Ydinainevalvonta
Ydinainevalvonnan toteutus

Ydinsulukusopimuksen noudattaminen voidaan varmentaa ydinaineiden valvonnalla, sillä fissiilit aineet ovat korvaamaton osa ydinasetta. Ydinainevalvonnan järjestämisessä on otettava huomioon edellä mainitut fysikaaliset lähtökohdat. Koska ydinainevalvonta ei voi perustua uraanin saannin estämiselle yksinkertaisesti sen yleiseyyden vuoksi, täytyy sen perustan olla toisaalta väkevöinnin ja toisaalta väkevöityjen ydinaineiden valvonnassa. Tällainen valvonta annettiin IAEA:n tehtäväksi ydinsulkusopimuksen 3. artiklassa. Artiklan englanninkielisen tekstin mukaisesti puhutaan IAEA:n Safeguards- eli varmennustoiminnasta kun tarkoitetaan ydinainevalvontaa. IAEA:n valvontaa täydentävät kansalliset ja muut kansainväliset valvontatoimet, joita esimerkiksi Suomen tapauksessa toteuttavat Säteilyturvakeskus ja Euratom. Näin tarkastuksia tekevät useat toisistaan riippumattomat tahot.
IAEA:n Safeguards-toiminta alkoi kuitenkin vuonna 1959 Japanissa, jo paljon ennen ydinsulkusopimuksen allekirjoittamista, kun JRR-3 -tutkimusreaktorista tuli ensimmäinen valvonnan piirissä ollut ydinreaktori. Vuoteen 1961 mennessä IAEA:n jäsenmaat pääsivät sopimukseen kaikkien yli 100 MW tehoisten ydinreaktoreiden valvonnasta. Tämä jätti kuitenkin vielä valvonnan ulkopuolelle huomattavan määrän pieniä tutkimusreaktoreita. 1963 jäsenmaat sopivat kaikkien reaktoreiden, myös pienien, ottamisesta mukaan valvontaan. Vuonna 1965 jäsenmaat hyväksyivät yksimielisesti käyttöön ensimmäisen kattavan kansainvälisen Safeguards-valvontaohjelman INFCIRC/66.
Näin ollen ydinsulkusopimuksen tullessa voimaan 1970 IAEA:lla oli jo toimiva valvontaohjelma käynnissä, mikä lisäsi huomattavasti luottamusta sopimuksen pitävyyteen. Safeguards-valvonnalla onkin ollut huomattava merkitys ydinsulkusopimuksen poikkeuksellisen kattavuuden takaajana. Ydinsulkusopimuksen voimaan astumisen jälkeen Safeguards-ohjelmaa laajennettiin ja IAEA:n valtuuksia kasvatettiin INFCIRC/153 -ohjelmassa. Valvonnasta sovittiin, että IAEA:n tarkastajat saavat tarkastuskäynneillään varmentaa ydinaineiden määrän ja laadun itsenäisesti, paikallisista viranomaisista riippumatta, valitsemillaan menetelmillä. Käytännössä Safeguards-valvontaa toteutetaan niin, että maat, joilla ei ole ydinaseita, tarkastetaan niin usein, ettei niiden ole teknisesti mahdollista valmistaa ydinasetta valvontakäyntien välillä niiden hallussa olevista ydinaineista tai niiden lähtöaineista. Nykyisin tarkastuskäyntien välillä tapahtuu myös kaukovalvontaa sinetöidyillä valvontalaitteilla kuten kameroilla.
Safeguards-valvonta kattaa ydinaineiden määrät eri maissa, mutta myös niiden kuljetukset maasta toiseen. 1965 Yhdysvallat alkoi vapaaehtoisesti ilmoittaa IAEA:lle ydinaineiden siirrosta maasta toiseen. Järjestön pääsihteeri määräsi perustettavaksi kuljetuksia koskevan tietokannan. Vähitellen yhä suurempi määrä maita alkoi tehdä ilmoituksia vapaaehtoiselta pohjalta. Ydinsulkusopimuksen tultua voimaan sopimuksen Safeguards-käytännöt velvoittivat kaikkia osallistujamaita ilmoittamaan etukäteen kuljetuksista IAEA:lle. Ydinasemaista ei saa viedä ydinaineita eikä eräitä ydinteknisiä laitteita ilman että ne asetetaan Safeguards-valvonnan alaisuuteen.
Suomi teki vuonna 1971 ensimmäisenä valtiona maailmassa IAEA:n kanssa ydinsulkusopimukseen perustuvan kahdenvälisen valvontasopimuksen, joka oli voimassa vuoteen 1995. Sen jälkeen Suomi on osallistunut ydinainevalvontaan osana EURATOM-järjestelmää vuoden 1973 EURATOMin ja IAEA:n välisen sopimuksen velvoittamana.