stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1892
Kuolleita > Lokakuu–joulukuu

5. lokakuuta – Bob Dalton, yhdysvaltalainen rikollinen, yksi Daltonin veljeksistä (s. 1869)
5. lokakuuta – Grat Dalton, yhdysvaltalainen rikollinen, yksi Daltonin veljeksistä (k. 1861)
6. lokakuuta – Alfred Tennyson, englantilainen runoilija (s. 1809)
12. lokakuuta – Xavier Marmier, ranskalainen kirjailija, tutkimusmatkailija ja kirjallisuuden kääntäjä (s. 1808)
12. lokakuuta –Petter Parviainen, suomalainen kauppaneuvos, laivanvarustaja ja sahateollisuusmies (s. 1824)
16. lokakuuta – Herman Erik Gummerus, suomalainen rautateiden rakentaja ja valtiopäivämies (s. 1841)
20. lokakuuta – Georg Wilenius, suomalainen arkkitehti (s. 1831)
24. lokakuuta – Robert Franz, saksalainen säveltäjä (s. 1815)
25. lokakuuta – Caroline Harrison, Yhdysvaltain presidentti Benjamin Harrisonin puoliso (s. 1832)
16. marraskuuta – Thomas Neill Cream, yhdysvaltalais-brittiläinen sarjamurhaaja (s. 1850)
21. marraskuuta – Jens Christian Hostrup, tanskalainen kirjailija (s. 1818)
25. marraskuuta – Yrjö Holopainen, suomalainen kivipiirtäjä (s. 1866)
26. marraskuuta – Knut Furuhjelm, suomalainen kuvernööri ja senaattori (s. 1813)
27. marraskuuta – Bernhard Reinhold, saksalainen taidemaalari (s. 1824)
2. joulukuuta – Jay Gould, yhdysvaltalainen liikemies (s. 1836)
6. joulukuuta – Werner von Siemens, saksalainen liikemies (s. 1816)
8. joulukuuta – Philo Romayne Hoy, yhdysvaltalainen lääkäri ja luonnontieteilijä (s. 1816)
18. joulukuuta – Richard Owen, brittiläinen eläintieteilijä, anatomi ja paleontologi (s. 1804)
22. joulukuuta – Wilhelm Hellesen, tanskalainen keksijä ja teollinen suunnittelija (s. 1836)
23. joulukuuta – Rambaldo Magagnini, italialainen katolinen piispa (s. 1807)
24. joulukuuta – Antti Tervo, suomalainen runoilija ja toimittaja (s. 1842)
25. joulukuuta – Nikolai Adlerberg, venäläinen kenraali, Suomen kenraalikuvernööri 1866–1881 (s. 1819)
27. joulukuuta – Axel Gadolin, suomalainen mineralogi ja tykistönkenraali (s. 1828)
29. joulukuuta – Adolf Grotenfelt, suomalainen hovioikeudenneuvos ja vankeinhoitohallituksen ylijohtaja (s. 1828)
Albert Delaunay, ranskalainen pikakirjoittaja ja pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä (s. 1828)
Leopold Krohn, suomalainen sotilaslääketieteen kehittäjä, yksi Suomen Punaisen Ristin perustajista (s. 1837)
Román Lovera, venezuelalainen katolinen piispa (s. 1839)
James Skivring Smith, Liberian presidentti 1871–1872 (s. 1825)
Katarina Wanqvist (”Kaisa Pöyry”), suomalainen kansanparantaja (s. 1818)
Muuta

