stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruotsalaisten luotsiasema

Ruotsalaisten luotsiasemarakennus vuonna 2000.
Ruotsalaisten luotsiasema oli entisessä Rymättylän kunnassa, nykyisessä Naantalin kaupungissa Ruotsalaisen saaren etelärannalla toiminut luotsiasema, joka lopetti toimintansa noin vuonna 1957. Sen viimeisin luotsiasemarakennus valmistui vuonna 1892 ja se on suojeltu osayleiskaavassa seudullisesti merkittävänä rakennuksena. Museoviraston ja Merenkulkulaitoksen vuosina 1996–2000 tekemän merenkulun rakennusperinnön inventointien perusteella Museovirasto määritteli vuonna 2009 Ruotsalaisen luotsiaseman Suomen merkittävimpiin kuuluvaksi merenkulun rakennusperintökohteeksi. Vartiotuvan historiallista merkitystä ilmentää sen sijainti maisemassa. Vartiotupa ja rakennusryhmä on myös hyvä esimerkki aikansa vartiotuvasta ja 1800- ja 1900-lukujen taitteen luotsiasemamiljööstä.
Ruotsalaisen saari on historiallisesti merkittävä luotsipaikka ja saaren monet talot olivat jo 1700-luvulla luotsitalonpoikia. Luotsiasema sijaitsi 1800-luvulla lähellä nykyistä yhteysaluslaituria. Tämä luotsiasema tuhoutui tulipalossa ja uusi asema rakennettiin vuonna 1884, mutta näkyvyydeltään huonoon paikkaan, jonka vuoksi se jäi pois käytöstä jo 1892. Luotsiasemaan kuului vain hirsitupa, joka siirrettiin vuonna 1896 lähettyville Kuivaisiin osaksi uutta asuinrakennusta Mäkilää, joka rakennettiin parituvaksi. Myöhemmin rakennusta on laajennettu ja se on osayleiskaavassa suojeltu kulttuurihistoriallisesti ja maisemallisesti merkittävänä. Alun perin luotsiasemat sijaitsivat Ruotsalaisen kylässä, mutta 1892 rakennettu Kuivaisten kylässä, vaikka ne ovatkin samalla saarella.
Nykyinen luotsiasemarakennus valmistui vuonna 1892 noin 800 metriä länteen aikaisemmista luotsiasemista. Rakennus edustaa tyypillistä 1800-luvun lopulla Saaristomerelle rakennettua vartiotupaa, jonka lisäksi samankaltaisia on säilynyt muun muassa Kustavin Isokarissa ja Lypertössä eli Lypyrtissä, sekä Luvian Säpissä. Ruotsalaisten vartiotupa on harkkokiviperustainen yksikerroksinen hirsirakennus, jonka päällä on kookas tähystystorni. Rakennuksessa oli kolme huonetta: tupa, joka oli luotsimiesten vahtihuone, kamari, joka oli oltermannin huone ja eteinen sekä kuisti. Ulkovuoraukseltaan rakennus on pääosin vaakasuuntaisesti puoliponttilaudoitettua, mutta päätykolmiossa on pystylaudoitus. Rakennus on satulakattoinen ja sen ikkunat ovat neliruutuisia. Rantaan rakennettiin vuonna 1951 varasto, joka sittemmin muutettiin saunaksi. Varaston vieressä sijaitsivat purjehuone ja puuvaja. Rakennuksen tilajako ja ulkomuoto on edelleen sama, samoin pihapiirin ryhmitys on alkuperäinen. Sen sijaan sisätilat eivät ole alkuperäisiä, koska tulipalo tuhosi ne. Vartiotuvassa päivysti kaksi luotsia, joista toinen oli tähystysvuorossa ja toinen lähtövuorossa. Luotsitoiminta kesti Ruotsalaisissa lähes sadan vuoden ajan, 24 tuntia vuorokaudessa. Luotsaustoiminta loppui noin vuonna 1957, jonka jälkeen asema vuokrattiin merenkulkuhallituksen henkilökunnan kesäasunnoksi.
Atsuleeni

| Atsuleeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bisyclo[5.3.0]dekapentaeeni
CAS-numero:  275-51-4
PubChem CID:  9231
SMILES:  C1=CC=C2C=CC=C2C=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H8
Moolimassa:  128,164 g/mol
Sulamispiste:  99-100,5 °C
Kiehumispiste:  270 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Atsuleeni (C10H8) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Atsuleeni on rakenteeltaan ja ominaisuuksiltaan poikkeuksellinen yhdiste.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa atsuleeni on tummansinistä tai vihreätä kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee väkeviin happoliuoksiin ja moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin.
Atsuleenin rakenteen voidaan katsoa koostuvan yhteensulautuneista syklopentadieeni- ja sykloheptatrieenirenkaista. Atsuleeni on aromaattinen yhdiste (10 π-elektronia ja tasomainen) ja sen resonanssimuodossa jokaisella hiiliatomilla on erilainen elektronitiheysjakautuma. Röntgensäde- ja elektronidiffraktiomittausten perusteella renkaiden jakaman yhteisen sidoksen pituus on huomattavasti muita sidoksia suurempi, mikä viittaa tällä sidoksella olevan huomattavan yksöissidosluonteen. Yhdisteen dipolimomentti on 0,8 D ja viisiatominen rengas on negatiivisesti varautunut ja siten nukleofiilinen ja seitsenatominen rengas on positiivisesti varautunut ja elektrofiilinen. Elektrofiiliset aromaattiset substituutiot tapahtuvat helposti viisiatomiseen renkaaseen 1- ja 3-asemiin.
Synteesi

Atsuleenin synteesin ensimmäisessä vaiheessa 2,4-dinitroklooribentseeni ja pyridiini reagoivat nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla muodostaen 1-(2,4-dinitrofenyyli)pyridiniumkloridia. Tämä välituote reagoi dimetyyliamiinin kanssa Zincke-reaktiolla, jolloin pyridiinin rengasrakenne avautuu ja muodostuu pentametiinisyaniinijohdannainen, joka reagoi syklopentadieenin kanssa muodostaen fulveenijohdannaisen. Tämä fulveeni reagoi elektrosyklisellä reaktio muodostaen rengasrakenteen ja renkaansulkeutumista seuraava dimetyyliamiinin eliminaatio johtaa atsuleenin muodostumiseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Azulene (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Azulene (englanniksi)
ChemBlink: Azulene (englanniksi)
Atsuleenin resonanssirakenteet
Buk-ilmatorjuntajärjestelmä

| Buk, Nato: SA-11 ”Gadfly” ja SA-17 ”Grizzly” |
| --- | --- |
 Buk-M1-2
Tyyppi:  ilmatorjuntaohjusjärjestelmä
Valmistushistoria
Valmistusmaa:  Neuvostoliitto
Ohjus
Massa:  690 kg
Räjähdysaineen massa:  35 kg
Ammuksen lähtönopeus:  1 250 m/s (3,5 Mach)
Kantomatka:  35 km
Lakikorkeus:  22 km
Mitat
Pituus:  5,50 m
Halkaisija:  2,88 m
Laukaisualusta
Kuljetuskyky:  kahdeksan ohjusta
Novator 9K37 M1 ”Buk” (ven. Бук, suom. pyökki, Nato-raportointinimi SA-11 Gadfly) on venäläisvalmisteinen keskipitkän kantaman ilmatorjuntaohjusjärjestelmä, jonka kantama on noin 35 km. Buk on NIIP/Vympel 3M9 Kub (SA-6 ”Gainful”) -järjestelmän seuraaja. Vientiversio tunnetaan nimellä ”Gang”.
Merivoimien versio Bukista tunnetaan nimellä 3K90 M-22 ”Uragan” (Ураган, hurrikaani) (SA-N-7). Tämän vientiversio on ”Štil” (Штил, tyyni).
Bukin edelleen kehitetty versio Buk-M1-2 ja Buk-M2 uudella ohjuksella saivat uuden Nato-koodinimen SA-17 ”Grizzly”/SA-N-12.
Uusin versio Buk-M3 tuli palvelukseen 2013.
Buk (ItO 96) yksikköön kuuluu ohjus-, maalinosoitus-, johtokeskus- sekä latausvaunu. Ohjusvaunut pystyvät myös itsenäiseen toimintaan oman tutkansa ansiosta. Myös latausvaunusta ampuminen on mahdollista.
Ohjusjärjestelmän tietokone muodostaa uhka-analyysin jonka perusteella järjestelmä valitsee maalin. Järjestelmä pystyy seuraamaan 75:tä maalia, mistä automaattisesti 15:tä sekä tulittamaan useita maaleja yhtäaikaisesti. Järjestelmä tuli Suomeen vuosina 1996 ja 1997 osana Venäjän Neuvostoliiton bilateraalikauppasaamisten lyhennystä vain 150 miljoonan markan kauppahinnalla.
Sisäiseltä lyhenteltään ns. ItO 96 -järjestelmän käyttöön koulutettiin asevelvollisia kesään 2005 saakka vuonna 2007 lakkautetussa Helsingin Ilmatorjuntarykmentissä Hyrylässä.
Rakenne > Johtokeskus 9S470 M1

