stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Napola – Hitlerin eliittikoulu
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Max Riemelt  | … |  Friedrich Weimer   |
|  Tom Schilling  | … |  Albrecht Stein   |
|  Devid Striesow  | … |  Heinrich Vogler   |
|  Joachim Bißmeier  | … |  tri Karl Klein   |
|  Justus von Dohnányi  | … |  Gauleiter Heinrich Stein   |
|  Michael Schenk  | … |  Josef Peiner   |
|  Florian Stetter  | … |  Justus von Jaucher   |
|  Alexander Held  | … |  Friedrichin isä   |
|  Sissy Höfferer  | … |  Friedrichin äiti   |
Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Napola tuo saksalaista lähimenneisyyttä tilittävien kuvausten joukkoon oman pienen kiinnostavansa lisänsä, mutta yksittäisenä teoksena elokuva ei juurikaan erotu sen paremmin toteutuksensa kuin sanottavansa puolesta.
Palkinnot

Paras elokuva (Internationales Filmfestival von Pjöngjang 2006)
Ohjaajan palkinto: Dennis Gansel (Bayerischer Filmpreis 2005)
Paras käsikirjoitus: Dennis Gansel, Maggie Peren (Deutscher Filmpreis 2004)
Paras näyttelijä: Max Riemelt (Karlovy Varyn elokuvajuhlat 2004)
Paras elokuva (Viareggio EuropaCinema 2004)
Niinimäki (Savitaipale)

Niinimäki on kylä Savitaipaleen Heituinlahdessa. Niinimäessä on alle 30 taloa, joista noin kymmenen on autioita tai vain kesäkäytössä. Asukkaita kylässä on noin 40. Kymmeniä vuosia sitten lakkautettu koulu toimii asuntona.
Niemisjärvi (Kuopio)

| Niemisjärvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Kuopio
Koordinaatit:  62°58′39″N, 27°15′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Järvinumero:  04.284.1.016
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  105,7 m 
Rantaviiva:  7,27 km 
Pinta-ala:  0,42 km² 
Suurin syvyys:  9,7 m 
 fiNiemisjärvi 
Niemisjärvi (myös Nieminen) on kahdesta kapeasta haarasta koostuva, suurelta osin peltomaiden reunustama järvi Niemisjärven kylässä Kuopion luoteisosassa Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 42,1 hehtaaria. Etäisyys Kuopion keskustasta on 22 kilometriä länsiluoteeseen.
Maantiede

Niemisjärven ulottuvuus etelästä pohjoiseen on noin 1,8 kilometriä. Järven itäisen osan nimi on Pieni-Nieminen. Läntinen järvenosa on laajalti vähintään kuusi metriä syvä, itäinen osa on matalampi. Niemisjärveen virtaa tulouoma pohjoisesta ja toinen uoma lännestä Särkinen-järveltä (132,7 metriä mpy).
Niemisjärven ainoa saari on järveä jakavan niemen luoteispuolella sijaitseva muutaman aarin laajuinen luoto. Niemisjärven itäpuolella sijaitsee Hirvijärvi, järvien välissä kohoaa Kimarinmäki (noin 170 metriä mpy).
Niemisjärvi (04.284.1.016) kuuluu Suovunjärven valuma-alueeseen (04.284), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Kallaveden yläosan alue (04.28) ja ensimmäinen on Haukiveden–Kallaveden alue (04.2). Suovunjärven alueeseen kuuluu 47 vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista laajimmat ovat Naarajärvi, Suuri-Palonen–Pieni-Palonen, Iso Salinjärvi ja Rääpys-Rytky. Alueen järvistä seitsemäntoista on yli kymmenen hehtaarin laajuisia.
Ojaniitty

| Ojaniitty |
| --- | --- |
Kaupunki:  Kouvola
Suuralue:  Keskusta
Kaupunginosa:  Vahtero
Pienalue nro:  113
Postinumero:  45120 (Kouvola)
Naapurialueet:  Kotkankallio  Pappikallio  Vahteronmäki  Mielakanrinne (Mielakka)
Ojaniitty on Kouvolan kaupungin pienalue, Keskustan suuralueella. Se sijaitsee Vahteron kaupunginosassa Mielakan rinnekeskuksen vieressä. Ojaniityssä on omakotitaloja ja päiväkoti.
Ojankylä

