stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bloemfontein
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bloemfontein Wikimedia Commonsissa
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko
Bohoduh’iv

| Bohoduh’iv Богодухів |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Bohoduh’iv
 Koordinaatit: 50.1658°N, 35.5228°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Piiri:  Bohoduh’ivin piiri
Perustettu (maininta):  1662
Kaupungiksi:  1780
Väkiluku (2021):  14 882
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 bogoduhivska-gromada.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bohoduh’iv (ukr. Богодухів, ven. Богодухов, Bogoduhov) on pienehkö kaupunki Harkovan alueella Itä-Ukrainassa. Bohoduh’iv on maaseutuvaltaisen Bohoduh’ivin piirin (124 936 as., 2021) hallinnollinen keskus. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 14 882 (2021).
Bohoduh’iv sijaitsee Harkovan alueen luoteisosassa, maanteitse noin 60 kilometriä Harkovasta länsiluoteeseen. Venäjän rajalle on linnuntietä noin 22 kilometriä Bohoduh’ivin keskustasta. Kaupungissa on Harkovasta luoteeseen Sumyyn johtavan rataosuuden rautatieasema.
Ensimmäinen kirjallinen maininta paikkakunnasta on vuodelta 1662. Paikkakunta on saanut nimensä Jumalan Pyhälle Hengelle omistelun ensimmäisen kirkon mukaan. Samalla paikalla olleesta asutuksesta on kirjallinen mainita jo vuodelta 1517. kaupungin asema sille myönnettiin vuonna 1780.
Rautatieasema.
Kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bohoduh’iv Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel
Duane Bobick

Duane Bobick vuonna 1972.
Duane Bobick (s. 24. elokuuta 1950 Little Falls, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen raskaansarjan nyrkkeilijä. Hän voitti Yhdysvaltain amatöörimestaruuden vuonna 1971 ja samana vuonna Pan Amerikan raskaansarjan kisoissa kultaa. Vuonna 1972 Bobick voitti Golden Gloves -kilpailun. Vuoden 1972 olympialaisissa Bobick hävisi puolivälierissä kuubalaiselle Teófilo Stevensonille. Bobick on oikeakätinen.
Ammattiura

Bobickin managerina toimi Joe Frazier ja valmentajana Eddie Futch. Bobickin ura alkoi vuonna 1973, ja ensimmäisessä ottelussaan hän kukisti tuntemattoman Tommy Burnsin. Bobick kehittyi nyrkkeilijänä nopeasti, ja vuonna 1976 hän oli lähellä päästä maailmanmestaruusotteluun Muhammad Alia vastaan. Hänestä tuli lajin ”valkoinen toivo” Jerry Quarryn tavoin. Vuonna 1977 Bobick pääsi ottelemaan Ken Nortonia vastaan, mutta hävisi kamppailun. Myöhemmin urallaan hän kohtasi vielä Scott LeDoux’n. Bobick otteli urallaan 52 kertaa, joista hän voitti 48. Kaikki neljä tappiota tulivat tyrmäyksellä.
Muuta

Duanella oli veli Rodney, joka oli myös raskaansarjan nyrkkeilijä. Rodney menehtyi auto-onnettomuudessa vuonna 1977.
Aiheesta muualla

Boxrec.com
Mih’as Lynkou

Mih’as Lynkoulle omistettu juhlaraha.
Mih’as Lynkou (valkoven. Міхась Лынькоў, viralliselta nimeltään Mih’al Tsih’anavitš Lynkou, Міхал Ціханавіч Лынькоў; 30. marraskuuta 1899 Vitsebskin kihlakunnan Zazybyn kylä – 21. syyskuuta 1975 Minsk) oli valkovenäläinen kirjailija, kirjallisuudentutkija ja yhteiskuntavaikuttaja.
Lynkou syntyi rautatieläisen perheeseen. Hän kävi opettajaseminaarin, palveli puna-armeijassa ja työskenteli opettajana ja toimittajana. Toisen maailmansodan aikana Lynkou oli rintamalehden toimittajana. Hän johti Valko-Venäjän tiedeakatemian kirjallisuuden, kielen ja taiteen instituuttia vuosina 1943–1946 ja 1949–1952.
Lynkoun ensimmäinen runo ilmestyi vuonna 1919 ja ensimmäiset kertomukset vuonna 1926. Hän kirjoitti kertomuksia vallankumouksesta, sisällissodasta, sosialismin rakentamisesta sekä kaupunkien ja työväestön elämästä. Toista maailmansotaa kuvaava neliosainen romaani Vekapomnyja dni (”Muistorikkaat päivät”, 1958) sai Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon vuonna 1968. Lynkou laati myös lastenkirjoja, kirjallisuuskritiikkiä ja kirjailijakuvauksia sekä toimi kääntäjänä.
Lynkou oli yksi Valko-Venäjän proletaarikirjailijoiden johtajista. Hän oli perustamassa Neuvostoliiton kirjailijaliittoa ja toimi Valko-Venäjän kirjailijaliiton puheenjohtajana vuosina 1938–1948. Lynkou oli kirjallisuuslehti Polymja revaljutsyin päätoimittaja vuosina 1933–1941. Hänet nimitettiin Valko-Venäjän tiedeakatemian akateemikoksi vuonna 1953 ja Valko-Venäjän kansankirjailjaksi vuonna 1962. Kirjailija oli Valko-Venäjän SNT:n korkeimman neuvoston kansanedustaja vuosina 1940–1945.
Vadim Koževnikov

