stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kukkarokivi

Kukkarokivi kuvattuna talvella.
Kukkarokivi jäidenlähdön aikaan.
Kukkarokivi Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Kukkarokivi on Turussa Ruissalon luoteisrannan läheisyydessä sijaitseva Suomen suurin selvästi näkyvissä oleva siirtolohkare. Se on 27 metriä pitkä ja 17 metriä korkea kohoten 12 metriä merenpinnan yläpuolelle. Se on tunnettu nähtävyys ja rauhoitettu luonnonmuistomerkkinä vuonna 1965. Vuonna 2006 Kukkarokivi rauhoitettiin lisäksi luonnonsuojelualueeksi lintujen pesimäluotona.
Kukkarokivi kuuluu vuonna 2006 perustettuun 10 hehtaarin Ruissalon lintuluodot -kokonaisuuteen, jonka muodostavat kuusi erillistä luotoa tai karien ryhmää. Lintuluodot kuuluvat Natura 2000 -verkostoon sekä luontodirektiivin että lintudirektiivin mukaisina kohteina.
Tarun mukaan Raision keskiaikaisen kirkon rakensivat jättiläiset nimeltä Killi ja Nalli. Jättiläiset riitaantuivat kirkon papin kanssa, jolloin Killi uhkasi hajottaa koko kirkon kallionlohkareella. Löydettyään meren rannasta sopivan lohkareen Killi ei kuitenkaan enää löytänyt takaisin kirkolle, joten hän paiskasi vihoissaan kalliolohkareen Ruissalon edustalle. Kiveä kutsutaan Kukkarokiveksi, koska jättiläinen oli kantanut sitä suuressa kukkarossa selässään.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Puoli peninkulmaa Turusta lähellä Ruissalon rantaa on Raision kirkon rakentamisesta kertovassa sadussa mainittu Kukkarokivi, jonka Killi, jättiläinen sinne vihapäissään heitti. – Sen huipulla lepää väsynyt villisorsa, joka täyttää avaruuden narinallaan; kaikille seudulla purjehtiville aluksille kivi on kaukaakin varma maamerkki. | ” |
– Zachris Topelius kirjassa Vanha kaunis Suomi (Finland framstäldt i teckningar), 1845
Aiheesta muualla

Kukkarokivi Geologia.fi. Helsinki:  Geologinen tutkimuskeskus. Viitattu 3.2.2016.[vanhentunut linkki]
Kukkarokivi (J. Knutsonin maalaus Kukkarokivestä vuodelta 1845) Kansalliskirjasto.
Graham Hill

| Graham Hill |
| --- | --- |
 Graham Hill elokuussa 1969
Henkilötiedot
Koko nimi:  Norman Graham Hill
Syntynyt: 15. helmikuuta 1929 Hampstead, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 29. marraskuuta 1975 (46 vuotta) Barnet, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1958-1975
Talli(t):  Lotus, BRM, Brabham, Hill
Kilpailuja:  176
Maailman­mestaruuksia:  2 (1962, 1968)
Voittoja:  14
Palkintosijoja:  36
Paalupaikkoja:  13
Nopeimpia kierroksia:  10
MM-pisteitä:  270 (289)
Ensimmäinen kilpailu:  Monacon Grand Prix 1958
Ensimmäinen voitto:  Hollannin Grand Prix 1962
Viimeinen voitto:  Monacon Grand Prix 1969
Viimeinen kilpailu:  Monacon Grand Prix 1975
 Nimikirjoitus
Norman Graham Hill (15. helmikuuta 1929 Hampstead, Englanti – 29. marraskuuta 1975 Barnet, Englanti) oli brittiläinen kilpa-autoilija. Hänen lempinimensä oli "Mr. Monaco" perustuen kilpauransa aikana ajamiin viiteen Monacon GP:n voittoihin. Hän voitti Formula 1 -sarjan maailmanmestaruuden kausina 1962 ja 1968. Vuonna 1972 Hill voitti Le Mansin 24 tunnin ajon Henri Pescarolon kanssa. Graham Hillin poika Damon Hill on myös F1-maailmanmestari. Hill osallistui uransa aikana 75 eri MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun, joista voitti kuusi.
F1-ura

