stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iniö
Maantiede

Iniössä on yli tuhat saarta ja luotoa, joista vakituisesti asutettuja ovat Iniölandet, Keistiö, Jumo, Åselholm, Kolko, Hepmo, Kvarnholm, Själö, Perkala, Lammholm ja Ytterstö. Näistä Iniölandet on Iniön pääsaari, jossa sijaitsevat kaikki palvelut. Iniö on osa Saariston Rengastietä, minkä ansiosta Iniöstä on hyvät yhteydet eri suuntiin. Iniöön pääsee maantielautalla, ja pienemmille saarille voi jatkaa matkaa yhteisaluksella ja losseilla. Saarella on peruskoulu, päiväkoti, terveysasema, vanhainkoti, kirjasto ja kunnan aluekonttori.
Iniön kylät ovat: Jumo, Keistiö, Kolkko (Kolko), Norrby, Söderby ja Åselholm. Norrby on Iniön kirkonkylä.
Historia

Iniöstä on tehty pronssi- ja rautakausien aikaisia löytöjä. Pysyvä asutus on tullut saarelle viimeistään ruotsalaisten uudisasukkaiden myötä varhaiskeskiajalla. Historiallisissa asiakirjoissa Iniö mainitaan ensimmäisen kerran Taivassalon kappeliseurakuntana vuonna 1554. Iniön seurakunta itsenäistyi vuonna 1908.
Iniössä oli talvisodan aikana Iniön erillinen vartioalue, mikä kuului Turun lohkoon.
Iniön asukasluku saavutti huippunsa 1890-luvulla, minkä jälkeen se laski tasaisesti. Vuonna 1950 Iniössä oli 598 asukasta, kymmenen vuotta myöhemmin 443 ja vuonna 1967 enää 367. Asukkaiden poismuuton vuoksi kokonaisia saaria autioitui; esimerkiksi 1950-luvun aikana Brattholmin, Halsön, Jämnholmin, Kevholmin, Lindön ja Velkarin saaret jäivät asumattomiksi. Kunnasta muuttaneet ovat olleet varsinkin nuoria. Vuoden 1985 lopussa Iniössä oli 268 asukasta, ja vuoden 2001 alussa asukasluku oli 237.
Nähtävyyksiä

Iniön kirkko
Ruokakulttuuri

Iniön pitäjäruoaksi äänestettiin 1980-luvulla vesilinnun lihasta ja perunasta keitetty fågelsoppa, jossa on perunasta ja vehnäjauhosta leivottuja ”klimppejä”.
Valokuvia

Skagenin lossi
Maalaismaisemaa
Vanhoja rakennuksia
Iniön kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iniö Wikimedia Commonsissa
Saariston venesatamia
Iniön osavuosiasukkaat ry (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Varsinais-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aura  Kaarina  Kemiönsaari  Koski Tl  Kustavi  Laitila  Lieto  Loimaa  Marttila  Masku  Mynämäki  Naantali  Nousiainen  Oripää  Paimio  Parainen  Pyhäranta  Pöytyä  Raisio  Rusko  Salo  Sauvo  Somero  Taivassalo  Turku  Uusikaupunki  Vehmaa 
Entiset kunnat:  Alastaro  Angelniemi  Askainen  Dragsfjärd  Halikko  Hiittinen  Houtskari  Iniö  Kakskerta  Kalanti  Karinainen  Karjala  Karuna  Kemiö  Kiikala  Kisko  Korppoo  Kuusisto  Kuusjoki  Lemu  Loimaan kunta  Lokalahti  Maaria  Mellilä  Merimasku  Metsämaa  Mietoinen  Muurla  Naantalin maalaiskunta  Nauvo  Paattinen  Paraisten maalaiskunta  Perniö  Pertteli  Piikkiö  Pyhämaa  Rymättylä  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Uskela  Uudenkaupungin maalaiskunta  Vahto  Velkua  Västanfjärd  Yläne
Marjukka Mäkelä

