stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fernando Natalio Chomalí Garib

Fernando Natalio Chomalí Garib (s. 10. maaliskuuta 1957 Santiago de Chile) on chileläinen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Santiago de Chilen arkkihiippakuntaan Carlos Oviedo Cavada 6. huhtikuuta 1991. Hänet nimitettiin Santiago de Chilen vihkipiispaksi sekä Noban titulaaripiispaksi 6. huhtikuuta 2006, ja piispaksi vihkiminen seurasi 3. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Aldo Cavalli, jota avustivat Ricardo Ezzati Andrello ja Cristián Contreras Villarroel.
Chomalí Garib sai 20. huhtikuuta 2011 nimityksen Concepciónin (Santissima Concezionen) arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 28. toukokuuta.
Mark Withers

Mark Withers (25. kesäkuuta 1947 Binghamton, New York – 22. marraskuuta 2024) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi vuonna 1981 televisiosarjassa Dynastia, jossa hän näytteli Steven Carringtonin (Al Corley) ex-poikaystävää Ted Dinardia. Withers vieraili myös muun muassa sarjoissa Wonder Woman, Magnum, Santa Barbara, Dallas, Päivien viemää, L.A. Law, Matlock, Criminal Minds – FBI-tutkijat ja True Blood.
Filip Saalasti

Filip Saalasti
Filippus (Filip) Saalasti (6. kesäkuuta 1866 Suomenniemi – 5. huhtikuuta 1918 Tampere) oli suomalainen poliitikko ja Maalaisliiton puheenjohtaja 1917–1918. Koulutukseltaan hän oli agrologi ja ammatiltaan maanviljelijä, konsulentti ja kaupunginagronomi.
Saalasti kävi alkeiskoulun ja reaalikoulun ja valmistui agrologiksi 1894. Hän toimi Limingan meijerikoulun johtajana 1894–1897, Hämeen läänin maanviljelysseuran konsulenttina 1897–1901, Oulun läänin talousseuran sihteerinä ja maanviljelyskonsulenttina 1902–1915 sekä viimeksi Tampereen kaupungin agronomina 1915–1918. Saalasti viljeli sotilasvirkataloa Kempeleessä 16 vuotta ja johti kasvitarhakursseja 17 vuotta, muun muassa Vanajassa viisi vuotta ja Kempeleessä kuusi vuotta. Hän toimi myös opettajana Limingan, Sääksmäen ja Lahden kansanopistoissa sekä harjoitti puutarhanhoitoa Lappeenrannassa, Viipurissa ja Pietarissa. Kansanedustajana Saalasti toimi vuosina 1910–1917.
Kansanedustaja, opetusministeri ja opetusneuvos Kerttu Saalasti oli Filip Saalastin miniä.
Saalasti kuoli sairauteen Suomen sisällissodan Tampereen taistelun aikana.
Teokset

Neuvoja juurikasvien viljelyksessä : koottuja sanomalehtikirjoituksia. Tekijä, Hämeenlinna 1897
Juurikasvien viljelys. Maatalouskirjasto n:o 10. Otava, Kuopio 1900, 3. uud. painos 1913
Lannanhoito kotona ja pellolla. Kyläläisten kirjasia n:o 34. Söderström, Porvoo 190
Juurikasveja viljelemään!. Kyläläisten kirjasia n:o 38. Söderström, Porvoo 1904
Katsaus Oulun läänin talousseuran toimintaan vuosina 1900-1905. Helsinki 1906
Sosialistien alotteet maakysymyksessä. Maalaisliiton kirjallisen yhdistyksen toimituksia n:o 4. Maalaisliitto, Kuopio 1916
Suomennokset

J. G. Gustafsson: Juurikasvien viljelyksestä pienempi tilallisia varten; toisesta painoksesta mukailemalla suom. Filip Saalasti. Hämeenläänin maanviljelysseura, Hämeenlinna 1897
Härgmäen taistelu

