stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Kirpitšnikov
Jatkosota > Vankeusaika

Joulukuun alussa Kirpitšnikov siirrettiin neuvostoupseereita varten perustettuun Sotavankileiri 1:een, joka toimi Köyliön varavankilan yhteydessä. Paikka oli toiminut jo talvisodan aikana 300 sotavangin sotavankileirinä. Kirpitšnikovin lisäksi leirille oli sijoitettu alemman tason upseereita ja sotilasvirkamiehiä. Yhteensä Suomi sai jatkosodan aikana vangiksi 1 877 neuvostoupseeria.
Vuoden 1942 alussa Kirpitšnikov ja 120 muuta neuvostoupseeria joutuivat eristykseen kieltäydyttään työnteosta. Seuraavasta 12 kuukaudesta hän vietti 11 kuukautta yksinnäissellissä. Kesästä 1942 lähtien vankeja luovutettiin maanviljelijöille maataloustöihin ja talveksi metsätöihin. Vuodesta 1943 sotavankiupseerit saivat käyttöönsä päivärahaa, jota saattoi käyttää leirin kanttiinissa mikäli osallistui töihin. Toukokuun 1944 tilaston mukaan 1,8 prosenttia sotavankiupseereista ei osallistunut töihin vaan kulutti aikansa mieluummin lukemalla.
Sodan jälkeen sotavangit kertoivat, että leirijohto oli tarjonnut Kirpitšnikoville päällikkyyttä Neuvostoliittoa vastaan taistelevassa Venäjän vapautusarmeijassa. Hänen kerrotaan kirjoittaneen asiasta kirjeen kesällä 1943 saksalaisten puolelle siirtyneelle kenraaliluutnantti Andrei Vlasoville. Tieto on epävarma, sillä asiaa ei voida vahvistaa muusta lähteestä.
Oikeudenkäynti Neuvostoliitossa ja teloitus

Jatkosota päättyi Moskovan välirauhaan syyskuussa ja Sotavankileiri 1:n vangit pääsivät junavaunuissa Neuvostoliittoon lokakuun puolivälissä. Heti rajalla entiset vangit kuljetettiin puna-armeijan tarkastuspisteisiin kuulusteltaviksi, minkä jälkeen he joutuivat Smeršin karanteenileireille. Siellä kuulustelijat syyttivät Kirpitšnikovia maanpetoksesta. Täältä hänet siirrettiin Podolskin leirille, missä Kirpitšnikov vietti aikansa toukokuuhun 1945 asti. Lopulta hänet siirrettiin Moskovan Lefortovon vankilaan tuomittavaksi. Kirpitšnikovin juttu käsiteltiin 28. elokuuta 1950 Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotakollegion suljetussa oikeudenkäynnissä. Hänet tuomittiin teloitettavaksi ampumalla, minkä lisäksi omaisuus määrättiin takavarikoitavaksi. Tuomio pantiin täytäntöön heti samana päivänä.
Sotavangiksi jäänyt divisioonan komentaja Kirpitšnikov sytyttää savukkeen suomalaiselle kenraaliluutnantti Lennart Oeschille.
Kirkkosävellaji

Kirkkosävellajit ovat alkujaan keskiaikaisessa gregoriaanisessa laulussa käytettyjä sävellajeja.. Kun vastaavia asteikkoja esiintyy muissakin yhteyksissä kuin keskiaikaisessa kirkkomusiikissa, niistä käytetään nykyisin myös nimitystä moodi.
Yleistä kirkkosävellajeista

