stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lahjavero
Lahjavero Suomessa > Lahjaveroasteikot Suomessa > Lahjaveroasteikko ajalla 1.1.1996 – 31.12.2001

| Verotettavan osuuden arvo markkoina | Veron vakioerä osuuden alarajan kohdalla, mk | Veroprosentti ylimenevästä osasta |
| --- | --- | --- |
| 020 000 – 100 000 mk | 00 500 | 10 |
| 100 000 – 300 000 mk | 08 500 | 13 |
| 300 000 – | 34 500 | 16 |
Lindholm, Tuomo: Lahjaverokirja, s. 202–205.  (12. uudistettu painos)  Helsinki:  Verotieto Oy, 2014.  ISBN 978-952-5653-87-8
Perintö- ja lahjaverolaki (12.7.1940/378), siihen tehtyine muutoksineen. Finlex. Viitattu 10.10.2015 ja 30.10.2018.
Aiheesta muualla

Verohallinto: Lahja
Verohallinto: Lahjaverolaskuri (Arkistoitu – Internet Archive)
Veronmaksajat.fi: Lahjavero
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta Suomen lahjaverotuksesta

Puronen, Pertti: Perintö- ja lahjaverotus.  Helsinki:  Talentum, 2011.
Lindholm, Tuomo: Lahjaverokirja.  Helsinki:  Verotieto, 2014.
Indigonsininen

Indigo tekstiilivärinä.
Indigonsininen eli intiansininen on syvän sininen väri. Indigo on kasviperäinen indigon­sininen väriaine, jonka tärkein ainesosa on indigotiini. Ainetta käytetään esimerkiksi farkkujen värjäämiseen. Värjäysaineena ja väripigmenttinä käytettävä indigo on lämpimän sävyistä, kun taas optisena värinä indigolla tarkoitetaan violetinsävyistä sinistä.
Indigoa saadaan useista eri indigokasvien sukuun kuuluvista kasveista, joita kasvaa Aasiassa ja Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä joistakin viileämmässä kasvavista muista kasvilajeista, kuten väri­morsingoista.  Synteettisesti indigotiinia valmistettiin laboratoriossa vuonna 1880, ja vuonna 1883 Adolf von Baeyer selvitti sen kemiallisen kaavan.  Vuodesta 1897 lähtien synteettistä indigoa on valmistettu myös kaupallisesti. Synteettisesti sitä voidaan valmistaa esimerkiksi o-nitrobentsaldehydistä ja asetonista. Indigo ei tartu kuituihin kovin hyvin, joten indigolla värjätyt vaatteet haalistuvat vähitellen pesuissa. Parhaiten indigo tarttuu kuituihin, joissa on poolisia funktionaalisia ryhmiä.
Indigon kemiallinen rakenne.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Coloria.net - Indigo-aiheinen sivu
Evtek - Kasvivärien tuotekehitysprojekti (Arkistoitu – Internet Archive)
OECD: Indigo blue CAS N°: 482-89-3 – Internet Archive (englanniksi)
Imukarpit

| Imukarppikalat Imukarpit |
| --- | --- |
 Valkoimukarppi (Catostomus commersonii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Imukarppikalat Catostomoidei
Heimo::  Imukarpit Catostomidae  Cope, 1871
Alaheimot ja suvut
 Catostominae Catostomus  Chasmistes  Deltistes  Erimyzon  Hypentelium  Minytrema  Moxostoma  Thoburnia  Xyrauchen  Cycleptinae Cycleptus  Ictiobinae Carpioides  Ictiobus  Myxocyprininae Myxocyprinus 
Katso myös
   Imukarpit Wikispeciesissä   Imukarpit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Imukarpit (Catostomidae) on karppikalojen lahkoon (Cypriniformes) kuuluva makean veden kalaheimo. Se muodostaa yksinään myös imukarppikalojen alalahkon (Catostomoidei). Imukarppien levinneisyysaluetta ovat Pohjois- ja Väli-Amerikka sekä itäinen Aasia.
Monimuotoisuus ja rakenne

