stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Victorianjärvi
Maantiede ja ilmasto

Victorianjärvi sijaitsee pääosin Ugandassa ja Tansaniassa, mutta osa siitä ulottuu myös Kenian puolelle. Sen pinta-ala on 69 484 neliökilometriä, ja se on Yläjärven jälkeen maailman toiseksi suurin makeavetinen järvi. Victorianjärven pinta on 1 134 metrin korkeudella, ja järvi sijaitsee Itä-Afrikan hautavajoaman läntisen ja itäisen haaran välisellä laajalla ylätasangolla.
Victorianjärvi on melko matala järvi, ja sen suurin syvyys on noin 82 metriä. Sen tilavuus on noin 2 760 kuutiokilometriä, joka on noin 15 prosenttia vähemmän kuin esimerkiksi Afrikan suuriin järviin kuuluvassa Tanganjikajärvessä, joka on kuitenkin alle puolet pienempi pinta-alaltaan.
Järven rantaviiva on hyvin epäsäännöllinen ja on noin 3 500 kilometriä pitkä. Rannasta erkanee monia matalia lahtia ja lahdelmia, jotka muuttuvat paikoin soiksi ja kosteikoiksi. Järvessä on myös yli 3 000 saarta, joihin kuuluvat järven koillisosassa Ugandassa olevat Ssese-saaret.
Victoriajärven valuma-alueen lämpötilat vaihtelevat vuoden aikana hyvin vähän. Kuukausittaiset keskilämpötilat ovat yleensä noin 19–25 astetta. Vuorokauden lämpötila vaihtelee yleensä 15–30 asteen välillä. Veden pintalämpötila on ympäri vuoden noin 24 astetta. Valuma-alueen sadanta on keskimäärin 1 300 millimetriä; se vaihtelee vuoristoalueiden 2 000 millimetristä pohjois- ja lounaisosien 1 000 millimetriin.
Geologia ja hydrologia

Victoriajärvi on nuorempi kuin muut Afrikan hautavajoaman suurista järvistä. Se muodostui 400 000 vuotta sitten, kun aiemmin länteen virranneet joet joutuivat muuttamaan suuntaansa maankuoressa tapahtuneiden muutosten takia.
Victoriajärvi saa vetensä poikkeuksellisesti pääosin sadevedestä, ja vain noin 15 prosenttia vedestä virtaa järveen jokia pitkin. Merkittävin järveen virtaavista joista on Kagera. Haihtuminen puolestaan vastaa 85 prosentista ulosvirtauksesta, ja järven laskujokea Valkoiseen-Niiliin kuuluvaa Victorian Niiliä pitkin kulkee 15 prosenttia ulosvirtauksesta. Victorianjärvi onkin hyvin herkkä ilmaston muutoksille, ja esimerkiksi 1900-luvun aikana sen pinnan korkeus on muuttunut kolmen metrin välillä. Historiansa aikana järvi on kuivunut kolmesti; viimeisen kerran se kuivui 17 300 vuotta sitten ja täyttyi uudelleen 14 700 vuotta sitten.
Veden laatu

Pääosin Ugandan pääkaupungin Kampalan erittäin saastuttama järvi on lähes kuollutta aluetta Murchison Bayn kohdalta, jolla kaupunki sijaitsee. Veden väri on muuttunut levän takia vihreäksi, eikä siinä ole juuri mitään elollista. Järven tilaa heikentävät leväkukinnot, fosfaatit, nitraatit, raskasmetallit ja ihmisulosteet. Aikaisemmin suot, jotka nyttemmin ovat kuivattu rakennushankkeiden tieltä, toimivat suodattajina teollisuuden ja yhdyskuntien jätteille. Nykyään ne päästetään puhdistamattomina järveen. Juomakelpoiseksi vedestä ei ole kohta ollenkaan edes puhdistamalla.
Ympäristön väestö