Erilaisia kirkkosävellajeja katsottiin alkujaan olevan kahdeksan, myöhemmin (1500-luvulta lähtien) kaksitoista. Jokainen niistä käsitti yhden oktaavin laajuisen sävelalan, joka koostui pentakordista ja tetrakordista. Pentakordi on viiden ja tetrakordi neljän sävelen muodostama asteikko ilman kromaattisia muutoksia.
Kaikki kirkkosävellajit perustuivat diatoniseen asteikkoon. Niistä jokaisessa oli oktaavin laajuisessa asteikossa sävelten välissä kaksi puoliaskelta ja viisi kokoaskelta. Täten ne kaikki voidaan sopivalta sävelkorkeudelta soittaa pianolla ja muilla kosketinsoittimilla pelkästään valkoisia koskettimia käyttämällä.
Jokaisella kirkkosävellajilla oli päätössävel eli finalis, johon sävelmät päättyivät. Sen mukaan, liikkuuko melodia perussävelen yläpuolella vai myös alapuolella, kirkkosävellajeja kutsutaan joko autenttisiksi tai plagaalisiksi. Autenttisissa kirkkosävellajeissa melodia liikkuu perussävelen yläpuolella, jolloin asteikon muodostavat perussävelestä alkava ja kvinttiä ylempänä olevaan säveleen ulottuva pentakordi sekä siitä perussävelen oktaaviin ulottuva tetrakordi. Plagaalisissa kirkkosävellajeissa järjestys on päinvastainen, tetrakordi on perussävelen alapuolella, joten melodia liikkuu sekä perussävelen ylä- että alapuolella. Penta- ja tetrakordin yhdistelmästä syntyy näin kahdeksansävelinen sävelasteikko. Päätössävelen lisäksi kussakin kirkkosävellajissa oli toinenkin muita tärkeämpänä pidetty sävel, tuba, josta käytettiin myös nimityksiä tenor, reperkussio- tai resitointisävel.
Eri kirkkosävellajit

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Keskiajalla 900-luvulta lähtien kirkkosävellajeja katsottiin yleensä olevan kahdeksan. Ne muodostivat neljä paria, joista jokainen käsitti yhden autenttisen ja yhden plagaalisen sävellajin, joilla oli sama päätössävel (finalis).
Kirkkosävellajien nimet tulivat käyttöön 900-luvulla. Ne omaksuttiin antiikin Kreikan musiikkiopista, jossa käytetyt termit kuitenkin tulkittiin virheellisesti. Tämän vuoksi eri asteikkojen antiikin aikaiset ja keskiaikaiset nimet eivät vastaa toisiaan. Plagaalisten sävellajien nimet olivat muutoin samat kuin vastaavien autenttistenkin, mutta nimen eteen lisättiin etuliite hypo.
Alkuperäiset kirkkosävellajit olivat seuraavat:
doorinen (autenttinen), sävelala d – d1, finalis d, tuba a
hypodoorinen (plagaalinen), sävelala A – a, finalis d, tuba f
fryyginen (autenttinen), sävelala e – e1, finalis e, tuba c
hypofryyginen (plagaalinen), sävelala H – h, finalis e, tuba a
lyydinen (autenttinen), sävelala f – f1, finalis f, tuba c1
hypolyydinen (plagaalinen), sävelala c – c1, finalis f, tuba a
miksolyydinen (autenttinen), sävelala g – g1, finalis g, tuba d1
hypomiksolyydinen (plagaalinen), sävelala d – d1, finalis g, tuba c1.
Käytännössä lyydisissä sävelmissä esiintyi asteikon neljännen sävelen, h:n sijasta usein siitä puoliaskelen verran alennettu b, ja vastaavasti doorisissa sävelmissä asteikon kuudennen sävelen, h:n sijasta niin ikään b. Näin muunnettuna lyydisestä asteikosta tuli aivan nykyisen F-duuriasteikon ja doorisesta nykyisen luonnollisen d-molliasteikon kaltainen.  Tällaisia muunnoksia ei kuitenkaan katsottu eri sävellajeiksi ennen kuin 1500-luvulla, jolloin Heinrich Glarean lisäsi järjestelmään seuraavat neljä sävellajia:.
9. aiolinen (autenttinen), sävelala a – a1, finalis a, tuba e (sama kuin luonnollinen a-molli)
10. hypoaiolinen (plagaalinen), sävelala e – e1, finalis a, tuba c
11. jooninen (autenttinen), sävelala c – c1, finalis c, tuba g (sama kuin C-duuri)
12. hypojooninen (plagaalinen), sävelala G – g, finalis c, tuba e.
Eri kirkkosävellajien intervallirakenne on mahdollista havainnollistaa esimerkiksi soittamalla pianolla pelkästään valkoisia koskettimia. Valkoiset koskettimet c:stä c:hen muodostavat autenttisen joonisen asteikon, d:stä d:hen autenttisen doorisen asteikon jne. "Tavallinen" duuri on siis jooninen ja "tavallinen" (luonnollinen) molli aiolinen. Plagaalinen jooninen asteikko ulottuu g:stä ylempään g:hen, mutta välissä oleva c on perussävelenä; vastaavasti plagaalinen doorinen asteikko ulottuu a:sta a:han, mutta välissä oleva d on perussävelenä jne.
Moodit

