Mongolian historia
Siirtymävaiheen Mongolia > Mantšuvallan aika

1600-luvun alussa mongolien keskushallinnon valta alkoi heikentyä ja heimot alkoivat muodostaa omia pieniä valtakeskuksiaan. Samanaikaisesti Mongolian naapurissa alkoi vahvistua Moskovan Venäjä, sekä Mantšurian mantšut. Alueella eläneet mongolit ja turkkilaiskansat olivat olleet aiemmin aina valloittajakansoja, mutta sotatekniikan kehitys oli johtanut siihen että paimentolaiskansat olivat jäämässä alakynteen. Heillä ei ollut taloudellisia eikä teknisiä edellytyksiä ostaa, tai valmistaa itse, musketteja tai tykkejä, joita vastaan ratsuväellä ei ollut mahdollisuuksia.
Mantšut voimistuivat siinä määrin, että ne alkoivat jo muodostaa uhan Ming-dynastian Kiinalle. 1600-luvun alussa mantšut alkoivat johtajansa Nurhacin johdolla levittäytyä Etelä-Mongoliaan. Mantšujen levittäytyminen länteen toi heidät kahakkaan mongolien kanssa, mutta vuonna 1634 mongolien vastustus murtui. Tuolta ajalta on noussut mongolien kansallissankari Tsogto Taji, joka johti mongolivastarintaa.
Samoihin aikoihin myös oirat-mongolit alkoivat siirtyä länteen. Heistä erottuivat myöhemmin kalmukit, jotka asettuivat Volgajoen rannoille. He ryöstelivät venäläisiä siirtokuntia ja kun alue lopulta tuli osaksi Venäjää, venäläiset saivat kalmukeista ratsuväkeä, joita käytettiin taisteluissa Krimin tataareja vastaan. Altan-kaanin aikakaudella mongolien kiinnostus Tiibetistä levisi myös Zungarin kaanikuntaan, joka ulottui Balkašjärveltä Xinjiangiin. He tekivät useita sotaretkiä Tiibetiin ja zungarit hallitsivat myös osia Mongoliasta suuren osan 1600-lukua. Zungarit pyrkivät myös yhdistämään kaikki mongoliheimot taisteluun mantšuja vastaan, mutta mongoleita heikensi heimopäällikköjen sisäiset kiistat.
Voimakkaimmaksi mahdiksi alueella olivat vääjäämättä nousemassa mantšut, jotka hallitsivat Mongolian eteläosia. Mantšut järjestivät alueen sotilasreservialueeksi tukemaan Kiinan valloitusta. Tämä järjestely oli lähtökohtana myös Mongolian hallinnollisille käsitteille, jossa eteläinen Sisä-Mongolia ja pohjoinen Ulko-Mongolia erottuivat toisistaan, näistä Sisä-Mongolia integroitui tiiviimmin Kiinaan. Mantšut ottivat myös mongolit mukaan Ming-dynastian vastaiseen taisteluun. Vuonna 1644 mantšut miehittivät Pekingin ja perustivat oman Qing-dynastiansa.
Kaikki mongolit eivät kuitenkaan olleet mantšumyönteisiä. Kalka-mongolien ylimystö tuki mantšuja, mikä takasi heidän etuoikeutensa Sisä-Mongoliassa. Oiratit taas vastustivat edelleen mantšuja, mutta myöskään kalkat eivät olleet yhtenäisenä rintamana tukemassa mantšuja. Mantšut järjestivät sarjan sotaretkiä, joilla oiratien vastarinta tukahdutettiin verisesti. Tämä operaatio saatiin kuitenkin päätökseen vasta vuonna 1759. Tällä levottomalla ajanjaksolla monet mongoliheimot joutuivat muuttamaan uusille asuinalueille, kaukaisimmat vaelsivat aina Volgajoen tienoille asti.
