stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Rooman tekniikka
Ulkopuoliset vaikutteet

Roomalainen tekniikka, siltä osin kun sillä ei tarkoiteta heidän käyttämäänsä kreikkalaista tekniikkaa, periytyi suurelta osin etruskien sivilisaatiolta. Etruskit olivat oppineet rakentamaan holvikaaria, joita he käyttivät sekä rakennuksissa että silloissa. Holvikaari oli tunnettu rakenne Mesopotamiassa, mutta kreikkalaiset eivät sitä käyttäneet. Etruskikaupunkien kadut olivat päällystetyt ja niissä oli viemäröinti, toisin kuin useimmissa kreikkalaiskaupungeissa.
Kreikkalaisilta roomalaiset perivät paljon. Muun muassa roomalaiset laivat perustuivat kreikkalaisille kolmisouduille. Myös sotatekniikkaa saatiin paljon, sillä hellenistisessä maailmassa Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen taukoamatta raivonneet sodat olivat johtaneet merkittävään kehitykseen sotateknologian saralla.
Lasinpuhallustaito levisi imperiumiin Syyriasta. Leviäminen kesti noin sukupolven ajan.
Roomalaiset tekniikan hyödyntäjinä

Roomalainen yhteiskunta ja roomalaiset tekniikan käyttäjät olivat konservatiivisia. Uusien tekniikoiden käyttöönotto oli hidasta. Nopeinta kehitys oli ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla eaa., jolloin myös Rooman poliittinen valta Välimeren piirissä kasvoi nopeasti. Tähän mennessä kehitettiin tärkeimmät roomalaisina pidetyt teknologiat kuten betoni, vesijohdot, nostokurjet, sadonkorjuulaitteet, kupoli- ja kaarirakenteet, viini- ja öljypuristimet ja lasinpuhallus.
Sementin käyttö sai alkunsa imperiumin itäosista ja sen laajempi käyttöönotto vei yli vuosisadan. Monien muiden teknologioiden käyttö ei ikinä saavuttanut valtakunnan kaikkia kolkkia muun muassa tarvitun pääoman vähäisyyden, sosiaalisten syiden ja vanhan infrastruktuurin takia.
Roomalaiset tekniikan hyödyntäjinä > Insinööritaito

Roomalainen yhteiskunta ei tuntenut tekniikkaa erillisenä oppina vaan tekninen tietämys oli suurelta osin eri alojen käsityöläisten hallussa. Esimerkiksi muurarit ja maanmittarit pitivät ammattitaitonsa omana tietonaan ja sitä siirrettiin eteenpäin oppipoikajärjestelmän avulla. Armeijan palveluksessa oli pieni määrä henkilöitä, joita voitaisiin kutsua insinööreiksi. He vastasivat armeijan teknisistä tarpeista, kuten silloista. Apollodoros Damaskolainen oli ajan merkittävimpiä insinöörejä. Vain harvat kirjoittivat tietonsa muistiin. Huomattava poikkeus on Vitruvius.
Suurin osa roomalaisen tekniikan tuntemuksesta tulee arkeologisesta tutkimuksesta ja arabien säilyttämästä, latinasta käännetystä aineistosta. Myös aikalaisten matkakertomuksissa on säilynyt kuvauksia teknologiasta. Jotkin kirjoittajat kuten Plinius vanhempi ja Strabon olivat riittävän kiinnostuneita teknologiasta mainitakseen siitä kirjoituksissaan. Heidän kuvauksensa ovat kuitenkin usein lyhyitä ja epäselviä.
Roomalaiset hyödynsivät taitavasti standardointia ja organisointia. Perinteisten rakenteiden käytön korostamisella tekninen taito voitiin siirtää eteenpäin. Ensimmäinen tunnettu tekniikkaa käsittelevä kirja on De Architectura, jonka kirjoitti Marcus Vitruvius Pollo noin vuonna 15. Kirjaa käyttivät vielä renessanssin rakentajat. Kirja perustuu kokemukseen ja on tarkoitettu ihmisille, jotka eivät pohtineet kirjan monien nyrkkisääntöjen fysikaalisia perusteita. Kirja käsittelee myös rakentamisen arvoja ja kauneusihanteita.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri

Roomalaiset rakensivat paljon siltoja, vesijohtoja ja amfiteattereita. Myös viemäröintiin, teihin ja rakentamisen tekniikkaan yleensä kehittyi monia parannuksia. Roomalainen arkkitehtuuri oli etruskivaikutteista. Sementtiä valmistettiin kvartsipitoisesta kivituhkasta. Rakennuksiin, erityisesti kylpylöihin saatettiin asentaa kaksinkertaiset ikkunat lämmön karkaamisen estämiseksi.
Holvikaaret olivat leimallisia roomalaisten rakennuksissa. Pantheon on hyvä esimerkki roomalaisesta kupolirakenteesta. Sementin käyttö sai alkunsa imperiumin itäosista, ja sen avulla valmistettiin kestäviä akvedukteja ja kaarisiltoja. Roomalaisilla holvikaarirakenteilla oli suuri merkitys länsimaiselle arkkitehtuurille.
Roomalaiset olivat ylpeitä teknisestä taidostaan. Moni keisari tuli tunnetuksi valtakaudellaan valmistuneista rakennuksista. Claudius (10 eaa.–54) vei Ostian sataman suuret rakennustyöt loppuun, ja niiden ansiosta Roomalle välttämätön viljantuonti toimi paremmin. Trajanuksen forum on vieläkin turistinähtävyys, samoin Caracallan kylpylät. Roomalaisista tuli taitavia suurten rakennusprojektien toteuttajia. Tunnettuja roomalaisia insinöörejä on Frontinus, joka vastasi Rooman vesihuollosta vuosina 97–104. Hän valvoi 400 kilometrin mittaisten vesijohtojen rakentamista. Lisäksi hän kirjoitti De Aquis -nimisen vesijärjestelmiä ja omaa teknologista näkemystään käsittelevän kirjan. Roomassa oli käytössä myös viemärijärjestelmä, tunnetuimpana pääviemäri Cloaca maxima.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri > Akveduktit

Roomalaisten akveduktit olivat sillan kaltaisia vesijohtoja, useiden kilometrien pituisia, kaksi metriä kilometriä kohti laskevia rakennelmia, jotka toivat kaupunkeihin puhdasta vettä vuoristolähteistä, joista ja järvistä. Kaikkiaan vesijohtoja oli valtakunnassa noin 500 kilometriä, ja suurimmat akveduktit kuljettivat vuorokaudessa 190 000 kuutiometriä vettä. Tavallisesti vesi kulki maan pinnalle tai maan alle muuratuissa kouruissa, mutta paikoitellen akveduktit olivat jopa kolmikerroksisia rakennelmia, joita kannattelivat kivestä muuratut kaaret. Betoni oli akveduktien tärkein rakennusmateriaali. Jotkin roomalaisten vesijohtotyöt olivat käytössä vielä 1800-luvulla.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri > Kylpylät

Termit tai roomalainen kylpylä oli lähes jokaisessa Rooman valtakunnan kaupungista sijainnut julkinen kylpylä, jossa valtakunnan asukkaat saattoivat kylpeä, hoitaa terveyttään ja kuntoaan sekä viettää vapaa-aikaansa. Roomalaisten kylpylöiden edeltäjiä olivat kreikkalaisten julkiset kylpylät (balaneion) sekä henkisiä ja ruumiillisia harjoituksia varten rakennetut gymnasiumit. Kreikkalaiset laitokset perinteiden ja roomalaiset insinööritaidon yhdistelmästä syntyivät viimeistään ensimmäisellä vuosisadalla eaa. syntyivät termit, roomalaiset kylpylät.
Kylpylöitä oli eri kokoisia. Suurimpia roomalaisia kylpylöitä olivat Rooman suuret keisarilliset termit, joista parhaiten tunnetaan hyvinsäilyneet Caracallan kylpylät. Suurin kylpylöistä oli kuitenkin Diocletianuksen kylpylät, jonka pinta-ala oli yli 14 hehtaaria ja johon on arvioitu mahtuneen kerrallaan peräti 3 000 kylpijää. Provinssikaupunkien kylpylät jäivät kauaksi pääkaupungin suurten termien koosta.
Kylpylöiden rakentamisen ja niissä olleiden eri lämpöisten huoneiden ja altaiden käytön edellytyksenä oli kylpylöissä käytetyn hypokausti eli lattialämmityksen kehittäminen. Huoneisiin rakennettiin tiilipylväiden kannattama ontto lattia (suspensura) ja seiniin putkistojärjestelmä (tubuli). Tällöin kylpylän seinässä olevassa tulipesässä (praefurnium) poltetun tulen palokaasut lämmittivät huoneita ja altaita lattian ja seinien kautta.
Rakentaminen ja arkkitehtuuri > Tiet