Kun kirkkosävellajien kaltaisia asteikkoa esiintyy muussa kuin keskiaikaisessa kirkkomusiikissa, niistä käytetään nykyisin usein nimitystä moodi. Moodeista käytetään edelleen usein samoja nimiä kuin vastaavista keskiaikaisista autenttisista kirkkosävellajeista. Täydellisyyden vuoksi on järjestelmään lisätty vielä seitsemäs, lokrinen moodi, jolloin jokaiselta diatonisen asteikon säveleltä alkaa oma moodinsa. Täten moodit ovat seuraavat:
jooninen, C-moodi (puoliaskelet 3. ja 4. sekä 7. ja 8. sävelen välissä, käytännössä sama kuin C-duuri)
doorinen, D-moodi, (puoliaskelet 2. ja 3. sekä 6. ja 7. sävelen välissä; kuten d-molli, jossa 6. sävel korotettu)
fryyginen, E-moodi (puoliaskelet 1. ja 2. sekä 5. ja 6. sävelen välissä; kuten e-molli, jossa 2. sävel alennettu)
lyydinen, F-moodi (puoliaskelet 4. ja 5. sekä 7. ja 8. sävelen välissä; kuten F-duuri, jossa 4. sävel korotettu)
miksolyydinen, G-moodi (puoliaskelet 3. ja 4. sekä 6. ja 7. sävelen välissä; kuten G-duuri, jossa 7. sävel alennettu)
aiolinen, A-moodi (puoliaskelet 2. ja 3. sekä 5. ja 6. sävelen välissä; käytännössä sama kuin luonnollinen a-molli
lokrinen, H-moodi (puoliaskelet 1. ja 2. sekä 4. ja 5. sävelen välissä; kuten h-molli, jossa 2. ja 5. sävel alennettu; käytetään lähinnä molli7b5-soinnun kanssa)
Jokaisen kirkkosävellajin tai moodin perussäveleksi voidaan valita mikä tahansa muukin kuin edellä sellaiseksi mainittu sävel, mutta tällöin osa asteikon sävelistä on korotettava tai alennettava, samoin kuin duurissa ja mollissakin silloin, kun perussävelenä on jokin muu kuin edellisessä c, jälkimmäisessä a. Esim. c-jooninen moodi on tavallinen C-duuriasteikko, mutta c-doorinen moodi on c-molliasteikko, jossa 6. sävel korotettu/palautettu (as -> a). F-fryyginen moodi taas muistuttaa f-mollia, jossa 2. sävel alennettu (g -> ges).
Käyttö

Kirkkosävellajit olivat keskiajalla nimensä mukaisesti käytössä ennen kaikkea kirkkomusiikissa. Myös maallisessa taidemusiikissa ne olivat laajalti käytössä 1600-luvulle saakka, jolloin duuri ja molli ne syrjäyttivät. Vielä Johann Sebastian Bachin musiikissa niitä esiintyy jonkin verran.
Näitä moodeja, siis muita kuin duuri- ja mollisävelasteikkoja, käytetään etenkin jazz-musiikissa.lähde? Myös kansanmusiikissa muut kuin duuri- ja mollisävelasteikot ovat tavallisia. Kansanmusiikin vaikutuksesta kirkkosävellajit tulivat jossakin määrin uudelleen käyttöön myös 1800- ja 1900-lukujen taidemusiikin suuntauksissa, varsinkin kansallisromanttisissa suuntauksissa.
Tulkintoja kirkkosävellajien luonteesta

