stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Monique Jacquet
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 12,4 s (1954)
80 metrin aitajuoksu: 12,0 s (1953)
Pituushyppy: 564 cm (1952)
Nykytanssi

Nykytanssia.
Nykytanssi on yleisnimitys tanssilajeille, jotka ovat syntyneet tai yleistyneet 1920-luvun jälkeen. Nykytanssinimitystä käytettään erityisesti näyttämö- eli taidetanssista ja sellaisista tanssimuodoista, joissa keho on merkittävästi ja kokonaisvaltaisesti käytössä. Nykytanssiteokset saattavat poiketa toisistaan huomattavasti, sillä nykytanssi on tyylimuotona "sateenvarjolaji", jonka alle mahtuu useita erilaisia suuntauksia ja joka ottaa vaikutteita niin muusta tanssista kuin taiteestakin. Suomessa nimitystä nykytanssi on käytetty 1980-luvulta alkaen. Alun perin termiä käytettiin 1960-luvulla erotuksena ekspressionistisesta tanssista.
Nykytanssin eri muotojen opetusta tarjotaan Suomessa laajasti ja suomalaisen nykytanssin taso on kansainvälisesti nähden varsin hyvä.
Nykytanssin kehityshaaroja

Vapaa tanssi, (myös plastinen tanssi tai esteettinen tanssi), 1900-luvun alun tanssimuoto, nykytanssin edeltäjä
Ilmaisutanssi eli ekspressionistinen tanssi, saksaksi ausdruckstanz, 1900-luvun alun tanssimuoto, nykytanssin edeltäjä
Moderni tanssi, vapaasta tanssista alun perin 1900-luvun alkupuolella kehittynyt tanssilaji
Tanssiteatteri, modernista tanssista ja teatterista alun perin Saksassa kehittynyt yhdistelmämuoto
Postmoderni tanssi, modernin tanssin rajoituksista 1960-luvulla irtautunut nykytanssimuoto
Jazztanssi, afroamerikkalaisen kulttuurin piirissä 1930-luvulla syntynyt tanssilaji
Uusi tanssi, 1980-luvulla esiin noussut tanssisuuntaus, joka tukeutuu kehoterapeuttisiin menetelmiin ja hakee uutta "luonnollista" liikkumisen tapaa
Nykytanssin historia

Nykytanssin kehittyminen alkoi 1900-luvun alussa, jolloin tanssitaiteelle etsittiin uutta muotoa irrallaan baletin kahlitsevista säännöistä ja estetiikasta. Kehitys sai vaikutteita muun muassa François Delsarten (1811–1871) teorioista, joissa hän yritti luoda järjestelmää kaikkien kehon eleiden ja liikkeiden tunnemerkityksellisen sisällön ymmärtämiseksi. Historiallista taustaa uudenlaiselle tanssille loivat myös vuosisadan alun feministinen liike, pyrkimykset irtautua (naisen) kehoa hallitsevista rajoituksista kuten korsetista ja vaatimukset uuden terveellisen ja luonnollisen liikuntamuodon kehittämisestä sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa.
Nykytanssin historia > Varhaiset vaiheet Yhdysvalloissa

1890-luvun alussa yhdysvaltalainen näyttelijätär Loië Fuller (1862–1928) kehitti omaperäisiä soolotanssiesityksiä, joiden tehokeinona oli silkkikankaasta valmistettujen pukujen ja sähkövalon avulla luodut efektit. Kanadalainen Maud Allan (1883–1956) halusi herättää antiikin Kreikan tanssimuodon uudestaan henkiin. Merkittävimmän panoksen uuteen tanssiin toi kuitenkin niin ikään yhdysvaltalainen Isadora Duncan (1877–1927), jonka myös kreikkalaisen tanssin innoittamat, täysin baletinvastaiset esiintymiset herättivät suurta ihastusta erityisesti eurooppalaisissa yleisöissä.