Ojankylä voi tarkoittaa seuraavia:
Ojankylä, kylä Venäjällä Leningradin alueen Sosnovyi Borin kaupunkipiirikunnassa
Härjänoja (myös: Ojankylä), kylä Somerniemellä Somerolla Suomessa
Ojaniemi

Ojaniemi on muun muassa seuraavien merkittävien henkilöiden nimi:
Arvi Ojaniemi (1905–1940),  opettaja ja kirjailija
Jaakko Ojaniemi (s. 1980), kymmenottelija
Kimmo Ojaniemi (s. 1957), taidemaalari, kuvanveistäjä ja valokuvaaja
Simo Ojaniemi, videopelisuunnittelija
Susanne Ojaniemi, (ent. Kohonen, s. 1991), pesäpalloilija
Taina Ojaniemi, (aik. Kolkkala, o.s. Uppa, s. 1976), keihäänheittäjä
Valle Ojaniemi (1917–2015), opettaja, Kevätpörriäisen perustaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Néa Kaméni

Néa Kaménin saari Firásta nähtynä.
| --- | --- |
Sijainti:  36°24′17″N, 25°23′50″E, Thíra Thíra, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Santoríni, Kykladit
Korkein kohta:  127 m
Pinta-ala:  3,338 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Néa Kaméni (kreik. Νέα Καμένη) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladeihin ja tarkemmin Santorínin saariryhmään. Saaren pinta-ala on 3,338 neliökilometriä, ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Néa Kaméni kuuluu Thíran kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Kraatteri Néa Kaménin saarella.
Néa Kaménin satama.
Néa Kaméni, suomeksi ”Uusi palanut”, sijaitsee Santorínin kalderan keskellä. Saari on muodoltaan suhteellisen pyöreä, ja sen halkaisija on noin 2 kilometriä. Sen lounaispuolella sijaitsee Palaiá Kaménin (”Vanha palanut”) saari. Saaret ovat syntyneet viimeisten 2 000 vuoden aikana toistuvissa tulivuorenpurkauksissa pinnalle purkautuneesta laavasta. Néa Kaméni nousi esille ensimmäisen kerran purkauksessa vuonna 1711 ja laajeni huomattavasti purkauksissa vuosina 1866–1868 ja 1925–1928. Santorínin nykyisin aktiiviset kraatterit sijaitsevat edelleen Néa Kaménin saarella. Viimeisimmät purkaukset saarella ovat tapahtuneet vuosina 1939–1941 ja 1950.
Saarelle tehdään turistiretkiä Firásta ja Oíasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Néa Kaméni Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Santoríni Thíra  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Gáidaros  Megálo  Prásso  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lázaros  Louvardári  Makáres  Makrá  Makronísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Mikronísi  Mikrós Avelás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Práso  Prasonísi  Prasoúra  Psathonísi  Revmatonísi  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous
OSPF

| TCP/IP-pino |
| --- | --- |
sovelluskerros sovelluskerros: BGP · DHCP · DNS · ESMTP · FTP · HTTP · IMAP · IRC · LDAP · MGCP · NNTP · NTP · POP3 · RPC · RTP · RTSP · SIP · SMTP · SNMP · SOCKS · SSH · Telnet · TLS/SSL · XMPP  ·  (..lisää..)
kuljetuskerros kuljetuskerros: TCP · UDP · QUIC · DCCP · SCTP · RSVP · RIP · ECN
verkkokerros verkkokerros: IP (IPv4 ja IPv6) · ICMP (ICMPv6) · IGMP · IPsec
siirtoyhteyskerros: ARP · IS-IS · NDP · OSPF · L2TP · PPP
fyysinen kerros
OSPF (lyhenne sanoista Open Shortest Path First) on avoimiin standardeihin perustuva organisaation sisäinen TCP/IP-verkkojen reititysprotokolla.
OSPF osaa jakaa reititystietoa niin IP:stä, IPX:stä kuin muistakin reititettävistä protokollista. OSPF käyttää Dijkstran algoritmia optimaalisen reitin löytämiseen.
OSPF on alun perin määritelty IPv4:lle (RFC 2328) ja on myöhemmin päivitetty IPv6:lle (RFC 5340).
Standardit