Väestötiheyden kasvu Victoriajärven ympäristössä.
Väestötiheyden kasvu Victoriajärven ympäristössä verrattuna Afrikan mantereeseen.
Victoriajärven ympäristössä puhutut kielet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Victorianjärvi Wikimedia Commonsissa
Victorianjärvi Itä-Afrikan hautavajoaman keskellä
Victoriajärven pinnankorkeuden vaihtelu vuodesta 1900 alkaen
Auringonlasku Victorianjärvellä
Vihersiivet

| Vihersiivet |
| --- | --- |
 Niittyvihersiipi (Adscita statices) naaras
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Punatäplämäiset Zygaenoidea
Heimo::  Punatäpläperhoset Zygaenidae
Alaheimo::  Vihersiivet Procridinae  Boisduval, 1828
Katso myös
   Vihersiivet Wikispeciesissä   Vihersiivet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihersiivet (Procridinae) on pikkuperhosiin kuuluva punatäpläperhosten alaheimo.
Piirteitä

Vihersiipiä tunnetaan noin 500 lajia ja alaheimo on edustettuna kaikilla mantereilla Antarktista lukuun ottamatta. Amerikoissa ja Australiassa sikäläiset vihersiivet ovat punatäpläperhosten heimon ainoat edustajat. Lajit ovat päiväaktiivisia, pieniä tai keskikokoisia, kapeasiipisiä perhosia joiden siivet ovat yleensä tasaisen yksiväriset ja usein metallinkiiltoiset. Joukossa on kuitenkin myös kirjavia lajeja. Tuntosarvet ovat kampahampaiset tai nuijamaiset. Varsinaiset alaheimoa yhdistävät tuntomerkit liittyvät kuitenkin perhosten sukuelinten ja toukan rakenteisiin. Lajinmääritys perustuu yleensä genitaalien tuntomerkkeihin.
Lajit Suomessa

Suomesta on löydetty kahta lajia vihersiipiä: rämevihersiipi (Rhagades pruni) ja niittyvihersiipi (Adscita statices) Rämevihersiipi on harvinainen, silmälläpidettävä laji. Niittyvihersiipi on sen sijaan yleinen.
Aiheesta muualla

Kimmo Silvonen (kuvia) (Arkistoitu – Internet Archive)
BugGuide.net (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Forester Moths. The Genera Theresimima, Rhagades, Jordanita and Adscita (Lepidoptera: Zygaenidae, Procridinae) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q835452  Wikispecies: Procridinae  AFD: Procridinae  BioLib: 48299  BugGuide: 746960  CoL: 93MZF  Fauna Europaea: 440590  Fauna Europaea (new): a69b23d0-3152-4111-9142-d60d8321c247  iNaturalist: 124108  ITIS: 694107  NBN: NHMSYS0000503917  NCBI: 287183
Koirajuotikkaat

| Koirajuotikkaat |
| --- | --- |
 Koirajuotikas (Erpobdella octoculata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nivelmadot Annelida
Luokka::  Clitellata
Alaluokka::  Juotikkaat Hirudinea
Lahko::  Hirudinida
Alalahko::  Nielujuotikkaat Erpobdelliformes
Heimo::  Koirajuotikkaat Erpobdellidae  Blanchard, 1894
Suku::  Erpobdella  Blainville, 1818
Synonyymit
 Archaeobdella Grimm, 1876  Croatobranchus Kerovec, Kucinic & Jalzic, 1999  Dina Blanchard, 1892  Fadejewobdella Lukin, 1962  Herpobdella Agassiz, 1846  Mooreobdella Pawlowski, 1955  Nephelis Savigný, 1822  Nephelopsis Verrill, 1872  Trocheta Dutrochet, 1817 
Katso myös
   Koirajuotikkaat Wikispeciesissä   Koirajuotikkaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koirajuotikkaat (Erpobdellidae) on juotikkaisiin kuuluva nivelmatoheimo. Koirajuotikkaat eivät ime verta kuten monet muut juotikaslajit vaan saalistavat selkärangattomia vesieläimiä, jotka ne nielevät yleensä kokonaisina. Koirajuotikkailla ei ole leukoja tai kärsää. Ne elävät makeassa vedessä, mutta saattavat nousta myös maalle. Heimoon luetaan ainakin yksi suku, Erpobdella; perinteinen tarkempi sukujako on geenianalyysien mukaan keinotekoinen.
Kuvaus

