stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hapsuviuhkasiipi
Levinneisyys

Hapsuviuhkasiipeä tavataan Indonesiassa, Papua-Uudessa-Guineassa ja Australiassa Queenslandin pohjoisosissa. Lajin on raportoitu olevan enimmäkseen yleinen koko levinneisyysalueellaan. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hannu Väisänen (jääkiekkoilija)

| --- | --- |
Hannu Väisänen

Syntynyt: 7.6.1978
Pelipaikka: Laitahyökkääjä
Syntymäpaikka: Vantaa, Suomi
Mitat: 183cm/83kg
Kätisyys: Vasen
Sopimus joukkueeseen: 2007
Hannu Väisänen (s. 7. kesäkuuta 1978 Vantaa) on suomalainen jääkiekkoilija, joka on pelannut SM-liigaa Hämeenlinnan Pallokerhossa, HIFK:ssa ja Rauman Lukossa.
Väisänen siirtyi Kiekko-Vantaasta HIFK:n riveihin jo B-juniorina ja jo silloin mies tunnettiin taitavana maalintekijänä. Kaudella 1997–1998 mies pääsi ensimmäistä kertaa HIFK:n liigajoukkueen mukaan ja pelasi viisi ottelua ilman tehomerkintöjä.
Esimmäisen liigamaalin Väisänen pääsi laukomaan kaudella 1999–2000, kun hän teki 36 ottelussa kolme maalia. Hänellä on kokemusta myös EHL-otteluista.
Väisäsen ura näytti kuitenkin kulkevan laskuun ja HIFK antoi Väisäsen takaisin Kiekko-Vantaan miehistöön. Siellä mies palasi taas totutulle tasolle ja kaudella 2002–2003 hän sai jälleen mahdollisuuden SM-liigassa, tällä kertaa Rauman Lukossa, mutta sielläkin vierailu jäi vain kahdeksan ottelun mittaiseksi. Väisäsellä oli edessä jälleen paluu Vantaalle.
Kaudella 2003–2004 oli jälleen vuoro käydä näytillä liigajoukkueelle, nyt vuorossa oli HPK. Hämeenlinnalaiset tarjosivat laiturille try-out-sopimusta vain yhdeksän päivää ennen sarjan alkua. Sopimus Kerhon kanssa syntyi hyvien otteiden jälkeen ja sillä tiellä Väisänen on edelleen.
2005–2006 Väisänen voitti HPK:ssa Suomen-mestaruuden.
Seurat

Kiekko-Vantaa, Mestis
HIFK, SM-liiga
Rauman Lukko, SM-liiga
HPK, SM-liiga
Aiheesta muualla

Jatkoaika.com (Arkistoitu – Internet Archive)
European Hockey.Net
Hapsukolibrit

| Hapsukolibrit |
| --- | --- |
 Viherhapsukolibri
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Hapsukolibrit Discosura  Bonaparte, 1850
Katso myös
   Hapsukolibrit Wikispeciesissä   Hapsukolibrit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hapsukolibrit (Discosura) on kolibrien heimoon kuuluva lintusuku. Sukuun kuuluu viisi neotrooppisella alueella elävää lajia.
Hapsukolibrilajit

Jouhihapsukolibri (Discosura popelairii)
Mustahapsukolibri (Discosura langsdorffi)
Kuparihapsukolibri (Discosura letitiae)
Viherhapsukolibri (Discosura conversii)
Viiripyrstökolibri (Discosura longicaudus)
Saunalampi

Saunalampi tai Saunalammi tarkoittavat seuraavia:
Saunalampi, järvi Enonkosken Kattilanmäen lähellä
Saunalampi, järvi Enonkosken Vinninharjun lähellä
Saunalampi, järvi Heinäveden Palokin lähellä
Saunalampi, järvi Heinäveden Putukan lähellä
Saunalampi, järvi Inarissa
Saunalampi, järvi Kontiolahdella
Saunalampi, järvi Kouvolassa
Saunalampi, järvi Kuhmossa
Saunalampi, järvi Kuopiossa
Saunalampi, järvi Mikkelin Korpijärven lähellä
Saunalampi, järvi Mikkelin Mahkolan lähellä
Saunalampi, järvi Mikkelin Pöyryn lähellä
Saunalampi, järvi Mäntyharjun Repoveden kansallispuistossa
Saunalampi, järvi Mäntyharjun Salakkalahden lähellä
Saunalampi, järvi Nurmeksen Peri-Sivakkan lähellä
Saunalampi, järvi Nurmeksen Puukarin lähellä
Saunalampi, järvi Pertunmaalla
Saunalampi, järvi Pieksämäellä
Saunalammi, järvi Hämeenlinnan Hauhon lähellä
Saunalammi, järvi Hämeenlinnan Parraskosken lähellä
Saunalammi, järvi Orivedellä
Saunalammi, järvi Mäntyharju, koillisin kolmesta
Saunalammi, järvi Mäntyharju, lounaisin kolmesta.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, jolla luetellaan useita samannimisiä järviä.
Harald Horntvedt

