stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Reini
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1991 | Il Capitano | Jari |
| 1993 | Goodbye Gibraltar | Sebastian |
| 1994 | Iron Horsemen | Zipper |
| 1995 | Tunneli |  |
| 1996 | Kauas pilvet karkaavat | ruma mies |
| 1996 | Merisairas | Tino Silenzi |
| 1996 | Missä on Finbar? | Antti |
| 1996 | Joulubileet | Mike Merenkylä |
| 1997 | Svenska hjältar | Isidor |
| 1998 | Eros ja Psykhe | Eros |
| 1999 | Pitkä kuuma kesä | portsari |
| 1999 | Rakkaudella, Maire | Juha |
| 2000 | Highway Society | laulaja karaoke-baarissa |
| 2000 | Pilvien syleilyssä | Koivunen |
| 2001 | Klassikko | Peran isä |
| 2002 | Aleksis Kiven elämä | Kaarlo Bergbom |
| 2002 | Mies vailla menneisyyttä | sähköasentaja |
| 2003 | Helmiä ja sikoja | Lauran poikaystävä |
| 2004 | Uhka | skootterimies 1 |
| 2004 | Juoksuhaudantie | Lauri Mäkinen |
| 2005 | Eläville ja kuolleille | Hultin |
| 2006 | Pieniä ihmeitä | Olli |
| 2006 | Laitakaupungin valot | vartija |
| 2007 | Aurinkomyrsky | Vesa Larsson |
| 2008 | 8 päivää ensi-iltaan | Mats |
| 2008 | Jungle of Dreams | Jesse |
| 2008 | Ikuistetut hetket | Suomen merikapteeni |
| 2008 | Patrik 1,5 | Tommy Karlsson |
| 2009 | Haarautuvan rakkauden talo | Wolffi |
| 2009 | Enkeli |  |
| 2011 | Vares – Pahan suudelma | Jussi Vares |
| 2011 | Isku rajalle | Wille Järvinen |
| 2011 | Vares – Huhtikuun tytöt  | Jussi Vares |
| 2011 | War of the Dead | Halonen |
| 2011 | Vares – Sukkanauhakäärme | Jussi Vares |
| 2012 | Vares – Kaidan tien kulkijat | Jussi Vares |
| 2012 | Vares – Uhkapelimerkki | Jussi Vares |
| 2012 | 3 Simoa | Pasi |
| 2012 | Vares – Pimeyden tango | Jussi Vares |
| 2013 | Ainoat oikeat | Ismo Majuri |
| 2015 | Vares – Sheriffi | Jussi Vares |
| 2015 | Lovemilla | vessafilosofi |
| 2016 | Tulen morsian | Karl Jönsson |
| 2020 | Nimby | Topi Hirvi |
| 2023 | Sisarukset | Wiljami V |
| 2024 | Jälkeemme vedenpaisumus | psykologi Laakso |
Filmografia > Lyhyt- ja televisioelokuvat

