stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hel

Hel (myös Hell tai Hella) on skandinaavisessa mytologiassa alamaailman eli Helheimin jumalatar. Hän on Lokin ja Angrboða-jättiläisen nuorin lapsi sekä Fenris-suden ja käärme Jörmungandrin sisar. Hel on vastuussa kulkutaudeista, sairauksista ja katastrofeista.
Kun Odin sai tietää, että Lokilla on lapsia, hän karkotti heidät syrjäisiin paikkoihin. Helin Odin syöksi manalaan ja antoi hänelle tehtäväksi huolehtia kaikista vainajista, jotka olivat kuolleet tauteihin tai vanhuuteen . Helheimin alapuolella sijaitsi Niflheim.
Kristinuskon levitessä Skandinaviaan kristinuskon tuonpuoleinen alamaailma nimettiin Helin mukaan pohjoismaisissa kielissä (ruotsiksi ja norjaksi helvete, tanskaksi helvede, islanniksi helvíti ja suomeksi helvetti).
Kuvaus

Hel kuvataan hyvin kummallisena ja kauhistuttavana hirviönä. Puolet hänen kasvoistaan ovat kauniit katsoa, kuten hänen isänsä Lokin kasvot, kun taas toinen puoli on ruma ja muodoton kuten hänen äidillään. Lantioilta ylöspäin hänen ihonsa on vaaleanpunainen ja elossa, mutta lantiosta alaspäin se on kuollut ja mätänevä. Joissakin yhteyksissä hänet kuvataan puoliksi valkoisena, kuten lumi ja puoliksi mustana, kuten yö.
Helin sali

Hel rakensi Helheimiin Eljudnir-salinsa, jossa hänellä on mies- ja naispalvelija, Ganglat ja Gonglot, joiden nimet tarkoittavat tervaista. Palvelijat ovat niin hitaita, että kukaan ei pysty kertomaan liikkuvatko he vai eivät. Helin pöydällä on hänen lautasensa, jota kutsutaan Näläksi ja lautasen vieressä on veitsi, jota kutsutaan Nälänhädäksi. Eljudnir-salissa sijaitsee Helin vuode, jota kutsutaan Sairasvuoteeksi ja hänen roikkuvia sänkykoristeitaan kutsutaan ’Kajastavaksi Onnettomuudeksi’.
Balder ja Nanna Helin salissa

Kun Balder ja hänen vaimonsa Nanna kuolivat, he joutuivat Helin saliin. Yhdeksän päivää myöhemmin Balderin veli Hermod ratsasti Sleipnir-hevosella Helheimiin ja vietti yön veljensä luona. Seuraavana päivänä Hermod tapasi Helin ja ilmaisi tälle jumalien syvän surun, joka johtui Balderin kuolemasta. Hän pyysi Heliä päästämään Balderin takaisin elävien maailmaan. Hel suostuikin tähän sillä ehdolla, että kaikki todella surisivat tätä kaikissa yhdeksässä maailmassa. Hermod palasi takaisin elävien maailmaan ja ilmoitti Jumalille sopimuksesta. Jumalat saivatkin kaikki suremaan yhdeksässä maailmassa, Thokk-jätitärtä lukuun ottamatta, joka oli todellisuudessa valepukuinen Loki. Lokin toimien takia Balder joutuu pysymään Helheimissä Ragnarökiin asti.
Helin viimeinen taistelu