Harald Horntvedt oli norjalainen merikapteeni, joka vuonna 1927 julisti Bouvet’nsaaren kuuluvan Norjalle. Hän johti Norvegia I -löytöretkeä, jonka päätarkoitus oli meteorologisten ja oseanografisten havaintojen tekeminen. Matkalla löytyi suuri määrä valaita Kuningatar Maudin maan lähivesiltä.
Helena Puolakka

Helena Puolakka (s. Turku) on suomalainen kokki. Puolakka työskentelee helsinkiläisessä ravintola Savoyssa, jonka keittiömestarina hän aloitti toukokuussa 2019. Hänet nähdään tuomarina Masterchef Suomen seitsemännellä tuotantokaudella. Ennen Savoyn johtoon siirtymistä Puolakka työskenteli lähes 25 vuotta Lontoon ja Pariisin huippuravintoloissa. Puolakan elämästä ja urasta kertoo Virpi Salmen kirja Kuin kiehuvaan liemeen (Otava, 2020).
Ura

Puolakka on opiskellut Helsingissä ravintolakoulu Perhossa. Uransa alkuvaiheessa 1990-luvulla hän työskenteli muun muassa helsinkiläisessä ravintola Helmessä ja pääsi harjoittelijaksi Osloon yhdellä Michelin-tähdellä palkittuun Feinschmecker-ravintolaan. Puolakka muutti vuonna 1995 Lontooseen, kun hän sai töitä Gordon Ramsayn johtamasta Aubergine-ravintolasta. Sittemmin Puolakka on työskennellyt useissa huippuravintoloissa, kuten Lontoon La Tante Clairessa ja pariisilaisen Pierre Gagnairen, joka sijaitsee Hotel Balzacissa. Molemmilla ravintoloilla on kolme Michelin-tähdellä. Ennen paluutaan Suomeen toukokuussa 2019 Puolakka luotsasi muun muassa lontoolaisravintoloita Skylon ja Aster.
Hannu Vuorio

Hannu Kalevi Vuorio (s. 16. maaliskuuta 1941 Helsinki) on helsinkiläinen kirjailija.
Vuorio on koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Hän työskenteli 1960-luvulla toimittajana ja kriitikkona sekä julkaisi runoja. Hän laati kirja-arvosteluja muun muassa Ylioppilaslehteen, Kansan Uutisiin ja Pentti Saarikosken johtamaan Aikalainen-lehteen. Hän on tehnyt myös radio- ja tv-käsikirjoituksia. Vuorio toimi parinkymmenen vuoden ajan Suomen kommunistisen puolueen sekä 1980-luvun lopulla Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) järjestötehtävissä, viimeksi SKPy:n tiedotussihteerinä.
Vuorio julkaisi vuonna 1995 esikoisdekkarinsa Nyman, jonka tapahtumat sijoittuvat hänen lapsuudenmaisemiinsa, Helsingin Kallion kulmille. Kirja menestyi hyvin, se oli ehdolla Helsingin Sanomien vuoden parhaan esikoisteoksen palkinnon saajaksi. Teoksellaan Nyman sai myös Suomen dekkariseuran Vuoden johtolanka -palkinnon. ”Vuorion teoksen ansiona on, että se käyttää kovaksikeitetyn dekkarin perinnettä punoen sen kiinnostavasti veijariromaanin traditioon. Teos näyttää, että nokkela ja vakuuttava rikosjuoni voidaan kutoa arkiseen ympäristöön; kotimainen jännäri voi olla kovaksikeitetty ilman kliseitä”, sanotaan palkinnon perusteluissa.[lähde? ]
Vuorion kirjoista peilautuvat monet yhteiskunnalliset ilmiöt huumeiden käytöstä rasismiin. Vuorio onkin sanonut, että enemmän kuin DNA-tutkimukset häntä kiinnostavat yhteiskunta sekä ihmisten elämä ja ajattelu.[lähde? ] Hän viljelee teoksissaan elävää stadin slangia.
Vuorion teos Aviorikosromaani (2005) ei muusta tuotannosta poiketen ole dekkari vaan romaani suhteen päättymisestä ja miehestä, joka etsii omaa paikkaansa elämässä.
Teokset

