stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luterilainen Sanan yhdyskunta
Opista

Luterilainen Sanan yhdyskunta on opiltaan luterilainen. Sen yhdyskuntajärjestyksessä todetaan seuraavasti: "Luterilaisen Sanan Yhdyskunta ja siihen kuuluvat seurakunnat tunnustavat Pyhän Raamatun jokaiselta kohdaltaan varmaksi Pyhän Hengen vaikutuksesta kirjoitetuksi Jumalan sanaksi ja ainoaksi täysin päteväksi opin, uskon ja elämän ohjeeksi." Heidän mukaansa Jumala on antanut Raamatun meille, jotta voisimme sieltä oppia hänestä ja hänen valmistamastaan pelastuksesta. Jonkin raamatunkohdan ollessa vaikea ymmärtää johtuu se siitä että olemme vain ihmisiä eikä siitä tule huolestua. Pelastus on Jumalan suuressa rakkaudessaan antama lahja meille, joka on valmistettu Jeesuksen lunastustyössä Golgatan ristillä. Tämä lahja on täysin ilmainen eikä ihminen kykene siitä mitenkään maksamaan. Pelastus tulee siitä, että uskoo tämän sovitustyön omalle kohdalleen. Luterilaisista tunnustuskirjoista yhdyskuntajärjestys toteaa seuraavasti: "Yhdyskunta ja kukin seurakunta tunnustautuu myöskin kaikkiin evankelis-luterilaisen kirkon tunnustuskirjoihin, mikäli ne perustuvat Pyhän Raamatun sanaan, jolla on korkein tuomiovalta kaikissa kristillisen opin, uskon ja elämän asioissa." Kirkkokunta torjuu naispappeuden.
Aiheesta muualla

Yhdyskunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Lyijyfluoridi

| Lyijyfluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-46-2
PubChem CID:  24549 ja 124123
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbF2
Moolimassa:  245,21 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia  tai värittömiä kiteitä
Sulamispiste:  855 °C
Kiehumispiste:  1 290–1 292 °C
Tiheys:  8,24 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0641 g/100 ml (20 °C)
Lyijyfluoridi (PbF2) on lyijy- ja fluoridi-ioneista muodostuva epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään eräiden lasien valmistuksessa.
Ominaisuudet

Lyijyfluoridi on lähes täysin veteen liukenematon yhdiste, joka liukenee paremmin happoihin. Lyijyfluoridilla on lyijyhalideista korkeimmat sulamis- ja kiehumispisteet. Yhdisteen alkeiskoppi on alle 200–220 °C lämpötiloissa ortorombinen ja muistuttaa lyijykloridin rakennetta. Korkeammissa lämpötiloissa rakenne muuttuu kuutiolliseksi ja kalsiumfluoridin rakennetta muistuttavaksi. Lyijyfluoridi reagoi alkalimetallifluoridien kanssa kompleksiyhdisteiksi trifluoroplumbaateiksi M[PbF3].
Valmistus ja käyttö

Veteen niukkaliukoisena yhdisteenä lyijyfluoridia voidaan valmistaa saostamalla lyijysuoloista esimerkiksi lyijynitraatista natrium-, kalium- tai ammoniumfluoridin avulla.
Toinen tapa valmistaa lyijyfluoridia on vetyfluoridin neutralointi lyijy(II)hydroksidin, lyijykarbonaatin tai lyijymonoksidin avulla.
Käyttö

Lyijyfluoridin pääasiallinen käyttökohde on eräiden lasilaatujen valmistus. Sitä käytetään muun muassa matalassa lämpötilassa sulavan lasin, lähi-infrapunasäteilyä absorboivan lasin valmistukseen kuituoptiikkaa varten ja säänkestävän lasin valmistukseen. Muita käyttökohteita ovat fluksina alumiinin metallurgiassa, tuikeilmaisimet, lyijypinnoitus, mietona fluorausreagenssina ja akut.
Lyttylä