Johtokeskuksen avulla johdetaan ilmatorjuntaohjuspatterin taistelua ja hallitaan tulenkäytön jakoa. Johtokeskus saa syötteinä ilmatilannekuvaa järjestelmän omalta maalinosoitustutkaltaan sekä ilmapuolustuksen tulenkäytön johtamisjärjestelmältä tulenosoituspäätteelle. Johtokeskus kykenee johtamaan enintään kuutta ohjusjaosta. Ohjusjärjestelmä voidaan hajauttaa viiden kilometrin etäisyydelle johtokeskuksesta.
Rakenne > Maalinosoitustutka 9S18 M1

Maalinosoitustutka on kolmiulotteinen (3D)-tutka, joka havaitsee kohteen etäisyyden, korkeuden ja suunnan (sivukulma). Etäisyysulottuvuus on korkeintaan 160 kilometriä ja korkeusulottuvuus 40 kilometriä, mikä on parempi kuin joillain länsimaisilla vastineilla.
Rakenne > Ohjuslavetti 9A310 M1

Ohjuslavetit toimivat johtokeskuksen ohjauksella yleensä ja ne voivat ottaa johtokeskuksen osoittamina seurantaan kohteen 100 kilometrin etäisyydeltä. Ohjuslavetit voivat kuitenkin toimia myös ilman johtokeskusta. Ohjusvaunuilta kyetään ampumaan torjuntaohjuksia 35 kilometrin etäisyydeltä. Korkein ampumaetäisyys ulottuu 22 kilometrin korkeuteen. Tultuaan torjuntaetäisyydellä voidaan neljästä lavetilla olevasta ohjuksesta laukaista yksi kohti kohdetta.
Rakenne > Latauslavetti 9A39 M1

Ohjuslavetin yhteydessä olevalta latauslavetilta voidaan laukaista neljä laukaisukiskoilla olevaa ohjusta. Tämän lisäksi latauslavetti pystyy kuljettamaan neljä ylimääräistä ohjusta. Latauslavetissa on hydraulinen nosturi, jolla ohjukset voidaan ladata latausvaunuun sekä ohjusvaunuun.
Rakenne > Ohjus 9M38 M1

Ohjuksen lyhyin ampumaetäisyys on kolme kilometriä ja pisin 35 kilometriä. Ohjuksen toimintakorkeus vaihtelee 30 metrin ja 22 000 metrin välillä. Ohjus on yksivaiheinen ja saa työntövoimansa ruutirakettimoottorista. Ohjuksen pituus on 5,6 metriä ja halkaisija 400 mm. Lentoonlähtömassa on 650 kg, mistä 70 kg on taistelukärki, joka koostuu räjähdysaineesta ja valmiista sirpaleista.
Kun ohjus on laukaistu, se ei vielä hakeudu maaliin, vaan lentää inertiaohjauksella lavetilta määriteltyä suuntaa ennakkoon laskettua pistettä kohti maalin lentoreitillä sen lentosuunnan, -nopeuden ja -korkeuden perusteella. Lennon puolessa välissä ohjus alkaa hakeutua maalista heijastuvaa maalinosoitustutkan säteilyä kohti.
30 metrin päässä kohteesta ohjuksen herätesytytin aktivoituu. Ohjuksen taistelukärjen räjähtämisellä on paine- ja sirpalevaikutuksen lisäksi  palovaikutus. Ellei herätesytytin räjäytä taistelukärkeä, on varajärjestelmänä iskusytytin, joka räjäyttää taistelukärjen ohjuksen kärjen osuttua kohteeseen.
Ohjuksen taistelukärjen räjähdyksen tappavan alueen halkaisija on 40 metriä.
Käyttäjät > Buk-järjestelmien eri versioiden entiset ja nykyiset käyttäjämaat: > Nykyiset käyttäjät