Imukarppien heimossa erotetaan neljä alaheimoa, 13 sukua ja 79 lajia. Varhaisimmat imukarppien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle.
Suurimmat imukarppilajit voivat saavuttaa 1 metrin pituuden, mutta suurin osa jää alle 60 cm pitkiksi. Selkäevä alkaa ennen vatsaevää. Peräevä on aikuisilla koirailla pidempi kuin naarailla. Tyypillisesti imukarpeilla on paksut huulet, joilla ne tarttuvat kiviin voimakkaasti virtaavissa joissa ja puroissa.
Imukarpit ovat tetraploidisia eli niillä kromosomisto on nelinkertainen.
Levinneisyys ja elintavat

Useimmat imukarppilajit elävät Pohjois- ja Väli-Amerikassa Kanadasta Guatemalaan ulottuvalla alueella. Sulkaimukarppi (Caprioides cyprinus) elää Siperian itäosissa ja kiinanimukarppi (Myxocyprinus asiaticus) Kiinassa.
Imukarpit ovat makena veden kaloja ja ne elävät erityisesti kirkkaissa ja nopeasti virtaavissa joissa ja puroissa. Ne elävät lähellä pohjaa, ja niiden ravinto koostuu kasvi- ja eläinplanktonista, kaloista, madoista ja pienistä äyriäisitä. Kutuaika on keväällä. Imukarpit ovat suosittuja urheilukalastuskohteita ja niitä voidaan käyttää myös ruokakaloina.
Suomen aluevesiltä on tavattu kalanviljelyslaitoksilta karanneita imukarppeja (Catostomus catostomus)
Imuevämonnit

| Imuevämonnit |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imuevämonnit  Amphiliidae  Regan, 1911
Alaheimot ja suvut
 Amphilinae Amphilius  Paramphilius  Doumeinae Andersonia  Belonoglanis  Doumea  Phractura  Trachyglanis  Leptoglaninae Dolichamphilius  Leptoglanis  Psammphiletria  Tetracamphilius  Zaireichthys 
Katso myös
   Imuevämonnit Wikispeciesissä   Imuevämonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Imuevämonnit (Amphiliidae) on monnikaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät Afrikan makeissa vesissä.
Lajit ja anatomia

Imuevämonnien heimoon kuuluu lähteestä riippuen 7–12 sukua ja 47–66 lajia. Heimo jaetaan kolmeen alaheimoon, jotka ovat Amphilinae, Doumeinae ja Leptoglaninae. Imuevämonnit ovat kooltaan pienehköjä, useimmat niistä jäävät alle 12 cm pitkiksi ja suurimmat lajit voivat saavuttaa noin 19 cm:n pituuden. Ne ovat useimmiten pitkulaisia kaloja, joiden leveät rintaevät- ja vatsaevät muodostavat imulevyn. Selkä- ja peräevät ovat lyhyehköt ja rasvaevät melko pitkät. Heimon kaloilla on kuonossaan 3 paria viiksisäikeitä. Doumeinae-alaheimon lajeilla on ruumiissaan usein ruumista suojaavia luulevyjä. Imuevämonnien uimarakko on pienehkö ja jakautunut kahteen osaan, joita ympäröi osittain luinen kapseli.
Levinneisyys ja elintympäristö

Imuevämonnilajeja tavataan laajalta alueelta trooppisesta Afrikasta erityisesti Kongojoen alueelta. Suurin osa lajeista elää korkealla vuoristossa nopeasti virtaavissa ja kirkasvetisissä puroissa ja joissa tarttuneina kiviin evillään. Imuevämonnien elintavoista tiedetään vain vähän, mutta ne todennäköisesti syövät hyönteisten toukkia ja muita selkärangattomia eläimiä.
In Guezzam