Härgmäen linnanrauniot
Härgmäen taistelu käytiin 2. elokuuta 1560 nykyisen Latvian alueella Ērģemen eli Härgmäen tienoilla Valgan lähistöllä osana Liivinmaan sotaa eräänä ratkaisutaisteluna. Taistelun osapuolina olivat Iivana Julman johtama Venäjä ja Saksalainen ritarikunta. Iivanan päämääränä oli saavuttaa reitti Viljandiin, joka oli Saksalaisen ritarikunnan tärkein tukikohta Liivinmaalla. Venäläisten sotapäällikköinä olivat Ivan Mstislavski ja Pjotr Šuiski ja historioitsija Nikolai Karamzinin mukaan Tarttoon kokoontuneina 60 000 ratsukkoa, 40 piiritys- ja 50 kenttätykkiä.
Venäläiset vakoilijat saivat tietää, että entinen maaherra Johann Wilhelm von Fürstenberg pyrkisi valtavan kassan kanssa Haapsaluun. Ruhtinas Vasili Barbašinilla oli 12 000 kevyttä ratsukkoa, ja hänen tuli keskeyttää tämän matka meren rantaan. Hän leiriytyi metsään viiden kilometrin päähän Härgmäen linnasta. Keskellä kirkasta päivää 30 saksalaisritaria lähetettiin rehunkeruuseen 27 kilometrin päähän leiristä ja hälytti toisella puolella Õhnejokea 500 venäläissotilaan joukon, ja ne alkoivat tulittaa toisiaan. Saksalaisia kaatui enemmän, mutta he pystyivät tiedottamaan asian maamarsalkka Philipp Schall von Bellin, joka lähetti 300 miestä venäläisiä vastaan tietämättä, että vastustajia oli paljon enemmän. Näin tuhoutui merkittävin "teutonien" vastarinta,ja Viljandi oli Iivanan ulottuvilla.
Seýdi

| Seýdi |
| --- | --- |
 Seýdi
 Koordinaatit: 39°26′28″N, 62°52′0″E 
Valtio:  Turkmenistan
Maakunta:  Lebapin maakunta
Piirikunta:  Dänewin piirikunta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2024):  17 800
Seýdi (vuoteen 1990 saakka Neftezawodsk) on kaupunki Lebapin maakunnan Dänewin piirikunnassa Turkmenistanissa. Se sijaitsee Amudarjan vasemmalla rannalla 70 kilometriä maakunnan pääkaupungista Türkmenabatista luoteeseen. Kaupungissa arvioitiin olevan 17 800 asukasta vuonna 2024.
Paikkakunta on syntynyt Çärjewin öljynjalostamon rakentamisen yhteydessä vuonna 1973. Siitä tuli Seýdin kaupunki vuonna 1990.
Seýdin kautta kulkee Türkmenbatin, Urganchin ja Daşoguzin välinen maantie ja rautatie. Amudarjan ylitää uusi maantiesilta. Kaupungissa toimii Turkmenistanin toiseksi suurin öljynjalostamo. Siellä on myös kaasu-, sähkölaite-, puuvilla-, elintarvike- ja rakennusteollisuutta.
Kaupungissa sijaitsee Amudarjan luonnonpuiston hallinto ja museo.
Veikko J. Rytkönen

| Veikko J>  Rytkönen.Kansanedustaja |
| --- | --- |
 22.7.1958–26.9.1975, 1.2.1978–25.3.1983  
Ryhmä/puolue:  SKDL
Vaalipiiri:  Kuopion läntinen, Kuopion itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1924 Iisalmen maalaiskunta
Kuollut: 8. syyskuuta 2003 (79 vuotta) Iisalmi
Ammatti:  metsätyömies
Veikko Johannes Rytkönen (19. kesäkuuta 1924 Iisalmen maalaiskunta – 8. syyskuuta 2003 Iisalmi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1958–1975 ja 1978–1983.
Elämä

