stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sequel
Kokoonpano

Harry Chapin – akustinen kitara, laulu, trumpetti: "Up on the Shelf"
Stephen Chapin – kosketinsoittimet
John Wallace – basso
Howie Fields – rummut
Doug Walker – sähkökitara
Tom Chapin – akustinen kitara: "Remember When the Music" ja banjo: "Northwest 222"
Yvonne Cable – sello
Joe Lala – perkussiot
Chuck Kirkpatrick – taustalaulu: "Sequel" ja sähkökitarat: "Remember When the Music"
Howard Albert – syntetisaattorit: "I Miss America", "Northwest 222"
Taustalaulajat: Stephen Chapin, Doug Walker, John Wallace ja Rhodes, Chalmers & Rhodes (Good Sound Recordsin luvalla)
Jousi- ja puhallinsoitinten sovitukset ja johto:
Mike Lewis, paitsi
"Remember When the Music" ja "Story of a Life": Stephen Chapin
Tuotantotiedot

Tuottajat: Howard ja Ron Albert yhtiöstä Fat Albert Productions, Inc.
Äänityspaikat:
Criteria Recording Studios, Miami, Florida
Nimbus 9 Recording Studios, Toronto, Kanada
Äänittäjät
Don Gehman ja Chuck Kirkpatrick apulaisenaan Rick Allison (Criteria)
Jim Frank ja Rick Hrycyna apulaisenaan Mike McCarty (Nimbus 9)
Remiksaus: Ron Albert, Howard Albert, Don Gehman
Masterointi: Mike Fuller, Criteria Studios
Kansitaide: Christopher Whorf / Art Hotel
Valokuvat: Ron Slenzak
Selkäydinvamma

Selkäydinvamma on selkäytimen vaurio, joka syntyy, kun selkäranka murtuu pahasti tai retkahtaa äärimmäiseen asentoon. Eräät tulehdukset ja kasvaimet voivat myös aiheuttaa selkäydinvamman. Vamman osumisesta kaularangan alueelle seuraa neliraajahalvaus (myös tetraplegia, kvadriplegia). Mikäli vamma on rinta- tai lannerangassa, kyseessä on alaraajahalvaus, paraplegia.
Suomessa selkäydinvamman saa vuosittain noin sata ihmistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Invalidiliiton selkäydinvammatyöryhmä (Arkistoitu – Internet Archive)
Sisältösana

Sisältösana eli leksikaalinen sana tarkoittaa sanaa, jolla on referentiaalinen merkitys eli joka viittaa kielenulkoisen maailmaan. Sisältösanoja ovat substantiivit, adjektiivit ja verbit. Sisältösanojen lisäksi kielessä on funktiosanoja, joilla ei ole referentiaalista merkitystä. Esimerkiksi lausekkeessa tyttö ja poika sisältösanoja ovat sekä tyttö että poika, jotka viittaavat kielenulkoisiin olioihin, mutta ja on funktiosana, joka ilmaisee rinnastuksen, kieliopillisen suhteen kahden olion välillä. Sisältösanat muodostavat avoimen luokan, eli kieleen voi tulla koko ajan lisää esimerkiksi substantiiveja ja verbejä.
Sewers

| Sewers Torture Killer |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 25. helmikuuta 2009
 Tyylilaji: death metal
 Kesto: 29.09
 Levy-yhtiö: Dynamic Arts
Listasijoitukset
  14.
Torture Killerin muut julkaisut
| Swarm! 2006 | Sewers 2009 | I Chose Death 2012 |
Sewers on Torture Killerin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. helmikuuta 2009. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 14.
Kappaleet

Crypts – 4.21
I Bathe in Their Blood – 4.11
The Art of Impalement – 3.48
By Their Corpse – 3.38
Coffins – 3.21
Rats Can Sense the Murder – 2.48
Scourging At the Pillar – 3.48
Sewers – 3.14
Kokoonpano

| --- | --- |
 Yhtye Juri Sallinen – laulu  Jari Laine – kitara, taustalaulu  Tuomas Karppinen – kitara  Kim Torniainen – bassokitara  Tuomo Latvala – rummut :  Tuotanto Danil Venho – äänittäjä  Minerva Pappi – masteroija  Jon Zig – kansitaide  Wes Benscoter – logo
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi.net:
Soundi:
Aiheesta muualla