Keskiaikaisessa musiikin teoriassa kunkin kirkko­sävel­lajin "perus­säveleksi" (päätös­säveleksi, finalis) katsottiin aina se sävel, johon melodia päättyy. Eräät myöhemmät musiikki­tieteilijät ovat kuitenkin keskiaikaisia sävelmiä tutkimalla päätyneet tulkitsemaan kirkko­sävellajien tonaalisen luonteen osittain toisin. Tämän käsityksen ne olisivat duurin ja mollin muunnelmia, joista muutamissa melodia päättyy muuhun kuin perussäveleen; tällöin finalis olisikin näissä tapauksissa itse asiassa käsitettävä dominantiksi (asteikon viides sävel) tai teräsäveleksi (asteikon toinen sävel). Tulkintaa on perusteltu sillä, että melodian keskellä olevan säkeen päättyminen näihin säveliin on uudemmassakin musiikissa aivan yleistä, mutta tämän tulkinnan mukaan keskiaikaiset kirkko­sävelmät olisi erityisen vaikutelman aikaan­saamiseksi usein tarkoituksella lopetettu näihin, ikään kuin kesken, jotta kuulija jäisi odottamaan jatkoa.
Toisaalta vaikka kaikkiin kirkko­sävellajeihin katsotaan yleensä kuuluvan h-sävel alentamattomana, käytännössä sen tilalla esiintyy varsinkin doorisissa ja lyydisissä sävelmissä siitä alennettu b-sävel niin usein, että se mahdollisesti olisikin katsottava  asteikkoon varsinaisesti kuuluvaksi ja h muunne­säveleksi. Tällöin nämä kirkko­sävellajit olisivat täsmälleen nykyisen luonnollisen mollin ja duurin kaltaisia; esiintyyhän toisaalta tyypillisissä duuri­sävelmissäkin neljäs ja molli­sävelmissä  vastaavasti kuudes sävel varsin usein korotettuna.
Tämän perusteella esimerkiksi Ilmari Krohn on tulkinnut kirkkosävellajit tonaalisesti seuraavasti:
doorinen (autenttinen) = molli (d-molli), perussävel päätössävelenä kuudes sävel usein korotettuna
hypodoorinen: tavallisimmin = molli (g-molli), dominantti (5. sävel) päätössävelenä, toisinaan kuitenkin tulkittava samoin kuin autenttinen doorinen
fryyginen (autenttinen) = molli (a-molli), dominantti (5. sävel) päätössävelenä, joskus kuitenkin = seuraava
hypofryyginen = molli (d-molli), teräsävel (2. sävel) päätössävelenä, kuudes sävel usein korotettuna
lyydinen (autenttinen) = duuri (F-duuri), perussävel päätössävelenä, neljäs sävel usein korotettuna
hypolyydinen = duuri (F-duuri), perussävel päätössävelenä
miksolyydinen = duuri (C-duuri), dominantti (5. sävel) päätössävelenä
hypomiksolyydinen = duuri (F-duuri), teräsävel päätössävelenä, 4. sävel usein korotettuna.
Aiheesta muualla

http://www2.siba.fi/historia/1900/sinfonisetartikkelit/modaalisuus_sinf.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Kahdeksan kirkkosävellajia. Perussävel merkitty f-kirjaimella.
Kaarlo Gustafsson

| Kaarlo Aulis Gustafsson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1926 (ikä 98) Riihimäki
Ammatti:  näyttelijä
Kaarlo Aulis Gustafsson (21. kesäkuuta 1926 Riihimäki) on suomalainen näyttelijä. Hän teki uraansa valtaosin Porin Teatterissa ja Turun kaupunginteatterissa.
Ura

