stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jimmy Carter
Presidentinvaalit 1976

Kuvernööriytensä jälkeen Carter alkoi tavoitella presidentin virkaa. Hänen mahdollisuuksiaan demokraattisen puolueen esivaalissa 1976 pidettiin aluksi vähäisinä tunnetumpiin poliitikkoihin verrattuna. Presidentti Richard Nixonin eroon johtanut Watergate-skandaali oli kuitenkin tuoreessa muistissa ja äänestäjien luottamus poliitikkoihin oli alhainen. Tämä kääntyi valtakunnanpolitiikan ulkopuolelta tulleen, skandaaleissa ryvettymättömän Carterin eduksi, ja hänestä tuli esivaalien yllätysvoittaja.
Varsinaisissa presidentinvaaleissa Carter kohtasi istuvan republikaanipresidentin Gerald Fordin. Watergate-skandaali varjosti erityisen pahasti Fordia, sillä hän oli Nixonin entinen varapresidentti ja oli myöntänyt tälle kiistellyn armahduksen. Myös taloudellinen laskukausi haittasi hänen mahdollisuuksiaan. Ford oli ensimmäisissä mittauksissa kolmekymmentä prosenttiyksikköä Carterin takana, ja vaikka hän kykeni vaalikampanjan aikana kuromaan etumatkan lähes kiinni, Carter voitti prosenttiluvuin 50,1–48,0. Virkaanastujaispuheessaan 20. tammikuuta 1977 Carter vaati luotavaksi maailman, joka on turvallinen koko ihmiskunnalle ja jossa rauhanomainen järjestys ja moraaliset arvot vallitsevat.
Presidenttikausi > Sisäpolitiikka

Carter ilmoitti heti vaalivoittonsa jälkeen aikovansa muokata liittovaltion hallintorakenteista tehokkaampia vähentämällä ministeriöitä ja virkamiesten määrää sekä purkamalla liittovaltion sääntöviidakkoa. Kongressi kuitenkin katsoi hallintorakenteiden muuttamisen olevan sen vallassa, mutta Carterin onnistui saada esityksensä läpi republikaanien tuella.
Virkaan astuttuaan Carter nimesi maan tärkeimmäksi ongelmaksi inflaation. Carter julkaisi joulukuussa 1977 veroehdotuksensa, jossa yritysten verotusta olisi laskettu asteittain ja kaikkien tuloveroja olisi leikattu, pienituloisten eniten. Samalla tiettyjä veroetuja leikattaisiin. Kongressi lopulta hyväksyi verouudistuksen vaikkakin eri muodossa kuin Carterin esityksessä. Lokakuussa 1978 Carter tarttui inflaation hillitsemiseen muun muassa tarkastelemalla tiukemmin suurten yritysten hintapolitiikkaa ja verohelpotuksia sekä leikkaamalla valtion menoja. Carterin yrityksistä huolimatta inflaatio jatkoi kasvamistaan vielä vuoden 1980 alkuun asti. Sen jälkeen sen nousu taittui, mutta lisääntyneestä työttömyydestä tuli ongelma, josta seurasi jopa rotumellakoita.
Carter ryhtyi uudistamaan työikäisten ja työkykyisten sosiaaliturvaa, sillä senhetkinen toimeentulotukijärjestelmä ei kannustanut työntekoon tai perheiden  yhdessä pysymiseen. Carterin keväällä 1977 julkaisemassa ehdotuksessa lapsiperheiden vanhemmille etsittäisiin työpaikka, valtio subventoisi pieniä palkkatuloja sekä työkyvyttömille ja pienten lasten äideille taattaisiin kohtuullinen toimeentulo. Esitys kaatui kuitenkin kongressin vastustukseen, sillä se ei sopinut eri syistä vasemmistolaisille eikä talouskonservatiiveille.
Carterin mielestä yhdysvaltalaiset tuhlasivat liikaa energiaa, joten hän lisäsi energian verotusta, rankaisi paljon kuluttavien autojen käytöstä ja korotti bensaveroa. Hän pyrki myös vähentämään öljyntuontia Yhdysvaltoihin sekä lisäämään kivihiilen ja ydinvoiman käyttöä. Carterin energiasuunnitelma herätti vastustusta kongressissa sekä etelävaltioissa. Energiapaketti meni läpi edustajainhuoneessa elokuussa 1977 ja senaatissa seuraavana vuonna vaikkakin huomattavasti muuttuneena.
Carter peruutti helmikuussa 1977 joukon pato- ja vesivoimalaprojekteja niiden haitallisten ympäristövaikutusten vuoksi. Tätä kongressi ei hyväksynyt, ja lopulta Carter sai läpi vain puolet ehdottamistaan lakkautuksista. Luontoa ja ympäristöä aina arvostanut Carter edisti ympäristölainsäädäntöä muutenkin paljon.
Presidenttikausi > Ulkopolitiikka > Arvostelua