Mantšujen Qing-dynastia ei ollut ainoa ulkovalta, joka uhkasi mongolien asuinalueita. Venäjä jatkoi tasaista laajenemistaan itään, mikä toi venäläiset ja mantšut törmäyskurssille keskenään. Venäläiset olivat jo saavuttaneet Amurin laakson ja Tyynen valtameren 1600-luvun puoliväliin mennessä. Venäläiset valloittivat burjaatti-mongolien asuinalueen vuosien 1641–1652 välillä ja saivat siten hallintaansa Baikaljärven alueen. Mantšut olivat tästä kehityksestä huolissaan ja 1650-luvulla mantšujen ja venäläisten välillä käytiin ensimmäiset yhteenotot. Vuonna 1660 mantšut karkottivat venäläiset Amurin alueelta, mutta venäläiset palasivat uudelleen, kun mantšut oli sidottu Etelä-Kiinan ongelmiin. 1680-luvulla Qing-dynastia jatkoi operaatiota venäläisten karkottamiseksi ja vuonna 1685 se valtasi Albazinon linnoituksen venäläisiltä. Mutta mantšujen vetäydyttyä venäläiset palasivat jälleen. Kun myös mongolit alkoivat järjestäytyä sotilaallisesti Qing-dynastia alkoi pelätä että nämä saattaisivat liittoutua venäläisten kanssa. Siksi mantšukeisari Kangxi katsoi, että rauha venäläisten kanssa tulisi solmia nopeasti. Myös venäläiset katsoivat että kiista Kiinan kanssa tuli ratkaista nopeasti, sillä kasakkajoukkoja tarvittiin Euroopassa käytävissä sodissa. Osapuolet solmivat Nertšinskin rauhansopimuksen vuonna 1689, jossa valtakuntien raja määritettiin. Sopimuksen ehtoja täydennetiin Kjahtan sopimuksella vuonna 1727, josta myöhemmin hahmottui Kiinan ja Venäjän raja.
Mongoleille liitto mantšujen kanssa tarkoitti sitä, että mongolit olivat todellisuudessa Qing-dynastian vasalleja. Mongolit tarvitsivat Qing-dynastialta suojelua myös Zungarin kaanikuntaa vastaan. Qing-keisari Kangxin 80 000 sotilaan vahvuinen armeija marssi Mongoliaan ja löi zungari-kaani Galdanin joukot Jao Modon taistelussa vuonna 1696, nykyisen Ulanbaatarin eteläpuolella. Galdan kuoli seuraavana vuonna, minkä jälkeen Zungarin kaanikunta ei enää ollut merkittävä voimatekijä suurimmassa osassa Mongoliaa, vaikka zungarien valta säilyikin vielä osissa Xinjiangia ja Tiibetiä. Lopullisesti zungarit kukistettiin vuonna 1732, kun Qing-dynastia valloitti Ürümqin ja Turpanin.
Kiinan ja Venäjän valtakuntien laajeneminen Sisä-Aasiassa jatkui 1700-luvulla ja Kjahtan sopimuksessa määritetty rajanveto tarkoitti sitä, että muinainen Mongolian valtakunta jaettiin Kiinan ja Venäjän hallitsemiin alueisiin. Käytännössä Mongolian itsenäisyys oli lakkautettu lähes kahdeksi vuosisadaksi. Kaikki mongolit eivät alistuneet Qing-dynastian valtaan, mutta kapinat tukahdutettiin nopeasti.
1750-luvulla Qing-dynastia teki hallinnollisen eron Mongolian eri osien välillä. Sisä-Mongoliana tunnetut eteläiset osat käytännössä sulautuivat Kiinaan. Pohjoisen Ulko-Mongoliaa ei hallinnollisesti järjestetty ja sitä pidettiin mantšujen vallan ulkopuolisena alueena. Sadan vuoden kuluttua Kiinaa alkoi kuitenkin taas huolettaa Venäjän laajentumispyrkimykset. Mongoleille tilanne antoi mahdollisuuden peluuttaa suurvaltoja toisiaan vastaan. Mongoliassa oli 1800-luvun aikana kasvanut kiinalaisvastaisuus, mongolien itsemääräämisoikeuden viemisen vuoksi.
Qing-dynastian hallinnan aikana Mongoliassa koettiin kuitenkin rauhan vuosisata. Mongoliasta muodostui myös yhä teokraattisempi yhteiskunta. Uskonnollisesti buddhalaisuus imi itseensä maan perinteisiä šamanistisia piirteitä, jolloin muodostui ainutlaatuinen paikallinen uskonto. 1800-luvun puolivälissä Kiinassa vallinnut sekasortoinen aikakausi länsimaiden aiheuttaman paineen vuoksi johti siihen, että Kiina vaati Ulko-Mongoliasta enemmän verotuloja. Tämä johti Ulko-Mongolian köyhtymiseen ja kasvavaan tyytymättömyyteen Qing-dynastiaa kohtaan. Mongoliassa nähtiin yhä useammin mellakoita ja kiinalaisvastaisia kapinoita ja hallinto kääntyi Venäjän puoleen apua saadakseen. Käännekohdaksi tapahtumissa muodostui vuonna 1911 Kiinan tasavaltalainen vallankumous.