Veikko J. Rytkösen vanhemmat olivat kirvesmies Juho Petter Rytkönen ja Lyydi Kumpulainen. Kansakoulun käytyään hän teki vuodesta 1937 lähtien maa- ja metsätaloustöitä kotiseudullaan. Vuonna 1952 Rytkönen suoritti Sirola-opiston kurssin. Älykkäänä ja hyvänä puhujana tunnettu Rytkönen nousi nopeasti kansandemokraattisessa liikkeessä ja 1958 hänet valittiin kansanedustajaksi. SKP:n keskuskomiteaan Rytkönen kuului vuosina 1969–1970.
Rytkönen istui kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuoteen 1975 saakka ja nousi eduskuntaan jälleen helmikuussa 1978 Aarne Pulkkisen kuoltua. Presidentin valitsijamies hän oli vuosien 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Rytkönen oli myös Iisalmen kaupunginvaltuuston varapuheenjohtaja sekä Iisalmen maalaiskunnan kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Lisäksi hän vaikutti muun muassa Osuusliike Ylä-Savon hallintoneuvostossa sekä Pienviljelijäin liiton piiritoimikunnassa.
Lupsakkaaksi ja yhteistyökykyiseksi kuvailtu Rytkönen tunnettiin myös reippaasta alkoholinkäytöstään. Lasse Lehtisen kirjan Minä ja Kekkonen mukaan hän toimi rahapulan vuoksi Suojelupoliisin tiedonantajana SKP:n sisällä. Lehtinen väittää KGB:n päässeen asiasta selville ja kuulustelleen Rytköstä vuonna 1972 Moskovassa eduskunnan parlamenttivaltuuskunnan palatessa Pohjois-Koreasta. Vuonna 1982 lehdistö irvaili Rytkösen ahtaasta asunnosta, kun hän oli ilmoittanut kotiosoitteekseen postilokeron saadakseen kahden asuinpaikan kuluihin myönnettävää päivärahaa.
Perhe

Veikko J. Rytkösen ensimmäinen puoliso oli Martta Kärkkäinen vuosina 1948–1978. Heillä oli kolme poikaa. Avioeron jälkeen Rytkönen meni naimisiin konttoristi Raili Vikmanin kanssa 1979.
Tuomo Puumala

| Tuomo Puumala |
| --- | --- |
 Kansanedustaja Tuomo Puumala
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1982 (ikä 42) Kaustinen
Poliitikko
Puolue:  keskusta
Asema:  kansanedustaja (2007–2019)   sivistysvaliokunnan puheenjohtaja 2015–2019
Vaalipiiri:  Vaasan vaalipiiri
Kotipaikka:  Kokkola
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Tuomo Matti Oskari Puumala (s. 3. huhtikuuta 1982 Kaustinen) on suomalainen poliitikko, joka oli tiede- ja kulttuuriministeri Petri Honkosen valtiosihteeri Marinin hallituksessa ja aiemmin myös Rinteen hallituksessa. Hän oli kansanedustaja 2007–2019 ja toimi sivistysvaliokunnan puheenjohtajana 2015–2019.
Puumala valittiin kansanedustajaksi 7 335 äänellä Vaasan vaalipiiristä maaliskuun 2007 eduskuntavaaleissa. Puumala uusi paikkansa vuosien 2011 ja 2015 eduskuntavaaleissa, mutta jäi varasijalle vuoden 2019 vaaleissa.
Nykyään hän toimii Veikkauksessa johtajana ja johtoryhmän jäsenenä.
Opinnot ja työuran alku

Puumala kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 2001. Hän valmistui yhteiskuntatieteen maisteriksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 2010 pääaineenaan valtio-oppi. Puumalan pro gradu -tutkielma käsittelee eduskunnan budjettivaltaa. Myöhemmin hän on julkaissut aiheesta myös Polemia-sarjan julkaisun yhdessä yhteiskuntatieteiden tohtori Anne Luomalan kanssa.
Ennen valintaansa eduskuntaan Puumala työskenteli toimittajana Kokkola-lehdessä ja Perhonjokilaaksossa ja teki opettajan sijaisuuksia vuoteen 2003 asti.
Poliittinen ura