| Marjukka Mäkelä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1951 (ikä 73) Lahti
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tutkimusprofessori (emerita)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LL 1976, LKT 1990), McMaster-yliopisto (M.Sc. 1993-1994)
Instituutti:  THL, Kööpenhaminan yliopisto]]
Tutkimusalue:  Terveydenhuollon menetelmien arviointi, näyttöön perustuva terveydenhuolto, hoitosuositukset, ylähengitystieinfektiot ja laadunvalvonta
Palkinnot:  Yleislääketieteen pohjoismainen tutkijapalkinto (2007), Pohjolan lääketieteen palkinto (2018)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marja-Leena (Marjukka) Mäkelä (o.s. Toivonen, s. 1. huhtikuuta 1951 Lahti) on suomalainen yleislääketieteen erikoislääkäri (LKT) ja kliininen epidemiologi (M.Sc.), joka THL:n tutkimusprofessorina ollessaan arvioi terveydenhuollon menetelmiä ja edisti näyttöön pohjautuvia menetelmiä lääketieteessä. Hän jäi eläkkeelle THL:n tutkimusprofessuurista, mutta on jatkanut osa-aikainen Kööpenhaminan yliopiston professorina.
Mäkelä kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1969 Kannaksen lukiosta Lahdesta. Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi (LL 1976), yleislääketietieteen erikoislääkäriksi (1982) ja lääketieteen tohtoriksi (LKT 1990). Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjatyönsä käsitteli kurkkukipupotilaiden tutkimista ja hoitoa perusterveydenhuollossa. Tutkimus oli otsikoitu Management of sore-throat patients in primary care : a comparison of the rationality and cost-effectiveness of treatment decisions with three different detection methods for group A [beta]-haemolytic streptococci.  Post-doc vaiheessa hän opiskeli myös kliiniseksi epidemiologiksi (M.Sc.) Kanadan Hamiltonissa sijaitsevassa McMaster-yliopistossa. Oulun yliopiston yleislääketieteen dosentti vuodesta 1991 ja Helsingin yliopiston ruotsinkielisen opetuksen (allmän medicin) dosentti vuodesta 1992.
Työurallaan Mäkelä toimi Helsingin terveysviraston apulaishygieenikkona (1976–1978), Marian sairaalan sisätautiosaston apulaislääkärinä (1978–1981) ja Helsingin kaupungin terveyskeskuslääkärinä (1981–1993). Hän työskenteli apulaisopettajana Helsingin yliopistossa (1985–1991) ja Tampereen yliopistossa  (1991) sekä kehittämispäällikkönä Stakesissa (1991–2000). Vuodesta 2000 Stakesin, sittemmin Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen tutkimusprofessori. Mäkelä oli Kööpenhaminan yliopiston (Inst. Allm. Med.) vieraileva professori vuosina 2000–2005, ja virkaa tekevä osa-aikainen professori (20 %) vuosina 2005–2007 sekä vakituinen osa-aikainen (20 %) professori vuodesta 2007.
Mäkelän tutkimus- ja keittämistyön kohteita ovat olleet muun muassa terveydenhuollon menetelmien arviointi, näyttöön perustuva terveydenhuolto, hoitosuositukset, ylähengitystieinfektiot ja laadunvalvonta.
Hänen saamiaan tunnustuksia ovat muun muassa Yleislääketieteen pohjoismainen tutkijapalkinto (2007), Pohjolan lääketieteen palkinto (2018) ja Helsingin yliopiston vuoden alumnin tunnustus (2019).
Aiheesta muualla

Marjukka Mäkelän Google Scholar -julkaisuprofiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Marjukka Mäkelä (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Antero Mäki