Hill pääsi kilpa-auton rattiin ensi kerran vasta 24-vuotiaana. Ensin hän oli toiminut Lotus-tallin mekaanikkona, saaden palkkioksi ajaa kilpailun silloin tällöin. Kun Lotus tuli MM-sarjaan mukaan 1958 Hill seurasi perässä, muttei mekaanikkona vaan kilpa-ajajana. 1960 Hill siirtyi BRM-talliin, jossa hän onnistui saavuttamaan ensimmäisellä kaudella ensimmäisen palkintosijan sekä voittamaan ensimmäisen GP-voittonsa ja mestaruutensa 1962, taistellen nuorta Jim Clarkia vastaan (pisteet 42-30). Kauden aikana Hill kilpaili joka kilpailussa, muttei aina pisteille. Hän oli ensimmäinen joka voitti mestaruuden käymällä kauden läpi ilman keskeytyksiä. Kaudella 1963 tilanne oli aivan toinen kuin edellisenä vuonna. Clark voitti peräti seitsemän kilpailua kymmenestä sinä kautena ja keräsi 54 pistettä Hillin 29:ää vastaan. Hill voitti kaksi kilpailua, Monacon ja Yhdysvaltojen GP:n.
Kaudella 1964 Hill oli taas taistelemassa mestaruudesta. Tällä kertaa kärkitaistossa oli hänen ja Clarkin lisäksi mukana 1950-luvulla Road Racingin MM-sarjoja dominoinut John Surtees. Nämä kolme taistelivat mestaruudesta viimeiseen kisaan saakka, mutta Clarkin moottorin hajottua hän putosi leikistä. Taistelu käytiin Surteesin ja Hillin välillä, jossa Surtees voitti lopulta mestaruuden yhdellä pisteellä Hilliin nähden.
Kaudella 1968 Hillistä ja Clarkista tuli tallikavereita ja epäiltiin, että taistelu olisi tiukempi kuin koskaan - jopa tiukempaa kuin 1958 tai 1964. Toisin kuitenkin kävi, kun kauden avauskisan voittanut Clark menehtyi F2-luokan kisassa Hockenheimissa, Saksassa. Tämä helpotti käytännössä Hillin urakkaa ja hän voitti sinä vuonna mestaruuden kerättyään 48 pistettä.
F1-uran loppu ja kuolema

Mestaruuden jälkeen alkoi Hillin suvantovaihe, joka kesti uran loppuun asti. 1969 hän ajoi pahan kolarin USA:n GP:ssä katkaisten jalkansa, mutta jatkoi kilpailemista toivuttuaan onnettomuudesta. Aluksi hän siirtyi Rob Walkerin yksityistiimiin ja 1971 Brabhamille. 1973 hän perusti oman F1-tallin. 1975 Hill lopetti kilpa-ajouransa ja keskittyi täysin vain tiimiinsä, jonka kuljettajiksi saatiin Tony Brise ja tuleva maailmanmestari Alan Jones. Kaudelle 1976 talli oli suunnitellut uuden GH2-mallin, mutta sitä ei koskaan päästy kokeilemaan sinä kautena, koska Hillin ohjaama pienkone törmäsi puiden latvoihin Arkleyssa, Lontoon lähellä.  Hän oli suorittanut Yhdistyneen kuningaskunnan määräysten mukaisen yksityislentäjän lupakirjan sekä yölentokelpuutuksen vuonna 1965, sekä Yhdysvaltain mittarilentokelpuutuksen vuonna 1971. Mittarilentokelpuutus ei vanhentumisen vuoksi ollut voimassa onnettomuushetkellä, vaikka mittarilento-olosuhteet vallitsivat, joten lento oli laiton. Hill oli tiiminsä jäsenten kanssa, Jonesia lukuun ottamatta, palaamassa testeistä Paul Ricardin radalta Etelä-Ranskasta. Kaikki koneessa olleet kuolivat.
Onnettomuustilanteessa Hill yritti kontaktilähestymistä läheiselle Elstreen lentoasemalle. Kontaktilähestyminen on joissakin maissa käytössä oleva näkölähestymisen muoto, jossa ei ole vaatimusta pitää määräkenttää näkyvissä koko lähestymisen ajan. Sitä käytetään yleensä korvaamaan mittarilähestymismenetelmää silloin, kun sellaista ei ole määräkentälle julkaistu.
Graham Hill muistettiin maailmanmestaruuksiensa ja Damon Hillin isyyden lisäksi myös siitä, että hän on ainoa kuljettaja, joka on voittanut kolme legendaarista kilpailua: Le Mansin 24 tunnin ajon, Indianapolis 500:n ja Monacon GP:n. Lisäksi hän on ainoa, joka on voittanut Le Mansin 24 tunnin ajon, Indianapolis 500:n ja F1-maailmanmestaruuden.
F1-tilastot

