stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Intohimot jalavien varjossa
Juoni

Kaksi vaimoaan haudannut leskimies Ephraim Cabot haluaa siirtää Uuden Englannin farminsa kolmelle pojalleen, jotka vihaavat häntä mutta ovat perineet hänen ahneen luonteensa. Nuorin ja teräväpäisin Eben pitää tilaa omana syntymäoikeutenaan, koska se on alun perin kuulunut hänen äidilleen. Hän varastaa rahat isältään ja ostaa velipuolten osuudet maatilasta. Velipuolet lähtevät isänsä kanssa Kaliforniaan kultaa kaivamaan. Myöhemmin isä Ephraim palaa mukanaan uusi kolmas vaimo, kaunis ja päättäväinen Abbie, joka ryhtyykin salaa suhteeseen nuoren Ebenin kanssa. Hän tulee raskaaksi ja uskottelee miehelleen että lapsi on tämän eikä Ebenin. Vanha Ephraim uskoo, vaikka naapurit ivaavat häntä aisankannattajaksi. Hulluna rakkaudesta Ebeniin ja peläten että lapsesta tulisi este heidän suhteelleen Abbie tukehduttaa vauvan kehtoonsa. Raivostunut Eben ilmiantaa Abbien sheriffille, mutta vasta kun on myöntänyt itselleen suuren rakkautensa Abbietä kohtaan ja ymmärtänyt olevansa osasyyllinen lapsen surmaan.
Näytelmä Suomessa

Seere Sario suomensi näytelmän vuonna 1937 ja sitä esitettiin Suomessa varsin paljon 1930- ja 1940-luvuilla. Uuno Klami sävelsi näytelmään vuonna 1930 musiikin, jonka hän myöhemmin sovitti teokseksi nimeltä Rag-Time & Blues.
Näytelmää on esitetty Suomessa ainakin seuraavasti:
Suomen Kansallisteatteri 1931
Joensuun kaupunginteatteri 1947–1948
Lahden kaupunginteatteri 1947–1948
Tampereen Työväen Teatteri 1947–1948
Kajaanin työväen näyttämö 1952–1953
Mikkelin Työväen Teatteri 1956–1957
Aiheesta muualla

Käsikirjoitus Project Gutenberg of Australian sivustolla
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Desire Under the Elms
Käännös suomeksi
Dicrossus

| Dicrossus |
| --- | --- |
 Täpläakara (Dicrossus maculatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Dicrossus  Steindachner, 1875
Katso myös
   Dicrossus Wikispeciesissä   Dicrossus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dicrossus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu viisi lajia, joita tavataan Etelä-Amerikasta:
| --- | --- |
 Dicrossus filamentosus (Ladiges, 1958) – Ruutuakara  Dicrossus foirni Römer, Hahn & Vergara, 2010  Dicrossus gladicauda Schindler & Staeck, 2008 :  Dicrossus maculatus Steindachner, 1875 – Täpläakara  Dicrossus warzeli Römer, Hahn & Vergara, 2010
Intianvariskäki

| Intianvariskäki |
| --- | --- |
 Intianvariskäkikoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Käkilinnut Cuculiformes
Heimo::  Käet Cuculidae
Suku::  Variskäet Eudynamys
Laji::  scolopaceus
Kaksiosainen nimi
 Eudynamys scolopaceus  (Linnaeus, 1758) 
 Intianvariskäen levinneisyysalue merkitty mustalla.
Katso myös
   Intianvariskäki Wikispeciesissä   Intianvariskäki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Intianvariskäki (Eudynamys scolopaceus) eli aiemmalta nimeltään variskäki on käkiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä- ja Kaakkois- ja Itä-Aasiasta.
Taksonomia

Intianvariskäen luokittelussa alalajien lukumäärä vaihtelee lähteittäin 7–18 välillä. Laji on hyvin läheistä sukua papuanvariskäen (E. occidentalis) kanssa ja toisinaan niiden katsotaan kuuluvan samaan lajiin.
Koko ja ulkonäkö