Koirajuotikkaat ovat siroja, hieman litteitä juotikkaita. Niiltä puuttuu muiden nielujuotikkaiden tapaan leuat ja kärsä, mutta sen sijaan niillä on lihaksikas imunielu. Nielu johtaa putkimaiseen kupuun ja siitä edelleen suoleen ja peräaukkoon. Useimmilla lajeilla kuvusta puuttuvat umpipussit.
Koirajuotikkaiden siittiörauhaset ovat pienet ja sijaitsevat ryppäinä molemmilla puolilla tikapuuhermostoa. Etupään imukuppi ei erotu selvästi. Silmätäpliä on yleensä 1–4 paria. Matojen väritys vaihtelee punaruskeasta harmaanruskeaan, ja pohjavärissä on joskus mustia ja keltaisia kuvioita. Veri on punaista.
Koirajuotikas (Erpobdella octoculata) on 2–6 senttimetrin pituinen, mutta jotkin lajit voivat kasvaa 10–15 senttimetrin pituisiksi. Juotikkaiden mittaaminen on vaikeaa, koska ne venyttävät ja supistavat ruumistaan jatkuvasti. Koirajuotikkaat voivat helposti venyttää itsensä kolme kertaa normaalin pituudensa mittaisiksi.
Levinneisyys

Koirajuotikkailla on laaja levinneisyys pohjoisella pallonpuoliskolla. Tyypillisintä levinneisyysaluetta on holarktinen alue, varsinkin Pohjois-Amerikka ja Eurooppa. Lähisukuinen Salifidae-heimo on sen sijaan yleisempi Afrikassa ja Aasiassa. Meksikossa ja Keski-Amerikassa koirajuotikkaiden levinneisyys ulottuu neotrooppiselle alueelle, ja Costa Ricassa asti esiintyvä Erpobdella triannulata on mahdollisesti heimonsa eteläisin laji. Orientaalisella alueella elää pari lajia, mutta afrotrooppiselta alueelta koirajuotikkaat puuttuvat. Pohjois-Afrikassa lajeja kuitenkin esiintyy. Yksi laji, Erpobdella maoriana, on kuvattu Uudesta-Seelannista, mutta se saattaa olla taksonominen erhe.
Koirajuotikkaiden heimon tyyppilaji koirajuotikas (Erpobdella octoculata) kuuluu Euroopan yleisimpiin ja laajimmalle levinneisiin makean veden juotikkaisiin. Se on hyvin yleinen myös Suomessa. Pohjois-Amerikassa lajia vastaa Erpobdella punctata.
Elintavat ja elinympäristö

Koirajuotikkaat elävät makeassa vedessä. Ne ovat yleisiä sekä seisovassa että virtaavassa vedessä. Osa lajeista voi nousta maalle ravinnon perässä: esimerkiksi Erpobdella subviridis etsii osan vuodesta lieroja kosteasta mullasta, jolloin sitä voi löytää puutarhoista.
Jotkin lajit kukoistavat runsasravinteisissa ympäristöissä. Esimerkiksi koirajuotikasta (Erpobdella octoculata) voi esiintyä hyvin runsaana (jopa 900 yksilöä/m²) runsasravinteisissa puroissa. Syy on pitkälti se, että koirajuotikkaan saaliseläimet viihtyvät tällaisissa vesissä. Ravinnon saatavuus on merkittävin koirajuotikkaiden levinneisyyteen, runsauteen ja fysiologiseen tilaan vaikuttava tekijä.
Lähes kaikki makean veden juotikaslajit voivat sietää myös murtovettä, ja koirajuotikkaita tavataankin Itämeressä ja Kaspianmeressä. Osa koirajuotikkaista pärjää vaativissakin oloissa. Lajeja Erpobdella lineata ja Erpobdella punctata esiintyy vesistöissä, jotka kuivuvat usein. Luolissa eläviä lajeja ovat muun muassa Erpobdella absoloni, Erpobdella krasensis ja Erpobdella mestrovi.
Koirajuotikkaat majailevat kivien ja juurien alla. Ne voivat liikkua paitsi ryömimällä imukuppien avulla myös uimalla. Uintiliike on nopeaa aaltoilua. Uiva koirajuotikas on litteä ja muistuttaa ankeriasta.
Koirajuotikkaiden elinkaari kestää tyypillisesti yksi tai kaksi vuotta. Koirajuotikas (Erpobdella octoculata) elää yleensä vuoden, harvoin kaksi tai kolme vuotta. Elinkaaren pituus vaihtelee paikoitellen, ja ruoan hyvä saatavuus saattaa mahdollistaa elinkaaren suorittamisen vuodessa.
Elintavat ja elinympäristö > Ravinto

