Danka-järjestelmä
Terauke

Danka-järjestelmä muuttui dramaattisesti vuonna 1638, kun bakufu päätti hävittää sen avulla kristinuskon Japanista Shimabaran kapinan (1637–1638) jälkeen. Temppelin ja dankan välinen suhde oli aiemmin ollut vapaaehtoinen, mutta nyt siitä tehtiin muodollinen ja pakollinen: buddhalaiset temppelit määrättiin kirjoittamaan terauke-vakuutuksia kaikille dankoilleen, kun taas kotitalouksien velvollisuus oli vastaavasti ryhtyä lähimmän buddhalaisen temppelin dankaksi temppelin lahkosta riippumatta (Nichiren, Jōdo, Rinzai jne.) ja ottaa siltä vastaan terauke. Vaikka järjestelmän tämäntyyppistä sovellutusta ei koskaan kirjoitettu lakiin, siitä tuli pian kaikkialle levinnyt ja äärimmäisen tärkeä osa Tokugawa-kauden Japanin yhteiskuntaa. Hallinnollisessa mielessä kaikista japanilaisista, myös šintolaisista papeista, tuli keskeinen osa buddhalaista byrokratiaa, joka oli vuorostaan vastuussa Tokugawa-hallinnolle.
Järjestelmässä oli kolme tasoa. Alimpana oli temppeli, joka antoi terauke-vakuutuksen. Paikalliset viranomaiset keräsivät sen jälkeen temppeleiltä kaikki terauket, liittivät ne yhteen shūmon ninbetsu aratamechō (jap. 宗門人別改帳) -nimisiin dokumentteihin ja toimittivat ne korkeammille viranomaisille. Järjestelmän tarkoitus oli pakottaa kristityt liittymään buddhalaiseen temppeliin, ja samalla kristityiksi epäiltyjen kansalaisten valvominen helpottui.
Kaikkein ensimmäiset olemassa olevat rekisterit ovat vuosien 1638 ja 1640 väliltä. Ne on odotetusti laadittu alueilla, joissa kristinuskon asema oli vahvin, kuten Kiotossa, kaupunkia ympäröivässä maakunnassa ja Kyūshūlla. Muilta alueilta ei tunneta rekistereitä ennen 1600-luvun jälkipuoliskoa, mutta yksittäisiä teraukeja, joilla oli selvästi sama tarkoitus, on löydetty.
Vuonna 1664 bakufu määräsi kaikkia daimioita perustamaan alueelleen viranomaisen, joka vastasi uskonnollisista asioista ja jota kutsuttiin nimellä shūmon bugyō (jap. 宗門奉行, ”lahkomaistraatti”) tai jisha bugyō (jap. 寺社奉行, ”temppeli- ja pyhäkkömaistraatti”). Seuraavasta vuodesta lähtien rekistereitä kansalaisten uskonnosta alettiin laatia koko maan alueella.
Vuonna 1671 rekisterin muoto standardisoitiin. Dokumenttiin täytyi kirjata kaikki kotitaloudet, jokaisen kaupungin miesten ja naisten lukumäärä ja niiden yhteissummat kaikissa piirikunnissa ja provinsseissa. Intendentin tuli pitää yllä rekisteriä ja lähettää siitä yksisivuinen tiivistelmä korkeammille viranomaisille. Lisäksi kaikki yhteisöstä avioliiton, työn tai kuoleman vuoksi poistuneet ihmiset tuli kirjata ylös. Rekisterin muoto pysyi muuttumattomana vuoteen 1870 saakka, kolme vuotta Meiji-kaudelle asti. Koska määräys totesi yksiselitteisesti, että ”luonnollisesti on sopivaa tutkia monia asioita, eikä tiedustella ainoastaan uskontoa”, järjestelmällä oli selvästi alusta asti tarkoituksia, jotka ulottuivat uskonnon ulkopuolelle. Tuloksena oli Edo-kauden vastine nykyaikaiselle väestörekisterille, erotuksena vain se, että temppeleiden tuli toimia perhetemppeleinä ja kansalaisten täytyi hankkia temppeleiltä terauke. Joillakin alueilla oikeutta myöntää vakuutuksia kutsuttiin nimellä shūhanken (jap. 宗判権), ja siitä tuli temppeleille vähitellen merkittävä vallankäytön väline. Paitsi että vakuutus annettiin vasta maksun jälkeen, se antoi uskonnollisille viranomaisille vallan päättää alamaistensa elämästä ja kuolemasta.
Dokumentti tuli uusia joka vuosi omassa temppelissä tehdyn tarkastuksen jälkeen. Ne, jotka eivät syystä tai toisesta onnistuneet hankkimaan vakuutusta temppeliltä, luokiteltiin hinin-ryhmään (ei-henkilöt), ja he joutuivat syrjinnän kohteeksi tai yksinkertaisesti teloitettiin kristittyinä. Ilman teraukea yhteiskunnassa eläminen ja toimiminen oli mahdotonta paitsi talonpojille, myös samuraille ja šintolaisille papeille. Terauke oli saanut nykyisen henkilökortin kaltaisen aseman: se tarvittiin avioliittoa, matkustamista tai tiettyjä töitä varten. Vuoden 1729 jälkeen dankan ja temppelin välisen siteen rikkominen kiellettiin muodollisesti, joten yhteyden katkaiseminen oli nyt mahdotonta. Tämän myötä temppelit eivät enää joutuneet kilpailemaan seurakuntalaisista, eikä miehellä ja hänen perheellään ollut mitään mahdollisuutta vaihtaa temppeliä. 1600-luvun loppuun mennessä järjestelmästä oli tullut keskeinen osa Tokugawa-hallintoa.