stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Náfplio
Historia > Esihistoria ja antiikki

Antiikin aikana nykyisen kaupungin paikalla sijaitsi Nauplian kaupunki. Sen paikka on ollut asuttu viimeistään neoliittiselta kaudelta lähtien. Kaupungin alueelta on tehty löytöjä myös varhaiselta ja keskiseltä helladiselta kaudelta sekä mykeneläiseltä ja geometriselta kaudelta. Nauplia oli Mykenen satama jo mykeneläiseltä kaudelta lähtien, ja jää historiassa usein sen varjoon. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä Poseidonin ja Amymonen pojasta Nauplioksesta.
Antiikin aikana Nauplia oli alun perin osa Kalaureian liittoa. Toisen Messenian sodan aikana kaupunki liittyi Spartan puolelle, ja läheinen Argos valtasi ja tuhosi sen noin 688–685 eaa. Kaupungin myöhemmästä historiasta antiikin ajalla tiedetään vain vähän, ja se jää Argoksen varjoon toimien sen satamana. Kaupunki oli autioitunut 100-luulle jaa. tultaessa. Akropoliilla eli Akronauplian kukkulalla on joitakin jäänteitä 300-luvulla eaa. rakennetuista muureista.
Historia > Keskiaika ja osmanivallan aika

Bysanttilaisena aikana kaupunki tunnettiin nimimuodoissa Nauplion (Ναύπλιον), Anaplion (Ἀνάπλιον) ja Anapli(a) (Ἀνάπλι(α)). Kaupungista tuli 500-luvulla tärkeä sotilaallinen paikka lahtea hallitsevan linnoituksensa johdosta, ja myös alueen kaupan keskus. Vuonna 1203 kaupungin johtohahmo Leon Sguros (Léon Sgourós) valloitti Argoksen ja Akrokorintin sekä Larissan, mutta ei onnistunut valloittamaan Ateenaa, jota hänen joukkonsa piirittivät vuonna 1204.
Menetettyään Konstantinopolin turkkilaisille frankit valloittivat Náfplion venetsialaisten avulla. He myös lähes tuhosivat kaupungin linnoituksen. Rauhanteossa kaupunkilaiset saivat pitää kaupungin itäosan, Romeikon, ja seurata perinteisiä tapojaan, kun taas frankit saivat haltuunsa suuremman osan kaupunkia, jota kutsuttiin nimellä Akronauplia (Akronapflía). 200 vuotta myöhemmin frankit myivät kaupungin venetsialaisille, jotka hallitsivat kaupunkia vuosina 1389–1540.
Venetsialaiset jatkoivat yläkaupungin linnoitustyötä ja saivat sen päätökseen 1470. Samana vuonna he rakensivat linnakkeen myös pienelle Boúrtzin saarelle kaupungin sataman keskelle. Satama voitiin sulkea linnoitukseen menevällä kettingillä, mistä kaupunki sai nimen Porto Cadenza, ”Kettinkien satama”. Noina aikoina ihmisiä muutti kaupungin turviin turkkilaisten pelossa, ja kaupunki laajeni meren ja Akronauplian muurien väliselle alueelle. Uusien alueiden turvaksi rakennettiin lisää muureja. Samaan aikaan kaupunkiin rakennettiin myös muun muassa Pyhän Georgioksen kirkko (Ágios Geórgios), joka nykyisin toimii kaupungin katedraalina, sekä lukuisia muita venetsialaistyylisiä rakennuksia. Muurit jäivät kuitenkin verraten hyödyttömiksi, koska kaupunki luovutettiin rauhansopimuksessa Suleiman Suurelle vuonna 1540. Turkkilaiset hallitsivat kaupunkia yli 100 vuotta, ja siitä tuli Kreikan mannermaan viennin ja tuonnin keskus.
Vuonna 1686 turkkilaiset antautuivat kaupungissa Venetsian, Saksan ja Puolan yhdistyneille asevoimille ja kaupungin toinen venetsialaishallinnon aika alkoi. Linnaketta ja kaupunkia korjattiin laajalti ja Palamídin (Palamideen) linnoitus rakennettiin. Náfpliosta tuli alueen pääkaupunki koko Peloponnesoksen päädyttyä venetsialaisten haltuun. Vuonna 1715 kaupunki tuhoutui lähes kokonaan turkkilaisten vallattua sen takaisin. He ryöstivät kaupungin ja surmasivat lähes kaikki sen puolustajat. Useimmat aiemmat asukkaat muuttivat pois. Turkkilaiset rakensivat kaupunkiin moskeijoja, kylpylöitä ja itämaisen tyylisiä taloja, joista osa on säilynyt.
Historia > Nykyinen kaupunki

