Hävittäjälentokoneen kehitys 1918–1939
Aseistuksen kehitys

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaksi potkurin kehän läpi ampuvaa tahditettua kiväärikaliiperin (7,5–7,92 mm) konekivääriä koneen runkoon asennettuna oli vakioratkaisu vielä 1930-luvun alussa. Tulivoimaa lisättiin tästä sitten joko lisäämällä konekiväärien lukumäärää, suurentamalla konekiväärien kaliipeeria noin 0,5 tuumaan (12,7–13,2 mm) tai käyttämällä 20 mm konetykkejä. Karkeakaliipeeriset konekiväärit ilmestyivät ensi kerran vuonna 1937 Seversky P-35- ja Fiat G.50 –hävittäjiin, tykit samoihin aikoihin muun muassa Morane-Saulnier M.S.406, Polikarpov I-16, Heinkel He 112 ja Messerschmitt Me 109 –hävittäjiin.
Eteenpäin ampuva aseistus voitiin asentaa yksimoottoriseen koneeseen periaatteessa viidellä tavalla:
Runkoon asennetut potkurin kehän läpi ampuvat konekiväärit oli tahditettava, jolloin potkurin nopeus vaikutti tulinopeuteen usein sitä alentaen (esimerkiksi 12,7 mm Breda-SAFAT –konekiväärin tulinopeus oli vain 575 ls/min tahditettuna kun sen tulinopeus vapaasti ampuvana oli 700 ls/in). Lähelle koneen pituusakselia asennettuina ja suoraan eteen ampuvina aseita oli helppo tähdätä eivätkä häirinneet lento-ominaisuuksia. Yksirivisen tähtimoottorin yhteydessä konekiväärit saattoi asentaa sylinterien väliin mutta kaksirivisissä tähtimoottoreissa aseet oli sijoitettava rungon päälle moottorin kehän ulkopuolelle. Patruunoiden nostokorkeus saattoi nousta niin suureksi, ettei joidenkin aseiden (esimerkiksi Berezina) vöiden vetovoima riittänyt. Ammuttaessa aseiden rekyyli vaikeutti jossain määrin tähtäämistä ja nokesi koneen tuulilasia.
V-moottorin yhteyteen voitiin asentaa konekivääri tai konetykki ampumaan läpi potkurin navan, jolloin ase saattoi ampua vapaasti. Tällainen asennus oli yleinen esimerkiksi Hispano-Suiza 12Y -moottorin yhteydessä. Ongelmaton ei asennus ollut, esimerkiksi joissain E-mallin Messerschmitt Bf 109 -koneissa ollutta moottoritykkiä käytettiin harvoin jumiutumisherkkyyden vuoksi.
Siipiin potkurin kehän ulkopuolelle asennetut konekiväärit voivat ampua vapaasti, joten niiden tulinopeus oli tahditettuja suurempi. Eri aseiden luotien lentoradat oli kohdistettava yhteen koneen edessä, mikä luonnollisesti vaikeutti tähtäämistä. Siipi aseen alustana ei ollut yhtä tukeva kuin runko, jolloin luotien hajonta oli runkoon asennettuihin aseisiin verrattuna suurempi. Esimerkiksi Twin Wasp Junior –moottorilla varustettuja Fokker D.XXI -koneita pidettiin alkuperäisiä huonompina, koska kaikki aseet oli siivissä kaksirivisen tähtimoottorin vuoksi. Siiven sisällä oli rajoitetusti tilaa aseelle ja sen laukauksille, jolloin varsinkin suurempikokoiset tykit oli asennettava erityisiin gondoleihin siipien alle. Nämä luonnollisesti aiheuttivat ilmanvastusta ja alensivat lentonopeutta ja kaukana koneen massakeskiöstä myös huononsivat koneen liikehtimiskykyä. Esimerkiksi eversti Werner Mölders otatti vuonna 1940 Messerschmitt Bf 109 -koneestaan siipitykit pois ketteryyden parantamiseksi. Näiden ongelmien lisäksi toisen siiven aseen jumiutumisen seurauksena kone alkoi ammuttaessa kampeamaan vastakkaiseen suuntaan, mikä vaikeutti osumista olennaisesti.
Siipiin lähelle runkoa asennetut konekiväärit ampuivat myös läpi potkurin kehän, joten ne oli tahditettava.
Työntöpotkurilla varustetussa koneessa aseet voivat ampua vapaasti suoraan eteenpäin. Työntöpotkurilla varustetut koneet eivät yleistyneet palveluskäytössä ennen toisen maailmansodan loppua (esimerkiksi Saab 21A) ja sittenkin niiden merkitys jäi vähäiseksi. Sen sijaan kaksimoottorisessa koneessa aseiden sijoittaminen koneen eturunkoon vapaasti suoraan eteenpäin ampumaan muodostui yleiseksi ratkaisuksi.
1930-luvun kiväärikaliiperin konekiväärejä olivat Yhdysvaltojen 7,62 mm Browning M1919, Ison-Britannian 7,7 mm Vickers-konekivääri, Ranskan 7,5 mm MAC 1934 -konekivääri, Neuvostoliiton 7,62 mm ShKAS-konekivääri, Saksan 7,92 mm MG 17 -konekivääri ja Italian 7,7 mm Breda-SAFAT–konekivääri. Kiväärikaliiperin konekivääri painoi noin 10–15 kg. Aseiden tulinopeus oli vapaasti ampuvana 450–1 800 ls/min ja luodin lähtönopeus oli 700–900 m/s.
1930-luvun karkeakaliiperisia konekiväärejä olivat Yhdysvaltojen 12,7 mm Browning-Colt M2-konekivääri, Neuvostoliiton 12,7 mm Berezina-konekivääri ja Italian Breda-SAFAT-konekivääri. Karkeakaliiperinen konekivääri painoi noin 20–40 kg. Aseen tulinopeus oli vapaasti ampuvana 700–1 000 ls/min ja luodin lähtönopeus oli 700–900 m/s.
1930-luvun konetykkejä olivat Sveitsin Oerlikon FF, siitä Saksan kehittämä Mauser MG FF/M, Ranskan Hispano-Suiza HS.404 ja Neuvostoliiton ShVAK. Kaikkien tykkien kaliiperi oli 20 mm ja paino oli noin 24–43 kg. Aseiden tulinopeus oli 500–800 ls/min ja ammuksen lähtönopeus oli 600–900 m/s.
Martinsyde F.4 Buzzard Keski-Suomen ilmailumuseossa
Puurakenteisen Gloster Gamecockin runko Suomen ilmailumuseossa
Metallirakenteinen Gloster Gladiator ”riisuttuna”
Wright Cyclone 9 -moottori Suomen ilmailumuseossa
Gloster Gladiatorin .303 (7,7 mm) Browning-konekivääri rungossa
ShVAKin 20 mm:n ammuksien osumia Messerschmitt Bf 109:n siivessä