| Vuosi | Lyhyt-/televisioelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1993 | Kili kali | Kaitsu |
| 1997 | Pieni kuolema |  |
| 1998 | Saari | Hande Valo |
| 1999 | Force majeure | taksikuski |
| 2000 | Pako punaisten päämajasta | Hugo Salmela |
| 2000 | Rippeitä |  |
| 2001 | Isän kuva | Isä |
| 2003 | Octobriana & Leninin sormi  | Truth |
| 2004 | Lapsuusystävä | Serkku |
| 2004 | Poissa | Isä |
| 2005 | Tyttö ja nyrkkeilijä |  |
| 2005 | Menestyjä | Markon isä |
| 2006 | Toivo |  |
| 2008 | Sivutyö | Risto |
| 2009 | Rikkomus | Aku |
| 2009 | Mansikoita ja kermavaahtoa | Jaakko |
| 2010 | Jäät | Jouko |
| 2011 | Irene Huss – I skydd av skuggorna | Danny Mara |
| 2012 | Johan Falk: Soluttautuja | Heikki Nieminen |
| 2015 | Beck: Perhe | Hannu Peltonen |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1993 | Pimennys | Myyrä |
| 1995–1996, 1999 | Kotikatu | Risto Feldt |
| 1997 | Hammarkullen | Boris |
| 1999 | Elämä on näytelmä | Arska |
| 2000 | Brottsvåg |  |
| 2000–2005 | Kylmäverisesti sinun | T. T. Mikkonen |
| 2002 | Spung | Veijko |
| 2002 | Svenska slut | Ramirez |
| 2002 | Niin paljon parempi mies | Santtu |
| 2002 | Olivia Twist | Bill |
| 2002 | Stora teatern | Näslund |
| 2003 | Tusenbröder | Jarmo |
| 2003 | Operaatio Stella Polaris | Paavonen |
| 2003 | Kuumia aaltoja | Markku Holopainen |
| 2004 | Kaverille ei jätetä | Stigu |
| 2004 | Vasikantanssi | Eki |
| 2004 | Pieni rakkaustarina | Antti Rannikko |
| 2005 | NDA – Salassapitosopimus | David Paulus |
| 2005 | Firma | Veksi |
| 2006 | Uudisraivaaja | Matti |
| 2006 | Huonekalukauppiaan tytär | Harri |
| 2007 | Höök | Hasse Grehn |
| 2008 | Kaiken tämän takana | Jari Wahlsten |
| 2009 | Wallander: Ampuja | Sune Holst |
| 2010 | Kallio | Aki |
| 2010 | Bella Block | Eric Dahlgren |
| 2010 | Alamaailma-trilogia: Vanki | Pekka Manninen |
| 2011 | Alamaailma-trilogia: Kyttä | Pekka Manninen |
| 2011 | Tappajan näköinen mies | Maksim Frolov |
| 2011 | Virta | Kenonen |
| 2013 | Pyhiinvaeltajan kuolema | tekninen tutkija |
| 2014– | 112 | kertoja |
| 2015– | Katastrofin anatomia | juontaja |
| 2016–2018 | Sekasin | Tapio, Papillonin isä |
| 2018 | Karppi | Stig Olander |
| 2018 | Luottomies | Shama |
| 2019 | Ennen kuolemaa | poliisi |
| 2020 | Koneisto | Håkan |
| 2020 | Cold courage | Vanags |
| 2021 | Karkurit | Juri |
| 2021 | Hautalehto - Kylmä syli | Tarmo |
| 2022 | Salatut elämät | Jokke Ruohonen |
| 2022 | Koneisto | Håkan |
| 2023 | Jarkko Tammisen maailma |  |
| 2023 | Poromafia | Kimmo Karvonen |
| 2024 | Gåsmamman | Aki Aho |
Diskografia > Albumit

Antti Reini & Maapallon Maitolaiturit: Kärpänen (2016)
Diskografia > Singlet

Antti Reini & Maapallon Maitolaiturit: Se riittää (2016)
Diskografia > Musiikkivideo

Antti Reini & Maapallon Maitolaiturit: Sydän joka lyö (2016)
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Antti Reini
The Voice of Mengelen albumin esittely Rocket Recordsin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Kriittinen teoria

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Kriittisellä teorialla tarkoitetaan monitieteellistä yhteiskunnan ja kulttuurin tutkimusta ja kritiikkiä. Käsitteellä on sosiologinen ja kirjallisuuskriittinen merkitys, joista molemmilla on oma alkuperänsä ja historiansa. Tämän seurauksena kriittinen teoria on sateenvarjokäsite, joka sisältää kaikki kritiikkiin perustuvat teoriat.
Kriittinen teoria yhteiskuntatieteissä