Hel suorittaa viimeisen taistelunsa ’Jumalien Hämärässä’, kun hän tuo kuolleet ylös Helheimistä liittyäkseen isänsä ja toisten jättiläisten kanssa ragnarökin viimeiseen taisteluun. Toisin kuin Helin veljien Fenris-suden ja Jörmungandr-käärmeen tapauksessa, ei tiedetä, kuinka Hel kohtaa tuhonsa Vigrid-kentällä.
Kuvassa Hel pitämässä sauvaa ja helvetinkoira Garm.
Pussihukka

| Pussihukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Pussieläimet Marsupialia
Lahko::  Pussipedot Dasyuromorphia
Heimo::  †Pussihukat Thylacinidae
Suku::  †Thylacinus
Laji::  cynocephalus
Kaksiosainen nimi
 † Thylacinus cynocephalus  (Harris, 1808) 
Katso myös
   Pussihukka Wikispeciesissä   Pussihukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pussihukka eli tasmaniantiikeri, tasmaniansusi tai pussisusi (Thylacinus cynocephalus) oli australialainen pussieläin. Se oli pussihukkien heimon (Thylacinidae) viimeinen laji ja suurin historiallisena aikana elänyt pussipeto. Viimeisten kolmen vuosituhannen ajan se eli vain Tasmanian saarella. Pussihukan kanta romahti eurooppalaisten siirtolaisten tultua saarelle, ja todennäköisesti laji on kuollut sukupuuttoon. Viimeinen tunnettu yksilö kuoli eläintarhassa vuonna 1936. Lajin lähin nykyään elävä sukulainen on pussiahma.
Ulkonäkö ja koko

Pussihukka muistutti muodoltaan sutta ja väritykseltään tiikeriä, mistä johtuvat sen monet susi- ja tiikeri-päätteiset nimitykset. Sen lyhytkarvaisessa, harmaanruskeassa tai ruskeankeltaisessa turkissa oli 12–16 tummanruskeaa tai mustaa pystyjuovaa. Jotkut havainnoijat ovat kertoneet, että eläin saattoi hyppiä kengurun lailla kahdella jalalla, mikä ei kuitenkaan luultavasti pidä paikkaansa. Eläin ei pystynyt heiluttamaan taipumatonta ja paksutyvistä häntäänsä koiran tavoin. Pussihukalla oli 46 hammasta, ja se kykeni avaamaan lihaksikkaan leukansa vähintään 120 asteen kulmaan. Pussihukkaurokset olivat yleensä hieman naaraita kookkaampia. Urosten arvioidaan painaneen keskimäärin 25 ja naaraiden 15 kilogrammaa. Täysikasvuisen uroksen pituus kuonosta hännänpäähän oli keskimäärin 1,6 metriä ja naaraan 1,5 metriä. Häntä oli 50–60 senttimetriä pitkä.
Pussihukan jalanjälki erottui selvästi Tasmanian muiden eläinten jäljistä. Pussihukan etujalan jälki oli kookkaampi kuin takajalan. Jotkut metsästäjät kertoivat, että pussihukalla olisi ollut selvästi erottuva ominaishaju. On mahdollista, että se tuotti tätä hajua häirityksi tullessaan pussiahman tapaan. Eläimen ääntelyn kerrotaan muistuttaneen yskivää haukuntaa.
Elintavat, lisääntyminen ja ravinto