Kirjallisuusvuosi 1892
Musiikkivuosi 1892
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jyrki Lumme

| Jyrki Lumme |
| --- | --- |
 Jyrki Lumme Montreal Canadiensin alumni-joukkueen paidassa Montreal- ja Toronto-legendojen kohtaamisessa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1966 (ikä 58) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi  Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Sonja
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  96 kg
Pelinumero:  4
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1985–2007
Seurat:  Ilves (SM-liiga) Montreal Canadiens (NHL) Vancouver Canucks (NHL) Phoenix Coyotes (NHL) Dallas Stars (NHL) Toronto Maple Leafs (NHL)
NHL-varaus:  57, 1986 Montreal Canadiens
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Calgary 1988 | Jääkiekko |  |
|  Pronssia | Nagano 1998 | Jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Venäjä 2000 | jääkiekko |  |
Jyrki Olavi Lumme (s. 16. heinäkuuta 1966 Tampere) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi NHL:ssä vuodesta 1988 vuoteen 2003 saakka. Lumme pelasi Pohjois-Amerikassa NHL:n runkosarjassa 985 peliä sekä 105 pudotuspeliottelua. Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa häneen tarttui laulaja Sonja Lumpeeseen viittaava lempinimi Sonja, joka oli lähtöisin urheiluselostaja Juha Jokisen lausahduksista.
Jyrki Lumme teki NHL-urallaan enemmän alivoimamaaleja ja alivoimapisteitä kuin yksikään toinen suomalaispuolustaja. Kahdeksalla alivoimamaalillaan hän on kaikkien pelaajien tilaston jaetulla 15. sijalla ja 23 alivoimapisteellään tilaston 17. sijalla.
Juniorivuodet

Lumme oli jääkiekkoilijana myöhäisherännäinen. Hän pelasi Ilveksen juniorijoukkueissa, mutta murrosiässä hänen motivaationsa pelaamiseen ja etenkin harjoitteluun heikkeni. Ilveksen C-nuorissa Lumme jäi vähälle peliajalle ja hän siirtyi Kooveehen, jossa sai enemmän vastuuta ja intoutui uudelleen myös harjoittelemaan. Lumme voitti Kooveessä A-nuorten Suomen-mestaruuden 1984. Vuotta myöhemmin Ilves poimi Lumpeen edustusjoukkueeseensa.
SM-liigassa

Lumme debytoi Ilveksen liigajoukkueessa kauden 1985–1986 alussa. Ensimmäisellä kaudella rooli jäi pieneksi, mutta jo toisellaan Lumme teki 24 tehopistettä 43 ottelussa ja kolmannellaan 30.
Lumme oli kookas ja voimakas ja ampui lujaa, ja hänen mailatekniikkansa oli harvinaisen hyvä. Hän hyökkäsi innokkaasti ja esitti alimpanakin miehenä näyttäviä harhautuksia, mistä valmentajat eivät aina pitäneet.
NHL:n työsulun aikana kaudella 1994–1995 Lumme pelasi Ilveksessä 12 ottelua.
NHL

Montreal Canadiens varasi Lumpeen vuonna 1986 kolmannella kierroksella numerolla 57. Hän siirtyi NHL:ään syksyllä 1988 ja pelasi Canadiensissa 75 ottelua kahden kauden aikana, kunnes hänet kaudella 1989–1990 kaupattiin Vancouver Canucksiin.
Canucksissa Lumme nousi nopeasti joukkueen parhaaksi hyökkääväksi puolustajaksi voittaen useilla kausilla joukkueen puolustajien pistepörssin. Kauden 1993–1994 päätteeksi Lumme pääsi pelaamaan Stanley Cupin loppuotteluihin. Vancouver kuitenkin hävisi New York Rangersia vastaan pelatun finaalisarjan.
Lumme siirtyi vuonna 1998 Phoenix Coyotesiin, josta jatkoi vuonna 2001 Dallas Starsiin ja vielä saman kauden aikana Toronto Maple Leafsiin, jossa hän pelasi vielä kauden 2002–2003
Paluu SM-liigaan