Yhteiskuntatieteissä kriittisellä teorialla tarkoitetaan Frankfurtissa ensimmäisen maailmansodan jälkeen syntynyttä uusmarxilaista teoriasuuntausta. Sen keskeisiä edeltäjiä olivat G. W. F. Hegel ja Karl Marx. Suuntaus tunnetaan myös Frankfurtin koulukunnan nimellä.
Ilmaisu kriittinen teoria (saks. Kritische Theorie) on peräisin Max Horkheimerin ohjelmajulistuksenomaisen artikkelin Traditionelle und kritische Theorie (1937) otsikosta. Horkheimer tarkoitti kriittisellä teorialla yhteiskuntateoriaa, joka arvostelee ja pyrkii muuttamaan yhteiskuntaa kokonaisuutena. Näin kriittinen teoria on vastakkainen perinteiselle yhteiskuntateorialle, joka pyrki ainoastaan ymmärtämään tai selittämään yhteiskuntaa ja sitä kautta tukemaan vallitsevaa järjestystä. Kriittisen teorian pääteoksena pidetään Horkheimerin ja Theodor W. Adornon 1944–47 julkaisemaa esseististä teosta Valistuksen dialektiikka.
Maanpaossa Yhdysvalloissa Horkheimer ja Adorno tutkivat totalitaarisia hallintoja. Toisen maailmansodan jälkeen Horkheimerin ja Adornon töitä alettiin kutsua Frankfurtin koulukunnaksi. Kansallissosialismin kauden jälkeen kriittinen teoria koki merkittävän nousun. Monet Adornon opiskelijoista etsivät selitystä kansallissosialistisen ajan tapahtumille ja kommunismin aatteen epäonnistumiselle ja kriittinen teoria tarjosi tämän. James Lindsayn ja Helen Pluckrosen mukaan Frankfurtin koulukunta löysi kommunismin epäonnistumiselle syyn erityisesti siitä, ettei kommunismi ollut ottanut huomioon kulttuuria, vaan oli keskittynyt enemmän talouteen ja yhteiskuntajärjestelmään. Frankfurtin koulukunnan jälkeisen kriittisen teorian keskeinen edustaja on Jürgen Habermas.
Kriittisen teorian keskeiset kiinnostuksen kohteet ovat talous, yksilön kehitys ja kulttuuri. Marxilaisista ja psykoanalyyttisistä näkökulmista käsin kriittinen teoria suhtautuu erityisesti ”yhteiskuntaan” kriittisesti. Yhteiskuntaa ei pidetä ainoastaan tietyn aikakauden ihmisten kokonaisuutena, vaan pikemminkin niinä olosuhteina, jotka vallitsevat ja hallitsevat yksilöitä. Näin ne muokkaavat ihmisten luonnetta ja toimintamahdollisuuksia suuremmassa määrin, kuin mitä he voivat vaikuttaa yhteiskunnan rakentumiseen. Sosialisaatiolla, joukkotiedotusvälineillä ja massakulttuurilla on tässä keskeinen välittäjän rooli.
Kriittisen teorian mukaan kapitalistisessa yhteiskunnassa lisääntyvän teknistymisen, tieteellisen edistyksen ja tästä seuraavan byrokratisoitumisen takia yksilöt vieraantuvat ja siten yksilön merkitys katoaa. Yksilöiden välisistä suhteista tulee perinteisten siteiden löyhtyessä tavaranmuotoisia ja ne muuttuvat entistä enemmän vaihtosuhteiksi.
Lopulta tästä seuraa täysin hallittu maailma, joka hallitsee yksilöä ja alistaa ihanteellisuuden, epäsovinnaisuuden ja luovuuden. Kriittinen teoria edellyttää, että filosofialla tulisi olla yhteiskunnassa keskeinen ja käytännöllinen rooli paremman tulevan yhteiskunnan luomiseksi.
Kriittinen teoria kirjallisuustieteessä

Termin ”kriittinen teoria” toinen merkitys liittyy kirjallisuuskritiikkiin ja kirjallisuuden analyysiin ja ymmärtämiseen. Se keskittyy tekstien ja tekstin kaltaisten ilmiöiden erittelyyn. Se sai alkunsa kirjallisuudentutkijoiden parissa kirjallisuudentutkimuksen osa-alueena 1960- ja 1970-luvulla. Kriittinen teoria tuli yleiseen käyttöön 1980-luvulla saadessaan vaikutteita mannermaisesta filosofiasta ja yhteiskuntateoriasta ja muuttuessaan näin ”teoreettisemmaksi”.
Kirjallisuutta