Intianvariskäki on suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 39–46 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Intianvariskäkikoiras on väritykseltään kauttaaltaan musta ja hyöhenpuvussa on vihreä tai sininen kiilto. Pyrstö on pitkä, viuhkamainen ja pyöreäpäinen. Naaraslintu on päästään, selästään ja siivistään pohjaväriltään ruskea ja ruumiissa on runsaasti valkoista raidoitusta. Vatsa on valkoinen ja siinä on tiheästi ruskeita raitoja. Nokka on tukeva, koukkupäinen ja väriltään vihertävä. Intianvarikäen silmät ovat punaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Intianvariskäkeä tavataan Intiasta Kaakkois-Aasian läpi itään aina Kiinaan eteläosiin asti. Sitä tavataan Myös Jaavalta, Borneolta ja Filippiineiltä. Satunnaisesti se vaeltaa myös Lähi-itään. Lajin elinympärsitöä ovat monentyyppiset metsät sademetsistä avoimiin metsiin ja metsien reunamaihin. Se on sopeutunut elämään myös pihoilla, puistoissa ja puutarhoissa. Suurimman osan ajasta intianvariskäki viettää puiden latvuksista, joista sen paljastavat sen voimakkaat kutsuäänet. intianvariskäki syö monenlaisia hedelmiä, erityisesti viikunoita ja laji ruokailee ryhminä. Intianvariskäen pesimäkausi on keväällä ja kesällä. Se on pesäloinen, joka pesii erityisesti intianvaristen pesiin, mutta voi pesiä myös kuhankeittäjien ja mainojen pesissä. Muna on pohjaväriltään vihreä ja siinä on pilkkuja.
Intianvariskäkinaaras.
Eudynamys scolopaceus + Corvus splendens
Dibentsylideeniasetoni

| Dibentsylideeniasetoni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,5-difenyylipenta-1,4-dien-3-oni
CAS-numero:  538-58-9
PubChem CID:  640180
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C=CC(=O)C=CC2=CC=CC=C2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C17H14O
Moolimassa:  234,282 g/mol
Sulamispiste:  110-111 °C (Trans,trans-isomeeri)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dibentsylideeniasetoni eli dibentsaaliasetoni (C17H14O) on tyydyttymättömiin aromaattisiin ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää ainesosana aurinkovoiteissa ja ligandina organometalliyhdisteissä.
Ominaisuudet

Dibentsylideeniasetonilla on kolme cis-trans-isomeeriä, jotka ovat trans,trans-, cis,trans- ja cis,cis-isomeerit. Näistä stabiilein on trans,trans-isomeeri, joka on huoneenlämpötilassa kirkkaankeltaista kiteistä ainetta. Cis,trans-isomeeri on vaaleankeltainen kiteinen aine ja cis,cis-isomeeri on keltaista nestettä. Dibentsylideeniasetoni on veteen liukenematonta. Orgaanisista liuottimista sitä liuottavat hieman etanoli ja dietyylieetteri ja hyvin esimerkiksi asetoni ja kloroformi. Dibentsylideeniasetoni absorboi UV-säteilyä UV-A-alueella.
Valmistus ja käyttö

Dibentsylideeniasetonin trans,trans-isomeeria voidaan valmistaa emäksisissä olosuhteissa bentsaldehydistä ja asetonista. Reaktio on tyypiltään aldolikondensaatio. Muita yhdisteen isomeereja valmistetaan vedyttämällä 1,5-difenyylipentadiyyni-3-onia tai 1,5-difenyylipent-1-en-4-yn-3-onia Lindlar-katalyytin läsnä ollessa.
Dibetnsylideeniasetonia käytetään sen UV-säteilyä absorboivien ominaisuuksien vuoksi aurinkovoiteissa. Sitä voidaan myös käyttää organometalliyhdisteiden ligandina esimerkiksi tris(dibentsylideeniasetoni)dipalladium(0):ssa.
Intianpikkulepinkäinen

| Intianpikkulepinkäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lepinkäiset Laniidae
Suku::  Lepinkäiset Lanius
Laji::  vittatus
Kaksiosainen nimi
 Lanius vittatus  Valenciennes, 1826 
Katso myös
   Intianpikkulepinkäinen Wikispeciesissä   Intianpikkulepinkäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Intianpikkulepinkäinen (Lanius vittatus) Aasiassa elävä pienikokoinen varpuslintulaji, joka kuuluu lepinkäisten sukuun. Lajin tunnusomaisia piirteitä ovat koukkukärkisen nokan tyvestä kaulan sivuille ulottuva musta naamio, vaalea vatsa, ruskea selkä, harmaa päälaki ja olkapäät sekä pääväriltään mustat siivet ja pyrstö. Laji on luonteeltaan utelias ja rohkea lintu, joka saalistaa lähinnä hyönteisiä. Se viihtyy hyvin avoimessa maastossa ja viljelyalueilla. Lintupari saa vuodessa kaksi noin neljän untuvikon poikuetta.
Koko ja ulkonäkö

Intianpikkulepinkäisen pituus on 17–19 senttiä ja paino 18–26 grammaa. Sen parhaiten näkyvä piirre on kaulan sivuilta ja silmien ympärystästä nokan tyveen ulottuva musta naamalaikku, joka erottuu selvästi harmaasta päälaesta ja olkapäistä sekä kastanjanruskeasta selästä. Siipien yläpinnat ovat mustat, lennossa selvästi erottuvaa valkoista laikkua lukuun ottamatta.  Pitkä pyrstö on kärjestä valkoinen, muualta musta. Valkeahkossa vatsapuolessa on silaus ruskeaa. Jalat ja koukkukärkinen nokka ovat mustat. Naaraiden väritys on tavallisesti koiraita laimeampi. Nuoret linnut eroavat aikuista siinä, että niiden pyrstö on punaruskea, vatsapuoli juovikas, selkäpuoli ruskehtava, naamalaikku kapeampi ja ruskeampi. Lisäksi niiden päälaki on kermanruskea ja mustien juovien kirjoma.
Intianpikkulepinkäiset ovat samaan sukuun kuuluvia ruskoperälepinkäisiä ja etelänisolepinkäisiä pienempiä ja hoikempia. Lisäksi intianpikkulepinkäisen naamajuova on otsasta leveämpi kuin ruskoperälepinkäisellä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Intianpikkulepinkäistä tavataan Aasian eteläosissa. Sen levinneisyys ulottuu Kaakkois-Turkmenistanista, Kaakkois-Iranista ja Qatarista Afganistaniin, Pakistaniin, Intiaan ja Nepalin eteläosiin. Satunnaisvieraana sitä on tavattu myös Omanissa, Arabiemiraateissa, Bhutanissa ja Sri Lankassa. Laji on melko yleinen ainakin Intiassa ja Nepalissa, mahdollisesti myös Iranissa. Intianpikkulepinkäisen on havaittu levinneisyysalueen olevan eteläosissa harvinaisempi kuin muualla. Kannan kokoa ei tiedetä, mutta sen uskotaan olevan suhteellisen suuri.
Intianpikkulepinkäinen on avointen maiden ja viljelysseutujen lintu, joka elää kuivilla pensaikkoalueilla, missä kasvaa hajanaisia puita tai metsänreunoilla. Levinneisyysalueen pohjois- ja länsiosissa lajia näkee tavallisesti puoliaavikoilla sekä esivuoristojen ja laaksojen kuivilla kivisillä rinteillä, jotka ovat usein viljelykäytössä olevien tasankojen tai mantelipistaasimetsiköiden ympäristössä. Levinneisyysalueen eteläosissa se elää monipuolisemmissa elinympäristöissä, kuten piikikkäissä viidakoissa, kanavien rannoilla kasvavilla plantaaseilla, kylien ympäristön maatalousmailla, puutarhoissa ja puistoissa. Intianpikkulepinkäiset elävät yleensä alle 2 000 metrin koreudessa merenpinnasta, mutta Nepalissa lajia on tavattu lähes 4 000 metrin korkeudessa.
Elintavat