Kausi 2002–2003 näytti jäävän Lumpeen uran viimeiseksi. Hän oli kaksi kautta pelaamatta ja ehti jo ilmoittaa lopettamisestaan. Vuonna 2005 Lumme kuitenkin teki päätöksen uransa jatkosta ja palasi vielä SM-liigaan: hän pelasi osan kausista 2005–2006 ja 2006–2007 kasvattajaseurassaan Tampereen Ilveksessä.
Uran jälkeen

Pelatessaan Phoenix Coyotesissa vuonna 2000 Lumme hankki osuuden tuolloin yhtiöitetystä Tampereen Ilveksen liigajoukkueesta.
Uran jälkeen > Huomionosoitukset

Lumme aateloitiin 2008 Jääkiekkoleijona-numerolla 196.
Vuonna 2010 hänet nostettiin Vancouver Canucksin kautta aikojen tähdistöjoukkueeseen, jonka TSN julkaisi 20. lokakuuta 2010. Muita suomalaisia joukkueeseen ei valittu, mutta ruotsalaisia oli neljä: Daniel ja Henrik Sedin, Markus Näslund ja Mattias Öhlund.
Kanadalainen rockyhtye Glenn Ford & The Piers on tehnyt laulun "What's Wrong with Lumme?"
Turvasäilö

Turvasäilö on poikkeuksellinen vangitsemisen muoto, joka tarkoittaa yleensä henkilön vangitsemista turvallisuusuhkana ilman normaalia tutkintaa ja syyteharkintaa.
Suomessa turvasäilöön sulkemista käytettiin laajasti talvi- ja jatkosodan aikana. Syksyllä 1939 säädetyn tasavallan suojelulain nojalla turvasäilöön – käytännössä vankilaan – voitiin sulkea ilman syytettä ja tuomiota maan turvallisuudelle vaarallisina pidettyjä henkilöitä määräämättömäksi ajaksi.
Suomen Valtiollinen poliisi vangitsi turvasäilöön yhteensä noin 1 100 henkilöä talvi- ja jatkosodan aikana sekä heti sodan jälkeen. Vangitsemiset tapahtuivat ilman oikeudenkäyntiä. Suurin osa pidätyksistä – lähes tuhat – koski poliittista vasemmistoa, joka koettiin uhkaksi Suomen ollessa sodassa Neuvostoliiton kanssa. Myöhemmin vuosina 1944–1947 vangittiin runsaat sata henkilöä asekätkennästä tai vakoilusta Saksan hyväksi.
Nykyään tietty henkilö voidaan ottaa puolustustilassaselvennä tietyin edellytyksin turvasäilöön käräjäoikeuden päätöksellä, enintään kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan. Syynä voi olla muun muassa rikollinen toiminta tai epäilty maanpetoksellinen toiminta.lähde?
Tasavallan suojelulaki ja asetus > Poliittinen tausta

Lain säätämisessä oli käytetty esimerkkinä 1930-luvulla säädettyjä kommunistilakeja, jotka oli tähdätty kommunistisen toiminnan tukahduttamiseen. Lakia perusteltiin kansallisella turvallisuudella: sen avulla voitaisiin varautua mahdollisten valtakuntaa sisältä uhkaavien vaarojen varalta jo etukäteen.lähde?
Opposition edustajat Kokoomuksen johdolla epäilivät Cajanderin punamultahallituksen laatimaa lakia käytettävän IKL:ää vastaan. Talvisodan partaalla tuli kuitenkin selväksi, että lain kohteeksi otettaisiin kommunistit.
Lakia kritisoitiin sen mahdollistamasta mielivaltaisuudesta ja kansalaisoikeuksien polkemisesta. Laissa ei määritelty menettelyä valitustiehen tai vangitsemisten oikeudelliseen kontrollointiin.lähde?
Tasavallan suojelulaki ja asetus > Lain voimaantulo