Kreikan vapaussodan alussa huhtikuussa 1821 kreikkalaiset heimojohtajat ja filhelleenit piirittivät ja lopulta valtasivat kaupungin Theódoros Kolokotróniksen johdolla. Náfpliosta tuli modernin Kreikan itsenäisyyteen johtaneen vapaussodan keskuspaikka, ja se toimi vuodesta 1823 itsenäiseksi julistetun Kreikan epävirallisena pääkaupunkina. Kreikan parlamentin ensimmäisenä kokoontumispaikkana toimi vuosina 1825–1826 Aga paššan moskeija, joka tunnetaan siksi myös nimellä Vouleftikó. Englanti, Ranska ja Venäjä tunnustivat itsenäisyyden vuonna 1827.
Tammikuussa 1828 Ioánnis Kapodístrias nimitettiin Kreikan ensimmäiseksi valtionhoitajaksi ja hän saapui Náfplioon johtamaan maata. Kapodístriaksen hallinnon ensimmäisenä virallisena pääkaupunkina mainitaan kuitenkin myös Aígina tammikuusta 1828 lokakuuhun 1829. Kapodístrias murhattiin Náfplion Pyhän Spyridonin (Ágios Spyrídonas) kirkolla 27. syyskuuta 1831.
Kreikan ensimmäiseksi kuninkaaksi vuonna 1831 nimitetty Otto saapui Náfplioon suurten juhlallisuuksien saattamana. Pääkaupunki vaihtui Ateenaksi vuonna 1834. Tämän jälkeen Náfplion merkitys väheni. Náfpliolaiset kapinoivat kuningasta vastaan vuonna 1862, ja maan armeija hyökkäsi kaupunkiin. Kapinalliset armahdettiin samana vuonna.
Nykyisin Náfplio on suosittu vierailukohde erityisesti vanhankaupunkinsa ansiosta. Siellä on rakennuksia venetsialaiselta ja osmanivallan ajalta sekä uusklassisia rakennuksia 1800-luvulta. Náfplion kunnan suosituin turistikohde on läheinen Tolón kylä.
Nykyinen Náfplion kunta muodostui, kun Náfplio, Asíni, Midéa ja Néa Tíryntha yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat

Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Náfplion kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
| Kunnallis­yksikkö | Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- | --- |
| Asíni | Asíni | Agía Paraskeví | 206 |
| Asíni | Asíni | Asíni | 1 055 |
| Asíni | Asíni | Paralía Asínis | 34 |
| Asíni | Drépano | Drépano | 1 272 |
| Asíni | Drépano | Kallithéa | 119 |
| Asíni | Drépano | Marathéa | 20 |
| Asíni | Drépano | Néa Marathéa | 24 |
| Asíni | Drépano | Vivári | 314 |
| Asíni | Íria | Íria | 453 |
| Asíni | Íria | Kántia | 241 |
| Asíni | Íria | Katsigiannaíika | 38 |
| Asíni | Íria | Plateiá (saari) | 0 |
| Asíni | Íria | Psilí (saari) | 0 |
| Asíni | Karnezaíika | Áno Karnezaíika | 27 |
| Asíni | Karnezaíika | Kanapítsa | 10 |
| Asíni | Karnezaíika | Karnezaíika | 13 |
| Asíni | Karnezaíika | Stavropódi | 20 |
| Asíni | Toló | Ágios Antónios | 34 |
| Asíni | Toló | Daskaleió (saari) | 0 |
| Asíni | Toló | Koronísi (saari) | 0 |
| Asíni | Toló | Toló | 1 460 |
Asíni: Yhteensä: 5 340
| Midéa | Agía Triáda | Agía Triáda | 1 151 |
| Midéa | Anýfi | Anýfi | 745 |
| Midéa | Arachnaío | Amarianós | 92 |
| Midéa | Arachnaío | Arachnaío | 643 |
| Midéa | Argolikó | Argolikó | 609 |
| Midéa | Iraío | Iraío | 130 |
| Midéa | Mánesis | Mánesis | 534 |
| Midéa | Mánesis | Metóchi | 30 |
| Midéa | Midéa | Amygdalítsa | 160 |
| Midéa | Midéa | Midéa | 356 |
| Midéa | Panarítis | Moní Agíou Theodosíou tou Néou (luostari) | 13 |
| Midéa | Panarítis | Panarítis | 563 |
| Midéa | Poullakída | Poullakída | 605 |
Midéa: Yhteensä: 5 631
| Náfplio | Ária | Ária | 3 376 |
| Náfplio | Lefkákia | Lefkákia | 934 |
| Náfplio | Náfplio | Boúrtzi (saari) | 0 |
| Náfplio | Náfplio | Náfplio | 14 203 |
| Náfplio | Pyrgiótika | Aspróvrysi | 41 |
| Náfplio | Pyrgiótika | Paliochóra | 21 |
| Náfplio | Pyrgiótika | Pyrgiótika | 335 |
Náfplio: Yhteensä: 18 910
| Néa Tíryntha | Ágios Adrianós | Ágios Adrianós | 1 080 |
| Néa Tíryntha | Ágios Adrianós | Moní Karakalá (luostari) | 29 |
| Néa Tíryntha | Ágios Adrianós | Panagía | 41 |
| Néa Tíryntha | Ágios Adrianós | Profítis Ilías | 80 |
| Néa Tíryntha | Néa Tíryntha | Kapodístrias | 136 |
| Néa Tíryntha | Néa Tíryntha | Néa Tíryntha | 1 186 |
| Néa Tíryntha | Néa Tíryntha | Tíryntha | 452 |
| Néa Tíryntha | Néo Roeinó | Néo Roeinó | 471 |
Néa Tíryntha: Yhteensä: 3 475
Yhteensä: 33 356
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Náfplio Wikimedia Commonsissa
Δήμος Ναυπλιέων. Náfplion kunnan verkkosivut. (kreikaksi)
Peloponnesoksen alue
| --- | --- |
Arkadian alueyksikkö:   Gortynía  Megalópoli  Nótia Kynouría  Trípoli  Vóreia Kynouría 
Argoliin alueyksikkö:   Árgos-Mykínes  Epídavros  Ermionída  Náfplio 
Korinthian alueyksikkö:   Kórinthos  Loutráki-Perachóra-Ágioi Theódoroi  Neméa  Sikyóna  Vélo-Vócha  Xylókastro-Evrostína 
Lakonian alueyksikkö:   Anatolikí Máni  Elafónisos  Evrótas  Monemvasiá  Spárti 
Messenian alueyksikkö:   Dytikí Máni  Kalamáta  Messíni  Oichalía  Pýlos-Néstoras  Trifylía 
Bysanttilaisaikaisen basilikakirkon rauniot Akronauplian kukkulalla, kaupungin antiikin aikaisella akropoliilla.
Palamídin linna.
Náfplion Perustuslain aukio (Plateía Syntágmatos), taimmaisena Náfplion arkeologisen museon rakennus.
Náfplion vanhaakaupunkia.
Náfplion katedraalikirkko Pyhän Georgioksen katedraali.
Aga paššan moskeija eli Vouleftikó, Kreikan parlamentin ensimmäinen kokoontumispaikka.
Naistenlahden voimalaitos

| Naistenlahden voimalaitos |
| --- | --- |

Teho:  129 MW / 60 MW (sähkö) 144 MW / 120 MW (lämpö)
Omistaja:  Tampereen Sähkölaitos
Valmistunut:  1971, 1977
Sijainti:  Rauhaniementie 13 Tampella, Tampere
Koordinaatit:  61°30′34″N, 23°46′38″E
Naistenlahden voimalaitos on Tampereella Näsijärven rannalla sijaitseva Tampereen Sähkölaitoksen voimala, joka koostuu kahdesta voimalaitosyksiköstä, jotka ovat Naistenlahti 1 ja 3. Niistä ensimmäinen otettiin käyttöön vuonna 1971. Naistenlahti 3 korvasi vuonna 1977 valmistuneen Naistenlahti 2 -yksikön valmistuttuaan vuonna 2023.
Yksiköt > Naistenlahti 1

valmistumisvuosi 1971, pääpolttoaine alun perin öljy
polttoainemuutos 1982, pääpolttoaineeksi turve
modernisointi kombivoimalaitokseksi 2000, pääpolttoaine maakaasu
sähköteho 129 MW
lämpöteho 144 MW
toimii nykyään Fingridin varavoimalaitoksena
Yksiköt > Naistenlahti 2