Algeria
Armenia
Azerbaidžan
Egypti
Georgia
Intia
Iran
Kazakstan
Kiina
Kyproksen tasavalta
Pakistan
Pohjois-Korea
Syyria
Ukraina
Valko-Venäjä
Venezuela
Venäjä
Käyttäjät > Buk-järjestelmien eri versioiden entiset ja nykyiset käyttäjämaat: > Entiset käyttäjät

Neuvostoliitto (siirtyivät hajoamisessa entisiin jäsenmaihinsa)
Suomi
Käyttö sotatoimissa

Georgialaisten Ukrainasta ostama Buk M1 pudotti ilmeisesti kaikki Venäjän Venäjän–Georgian sodassa 2008 menettämät lentokoneet, niiden joukossa strategisen tiedustelukoneen Tu-22MR:n.
Malaysia Airlinesin lento 17 ammuttiin alas samanlaisella mallin 9M38 ohjuksella 17. heinäkuuta 2014. Ohjus ja lavetti olivat peräisin Venäjän armeijan 53. ilmatorjuntaprikaatista Kurskista.
Itä-Ukrainan kriisissä 2014 7. elokuuta 2014 ammuttiin alas Ukrainan ilmavoimien MiG-29 Buk-alueilmatorjuntaohjuksella Horlivkan lähellä Donetskin alueella.
Käyttö Suomessa

Järjestelmä korvasi Suomessa alueilmatorjuntaohjusjärjestelmä ItO 79:n eli Isajev S-125 Petšoran, (Nato-raportointinimi SA-3 ”Goa”, GRAU S-125 Petšora/Neva.)
Järjestelmälle annettiin varusmieskoulutusta kesään 2005 saakka. Sittemmin sen korvasi norjalainen NASAMS II -järjestelmä joka käyttää yhdysvaltalaista Amraam-ohjusta. Päätös hankittavasta ohjusmallista tehtiin huhtikuussa 2009. Kilpailussa oli loppuvaiheessa mukana ranskalainen MBDA Aster -ohjuksiin perustuva SAMP/T -järjestelmä. NASAMS oli vahvoilla siksi, että Norjassa suunniteltiin miehistönkuljetusajoneuvojen hankintaa, ja Suomella oli tarjota Patrian ajoneuvoja vastakaupoissa.
BUK-M1 järjestelmälle on annettu koulutusta tarvittaessa.
BUK-M1 järjestelmä on poistunut käytöstä ja korkeatorjuntakykyä ovat paikanneet Hornet-hävittäjät.
Järjestelmän korvaajaksi ITSUKO-hankkeessa olivat ehdolla Israelilaiset IAI:n ja Rafaelin järjestelmät, joista Rafaelin järjestelmä valittiin.
Buk M3

Venäläinen uutistoimisto Sputnik News kirjoittaa sivustollaan, että Venäjän armeija on ottamassa palveluskäyttöön modernisoidun version Buk M1:sestä lähiaikoina.milloin?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kalustoesittely: Alueilmatorjuntaohjus. Puolustusvoimat, Maavoimat. 12.11.2003. Arkistoitu 30.9.2007. Viitattu 6.3.2022.
BUK M1 -ilmatorjuntajärjestelmä löytyy edelleen myös Suomesta Yle Uutiset. 23.7.2014. Viitattu 6.3.2022.
Mašzavod im. Kalinina (Arkistoitu – Internet Archive)
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: BUK-M1
ItO 96 - suomalainen 9M37 M1 Buk valtakunnallisessa itsenäisyyspäivän paraatissa Lahdessa 2005
Vesikalvolliset