| Kausi | Talli | Voitot | Palkintosijat | Paalupaikat | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1958 | Lotus | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1959 | Lotus | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1960 | BRM | 0 | 1 | 0 | 4 |
| 1961 | BRM | 0 | 0 | 0 | 3 |
| 1962 | BRM | 4 | 6 | 1 | 52 |
| 1963 | BRM | 2 | 5 | 2 | 29 |
| 1964 | BRM | 2 | 5 | 1 | 41 |
| 1965 | BRM | 2 | 6 | 4 | 47 |
| 1966 | BRM | 0 | 3 | 0 | 17 |
| 1967 | Lotus | 0 | 2 | 3 | 15 |
| 1968 | Lotus | 3 | 6 | 2 | 48 |
| 1969 | Lotus | 1 | 2 | 0 | 19 |
| 1970 | Lotus | 0 | 0 | 0 | 7 |
| 1971 | Brabham | 0 | 0 | 0 | 2 |
| 1972 | Brabham | 0 | 0 | 0 | 4 |
| 1973 | Shadow | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1974 | Lola | 0 | 0 | 0 | 1 |
| 1975 | Lola, Hill | 0 | 0 | 0 | 0 |
| Yhteensä |  | 14 | 36 | 13 | 270 (289) |
Yksityiselämä

Hill avioitui Bette-nimisen naisen kanssa vuonna 1955. He saivat kaksi tytärtä ja yhden pojan, Damonin, josta tuli myöhemmin F1-maailmanmestari.
Hill harrasti ennen kilpa-ajajanuraansa soutua. Hän otti London Rowing Club -soutukerhon lippalakin värityksen omaan kypäräänsä. Myöhemmin myös Damon Hill käytti samoja värejä.
Kuje

Kuje oli suomalainen lauluyhtye, joka levytti 1970-luvulla yhden levyllisen lastenlauluja.
Kokoonpano

Eila Eronen
Riitta Hurmola
Seppo Nurminen
Ilmo Häkkinen
Martti Pyrhonen
Paavo Kaihola
Diskografia

Naurun laineita (1978)
Aiheesta muualla

Kujen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kukinto

Kukinto on kasvin osa, joka muodostuu monesta sen suvullisen lisääntymisen osasta eli kukasta ja niihin liittyvistä varren haaroista ja kukkaperistä. Kukinto on se verson osa, joka muodostaa kukkia.
Erityyppisiä kukintoja

