Albanian valtaus
Tausta

Italia oli yksi Albaniaan hyökänneistä valtioista ensimmäisessä maailmansodassa. Maalla oli huomattavan suuri vaikutusvalta Albaniassa maailmansodan jälkeen. Maan diktaattori Ahmed Zogu eli myöhempi kuningas Zogu I teki vuonna 1926 ja 1927 italialaisten kanssa kaksi Tiranan sopimusta, jotka takasivat italialaisten vaikutusvallan maassa. Italialainen vaikutus maassa kasvoi entisestään Benito Mussolinin ja fasistien noustua valtaan Italiassa.
Mussolini tavoitteli historiallisen Rooman valtakunnan kaltaista suurvalta-asemaa Italialle. Alkujaan erityisempiä suunnitelmia Albanian suhteen ei kuitenkaan ollut. Ajatuksen Albanian liittämisestä Italiaan pakkokeinoin esitti Italian ulkoministeri Galeazzo Ciano vuonna 1938. Hän esitteli toimintasuunnitelman Mussolinille 10. toukokuuta perustellen maan valtauksen tarvetta etenkin epämääräisiin taloudellisiin lukuihin vedoten. Maassa esitettiin olleen suuria mineraali-, metsä- ja maatalousvarantoja. Samalla maata väitettiin hyvin harvaan asutetuksi sen historialliseen väestöön nähden. Näin ollen maahan voitaisiin lähettää jopa kaksi miljoonaa italialaista siirtolaista aluetta hyödyntämään. Samalla kuningas Zogun hallinto esitettiin syvästi korruptoituneena ja epäsuosittuna. Albanialaisten odotettiin ottavan italialaiset vastaan riemuiten. Kolmanneksi Ciano nosti esiin Adolf Hitlerin johtaman Saksan muodostaman uhan Balkanilla. Mussolini oli erityisen huolestunut Saksan kasvavasta voimasta etenkin, kun se oli liittänyt itseensä Itävallan vuonna 1938. Saksan väitettiin tavoittelevan asemaa Albaniassa, jollainen oli aikanaan ollut Itävalta-Unkarilla. Mussolini vakuuttui Albanian valtauksen hyödyistä, mutta oli haluton antamaan lopullisia päätöksiä asian suhteen.
Italialaiset alkoivat kuitenkin valmistella mahdollista valtausta. Albaniassa olleiden sotilasneuvonantajien määrää vähennettiin. Taloudellista ja kulttuurialan soluttautumista maahan lisättiin. Tarkoituksena oli luoda valtaukselle myötämielisiä ryhmittymiä Albanian sisällä. Cianon suunnitelmissa seuraava vaihe olisi kuningas Zogu I:n poistaminen pelistä. Tämä oli alkujaan tarkoitus toteuttaa salamurhana. Mussolini epäröi kuitenkin lopullisen luvan antamista tälle operaatioille, jota lopulta ei viety onnistuneeseen päätökseen. Albanian hovissa väitettiin kuitenkin salamurhaa yritetyn kahteenkin otteeseen Zogu antoi kuitenkin julistuksen, jossa kerrottiin salaliittoaikeista kuninkaan murhaamiseksi ja hallituksen kaatamiseksi. Italialaisia ryhmittymiä maassa alettiin hajottaa ja italialaismielisiä albanialaisia pidätettiin. Zogu vetosi samalla reserviläisiin ja heimosotureihin. Zogu alkoi myös keskustella saksalaisten kanssa, kuten italialaiset olivat pelänneet.
Kun salamurhaa ei oltu toteutettu Ciano pyrki sen sijaan keskustelemaan Jugoslavian kanssa Albanian mahdollisesta jakamisesta. Italialaiset esittivät sen mahdollisuutena ratkaista ongelmia esimerkiksi liittyen albanialaisten kansalliseen liikehdintään Kosovossa. Jugoslaviassa maan albanialaisten määrän lisääminen entisestään ei kutienkaan erityisesti houkutellut. Neuvottelut eivät tuottaneet tulosta, mutta nyt italialaisten aikeista tiesivät myös ulkopuoliset. Ciano päätti yrittää taivutella Mussolinia suorempaan toimintaan ja oivallinen tilanne muodostui Saksan miehittäessä Prahan 15. maaliskuuta 1939. Mussolini taipui 23. maaliskuuta mennessä Alvbanian suoraan valtaukseen.
Mussolini päätti laatia Albanialle lyhyen kolmekohtaisen uhkavaatimuksen. Ciano ja ulkoministeriön Leonardo Vitetti laativat oman yksityiskohtaisemman versionsa vaatimuksista, jotka Mussolini hyväksyi. Uhkavaatimuksella vaadittiin muun muassa puolustusliittoa, Italian oikeutta puuttua mahdollisiin sisäisiin levottomuuksiin, lentokenttien ja muiden yhteyksien käyttöoikeutta, tullien lakkauttamista sekä vastavuoroista kansalaisoikeuksien myöntämistä kummankin maan kansalaisille. Zogu päätti yrittää viivytellä. Lopulta 31. maaliskuuta hän kieltäytyi allekirjoittamasta vaatimuksia. Italialaiset olivat samalla valmistelleet sotilaallista väliintuloa. Ongelmat tämän suhteen saivat Cianon esittämään hieman myötämielisemmän uhkavaatimuksen, jolla Zogulle jätettiin mahdollisuus jatkaa valtaansa. Kuninkaan kieltäytyessä häntä uhattiin mellakoilla 6. huhtikuuta ja maihinnousuilla seuraavana päivänä. Zogu vastasi esittämällä oman vaihtoehtoisen listansa vaatimuksista, joihin hän saattaisi suostua. Ciano hylkäsi listan ja Mussolini päätti 2. huhtikuuta edetä hyökkäyssuunnitelmien kanssa.
Jännitteet kasvoivat seuraavina päivinä. Zogu I määräsi yleisen liikekannallepanon ja Durrësin satamakaupungin siviilien evakuoinnin. Jälkimmäistä ei lopulta toteutettu ajoissa kokonaan. 5. huhtikuuta hän vetosi maailman demokratioihin ja 6. huhtikuuta Balkanin ententen jäseniin ilman tulosta. Ciano oli määrännyt italialaisten siviilien evakuoinnin Albaniasta. Viimeiset heistä nousivat italialaisille aluksille Durrësista ja Vlorasta 6. huhtikuuta. Samana iltapäivänä italialaiset lentokoneet tiputtivat lentolehtisiä Tiranaan, joissa kehotettiin vastarintaan Albanian hallintoa vastaan, sekä olemaan vastustamatta italialaisia. Hyökkäysjoukkojen johtaja kenraali Alfredo Guzzoni sai käskyn edetä hyökkäyksen kanssa.