Vaihtoehto on luokkataistelu.  Helsinki:  Kursiivi, 1979.
Kokoomus. Suurpääoman tärkein puolue.  Lahti:  Suomen kommunistinen puolue, 1980.
Nyman.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20493-5.
Friman.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22234-8.
Hagman.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22996-2.
Sjöman & Co.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23863-5.
Bäng!.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25013-9.
Heil!.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26161-0.
Miami.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28381-9.
Aviorikosromaani.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30791-2.
Syvä matala.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33116-3.
Hyvästi, Monika.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35613-5.
Isän poika.  Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0807-6.
Käpylä.  Helsinki:  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1291-2.
Taksikuski.  Helsinki:  Like, 2017.  ISBN 978-952-01-1608-8.
Aiheesta muualla

Kirjasampo: Hannu Vuorio
Sibila

| Sibila |
| --- | --- |
 Sibila
 Koordinaatit: 13°46′40″N, 5°52′40″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Ségoun alue
Piiri:  Ségoun piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  19 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sibila on maalaiskunta ja sen keskuskylä Ségoun alueen Ségoun piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 75 kilometriä Ségousta maanteitse koilliseen. Kunnassa on 19 200 asukasta (vuonna 2009).
Sibilan kunta rajoittuu idässä Ségoun piirin Dioron, etelässä Farakou Massan ja lännessä Sansandingin sekä pohjoisessa Nionon piirin Pogon ja Macinan piirin Kolongon kuntiin. Kuntaan kuuluu 15 kylää.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi ja riisi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat ja vuohet. Palveluihin kuuluvat viisi koulua, koulutus- ja kehittämiskeskus (CED) sekä terveysasema.
Sibir Novosibirsk

Sibir Novosibirsk on seuraavien urheiluseurojen nimi:
FK Sibir Novosibirsk, jalkapalloseura
HK Sibir Novosibirsk, jääkiekkoseura.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sibir Novosibirsk”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Heidi Eriksson

Heidi Cecilia Eriksson (s. 27. huhtikuuta 1986 Uusikaarlepyy) on suomalainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija. Hän edusti vuoteen 2013 saakka IF Nykarlebynejdeniä ja sen jälkeen IK Falkenia. Häntä valmentaa Guy Storbacka.
Eriksson on voittanut aikuisten Suomen mestaruuskisoissa 1 500 metrillä hopeaa Tampereella 2008 sekä pronssia Espoossa 2009, Kajaanissa 2010, Turussa 2011 ja Porissa 2015. 5 000 metrillä hän voitti kultaa Turussa 2011. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saavuttanut hopeaa 1 500 metrillä ja 3 000 metrillä Helsingissä 2011. Pronssia hän on saanut 800 metrillä Mustasaaressa 2009 ja Jyväskylässä 2017 sekä 1 500 metrillä Joensuussa 2008, Mustasaaressa 2009, Tampereella 2012, Tampereella 2016 ja Jyväskylässä 2017. Viestijuoksun SM-kilpailuista hänellä on 4 × 800 metrin viestistä neljä kultaa (2010, 2014, 2015, 2016) ja yksi hopea (2011).
Erikssonin ennätys 800 metrillä on 2.04,80, jonka hän juoksi 24. heinäkuuta 2011 Lapinlahden Eliittikisoissa. 1 500 metrillä hänen ennätyksensä on 4.14,87, jonka hän juoksi Sollentunassa, Ruotsissa 28. kesäkuuta 2011. 3 000 metrillä Erikssonin ennätys on 9.13,12, jonka hän juoksi Helsingissä 31. toukokuuta 2011.
Myös Heidi Erikssonin siskot Sandra ja Zenitha ovat kestävyysjuoksijoita.
HMS Royal Oak (08)