Suurin osa pussihukan elintapoja ja käyttäytymistä koskevista havainnoista on tehty vankeudessa eläneistä yksilöistä, joten eläimen elintavoista luonnossa tiedetään hyvin vähän. Pussihukka eli yleensä melko avoimessa metsä- ja nurmimaastossa, vaikka Lounais-Tasmanian viimeiset yksilöt tavattiinkin tiheällä sademetsäalueella. Sen reviiri oli yleensä 40–80 neliökilometrin laajuinen. Joissakin tapauksissa pussihukkien tiedetään kerääntyneen laumoiksi, mutta suurin osa niistä liikkui yksin, pareittain tai pienissä perheryhmissä.
Pussihukat lisääntyivät kerran vuodessa, todennäköisesti yleisimmin tammikuussa, mutta jonkin verran poikasia syntyi ympäri vuoden. Poikasia syntyi yleensä kolme, ja emo kantoi niitä pussissaan ensimmäiset kolme kuukautta.
Pussihukan pääravintona olivat kengurut ja muut pussieläimet, pienet jyrsijät ja linnut. Eurooppalaisten tultua Tasmaniaan 1800-luvulla pussiahmat ryhtyivät syömään myös lampaita ja siipikarjaa. Laji saalisti yöaikaan. Päivät se vietti pesässään luolassa tai muussa suojassa. Tasmaniassa pussihukan pääasiallinen saalislaji oli saattanut olla tasmanianemu, joka sekin hävisi eurooppalaisten tultua 1850-luvulla. Ne söivät myös raatoja. Pussihukkia metsästäneiden mukaan laji saalisti väijymällä. Lajin luustosta tehtyjen analyysien perusteella on kuitenkin päätelty, että se saattoi juosta pitkiä matkoja ja ajaa saaliinsa läkähdyksiin. Kestävyydestään huolimatta pussihukka oli suhteellisen kömpelö ja hidas juoksija. Takaa-ajon päätteeksi se kaatoi uupuneen saaliseläimen nopealla, kömpelöhköllä syöksyllä. Tohtori Eric Guilerin mukaan pussihukka piti erityisesti nenäkudoksista, maksasta ja munuaisista sekä verestä, jota sen väitetään imeneen saaliin kaulavaltimosta. Toisten tutkijoiden mukaan se ei kuitenkaan olisi ollut niin valikoiva, vaan kelpuutti ruoakseen myös saaliseläimen lihan. Joka tapauksessa pussihukilta jäi usein osa saaliista syömättä, ja pussiahmat seurailivatkin niitä aterian toivossa hieman samaan tapaan kuin Afrikassa hyeenat kulkevat leijonien kintereillä.
Häviäminen

Luulöydöistä ja kalliomaalauksista päätellen pussihukka eli vielä 3 000–2 000 vuotta sitten Australian mantereella ja mahdollisesti myös Uudessa-Guineassa. Se alkoi kuitenkin menettää elintilaansa dingolle, joka ilmestyi mantereelle noin 3 500 vuotta sitten. Laumaeläimenä dingo oli lähinnä yksin elänyttä pussihukkaa vahvempi saalistaja etenkin silloin, kun ravinto oli vähissä. Dingot saattoivat myös ryövätä pussihukalta sen kaatamia saaliita. Australiassa ei vielä tuolloin elänyt kaneja, joita heikompi kilpailija olisi voinut syödä niukkoina aikoina. Aboriginaalien harjoittamalla metsästykselläkin saattoi olla vaikutusta kannan pienentymiseen. On myös mahdollista, että dingojen mukana levisi jokin tauti tai loinen, joka tappoi Australiasta sekä pussihukat että pussiahmat. Pussihukka säilyi kuitenkin Tasmaniassa, minne dingo ei koskaan levinnyt. Vaikka pussihukan elinalue on ollut laaja, laji ei ilmeisesti ollut koskaan kovin runsaslukuinen, mikä johtui osaksi sen asemasta ravintoketjun huipulla.
Eurooppalaiset joutuivat tekemisiin pussihukan kanssa, kun ensimmäiset sotilaat ja uudisasukkaat asettuivat Tasmaniaan 1803 ja toivat mukanaan lampaita. Koska pussihukkaa pidettiin uhkana lampaille, sekä viranomaiset että yksityiset maksoivat siitä tapporahaa. Eläimiä metsästettiin, pyydystettiin ansoilla ja myrkytettiin. Metsästyksen lisäksi elinympäristön muuttuminen, koirien yleistyminen ja sairaudet ovat voineet vaikuttaa lajin häviämiseen. Vuosina 1888–1909 viranomaiset maksoivat palkkion yhteensä 2 184 tapetusta yksilöstä. Vuonna 1910 pussihukkiin levisi eurooppalaisten myötä penikkatautia muistuttanut epidemia, joka harvensi voimakkaasti ennestäänkin uhanalaista lajia.
Viimeinen tunnettu pussihukka pyydystettiin elävänä vuonna 1933, ja se kuoli 1936 Hobartin eläintarhassa. Samana vuonna pussihukka rauhoitettiin Tasmaniassa. Vuonna 1966 Lounais-Tasmaniaan perustettiin 647 000 hehtaarin laajuinen luonnonsuojelualue, mihin oli osasyynä se, että alueella saattoi elää pussihukkia. Eläimestä ei ole kuitenkaan saatu varmoja havaintoja lukuisista tutkimuksista huolimatta. Australialainen eläintieteilijä David Fleay kertoi uskovansa, että hänen pyydyksessään oli yksi pussihukkayksilö vielä vuonna 1945, ja sen jälkeenkin on löydetty pussihukan jättämiksi epäiltyjä jalanjälkiä. Monet uskovat pussihukkia olevan yhä elossa, ja havaintoja väitetään tehdyn varsinkin Länsi- ja Lounais-Tasmanian vuoristoerämaissa.
Australiassa on vuodesta 1996 lähtien vietetty vuosittain 7. syyskuuta kansallista uhanalaisten lajien päivää (engl. National Threatened Species Day) viimeisen tunnetun pussihukan kuoleman muistoksi.
Osa tutkijoista on päättellyt, että pussihukka olisi kuollut sukupuuttoon 1930- ja 1970-lukujen välillä. Osa tutkijoista taas pitää mahdollisena, ettei pussihukka olisi vielä kuollut sukupuuttoon.
Suunnitelmat lajin kloonaamisesta