| In Guezzam بلدية عين قزام |
| --- | --- |
 In Guezzam
 Koordinaatit: 19°34′12″N, 5°45′0″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Tamanrasset
Piirikunta:  In Guezzam
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
Väkiluku (1998)  (väestönlaskenta):  4 938
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
In Guezzam (myös 'Ayn Qazzām, Aïn Guezzam, I-n-Guezzâm) (arab. بلدية عين قزام‎) on kunta In Guezzamin piirikunnassa Tamanrassetin maakunnassa eteläisessä Algeriassa. Asukkaita kunnassa on 4 938 (1998).
In Guezzam sijaitsee kymmenen kilometrin päässä Nigerin rajalta pohjoiseen. Algerian puolen rajamuodollisuudet tapahtuvat siellä. In Guezzamista pääsee 416 kilometrin päässä pohjoisessa sijaitsevaan Tamanrassetin kaupunkiin jaetuilla nelivetotakseilla, jotka lähtevät niiden ollessa täysiä. In Guezzamin kautta kulkee myös kuorma-autoja, jotka ottavat kyytiinsä myös matkustajia. Lisäksi Tamanrassetiin kulkee muutama linja-auto viikossa. Tamanrassetista liikennöi kerran viikossa lentokone In Guezzamin lentoasemalle.
In Guezzamissa on yksi ravintola, joka järjestää myös majoitusta. Esimerkiksi pankki kaupungista puuttuu.
Dakar-rallin reitti on kulkenut In Guezzamin kautta vuonna 1979.
Väestö

| In Guezzamin väkiluvun kehitys vuoden 1977 väestönlaskennasta  vuoden 1998 väestönlaskentaan sekä vuoden 2010 arvio:> Vuosi | In Guezzamin väkiluvun kehitys vuoden 1977 väestönlaskennasta  vuoden 1998 väestönlaskentaan sekä vuoden 2010 arvio:> Väkiluku | In Guezzamin väkiluvun kehitys vuoden 1977 väestönlaskennasta  vuoden 1998 väestönlaskentaan sekä vuoden 2010 arvio:> Lähde |
| --- | --- | --- |
| 1977 | 1 195 |  |
| 1987 | 12 189 |  |
| 1998 | 4 938 |  |
| 2010 (arvio) | 29 951 |  |
Aiheesta muualla

In Guezzam Wikimapiassa (englanniksi)
Johannes Lahti

| Johannes Lahti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Johannes Kristian Lahti
Syntynyt: 29. toukokuuta 1952 Turku
Kuollut: 1. maaliskuuta 2017 (64 vuotta) Turku
Yleisurheilija
Pituus:  171  cm
Paino:  82 kg
Laji:  Kymmenottelu
Seura:  Turun Urheiluliitto
Uran alku:  1971
Johannes Kristian Lahti (29. toukokuuta 1952 Turku – 1. maaliskuuta 2017 Turku) oli suomalainen kymmenottelija ja valokuvaaja. Hän edusti urheilijana Turun Urheiluliittoa. Valokuvaajana hän julkaisi useita valokuvateoksia.
Urheilu-ura

Lahti edusti Suomea vuoden 1976 olympialaisissa Montrealissa ja vuoden 1980 olympialaisissa Moskovassa sijoittuen kummallakin kerralla yhdenneksitoista. Montrealissa hänen loppupisteensä olivat 7711 (nykytaulukolla 7650) ja Moskovassa 7765 (nykytaulukolla 7725). Hän osallistui myös kaksiin EM-kisoihin: vuonna 1978 Prahassa hän oli seitsemäs oteltuaan tuloksen 7913 pistettä (nykytaulukolla 7875 pistettä), mutta vuonna 1982 Ateenassa hän joutui keskeyttämään.
Lahti voitti urallaan henkilökohtaisissa lajeissa yhteensä neljä SM-kultaa, yhden hopean ja pronssin ulkoradoilla sekä hopean sisäradoilla; hopeamitalit hän saavutti korkeushypyssä. Otteluennätyksensä 8 090 pistettä hän otteli vuoden 1978 Kalevan kisoissa (silloin käytössä olleen taulukon mukaan tulos oli 8 109 pistettä). Korkeushyppyennätyksensä 216 cm hän hyppäsi vuonna 1971 ja jäi tuolloin vain yhden senttimetrin päähän Suomen ennätyksestä.
Lahti ylitti 19. syyskuuta 1976 ensimmäisenä suomalaisena 8 000 pisteen rajan epävirallisessa kilpailussa Turussa. Tulosta 8041 ei hyväksytty viralliseksi Suomen ennätykseksi.
Urheilu-ura > Aikuisten SM-mitalit

