stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gemini (avaruusohjelma)
Lennot

| Lento | Miehistö | Ajankohta | Kuvaus |
| --- | --- | --- | --- |
| Gemini 1 | miehittämätön | 8.–12. huhtikuuta 1964 | Koelento, alus tuhottiin tarkoituksellisesti ilmakehässä |
| Gemini 2 | miehittämätön | 19. tammikuuta 1965 | Lämpökilpien testaus |
| Gemini 3 | Virgil I. Grissom John W. Young | 23. maaliskuuta 1965 | Ensimmäinen miehitetty lento. Kolmen kierroksen aikana  testattiin ohjausta. |
| Gemini 4 | James A. McDivitt Edward H. White | 3.–7. kesäkuuta 1965 | Ensimmäinen amerikkalaisen suorittama avaruuskävely |
| Gemini 5 | L. Gordon Cooper Charles P. Conrad | 21. elokuuta - 4. syyskuuta 1965 | Ensimmäinen viikon mittainen lento. |
| Gemini 6 | Walter Schirra Thomas P. Stafford | 15.–16. joulukuuta 1965 | Ensimmäinen lähestyminen (rendez-vous) toisen aluksen kanssa. |
| Gemini 7 | Frank Borman Jim Lovell | 4.–18. joulukuuta 1965 | Koska Agena target vehiclen laukaisu epäonnistui, Gemini 7 lähetettiin etuajassa korvaamaan Agena Gemini 6:n tehtävässä. |
| Gemini 8 | Neil Armstrong David R. Scott | 16.–17. maaliskuuta 1966 | Ensimmäinen telakoituminen avaruudessa. Häiriö ohjausmoottorissa aiheutti vaaratilanteen ja tehtävä keskeytettiin. |
| Gemini 9 | Thomas P. Stafford Eugene A. Cernan | 2.–6. kesäkuuta 1966 | Agenan laukaisu epäonnistui jälleen ja sitä korvaamaan tarkoitettu pelkkä telakoitumisadapteri ei avautunut kunnolla. Lähestymistä harjoiteltiin ja suoritettiin kahden tunnin avaruuskävely. |
| Gemini 10 | John W. Young Michael Collins | 19.–22. heinäkuuta 1966 | Agenaa ohjattiin ensimmäisen kerran. Alus myös lähestyi Gemini 8 aikana käytettyä Agenaa ja avaruuskävelyllä noudettiin sen sisältämiä tieteellisiä välineitä. |
| Gemini 11 | Charles P. Conrad Richard F. Gordon | 12.–15. syyskuuta 1966 | Ennätyksellinen 1369km apoapsis. Yhteensä kaksi ja puoli tuntia avaruuskävelyä. |
| Gemini 12 | Jim Lovell Buzz Aldrin | 11.–15. marraskuuta 1966 | Telakoituminen Agenan kanssa. Buzz Aldrin teki ennätyksellisen viiden ja puolen tunnin avaruuskävelyn. |
Avaruusalukset

Kantoraketteina käytettiin Titan II GLV:ta, jotka nostivat McDonnellilta tilatut miehistökapselit eli niin sanotut paluumoduulit kiertoradalle. Kapseli oli päivitetty versio aiemmassa Mercury-ohjelmassa käytetystä mallista. Eri järjestelmien paikkoja vaihdettiin ja niistä tehtiin modulaarisia, eli ne voitiin asentaa paikalleen helposti tai vaihtaa ilman muiden järjestelmien irrottamista.
Toinen suuri muutos oli korvata lähdössä käytetty pelastustorni heittoistuimilla. Torni ei ollut käytännöllinen, koska se lisäsi massaa ja oli järjestelmänä epävarma. Aluksen kaksi ovea kuitenkin mahdollistivat heittoistuinten käyttämisen, ja näiden katsottiin olevan turvallisemmat.
Avaruusalukset > Telakointialukset

