stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Abd-ul-Hamid II
Venäjän sota

Venäjä julisti 24. huhtikuuta 1877 sodan Abd-ul-Hamidin hallitsemaa osmanien valtakuntaa vastaan ja ryhtyi hyökkäämään yhtä aikaa sekä Euroopan että Kaukasuksen rintamilta. Englanti oli huolissaan Venäjän armeijan etenemisestä, ja Abd-ul-Hamid tarvitsi kipeästi liittolaisia pysäyttääkseen hyökkäykset. Kesäkuussa 1878 Englanti ja Turkki allekirjoittivat salaisen sopimuksen. Sen mukaan Turkki vuokrasi Kyproksen saaren Englannille, joka taas lupasi puolustaa Turkkia Venäjän hyökätessä. Kyproksen sopimuksessa oli myös maininta, että sulttaanin tulisi puolustaa, varjella ja kunnioittaa kristittyjen kansalaisten oikeuksia. Sopimus heikensi Venäjän vaikutusvaltaa alueella ja käynnisti nationalistista toimintaa Bulgarian, Albanian sekä Armenian sisällä.
Armenian kysymys

Suurissa osmanikaupungeissa armenialaiset olivat sulautuneet yhteiskuntaan ja nousseet vaikutusvaltaisiin asemiin kauppiaina ja pankkiireina. Valtakunnan reunoilla kristittyjä armenialaisia oli kohdeltu toisen luokan kansalaisina. Abd-ul-Hamidin valtaantullessa tehty uusi perustuslaki ei ollut parantanut armenialaisten asemaa eikä oikeuksia. Kyproksella tehty sopimus antoi kuitenkin mahdollisuuden muutokseen länsimaiden tuella. Venäjän ortodoksinen kansakunta halusi käyttää Armenian pyrkimyksiä omiin tarkoitusperiinsä. Abd-ul-Hamid II ei kuitenkaan noudattanut Kyproksen sopimuksen ehtoja ja piti kiinni asemastaan islamilaisen valtion päämiehenä.
Vuodesta 1885 alkaen armenialaiset alkoivat järjestäytyä poliittisesti, ja vuonna 1887 perustettiin armenialainen sosialistinen vallankumouspuolue Hunchak. Puolueen ja turkkilaisten sotilaiden välillä käytiin useita kahakoita, eikä puolueen kirjoittamaa vetoomusta toimitettu sulttaanin käsiin. Seuraavien vuosien aikana puolue järjesti useita mellakoita, koska se arveli länsimaiden puuttuvan viranomaisten käyttämään väkivaltaan. Kesällä 1894 armenialaiset virkamiehet päättivät olla maksamatta veroja Erzurumin alueella, sillä Turkin viranomaiset eivät olleet pystyneet lopettamaan kurdien ryöstöretkiä. Abd-ul-Hamid II piti tätä kapinointina ja lähetti sotavoimat ratkaisemaan tilannetta. Verilöyly aiheutti suurvaltojen väliintulon, mutta se jäi varsin pintapuoliseksi turkkilaisten vaientaessa todistajia. Vuoteen 1897 asti tapahtui useita eri verilöylyjä, mutta ne päättyivät kuuden vallan suurlähettiläiden muotoilemaan uudistusohjelmaan. Verilöylyissä sai surmansa noin 200 000–300 000 armenialaista.
Nuorturkkilaiset