Talvisodan alla 3. lokakuuta 1939 Suomen eduskunta hyväksyi hallituksen esittämän tasavallan suojelulain. Se valtuutti presidentin antamaan asetuksia, vaikka ne olisivat ristiriidassa perustuslaissa määriteltyjen kansalaisten perusoikeuksien kanssa.
Presidentti Kyösti Kallio antoi 30. marraskuuta asetuksen henkilökohtaisen vapauden rajoittamisesta. Asetuksen mukaan kaikki poliisiviranomaiset olivat valtuutettuja vangitsemaan henkilön, joka on harjoittanut, tai johon nähden on perusteltua aihetta otaksua, että hän tulee harjoittamaan maanpuolustusta vahingoittavaa tai valtakunnan suhteita muihin valtioihin huonontavaa toimintaa. Sanamuoto takasi, että pidätyksiä voitiin tehdä poliisin oman arvion mukaan, ja esimerkiksi kaikki entiset punakaartilaiset olivat jo määritelmällisesti epäiltyjä.
Päätösvalta vangitsemisista annettiin lääninhallituksille ja Valtiolliselle poliisille. Pidättämisistä oli tehtävä ilmoitus Sisäasiainministeriölle, joka päättäisi miten kauan vangitsemiset jatkuisivat. Sisäasiainministerinä tuolloin toimi Urho Kekkonen. Pidätetyt vangittiin toistaiseksi, määräämättömäksi ajaksi. Tutkimuksia, oikeudenkäyntejä tai syytteitä ei vaadittu.
Talvisodan vangitsemiset

Sodan uhan lisääntyessä hallitus oli toimeenpannut Valpon kautta jo lokakuussa 1939 ennakoivia muutaman päivän suojelupidätyksiä, joiden avulla vaaralliseksi katsottujen henkilöiden olinpaikat pyrittiin kartoittamaan. Kiinni saaduille langetettiin poistumiskielto paikkakunnalta ja säännöllinen ilmoittautumisvelvollisuus poliisille. Suojelupidätysten perusteella laadittiin kullakin Valpon osastolla SP-luettelot, joissa nimetyt henkilöt vangittaisiin tarpeen vaatiessa ensimmäisinä turvasäilöön.
Ensimmäiset vangitsemiset tapahtuivat eri puolilla maata joulukuun alussa. Joulukuun aikana vangittuja oli 111 henkilöä, joista 13 oli naisia. Vangitut sijoitettiin vankiloihin eri puolille Suomea. Vaarallisimmiksi ajateltuja vankeja alettiin tammikuussa koota Tammisaaren vankileirille. Vangitsemisia jatkettiin koko talvisodan ajan, kunnes huhtikuussa vangitut vapautettiin.
Jatkosodan vangitsemiset

Jatkosodan syttyminen vahvisti oikeiston ja äärioikeiston poliittista voimaa ja laajensi laillisesta politiikasta pois suljettavien piiriä: nyt kaikki vasemmistolaisina sosiaalidemokraattisen puolueen ulkopuolelle joutuneet miellettiin uhkana. Sodan sytyttyä kesäkuussa 1941 pidätettiin useita satoja henkilöitä. Valmisteluja oli tehty jo tammikuusta lähtien Valtiollisen poliisin, Sisäasiainministeriön ja Puolustusvoimien kesken. Turvasäilöön koottiin ihmisiä nyt tiheämmällä seulalla kuin talvisodan aikana. Suunnitelmana oli vangita 500–600 henkeä, neljä tai viisi jäsentä kustakin Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran osastosta. Kesäkuun alussa turvasäilövankien määrä oli 126 henkilöä, sotaa edeltävällä viikolla yli 200 ja kuukausi sodan alkamisen jälkeen, heinäkuun lopulla 457 henkeä. Sodan edetessä vangitsemisia jatkettiin. Koska vangittuja ei aina rekisteröity ei tarkkaa vankimäärää tiedetä, mutta jatkosodan aikana vangittiin turvasäilöön arviolta tuhat henkilöä. Turvasäilöksi perustettiin Köyliön varavankilaan Vankileiri n:o 1, mutta vankejä sijoitettiin myös muihin vankiloihin ja leireihin. Köyliöön oli sijoitettuna myös upseerivankeja.
Turvasäilöön vangittuina oli myös entisiä Suomen kansalaisia, jotka olivat siirtyneet Suomesta Neuvostoliittoon, ottaneet maan kansalaisuuden ja palannet salaa Suomeen. Useimmat olivat saaneet tuomion toiminnasta vieraan vallan hyväksi. Tuomion kärsimisen jälkeen heidät pidätettiin suoraan turvasäilöön. Osa näistä henkilöistä luovutettiin Suomen juutalaisluovutusten yhteydessä Saksaan.
Jatkosodan vangitsemiset > Turvasäilövangit rintamalla 1941