Helmer Yrjö Antero Mäki (18. helmikuuta 1933 – 24. tammikuuta 1996) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja. Hän oli Paperiliiton puheenjohtaja 1978–1993. Sitä ennen hän oli liiton toimitsija 1957–1966 ja sihteeri 1966–1978.
Olli Immonen

| Olli Immonen |
| --- | --- |
 Immonen vuonna 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1986 (ikä 39) Nivala
Poliitikko
Puolue:  perussuomalaiset
Asema:  kansanedustaja (2011–2023) kaupunginvaltuutettu (2009–2017)
Vaalipiiri:  Oulu
Kotipaikka:  Oulu
Uskonto:  uskonnoton
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Olli Juhani Immonen (s. 18. helmikuuta 1986 Nivala) on suomalainen perussuomalaisten poliitikko, joka on toiminut kansanedustajana 2011–2023 Oulun vaalipiiristä. Lisäksi hän on toiminut Oulun kaupunginvaltuutettuna vuosina 2009–2017 ja 2021 lähtien. Immonen on Suomen Sisun entinen puheenjohtaja (2013–2019) ja kuului Nuivan manifestin allekirjoittajiin vuonna 2010. Nykyisin Olli Immonen toimii perussuomalaisten eduskuntaryhmän pääsihteerinä.
Tausta

Immonen valmistui Kuhmon yhteislukiosta vuonna 2005 muttei suorittanut ylioppilastutkintoa. Hän aloitti varusmiespalveluksen vuonna 2006 mutta keskeytti sen loukkaantumisen vuoksi. Vuonna 2008 Immonen suoritti ammattikoulussa turvallisuusalan perustutkinnon ja valmistui turvallisuusvalvojaksi. Ennen kansanedustajuuttaan hän työskenteli vuodesta 2007 alkaen Securitaksen palveluksessa.
Poliittinen ura

Immonen on ollut Oulun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 2009–2017 ja 2021–. Eduskuntaan hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 2011 vaaleissa Oulun vaalipiiristä 6 419 äänellä. Hän oli tuolloin valitun eduskunnan nuorin kansanedustaja. Immonen oli yksi Jussi Halla-ahon ennen vaaleja suosittelemista niin sanotulle ”Halla-ahon listalle” kuuluneista ehdokkaista. Immosen vaaliteemoja oli sananvapauden turvaaminen. Hänen mukaansa laista tulisi poistaa esimerkiksi kohta, joka kieltää kiihotuksen kansanryhmää vastaan. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Immonen ei enää päässyt jatkokaudelle.
Immonen oli Perussuomalaisten Nuorten hallituksen jäsenenä vuosina 2006 ja 2011–2012. Hän on ollut vuodesta 2007 Suomalaisuuden liiton ja Suomen Sisun jäsen. Hän toimi vuodesta 2007 myös Suomen Sisun Pohjois-Pohjanmaan piiripäällikkönä. Vuonna 2013 Immonen valittiin Suomen Sisun puheenjohtajaksi.
Immonen valittiin toiselle kaudelle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Eduskunnassa Immonen on tarkastusvaliokunnan ja puolustusvaliokunnan sekä Yleisradion hallintoneuvoston jäsen. Kaudella 2011–2015 hän oli myös tulevaisuusvaliokunnan jäsen ja sen Kestääkö hyvinvointiyhteiskunta? -jaoston puheenjohtaja.
Näkemyksiä