Adorno, Theodor W. & Horkheimer, Max & Marcuse, Herbert: Järjen kritiikki.  (Suomentanut ja toimittanut Jussi Kotkavirta)  Tampere:  Vastapaino, 1991.  ISBN 951-9066-41-1
Horkheimer, Max & Adorno, Theodor W.: Valistuksen dialektiikka. Filosofisia sirpaleita.  ((Dialektik der Aufklärung. Philosophische Fragmente, 1947.) Suomentanut Veikko Pietilä)  Tampere:  Vastapaino, 2008.  ISBN 978-951-768-219-0
Horkheimer, Max: Välineellisen järjen kritiikki.  ((Eclipse of Reason, 1947.) Suomentaneet Olli-Pekka Moisio ja Veikko Pietilä)  Tampere:  Vastapaino, 2008.  ISBN 978-951-768-189-6
Moisio, Olli-Pekka (toim.): Kritiikin lupaus. Näkökulmia Frankfurtin koulun kriittiseen teoriaan.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1999.  ISBN 951-39-0422-9
Pekkola, Mika (toim.): Kriittinen teoria ja Marx.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2011.  ISBN 978-951-39-4278-6  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bohman, James: Critical Theory The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Logos - a journal of modern society & culture (englanniksi)
Pekkola, Mika (toim.): Kriittinen teoria ja Marx. Jyväskylä: Sophi 2011. ISBN 978-951-39-4278-6. (PDF)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Critical theory
| n k Kulttuurintutkimus |
| --- | --- |
 Dekonstruktio  Diskurssianalyysi  Jälkistrukturalismi  Kriittinen teoria  Kulttuuriantropologia  Kulttuurifilosofia  Kulttuurisosiologia  Semiotiikka  Strukturalismi 
 Alakulttuuri  Kulttuurievoluutio  Kulttuuriteollisuus  Populaarikulttuuri  Postmodernismi  Vastakulttuuri  Visuaalinen kulttuuri 
Max Horkheimer ja Theodor W. Adorno.
Käännös suomeksi
Mirkka Rekola

| Mirkka Rekola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Mirkka Elina Rekola
Syntynyt: 26. kesäkuuta 1931 Tampere
Kuollut: 5. helmikuuta 2014 (82 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija, aforistikko
Vanhemmat:  Eero Rekola, Helmi Ollila
Puoliso:  Mirjam Polkunen
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Palkinnot
 Pro Finlandia 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mirkka Elina Rekola (26. kesäkuuta 1931 Tampere – 5. helmikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen runoilija, aforistikko, kääntäjä ja esseisti. Häntä on pidetty vaikeasti tulkittavana lyyrikkona, mikä voi johtua ilmaisun äärimmäisestä tiiviydestä ja monimerkityksisyydestä.
Yksityiselämä

Rekolan isä oli tamperelainen toimittaja Eero Rekola ja äiti kansakoulunopettaja Helmi Ollila. Rekola kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon tyttölukiosta 1954. Hän opiskeli kirjallisuutta, filosofiaa ja taidehistoriaa Helsingin yliopistossa 1954–1957. Rekola kirjoitti runoja, esseitä ja kirjallisuusarvosteluja Suomalaiseen Suomeen, Parnassoon ja Uuteen Suomeen sekä kokoomateoksiin.
Rekolan  pitkäaikainen elämänkumppani oli runoilija, kulttuurivaikuttaja Mirjam Polkunen (1926–2012). Mirkka Rekolan pikkuserkkuja olivat ministeri Esko Rekola ja mikrobiologian professori Pirjo Mäkelä.
Ura