Sewers Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Sewers Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Torture Killer
| Tuomas Karppinen • Jari Laine • Kim Torniainen • Tuomo Latvala • Juri SallinenChris Barnes • Matti Liuke • Taneli Hatakka |
| --- | --- |
Studioalbumit:  For Maggots to Devour • Swarm! • Sewers • Phobia
EP:t:  I Chose Death
Split-albumit:  Sotajumala/Torture Killer
Katso myös:  Torsofuck • Demigod
Shenzhou 5

Shenzhou 5:n laskeutumiskapseli
Shenzhou 5 oli 15. lokakuuta 2003 tapahtunut Kiinan ensimmäinen miehitetty avaruuslento. Se laukaistiin käyttämällä Pitkä marssi 2F -kantorakettia. Mukana matkusti ensimmäinen kiinalainen avaruuslentäjä, taikonautti Yang Liwei.
Laukaisu tapahtui Jiuquanin avaruuskeskuksesta 15. lokakuuta 2003 kello 01:00,03 UTC (paikallista aikaa 09:00,03). Lento kesti 21 tuntia, 22 minuuttia ja 45 sekuntia laskeutuen Sisä-Mongoliaan kello 22:22,48 UTC (16. lokakuuta 06:22 paikallista aikaa). Alus kiersi Maan 14 kertaa ja saavutti 336 kilometrin korkeuden. Aluksen orbitaalimoduuli jatkoi kiertoradalla ja teki automatisoituja kokeita 16. maaliskuuta 2004 asti. Moduuli putosi Tyyneenmereen 30. toukokuuta 2004.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shenzhou-ohjelma Wikimedia Commonsissa
Space.comin uutinen (englanniksi)
Astronaurix.com Shenzhou 5 -sivut (englanniksi)
Shenzhou-avaruusohjelma
| --- | --- |
Miehittämättömät:   Shenzhou 1  Shenzhou 2  Shenzhou 3  Shenzhou 4  Shenzhou 8 
Miehitetyt:   Shenzhou 5  Shenzhou 6  Shenzhou 7  Shenzhou 9  Shenzhou 10  Shenzhou 11 
Suunnitellut:   Shenzhou 12
Salemin kauhu

| Salemin kauhu> The Salem Horror |
| --- | --- |
 Weird Talesissa julkaistun novellin ensiaukeama.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Henry Kuttner
Kuvittaja:  James Mooney
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu, Cthulhu-tarusto
Kustantaja:  Popular Fiction Publishing Company
Julkaistu:  Weird Tales, toukokuu 1937
Sivumäärä:  12
Suomennos
Suomentaja:  Kaisa Ranta
Kustantaja:  Jalava
Julkaistu:  Lovecraftin lähteillä, 2013

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Salemin kauhu (engl. The Salem Horror) on yhdysvaltalaisen Henry Kuttnerin kirjoittama kauhunovelli, joka ilmestyi pulp-lehti Weird Talesissa toukokuussa 1937. Se kertoo kirjailijasta, joka muuttaa vanhaan salemilaiseen taloon. Kauan sitten talossa asui noita Abigail Prinn, joka surmattiin Salemin noitavainoissa. Prinnin henki on kuitenkin yhä talossa ja riivaa päähenkilön.
”Salemin kauhu” oli ensimmäisiä tekstejä, jotka Kuttner sai julkaistuksi. Juoni on pastissi tai plagiaatti H. P. Lovecraftin kertomuksesta ”Unet noitatalossa”. Kuttner ja Lovecraft olivat kirjeystäviä, ja Lovecraft auttoi Kuttneria saamaan novellinsa julkaisukelpoiseen asuun. Weird Talesin lukijat ottivat ”Salemin kauhun” hyvin vastaan, ja nykyään se on Kuttnerin kahdeksasta Cthulhu-tarinasta tunnetuin. 2000-luvun arvioissa on kuitenkin huomautettu, ettei kertomus nouse esikuvansa tasolle eikä tuo genreen mitään uutta.
Juoni