Abd-ul-Hamidia painoivat armenialaisongelmien lisäksi myös muut huolet. Hän menetti Tunisian Ranskalle vuonna 1881 ja Egyptin Englannille vuonna 1882, ja Kreeta kapinoi jatkuvasti sulttaanin hallintoa vastaan. Sotilaallinen toiminta oli rasittanut valtakunnan taloutta, ja Abd-ul-Hamid ryhtyikin järjestelemään valtionvelkaa ja ulkomaalaista pääomaa uudelleen vuonna 1881. Hänen hallintonsa perusti uusia kouluja, ja teollisuuden kehittäminen käynnistyi. Tämän myötä ulkomaankauppa lisääntyi, ja siitä saaduilla varoilla perustettiin kirjastoja ja sanomalehtiä. Kehitys edesauttoi liberaalisen opposition kasvua. Nuorturkkilaiset saivat nimensä lehdestä La Jeune Turquie. Puolue toi avoimesti julki halunsa irtautua Abd-ul-Hamidin islamismista ja yhdistää osmanien valtakunta muihin Aasian turkkilaisiin heimoihin. Joukko nuoria upseereja, joukossaan Mustafa Kemal, alkoi ajaa vallankumouksellisia aatteita. 
Nuorturkkilaiset yrittivät vallankaappausta Makedoniassa toukokuussa 1908. Abd-ul-Hamidin joukot kuitenkin kukistivat sen. Tyytymättömän ilmapiirin johdosta Abd-ul-Hamid kutsui parlamentin koolle ensimmäisen kerran 30 vuoteen. Sulttaani avasi Turkin uudet valtiopäivät vaalien jälkeen 17. joulukuuta. Aluksi sulttaanin toimet näyttivät onnistuneen. Nuorturkkilaiset halusivat parantaa hallitusta sen kaatamisen sijaan. Useita uudistuksia pantiin alulle, kunnes toiveet paremmasta huomisesta saivat kolauksen lokakuussa 1908, kun Bosnia-Hertsegovina liitettiin Itävallan alle ja Kreeta liittyi Kreikkaan. Nuorturkkilaiset marssivat Istanbuliin armeijan kanssa. 24. huhtikuuta 1909 otettiin käyttöön sotalaki ja kolme päivää myöhemmin Abd-ul-Hamid II syöstiin lopullisesti vallasta.Hän luopui kruunusta veljensä hyväksi, josta tuli sulttaani Mehmed V.
Loppuelämä

Abdul Hamid kuljetettiin vankeuteen Salonikaan . Hän asui Villa Allatinissa kaupungin etelälaidalla. Vuonna 1912, kun Salonika päätyi Kreikan haltuun, hänet palautettiin vankeuteen Konstantinopoliin. Hän vietti viimeiset päivänsä opiskellessaan, harjoittaen puusepäntyötä ja kirjoittaen muistelmiaan pidätettynä Beylerbeyin palatsissa Bosporinsalmella vaimojensa ja lastensa seurassa.  Abdul Hamid II vietti viimeiset vuotensa kotiarestissa Istanbulin Beylerbeyin palatsissa, jossa hän kuoli vuonna 1918.
Kunnianosoituksia

Hyväntekeväisyyden ritarikunta (Osmanivaltakunta, 1878, perustaja)
Osmanin kuningashuoneen ritarikunta (Osmanivaltakunta, 1893, perustaja)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi, 1879)
Kaarle III:n ritarikunta (Espanja, 1880)
Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1881)
Kamehameha I:n kuninkaallinen ritarikunta (Havaiji, 1881)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italia, 1881)
Mustan kotkan ritarikunta (Saksa, 1882)
Elefanttiritarikunta (Tanska, 1884)
Pyhän Olavin ritarikunta (Norja, 1885)
Krysanteemiritarikunta (Japani, 1888)
Chakri-dynastian ritarikunta (Siam, 1892)
Pyhän Aleksanterin ritarikunta (Bulgaria, 1897)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abd-ul-Hamid II Wikimedia Commonsissa
Prinsessa kertoo --- Muistoni haaremista ja turkkilaisesta hovielämästä. Kirj. Prinsessa Medjidie Mustafa, sulttaani Abdul Hamidin miniä, Aamulehti, 13.10.1929, nro 280, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Murat V | Osmanien sulttaani | Seuraaja: Mehmet V |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
Karsikko (Simo)

Kivirakkaa Kirnuvaarassa.
Karsikko (myös Karsikonniemi tai Karsikkoniemi) on Perämereen työntyvä niemi Simon kunnan ja Kemin kaupungin rajalla. Pääosa niemestä sijaitsee Simon kunnan alueella, ja se kuuluu Maksniemen kylään. Niemi on Simoniemen ohella yksi kunnan laajimmista niemistä. Sen edustalla sijaitsee useita saaria, joista suurimmat ovat Laitakari ja Halttari. Saaren rannoilla on pääasiassa loma-asuntoja, ja sen sisäosat ovat metsätalouskäytössä.
Karsikko on pääosin havumetsän peittämää kuivahkoa maastoa, jota täplittävät suot ja avosuot. Saaren eteläkärki sekä Karvonranta idässä ovat pääasiassa kivikkoista rantaa, lukuun ottamatta Kitiniemenhiekan, Leuannokan, Röyttänhiekan ja Röynin hiekkaranta-alueita ja rantamatalikkoja. Niemen itärannasta jatkuvat erillisinä nieminä lisäksi Puntarniemen ja Leuannokan niemet. Niemen länsirannalla Ruumiskarinnokan eteläpuolella sijaitsee laaja Mustakallion avokallioalue. Niemen korkein kohta on yli 15 metrin korkeuteen kohoava Kirnuvaara, jonka laella ja rinteillä on kiviröykkiöitä. Niemen eteläkärjessä sijaitsee Karsikon kalasatama.
Karsikon entinen kalastajakylä on valtakunnallisesti merkittävä kulttuurihistoriallinen kohde, vaikka suurin osa sen rakennuksista on purettu.
Karsikonniemi oli toinen sijoituspaikkavaihtoehto ydinvoimayhtiö Fennovoiman valitessa sijoituspaikkaa ydinvoimalalleen. Ydinvoimala päätettiin rakentaa Pyhäjoelle.
Aiheesta muualla