| Vesikalvolliset |
| --- | --- |
 Kilpikonna kuoriutuu vesikalvollisesta munasta
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Tetrapoda
Ylälahko::  Reptiliomorpha
(luokittelematon)::  Vesikalvolliset Amniota  Haeckel, 1866
Katso myös
   Vesikalvolliset Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesikalvolliset (Amniota) eli amniootit ovat nelijalkaisten selkärankaisten eläinten ryhmä, johon kuuluvat nisäkkäät, matelijat ja linnut. Sammakkoeläimet eivät kuulu amniootteihin. Amniootit on ryhmitelty yhteen alkionkehityksessä ja rakenteessa ilmenevien samankaltaisuuksien takia. Niillä kaikilla alkiota ympäröi vesikalvo eli amnion.
Vesikalvollisilla on muutamia yhteisiä piirteitä, jotka erottavat ne Tetrapoda-yläluokkaan kuuluvista sammakkoeläimistä. Ensinnäkin sammakkoeläinten munia ympäröi geelimäinen kerros, kun vesikalvollisilla alkiota ympäröi erilaiset kalvorakenteet. Sammakkoeläinten sydän muodostuu yhdestä osasta, kun vesikalvollisilla niitä on kaksi, kolme tai neljä, ja vesikalvollisten ruumiinpeite (iho) ei läpäise kaasuja tai vettä, toisin kuin sammakkoeläimillä.
Matelijat voidaan jakaa kolmeen ryhmään, joita erottaa pääkallossa olevien aukkojen (fenestrae, yks. fenestra) määrä ja paikka. Anapsideihin kuuluvilla matelijoilla ei ole lainkaan aukkoja, kun diapsideilla on niitä kaksi ja synapsideilla yksi. Kaksi ensimmäistä ryhmää luokitellaan vielä kuuluvaksi sauropsideihin, joihin synapsida ei kuulu. Jako on puhtaasti morfologinen, joten siitä ei voi päätellä eläinryhmien välisiä sukulaisuussuhteita. Nisäkkäät ovat kehittyneet synapsideista.
Luokittelu

Synapsida
Caseasauria
Eupelycosauria
Varanopidae
Edaphosauridae
Sphenacodontia
Therapsida
Cynodontia
Mammalia
Sauropsida
Anapsida
Testudines
Diapsida
Sauria
Lepidosauromorpha
Lepidosauria
Squamata
Rhynchocephalia
Sphenodon
Archosauromorpha
Archosauria
Pseudosuchia
Crocodilia
Avemetatarsalia
Pterosauria
Dinosauria
Aves
Maksimilian I Joosef

| Maksimilian I Joosef |
| --- | --- |
 Baijerin vaaliruhtinas, Baijerin kuningas
 Maksimilian I Joosef, Franz Xaver Hornöckin maalaama muotokuva noin vuodelta 1810.
Baijerin kuningas
Valtakausi:  1. tammikuuta 1806 – 13. lokakuuta 1825
Seuraaja:  Ludvig I

Syntynyt:  27. toukokuuta 1756 Schwetzingen, Pfalz
Kuollut:  13. lokakuuta 1825 (69 vuotta) München, Baijeri
Hautapaikka:  Theatinerkirche, München
Puoliso:  Augusta Vilhelmina Karoliina
Lapset:  Ludvig I Auguste Amalie Amalie Maria Karoline Auguste Karl Theodor Elisabeth Ludovika Amalie Auguste Sophie Maria Anna Ludovika Wilhelmine Maksimiliana
Koko nimi:  Maximilian Maria Michael Johann Baptist Franz de Paula Joseph Kaspar Ignatius Nepomuk
Suku:  Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld
Isä:  Fredrik Mikael
Äiti:  Maria Franziska von Pfalz-Sulzbach
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Nimikirjoitus:  
Maksimilian I Joosef (saks. Maximilian I Joseph; 27. toukokuuta 1756 Schwetzingen, Mannheim, Pfalz – 13. lokakuuta 1825 München, Baijeri) oli Baijerin vaaliruhtinas vuosina 1799–1806 nimellä Maksimilian IV Joosef ja Baijerin kuningaskunnan ensimmäinen kuningas vuosina 1806–1825.
Suku ja koulutus

Maksimilian Joosefin isä oli Pfalzin vaaliruhtinaskuntaa hallinneeseen Wittelsbachin hallitsijasukuun kuulunut pfalzkreivi ja Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeldin herttua Fredrik Mikael. Hänen äitinsä oli suvun toiseen haaran kuulunut Maria Franziska von Pfalz-Sulzbach. Maksimilian Joosefin sisko Amalia oli Saksin kuningatar. Maksimilian Joosefin ranskalainen kotiopettaja Louis-Félix Guynement de Keralio kasvatti häntä Jean-Jacques Rousseaun Émilen hengessä.
Maksimilian Joosef palveli vuodesta 1770 nimellisesti Ranskan armeijassa Alsacen kuninkaallisessa ulkomaisessa rykmentissä, jossa hän sai vuonna 1776 everstin ja vuonna 1778 maréchal de champin sotilasarvon. Hän asui enimmäkseen Strasbourgissa ja Rappoltsteinin piirikunnassa, mutta oleskeli toisinaan myös Landaussa ja Pariisissa. Hän puhui paremmin ranskaa kuin saksaa ja hänen ajattelunsa sai valistuksen vaikutteita. Hän oli vapaamuurari. Hän erosi armeijasta Ranskan vallankumouksen jälkeen.
Baijerin hallitsijana

