Vuoksi
Historiaa > Vuoksen vesivoimaa

Vuoksi on virrannut vapaana 1920-luvulle asti, vaikka sen virtaamasta onkin otettu mekaanista vesivoimaa esimerkiksi vesimyllyihin. Vanhimmat tiedot vesimyllyjen käytöstä Vuoksessa on 1700-luvun lopulta. Bernardin de Saint-Pierre kävi tutustumassa Suomeen ja julkaisi matkastaan kirjan Observations sur la Finlande vuonna 1763. Hän esitti siinä ideoitaan järjestää teollisuudelle vesivoimaa Vuoksen koskista. Vielä 1900-luvun alussa oli Vuoksessa 18 vapaasti virtaavaa koskea, joista suurin oli Imatra 18,4 metrin pudotuksella. Imatran lisäksi voidaan mainita Tainionkoski (pudotusta 6,5 metriä), Linnankoski (5,5 m), Vallinkoski (5,5 m) ja Rouhiankoski (7,8 m). Vuoksi putosi ensimmäisen 30 kilometrin matkalla yhteensä 64 metriä.
Vuoksen valjastamista sähköenergian tuottamiseksi alettiin tutkia 1800-luvun lopulla. Hydrografiseen tutkimukseen saatiin ensimmäinen määräraha vuonna 1896 ja tutkimukset aloitettiin seuraavana vuonna. Mittauksia jatkettiin vuosina 1898, 1899 ja 1902. Väliin mahtui tulvavuosi 1899, jolloin Saimaa tulvi ennätyksellisen paljon. Tie- ja vesirakennushallitus julkaisi vuonna 1904 tutkimuksien tulokset kirjana Lisiä Suomen hydrografiaan.
Vaikka Vuoksen valjastaminen sähköntuotantoon kiinnosti kotimaista teollisuusväkeä jo 1800-luvulla, ei siinä päästy alkuun pääomapulan vuoksi. Suurin tarve sähköenergialle oli Pietarin kaupungilla, joka oli Venäjän kaksimiljoonainen pääkaupunki ja yksi Euroopan viidestä metropolista. Kaupungissa käynnistyi vuonna 1886 ensimmäinen sähkölaitos, joka sai nopeasti seurakseen muitakin sähkölaitoksia. Näiden pääosakkaat olivat muun muassa Siemens & Halske, AEG, Helios ja erilaiset keskieurooppalaiset pankit. Pietarilaiset sähkölaitokset tuottivat sähköä höyrykoneilla englannista tuodulla kivihiilellä. Kivihiili oli kallista ja sen toimitukset olivat epävarmoja, joten pietarilaiset sähkölaitokset alkoivat tavoitella halvempaa vesivoimalla tuotettua sähköä. Sähköyhtiöt ja eurooppalaiset pankit ostivat kilvan Vuoksen koskiosuuksia. Joukossa oli kaksi norjalaisomistajaa. Norjalaiset ostivat Ab Tornatorin ja Enon kosken omisti norjalaisvetoisen W. Gutzeit & Co. Vuoksen koskiosuuksia omistivat vuonna 1914 68 % ulkomaalaiset, 31 % Suomen valtio ja talonpojat 1 %.
Vaikka omistajien suunnitelmat Vuoksen valjastamisesta 4–5 voimalaitoksella olivat pitkällä, oli Suomen Senaatti jarruttanut rakentamispäätöksiä eikä rakentamiseen oltu vielä päästy ensimmäisen maailmansodan puhjettua. Tämä suututti Venäjän hallituksen. Se uhkasi tavavarikoida Vuoksen maa-alueet ja rakentaa itse voimalaitokset Pietarin energiapulan tyydyttämiseksi. Senaatti puolestaan esitti ottavansa koskiosuudet suurruhtinaskunnan haltuun ja rakentavansa itse voimalaitokset. Syksyllä 1919 alkanut vallankumous kuitenkin muutti Vuoksen rakentamisessa kaiken.
Monien suunnitelmien kariuduttua, päästiin ensimmäiseksi alkuun Linnankosken voimalaitoksen rakentamisessa. Se valmistui vuonna 1900 ja se sulki vain puolet Vuoksen uomasta. Voimalassa toimi 34 pientä Kaplan-turbiinia, josta tuotannossa oli vain 18. Voimalan pato oli rakenteeltaan puurakennelma, joka tärisi voimalaitoksen käydessä. Se nosti vedenpintaa vain kolmella metrillä ja tuotti siksi sähköä ainoastaan 1,08 megawattin (MW) teholla. Sähkö johdettiin viereiselle karbiinitehtaalle, joka kuitenkin paloi jo vuonna 1901. Tornator Oy kunnosti tehtaat vasta vuonna 1915 ja otti voimalaitoksen silloin takaisin sähköntuotantoon. Linnankosken voimala tuotti sähköä myös Imatrankosken vesivoimalaitoksen rakennustyömaalle, ennen kuin Imatranvoiman vedenpinta peitti tämän alleen. Linnankosken turbiinit ovat edelleen veden alla ja ne ovat siellä esimerkiksi urheilusukeltajien ihailtavana.