RFC 2328, OSPF Version 2
RFC 5340, OSPF for IPv6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta OSPF Wikimedia Commonsissa
OSPF Design Guide (englanniksi)
Ojanen

Ojanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aki Ojanen (s. 1961), yritysjohtaja
Eero Ojanen (s. 1954), filosofi ja tietokirjailija
Eero Ojanen (s. 1943), säveltäjä, kapellimestari ja jazzpianisti
Eino Ojanen (1924–2010), koripallovalmentaja
Feliks Ojanen (1898–1970), taidemaalari
Heikki Ojanen (s. 1952), kirjailija
Ilmari Ojanen (s. 1940), juristi, KHO:n jäsen
Janne Ojanen (s. 1968), jääkiekkoilija
Jarmo Ojanen (s. 1961), kirjailija
Kaarle Ojanen (1851–1927), valtiopäivämies, talonpoikaissäädyn puhemies ja kansanedustaja
Kaarle Ojanen (1918–2009), shakinpelaaja
Kusto Ojanen (1862–1951), tukkukauppias ja kauppaneuvos
Markku Ojanen (s. 1944), psykologian professori
Marko Ojanen (s. 1973), jääkiekkoilija
Mikko Ojanen, tietokirjailija ja yritysvalmentaja
Mirja Ojanen (s. 1967), hiihtosuunnistaja, viestisuunnistuksen maailmanmestari
Muusa Ojanen, o.s. Vahros (s. 1936), kielentutkija, professori
Rauli "Pole" Ojanen (1947–1986), rockmuusikko, laulaja ja säveltäjä
Rauno Ojanen (s. 1965), jalkapallovalmentaja
Reijo Ojanen (s. 1939), jääkiekkoilija
Reijo Ojanen (1931–2019), sisustusarkkitehti
Risto Ojanen (s. 1927), Finnairin toimitusjohtaja
Risto Ojanen (s. 1949), toimittaja
Risto Ojanen (s. 1983), jalkapalloilija
Sanna Ojanen (s. 1969), golfaaja
Sanni Ojanen (s. 2000), jalkapalloilija
Simo Ojanen (1940–2021), kirjailija ja käsikirjoittaja
Sinikka Ojanen (1933–2024), kasvatustieteilijä, professori
Tuomas Ojanen (s. 1966), valtiosääntöoikeuden professori
Ville Ojanen (1893–1938), toimittaja ja kommunistipoliitikko.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
O 12 -luokka

| O 12 -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  610 t (pinnalla) 754 t (sukellus)
Pituus:  60,42 m
Leveys:  6,83 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 900 bhp 2 × sähkömoottoria 310 bhp
Nopeus:  16 solmua (diesel) 8 solmua (sähkö)
Miehistöä:  29-31
Aseistus
Meritorjunta:  5 × 21" torpedoputkea
O 12 -luokka oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston neljän aluksen muodostama sukellusveneluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. O 12 | Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen | 20. lokakuuta 1928 | 8. marraskuuta 1930 | 20. heinäkuuta 1931 | Saksan laivastoon 30. tammikuuta 1943 U-D2 miehistönsä upottama 6. heinäkuuta 1945 |
| Hr. Ms. O 13 | Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen | 1. joulukuuta 1928 | 18. huhtikuuta 1931 | 1. lokakuuta 1931 | poistettu 13. kesäkuuta 1940 |
| Hr. Ms. O 14 | Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen | 29. joulukuuta 1928 | 3. lokakuuta 1931 | 4. maaliskuuta 1932 | upotettu 26. kesäkuuta 1943 |
| Hr. Ms. O 15 | Wilton-Fijenoord, Rotterdam | 3. maaliskuuta 1930 | 27. toukokuuta 1931 | 28. heinäkuuta 1932 | poistettu 1. syyskuuta 1945 |
Volosovon keramiikka