Immonen kuvailee itseään kansallisliberaaliksi. Kansallisliberalismissa yhdistyvät kansallismielisyys ja liberalistinen politiikka. Immonen kannattaa ajatusta itsenäisestä kansallisvaltiosta, jossa arvostetaan laajoja yksilönvapauksia ja -vastuuta, sananvapautta, demokratiaa, alhaista verotusta, vapaata markkinataloutta ja isänmaallisuutta. Immonen vastustaa globaalia kapitalismia ja sen "perustana" olevaa uusliberalismia. Poliittisena esikuvanaan Immonen pitää Anders Chydeniusta ja on kertonut ihailevansa myös edesmennyttä itävaltalaispoliitikko Jörg Haideria.
Immonen suhtautuu kriittisesti muun muassa Euroopan unionin liittovaltiokehitystä sekä monikulttuurisuutta ja hallitsematonta maahanmuuttoa kohtaan. Hän vastustaa pakkoruotsia ja Suomen virallista kaksikielisyyttä. Immosen mukaan Suomen kaksikielisyys on ”keinotekoisesti ylläpidettyä” ja Suomi pitäisi muuttaa yksikieliseksi valtioksi.
Immonen on arvostellut vuoden 2011 aselakia. Hänen mielestään lailla hankaloitetaan aseharrastusta ja kuormitetaan poliisin voimavaroja. Immonen on arvostellut poliisin tiedonsaantioikeuden lisäämistä aseluvan hakijan terveydentilan osalta. Hänen mukaansa tämä saattaa tuhota lääkärin ja potilaan välisen luottamussuhteen. Immosen mielestä asekohtaisesta lupajärjestelmästä tulisi luopua ja siirtyä henkilön soveltuvuutta arvioivaan ”aseajokorttijärjestelmään”. Samalla voitaisiin luopua asekohtaisesta tarveharkinnasta sekä tiettyjen aseluokkien, kuten taskuaseiden valvonnasta.
Immonen on sanonut arvostavansa enemmän modernia länsimaista kulttuuria kuin islamilaista kulttuuria mutta pitävänsä ihmisiä samanarvoisina ihonväristä riippumatta. Immosen mukaan islam on ”suvaitsematon, hyvin alkeellinen, vapautta rajoittava ja ihmisoikeuksia loukkaava uskonto”. Hänen mukaansa muslimit ”hirttävät homoja”, ”alistavat, raiskaavat ja joukkoraiskaavat naisia”, ”vainoavat juutalaisia” ja ”rakastavat Adolf Hitlerin Taisteluni-teosta”. Immosen mielestä ”islamisaatio on yksi merkittävimmistä suurista haasteista länsimaisessa yhteiskunnassa”. Hän uskoo, että ”nykyisen monikulttuurisuuskehityksen seurauksena tulemme näkemään tulevaisuuden Euroopassa lukuisia terrori-iskuja ja sisällissotia, jonka toisena sotivana osapuolena ovat nimenomaan islamilaisen kulttuurin edustajat”. Immosen mukaan ”maailma on täynnä esimerkkejä siitä, mitä tapahtuu, kun kivikautinen islamilainen kulttuuri törmää yhteen esimerkiksi modernin länsimaisen kulttuurin kanssa”.
Näkemyksiä > Kohut

Toukokuussa 2012 Immonen ilmoitti boikotoivansa Yleä. Hänen mukaansa se harjoittaa systemaattista propagandaa perussuomalaisia vastaan. Joulukuussa 2013 Immonen ehdotti Suomeen etnistä tilastointia, jolla helpotettaisiin maahanmuuttajaväestön laskentaa. Kesällä 2015 Immonen herätti pahennusta Facebook-päivityksillään
Näkemyksiä > Kohut > Ryhmäkuva

Kesäkuussa 2015 julkaisemassaan kuvassa Immonen poseeraa ryhmäkuvassa, jossa on myös kansallissosialistiseksi tunnustautuneen Suomen Vastarintaliikkeen (SVL) jäseniä. Kuva oli otettu Porvoossa Eugen Schaumanin muistomerkillä, jossa juhlistettiin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin murhan vuosipäivää. Immonen puolustautui sanomalla, ettei tiennyt heidän mukana olostaan ja että Sisu ei tee yhteistyötä SVL:n kanssa.
Vaalimenestys > Eduskuntavaalit

2011: 6 419 ääntä (Oulun vaalipiiri, valittiin)
2015: 4 964 ääntä (Oulun vaalipiiri, valittiin)
2019: 5 856 ääntä (Oulun vaalipiiri, valittiin)
2023: 2 970 ääntä (Oulun vaalipiiri, ei valittu)
Vaalimenestys > Kuntavaalit

2008: 252 ääntä (Oulu, valittiin)
2012: 1 278 ääntä (Oulu, valittiin)
2021: 910 ääntä (Oulu, valittiin)
Yksityiselämä