Räikkölänkoski oli varsin pitkä koskijakso ja sillä oli myös suuri pudotus. Sitä hyödynnettiin sähköntuotannossa kaivamalla kosken viereen vesikanavia, jonne asennettiin yhdeksän pitkittäin pyörivää vesiturbiinia. Niiden sähköllä toimi kuusi hiomakonetta, kuivaussylinteri, kymmenen pahvikonetta ja niiden puristimet. Sähköntuotannossa oli kuitenkin katkoksia, sillä vettä ei aina ollut riittävästi voimantuotantoon. Vasta 20 vuotta myöhemmin alkoi Enso rakentaa koskeen täysileveää patoa, joka tuli valmiiksi vuonna 1910.
Myös Tainionkosken valjastaminen oli hankalaa eri koskiosuuksien omistajien erimielisyyksien takia. Eugen Wolff sai hankittua toisen rannan itselleen Gustaf Törnuddin perikunnalta. Hän perusti kosken viereen puuhiomon vuonna 1885 ja paperitehtaan vuonna 1887. Tehtaiden voimanlähteenä oli aluksi vuodesta 1882 toimineet vesimyllyt. Rannalle kaivettiin vesikanavia, jonne asennettiin pitkittäin pyöriviä Achilles-turbiineja. Niiden yhteisteho oli 3 MW. Sähköenergiaa syntyi liikaa ja sitä myytiin myös tehtaan ulkopuolelle. Näiden oheen rakennettiin vielä viiden turbiinin voimalaitos, joka vuokrattiin Elektrokemiska AB:lle. Kun vastapuolen rannat saatiin lunastettua omaan käyttöön, rakennettiin Tainionkosken koko uoman yli pato vuonna 1921. Sen voimalaitosrakennus valmistui vuonna 1928, jolloin voimalassa toimi kaksi teholtaan 5 MW makaavaa Francis-turbiinia. Voimalaitokseen lisättiin myöhemmin uusia Kaplan-turbiineja.
Suomen itsenäistyttyä alkoi valtio ajatella Vuoksen tapauksessa valtakunnan etua. Senaatti nimitti syksyllä 1917 kolmihenkisen Koskivoimakomitean suunnittelemaan valtion omistukseen tulevia vesivoimalaitoksia. Eduskunta hyväksyi Imatran voimalaitoksen rakentamisen vuonna 1921 ja sitä alettiin välittömästi toteuttamaan. Voimalaitoksen tarvitsemat maat ja vesialueet oli jo hankittu pakkolunastuksin. Voimalan padon rakentaminen alkoi vuonna 1922 ja se valmistui vuonna 1927. Voimalarakennuksen viimeistely venyi kuitenkin vuoteen 1929, jolloin voimala vihittiin käyttöön. Vuosien saatossa voimalaan asennettiin lisää koneistoja yksi kerrallaan ja kuudennen vesiturbiinin alkaessa pyöriä, saatiin sähkötehoksi 125 MW.
Rouhialan vesivoimalaitosta alettiin rakentamaan vuonna 1934. Sitä oli edeltänyt koskiosuuksien ostaminen ja yhtiön omistajapohjan laajentaminen. Kun tyydyttävä omistuspohja oli syntynyt, otti Enso-Gutzeit itselleen hankkeen vetovastuun ja sen johdolla voimalaitos valmistui vuonna 1937. Tässä kolmannessa voimalaitoksessa toimi neljä 25 megawatin vesiturbiinia. Heti tämän jälkeen aloitettiin neljännen vesivoimalaitoksen rakennustyöt Enson Vallinkoskeen. Tämän voimalaitoksen rakentaminen keskeytyi talvisotaan ja se jäi Neuvostoliiton haltuun. Venäläiset kehittivät voimalaa korkeammaksi, mutta kun suomalaitset valtasivat alueen takaisin vuonna 1941, räjäyttivät venäläiset perääntyessään voimalan. Suomalaiset sekä korjasivat ja viimeistelivät voimalaitoksen että vihkivät sen käyttöön vuonna 1944. Voimalaitos suljettiin vain kuukauden käyttämisen jälkeen ja sen ainoa koneisto irrotettiin Neuvostoliiton hyökkäyksen pelossa. Rauhanehdoissa kaksi alinta voimalaa luovutettiin Neuvostoliitolle, joka viimeisteli ne toimintakuntoon ja ne ovat edelleen tuotannossa. Voimaloiden nykyiset nimet ovat Svetogorskin ja Lesogorskin voimala.
Tainionkosken voimala
Imatrankosken ohijuoksutus
Imatrankoski tyhjänä
Imatran vesivoimalarakennus
Svetogorskin voimala
Lesogorskin voimala