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roomalainen tie Wikimedia Commonsissa
Roomalaiset rakensivat teitä ennen muuta sotilastarkoituksiin. Tietä myöten roomalaisia legioonia voitiin siirtää nopeasti kauas. Teiden taloudellinen merkitys lienee ollut myös merkittävä. Kärryliikenne teillä kuitenkin kiellettiin usein, sillä tiet haluttiin säästä sotilaskäyttöön. Roomalaisen tieverkoston pituus lienee ollut laajimmillaan noin 85 000 km. Teiden varsilla oli valtion ylläpitämiä kievareita, joista sai virvokkeita. Erillinen viestinviejien hevostenvaihtojärjestelmä mahdollisti viestien kuljettamisen 800 km päivävauhtia.
Tiet rakennettiin perustettiin poistamalla pintamaata ja kuoppa sitten täytettiin kivillä, soralla tai hiekalla ja lopuksi betonikerroksella. Päällimmäiseksi ladottiin monikulmaisia kivilaattoja. Vesien yli rakennettiin siltoja. Tiet kestivät tulvia ja muita ympäristön paineita. Tiet, esimerkiksi Via Appia, tehtiin kestäviksi. Tieverkostoa rakennettiin valtakunnan kaikkiin osiin ja laajimmillaan pääteitä oli 90 000 kilometriä. Teiden avulla pystyttiin hallitsemaan laajaa valtakuntaa. Imperiumin tuhon jälkeen teitä käytettiin edelleen jopa tuhannen vuoden ajan.
Tekniikan asema hallinnossa ja kaupassa

Tietoliikenne on tärkeää suuren valtakunnan hallinnassa. Keisari Augustus perusti hallinnon käyttöön organisoidun postipalvelun, jota kutsuttiin nimellä Cursus publicus. Se perustui säännöllisin välein sijanneisiin asemiin, joissa vaihdettiin hevosia tai voitiin pitää taukoa. Postiverkostosta on olemassa Tabula Peutingeriana tunnettu kartta. Palvelu tarjosi hevosilla toimivaa pikakuljetusta ja härkävetoista hitaampaa kuljetusta. Ensimmäisiä lähettipalveluverkkoja olivat käyttäneet persialaiset. Nopeampaa tiedonvälitystä varten oli käytössä valomerkkeihin perustuva lennätin, josta mainitsee historioitsija Polybios 200 eaa. Järjestelmästä kertoo myös historioitsija Sextus Julius Africanus 200-luvulla, jolloin se oli vielä käytössä. Tässä optisessa lennättimessä kirjaimille oli taulukossa määrätty kahden numeron koodi ja numerot välitettiin joko soihtujen määrällä tai näyttökerroilla. Tällaista viestitystä käytettiin sodassa ja siihen käytettyjä torneja on kuvattu Trajanuksen pylvään reliefeissä.
Pompejista on löytynyt yli 3000 seinille kirjoitettua vaalimainosta. Rooman siirryttyä tasavallasta keisarivaltaan kaupungit yhä valitsivat vaaleille virkamiehiä, kuten ediilin. Kirjoitetut vaalimainokset kertovat lukutaidon yleisyydestä ja kansalaisyhteiskunnasta. Etruskeilta ja kreikkalaisilta saatu aakkosiin perustuva äännekirjoitus oli helposti opittavana kasvattanut luku- ja kirjoitustaidon osaavien joukkoa ja osaltaan edistänyt kansalaisyhteiskunnan syntyä.
Tekniikan asema hallinnossa ja kaupassa > Koneet ja työvoima

