Heinz Guderian
Vaikutteet ja merkitys panssariaselajin kehitystyössä

Panssarivaunujen käyttöä pohdittiin maailmansotien välillä runsaasti eri maissa. Heinz Guderian ei ollut ajatuksineen yksin, eikä kehittänyt teorioitaan ilman ulkopuolisia vaikutteita. Hän ei myöskään ollut kotimaassaan Saksassa ainoa, joka vaikutti panssarivaunujen ja aselajin kehittymiseen, vaikka hänestä tulikin sodanjälkeisessä historiankirjoituksessa kuuluisin näistä ihmisistä. On kuitenkin varsin mahdollista, että hän oli näistä merkittävin yksittäinen henkilö. Tätä korostaa se, että Guderian oli ensimmäinen sotilas joka otti vallankumoukselliset teoriat panssariaselajista käyttöön sotatilanteessa ja saavutti niillä aikalaisia ällistyttäneitä tuloksia. Sodankäynnin teorioita pääsevät käytännössä toteuttamaan hyvin harvoin niiden kehittäjät. Kuitenkin Guderian oli yksi heistä.
Idässä syvien panssarivaunuilla toteutettavien iskujen puolesta puhui sotateoreetikko, Neuvostoliiton marsalkka Mihail Tuhatševski, ennen kuin joutui Stalinin puhdistusten uhriksi. Ranskassa panssarikenraali Charles de Gaulle kirjoitti panssarivaunujen käytöstä ja Isossa-Britanniassa panssarivaunujen käyttämisestä liikkuvissa sotatoimista kirjoittivat ainakin J.F.C. Fuller ja Basil Liddell Hart. Sodanjälkeisten muistelmiensa englanninkielisessä laitoksessa Guderian erikseen painottaa myös Liddell Hartin kirjoitusten vaikutusta ajatuksiinsa, lausuen olevansa tälle ”velkaa”. On kuitenkin huomionarvoista, että samainen Liddell Hart myös toimi muistelmateoksen ensimmäisen englanninkielisen laitoksen toimittajana, ja myöhempi historiantutkimus onkin haastanut kiitoksen perusteet. Esimerkiksi tuoreemman laitoksen toimittaja huomauttaa esipuheessaan Liddell Hartin erikseen pyytäneen tulla mainituksi. Näin hänellä on ollut huomattavampi vaikutus siihen, että hänet mainittiin teoksessa sodan jälkeen, kuin panssarikenraalin alkuperäisten teorioiden kehittymiseen ennen sotaa. On kuitenkin yleisesti hyväksytty tulkinta, että juuri britit myötävaikuttivat suuresti Guderianin ajatuksiin.
Vuonna 1922 Guderian kiinnostui palavasti panssariaseesta, jonka jälkeen hän pyrki saamaan käsiinsä kaiken saatavilla olevan informaation. Kiinnostus oli niin voimakasta, että hän hankki materiaalia omalla kustannuksellaan jakaakseen sitä muille ja tarpeen vaatiessa jopa kustansi itse materiaalin kääntämisen. Myöhemmin, muodostettuaan ensin käsityksen kuinka panssarivaunuja tuli käyttää kootusti syvän iskun tekemiseen, Guderian koulutti komennossaan olleita joukkoja uupumatta panssarivoimille parhaaksi näkemäänsä taistelutapaan jo ennen kuin Saksalla oli minkäänlaista virallista koulutusmallia aselajiin. Hän ymmärsi myös, että syvissä operaatioissa panssareita voitiin johtaa vain edestä. Tämän lisäksi Guderianilla oli voimakas näkemys, että panssarivoimat tuli organisoida omaksi aselajikseen. Hänen mukaansa itsenäinen ja keskitetty käyttötapa edellytti tällaista, ja hän toi mielipiteensä julki lukuisissa artikkeleissa sotilasalan lehdissä aiempina vuosina, sekä lopulta menestyskirjassaan Achtung! Panzer!.