Karsikkoniemen yleiskaava: yleiskaavaehdotuksen selostus
Konsulttiyhtiö Pöyry, Fennovoima ja Simon kunta: Karsikkoniemen ydinvoimayleiskaava
Simo
| --- | --- |
Kylät ja alueet:  Alaniemi  Asemakylä, keskustaajama  Hamari  Karisuvanto  Maksniemi  Matala  Onkalonperä  Pömiö  Simonkylä eli Filpus  Simoniemi, kirkonkylä  Soikko  Tainijoki  Taininiemi  Viantie  Ylikärppä 
Vesistöt:  Simojoki  Viantienjoki 
Muuta Simoon liittyvää:  Karsikkoniemi  Maksniemen seisake  Kirkko  Kivalot  Rautatieasema  Ykskuusi  Veljekset Salmela  Viantien seisake
Hanu (kuningas)

Hanu oli varhainen hallitsija Assyrian valtakunnan alkuvaiheessa. Hänet on listattu kymmenentenä joukossa ”seitsemäntoista kuningasta, jotka asuivat teltoissa” Mesopotamian Chroniclessa. Hanu edelsi Didanu, ja häntä seurasi Zuabu. Tällä hetkellä ei ole muuta tietoa Hanun hallituskaudesta.
Käännös suomeksi
Andrew File System

Andrew File System (AFS) on Carnegie Mellon -yliopistossa osana vuonna 1982 alkanutta Andrew-projektia kehitetty hajautettu levyjärjestelmä. Yksi AFS:n suunnitteluperiaatteista on kokonaisten tiedostojen lataus asiakaskoneen levylle välimuistiin tiedostoa avattaessa. Tällä on etuja, kuten se että asiakkaan taataan saavan aina avaushetkellä uusin ja yhtenäinen kopio tiedostosta. Kirjoitukset tapahtuvat asiakaskoneen levylle, ja tiedosto siirretään palvelimelle kun se suljetaan. Täten kirjoitukset eivät vaadi verkkoyhteyttä ja ovat nopeita. NFS käsittelee tiedostoa lohko kerrallaan.
IBM on julkaissut avoimen version OpenAFS.
OpenAFS on saatavilla useille Unix-kaltaisille järjestelmille sekä Linux, Mac OS X ja Microsoft Windows alustoille.
AFS on vaikuttanut muun muassa Coda-tiedostojärjestelmän kehitykseen.
Aiheesta muualla