Roomalaisaikana yleisin myllytyyppi käytti aasia käyttövoimana. Tämän tyypin etuna oli vesimyllyihin nähden se, että se ei vaatinut juoksevaa vettä. Lisäksi aasit olivat vahvempia, halvempia ja valittivat vähemmän kuin orjat, jotka käyttivät usein pieniä käsimyllyjä.
Laajaa orjatyövoiman käyttöä pidetään syynä siihen, että työvoimaa säästäviä koneita ei kehitetty. Monia roomalaisten käyttämiä teknisiä ratkaisuja, kuten taottu naula ja vesimylly periytyivät keskiajalle, vaikka paljon niistä, kuten sementin käyttö, oli kateissa tai näyttää olleen kateissa varhaisella keskiajalla.
Roomalaisessa maailmassa käytettiin monia työtä helpottavia koneita kuten nostokurkia, vesimyllyjä, erilaisia puristimia, viljamyllyjä, sadonkorjuukoneita, vesipumppuja ja rahtilaivoja. Nostokurkia käytettiin laajalti. Niillä lastattiin laivoja satamissa ja siirrettiin tavaroita rakennuksilla. Nostokurjilla voitiin nostaa useiden tonnien painoja.
Tekniikan asema hallinnossa ja kaupassa > Kauppa

Roomalaiset kehittivät roomalaisen helmitaulun, joka perustui aiempiin kreikkalaisiin laskinlevyihin. Se nopeutti huomattavasti aritmeettisia toimituksia ja sitä hyödynsivät niin veronkantajat, kauppiaat, rikkaat koululaiset kuin insinööritkin. Roomalaisen matematiikan pohjana ollut numerojärjestelmä oli johdettu etruskien numerojärjestelmästä. Se oli suhteellisen tehoton eikä sallinut yhtä monipuolisia aritmeettisia toimituksia kuin nykyinen arabialainen järjestelmä.
Galleilta roomalaiset saivat tynnyrit, mutta nämä eivät koskaan syrjäyttäneet amforoita säilytysastioina niiden teknisestä ylivertaisuudesta huolimatta. Tynnyrintekotaidon levitessä kävi ilmi, että sekä kadut että varastot olivat usein niille liian ahtaita. Tynnyreiden käyttö keskittyi ajan kuluessa alueille, joilla puuta oli helposti saatavilla ja kaupunkien kadut riittävän leveät tynnyrien kuljettamiseen. Tynnyrit olivat myös uutta tekniikkaa, johon ei oltu valmiita investoimaan ilman näyttöä sen hyödyllisyydestä. Yleensä saatavilla oli riittävästi orjatyövoimaa amforoiden kuljetukseen kaupungeissa.
Roomasta tuli keisariajalla riippuvainen tuontiviljasta, jota saatiin Egyptistä. Tähän tehtävään tarvittiin suuri kauppalaivasto. Puiset laivat eivät säily hyvin Välimeressä ja niiden hylyissä on säilyt useimmiten vain rahtina olleet amforat, metallit ja kivimateriaalit. Laivojen rakentamisesta vastasivat pitkälti eteläisen Italian kreikkalaiset kaupungit. Kreikkalaisista kauppalaivoista esimerkiksi käy kyrenialainen laiva ja roomalaiset olivat rakenteeltaan vastaavia.
Robert Ballard löysi vuonna 1988 Skerkin matalikolta noin 30 metriä pitkän roomalaisen kauppalaivan 300-luvulta. Näissä oli tyypillisesti kaksi mastoa. Isomastossa laivan keskellä oli neliskulmainen raakapurje ja keulassa eteen kallistuneessa mastossa oli pienempi neliskulmainen purje, josta käytettiin nimeä artemon. Tällaiset pienet rahtilaivat kuljettivat noin 3000 amforaa, kun suurimmat vetivät jopa 10 000. Ballardin löytämä laiva oli rakennettu tuon ajan tyypilliseen tapaan tekemällä liittämällä ensin tappiliitoksilla laitojen lankut ja lisäämällä lopuksi kaaret ja poikkipuut. Löydetyt puupalat oli suojattu lyijylevyillä, mitä menetelmää roomalaiset alkoivat käyttämään suojatakseen laivojaan laivamadolta. Ballard kutsui laivaansa nimellä Isis, ehkä viitteenä Lukianoksen tuotannossa säilyneeseen viljalaivan matkakuvaukseen osana teosta Laiva eli Toivomukset (myös nimellä Purjehdus eli Inhimillisiä toiveita). Laivan nimi oli Isis, ja se lähti Aleksandriasta kohti Roomaa. Laivan kerrotaan olleen 55,5 m pitkä, yli 13,7 m leveä ja sen kannen korkeuden 13,4 m. Aluksen vetoisuus oli noin 1 200 tonnia. Alkutaival sujui lauhassa luodetuulessa Kyprokseen viikossa, joten nopeus oli ollut noin 1,75 solmua, mikä on kohtuullinen nopeus raskaalle alukselle luovissa. Tämän jälkeen nousi länsimyrsky ja alus joutui nykyisen Turkin länsirannikolle. Tämän jälkeen matkan päämäräksi valittiin Ateena.
Sotatekniikka