Pussihukan henkiin herättämistä kloonaamalla siitä jäljellä olevista näytteistä on pohdittu. Lajista on säilynyt paljon kudosnäytteitä, jotka ovat alle sata vuotta vanhoja eli melko tuoreita. Näin ollen niistä pitäisi olla mahdollista eristää hyvälaatuista DNA:ta. Pussieläinten kloonaaminen saattaisi olla jopa helpompaa kuin istukkanisäkkäiden, sillä niiden raskaus kestää yleensä vain muutaman viikon. Lyhyt raskausaika vähentää riskiä siitä, että sijaisemon ja sikiön välille syntyy ongelmia. Kloonaus tapahtuisi käytännössä istuttamalla pussihukan solusta irrotettu tuma kloonattuine kromosomeineen sijaisemon munasoluun, jonka oma tuma olisi poistettu. Tämä munasolu siirrettäisiin sitten kasvamaan sijaisemon kohtuun. Soveliain sijaisemo pussihukalle olisi todennäköisesti pussiahma, joka on suurin nykyisin elävä pussipeto. Syntynyttä pussihukkapoikasta voisi imettää keinotekoisessa pussissa.
Pussihukan DNA:ta yritettiin ensin eristää alkoholissa säilytetystä pienestä pennusta. Sen DNA kuitenkin osoittautui kloonauksen kannalta liian pahoin pilkkoutuneeksi, ja koko hanke keskeytyi hetkeksi. Myöhemmin kloonaushanketta kuitenkin jatkettiin tutkimalla muita, paremmin säilyneitä näytteitä. Australialaisessa museossa säilytettävästä, sata vuotta vanhasta pussihukan kudosnäytteestä otettu DNA-pala saatiinkin toimimaan hiiressä, johon se istutettiin alkiovaiheessa.
Aiheesta muualla