| --- | --- |
 Ulkoradoilla Kultaa 1977, 1978, 1980, 1982 (10-ottelu), 1980 (4×400 m)  Hopeaa 1971 (Korkeus)  Pronssia 1975 (10-ottelu) :  Sisäradoilla Hopeaa 1971 (Korkeus)
Urheilu-ura > Ennätykset

| --- | --- |
 Ulkoradoilla 100 m 10,76 (1978)  200 m 22,23 (1979)  400 m 48,93 (1978)  110 m aidat 14,83 (1977)  Korkeus 216 (1971)  Seiväs 460 (1980)  Pituus 752 (1977)  Kuula 14,64 (1977)  Kiekko 44,00 (1982)  Keihäs 73,50 (1975)  10-ottelu 8090 (1978) :  Sisäradoilla 60 m 7,06 (1978)  60 m aidat 8,45 (1978)  Korkeus 210 (1971)  Seiväs 460 (1980)  Pituus 727 (1979)  Kuula 14,91 (1980)  7-ottelu 5866 (1980)
Valokuvaajana

Valokuvaajana Lahti oli erikoistunut luonto- ja maisemakuvaukseen. Hän on kuvannut etenkin varsinaissuomalaisia aiheita ja julkaissut useita valokuvateoksia.
Valokuvaajana > Julkaisuja

Lahti, Johannes: Ruissalo: auringonkierron saari.  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15646-2
Kirkkala, Teija et al.: Aurajoki: ajan virta.  (Valokuvat: Arto Kangas ja Johannes Lahti)  Turku:  Aurajokisäätiö, 2000.  ISBN 951-98533-1-6
Lahti, Johannes: Turku trough your eyes.  Turku:  Turku Polytechnic, 2002.  ISBN 952-5113-97-3
Hamunen, Paavo: Jossain Suomessa.  (Valokuvat: Paavo Hamunen, Johannes Lahti)  Ilmarinen:  Johannes Lahti, 2006.  ISBN 952-99349-1-2
Lappalainen, Markku, Kivekäs, Matti & Lahti, Johannes: Aurajokilaakso. Elävä kansallismaisema.  Turku:  Turun ammattikorkeakoulu, 2008.  ISBN 978-952-216-062-1
Suomen synnyinsijoilla: Hetkiä Varsinais-Suomessa.  (Kuvat: Johannes Lahti. Teksti: Kalle Kirstilä)  Ilmarinen:  Johannes Lahti, 2009.  ISBN 978-952-99349-2-8
Inertiaalikoordinaatisto

Inertiaalikoordinaatisto on koordinaatisto, jossa Newtonin ensimmäinen ja toinen laki pätevät. Toisin sanoen inertiaalikoordinaatistossa kappale on kiihtyvässä liikkeessä vain, jos siihen kohdistuu jokin nettovoima. Kaikki laajenemattoman avaruuden nollagravitaatiokaarevuuden kenttien ideaaliset inertiaalikoordinaatistot (Suppea suhteellisuusteoria) ovat keskenään ekvivalentteja ja voivat liikkua tasaisella nopeudella toistensa suhteen. (ks. Kaksosparadoksi). Yleisen suhteellisuusteorian testeissä varmistettujen tulosten mukaan oikeita inertiaalikoordinaatistoja ovat vain ns. vapaasti putoavat koordinaatistot.
Independence-luokka (lentotukialus)

| Independence-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  11 000 t
Pituus:  189,74 m (kokonaispituus) 182,88 mm (vesiraja)
Leveys:  21,79 m (runko) 33,27 m (lentokansi)
Syväys:  7,39 m
Koneteho:  100 000 shp (75 MW)
Nopeus:  31,6 solmua (58 km/h)
Miehistöä:  1 569
Aseistus
Meritorjunta:  33 lentokonetta
Ilmatorjunta:  24 × Bofors 40 mm -ilmatorjuntatykkiä 22 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä
Independence-luokka oli Yhdysvaltain laivaston lentotukialusluokka, jossa oli yhdeksän 1943 valmistunutta alusta. Luokan aluksista kahdeksan osallistui kesäkuussa 1944 Filippiinien meren taisteluun. Sodan aikana luokan aluksista tuhoutui ainoastaan USS Princeton.
Taustaa