Intianpikkulepinkäinen on utelias lintu. Sen ääntely on aika hiljaista, miellyttävän kuulloista liverrystä, joka sekoittuu tylymmän kuuloiseen ”churrr”-surinaan, ja se myös matkii paljon muiden lintujen laulua. Intianpikkulepinkäinen lentää matalalla pyrähdellen nopeasti istumapaikalta toiselle. Ruokaa etsiessään se asettuu jonkin pensaan paljaalle oksalle tai sähkökaapelille, josta se katselee itselleen sopivaa saalista. Se syö lähes yksinomaan hyönteisiä, mutta saattaa napata myös pieniä liskoja ja hiiriä. Saaliin havaittuaan se syöksyy alas sieppaamaan sen maasta. Intianpikkulepinkäiset ruokailevat yleensä yksin tai pareittain, mutta käyttäytyvät aina rohkeasti. Kun ruokaa on runsaasti, ne varastoivat sitä talteen huonompien aikojen varalle.
Intianpikkulepinkäiset ovat yksiavioisia. Niiden pesintäaika vaihtelee levinneisyysalueen eri osissa. Pohjois-Intiassa ne lisääntyvät huhti-heinäkuussa. Pesäpaikka on pienen puun tai pensaan oksanhaarassa, jopa kymmenen metrin korkeudessa. Intianpikkulepinkäinen rakentaa pienen, siistin kuppimaisen pesän, jonka rakennusmateriaalina se käyttää heinää, höyheniä, villaa ja muuta kuitumateriaalia. Pesä vuorataan heinällä. Hyvin reviiritietoisena lintuna intianpikkulepinkäinen puolustaa pesintäaluettaan sekä suosimansa tähystyspaikan ympäristöä. Naaras munii 3–5, yleensä neljä munaa, joita se hautoo 14–15 vuorokautta. Koiras tuo naaraalle haudonta-aikana ruokaa pesälle ja vastaa myös poikasten ruokinnasta niiden kuoriuduttua. Poikasia hoidetaan 14–15 vuorokauden ajan kunnes ne tulevat lentokykyisiksi. Pari voi kasvattaa kaksi poikuetta yhden lisääntymiskauden aikana.
Intianpikkulepinkäinen Sultanpurin kansallispuistossa Intian Haryanassa.
Intianpikkulepinkäinen Intian Hyderabadissa.
Diamnati

| Diamnati |
| --- | --- |
 Diamnati
 Koordinaatit: 14°46′44″N, 3°15′32″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Moptin alue
Piiri:  Bandiagaran piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  13 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Diamnati on maalaiskunta Moptin alueen Bandiagaran piirissä Malissa. Sen keskuskylä Dè sijaitsee Dogonin ylängöllä 66 kilometriä Bandiagarasta koilliseen. Kunnassa on 13 100 ja keskuskylässä 4 200 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede

Diamnatin kunta rajoittuu idässä Bandiagaran piirin Métoumoun, etelässä Ségué Irén, lännessä Kendén, Dogani Bérén ja Borkon sekä pohjoisessa Douentzan piirin Dangol-Borén, Koubéwel Koundian ja Tédjén kuntiin.
Pinnanmuodostukseltaan kunta on etupäässä hiekkaista ylätasankoa. Vähäinen kasvillisuus koostuu pensaista, puista ja heinökäsveista. Alueella virtaa kaksi sadekauden jälkeen kuivuvaa jokea. Seutu kuuluu sudanilais-sahelilaiseen ilmastovyöhykkeeseen.
Asutus

Kuntaan kuuluu 11 (tai kymmenen) kylää: Dé, Dia, Emdié, Endeguem, Kilégou, Kilo, Nalou, Sarédina, Tassembé, Tolom ja Yombol. Noin kahden tuhannen asukkaan kyliä ovat Kilégou, Nalou ja Sarédina. Asukkaiden enemmistö on dogoneja. Heidän lisäkseen kunnassa asuu fulbeja.
Liikenne, elinkeinot ja palvelut