Lyttyläntietä Lyttylässä toukokuussa 2024.
Lyttylä (ruots. Lyttskär) on maaseutumainen kylä Porissa. Entiseen Porin maalaiskuntaan aikoinaan kuulunut kylä sijaitsee Pihlavanlahden pohjoisrannalla noin 10 kilometriä kaupungin keskustan luoteispuolella. Asukkaita Lyttylässä on 296 (2013).
Lyttylää pidetään yhtenä Porin vanhimmista asutuista alueista, joka on saatettu asuttaa jo esihistoriallisella ajalla. Historiallisena aikana Lyttylässä on toiminut muun muassa laivaveistämö eli varvi sekä puutavaran vientisatama. Vuonna 1614 perustettiin Lyttylän kartano. Koulu aloitti toimintansa kartanon vanhassa päärakennuksessa vuonna 1906 ja kirjasto 1955, mutta molemmat lakkautettiin 1970.
Nykyään Lyttylän kartanon päärakennuksessa on toimintaa muun muassa Otsolan kansalaisopistolla sekä paikallisella kiinteistöyhdistyksellä. Kylässä sijaitsee myös Porin Pursiseuran 1900-luvun alussa rakennettu paviljonki, jossa on kesäaikana ravintola. Omaa kirkkoa Lyttylässä ei ole mutta kylässä toimii Porin ev.lut.seurakuntayhtymän ylläpitämä rukoushuone.
Lyttylässä sijaitsee myös Pirunpesä-niminen luola, joka on Suomen kolmanneksi pisin tunnettu luola.
Luxor

| Luxor (al-Uqsur) الأقصر |
| --- | --- |
 Kuvakollaasi Luxorista.
 Luxor
 Koordinaatit: 25°41′N, 32°39′E 
Valtio:  Egypti
Kuvernoraatti:  Luxor
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  51,84 km²
Väkiluku (2006):  202 232
 – Väestötiheys:  3 901,1 as./km²
 
 www.luxor.gov.eg 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luxor (vanh. Luksor, arab. الأقصر‎, al-Uqsur) on kaupunki Niilin itärannalla Ylä-Egyptissä, noin 500 kilometriä Kairosta etelään. Sen asukasluku oli noin 202 232 vuonna 2006. Kaupunki on rakennettu muinaisen Theban rauniolle, ja sen historia ajoittuu jo 3000–2000 vuoden taakse. Luxorin kansainvälinen lentoasema sijaitsee kaupungin itäpuolella.
Luxor on Egyptin tärkein matkailukeskus. Luxorissa on useita muinaisen Egyptin ajalta peräisin olevia nähtävyyksiä, kuten Luxorin temppeli ja Karnakin temppeli sekä Niilin vastarannalla Theban nekropolissa Kuninkaiden laakso, Kuningattarien laakso, Memnonin kolossit, kuningatar Hatšepsutin terassitemppeli, Ramesseum, kuningas Seti I:n kuolintemppelin jäänteet ja kuningas Ramses III:n temppeli. Luxorista järjestetään myös päivän kestäviä risteilyjä Denderaan.
Väestö

Vuoden 2006 väestötilastojen mukaan kaupungissa asui yhteensä 202 232 asukasta. Paikalliset asukkaat ovat riippuvaisia turismista tulonlähteenään, mutta turismiin on panostettu myös paikallisten kustannuksella. Esimerkiksi joistakin kehittämisprojekteista on luovuttu alueen autenttisuuden ylläpitämiseksi.
Kirjallisuutta

Salmenkivi, Erja & Sola, Hanna (toim.): Pieni opaskirja Luksorin seudun arkeologisiin kohteisiin.  Suomen egyptologinen seura, 2024.  ISBN 978-952-68891-2-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luxor Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Luxor Wikivoyagessa (englanniksi)
Luxorin temppeli.
Lyijybromidi

| Lyijybromidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10294-28-7
PubChem CID:  24831 ja 9951089
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  PbBr2
Moolimassa:  367,01
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  373 °C
Kiehumispiste:  916 °C
Tiheys:  6,66 g/cm3
Liukoisuus veteen:  8,44 g/l (20 °C) 
Lyijybromidi (PbBr2) on lyijy- ja bromidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä polymeroinneissa, polymeerien palonestoaineena ja valokuvausreagenssina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa lyijybromidi on valkoista kiteistä ainetta. Sen alkeiskoppi on ortorombinen. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen ja liukoisuus on suurempi kuumaan kuin kylmään veteen. Lyijybromidi liukenee ammoniakki- ja bromidiliuoksiin, koska se muodostaa komplekseja. Valon vaikutuksesta yhdiste hajoaa hitaasti lyijyksi ja bromiksi. Aine on myrkyllistä.
Valmistus ja käyttö