Vaikka voidaan epäillä Duncanin – kuten myös Fullerin – saaneen jonkinlaista Delsarte-pohjaista opetusta, Duncanin tanssi pohjautui hänen omaan intuitiivisuutensa ja esiintyjän herkkyyteensä ilman muodollisia rakenteita tai koulutuspohjaa. Duncanin taide oli niin sidoksissa hänen omaan persoonaansa, ettei se koskaan johtanut pysyvän koulukunnan muodostumiseen. Silti hänen tanssinsa ekspressiivisyys ja intohimoinen tunneilmaisunsa yhdistettynä omaperäisiin spontaaneihin liikkeisiin, joita eivät kahlinneet tanssitekniset säännöt tai sosiaaliset tabut, tekivät pysyvän vaikutuksen tanssitaiteeseen. Hänen ajatuksensa tanssin nostamiseksi muiden taiteiden veroiseksi ja vaatimus siitä, että tanssi-ilmaisun pitää käyttää koko kehoa instrumenttinaan ja hylätä baletin luonnoton pyrkimys voittaa painovoiman lait olivat tärkeitä nykytanssin kehitykseen johtaneita periaatteita.
Isadoran kohahduttaessa paljasjalkatanssillaan yleisöjä Euroopassa Ruth St. Denis haki Yhdysvalloissa innoitusta itämaisista rituaaleista. Hän perusti esiintyvän ryhmän ja hyödynsi vaudeville-teatterin tehokeinoja. Ne olivat St. Denisille kuitenkin vain väline toteuttaa visioitaan. Hänen miehensä Ted Shawn (1891–1972) oli kiinnostunut myös yhdysvaltalaisesta kansanperinteestä ja nojautui siitä saamiinsa ideoihin tansseissaan. Denishawn-ryhmä otti tanssin vakavasti eikä pitänyt sitä pelkkänä viihteenä. Heidän voidaan katsoa kasvattaneen Yhdysvaltojen tanssiyleisön, mutta muuten tyyli kävi lopulta vanhanaikaiseksi. Denishawn kasvattama seuraava sukupolvi kehitti yhdysvaltalaista tanssia eteenpäin.
Nykytanssin historia > Modernin tanssin pioneerit Yhdysvalloissa – 1920-luvun lopulta 1930-luvulle

Martha Graham (1894–1991) lähti Denishawn-ryhmästä halutessaan tanssin ilmaisevan ajan elämän hermostuneisuutta, terävyyttä ja mutkikkuutta. Musikaalisen ohjaajansa Louis Horstin innoittamana hän kuunteli uutta musiikkia, tutustui avantgarde-kuvataiteeseen ja seurasi intiaanien seremonioita. Hän etsi liiketyyliä, joka olisi sekä luonnollista että nykyaikaisen elämän rytmeihin virittäytynyttä. Halutessaan kouluttaa tanssijansa koreografiseen tyyliinsä sopiviksi hän kehitti uuden tanssitekniikan, jonka tunnusomaisia piirteitä ovat lattiatasolla tapahtuvat keskivartalon kiertoihin ja contraction- eli koontoliikkeisiin perustuvat jännitteiset harjoitukset, teräväkulmaiset käsiasennot ja dramaattiset kaatumisliikkeet. Tekniikka kehittyi yhteydessä Grahamin koreografiseen työhön ja siitä kumpuaviin liikeideoihin. Hänen dramaattinen tyylinsä oli kiinnostunut tutkimaan yksilön sisäisiä tunteita ja kokemuksia sisältäen vahvaa symboliikkaa. Myös harjoitusliikkeiden motivaatio lähtee sisältäpäin keskivartalosta ja tunnustaa lattialta nousemiseen vaadittavan voiman.