Carteria syytettiin poliittisesta ja sotilaallisesta tuesta Indonesian hallitukselle Itä-Timorin miehityksen ja kansanmurhan aikana, jolloin kolmasosa Itä-Timorin väestöstä kuoli. Carterin hallintoa syytettiin niin ikään Nicaraguan sandinistien poliittisten vastustajien tukemisesta CIA:n avulla sekä ennen että jälkeen sandinistien valtaannousun. Carterin hallinto antoi myös merkittävää sotilaallista tukea El Salvadorin hirmuhallinnolle ainakin vuoteen 1980 asti.
Kriitikoiden tekstissä siteerataan välillä myös Carterin lausuntoa, jonka mukaan ”Yhdysvalloilla ei ole anteeksipyydettävää vietnamilaisilta, koska tuho oli molemminpuolista”.
Presidenttikauden jälkeen

Hävittyään uudelleenvalinnan Ronald Reaganille Carter keskittyi erilaisiin ihmisoikeus- ja hyväntekeväisyyshankkeisiin, etupäässä vuonna 1982 perustetun Carter Centerin kautta. Se muun muassa valvoo vaaleja etupäässä Afrikassa ja Latinalaisessa Amerikassa sekä osallistuu erilaisiin terveyskampanjoihin kehitysmaissa.
Carter vieraili Kuubassa toukokuussa 2002, jossa hän tapasi Fidel Castron ensimmäisenä Yhdysvaltain presidenttinä vuoden 1959 Kuuban vallankumouksen jälkeen.
Carter sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2002 työstään rauhan, demokratian ja ihmisoikeuksien hyväksi sekä taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen edistämiseksi.
Maaliskuussa 2004 Carter tuomitsi jyrkästi George W. Bushin ja Tony Blairin ajaman, sanojensa mukaan ”valheisiin ja vääriin tulkintoihin perustuvan”, Irakin sodan.
Vuonna 2006 ilmestyneessä kirjassaan Palestine: Peace Not Apartheid Carter syytti Israelia palestiinalaisten maiden kolonisaatiosta ja piti sitä tärkeimpänä esteenä Lähi-idän rauhalle. Hän vertasi myös Israelin toimia Etelä-Afrikan apartheidiin.
Vuonna 2007 Jimmy Carter väitti CNN-televisiokanavan haastattelussa, että Yhdysvallat kiduttaa sotavankejaan.
Vuonna 2014 Carter sanoi, ettei käytä sähköpostia, sillä hän uskoi NSA:n vakoilevan häntä. Hän piti maansa tiedustelupalvelujen suhtautumista tarkkailun oikeutukseen äärimmäisen vapaamielisenä.
Carter kärsi vuonna 2015 maksasyövästä, joka levisi myös aivoihin. Joulukuussa hän kertoi aivosyöpänsä kadonneen, mutta hoitoja jatkettiin edelleen.
Syvästi uskonnollinen Carter toimi poliittisen uransa jälkeen pyhäkoulun opettajana.
Yhdysvaltain presidentin toimessa olleista Jimmy Carter oli pisimpään eläkkeellä, ja hän oli myös pitkäikäisin. Hän oli ensimmäinen Yhdysvaltain presidenttinä toiminut henkilö, joka eli satavuotiaaksi.
Carterin uutisoitiin helmikuussa 2023 siirtyneen omasta tahdostaan saattohoitoon kotiinsa useiden sairaalassa vietettyjen hoitojaksojen jälkeen. Elokuussa 2024 Carter kuitenkin sanoi yrittävänsä elää niin kauan, että pääsee äänestämään Kamala Harrisia marraskuun presidentinvaaleissa.
Carter jäi leskeksi 19. marraskuuta 2023. Carter kuoli 100-vuotiaana sunnuntaina 29. joulukuuta 2024. Hänelle järjestetään valtiolliset hautajaiset 9. tammikuuta 2025, joka on myös kansallinen surupäivä. Hänet haudataan yksityisesti synnyinkaupungissaan Plainsissa Georgiassa.
Ufotapaus