| HMS Royal Oak |
| --- | --- |
 HMS Royal Oak

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Devonportin telakka
Kölinlasku:  15. tammikuuta 1914
Laskettu vesille:  17. marraskuuta 1914
Palveluskäyttöön:  1. toukokuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  U-47 upotti 14. lokakuuta 1939
Tekniset tiedot
Uppouma:  29 150 t (tyhjä) 33 500 t (max)
Pituus:  189 m
Leveys:  27 m 31,1 m torpedovyön kanssa
Syväys:  8,7 m
Koneteho:  40 000 shp (30 MW)
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  1 009–1 146
Aseistus
Aseistus:  8 × BL 15"/42 Mk I -tykkiä 12 × 6" (152 mm) Mk XII -tykkiä 8 × 4" (102 mm) tykkiä 2 × QF 2 naulan Mk VIII -ilmatorjuntatykkiä 4 × 21" (533 mm) torpedoputki
HMS Royal Oak (viirinumero 08) oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1915 vesillelaskettu Revenge-luokan taistelulaiva. Se osallistui sekä ensimmäiseen että toiseen maailmansotaan.
Valmistus

Alus tilattiin osana vuoden 1913 laivasto-ohjelmaa Devonportin laivaston telakalta, missä köli laskettiin 15. tammikuuta 1914 saman aikaisesti sisaraluksensa HMS Royal Sovereignin kanssa. Alus laskettiin vesille jo saman vuoden lopulla 17. marraskuuta ja otettiin palvelukseen 1. toukokuuta 1916.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
hmsroyaloak.co.uk Website dedicated to the ship and its crew
Maritimequest photo gallery
Ship model plans: HMS battleship Royal Oak (Arkistoitu – Internet Archive)
uboat.net: The Bull of Scapa Flow
u47.org Detailed account of the attack
Archive newsreel footage of Prien's return (saksaksi)
http://www.adus.org.uk/royaloak.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Revenge-luokan taistelulaivat
Sibirila

| Sibirila |
| --- | --- |
 Sibirila
 Koordinaatit: 10°27′19″N, 7°26′48″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Sikasson alue
Piiri:  Bougounin piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  30 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sibirila on maalaiskunta Sikasson alueen Bougounin piirissä Malissa. Sen keskuskylä Manankoro sijaitsee lähellä Norsunluurannikon rajaa 125 kilometriä Bougounista etelään. Kunnassa on 30 800 ja keskuskylässä 6 500 asukasta (vuonna 2009).
Sibirilan kunta rajoituu pohjoisessa Bougounin piirin Yiridougoun ja Garalon, lännessä Yinindougoun ja idässä Kolondiéban piirin Fakolan kuntiin sekä etelässä Norsunluurannikkoon. Kunnan rajalla virtaa Baoulén sivujoki Degou.
Kuntaan kuuluu 25 kylää. Asukkaista 85 % on bambaroita. Lisäksi on fulbeja, senufoja, miniankoja, dogoneja ja boboja.
Manankoron kautta kulkee Bougounista Norsunluurannikon Odiennéen johtava maantie. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus ja kaupankäynti. Manankorossa pidetään viikoittain suuret markkinat.
HMS Royal George (1756)

| HMS Royal George |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Woolwichin telakka
Kölinlasku:  8. tammikuuta 1747
Laskettu vesille:  18. helmikuuta 1756
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1755
Poistui palveluskäytöstä:  haaksirikkoutunut 1782
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 046 81/94 bm
Pituus:  54,25 m (tykkikansi) 43,73 m (köli)
Leveys:  15,79 m
Syväys:  6,55 m
Koneteho:  purjeet
Aseistus
Aseistus:  100 tykkiä
HMS Royal George oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1756 vesillelaskettu 100-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva.
Valmistus

Periaatteessa HMS Royal Annen uudelleen rakentaminen tilattiin 1727. Vanha alus purettiin vielä samana vuonna, mutta töitä ei aloitettu ennen vuotta 1746.
Alus tilattiin 29. elokuuta 1746 nimellä HMS Royal Anne Woolwichin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi toukokuuhun 1752 Thomas Fellowes ja sen jälkeen kolme viikkoa Thomas Slade, maaliskuuhun 1753 Adam Hayes, joulukuuhun 1755 Edward Allin ja loppuajan Israel Pownoll. Köli laskettiin 8. tammikuuta 1747. Alus laskettiin vesille 18. helmikuuta 1756 ja valmistui 1. toukokuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 54 661 puntaa kaksi shillinkiä ja kymmenen pennyä. Varusteltuna alus maksoi 65 274 puntaa kahdeksan shillinkiä ja kaksi pennyä.
Palvelus