Jatkosodan aikana taistelujoukkoja päätettiin täydentää vapaaehtoisilla vangeilla. Elokuussa 1941 koottiin Erillinen pataljoona 21, jonka komentajaksi määrättiin majuri Nikke Pärmi.lähde?
Vapaaehtoisten vajaan 500 rangaistusvangin lisäksi pataljoonaan komennettiin Köyliön vankileiriltä 288 turvasäilöön määrättyä miestä. Suurin osa oli tuomittu valtiorikosoikeudenkäynneissä kansalaisluottamuksensa menettäneiksi, eikä ollut suorittanut asevelvollisuuttaan. Kun miehet vapautettiin turvasäilöstä heidät voitiin samalla välittömästi määrätä asepalvelukseen. Koulutus kesti kolme päivää, jonka jälkeen joukko lähetettiin rintamalle.
Seitsemän turvasäilöläisistä karkasi Riihimäen asemalla, yksi heistä myöhempi sisäministeri Yrjö Leino, joka oli vangittuna turvasäilöön sekä talvi- että jatkosodan aikana.lähde?
Rintamalla Äänisen luoteispuolella pataljoona joutui välittömästi taisteluun. Pataljoonaa vastassa oli neuvostoarmeijan valiorykmentti Jalkaväkirykmentti 52, joka oli koottu karjalaisista ja emigranttisuomalaisista. Puna-armeija oli tietoinen suomalaispataljoonan erikoisluonteesta, ja joukoille kohdistettiin kovaa propagandaa. Kun jo ensimmäisen viikon aikana 80 miestä loikkasi vihollisen puolelle tai muuten karkasi, vedettiin loput 200 turvasäilöläistä nopeasti pois rintamalta.
Vangit määrättiin Erilliseen Työkomppaniaan, jossa heitä nimellisesti työpalveluvelvollisina pidettiin Koverin työleirillä kolme vuotta raskaissa oloissa kovan kohtelun alla. Kun miehet palautettiin Karvian varavankilaan kesällä 1944, ei suurinta osaa voinut päästää töihin huonon kunnon takia.
Jatkosodan vangitsemiset > Jatkosodan turvasäilövankien vapauttaminen

Suomen ja Neuvostoliiton 19. syyskuuta 1944 solmiman välirauhansopimuksen 20. kohta määräsi, että Suomen oli heti vapautettava ”kaikki ne henkilöt, jotka ovat olleet pidätettyinä sen johdosta, että ovat toimineet Yhdistyneiden kansakuntien hyväksi taikka olleet Yhdistyneiden kansakuntien asialle myötämielisiä, taikka rotunsa johdosta” sekä kumottava ”kaikki diskriminoivat lainsäädännölliset määräykset ja niistä johtuvat rajoitukset”. Turvasäilövangit, tuolloin 342 henkeä, joista 76 naisia, vapautettiin tämän nojallalähde?.
Sodan jälkeiset turvasäilöönotot