OpenAFS (englanniksi)
Västanfjärdin vanha kirkko

| Västanfjärdin vanha kirkko Västanfjärds gamla kyrka |
| --- | --- |
 Västanfjärdin vanha kirkko vuodelta 1760. Sisäänkäynti jää oikealle.
Sijainti:  Kemiönsaari
Rakentamisvuosi:  1760
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Västanfjärdin vanha kirkko (ruots. Västanfjärds gamla kyrka) on kirkkorakennus Västanfjärdissä Kemiönsaaren kunnassa. Se on pyhitetty Pyhälle Jaakobille. Kahdeksankulmainen kirkkorakennus on rakennettu vuosina 1759–1760, ja sen länsipuolella oleva kaksiosainen kellotapuli on rakennettu vuonna 1763.
Kirkon rakensi turkulainen rakennusmestari Isak Olin, kellotapulin rakensi ajovouti Isak Gran. Kirkon kiinteä sisustus on pääosin alkuperäinen, mutta alttaritaulu ja saarnastuoli ovat 1800-luvulta. Kirkko on pyhitetty Pyhälle Jaakobille. Se on rakennettu talkoilla, ja alkuun se on kuulunut Kemiön seurakuntaan, sittemmin Västanfjärdin seurakuntaan ja vuodesta 2009 Kemiönsaaren seurakuntaan. Kirkon edessä on meren uhreille vuonna 1962 pystytetty muistomerkki.
Vuosina 1910–1912 rakennettu harmaakivinen Västanfjärdin uusi kirkko sijaitsee muutaman sadan metrin päässä. Yhdessä ne muodostavat yhden Museoviraston määrittelemistä Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kirkon sisäänkäynti ja meren uhrien muistomerkki (vas.).
Kirkon katosta riippuu votiivilaiva.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Västanfjärdin vanha kirkko Wikimedia Commonsissa
Saariston museot Internet Archivessa web.archive.org. Arkistoitu 2.6.2007. Viitattu 29.7.2008.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Västanfjärdin vanha kirkko (Q10717822)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Västanfjärd, Kemiönsaari, Kemiönsaari
sijainti: Västanfjärd
katuosoite: Kemiön saari
koordinaatit: 60°02′52″N 22°39′38″E﻿ / ﻿60.0478°N 22.6606°E﻿ / 60.0478; 22.6606
Papua-Uusi-Guinea

Papua-Uuden-Guinean itsenäinen valtio eli Papua-Uusi-Guinea on saarivaltio Melanesiassa. Se muodostuu Uuden-Guinean saaren itäosasta sekä sen lähettyvillä olevista pienemmistä saarista. Se sijaitsee Australian pohjoispuolella lounaisella Tyynellämerellä, juuri päiväntasaajan eteläpuolella. Muut naapurivaltiot ovat Indonesia, jolle Uuden-Guinean läntinen puolisko eli Länsi-Uusi-Guinea kuuluu, sekä meren erottamina Mikronesian liittovaltio pohjoisessa ja Salomonsaaret kaakossa.
Papua-Uuden-Guinean noin 11 miljoonaa asukasta puhuvat satoja eri kieliä, sillä asutus on pitkään ollut keskittynyt pieniin eristyneisiin kyliin. Britannia, Saksa ja Australia hallitsivat aluetta 1900-luvulta 1970-luvulle, kunnes valtio itsenäistyi vuonna 1975. Papua-Uusi-Guinea kuuluu Brittiläiseen kansainyhteisöön. Maakaasu-, öljy- ja kultavarojen hyödyntäminen on vaivalloista, joten maatalous on edelleen tärkein tulonlähde.
Maantiede