Maksimilian Joosef peri vuonna 1795 ilman miespuolista perillistä kuolleelta isoveljeltään Kaarle II Augustilta Zweibrücken-Birkenfeldin herttuan arvon. Kun hänen kaukainen sukulaisensa, Pfalzin ja Baijerin vaaliruhtinas Kaarle Teodor kuoli vuonna 1799 ilman perillisiä ja tämän koko sukuhaara sammui, Maksimilian Joosefista tuli Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian IV. Hän peri samalla myös Pfalzin vaaliruhtinaan sekä Jülichin ja Bergin herttuan arvot. Nämä alueet olivat tuolloin osittain Ranskan ja osittain Itävallan miehittämät.
Maksimilian Joosef liittyi vuonna 1799 Itävallan painostuksesta sotaan Napoleonin Ranskaa vastaan. Hän kuitenkin teki vuonna 1801 Ranskan kanssa erillisrauhan, jossa hän luopui perintömaistaan Reinin länsipuolella ja sai hyvityksenä lupauksen kompensaatiosta. Napoleon palkitsi hänen uskollisuutensa liittämällä hänen valtakuntaansa vuonna 1803 Würzburgin, Bambergin, Freisingin ja Augsburgin ruhtinaspiispakunnat, vuonna 1805 Ansbachin ja vuonna 1809 osia läntisestä Itävallasta. Joulukuussa 1805 allekirjoitetussa Pressburgin rauhassa Baijeri korotettiin kuningaskunnaksi, ja Maksimilian Joosef kruunautti itsensä kuninkaaksi 1. tammikuuta 1806 nimellä Maksimilian I. Hän myös naitti vanhimman tyttärensä Augustan Italian varakuninkaana toimineelle Napoleonin poikapuolelle Eugène de Beauharnais’lle.
Maksimilian Joosef pysyi Ranskan liittolaisena Napoleonin sodissa, osallistui Reinin liittoon ja lähetti 30 000 miestä Napoleonin Venäjän-sotaretkelle vuonna 1812. Ranskan sotaonnen käännyttyä Maksimilian Joosef vaihtoi puolta ja liittoutui lokakuussa 1813 Itävallan kanssa sillä ehdolla, että saisi pitää kuningaskuntansa. Hän joutui palauttamaan joitain alueita Itävallalle vuosina 1814 ja 1816, mutta sai vastineeksi Napoleonin sotien jälkeisissä rauhanjärjestelyissä takaisin Reinin länsipuolisia alueita.
Maksimilian I Joosef oli aikanaan Saksan vapaamielisimpiä hallitsijoita. Hän antoi jo vuonna 1808 Baijerille perustuslain, ja korvasi sen toukokuussa 1818 uudella perustuslailla, jonka yhteydessä perustettiin muun muassa kaksikamarinen parlamentti. Hän kehitti ja modernisoi Baijerin hallintoa yhdessä luotetun ministerinsä Maximilian von Montgelasin kanssa, kunnes erotti tämän vuonna 1817 poikansa, kruununprinssi Ludvigin pyynnöstä.
Maksimilian Joosef keskusteli mielellään ihmisten kanssa kaduilla ja toreilla. Hän oli hallitsijana erittäin suosittu ja sai lempinimen der gute Vater Max, ’hyvä Max-isä’. Hän kuoli 69-vuotiaana lokakuussa 1825 Nymphenburgin linnassa, ja hänet haudattiin Münchenin Theatinerkircheen. Maksimilian Joosefin seuraajaksi tuli hänen poikansa Ludvig I.
Münchenin kaupungin kehittäjänä

Maksimilian Joosef laaditutti vuosina 1809–1810 yleissuunnitelman Münchenin kaupungin laajentamiseksi, kun sitä ympäröivät linnoitteet ja muurit oli purettu. Suunnitelmaa toteuttivat arkkitehti Karl von Fischer, joka suunnitteli muun muassa uuden Kansallisteatterin, ja puutarhasuunnittelija Friedrich Ludwig von Sckell. Maksimilian Joosefin määräyksestä Münchenin Englischer Garten- ja Hofgarten-puistot, vanha kasvitieteellinen puutarha sekä vaaliruhtinaan taidekokoelma ja kirjasto avattiin yleisölle. Vuosittainen Oktoberfest-juhla sai alkunsa vuonna 1810 pidetyistä Maksimilian Joosefin pojan Ludvigin häistä ja järjestettiin erillisenä juhlana ensi kerran vuonna 1811. Maksimilian Joosef perusti myös kuninkaallisen Münchenin taideakatemian vuonna 1808.
Avioliitot ja lapset