Sotien jälkeen vuosina 1944–1947 vangittiin turvasäilöön runsaat sata henkilöä. Turvasäilöstä heidät toimitettiin oikeuden eteen syytettynä pääasiassa asekätkennästä tai vakoilusta Saksan hyväksi. Turvasäilöaika saattoi venyä parivuotiseksi ennen syytettä.lähde?
Turvasäilölainsäädäntö Suomessa nykyisin

Puolustustilalain (1083/1991) 9 §:n mukaan käräjäoikeus voi määrätä henkilön otettavaksi turvasäilöön enintään kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan kihlakunnan poliisilaitoksen päällikön, lääninpoliisijohtajan, suojelupoliisin päällikön tai poliisiylijohtajan vaatimuksesta. Tämä voidaan tehdä vain puolustustilan ollessa voimassa kun on päteviä syitä epäillä tietyn henkilön todennäköisesti syyllistyvän valtiopetokseen, maanpetokseen tai muuhun rikokseen, joka saattaa vahingoittaa valtakunnan puolustusta tai turvallisuutta. Turvasäilöön määrääminen edellyttää, että lievemmät toimenpiteet (kuten liikkumisvapauden rajoittaminen) eivät olisi riittäviä. Kansanedustajia ei voida määrätä otettavaksi turvasäilöön.lähde tarkemmin?
Turvasäilöön vangittuja henkilöitä

Aimo Aaltonen
Aleksanteri Ahola-Valo
Aksel Airo
Arno Anthoni
Lydia Arppe
Ernesti Hentunen
Matti Janhunen
Hertta Kuusinen
Oiva Lehto
Yrjö Leino
Toivo Lång
Raoul Palmgren
Nestori Parkkari
Jarno Pennanen
Yrjö Räisänen (nimimerkki Sasu Punanen)
Mauri Ryömä
Elvi Sinervo
Arvo Turtiainen
Karl Harald Wiik
Hella Wuolijoki
Kirjallisuutta

Lindstedt, Jukka: Kuolemaan tuomitut. Kuolemanrangaistukset Suomessa toisen maailmansodan aikana.
Mäki, Kirsi: Valtion turvallisuudelle vaarallisia naisia. Sotavuosien 1939–1944 poliittiset naisvangit Hämeenlinnan keskus- ja lääninvankilassa.
Nuorteva, Jussi: Suomen vankeinhoidon historiaa, osa 4. Vangit – vankilat – sota. Suomen vankeinhoitolaitos toisen maailmansodan aikana.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Turvasäilö on Wikiaineistossa
Lisää luettavaa aiheesta Turvasäilö on Wikiaineistossa
Åke Lindman

| Åke Lindman |
| --- | --- |
 Åke Lindman vuonna 1963 (Kenraali­luutnantti T. J. A. Heikkilän seikkailuja).
Henkilötiedot
Koko nimi:  Åke Leonard Lindman
Syntynyt: 11. tammikuuta 1928 Helsinki
Kuollut: 3. maaliskuuta 2009 (81 vuotta) Espoo
Ammatti:  näyttelijä, jalkapalloilija
Puoliso:   Helena Kaja (1949–1953)  Anneli Sauli (1956–1962)  Pirkko Mannola (1968–2009) 
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Åke Järvinen
Merkittävät roolit:  ”Lehto”   Tuntematon sotilas
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Åke Leonard Lindman (vuoteen 1948 Järvinen; 11. tammikuuta 1928 Helsinki – 3. maaliskuuta 2009 Espoo) oli suomalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja sekä jalkapalloilija. Lapsuudenkodissaan hän oppi täydellisesti sekä suomen että ruotsin kielen ja tekikin koko uransa ajan töitä molemmilla kielillä. Lindman näytteli kuutisen vuosikymmentä kestäneellä urallaan 79 elokuvassa ja televisiosarjassa. Lisäksi hän ohjasi kymmenen elokuvaa, neljä televisioelokuvaa ja kymmenen televisiosarjaa.
Suomalaisten elokuvien lisäksi Lindman toimi kylmän sodan aikaan monien Suomessa kuvattujen amerikkalaiselokuvien yhdysmiehenä ja myös esitti niissä pieniä rooleja. Näistä merkittävin lienee luutnantti Alexandrovin rooli Don Siegelin elokuvassa Puhelin (1977).
Lindman oli nuoruudessaan maajoukkuetason jalkapalloilija.
Lapsuus