Vuonna 2015 Immonen avioitui maahanmuuttajataustaisen Lutfija (”Fija”) Immosen (ent. Saarni) kanssa. Bosnialaisesta muslimiperheestä lähtöisin oleva Fija kuului aiemmin vihreisiin mutta on vaikuttanut sittemmin Muutos 2011 -liikkeessä. Hän on toiminut myös James Hirvisaaren eduskunta-avustajana. Lisäksi Immosen perheeseen kuuluu kaksi lasta.
Vuosina 2010–2014 Immonen oli naimisissa Eveliina Immosen kanssa. Heillä on vuonna 2010 syntynyt poika.
Teokset

Immonen, Olli: Kansallinen kipinä. Kiuas Kustannus. 2017. ISBN 978-952-7197-06-6
Eero Mäkelä

Eero Mäkelä (11. joulukuuta 1942 Turku – 10. kesäkuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen keittiömestari ja suomalaisen keittotaidon grand old man.
Myös valokuvausalasta kiinnostunut Mäkelä kouluttautui kuitenkin keittiöalalle ja työskenteli 1962 lähtien monissa huippuravintoloissa, kuten Kämp, Marski, Adlon, Palacessa 1976 lähtien, Hotelli Haaga kunnes keskittyi omaan ravintolaan Kanavarantaan. Ensimmäiset opintomatkansa Ranskaan hän teki 1979.
Palace Gourmet sai hänen keittiöpäällikkyysaikanaan 1987 ensimmäisen Suomeen myönnetyn Michelin-tähden. Mäkelän harrastuksiin kuului myös ranskan kielen opiskelu.
Eero Mäkelä toimi ensimmäisten Suomessa järjestettyjen pohjoismaisten ravintolakokkien ammattitaitokilpailujen päätuomarina. Kilpailut järjestettiin Helsingissä Ravintolakoulu Perhossa vuonna 1982. Hän toimi tuomarina myös monissa kansainvälisissä kilpailuissa, muun muassa neljä kertaa Bocuse d'Or -kilpailussa Lyonissa. Hän opetti alan oppilaitoksissa ja koulutti sekä harrastajia että muun muassa Alkon myyjiä.
Mäkelä toimi Suomen gastronomien seuran puheenjohtajana ja muussa alan järjestötyössä. Eero Mäkelä toimi myös Suomen Keittiömestarit ry:n puheenjohtajana ja myöhemmin yhdistyksen kunniapuheenjohtajana. Mäkelä oli aktiivinen ja tunnettu keittiömestari, joka teki koko uransa ajan korvaamatonta työtä suomalaisen ruokakulttuurin eteen kotimaassa ja maailmalla.
Palkinnot ja tunnustukset > Ammattikunnan käädyt ja kunniamerkit

Cordon Bleu, Helsinki 1974
Cordon Rouge, NKF Oslo 1981
Kultainen Cordon Bleu, Lahti 1992
Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunta, ritarimerkki 1992
Suomen Keittiömestarit ry, kunniapuheenjohtaja 2002
Kotimaisissa kokkien taitokilpailujen pitkäaikainen voittaja 1970- ja 1980-luvulla: (1972 (2. sija) ja voittaja vuosina 1977, 1978, 1980 ja 1987)
Kilpailut > Kansainväliset kokkien ammattitaitokilpailut

IKA (Internationale Kochkunst-Ausstellung) Frankfurt am Main (kultamitali molemmissa) 1972 ja 1980
Nordisk Kogekunstudstilling, Kööpenhamina (kultamitali ja Pohjoismaiden mestaruus) 1980
Bocuse d'Or, Lyon 1991
Bocuse d’Or, Lyon  1993, 1995, 1997, 1999
Challenge Européen de la Gastronomie, Bordeaux 1996, 1998, 2000
Pohjoismaisten ravintolakokkien ammattitaitokilpailut, päätuomari, Helsinki 1982
Ammatillinen menestys