The Thylacine Museum (englanniksi)
Lista mahdollisista pussihukkahavainnoista vuoden 1936 jälkeen (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Thylacinus cynocephalus:  Wikidata: Q123102  Wikispecies: Thylacinus cynocephalus  AFD: Thylacinus_cynocephalus  ARKive: thylacinus-cynocephalus  BOLD: 198774  CoL: 56PRR  ECOS: 158  EoL: 126716  GBIF: 2435474  iNaturalist: 40267  IRMNG: 10597424  ITIS: 552591  IUCN: 21866  MDD: 1000220  MSW: 10800004  NCBI: 9275  Observation.org: 88080  Open Tree of Life: 408120  Paleobiology Database: 234414  Paleobiology Database: 234414  SPRAT: 342 
Didelphis cynocephala:  Wikidata: Q125263745  GBIF: 4826831  ZooBank: B53BBFF6-AE19-425F-9C1A-A7507C15A4D4 
Pussihukkapari Hobartin eläintarhassa vuonna 1921. Pienempi yksilö on naaras.
Emo ja kolme poikasta eläintarhassa vuonna 1910.
Pussihukka pyydystämänsä kanan kanssa vuonna 1921.
Tapettu pussihukka vuonna 1869.
Vasemmalla taka- ja oikealla etujalan jälki.
Täytetty yksilö canberralaisessa museossa.
Tasmanian vaakunassa on kaksi kilpeä kannattelevaa pussihukkaa.
Heinäpää

Tyypillinen katunäkymä Heinäpäästä.
Näkymä Heinäpään täytemäeltä keskustaan.
Heinäpää on alue Oulun kaupungin ruutukaava-alueen eteläosassa. Heinäpää ei ole virallinen kaupunginosa, eikä sen rajoja ole määritelty tarkasti. Yleensä Heinäpään ja Oulun keskustan rajana kuitenkin pidetään Nummikatua. Heinäpään alueeseen kuuluvat ainakin Hollihaan ja Leverin kaupunginosat ja osia Vanhatullin ja Nuottasaaren kaupunginosista.
Heinäpää on mainittu Juice Leskisen laulussa "Edestakaisin" (Laihia-Heinäpää) sekä Viikatteen kappaleessa "Reino Helismaa".
Palvelut

Heinäpään alueelta löytyy päivittäistavarakauppoja, kampaamoja, erikoisliikkeitä, pubi, kioski, keilahalli ja Heinäpään urheilukeskus. Vuoden 2018 marraskuussa avattiin hotelli-ravintola De Gamlas Hem.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinäpää Wikimedia Commonsissa
Salibandyseura Viikingit

Salibandyseura Viikingit (lyh. SSV) oli vuonna 1986 perustettu helsinkiläinen salibandyn erikoisseura, joka lakkautettiin vuonna 2017, kun se fuusioitui yhdessä Tapanilan Erän salibandyjaoston kanssa EräViikingit -seuraksi. Viikingit tunnettiin aiemmin nimillä Salibandy ja Sulkapallo Vuosaari sekä SalibandySeura Vuosaari. Viimeisin nimi oli ollut käytössä keväästä 2000 lähtien, jolloin seura yhdistyi Vuosaaren Viikinkien kanssa. Samalla syntyi yksi suuri salibandyn erikoisseura Itä-Helsingin alueelle. SSV oli ensimmäinen salibandyseura, jolle myönnettiin Nuori Suomi Sinetti laadukkaasta nuorisotoiminnasta. Vuonna 2009, lisenssimäärällä mitattuna SSV oli Suomen yhdeksänneksi suurin salibandyseura. 
02.03.2017 EräViikingit ilmoitti, että SSV:n ja Erän toiminta lakkautetaan 1.6.2017 ja toiminta siirretään EräViikinkeihin.
Miesten edustusjoukkue pelasi lopettaessaan Suomen korkeinta sarjatasoa salibandyliigaa.
Historia > Perustaminen ja nousu mestaruussarjaan