Lokakuussa 1755 alus otettiin palvelukseen päällikkönään Richard Dorrill. Se kuului toukokuussa 1756 läntiseen laivueeseen. Heinäkuussa 1756 aluksen päälliköksi tuli John Campbell ja tammikuussa 1757 Matthew Buckle, jolloin siitä tehtiin vara-amiraali Edward Boscawenin lippulaiva. Alus osallistui syyskuussa Rochefortiin tehtyyn hyökkäykseen. Päälliköksi tuli 1758 Piercy Brett, jolloin alus oli amiraali lordi George Ansonin lippulaivana. Marraskuussa aluksen päälliköksi tuli Alexander Hood ja vuonna 1759 aluksen päälliköksi tuli jälleen Dorrill, joka sairastui kesäkuussa luovuttaen päällikkyyden Campbellille. Marraskuusta alkaen alus oli amiraali Sir Edward Hawken lippulaivana aina maaliskuuhun 1761.
Alus osallistui 20. marraskuuta 1759 Quiberoninlahden taisteluun. Aluksen päälliköksi tuli maaliskuussa 1760 William Bennett. Se osallistui heinäkuussa Spitheadissä pidettyyn laivastokatselmukseen. Campbell palasi elokuussa aluksen päälliköksi ja joulukuussa Bennett vastaanotti aluksen päällikkyyden. Syksyllä 1762 alus kuului Hardyn laivastoon ja poistettiin palveluksesta 18. joulukuuta.
Toukokuusta 1765 huhtikuuhun 1768 alus oli modernisoitavana Plymouthissa , minkä jälkeen se oli varustettavan Kanaalipalvelukseen Portsmouthissa toukokuusta 1778 huhtikuuhun 1779. Alus palautettiin palvelukseen läntisen laivueen komentajan vara-amiraali Sir Robert Harlandin lippulaivaksi heinäkuussa 1778 päällikkönään Thomas Hallum, joka luovutti päällikkyyden marraskuussa John Colpoys'lle. Alus siirrettiin kesäkuussa 1779 vara-amiraali George Darbyn lippulaivaksi ja edelleen elokuussa kontra-amiraali Sir John L. Rossin lippulaivaksi, missä tehtävässä alus oli joulukuuhun 1781 saakka. Aluksen päällikkyyden vastaanotti joulukuussa 1779 John Bourmaster. Alus osallistui 8. tammikuuta 1780 hyökkäykseen Caracas-saattuetta vastaan, Langaran kahakkaan 16.-17.tammikuuta sekä Gibraltarin vapauttamiseen 19. tammikuuta.
Huhtikuussa 1780 alus oli kuparoitavana, minkä jälkeen se kuului kesän Gearyn laivastoon ja syksystä alkaen Darbyn laivastoon. Marraskuusta 1781 alkaen aluksen päällikkönä oli Henry Cromwell, kun se oli kontra-amiraali Richard Kempenfeltin lippulaivana. Huhtikuussa 1782 alus liitettiin Barringtonin laivueeseen ja toukokuussa aluksen päällikkyyden vastaanotti Martin Waghorn ja liitettiin Howen laivastoon.
Alus haaksirikkoutui 29. elokuuta 1782 Spitheadissä, jolloin pääosa aluksella olleista muun muassa Kempenfelt hukkuivat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMS Royal George (1756) Wikimedia Commonsissa
Gigahearts

| Gigahearts Dope Stars Inc>  |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 17. marraskuuta 2006
 Tyylilaji: industrial metal
 Kesto: 42.48
 Levy-yhtiö: Trisol, Metropolis
Dope Stars Inc.:n muut julkaisut
| Make a Star (EP) 2006 | Gigahearts 2006 | Criminal Intents/Morning Star 2009 |
Gigahearts on Dope Stars Inc.:n kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 17. marraskuuta 2006.
Kappaleet