Vuonna 1942 Yhdysvaltain laivasto havaitsi, ettei se saisi ennen vuotta 1944 uusia lentotukialuksia palvelukseen. Kyseisenä vuonna valmistuisivat ensimmäiset Essex-luokan alukset. Presidentti antoi määräyksen muuttaa rakenteilla olevat Cleveland-luokan risteilijät lentotukialuksiksi, mikä oli ollut esillä jo elokuusta 1941 alkaen. Varustelutoimisto vastusti esitystä, koska alukset olisivat vain toisen luokan lentotukialuksia. Toisaalta USS Essex valmistui etuajassa jo joulukuussa 1942 eli jo ennen ensimmäisenkään Independence-luokan aluksen valmistumista.
Alukset

USS Independence (CVL-22)
USS Princeton (CVL-23)
USS Belleau Wood (CVL-24)
USS Cowpens (CVL-25)
USS Monterey (CVL-26)
USS Langley (CVL-27)
USS Cabot (CVL-28)
USS Bataan (CVL-29)
USS San Jacinto (CVL-30)
Robert Cavelier de La Salle

| Robert Cavelier de La Salle |
| --- | --- |
 Robert Cavelier de La Salle
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1643 Rouen, Normandia, Ranska
Kuollut: 19. maaliskuuta 1687. Huntsville, Texas
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  tutkimusmatkailija
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
René-Robert Cavelier, Sieur de La Salle (21. marraskuuta 1643 Rouen, Ranska – 19. maaliskuuta 1687 Huntsville, Texas) oli ranskalainen tutkimusmatkailija, joka oli yksi Pohjois-Amerikan keskeisistä eurooppalaisista valloittajista.
La Salle oli aluksi jesuiitta, mutta erosi järjestöstä ja siirtyi Amerikkaan veljensä Jeanin, katolisen papin, perässä. Vuosina 1682 La Salle valtasi koko Mississippin laakson Meksikonlahdelta Isoillejärville Ranskan kruunun alaisuuteen. Hän myös nimesi alueen Ranskan Louisianaksi kuningas Ludvig XIV:n kunniaksi. Kesällä 1685 La Salle perusti siirtokunnan Texasin rannikolle. Vajaa kaksi vuotta myöhemmin hän menehtyi oman retkikuntansa jäsenten ampumiin luoteihin.
Nuoruus

René-Robert Cavalier syntyi Rouenissa 21. marraskuuta 1643 tukkuvaatekauppias Jean Cavalier’n ja tämän vaimon Catherine Geestin toisena poikana. Perhe kuului Ranskan maakuntien rikkaaseen porvaristoon. Pojan myöhemmin ottama sukunimi La Salle tuli maatilasta, jonka hänen vanhempansa omistivat Rouenin läheisyydessä. Cavalier’t asuivat vain muutaman minuutin kävelymatkan päässä Pierre Corneillesta, josta tuli merkittävä ranskalainen näytelmäkirjailija. Nuori Robert oli mieltynyt tieteisiin ja luonnossa liikkumiseen ja kävi Pierre Corneillen tavoin jesuiittakouluja. Käytyään jesuiittaopistoa vuoteen 1658 Robert siirtyi Pariisiin, jossa hän aloitti kilvoituselämänsä noviisina eräässä jesuiittojen veljeskunnassa. Uskonlupauksensa Robert teki vuonna 1660.
Mielen rauhattomuus vaikeutti Robertin opintoja, ja välillä hän tunsi voimakasta halua vaihtaa ympäristöä. Hänen oli vaikeaa sopeutua sääntöihin, eikä hänen mielipiteitään arvostettu. Vuonna 1665 22-vuotias Robert pyysi kahdesti, että hänet lähetettäisiin jonnekin lähetysasemalle. Häntä ei katsottu kuitenkaan riittävän valmiiksi. Robertin teologinen koulutus oli kesken ja uskonnollinen valmistautuminen riittämätön. Hän anoi 1666 siirtoa Portugaliin, jossa voisi valmistautua lähetysasema-apostoliksi. Tämäkin pyyntö evättiin.
Ura tutkimusmatkailijana > Uudelle mantereelle