Vuonna 1986 Jari-Petri Anttila ja Jari Wassholm lopettivat aktiivisen jalkapalloilun Puotinkylän Valtissa. Heidän suunnitelmissaan oli perustaa oma jalkapalloseura, mutta suunnitelmat vaihtuivat, kun tuolloin Vuosaaren urheilutalon vahtimestarina toiminut Anttila sai seurata työpaikallaan ensimmäisiä salibandyn SM-kilpailuja. Lajista innostuneena Anttila ja Wassholm päättivät perustaa salibandyseuran. Suomen Salibandyliitto oli perustettu vain vuotta aikaisemmin ja kaksikko tiesi, ettei rahoitusta pelkästään salibandyn harrastamiseen tulisi, joten he päättivät hakea Helsingin kaupungilta tukea aloittelevan seuran toimintaan, jonka nimenä oli Salibandy ja Sulkapallo Vuosaari - SSV. Lyhennettä tuki myös Anttilan suosikkijalkapallojoukkue HSV. Seurassa siis harrastettiin myös sulkapalloa, vaikka yhtään virallista ottelua ei pelattu.
Rahaa seuran pyörittämiseen Anttila ja Wassholm keräsivät myös tekemällä omatoimimatkoja Ruotsiin, josta he ostivat salibandymailoja ja myivät niitä Suomessa eteenpäin. Tämä tulonlähde tyrehtyi, kun Jarmo Perttilä perusti salibandymailoja valmistaneen Pro Stickin. Perttilä siirtyi kaudelle 1992–1993 S.C. Dalmacista SSV:hen, jolloin seuran ja Perttilän välinen yhteistyö alkoi tuoda rahaa seuralle.
Ensimmäisellä kaudellaan 1987–1988 SSV pelasi miesten I-divisioonaa ja pääsi ensiyrittämällä karsimaan ylimälle sarjaportaalle, jota tuolloin kutsuttiin nimellä mestaruussarja (nykyinen Salibandyliiga). Karsinnat kuitenkin epäonnistuivat ja SSV:tä ei olisi nähty seuraavalla kaudella mestaruussarjassa, ellei Tamperelainen Manse City olisi luopunut sarjapaikastaan. Näin järjestettiin uudet karsinnat neljän joukkueen SSV, Bolla Bolla, Lemon ja mestaruussarjasta karsivan SaPa:n kesken. Joukkueen onnistui voittamaan karsinnat ja kausi 1988–1989 oli seuran ensimmäinen mestaruussarjatasolla.
Historia > Ensimmäiset vuodet pääsarjassa ja 1990-luku

Kaksi ensimmäistä kautta eivät juuri menestystä tuoneet, mutta kolmannella kaudellaan 1990–1991 SSV:n sijoittui kolmanneksi ja sai ensimmäisen SM-mitalinsa.
Seuraavalla kaudellaan tekeminen hieman vakavoitui ja joukkue ylsi ensi kertaa historiansa aikana SM-loppuotteluun. Josba oli kuitenkin vahvempi ja SSV:lle ripustettiin kaulaan hopeiset mitalit. Kausi 1991–1992 oli myös J-P Anttilan viimeinen täysimittainen kausi pelaajana. Seuraavalle kaudelle hän siirtyi joukkueen päävalmentajaksi, mutta pelasi myös yhdeksän ottelua pelaajana. Valmentajana Anttila korosti harjoittelun merkitystä ja sai tähän vinkkejä jääkiekon puolelta Jokereista tutulta Juha Salolta.
Seuraavalla kaudella SSV kohtasi Josban jo välierissä, joissa loppuotteluun pääsyyn tarvittiin kolme voittoa. Josba vei ensimmäisen kohtaamisen nimiinsä Helsinkiläisten kotiareenalla, mutta SSV vei kolme seuraavaa ottelua ja eteni loppuotteluun voiton 3–1. Siellä vastaan tuli toinen vuosaarelainen salibandyseura Vuosaaren Viikingit. Suomen mestaruuteen tarvittiin tuolloin kaksi voittoa. Ensimmäisen ottelun SSV voitti lukemin 4–3. Ottelun ratkaisijoina voidaan pitää 4–3 voitto-osumaa laukonutta joukkueen kapteenia Kari Honnia ja kaksi maalia laukonutta jääkiekkopiireistäkin tuttua Valeri Krykovia. Joukkueiden toinen kohtaaminen oli kahden pelatun erän jälkeen tasan 2–2, mutta kolmannessa erässä Perttilä laukoi SSV:n maalin johtoon ja voitti lopulta kohtaamisen 4–2 ja Suomen mestaruuden otteluvoitoin 2–0.
Historia > Värit ja logo