Lyijybromidia valmistetaan neutraloimalla lyijyoksidia tai -karbonaattia vetybromidilla. Toinen menetelmä on saostaa veteen liukoisten lyijysuolojen liuoksista bromidien avulla.
Lyijybromidia käytetään katalyyttinä valmistettaessa polyakryyliamidia valokemiallisella polymerointimenetelmällä akryyliamidista ja polyestereiden valmistuksessa. Sitä voidaan lisätä paloa estäväksi täyteaineeksi polypropeeniin, polystyreeniin ja ABS-muoviin. Lyijybromidi voidaan käyttää apuaineena alumiinin hitsauksessa.
Lyijybromidi ympäristömyrkkynä

Lyijybromidia syntyi aikaisemmin autojen moottoreissa, kun tetraetyylilyijyä lisättiin bensiiniin nakutuksen estämiseksi eli oktaaniluvun kohottamiseksi. Jotta tetraetyylilyijyn hajotessa vapautuva lyijypöly ja mahdollisesti syntyvä lyijyoksidi eivät tukkineet ja täyttäneet moottorin sylintereitä, lisättiin bensiiniin myös 1,2-dibromietaania, joka on halogenoitu hiilivety. Kun se paloi, siitä vapautunut bromi yhtyi lyijyn kanssa helposti haihtuvaksi lyijybromidiksi, joka poistui moottorista pakokaasun mukana. Täten lyijybromidia levisi laajalti ympäristöön. Koska se kuitenkin on vaarallinen ympäristömyrkky, lyijy-yhdisteiden käytöstä bensiinin lisäaineena on nykyisin luovuttu.
Luxemburgin suurherttua

| Luxemburgin suurherttua |
| --- | --- |
 Grand-duc de Luxembourg (ranskaksi) Großherzog von Luxemburg (saksaksi)  Groussherzog vu Lëtzebuerg (luxemburgiksi)
 
 
 Nykyinen Henri 7. lokakuuta 2000 lähtien
Puhuttelu:  Hänen kuninkaallinen korkeutensa
Virka-asunto:  Suurherttuan palatsi Bergin linna
Ensimmäinen:  Vilhelm I
Kotisivut:  http://www.monarchie.lu/fr/index.html
Luxemburgin suurherttua (ransk. Grand-duc de Luxembourg, saks. Großherzog von Luxemburg, letse. Groussherzog vu Lëtzebuerg) on Luxemburgin suurherttuakunnan valtionpäämies.
Rooli ja velvollisuudet

Suurherttuan nykyinen rooli on vakiintunut vuonna 2008 parlamentin hyväksyttyä perustuslain muutoksen, jolla suurherttuasta tuli puhtaasti seremoniallinen toimija.
Suurherttua ei osallistu maansa poliittiseen keskusteluun, vaan pysyttelee puolueettomana. Suurherttuan asema, oikeudet ja velvollisuudet on kirjattu Luxemburgin perustuslakiin.
Luxemburgin perustuslain mukaan suurherttuan velvollisuuksia (artiklat 33–37) on mm.:
toimia maan yhtenäisyyden ja itsenäisyyden symbolina sekä takaajana.
vahvistaa parlamentin säätämät lait (viim. kolmen kuukauden kuluessa).
nimittää virkaan siviili- ja sotilashenkilöitä lain sallimissa puitteissa.
allekirjoittaa kansainvälisiä sopimuksia.
toimia Luxemburgin asevoimien ylipäällikkönä.
julistaa sota tai irtautua siitä saatuaan ensin luvan maan parlamentilta.
Suurherttualla on myös perustuslain turvaamia etuoikeuksia (artiklat 38–45), joiden nojalla hän voi mm.:
armahtaa osin tai kokonaan tuomittuja rikollisia.
myöntää aatelisarvon, muttei siihen kuuluvia etuoikeuksia.
myöntää niin sotilas- kuin siviiliritarikuntien jäsenyyksiä lain puitteissa. Suurherttua toimii myös näiden ritarikuntien suurmestarina.
Palkka ja etuudet