Jimmy Carter kertoi nähneensä Ufon lokakuussa 1969. Myöhemmin tähtitieteilijät totesivat kuitenkin, että kyseessä oli todennäköisesti Venus-planeetta. Kuvernöörinä ollessaan Carteria pyydettiin tekemään raportti näkemästään, minkä hän tekikin vuonna 1973. Vuonna 2023 Brian Dunningin The UFO Movie THEY Don't Want You to See -dokumentissa havainnon todetaan olleen bariumpilvi. Jälkeenpäin Carter sanoi, että ei enää koskaan tee pilaa ihmisistä, jotka sanovat nähneensä tunnistamattoman lentävän esineen. 30. huhtikuuta 1977 arvostettu The Washington Post julkaisi aiheesta jutun etusivullaan, tosin kertoen virheellisesti tapauksen sattuneen vuonna 1973. Aihe oli esillä useissa medioissa 1970-luvulla. Havainnon todennäköinen selitys Venukseksi julkaistiin The Washington Postin artikkelissa 9. toukokuuta 1977.
Kirjallisuutta

Howard Norton &  Bob Slosser: Jimmy Carter: hämmästyttävä nousu huipulle.  (1. p)  Suomentanut Alpo  Hiltunen, tarkistukset: Pentti Ruuskanen. Junior-kustannus, 1977.  ISBN 951-823-000-5
Iloniemi, Jaakko: ”Jimmy Carter, hyvä huono-onninen presidentti”, Vallan käytävillä, s. 48–60.  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-24120-2
Michel Macquet

Michel Macquet (3. huhtikuuta 1932 Amiens, Somme, Ranska – 27. lokakuuta 2002) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli keihäänheitto.
Macquet sijoittui Melbournen 1956 olympialaisten keihäänheitossa seitsemänneksi tuloksella 71,84 m. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 75,18 m ja hävisi vain kahdeksalla senttimetrillä pronssimitalisti Gergely Kulcsárille. Seuraavissa arvokisoissa hän karsiutui loppukilpailusta: Rooman 1960 olympialaisissa tuloksella 73,74 m, Belgradin EM-kilpailuissa 1962 tuloksella 69,22 m sekä Tokion 1964 olympialaisissa tuloksella 69,35 m.
Ranskan mestaruuden 181-senttinen ja 93-kiloinen Macquet voitti keihäänheitossa vuosina 1953, 1955–61 sekä 1964–65. Hän paransi maansa keihäänheittoennätystä vuosina 1954–1961 yhteensä 14 kertaa: Hän ylitti 70 metrin rajan vuonna 1955 sekä 80 metrin rajan vuonna 1957, jonka päättyessä vasta 11 heittäjää koko maailmassa oli ylittänyt 80 metriä.
Henkilökohtaiset ennätykset

Keihäänheitto: 83,36 cm (1961)
Kiekonheitto: 45,12 m (1959)
Moukarinheitto: 47,99 m (1959)
Chantal Réga