Useilla lennoilla käytettiin Agena target vehicle -nimisiä telakointialuksia. Telakointi oli merkittävä tekninen virstanpylväs ottaen huomioon sen tarpeellisuus tulevissa Apollo-lennoissa ja esimerkiksi avaruusasemien rakentamisessa.
Epäonnistuneiden laukaisujen johdosta Nasa kehitti kevyemmän telakointimaalin, ATDA:n (Augmented Target Docking Adapter) jossa ei ollut kiertoradan muutoksiin käytettyä suurempaa moottoria. ATDA:ta käytettiin myöhäistetyllä Gemini 9A-lennolla Agenan tuhouduttua nousuvaiheessa. Telakoituminen kuitenkin epäonnistui, koska aluksen kotelo ei avautunut.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
On The Shoulders of Titans: A History of Project Gemini (Arkistoitu – Internet Archive)
Gemini-ohjelma
| --- | --- |
Miehittämättömät:   Gemini 1  Gemini 2 
Miehitetyt:   Gemini 3  Gemini 4  Gemini 5  Gemini 6  Gemini 7  Gemini 8  Gemini 9  Gemini 10  Gemini 11  Gemini 12 
Muuta:  Agena target vehicle
Gemini 9 laukaisu
Agena nähtynä Gemini 8 lähestymisvaiheessa
ATDA Gemini 9-lennolla. Jumittuneen koteloinnin ulkonäon takia astronautti Thomas Stafford kutsui sitä "vihaiseksi alligaattoriksi".
Aaltorintama

Linssi saa tasoaaltojen suorat aaltorintamat kaartumaan
Aaltorintama on optiikassa ja muualla fysiikassa pinta tai viiva, jonka muodostamat pisteet ovat aallon samassa vaiheessa. Pinta-aallon aaltorintama on jatkuva viiva. Jos heittää kiven veteen, voi seurata renkaina eteneviä aaltorintamia.
Renkaina eteneviä aaltorintamia veden pinnalla
Optiikassa linssi saa aaltorintamien muodon muuttumaan. Aaltorintamia mittaamalla voidaan tutkia linssien ominaisuuksia, ja tälle on hyvin erikokoisia sovelluksia kaukoputkien peilin laatuarvioista silmän taittovirheisiin asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aaltorintama Wikimedia Commonsissa
Seleenivety

| Seleenivety, vetyselenidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Seleenivety
CAS-numero:  7783-07-5
PubChem CID:  533
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H2Se
Moolimassa:  80.9758 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  –65.73 °C (207.42 K)
Kiehumispiste:  –41.25 °C (231.9 K)
Tiheys:  3.310 g/dm3
Liukoisuus veteen:  0.70 g/100 mL
     
Seleenivety eli vetyselenidi (H2Se) on puolimetalliyhdiste ja seleenin yksinkertaisin hydridi. Seleenivety on väritön, erittäin tulenarka kaasu, ja on kaikista seleeniyhdisteistä myrkyllisin jo pitoisuudella 0,3 ppm hengitysilmassa kahdeksan tunnin altistuksella.
Seleenivedyllä on erittäin epämiellyttävä, mädäntynyttä piparjuurta muistuttava haju.
Ominaisuudet > Happovakio

Seleenivedyllä (H2Se) on hyvin samanlaiset ominaisuudet rikkivedyn (H2S) kanssa, vaikkakin seleenivety muodostaa voimakkaamman hapon sen happovakion ollessa pKa = 3.89, ja rikkivedyn pKa = 11.0 lämpötilassa 25 °C.
Ominaisuudet > Reaktiivisuus

Seleenivety käyttäytyy hyvin paljon samalla tavoin kuin arseenivety eli arsiini. Seleenivetyä käsiteltäessä on oltava erityisen varovainen ja vältettävä kaasun vuotamista sisätiloihin, ei ainoastaan sen myrkyllisyyden vuoksi: kaasu voi ilmaa raskaampana lähteä valumaan, kasaantua etäällä matalaan kohtaan ikään kuin "lammikoksi" ja muodostaa syttymis- tai räjähdysvaaran.
Seleenivety myös hajoaa yli 100 °C:n lämpötiloissa tai palaessaan jolloin syntyy myrkyllisiä seleenipitoisia huuruja, ja joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa, seleeni hapettuu ja muodostaa myrkyllistä ja syövyttävää seleenidioksidia.
Seleenivety on voimakas pelkistin ja reagoi kiivaasti hapettavien aineiden kanssa aiheuttaen palo- ja räjähdysvaaran.
Ominaisuudet > Terveysvaikutukset