Dèn kautta kulkee Bandiagaran ja Douentzan välinen huonokuntoinen paikallistie. Liikennevälineitä ovat moottoripyörät, hevoskärryt, polkupyörät ja vähäisemmässä määrin autot..
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi ja durra. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Kunnassa pidetään kuudet viikoittaiset markkinat, joista tärkeimmät ovat Dèssä.
Kunnassa toimii joukko alakouluja, Dén yläkoulu ja terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja, vesiposteja ja patoaltaita. Muita palveluja ovat joukko kauppoja, kolme hirssimyllyä, huoltoasema, viljavarasto ja karjan rokotuspaikka.
Matkailu

Omar Tallin perustama Dé oli aikanaan tukulorihallitsija Tidjani Tallin keskuspaikka ennen hänen siirtymistään Bandiagaraan. Moskeijan ympärille rakennetussa kylässä asuu etupäässä fulbeja ja heidän entisiä orjiaan rimaibeja. Matkailu kuntaan on vähäistä eikä mitään majoituspalveluja ole tarjolla.
Diana (Paul Ankan kappale)

| ”Diana” Paul Anka |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Don’t Gamble with Love”
 Äänitetty : 1957
 Julkaistu: 1957
 Formaatti: 7” vinyyli
 Tekijä(t): Paul Anka
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 02.28
 Levy-yhtiö: ABC-Paramount
Listasijoitukset
  Yhdysvallat: 1.    Britannia: 1.
Paul Ankan muut singlet
|   | ”Diana” 1957 | ”I Love You, Baby” 1957 |
”Diana” on kanadalaisen laulajan Paul Ankan kirjoittama ja esittämä kappale vuodelta 1957. Se oli ilmestyessään suuri hitti nousten sekä Yhdysvaltain että Britannian listaykköseksi. Anka oli kappaleen ilmestyessä 15-vuotias, ja hänestä tuli Britanniassa ensimmäinen yli miljoonan äänitteen rajan rikkonut teini. ”Diana” oli aikanaan myös Britannian kaikkien aikojen myydyin single.
Kappaleen synty

Paul Anka kirjoitti kappaleen 15-vuotiaana ollessaan kesätöissä New Yorkissa. Kappale oli rakkaudentunnustus kolme vuotta vanhemmalle tytölle, joka oli toiminut Ankan nuorempien sisarusten lapsenvahtina. Anka myös kertoi tytölle tunteistaan, mutta tuli torjutuksi. Kokemuksen seurauksena Anka kirjoitti aiheesta runon, jonka hän myös lähetti samalle lapsenvahdille. Hieman myöhemmin Anka sävelsi runoon musiikin.
Kun kappale oli valmis, käveli Anka sen kanssa ensimmäiseen kohdalle osuneeseen levy-yhtiöön, joka oli ABC-Paramount. Sen tuottaja Don Costa piti kuulemastaan niin paljon, että kutsui Ankan vanhemmat New Yorkiin kirjoittamaan levytyssopimusta, sillä Anka itse oli siihen alaikäinen.
Julkaisu ja vastaanotto

”Diana” oli heti ilmestyessään suurmenestys. Yhdysvalloissa se nousi listaykköseksi 9. syyskuuta 1957 yhden viikon ajaksi. Euroopassa suosio oli vielä suurempaa, ja esimerkiksi Britanniassa se oli listaykkönen yhdeksän viikon ajan. Suomessa se ylsi seitsemänneksi.
Yhdysvalloissa singlen julkaisi ABC-Paramount-yhtiö, kun taas Euroopassa yleisin julkaisija oli Columbia Records. Singlen B-puolella oli kappale ”Don’t Gamble with Love”.
Muita versioita