Gustafssonin vanhemmat olivat jalkinetyöntekijä Karl Helge Gustafsson ja Sanna-Liisa Gustafsson. Hän aloitti näyttelijäharjoittelijana Tampereen Työväen Teatterissa 1955–1958 ja jatkoi kiinnitettynä näyttelijänä Imatran teatterissa 1958–1959. Sitä seurasi kymmenen vuoden jakso Porin Teatterissa aina vuoteen 1969. Samana vuonna Gustafsson siirtyi Turun kaupunginteatteriin.
Gustafssonin rooleja olivat muun muassa tuomari Soratie (Juurakon Hulda), Akseli (Täällä Pohjantähden alla) ja Olavi (Laulu tulipunaisesta kukasta). Hän näytteli niin ikään Kosolan roolin (Lapualaisooppera), Peachumin roolin (Kolmen pennin ooppera) ja  Ossian Björcken roolin (Katupeilin takana).
Gustafsson näytteli myös Pyynikin kesäteatterissa, Porin kesäteatterissa ja Samppalinnan kesäteatterissa.
Davit Guramišvili

Guramišvili Ukrainan hryvnian kolikossa vuodelta 2005.
Prinssi Davit Guramišvili (georg. დავით გურამიშვილი, 1705 Gorisubani – 21. heinäkuuta 1792 Myrhorod) oli georgialainen runoilija, joka kirjoitti Georgian kirjallisuuden hienoimmat esiromanttiset runot. Hän joutui työskentelemään kaukana synnyinmaastaan, sillä henkilökohtaiset onnettomuudet ja Georgian epävakaa tilanne pakottivat hänet viettämään useita vuosia Venäjän armeijan palveluksessa, minkä jälkeen hän eläköityi pienelle ukrainalaiselle tilalle Myrhorodissa. Siellä hän kirjoitti 87 traagisesta ja myrskyisästä elinvuodestaan yhden omaelämäkerrallisen runosarjan, Davitianin, jonka hän lähetti Georgiaan Venäjältä palanneen georgialaislähetystön mukana vuonna 1787.
Aiheesta muualla

Davit Guramišvilille omistettu sivusto (georgiaksi)
Vira Kulova (2003), Грузинський князь (Georgialainen prinssi) (Arkistoitu – Internet Archive). Hreštšatik №156 (2363). (ukrainaksi)
Guatemalan historia

Guatemalan historia ulottuu maya-ajalta nykypäivään.
Varhaisvaiheet ja siirtomaa-aika

Guatemala oli 300–900-luvuilla kukoistaneen mayakulttuurin sydänaluetta. Miradorin laaksossa on jäänteitä noin 200 maya-aikaisesta asutuskeskuksesta, joista 26 oli suurehkoja kaupunkeja. Sademetsien kätköistä ja ylängöiltä on löydetty aiemmin tuntemattomia suuria mayakaupunkeja vielä 2000-luvulla.
Vuosina 1523–1524 Espanja valloitti alueen siirtomaakseen.
Ensimmäinen siirtomaa-ajan pääkaupunki Coidad Vieja tuhoutui manjäristyksissä ja tulvissa. Eloonjääneet perustivat Antiquan, joka sekin tuhoutui maanjäristyksissä 1773. Kolmas pääkaupunki, Guatemalan kaupunki, perustettiin 1776.
Siirtomaa-aikana Guatemala oli Espanjan kapteenikenraalin alaisuudessa (Capitanía General de Goathemala), mutta osa Uutta-Espanjaa (nyk. Meksiko). Paikalliset intiaanit tekivät työtä espanjalaisten perustamilla suurilla viljelmillä. Kapteenikenraalikunta ulottui Costa Ricasta Etelä-Meksikoon, josta siihen kuuluivat nykyiset Chiapas ja Tabascon osavaltio.lähde?
Alueella ei ollut hopeaa tai kultaa, eikä se saanut siirtomaana käydä kauppaa kuin Espanjan kanssa. 15. syyskuuta 1821 Guatemalan eliitti julisti maan itsenäiseksi. El Salvadorin maakunta sai muut Guatemalan alueen maakunnat liittymään Agustín de Iturbiden johtamaan Meksikon keisarikuntaan. Kun keisari Augustin I joutui eroamaan vuoden kuluttua, Guatemala irtautui Meksikosta.
Guatemala, El Salvador, Honduras, Nicaragua ja Costa Rica muodostivat Keski-Amerikan yhdysvallat heinäkuussa 1823. 1830-luvulla siihen liittyi Los Altos (nyk. jaettu Guatemalan ja Meksikon kesken). Vuosina 1838–1840 liittovaltion osat julistautuivat yksitellen itsenäisiksi. Guatemala vaati kauan osaa tai koko Belizeä, joka oli aluksi samaa Espanjan siirtomaata, mutta myöhemmin brittien valloittama. Guatemala tunnusti Belizen vasta vuonna 1991.
Itsenäisyys ja sisällissota