Koirajuotikkaat ovat yleensä ketteriä petoja, jotka saalistavat öisin selkärangattomia vesieläimiä, kuten surviaissääskien toukkia ja harvasukasmatoja. Saaliseläinten kirjo on melko laaja ja vaihtelee kausittain. Myös kannibalismia esiintyy. Osa lajeista on petojen lisäksi raadonsyöjiä. Lajin Erpobdella montezuma ravinnonhankinta poikkeaa useimmista koirajuotikkaista: Se ei ole pohjaeläimiä syövä opportunisti vaan Hyalella montezuma -katkalajiin erikoistunut saalistaja. Tämä vapaana uiva katkalaji muodostaa lähes 90 prosenttia Erpobdella montezuman ravinnosta.
Koirajuotikkaat nielevät saaliinsa yleensä kokonaisena, joskus harvoin paloina. Saaliin ruumiinnesteet säilötään kupuun ja kovat osat ulostetaan joko peräaukosta tai suusta. Saaliin sulatus ja imeytyminen tapahtuu suolessa ja kuvussa. Ruoansulatus on nopeaa, ja sen kesto voi olla 12–24 tuntia. Laboratoriossa on huomattu, että saaliiden nielemisen lisäksi koirajuotikas (Erpobdella octoculata) voi imeä haavoittuneiden selkärangattomien ruumiinnesteitä suoraan haavakohdasta.
Elintavat ja elinympäristö > Lisääntyminen

Koirajuotikkaat ovat suvullisesti lisääntyviä hermafrodiitteja, jotka ovat ensin koiraita ja sitten naaraita. Parittelu tapahtuu yleensä yöllä, kun juotikkaat ovat aktiivisimpia. Hedelmöitys on sisäinen ja tapahtuu siten, että juotikas kiinnittää spermatoforin eli siittiöpaketin parittelukumppaninsa iholle. Siittiöt läpäisevät ruumiinseinämän ja kulkevat ruumiinontelon sinusten kautta munarauhasten luo.
Jonkin aikaa parittelun jälkeen alkaa kokonien erittäminen, jota voi jatkua useita päiviä. Kokoni on litteä, soikeanmuotoinen koppa, joka sisältää pieniä munia ravintonesteessä. Naaras erittää kokonit klitellumistaan eli satulastaan. Sekä kokonien määrä yksilöä kohti että munien määrä kokonia kohti vaihtelevat lajeittain. Yleensä yhdessä kokonissa on 3–12 munaa. Kokoni kiinnitetään johonkin alustaan veden alle, esimerkiksi kiveen, lehteen, kasvin varteen tai puuainekseen. Ainoa tunnettu poikkeus on Erpobdella haskonis, joka laskee kokoninsa maalle, kosteaan multaan. Vasta eritetty kokoni on pehmeä ja läpikuultava, mutta muutamassa tunnissa se kovettuu ja muuttuu ruskeaksi. Naaras saattaa tuulettaa kokonia, mutta noin kymmenen minuutin jälkeen se jättää kokonin oman onnensa nojaan. Kokoneita uhkaavat monet pedot, varsinkin lajitoverit ja vesikotilot. Toisin kuin jotkin muut juotikkaat, koirajuotikkaat eivät huolehdi poikasistaan: poikaset kuoriutuvat itsenäisinä kehityttyään kokonissa joitakin viikkoja.
Luokittelu