”Dianasta” on tehty lukemattomia cover-versioita. Suomeksi ”Dianan” levytti ensimmäisenä nuorisoidoli Lasse Liemola vuonna 1958. Sanoituksen oli tehnyt Mauno Maunola. Samaa käännöstä käyttivät omissa levytyksissään Rolf Bergström (1974), Dick Dynamite and His Hot Lips (1974), Jussi Raittinen (1974), Tapani Kansa (1978), Esa Pakarinen (1978), Kari &  Kakrut (1986), Timo Turunen (1991), Ässät (1993), Markus Määttänen (1995) ja Niskavuoren Aarnet (1996). Salomon teki kappaleesta englanninkielisen coverin vuonna 1976.
Aiheesta muualla

”Diana”, Suuri toivelaulukirja 13, s. 238.  Fazer Musiikki, Suuri suomalainen kirjakerho, 1996.
Invercargill

| Invercargill Waihōpai |
| --- | --- |

 Invercargill
 Koordinaatit: 46°24′47″S, 168°20′51″E 
Valtio:  Uusi-Seelanti
Hallintoalue:  Southland
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  491 km²
Väkiluku (2001):  49 830
 – Väestötiheys:  101,5 as./km²
 
 www.icc.govt.nz 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Invercargill on Uuden-Seelannin Eteläsaaren eteläosassa, Foveaux’nsalmen poukamassa sijaitseva kaupunki. Asukkaita on 49 830 (2001). Kaupunki toimii keskuksena alueensa lypsykarja- ja lampaanhoitotaloudelle. Siellä on myös lannoiteteollisuutta. Valtaosa kaupankäynnistä kulkeutuu kohteeseensa noin 25 kilometrin päässä sijaitsevan Bluffin sataman kautta. Kaupungin tunnetuin maamerkki on luultavasti William Sharpin suunnittelema punaisista tiilistä rakennettu 42,5 metriä korkea vesitorni, joka valmistui 1889.
Historia

Maorit saapuivat Invercargillin seudulle viimeistään 1100-luvulla Bluffin runsaiden kala- ja lintuvarantojen houkuttelemina. He harjoittivat valaanpyyntiä ja pellavakauppaa. Ensimmäiset eurooppalaiset tulivat Eteläsaaren etelärannikolle 1700-luvun lopulla.
Vuonna 1856 kenraalikuvernööri Thomas Gore Browne myöntyi maanviljelijöiden esittämään pyyntöön Bluffin sataman perustamisesta. Samalla hän ehdotti vastaavalle kaupungille nimeä Invercargill kunnianosoitukseksi skotlantilaiselle William Cargillille, joka vaikutti Otagon ja Southlandin alueiden hallinnossa.
Invercargillin alkuvaiheiden maanmittauksesta vastanneen John Turnbull Thomsonin suunnittelu leveine katuineen antaa kaupungille yhä merkittävän leimansa.
Ilmasto

Rannikkoseudulla sijaitsevan Invercargillin ilmasto on leuto, ja vuosittainen lämpötilanvaihtelu asettuu keskimäärin vain noin kymmenen celsiusasteen välille. Keskilämpötila on tammikuussa 18,6 °C ja heinäkuussa 9,5 °C.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Invercargill Wikimedia Commonsissa
Didat

Didoja.
Didat ovat kru-kieliin kuuluvaa didaa puhuva etninen ryhmä Norsunluurannikon eteläosassa. He asuvat Lakotan, Divon, Guitryn ja Grand-Lahoun kaupunkien lähistöllä Lôh-Djibouan ja Grands-Pontsin alueilla. Didoja arvioidaan olevan noin 155 000.
Didat vastustivat ranskalaismiehitystä 1900-luvun alussa ja alkoivat osallistua plantaasiviljelyyn vasta toisen maailmansodan jälkeen. Heidän kulttuurissaan on vaikutteita bauleilta, eikä se juurikaan poikkea naapurikansoista.
Voimakkaan muuttoliikkeen takia didat muodostavat nykyään vain kolmanneksen kotiseutunsa väestöstä. Heidän perinteinen yhteiskuntansa perustuu suku- ja kyläyhteisöihin. Kolme neljäsosaa on katolisia ja protestantteja ja vain pieni osa perinteisen uskonnon harjoittajia.
Ionihila