Puumala toimi Keskustanuorten puheenjohtajana vuosina 2005–2009, keskustan varapuheenjohtajana vuosina 2008–2012 ja keskustan eduskuntaryhmän varapuheenjohtajana 2012–2015.
Kokkolan kaupunginvaltuustoon Puumala valittiin vuonna 2000. Puumala toimi valtuuston puheenjohtajana vuosina 2007–2008 ja Keski-Pohjanmaan maakuntahallituksen puheenjohtajana vuosina 2011–2013.
Huhtikuussa 2012 Puumala ilmoitti pyrkivänsä keskustan puheenjohtajaksi. Vaalikampanjassaan hän käytti hyväksi vaatimatonta taustaansa esiintyen alkiolaisen linjan palauttajana. Rovaniemen puoluekokouksessa 9. kesäkuuta 2012 järjestetyn puheenjohtajavaalin toisella kierroksella hän sijoittui toiseksi äänin 1251–872, kun puheenjohtajaksi valittiin ensimmäisen kauden kansanedustaja Juha Sipilä. Ensimmäisellä kierroksella Puumala sai 659 ääntä ja Sipilä 961 ääntä. Paavo Väyrynen sijoittui puheenjohtajavaalissa kolmanneksi 493 äänellä ja Timo Kaunisto neljänneksi 26 äänellä.
Puumala jätti vuonna 2013 lakialoitteen, jossa lapsen törkeästä seksuaalisesta hyväksikäytöstä olisi säädetty rikos, joka ei vanhene koskaan. Lakialoitteen allekirjoitti Puumalan lisäksi 105 kansanedustajaa. Aloite lähetettiin lakivaliokuntaan ja se raukesi.
Puumala valittiin vuoden 2015 eduskuntavaaleissa 7 762 äänellä kansanedustajaksi kolmennelle kaudelleen. Hän toimi vuoden 2015 hallitusneuvotteluissa koulutuksen ja osaamisen työryhmän puheenjohtajana.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Puumala keräsi kaikkiaan 5 078 ääntä. Äänisaalis ei riittänyt valituksi tulemiseen. Puumala nimitettiin tiede- ja kulttuuriministeri Hanna Kososen valtiosihteeriksi Rinteen hallitukseen. Nimityksen myötä hän jätti Kokkolan kaupunginvaltuuston työkiireisiin vedoten. Puumala nimitettiin myöhemmin samaan tehtävään Marinin hallitukseen.
Puumala ilmoitti elokuussa 2022, että hän ei osallistu vuoden 2023 eduskuntavaaleihin. Hän aloitti työt Veikkauksen johtajana ja johtoryhmän jäsenenä syyskuussa 2023. Puumala vastaa johtajana datasta, analytiikasta ja asiakaspalvelusta.
Poliittinen linja

Tuomo Puumalasta vuonna 2012 Vihreä Lanka -lehteen tehtyä juttua varten monet Puumalan kanssa työskennelleet haastateltavat kuvailivat häntä hyväksi puhujaksi, mutta liiankin mukavaksi. Politiikan kommentaattori Jussi Lähde piti Puumalan vuoden 2012 puoluekokouspuhetta parhaana koskaan kuulemanaan puoluekokouspuheena. Keskustan sisällä hän kuuluu arvoliberaaliin siipeen.
Puumala on keskittynyt erityisesti sivistyspolitiikkaan. Hänestä vuonna 2012 Vihreään Lankaan tehtyä juttua varten monet Puumalan kanssa työskennelleet haastateltavat kuvailivat hänen olevan keskustan sisällä enemmän kallellaan vasemmalle kuin oikealle. Hän on toiminut sivistysvaliokunnan jäsenenä koko kansanedustajan uransa ajan. Puumala on johtanut keskustan koulutuspoliittista valmistelutyötä.milloin?
Kansalaisaloite samaa sukupuolta olevien avioliiton sallimiseksi keräsi vuonna 2013 vaadittavat 50 000 nimeä ja se vietiin eduskuntakäsittelyyn seuraavan vuoden alussa. Kun kansalaisaloitteen kohtalosta äänestettiin eduskunnassa, Puumala äänesti tasa-arvoisen avioliittolain puolesta. Hän ei kuitenkaan allekirjoittanut jo aiemmin, helmikuussa 2012, tehtyä lakialoitetta tasa-arvoisen avioliittolain puolesta.
Yksityiselämä