Kuplapetikattila (BFB), Tampella (Babcock & Wilcox lisenssillä)
Valmistumisvuosi 1977, pääpolttoaine turve
Modernisointi 1998, polttoaineet puu, turve, maakaasu ja öljy
Polttoaineteho 193 MW, sähköteho 60 MW, lämpöteho 120 MW
Poistunut käytöstä maaliskuussa 2022; korvattu Naistenlahti 3 -yksiköllä
Yksiköt > Naistenlahti 3

Kiertoleijukattila (CFB), Valmet
Valmistunut 2023
Polttoaineteho 208 MW, sähköteho 50 MW, lämpöteho 160 MW
Pääpolttoaine metsähake ja metsäteollisuuden sivutuotteet, varapolttoaine turve
Arkkitehtuuri

Naistenlahden voimalaitoksen on suunnitellut Tampereen kaupungin arkkitehtiosasto. Voimala on teollisuusarkkitehtuuria edustava valtava rakennuskompleksi, joka korkeine piippuineen näkyy kauas. Se toimii Lapinniemen alueen maisemallisena maamerkkinä ja muodostaa visuaalisen parin Lapinniemen entisen puuvillatehtaan kanssa.
Voimalaitokseen lisättiin 2000-luvulla näyttävä julkisivuvalaistus, joka korosti kohteen monumentaalista luonnetta. Valaistuksen suunnittelivat Valoa Design -yhtiön Roope Siiroinen, Heini Ylijoki ja Arto Heiskanen. Vuonna 2008 heidät palkittiin tästä työstä kansainvälisesti arvostetulla GE Edison Award -palkinnolla, jota on luonnehdittu ”valaistusalan Oscariksi”. Julkisivuvalaistus poistettiin käytöstä keväällä 2020 voimalaitoksen laajennushankkeen vuoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naistenlahden voimalaitos Wikimedia Commonsissa
Naistenlahti 3 -hankkeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Turvallisuustiedote lähialueen asukkaille (Arkistoitu – Internet Archive)
Naistenlahti 3 rakenteilla kesäkuussa 2021.
Naistenjärvi

| Naistenjärvi Найстенъярви |
| --- | --- |
 Naistenjärvi
 Koordinaatit: 62°18′6″N, 32°40′59″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 358 km²
Väkiluku (2012):  2 700
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naistenjärven kunta Suojärven piirin kartalla.
Naistenjärvi (ven. Найстенъя́рви) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Saarijärven rannalla 32 kilometriä Suojärven kaupungista pohjoiseen. Taajamassa on 1 400 ja kunnassa 2 700 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Naistenjärven kunnan pinta-ala on 2 358 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Kontupohjan piirin Hirvaan ja Petrovskin kuntiin sekä etelässä Suojärven piirin Veskelyksen ja Suojärven, lounaassa Loimolan ja pohjoisessa Porajärven kuntiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Seutu kuuluu Länsi-Karjalan ylänköön. Sen maisemaa leimaavat laajat suot sekä pitkät ja kapeat harjut. Kunnan alueella virtaavat Suojoki, Torasjoki, Irstajoki, Kontiojoki, Kuukkausjoki, Vihtimjoki, Yläjoki, Parkoinoja, Rajajoki, Anninoja, Kivioja, Kukinoja, Luglajoki, Mustaoja, Samsananoja, Heinäoja, Pojasjoki, Kuima, Kälkänjoki, Lapinjoki, Yläjoki, Valkeajoki, Vegarusjoki, Veisoja, Liusoja, Mundoja ja Tervaoja. Järviä ovat Suojärvi, Vegarusjärvi, Unusjärvi (ven. Unusozero), Naistenjärvi (Ženskoje), Vuontelejärvi, Suuri-Kontiojärvi, Vaaksausjärvi, Yläjärvi, Kivatšjärvi (Verhni Kivatš), Ylisenjärvi, Tetrijärvi (Tetrozero), Kapajärvi (Kabozero), Luglajärvi, Ala-Torasjärvi, Muntajärvi (Mundozero), Ylä-Torasjärvi, Peseksimäjärvi, Pojasjärvi, Kaitajärvi, Tšudojärvi, Saarijärvi, Kuukkausjärvi, Poitamojärvi, Salmijärvi, Valkeajärvi, Ylä-Kälkänjärvi, Ala-Kälkänjärvi ja Myrysjärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat nikkeli, sungiitti, dolomiitti, gabro-diabaasi, graniitti, gneissigraniitti, hiekka ja sora.
Naistenjärven lisäksi kuntaan kuuluu viisi taajamaa: Lahkolampi, Leppäniemi, Suojoki, Toivola ja Turhanvaara. Toiseksi suurin asutuskeskus on tuhannen asukkaan Lahkolampi. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 69 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 14 % valkovenäläisiä, 6 % karjalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 1 % tataareja.
Historia