Vaikka seleeni onkin ihmiskeholle välttämätön hivenaine (n. 4 μg painokiloa kohden päivässä), se alkaa olla elimistölle vaarallista jo 500 μg päiväannoksina.
Seleenivety imeytyy ruumiiseen ja verenkiertoon helposti hengitysteitse ja suurille pitoisuuksille altistuminen johtaa helposti kuolemaan joko itse seleenimyrkytykseen tai tukehtumiseen. Hengitysaltistuksessa elimistöön ehtii imeytyä suuria määriä seleeniä lyhyessä ajassa. Ensimmäiset oireet seleenimyrkytyksessä ovat hengenahdistus, yskä, kurkun ja silmien polttelu ja vatsakipu. Kroonisessa seleenimyrkytyksessä eli selenoosissa näiden oireiden lisäksi esiintyy mm. ripulia, hengitysteiden tulehdukset ja sairaudet (keuhkokuume, keuhkoputkentulehdus), hammasmädän nopea ja laaja ilmaantuminen, ja hammaskiilteen, hiusten ja muun karvoituksen värjäytyminen punaiseksi seleenistä.
Usein seleenille altistuneilla esiintyy myös metallinmakua suussa ja valkosipulimaista hajua hengityksessä ja ihossa.
Seleenivetyä säilytetään ja kuljetetaan puristettuna ja nesteytettynä kaasupulloissa. Nesteen vuotaminen paljaalle iholle aiheuttaa kuitenkin paleltumavamman kiehuvan seleenivedyn imiessä itseensä kaiken lämpöenergian pisaroiden lähituntumassa, ja laskee lämpötilan niin alas että iho saattaa jopa jäätyä.
Valmistus ja käyttö

Seleenivetyä valmistetaan tavallisesti liottamalla veteen seleenialuminaattia Al2Se3, näin muodostuu seleenivetyä ja hydrautunutta alunaa seuraavan kaavan mukaisesti:
Sonoda-menetelmällä seleenivetyä valmistetaan vedestä ja hiilimonoksidista, seleenin ollessa sitoutuneena trietyyliamiinimolekyyliin.
Seleenivetyä voidaan myös valmistaa suoraan seleenistä ja vedystä altistamalla nämä keskenään > 350 °C:n lämpötilaan.
Seleenivety saadaan hajotettua ja metallinen seleeni eriytettyä yhdisteestä veteen liuotetun rikkidioksidin (SO2) avulla seuraavan kaavan mukaisesti:
Tällä periaatteella seleenivetyä käytetään puolijohteiden douppauksessa.
Seleenivetyä käytetään myös paljon seleenipitoisten kemikaalien valmistuksessa yleensä.
Päivi Aaltonen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Moskovan vuoden 1980 olympialaisten kolme parasta naisjousiampujaa: hopeamitalisti Neuvostoliiton Keto Losaberidze (vas.), kultamitalisti Neuvostoliiton Natalja Butuzova (kesk.) ja pronssimitalisti Päivi Meriluoto (oik.) |  Moskovan vuoden 1980 olympialaisten kolme parasta naisjousiampujaa: hopeamitalisti Neuvostoliiton Keto Losaberidze (vas.), kultamitalisti Neuvostoliiton Natalja Butuzova (kesk.) ja pronssimitalisti Päivi Meriluoto (oik.) |  Moskovan vuoden 1980 olympialaisten kolme parasta naisjousiampujaa: hopeamitalisti Neuvostoliiton Keto Losaberidze (vas.), kultamitalisti Neuvostoliiton Natalja Butuzova (kesk.) ja pronssimitalisti Päivi Meriluoto (oik.) |  |
Maa:   Suomi
Naisten jousiammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Moskova 1980 | yksilökilpailu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Compiégne 1980 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Kecskeméti 1982 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | Kecskeméti 1982 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Coventry 1978 | joukkuekilpailu |  |
| Sisäammunnan EM-kilpailut  | Sisäammunnan EM-kilpailut  | Sisäammunnan EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Falun 1983 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Odense 1985 | joukkuekilpailu |  |
Päivi Aulikki Aaltonen (o.s. Meriluoto, s. 12. joulukuuta 1952 Tampere) on suomalainen jousiampuja ja olympiamitalisti.
Meriluoto saavutti jousiammunnassa olympiapronssia Moskovan 1980 olympialaisissa. Seuraavissa kesäolympialaisissa Los Angelesissa 1984 hän sijoittui viidenneksi ja Soulissa 1988 Päivi Aaltonen -nimisenä 20:nneksi. MM-kilpailujen henkilökohtaisessa kilvassa hän sijoittui yhdeksänneksi vuonna 1981, kymmenenneksi vuonna 1983, 32:nneksi vuonna 1985, 17:nneksi vuonna 1987, 39:nneksi vuonna 1989 ja 36:nneksi vuonna 1991. MM-kilpailujen joukkuekilpailussa paras saavutus oli seitsemäs sija vuonna 1983.
EM-kilpailuissa Meriluoto saavutti useita mitaleja. Vuonna 1978 Coventryssa hän saavutti joukkuepronssia ja oli henkilökohtaisessa kisassa kuudes. Vuonna 1980 Compiégnessa hän saavutti joukkuehopeaa ja oli henkilökohtaisessa kisassa 12:s. Vuonna 1982 Kecskemétissa hän saavutti hopeaa sekä henkilökohtaisessa että joukkuekilpailussa. EM-hallikilpailuissa hän saavutti joukkuehopeaa Falunissa 1983 ja joukkuepronssia Odensessa 1985.
Tauluammunnan Suomen mestaruuden Aaltonen voitti vuosina 1977–1988 kahdeksan kertaa eli useammin kuin kukaan toinen nainen vuoteen 2008 mennessä. Vuonna 1982 hän ampui 50 metrin matkalta maailmanennätyksen 331 pistettä. Hän edusti turkulaista Arcus-seuraa.
Saavutuksia