Kukinnot jaetaan pitkä- ja lyhytlapakkoisiin kukintoihin sekä viuhkoihin. Pitkälapakkoisissa kukinnoissa kukat liittyvät pitkänomaiseen kukintovarteen, lapakkoon. Sellaisten eri tyyppejä ovat tähkä, terttu, huiskilo ja norkko.  Lyhytlapakkoisia kukintomuotoja ovat sarja ja mykerö. Mykerössä on suuri joukko pieniä kukkia kiinnittyneenä samaan kukkapohjukseen niin lähelle toisiaan, että kukinto muistuttaa usein erehdyttävästi yhtä kukkaa, mutta tarkemmin katsottuna jokaisessa pikkukukassa on erotettavissa kaikki normaalin kukan osat, kuten terälehdet, heteet ja emit. Viuhkossa kukkaperät eivät ole kiinnittyneet yhteiseen rankaan, vaan kukkarangat haarautuvat jatkoisella tavalla.
Terttu
Tähkä
Soikkoratamon (Plantago media) tähkä
Huiskilo
Sarja
Kerrannaissarja
Pallomainen mykerö
Kamomillasaunion (Matricaria recutita) mykeröitä
Norkkoja
Harmaalepän (Alnus incana) norkko
Kiemura viuhko
Kaksihaarainen viuhko
Kaksihaarainen viuhko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kukinto Wikimedia Commonsissa
Kuikat

| Kuikkalinnut Kuikat |
| --- | --- |
 Kuikka (Gavia arctica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Osaluokka::  Neognathae
Ylälahko::  Neoaves
Kladi::  Aequornithes
Lahko::  Kuikkalinnut Gaviiformes  Wetmore & Miller, 1926
Heimo::  Kuikat Gaviidae  Allen, 1897
Suku::  Kuikat Gavia  Forster, 1788
Katso myös
   Kuikat Wikispeciesissä   Kuikat Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuikat (Gaviidae) on kuikkalintujen (Gaviiformes) lahkon ainoa heimo, jonka ainoa suku on kuikkien suku Gavia. Kuikat ovat yksi Euroopan alkukantaisimmista lintuheimoista ja yksi viidestä veden pinnalta sukeltavien lintujen ryhmästä. Maailman viidestä kuikkalajista Suomessa pesivät kaakkuri ja kuikka.
Evoluutio

Neoaves jakautui kahteen kehityslinjaan noin 79,6 miljoonaa vuotta sitten. Yhdestä kehittyivät varpuslinnut (Passeriformes), toisesta jalohaukkalinnut (Falconiformes), rantalinnut (Charadriiformes), ulappalinnut (Procellariiformes), kuikkalinnut (Gaviiformes), haikaralinnut (Ciconiiformes) ja pingviinilinnut (Sphenisciformes).
Kuikkalinnuilla ja ulappalinnuilla on luultavasti yhteinen esi-isä, joka tutkijoiden mukaan eli Gondwanalla noin 71 miljoonaa vuotta sitten, kun Australia, Etelämanner ja Etelä-Amerikka olivat kiinni toisissaan ja suuri maa-alue sijaitsi etelämpänä. Nykyisillä kuikilla on pitkä kehityshistoria takanaan, mutta ovat nykyään varsin samanlaisia ja muodostavat vain yhden suvun ja heimon.
Lajit

Kuikka (Gavia arctica)
Kaakkuri (Gavia stellata)
Jääkuikka (Gavia adamsii)
Amerikanjääkuikka (Gavia immer)
Tundrakuikka (Gavia pacifica)
Lajeista vain kuikka ja kaakkuri pesivät Suomessa. Jääkuikka on Suomessa hyvin vähälukuinen läpimuuttaja ja amerikanjääkuikka erittäin harvinainen harhailija.lähde?
Suomessa pesivät lajit

| Tietellinen nimi ja järjestys | Nimi | Vähintään | Keskimäärin | Enintään | Uhanalaisuusluokka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Gavia arctica | Kuikka | 9 300 | 11 000 | 12 000 | elinvoimainen (LC) |
| Gavia stellata | Kaakkuri | 750 | 900 | 1 200 | elinvoimainen (LC) |
Ulkonäkö ja elintavat