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Chantal Réga vuonna 1978. |  Chantal Réga vuonna 1978. |  Chantal Réga vuonna 1978. |  |
Maa:   Ranska
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Ateena 1982 | 400 metrin aidat |  |
Chantal Réga (s. 7. elokuuta 1955 Nîmes, Gard, Ranska) on entinen ranskalainen pika- ja aitajuoksija.
Chantal Réga sijoittui Montréalin 1976 olympialaisissa 200 metrin juoksussa kahdeksanneksi ajalla 23,09 s. Hän oli mukana myös 4 × 100 metrin viestijuoksussa, jossa Ranskan joukkue karsiutui alkuerissä. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui 100 metrillä seitsemänneksi ajalla 11,49 s ja 200 metrillä viidenneksi ajalla 22,77 s. Viestijuoksussa Ranskan joukkue keskeytti. Moskovan 1980 olympialaisissa hän sijoittui 100 metrillä seitsemänneksi ajalla 11,32 s ja viestissä viidenneksi Ranskan ennätyksellä 42,84 s sekä karsiutui 200 metrin välierissä.
Vuonna 1982 Régan päälaji oli 400 metrin aitajuoksu. Hän juoksi toukokuussa ajan 56,75 s parantaen Ranskan ennätystä lähes sekunnilla, menetti ennätyksen heinäkuussa Sylvie Revaux'lle mutta paransi tämän ennätystä elokuussa 1,2 sekunnilla ajallaan 55,28 s. Ateenan EM-kilpailuissa hän paransi ennätykseksi 54,93 s, jonka ranskalaisnaisista alitti Marie-José Perec vasta kesäkuussa 1995. EM-kilpailujen loppukilpailussa Réga juoksi ajan 54,94 s ja saavutti uransa ainoan arvokisamitalin, pronssia.
Sisäratojen EM-kilpailuissa Réga sijoittui 60 metrin juoksussa neljänneksi vuonna 1977 (aika 7,35 s) ja kuudenneksi vuonna 1978 (7,38 s). Vuosina 1974–1976 hän osallistui EM-hallikilpailuissa 60 metrin aitajuoksuun mutta ei selviytynyt kertaakaan loppukilpailuun.
Réga paransi Ranskan ennätystä 400 metrin aitajuoksun ja viestien lisäksi myös 100 metrillä parhaana aikanaan 11,15 s vuonna 1976 sekä 200 metrillä päätyen aikaan 22,72 s vuonna 1981. Ranskan mestaruuden hän voitti ulkoradoilla 100 metrillä vuosina 1976 ja 1978–1980, 200 metrillä vuosina 1975–1976 ja 1978–1980, 100 metrin aitajuoksussa vuosina 1974–1975 sekä 400 metrin aitajuoksussa vuonna 1982. Sisäradoilla hän voitti Ranskan mestaruuden 60 metrillä vuonna 1977, 200 metrillä vuonna 1982 sekä 60 metrin aitajuoksussa vuonna 1975.
Maria Rebélo

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Split 1990 | maraton |  |
| Maastojuoksun MM-kilpailut  | Maastojuoksun MM-kilpailut  | Maastojuoksun MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Varsova 1987 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Stavanger 1989 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Neuchâtel 1986 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Auckland 1988 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Amorebieta 1993 | joukkuekilpailu |  |
| Maastojuoksun EM-kilpailut  | Maastojuoksun EM-kilpailut  | Maastojuoksun EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Alnwick 1994 | joukkuekilpailu |  |
Maria Rebélo (ent. Lelut, s. 29. tammikuuta 1956 Ílhavo, Portugali) on entinen ranskalainen kestävyysjuoksija.
Rebélo osallistui arvokisojen maratonille seitsemän kertaa. Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hän sijoittui yhdeksänneksi ajalla 2.40.20. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän keskeytti. Soulin 1988 olympialaisissa hän sijoittui 18:nneksi ajalla 2.33.47. Splitin EM-kilpailuissa hän saavutti pronssia ajalla 2.35.51. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän oli viides ajalla 2.32.05. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän keskeytti. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän sijoittui 12:nneksi ajalla 2.38.33.
Rebélo saavutti maastojuoksun MM-kilpailuissa viisi joukkuemitalia ja EM-kilpailuissa yhden joukkuehopean. Henkilökohtaisissa maastojuoksuissa hän oli parhaimmillaan MM-kilpailuissa kymmenes vuonna 1989 ja EM-kilpailuissa viides vuonna 1994.
Rebélo voitti Ranskan mestaruuden 10 000 metrin juoksussa vuosina 1985–1988, 25 kilometrin maantiejuoksussa vuonna 1985, puolimaratonilla vuonna 1992, maratonilla vuosina 1990, 1993 ja 1994 sekä maastojuoksussa vuonna 1994.
Christine Loiseau