Perinteisesti juotikkaat jaetaan neljään lahkoon: sukasjuotikkaisiin (Acanthobdellae), kärsäjuotikkaisiin (Rhynchobdellae), leukajuotikkaisiin (Gnathobdellae) ja nielujuotikkaisiin (Pharyngobdellae). Nielujuotikkailla, joihin koirajuotikkaat kuuluvat, ei ole kärsää eikä leukoja. Nykyluokittelussa nielujuotikkaita vastaa Erpobdelliformes, joka on läheisintä sukua leukajuotikkaille (Hirudiniformes). Nielujuotikkaat ovat todennäköisesti kehittyneet verta imevistä juotikkaista, mutta ne ovat menettäneet esivanhempiensa kyvyn läpäistä isäntäeläimen kudoksen ja imeä verta. Alla on kahdesta tutkimuksesta koottu kladogrammi, joka näyttää koirajuotikkaiden mahdollisen paikan juotikkaiden sukupuussa.
Koirajuotikkaiden heimoon on perinteisesti luokiteltu useita sukuja, muun muassa Erpobdella, Dina ja Trocheta. Jako perustui morfologisiin piirteisiin, kuten jaokkeiden järjestyneisyyteen. Geneettiset analyysit ovat kuitenkin osoittaneet, että perinteisessä sukujaossa käytetyt piirteet kuvastavat huonosti kehityshistoriaa ja todellisia sukulaissuhteita. Tästä syystä Mark E. Siddall ehdotti vuonna 2002, että kaikki koirajuotikkaiden suvut yhdistettäisiin yhdeksi suvuksi Erpobdella. Myöhemmin tehdyt kattavammat analyysit ovat tukeneet Siddallin ehdotusta, mutta kaikki tutkijat eivät silti ole seuranneet sitä.
Eräässä vuonna 2008 julkaistussa tutkimuksessa Boris Sket ja Peter Trontelj laskivat koirajuotikkaiden lajimääräksi 69, minkä lisäksi heimossa on useita kryptisiä ja kuvaamattomia lajeja. Suomessa tavataan neljää lajia:
Erpobdella lineata
Erpobdella nigricollis
Koirajuotikas (Erpobdella octoculata)
Erpobdella testacea
Merkitys ihmiselle

Yhdysvalloissa ja Kanadassa valkosilmäkuhan kalastajat käyttävät lajia Erpobdella obscura syöttinä. Vuoden 1980 tiedon mukaan Minnesotassa kerätään vuosittain yli 45 tonnia tämän lajin eläviä juotikkaita ja niiden vähittäismyynnin arvo on arviolta 1,5 miljoonaa dollaria. Koukkuun kiinnitetyn koirajuotikkaan uintiliike houkuttelee kaloja.
Koirajuotikkaita on pitkään käytetty ekologiassa lajien välisten vuorovaikutusten tutkimiseen selkärangattomilla sekä indikaattorilajeina toksikologiassa. Koirajuotikkaiden kudosten PCB-yhdisteiden pitoisuuksia mittaamalla voidaan esimerkiksi määrittää jokisedimentin pintakerroksen saastuneisuutta.
Koirajuotikkaiden lajimäärä eri eläinmaantieteellisillä alueilla (2008).
Koirajuotikkaan (Erpobdella octoculata) kokoni
Viiksiväijy

| Viiksiväijy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Väijyt Myiodynastes
Laji::  chrysocephalus
Kaksiosainen nimi
 Myiodynastes chrysocephalus  (Tschudi, 1844) 
Alalajit
 M. c. chrysocephalus  M. c. cinerascens  M. c. minor 
Katso myös
   Viiksiväijy Wikispeciesissä   Viiksiväijy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viiksiväijy (Myiodynastes chrysocephalus) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan viiksiväijy on 20–22 cm. Laji on selästään oliivinvihreä ja siivet ovat harmahtavat. Eteläisillä alalajeilla M. c. chrysocephalus ja M. c. minor on siivissä selkeä punaruskea reunus, joka on nimilajilla kapeampi. Päästään laji on tumman harmaa lukuun ottamatta valkoisia silmäkulma- ja viiksijuovia. Rinnastaan ja vatsastaan viiksiväijy on keltainen ja rinnassa on oliivinvärisiä juovia. Ulkonäöltään viiksiväijy muistuttaa naamioväijyä, mutta eroaa viiksijuoviensa ja rinnan raidoituksen perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Viiksiväijyä tavataan Panaman itäosista ja Etelä-Amerikassa Andeilta Venezuelasta Argentiinan pohjoiskärkeen. Linnun elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät ja metsien pensaikkoiset reunamaat. Viiksiväijyn elinympäristöt sijaitsevat yleensä 1 000–2 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Viiksiväijyt liikkuvat yleensä yksin tai pareittain ja liittyy joskus sekaparviin. Ravintonaan lintu käyttää hyönteisiä ja hedelmiä. Lajin pesimäkausi kestää tammikuusta kesäkuulle. Viiksiväijyn sammalpesä sijaitsee puun tai kallion kolossa ja se voi pesiä myös tienvarsien kallioleikkauksissa. Naaras munii kaksi kermanvalkeaa punaruskeapilkullista munaa.
Viiden pennin leffa