Grahamin kollegaa Denishawn ajoilta Doris Humphreya (1895–1958) puolestaan kiinnosti yksilön suhde ympäröivään maailmaan. Hän näki kuitenkin näiden välillä mahdollisuuden harmoniaan, jonka tavoittelua kuvaamaan kehitti tanssinsa kantavan idean: fall and recovery, tasapainon menettäminen ja sen palauttaminen. Humphrey havaitsi ihmisen liikkeissä alituiseen painovoiman johdosta tapahtuvan pyrkimyksen pois tasapainosta ja sen vaistomaisen jatkuvan korjaamisen. Liikkeillä on aina palauttava vastaliike ja voimalla vastavoima. Kaikki liikkuminen on näiden muodostamaa kaatumisen vastustamista ja sille periksi antamista. Yhdessä kumppaninsa Charles Weidmanin kanssa he loivat ryhmälleen tyylillisesti vaihtelevan ohjelmiston, jossa kuitenkin aina toteuttivat periaatetta lähteä liikkeelle esitettävästä tunteesta,jolle etsittiin sitä parhaiten ilmaisevat liikkeet. Tanssitekniikan kehittämisen lisäksi Humphrey on koonnut koreografian tekemisen lainalaisuuksia kirjaansa The Art of Making Dances, joka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen.
Modernin tanssin pioneereihin Yhdysvalloissa voidaan lukea myös: Helen Tamiris – ”luopio” Metropolitan Opera Balettsta ja Denishawn kasvatti, Hanya Holm (s. 1898) – Mary Wigmanin perinnön 1931 New Yorkiin koreografi-opettaja, ja Lester Horton (1906–1953), balettiopintoihin pettynyt, Denishawn-kouluun siirtynyt ja lopulta oman tanssitekniikan kehittänyt tanssija.
Nykytanssin historia > 1960-luvun postmodernismi

Modernissa tanssissa oli ehditty jo uudistaa niin liikekieli kuin monet muutkin tanssin osa-alueet täydellisesti. Seuraavassa vaiheessa hylättiin teknisesti taitava vasta kehitellyillä uusilla harjoitusmetodeilla treenattu tanssija. Anna Halprin ohjasi teoksia, joiden rakenne muodostui erilaisista tehtävistä ja niiden suorittamiseksi tarvittavista liikkeistä. Judson Church -nimellä tunnettu ryhmä tekivät kokeiluja tavallisen ihmisen arkiliikkeiden pohjalta. Tämän irrottaminen normaalista ympäristöstään sai katsojan löytämään siitä uusia puolia. Myös yleisön ja esiintyjien suhde käännettiin päälaelleen ja niiden välinen etäisyys häivytettiin – katsojista tuli myös katsottavia. Yvonne Rainer (s. 1934) teki minimalistisia kokeiluja. Judson Churchin piirissä 1960-luvulla työskentelivät myös: Trisha Brown, Lucinda Childs, Steve Paxton, Meredith Monk, Kenneth King ja Phoebe Neville. Näistä kolme viimeistä ovat ns. Judsonin toisen sukupolven johtavia hahmoja.
Muunkin taiteen piirissä järjestettiin happeningeja – esityksiä, joissa eri taiteenlajien väliset rajat hämärtyivät ja taiteentekemiselle haettiin uusia rakenteita. Näiden kaikki piirteet – toisto, epäloogiset rakenteet, tapahtumien samanaikaisuus ja nykyaikaisen maailman tarjoaman runsaan materiaalin käyttö – olivat myös helposti muunnettavissa tanssin kielelle. Vaikka postmodernismi toisaalta yksinkertaisti itseään, se monimutkaistui teknologiakokeiluillaan. Tanssijat tekivät yhteistyötä insinöörien kanssa ja hakivat tekniikasta vastapainoa dramaattisen tanssin subjektiivisuudelle.