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.Maastojuoksun MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.Maastojuoksun MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.Maastojuoksun MM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Varsova 1987 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Auckland 1988 | joukkuekilpailu |  |
Christine Loiseau (o.s. Gourdon, s. 26. elokuuta 1960 Mazières-en-Mauges, Maine-et-Loire, Ranska) on entinen ranskalainen kestävyysjuoksija.
Loiseau sijoittui 10 000 metrin juoksussa Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 sijalle 15 Ranskan ennätyksellä 32.25,99. Maastojuoksun MM-kilpailuihin hän osallistui kolmasti ja saavutti joukkuehopeaa vuonna 1987 ja joukkuepronssia vuonna 1988. MM-maastojuoksun henkilökohtaisella matkalla hän sijoittui 51:nneksi vuonna 1984, 128:nneksi vuonna 1987 ja 75:nneksi vuonna 1988.
160-senttinen ja 45 kiloa kilpauransa aikana painanut Loiseau voitti Ranskan mestaruuden 10 000 metrin juoksussa vuonna 1989. Hän juoksi tuolla matkalla kolmasti Ranskan ennätyksen vuonna 1986.
Henkilökohtaiset ennätykset

1 500 metrin juoksu: 4.18,42 (1985)
3 000 metrin juoksu: 9.06,88 (1986)
5 000 metrin juoksu: 15.38,09 (1986)
10 000 metrin juoksu: 32.25,99 (1986)
Maraton: 2.35.44 (1989)
Madeleine Renaud

Madeleine Renaud vuonna 1937.
Madeleine Renaud (s. 11. lokakuuta 1913) on entinen ranskalainen pituushyppääjä.
Renaud voitti pituushypyssä Ranskan mestaruuden vuosina 1936 ja 1937. Heinäkuussa 1936 hän hyppäsi Ranskan ennätyksen 551 cm, jota Eliane Loneux sivusi vasta kymmenen vuotta myöhemmin ja jonka ylitti Paulette Dussarat vuonna 1948.
Savate

Savate-harjoitus
Savate on alkuaan ranskalainen taistelulaji. Sitä kutsutaan myös ranskalaiseksi (potku)nyrkkeilyksi. Lajin miespuolisia harrastajia kutsutaan nimellä savateur tai tireur ja naispuolisia harrastajia vastaavasti nimellä savateuse tai tireuse.
Historia

Savaten juuret johtavat 1700-luvun loppupuolelle Marseillen satamaan, jossa merimiehet kehittivät tehokkaan tappelulajin. Tällöin laji oli pelkästään potkuihin perustuva johtuen silloisesta Ranskan laista, joka rankaisi ankarasti suljetulla nyrkillä lyönnistä, muttei potkuista. Lajin nimen sanotaan tulevan tällöin aseina käytetyistä paksupohjaisista, messinkikärkisistä nahkakengistä (ransk. sabots, puhekielessä savate).
Savate on nykyään levinnyt yli 40 maahan. Ranskassa harrastajia on yli 50 000, joista naisia noin 7 000. Suomessa savatea voi harrastaa ainakin Helsingissä, Lappeenrannassa, Hyvinkäällä ja Mäntsälässä. Savatea sanotaan myös ”ranskalaiseksi katutappeluksi”.
Tekniikasta

Savatessa yhdistyvät nopeat ja tehokkaat potkut ja perinteisen nyrkkeilyn käsitekniikat. 
Tekniikat pyrkivät realistisuuteen, tehokkuuteen ja järjenkäyttöön. Potkut eivät ole luonteeltaan kovin ”akrobaattisia”, vaan suurin osa potkuista voidaan suorittaa vastustajan vartalon ala- tai keskivartaloon. Potkut suoritetaan kantapäällä, jalkapöydällä, kengän sisä- tai ulkosyrjällä, 
kengän kärjellä ja jalkapohjalla.
Myöhemmin tekniikoihin on tullut lisänä myös Pariisilainen paini (Lutte Parisienne) sekä keppitekniikat (La canne).
Kilpailussa kielletyt, itsepuolustukseen tarkoitetut tekniikat kulkevat nimellä Défense de la rue. Näitä harjoitellaan savateen pohjautuvassa itsepuolustuslajissa, Savate Défensessä.
Kuuluisia lajin harjoittajia

Farid Khider, Johnny Catherine, Tony Ancelin, Cyrielle Girodias, Richard Sylla, Andrè Panza, Kamel Chouaref, Sébastien Farina, Bertrand Soncourt, Amri Madani, Christophe Landais, Enoch Effah, Arnaud de Pape, Johnny Catherine, Jacques Dobaria, Kader Kessaghli, Derenik Sargsyan, Fathi Mira, Jérôme Huon, Tony Ancelin, Ismaila Sarr, Djibrine Fall-Télémaque Cyrielle Girodias, François Pennacchio, Paolo Biotti, Julie Burton, Slimane Sissoko, Max Greco, Julie Lazard, Mike et Sullivan Lambret, Richard et Romain Carbone, Tony Ancelin, Alexandre Dumas, Gioachino Rossini, Lordi Byron.
Varusteet