Volosovon keramiikka (ven. Волосовская керамика, Volosovskaja keramika, engl. Volosovo ceramic, saks. Volosovokeramik) on Keski-Venäjällä Volgan ja Okan jokien välisellä alueella vallinnut kivikautisen keramiikan traditio. Sitä sovelsivat Volosovon kulttuuriin kuuluneet  subneoliittiset metsästäjä-keräilijäryhmät, jotka jatkoivat seudulla keraamisten astioiden valmistuksen aloittaneen Ljalovon kulttuurin perinnettä. Myös Volosovon keramiikka kuuluu kampakeramiikan keskiseen ryhmään ja sen valmistus alkoi noin 3700−3600 eaa.. Kun Volosovon keramiikan valmistus loppui noin 1900 eaa. mennessä, alkoi samoilla seuduilla vaikuttanut tekstiilikeraaminen perinne.
Keramiikka

Keramiikassa erottuu kaksi toisistaan hienoisesti erottuvaa aliryhmää. Enemmistön aineistosta muodostaa kulttuurisesti dominoivien ryhmien keramiikka, jota valmistettiin levinneisyysalueen keskiössä. Vähemmistöön kuuluneet periferiset ryhmät seurasivat dominoivien ryhmien keramiikan valmistuksen muutoksia parhaan kykynsä mukaan. Näiden ryhmien keramiikassa on sisäisesti enemmän vaihtelevuutta valmistustekniikassa ja koristelussa. Käsiteltäessä ryhmien keraamista traditiota yhtenä kokonaisuutena voidaan yhteisiä piirteitä nimetä useita.
Keramiikka > Valmistus

Savimassa, josta astiat valmistettiin, oli paikallista tummaa savea. Siihen sekoitettiin linnunjätöksiä ja sulkia, simpukan ja kotiloiden kuorimurskaa sekä kasvinosia. Astian pohja leivottiin käsissä sormilla pieneksi kupiksi, jonka pohjalta alettiin rakentaa astian seinämiä. Savesta leivottiin muutaman senttimetrin levyisiä paksuja nauhoja, jotka kiinnitettiin valmistettuun pohjakappaleeseen yksi kerros kerrallaan. Näin edeteten kasvatettiin samalla syntyneen suuaukon sädettä niin, että syntynyt ruukku muistutti katkaistua kananmunaa. Astian muoto oli kulttuurin alkupuoliskolla tyypillisen kampakeraamisen tradition kaltainen. Myös Suomessa on valmistettu samanlaisia astioita vuosituhansia. Loppupuoliskolla vaikutteet eteläisten vasarakirveskulttuurien kanssa lisäsivät tasapohjaisten astioiden määrää.
Keramiikka > Koristelu

Vosovon keramiikkaa koristeltiin pääasiassa ulkopuolelta käyttämällä puu-, luu- ja kivileimasimia. Puuleimasimilla tehtiin kuoppia ja pieniä reikiä, jotka olivat pyöreitä tai kapeita. Ontolla linnunluulla tai putkimaisella kasvinvarrella painettiin rengasmaisia leimoja. Kampaleimoja, joita esiintyy ruukuista eniten, on voitu painaa luu- tai kivileimasimilla. Kampakuvioiksi luetaan pitkät leimat, joista erottuu väkäsillä tehtyjä syvempiä painaumia. Osa kampaleimoista muistuttaa ennemminkin harvahampaista painaumaa kuin kammanjälkeä. Myös kaksi- tai kolmirivisiä kampaleimoja tunnetaan. Ne on ilmeisesti valmistettu uurtamalla kivi- tai luukappaletta useasta suunnasta ristiin. Kampaleimat olivat yleensä 11−30 mm pitkiä ja 1−6 mm leveitä. Kierreleimat on voitu tehdä kepin ympäri kiedotun narun painaumista. Kalannikamista syntyneitä jälkiä esiintyy myös paljon. Astian suuaukon reuna on joskus koristeltu ja noin viidesosassa ruukkuja on myös sisäpintaan painettu leimoja.
Edellä kerrottuja leimoja yhdistelemällä on muodostettu suuri määrä kuvioita ja vaakasuuntaan järjestettyjä raitoja ja ornamentteja, jotka kiersivät ruukun kylkiä ympäri. Leimosta on rakennettu sik-sak-kuvioita, vinoneliöitä, kolmioita, verkkokuvioita, aaltorivejä, pisterivejä, viivoituksia ja niin edelleen.
Keramiikan koristelu yhdessä muun esineistön erilaisuuden kanssa pajastaa Volosovon kultturissa paikallisia ryhmittymiä, joita voisi nimittää heimoiksi. Niitä kutsutaan nimeltä Keski-Volgan-, Okan-, Ylä-Volgan-, läntinen- ja luoteinen ryhmä.
Keramiikka > Polttaminen