Olympiapronssia Moskovassa 1980
Viides tila olympialaisissa Los Angelesissa 1984
EM-hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa 1982 sekä joukkuekilpailussa 1980 ja 1982
EM-pronssia joukkuekilpailussa 1978
EM-hallihopeaa joukkuekilpailussa 1983
EM-hallipronssia joukkuekilpailussa 1985
PM-kultaa henkilökohtaisessa kilpailussa 1978, 1984 ja 1986
SM-kultaa henkilökohtaisessa kilpailussa 1977–1982 ja 1987–1988
Eduskuntavaalit 1951

Suomen 20. eduskuntavaalit järjestettiin 2.–3. heinäkuuta 1951.
Vaaleihin valmistauduttaessa päähallituspuolueet Maalaisliitto ja SDP kävivät maataloustuottajien ja kaupunkilaiskuluttajien välistä tulonjakotaistelua. Vaalikamppailun tärkein vedenjakaja kulki kuitenkin SDP:n sisällä ja yksittäisistä ehdokkaista vaalien päätähdeksi nousi Väinö Tanner. Ulkoministeri Åke Gartz vaati keväällä 1951 SDP:n puheenjohtajaa Emil Skogia estämään Tannerin paluun eduskuntaan. Tähän Skog vastasi tylysti, että jos nyt estetään Tannerin ehdokkuus ulkopoliittisista syistä, seuraavissa vaaleissa voitaisiin estää kenen muun ehdokkuus tahansa. Vaalien voittaja oli SKDL, jonka äänimäärä lisääntyi lähes 16 000:lla ja eduskuntapaikkojen määrä viidellä. Politiikan tarkkailijoiden mukaan nyt maksettiin Fagerholmin ensimmäisen hallituksen, Arabian mellakoiden ja Kemin kapinan sekä vuoden 1950 presidentinvaalin jälkilaskut. Äänestysaktiivisuus jäi yli kolme prosenttiyksikköä heikommaksi kuin vuonna 1948.
Uusina kansanedustajina tulivat eduskuntaan mm. Arvo Ahonen, Eero Antikainen, Kalervo Haapasalo, Veikko Helle, Veikko Kokkola, Impi Lukkarinen, Aarre Simonen ja Viljo Virtanen (SDP), Toivo Antila, Eeli Erkkilä, Leo Häppölä, Mauno Jussila ja Nestori Kaasalainen (ML), Paavo Aitio, Kaino Haapanen, Antti Kinnunen, Matti Koivunen ja Anna-Liisa Tiekso (SKDL), Raino Hallberg, Tuure Junnila ja Niilo Kosola (Kok.), Grels Teir (RKP) sekä Esa Kaitila ja Juho Tenhiälä (KP).
Eduskunnan jättivät mm. SDP:n 33:t valtiopäivät istunut Hilma Koivulahti-Lehto ja 36 valtiopäivät istunut Jussi Tolonen, Maalaisliiton Janne Koivuranta ja vuonna 1907 valittuun ensimmäiseen yksikamariseen eduskuntaan kuulunut Juhani Leppälä, joka istui 33:t valtiopäivät, SKDL:n Yrjö Leino, Kokoomuksen Erkki Paavolainen ja Ernsti Turja, sekä Kansanpuolueen Rolf B. Berner ja Kalle Kauppi. Eduskunnasta putosivat SDP:n Toivo Pyörtänö ja Jussi Raatikainen, sekä Maalaisliiton Juho Koivisto ja Vihtori Vesterinen.
Eduskuntaan palasivat mm. SDP:n Väinö Leskinen ja jo ensimmäiseen yksikamariseen eduskuntaan kuulunut Väinö Tanner. Myös Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustajina aikanaan toimineet, joiden ehdokkuus vuoden 1945 vaaleissa oli kielletty, saivat nyt palata politiikkaan. Heistä palasi näissä vaaleissa eduskuntaan Iisakki Nikkola, nyt Kokoomuksen riveissä.