Vadim Mihailovitš Koževnikov (ven. Вади́м Миха́йлович Коже́вников, 22. huhtikuuta 1909 Narym – 20. lokakuuta 1984 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vadim Koževnikov syntyi lääkärin perheeseen. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa ja työskenteli journalistina. Koževnikovin ensimmäinen kertomuskokoelma ilmestyi vuonna 1939. Toisen maailmansodan aikana hän toimi sotakirjeenvaihtajana.
Koževnikov liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1943. Hän työskenteli Pravdan toimittajana vuosina 1947–1948 ja kirjallisuuslehti Znamjan päätoimittajana vuodesta 1949. Koževnikov toimi Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallinnossa ja kuului sen sihteeristöön vuodesta 1967.
Koževnikovin ihanteelinen ja kaunisteltu proosa pyrki vastaamaan kommunistipuolueen kirjallisuudelle asettamiin tavoitteisiin. Siperian kaasuputken rakentamisesta kertova romaani Znakomtes, Balujev (1960) herätti aikanaan paljon keskustelua. Romaani Osoboje podrazdelenije (1969) sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1971. Koževnikovin tunnetuin teos on neuvostovakoojista kertova romaani Kilpi ja miekka (Štšit i metš, 1965), josta on tehty myös elokuva.
Suomennettuja teoksia

Kilpi ja miekka: romaani (Štšit i metš). Suom. Ulla-Liisa Heino ja Kaarlo Ranta. Helsinki: Kansankulttuuri, 1966.
Maalis-huhtikuu: kertomus (Mart-aprel). Suom. Lea Helo. Petroskoi: Karjalais-Suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1944.
Juri German

Juri Pavlovitš German (ven. Ю́рий Па́влович Ге́рман; 4. huhtikuuta (J: 22. maaliskuuta) 1910 Riika – 16. tammikuuta 1967 Leningrad) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Juri German syntyi virkamiehen ja venäjän kielen opettajan perheeseen. Lapsuutensa hän vietti vanhempiensa mukana keskellä ensimmäistä maailmansotaa ja Venäjän kansalaissotaa. Germanin ensimmäinen kertomus julkaistiin kurskilaisessa sanomalehdessä vuonna 1928. Vuonna 1931 ilmestyi hänen 14-vuotiaana kirjoittamansa romaani Rafael iz parikmaherskoi (”Kampaamon Rafael”). 1930-luvun alusta lähtien German toimi lehtimiehenä ja kirjailijana, jonka erikoisalaksi tuli tšekistien, miliisin ja lääkärien työn kuvaaminen. Talvisodan ja toisen maailmansodan aikana hän työskenteli sotakirjeenvaihtajana.
Vuonna 1948 Germanille myönnettiin Stalinin palkinto elokuvan Pirogov käsikirjoituksesta. Kritiikin ja suuren yleisön suosion sai romaanisarja ”Valaise ja pala” (Delo, kotoromu ty služiš, 1958), ”Tulen läpi” (Dorogoi moi tšelovek, 1962) ja ”Vastaan kaikesta” (Ja otvetšaju za vsjo, 1965). NKP:hen German liittyi vuonna 1958.
Juri Germanin teoksiin perustuvat hänen poikansa Aleksei Germanin ohjaamat elokuvat ”Teiden vartiointi” (Proverka na dorogah) ja ”Ystäväni Ivan Lapšin” (Moi drug Ivan Lapšin).
Suomennettuja teoksia