Ennen talvi- ja jatkosotaa Naistenjärvi kuului Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaan Suojärven kuntaan. Rautatie Matkaselästä valmistui Naistenjärvelle 1920-luvulla ja alueelle perustettiin sahoja. Vuosina 1958–1991 Naistenjärvellä oli kaupunkimaisen taajaman status.
Venäjän vuoden 2006 kuntauudistukseen asti Naistenjärvi ympäristökylineen muodosti asutushallintoalueen. Siihen kuuluivat Naistenjärven taajama sekä Kostamuksen, Lahkolammen, Toivolan ja Naistenjärven asutukset. Alueella oli noin 4 500 asukasta. Vuonna 2006 pääosa alueesta liitettiin uuteen Naistenjärven kuntaan. Kostamuksen kylästä tuli osa Porajärven kuntaa.
Liikenne, talous ja palvelut

Naistenjärven kautta kulkee Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie, jolla on Naistenjärven ja Lahkolammen asemat sekä 22. ja 35. kilometrin pysähdyspaikat. Kunnan läpi menee myös Suojärven, Porajärven ja Juustjärven välinen A132-maantie. Naistenjärvellä, Suojoella ja Lahkolammella on huoltoasemat.
Naistenjärven tärkein tuotantolaitos on Zapkarellesin saha. Kunnassa on myös muita puunjalostuslaitoksia sekä kaivosteollisuutta, karjatila, sikala, kalanviljelylaitos ja villieläintarha.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, poliklinikka, uimahalli, posti, pankki ja muutama kauppa. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Nähtävyydet ja matkailu

Leppäniemen lähellä sijaitsee kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu kaksi 1800–1900-vaihteen asuintaloa sekä Kuikkaniemen vuonna 1892 rakennettu luterilainen kirkko Leppäniemen eteläpuolella. Historiallisia kohteita ovat toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden haudat. Leukunjärven luoteispuolella on metsästys- ja kalastusmaja.
Aiheesta muualla

Naistenjärven kunnan sivusto (venäjäksi)
Naistenjärven kunta Suojärven piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Nanboku-chō-kausi

Paleoliittinen kausi
Jōmon-kausi
Yayoi-kausi
Yamato-kausi
Kofun-kausi
Asuka-kausi
Nara-kausi
Heian-kausi
Kamakura-kausi
Kenmu-restauraatio
Muromachi-kausi
Nanboku-chō-kausi
Sengoku-kausi
Azuchi-Momoyama-kausi
Nanban-kaupan kausi
Edo-kausi
Bakumatsu
Meiji-kausi
Taishō-kausi
Japani I maailmansodassa
Shōwa-kausi
Miehitetty Japani
Heisei-kausi
Reiwa-kausi
Nanboku-chō-kausi (jap. 南北朝時代, Nanboku-chō-jidai) eli ”eteläisen ja pohjoisen hovin kausi” oli Japanin historian noin 60 vuoden pituinen aikakausi, joka kesti vuodet 1336–1392. Sitä voidaan pitää osana pidempää Muromachi-kautta tai omana siitä erillisenä aikakautenaan. Nanboku-chō-kausi alkoi keisari Go-Daigon yrittämästä keisarinvallan palauttamiseen tähdänneestä Kenmu-restauraatiosta vuosina 1333–1336. Restauraation epäonnistuttua keisari joutui pakenemaan hoveineen Kiotosta Yoshinoon. Ashikaga-klaanin pää Ashikaga Takauji perusti samalla Kiotoon uuden sotilashallinnon ja keisarihuoneen. Kahden hovin välinen konflikti ratkesi vasta vuonna 1392.
Historia

