stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nancy Kress

| Nancy Kress |
| --- | --- |
 Vasemmalta oikealle: Delia Sherman,  Nancy Kress ja Ellen Datlow vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nancy Anne Kress
Syntynyt: 20. tammikuuta 1948 (ikä 76) Buffalo, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Anna Kendall
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus, fantasia
Aiheesta muualla
nancykress.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Nancy Anne Kress (os. Koningisor, s. 20. tammikuuta 1948 Buffalo, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tieteis- ja fantasiakirjailija.
Kress on voittanut teoksillaan lukuisia tieteiskirjallisuuden palkintoja. Hän julkaisi ensimmäisen tarinansa 1976 Galaxy Science Fiction -lehdessä ja hänen tarinoitaan on sittemmin julkaistu Galaxyn lisäksi muun muassa Asimov's Science Fiction- ja The Magazine of Fantasy & Science Fiction -lehdissä. Kress voitti parhaan novellin Nebula-palkinnon 1986 The Magazine of Fantasy & Science Fiction -lehdessä ilmestyneellä novelilla Out of All Them Bright Stars. Hänen tunnetuimpiin teoksiin lukeutuu 1991 parhaan pienoisromaanin Hugo- ja Nebula-palkinnon voittanut Beggars in Spain, jonka hän laajensi myöhemmin romaaniksi. Beggars in Spain (1992) sai jatkoa romaaneista Beggars & Choosers (1994) ja Beggars Ride (1996). Kaikkiaan Kress on voittanut kuusi Nebula- ja kaksi Hugo-palkintoa. Lisäksi hän on saanut Theodore Sturgeon -palkinnon ja romaanistaan Probability Space (2002) John W. Campbellin muistopalkinnon.
Kress valmistui yliopistosta ja hän on työskennellyt peruskoulun opettajana. Hän meni naimisiin Michael Joseph Kressin kanssa 1973 ja he saivat kaksi lasta. He erosivat 1984. Vuonna 1998 Kress meni naimisiin tieteiskirjailija Charles Sheffieldin kanssa. Sheffield kuoli 2002. Vuonna 2011 Kress meni naimisiin kirjailija Jack Skillingsteadin kanssa.
Monolatria

Monolatria (kreikkaa: μόνος, monos, yksi; λατρεία, latreia, palvonta) viittaa uskontoon, jossa tunnustetaan useiden jumalien olemassaolo, mutta palvotaan vain yhtä jumalaa. Monolatria eroaa henoteismistä siinä, että monolatriassa muiden jumalien ei katsota olevan palvonnan arvoisia, vaikkakaan niiden olemassaoloa ei kielletä, kun taas henoteismissä keskitytään yhden jumalaan palvontaan, vaikkakin myönnetään, että myös muut jumalat saattavat olla palvonnan arvoisia.
Joidenkin tutkijoiden mukaan monolatria on näkyvissä muun muassa varhaisessa Vanhan testamentin juutalaisuudessa, ja Mooses olisi ollut ennemmin monolatristi kuin monoteisti. Tällöin juutalaisessa uskossa yhteen Jumalaan ei olisi ollut kyse niinkään siitä, onko Jahve ainoa olemassa oleva jumala, vaan siitä, onko olemassa toista sellaista jumalaa kuin Jahve.
Käännös suomeksi
Moitajärvi

| Moitajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Lappi
Kunnat:  Kemijärvi
Koordinaatit:  66°41′54″N, 27°01′40″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kemijoen vesistö (65)
Laskujoki:  Moitaoja
Järvinumero:  65.342.1.034
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  229,6 m 
Rantaviiva:  16,66 km 
Pinta-ala:  1,48 km² 
Keskisyvyys:  3,67 m 
Suurin syvyys:  15 m 
Saaria:  Ammesaari, Hautasaari, Isosaari, Pöhnäsaari, Varessaari
 fiMoitajärvi 
Moitajärvi on syvyyssuhteiltaan epäyhtenäinen metsäjärvi Kemijärven länsiosassa Lapin maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,5 neliökilometriä. Etäisyys Kemijärven keskustasta on 17 kilometriä länteen.
Maantiede