Roomalaisten sotilaallista ylivoimaa tuki taitava tekniikan hyödyntäminen ja standardointi. Tähän lukeutuu legioonalaisten henkilökohtainen varustus että suuret piirityskoneet. Lorica segmentata oli kevyt panssarityyppi, joka koottiin levyistä. Piiritys- ja heittokoneet eivät olleet roomalainen keksintö, mutta niitä joka tapauksessa hyödynnettiin tehokkaasti.
Sotatekniikka > Laivasto

Rooman menestys ei enää keisariaikana perustunut vahvaan laivastoon. Sitä aiemmin laivastoa tarvittiin: vahvaa merivaltaa Karthagoa vastaan käytyjä puunilaissotiin (264–146 eaa.) rakennettiin laivasto. Toisen puunilaissodan jälkeen merivoimien annettiin rappeutua ja laivasto koottiin tarpeen mukaan Etelä-Italian kreikkalaisista kaupungeista. Keisariaikana koko Välimeri oli Rooman hallussa laivaliikenteen ainoa uhka oli merirosvous. Täten suuren laivaston ylläpitäminen oli tarpeetonta ja valtio ylläpiti vain pientä laivastoa, joka koostui lähinnä kaksisouduista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antiikin Rooman tekniikka Wikimedia Commonsissa
Roomalainen purjelaiva kuvattu sarkofagissa, 200-luvun loppu.
Leipomo Pompejissa, jossa myllynkiveä on pyörittänyt hevonen tai aasi.
Pompejista löydettyjä kirurgin työkaluja.
Pont du Gard Ranskassa. Roomalainen vesijohto arviolta vuodelta 19 eaa.
Pompejista löydettyä lasitavaraa.
Pompejin termien pohjapiirros.
Roomalaisten vankkurien rekonstruktio
Roomalainen vaaka; samanlaisia vaakoja oli käytössä Suomessa torikaupassa vielä 1900-luvun puolenvälin jälkeen
Kaaviokuva roomalaisesta vesimyllystä (saha).
Gallialais-roomalainen sadonkorjuukone.
Roomalaisen helmitaulun rekonstruktio.
Roomalaisen kauppalaivan pienoismalli
Michael Barclay de Tolly

| Michael Barclay de Tolly |
| --- | --- |
 Georg Dawen maalaama muotokuva 1828 Talvipalatsin Sotagalleriassa
Suomen kenraalikuvernööri
 29.5.1809 – 20.1.1810  
Edeltäjä:  Göran Magnus Sprengtporten
Seuraaja:  Gustaf Mauritz Armfelt (vt.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta (16. joulukuuta) 1761 Pamūšis, Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta, Liivinmaa
Kuollut: 26. toukokuuta 1818 (56 vuotta) (14. toukokuuta) Königsberg, Itä-Preussi
Kansalaisuus:  Venäjä
Tiedot
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  sotamarsalkka
Barclay de Tollyn aatelissuvun vaakuna vuodelta 1815.
Ruhtinas Michael Andreas Barclay de Tolly (ven. Михаи́л Богда́нович Баркла́й-де-То́лли, Mihail Bogdanovitš Barklaj-de-Tolli); (27. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) 1761 Pamūšis (nyk. Zeimys, Liettua), Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta, Liivinmaa – 26. toukokuuta (J: 14. toukokuuta) 1818 Königsberg, Itä-Preussi) oli ruhtinas ja Venäjän keisarikunnan sotamarsalkka.
Suku ja koulutus