Kertomuksia Dzerzhinskistä. Suom. M. Liukkonen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1953.
Valaise ja pala. Suom. Vieno Levänen. Moskova, Petroskoi: Edistys, 1965.
Tulen läpi. Suom. Vieno Levänen. Moskova: Edistys, 1968.
Vastaan kaikesta. Suom. Vieno Levänen. Moskova: Edistys, 1968.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Juri German (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Boris Gorbatov

Boris Gorbatov
Boris Leontjevitš Gorbatov (ven. Бори́с Лео́нтьевич Горба́тов; 15. heinäkuuta (J: 2. heinäkuuta) 1908 Petromarjevskin kaivos, nykyinen Luganskin alueen Pervomaisk – 20. tammikuuta 1954 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Boris Gorbatov syntyi virkailijaperheeseen. Hän työskenteli lehtimiehenä ja tuli tunnetuksi komsomolnuorisosta kertovalla pienoisromaanillaan Jatšeika (”Solu”, 1928). Vuonna 1930 hän liittyi NKP(b):n jäseneksi. Ensimmäisen viisivuotissuunnitelman toteuttamista kuvaa romaani Mojo pokolenije (”Sukupolveni”, 1933). Gorbatovin pääteos on pienoisromaani ”Lannistumattomat” (Nepokorjonnyje, 1943), jonka aiheena on Donetsin laakion työläisten kamppailu saksalaismiehittäjiä vastaan. Teos sai Stalin-palkinnon vuonna 1946. V.M. Aleksejevin kanssa käsikirjoitettu elokuva Donetskije šahtjory (”Donetsin kaivosmiehet”, 1950) sai Stalin-palkinnon vuonna 1952.
Suomennettu teos

Lannistumattomat. Suom. Lea Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1945.
Lannistumattomat: romaani. Suom. Tapio Ilkka. Helsinki: Smia, 1945.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Boris Gorbatov (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  IdRef
Vsevolod Ivanov

Vsevolod Ivanov
Vsevolod Vjatšeslavovitš Ivanov (ven. Все́волод Вячесла́вович Ива́нов, 24. helmikuuta 1895 Semipalatinskin läänin Pavlodarin kihlakunnan Lebjažje – 15. elokuuta 1963 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vsevolod Ivanov syntyi opettajan perheeseen, kävi alkeiskoulun ja lähti varhain maailmalle kierrellen pitkin Siperiaa, Uralia ja Kazakstania ja kokeillen eri ammatteja. Hänen ensimmäiset teoksensa ilmestyivät vuonna 1915. Vuonna 1921 Ivanov asettui Pietariin, jossa hän liittyi Serapion-veljien kirjailijaryhmään. Vuosina 1921–1923 hän julkaisi joukon Venäjän kansalaissotaa kuvaavia ”partisaanikertomuksia”. Niistä tunnetuin on Panssarijuna 14–69 (Bronepojezd 14–69, 1922), jonka kirjailija muokkasi näytelmäksi vuonna 1927.
1920-luvulla Ivanov kirjoitti aiheiltaan ja kieleltään erikoista ”ornamentaalista” proosaa, joka herätti voimakasta arvostelua proletaarikirjailijoiden taholta. 1930-luvun alussa hän siirtyi sosialistisen realismin mukaisiin teemoihin. Vuosina 1934–1935 kirjailija julkaisi omaelämäkerrallisen romaanin Pohoždenija fakira (”Fakiirin seikkailut”) ja vuonna 1939 kansalaissotaa virallisen idologian valossa käsittelevän romaanin Parhomenko. Toisen maailmansodan aikana hän toimi sotakirjeenvaihtajana ja kirjoitti tyyliltään pateettisen romaanin Pri vzjatii Berlina (”Berliiniä vallatessa”, 1946). Myöhemmin Ivanov julkaisi lähinnä muistelmia ja muokkasi uudelleen aikaisempia teoksiaan. Monet niistä ilmestyivät vasta kirjailijan kuoltua.
Suomennettuja teoksia

Panssarijuna 14–69: tekijän muovailema kertoelma nuorisolle. Suom. V. Adamova. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1935.
Panssarijuna 14–69: kuunnelma. Suom. Ulla-Liisa Heino. YLE: Radion kuunnelma- ja erikoistoimitus, 1977 (moniste).
Aiheesta muualla

Vsevolod Ivanovin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  IdRef
Perets Markiš