Runsaan kilometrin pituinen kaakkois–luoteissuuntainen niemi jakaa Moitajärven läntiseen pääaltaaseen ja itäiseen, pitkänkapeaan Syväselkään. Järven niemillä ei ole karttanimiä, saarilla sitä vastoin on (Ammesaari, Hautasaari, Isosaari, Pöhnäsaari, Varessaari). Rannoilla on jonkin verran pientaloja ja järven länsipuolitse kulkee paikallistie 9445.
Moitajärven itäpuolella sijaitsee pienten saarten täplittämä Moitalampi (65.342.1.041). Moitajärvi ja -lampi laskevat Moitaojaa etelään Jokilampeen (223,1 metriä mpy).
Moitajärven vesitilavuutta ei ole ilmoitettu. Keskisyvyyden ja pinta-alan perusteella se on runsaat viisi mijoonaa kuutiometriä.
Moitajärvi (65.342.1.034) kuuluu Palojärven valuma-alueeseen (65.342), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Kiviperän–Ala-Kivijärven valuma-alue (65.34) ja ensimmäinen on Kemijärven–Pelkosenniemen alue (65.3). Palojärven valuma-alueeseen kuuluu 40 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista vain Lautajärvi ja Moitajärvi ovat yli neliökilometrin laajuisia. Kolmanneksi laajin on Palojärvi.
Monokromaattori

Monokromaattori on laite, joka päästää valon tai muun säteilyn aallonpituuksista läpi kapean kaistan haluttuja aallonpituuksia. Syntyvää säteilyä sanotaan monokromaattiseksi. Aallonpituuksia erotellaan hilan tai prisman avulla. Monokromaattoreja käytetään esimerkiksi spektrofotometreissa.
Spektrofotometrissa valo, joka sisältää useita aallonpituuksia, menee monokromaattoriin sisääntuloraosta. Sitten valo heijastetaan koveraan peilipintaan, josta se kohdistuu prismaan tai hilaan, mikä erottaa ei-haluttuja aallonpituuksia valosta pois esimerkiksi heijastamalla ne muualle. Tämän jälkeen valo heijastuu uuden koveran peilipinnan kautta ulostuloraon kautta seuraavaan kohteeseen, esimerkiksi näytteen kautta ilmaisimeen. Ulostulorako viimeistelee ulostulevan valon aallonpituuden halutuksi. Raon leveyttä voidaan säätää tarpeen mukaan.
Monolignolit

Kolmen yleisen monolignolin rakenteet
Monolignolit ovat fytokemikaaleja, jotka ovat sekä ligniinin että lignaanien biosynteesin lähtöaineita.
Monolignolien tuotanto lähtee fenyylialaniinista, ja ne katsotaan fenyylipropanoideiksi. Kolme tärkeintä monolignolia ovat koniferyylialkoholi, sinapyylialkoholi ja p-kumaryylialkoholi. Näiden osuudet vaihtelevat kasvilajista riippuen. Esimerkiksi kuusen ligniini on melkein kokonaan koniferyylialkoholia, ja p-kumaryylialkoholia esiintyy ensisijaisesti heinissä.
Monolignolien biosynteesi tapahtuu sytosolissa. Sen jälkeen niihin liitetään glukoosiryhmä, joka tekee niistä vesiliukoisia glykosideja. Ne siirtyvät solukalvon läpi solujen välitilaan, missä glukoosi erkanee ja monolignolit polymeroituvat ligniiniksi.
Fenyylipropeenit ovat monolignolien johdannaisia.
Nadine Kleinert
Henkilökohtaiset ennätykset

Lähteet: IAAF, Tilastopaja
Kuulantyöntö: 20,20 (2009)
Kiekonheitto: 50,99 (2001)
Mirakuliini

| --- | --- |
Mirakuliini

Mirakuliinin kaltaisen proteiinin dimeerinen rakenne. Eristetty intianjasmikistä.
Tunnisteet
Tietokannat
UniProt: P02741
Mirakuliini on glykoproteiini, jota voidaan eristää Länsi-Afrikassa kasvavan Synsepalum dulcificum -sapotillakasvin eli taikamarjan marjoista. Kasvissa mirakuliinia on vain marjoissa ja vasta niiden alkaessa kypsyä vihreistä oransseiksi. Mirakuliinipitoisuus on isoin kypsissä punaisissa marjoissa.
Ihmisillä mirakuliinin tai taikamarjan marjojen syöminen saa happaman makuiset asiat, kuten sitruunat, limetit, sitruunahapon ja etikan, maistumaan makeilta. Vaikutus lakkaa suun palatessa pH-arvoltaan neutraaliksi, mutta toistuu taas happamia aineita syötäessä. Vaikutus jatkuu noin 30 minuuttia tai jopa 2 tuntia mirakuliinipitoisuudesta riippuen.
Makeuden mekanismi