Kuikat ovat uikkuja suurempia ja erinomaisesti vesielämään sopeutuneita: ruumis on muodoltaan sikarimainen, pyrstö on lyhyt ja jalat ovat kaukana peräpäässä. Näiden ominaisuuksiensa ansiosta kuikat liikkuvat vedessä taitavasti. Kuikat pystyvät olemaan veden alla 3–5 minuuttia, etenemään 500–800 metriä ja sukeltamaan 30 metrin syvyyteen. Yleensä sukellus kestää 20–50 sekuntia. Sukelluksen ajaksi ihopoimu sulkee sierainaukot. Kuikat ovat kömpelöitä maalla, jonne ne eivät nousekaan muuten kuin pesimään, eivätkä koskaan etäänny maata pitkin 1,5 metriä kauemmaksi vesirajaa. Poikaset osaavat synnynnäisesti ryömiä ja se käyttää tätä taitoa myös aikuisena.  Lepoasennossa kuikkalintujen pää on selvemmin vaakasuorassa kuin merimetsojen mutta ei niin vaakasuorassa kuin koskeloiden. Lennossa pää ja kaula työntyvät suoraan eteen vähän ruumiin tason alapuolelle, josta syystä lentokuva on hieman köyryn näköinen. Kuikkien lentonopeus on 70–80 km/h. Kuikkalinnut ovat äänessä etupäässä pesimäaikoina; äänet kuuluvia, valittavia tai kaakattavia. Kuikat pesivät sisävesissä metsä-, suo- ja tunturiseuduilla. Kuikat ovat kotipaikka- ja pariuskollisia. Sama pesäpaikka voi olla käytössä useita vuosia. Talvehtiminen tapahtuu merellä rannikoiden lähellä, harvemmin sisävesissä; muuttoaikoina hajaparvissa.
Kuikan suomenkielinen nimi on onomatopoeettinen eli lintu (ja sitä kautta koko heimo) on nimetty sen ääntelyn perusteella, kuik-ko, kuik-ko.
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi: Gavia-työryhmä (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3758978  Wikispecies: Gavia  BOLD: 4853  CoL: 4MHK  EoL: 45508994  EPPO: 1GAVIG  EURING: 59  Fauna Europaea (new): 7ff715e9-2914-4f5d-b85c-3ded669862d7  Featherbase: gavia  GBIF: 2481954  iNaturalist: 4620  ITIS: 174468  NBN: NHMSYS0000530375  NCBI: 37038  Open Tree of Life: 803675  Paleobiology Database: 39709  Paleobiology Database: 39709  Plazi: 725877A3-21E9-EB3D-8C1A-7C28CD3BC7F0  WoRMS: 137057  ZooBank: C01A58B9-E0EC-4FE2-A7AF-D32DC92B3AFE
Hinoki (1944)

| Hinoki / 檜 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yokosukan laivastoarsenaali
Kölinlasku:  4. maaliskuuta 1944
Laskettu vesille:  4. heinäkuuta 1944
Palveluskäyttöön:  30. syyskuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  10. huhtikuuta 1945
Loppuvaihe:  upotettu 7. tammikuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 -tykkiä 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Hinoki (jap. 檜) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 4. maaliskuuta 1944. Alus laskettiin vesille 4. heinäkuuta ja otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 30. syyskuuta.
Palvelus

Alus kohtasi 7. tammikuuta 1945 Manilalahden suulta 50 merimailia länsiluoteeseen neljä Yhdysvaltain laivaston hävittäjää. Seuranneessa tykistötaistelussa se upotettiin. Alus poistettiin alusluettelosta 10. huhtikuuta 1945.
Kuka hän oli?

| Kuka hän oli? Uusi näkökulma Jeesuksen elämään |
| --- | --- |

Kirjailija:  T. P. Laine
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  2000
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  222
ISBN:  951-796-211-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuka hän oli? Uusi näkökulma Jeesuksen elämään on T. P. Laineen vuonna 2000 ilmestynyt kirja Jeesuksesta. Kirjan kustansi Atena.
Sisältö