Varusteita savatessa ovat trikoopuku (ransk. combinaison), nyrkkeilyhanskat,savatejalkineet, hammas-, ala- ja säärisuojat.
Tasot

Harrastajan tasosta kertoo, itämaisen vyöarvon sijasta, pukuun kiinnitettävä hanskan merkki.
Hanska-arvot ovat:
sininen
vihreä
punainen
valkoinen,
keltainen
hopeinen hanska, jossa on kolme tasoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Savate Club
Marie-Hélène Ohier

Marie-Hélène Ohier (s. 24. helmikuuta 1961 Dinan, Côtes-d'Armor, Ranska) on entinen ranskalainen kestävyysjuoksija.
Ohier sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1994 maratonilla 15:nneksi ajalla 2.37.38. Hän voitti Ranskan mestaruuden 25 kilometrin maantiejuoksussa vuonna 1989 sekä maratonilla vuonna 1991. Uransa parhaan maratonajan 2.33.08 hän juoksi vuonna 1992. Hän on pituudeltaan 164-senttinen ja painoi aktiiviurallaan 47 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

800 metriä: 2.10,2 (1980)
1 500 metriä: 4.22,40 (1989)
5 000 metriä: 16.15,0 (1991)
10 000 metriä: 33.25,05 (1990)
25 kilometriä maantiellä: 1.27.34 (1989)
Maraton: 2.33.08 (1992)
Christian Nicolau

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ateena 1969 | 4×400 metriä |  |
Christian Nicolau (s. 3. helmikuuta 1947 La Tronche, Isère, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 400 metrin juoksu.
Nicolau saavutti Ateenan EM-kilpailuissa 1969 kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa Ranskan ennätyksellä 3.02,3. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän sijoittui viestissä kuudenneksi ajalla 3.05,0 ja karsiutui 400 metrin juoksun alkuerissä ajalla 47,1 s. Méxicon 1968 olympialaisissa hän juoksi 400 metrin alkuerissä Ranskan ennätystä sivuavan ajan 45,7 s mutta keskeytti puolivälierissä. Sähköajanotolla mitattuna hänen alkueräaikansa oli 45,77 s, jonka ranskalaisjuoksijoista alitti Aldo Canti vasta vuonna 1983.
Nicolau voitti Ranskan mestaruuden 400 metrillä vuonna 1967. Seuratasolla hän edusti Grenoble UC:tä. Hän on pituudeltaan 174-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 65 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 10,4 (1968)
200 metriä: 20,9 (1968)
400 metrin juoksu: 45,7 (1968), sähköajanotolla 45,77 (1968)
In vitro

In vitro (kirjaimellisesti ”lasissa”, latinan lasia tarkoittavasta sanasta vitrum) on tutkimustekniikka, jossa koe suoritetaan koeputkessa, lasimaljassa tai yleisesti eliön tai solun ulkopuolella. Menetelmällä voidaan tutkia mikrobeja, soluja tai biologisia molekyyleja niiden luontaisen ympäristönsä ulkopuolella. Sen vastakohta on in vivo joka tarkoittaa elävässä elimistössä, solussa, kudoksessa tai elävissä eliöissä tehtävää tutkimusta. Esimerkki tästä on koeputkihedelmöitys. Useat molekyylibiologian tutkimukset suoritetaan elävien solujen ulkopuolella, eivätkä tulokset siksi välttämättä vastaa tilannetta solun sisällä. Geeniteknologia on tuonut aivan uusia in vitro -työkaluja eri tieteenalojen käyttöön.
Aiheesta muualla

Kimmo Louekari, et al.: In vitro -menetelmät ja kemikaalien turvallisuuden testaus. Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim, 1998, 114. vsk, nro 9, s. 851–.  Artikkelin verkkoversio.
Aleksei Evert