Kamakurasta käsin hallinneen Kamakura-shōgunaatin valta heikkeni 1200-luvun lopulla. Sen myötä Kioton aatelisten keskuudessa vahvistui liike saada valta takaisin sotilasluokalta. Samaan aikaan syntyi kaksi vallasta kilpailevaa keisarihuoneen sukuhaaraa, vanhempi haara ja nuorempi haara. Molemmat tavoittelivat Kamakuran sotilashallinnon tukea. Vuonna 1317 shōgunaatti ehdotti, että haarat voisivat vuorotella valtaannousussa, mutta kiista ei hellittänyt kompromissiehdotuksen myötä. Vuonna 1318, kun keisariksi nousi nuoremmasta haarasta Go-Daigo, väistynyt keisari Go-Uda hajotti eläköityneen keisarin in no chō -viraston, jolloin kaikki valta keskittyi Go-Daigon käsiin.
Go-Daigo halusi palauttaa suoran keisarinvallan, jollainen oli viimeksi vallinnut Heian-kauden alkupuolella ennen Kamakura-sotilashallintoa ja Fujiwara-klaanin sijaishallitsijoiden aikakautta. Hänen ympärilleen ryhmittyi nuoria restauraatiota tukeneita hoviaatelisia. Sotilashallinto sai kuitenkin tietää hänen suunnitelmistaan ja karkotti hänet Okisaarelle. Kansain alueen paikallisjohtajat ja buddhalaiset munkit nousivat sotilashallintoa vastaan, mutta shōgunaatin kaatoivat lopulta vuonna 1333 sen hallitsijasuvun Hōjō-klaanin tyytymättömät vasallit Ashikaga Takauji ja Nitta Yoshisada. Keisari Go-Daigo palasi shōgunaatin romahdettua Kiotoon ja aloitti Kemmu-restauraation. Monet sotilashallinnon kaatamiseen osallistuneet sotilaat olivat kuitenkin tyytymättömiä keisarin uudistuksiin ja saamiinsa palkkioihin, ja jo kolmen vuoden kuluttua vuonna 1336 Takauji kääntyi keisaria vastaan, voitti Yoshisadan joukot ja ajoi keisarin Kiotosta.
Go-Daigo pakeni hoveineen Kioton eteläpuolisille vuorille Yoshinoon lähelle Naraa. Takauji nimitti keisariksi Kiotoon keisarisuvun vanhemman sukuhaaran edustajan ja perusti siten kilpailevan hovin. Takauji perusti myös uuden sotilashallinnon, jonka hänen pojanpoikansa Ashikaga Yoshimitsu siirsi myöhemmin Kioton Muromachi-kaupunginosaan, jossa se sai lopullisen muotonsa ja jonka mukaan se on nimetty Muromachi-shōgunaatiksi.
Go-Daigo ja hänen seuraajansa pitivät pakolaishovin elossa usean vuosikymmenen ajan. Koska Ashikaga-hallinto sai legitimiteettinsä omalta Kioton-hoviltaan, kilpaileva hovi vahvisti heitä vastustavia voimia. Voimakkailla sotilaskuvernööreillä (shugo) oli ollut ratkaiseva asema uuden hallinnon perustamisessa, ja he tulivat yhä itsenäisemmiksi keskushallinnosta. Yoshimitsu onnistui vähitellen saamaan heidät hallintaansa. Vuonna 1392 hän onnistui lopulta myös yhdistämään kilpailevat hovit, lähes 60 vuoden jaon jälkeen. Vallanperimys siirtyi tällöin pohjoiselle Kioton-hoville. Yoshimitsun myötä Ashikaga-hallinto saavutti täysi-ikäisyytenä, ja lyhyttä aikakautta vuosina 1392–1408 pidetään Ashikagojen huippukautena ja kulttuurin kukoistusaikana.
Kulttuuri