Ionihila on kiinteän ioniyhdisteen muodostama säännöllinen kidejärjestelmä, jossa positiiviset ja negatiiviset ionit vuorottelevat.
Ionien väliset etäisyydet ionihilassa voidaan määrittää röntgendiffraktiomenetelmällä. Esimerkiksi natriumkloridin Na–Cl -etäisyys on 281pm, joka tarkoittaa lähimpien vastakkaisvarausten etäisyyttä. Etäisyys on ionisäteiden summa  d=r_{anioni}+r_{kationi}. Ioniyhdisteessä, jossa on suurikokoinen anioni, voidaan näiden etäisyys määrittää laskennallisesti ja siten selvittää anionin lisäksi kationin ionisäde. Menettely kuitenkin edellyttää oletusta, että hilassa kationien ja anionien välisten kosketusten lisäksi on anionien välisiä kosketuksia. Ionisäde on usein samalle aineelle erilainen eri tavoin koordinoituneessa hilassa.
Toisin kuin esimerkiksi metallien muodostamat kiinteät metallihilat, ionihilat pirstoutuvat helposti iskusta. Yksinkertainen selitys on toisiaan hylkivien ionien asettuminen iskusta kohdakkain, joka aiheuttaa hilan murtumisen.
Hilatyypit

Eri ionihilatyypit on nimetty tietyn hilan omaavan aineen tai mineraalin mukaan.
natriumkloridi-hilatyyppi, koordinaatioluvut Na+ ja Cl- 6, NaCl lisäksi mm. NaF,LiCl, KBr, KI, AgCl, MgO, FeO, PbS
cesiumkloridi-hilatyyppi, koordinaatioluvut Cs+ ja Cl- 8, CsCl lisäksi tallium(I)kloridi
fluoriitti-hilatyyppi, koordinaatioluvut Ca2+ 8 ja F- 4, CaF2 lisäksi mm. BaF2, BaCl2
rutiili-hilatyyppi, koordinaatioluvut Ti4+ 6 ja O2- 3, TiO2 lisäksi mm. β-MnO2, SnO2, FeF2
wurtsiitti , koordinaatioluvut Zn2+ 4 ja S2-, (ZnS)
Hilaenergia

Ionihilan hilaenergia voidaan määrittää Born-Landé-yhtälöstä
missä
Born-Landé -yhtälö pätee pallomaisille ioneille.
Vaihtoehtoisesti hilaenergia voidaan määrittää Born–Haber-syklistä termodynaamisen informaation avulla.
Natriumkloridi-hilatyypin alkeiskoppi
Ionivahvuus

Ionivahvuus (I) kuvaa liuokseen liuenneiden ionien kokonaiskonsentraatiota. Ionivahvuus on riippuvainen elektrolyytin eli liuottimeen liukenevan ioniyhdisteen stoikiometriasta ja ionien varauksesta. Ionivahvuus vaikuttaa moniin kemiallisiin ominaisuuksiin esimerkiksi aktiivisuuskertoimiin.
Määritelmä

Liuoksen ionivahvuus voidaan määrittää joko ionien konsentraatioon (mol/l) tai molaalisuuteen (mol/kg). Ionivahvuus konsentraatioon perustuen on
tässä c on ionin konsentraatio ja z on ionin varausluku, joka on kationeille positiivinen ja anioneille negatiivinen. Ionivahvuus on siis summa kaikkien liuoksen ionien konsentraation ja varausluvun neliön tulosta jaettuna kahdella. Ionin varausluvulla on siis suurempi merkitys ionivahvuuteen kuin ionin konsentraatiolla. Niin kutsutuilla 1:1-elektrolyyteillä kuten natriumkloridilla ionivahvuus on sama kuin konsentraatio.
Epäideaalisissa liuoksissa käytetään ionivahvuuden määritelmässä konsentraation sijasta molaalisuutta ja molaalisuuden perusteella ionivahvuus on