Sekoiteaineiden laadun vuoksi kaikkia ruukkuja ei tarvinnut polttaa, vaan ne olivat käyttökelpoisia sellaisinaan. Polttaminen tuli kuitenkin suorittaa kalkkipitoista aineiden vuoksi alhaisissa lämpötiloissa. Useimmat ruukut ovatkin keramisoituneet pinnastaan vain osittain, jolloin seinämän sisäosan massa on jäänyt tummaksi savimassaksi. Osittain polttaminen lienee ollut tarkoituksellista, koska seinämät tehtiin paksuiksi.
Elinkaari

Volosovon kulttuurin syntymismekanismi on toistaiseksi vielä epäselvä. Arvellaan, että se on syntynyt joko paikallisesti Ljalovon kulttuurista tai että se syntyi itäpuolisen alueen väestöstä siirtyessä Ljalovon keramiikan alueelle. Volosovon keramiikka eroaa Ljalovon keramiikasta monin tavoin, eikä keraamisen tradition syntymekanismia ole pystytty myöskään selittämään. Leviämiskeskus vaikuttaisi olleen Moskovan ja Kljazminskin (Клязьминск) seutu, jossa keramiikkaa valmistettiin tradition alkuaikoina.
Myöhemmin traditio levisi lähes samalle Ljalovon alueelle ja antoi lähialueille impulsseja, jotka vaikuttivat myös niiden keraamiseen traditioon. Eräs kauas Ylä-Volgalta levinnyt vaikutusaalto saapui Karjalaan Äänisen rannoille noin 2500 eaa. ja Baltiaan asti. Myös itään Kamalle ja Ural-vuoristoon saakka levisi vaikutusaaltoja.
Volosovon keramiikassa ilmeni sisäistä kehitystä, joka johti tyylilliseen eriytymiseen noin 2000 eaa.. Uusi valmistustekniikka hyödynsi kangaspussilla vuorattuja muotteja, joista ruukun aihiot irrotettiin pussia vetämällä. Koska kankaan jättämiä jälkiä suosittiin, syntyi uusi traditio, jonka erotti aikaisemmasta kangaskuvioinnin perusteella. Uutta tyylin varianttia kutsutaan tekstiilikeramiikaksi.
Tutkimus

Volosovon keramiikkaa ovat tutkineet muun muassa I.K. Tsvetkova, A.H. Khalikova, O.N. Bader, D.A. Kra, V.P. Tretjakovin, Y.B. Tsetlin ja V.V. Nikitin.
Aiheesta muualla

Neolitica.ru: Valokuvia Volosovon keramiikan kuvioista (Arkistoitu – Internet Archive)
Aluarium: Valokuvia Volosovon keramiikan kuvioista
Krainov, D.A.:Esitelmä käytetyistä leimoista (s.10), artikkelissa "Volosovon kulttuurin alkuperästä", (venäjäksi)
O 19 -luokka

| O 19 -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 109 t (pinnalla) 1 491 t (sukellus)
Pituus:  80,7 m
Leveys:  7,41 m
Syväys:  3,87 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 2 650 bhp 2 × sähkömoottoria 500 bhp
Nopeus:  19,5 solmua (diesel) 9 solmua (sähkö)
Miehistöä:  40
Aseistus
Meritorjunta:  8 × 21" torpedoputkea 2 × 10 miinan putkea
O 19 -luokka oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston kahden aluksen vuonna 1939 palvelukseenotetun muodostama sukellusveneluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. O 19 (ex- Hr. Ms. K XIX) | Wilton-Fijenoord, Rotterdam | 15. kesäkuuta 1936 | 22. syyskuuta 1938 | 3. heinäkuuta 1939 | miehistönsä upottama 10. heinäkuuta 1945 |
| Hr. Ms. O 20 (ex- Hr. Ms. K XX) | Wilton-Fijenoord, Rotterdam | 15. kesäkuuta 1936 | 31. tammikuuta 1939 | 28. elokuuta 1939 | upotettu 19. joulukuuta 1941 |
Néa Ionían metroasema