Cunninghamin tila-ajattelun uudistuksia vei yhä pidemmälle Twyla Tharp, joka siirsi tanssin näyttämöltä puistoihin, kauppakeskuksiin tai talojen katolla tapahtuvaksi. Teokset saivat uusia ulottuvuuksia – konkreettisesti – kun osa tanssista tapahtui hädin tuskin näköetäisyydellä ja osa suoraan nenän edessä. Osa ryhmistä hylkäsi pääkoreografin ja tuotti improvisaatiopohjaisia tai yhteissuunnittelulla rakennettuja esityksiä. Tämän tanssin eri osatekijöistään riisumisen prosessin eräänlaisena huippuna voisi pitää teosta, jonka ideana oli kutsua yleisö paikalle, mutta jättää kokonaan esitys tekemättä, jolloin teoksen muodostaisi kaikki se, mitä paikalla siihen aikaan sattuisi tapahtumaan. Esityksen suunnittelija kuitenkin unohti lähettää kutsut, eikä muutenkaan asiaa edes muistanut. Hän vain jäi jälkikäteen pohdiskelemaan, voisiko tilannetta pitää tanssiesityksenä.
Nykytanssin "sukupuu": opettajat ja heidän oppilaansa

Isadora Duncan (< François Delsarte)
Loie Fuller
Maud Allan
Ruth St. Denis (< François Delsarte), Ted Shawn (Denishawn -koulu ja tanssiryhmä)
Doris Humphrey, Charles Weidman (Humphrey-Weidman -koulu ja Humphrey-Weidman -tekniikka )
José Limón (Limón-tekniikka )
Louis Falco
Jennifer Muller
Eleo Pomre
Sybil Shearer
Anna Halprin
Trisha Brown
Simone Forti
Martha Graham (Graham-tekniikka , koulu ja ryhmä < Louis Horst)
Erick Hawkins (Hawkins-tekniikka < George Balanchine)
Nancy Meehan
Anna Sokolow
Jeff Duncan
Kathryn Posin
Paul Sanasardo
Kei Takei
May O'Donnell
Merce Cunningham (Cunningham-tekniikka )
Yvonne Rainer
Remy Charlip
Lucinda Childs
Viola Farber
Douglas Dunn
Steve Paxton
Deborah Hay
Gus Solomons
Paul Taylor
Twyla Tharp
James Waring
Elaine Summers
John Butler
Jane Dudley
Jean Erdman
Nina Fonaroff
Stuart Hodes
Pearl Lang
Donald Mc Kayle
Laura Dean
Lar Lubovitch
Meredith Monk
Dan Wagoner
Norman Walker
Lester Horton (Horton-tekniikka )
Alvin Ailey
Bella Lewitzky
Joyce Trisler
James Truitte
Émile Jaques-Dalcroze (eurytmiikka )
Jeanne de Salzmann
Mary Wigman (< Rudolf Laban)
Marie Rambert
Rudolf von Laban
Kurt Jooss
Pina Bausch
Reinhild Hoffman
Susanne Linke
Mary Wigman (< Émile Jaques-Dalcroze)
Gret Palucca (Palucca-koulu)
Hanya Holm
Alvin Nikolais, Murray Louis (Nikolais-Louis -tekniikka )
Carolyn Carlson
Jorma Uotinen
Mary Anthony
Don Redlich
Valerie Bettis
Agna Enters
Katherine Dunham (Katherine Dunham-tekniikka )
Talley Beatty
Pearl Primus
Garth Fagan
Helen Tamiris
Daniel Nagrin
Laura Foreman
Kenneth King
Cliff Keuter
Phoebe Neville
Harjoittelu

Nykytanssiharjoitukset koostuvat muun muassa tekniikka- ja lihaskuntoharjoituksista sekä lyhyistä tanssisarjoista. Osalla perusliikkeistä on vastineensa klassisen baletin harjoitteissa, mutta ero näiden tanssien välillä on selvä, sillä nykytanssi hylkää baletin estetiikan ja siihen liittyvät säännöt. Silmiinpistävimpiä eroja on keveyden ihanteen hylkääminen ja yksilölliseen liikkumistapaan pyrkiminen. Nykytanssi sanoutuu irti klassisen baletin vartaloihanteesta – sitä voivat esittää ja harjoitella jopa kehitysvammaiset tanssijat – ja yhdenmukaisuuden vaatimuksesta. Teknisen taidon kasvattamisen rinnalla yhtä tärkeäksi tavoitteeksi on nostettu itselle luontaisen ja oman kehon mahdollisuuksista tietoisen tanssimisen tavan löytäminen.