Vuoden 1666 aikana Robert purjehti siirtolaisena Kanadaan, jonka hän katsoi tarjoavan itselleen otolliset puitteet rakentaa tulevaisuutta. Hänen vanhempi veljensä Jean, joka oli St. Sulpicen kirkon ympärille kasvaneen Pyhän Sulpiciuksen seuran pappi, oli saapunut Uuteen Ranskaan vuotta aiemmin. Vanhan jesuiittalupauksensa vuoksi ilman isänsä perintöä jäänyt Robert oli lähes rahaton saapuessaan uudelle mantereelle. Vuonna 1667 hän luopui jesuiittaveljeskunnan jäsenyydestä ”moraalisten heikkouksien” vuoksi, eikä hän ollut ehtinyt tehdä vielä lopullista luostarilupausta.
Uuden Ranskan maanjakojärjestelmän mukaisesti Robert sai läänityksen (seigneurie) läheltä Montrealia. Samalla René Robert Cavelier’sta tuli La Salle. Hän oli innokas tutustumaan uuteen ympäristöön ja ystävystyi mohawkien kanssa, joilta hän oppi vähän irokeesien kieltä. Kuunnellessaan intiaanien tarinoita mantereen suuresta jokiverkostosta La Sallen kiinnostui Ohiojoesta, jolta voisi löytyä vesitie länsirannikolle ja meren yli Kiinaan. Vuonna 1669 La Salle myi läänityksensä rahoittaakseen tutkimusmatkansa Ohiolaaksoon. Samana vuonna aloitettu matka ylettyi todennäköisesti nykyiseen Louisvilleen, jossa putoukset estivät taivalluksen jatkumisen. Retkeä käsittelevää aineistoa ei kuitenkaan ole löytynyt, joten matkasta ei ole luotettavaa tietoa.
Vuosien 1674 ja 1678 välisenä aikana La Sallen tiedetään käyneen kahdesti kotimaassaan. Hän kertoi tulevaisuuden suunnitelmistaan kuningas Ludvig XIV:lle ja pyysi lupaa linnakkeiden perustamiseen Isoillejärville ja Mississippijoen varrelle ja Ranskan talouteen perustuvan hallinnon luomiseen läpi mantereen.
Vuonna 1679 La Salle apulaisineen rakensi Le Griffonin, josta tuli ensimmäinen eurooppalainen laiva Isoillajärvillä. Alus teki elokuussa 1679 neitsytmatkansa Eriejärvellä ja purjehti 16 miehen voimin  Niagarajoelta nykyiseen Detroitiin. Alus oli tarkoitettu tutkimusmatkojen ohella tavarakuljetuksiin, sillä La Salle oli kiinnostunut myös turkiskaupasta. Laivan elinaika jäi lyhyeksi, sillä syyskuun lopulla 1679 se katosi jäljettömiin. Yleisin uskomus oli, että myrsky upotti aluksen, mutta myös intiaaneja epäiltiin osallisuudesta laivan tuhoon. La Sallelle Le Griffonin menetys oli suuri isku, sillä hän oli suunnitellut aluksen liikkuvaksi tukikohdakseen.
Ura tutkimusmatkailijana > Tutkimusmatka Meksikonlahdelle