Ihmisillä mirakuliini sitoutuu voimakkaasti kielen makureseptoreihin TAS1R2 ja TAS1R3 solujen ulkoisesti. Reseptorit ovat makusoluissa keskenään pareina eli heterodimeereinä. Suun likimain neutraalissa pH-arvossa (pH=7) mirakuliini ei maistu miltään ja toimii muiden makeutusaineiden makeutta estävänä kilpailevana antagonistina. Happamassa tiettävästi sen kolmiulotteinen rakenne eli konformaatio muuntuu ja se aktivoi sitomansa makureseptorin agonistina. Vaikutus kasvaa pH-välissä 6.5–5 ja on suurin noin pH:ssa 4.25. Liuoksissa mirakuliinin enimmäisvaikutus vaatii yli 4*10-7 mol/l mirakuliinipitoisuuden, ja liuosta tulee pitää suussa noin 3 minuuttia – happamassa makeus vastaa tällöin noin 0.4 mol/l sakkaroosiliuosta. Vähäisempi vaikutus kuitenkin alkaa jo sekunneissa. Suun palatessa neutraaliksi makeuden tunne loppuu, mutta toistuu taas happamia aineita syödessä niin kauan, kunnes sylki on liuottanut kylliksi mirakuliinia pois suusta.
Mirakuliini on siis happamassa itsessään makea, eikä suoranaisesti muunna happamia ruokia makeiksi. Se kuitenkin saa ne epäsuoraan vaikuttamaan makeilta. Esimerkiksi sitruunat ovat mirakuliinin syönnin jälkeen maultaan verrattavissa appelsiineihin.
Rakenne ja ominaisuudet

Mirakuliini on tetrameeri. Sen massa on 98.4 kilodaltonia (kDa). Tetrameeri koostuu kahdesta dimeeristä, joiden monomeereissä on 191 aminohappoa. Dimeerien monomeerit ovat toisissaan kiinni kahdella disulfidisidoksella: kumpikin aminohappotähteestä C138. Monomeereissä on myös kolme sisäistä disulfidisidosta: C47–C92, C148–C159 ja C152–C155. Monomeerien massa on 24.6 kDa, josta 86.1 % on aminohappoja ja 13.9 % hiilihydraatteja. Hiilihydraateista mooleina 31 % on glukosamiinia, 30 % mannoosia, 22 % fukoosia, 10 % ksyloosia ja 7 % galaktoosia. Polysakkaridit ovat kiinni monomeerien aminohappotähteiden D42 ja D186 2N-typissä. Monomeerien esiasteiden pituus on 220 aminohappoa heti translaation jälkeen. Molemmat, dimeeri ja tetrameeri, muokkaavat ihmisten makuaistia – monomeerit eivät. Tetraamereejä on luonnossa, mutta mirakuliinin eristyksen aikana ne voivat hajota dimeereiksi.
Mirakuliini on verrattain vakaa vesiliuoksissa. Kun pH on alle 3 tai yli 13, se denaturoituu. Myös korkeat lämpötilat tuhoavat sitä.
Historia

Länsi-Afrikan alkuperäisväestö on käyttänyt mirakuliinia taikamarjan marjojen muodossa pitkään ruokien makeutusaineena. 1968 Kenzo Kurihara ja Lloyd M. Beidler eristivät mirakuliinin taikamarjan marjoista. Se nimettiin mirakuliniiksi tämän jälkeen samana vuonna. Sen aminohapposekvenssi selvitettiin 1986 ja cDNA-sekvenssi 1995. Sittemmin on kehitetty mirakuliinia tuottavia geenimuunneltuja ruokakasveja, kuten tomaatteja ja salaatteja. Pyrkimyksenä muuntelussa on saada kasveja, jotka tuottavat runsaasti mirakuliinia, jotta sitä voidaan eristää ja käyttää kaupallisesti makeutusaineena.
Taikamarjan marjoja. Marjat ovat likimain oliivin kokoisia. Alla on osin ja täysin kuorittuja marjoja.
Golombin viivain