| Néa Ionía> Νέα Ιωνία |
| --- | --- |
 Néa Ionían metroasemaa.
 Ateenan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 1
Sijainti:  38°2′30″N, 23°45′18″E
Paikkakunta:  Néa Ionía, Pohjois-Ateena, Attika, Kreikka
Avattu:  14.3.1956
Néa Ionía (kreik. Νέα Ιωνία eli Σταθμός Νέα Ιωνία, Stathmós Néa Ionía) on Ateenan metron asema Linjalla 1 (vihreä). Se sijaitsee Néa Ionían kaupungissa Suur-Ateenan pohjoisosassa.
Néa Ionían metroasemaa.
Metroasema avattiin 14. maaliskuuta 1956. Asema on suurimman osan vanhan Linjan 1 asemista tavoin maanpäällinen ja muistuttaakin enemmän paikallisjuna- kuin metroasemaa. Seuraava asema lounaaseen on Pefkákia ja koilliseen Irákleio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Néa Ionían metroasema Wikimedia Commonsissa
Ateenan metro
| --- | --- |
Linja 1:   Pireus  Fáliro  Moscháto  Kallithéa  Távros - Elefthérios Venizélos  Petrálona  Thiseío  Monastiráki  Omónoia  Viktória  Attikí  Ágios Nikólaos  Káto Patísia  Ágios Elefthérios  Áno Patísia  Perissós  Pefkákia  Néa Ionía  Irákleio  Eiríni  Neratziótissa  Maroúsi  KAT  Kifisiá 
Linja 2:   Anthoúpoli  Peristéri  Ágios Antónios  Sepólia  Attikí  Stathmós Larísis  Metaxourgeío  Omónoia  Panepistímio  Sýntagma  Akrópoli  Syngroú-Fix  Néos Kósmos  Ágios Ioánnis  Dáfni  Ágios Dimítrios - Aléxandros Panagoúlis  Ilioúpoli - Grigóris Lamprákis  Álimos  Argyroúpoli  Ellinikó 
Linja 3:   Dimotikó Théatro  Pireus  Maniátika  Níkaia  Korydallós  Agía Varvára  Agía Marína  Aigáleo  Elaiónas  Kerameikós  Monastiráki  Sýntagma  Evangelismós  Mégaro Mousikís  Ampelókipoi  Panórmou  Katecháki  Ethnikí Ámyna  Cholargós  Nomismatokopeío  Agía Paraskeví  Chalándri  Doukíssis Plakentías  Pallíni  Paianía-Kántza  Koropí  Aerodrómio 
Linja 4:   Álsos Veḯkou  Galátsi  Elikónos  Kypséli  Dikastíria  Alexándras  Exárcheia  Akadimía  Kolonáki  Evangelismós  Kaisarianí  Panepistimioúpoli  Ilísia  Zográfou  Goudí
Warbringer

| Warbringer |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2004–
Tyylilaji:  thrash metal
Kotipaikka:  Ventura, Kalifornia, USA
Laulukieli:  Englanti
Jäsenet:  John Kevill, Laulu   John Laux, Kitara   Adam Carrol, Kitara (ennen rummut)   Andy Laux, Basso   Carlos Cruz, Rummut  
Levy-yhtiö:  Century Media Records, 2008–  
Aiheesta muualla
http://www.warbringermusic.com Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Warbringer on yhdysvaltalainen thrash metal -yhtye. Yhtye perustettiin 2004 Onslaught nimellä, mutta nimi muuttui Warbringeriksi yhtyeen saatua tietää samannimisen thrash metal -yhtyeen olevan Britanniassa. Vuonna 2008 yhtye sopi levytyssopimuksen Century Medialle, Century Median edustajan nähtyään heidän esiintymisensä.
Vuonna 2011 rumpali Nic Ritter jätti yhtyeen, ja hänen tilalleen valittiin Calros Cruz, joka on soittanut Hexenissä.
Warbringer aloitti kolmannen albumin, Worlds Torn Asunderin äänitykset 18.4.2011. Albumin tuottaa Steve Evetts. Worlds Torn Asunderin julkaisupäivä on 27.9.2011.
Kokoonpano > Nykyinen