Multiplatform Paradise – 3.06
Beatcrusher – 3.32
Braindamage – 4.47
Lost – 4.24
Can You Imagine – 4.13
Play 'N' Kill – 4.47
Bang Your Head – 2.58
Just the Same for You – 4.30
Technologic Age – 3.03
Citizen XT99 – 4.23
Critical World – 3.05
Kokoonpano

Victor Love – laulu, kitara, syntetisaattori, ohjelmointi, tuotanto
Alex Vega – kitara
Darin Yevonde – basso
Grace Khold – kansitaide
Arvostelut

Imperiumi: 8-/10
Formula 3

Callum MacLeod ajamassa Litespeed-tallin F3-autolla Snettertonissa vuonna 2008.
Formula 3 (F3) on autourheiluluokka, jossa kilpaillaan useissa eri sarjoissa Euroopassa, Aasiassa, Australiassa ja Etelä-Amerikassa. FIA:n alaisuudessa F3-luokassa on kilpailtu vuodesta 1950, eli yhtä pitkään kuin Formula 1:ssä.
Ennen vuotta 2019 Formula 3 -luokassa ei ole ajettu maailmanmestaruudesta, mutta FIA Formula 3 Championship -sarja aloitti maailmanmestaruudesta kilpailemisen. Luokassa on kilpailtu Euroopan mestaruudesta ennen FIA:n Formula 3 -mestaruussarjaa. Euroopan merkittävimmät F3-sarjat ovat olleet Ison-Britannian British Formula 3 International Series, Euroopassa ajettava FIA European Formula Three Championship, sekä Saksan ATS Formel 3 Cup. Ranskan Formula 3 ja Saksan Formula 3 -sarjojen yhdistyttyä vuonna 2003 perustettiin Formula 3 Euroseries, joka vuoden 2012 päätteeksi yhdistyi Euroopan Formula 3 mestaruussarjan kanssa. Muita F3-tyylisiä sarjoja ovat Super Formula Lights (aiemmin Japanin Formula 3) ja EuroFormula Open.
Vuonna 2014 Iso-Britannia ja Saksa päättivät vuoden päätteeksi luopua sarjoistaan ja alkoivat keskittymään uusiin Formula 4 -sarjoihinsa.
Mestaruussarjojen lisäksi Formula 3 -luokassa ajetaan vuosittain kaksi yksittäistä kilpailua, Zandvoortin Marlboro Masters Alankomaissa ja Macaon Grand Prix.
Vuonna 2017 FIA ilmoitti hyväksynnästä alueellisille Formula Regional -mestaruussarjoille (F3 Regional Championships). Alueellisia sarjoja ovat Aasian, Amerikan, Euroopan, Lähi-idän ja Oseanian sarjat.
Historia

Formula 3 -luokan historia alkaa 1940-luvun lopusta. Ison-Britannian ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeinen autokilpailu ajettiin heinäkuussa 1947 ja tuolloin mukana oli 500-kuutioisten formuloiden luokka. Vuonna 1950 FIA otti käyttöön nämä brittiläiset 500cc-säännöt omassa Formula 3 -luokassaan.
500-kuutioiset F3-autot menettivät 50-luvun lopulle tultaessa merkityksensä kansainvälisellä tasolla ja Formula Junior -luokka käytännössä korvasi sen. Kansallisella tasolla F3 kuitenkin säilytti asemansa vielä 60-luvun puolelle.
Formula 3 -säännöt uudistettiin vuodeksi 1964 Formula Juniorin sääntöjen pohjalta. Moottorit olivat nyt tuhatkuutioisia. Ne perustuivat tuotantoautojen moottoreihin, mutta olivat varsin vapaasti viritettyjä. Kaudeksi 1971 säännöt muuttuivat jälleen. Moottorin iskutilavuus kasvoi 1600 kuutiosenttimetriin, mutta samalla otettiin käyttöön imuilman kuristin tehon rajaamiseksi.
2-litraiset moottorit otettiin Formula 3 -luokassa käyttöön 1974, ja tämän jälkeen moottorisäännöt ovat pysyneet pääpiirteittäin samoina. Aluksi imuilman kuristin oli halkaisijaltaan 24 mm, mutta vuonna 1996 sen halkaisija suurennettiin 26-milliseksi. Muun muassa Suomessa käytettiin silti aina vuoteen 2009 asti 24 mm kuristinta.
Historia > Kuvia