Rekolan esikoisrunokokoelma Vedessä palaa ilmestyi vuonna 1954 saaden ristiriitaisen vastaanoton. Rekola kuvasi vastaanottoa teoksessa Miten kirjani ovat syntyneet: ”perinteisen runon lukijoille olin aivan vieras, yltiömodernisteille en kyllin moderni”. Täysin huomiotta kirjailijan alkutaival ei jäänyt, sillä kirjailijapalkintoja myönnettiin useita. Sittemmin kunniatohtoriksi korotetun runoilijan arvostus on erittäin korkealla, ja esimerkiksi 1995 Rekolalle myönnetyn taiteen Suomi-palkinnon perusteluissa hänen sanataiteensa nostettiin maailman merkittävimpien joukkoon.
Seuraavalla kokoelmalla Tunnit (1957) käytettiin yhä joitain loppusointuja. Tyyli kuitenkin modernisoitui ja kehittyi yhä tiiviimmäksi. Tämän minimalistisen kehityksen huipentuma oli Ilo ja epäsymmetria (1965).lähde?
Rekolan tuotanto on päässyt tutkimuksen kohteeksi varsinaisesti vasta 1990-luvun puolivälin jälkeen. Vuonna 1997 ilmestyi monihahmotteisuutta kartoittanut Liisa Enwaldin väitöskirja Kaiken liikkeessä lepo, joka osaltaan toimi tienraivaajana tutkimuksille. Katja Seudun teos Tyhjä pöytä on tilattu vuodelta 2016 tutki Rekolan runouden poetiikan ja ydinteemojen kehitystä. Jonimatti Joutsijärven kirjoittama elämäkerta Mirkka Rekolasta ilmestyi keväällä 2023.
Muistaminen

Vuonna 2020 Tampereella julkistettiin Teemu Mäenpään maalaama ja Annikin runofestivaalin tuottama Runopuu-muraali, jonka osana on Rekolan runo "Minä rakastan sinua, minä sanon sen kaikille".
Mirkka Rekola -seura perustettiin syyskuussa 2014. Yhdistyksen tarkoituksena on vaalia ja tehdä tunnetuksi kirjailija Mirkka Rekolan elämäntyötä sekä toimia Mirkka Rekolan ja hänen tuotantonsa ystävien yhdyssiteenä.
Teokset > Runokokoelmat

Vedessä palaa (WSOY, 1954)
Tunnit (WSOY, 1957)
Syksy muuttaa linnut (WSOY, 1961)
Ilo ja epäsymmetria (Weilin-Göös, 1965)
Anna päivän olla kaikki (Weilin-Göös, 1968])
Minä rakastan sinua, minä sanon sen kaikille (WSOY, 1972, ISBN 951-0-22849-4)
Tuulen viime vuosi (WSOY, 1974)
Kohtaamispaikka vuosi (WSOY, 1977)
Runot 1954–1978 (WSOY, 1979)
Kuutamourakka (WSOY, 1981)
Puun syleilemällä (WSOY, 1983)
Kuka lukee kanssasi (WSOY, 1990)
Maa ilmaan heitetty (WSOY, 1995)
Taivas päivystää (WSOY, 1996)
Virran molemmin puolin. Runoja 1954–1996 (WSOY, 1997)
Valekuun reitti (WSOY, 2004, ISBN 951-0-29397-0)
Vesi on maailman muisti (Katharos, 2007, ISBN 978-952-5291-74-2)
Virran molemmin puolin: Runot 1954–2004.  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35198-7
Kuulen taas äänesi. Runoja 2009–2010. The Pieraccini Foundation, 2011. ISBN 978-952-67441-1-7.
Teokset > Aforismikokoelmat

Muistikirja (1969)
Maailmat lumen vesistöissä (1978)
Silmänkantama (1984)
Tuoreessa muistissa kevät (1987)
Tuoreessa muistissa kevät, aforistiset kokoelmat (1998)
Tuoreessa muistissa kevät: Aforistiset kokoelmat.  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35199-4
Teokset > Muut teokset

Maskuja ("pieniä elämänpituisia juttuja"). WSOY, 1987. ISBN 951-014-637-4.
Muistinavaruus ("kirjoituksia, puheenvuoroja vuosilta 1959–1999"). WSOY, 2000. ISBN 978-95-1034-575-7.
Maskuja (2. painos, laajennettu laitos). WSOY, 2002. ISBN 951-0-27282-5.
Esittävästä todellisuudesta (esseitä). Sanasato, 2007. ISBN 978-952-5086-90-4.
Teokset > Teosten käännöksiä

En gynnsam plats för hjärtat. Ellerströms, 2011. Ruotsiksi kääntänyt Henrika Ringbom. ISBN 978-91-7247-259-4.
Glädje och asymmetri. 1990. Runovalikoima – ruotsi
Joie et asymetrie. 1987. Ilo ja epäsymmetria – ranska
88 poems. Helsinki: WSOY, 2000. Englanniksi kääntänyt Anselm Hollo. ISBN 978-951-0-24783-9.
Himmel aus blauem Feuer. – saksa. Helsinki: WSOY, 2001. ISBN 978-951-0-26555-0.
Thank you for these illusions.  WSOY, 1981. Suomalaisten naislyyrikkojen antologia, englanniksi kääntänyt Anne Fried. ISBN 951-0-10470-1.
Palkinnot ja tunnustukset

Pirkanmaan kirjoituskilpailu lyriikkasarjan ensimmäinen sija 1954
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1958, 1962, 1965
Valtion kirjallisuuspalkinto 1966, 1969, 1973, 1982
Eino Leinon palkinto 1979
Pro Finlandia 1982
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon palkinto 1985
Suomi-palkinto 1995
Suomen kirjailijaliiton kunniapalkinto 1996
Tanssiva karhu -palkinto 1997
Vuoden runoilija -palkinto 1998
Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan kunniatohtori 2000
Alex Matson -palkinto 2003
P. Mustapää -palkinto 2004
Samuli Paronen -palkinto 2007 (ansioista aforistiikan alalla)
Alfred Kordelinin säätiön tunnustuspalkinto 2008
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2011
Palkinnot ja tunnustukset > Ehdokkuudet

Neustadt-palkinto, ehdokas 2000
Tanssiva karhu -palkinto, ehdokas 2005
Kirjallisuutta

Enwald, Liisa: Kaiken liikkeessä lepo: Monihahmotteisuus Mirkka Rekolan runoudessa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997 ISBN 951-717-968-5 (väitöskirja)
Miten kirjani ovat syntyneet 3. Toimittanut Ritva Haavikko. WSOY 1991 ISBN 951-0-17298-7
Kuva silmissä: Näkökulmia Mirkka Rekolan kirjailijantyöhön. Toimittaneet Liisa Enwald, Eila Kostamo. WSOY 2011. ISBN 978-951-0-38316-2
Katja Seutu:
pöytä on tilattu. Mirkka Rekolan runouden äärellä. WSOY 2016. ISBN 978-951-0-41552-8
Jonimatti Joutsijärvi: Mirkka Rekola - Elämä joka ei koskaan tule kokonaan esiin I. Into Kustannus 2023. 978-952-351-646-5
Aiheesta muualla

Mirkka Rekola — Kaapeli.fi
Mirkka Rekolan runoja Electric Verses -verkkoantologiassa
Mirkka Rekolan aforismeja
Ylen Elävä arkisto: Mirkka Rekola, runoilija ja aforistikko
Verkkokirjasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Mirkka Rekolan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Mirkka Rekola -seuran sivut https://mirkkarekolaseura.wixsite.com/mirkkarekolaseura
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Kronikka

Kronikka (χρονικά, kreikan sanasta χρόνος, ”aika”) on aikakirja tai historiateos, johon on kirjattu historiallisia tapahtumia aikajärjestykseen. Kronikoita on laadittu jo antiikin aikoina, mutta tunnetuimmat kronikat ovat peräisin keskiajalta, ja ne kuuluvat aikansa tärkeimpiin historialähteisiin. Sukukronikka valottaa tapahtumia tietyn suvun piirissä ja sen ympäristössä.
Nimitystä ”kronikka” käytetään myös runomittaisesta leikillisestä tapahtumien tai henkilöiden esittelystä.
Tunnettuja kronikoita

Anglosaksien kronikka
Historia Regum Britanniae
Balthasar Russow: Liivinmaan kronikka
Eusebios Kesarealainen: Kronikka
Hieronymus: Chronicon
Nestorin kronikka
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kronikka Wikimedia Commonsissa
Kristalliyö

Kristalliyönä rikottuja ikkunoita
Itäsaksalainen postimerkki vuodelta 1963: ”Ei enää koskaan kristalliyötä.”
Kristalliyö (saks. Kristallnacht, myös Reichskristallnacht ja Pogromnacht) on natsi-Saksassa vuoden 1938 marraskuun 9. ja 10. päivän välisenä yönä juutalaisiin kohdistunut väkivallan aalto. Kristalliyö sai nimensä rikottujen kauppojen ikkunoiden lasinsirpaleista. Teoksessaan Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho William L. Shirer ei käytä termiä ’Kristalliyö’, vaan puhuu ainoastaan siitä alkaneesta ’Lasinsirujen viikosta’.
Tapahtumat

Kristalliyö sai alkunsa Herschel Grynszpanin, Saksasta vainoja Pariisiin paenneen juutalaismiehen, surmattua Saksan lähetystövirkailijan Ernst vom Rathin Pariisissa 7. marraskuuta. Vom Rathin murha laukaisi väkivallan aallon juutalaisia vastaan Saksassa. Hyökkäys näytti spontaanilta, mutta Saksan hallitus oli järjestämässä sitä. Hallitus toimi virallisten kanavien lisäksi kansallissosialistisen puolueen kautta.
Kansallissosialistisen puolueen johto juhli parhaillaan Münchenissä vuoden 1923 oluttupakaappauksen vuosipäivää, kun Adolf Hitler sai tiedon, että vom Rath oli kuollut. Välittömästi tämän jälkeen kansanvalistus- ja propagandaministeri Joseph Goebbels ryhtyi antamaan  puolueelle ja poliisivoimille ohjeita siitä, mitä näiden olisi tehtävä. Kello 23.55 Gestapon päällikkö Heinrich Müller lähetti poliisilaitoksille sähkeitse ohjeet, joiden mukaan juutalaisia vastaan kohdistettavia iskuja ei pitänyt estää, mutta oli valmistauduttava ainakin 20 000 juutalaisen pidättämiseen valtakunnan alueella. Myöhemmin yöllä turvallisuuspoliisin päällikkö Reinhard Heydrich lähetti poliisille yksityiskohtaisemmat ohjeet toimenpiteistä juutalaisia vastaan.
Vainossa tuhottiin 267 synagogaa, lisäksi 1400 synagogaa tai juutalaisten rukoushuonetta vahingoittui, samoin monia juutalaisia hautausmaita, sekä lähes 7 000 liikettä ja kotia. Yli 30 000 juutalaista vietiin keskitysleireihin. Arvio kuoliaaksi hakattujen määrästä vaihtelee muutamasta kymmenestä lähes sataan. Eri lähteet antavat hyvin erilaisia lukuja tuhoista. Kristalliyön tapahtumat synnyttivät kansainvälisen reaktion ympäri maailmaa. Monet natsimyönteiset liikkeet tuomittiin Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa, mikä johti niiden merkityksen vähenemiseen.
Saksassa natsit yrittivät saada uhrit näyttämään syyllisiltä tapahtumiin. Niinpä 12. marraskuuta annettiin asetus, jonka mukaan juutalaisten asunnonomistajien ja liikkeenharjoittajien oli välittömästi korvattava vahingot. Saksassa käytetty ikkunalasi tuotiin Belgiasta, ja rikotun lasin määrä vastasi puolta Belgian lasiteollisuuden koko vuosituotannosta, minkä vuoksi kaikkia rikottuja ikkunoita ei voitu korjata edes juutalaisilta takavarikoiduilla rahoilla. Koska tähän meni huomattava osa Saksan valuuttavarannosta, muutamat natsipoliitikotkaan kuten Hermann Göring eivät hyväksyneet näitä juutalaisia vastaan tehtyjä iskuja.
Max Jakobsonin luonnehdinnan mukaan Adolf Hitler teki saksalaisten reaktioista kristalliyön tapahtumiin sen johtopäätöksen, että juutalaisia vastaan ei enää tulisi harjoittaa näkyvää väkivaltaa, vaan heidän eliminoimisekseen oli käytettävä muita keinoja. Saksan juutalaisille langetettiin kollektiivinen miljardin Reichsmarkin sakko rangaistukseksi Pariisissa tehdystä murhasta.