»Kolmen vuosisadan takaisten noituuden päivien karmiva kauhu piilotteli inhaa olomuotoansa Derby Streetin röttelön Noitahuoneessa» 
(Weird Talesin johdate)
Carson-niminen kirjailija muuttaa edesmenneen Abigail Prinnin kotitaloon. Salemilainen Prinn oli Nyogthan ylipapitar, joka teloitettiin noitavainojen aikana. Hänen henkensä on kuitenkin yhä läsnä talossa.
Carson kuulee kellarista outoja ääniä ja löytää ”noitahuoneen”, jonka lattiassa on sinetöity sisäänkäynti maan alle. Carson huomaa viettävänsä yhä pitempiä aikoja noitahuoneessa ja alkaa kävellä unissaan. Eräänä yönä hän kaivaa esiin vaarnan, joka ammoin iskettiin Prinnin ruumiista läpi. Okkultisti Michael Leigh yrittää puhua Carsonille järkeä, mutta tämä ei ota varoitusmerkkejä vakavasti.
Eräänä päivänä Carsonin ollessa taas noitahuoneessa rautasinetti siirtyy ja Prinnin muumio ja Nyogtha — haiseva massa mustaa limaa — työntyvät onkalosta esiin. Leigh ilmestyy taas paikalle ja loitsii sinetin paikoilleen. Carson vapautuu lumouksesta ja pakenee paikalta. Viime hetkellä hän vilkaisee taakseen ja näkee, kuinka hirviömäinen käsi livahtaa noitahuoneeseen ennen sinetin sulkeutumista.
Carson hylkää vanhan romaanisuunnitelmansa ja alkaa kirjoittaa weird fictionia, josta kustantajat eivät kuitenkaan ole kiinnostuneita. He ihmettelevät, kuinka ennen niin myyviä tekstejä kynäillyt mies on äkkiä kiinnostunut kaikenlaisesta kauheasta. Carson pitää kokemuksensa omana tietonaan.
Novellin vaiheet > Kirjoittaminen

Pulp-lehti julkaisi helmikuussa 1936 aloittelevan kauhukirjailijan Henry Kuttnerin runon. Pian häneltä hyväksyttiin myös novelli ”Hautausmaan rotat”. Lehti ei kuitenkaan ostanut Kuttnerin seuraavaa novellia ”Salemin kauhu”, jolloin Kuttnerin kirjeystävä Robert Bloch ehdotti, että Kuttner kääntyisi H. P. Lovecraftin puoleen. Kuttner lähetti Lovecraftille ensin ihailijakirjeen ja lähetti ”Salemin kauhun” toisessa kirjeessä.
Lovecraft kertoi Kuttnerille 12. maaliskuuta 1936 kirjoittamassaan kirjeessä saaneensa ”Salemin kauhun” lukemisesta ”suurta mielihyvää”. Hän arvosteli kuitenkin kertomuksen ”motivaatiota”: miksi oudot tapahtumat alkavat silloin kuin ne alkavat? Carson tuskin oli noitatalon ensimmäinen asukas, mutta toisaalta ”on vaikea kuvitella, että tällaiset ilmiöt toistuvat aina, kun joku sytyttää takkaan tulen”. Lovecraft mainitsi, että ”kuilusta kutsuttuja nimettömiä olentoja” koskevissa kertomuksissa on tärkeää kuvata jokin ainutlaatuinen tapahtuma, joka selittää, miksei vastaavaa ole tapahtunut aiemmin. Lovecraft kehotti myös hidastamaan kertomuksen tahtia, sillä oudot käänteet seurasivat toisiaan liian nopeasti ja liian yllättäen.
Kalifornialainen Kuttner ei tiennyt Salemin kaupungista paljoakaan, joten Lovecraft lähetti Kuttnerille piirroksia rakennuksista ja hautakivista sekä kaupungin kartan. Lovecraft myös kertoi, millä tavoin todellinen Salem kytkeytyi hänen keksimäänsä kuvitteelliseen Arkhamin kaupunkiin. Lisäksi Lovecraft luetteloi joukon anakronismeja, jotka Kuttner korjasi lopulliseen versioon.
Novellin vaiheet > Esikuvat