Vuoden 1951 vaaleissa valituista kansanedustajista viimeisenä elossa oli maaliskuussa 2016 kuollut Nestori Kaasalainen. Meeri Kalavainen, Anna-Liisa Korpinen ja Impi Lukkarinen kuolivat vuonna 2010.
Tulokset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 74,6 % | −3,6 |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 53 | −1 | 26,52 % | +0,2 | 480 754 | −13 965 |
|   | Maalaisliitto | 51 | −5 | 23,26 % | −1,0 | 421 613 | −34 022 |
|   | Suomen Kansan Demokraattinen Liitto | 43 | +5 | 21,58 % | +1,6 | 391 134 | +15 596 |
|   | Kansallinen Kokoomus | 28 | −5 | 14,57 % | −2,5 | 264 044 | −56 322 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 14 | +1 | 7,20 % | −0,1 | 130 524 | −7 457 |
|  | Suomen Kansanpuolue | 10 | – | 5,68 % | –  | 102 933 | –  |
|   | Åländsk Samling | 1 | -- | 0,31 % | −0,0 | 5 686 | −811 |
|  | Pienviljelijäin puolue |  |  | 0,27 % | −0,0 | 4 964 | −414 |
|  | Vapaamielisten Liitto |  |  | 0,27 % | –  | 4 936 | –  |
|  | Radikaalinen Kansanpuolue |  |  | 0,25 % | −0,0 | 4 486 | −676 |
|  | Ruotsalainen vapaamielinen puolue |  |  | 0,07 % | –  | 1 195 | –  |
|  | Suomalainen kansanpuolue |  |  | 0,01 % | –  | 243 | –  |
|  | Muut |  |  | 0,02 % | −0,3 | 305 | −4 873 |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 1 812 817 | −67 151 |
| Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Ruotsalaisen vapaamielisen puolueen ja Suomalaisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa |  |
Pietro Badoglio

| Pietro Badoglio |
| --- | --- |

Italian pääministeri
 25. heinäkuuta 1943 – 8. kesäkuuta 1944  
Edeltäjä:  Benito Mussolini
Seuraaja:  Ivanoe Bonomi
Italian ulkoministeri
 11. helmikuuta – 8. kesäkuuta 1944  
Edeltäjä:  Raffaele Guariglia
Seuraaja:  Ivanoe Bonomi
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. syyskuuta 1871 Grazzano Monferrato, Piemonte, Italia
Kuollut: 1. marraskuuta 1956 (85 vuotta) Grazzano Badoglio, Italia
Arvonimi: Italian marsalkka
Puoliso:  Sofia Valania (1884–1942)
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  
Palvelusvuodet:  1890–1943
Sotilasarvo:   Italian marsalkka (1926)
Taistelut ja sodat:  Italian–Etiopian sota (1895–1896)  Italian–Turkin sota (1911–1912)  Ensimmäinen maailmansota (1916–1918)  Italian–Libyan sota (1922–1932)  Toinen maailmansota (1940–1943)
Pietro Badoglio (28. syyskuuta 1871 Grazzano Monferrato – 1. marraskuuta 1956 Grazzano Badoglio (ent. Grazzano Montferrato)) oli italialainen marsalkka ja herttua, joka toimi Italian yleisesikunnan päällikkönä fasistien vallan aikana vuosina 1919–1921 ja 1925–1940 sekä Italian pääministerinä diktaattori Benito Mussolinin syrjäyttämisen jälkeen vuosina 1943–1944. Badoglion johdolla Italia irtautui liittolaisuudesta Saksan kanssa toisessa maailmansodassa. Hän toimi komentajana myös ensimmäisessä maailmansodassa ja johti Etiopian valloitusta vuosina 1935–1936.
Varhaisempi sotilasura