Saksassa aselajin kehittämiseen myötävaikutti Guderianin ohella myös muita henkilöitä. Varsinkin myöhempi historiantutkimus on antanut aiempaa enemmän painoarvoa Reichswehrin alkuperäiselle komentajalle Hans von Seecktille￼￼, joka kehitti Weimarin tasavallan armeijaa ammattimaisempaan suuntaan ja antoi painoarvoa polttomoottorien käyttämiselle sodankäynnissä. Toiseen maailmansotaan Seeckt ei kuitenkaan ehtinyt, vaan hän kuoli ennen sotaa. Toinen merkittävän panoksen Saksan moottoroituun sodankäyntiin antanut kenraali oli Oswald Lutz, Weimarin moottoroitujen joukkojen tarkastaja, jonka esikuntapäällikkönä Guderian sotien välissä toimi. Guderian totesi sodanjälkeisessä omaelämäkerrassaan Sotilaan muistelmat Lutzin tukeneen hänen pyrkimyksiään täysin, myötävaikuttaneen Achtung! Panzer! -teoksen toteuttamiseen ja kannattaneen muutenkin polttomoottoreihin perustuvien sotakoneiden laajaa käyttöönottoa. Lutzin sotilasuran kohtaloksi koitui Blomberg–Fritsch-kriisi. Kolmas mainitsemisen arvoinen panssariupseeri on kenraali Ritter von Thoma, joka ensimmäisenä pääsi käyttämään saksalaista panssariasetta sotatoimissa. Von Thoma johti Espanjan sisällissotaan lähetettyjä saksalaisia maavoimia vuodesta 1936 alkaen ja koulutti espanjalaisia nationalisteja panssarivaunujen käyttöön. Von Thoma raportoi panssarisodan kokemuksista palattuaan Saksaan vuonna 1939 ja palveli Puolan sotaretkellä jo samana vuonna. Hän myös palveli Guderianin alaisuudessa Neuvostoliitossa vuonna 1941, mutta jäi sotavangiksi Pohjois-Afrikassa 1942.
Kenraali Lutzin alaisuudessa Guderian pääsi aitiopaikalle vaikuttamaan panssariaseen kehittymiseen – panssariaseen, jonka Versaillesin rauhansopimus oli saksalaisilta kieltänyt. Juuri Lutzin toimiston tehtävänä oli Saksan panssariaseen salainen kehittäminen. On merkillepantavaa, että jopa laajoja sotaharjoituksia toteutettiin, vaikkei valtiolla ollut vielä edes muodollisia panssarivoimia, saati yhden yhtä panssarivaunua taistelu- tai edes koulutuskäyttöön. Vaunuja simuloitiin koulutuksissa ja sotaharjoituksissa autoilla. Osa harjoituksista oli näytösluonteisia tarkoituksena voittaa laajempi hyväksyntä kenraalikunnassa – tavoite joka toteutui vain osittain ennen sotaa. Guderianin henkilökohtainen panos aselajin kehittymisessä painottuikin siis taktiikkaan, johtamiseen, organisointiin, sekä joukkojen kouluttamiseen. Hänen merkittävin tekninen saavutuksensa ennen sotia oli, että hän sai panssarivaunuihin radiot. Tämän lisäksi hän halusi vaunuihin viiden hengen miehistön muiden maiden neljän hengen miehistön sijasta. Näillä kahdella ominaisuudella oli kriittinen vaikutus panssarien tehokkaaseen käyttöön.
Syystalvesta 1938 elokuun puoleen väliin 1939 Guderian toimi niin kutsutussa moottoroitujen joukkojen ja ratsuväen komentajan virassa, jonka Hitler oli Guderianille varta vasten räätälöinyt. Aluksi hän suhtautui virkaan epäilevästi ja selitti Hitlerille, ettei vallinneessa asevoimien organisaatiossa uudella ylitarkastajalla ollut käsky- eikä arvovaltaa panssarivoimiin vanhakantaisesti ja skeptisesti suhtautuvaan ylempään kenraalikuntaan. Otettuaan viran lopulta vastaan Guderianin toimisto uurasti vajaan vuoden ajan panssariaselajin kehittämiseksi esimerkiksi valmistelemalla koulutusmateriaalia, josta oli huutava pula. Guderianin muistelmien mukaan materiaali törmäsi kuitenkin aivan liian usein asevoimien muotoseikkoihin liittyviin vaatimuksiin sen sijaan, että olisi huomioitu tarve- ja käyttäjävaatimukset. Tässä on huomionarvoista, että epämuodollisuutensa ja sarjakuvamaisuutensa takia kuuluisaksi tullut Tigerfibel-manuaali Tiger-vaunujen miehistöille oli sittemmin sodan aikana panssarijoukkojen tarkastajana toimineen Guderianin hyväksymää materiaalia.