SSV:n värit ja logo ovat vaihdelleet historian saatossa. Ensimmäiset verryttelyasut tilattiin raumalaiselta vaatealan yritykseltä, jonka mallistossa oli vinoruudullinen verryttelyasu. Myös pelaajien tyttöystävät vaikuttivat värivalintaan, joten asut olivat väritykseltään vaaleanpunaista ja sinistä. Samaisen yrityksen mallistosta joukkue sai myös siniset ja valkoiset pelipaidat. Tätä ennen joukkue oli pelannut valkoisissa liiveissä. Viikinkien yhdistyessä seuraan väreihin tuli musta. Nykyään SSV pelaa kotonaan mustissa ja vieraissa valkoisissa peliasuissa.
Ensimmäisenä logona seuralla oli sinivalkoinen ympyrä, joka kuvasi salibandy- ja sulkapalloa ylhäältä päin. Sen suunnitteli perustajajäsenenäkin toiminut Pekka Heinilahti. Perusidea pysyi pitkään samana, vaikka ulkonäköä hieman muutettiinkin. Ennen nykyistä logoa oli käytössä logo, joka esitte salibandypalloa ja jonka keskellä luki "SSV Floorball Helsinki Finland 1986". Nykyisessä logossa on kuvattuna punainen mailaa pitelevä salibandypallo, jonka päässä on viikinkihattu. Myös tämä logo on kokenut muutoksia kun se aiemmin oli runsaammin yksityiskohtia sisältävä sinisellä Viikingit tekstillä. Tämä sininen teksti on muuttunut sittemmin mustaksi ja myös logo on muuten logo on kokenut pieniä muutoksia.
EräViikingit

24. maaliskuuta 2016, pidetyssä lehdistötilaisuudessa SSV ja Tapanilan Erä kertoivat fuusioituvansa EräViikingeiksi. EräViikingeillä pelaa kaudella 2016-17 joukkue miesten- ja naisten Salibandyliigassa ja yksi joukkue A-, B- ja C-junnujen SM-sarjoissa, tytöissä ja pojissa. D-G pojat jatkavat EräViikingit-seurasta huolimatta vanhoilla nimillään. Divarijoukkue Erä Akatemia toimii väliaskeleena A-junioreiden ja liigajoukkueen välillä. EräViikingit-seurasta tulee maailman suurin salibandyseura yli 2000:lla jäsenellään.
Saavutukset

Suomen mestaruus (11): 1992–1993, 1994–1995, 1995–1996, 2000–2001, 2003–2004, 2004–2005, 2006–2007,  2007–2008, 2008–2009, 2009–2010, 2010–2011
SM-hopeaa (5): 1991–1992, 1992–1993, 2005–2006, 2011–2012, 2012–2013
SM-pronssia (3): 1990–1991, 2001–2002, 2013–2014, 2014–2015
Suomen Cupin voitot (8): 1994–1995, 1998–1999, 2000–2001, 2004–2005, 2005–2006, 2006–2007,2008–2009, 2014–2015
EuroCupin kultaa (2): 2009, 2011
EuroCupin hopeaa (3): 1993, 2001–2002, 2005–2006
EuroCupin pronssia (4): 1995, 2004–2005, 2008, 2010
SM-hopeaa (1): 2002–2003
EuroCupin pronssia (1): 2002–2003
Miehet > Jäädytetyt pelinumerot

4 Markku Suomela
6 Esa Karjalainen
14 Jarmo Perttilä
20 Heikki Vienola
22 Jari Pekkola
52 Santtu Manner
Tilastot > Maratontaulukko