Monopoletta-BMW (1949)
Cooper Formula 500 (1950)
Tecno (1960-luku)
Ralt RT 1 (1970-luku)
Formula 3 -autot

Formula 3 -luokassa on useita valmistajia niin autoissa kuin moottoreissakin. Luokan päämerkki on ollut jo vuosia italialainen Dallara, jonka lisäksi F3-autoja valmistavat ranskalainen Mygale ja venäläinen Art-Line (Arttech-merkillä). Kilpailukäytössä on edelleen myös monia muita merkkejä, joiden valmistus on kuitenkin jo loppunut.
Kaikki Formula 3 -moottorit ovat 2,0-litraisia, bensiinikäyttöisiä, nelisylinterisiä ja ahtamattomia. F3-moottorin tulee perustua luokiteltuun tuotantomoottoriin. Euroopassa käytetään nykyisin lähinnä Mercedes-HWA ja Volkswagen-Spiess -moottoreita. Japanissa päämerkkejä ovat Toyota-Tom's ja Mugen Honda. 26-millimetrisellä kuristimella varustetun F3-moottorin teho on noin 210 hevosvoimaa.
F3-autossa käytetään sileitä ns. slick-renkaita. Käytettävä rengasmerkki on sarjakohtainen. Nykyisin F3-luokkaa ajetaan mm. Avonin, Kumhon ja Yokohaman renkailla. Suomessa Dunlop Tyres hoitaa Formula 3 -sarjan rengashuollon.
Formula 3 -autot > Tärkeimpiä mittoja

leveys: enintään 1850 mm
akseliväli: vähintään 2000 mm
raideleveys: enintään 1200 mm
massa: vähintään 550 kg (kilpailukunnossa kuljettaja mukaan luettuna)
manuaalivaihteisto, korkeintaan 6 vaihdetta eteen. Peruutusvaihde pakollinen.
renkaat: edessä 190/530R13, takana 230/590R13
Kaikissa F3-sarjoissa ei noudateta FIA:n sääntöjä kokonaisuudessaan. Italian, Etelä-Amerikan ja European F3 Open -sarjoissa käytetään kustannuksiltaan aitoja F3-moottoreita edullisempia yksityyppimoottoreitaselvennä. Ison-Britanninan ja Japanin mestaruussarjoissa kilpaillaan myös vanhemmilla autoilla omassa luokassaan. Näissä kansallisissa luokissa käytetään yksityyppimoottoreita, vaikka uusimman sukupolven autot kilpailevat samoissa lähdöissä FIA:n sääntöjen mukaisina.
Formula 3 -luokka Suomessa

Formula 3 -luokalla on Suomessa pitkät perinteet. Alkuperäisillä 500cc autoilla kilpailtiin mm. Eläintarhan ajoissa. Suomenmestaruudesta F3:ssa on ajettu vuosina 1958-1960, 1984-1986 ja 2000-2009 (vuonna 2002 sarja oli arvoltaan cup). Kaudella 2010 suomenmestaruussarjan korvaa uusi Nordic F3 Masters.
2000-luvulla Dallara - Opel-Spiess on ollut menestynein automerkki SM-sarjassa. Sillä on voitettu mestaruus seitsemän kertaa. Kuljettajista SM-kultaa on saavuttanut useammin kuin kerran vain Jari Koivisto (2001, 2005). SM-sarjassa on ajanut myös useita ulkomaalaisia kuljettajia, mutta mestariksi on yltänyt vain italialainen Andrea Belicchi vuonna 2003.
Formula 3 -luokka Suomessa > Suomen mestarit

1958 Heimo Hietarinta
1959 Curt Lincoln
1960 Heimo Hietarinta
1984 Jari Koiranen
1985 Sami Pensala
1986 Jorma "Bisse" Airaksinen
2000 Marko Nevalainen
2001 Jari Koivisto
2002 Jussi Pinomäki (CUP)
2003 Andrea Belicchi
2004 Teemu Tanninen
2005 Jari Koivisto
2006 Arto Taimi
2007 Tomi Limmonen
2008 Mika Vähämäki
2009 Kimmo Joutvuo
Formula 3 -luokka Suomessa > Suomen mestarit > Nordic F3 Masters

2010 Jani Tammi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Formula 3 -eurosarjan sivut (englanniksi)
Formula 3 Story - Tilastoja F3-luokasta[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Nordic F3 Masters (Arkistoitu – Internet Archive)