Perets Davidovitš Markiš (ven. Пе́рец Дави́дович Ма́ркиш, 7. joulukuuta 1895 nykyisen Ukrainan Rivnen alueen Volodimiretsin piirin Polonnoje – 12. elokuuta 1952 Moskova) oli juutalainen neuvostokirjailija.
Perets Markiš sai perinteisen juutalaisen kasvatuksen. Hän alkoi kirjoittaa jiddišinkielisiä runoja vuonna 1918. Varhaisissa teoksissa on saksalaisen ekspressionismin ja venäläisen futurismin vaikutusta. Ensimmäinen kokoelma Šveln (”Kynnyksiä”, 1919) teki Markišista yhden sukupolvensa tunnetuimmista jiddišinkielisistä runoilijoista.
Vuosina 1921–1926 Markiš asui Varsovassa, Berliinissä, Pariisissa ja Lontoossa. Varsovassa hän osallistui modernistisen Haljastre-kirjallisuusryhmän toimintaan ja oli perustamassa Literariše bleter -lehteä. Runoelma Di kupe (”Kasa”, 1922) kuvaa Ukrainan juutalaispogromeja. Runoelman Radio (1922) aiheena ovat kapitalistisen maailman ja neuvostojärjestelmän väliset ristiriidat.
Neuvostoliittoon palattuaan Markišista tuli yksi maan tunnetuimmista juutalaiskirjailijoista. Tuotannossaan hän siirtyi kohti sosialistista realismia. Runoelma Brider (”Veljet”, 1929) kuvaa Venäjän kansalaissotaa, Nit gedaiget (”Pois alakuloisuus”, 1931) juutalaisten siirtymistä maataloustyöhön, Ufgang afn Dnepr (”Aamurusko Dneprin yllä”, 1937) sosialismin rakentamista ja Milhome (”Sota”, 1941–1948) toisen maailmansodan tapahtumia. Romaanit Dor ois, dor ain (”Vuosisadasta toiseen”, 1929–1941) ja Eins af eins (”Kahden kesken”, 1934) kertovat juutalaisyhteisön historiallisesta kehityksestä. Näytelmistä tunnetuimpia ovat ”Maa” (1930), ”Ovadisin perhe” (1937) ja ”Kapina getossa” (1946).
Markiš oli yksi Neuvostoliiton kirjailijaliiton johtajista. Vuonna 1942 hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Sodan aikana hän toimi Juutalaisten antifastisessa komiteassa. Kirjailija pidätettiin juutalaisvastaisen kampanjan aikana tammikuussa 1949 ja ammuttiin maanpetturina. Hänen maineensa puhdistettiin vuonna 1955.
Bolšije Berezniki

Bolšije Berezniki (ven. Больши́е Бере́зники) on kylä, maalaiskunta ja Bolšije Bereznikin piirin hallinnollinen keskus Mordvan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Surajokeen laskevan Malaja Kšan suussa 58 kilometriä Saranskista itään. Kunnassa on 6 700 asukasta (vuonna 2015).
Paikkakunta on syntynyt 1600-luvulla vartioasemaksi suojelemaan Venäjän etelärajaa nogaiden hyökkäyksiltä. 1800-luvulla siitä kehittyi yksi myllyteollisuuden keskuksista. Asukkaat ovat etupäässä venäläisiä.
Bolšije Bereznikissä toimii meijeri, leipomo ja asfalttitehdas. Palveluihin kuuluvat perus- ja keskikoulut, ammattikoulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo ja piirisairaala. Kylässä on kotiseutumuseo ja toimiva Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
Bolgaarin kieli