”Salemin kauhun” juoni ja miljöö muistuttavat Lovecraftin novellia ”Unet noitatalossa”, minkä Lovecraft itse pani merkille. Toinen todennäköinen esikuva oli Lovecraftin novelli ”Pimeyden hornanhenki”. Kummankin kertomuksen päähenkilö on kirjailija, joka tutkii vanhaa, okkulttisessa käytössä ollutta rakennusta ja joutuu tekemisiin rienaavien voimien kanssa. Nyogtha muistuttaa ”Pimeyden hornanhengen” antagonistia Nyarlathotepia, joka myös on musta, muodoton massa.
Kuttnerin kauhunovelleissa oli usein vaikutteita teosofiasta ja kabbalasta. (Kuttner oli itse juutalainen.) ”Salemin kauhussa” Kuttner viljelee kuvitteellisia okkulttisia sanoja ja fraaseja, joita ovat esimerkiksi ”Vach-Virajin loitsu” ja ”Tikkounin eliksiiri”. Sanat ”Vach” ja ”Viraj” ovat peräisin teosofisen Salaisen opin ensimmäisen osan 9. sivun alaviitteestä, jossa kerrotaan Brahman jakautuneen mieheksi ja naiseksi; naisen nimi on Vach, joka puolestaan synnyttää Virajin. Tikkun on kabbalassa käytetty nimitys rituaalisesta hartaudenharjoittamisesta ja puhdistautumisesta. Tälläkin kertaa lähde lienee Salainen oppi, jonka toisen osan 25. sivulla mainitaan ”Tikkoun, passiivisen jumaluuden esikoinen ja mainitun jumaluuden varjon ensimmäinen manifestaatio”. Nyogthan karkotusloitsussa esiintyvä sana ”kadishtu” muistuttaa heprean sanaa kadeš, ’pyhä’.
Robert Blochin varhaisissa novelleissa esiintyy De Vermis Mysteriis -niminen kirja. Sen kirjoittajaksi mainittu belgialainen Ludwig Prinn on Abigail Prinnin sukunimikaima. Robert M. Pricen mukaan Kuttner loi ”oman yksityisen Cthulhu-taruston nurkkauksensa”, jonka ainekset olivat tasasuhteessa peräisin Lovecraftilta, Blochilta, teosofiasta ja zarathustralaisuudesta.
Novellin vaiheet > Julkaisu

”Salemin kauhu” ilmestyi Weird Talesin toukokuun 1937 numerossa. Kirjana se ilmestyi ensi kerran Arkham Housen vuonna 1969 julkaisemassa antologiassa Tales of the Cthulhu Mythos. Myöhemmin se on julkaistu muun muassa Robert M. Pricen toimittamassa The Book of Iod -kokoelmassa (1995), joka sisältää kaikki Kuttnerin Cthulhu-tarustoon kuuluvat kertomukset.
Kaisa Rannan suomennos ilmestyi Jalavan antologiassa Lovecraftin lähteillä vuonna 2013.
Vastaanotto