Nanboku-chō-kausi oli epävakaa, kaoottinen ja verinen ajanjakso Japanin historiassa. Siitä huolimatta uudenlainen kulttuuri syntyi sen aikana: ”uusi runomuoto renga (klassinen ketjuruno) syntyi Nijō Yoshimoton (1320–1388) johdolla; historiankronikoita alettiin kirjoittaa kansankielellä; zenmunkit kirjoittivat hienoimmat kiinalaiset runonsa (kanshi); kyōgen-näytelmiä (koomista draamaa) esitettiin; ja Kan’ami (1333–1384) teki ensi kerran nō-teatterista korkean taidemuodon.”
Nanboku-chō-kauden tapahtumia kuvaa elävästi 1340–1370-luvuilla kirjoitettu sotakronikka Taiheiki (”suuren rauhan kronikka”). Se kertoo paitsi hovin myös eri samuraisukujen historiasta ajan levottomuuksien aikana, ja sillä oli merkittävä vaikutus kansankulttuuriin. Muita merkittäviä Nanboku-chō-kaudella kirjoitettuja historiankirjoja ovat Kamakura-kaudesta kertova Masukagami (”kirkas peili”, 1338–1376) ja eteläisen hovin näkökulmasta kirjoitettu Kitabatake Chikafusan laatima Jinnō Shōtōki (”jumalten ja hallitsijoiden kronikka”, 1339, 1343).
Klassinen hovikulttuuri katosi vähitellen Nanboku-chō-kaudella. Sen korvasivat etenkin edellä mainitut kirjallisuuden ja draaman muodot: ketjurunous, kiinalainen runous, nō-teatteri, kyōgen ja tanssi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nanboku-chō-kausi Wikimedia Commonsissa
Keisari Go-Daigo
Naniwa

| Naniwa / 浪速 |
| --- | --- |
 Naniwa vuonna 1887.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  27. maaliskuuta 1884
Laskettu vesille:  18. maaliskuuta 1885
Palveluskäyttöön:  1. joulukuuta 1885
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutui ajettuaan karille 1912
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 710 t
Pituus:  91,4 m
Leveys:  14 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  7 604 ihp
Nopeus:  18,5 solmua
Miehistöä:  325
Aseistus
Aseistus:  2 × Krupp 260 mm/35 -tykkiä 6 × Krupp 152 mm/35 -tykkiä 6 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 10 × 1″ Nordenfelt-tykkiä 4 × kymmenpiippuista 11 mm Nordenfelt-konekivääriä 4 × 14″ torpedoputkea
Naniwa (jap. 浪速) oli keisarillisen Japanin laivaston joulukuussa 1885 valmistunut Naniwa-luokan panssarikansiristeilijä. Alus tuhoutui ajettuaan karille vuonna 1912.
Taustaa

Ennen ensimmäistä Kiinan ja Japanin sotaa tapahtunut poliittisen jännityksen kasvaminen aiheutti Japanissa kiinnostuksen hankkia laivastolleen panssarikansiristeilijän. Alustyypin hankintaa puolsivat sen suuri nopeus, vahva aseistus ja panssarointi sekä suhteellisen edullinen hinta, jonka merkitystä korosti Japanin oman telakkateollisuuden kyvyttömyys valmistaa kyseisen kaltaisia aluksia. Lisäksi hankinnan tarvetta lisäsi Kiinan laivastolleen ostamat kaksi taistelulaivaa, panssarikansiristeilijä sekä panssaroidut tykkiveneet. Japanin laivastolle tilattiin kolme panssarikansiristeilijää, joista kaksi Armstrong Whitworthilta ja kolmas Ranskasta.
Valmistus

Alus tilattiin Armstrong Whitworthilta Elswickistä osana vuoden 1883 hankintoja. W. H. Whiten suunnitteleman aluksen köli laskettiin 27. maaliskuuta 1884 Low Walkerin telakalla numerolla 475, ja alus laskettiin vesille 18. maaliskuuta 1885. Alus valmistui vielä samana vuonna 1. joulukuuta.