John Kevill – laulu
John Laux – kitara
Jeff Potts - Kitara
Ben Mottsman - Basso
Carlos Cruz – rummut
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Adam Carrol - kitara
Andy Laux - basso
Emilio Hoschet – kitara
Evan Reiter – rummut
Victor – kitara
Ryan Bates – rummut
Ben Bennett – basso
Nic Ritter - rummut
Diskografia > Demot

2004: 2004 demo
2005: Born of the Ruins
Diskografia > EP:t

2006: One By One, The Wicked Fall
2009: Limited Edition Rough Mix Tracks
Diskografia > Studioalbumit

2008: War Without End
2009: Waking into Nightmares
2011: Worlds Torn Asunder
2013: IV: Empires Collapse
2017: Woe to the Vanquished
2020: Weapons of Tomorrow
Nathalie Martinau

Nathalie Martinau: Talvikuva Helsingistä (1891).
Nathalie Martinau (30. toukokuuta 1845 Nikolajevsk, Hersonin kuvernementti, Venäjä – 15. marraskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Martinaun vanhemmat olivat Haminan kadettikoulun johtaja, kenraaliluutnantti Karl Mauritz Martinau (1797–1863) ja Wilhelmina Amalia Tigerstedt (1821–1906). Hän opiskeli Schwemmerin ja Carl Ehrenbergin johdolla Dresdenissä vuodesta 1876 alkaen sekä Doillardin ja N. P. Collinin johdolla Pariisissa 1881–1882. Nathalie Martinaun nuorempi sisar oli taidemaalari Maria Martinau (1847–1914). He työskentelivät yhdessä ja heidän maalaustapansa olivat hyvin samanlaiset.
Teoksia

Lapsi : öljymaalaus. 1880
Uskottu palvelijatar : öljymaalaus. 1882
Pariisilaispoika : öljymaalaus. 1883
Lukuhetki : öljymaalaus.
Palkinnot

II palkinto dukaattikilpailussa 1871
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Nathalie Martinau
New Yorkin filharmonikot
Luettelo musiikillisista johtajista (Music directors)

Ureli Corelli Hill (1842–1847)
Theodore Eisfeld (1848–1865)
Carl Bergmann (1855–1876)
Leopold Damrosch (1876–1877)
Theodore Thomas (1877–1891)
Anton Seidl (1891–1898)
Emil Paur (1898–1902)
Walter Damrosch (1902–1903)
Vasily Safonov (1906–1909)
Gustav Mahler (1909–1911)
Josef Stransky (1911–1923)
Ignatz Waghalter (1924–1925)
Willem Mengelberg (1922–1930)
Arturo Toscanini (1928–1936)
John Barbirolli (1936–1941)
Artur Rodziński (1943–1947)
Bruno Walter (1947–1949) (musiikillinen neuvonantaja)
Leopold Stokowski, (1949–1950)
Dimitri Mitropoulos, (1949–1958)
Leonard Bernstein, (1958–1969) (myös conductor laureate, 1969-1990)
George Szell, (1969–1970) (musiikillinen neuvonantaja)
Pierre Boulez, (1971–1977)
Zubin Mehta, (1978–1991)
Kurt Masur, (1991–2002)
Lorin Maazel, (2002–2009)
Alan Gilbert (2009–2017)
Jaap van Zweden (2018–)
NB Yhdysvalloissa Music Director tarkoittaa taiteellista johtajuutta sekä pääkapellimestariutta.
Muuta

Vuonna 1934 saksalainen Wilhelm Furtwängler nimitettiin filharmonikkojen taiteelliseksi johtajaksi, mutta hän vetäytyi väitettyjen, myöhemmin aiheettomiksi osoitettujen natsisympatioiden vuoksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
New Yorkin filharmonikkojen verkkosivu (englanniksi)
Artikkeli New Yorkin orkestereiden mutkikkaasta historiasta (englanniksi)