Optimaalinen neljän pisteen Golombin viivain.
Golombin viivain on sellainen joukko kokonaislukuja, ymmärrettynä pisteiksi lukusuoralla, että samaa kahden pisteen välistä etäisyyttä ei esiinny eri pistepareissa. Esimerkiksi {0, 1, 3} on Golombin viivain, koska sen pisteiden välillä on etäisyydet 1, 2 ja 3, jotka ovat kaikki erisuuria. Sen sijaan {0,1,2} ei ole Golombin viivain, koska etäisyys 1 esiintyy kaksi kertaa, sekä pisteiden 0 ja 1 välillä että pisteiden 1 ja 2 välillä. Ne on nimetty Solomon Golombin mukaan, joskaan Golomb ei ollut ensimmäinen, joka tutki niitä. Golombin viivaimilla on sovellutuksia muun muassa radioteleskooppien antennien sijoittelussa, radiokanavien valinnassa, röntgenkristallografiassa ja koodausteoriassa.
Golombin viivainta voidaan siirtää ja peilata lukusuoralla etäisyyksien muuttumatta, joten esimerkiksi viivain {10,11,13} on olennaisesti sama kuin {0,1,3}. Niinpä tavallisesti tarkastellaan vain viivaimia, jotka ovat kanonisessa muodossa: pienin luku on nolla, ja viivaimista, jotka ovat toistensa peilikuvia, valitaan leksikaalisesti pienempi. Kanoninen Golombin viivain, jossa on n pistettä, on optimaalinen, jos sen pituus eli päätepisteiden välinen etäisyys on mahdollisimman pieni n-pisteisten viivaimien joukossa. Esimerkiksi {0,1,3} on optimaalinen kolmen pisteen viivain, mutta {0,1,10} ei.
Historia

Simon Sidon, Paul Erdős ja Pál Turán  tutkivat 1930-luvulla Sidonin joukkoja eli lukujoukkoja, joissa kaikkien parien summat ovat erisuuret. Sophie Piccard puolestaan tutki 1930-luvulla lukujoukon alkioiden erotusten muodostamia joukkoja, ja esitti 1939 muun muassa väittämän, että jos kahdella Golombin viivaimella (joita ei silloin vielä kutsuttu sillä nimellä) on samat erotusjoukot, niin joukot ovat siirtoa ja peilausta vaille samat. Väite osoittautui vääräksi, kun Gary Bloom vuonna 1977 löysi kaksi erilaista 6 pisteen viivainta, joiden erotusjoukot ovat samat, nimittäin {0,1,4,10,12,17} ja {0,1,8,11,13,17}. Kaikille suuremmille viivaimille Piccardin väittämä kuitenkin pätee, minkä Ahmad Bekir ja Solomon Golomb osoittivat 2007.
Sidonin joukot ja Golombin viivaimet ovat sama asia eri muodossa, ja niiden välinen yhteys on varsin yksinkertainen. Jos nimittäin joukko ei ole Golombin viivain, niin siinä on sellaiset neljä alkiota  a,b,c,d, että  a-b=c-d. Silloin myös  a+d=b+c, eli joukko ei ole myöskään Sidonin joukko. Myös käänteinen on helppo osoittaa. Yhteyttä Sidonin joukkojen ja Golombin viivaimien välillä ei kuitenkaan alkuun huomattu, koska näitä ongelmia tutkivat eri tutkijat.
Edellisistä riippumatta Wallace C. Babcock tutki 1950-luvulla radiokanavien valintaongelmaa, joka johti Golombin viivaimiin. Hän löysi optimaaliset viivaimet enintään 8 pisteelle. Optimaalinen 8 pisteen viivain on {0, 1, 4, 9, 15, 22, 32, 34}. 1960-luvulla Solomon Golomb tutki viivaimia systemaattisesti. Hän käytti niistä nimeä minimum spanning rulers, mutta vuonna 1972 Martin Gardner nimesi ne Golombin viivaimiksi (engl. Golomb’s rulers) Scientific Americanin kolumnissaan.
Optimaalisten viivainten etsintä