Papua-Uusi-Guinea on saarivaltio, joka käsittää maailman toiseksi suurimman saaren Uuden-Guinean itäosan sekä lukuisia pienempiä saaria. Maan erottaa Indonesiaan kuuluvasta Länsi-Uudesta-Guineasta lähes suora, 141. pituuspiiriä kulkeva raja. Suorasta sen erottaa vain noin 80 kilometriä pitkä Flyjokea seuraava mutka. Tärkeimmät saaristot ovat Bismarckinsaaret, Trobriandsaaret, D’Entrecasteaux’nsaaret ja Louisiadesaaret. Lisäksi muutama saarista kuuluu Salomonin saaristoon, muun muassa Bougainville. Valtion pinta-ala on 462 840 neliökilometriä.
Papua-Uuden-Guinean pääsaari on Indonesian rajan kohdalla pohjois-eteläsuunnassa 820 kilometriä pitkä. Saari kapenee itään päin mentäessä sormimaiseen niemimaahan, joka käytännössä osoittaa D’Entrecasteaux’n- ja Louisiadesaaria kohti. Valtion pohjoisosassa Bismarckinsaaret muodostavat kaaren, joka alkaa Amiraliteettisaarista ja jatkuu kaarena Uuden-Britannian ja Ubmoisaaren kautta pääsaareen Huonin niemimaahan.
Pääsaarta hallitsee sen pituussuunnassa kulkeva keskusvuoristo, jonka korkein huippu Papua-Uuden-Guinean puolella on Bismarckin vuoristoon kuuluva Mount Wilhelm (4 509 m). Vuoristo ja saaren geologinen monimuotoisuus ovat syntyneet Australian ja Tyynenmeren laattojen törmäyksessä. Vuoriston eteläpuolinen alanko kuuluukin geologisesti Australian mannerlaattaan. Eteläinen alanko on varsin laaja ja soinen, mutta pohjoisessa vuoristot laskeutuvat huomattavasti jyrkemmin mereen. Koska maa sijaitsee mannerlaattojen siirrosvyöhykkeellä, siellä on monia toimivia tulivuoria, kuten Manam, Karkar, Lamington, Langila, Ulawun, Rabaul ja Bagana.
Papua-Uusi-Guinea sijaitsee Tyynenmeren tulirenkaassa, joten maanjäristykset, maanvyöryt ja tsunamit ovat yleisiä. Maajäristyksen laukaisema tsunami tappoi 17. heinäkuuta 1998 yli 2 200 ihmistä ja pakotti yli 10 000 henkeä muuttamaan. Toukokuun 24. 2024 yli 2 000 ihmistä hautautui maanvyöryn alle Engan maakunnassa.
Papua-Uudella-Guinealla on rantaviivaa 5 152 kilometriä.
Papua-Uuden-Guinean joet virtaavat keskusylängöltä etelään ja pohjoiseen. Pohjoiseen virtaavista joista merkittävimmät ovat Sepik ja Ramu ja etelään virtaavista Fly, Kikori ja Purari. Vuoristossa joet ovat muodostaneet monia kanjoneita, mutta alankoalueilla niiden virtaus on varsin hidasta. Esimerkiksi Flyjoki on 820 kilometrin päässä laskupaikasta enää vain 18 metriä merenpinnan yläpuolella. Rinne laskeutuu vain 2,4 senttimetriä kilometrin matkalla. Joissa virtaa myös huomattavia määriä sedimenttejä, jotka ovat kasanneet alajuoksulle valtavia suo- ja suistoalueita. Suurin järvi on Westernin maakunnassa sijaitseva Lake Murray, jonka 400 neliökilometrin pinta-ala moninkertaistuu sadekausina.
Maantiede > Ilmasto

Papua-Uuden-Guinean ilmasto on trooppinen, ja lämpötilan vaihtelu on varsin pientä. Alankoalueilla vuoden korkein lämpötila on keskimäärin 30–32 astetta ja matalin 23–24 astetta. Ylänköalueilla on kuitenkin selvästi viileämpää, ja kuuraa esiintyy säännöllisesti yli 2 100 metrin korkeudessa. Päivälämpötila ylittää yleensä 22 asteen ajan.
Papua-Uusi-Guineassa on sadekausi marraskuulta huhtikuulle ja kuivakausi toukokuulta lokakuulle. Esimerkiksi Port Moresbyssä sadekauden aikana tulee 78 prosenttia vuoden sadannasta. Valtion pohjoisosassa vaikuttaa läntisen Tyynenmeren lämmin merivesi, joka tuo sateita ympäri vuoden. Kaviengissa vuotuinen sadanta 3 150 millimetriä, kun se Port Moresbyssä on 1 190 millimetriä. Monin paikoin ylittyy kuitenkin 2 500 millimetrin vuosisadannan raja, ja Papua-Uusi-Guinea onkin yksi maailman kosteimpia alueita. Sen ilmastoon vaikuttavat pasaatituulet sekä Etelä-Tyynenmeren kohtaamisvyöhyke. El Niño puolestaan tuo säännöllisesti kuivempia kausia. Taifuunit aiheuttavat joulukuun ja maaliskuun välisellä jaksolla toisinaan tuhoisia tulvia ja eroosiota.
Maantiede > Luonto ja luonnonsuojelu