Badoglion isä oli tilallinen. Badoglio valmistui Torinon sota-akatemiasta vuonna 1890 ja aloitti sotilasuransa tykistöupseerina. Hän osallistui Italian–Etiopian sotaan Eritreassa vuosina 1896–1897, kävi yleisesikunta-akatemian, sai kapteenin arvon vuonna 1904 ja toimi vuodesta 1906 Italian yleisesikunnassa. Osallistuessaan Italian–Turkin sotaan Tripolitaniassa vuosina 1911–1912 hän sai ylennyksen majuriksi.
Italian liittyessä ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1915 Badoglio oli 2. armeijan esikunnan operatiivisen osaston päällikkö. Myöhemmin hän oli 4. divisioonan esikuntapäällikkönä ja toukokuusta 1916 alkaen 78. jalkaväkirykmentin komentajana. Hän kunnostautui Isonzon kuudennessa taistelussa suunnittelemalla ja toteuttamalla Monte Sabotino -vuoren valtauksen 6. elokuuta 1916 rykmenttinsä ympärille muodostetun ryhmän avulla. Vuonna 1917 hän komensi ensin II ja sitten XXVII armeijakuntaa ja sai elokuussa kenraaliluutnantin arvon.
Italialle katastrofaalisessa Caporetton taistelussa Badoglion XXVII armeijakunta romahti ensimmäisenä 24. lokakuuta 1917, jolloin saksalaiset ja itävaltalaiset pääsivät tekemään läpimurron. Tiedot tappion syistä salattiin osittain, joten Badoglion epäonnistuminen ei haitannut hänen uraansa, ja marraskuussa 1917 hänestä tuli Italian armeijan uuden esikuntapäällikön Armando Diazin varamies. Badoglio sai lisää kunniaa Italian käännettyä sodan voitoksi vuonna 1918, ja hän johti Italian valtuuskuntaa aseleponeuvotteluissa. Helmikuussa 1919 hänet nimitettiin senaattoriksi ja myöhemmin samana vuonna erityiskomissaariksi Venetsiaan. Badoglio toimi Italian yleisesikunnan päällikkönä marraskuusta  1919 helmikuuhun 1921.
Fasistien vallan aikana