Aleksei Jermolajevitš Evert (ven. Алексей Ермолаевич Эверт; 4. maaliskuuta 1857 – 1918?) oli venäläinen sotilas ja kenraali, joka osallistui sotilasuransa aikana Turkin sotaan, Venäjän–Japanin sotaan sekä ensimmäiseen maailmansotaan.
Uran alkuvaiheet

Evert valmistui Aleksandrovskin sotilaskoulusta 1876, jonka jälkeen hän palveli Turkin sodassa. Sodan jälkeen Evert jatkoi opintojaan sotilasakatemiassa, josta hän valmistui vuonna 1882.
Evert palveli Venäjän–Japanin sodassa menestyksekkäästi, ja hän eteni hyvin urallaan. Hänestä tehtiin Irkutskin alueen komentaja vuonna 1912 ja hänelle myönnettiin jalkaväen kenraalin arvonimi.
Ensimmäinen maailmansota

Venäläisten joukkojen kohdattua tappioita Galitsian alueella Evert määrättiin Venäjän 4. armeijan johtoon, ja hän onnistuikin palauttamaan järjestyksen yksikköön. Evertin johtamana 4. armeija otti osaa vastahyökkäykseen, jossa venäläiset joukot pakottivat Itävalta-Unkarin perääntymään. Evert joukkoineen joutui kuitenkin vetäytymään keskusvaltojen aloittaessa oman vastahyökkäyksensä keväällä 1915. He perääntyivät lähes 500 kilometriä aina Baranavitšyyn (nykyisen Valko-Venäjän alueella) asti.
Keisari Nikolai II:sta tuli Venäjän armeijan ylipäällikkö syyskuussa 1915 (sitä ennen ylipäällikkönä toimi Nikolai Nikolajevitš Romanov) ja Evertistä tehtiin Venäjän länsirintaman komentaja.  Vaikka Evert osasi puolustaa taitavasti, hän ei ollut pätevä hyökkäyskomentaja. Evert oli usein hyökkäyksissään liian varovainen, ja hänen taktiikkansa eivät olleet tarpeeksi aggressiivisia. Esimerkkejä tästä olivat Evertin epäonnistunut hyökkäys Naratšjärven taistelussa  sekä kaksi huonosti toteutettua rynnäkköä Brusilovin hyökkäyksen aikana.
Vallankumouksen alkaessa Evert (monien muiden upseerien tapaan) oli menettänyt uskonsa Nikolai II:n johtajuuteen ja oli haluton puolustamaan keisaria.
Kuolema

Uusi hallinto erotti Evertin virastaan keväällä 1917. Evertin viimeiset vaiheet ovat hämärän peitossa, mutta hänen uskotaan kuolleen vuoden 1918 aikana. Tarkkaa paikkaa tai ajankohtaa ei tiedetä.
Edmond Roudnitska

Edmond Roudnitska (s. 26. kesäkuuta 1931 Argenteuil, Val-d'Oise, Ranska – 31. tammikuuta 2023 Pariisi) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 110 metrin aitajuoksu.
Roudnitska osallistui neljiin arvokilpailuihin 110 metrin aitajuoksussa mutta ei selviytynyt kertaakaan loppukilpailuun. Helsingin 1952 olympialaisissa hän karsiutui välierissä ajalla 14,9 s. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän karsiutui alkuerissä ajalla 14,9 s.
Melbournen 1956 olympialaisissa hän sivusi alkukierroksilla nimissään ollutta Ranskan ennätystä 14,3 s mutta jäi välierissä aikaan 14,9 s ja karsiutui loppukilpailusta. Rooman 1960 olympialaisissa hän juoksi alkuerissä ajan 14,4 s ja toisissa alkuerissä ajan 14,5 s eikä selviytynyt välieriin.
Roudnitska juoksi syyskuussa 1956 uuden Ranskan ennätyksen 14,3 s. Lisäksi hän sivusi Ranskan ennätystä seitsemän kertaa, viimeisen kerran lokakuussa 1960 ajallaan 14,2 s. Ranskan mestaruutta hän ei voittanut kertaakaan. Seuratasolla hän edusti Nice UC:tä. Hän on pituudeltaan 185-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 76 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

110 metrin aitajuoksu: 14,2 s (1960), sähköajanotolla 14,41 s (1960)
200 metrin aitajuoksu: 24,2 s (1960)
400 metrin aitajuoksu: 55,4 s (1954)