FAO:n mukaan Papua-Uuden-Guinean pinta-alasta 63,4 prosenttia oli vuonna 2010 metsän peitossa. Tästä peräti 91,2 prosenttia on aarniometsää. Metsän osuus on kuitenkin pienenemässä, sillä vuosien 1990–2010 metsästä katosi 8,9 prosenttia. Uuden-Guinean saaren trooppiset sademetsät on maailman kolmanneksi laajin sademetsäkeskittymä Amazonin ja Kongon altaan jälkeen. 80 prosenttia Papua-Uuden-Guinean metsistä on sademetsää. Etelärannikolla ja pääkaupungin Port Moresbyn seudulla on kuivempaa trooppista kuivametsää ja savannikasvillisuutta sekä paikoin monsuunimetsää. Ylängöillä kasvaa muun muassa tammia, pyökkejä sekä mäntyjä, ja korkeimmilla vuorilla yli 3 400 metrin korkeudessa on karua alpiinista kasvillisuutta. Vuorten huiput ovat paljaita. Pääsaaren rannikolla, etenkin Papuanlahden jokisuistoalueella, on mangrovemetsää.
Uusi-Guinea on maantieteellisesti Indo-Australian tektonisen laatan pohjoinen jatke, joka liittyy Australiaan Torresinsalmen kohdalla kulkevan kapean kilven kautta. Vesien ollessa matalammalla muun muassa jääkausien aikana Uuden-Guinean ja Australian välillä on ollut maayhteys. Niinpä niiden eläimistö onkin kovin samanlainen; molemmilla elää suuria määriä kotoperäisiä pussieläimiä, kuten kenguruita ja vompatteja. Sademetsissä elää yli 3 000 kämmekkäkasvilajia sekä noin 700 lintulajin joukossa harvinaisia paratiisilintuja, jollainen esiintyy myös maan lipussa.
Papua-Uuden-Guinean suurimmat ympäristöongelmat ovat sademetsien hävitys, kaivosten aiheuttamat saasteet ja vaikeat kuivuudet. Kansallispuistojen perustaminen on ollut hidasta, koska hallitus ei ole halunnut puuttua maanomistuskäytäntöihin.
Historia > Varhaishistoria

Uudelta-Guinealta on löydetty merkkejä ihmisasutuksesta ainakin 60 000 vuoden takaa. Väestö saapui todennäköisesti Kaakkois-Aasiasta ja perusti saarelle yksinkertaisen, maatalouspohjaisen sivilisaation. Noin 3 000 vuotta sitten austronesialaiset kansat levittäytyivät Indonesian saarilta Uuteen-Guineaan, varsinkin sen pohjoisrannikolle. Ihmiset asettuivat pieniin ryhmiin, joiden asuinpaikkoja erotti läpitunkematon metsä. Siksi heille kehittyi lukuisia erilaisia kieliä, eikä saarelle syntynyt keskushallintoa tai monimutkaisia yhteiskuntarakenteita.
Historia > Eurooppalaisten aika

Eurooppalaiset tulivat saarelle 1500-luvulla ja antoivat sille sen nykyisen nimen – papua on johdettu malaijinkielisestä sanasta, joka kuvastaa kiharia, melanesialaisia hiuksia, ja Uusi-Guinea-nimen antoivat espanjalaiset tutkimusmatkailijat, joiden mielestä saaren väestö muistutti läntisen Afrikan guinealaisia. Saaren sisäosat pysyivät pitkään huonosti tunnettuina. Laajoja alueita sisämaassa luultiin asumattomiksi, kunnes 1930-luvulla ensimmäiset lentokoneet kulkivat alueen yli ja niistä voitiin todeta siellä olleen varsin tiheäänkin asuttuja ja viljeltyjä alueita, joiden asukkaat olivat siihen saakka olleet täysin eristyksissä muusta maailmasta.
Alankomaat otti vuonna 1828 haltuunsa Uuden-Guinean saaren nykyisin Indonesialle kuuluvan länsiosan, mutta itäosaa ei otettu siirtomaahallintaan vielä muutamaan vuosikymmeneen. Brittiläinen John Moresby kartoitti 1870-luvulla saaren kaakkoisosaa, mutta eurooppalaiset plantaasiomistajat siirtyivät 1880-luvulla Uuden-Britannian ja Uuden-Irlannin saarille. Saksan Uuden-Guinean kauppakomppania otti vuonna 1884 haltuunsa Uuden-Guinean koillisosan ja britit kakkoisosan. Saksan hallitus otti 1899 haltuunsa kauppakomppanian alueen ja nimesi sen Saksan Uudeksi-Guineaksi. Vuonna 1906 Britannia luovutti Australialle hallinnoimansa kaakkoisosan, Brittiläisen Uuden-Guinean.
Historia > Australian hallinnassa