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sarja | Sijoitus | Kaudet | Ottelut | Voitot | Tasapelit | Tappiot | TM | PM | Pisteet |
| Salibandyliiga | 1. | 27 | 669 | 434 | 54 | 181 | 3873 | 2692 | 922 |
Tilastot > Ennätykset

Piste-ennätys (runkosarja): 52+28=80 (Santtu Manner 2005–2006)
Piste-ennätys (pudotuspelit): 20+10=30 (Santtu Manner 2004–2005)
Maaliennätys (runkosarja): 52 (Santtu Manner 2005–2006)
Maaliennätys (pudotuspelit): 20 (Santtu Manner 2005–2006)
Syöttöennätys (runkosarja): 37 (Jari-Pekka Lehtonen 2005–2006)
Syöttöennätys (pudotuspelit): 17 (Harri Forsten 2010–2011)
Aiheesta muualla

Edustusjoukkueen kotisivut
Faniyhdistyksen (IdänPosse) viralliset kotisivut
SSV:n tilastoja (UrheiluSuomi.com)
nhlfinns.net, Viikinkien tilastot miesten salibandyliigassa vuodesta 1990 (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Salibandyn Suomen mestarit |
| --- | --- |
Miehet:  1987: Manse United  1988: Manse United  1989: BET  1990: S.C. Dalmac  1991: S.C. Dalmac  1992: Josba  1993: SSV  1994: Josba  1995: SSV  1996: SSV  1997: VFT  1998: Viikingit  1999: Oilers  2000: HIFK  2001: SSV  2002: Oilers  2003: Oilers  2004: SSV  2005: SSV  2006: Oilers  2007: SSV  2008: SSV  2009: SSV  2010: SSV  2011: SSV  2012: SPV  2013: SPV  2014: Happee  2015: SPV  2016: Classic  2017: Classic  2018: Classic  2019: Classic  2020: Ei jaettu  2021: Classic 
Naiset:  1989: BET  1990: S.C. Dalmac  1991: S.C. Dalmac  1992: Erä  1993: Erä  1994: Oilers  1995: Erä  1996: Erä  1997: Erä  1998: VFT  1999: VFT  2000: Erä  2001: HIFK  2002: HIFK  2003: Classic  2004: VFT  2005: Tiikerit  2006: NST  2007: Erä  2008: Classic  2009: Classic  2010: Classic  2011: Classic  2012: Classic  2013: Classic  2014: SB-Pro  2015: Classic  2016: NST  2017: Classic  2018: SB-Pro  2019: SB-Pro  2020: Ei jaettu  2021: PSS 
| n k Salibandyn Suomen Cupin voittajat |
| --- | --- |
Miehet:  1989: BET  1990: Josba  1991: Viikingit  1992: Josba  1993: Viikingit  1994: Josba  1995: SSV  1996: Oilers  1997:  1998: Viikingit  1999: SSV  2000: Gunners  2001: SSV  2002: Oilers  2003: Josba  2004: Classic  2005: SSV  2006: SSV  2007: SSV  2008: Erä  2009: SSV  2010: Erä  2011: SPV  2012: Erä  2013: Happee  2014: Classic  2015: SSV  2016: Happee  2017: EräViikingit  2018: Classic  2019: Classic  2020: Classic  2021: SPV 
Naiset:  1992: Erä  1993: Erä  1994: S.C. Blues  1995: Josba  1996:  1997:  1998: VFT  1999: Classic  2000: Erä III  2001: Classic  2002: Happee  2003: Classic  2004: Erä III  2005: Oilers  2006: Classic  2007: Erä III  2008: PSS  2009: PSS  2010: NST  2011: NST  2012: SB-Pro  2013: Classic  2014: SB-Pro  2015: Classic  2016: Classic  2017: TPS  2018: Classic  2019: PSS  2020: SB-Pro  2021: FBC Loisto