Åke Lindman syntyi kuorma-autoilijana työskennelleen Väinö Järvisen perheeseen. Väinö Järvinen kuoli, kun Lindman oli neljän vuoden ikäinen. Myöhemmin hänen äitinsä Edit Järvinen ja Gösta Lindman solmivat avioliiton. Åken sukunimi vaihtui aikuisiällä Lindmaniksi, kun Gösta Lindman adoptoi hänet. Hän päätti jo 12-vuotiaana tulla filmitähdeksi ja jalkapallosankariksi.
Urheilu-ura

Lindman oli nuorempana maajoukkuetason jalkapalloilija, ja hän osallistui puolustajana muun muassa Helsingin olympialaisiin vuonna 1952. Kaikkiaan hän edusti Suomen maajoukkuetta 26 A-maaottelussa ja 3 B-maaottelussa. Seuratasolla hän edusti helsinkiläisseura HIFK:ta, jossa voitti Suomen mestaruuden vuosina 1947 ja 1959 sekä SM-pronssia vuonna 1958. Vuonna 1959 hän pelasi Suomen Cupin loppuottelun hävinneessä joukkueessa.
Näyttelijänura

1950- ja 1960-luvulla Lindman näytteli monissa elokuvissa. Usein hänellä oli elokuvan konnan rooli. Tunnetuimman roolisuorituksensa Lindman teki Edvin Laineen Tuntemattoman sotilaan Lehtona vuonna 1955. Ensimmäisen kerran Lindman esiintyi valkokankaalla Teuvo Tulion elokuvassa Hornankoski (1949), jossa hän oli pahan veljen roolissa. Kansainvälisesti palkitussa Valkoisessa peurassa (1953) hän näytteli epäileväistä metsänhoitajaa. Vuonna 1955 Lindman näytteli elokuvassa Kukonlaulusta kukonlauluun Eino Kustaalaa ja hänen vastanäyttelijänään oli tuleva puoliso Anneli Sauli. Åke ja Anneli rakastuivat Me tulemme taas -elokuvan kuvauksissa ja menivät naimisiin vuonna 1956.
Lindman sanoi haastatteluissa kokevansa tiettynä rasitteena sen, että hän joutui aina esittämään elokuvissa pahan miehen roolia. Kun Laine alkoi kuvata Tuntematonta sotilasta, Lindman toivoi, että hän olisi saanut näytellä Koskelan roolin. Hänet valittiin kuitenkin näyttelemään synkkää ja vihaista alikersantti Lehtoa, joka muistutti Lindmanin lukuisia konnarooleja muissa elokuvissa. Rooli johti Lindmanin aloittamaan tupakoinnin, jonka lopettaminen vei vuosikymmeniä. Hän olisi mieluusti jättänyt väliin myös muun muassa 1980-luvulla Suomessa kuvatun TV-sarjan Mustan Lohikäärmeen salaisuus, jossa hän esitti peripahaa Siperian kuvernööriälähde?. Vuonna 1995 Lindman esitti VR:n johtajaa elokuvassa Yöjuna.
Lindman näytteli myös ruotsalaisissa elokuvissa, joista tunnetuimpia ovat Arne Sucksdorffin Metsien hurjat (1961) ja Kjell Sundvallin Metsästäjät (1996). Ruotsalaisista tuotannoissa hän näytteli myös televisiosarjassa Varustamo.
Ohjaajanura > Elokuva ja televisio