Kun Weird Talesin lukijat äänestivät toukokuun 1937 numeron parhaasta tarinasta, ”Salemin kauhu” sai kunniamaininnan, sillä se oli ollut lukijoiden parissa lähes yhtä suosittu kuin äänestyksen voittaja.
”Salemin kauhu” on Kuttnerin kahdeksasta Cthulhu-pastissista tunnetuin ja useimmin antologisoitu. Sadelehto kuvailee tarinaa Lovecraft-plagiaatiksi ja toteaa sen jäävän toiseksi Kuttnerin omalle ”Hydralle”, joka lähestyy Lovecraft-henkistä kauhua omaperäisistä lähtökohdista.
Tor-verkkosivulla julkaistiin vuonna 2017 kaksi arvostelua ”Salemin kauhusta”. Anne M. Pillsworth kuvailee novellia ”päteväksi Cthulhu-kertomukseksi”, joka ei kuitenkaan tuo genreen mitään uutta. Pillsworthia hymyilyttää erityisesti ajatus Abigail Prinnistä, joka vain virnuilee häijysti, kun Salemin asukkaat yrittävät epäonnistuneesti teloittaa häntä erilaisin menetelmin. Ruthanna Emrys pitää novellia huonompana toisintona Lovecraftin ”Unista noitatalossa”. Lovecraftin novellin jännittävimmät piirteet – luonnotonta geometriaa vilisevät unet sekä noidan apuhenki – puuttuvat Kuttnerin tekstistä, eikä niiden tilalle tarjota mitään kiinnostavaa. Carson on Emrysin mielestä ”poikkeuksellisen passiivinen päähenkilö”. Emrys ei arvosta myöskään Michael Leigh’n hahmoa, jonka tehtävänä on lähinnä selittää päähenkilölle asioita.
Cthulhu-tarusto

Kuttner ei kauhunovelleissaan juuri käyttänyt Lovecraftin keksimiä hirviöitä. Poikkeuksen muodostavat Azathoth (novellissa ”Hydra”) ja Dagon (”Spawn of Dagon”). Nyogtha on Kuttnerin keksimistä suurista muinaisista tunnetuin. Se elää maan alla ja kaivautuu pinnalle vastauksena salatieteellisiin kutsuihin. Otus on Kuttnerin suurista muinaisista ainoa, joka on mukana Cthulhun kutsu -roolipelin perussääntökirjassa. Sitä kuvaillaan ”vähäiseksi jumalaksi, joka kertoman mukaan asuttaa maanalisia luolia.” Nyogthan palvojat ovat lähinnä noitia, joille Nyogtha opettaa loitsuja vastineeksi uhreista.
Okkultisti Michael Leigh’n seikkailut jatkuivat Kuttnerin ja Blochin yhteistyönovellissa ”The Black Kiss”. Kuttner keksi tarinan perusidean ja kirjoitti luonnoksen, mutta valmis teksti oli kokonaisuudessaan Blochin käsialaa. Novelli ilmestyi kesäkuun 1937 Weird Talesissa. Tämä oli samalla Leigh’n hahmon viimeinen esiintyminen.
Nyogtha mahdollisesti innoitti Brian Lumleyn keksimää Shudde M’ell -nimistä olentoa, joka on valtava maan vaipassa möyrivä mato. Tikkoun-eliksiiri on Lumleyn kertomuksissa aine, joka karkottaa maan povessa ryömiviä hirmuja. Tikkoun mainitaan myös Eddy C. Bertinin novellissa ”Darkness, My Name Is”.
Lovecraftin keksimä loitsukirja Necronomicon esiintyy ”Salemin kauhussa”. Kuttnerin Necronomicon-sitaatti on kuitenkin anakronistinen, sillä siinä mainitaan Tšingis-kaani, kun taas Lovecraftin mukaan kirjan kirjoittaja Abdul Alhazred oli kuollut vuosisatoja ennen mongolivalloituksia. Artikkelissaan ”A Critical Commentary on the Necronomicon” Robert M. Price tekee leikkimielisen rekonstruktion Necronomiconista. ”Salemin kauhun” katkelman Price selittää myöhemmän kopioijan tekemäksi lisäykseksi.
Aiheesta muualla

The Salem Horror Internet Archive -sivustolla (englanniksi).
Salemin noitaoikeudenkäynnit