Bolgaarin kieli on muinaisten bolgaarien puhuma turkkilainen kieli, joka tunnetaan lähinnä henkilö- ja paikannimien, lainasanojen sekä lyhyiden piirto- ja hautakirjoituksien perusteella.
Asovanmeren ympärillä asuneiden bolgaarien muodostama heimoliitto, Suur-Bolgaria, hajosi 600-luvun puolivälissä. Sen jälkeen tunnetaan kaksi bolgaariryhmää: Volgan keskijuoksulla ja Kaman alajuoksulla asuneet volganbolgaarit sekä tonavanbolgaarit, jotka 800-luvulla sulautuivat nykyisiin slaavilaista bulgarian kieltä puhuviin bulgarialaisiin.
Bolgaari jakautuu kolmeen kielimuotoon:
Asovanmeren seudulla 400–900-luvuilla puhuttua kubaninbulgaaria pidetään unkarin kielen turkkilaisten lainasanojen lähteenä. Siitä on säilynyt myös piirtokirjoituksia, joiden merkit muistuttavat unkarilaisia riimuja.
600–800-luvuilla puhuttu tonavanbulgaari tunnetaan kyrillisellä kirjaimistolla laaditun bolgaariruhtinaiden luettelon sekä etupäässä kreikkalaisilla kirjaimilla tehtyjen piirtokirjoitusten perusteella.
Volgan Bolgariassa 700–1100-luvuilla puhutusta volganbolgaarista on säilynyt arabialaisella kirjaimistolla laadittuja hautakirjoituksia, muutamia riimuja käsittäviä lyhyitä piirtokirjoituksia ja muihin kieliin omaksuttuja lainasanoja. Hautakirjoituksissa volganbolgaaria käytettiin 1300-luvulle saakka. Niissä esiintyy myös arabiankielisiä lainasanoja.
Bolgaari kuuluu turkkilaisten kielten bolgaarilaiseen ryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat muinainen kasaari sekä nykykielistä tšuvassi. Bolgaarivaikutusta on havaittavissa myös kiptšakkilaiseen ryhmään kuuluvissa tataarissa ja baškiirissa.
Aleksandr Jakovlev (kirjailija)

Aleksandr Stepanovitš Jakovlev (ven. Алекса́ндр Степа́нович Я́ковлев, oikealta sukunimeltään Trifonov-Jakovlev, Три́фонов-Я́ковлев; 5. joulukuuta 1886 Volsk, Saratovin kuvernementti – 11. huhtikuuta 1953 Moskova) oli neuvostovenäläinen kirjailija.
Aleksandr Jakovlev syntyi lukutaidottoman maalarin perheeseen. Hän työskenteli postivirkailijana ja opiskeli vähän aikaa Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä tiedekunnassa. Vuoden 1905 vallankumoustapahtumissa syvästi uskonnollisesta Jakovlevista tuli sosialistivallankumouksellinen. Hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan lääkintämiehenä ja työskenteli toimittajana Donin Rostovissa.
Jakovlevin pienoisromaanit Povolniki (1922) ja Oktjabr (1923) olivat ensimmäisiä Venäjän vallankumoukselle omistettuja kirjoja. Kirjailija kuvasi vallankumouksellisen tietoisuuden heräämistä ja Neuvostoliiton sosialistista rakennustyötä. Monet hänen teoksistaan ovat omaelämäkerrallisia. Vuonna 1928 Jakovlev osallistui Umberto Nobilen retkikunnan ja Roald Amundsenin etsintöihin. Hän kirjoitti myös lastenkirjoja.
Suomennetut teokset

Suomennetut teokset julkaistu tekijänimellä Aleksander Jakovlev
"Talonpoika" teoksessa Talonpoika y. m. kertomuksia. Leningrad: Kirja, 1930.
Roald Amundsenin elämä ja seikkailut. Suom. V. Adamova. Petroskoi: Kirja, 1936.
Aiheesta muualla

Aleksandr Jakovlevin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Tommy Bolt

Bolt kuvassa keskellä katsomassa Bobby Locken lyöntiä.
Thomas Henry "Tommy" Bolt (31. maaliskuuta 1916 – 30. elokuuta 2008) oli yhdysvaltalainen golfinpelaaja. Hän syntyi Haworthissa, Oklahomassa ja voitti muun muassa Yhdysvaltain avoimet vuonna 1958. Hänet kelpuutettiin World Golf Hall of Fameen vuonna 2002.
Bolšoje Ignatovo

Bolšoje Ignatovo (ven. Большо́е Игна́тово, ersäksi Игнад веле, Ignad vele) on kylä, maalaiskunta ja Bolšoje Ignatovon piirin hallinnollinen keskus Mordvan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee pienen Sjutovleijoen varrella 106 kilometriä Saranskista koilliseen. Kunnassa on 2 900 asukasta (vuonna 2015).
Kylä on syntynyt 1620-luvulla. Asukkaat ovat etupäässä ersäläisiä ja venäläisiä.
Bolšoje Ignatovossa toimii maatalousyritys, meijeri, leipomo ja kaksi asfalttitehdasta. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, ammattikoulu, musiikkikoulu, kirjasto ja piirisairaala. Kylässä on museo ja kirkko.
Emmanuil Kazakevitš

