoita hän on ollut käsikirjoittamassa Samuli Putrolle ja Kerkko Koskiselle. Viikilä muodostaa yhdessä Risto Oikarisen kanssa kirjallisen free-jazz yhtyeen Kahden miehen ylivoima. Hän opettaa luovaa kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa.
Viikilä joutui marraskuussa 2018 läppävuodon takia avosydänleikkaukseen.
Viikilän äiti Marjatta Viikilä on myös runoilija.
Teokset

Runoja (Gummerus 2008)
Runoja II (Gummerus 2010)
Ensyklopedia (Yhdessä Janne Nummelan ja Tommi Nuopposen kanssa, Poesia 2011)
Kuullut kaupungit (ntamo 2014)
Akvarelleja Engelin kaupungista (Gummerus 2016)
Runoja I-II (Gummerus 2017)
Suomalainen vuosi.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-31784-5
Taivaallinen vastaanotto.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-32564-2
Hiekkalinnat. Erittelyjä rakkausromaania varten. Helsinki: Otava, 2024. ISBN 9789511470700.
Antologiat

Olet täyttänyt ruumiini tulella, WSOY 2017
Lyhyesti sanomisen taide, Avain 2014
Lava­-Antologia, Poesia 2013
Lapsettoman paikka, Simpukka­yhdistys 2013
Elämäni peli – Suomen tenniksen ensimmäiset 100 vuotta, 2011
Suomalaisia nykyrunoilijoita 2, BTJ­Avain 2011
Pää auki! – Säkeitä nuorille, Lasten Keskus 2010
Runot 2007, Gummerus 2007
Kuunnelmat

Suomalaisuuden ABC (40-osainen lyhytkuunnelmasarja), Radio Nova 2017
Papin tunnustukset (20-osainen lyhytkuunnelmasarja), Radioteatteri 2016
Hurmio, Radioteatteri 2015
Akvarelleja Engelin kaupungista, Radioteatteri 2012
Olen kuullut on kaupunki tuolla, Radioteatteri 2012
Palkinnot ja ehdokkuudet

Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2008 (esikoisteoksesta Runoja)
Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuuspalkinto 2011 (teoksesta Ensyklopedia)
Finlandia-palkinto 2016 (teoksesta Akvarelleja Engelin kaupungista)
Kaarlen palkinto 2017 (teoksesta Akvarelleja Engelin kaupungista)
Arkkitehtuurin ansiomerkki 2017 (teoksesta Akvarelleja Engelin kaupungista)
Finlandia-palkinto 2021 (teoksesta Taivaallinen vastaanotto)
Aiheesta muualla

Jukka Viikilä Poesian sivulla
Kantokorpi, Mervi: Miten Helsingistä tulikaan näin kreikkalainen Arvio romaanista Akvarelleja Engelin kaupungista. HS.fi. 14.2.2016.
Jukka Viikilä: Akvarelleja Engelin kaupungista Aamun kirjassa Yle Areena. 3.3.2016.
Jukka Viikilä Prosak-proosaklubilla Kirjastokaista-video. 11.10.2016.
Yle Radio 1:n Kirjakerho: Finlandia-palkitun romaanin Engel on sympaattisen ärsyttävä – vieraana kirjailija Jukka Viikilä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Minna Viitalähde

Minna Viitalähde (s. 1984 Haukipudas) on suomalainen graafinen suunnittelija, kuvittaja, tuotemuotoilija ja lasten tietokirjailija. Lapsuutensa ja nuoruutensa Viitalähde asui Kellossa, missä hänen äitinsä asuu edelleen.
Viitalähde opiskeli muotoilua Kuopion muotoiluakatemiassa ja Savonia-ammattikorkeakoulussa Joensuussa. Vuonna 2015 hän perusti Mint Stationin, jonka nimissä hän tekee graafista suunnittelua, kuvittamista ja tuotemuotoilua. Viitalähde asuu ja työskentelee Rotterdamissa.
Viitalähde suunnitteli Uuden Musiikin Kilpailun (UMK) kiertopalkinnon. Kaksi vuotta myöhemmin, 2022, hän konseptoi ja muotoili Urheilutoimittajain Liiton myöntämän Vuoden urheilija -palkinnon, joka jaetaan vuosittain Suomen urheilugaalassa.
Teokset

Me harvinaiset, 14 uhanalaista Suomen luonnon eläintä. Atena Kustannus, 2021. ISBN 978-952-300-815-1
Aiheesta muualla

Mint Station kotisivut
Viitalähteen suunnittelema Come to Satakunta -juliste
Viitalähteen suunnittelema National Parks Finland- juliste
Johanna Viitanen

Johanna Viitanen (s. 1975) on suomalainen kirjailija ja kustannustoimittaja. Hän kirjoittaa tietokirjallisuuden lisäksi proosaa ja lyriikkaa.
Viitanen on työskennellyt myös maatalouslomittajana hevostalleilla, mitä hän pitää hyödyllisenä alan kirjoittamistyön kannalta. Hän kertoo olevansa kuitenkin ennen kaikkea tietokirjailija, ei "hevostietokirjailija", koska hän haluaa tuoda teoksiinsa vahvan painotuksen myös muihin aiheisiin, kuten luonnontieteisiin ja luontokasvatukseen.
Teokset

Góðráð : islanninhevosen nimet ja nimeämisperinteet / Linda Bergström & Johanna Viitanen. Suomen islanninhevosyhdistyksen jalostusvaliokunta, 2005 ISBN 952-91-8562-6
Hevosen värit / Johanna Viitanen; kuvitus: Johanna Viitanen ja Paula Martiskainen]. Vudeka, cop. 2007 ISBN 978-952-99464-8-8
Täyttä laukkaa: Tuomarinkylän ratsastuskoulu 1968-2008,  juhlakirja / toim. Johanna Viitanen; toimitustyöryhmä: Karin Aalto ja Tina Schoultz. Tuomarinkylän ratsastuskoulu cop. 2008 ISBN 978-952-92-3872-9
Hekla säntää kesään / Saara Niemi & Johanna Viitanen. Vudeka, 2009 ISBN 978-952-67024-3-8
Pennejä taivaasta ja muita istuntaharjoituksia / Eerika Häkkinen & Johanna Viitanen; valokuvat: Johanna Viitanen. Vudeka, 2009 ISBN 978-952-67024-1-4
Pieni kauhukauppa ja muita mielikuvaharjoituksia / Eerika Häkkinen & Johanna Viitanen; valokuvat: Johanna Viitanen. Vudeka, 2010 ISBN 978-952-67024-4-5
Heklan kuusi päivää / Saara Niemi & Johanna Viitanen. Vudeka, 2011 ISBN 978-952-67024-6-9
Hiekkaan kadonneet jäljet / Johanna Viitanen. Minerva, 2013 ISBN 978-952-492-766-6
Pihatto – jos hevonen saisi valita / Johanna Viitanen. Vudeka, 2013 ISBN 978-952-6656-01-4
Yhtä merta: vähäisten ja kadonneiden runot / Johanna Viitanen. Tekstimuusa, 2014 ISBN 978-952-93-4258-7
Eläimen likiarvo: runoja / Johanna Viitanen. Tekstimuusa, 2015 ISBN 978-952-93-6265-3