Maksimilian Joosefin puoliso oli vuodesta 1785 Hessen-Darmstadtin prinsessa Augusta Vilhelmina, joka kuoli jo vuonna 1796. Toisena puolisona oli vuodesta 1797 Badenin prinsessa Karoliina.
Maksimilian Joosefin ensimmäisestä avioliitosta syntyneet lapset:
Ludvig I (1786–1868), Baijerin kuningas
Augusta (1788–1851), puoliso Italian varakuningas Eugène de Beauharnais
Amalie Maria Auguste (1790–1794), kuoli 3-vuotiaana
Karoliina Augusta (1792–1873), Itävallan keisarinna, ensimmäinen puoliso Württembergin kruununprinssi Vilhelm, toinen puoliso keisari Frans I
Kaarle Teodor (1795–1875)
Maksimilian Joosefin toisesta avioliitosta syntyneet lapset:
kuolleena syntynyt poika (k. 1799)
Maximilian Joseph Karl Friedrich (1800–1803), kuoli 2-vuotiaana
Elisabet Ludovika (1801–1873), Preussin kuningatar, puoliso kuningas Fredrik Vilhelm IV
Amalia Augusta (1801–1877), Saksin kunigatar, puoliso kuningas Juhana I
Maria Anna (1805–1877), Saksin kunigatar, puoliso kuningas Fredrik August II
Sophie (1805–1872), puoliso Itävallan arkkiherttua Frans Kaarle
Ludovika (1808–1892), puoliso Baijerin herttua Max Joseph
Maximiliana Josefa Karoline (1810–1821)
Elisabet Ludovika ja Amalia Augusta olivat kaksoset, samoin Maria Anna ja Sophie.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maksimilian I Joosef Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kaarle Teodor | Baijerin vaaliruhtinas 1799–1805 | Seuraaja: – |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: – | Baijerin kuningas 1806–1825 | Seuraaja: Ludvig I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Christian Daniel Rauchin 1835 veistämä Maksimilian I Joosefin patsas Münchenin Max-Joseph-Platzilla. Taustalla tämän rakennuttama Kansallisteatteri.
Maksimilian Joosefin ensimmäinen puoliso Augusta.
Toinen puoliso Karoliina.
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Lahti)

| Pyhän Kolminaisuuden kirkko |
| --- | --- |
 Ortodoksinen Pyhän Kolminaisuuden kirkko Lahdessa.
Sijainti:  Harjukatu 5  Lahti
Koordinaatit:  60°58′53″N, 025°38′35″E
Seurakunta:  Lahden ortodoksinen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1955
Suunnittelija:  Toivo Paatela
Tyylisuunta:  klassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Kolminaisuuden kirkko on Lahdessa sijaitseva ortodoksinen kirkko, jonka suunnitteli vuonna 1953 helsinkiläinen arkkitehti Toivo Paatela. Kirkkorakennus valmistui vuonna 1955, jolloin tontille sijoitettiin myös pappila. Kirkon vihki käyttöön piispa Aleksanteri 9. joulukuuta 1956.
Pyhän Kolminaisuuden kirkkoa peruskorjattiin vuonna 1978, jolloin rakennettiin myös seurakuntasali. Rakennukseen palautettiin alkuperäisen kaltainen vaalea pinta vuoden 1996 kunnostuksen yhteydessä.
Ylidiakoni Leo Kasanko on suunnitellut kirkon ikonostaasin. Kirkossa on useita esineitä ja ikoneita, jotka ovat peräisin Suomen menettämiltä alueilta Karjalasta. Esimerkiksi kattokruunut ovat peräisin vanhasta Valamosta.
Kirkkorakennus suojeltiin asemakaavalla vuonna 1988.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Lahti) Wikimedia Commonsissa
Suomen ortodoksinen kirkko – Pyhän Kolminaisuuden kirkko ja seurakuntakeskus (Arkistoitu – Internet Archive)