Juha Muje
Ura > Turun kaupunginteatteri

Teatterikoulun viimeisenä lukuvuonna oppilaita alettiin kiinnittää teattereihin, ajan tavan mukaan kahdeksi näytäntövuodeksi kerrallaan. Muje sai soiton Kalle Holmbergilta, joka pyysi häntä Turun kaupunginteatteriin, joka oli siihen aikaan monen unelmateatteri. Syyskaudella 1971 Turussa alkoi myös kausi, joka tunnetaan teatterihistoriassa Kotkien kautena. Teatterinjohtaja Ralf Långbacka ja ohjaaja Holmberg mielivät kehittää kaupunginteatteria kokeilevaan suuntaan, mikä aiheutti voimakasta ristivetoa ja kriittistä kekustelua lehdistössä, kaupungin johdossa ja yleisön keskuudessa. Esitettiin myös syytöksiä marxilaisuudesta, mutta lopulta teatterilautakunnan kokoomuslainen puheenjohtaja asettui Långbackan ja Holmbergin tueksi. Ratkaisu osoittautui järkeväksi, sillä Kotkien kautena Turun kaupunginteatteriin kohdistui laajaa valtakunnallista mielenkiintoa ja taiteellinen menestys näkyi myös lisääntyneinä tulovirtoina.
Turun kautensa alussa Muje näytteli muun muassa Oswaldin roolin näytelmässä Kuningas Lear ja Pekka Töpöhännän roolin. Varsinainen tapaus oli Seitsemän veljestä syyskaudella 1972. Muje näytteli Eeron roolin Långbackan ohjaamassa tuotannossa, muita veljeksiä näyttelivät Esko Salminen, Juha Hyppönen, jonka tilalle tuli Vesa-Matti Loiri, Heikki Kinnunen, Heikki Alho, Arno Virtanen ja Ilari Paatso. Veljessarjan nuorin eli Eero piikitteli kaiken aikaa Juhania, jota tulkitsi Salminen. Kun Juhani sai tarpeekseen, Eero ponkaisi pakoon ja juoksi huussin seinää ylös. Esitysten kertyessä Eero ylsi katolle saakka ja kohtauksesta tuli yksi näytelmän kohokohdista. Seitsemän veljestä keräsi kolmen vuoden aikana noin 150 000 katsojaa ja sitä esitettiin myös Göteborgin kaupunginteatterissa ja Itä-Berliinin Volksbühnellä. Muje suoritti asepalveluksensa Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentin Turun ilmatorjuntapatteristossa 1973–1974, mutta erikoisluvan ansiosta hän pystyi jatkamaan Eeron näyttelemistä. Armeijasta Muje kotiutui korpraalina.
Seitsemän veljeksen ensemble näytteli Alhoa ja Salmista lukuun ottamatta myös Alpo Ruuthin draamassa Tykkimies Kauppalan viimeiset vaiheet, joka sai ensi-iltansa syyskuussa 1974. Nimiroolin teki Loiri. Muje näytteli Gustafssonia. Veli-Matti Saikkosen ohjaaman kappaleen katsojaluku kipusi lähes 32 000:een.
Kotkien kausi päättyi 1977, kun Holmberg ja Långbacka lähtivät Turusta. Seitsemän veljeksen ensemblesta Muje, Kinnunen, Paatso, Salminen ja Virtanen näyttelivät vielä komedian Olviretki Schleusingenissa. Mujeen roolina oli Tommi. Näytelmää esitettiin 23 kertaa ja se sai yli 14 000 katsojaa.
Kotkien kauden jälkeen Muje jatkoi Turussa vuoteen 1981. Hän näytteli muun muassa Svejkin roolin Bertolt Brechtin näytelmässä Svejk toisessa maailmansodassa ja Romeon roolin William Shakespearen tragediassa Romeo ja Julia. Svejkiä varten Mujeen täytyi lihottaa itsensä ja Romeota varten kilot piti puolestaan äkisti karistaa. Jotaarkka Pennasen ohjaama Romeo ja Julia sai ensi-iltansa joulukuussa 1980. Juliana nähtiin vastavalmistunut Lena Meriläinen. Näytelmää esitettiin 89 kertaa ja se sai lähes 50 000 katsojaa.
Vuonna 1982 Muje näytteli Kom-teatterissa Helsingissä, minkä jälkeen hän jatkoi Turun kaupunginteatterissa vuoteen 1985. Muje sai näytelläkseen edelleen isoja, mielenkiintoisia rooleja, kuten Pikkumies Aarne Orjatsalosta kertovassa näytelmässä Tulee aika toinenkin. Pikkumies oli Orjatsalon toinen minä, joka kommentoi sivusta Hannu Laurin näyttelemää Orjatsaloa. Turun vuosiensa päätteeksi Muje näytteli Eino Leinoa Hannu Mäkelän draamassa Virran viemä, tuulen tuoma.
Muje nähtiin Turun kaupunginteatterin lavalla jälleen 2019, jolloin hänellä oli miespääosa Satu Rasilan kirjoittamassa ja ohjaamassa avioliiton myöhäisvaihetta kuvailevassa draamassa Katoava maa. Naispääosan näytteli Marja-Leena Kouki. Katoava maa kertoo muistisairauden vaikutuksesta parisuhteeseen. Sitä esitettiin Pienellä näyttämöllä 31 kertaa ja sen katsojaluvuksi kirjattiin noin 6 800. Katoava maa jäi Mujeen uran joutsenlauluksi.