Nykytanssin piirissä syntyneet tanssitekniikat kehittävät paitsi raajojen isoja lihaksia myös keskivartaloa ja syviä lihaksia, joita tarvitaan ryhdin ylläpitämiseen. Siinä voidaan käyttää kaikkia kehonosia tukipintoina, ja sen puitteissa onkin kehitetty erityisesti lattiatasossa tapahtuvan tanssin tekniikkaa. Nykytanssiharjoitteluun kuuluu myös tärkeänä osana oman liikkeen tuottaminen ja improvisaatio. Sen piirissä hyödynnetään paljon erilaisia kehoterapiametodeja, joilla tähdätään keho-mieli -yhteyden vahvistamiseen. Tanssin syvempi ymmärrys ja pohtiminen on erottamaton osa harjoittelua. Nykytanssin harjoittaminen on liikkeiden lisäksi myös tanssifilosofista pohdintaa, joka pyrkii monesti vastaamaan kysymyksiin: "Mitä tanssi on?" ja "Mikä on tanssia?". Modernilla tanssilla tarkoitetaan usein samaa kuin nykytanssilla, vaikka joidenkin mielestä nimikettä tulisi käyttää nimenomaan nykytanssin varhaisempien kehitysvaiheiden tyylistä ennen postmodernistisia uudistuspyrkimyksiä. Myös jazztanssi katsotaan usein osaksi nykytanssin kokoelmaa.
Jazztanssi

Jazztanssi on saanut pohjansa afrikkalaisista kansantansseista, mutta se on kehittynyt pääasiallisesti Yhdysvalloissa, jossa afroamerikkalaiset lisäsivät tanssiperinteeseensä muun muassa irlantilaisia jalkarytmejä. Stepillä (englanniksi tap dance) ja jazztanssilla on yhteinen tausta. Varsinaisesti jazztanssin omana lajinaan katsotaan syntyneen 1900-luvun alkupuolella. Jazztanssin tekniikkaa on ensimmäisenä kehittänyt yhdysvaltalainen Jack Cole ja myöhemmin muun muassa Matt Mattox ja "Luigi" eli Eugene Louis Faccuito.
Jazziin pohjautuu niin show- ja viihdetanssipainotteisia ilmiöitä kuin taidetanssiin lukeutuvia nykytanssin muotoja. Muun muassa koreografi Alvin Ailey käytti sitä ryhmälleen tekemissään teoksissa, joista tunnetuimpia on negrospirituaalimusiikkiin tehty Revelations. Jazztanssista ovat eriytyneet muun muassa breakdance, disco ja hip hop.
Jazzin olennaisia piirteitä ovat rytmisyys ja isolation eli eriyttäminen. Siinä kehon eri osia pyritään liikuttamaan toisistaan riippumatta – ja jopa eri rytmeissä. Tyypillisiä ovat lantion, rintakehän, olkapäiden ja pään aksentoidut liikkeet ja pyörittelyt. Jazztanssissa liikutaan maatuntumaa korostaen ja painovoiman vaikutusta kehoon alleviivaten.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tanssin tiedotuskeskus: Nykytanssi (Arkistoitu – Internet Archive)
Liikekieli.com, taidetanssin verkkolehti
Nytke: Nykytanssi (Arkistoitu – Internet Archive)
Tanssijoita näyttämöllä.