Vuonna 1680 La Salle perusti kiinteäksi tukikohdakseen Fort Crevecoeurin, josta tuli samalla nykyisen Illinoisin ensimmäinen valkoinen sivilisaatio. Linnakkeen edustalla rakennettiin uusi laiva, jolla La Salle aikoi purjehtia Mississippijokea pitkin Meksikonlahdelle ja jopa Länsi-Intiaan. Laiva ei ehtinyt vesille, sillä linnakkeeseen hyökänneet irokeesit polttivat sen. La Salle ei kuitenkaan luopunut unelmastaan tehdä tutkimusmatkan etelään. Syksyllä 1681 hän johti kanootein liikkuvaa retkikuntaa, johon kuului hänen lisäkseen luutnantti Henri Tonti ja 21 muuta ranskalaista sekä joitakin kymmeniä mahican- ja abenaki-intiaaneja.
Retkikunta käytti alkeellista intiaanikarttaa ja liikkui kanootein Mississippijoelle. Maaliskuussa 1682 miehet saapuivat Arkansasjoelle, joka oli vuonna 1673 tehdyn tutkimusmatkan eteläinen raja. Tuolloin matkaa olivat johtaneet Jacques Marquette ja Louis Jolliet. La Salle seurueineen vieraili paikallisten intiaanien luona ja solmi hyvät suhteet kylien päälliköihin. Samalla hän otti Ludvig XIV:n nimissä maat Ranskan haltuun.
Matkalla Arkansasjoelta Meksikonlahdelle ranskalaiset meloivat läpi noin 300 kilometrin pituisen alueen, jossa he eivät nähneet ainuttakaan intiaanikylää. Koko laaja alue oli autioitunut, sillä 140 vuotta aiemmin Hernando de Soto oli löytänyt samalta alueelta kymmenittäin kukoistavia kaupunkeja. De Soton vierailun jälkeen sikäläisten intiaanien maailma oli romahtanut joko eurooppalaisten mukana tulleiden tautien tai jonkun muun katastrofin seurauksena. Intiaanien sijaan La Sallen retkikunta näki laumoittain biisoneita, jotka olivat tulleet laiduntamaan jokea reunustaville preerioille.
Elokuun alussa 1682 retkikunta saapui Meksikonlahdelle ja teki lyhyen tutkimusretken Mississippijoen suistomaalle. Tämän jälkeen La Salle järjesti pienimuotoisen tilaisuuden, jossa suuri risti ja Ranskan lippu pystytettiin maaperään muskettien yhteislaukauksen juhlistaessa tapahtumaa. Toimitus liitti laajat alueet Meksikonlahdelta Missourijoen yläjuoksuille ja Alleghenyvuorilta Kalliovuorille Ranskan kruunun alaisiksi.
Syksyllä 1682 retkikunta palasi takaisin Kanadaan. Vuotta myöhemmin La Salle matkusti Ranskaan, jossa kuninkaallinen komissio hyväksyi hänen suunnitelmansa lähettää siirtokunta Louisianan territorioon. La Sallen tehtäviin kuului siirtokunnan johtamisen ohella kristinuskon levittäminen, intiaanien taivuttaminen myötämieliseksi Ranskan kruunulle, Uuden Espanjan valloittaminen ja luonnonrikkauksien kaivaminen.
Ura tutkimusmatkailijana > Siirtokunnan harhautuminen

La Salle ja noin 320 siirtolaista aloittivat heinäkuussa 1684 purjehduksensa kohti Meksikonlahtea. Miesmatkustajien joukossa oli 100 sotilasta, useita lähetyssaarnaajia, kauppiaita ja eri käsityöteollisuuden taitajia. Naisten joukosta löytyi perheenäitejä lapsineen sekä nuoria naisia, jotka halusivat kokeilla onneaan Amerikassa. La Rochellesta lähteneeseen laivastoon kuului neljä alusta: 36-tykkinen sotalaiva Le Joly, La Sallen lippulaivana toiminut parkki La Belle ja kuljetusalukset Aimable ja St. François. Erimielisyydet sekä huono onni seurasivat matkustajia koko retken ajan. La Salle ja merivoimien komentaja Beaujeu riitelivät päivittäin ja Santo Domingossa espanjalaiset merirosvoalukset sieppasivat St François’n. Siirtolaiset menettivät laivan mukana työkaluja ja muita tarvikkeita.
Talvella 1684–1685 kolme jäljellä ollutta laivaa harhautuivat kovassa sumussa 600 kilometriä ohi Mississippin suistosta. Alukset ankkuroituivat Matagordanlahdelle Texasin rannikolle nykyisen Houstonin ja Corpus Christin puoliväliin. Aimable haaksirikkoutui lahdella, ja suurin osa sen lastista tuhoutui myrskyn seurauksena.