stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väliaikainen presidenttineuvosto (Haiti)

Väliaikainen presidenttineuvosto (haitiksi Konsèy Prezidansyèl Tranzisyon, ransk. Conseil présidentiel de transition) on toimielin, joka hoitaa Haitin presidentin tehtäviä, kun presidentin virka on täyttämättä. Neuvosto aloitti toimintansa 12. huhtikuuta 2024 ja sen on määrä toimia seuraaviin presidentinvaaleihin, jotka on tarkoitus pitää viimeistään 6. helmikuuta 2026, asti.
Caribbean Community (Caricom) ja haitilaiset sidosryhmät sopivat neuvoston muodostamisesta maaliskuussa 2024, mutta neuvoston täytäntöönpano viivästyi sisäisten konfliktien, eri ryhmittymien vastustuksen ja Port-au-Princessa vaikuttavien väkivaltaisten jengien vaikutusvallan takia.
Jäsenet

Edgard Leblanc Fils, puheenjohtaja huhtikuu–lokakuu 2024
Leslie Voltaire, puheenjohtaja lokakuusta 2024 alkaen
Fritz Jean
Laurent Saint-Cyr
Louis Gérald Gilles
Emmanuel Vertilaire
Smith Augustin
Regine Abraham (tarkkailija, ei äänioikeutta)
Frinel Joseph	(tarkkailija, ei äänioikeutta)
Sikorsky Ilja Muromets

| Ilja Muromets |
| --- | --- |
 Ilja Muromets miehistöineen
Tyyppi:  Nelimoottorinen kaksitaso
Suunnittelija:  Igor Sikorsky
Valmistumisvuosi:  1913
Ensilento:  10. joulukuuta 1913
Valmistus lopetettu:  1918
Valmistusmäärä:  80 
Mitat
Pituus:  17,5 m
Kärkiväli:  29,8 m
Siipipinta-ala:  125 m²
Nopeus:  110 km/h
Lentomatka:  5 tuntia km
Tyhjäpaino:  3 150 kg
Voimanlähde
Koneisto:  4 kpl Rusobalt/Sunbeam Crusader, kussakin 150 hv
Igor Sikorskyn Ilja Muromets  (ven. Илья Муромец) oli maailman ensimmäinen nelimoottorinen pommikone ja sellaisena ensimmäinen strateginen pommikone. Konetyyppi rakennettiin matkustajalentokoneeksi, mutta sitä käytettiin Venäjän ilmavoimissa ensimmäisessä maailmansodassa.
Kehittely

Kone suunniteltiin vuonna 1912. Se perustui Igor Sikorskyn ensimmäiseen lentokoneeseen, S-21 Bolšoi Baltiskiin. Koneen koodi oli Sikorsky S-22. Sen rakensi Riiassa sijaitseva Venäläis-balttilainen vaunutehdas (RBVZ) vuonna 1913.
Alun perin Ilja Muromets tehtiin matkustajalentokoneeksi, joka sisustettiin ylellisesti. Koneessa oli sali, makuuhuone ja kylpyhuone. Se oli lämmitetty ja siinä oli sähkövalaistus. Ensilento tapahtui 10. joulukuuta 1913. 25. helmikuuta 1914 kone lennätti kuuttatoista matkustajaa. Kesäkuussa 1914 se teki maailmanennätyksen lentämällä edestakaisin Pietarista Kiovaan 14 tunnissa ja 38 minuutissa. Kone olisi aloittanut reittiliikenteen ellei sota olisi alkanut.
Sodan alettua Sikorky muunsi koneen siten, että siihen tuli rungon sisäinen pommikuilu, jossa saattoi kuljettaa 300–800 kg pommeja. Lisäksi koneissa oli neljästä kahdeksaan suojaavaa konekivääriä. Moottorit panssaroitiin 5 mm metallilevyillä. Tähän aikaan länsirintamalla pudoteltiin lentokoneista 25 kg pommeja.
Operatiivinen historia

Elokuussa 1914 kone tuli Venäjän keisarillisten ilmavoimien käyttöön. Koneita oli 20 kappaletta vuonna 1916. 12. syyskuuta 1916 koettiin ensimmäinen menetys neljän saksalaishävittäjän ampuessa yhden koneen alas, mutta pommikoneen miehistö tuhosi kolme näistä hävittäjistä. Muita menetyksiä ei sodassa tullut, kolme muuta konetta vaurioitui pommituslennoilla, mutta ne palasivat tukikohtaansa. Kone tuli vanhanaikaiseksi, liian hitaaksi, siinä vaiheessa, kun länsirintamalla otettiin käyttöön raskas pommikone. Venäläiset ottivat ensinnä käyttöön pommittajien käytön ryhminä, yöpommituksen, pommituskohteiden analyysin valokuvaamalla ne pommitusten jälkeen ja pohtivat yksittäisen pommittajan puolustautumista hävittäjien hyökkäyksiä vastaan.
Venäjällä rakennettiin 80 Ilja Muromets-pommikonetta vuosina 1913–1918. Koneilla tehtiin ainakin 400 pommituslentoa, pommeja pudotettiin 65 tonnia.
Maailmansodan jälkeen aloitettiin säännöllinen lentoliikenne välillä Moskova–Harkova. Reittiä lennettiin toukokuusta 1921 lokakuuhun 1922.
Neuvostoliitto lensi viimeisen Ilja Muromets-lennon vuonna 1922 Serpuhovin koealueella.
Puolan ilmavoimilla oli yksi kone käytössään vuonna 1918.
Museokoneita

Moninon ilmailumuseossa Moskovan lähellä on Ilja Murometsin replika
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
some data on an Ilya Muromets
Reconstruction of an Ilya Muromets (Arkistoitu – Internet Archive)
Image of a scale model (Arkistoitu – Internet Archive)
A. Durkota, T. Darcey & V. Kulikov, The Imperial Russian Air Service: Famous Pilots and Aircraft of World War I (Flying Machines Press, 195) ISBN 0-9637110-2-4
Ilja Muromets
Anna-Leena Siikala

Arja Anna-Leena Siikala (ent. Kuusi, o.s. Aarnisalo; 1. tammikuuta 1943 Helsinki – 27. helmikuuta 2016 Espoo) oli suomalainen Helsingin yliopiston folkloristiikan professori emerita, jonka erikoisaloja olivat kansanusko, mytologia ja šamanismi sekä suullinen kerronta ja traditioprosessit.
Koulutus ja ura

Anna-Leena Siikala valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi vuonna 1968, lisensiaatiksi vuonna 1970 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1978. Hän toimi Helsingin yliopiston folkloristiikan professorina vuodet 1995–2007; lisäksi Siikala on hoitanut professuureja Turussa, Joensuussa ja hetken aikaa myös Hampurissa. Siikala teki kenttätöitä Suomessa, Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen, udmurttien, komien ja Siperian hantien, keskuudessa sekä Polynesiassa Cookinsaarilla.
Hänellä oli tieteellinen pätevyys folkloristiikan lisäksi myös kulttuuriantropologiassa ja uskontotieteessä.
Siikalan tärkeimpiin tutkimusprojekteihin kuuluvat Myth, history, society: Ethnic/National Traditions in the Age of Globalization (1999–2004) ja The Other Russia. Cultural Multiplicity in the Making (2004–2007). Yhdessä Mihály Hoppálin ja Vladimir Napolskin kanssa hän johti suomalais-ugrilaisten kansojen mytologioita käsittelevän teossarjan Encyclopaedia of Uralic Mythologies toimitustyötä.
Siikala valittiin vuonna 2009 tieteen akateemikoksi.
Tieteelliset julkaisut

Anna-Leena Siikala tuotti urallaan yli 230 julkaisua. Siikalan teos Suomalainen šamanismi (1992) esittelee monipuolisesti suomalaista šamanismia ja sen takana olevaa ajatusmaailmaa. Itämerensuomalaisten mytologia (2012) perustuu Siikalan aiempiin julkaisuihin ja elämäntyöhön suomalais-ugrilaisten kansojen parissa, ja se on ensimmäinen laaja Suomen ja lähialueiden mytologian yleisesitys 1960-luvun jälkeen. Teos voitti Vuoden tiedekirja -palkinnon 2013.
Virkoja

1995–2007: Helsingin yliopiston folkloristiikan professori.
1999–2004: Suomen Akatemian akatemiaprofessori.
1988–1995: Joensuun yliopiston perinteentutkimuksen professori.
1979–1982: Turun yliopiston folkloristiikan ja uskontotieteen vs. professori
Palkintoja ja saavutuksia

Tieteellisten seurain valtuuskunnan ja Tiedekustantajain liiton Vuoden tiedekirja -palkinto 2013
Kalevalaseuran kunniajäsen 2011
Tieteen akateemikko 2009
Turun yliopiston kunniatohtori 2009
Suomalaisen Tiedeakatemian kunniajäsen 2008
Tarton yliopiston kunniatohtori 2008
Kalevalaseuran palkinto arvokkaasta tieteellisestä työstä 2007
Suomen Leijonan komentaja 2006
Jenny ja Antti Wihurin säätiön kunniapalkinto 2004
Joensuun yliopiston kunniatohtori 2004
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kunniajäsen 2004
Unkarin Etnografian Seuran kunniatohtori 2000
Suomen valkoisen ruusun 1 lk:n ritari 1999
Udmurtian valtionyliopiston kunniaprofessori 1998
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran palkinnot tieteellisestä työstä 1979, 1992 ja 1994
Teoksia

The Rite Technique of the Siberian Shaman (väitöskirja, ISBN 951-41-0321-1, 1978,	julk. sarjassa FF Communications (ISSN 0014-5815) no. 220; myös 1989).
Interpreting Oral Narrative (FF Communications 245, 1990).
Suomalainen šamanismi: Mielikuvien historiaa.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 565)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992 (2. tarkistettu painos 1994. – 3. painos 1999).  ISBN 951-717-704-6
Studies in Shamanism (Ethnologica Uralica 1992 ja 1998, Budapest, yhdessä Mihály Hoppálin kanssa).
Mythic Images and Shamanism. A Perspective on Kalevala Poetry (FF Communications 280, 2002).
Return to Culture. Oral Tradition and Society in the Southern Cook Islands (FF Communications 287, 2005, yhdessä Jukka Siikalan kanssa).
Itämerensuomalaisten mytologia.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1388)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-393-7
Aiheesta muualla

Anna-Leena Siikala (esittely), Helsingin yliopisto
Anna-Leena Siikala. 375 Humanistia 17.6.2015. Helsingin yliopisto.
Mitä meistä tuli isona: Folkloristiikan akatemiaprofessori Anna-Leena Siikala. (Arkistoitu – Internet Archive) Ylioppilaslehti.
Anna-Leena Siikalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Folkloristi ja vapaa sielu. Haastattelussa Anna-Leena Siikala. Elore 1/2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Siirtomaa

Siirtomaa eli kolonia on jonkin valtion hallinnassa oleva, mutta sen rajojen ulkopuolinen (usein merentakainen) alue, jonka väestö koostuu emämaasta muuttaneista ja alkuperäisväestöstä.
Siirtomaita syntyi etenkin löytöretkien tuloksena 1500-luvulta alkaen, kun lännen valtiot hallitsivat kaukaisia maa-alueita varsinkin Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, mutta myös eräillä rannikkoseuduilla Afrikassa, Australiassa ja Aasiassa.
Siirtomaavalta purkautui nopeasti 1950- ja 1960-luvuilla, kun useimmat siirtomaat Afrikassa, Aasiassa ja Tyynenmeren saarilla itsenäistyivät. Espanjan ja Portugalin siirtomaat Latinalaisessa Amerikassa itsenäistyivät jo 1800-luvulla.
Siirtomaiden perustamisesta on usein seurannut kolonialistinen valta-asemajärjestelmä.
Historia

Suurin osa maailmasta ja sen kansoista oli vuosien 1500–1920 välisenä aikana eurooppalaisten hallinnassa vähintään nimellisesti. Näihin alueisiin lukeutuivat koko Amerikka ja Afrikka, lähes koko Oseania sekä suurin osa Aasiaa, jos mukaan luetaan Venäjän kolonisoima Siperia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1920-luvun alussa ranskalainen taloustieteilijä Arthur Girault laski, että siirtomaavaltojen alaisuudessa eli kaksi viidesosaa maailman asukkaista: 400 miljoonaa aasialaista, 120 miljoonaa afrikkalaista, 60 miljoonaa oseanialaista ja 14 miljoonaa amerikkalaista.
Suomella ei ole koskaan ollut siirtomaita, mutta ajatus niistä ei ollut vieras. Suomalainen yliopistoväki tavoitteli 1920-luvulla Ambomaata Suomelle siirtomaaksi.
Siirtomaiden itsenäistyminen tapahtui useassa vaiheessa. Yhdysvallat itsenäistyi jo vuonna 1776, ja suurin osa Latinalaisen Amerikan valtioista 1800-luvun aikana. Aasian ja Afrikan siirtomaiden itsenäistyminen alkoi pääosin toisen maailmansodan jälkeen ja huipentui 1950–1960-luvuilla. Vuotta 1960 kutsutaankin "Afrikan vuodeksi", jolloin moni Afrikan valtio itsenäistyi emämaista. Jotkin entiset siirtomaat kuuluvat yhä entisiin emämaihinsa niin sanottuina merentakaisina alueina, kuten esimerkiksi Ranskan Guayana.
Nimitys

Sanan siirtomaa loi eurooppalaisten mallikielten kolonia-sanan vastineeksi August Ahlqvist. Sanan ensiesiintymä on vuodelta 1845, vain muutamaa vuotta sen jälkeen, kun Elias Lönnrot oli esitellyt (1836) nykymerkityksessään sanan siirtolainen.
Siirtomaiden tyypit

Siirtomaat voidaan jakaa kolmeen tyyppiin.
Hyödyntämistarkoituksessa perustetut siirtomaat syntyvät yleensä sotilaallisen valloituksen kautta. Niiden päätarkoituksena on taloudellinen hyödyntäminen, johon kuuluvat kauppamonopolit, luonnonvarojen käyttö ja maaveron periminen. Niillä myös turvataan strategisesti valtakunnan politiikat sekä kasvatetaan kansallista mainetta. Tällaisissa siirtomaissa toimii suhteellisen pieni joukko emämaan byrokraatteja, sotilaita ja liikemiehiä, ja he yleensä palaavat emämaahan komennuksensa jälkeen. Esimerkkejä ovat Brittiläinen Intia, Ranskan Indokiina, Brittiläinen Egypti, Saksan Togo, Yhdysvaltain Filippiinit sekä Japanin Taiwan.
Merentakaiset enklaavit ovat laivaston perustamia. Niiden tarkoituksena on epäsuora taloudellinen vaikutus sisämaassa sekä vaikutus merijoukkojen logistiikkaan muodollisesti autonomisten valtioiden epävirallisessa hallinnassa niin sanotun sotalaivadiplomatian keinoin. Esimerkkejä ovat Portugalin Malakka, Hollannin Batavia, Brittiläinen Hongkong, Singapore ja Aden, sekä kansainvälinen Shanghai.
Kolmas siirtomaatyyppi ovat uudisasutussiirtomaat, joita syntyy asevoimien tukemassa kolonisaatiossa. Tällaisissa siirtomaissa hyödynnetään halpaa maata ja työvoimaa sekä kultivoidaan sellaista yhteiskunnallista, uskonnollista ja kulttuurista elämää, joka emämaassa on ahtaalla. Uudisasukkaat perustavat maatiloja ja yhteiskuntia, usein sivuuttaen alkuperäiskansojen oikeudet. Joskus työvoimaksi tuodaan orjia ulkomailta. Esimerkkejä ovat Uusi-Englanti, Australia, Ranskan Algeria, Brittiläinen Etelä-Rhodesia, Etelä-Afrikka, Karibian siirtokunnat ja Portugalin Brasilia.
Siirtomaiden muodostumisen dynamiikka

Siirtomaiden muodostuminen mahdollistui, kun isäntämaa oli:
teknologisesti siirtomaitaan edellä (länsi ja muu maailma 1500-luvulta ja etenkin 1800-luvun loppupuolella, tykistöaseistetut valtameripurjelaivat)
organisatorisesti siirtomaitaan edellä (valtio vs. heimot)
muuten siirtomaitaan vahvempi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirtomaa Wikimedia Commonsissa
Siirtomaiden valloitus tuotti ennen emämaalle kultaa ja kunniaa. Nykyisin ovat ne tappioksi ja liikaväestön kaatopaikkoja, Hakkapeliitta, 11.09.1934, nro 37, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Siirtomaavallat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   Alankomaat   Belgia  |   Britannia   Espanja  |   Italia   Japani  |   Kuurinmaa   Ranska  |   Ruotsi   Saksa  |   Tanska   Portugali  |   Venäjä   Yhdysvallat  |
Johtavat siirtomaavallat ja niiden siirtomaat vuonna 1800.
Johtavat siirtomaavallat ja niiden siirtomaat vuonna 1945, jonka jälkeen valtaosa siirtomaista itsenäistyi muutamassa vuosikymmenessä.
Nykyajan epäitsenäiset territoriot, jotka kuuluvat lähinnä Yhdistyneelle kuningaskunnalle, Ranskalle, Yhdysvalloille tai Uudelle-Seelannille.
Silmä- ja korvatautien klinikka

Meilahden sairaalan korva-, nenä- ja kurkkutautien klinikka 2020
Silmä- ja korvatautien klinikka on Meilahden sairaala-aluella sijaitseva rakennus, jossa toimii nykyisin HUSin Silmä-korvasairaala.
Klinikkarakennusta alettiin suunnitella vuonna 1938 Eduskunnan myönnettyä siihen rahoituksen. Rakentaminen kuitenkin pitkittyi toisen maailmansodan vuoksi ja klinikka valmistui vasta tammikuussa 1951.
Historia > Taustaa, erikoisalan historia Suomessa

Silmäsairaudet olivat Suomessa yleisiä lääninsairaaloiden potilailla 1800-luvulla, mutta hoitokeinot olivat vähäiset. Silmäleikkauksia alettiin kuitenkin tehdä jo sairaaloiden kirurgisissa yksiköissä ja silmätautien opetus ja hoito kuuluivat yliopistossa kirurgian erikoisalan yhteyteen. Vuonna 1861 silmätautien hoidon asema Suomessa vakiintui, kun Helsingin yliopistosairaalan kirurgiseen klinikkaan avattiin erillinen silmätautien osasto. Ensimmäinen silmätautien professuuri perustettiin vuonna 1871. Oman sairaalaosaston silmätautien klinikka sai vasta vuoden 1873 alussa Uuden klinikan rakennuksessa, jossa sillä oli aluksi 20-25 hoitopaikkaa. Vuodesta 1891 silmäklinikka toimi entisen synnytys- ja kätilöoppilaitoksen rakennuksessa Vanhan klinikan pihapiirissä.
Myös korva-, nenä- ja kurkkutautien erikoisalaan kuuluvat tapaukset hoidettiin kirurgian erikoisalan yhteydessä. Alaan kuuluvaa opetusta alettiin antaa Helsingin yliopistossa vasta 1880-luvulla.
Ennen Silmä- ja korvatautien klinikan valmistumista Meilahteen vuonna 1951 silmätaudit hoidettiin Mariankatu 14:een vuonna 1911 järjestetyissä väliaikaisissa tiloissa ja Silmätautien poliklinikka toimi Marian sairaalassa vuosina 1925–1936.
Korva-, nenä- ja kurkkutautien osasto toimi vuodesta 1919 lähtien entisessä Venäläisessä sotilassairaalassa eli Helsingin Yleisessä sairaalassa Unioninkatu 38:ssa.
Historia > Klinikan rakentaminen

Oftalmologian professori Mauno Vannas alkoi valmistella uuden silmäsairaalan rakentamista jo virkaanastujaisesitelmässään vuonna 1937 ja vastaava tavoite oli myös korva-. nenä- ja kurkkutautiopin professori Yrjö Meurmanilla. Keväällä 1938 eduskunta myönsikin määrärahan uuden klinikan suunnitteluun ja suunnittelijaksi valittiin arkkitehti Jussi Paatela. Rakennuksen piti valmistui ennen 1940-luvun puoilväliä, mutta rakentaminen pitkittyi talvisodan ja jatkosodan vuoksi.
Rakennukset sijoitettiin arkkitehti Uno Ullbergin vuonna 1938 laatimaa kaavaa mukaillen paikkaan, jossa kaavassa oli ajateltu alkamaan toisiinsa liittyvien klinikkarakennusten sarja. Ullbergin kaavan mukaista rakentamista ei kuitenkaan muilta osin toteutettu. Klinikkarakennus koostui alunperin kahdeksankerroksisesta potilasosastosiivestä, jossa oli eri kerrokset miehille, naisille ja lapsipotilaille. Ylimmässä kerroksessa oli henkilökunnan asuntoja, Matalassa siipirakennuksessa sijaitsivat poliklinikka, leikkaus-, laboratorio- ja opetustilat. Klinikan vanhimmat osat ovat pelkistetyn funktionalistisia. Rapattuja julkisivuja rytmittävät säännölliset horisontaaliset ikkuna-aukkorivit. Julkisivuja jäsentelevät parvekkeet, portaikoiden vertikaaliset ikkuna-aiheet ja silmäpoliklinikkaosan kulmittainen erkkeri.
Silmä- ja korvaklinikan edessä oli iso, hoidettu viheralue. Vuonna 1968 siihen rakennettiin luentosalirakennus, joka purettiin Haartmanin sairaalan tieltä vuonna 2008.
Nykyaika

Korva- nenä- ja kurkkutaudit siirtyivät vuonna 2015 Kirurgiseen sairaalaan. Uusi silmätautien sairaala, Tammisairaala on ollut rakenteilla Meilahden sairaala-alueen lähelle Iho- ja allergiasairaalaan viereen vuodesta 2021 lähtien ja valmistuu marraskuussa 2024, potilastoiminta alkaa vuonna 2025.
Silmä- ja korvatautien klinikka rakennusvaiheessa vuonna 1949, arkkitehti Jussi Paatela, valokuva Eino Heinonen
Silmä- ja korvatautien klinikka valmistumisvaiheessa vuonna 1950, arkkitehti Jussi Paatela, valokuva Eino Heinonen
Pirkko Siklander

Signe Pirkko Auroora Siklander (ent. Hyvönen, synt. Pirkko Rapakko) on varhaiskasvatuksen tenure track -professori (Associate Professor) Oulun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnassa, Opettajat, Opettaminen ja Kasvatusyhteisöt -tutkimusryhmässä. Hän väitteli kasvatustieteen tohtoriksi Lapin yliopistossa vuonna 2008 Affordances of Playful Learning Environments for tutoring, playing and learning ja on tutkinut yhteisöllisyyttä, asiantuntijuutta ja leikillisyyttä erilaisissa oppimis- ja toimintaympäristöissä. Hänellä on teknologiatuetun opettamisen ja oppimisen dosentuuri Lapin yliopistoon. Signe Siklander
Opinnot

Rovaniemeltä kotoisin olevan Siklanderin opiskelu- ja työurassa yhdistyvät ravitsemis- ja talousala sekä oppiminen ja opettaminen. Hän valmistui ravitsemis- ja talousalan opettajaksi vuonna 1986 Jyväskylän ammatillisesta opettajaopistosta (nyk. AMK) ja myöhemmin vielä restonomiksi erityisesti talousalan opettajille suunnatusta koulutuksesta Rovaniemen ammattikorkeakoulussa 2002. Tutkielman aihe  Ruoka modernin ajan elämäntapana liittyi ruuan sosiologiaan ja erityisesti ruokakulttuurin ilmenemiseen ekspattiperheissä eli ulkomailla asuvien suomalaisperheiden talouksissa.
Siklander valmistui kasvatustieteiden maisteriksi vuonna 2002 Lapin yliopiston Mediapedagogiikkakeskuksesta. Hän tarkasteli pro gradu -tutkielmassaan eläkkeellä olevien opettajien tietokoneen käyttöä ja käytön oppimista. Tukielman otsikko on Tietoverkot ikääntyneen oppijan voimaantumisessa (Networks in the empowerment process of elderly people)
Siklander väitteli  kasvatustieteen tohtoriksi vuonna 2008. Hänen englanninkielisen artikkeliväitöskirjansa otsikko on: Affordances of playful learning environment for tutoring, playing and learning.
Siklander on saanut dosentuurin  Lapin yliopistosta vuonna 2014. Hänen dosentuurinsa ala on teknologiatuettu oppiminen ja opettaminen (technology-enhanced learning and teaching, TELT).
Työ

Siklanderin yliopistotyöura sijoittuu sekä Lapin että Oulun yliopistoon. Parhaillaan (1.8.2021 alkaen) hän toimii varhaiskasvatuksen apulaisprofessorina  Oulun yliopistossa kasvatustieteiden tiedekunnassa, Opettajat, opettaminen ja kasvatusyhteisöt -tutkimusryhmässä, jossa hänen yhtenä kehittämiskohteenaan on tutkimusperustainen koulutus opettajankoulutuksessa.
Signe Siklander (2017-) hän toimi yliopistotutkijan vakanssilla (2017-2021) samassa yliopistossa, Oppimisen ja koulutusteknologian tutkimusyksikössä (LET), jossa hän vastasi samannimisestä kansainvälisestä maisteriohjelmasta. Tätä ennen Siklander työskenteli Lapin yliopistossa kasvatustieteen, erityisesti yhteisöllisen oppimisen ja erilaisten oppimisympäristöjen tenure track -apulaisprofessorina (2015–2017). Vuosina 2007–2015 hän toimi tutkijatohtorina Oulun yliopistossa kasvatustieteiden tiedekunnassa,  LET-tutkimusyksikössä, jossa hän vastasi muun muassa LET:n kansainvälisen maisteriohjelman toteuttamisesta ja kehittämisestä. Lisäksi hän toimi kaksi kautta koulutusdekaanin johtamassa koulutustoimikunnassa.
Aiemmin Siklander on työskennellyt muun muassa suunnittelijana, projektipäällikkönä, tutkijana ja opettajana Lapin yliopiston Mediapedagogiikkakeskuksessa sekä opettajana ja lehtorina, perusopetuksessa (kotitalous), hotelli- ja ravintola-alan oppilaitoksessa, sosiaali- ja terveysalan oppilaitoksessa ja ammattioppilaitoksissa.
Urho Sihvonen

Urho Koitto Sihvonen
Urho Koitto Sihvonen (11. maaliskuuta 1894 Kotka – 12. helmikuuta 1954) oli suomalainen jääkärieversti.
Perhetausta ja opinnot

Sihvosen vanhemmat olivat puusepänliikkeen harjoittaja Tuomas Sihvonen ja Anna Kastinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elsa Heleniuksen kanssa.
Sihvonen kirjoitti ylioppilaaksi Sortavalan reaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Karjalaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1914–1915 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla suorittaakseen lääketieteen alkututkinnon. Hän kävi sotakorkeakoulun Saksassa vuosina 1921–1922 ja 1925 ja sai Suomen sotakorkeakoulun diplomin vuonna 1926.
Jääkärikausi

Sihvonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 23. tammikuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, josta hänet siirrettiin 22. elokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin värväystehtäviin Suomeen, jossa hän toimi itäisen etapin päällikön kuriirina peitenimellä Oravanpoika. Hän palasi pataljoonaan 3. maaliskuuta 1917 ja hänet määrättiin uudelleen 2. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 11. heinäkuuta 1917 patajoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän suoritti vuonna 1917 Polangenissa järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Sihvonen komennettiin 1. joulukuuta 1917 uudelleen Suomeen, minne hän saapui 8. joulukuuta 1917 aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Aspuskäriin Merikarvialle, missä hän sai Uudesta metsätoimistosta määräyksen lähteä Nurmekseen kouluttamaan alueen suojeluskuntia. Hän johti tammikuun alusta vuonna 1918 alkaen Nurmeksen seudun suojeluskuntalaisista muodostettua yli 100 miehen vahvuista harjoituskurssia ja toimi Venäjänsaaren retkellä 1. komppanian päällikkönä sekä 9. maaliskuuta 1918 alkaen Karjalan armeijakunnan 1. pataljoonan 1. komppanian päällikkönä, josta hänet määrättiin 14. maaliskuuta 1918 alkaen 1. Karjalan rykmentin 1. pataljoonan komentajaksi ja toimi Kuusaan rintamalohkon (Ristseppälä-Punnus) päällikkönä. Sihvonen otti osaa sisällissodassa taisteluihin Kavantsaarella, Ahvolassa, Pullilassa, Noskualla, Kuusaassa, Tervolassa, Oinolassa ja Punnuksessa. Hän haavoittui Pullilassa 22. helmikuuta 1918.