Viime aikoina optimaalisia viivaimia on etsitty massiivisesti hajautetulla laskennalla distributed.net-projektissa. Optimaalinen 27 pisteen viivain selvitettiin projektissa, joka kesti viitisen vuotta ja valmistui vuonna 2014. Sen jälkeen vuosina 2014–2022 selvitettiin optimaalinen 28 pisteen viivain. Sen pituus on 585, ja itse viivain on
Tunnetut optimaalisten viivainten pituudet on lueteltu OEIS-tietokannassa.
Suuret viivaimet

Erdősin ja Turánin vuonna 1941 esittämällä konstruktiolla voidaan helposti muodostaa suuriakin Golombin viivaimia, vaikkakaan ei optimaalisia. Jos  n on alkuluku, niin joukko
on Golombin viivain, jossa on  n pistettä. Sen pituus on hiukan vähemmän kuin  2n^{2}. Lyhyempiäkin konstruktioita tunnetaan: Imre Ruzsan  konstruktiossa n pisteen viivaimen pituus on vain hiukan enemmän kuin n2. Erdősin vuonna 1934 esittämän konjektuurin mukaan kaikilla n on olemassa n pisteen Golombin viivaimia, joiden pituus on vähemmän kuin n2. Konjektuuria ei ole todistettu, mutta Apostolos Dimitromanolakis on vuonna 2002 laskennallisesti varmistanut sen 65 000 pisteen viivaimiin asti.
MyDevice

MyDevice oli 2000-luvun alussa suomalaisen MyOrigo-nimisen Oulussa toimineen yrityksen kehittämä älypuhelin, joka ei koskaan päässyt markkinoille. Taustalla oli suomalainen Johannes Väänänen. MyDevice ja myöhemmin julkistettu yhdysvaltalainen Apple iPhone ovat monilta ydinoivalluksiltaan hyvin samanlaisia. Väänänen on esittänyt, että iPhone oli suora kopio myDevicesta ja MyOrigon alkuperäisistä ideoista, jotka oli aiemmin esitelty Applelle.
Puhelimessa oli esimerkiksi iPhonesta ja Android-puhelimista nykyään tuttu valikkojen selaaminen kosketusnäyttöä sipaisemalla, automaattinen näytön kääntyminen horisontaaliseksi kun laitteen kääntää sivuttain ja panorointiin perustuva internet-sivujen selaus. Kun koko internet-sivu ei mahdu ruudulle, siitä näkyviä alueita voi selata puhelinta liikuttamalla. Aivan kuten katsoisi isompaa lehteä pienemmästä aukosta kallistelemalla aukkoa.
Historiaa

Oululaisessa ohjelmistoyrityksessä työskennellyt Johannes Väänänen oli rakentanut alkeellisen prototyypin kosketusnäyttöpuhelimestaan ja pääsi esittelemään sitä Nokiasta lähteneelle Jyrki Hallikaiselle tämän perustamassa Microcell-yhtiössä. Hallikainen innostui ja perusti tytäryhtiön nimeltä MyOrigo kehittelemään MyDevicea eteenpäin. Pian MyOrigossa oli jo satakunta työntekijää, ja ensimmäinen MyDevice-prototyyppi julkaistiin alkuvuodesta 2002 ja sitä valmistettiin muutama tuhat kappaletta esittelykäyttöön. MyOrigo ei kuitenkaan onnistunut saamaan matkapuhelinjättejä kiinnostumaan liiketoiminnasta kanssaan, vaan jokaisessa yhtiössä törmättiin samaan ”not-invented-here”-asenteeseen ja pelkoon omien asemien menettämisestä.
MyOrigo teki konkurssin 2004, mutta sen avainhenkilöt ostivat yhtiön oikeuksia ja resursseja ja jatkoivat yritysnimellä F-Origin. Siinäkin oli mukana Hallikainen, ja yrityksen onnistui saada jonkin verran rahoitusta Samsungilta kosketusnäyttöpuhelimen kehittämiseksi edelleen. Kun Samsungin edustajat saapuivat Ouluun toiseen neuvotteluunsa, vuokranantaja oli yllättäen sulkenut F-Originin toimitilat vuokrarästien takia. Samsung lopetti kaiken yhteistyön suomalaisyrityksen kanssa, ja F-Origin meni konkurssiin 2005 toimittuaan vain runsaan vuoden verran. Suurin velkoja oli Hallikaisen yritysryhmään kuulunut sveitsiläinen Satyricon Capital, joka oli myös MyOrigon suurin omistaja.
Aiheesta muualla