Michael Andreas syntyi Liivinmaalla baltiansaksalaiseen Barclay de Tollyn aatelissukuun, jonka skottilaiset esi-isät olivat asettuneet sinne 1620-luvulla. Hänen vanhempansa olivat Gotthard Barclay de Tolly (1734–1781) ja Margarete Elisabet von Smitten (1733-1771). Hänen isänsä oli suvun ensimmäinen jäsen, joka hyväksyttiin Venäjän aatelistoon. Hän kasvoi 4-vuotiaasta lähtien tätinsä luona Pietarissa.
Hän liittyi 15-vuotiaana Venäjän armeijaan vuonna 1776.
Vuosina 1788–1789 Barclay palveli Venäjän armeijassa sodissa turkkilaisia vastaan, vuonna 1790 ja 1794 Ruotsia ja Puolaa vastaan. Hänet ylennettiin everstiksi vuonna 1798 ja kenraalimajuriksi vuonna 1799.
Sotilasura

Vuonna 1806 sodassa Napoleonia vastaan Barclay de Tollyn osuus oli merkittävä Pultuskin taistelussa joulukuussa 1806. Hän haavoittui Eylaun taistelussa 7. helmikuuta 1807, jossa hänet ylennettiin osoittamastaan taidosta kenraaliluutnantiksi. Vuonna 1808 hän komensi joukkoja Ruotsia vastaan Suomessa, ja eteni vuonna 1809 jäätyneen Pohjanlahden yli valloittaen Uumajan. Hän toimi Suomen kenraalikuvernöörinä 1809–1810. Vuonna 1810 hänet nimitettiin sotaministeriksi, jossa virassa hän toimi vuoteen 1813 asti.
Vuonna 1812 komensi yhtä Napoleonia vastaan taistelleista armeijoista. Barclay de Tolly ehdotti poltetun maan taktiikkaa ja vihollisen vetämistä pitkälle omalle alueelle. Venäläiset vastustivat ulkomaalaisen asettamista ylipäälliköksi. Barclay de Tollyn joukkojen taisteltua Napoleonia vastaan Smolenskissa 17.–18. elokuuta 1812 ja hävittyä taistelun, hänet erotettiin ja armeijan johtoon asetettiin Mihail Kutuzov.
Barclay de Tolly osallistui Borodinon taisteluun 7. syyskuuta 1812, mutta jätti armeijan pian sen jälkeen. Hänen kunniansa palautettiin vuonna 1813, otettiin jälleen armeijan palvelukseen ja hän otti osaa taisteluihin Saksassa. Bautzen taistelun 21. toukokuuta 1813 jälkeen hänet asetettiin jälleen ylipäälliköksi, jossa asemassa hän osallistui Dresdenin taisteluun, Kulmin taisteluun ja Leipzigin taisteluun. Viimeisestä taistelusta hän sai kreivin arvonimen.
Barclay de Tolly osallistui Ranskan valtaukseen vuonna 1814 ja sai sotamarsalkan arvon Pariisissa. Vuonna 1815 hän oli jälleen ylipäällikkönä Ranskan valtauksessa, ja korotettiin ruhtinaaksi Napoleonin viimein kukistuessa.
Perintö

Michael Andreas Barclay de Tolly kuoli  56-vuotiaana Königsbergissä Itä-Preussissa 26. toukokuuta (J: 4. toukokuuta) 1818. Hänellä oli poika Magnus avioliitosta serkkunsa Helene Auguste Eleonore von Smittenin (1770–1828) kanssa, joka kuoli vuonna 1871 ilman jälkeläisiä. Sotamarsalkan sisaren tyttärenpoika Alexander von Weymarn tuli tällöin vuonna 1872 keisari Aleksanteri II:n luvalla adoptoiduksi ja peri ruhtinassuvun, sen tittelit ja nimen, joka jatkui Barclay de Tolly Weymarnina.
Michael Andreas Barclay de Tolly ja puoliso Helena Auguste von Smitten on haudattu Etelä-Viron Jõgevesteen, jonne on rakennettu vuonna 1832 Apollon Štšedrinin ja kuvanveistäjä Vasili Demut-Malinovskin suunnittelema mausoleumi.
Aiheesta muualla