Esipuheen kirjoittaja, professori Harald Haarman kertoo esimerkin kristillisten kirkkojen vaikutusvallasta Saksan yliopistoissa. Horst Herrmann ja Eugen Drewermann menettivät siellä oikeuden opettaa uskontotiedettä esitettyään katolisen kirkon näkökulmasta liian arvostelevia käsityksiä. Haartmannin mukaan Laine tuo esille tähän asti Jeesus-tutkimuksessa laiminlyötyjä näkökohtia ja onnistuu tällä tavalla asettamaan värikkään kiven Jeesus-imagon mosaiikkiin.
Vastaanotto

Martti Mäkisalo kirjoitti Helsingin Sanomien arvostelussaan, että myös ammattitutkijoiden piirissä Jeesusta on ehdotettu vanhoillisen, kiihkeästi lopun aikoja odottavan ja muita juutalaisia luopioina pitävän lahkon jäseneksi. Laine kuitenkaan tuskin saa kirjallaan näkemykselle lisää kannatusta. Kirjoittaja käy läpi osin myös hieman epämääräistä kirjallisuutta ja poimii niistä vain omaa oletustaan tukevat seikat. Teos kuitenkin havainnollistaa ansiokkaasti, kuinka historiallinen Jeesus oli todennäköisesti särmikkäämpi kuin kiillotettu nykykuva.
Erkki Hartikainen kirjoitti Yliopisto-lehden arviossa, että pidemmällekin meneviä ajatuksia on esittänyt muun muassa professori Robert M. Price. Tämän mukaan historiallista Jeesusta ei ollut olemassa, vaan hän on tarua.
Aiheesta muualla

T. P. Laine: Jeesuksen arvoitus[vanhentunut linkki]. Vantaan Lauri 31.5.2007.
Martti Hellström: Mystinen Jeesus Nasaretilainen.
Kuivahko kangas

Kuivahkoa kangasmetsää, VT.
Kuivahko kangas on tuoretta kangasta kuivempi, mutta kuivaa kangasta kosteampi Suomen metsätyyppiopin mukainen metsäkasvutyyppi. Kuivahkot kangasmetsät jaetaan puolukkatyyppiin, häränsilmä-puolukkatyyppiin, variksenmarja-puolukkatyyppiin, variksenmarja-mustikkatyyppiin ja juolukka-variksenmarja-mustikkatyyppiin. Tyypit vaihtalevat alueittain.
Etelä-Suomessa karuilla moreenimailla, mutta myös viljavemmilla hiekka- ja someromailla puolukkatyyppi on yleinen. Etelä-Suomen metsämaasta 28 prosenttia kuuluu puolukkatyyppiin.
Pohjanmaalla ja Kainuussa kuivahkoilla kangasmailla yleinen metsäkasvutyyppi on variksenmarja-puolukkatyyppi. Kasvusto on puolukkatyyppiä niukempi, mutta muistuttaa sen kasvustoa.
Kainuussa ja Peräpohjolassa mustikasta tulee kenttäkerroksen hallitseva varpu, minkä vuoksi pohjoisen kuivahkot kankaat ovat yleensä variksenmarja-mustikkatyyppiin luettavia.
Kuivahkon kankaan tyypit > Puolukkatyyppi

Puolukkatyyppiä (Vaccinium-tyyppi, VT) ilmenee erityisesti Etelä-Suomen moreeni-, hiekka- ja someromailla. Etelä-Suomen metsämaista 28 prosenttia kuuluu puolukkatyyppiin, jonka metsäveroluokka puunkasvun perusteella on ollut II.
Kenttäkerroksessa tyypillisiä kasveja ovat puolukan lisäksi mustikka ja kanerva, minkä lisäksi esiintyy myös vanamoa, nuokkutalvikkia, lillukkaa, metsätähteä, kevätpiippoa ja kultapiiskua.
Puolukkatyypin valtapuu on mänty, myös kuusia esiintyy. Joissain tapauksissa myös kuusi voi olla valtapuulaji.
Kuivahkon kankaan tyypit > Variksenmarja-puolukkatyyppi