1860-luvulla historiallisten lähteiden perusteella laadittu kartta Salemin kylästä vuonna 1692.
Salemin noitaoikeudenkäynnit tapahtuivat Massachusettsin Salemissa nykyisten Yhdysvaltojen alueella vuonna 1692. Oikeudenkäynneissä tuomittiin yhteensä ainakin 25 ihmistä kuolemaan ja monia muita vankeuteen. Noitavainojen syynä oli joidenkin kyläläisten outo käytös ja puritaanien noitahysteria, joka johti yhteensä 19 ihmisen kuolemaan. Teloitetuista 14 oli naisia ja viisi miehiä. Kyseessä on yksi tunnetuimmista noitavainoista ja Pohjois-Amerikan englantilaisten siirtokuntien historiaan liittyvistä tapahtumista.
Tausta

Salemin noitaoikeudenkäynnit olivat jatkumoa Euroopassa 1300-luvulta 1600-luvun lopulle jatkuneisiin noitavainoihin, joissa teloitettiin kymmeniätuhansia noidiksi väitettyjä ihmisiä, joista useimmat olivat naisia. Salemin noitaoikeudenkäynnit osuivat aikaan, jolloin Euroopassa vainot olivat jo hiipumaan päin.
Massachusettsissa oli 1600-luvun lopulla kaksi Salemia. Toinen oli Salem Town, josta kehittyi nykyinen Salemin kaupunki. Siitä noin 15 kilometriä sisämaahan oli Salem Village eli nykyinen Danvers. Salem Town oli taloudellisesti vauras satamakaupunki, kun taas kylä oli selvästi köyhempi 500 asukkaan maatalousyhteisö.
Salemin kylässä oli syvät yhteiskunnalliset jakolinjat, joita edelleen voimistivat siellä vaikuttaneet kaksi kilpailevaa sukua. Porterit olivat vauraita ja heillä oli yhteyksiä Salem Townin kauppiaisiin, kun taas Putnamit yrittivät saada kylälle itsehallintoa ja ajoivat köyhempien asiaa. Lisäksi Salemin kylään saapui vuonna 1689 kuningas Vilhelmin sotaa pakenevia, mikä rasitti yhteisön voimavaroja ja voimisti jakolinjoja.
Putnamien vaikutuksesta Salemin kylän papiksi valittiin Samuel Parris, joka oli aiemmin toiminut kauppiaana Bostonissa. Hän oli opiskellut Harvard Collegessa teologiaa, mutta hänen opintonsa olivat jääneet kesken. Parrisin mukana kylään tuli vaimo, kolme lasta ja sisarentytär sekä kaksi Barbadokselta tuotua orjaa, John Indian ja Tituba.
Parris sai nopeasti mainetta jäykkyydestään ja ahneudestaan. Hän jakoi entisestään kyläläisten mielipiteitä. Ensinnäkin hän pyrki melko pian neuvottelemaan uutta palkkausta ja hankkimaan muun muassa pappilan omistukseensa. Lisäksi hänen puhdasoppinen puritanisminsa herätti toisissa närää. Hän vaati muun muassa, että seurakuntaan kuulumattomat poistuisivat kirkosta ennen ehtoollisen nauttimista.
Parrisin tytär Betty, tämän serkku Abigail Williams ja Ann Putnam alkoivat todennäköisesti Tituban voodootarinoiden innoittamana harjoittaa ennustamista. Heidän käyttäytymisensä muuttui kuitenkin pian oudommaksi.
Parris ja Williams alkoivat tammikuussa 1692 saamaan ”kohtauksia”, joihin kuului huutamista, tavaroiden heittelyä, outoa ääntelyä ja vartalon vääntelyä. He kertoivat myös saaneensa tuntemuksia, että heitä olisi purtu ja nipistelty. Paikallinen lääkäri William Griggs piti niitä yliluonnollisina. Tämän jälkeen myös Putnam alkoi saada kohtauksia. On todennäköistä, että lääkäri on saanut diagnoosinsa Cotton Matherin vuonna 1689 ilmestyneestä kirjasta Memorable Providences Relating to Witchcrafts and Possessions, jossa kuvataan bostonilaisten lasten kummallista käytöstä ja jossa osoitettiin oireiden syyksi irlantilaisen pesijättären Mary Gloverin noituus.
Syytetyt