Ensimmäisessä maailmansodassa Australia miehitti myös maan Saksalle kuuluneen osan, joka vuodesta 1921 lähtien oli Australian hallinnassa Kansainliiton mandaattialueena. Australia hallinnoi kuitenkin Uuden-Guinean ja Papuan territorioita erillisinä alueina. Papuan kuvernööri Hubert Murray ei pyrkinyt kehittämään aluetta, mutta Uuden-Guinean territorion talouteen ja yhteiskuntaan vaikutti valtaisasti 1920-luvulla tehty kultalöytö.
Japani valloitti osia molemmista alueista toisessa maailmansodassa vuonna 1942. Japanin tukikohta oli Rabaulissa, ja japanilaiset yrittivät vallata koko saaren. He eivät kuitenkaan päässet Port Moresbyyn asti, ja tappio Korallimeren taistelussa esti aiheet maihinnoususta. Japanilaiset antautuivat pääsaarella elokuussa 1945. Koillisosasta tehtiin YK:n huoltohallintoalue, joka vuonna 1949 yhdistettiin saaren Australialle jo ennen ensimmäistä maailmansotaa kuuluneen kaakkoisosan eli Papuan kanssa Papuan ja Uuden Guinean territorioksi.
Historia > Itsenäisyys

Australia alkoi 1960-luvulla kansainvälisen paineen seurauksena valmistaa Papua-Uutta-Guineaa itsenäisyyteen. Vuoden 1972 vaalien jälkeen Michael Somare muodosti ministeriön, jonka tavoitteena oli johtaa Papua-Uusi-Guinea asteittain itsehallinnon kautta itsenäisyyteen. Maa saikin itsehallinnon 1. joulukuuta 1973 ja itsenäisyyden 16. syyskuuta 1975, ja Somaresta tuli sen ensimmäinen pääministeri. Siihen tulivat siis kuulumaan ne osat Uutta-Guineaa ja sen lähisaaria, jotka 1900-luvun alussa olivat olleet Saksan tai Britannian alaisuudessa. Uusi valtio liittyi Brittiläiseen kansainyhteisöön.
Papua-Uuden-Guinea itsenäisyyden ensimmäinen paha kriisi syntyi Bougainvillen saarella, joka julistautui jo syyskuussa 1975 itsenäiseksi Pohjoisten Salomonsaarten tasavallaksi mutta palasi seuraavana vuonna. Tämän jälkeen separatistinen liike pysyi pitkän pinnan alla, mutta vuoden 1988 lopulla kaivosten aiheuttamat ympäristötuhot, kaivosteollisuuden rasismi, pääsaarelaisten suuri määrä ja kaivostulojen epätasainen jakaminen synnytti useita erimielisyyksiä. Bougainvillen konflikti vallankumouksellisen armeijan ja hallituksen joukkojen kanssa kesti vuoteen 1997, ja sen aikana kuoli 7 000 – 20 000 ihmistä. Vuonna 2001 allekirjoitettiin rauhansopimus, johon sisältyi lupaus kansanäänestyksestä 10–15 vuoden kuluttua. Vuonna 2006 saari valitsi ensimmäisen autonomisen hallituksen, ja entisestä kapinallisjohtajasta Joseph Kabuista tuli Bougainvillen presidentti.
Vuonna 1997 El Niñoon liittyvä kuivuus aiheutti nälänhädän, joka surmasi yli tuhat ihmistä. Vuonna 1998 tuli kolme tsunamia, jotka tappoivat 3 000 henkeä. Vuonna 2007 trooppinen sykloni Guba ja sen aiheuttamat tulvat ajoivat tuhansia ihmisiä kodeistaan ja 163 ihmistä kuoli.
Alkukesästä 2011 kolmatta kauttaan hallinnut pääministeri Michael Somare erotettiin virastaan määräajaksi vuosikymmenten takaisten väärinkäytösepäilyjen vuoksi. Hän erosi sen jälkeen itse terveyssyihin vedoten, ja tilalle valittiin Peter O’Neill. Somare palasi syyskuussa takaisin Singaporesta ja ilmoitti, että hän ei ollut eronnut vapaaehtoisesti. O’Neillin ja Somaren välienselvittely ratkesi vasta kesällä 2012, kun Somare tunnusti tappionsa parlamenttivaaleissa.
Papua-Uusi-Guinea lupasi kesällä 2013 ottaa vastaan Australiaan veneellä päässeitä turvapaikanhakijoita rahallista korvausta vastaan. Manuksen saarella rakennettiin vastaanottokeskus, joka suljettiin marraskuussa 2017. Siellä tapahtui helmikuussa 2014 väkivaltaisuuksia, joissa kuoli yksi turvapaikanhakija ja 77 loukkaantui. Papua-Uuden-Guinean korkein oikeus päätti huhtikuussa 2016, että laitos oli perustuslain vastainen.