Guatemalan historiaa sävyttää kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä. Pieni joukko guatemalalaisia kaappasi Yhdysvaltain CIA:n tukemana vallan vapaasti valitulta vasemmistolaiselta Jacobo Arbenz Guzmánilta 1954 CIA:n operaatio PBSUCCESS:ssa, ja hänet korvasi sotilasdiktaattori eversti Carlos Castillo Armas. Tätä seurasi 36-vuotinen sisällissota, jossa sai surmansa 200 000 siviiliä. Yhdysvallat tuki laajasti sotilasjunttaa ja koulutti maan armeijaa.. Sotilashallitus toisensa jälkeen hallitsi maata. Monet kenraalit äänestettiin vaaleilla presidentiksi. Vaalien rehellisyys kyseenalaistettiin 1950-luvulla niissä esiintyneen epärehellisyyden takia, sillä kaikki maan asukkaat eivät olleet äänioikeutettuja. Toiset kenraalit taas nousivat valtaan kaappaamalla sen. Jos maassa kaudella 1954–1996 olikin siviilipresidentti, tämä oli jollain tavoin armeijan vaikutuksen alla.lähde?
Sissisota ajoi hallituksen käyttämään murhia poliittisena aseenaan, mikä nosti 1970-luvulla voimakkaat vastareaktiot tukijamaa Yhdysvalloissakin. Yleensä sotilaiden miehittämä hallitus pyrki tukahduttamaan kommunistisen toiminnan lisäksi myös muunlaisen kritiikin, jota esiintyi armeijassakin. 
Hallituksenvastaiset mielenosoitukset kukistettiin kovin ottein, ja poliittiset murhat olivat arkipäivää. Äärioikeiston kuolemanpartiot alkoivat harventaa sissejä ja oppositiomielisiä 1960-luvulla. Vuonna 1968 kidutettiin ja murhattiin vuoden 1958 Miss Guatemala Universe Rogelia Cruz. Cruz kuoli, koska oli nuorten työväenpuoleen johtajan tyttöystävä. Todella paha poliittinen väkivalta alkoi 1970-luvun puolivälin jälkeen, jolloin Yhdysvallat oli jo lakannut viemästä aseita Guatemalaan.
Väkivaltaisin kausi osuu vuosina 1978–1983 hallinneiden kenraalien Fernando Romeo Lucas Garcían ja Efraín Ríos Monttin valtakausille. Varsinkin Ríos Monttin aikana hallitus käytti mayaintiaaneja vastaan poltetun maan taktiikkaa, jossa satoja vasemmistosissien tukijoiksi epäillyn alkuperäisväestön kyliä poltettiin.
1980-luvun alussa maailmaa järkytti tieto sadan aseettoman intiaanin surmaamisesta konekiväärein torille, joukkohauta surmattavia varten oli kaivettu jo edellisenä päivänä valmiiksi.
Vuonna 1994 valittiin uusi kongressi, johon valittiin aiemmille hallituksille tyypillistä korruptiota vastustamaan pyrkivät FRG ja PAN.
Sisällissota päättyi YK:n neuvottelemaan rauhansopimukseen presidentti Álvaro Arzún ja marxilaisen Unidad Revolucionaria Nacional Guatemaltecan välillä vuonna 1996. Vuonna 1992 Rigoberta Menchú sai Nobelin rauhanpalkinnon paljastaessaan hallituksen alkuperäisväestön kansanmurhan. Vuonna 1999 totuuskomissio todisti 42 275 ihmisen kuolleen pääosin valtiollisten tahojen tai valtioon kytköksissä olevien kuolemanpartioiden surmaamina.
2000-luku