Vuodesta 1948 suurruhtinaalle on korvamerkitty 300 000 frangia kulukorvauksena velvollisuuksiensa hoitamiseen.
Lisäksi suurherttuan oikeuksiin kuuluu asua Suurherttuan palatsissa sekä Bergin linnassa.
Vuonna 2017 suurruhtinaan perheen asumiskustannukset olivat 10,1 miljoonaa euroa. Suurruhtinaan henkilökohtaisen omaisuuden hallinta on täysin suurruhtinaan päätettävissä.. Nykyisen suurruhtinaan, Henrin, omaisuuden arvoksi arvioitiin 3,55 miljardia euroa.
Historia lyhyesti

Napoléonin tappion jälkeen vuonna 1815 Wienin kongressissa päätettiin perustaa Luxemburgin suurherttuakunta, jonka suurherttuana toimi Alankomaiden kuningas. Sotilaallisen merkityksensä tähden alueen ei annettu liittyä osaksi Alankomaiden kuningaskuntaa. Luxemburg oli Alankomaiden kuninkaiden hallinnassa aina kuningas Vilhelm III:n kuolemaan saakka vuoteen 1890, jolloin siirtyi Nassau-Weilburgin suvulle, koska Orania-Nassaun suku sammui Vilhelm III:n puolelta. Vanhan saalilaisen lain mukaisesti nainen ei voinut hallita maata, mikäli on olemassa miespuolisia, hallitsijaksi sopivia, perillisiä.
Luxemburgin ensimmäiseksi suurruhtinaaksi Nassau-Weilburgin hallitsijasuvusta nousi Nassaun herttua Aadolf. Syynä tähän oli se, että toisin kuin Alankomaissa, Luxemburgin silloinen kruununperimyslaki ei sallinut naisten periä suurruhtinaskunnan kruunua.
Aadolf kuoli vuonna 1906 ja valtaistuimelle nousi hänen poikansa Vilhelm IV.
Vilhelm IV:n vanhin tytär Marie-Adélaïde nousi kruununperijäksi vuonna 1907 ja Luxemburgin ensimmäiseksi suurherttuattareksi vuonna 1912 Vilhelmin kuoleman jälkeen.
Marie-Adélaïde oli poliittisesti aktiivinen suurherttuatar, joka osallistui aktiivisesti suurherttuakunnan poliittiseen elämään. Maan parlamentti ei pitänyt siitä ja vaati suurherttuatarta luopumaan kruunusta. Vuonna 1919 Marie-Adélaïde luopui kruunusta pääministerin neuvosta, ja uudeksi suurherttuattareksi nousi hänen sisarensa Charlotte. Marie-Adélaïde vietti loppuelämänsä nunnana.
Suurherttuatar Charlotte pysytteli valtakautensa aikana erossa päivänpolitiikasta. Vuonna 1919 uusi perustuslaki vähensi huomattavasti monarkian valtaoikeuksia. Charlotte luopui kruunusta poikansa Jeanin hyväksi vuonna 1964. Jean itse luopui kruunusta vanhimman poikansa Henrin hyväksi vuonna 2000.
Tittelit ja symbolit