Lazare Carnot

| Lazare Nicolas Marguerite Carnot |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. toukokuuta 1753 Nolay, Ranska
Kuollut: 2. elokuuta 1823 (70 vuotta) Magdeburg, Preussi
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1769–1815
Sotilasarvo:  divisioonakenraali
 Nimikirjoitus
Lazare Nicolas Marguerite Carnot (13. toukokuuta 1753 Nolay, Ranska – 2. elokuuta 1823 Magdeburg, Preussi) oli ranskalainen sotilas ja valtiomies, joka kuului Ranskan ensimmäisen tasavallan ylimpään poliittiseen johtoon ja oli muun muassa yhteishyvän valiokunnan jäsen vuosina 1793–1795 sekä direktoriohallituksen jäsen vuosina 1795–1797. Carnot johti Ranskan armeijan uudelleenorganisointia ja yleisen asevelvollisuuden toteuttamista vallankumoussotien aikana. Hänet tunnetaan Ranskan historiassa lempinimillä ”Voiton järjestäjä” (Organisateur de la Victoire) ja ”suuri Carnot” (Le Grand Carnot). Carnot oli syrjässä pääosan Napoleonin valtakaudesta, mutta toimi lyhyen aikaa Ranskan sotaministerinä vuonna 1800 ja sisäministerinä vuonna 1815.
Lazare Carnot oli myös lahjakas matemaatikko. Hänen poikansa oli fyysikko Sadi Carnot, joka tunnetaan termo­dynamiikan uran­uurtajana.
Elämäkerta > Ennen vallankumousta

Carnot’n isä oli Nolayssa asunut ja Dijonin parlamentissa työskennellyt asianajaja ja notaari, jolla oli 18 lasta. Ennen sotilasuraansa Carnot opiskeli vuodesta 1765 Autunin collègessa ja saman kaupungin pienessä seminaarissa. Hän kävi Pariisissa vuosina 1769–1771 valmistavan tykistö- ja sotilasinsinöörikoulun ja valmistui luutnanttina tammikuussa 1773 Mézièresin École royale du génie -sotilasinsinööriopistosta. Ranskan vallankumousta edeltäneinä vuosina Carnot palveli eri sotilasyksiköissä Le Havressa, Béthunessa ja Arrasissa, mutta eteni sotilasurallaan hitaasti. Vuonna 1789 hän oli edelleen kapteeni, minkä arvon hän oli saanut vuonna 1784. Hän puolusti julkisuudessa aikalaisensa, kenraali Marc René de Montalembertin tuolloin kiisteltyjä näkemyksiä linnoitustekniikasta, minkä seurauksena hän joutui vanhempien upseerien epäsuosioon ja välillä vangituksikin.
Carnot saavutti mainetta kirjallisten lahjojensa avulla. Hänen julkaisemansa ylistävä muistopuhe tunnetulle sotilasarkkitehti Sébastien Le Prestre de Vaubanille sai vuonna 1784 Dijonin akatemian myöntämän kirjallisuuspalkinnon. Vuonna 1787 Carnot valittiin jäseneksi Arrasin akatemiaan, jonka johtajana toimi tuolloin tuleva vallankumousjohtaja Maximilien de Robespierre. Arrasissa Carnot nai Marie Jacqueline Sophie Du Pontin vuonna 1791 ja sai huomattavat myötäjäiset. Heidän poikiaan olivat fyysikko Sadi Carnot ja poliitikko Hippolyte Carnot.
Elämäkerta > Nousu

Vallankumouksen puhjettua Carnot liittyi sen kannattajiin. Hän tuomitsi vuonna 1791 julkisesti kuningas Ludvig XVI:n pakoyrityksen ja vaati tasavallan perustamista. Hänet valittiin elokuussa 1791 Pas-de-Calais’n edustajana lakiasäätävään kansalliskokoukseen. Hän kuului kansalliskokouksen opetus- ja diplomatiavaliokuntiin. Tasavaltalaisena Carnot vaati sotilaille samoja kansalaisoikeuksia kuin siviileille ja arvosteli varuskuntakapinan kukistamista Nancyssa. Hän kannatti sodanjulistusta keväällä 1792. Tuileries’n palatsin valtauksen jälkeisenä päivänä 11. elokuuta 1792 kansalliskokous lähetti Carnot’n tiedottamaan Ranskan Reinin-armeijalle monarkian kukistumisesta.