| Viiden pennin leffa> Nickelodeon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Bogdanovich
Käsikirjoittaja:  W. D. Richter Peter Bogdanovich
Tuottaja:  Robert Chartoff Frank Marshall Irwin Winkler
Säveltäjä:  Richard Hazard
Kuvaaja:  László Kovács
Tuotantosuunnittelija:  Ric Berger
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures Corporation British Lion Films EMI Films
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:  1976, Suomessa 1977
Kesto:  123 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viiden pennin leffa (Nickelodeon) on Peter Bogdanovichin ohjaama brittiläis-yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1976. Sen pääosia näyttelevät Ryan O’Neal, Burt Reynolds ja Tatum O’Neal.
Mykkäelokuvien aikakauden alkuvaiheista kertova komedia perustuu erittäin löyhästi Cecil B. DeMillen elämän varhaisvaiheisiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ryan O’Neal  | … |  Leo Harrigan   |
|  Burt Reynolds  | … |  Buck Greenway   |
|  Tatum O’Neal  | … |  Alice Forsyte   |
|  Brian Keith  | … |  H. H. Cobb   |
|  Stella Stevens  | … |  Marty Reeves   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa puheliaaksi kuvaamalleen elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Viestipataljoona 32 (jatkosota)

Viestipataljoona 32 (VP 32) oli Suomen puolustusvoimien jatkosodan aikainen Keski-Pohjanmaan sotilasläänin Sisä-Suomen suojeluskuntapiirissä perustettu divisioonan viestipataljoona, joka kuului 11. divisioonaan. Sen pääasiallinen tehtävä oli puhelinyhteyksien rakentaminen ja ylläpito. Lisäksi se vastasi kenttäpostitoiminnasta divisioonan alueella. Pataljoona osallistui myös Lapin sotaan.
Perustaminen

Pataljoona perustettiin Äänekosken kauppalan kansakoululla 20. kesäkuuta 1941 alkaen Äänekosken reserviläisistä.
Yksiköt

PuhK/VP32 (Puhelinkomppania)
KeskusK/VP32 (Keskuskomppania)
Komentaja(t)

Luutnantti Ilmola
Luutnantti Pakarinen
Keskittäminen

Pataljoona keskitettiin junakuljetuksena 25.kesäkuuta 1941 alkaen Kiteelle.
Sotatie

Pataljoona alistettiin alkuvaiheessa 15. heinäkuuta 1941 saakka VI armeijakunnalle. Se palautui omaan divisioonaansa 16. heinäkuuta 1941 ja kotiuttamiseensa saakka sen jatkosodan ja Lapin sodan tapahtumat seuraavat 11. divisioonan tapahtumia.
Lakkauttaminen

Pataljoona kotiutettiin ja lakkautettiin 30. marraskuuta 1944.
Virenoja

Virenoja on Orimattilan kylä, joka sijaitsee seututie 167:n varrella Lahden Renkomäen ja Orimattilan kirkonkylän eli keskustaajaman välillä. Tietä pitkin mitaten Virenoja on viisi kilometriä kirkonkylän pohjoispuolella ja kymmenen kilometriä Renkomäen eteläpuolella. Matka Virenojalle valtatie 4:n Renkomäen liittymästä kestää noin 8 minuuttia ja kirkonkylältä noin 7 minuuttia.
Vuoden 2022 lopussa kylän postinumeroalueella asui 627 vakituista asukasta.
Virenojalla on  kyläkoulu, jossa järjestetään 1.–6. luokkien opetuksen lisäksi myös esiopetusta. Oppilaita on noin 110–120.
Virenojan kylällä yhteishenki on korkealla ja siellä toimii aktiivisia yhdistyksiä. Talkootyöllä järjestetäänkin monia suuren suosion saavuttaneita vuosittaisia tapahtumia, kuten Match show -koiranäyttely, Virenojan Kyläpäivä, loppiaisen Kynttiläkävely ja Laskiaisrieha pulkkamäkineen.
Kylän historiaa

Virenojalla on ollut asutusta jo noin 11 000 vuotta sitten. Myllykulmalla on tehty Pohjois-Karjalan Enon ohella Suomen vanhimmat arkeologiset löydöt, ajoitukseltaan 9070–8670 eaa. (Takala 2004: 149).
Kylän historiaa > Kiinteät muinaisjäännökset

Hannulan kivikautinen asuinpaikka
Korkeakallion kivikautinen asuinpaikka
Köylinkosken vesimylly
Myllykosken asuinpaikka
Myllykulman mylly
Kylän historiaa > Virenojan tiilitehdas