Luxemburgin suurherttua kuvataan kaikissa maan eurokolikoissa.
Suurherttuan vaakuna eroaa hieman siitä vaakunasta, jota Luxemburgin valtio käyttää: suurherttuan vaakunassa leijona pitelevät kahta Luxemburgin lippua keskellä olevan kilven molemmin puolin. Valtion vaakunasta nämä liput puuttuvat.
Suurherttuaa puhutellaan tittelillä "hänen kuninkaallinen korkeutensa" (ransk. Son Altesse royale, saks. Seine Königliche Hoheit, letse. Seng kinneklech Altesse). Hänen koko tittelinsä on Luxemburgin suurruhtinas, Nassaun ruhtinas, Bourbon-Parman prinssi, Saynin, Köningsteinin, Katzenelnbogenin ja Diezin palatsikreivi, Hammersteinin linnakreivi, Mahlbergin, Wiesbadenin, Idsteinin, Merenbergin, Limburgin ja Eppsteinin herra ja Namurin ritari.
Suurruhtinasperheen kuningashymni De Wilhemhus ei ole maan virallinen kansallislaulu , eikä sitä saa sekoittaa Alankomaiden kansallislauluun (Wilhelmus van Nassouwe), joka on samanaikaisesti myös maan kuningashymni.
Suurherttuan henkilökohtaisesti käyttämä vaakuna.
Ksanthos (Lyykia)

| Ksanthos> Ξάνθος |
| --- | --- |
 Ksanthoksen lyykialaisen akropoliin raunioita.
Sijainti
 Ksanthos
Koordinaatit:  36°21′25″N, 29°19′08″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Kınık, Antalya
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lyykia
Aiheesta muualla
  Ksanthos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ksanthos (m.kreik. Ξάνθος, lat. Xanthus, lyyk. 𐊀𐊕𐊑𐊏𐊀, Arñna) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lyykiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Antalyan maakunnan Kınıkiä.
Ksanthos oli muinaisen Lyykian pääkaupunki. Se kreikkalaistui 300-luvulla eaa. ja säilyi olemassa 600-luvulle jaa. saakka. Ksanthos ja sen lähellä sijaitseva Letoon eli Leton pyhäkköalue ovat Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1988.
Maantiede

Ksanthoksen kaupunki sijaitsi Lyykiassa samannimisen joen (nyk. Koca Çayi) itärannalla noin 12 kilometriä sisämaahan joen suussa sijainneesta Pataran kaupungista. Lyykian kaupunkien joukossa Ksanthoksen mainitsevat muun muassa Hekataios, Herodotos ja Pseudo-Skylaks. Strabon laski Ksanthoksen etäisyydeksi joen suusta 70 stadioninmittaa ja Stadiasmus Maris Magni 60 stadioninmittaa, mitkä ovat suhteellisen lähellä oikeaa etäisyyttä. Plinius vanhempi ilmoittaa etäisyydeksi 15 roomalaista mailia, mikä on selvästi liikaa. Nykyisin kaupungin paikka on Muğlan ja Antalyan maakunnan rajalla, joka kulkee joessa.
Ksanthoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kokoa ei tunneta, mutta siihen kuului oletettavasti maatalousmaata kauempanakin kaupungista. Ksanthoksen länsipuolella kohosi Kragos-vuori ja itäpuolella Massikytos-vuori. Kaupungin eteläpuolinen rannikko on tasankoa. Ksanthoksen länsipuolella sijaitsi Sidyman kaupunki, pohjoispuolella Pinara ja Tlos ja itäpuolella Fellos.
Historia > Esihistoria ja arkaainen kausi

Ksanthoksen varhainen historia on epäselvä. Kaupungista ei ole löytynyt jäänteitä pronssikaudelta, vaikka se mainitaan varhaisissa lyykialaisissa kirjoituksissa, ja oli ilmeisesti olemassa jo noin vuosina 2000–1200 eaa. 500-luvulla eaa. sen tiedetään olleen lyykialaisten tärkein kaupunki. Kaupungille mainitaan myös toinen nimi Arna (Ἄρνα), joka oli lyykialaista alkuperää (Awarna).
Persialaiset valloittivat Ksanthoksen Kyyroksen aikana Harpagoksen johdolla noin vuonna 540 eaa. (tai 545 eaa.). Tuolloin lyykialaiset taistelivat viimeiseen mieheen. Herodotoksen mukaan tappion ollessa varma kaupungin miehet ”veivät kokoon linnaan vaimonsa, tavaransa ja kotiväkensä, jonka jälkeen sytyttivät tuleen koko linnan – – Sen tehtyään ja vannottuaan yhdessä ankarat valat, ksanthoslaiset menivät kaupungista ulos ja kuolivat kaikki taistelussa”. Herodotos kertoo 80 perhekunnan kuitenkin säästyneen, koska olivat tuolloin poissa.
Historia > Klassinen kausi