Väänänen, Johannes ym.: The Smart Device, eBook, Vaka Vainamoinen 2016.
Video: Tällainen on myDevice-kännykkä. Kaleva.fi
Sipola, Timo: Nokialla kukaan ei kuunnellut Johannes Väänästä – nyt Tinderkin käyttää ideaa, jota hän yritti kaupata matkapuhelinjätille Yle Uutiset.  1.10.2017. Viitattu 25.9.2019.
Monoliitti

Mount Augustus -monoliitti.
Monoliitti tulee latinan sanasta monolithus, joka puolestaan on peräisin kreikan sanasta μονόλιϑος (monólithos). Kreikan sana voidaan jakaa kahteen osaan: μόνος (’yksi’ tai ’yksi ainoa’) ja λίϑος (’kivi’).
Geologiassa monoliitti on vuori, joka koostuu yhdestä ainoasta kivestä.
Arkkitehtuurissa monoliitilla tarkoitetaan monumentissa tai rakennuksessa olevaa suurta kokonaisuutta, joka on hakattu yhdestä kivestä. Monoliitti voi muodostaa myös monumentin kokonaisuudessaan.
Kuvanveistossa monoliitti on yhdestä kivestä veistetty teos. Esimerkiksi Pietarissa olevaa Aleksanterin pylvästä kutsutaan monoliitiksi.
Tekniikassa monoliitti voi viitata laitteeseen tai laitteen osaan, joka on "yhtä kappaletta", eikä sitä ole ainakaan virallisesti suunniteltu kunnostettavaksi. Monoliitin mentyä epäkuntoon tai saavutettuaan suunnitellun elinkaarensa se vaihdetaan kokonaan.[lähde? ]
Golmud

| Golmud (mong>  ᠭᠣᠣᠯ ᠮᠣᠳᠤ, Γool modu qota  tiibetiksi ན་གོར་མོ་གྲོང་ཁྱེར།, Wylie: na gor mo grong khyer  kiin. 格尔木市, Gé'ěrmù Shì) |
| --- | --- |
 Golmudin sijainti (punaisella) Haixin autonomisessa prefektuurissa (keltaisella) Qinghaissa.
 Golmud
 Koordinaatit: 36°25′N, 94°53′E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Qinghai
Autonominen prefektuuri:  Haixi
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Piirikuntatason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  119 173,5 km²
Väkiluku (2010):  215 214
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  816000
Suuntanumero(t):  0979
 
 www.gem.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Golmud (mong. ᠭᠣᠣᠯ ᠮᠣᠳᠤ, Γool modu qota, tiibetiksi ན་གོར་མོ་གྲོང་ཁྱེར།, Wylie: na gor mo grong khyer, kiin. 格尔木市, Gé'ěrmù Shì) on piirikuntatason kaupunki Kiinan Qinghain maakunnassa. Hallinnollisesti se kuuluu Haixin mongolien ja tiibetiläisten autonomiseen prefektuuriin. Kaupungin pinta-ala on 119 173,5 neliökilometriä ja väkiluku 215 214 (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 610 kilometriä maakunnan pääkaupunki Xiningistä länteen.
Maantiede

Golmud sijaitsee Qaidamin keskieteläosassa ja korkeus merenpinnasta on 2 809 metriä. Hallintoalueella on noin 20 suolajärveä eri kooltaan.
Iso osa piirikuntatason kaupungista on eksklaavi. Hallinnollisesti se muodostaa Tanglulashanin suurkunnan, joka on Kiinan suurin kuntatason alueyksikkö (47 540 neliökilometriä).
Väestö

Vuoden 2014 tietojen mukaan Golmudin asukasmäärä on 270 000, josta 90% asuu taajamissa. Keski-ikä on 32 vuotta. Golmudissa asuu 26 etnistä ryhmää mm. han-kiinalaisia, tiibetiläisiä, mongoleita ja hui-kiinalaisia. Han-kiinalaista on 90,2% kaikista asukkaista.
Galleria