Michelin-tähti; Palace Gourmet (1987), ensimmäisenä Suomessa
"Bibendum - punainen ukko" Guide Michelin oppaassa, ensimmäisenä Suomessa (kertoo tavallista paremmasta hinta-laatusuhteesta) (1995–2000)
Suomen Gastronomien Seuran myöntämä Vuoden ravintola -tunnustus: Palace Gourmet (1985) ja Ravintola Kanavaranta (1998, yhdessä kanssaravintoloitsijan, keittiömestari Gero Hottingerin kanssa)
American Expressin myöntämä "Parhaan palvelun palkinto": Ravintola Kanavaranta (1998–2000, yhdessä keittiömestari Gero Hottingerin kanssa)
Teokset

Suuri Keittiökirjasto, Weilin & Göös, 1982, yli sata reseptiä
Ruokaa Eero Mäkelän tapaan, Kauppalehti Business Books, 1987, kaksi painosta, myyty 11 000 kappaletta
125 keskeisintä ravintolaruoka-annosta, Hannu Lehtisen ja Osmo Norhan kanssa, toim. Veijo Turpeinen, Ammattikasvatushallitus, 1988
Pyttipannu ja Zuppa Romana, ruokamatkoilla Eero Mäkelän mukana, Otava, 1989
Kultainen Keittokirja, osat 3–4, asiantuntijana, WSOY, 1989
Tammen suuri keittotaito, asiantuntijana, Tammi, 1990
Suomalaisen keittiön aarteet, Otava, 1991
22 parasta silakkaruokaa Eero Mäkelä tapaan, videokasetti, 1992
Suomalaisen keittiön aarteet, Otava, 1992
yhdessä Gero Hottingerin ja Pekka Immosen kanssa, kuvat Kaj G. Lindholm: Muikkutortusta riekonrintaan. Uusia suomalaisia makuelämyksiä . Helsinki: Otava, 1995 (2. painos 1997). ISBN 951-1-13810-3
saksaksi Neue kulinarische Erlebnisse aus Finnland, Otava, 1995, ISBN 951-1-13812-X.
ranskaksi Nouvelles saveurs finlandaises, Otava, 1995, ISBN 951-1-13813-8.
englanniksi New flavours from Finland, Otava, 1995, ISBN 951-1-13811-1.
yhdessä Merja Sillanpään kanssa: Talon tapaan. Suomalaisten keittiömestarien 50 vuotta.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1777-4
Ruoan ja viinin liitto, Otava, 2002
Kobraa lautasella Anthony Bourdain, asiantuntijana, Otava, 2002
Kulinaristin aakkoset, yhdessä Marja-Liisa Ahjomaan kanssa, Otava, 2004
Sata parasta, näitä aterioita et unohda, Otava, 2006.
International Campaign to Abolish Nuclear Weapons

| International Campaign to Abolish Nuclear Weapons |
| --- | --- |

Perustettu:  2007
Tyyppi:  voittoa tavoittelematon kansainvälinen kampanja
Toimiala:  ydinaseriisunta
Päämaja:  Le Grand-Saconnex, Geneven kantoni, Sveitsi
Jäsenet:  468 yhteistyöjärjestöä 101 maassa
Tunnustukset:   Nobelin rauhanpalkinto (2017)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
International Campaign to Abolish Nuclear Weapons (ICAN) kansalaisjärjestöjen liittouma, joka pyrkii edistämään ydinaseriisuntaa. ICAN sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2017.
ICAN-liittouma oli saanut alkunsa Helsingissä vuonna 2006 pidetystä ydinaseita vastustavien lääkärien biennaalista, joten Suomenkin katsottiin saaneen osansa liittouman Nobel-palkinnosta. Liittouma oli vaikuttanut keskeisesti YK:ssa heinäkuussa 2017 hyväksytyn ydinaseet kieltävän sopimuksen syntyyn. Nobelin rauhanpalkinnon myöntäminen ICAN:lle herätti kuitenkin ihmetystä, koska useat maat, mukaan lukien Suomi, oli kyseenalaistanut sopimuksen merkityksen.
Järjestön esikuvana oli International Campaign to Ban Landmines, joka sai Nobelin rauhanpalkinnon 1997.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta International Campaign to Abolish Nuclear Weapons Wikimedia Commonsissa
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950: 1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975: 1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000: 1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–: 2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Intellivision