Ksanthos jälleenrakennettiin tuhon jälkeen, ja sinne asettui hengissä säästyneiden lisäksi ”tulokkaita”, kuten Herodotos sen sanoo. Ateenalaiset valtasivat Ksanthoksen klassisen kauden alussa vuonna 470 eaa. Kimonin johdolla. Tämän jälkeen Ksanthos saattoi kuulua Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, jos tulkitaan, että liiton verotusluetteloissa vuonna 446/445 eaa. esiintyvä Lykioi (”lyykialaiset”) viittaa seudun tärkeimpään kaupunkiin. Kaupunki löi omaa lyykialaisen standardin mukaista hopearahaa noin vuosina 450–370 eaa.
Persialaiset valtasivat Ksanthoksen takaisin vuonna 429 eaa. voittamalla sotaretkellä olleen ateenalaisten laivaston, jota johti Melesandros. Ksanthos vaikuttaa kreikkalaistuneen enemmän vasta 300-luvulla eaa., ja voidaan lukea kreikkalaiseksi polikseksi aidosti vasta tämän jälkeen. Muutos näkyy muun muassa siinä, että vielä 400-luvulla eaa. kaupungin piirtokirjoitukset ovat pääasiassa lyykiaksi, kun taas 300-luvulla eaa. ilmestyvät kaksikieliset ja kreikankieliset piirtokirjoitukset. Tässä vaiheessa Ksanthoksen asujaimisto koostui osaksi kreikkalaisista ja osaksi edelleen seudun ei-kreikkalaisesta lyykialaisesta väestöstä. Kaupungista oli kotoisin 300-luvulla eaa. elänyt historioitsija Menekrates, joka kirjoitti kaksi kirjaa käsittäneen Lyykian historian Lykiaka. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Ksanthios (Ξάνθιος).
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

300-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Ksanthos antautui Aleksanteri Suurelle. Aleksanterin kuolemaa seuranneella hellenistisellä kaudella kaupunki toimi Lyykian kaupunkien liiton uskonnollisena keskuksena. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin kuusi.
Ksanthos oli Rooman puolella vuosien 88–66 eaa. Mithridateen sodissa. Brutus valtasi kaupungin Julius Caesarin murhaa seuranneen sisällissodan aikoihin vuonna 43 eaa. sen kieltäydyttyä avaamasta porttejaan hänelle. Ksanthoslaiset jatkoivat taistelua kaupungin kaduilla, ja kuolivat jälleen kerran vaimoineen ja lapsineen liekkeihin mieluummin kuin antautuivat. Kaupunki ei koskaan toipunut tästä iskusta täysin, vaikka olikin olemassa edelleen roomalaisella ja bysanttilaisella kaudella. Ksanthos kärsi suuria tuhoja maanjäristyksessä vuonna 141. Kaupunki tuhoutui lopullisesti arabien hyökkäyksissä 600-luvulla.
Historia > Kaivaukset

Ksanthoksen rauniot löysi Charles Fellows, joka kuvasi ne teoksessaan An Account of Discoveries in Lycia, being a Journal kept during a Second Excursion in Asia Minor (1841). Fellows toi suuren kokoelman löytämiään marmoriveistoksia, pääasiassa hautaveistoksia, Englantiin vuosina 1842–1843, ja he ovat nykyisin British Museumissa. Alueella on suoritettu nykyaikaisia arkeologisia kaivauksia ja tutkimuksia vuodesta 1950 lähtien. Kaupungin muinaisjäänteet liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1988.
Rakennukset ja löydökset

Ksanthoksen paikalla on raunioita klassiselta, hellenistiseltä, roomalaiselta ja bysanttilaiselta kaudelta, sekä lukuisia omalaatuisia lyykialaistyylisiä hautoja. Kaupunki ei vaikuta olleen erityisen suuri, mutta erityisesti sen haudat olivat hyvin koristeellisia.
Rakennukset ja löydökset > Kaupungin ulkopuolella