Golmudin rautatieasema.
Laituri Golmudin rautatieasemassa. Kyltissä lukee, että korkeus on 2 829 metriä.
Qinghai–Tiibetin rautatie Golmudin lähellä.
Jangtsen lähde - jäätikköjä Tanglulashanin suurkunnassa.
Tanggulavuoristo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Golmud Wikimedia Commonsissa
Monokulaari

Monokulaari
Monokulaari on muutettu linssikaukoputki, jota käytetään kaukaisten objektien tarkentamiseen lukuisten linssien tai prismojen kautta; prismoja käyttävä monokulaari on kevyt teleskooppi. Voluumiselvennä ja paino monokulaarissa ovat vähemmän kuin puolet verrattuna kiikareihin, jonka ansiosta sitä on helppo kantaa mukana. Monokulaarit tuottavat kaksiulotteisen kuvan, kun taas kiikarit kolmiulotteisen.
Gologin tiibetiläisten autonominen prefektuuri

| Gologin tiibetiläisten autonominen prefektuuri (tiibetiksi མགོ་ལོག་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་, Golog Poirig Ranggyong Kü kiin>  果洛藏族自治州, Guǒluò Zàngzú Zìzhìzhōu) |
| --- | --- |
 Gologin prefektuurin sijainti (keltaisella) Qinghaissa.
 Koordinaatit: 34.47°N, 100.24°E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Qinghai
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Autonominen prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  76 442 km²
Väkiluku (2010):  181 682
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  814000
Suuntanumero(t):  0975
Rekisterikilpi:  青F
 
 www.guoluo.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gologin tiibetiläisten autonominen prefektuuri (tiibetiksi མགོ་ལོག་བོད་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་, Golog Poirig Ranggyong Kü, kiin. 果洛藏族自治州, Guǒluò Zàngzú Zìzhìzhōu) eli Golog, tai joskus pinyinin mukaan Guoluo, on tiibetiläisille varattu autonominen prefektuuri Kiinan Qinghain maakunnan kaakkoisosassa. Prefektuurin pinta-ala on 76 442 neliökilometriä ja väkiluku 181 682 (2010). Prefektuurin päähallintopaikka sijaitsee Maqênin piirikunnassa, jonka keskusta sijaitsee linnuntietä noin 275 kilometriä maakunnan pääkaupunki Xiningistä etelälounaaseen.
Hallinnollinen jako

Piirikuntatasolla autonominen prefektuuri jaetaan kuuteen piirikuntaan (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
Väestö

Vuoden 2014 lopussa Gologissa asui 194 156 henkilöä, josta oli 178 371 tiibetiläistä (91,87%).
Galleria

Maqênin piirikunnan keskusta.
Temppeli Maqênin piirikunnassa.
Jigzhin piirikunnan keskusta vuonna 2007.
Ensimmäinen silta Keltaisenjoen yli Madoin piirikunnassa.
Maisemaa Gologin prefektuurissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gologin tiibetiläisten autonominen prefektuuri Wikimedia Commonsissa
Guoluo Travel Guide (englanniksi) (travelchinaguide.com)
Gologin prefektuurin hallinnollinen jako.
Gloster Gauntlet

| Gloster Gauntlet |
| --- | --- |
 Entisöity Gloster Gauntlet II GT-400 nousee Selänpään lentokentältä.
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Gloster Aircraft
Ensilento:  tammikuussa 1929
Valmistusmäärä:  246 
Gloster Gauntlet oli brittiläinen kaksitasoinen yksimoottorinen yksipaikkainen hävittäjälentokone, jota voitiin käyttää sekä päivä- että yötoimintaan. Kone kehitettiin 1920-luvun puolivälin jälkeen. Sarjavalmistus kuitenkin alkoi kehitystyössä ilmenneiden vaikeuksien takia kuitenkin vasta vuonna 1934. Konetta valmistettiin prototyyppi mukaan lukien 246 kappaletta, ja sitä käyttivät Britannian ilmavoimien (Royal Air Force) lisäksi Australian, Suomen, Rhodesian, Tanskan ja Etelä-Afrikan ilmavoimat.