Variksenmarja-puolukkatyyppiä (Empetrum-Vaccinum-tyyppi, EVT) ilmenee Pohjanmaan ja Kainuun vyöhykkeiden rajoilla. Kasvillisuus muistuttaa puolukkatyyppiin kuuluvien kuivahkojen kankaiden kasvillisuutta.
Variksenmarja-puolukkatyypin metsän metsäveroluokka puuntuoton perusteella on ollut II.
Variksenmarja-puolukkatyypin kenttäkerroksen kasvillisuus on puolukkatyyppiä niukempaa, mutta samankaltaista. Valtapuu on mänty.
Kuivahkon kankaan tyypit > Variksenmarja-mustikkatyyppi

Variksenmarja-mustikkatyyppiä (Empetrum-Myrtillius-tyyppi, EMT) ilmenee Kainuussa, mutta myös Peräpohjolassa. Se on Peräpohjolan yleisin metsätyyppi. Variksenmarja-puolukkatyyppi ja variksenmarja-mustikkatyyppi yhdessä kattavat lähes puolet Pohjois-Suomen metsäpinta-alasta. Variksenmarja-mustikkatyypin metsän metsäveroluokka puuntuoton perusteella on ollut III.
Varpuina variksemarja-mustikkatyypin metsissä ovat variksenmarjan ja mustikan lisäksi puolukka, kanerva, juolukka ja suopursu. Heiniä ja ruohoja on vähän. Jäkäliä ja sammalia on jokseenkin saman verran.
Valtapuu on mänty, jonka seassa voi kasvaa hieskoivua.
Soistuminen

Kuivahkosta kankaasta tulee soistuessaan aluksi kangasräme ja soistumisen jatkuessa ja turvekerroksen paksuuntuessa siitä voi kehittyä useita erilaisia rämetyyppejä.
Hiirihaukka

| Hiirihaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Buteoninae
Suku::  Hiirihaukat Buteo
Laji::  buteo
Kaksiosainen nimi
 Buteo buteo  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Hiirihaukka Wikispeciesissä   Hiirihaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hiirihaukan munia.
Hiirihaukka (Buteo buteo) on keskikokoinen päiväpetolintu.
Koko ja ulkonäkö

Hiirihaukka on 48–56 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 110–130 cm. Sillä on leveät siivet, paksu, lyhyt kaula sekä keskipitkä pyrstö. Rinta on keskiruskea, kainaloissa vaaleat laikut, muuten lintu on tummanruskea. Suomessa tavataan kahta alalajia. Läntinen buteo on kookkaampi ja tummempi. Itäinen vulpinus on hieman pienempi. Itäisen alalajin hiirihaukoilla on punertavan ruskea pyrstö ja muutoinkin väritys on vaaleamman tai punertavamman sävyinen. Alalajit risteytyvät keskenään ja välimuotoisia yksilöitä tavataan paljon. Sekä alapuolen valkoisen määrässä on muutoinkin paljon yksilökohtaista vaihtelua. Naaras on koirasta kookkaampi. Ne kaartelevat ja liitävät siivet loivassa V-asennossa.
Hiirihaukka on petolinnuksi äänekäs, ja se ääntelee erityisesti keväällä. Sen tavallisin ääni on naukuva "piijäh", jota kuulee enimmäkseen lennossa.
Vanhin suomalainen rengastettu hiirihaukka on ollut 26 vuotta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli tanskalainen 28 vuotta 9 kuukautta vanha hiirihaukka.
Levinneisyys