Tuomo Puumala on ollut naimisissa vuodesta 2010 ja hänellä on yksi lapsi.
Puumala on pelannut koripalloa nuorten SM-tasolla. Hän ilmoittaa suosikeikseen urheilussa kotikaupunkinsa Kokkolan joukkueet, Suomen maajoukkueet, suomalaiset urheilijat ja Tottenham Hotspurin. Puumala kertoo kotisivuillaan harrastavansa tennistä, koripalloa, lenkkeilyä, lukemista, elokuvia, teatteria ja hyvää ruokaa.
Arvo Riihimäki

| Arvo Riihimäki |
| --- | --- |
 Arvo Riihimäki vuonna 1927.
Kansanedustaja
 2.9.1927–20.10.1930, 6.4.1945–28.3.1954  
Ryhmä/puolue:  STPV, SKDL
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1891 Lavia
Kuollut: 13. joulukuuta 1972 (81 vuotta) Lavia
Ammatti:  pienviljelijä
Arvo Vihtori Riihimäki (29. toukokuuta 1891 Lavia – 13. joulukuuta 1972 Lavia) oli suomalainen poliitikko, joka toimi STPV:n ja SKDL:n kansanedustajana vuosina 1927–1930 ja 1945–1954. Hän oli vangittuna poliittisen toimintansa vuoksi 1930-luvun alussa.
Elämä ja poliittinen ura > Varhaiset vuodet

Arvo Riihimäki syntyi Lavian Niemenkylässä torppari Kaarlo Matinpoika Stenmanin (1870–1924) ja Aleksandra Vilhelmiina Penttilän (1869–1952) nelilapsiseen perheeseen. Hän teki maataloustöitä synnyintorpassaan ja toimi Niemenkylän työväenyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1914 lähtien. Riihimäki oli myös Porissa ilmestyneen Sosialidemokraattin Lavian kirjeenvaihtaja.
Maaliskuun vallankumouksen jälkeen Riihimäki toimi heinäkuusta 1917 lähtien raittiusvalvojana Porin miliisilaitoksella. Sisällissodan aikana maaliskuussa 1918 järjestyksenpito siirtyi Porin punakaartille, johon myös Riihimäki liittyi palvellen kansliatehtävissä punakaartin tiedonantotoimistossa. Punaisten jätettäessä Porin 13. huhtikuuta Riihimäki pakeni muiden punakaartilaisten joukossa kohti Itä-Suomea. Toukokuun alussa hän jäi saksalaisten vangiksi Hollolassa ja joutui Hennalan vankileirille. Elokuussa 1918 Riihimäki sai 9 vuoden tuomion valtiopetoksesta. Arvid Strukelin johtama Porin suojeluskunnan esikunta vaati hänelle kuolemanrangaistusta ja myös Lavian suojeluskunnan esikunta esitti saman toiveen.
Elämä ja poliittinen ura > Kansanedustajaksi