Ensimmäiset ihmiset, joita syytettiin ja pidätettiin Ann Putnamin noitumisesta, olivat kerjäläinen nimeltä Sarah Good, vanha ja sairas nainen Sarah Osborne sekä Parrisien orja, Tituba. Koska Tituba oli orja ja erilaista etnistä alkuperää kuin puritaanit, hän oli ensimmäisiä epäiltyjä ja huhupuheiden mukaan alkuperäinen noita. Sarah Good taas oli tunnettu helposti suuttuvana naisena, jolla oli tapana mutista itsekseen. Sarah Osborne oli epäilyttävä, koska oli nainut entisen palvelijansa. Kaikki naiset sopivat erinomaisesti tuon ajan käsitykseen ”tavanomaisesta noidasta”, eikä kukaan mielellään ollut heidän puolellaan. Osborne ja Good eivät myöskään käyneet kirkossa, mikä oli erityisen raskauttavaa.
Muita syytettyjä olivat Martha Corey, joka oli skeptinen tyttöjen luotettavuudesta vetäen tällä huomion itseensä, Rebecca Nurse, Dorothy Good (jonka pidätysmääräyksessä luki virheellisesti Dorcas Good), Rachel Clinton, Sarah Cloyce, Elizabeth (Bassett) Proctor ja hänen miehensä John Proctor, Martha Coreyn aviomies Giles Corey, Abigail Hobbs, Bridget Bishop, Proctorien taloudenhoitaja Mary Warren, joka oli oikeudenkäynneissä myös todistajana, Abignail Hobbsin äitipuoli Deliverance Hobbs, Sarah Wilds, Abigailin isä William Hobbs, Nehemiah Abbott Jr., Cloycen sisar Mary Esty, Edward Bishop Jr. ja hänen vaimonsa Sarah Bishop, Mary English, George Burroughs, Lydia Dustin, Susannah Martin, Dorcas Hoar, Sarah Morey ja Maryn aviomies Philip English.
Nehemiah Abbott Jr. vapautettiin syytteistä, koska haastaja luopui kanteesta.
Mary Esty vapautettiin haastajan luopuessa kanteesta, mutta uudelleenvangittiin haastajan peruttua katumisensa.
Myöhemmin haasteen saivat myös Lydia Dustinin tytär Sarah Dustin, Bethiah Carter Sr. ja hänen tyttärensä Bethiah Carter Jr., George Jacobs Sr. sekä hänen lapsenlapsensa Margaret Jacobs, John Willard, Alice Parker, Ann Pudeator, Abigail Soames, Daniel Andrew, George Jacobs Juniorin vaimo sekä Daniel Andrew'n sisar Rebecca Jacobs, Sarah Buckley ja hänen tyttärensä Mary Witheridge, Elizabeth Colson, Elizabeth Hart, Thomas Farrar Sr., Roger Toothaker, John ja Elizabeth Proctorin tytär Sarah Proctor, Sarah Bassett, Susannah Roots, Mary DeRich, Sarah Pease, Elizabeth Cary, Martha Carrier, Elizabeth Fosdick, Wilmot Redd, Sarah Rice, Elizabeth How, John Alden, Pricilla Mullins, John ja Elizabeth Proctorin poika William Proctor, John Flood, Roger Toothakerin vaimo ja Martha Carrierin sisar Mary Toothaker ja hänen tyttärensä Margaret Toothaker sekä Arthur Abbott.
John Willard ja Elizabeth Colson onnistuivat pakenemaan pidätystä jonkin aikaa, mutta saatiin lopulta kiinni.
Daniel Andrew ja George Jacobs Jr. onnistuivat pakenemaan pysyvästi.
Kun oikeudenkäynnit vihdoin alkoivat, epäiltyinä oli vangittuna lukuisia ihmisiä, Marilynne K. Roachen kirjan The Salem Witch Trials: A Day-To-Day Chronicle of a Community Under Siege (2002) mukaan yhteensä 62.lähde tarkemmin?
Tuomitsemisen vaiheet