Letoon eli Leton pyhäkkö
Letolle omistettu pyhäkköalue eli Letoon oli sijaitsi joen toisella eli länsipuolella kaupungista noin neljä kilometriä lounaaseen. Se oli kuitenkin Ksanthoksen hallussa päätellen siitä, että kaupungin tekemät päätökset laitettiin esille sinne piirtokirjoituksina. Letoon oli Ksanthoksen ja koko Lyykian merkittävin kulttikeskus.
Pyhäkköalueella oli kolme temppeliä, jotka ajoitetaan hellenistiselle kaudelle. Ne oli omistettu Letolle sekä tämän lapsille Apollonille ja Artemiille. Niiden lisäksi alueella oli myös muun muassa nymfaion sekä teatteri. Pyhäkkö oli ympäröity omalla muurillaan.
Kirjallisuutta

Des Courtils, Jacques: A Guide to Xanthos and Letoon: Sites Inscribed on the UNESCO World Heritage List : on the 50th Anniversary of the Commencement of Excavations.  (Ancient cities of Anatolia, nide 4)  Isd, 2003.  ISBN 9789758070558
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ksanthos Wikimedia Commonsissa
Ksanthoksen roomalaisaikaista pohjois-eteläsuuntaista decumanus maximus -katua.
Teatterin lähellä sijaitsevat niin kutsuttu Harpyijahauta (oikealla) ja toinen pilarihauta.
Taistelukohtaus. Yksityiskohta Payavan haudan koristeluista, 375–362 eaa.
Ksanthoksen roomalaisen akropoliin raunioita.
Ksanthoksen teatterin raunioita.
Osittain ennallistettu Nereidimuistomerkki, British Museum.
Letoonin eli Leton pyhäkköalueen raunioita.
Viktor Kudinski

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Budapest 1966 | 3 000 metrin esteet |  |
Viktor Kudinski (17. kesäkuuta 1943 Kiova – 18. elokuuta 2005 Kiova) oli neuvostoliittolainen este- ja kestävyysjuoksija.
Kudinski voitti Budapestin EM-kilpailuissa 1966 kultaa 3 000 metrin estejuoksussa ajalla 8.26,6. Méxicon 1968 olympialaisissa hän keskeytti. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän voitti 3 000 metrin juoksussa Madridissa 1968 kultaa ajalla 8.10,22.
HMS Lyra (1910)

| HMS Lyra |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Woolston
Kölinlasku:  8. joulukuuta 1909
Laskettu vesille:  4. lokakuuta 1910
Palveluskäyttöön:  helmikuu 1911
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi toukokuussa 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  780 t
Pituus:  75,13 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,7 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  13 500 shp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  72
Aseistus
Aseistus:  2 × BL 4"/L40 Mk VIII -tykkiä yksiputkisina P Mk V -asennuksina 2 × QF 12 naulan 12 cwt -tykkiä yksiputkisina P Mk I -asennuksina 2 × 21" torpedoputkea
HMS Lyra oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1911 palvelukseenotettu Acorn-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista ja sen köli laskettiin 8. joulukuuta 1909. Alus laskettiin vesille 4. lokakuuta 1910 ja se valmistui helmikuussa 1911.
Palvelus

Alus myytiin toukokuussa 1921 romutettavaksi.
Lyskovo

Lyskovon vaakuna.
Lyskovo (ven. Лы́сково) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan rannalla 90 kilometriä Nižni Novgorodista kaakkoon. Kaupunki on Lyskovon piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Kazanin välinen M7-valtatie. Asukkaita on 23 400 (vuonna 2005).
Paikkakunta on syntynyt 1400-luvulla. Olenja-mäellä on vanhan linnoituksen raunioita. Kaupunginoikeudet Lyskovo sai vuonna 1925. Nykyään siellä on mm. sähköteknistä, metalli- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä on vuonna 1711 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko vuodelta 1838 sekä Georgian kuninkaiden viimeisen jälkeläisen G. A. Gruzinskin kartano.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lyskovo Wikimedia Commonsissa
Lyskovon piiri Nižni Novgorodin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue