stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Roger Ackroydin murha
Juoni

Kirjan tapahtumat sijoittuvat kuvitteellisen King’s Abbottin kylään Englannissa. Kirjan kertojana on tohtori James Sheppard, josta myöhemmin tulee Poirot’n apulainen. Tarina alkaa rouva Ferrarsin kuolemalla. Hän oli varakas leski, joka huhupuheiden mukaan olisi murhannut aviomiehensä. Aluksi epäillään itsemurhaa, mutta myös Roger Ackroyd – leskimies, joka aikoi naida rouva Ferrarsin – löydetään murhattuna. Epäiltyinä ovat rouva Cecil Ackroyd, Rogerin neuroottinen ja luulosairas käly, joka on pahasti velkaantunut suurellisen elämäntapansa takia; hänen tyttärensä Flora; majuri Blunt; Geoffrey Raymond; Ralph Paton, Ackroydin poikapuoli, joka on myös hyvin velkaantunut; Parker, utelias hovimestari sekä Ursula Bourne, palvelijatar,  jolla on epämääräinen tausta ja joka erosi palveluksesta murhapäivänä. Pääepäilty on Ralph, joka on kihloissa Floran kanssa ja perii isäpuolensa omaisuuden. Useat tärkeät todisteet näyttävät viittaavan häneen. Flora pyytää Poirot’ta tutkimaan tapausta.
Juoni > Loppuratkaisu

Kirjan loppuratkaisu oli julkaisuajankohtana ennenkuulumaton: Poirot on todennut kaikki alkuperäiset epäillyt viattomiksi ja esittää täysin järkeenkäyvän selityksen murhalle. Murhaaja on tohtori Sheppard, joka oli Poirot’n avustaja ja tarinan kertoja. Viimeinen luku on sekä Sheppardin tunnustus että itsemurhaviesti. Siinä hän kertoo tapahtumien oikea kulun.
Juoni > Romaanin henkilöhahmot

Hercule Poirot – eläkkeellä oleva etsivä
Roger Ackroyd – herrasmies, masentunut rakkautensa kohteen rouva Ferrarsin kuolemasta
rouva Cecil Ackroyd – Roger Ackroydin käly
Flora Ackroyd – Roger Ackroydin veljentytär ja rouva Cecil Ackroydin tytär
Ralph Paton – Roger Ackroydin poikapuoli, kutsutaan usein hänen ”adoptoiduksi” pojaksi
Ursula Bourne – Roger Ackroydin palvelijatar, äskettäin eronnut palveluksesta
majuri Hector Blunt – suurriistan metsästäjä, Roger Ackroydin ystävä ja asuu talossa
Geoffrey Raymond – Roger  Ackroydin sihteeri
John Parker – Roger  Ackroydin hovimestari
Elizabeth Russell – Roger  Ackroydin taloudenhoitaja
Charles Kent – Elizabeth Russellin poika ja huumeista riippuvainen
tohtori James Sheppard – lääkäri (ja tarinan kertoja)
Caroline Sheppard – tohtori Sheppardin naimaton sisar
rouva Ferrars – joka kuolee kirjan alussa
Sovitukset > Alibi (näytelmä)

Roger Ackroydin murha on ensimmäinen Christien teos, josta tehtiin sovitus näyttämölle. Michael Morton kirjoitti sen pohjalta näytelmän Alibi, jonka ensi-ilta oli 15.5.1928 Prince of Wales Theatre -teatterissa Lontoossa. Sitä esitettiin 250 kertaa. Charles Laughton esitti siinä Poirot’ta kuten myös myöhemmin Broadwayllä. Siellä sen nimenä oli The Fatal Alibi ja ensi-ilta oli 8.2.1932 Booth Theatressa. Yhdysvaltalainen versio ei menestynyt ja se lopetettiin vain 24 esityskerran jälkeen.
Alibi-näytelmästä Christie sai virikkeen kirjoittaa ensimmäisen oman näytelmänsä Black Coffee (1930). Christie oli seurannut Alibin harjoituksia koiransa Peterin kanssa ja nautti sen ”uutuudenviehätyksestä”.. Häntä kuitenkin häiritsivät lukuisat romaaniin tehdyt muutokset niin paljon, että hän halusi kirjoittaa oman näytelmän.
Sovitukset > Alibi (elokuva)

Alibi-näytelmä pohjalta tehtiin yksi ensimmäisistä Christie-elokuvista. Sen ensi-ilta oli 28.4.1931. Elokuvan tuotti Julius S. Hagan Twickenham Film Studios -yhtiölle. Austin Trevor näytteli Poirot’ta (myöhemmin samana vuonna hän näytteli Poirot’ta Christien Black Coffee näytelmän elokuvaversiossa).
Käsikirjoitus: H. Fowler Mear

Ohjaaja: Leslie Hiscott
Austin Trevor: Hercule Poirot

Franklin Dyall: sir Roger Ackroyd

Elizabeth Allan: Ursula Browne

J.H. Roberts: tohtori Sheppard

John Deverell: lordi Halliford

Ronald Ward: Ralph Ackroyd

Mary Jerrold: rouva Ackroyd

Mercia Swinburne: Caryll Sheppard

Harvey Braban: tarkastaja Davis

Muissa osissa Clare Greet, Diana Beaumont ja Earl Grey
Sovitukset > ”Campbell Playhouse” -kuunnelma

Orson Welles sovitti romaanista yksituntisen kuunnelman. Se esitettiin 12.11.1939 Campbell Playhouse -sarjassa. Welles näytteli itse sekä tohtori Sheppardia että Hercule Poirot’ta
Käsikirjoitus: Howard Koch ja Wyllis Cooper

Tuottaja: John Houseman

Ohjaaja: Orson Welles
Näyttelijät:

Orson Welles: Hercule Poirot ja tohtori Sheppard

Edna May Oliver: Caroline Sheppard

Alan Napier: Roger Ackroyd

Brenda Forbes: rouva Ackroyd

Mary Taylor: Flora

George Coulouris: tarkastaja Hamstead

Ray Collins: herra Raymond

Everett Sloane: Parker
Sovitukset > BBC Radio 4 -kuunnelma

BBC Radio 4 sovitti romaanista puolitoistatuntisen kuunnelman 1987. Sen ensi-esitys oli 24.12.1987. John Moffatt näytteli ensimmäistä kertaa Poirot’ta. Tämän jälkeen hän esitti Poirot’ta lukuisissa muissa BBC:n kuunnelmissa.
Käsikirjoitus: Michael Bakewell

Tuottaja: Enyd Williams
Näyttelijät:

John Moffatt: Hercule Poirot

John Woodvine: Doctor Sheppard

Laurence Payne: Roger Ackroyd

Diana Olsson: Caroline Sheppard

Eva Stuart: Miss Russell

Peter Gilmore: Raymond

Zelah Clarke: Flora

Simon Cuff: Inspector Davis

Derek Guyler: Parker

Muissa osissa Richard Tate, Alan Dudley, Joan Matheson, David Goodland, Peter Craze, Karen Archer ja Paul Sirr
Sovitukset > Hercule Poirot -televisiosarja (2000)

Roger Ackroydin murha oli 103-minuuttinen erikoisjakso Hercule Poirot -televisiosarjassa 2.1.2000. 
Tässä versiossa Japp – ei Sheppard – on Poirot’n apulainen ja Sheppard on vain yksi epäillyistä. Tohtori Sheppardin päiväkirjaa käytetään kuitenkin lähteenä, kun Poirot selittää tapauksen kulkua. Juoni poikkeaa huomattavasti romaanista, Sheppard yrittää muun muassa useita kertoja ajaa autolla Parkerin yli.
Käsikirjoitus: Clive Exton
Ohjaaja: Andrew Grieve
Näyttelijät:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  David Suchet  | … |  Hercule Poirot   |
|  Philip Jackson  | … |  ylitarkastaja Japp   |
|  Oliver Ford Davies  | … |  tohtori Sheppard   |
|  Selina Cadell  | … |  Caroline Sheppard   |
|  Roger Frost  | … |  Parker   |
|  Malcolm Terris  | … |  Roger Ackroyd   |
|  Nigel Cooke  | … |  Geoffrey Raymond   |
|  Daisy Beaumont  | … |  Ursula Bourne   |
|  Flora Montgomery  | … |  Flora Ackroyd   |
|  Vivien Heilbron  | … |  rouva Ackroyd   |
|  Gregor Truter  | … |  tarkastaja Davis   |
|  Jamie Bamber  | … |  Ralph Paton   |
|  Charles Early  | … |  konstaapeli Jones   |
|  Rosalind Bailey  | … |  rouva Ferrars   |
|  Charles Simon  | … |  Hammond   |
|  Graham Chinn  | … |  vuokraisäntä   |
|  Clive Brunt  | … |  laivastoupseeri   |
|  Alice Hart  | … |  Mary   |
|  Philip Wrigley  | … |  postimies   |
|  Phil Atkinson  | … |  Ted   |
|  Elizabeth Kettle  | … |  rouva Folliott   |
Sovitukset > Sarjakuva

Bruno Lachard on kirjoittanut ja piirtänyt sarjakuvaversion romaanista. Ranskankielinen alkuperäisteos Le Meurtre de Roger Ackroyd ilmestyi 2004 (kustantajana Emmanuel Proust éditions) ja englanninkielinen käännös The Murder of Roger Ackroyd 2007 (kustantajana HarperCollins, ISBN 0-00-725061-4).
Julkaisuhistoria > Britannia ja Yhdysvallat

Tärkeimmät painokset ovat
1926, William Collins and Sons (London), kesäkuu 1926, sidottu, 312 s.
Ensipainos Britanniassa
1926, Dodd Mead and Company (New York), 19.1.1926, sidottu, 306 s.
Ensipainos Yhdysvalloissa
2006, HarperCollins, 4.9.2006, sidottu, ISBN 0-00-723437-6
Poirot Facsimile Edition, näköispainos brittiläisestä vuoden 1926 ensipainoksesta
Romaani julkaistiin ensimmäisen kerran 54-osaisena jatkoromaanina London Evening News -sanomalehdessä 16.7.-16.9.1925 nimellä Who Killed Ackroyd?.  Tekstiin oli tehty pieniä muutoksia lähinnä kunkin jakson alkuun (esim. ”Sitten hän...” oli jatkoromaanissa ”Sitten Poirot...”. Suurin muutos oli jaossa lukuihin: kirjassa on 27 lukua, mutta jatkoromaanissa vain 24.
Romaani oli ensimmäinen Collinsin julkaisema Christien teos. HarperCollins, W. Collins Sons & Co. Ltd. -yhtiön seuraaja, on yhä edelleen Christien teosten kustantaja Britanniassa.
Julkaisuhistoria > Suomennokset

Romaani on suomennettu neljä kertaa: vuonna 1927 Satakunnan Kansassa lehden suomentamana jatkokertomuksena nimellä Odottamaton ratkaisu ja samana vuonna saman nimisenä kirjana, Kello 9,10 (1929) sama suomennos nimellä Roger Ackroydin murha (1959) ja Roger Ackroydin murha (2018).
Painosten tiedot:
1. laitos: Odottamaton ratkaisu
1927: 303 s., suom. Edv. Ukkonen, kustantajana Satakunnan kirjateollisuus
2. laitos: Kello 9,10
1929: suomennos tuntemattoman, 293 s., kustantajana Otava
3. laitos: Roger Ackroydin murha
Sama  suomennos kuin Otava 1929, 3. painosta varten suomennoksen tarkasti Kirsti Kattelus. Romaanin julkaisi 1959-1991 WSOY ja sen jälkeen Loisto.
1959: 1. p.
1959: 2. p., 237 s., suomennos, Riksin sarja 86
1979: 3. tark. p., 264 s., sid., ISBN 951-0-08366-6, Agatha Christie -kirjasto 39-40, toisena romaanina Helmeilevä kuolema
1982: 4. tark. p., 265 s., sid., ISBN 951-0-11284-4
1991: 5. tark. p., 264 s., nid., ISBN 951-0-17039-9, SaPo-sarja 348
2001: 6. tark. p., 264 s., nid., ISBN 952-459-057-3, kustantajana Loisto, lisäpainokset: 7. p. 2005, 8. p. 2006
4. laitos: Roger Ackroydin murha
2018: 343 s., suom. Jaakko Kankaanpää, kustantajana WSOY
Julkaisuhistoria > Omistuskirjoitus

Christien omistuskirjoitus kirjassa on:
Punkielle, joka pitää epätavallisista salapoliisitarinoista, murhista, tutkimuksista ja siitä kuinka jokainen on vuorollaan epäilyksenalainen!
”Punkie” on Christien sisaren Margaret (”Madge”) Frary Wattsin (1879–1950) lempinimi. Sisaruksilla oli ikäeroa 11 vuotta, mutta heillä oli läheinen suhde aina Margaretin kuolemaan asti. Christien äidille kuuluukin kunnia siitä, että hän ensimmäisenä ehdotti Christielle kirjoittamista, jotta tämä ei pitkästyisi sairautensa aikana. Mutta vasta kun sisarukset olivat keskustelleet tuolloin juuri ilmestyneestä Gaston Leroux’n salapoliisiromaanista Keltaisen huoneen salaisuus (1908), Christie ilmoitti haluavansa yrittää vastaavanlaisen romaanin kirjoittamista, kun taas hänen siskonsa väitti, ettei Agatha pystyisi siihen. Kahdeksan vuotta myöhemmin Christie muisti tuon keskustelun ja – käyttäen hyväkseen sota-aika saamaansa apteekkialan koulutusta – kirjoitti ensimmäisen romaaninsa Stylesin tapaus 1916 (julkaistu 1920).
Margaret Watts puolestaan oli kirjoittanut 1924 – kaksi vuotta ennen Roger Ackroydin murhan ilmestymistä – näytelmän The Claimant, joka perustuu Tichbornen tapaukseen. The Claimant -näytelmää esitettiin West Endin Queen’s Theatressa kuukauden ajan 1924.
Viittaukset muussa kulttuurissa

Pierre Bayard, kirjallisuustieteen professori ja kirjailija, on kirjoittanut kirjan Qui a tué Roger Ackroyd? (1998, englanniksi Who Killed Roger Ackroyd? 2000), jossa hän tutkii uudelleen Ackroydin tapauksen ja esittää vaihtoehtoisen ratkaisun, jossa murhaaja olisikin tohtori Sheppardin sisko, Caroline. Hän esittää todisteita toisen murhaajan puolesta ja väittää Christien alitajuisesti tienneen, kuka oikea murhaaja on.
Aiheesta muualla

Alibi (1931) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Fatal Alibi (1932) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Murder of Roger Ackroyd (2000) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jean Rouch

Niameyssä sijaitseva kulttuurikeskus on nimetty Rouchin mukaan: Centre Culturel Franco-Nigérien Jean Rouch.
Jean Rouch [ʁuʃ] (31. toukokuuta 1917 Pariisi – 19. helmikuuta 2004 Niger) oli ranskalainen dokumentaristi ja antropologi, jonka elokuvat liikkuvat dokumentin ja fiktion rajamailla ja käsittelevät valtaosin Länsi-Afrikan ihmisiä. Häntä pidetään yhtenä cinema veritén eli totuuselokuvan kehittäjistä ja merkittävänä vaikuttajana ranskalaisen uuden aallon elokuvailmaisun syntymiseen.
Rouchin elokuvia ovat Minä, musta mies (Moi, un noir, 1958), Ihmispyramidi (La Pyramide humaine, 1958), Ranskalainen päiväkirja (Chronique d'un été, 1961) ja Afrikkalainen Pariisissa 1–3 (Petit à petit, 1970).
Rouch oli alun perin ammatiltaan vesi-insinööri. Toisen maailmansodan aikana vuonna 1941 hän tuli ensi kerran työkomennukselle Nigeriin, jossa hän asui valtaosan elämästään. Yhdessä sikäläisten elokuvantekijöiden Damouré Zikan ja Oumarou Gandan kanssa Rouch teki puolidokumentaarisia elokuvia djerma-, songhai- ja sorko-heimojen elämästä.
Rouch kuoli 87-vuotiaana auto-onnettomuudessa Nigerissä.
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Elokuva valheena ja uskontona”, Rouchin haastattelu. Filmihullu 4/2003.
Kuuskoski, Martti-Tapio: ”Jean Rouch – modernin elokuvan ja antropologian kummisetänä”. Filmihullu 4/2003.
Kuuskoski, Martti-Tapio: ”Kinotranssi – Jean Rouchin dionyysinen elokuvakone”. Filmihullu 4/2003.
Rouch, Jean: ”Kamera ja ihminen, Etnografinen elokuva tänään”. Filmihullu 4/1982.
Rouch, Jean: ”Todellisuuden ohjaus ja dokumentaarinen näkökulma”. Filmihullu 4/1982.
Aiheesta muualla

Jean Rouch - afrikkalaisen elokuvan isä, Helsingin Sanomat 12.6.2003 (vaatii tilauksen)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia 2  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Mikko Rossi

Mikko Rossi (12. marraskuuta 1891 Rautalampi – 16. toukokuuta 1940) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka toimi myöhemmin Suomen sisällissodassa muun muassa Valkoisen Armeijan kouluttajana.
Perhe ja koulutus

Rossin vanhemmat olivat maanviljelijä Mikko Rossi ja Emma Siekkinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1931 Vera Salmesin kanssa. Heidän poikansa on kirjailijaja suomentaja Matti Rossi. Hän kävi kansakoulun ja Kuopion kauppakoulun vuosina 1910–1912, sekä suoritti yksityisesti seitsemännen ja kahdeksannen luokan Sortavalan lyseossa vuonna 1933. Sotilaskoulutusta Rossi sai Jääkärialipäällystölle järjestetyllä aktiiviupseerikurssilla Kadettikoulussa vuonna 1921 ja  Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssilla vuonna 1930 sekä konekivääri- ja kranaatinheitinkurssilla vuonna 1935.
Jääkärikausi

Rossi työskenteli konttoristina Kemissä ja konttoripäällikkönä Mäntässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. joulukuuta 1915. Peruskoulutuskauden jälkeen hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1916 alkaen pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin 9. syyskuuta 1916 alkaen erikoistehtäviin Ruotsiin. Tällä komennuksellaan hän toimitti aseita Haaparannalle ja Uumajaan vuoden 1917 lopulla ja vuoden 1918 alussa. Kyseisistä paikoista aseet toimitettiin edelleen Suomeen. Ruotsista Rossi siirtyi Suomen puolelle Tornioon 6. helmikuuta 1918. Torniossa hän liittyi oberzugführer Friedel Jacobssonin komennuskuntaan.
Suomen sisällissota

Rossi osallistui Friedel Jacobsonin komentaman joukon osana Tornion valloitukseen ja toimi sen jälkeen kouluttajana Peräpohjolan pataljoonassa. Rossi jäi pataljoonan siirryttyä rintamalle Kemiin, jossa hän koulutti rintamalle lähetettäviä täydennysmiehiä, joista muodostettiin hänen itsensä johtama täydennyskomppania. Komppania liitettiin huhtikuun lopulla 5. jääkärirykmenttiin, mutta siirrettiin jo 2. toukokuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi Karjalan 2. rykmentin 5. pataljoonan 2. komppaniaan (rykmentistä muodostettiin myöhemmin Laatokan Jalkaväkirykmentti 6).
Sisällissodan jälkeinen aika

Rossi palveli sisällissodan jälkeen edelleen samassa joukossa, kunnes erosi armeijan palveluksesta 12. syyskuuta 1918, jonka jälkeen hän liittyi suojeluskuntajärjestöön 3. marraskuuta 1918 ja sijoitettiin paikallispäälliköksi Rautalammin suojeluskuntaa, jossa hän palveli 1. helmikuuta 1919 saakka. Rautalammilta hän siirtyi harjoituspäälliköksi Mäntän suojeluskuntaan 10. helmikuuta 1919, jossa hän palveli 15. huhtikuuta 1920 saakka. Mäntästä hän siirtyi 15. kesäkuuta 1920 Viipuriin, jossa hän toimi kansliapäällikkönä Viipurin suojeluskunnassa 14. helmikuuta 1921 saakka. Viipurista hän sai määräyksen siirtyä Sortavalaan 1. heinäkuuta 1921, jossa hänet määrättiin Sortavalan suojeluskuntapiirin III alueen päälliköksi. Myöhemmin hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1922 alkaen vastaavaan tehtävään suojeluskuntapiirin I:lle alueelle. Suojeluskuntajärjestöstä hänet siirrettiin Rajavartiostoon 20. maaliskuuta 1923 ja sijoitettiin aluksi nuoremmaksi upseeriksi Salmin rajavartiostoon, kunnes siirrettiin 1. kesäkuuta 1929 alkaen rajavartioston adjutantiksi. Rossi toimi myöhemmin 5. syyskuuta 1930 alkaen  Salmin rajavartiostossa komppanianpäällikkönä, kunnes siirrettiin 3. syyskuuta 1936 alkaen kutsunta-asiainupseeriksi Salmin sotilaspiirin esikuntaan, jossa hän palveli kuolemaansa saakka.
Luottamustoimet

Rossi toimi Mäntän suojeluskunnan kunniajäsenenä vuodesta 1920 alkaen ja Salmin rajavartioston kunnianeuvoston varapuheenjohtajana vuosina 1927 ja 1935–1937 ja jäsenenä vuosina 1928–1930 ja 1931 sekä varajäsenenä vuosina 1931–1932.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 7. helmikuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1925  Kapteeni 10. heinäkuuta 1933 |    |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Yleistetty lineaarinen malli

Yleistetyt lineaariset mallit (engl. Generalized linear models) on laaja tilastotieteen malliluokka, jonka avulla voidaan mallintaa erityyppisiä ja eri jakaumia noudattavia vastemuuttujia. Lineaarinen malli on yksi yleistetyn lineaarisen mallin erikoistapaus, eikä se sovi käytettäväksi kaikissa tilanteissa sen oletuksista johtuen. Esimerkiksi positiivisien vasteiden, lukumäärävasteiden ja binomisten vasteiden mallinnukseen yleistetty lineaarinen malli sopii lineaarista mallia paremmin. Myös epälineaariset yhteydet muuttuja muunnostenkin jälkeen saattavat koitua lineaarisen mallin ongelmaksi, koska vakiovarianssioletus ei aina ole voimassa. Yleistettyjen lineaaristen mallien muita tunnettuja erikoistapauksia ovat logistinen malli ja Poisson-regressio.
Yleistetyt lineaariset mallit ovat siis klassisten lineaaristen mallien perheen sellainen laajennus, josta löytyy sopiva malli kaikkiin edellä olleisiin lineaarisen mallin kannalta ongelmallisiin esimerkkitilanteisiin. Yleistetyn lineaarisen mallin systemaattinen osa on edelleen lineaarinen, mutta se ei ole välttämättä suoraan Yi:n odotusarvo, vaan mahdollisesti joku sen tunnettu muunnos.
Kaavassa g() on jokin linkkifunktio, joka määrittää vastemuuttujan suhteen lineaariseen malliin. Linkkifunktiolle ei ole muita rajoitteita kuin, että se on monotoninen ja derivoituva. Linkkifunktioita ovat mm. g(µi) = log(µi) ja g(µi) = 1/µi.
Periaatteessa yleistetyt lineaariset mallit ovat läheistä sukua muunnettujen vasteiden lineaariselle mallille. Erona on se, että muunnos tehdään yleistetyissä lineaarisissa malleissa odotusarvolle eikä vastemuuttujalle. Etuna yleistettyjen lineaaristen mallien käytössä muunnettujen lineaaristen mallien sijaan on se, että varianssifunktion ei tarvitse olla vakio ja yleisesti yleistetyt lineaariset mallit tuottavat luotettavampia tuloksia.
Yleistettyjen lineaaristen mallien teoriaa > Mallin oletukset

Yleistetyllä lineaarisella mallilla on kolme perusoletusta:
Vastemuuttujan Yi, i = 1,…,n jakaumat kuuluvat samaan eksponenttiperheeseen. Tämä toteutuu, kun satunnaismuuttujien Yi tiheysfunktiot voidaan kirjoittaa muodossa:
Yi:t ovat keskenään riippumattomia.
On olemassa reaaliarvoinen monotoninen ja derivoituva linkkifunktio g, joka kuvaa vastemuuttujien odotusarvot µi selittävien muuttujien arvojen lineaariseksi ennusteeksi ηi:
Yleistettyjen lineaaristen mallien teoriaa > Linkkifunktion valinta

Linkkifunktion valintaan vaikuttaa vastemuuttujan tyyppi ja jakauma. Linkkifunktio valitaan siis aineistoon sopivaksi. Sellaista linkkifunktiota, jolle pätee ηi = g(µi) = θi, kutsutaan kanoniseksi linkkifunktioksi ja sen käyttö helpottaa laskemista. Tämä on kätevää, jos kanoninen linkkifunktio sopii aineistoon riittävän hyvin, mutta linkkifunktion kanonisuus ei ole perustelu sen sopivuudelle. Normaalijakaumaan lineaarisella mallilla kanoninen linkkifunktio on identtinen eli g(µi) = µi. Binomijakauman kanoninen linkkifunktio on logistinen g(µi) = log[µi/(1- µi)].
Yleistettyjen lineaaristen mallien teoriaa > Logaritminen uskottavuus, pistemääräfunktio ja estimointi

Eksponenttiperheen logaritminen uskottavuusfunktio tunnetulla hajontaparametrilla Ф voidaan kirjoittaa muodossa:
Pistemääräfunktio on osittaisderivaatta logaritmisesta uskottavuusfunktiosta. Suurimman uskottavuuden estimaatti saadaan ratkaisemalla pistemääräfunktio, kun se asetetaan nollaksi. Uskottavuusyhtälöt ovat ßj:n suhteen epälineaarisia, jos linkkifunktio on epälineaarinen. ßj:n estimoimiseen tarvitaan siten iteratiivinen menetelmä, joista yksinkertaisin on Newton-Raphson –menetelmä.
Yleistettyjen lineaaristen mallien teoriaa > Devianssi

Yleistetyn lineaarisen mallin devianssi on:
jossa l(.;y) on odotusarvovektorin µ ja hajontaparametrin Ф logaritminen uskottavuusfunktio ja l(y, Ф;y) on saturoidun, eli täydellisesti aineistoon sopivan mallin, uskottavuus. Skaalattu devianssi saadaan jakamalla devianssi hajontaparametrilla Ф. Devianssilla on tärkeä rooli mallin sopivuuden tarkastelussa (kts. mallintaminen).
Yleistettyjen lineaaristen mallien teoriaa > Kvasiuskottavuus

Yleistettyjen lineaaristen mallien yksi perusoletus (1) on vastemuuttujan jakauman kuuluminen eksponenttiperheeseen. Usein on kuitenkin niin, ettei vastemuuttujan jakaumaa tunneta. Tämä ei kuitenkaan nouse ongelmaksi, sillä estimointi voidaan tehdä myös jakaumasta johdetun varianssifunktion avulla. Ensimmäinen oletus eksponenttiperheestä voidaan siten korvata oletuksella:
Nyt ei kuitenkaan ole olemassa uskottavuusfunktiota, joten esimerkiksi devianssi täytyy määrittää kvasiuskottavuusfunktion avulla. Kvasiuskottavuusfunktio toimii kuten tunnetun jakauman uskottavuusfunktio ja esimerkiksi sen avulla voidaan laskea suurimman uskottavuuden estimaatteja.
Mallintaminen ja mallin sopivuuden tarkastelu

Mallintamisen prosessi alkaa jo tutkimusasetelman muodostamisesta ja otoksen poimimisesta. Suunnittelu on erityisen tärkeä vaihe, koska se määrää pitkälti sen, millainen ja kuinka hyvä malli aineiston pohjalta voidaan muodostaa. Aineiston keruun jälkeen valitaan mallityyppi, estimoidaan se ja tarkastellaan vielä mallin sopivuutta. Lopuksi tehdään johtopäätökset ja kirjoitetaan aiheesta raportti.
Lähtökohtaisesti on tärkeää, että malliin on valittu vastemuuttujan tyypille sopiva linkkifunktio. Huolellisenkin mallin valinnan jälkeen voi kuitenkin käydä niin, että malli istuu huonosti aineistoon. Mallin sopivuutta aineistoon voidaan tutkia erilaisilla kriteereillä. Erityisesti kannattaa kiinnittää huomiota, mallin jäännösten vaihteluun, ylihajontaan, poikkeaviin ja puuttuviin havaintoihin sekä selittäjien kykyyn selittää vastemuuttujan vaihtelua. Jos mukana on useampia kilpailevia malleja, kannattaa lisäksi vertailla näiden mallien niin sanottuja informaatiokriteereitä (AIC ja BIC).
Mallintaminen ja mallin sopivuuden tarkastelu > Jäännökset

Yleistetyillä lineaarisilla malleilla niin sanottujen raakojen residuaalien (yi-µi) jakauma on usein vino ja ne riippuvat odotusarvosta µ. Tämän vuoksi jäännöksistä tarvitaan myös yleistetty versio, joka voidaan tehdä monin eri tavoin.
Yksinkertaisin korjaus voidaan tehdä jakamalla raakaresiduaalit neliöjuuressa olevan odotusarvon varianssifunktion ja painon suhteella. Näitä jäännöksiä kutsutaan Pearsonin jäännöksiksi.
Muita muunnosresiduaali vaihtoehtoja ovat devianssijäännökset ja Anscomben jäännökset. Kummatkin antavat likimain samanlaiset jäännökset, mutta devianssijäännökset ovat laskennallisesti helpompia.