Vapauduttuaan armahduksen myötä 1920-luvun alussa Riihimäki ryhtyi pienviljelijäksi ja lähti mukaan kommunistisen Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen toimintaan. Vuoden 1924 eduskuntavaaleissa hän viranomaisten lakkauttaman SSTP:n toimintaa jatkaneen Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijöiden Vaalijärjestön ehdokkaana. Eduskuntaan Riihimäki valittiin STPV:n listoilta vuonna 1927.
Riihimäen kansanedustajakausi katkesi heinäkuussa 1930, kun sisäministeri E. V. Kuokkanen määräsi äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen painostuksesta kaikki STPV:n 23 kansanedustajaa pidätettäväksi epäiltynä ”maanpetoksellisesta toiminnasta”. Riihimäki onnistui piileskelemään viranomaisilta joulukuun puoliväliin saakka, jolloin hän yritti rajan yli Neuvostoliittoon yhdessä Pohjan Voiman toimittajan Väinö Aaltosen kanssa. Rajavartiosto sai heidät kiinni Kivennavan Karvalassa, ja keväällä 1931 Turun hovioikeus antoi Riihimäelle kahden vuoden vankeustuomion valtiopetoksen valmistelusta.
Elämä ja poliittinen ura > Sotavuosien jälkeen

Jatkosodan päätyttyä kommunistien toiminta laillistettiin ja Riihimäki palasi politiikkaan SKDL:n riveissä. Hänet valittiin eduskuntaan jälleen vuonna 1945. Riihimäki oli Lavian kunnallislautakunnan jäsen jo 1920-luvulla, ja myöhemmin 1940–1950 luvuilla hän toimi kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Vuonna 1966 Riihimäelle myönnettiin 1966 kunnallisneuvoksen arvonimi.
Perhe

Riihimäen puoliso oli Hilja Maria Peltomaa (1903–1963), jonka kanssa hän avioitui 1923. Pariskunnalla oli kolme lasta.
Hjalmar J. Procopé

| Hjalmar J>  Procopé |
| --- | --- |

Suomen ulkoasiainministeri
 Ingmanin II hallitus 31.5.1924–31.3.1925 Sunilan I hallitus 17.12.1927–22.12.1928 Mantereen hallitus 22.12.1928–16.8.1929 Kallion III hallitus 16.8.1929–4.7.1930 Svinhufvudin II hallitus 4.7.1930–21.3.1931  
Edeltäjä:  Carl Enckell Väinö Voionmaa
Seuraaja:  Gustaf Idman Aarno Yrjö-Koskinen
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Erichin hallitus 19.8.1920–9.4.1921 Cajanderin II hallitus 19.1.1924–31.5.1924  
Edeltäjä:  Eero Erkko Leo Ehrnrooth Aukusti Aho
Seuraaja:  Erkki Makkonen Axel Palmgren
Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922 1.5.1924–9.3.1926  
Ryhmä/puolue:  Ruotsalainen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1889 Tukholma
Kuollut: 8. maaliskuuta 1954 (64 vuotta) Helsinki
Arvonimi: erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri (1931)
Puoliso:  Mary Ek (vih. 1916–26) Anna Margaretha Norrmén (vih. 1927–39) Margaret Katherine Mary Shaw (vih. 1940–49) Brita Leila von Heidenstam (vih. 1949)
Tiedot
Puolue:  RKP
Johan Hjalmar Fredrik (Hjalmar Johan Fredrik, Hjalmar J.) Procopé (8. elokuuta 1889 Tukholma – 8. maaliskuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja diplomaatti. Procopé toimi RKP:n kansanedustajana 1919–1922 ja 1924–1926. Hän oli Suomen ulkoasiainministerinä vuosina 1924–1925 ja 1927–1931 sekä kauppa- ja teollisuusministerinä 1920–1921 ja 1924.
Perhe ja opinnot