Syyskuussa 1792 Carnot valittiin jälleen Pas-de-Calais’sta uuteen kansalliskonventtiin, jossa hän kuului muun muassa diplomatia- ja sotavaliokuntiin. Konventti lähetti pian hänet kahden muun edustajan kanssa Bayonneen johtamaan puolustusvalmisteluja Espanjan hyökkäyksen varalta. Carnot oli poissa Pariisista tammikuun 1793 loppuun saakka eikä siksi osallistunut kansalliskonventissa käytyyn keskusteluun syrjäytetyn Ludvig XVI:n kohtalosta, mutta hän oli paikalla lopullisessa äänestyksessä ja äänesti kuolemantuomion puolesta. Tämä merkitsi aiemmin maltillisena keskustalaisena pidetyn Carnot’n lähentymistä radikaaleihin jakobiineihin, joiden hän katsoi olevan ainoa riittävän voimakas puolue ulkoista vaaraa vastaan.
Elämäkerta > ”Voiton järjestäjä”

Carnot valittiin jäseneksi vuoden 1793 alussa perustettuun yleisen puolustuksen valiokuntaan (Comité de défense générale), joka oli osa toimeenpanovallan uutta organisaatiota vastaperustetussa tasavallassa. Hän laati kansalliskonventille lausuntoja useista maanpuolustusta ja sodankäyntiä koskeneista asioista. Ranska oli tuolloin käydyssä sodassa joka suunnalta vihollisten ahdistama ja tappion partaalla. Carnot’n 9. maaliskuuta 1793 esittämä raportti johti kansalliskonventin päätökseen lähettää yhteensä 82 sen edustajista Ranskan maakuntiin värväämään kutsunnoilla 300 000 uutta sotilasta armeijaan. Carnot itse lähetettiin järjestämään kutsuntoja Nordin ja Pas-de-Calais’n departementeissa. Hänet määrättiin kuitenkin jo 30. maaliskuuta konventin edustajana Ranskan pohjoiseen armeijaan tutkimaan vihollisen kanssa veljeilleen kenraali Charles-François Dumouriez’n toimia. Dumouriez’n loikattua vihollisen puolelle Carnot pysyi pohjoisen armeijan päämajassa elokuuhun 1793 saakka. Hän järjesti armeijan organisaation uusiksi, onnistui palauttamaan kurin joukkojen keskuuteen ja osoitti kykynsä sotilasoperaatioiden suunnittelijana. Hän osallistui ase kädessä Furnesin (Veurne) kaupungin valtaukseen.
Carnot nimitettiin 14. elokuuta 1793 jäseneksi yhteishyvän valiokuntaan, josta oli tullut tosiasiassa Ranskan hallitus. Hän palasi jo syyskuun lopussa rintamalle pohjoisen armeijan luo, kun vihollinen oli piirittänyt Maubeugen kaupungin. Hän toimi tosiasiassa ranskalaisten joukkojen toisena komentajana kenraali Jean-Baptiste Jourdanin rinnalla 16. lokakuuta käydyssä voitokkaassa Wattignies’n taistelussa, minkä seurauksena vihollisen piiritysjoukot vetäytyivät Maubeugen luota. Tämän jälkeen Carnot palasi Pariisiin ja omistautui työlle yhteishyvän valiokunnassa. Hän keskittyi sota-asioihin, erityisesti sotilasoperaatioiden suunnitteluun, ja sai näissä kysymyksissä hallitsevan roolin valiokunnassa. Hänen on sanottu tehneen 17-tuntisia työpäiviä. Carnot vaati Ranskan armeijaa luopumaan sodankäynnissä perinteisestä linjataktiikasta ja käyttämään sen sijaan uudentyyppistä taistelutaktiikkaa, suuria massahyökkäyksiä yksittäisiin kohteisiin. Muut yhteishyvän valiokunnan jäsenet siirtyivät vähitellen kannattamaan tätä näkemystä.