Veli-Matti Syrjö: Barclay de Tolly, Mihail (1761–1818). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu 16.3.2009. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Barclay de Tolly Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Georg Magnus Sprengtporten | Suomen kenraalikuvernööri 1809–1810 | Seuraaja: Gustaf Mauritz Armfelt vt. |
| n k Suomen kenraalikuvernöörit |
| --- | --- | --- |
| Ruotsin aika (1595–1809) |  Bielke (1623–1631)  Oxenstierna (1631–1633)  Brahe (1637–1641 ja 1648–1654)  H. Fleming (1664–1669)  Nieroth (1710–1712)  Douglas (1717–1721)  von Campenhausen (1742–1743)  von Rosen (1747–1753)  |  |
| Suomen suuriruhtinaskunta (1809–1917) |  Sprengtporten (1808–1809)  Barclay de Tolly (1809–1810)  vt. Armfelt (1812–1813)  Steinheil (1810–1823)  Zakrevski (1824–1831)  Menšikov (1831–1855)  vt. Thesleff (1833–1847)  von Berg (1855–1861)  Rokassovski (1861–1866)  Adlerberg (1866–1881)  Heiden (1881–1897)  vt. Gontšarov (1897–1898)  Bobrikov (1898–1904)  vt. Turbin (1904)  Obolenski (1904–1905)  Gerard (1905–1908)  von Boeckmann (1908–1909)  Seyn (1909–1917)  vt. Lipski (1917)  Stahovitš (1917)  Nekrasov (1917)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef 
Michael Barclay de Tollyn 250-vuotispäivän postimerkki Virosta 2011
Barclay de Tolly mausoleumi
Mihail Barclay de Tollyn patsas Kazanin katedraalin edessä Pietarissa
Nautakiiliäinen

| Nautakiiliäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Hävinnyt  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Alaluokka::  Siipikantaiset Pterygota
Ylälahko::  Neoptera
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Heimo::  Kiiliäiset Oestridae
Suku::  Hypoderma
Laji::  bovis
Kaksiosainen nimi
 Hypoderma bovis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Nautakiiliäinen Wikispeciesissä   Nautakiiliäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nautakiiliäinen (Hypoderma bovis), kansanomaisesti myös häntäkärpänen tai perskärpänen, on mehiläismäinen kiiliäisiin kuuluva kärpänen, jonka toukat loisivat nautaeläimissä. Kiiliäisen toukkaa kutsutaan myös nimellä permu. Poroissa elävä vastaava loinen on nimeltään kurmupaarma eli porokiiläinen.
Elintavat

Suurikokoinen ja karvainen nautakiiliäinen liimaa munansa yleensä isäntäeläimen takapuoleen tai -reisiin. Noin neljän päivän kuluttua kuoriutuva toukka tunkeutuu isännän ihon läpi ja vaeltaa usean kuukauden aikana sen selkänahan alle. Toisessa toukkavaiheessa se poraa ihoon hengitysreiän ja kolmannen toukkavaiheen jälkeen kehittyy 4–11 viikon aikana esikoteloksi. Täysikasvuinen toukka on noin 30 mm:n mittainen. Esikotelo tunkeutuu ulos isännästä ja maahan pudottuaan hakee itselleen piilopaikan ja koteloituu. Kotelo kestää −28 °C:n pakkasen. Kuoriutunut nautakiiliäinen elää kolmesta viiteen päivää.
Suomessa nautakiiliäisiä ei ole tavattu vuosikymmeniin, mutta porojen vastaava kurmu on yleinen loinen. Kurmu on herkkä ivermektiinivalmisteilla, ja oletettavasti myös nautakiiliäinen saataisiin häädettyä samoilla lääkkeillä.
Muu merkitys

Kuvaannollisesti hyönteisen nimeä häntäkärpänen on käytetty merkitsemään kintereillä häiritsevästi hyörivää ihmistä sekä hännystelijää.
Aiheesta muualla

University of Florida (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q15848347  Wikispecies: Hypoderma bovis  BioLib: 122316  BOLD: 33105  EoL: 728410  EPPO: HYPDBO  EUNIS: 143803  Fauna Europaea (new): f53208fd-095f-4ab9-9288-98dc44e44f42  GBIF: 1587301  iNaturalist: 390876  IRMNG: 10491550  ITIS: 151802  MycoBank: 454236  NatureServe: 2.896137  NBN: NBNSYS0000030018  NCBI: 123734  NZOR: 19624bc6-bde2-45e0-b707-d62cd20719c5  Observation.org: 188809  Open Tree of Life: 582014  Laji.fi: MX.281721