Hjalmar J. Procopén vanhemmat olivat kenraalimajuri Carl Albert Fredrik Procopé ja Elin Hedvig Vendla von Törne. Runoilija Hjalmar Procopé oli hänen serkkunsa.
Procopé oli naimisissa neljästi. Hän meni ensimmäisen kerran naimisiin Mary Ekin kanssa 1916 ja he erosivat 1926. Toisen kerran Procopé oli naimisissa Anna Margaretha Norrménin kanssa vuosina 1927–1939. Eron jälkeen hän nai vuonna 1940 Margaret Katherine Mary Shaw'n. Pari erosi 1949 ja Procopé meni naimisiin samana vuonna Brita Leila von Heidenstamin kanssa. Procopén vuonna 1918 syntynyt poika Victor Procopé toimi urallaan isänsä tavoin RKP:n kansanedustajana. Hänen äitinsä oli Procopén ensimmäinen puoliso Mary Ek.
Ylioppilaaksi Procopé pääsi vuonna 1907. Hän opiskeli lakia suorittaen oikeustutkinnon 1913 ja ylemmän hallintotutkinnon 1914. Varatuomarin arvon hän sai vuonna 1916. Procopé työskenteli asianajajana Helsingissä vuosina 1915–1922.
Diplomaattina ja poliitikkona

Procopé toimi keväällä 1918 lähetystösihteerinä Berliinissä eroten vuoden 1918 lopussa, jolloin Saksa oli hävinnyt ensimmäisen maailmansodan ja Suomi pyrki suhteisiin Ranskan ja Britannian kanssa, ulkoasiaintoimituskunnan palveluksesta.
Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana Procopé oli vuosina 1919–1922 ja 1924–1926. Hän luopui edustajanpaikastaan 9. maaliskuuta 1926 palattuaan takaisin ulkoministeriöön Suomen Varsovan lähettilään tehtävään. Suomeen Procopé palasi joulukuussa 1927 tultuaan valituksi ulkoasiainministeriksi. Hän toimi tehtävässä maaliskuuhun 1931 saakka. Ministerin tehtävien jälkeen Procopé toimi Suomen Paperitehtaitten yhdistyksen toimitusjohtajana vuodet 1931–1939.
Diplomaattina ja poliitikkona > Sota-aikana

Sotavuodet 1939–1944 Procopé toimi Suomen Washingtonin lähettiläänä. Kauko Rumpusen, Suomen Kansallisarkiston tutkijan, mukaan Franklin Roosevelt varoitti Procopéta 28. elokuuta 1939 Natsi-Saksan ja Neuvostoliiton tekemästä Molotov-Ribbentrop-sopimuksesta ja sen sisällöstä. Saman tutkijan mukaan Procopé oli saanut tiedon sopimuksesta jo aiemmin muista lähteistä ja lähetti ensimmäisen asiaa koskeneen sähkeen Suomeen jo sopimuksen allekirjoituspäivänä 23. elokuuta 1939.
Rooseveltin varoitus saapui Suomeen virallisesti kuitenkin vasta kuukauden päästä Rooseveltin ja Procopén tapaamisesta, osana rutiiniraporttia, eikä sitä otettu täysin vakavasti, osittain sen takia, että Roosevelt ei paljastanut vihjeen alkuperäistä lähdettä, Joachim von Ribbentropin alaista, tapaamisessa.
Talvisodan aikana Procopé tuli tunnetuksi amerikkalaisen median tehokkaana hyödyntäjänä: se, että Suomi oli maksanut ensimmäisen maailmansodan aikaisen sotavelkansa Yhdysvalloille ja se, että Suomen valtio maksoi sotaa käyvänä maana lainojensa lyhennyksiä suunnitelmien (noin kolme kuukautta kestäneen sodan aikana maksuosuuksia tosin ei monta langennut) mukaan, pääsivät lehtien palstoille ja keräsivät yhdysvaltalaisten lukijoiden sympatioita. Poliittisen tilanteen muuttuessa loppukesästä 1944 – Suomen ja Kolmannen valtakunnan teiden erotessa – Hjalmar Procopé joutui disponibiliteettiin eroten ulkoministeriön palveluksesta marraskuussa 1945.
Diplomaattina ja poliitikkona > Viimeiset vuodet

Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä vuosina 1945–1946 Procopé toimi presidentti Risto Rytin puolustusasianajajana ja samalla kaikkien syytettyjen puolustuksen johtajana. Procopén nimi tuli esille syksyllä 2005 Rytin päiväkirjojen tullessa uudestaan julkisuuteen. Hän oli siirtänyt ne Hoover-instituuttiin Yhdysvaltoihin 1940-luvulla.
Kesästä 1945 lähtien Procopé asui Tukholmassa. Hänen työskenteli Mannerheim-elämäkerran kirjoittajana tunnetun Stig Jägerskiöldin asianajotomistossa. Kun Procopén passin määräaika umpeutui kesäkuussa 1946, hänelle ei myönnetty enää uutta passia "korkeampien tahojen määräyksestä", mikä käytännössä tarkoitti Suomen silloisen vasemmistovoittoisen valtiovallan suhtautuvan kriittisesti hänen toimintaansa, erityisesti presidentti Rytin puolustusasianajajana. Hän sai kuitenkin syyskuussa 1946 ruotsalaisen muukalaispassin. Tällä passilla hän saattoi matkustaa mm. Ranskaan Pariisin rauhankonferenssiin ajaakseen Suomen asiaa.
Viimeisinä elinvuosinaan Hjalmar Procopé osallistui toimintaan, joka suuntautui kommunismia vastaan. Hän pyrki avustamaan toisia maanpakolaisia, asekätkennän takia vainottuja sotilaita, saamaan matkaliput Yhdysvaltoihin. Hän oli järjestämässä rahoitusta eversti Marttisen joukoille.
Viimeisinä elinvuosinaan Procopé vietti maanpakolaisen elämää Tukholmassa ja New Yorkissa. Kesällä 1948 tapahtunut käänne Suomen poliittisessa elämässä vaikutti Procopélle siten, että uusi pääministeri K.-A. Fagerholm huolehti henkilökohtaisesti Procopélle Suomen passin.
Hänelle oli myönnetty ulkoministerikausiensa jälkeen vuonna 1931 erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvonimi. Procopé vihittiin Rochesterin yliopiston lakitieteen kunniatohtoriksi vuonna 1940.
Procopé julkaisi 1920- ja 1930-luvulla suomeksi, ruotsiksi ja ranskaksi teoksia Suomen kansainvälispoliittisesta asemasta ja kauppapolitiikasta sekä vuonna 1946 sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä käsitelleen teoksen Fällande dom som friar, jota ei koskaan julkaistu suomeksi.
Hjalmar Procopé kuoli 1954 ollessaan käymässä Suomessa voidakseen äänestää eduskuntavaaleissa.
Kirjallisuutta

Brander, Richard: Finland och den tidiga västintegrationen: Hjalmar J. Procopé och Europarörelsen 1948–1954.  (Diss. Statsvetenskapliga fakultetens publikationer, 111)  Helsingfors:  Helsingfors universitet, 2019.  ISSN 2343-273X  ISBN 978-951-51-3377-9  Teoksen verkkoversio.
Lemberg, Magnus: Hjalmar J. Procopé: Isänmaanystävä ja maailmankansalainen.  ((Hjalmar J. Procopé: En politisk biografi, 1989.) Suomennos Kauko Kare ja Katariina Kare-Evans)  Alea-kirja, 1994.  ISBN 951-9429-89-1
Lemberg, Magnus: Hjalmar J. Procopé som aktivist, utrikesminister och svensk partiman: Procopés politiska verksamhet till år 1926.  (Diss. (Helsingfors universitet). Skrifter utgivna av Svenska litteratursällskapet i Finland, 524)  Helsingfors:  Svenska litteratursällskapet i Finland, 1985.  ISSN 0039-6842  ISBN 951-9018-08-5
Lemberg, Magnus: ”Procopé, Hjalmar Johan (1889–1954)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 798–801.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Seppälä, Raimo: Pelon vuodet: Arvo ”Poika” Tuomisen salaista kirjeenvaihtoa Tukholmasta 1944−1956.  Helsinki: Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5888-3