Hiirihaukkaa tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Keski-Aasiassa. Talvehtivana sitä esiintyy lisäksi Lähi-idässä, Etelä-Intiassa, osissa Pohjois- ja Länsi-Afrikkaa sekä laajalla alueella Eteläisessä ja Itäisessä Afrikassa.
Suomessa hiirihaukan alalajia buteo tavataan maan etelä- ja länsiosissa ja alalajia vulpinus itä- ja keskiosissa. Suomessa hiirihaukkoja pesii 3 600 – 4 600 paria. Vuoden 2010 uhanalaisuusluokittelussa hiirihaukan uhanalaisuusluokitus muutettiin elinvoimaisesta vaarantuneeksi, ja laji oli taantunut merkittävästi edellisen 30 vuoden aikana.  Suomessa pesivät vulpinus-alalajin hiirihaukat talvehtivat trooppisessa Afrikassa ja buteo-alalajin hiirihaukat Länsi- ja Itä-Euroopan välisellä vyöhykkeellä. Ahvenanmaalle jää säännöllisesti talvehtimaan joitakin buteo-alalajin yksilöitä, ja hyvinä myyrätalvina niitä talvehtii muuallakin Etelä-Suomessa.
Elinympäristö

Hiirihaukka viihtyy vaihtelevassa maastossa, jossa on sekä aukeita peltoja tai soita että metsää. Rannikolla se suosii etenkin laajojen merenlahtien ja rehevien järvien tuntumassa olevia alueita.
Lisääntyminen

Hiirihaukan pesä on tyypillisesti isossa puussa pellon tai suon laidassa, keskimäärin 10 metrin korkeudessa. Yleisin puulaji on kuusi, seuraavana mänty. Muninta voi alkaa jo huhtikuussa, tavallisesti toukokuussa. Munia on tavallisesti 2 tai 3, joskus jopa 5. Hyvinä myyrävuosina poikueet ovat isoja. Myyräkatovuonna pesintä saattaa jäädä väliinkin. Naaras hautoo noin 5 viikkoa. Poikaset oppivat lentämään noin 6 viikon ikäisinä. Haudonta-aikana linnut ovat arkoja, ja saattavat hylätä pesän ihmisen häirinnän takia.
Ravinto

Hiirihaukan pääravintoa ovat pienet jyrsijät, mutta se syö myös matelijoita, sammakoita, linnunpoikasia, hyönteisiä ja jopa kastematoja.
Aiheesta muualla

Saurola, Pertti 1977: Suomalaisten hiirihaukkojen muuttoreitit. – Lintumies 2.1977 s. 45–53. LYL.
Solonen, Tapio 1982: Hiirihaukan pesäpaikoista. – Ornis Fennica 59:191–192.
Hiirihaukka Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Hiirihaukka (Buteo buteo)
ITIS: Buteo buteo (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Buteo buteo:  Wikidata: Q25385  Wikispecies: Buteo buteo  ADW: Buteo_buteo  Avibase: 3C6D4915490BC8CD  BioLib: 8526  BirdLife: 61695117  BOLD: 10315  BOW: combuz1  BTO: bob2870  CoL: NYV7  CMS: buteo-buteo  eBird: combuz1  EPPO: BUTEBU  EURING: 2870  Fauna Europaea: 96722  Featherbase: buteo  GBIF: 2480537  IBC: eurasian-buzzard-buteo-buteo  iNaturalist: 204472  IRMNG: 11373465  ITIS: 175383  IUCN: 61695117  NBN: NHMSYS0000530225  NCBI: 30397  Observation.org: 82  Open Tree of Life: 119214  Paleobiology Database: 368056  Paleobiology Database: 94490  Species+: 10354  TSA: 2977  Xeno-canto: Buteo-buteo  Laji.fi: MX.26701 
Falco buteo:  Wikidata: Q122582389  GBIF: 4408392  ZooBank: E6BE2744-2A14-48F1-B05D-DF8630322BC9