1960-luvun alusta lähtien Lindman alkoi myös ohjata elokuvia. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Kertokaa se hänelle (1961). Lindmanin tunnetuimpia ohjauksia ovat televisiosarja Myrskyluodon Maija (”Stormskärs Maja”) (1976) sekä Harjunpää-filmatisoinnit televisioon ja valkokankaalle. Lindmanin viimeisiksi töiksi jäivät suurelokuvat Lapin kullan kimallus (1999), Etulinjan edessä ("Framom främsta linjen", 2004) ja Tali-Ihantala 1944 (2007).
Ohjaajanura > Ooppera

Lindman ohjasi Joonas Kokkosen oopperan Viimeiset kiusaukset Nilsiän Aholansaareen kesinä 2000–2003.
Kunnianosoituksia ja palkintoja

Åke Lindman sai betoni-Jussin mittavasta elämäntyöstään vuonna 2008. "Tavalliset" Jussi-palkintonsa Lindman ansaitsi roolistaan Tuntemattomassa sotilaassa 1956 sekä ohjausansioistaan Myrskyluodon Maija -televisiosarjasta 1976 ja Lumottu tie -televisiosarjasta 1988.
Lindman sai Pohjantähden ritarikunnan 1. luokan ritarimerkin vuonna 2007.
Pro Finlandia -mitalin Lindman sai 1982. Professorin arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 2000. Vuonna 2005 hänestä tuli Åbo Akademin kunniatohtori.
1997 Lindman oli Ylen Suomessa tapahtuneita selvittämättömiä henkirikoksia käsittelevän ohjelmasarjan Ei vanhene koskaan juontajana.
Stadin Slangi ry. valitsi Lindmanin vuoden 1998 Stadin Kundiksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 1998.
Yksityiselämä

Lindman oli naimisissa kolmesti: Helena Kajan (1949–1953), Anneli Saulin (1956–1962) ja Pirkko Mannolan (vuodesta 1968) kanssa. Hänellä on kaksi lasta, Tom ja Heidi.
Lindman kuoli 81-vuotiaana pitkällisen sairauden uuvuttamana 3. maaliskuuta 2009. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Ohjaukset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Elokuvat Kertokaa se hänelle... 1961  ”Ei se mitään!” sanoi Eemeli 1962  Kun tuomi kukkii 1962  Jengi 1963  Juokse kuin varas 1964  Laukaus Kyproksessa 1965  Harjunpää ja kiusantekijät 1993  Lapin kullan kimallus 1999  Etulinjan edessä 2004  Tali-Ihantala 1944 2007  |  Televisiosarjat Alppikengistä jäljet vain jää 1973  Myrskyluodon Maija (6 jaksoa) 1976  Elämänmeno (3 jaksoa) 1978  Maa jonka saimme (1 jakso) 1980  Kylä 1980  Harjunpää ja kylmä kuolema (4 jaksoa) 1983  Harjunpää ja ahdistelija (4 jaksoa) 1985  J. K. Paasikivi 1988  Vihan päivät (6 jaksoa) 1991  Kiinnisidottu (minisarja)  Harjunpää ja heimolaiset 1995–1996  |  Televisioelokuvat Nog minns vi dig 1967  Meren kasvojen edessä 1967  Flyktingen 1968  Romeo, Julia ja pimeys 1968  Kolme pitkää vuotta 1969  Sairas vai syyllinen? 1969  Siirtolaiset 1970  Rotko 1970  Jäätä 1971  Profeten i Pajala 1982  Lumottu tie 1986  Härän vuosi 1989  Viisi laukausta senaatissa 1992  |
Kirjallisuutta

Lindman, Åke: Åke ja hänen maailmansa.  (Eteläpää, Heikki (toim.))  Helsinki:  Tammi, 1992.  ISBN 951-31-0077-4
Vekkeli, Pirkko & Loivamaa, Ismo: Åke ja minä.  Helsinki:  Minerva, 2015.  ISBN 978-952-312-193-5