Emmanuil Genrihovitš Kazakevitš (ven. Эммануи́л Ге́нрихович Казаке́вич; 24. helmikuuta 1913 Krementšuk – 22. syyskuuta 1962 Moskova) oli jiddišin- ja venäjänkielinen neuvostokirjailija.
Elämäkerta

Emmanuil Kazakevitš syntyi juutalaiseen opettajaperheeseen. Myöhemmin hänen isänsä työskenteli Ukrainan jiddišinkielisten lehtien toimittajana. Vuonna 1930 Kazakevitš valmistui Harkovan koneenrakennusteknikumista. Vuosina 1931–1938 hän työskenteli Juutalaisten autonomisella alueella, minkä jälkeen hän muutti Moskovaan ja ryhtyi ammattikirjailijaksi. Vuonna 1941 Kazakevitš lähti vapaaehtoisena rintamalle. Hän aloitti uransa tavallisena sotilaana, mutta kohosi sitten divisioonan tiedustelupäälliköksi ja lopulta armeijan tiedusteluosaston upseeriksi. Sodan jälkeen hän työskenteli Itä-Saksassa Neuvostoliiton miehityshallinnossa.
Kazakevitš kirjoitti ensimmäiset teoksensa vuosina 1932–1941 jiddišin kielellä. Vuonna 1938 ilmestyi runokokoelma Di grosse velt (”Suuri maailma”) ja vuonna 1941 runoelma Šolem un Have (”Šolem ja Have”). Toisen maailmansodan jälkeen hän tuli tunnetuksi venäjänkielisenä sotakirjailijana, jonka eräät teokset saivat osakseen virallista ylistystä, kun taas toisiin kohdistettiin ankaraa ideologista kritiikkiä. Hänen ensimmäinen sotanovellinsa Tähti (Zvezda, 1947) aiheena on tiedusteluryhmä, joka tunkeutuu vihollisen selustaan ja tuhoutuu. Tuore ja lyyrinen teos palkittiin toisen asteen Stalinin palkinnolla. Toinen novelli Kaksi miestä arolla (Dvoje v stepi, 1948) kertoo pelkurina kuolemaan tuomitusta neuvostoupseerista, joka ei pakene, vaikka hänen saattajansa menehtyy taistelussa. Dogmaattiset kriitikot teilasivat teoksen, jota Kazakevitš piti uransa parhaimpana.
Romaanit Kevät Oderilla (Vesna na Odere, 1949) ja Talo aukiolla (Dom na ploštšadi, 1956) kertovat yksinkertaistaen ja silotellusti sodan loppuvaiheesta ja neuvostomiehityksestä Saksassa. Niistä ensimmäinen sai toisen asteen Stalinin palkinnon. Novellin Ystävän sydän (Serdtse druga, 1953) teemana on inhimillisyys sodassa. Leninistä kertovan Sinisen vihkon (Sinjaja tetrad, 1960) jälkeen Kazakevitš palasi sota-aiheeseen psykologisessa kertomuksessa Pri svete dnja (”Päivän valossa”, 1961). Kirjailijan suurteos Novaja zemlja (”Uusi maa”) ja monet muut suunnitelmat jäivät keskeneräisiksi.
Kazakevitšin teoksiin perustuvat elokuvat Lemmen arpajaiset (Zvezda, ohjaaja Aleksandr Ivanov 1949, julkaisuvuosi 1953), Sininen vihko (Sinjaja tetrad, Lev Kulidžanov 1964), Kaksin arolla (Dvoje v stepi, Anatoli Efros 1964), Serdtse druga (Juri Grigorjev 1967), Vesna na Odere (Leon Saakov 1968).
Suomennettuja teoksia

Kevät Oderilla (Vesna na Odere). Suom. N. Jaakkola. Petroskoi: Karjalais-Suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
Tähti (Zvezda). Suom. Anni Aalto. Petroskoi: Karjalais-Suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1956.
Talo aukiolla (Dom na ploštšadi). Suom. Vuokko Ahveninen. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1958.
Ystävän sydän (Serdtse druga). Suom. Vieno Levänen. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1960.
Sininen vihko (Sinjaja tetrad). Suom. V. Levänen ja T. Perttu. Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike, 1962.
Kaksi miestä arolla (Dvoje v stepi). Suom. Esa Adrian. Teoksessa: Neuvostoproosaa 2: Sosialistisen realismin kausi 30-luvun alusta 40-luvun loppuun. Porvoo: WSOY, 1974.