Virenojalla toimi 1920–1970-luvuilla Virenojan tiilitehdas, jonka valmistamia punaisia tiiliä on edelleen nähtävissä monissa vanhoissa rakennuksissa Etelä- ja Keski-Suomessa.
Koulu

| Virenojan koulu> Virenojan kansakoulu |
| --- | --- |
Sijainti:  Virenojantie 16, 16310 Virenoja
Tyyppi:  suomenkielinen alakoulu
Perustettu:  1911
Rehtori:  Tuomo Karjalainen
Luokat:  1-6
Oppilaita:  115
Verkkosivut
Virenojalla on koulu, jossa oli 115 oppilasta syksyllä 2023. Koulu on hyväkuntoinen ja järjestelyiltään toimiva. Koulussa opetetaan 1.–6. luokkien oppilaita ja samassa rakennuksessa järjestetään myös esiopetusta.
Koulu > Historiaa

Jo vuonna 1900 kylällä toimi pienten lasten koulu, jonka opettajalle luvattiin 3 kuukauden työn palkaksi noin 50 markkaa rahaa, 2½ hehtolitraa rukiita, asunto, polttopuut ja valo.
1903 kerättiin rahaa pikkukoulun urkuharmonin hankkimiseen järjestämällä huvi-iltamia, joissa ohjelmana oli mm. näytelmiä ja koululasten esittämää laulua. Harmoni saatiin hankittua ja sitä esiteltiin yleisölle ensimmäisen kerran pääsiäisenä 1904.
Koska Virenojaa ympäröivissä kouluissa oli liikaa oppilaita ja Virenojalla asui paljon näissä kouluissa käyviä oppilaita, tuli kansakoulun perustaminen esiin useita kertoja. Asiaa kuitenkin vatvottiin moneen kertaan eri suuntiin. Tammikuussa 1905 kerrottiin virenojalaisia oppilaita käyvän toistakymmentä kirkonkylän ja saman verran Pennalan kansakoulussa. Muutama virenojalainen kävi Viljaniemen koulussakin.
Virenojan kyläläiset päättivät maaliskuussa 1905 kokouksessaan ruveta mitä pikemmin omaa kansakoulua rakentamaan ja keräsivät rahaa hommaamalla suuremmoisia arpajaisia ja järjestämällä teeiltamia.
Lopulta vuonna 1911 Virenojalle perustettiin kansakoulu. Ismael Serenius lahjoitti koulua varten tontin, jolloin rakennustyöt päästiin aloittamaan. Ensimmäisenä vuonna, ennen koulurakennuksen valmistumista, koulu toimi nuorisoseuran omistamalla seurantalolla vuokralaisena.
J. Hovin rakentama kansakoulu ja sivurakennus valmistuivat 1912. Vuonna 1932 valmistui lisärakennus, jossa oli eteiset, luokkahuone, keittola ja ullakolla alakoulun opettajan asunto.
1990-luvulle tullessa koulun tilat olivat jääneet pieniksi ja järkevä käyttöikä oli loppumassa, joten laadittiin remontti- ja laajennussuunnitelmat.
Koulu > Uusi koulu 1992

Vanhan koulun remontoinnin ja laajentamisen sijasta päädyttiin kuitenkin rakentamaan vanhan koulun viereen kokonaan uusi koulu. Vanha koulu purettiin.
Uusi koulu vihittiin käyttöön syksyllä 1992 ja sen laajennus kuusiluokkaiseksi valmistui vuonna 2014.
Koulurakennuksessa on 1.–6. luokkien opetuksen lisäksi myös varhaiskasvatuksen ja iltapäiväkerhon toimintaa. Koulussa on noin 120 oppilasta, 7 opettajaa ja muuta henkilökuntaa. Iltaisin koulun liikuntasalia käytetään monenlaiseen yhdistysten ja yksityisten toimijoiden järjestämään liikuntaharrastukseen, kuten koripalloiluun, sulkapalloiluun, lentopalloiluun ja jumppaamiseen. Koulun välituntipiha ja urheilukenttä on kunnostettu 2020-luvun alussa vastaamaan nykyajan vaatimuksia tekonurmineen. Talvisin urheilukenttä on jäädytetty luisteluradaksi ja lähipelloille tehdään koululaisten käyttöön hiihtoladut.