Lokakuussa 2005 hurrikaani Stan aiheutti runsaita sateita ja tulvia Keski-Amerikassa Guatemalassa, Hondurasissa ja El Salvadorissa. Guatemalassa yhteensä yli 100 000 ihmistä joutui jättämään myrskyn takia kotinsa. Lokakuun lopussa laskettiin, että noin 664 ihmistä on saanut surmansa ja kateissa oli edelleen 844 ihmistä. Tuhoutuneita koteja oli noin 9 000, ja jonkinlaisista vahingoista oli kärsinyt yli 430 000 ihmistä.
4. marraskuuta 2007 pidettyjen presidentinvaalien toisella kierroksella maan uudeksi presidentiksi valittiin sosiaalidemokraatti Álvaro Colom. Hän sai noin 53 prosentin kannatuksen.
2000-luku > OIkeudenkäyntejä ja uusia presidenttejä

Vuonna 2008 entinen presidentti Alfonso Portillo palautettiin Meksikosta vastaamaan syytteisiin taloudellisista väärinkäytöksistä.
Vuonna 2009 tuomittiin ensimmäiset puolisotilaallisten joukkojen ja armeijan johdon edustajat vastuussa sisällissodan aikana kadonneiden siviilien kohtalosta.
Vuoden 2011 presidentinvaalit voitti Otto Pérez Molina.
Edellisen presidentin jouduttua eroamaan korruptio-syytösten takia valittiin syksyn 2015 presidentinvaaleissa Guatemalan uudeksi presidentiksi  entinen tv-koomikko Jimmy Morales. Hän on taustaltaan evankelikaalinen protestantti, joka kannattaa konservatiivisia arvoja. Morales aloitti Guatemalan presidenttinä tammikuussa 2016.
Elokuun 2019 presidentinvaaleissa Moralesin seuraajaksi valittiin konservatiivi  Alejandro Giammattei. Hänen vastaehdokkaanaan oli keskusta-vasemmistolainen Sandra Torres, joka on entisen presidentin (vallassa 2008-2012) Alvara Colomin puoliso.
Tammikuussa 2020 virkaansa astunut presidentti Giammattei on kovan linjan konservatiivi, joka kannattaa kuolemanragaistuksen palauttamista Guatemalaan ja vastustaa aborttia ja sukupuolineutraalia avioliitoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guatemalan historia Wikimedia Commonsissa
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Guatemalan kartta
Gutenberg (lehti)

Gutenberg oli Helsingissä vuosina 1893–1915 ilmestynyt kirjapainotyöntekijöiden suomen- ja ruotsinkielinen ammattilehti.
Helsingin kirjanpainajain yhdistyksen perustama Gutenberg oli Suomen ensimmäinen ammattiyhdistyslehti. Sen edeltäjä oli vuonna 1885 ilmestynyt samanniminen käsinkirjoitettu lehti. Vuonna 1897 Gutenbergista tuli Suomen kirjaltajain liiton äänenkannattaja. Se toimi liittonsa jäsenten radikaalina edunvalvojana.
Kaksikielinen lehti ilmestyi aluksi kerran ja myöhemmin kahdesti kuukaudessa. Sen levikki kasvoi alun 250 tilaajasta 800 kappaleeseen vuonna 1898. Toimittajina työskentelivät G. H. Cajander (1893–1894), Emil Wahlstein (1894), K. Hoimela (1894), A. Hautala (1894), K. I. Forsman (1894–1895), J. A. Snell (1894), F. F. W. Ahlroos (1896), J. Höglund (1897–1898), V. Blomqvist (1899), O. A. Nyman (1900–1903, 1907–1909, 1913–1915), E. Frimodig (1903–1906), Toivo Salmi (1906), Otto Vilmi (1909–1911) ja Vilho Viitanen (1912). Gutenbergin jatkajaksi perustettiin vuonna 1916 Suomen kirjatyöntekijöiden liiton Kirjatyö.
Aiheesta muualla

Gutenberg digitoituna kansalliskirjastossa