Carnot’n johdolla Ranskalle perustettiin yleisen asevelvollisuuden (Levée en masse) pohjalta kaikkiaan 14 uutta armeijaa ja sotaonni kääntyi. Kenraali Jourdanin kesällä 1794 Fleurusin taistelussa saavuttaman voiton jälkeen vihollinen oli pysyvästi työnnetty pois Ranskan maaperältä. Carnot johti myös Ranskan uusien armeijoiden logistiikan ja huollon luomista yhdessä Robert Lindet’n ja Prieur de la Côte-d’Orin kanssa. Carnot sai vuonna 1795 armeijassa pataljoonankomentajan (chef de bataillon) sotilasarvon.
Elämäkerta > Vallan huipulla ensimmäisessä tasavallassa

Carnot kuului Ranskan poliittiseen johtoon koko niin sanotun terrorin ajan. Hän oli yksi Georges Dantonin pidätysmääräyksen allekirjoittajista. Hän ei kuitenkaan hyväksynyt yhteishyvän valiokuntaa johtaneen Maximilien Robespierren yhteiskunnalliseen vallankumoukseen tähdänneitä pyrkimyksiä ja ajautui toukokuusta 1794 alkaen arvovaltataisteluun Robespierren sekä tämän tärkeimmän tukijan Louis de Saint-Justin kanssa. Carnot oli toukokuussa 1794 myös kahden viikon ajan kansalliskonventin puhemiehenä.
Carnot’lla ei ollut aktiivista roolia Robespierren syrjäyttäneessä thermidorin vallankaappauksessa heinäkuussa 1794, mutta hän joka tapauksessa hyväksyi tapahtuneen. Pian Carnot’ta alettiin kuitenkin syyttää osallisuudesta Robespierren johtamaan poliittiseen terroriin, mikä hankaloitti ja heikensi hänen asemaansa. Carnot erosi yhteishyvän valiokunnasta maaliskuussa 1795 ja puolustautui väittämällä, että kaikkien valiokunnan jäsenten allekirjoitukset erilaisissa määräyksissä olivat olleet silkka muodollisuus ja että hän oli tosiasiassa vastuussa vain aktiivisesti hoitamistaan asioista. Carnot’ta ei viety oikeuteen, mutta hänen julkisesti puolustamansa Bertrand Barère, Jean Nicolas Billaud-Varenne ja Jean-Marie Collot d’Herbois tuomittiin karkotettaviksi. Kun kansalliskonventti toukokuussa 1795 käsitteli kysymystä kaikkien entisten yhteishyvän valiokunnan jäsenten pidättämisestä, eräs edustaja puolusti Carnot’ta julistamalla hänet ”voiton järjestäjäksi”.
Carnot valittiin lokakuussa 1795 uuteen parlamenttiin ja nimitettiin sen ylähuoneeseen eli vanhojen neuvostoon. Marraskuussa hänestä tuli uuden viisihenkisen direktoriohallituksen jäsen, kun Emmanuel-Joseph Sieyès kieltäytyi itselleen tarjotusta paikasta. Carnot oli direktorion puheenjohtajana 30. huhtikuuta – 29. heinäkuuta 1796 sekä uudelleen 26. toukokuuta – 24. elokuuta 1797. Hänellä oli keskeinen rooli äärivasemmistolaisen François-Noël Babeufin ja tämän johtaman yhdenvertaisten salaliiton nujertamisessa. Carnot ajautui kuitenkin jatkuvasti erimielisyyksiin kahden muun direktorin, Paul de Barrasin ja Jean-François Rewbellin kanssa. Carnot omaksui entistä konservatiivisemman poliittisen linjan ja suhtautui myötämielisesti rojalistien kevään 1797 parlamenttivaaleissa saavuttamaan enemmistöön. Barras tukijoineen syöksi Carnot’n vallasta syyskuussa 1797 tasavallan suojelemiseksi tarkoitetun fructidorin vallankaappauksen yhteydessä. Carnot määrättiin vangittavaksi, mutta hän onnistui piiloutumaan. Hänet tuomittiin poissaolevana maanpakoon ja erotettiin direktoriosta 5. syyskuuta. Hän pakeni rajan yli Sveitsiin ja asettui myöhemmin Nürnbergiin Saksaan.