| Intellivision |
| --- | --- |


Valmistaja:  Mattel Electronics
Sukupolvi:  Toinen sukupolvi
Julkaisu:  1979
Laitteisto:  CPU: CP1610
Muisti:  1352 tavua
Tallennusväline:  pelimoduuli
Pelit:  Luettelo Intellivision-peleistä
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Intellivision on Mattel Electronicsin vuonna 1979 julkaisema toisen sukupolven pelikonsoli. Koemyynti Kaliforniassa oli lupaava ja seuraavana vuonna konsoli tuli myyntiin laajemmin. Nimi on yhdistelmä sanoista "intelligent television", älykäs televisio.
Intellivisionia myytiin yli kolme miljoonaa kappaletta ja sille julkaistiin 125 peliä. Sen pahimpana kilpailijana pidettiin Atari 2600:ta, joka menestyi paremmin markkinoilla vaikka oli teknisiltä ominaisuuksiltaan heikkotasoisempi. Konsoli maksoi 299 dollaria ja myi 175 000 kappaletta ensimmäisenä vuotenaan.
Vuoden 1983 videopelilama vaikutti paljon Matteliin, jolle konsoli aiheutti 300 miljoonan dollarin tappiot.Laitteessa oli runsaasti näppäimiä. Numeronäppäimien lisäksi ohjaimissa on sivuilla neljä näppäintä ja 16-suuntainen ohjauslevy näppäinten alapuolella.Ohjaimeen saa myös asetettua kalvot eri pelejä varten. Ohjainta pidetään yleisesti ottaen epäonnistuneena.
Tekniset tiedot

Laitteen suorittimena oli General Instrumentin 16-bittinen CP1610-prosessori 894 kHz:n kellotaajuudella.Laitteen äänipiirinä oli  GI AY-3-8914.
Laitteessa oli muistia 1352 tavua. ROM-muistia oli 6 kilotavua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Intellivision Wikimedia Commonsissa
Tom Boellstorff & Braxton Soderman: Intellivision: How a Videogame System Battled Atari and Almost Bankrupted Barbie. MIT Press, 2024. ISBN 978-0262549509
Toisen sukupolven pelikonsolit
Arcadia 2001
Atari 2600
Atari 5200
Bally Astrocade
ColecoVision
Fairchild Channel F
Interton VC 4000
Intellivision
Philips Videopac G7000
RCA Studio II
Vectrex
VTech CreatiVision
Integroitu tuotanto

Integroitu tuotanto (IP), integroitu viljely, integroidut menetelmät ja IP-viljely viittaavat maatalouteen, jossa pyritään täsmätoimin vähentämään ympäristörasitteita tehokkuudesta juurikaan tinkimättä. Kaikki hyödylliset keinot lannoitteista geenimuunteluun ovat sallittuja, mutta mm. lannoitteita ja kasvinsuojeluaineita pyritään käyttämään vain tarvittava määrä, tarkkaan kohdennettuna.
Parhaimmillaan integroidussa viljelyssä satojen pieneneminen voi olla niin vähäistä, että vähäisemmän panostarpeen vuoksi se on tavanomaista viljelyä kannattavampaa.
Koska Suomessa lannoitteiden käyttö on muutenkin suhteellisen vähäistä nitraattidirektiivin (typpi) ja ympäristötuen (fosfori) ehtojen vuoksi, täällä "IP-viljelyllä" tarkoitetaan usein integroitua kasvinsuojelua. Integroitu kasvinsuojelukin tosin tuli Suomessa pakolliseksi 1.1.2014. Siinä kasvinsuojeluaineiden käyttöä minimoidaan ehkäisemällä tuholaisia ennalta, tarkkailemalla ja käyttämällä ei-kemiallisia torjuntamenetelmiä.
Suhteellisen pienestä erosta huolimatta Suomessakin eräät valmistajat käyttävät IP-viljelyä PR-valttina.