Päätodiste, jolla syytettyjä syytettiin nimenomaan noituudesta oli spectral evidence eli ”todiste” siitä, että noidutut näkivät hahmon heidät noituneesta henkilöstä. Teologinen perustelu asialle oli, että noita noituessaan antoi Saatanalle luvan käyttää noidan hahmoa. Puolustus vetosi siihen, että Saatana kykeni ottamaan minkä hahmon tahansa. Lopullinen tulkinta oli, että Saatana tarvitsi hahmon ottamiseen luvan, jolloin noidutun syytös on ratkaiseva.
Tämän vuoksi oikeudenkäynnissä toimittiin siten, että jos joku väitti menetyksen, sairauden tai kuoleman olevan noituuden syytä, tuli syyttää sitä, jonka katsoi olevan syyllinen tähän. Jos syyte katsottiin luotettavaksi, katsottiin se syyksi vangita epäilty ja tuoda tämä julkisen tutkimuksen alle kuulusteluihin, joiden tarkoitus oli saada tunnustus. Jos tultiin siihen tulokseen, että syyte oli perusteltu, syytetty otettiin mukaan korkeimpaan oikeudenkäyntiin. Seuraavaksi korkeimpaan oikeuteen kutsuttiin todistajia juryn eteen.
Tuomiot

21. maaliskuuta 1692 oli ensimmäinen oikeudenkäynti, jossa noituudesta syytettyinä olivat Martha Corey, Bridget Bishop ja kaksi muuta paikallista naista. Syynä oikeudenkäynneille oli 25 kyläläisen kuolema. Bridget Bishop tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin noitana.
Yhteensä teloituspäiviä oli neljä:
10. kesäkuuta 1692: Bridget Bishop
19. heinäkuuta 1692: Sarah Good, Rebecca Nurse, Susannah Martin, Elizabeth How ja Sarah Wilds
19. elokuuta 1692: Martha Carrier, John Willard, George Burroughs, George Jacobs Sr. ja John Proctor
22. syyskuuta 1692: Mary Esty, Martha Cory, Ann Pudeator, Samuel Wardwell, Mary Parker, Alice Parker, Wilmot Redd ja Margaret Scott
Elizabeth Proctor ja Abigail Faulkner tuomittiin mutta vapautettiin väliaikaisesti, koska he olivat raskaana. Kuolemaan tuomittiin myös viisi muuta, joiden rangaistusta ei koskaan pantu täytäntöön: Ann Foster, joka kuoli vankilassa, hänen tyttärensä Mary Lacy Sr. sekä Abigail Hobbs, Dorcas Hoar ja Mary Bradbury. Lisäksi 19. syyskuuta 80-vuotias maanviljelijä Giles Corey murskattiin kasaamalla kiviä hänen päälleen asetetun levyn päälle, sillä hän kieltäytyi astumasta oikeuden eteen.
Oikeudenkäynnit loppuivat tammikuussa 1693. Kuitenkaan jo noituuden perusteella vangittuja ei vapautettu ennen kevättä. Tapahtumat johtivat puritaanisen uskon vahvistumiseen Uudessa Englannissa ja vaikuttivat välillisesti tulevan Yhdysvaltojen oikeuskäytäntöihin.
Myöhemmät selitykset ”noituudelle”

Vuonna 1976 Linda Caporael julkisti artikkelin, jossa esitettiin, että hallusinaatiot ja muut oireet johtuisivat ergotismista eli torajyvien aikaansaamasta myrkytyksestä. Kirjassaan A Fever in Salemlähde tarkemmin? Laurie Winn Carlson tarjosi toista vaihtoehtoteoriaa, lintujen ja eläinten mukana levinnyttä von Economon tautia eli unitautia encephalitis lethargica (eri tauti kuin tsetse-kärpästen levittämä afrikkalainen trypanosomiaasi). On myös esitetty, että oireet voisivat johtua Huntingtonin taudista, joka on alueen ihmisillä melko yleinen.
Toiset historioitsijat kuten Mary Beth Norton, Bernard Rosenthal ja Marilynne K. Roach eivät anna näille selityksille vakavaa painoarvoa.lähde tarkemmin?