Badoglio suhtautui vuonna 1922 pääministeriksi tulleeseen Benito Mussoliniin aluksi viileästi, oli ensisijaisesti uskollinen kuningas Viktor Emanuel III:lle ja piti etäisyyttä uuteen hallintoon. Badoglio oli sotaneuvoston jäsenenä 1922–1923 ja suurlähettiläänä Brasiliassa 1924–1925, mitä pidettiin vapaaehtoisena maanpakona. Mussolini nimitti hänet takaisin yleisesikunnan päälliköksi 4. toukokuuta 1925. Mussolini piti Badoglion tottelevaisuutta taattuna, sillä tämä vastusti armeijan organisaation uudistamista mutta oli muuten mukautuvainen luonne ja lisäksi painostettavissa Caporetton tapauksen vuoksi. Badoglio ylennettiin Italian marsalkaksi 26. toukokuuta 1926. Vuonna 1929 hänet aateloitiin Sabotinon markiisiksi ja hän sai Italian korkeimman kunniamerkin, Pyhimmän ilmoituksen ylimmän ritarikunnan kaulaketjun.
Badoglio toimi tammikuusta 1929 marraskuuhun 1933 Pohjois-Afrikassa Tripolitanian ja Kyrenaikan eli Libyan kuvernöörinä tehtävänään senusien vastarinnan tukahduttaminen. Kun kapinajohtaja Omar al-Mukhtar ei suostunut antautumaan, Badoglion avuksi lähetettiin vuonna 1930 kenraali Rodolfo Graziani. Badoglion, Grazianin, Mussolinin ja siirtomaaministeri Emilio De Bonon päätöksellä Jebelin vuoristoalueen koko väestö pakkosiirrettiin keskitysleireille Välimeren rannikolle, mikä teki lopun vastarinnasta.
Badoglio laati suunnitelman Etiopian valloitusta varten, vaikka vastusti laajamittaista sotaa alueella. Kun De Bonon komentama hyökkäys Etiopiaan kohtasi vastoinkäymisiä, Badoglio ryhtyi johtamaan operaatiota itse marraskuussa 1935. Hän onnistui valloittamaan Etiopian pääkaupungin Addis Abeban toukokuussa 1936, jolloin hänet palkittiin Addis Abeban herttuan arvolla. Badoglio toimi myös lyhyen aikaa Etiopian varakuninkaana. Hän palasi kuitenkin jo samana vuonna Italiaan hoitamaan yleisesikunnan päällikkön virkaansa. Hän oli samalla myös kansallisen tutkimusneuvoston puheenjohtaja vuosina 1937–1941.
Badoglio vastusti vuonna 1940 Italian liittymistä toiseen maailmaansotaan, sillä hän ei katsonut maan olevan siihen sotilaallisesti valmis, mutta Mussolini päätti toisin. Badoglio sai laatia suunnitelman Kreikan valloituksesta, mutta kreikkalaisten vastarinta oli odotettua tehokkaampaa. Hyökkäyksen epäonnistuttua surkeasti Badoglio pakotettiin eroamaan yleisesikunnan päällikkyydestä 4. joulukuuta 1940, ja hän pesi kätensä Mussolinin sotapolitiikasta.
Pääministerikausi ja viimeiset vuodet

Badoglio oli mukana suunnittelemassa Mussolinin syrjäyttämistä vuonna 1943. Kuningas Viktor Emanuel III erotti Mussolinin 25. heinäkuuta 1943 ja nimitti Badoglion uuden hallituksen johtoon ja samalla asevoimien komentajaksi. Ensitöikseen Badoglion hallitus lakkautti Kansallisen fasistipuolueen, vapautti poliittiset vangit ja lopetti juutalaisvastaisten lakien toimeenpanon. Italia jatkoi vielä sotaa Saksan rinnalla mutta valmisteli sotilaallisesti toivottomassa tilanteessa siirtymistä liittoutuneiden puolelle. Salainen aseleposopimus allekirjoitettiin Sisiliassa 3. syyskuuta ja julkistettiin 8. syyskuuta. Saksa miehitti välittömästi pääosan Italiasta, joten Badoglio, muu hallitus ja kuningas pakenivat 9. syyskuuta vastaisena yönä Roomasta Brindisiin liittoutuneiden turvaan antamatta armeijalle mitään ohjeita.
Badoglio allekirjoitti lopullisen aselevon 29. syyskuuta 1943 ja julisti 13. lokakuuta sodan Saksalle. Hänen hallituksensa hallitsi vain liittoutuneiden hallussa ollutta Etelä-Italiaa, ja sielläkin sen todellinen valta oli vähäinen, sillä aselepoehdot antoivat liittoutuneille ylivallan. Badoglion ensimmäinen hallitus muodostui lähinnä fasistihallinnon entisistä virkamiehistä. Vastarintaliikettä tukeneet antifasistiset vasemmistopuolueet karsastivat Badogliota ja suostuivat liittymään hallitukseen vasta 22. huhtikuuta 1944, jolloin muun muassa kommunistisen puolueen pääsihteeristä Palmiro Togliattista tuli ministeri. Badoglio erosi 9. kesäkuuta 1944 liittoutuneiden vallattua Rooman, ja vasemmistolainen Ivanoe Bonomi muodosti uuden hallituksen.
Sodan jälkeen Italian vasemmisto vaati Badoglion asettamista oikeuden eteen, mutta Britannian pääministeri Winston Churchill vastusti sitä. Ajatuksesta luovuttiin vuonna 1947. Badoglion elinikäinen senaattorin asema kuitenkin peruutettiin vuonna 1946. Hän vietti viimeiset vuotensa kotitilallaan Grazzano Badogliossa ja kuoli siellä vuonna 1956.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pietro Badoglio Wikimedia Commonsissa