stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tervavene
Paluumatka

Palatessa veneen lisälaidat poistettiin ja venettä supistettiin parraspuista kokoon, että se jaksettiin vetää koskista ylös. Jokivarteen rakennetut kivimöljät olivat myös suurena apuna. Pyhäkoski oli kuitenkin liian vuolas ja se kierrettiin maanteitse eli veneet kärrättiin kosken ohi kuten Kajaanin kaupungin alueella ennen sinne tervankuljetuksia varten tehtyjen kanavasulkujen valmistumista. Ruuat ja muut matkatarvikkeet kuljetettiin konteissa, arkuissa ja leileissä, joiden piti erityisesti menomatkalla mahtua veneeseen tervatynnyreiden ja miehistön ohella. Täydessä lastissa vene painoi nelisen tonnia, tällaista kuormaa varten siihen tarvittiin kahdestakymmenestä kolmeenkymmeneen kuusennäreestä tehtyä kaarta. Palatessa vene oli kevyt, lastina oli useimmiten kaupungista ostettua ruokasuolaa, joskus myös kahvia sekä muita harvinaisempia kaupungista saatavilla olleita tarvikkeita.
Aiheesta muualla

Kainuun terva: Tervavene (Viitattu 31.12.2008)
Joseph Alasen maalaus tervaveneestä vuodelta 1915
Tervavene tervakanavan suulla Ämmäkoskella.
Tervakanavat (Kajaani)

Kunnostettu tervakanava Ämmäkosken kohdalla.
Tervakanavat rakennettiin Kajaanin kaupungin alueelle Kajaaninjokeen helpottamaan tervaveneiden kulkemista.
Kanavahankkeen tausta

Tervasta oli tullut 1800-luvun alkuvuosina tärkein Kajaanin kautta kulkeva kauppatavara. Tervanpoltto keskittyi Kainuuseen ja tervaa kuljetettiin Oulujokea myöten Oulun Tervahoviin myytäväksi.  Osaltaan asiaan vaikutti myös yleinen liikenneyhteyksien kehittäminen Suomen tultua liitetyksi 1809 Venäjän keisarikuntaan. Oulujärven vesireitin kunnostus alkoikin uudelleen 1810-luvulla Ruotsin vallan aikaisten perkaustöiden jatkoksi. Tervaveneitä ei voitu laskea alas eikä vetää ylös Kajaanin kaupungin alueella sijainneista Ämmäkoskesta ja Koivukoskesta, vaan ne oli kuljetettava hevosrattailla puolentoista kilometrin matkan kaupungin halki, osin pääkatua myöten. Kuljetus oli kallista, 1820-luvun alussa 40 kopeekkaa tervaveneestä ja vielä 9 kopeekkaa jokaisesta tervatynnyristä. Tämä oli kaksi kolmannesta Kuhmosta tuodun tervan kuljetuskustannuksista Ouluun saakka. Korkean hinnan lisäksi kuljetuksen odotteluun saattoi mennä aikaa jopa useita päiviä.
Rakentaminen

Jo 1816 kävi Tornion piirilääkäri Henrik Deutsch tutkimassa Suomen Talousseuran toimeksiannosta asiaa ja esitti kanavan rakentamista Koivukoskeen ja kivi- tai puukourun tekoa Ämmäkoskeen. Kanavahanketta anoi toteuttavaksi keisari Aleksanteri I:ltä vuonna 1819 Hyrynsalmen kirkkoherra Johan Wegelius, mutta sai kielteisen päätöksen 1822. Hän rakennutti kuitenkin puiset veneenvetokourut molempien koskien etelärannalle kanava-anomuksen tehtyään. Kourut pudottivat tervaveneen kuljetustaksan puoleen, mutta niissä veneeseen saattoi ottaa vain 8-13 tervatynnyriä, kun suurin venelasti oli jo tuolloin parikymmentä tynnyriä. 1827 Wegelius siirrätti Ämmäkosken kourun joen pohjoisrannalle. Kourut toimivat hyvin, mutta 1830 aloitettiin uusi selvitys kanavista insinöörikapteeni Fredrik Adolf Hällströmin johdolla. Siinä päädyttiin korvaamaan kourut kivisillä kanavilla. Rakennustyöt aloitettiin Ämmäkoskella 1836.
Kahden vuoden päästä kesällä 1838 Suomen Koskenperkaus- ja Kanavoimistoimiston päällikkö eli "koskiparoni" Carl Rosenkampff kävi paikan päällä ja esitti sulkulaitteiden rakentamista joen vedenpinnan korkeusvaihtelujen takia. Suunnitelma hyväksyttiin. Koivukoskellakin työt alkoivat 1840 ja vihdoin vuonna 1847 sekä Ämmä- että Koivukosken kanavat sulkuineen olivat täysin valmiit. Töitä tehtiin 11 kalenterivuotta, yhteensä 76 300 henkilötyöpäivää. Kiveä porattiin 27 675 jalkaa, kalliota louhittiin 18 480 räjäytyksellä ja maa-ainesta siirrettiin 2 901 kuutiojalkaa. Rakentamiskustannukset olivat kaiken kaikkiaan 22 341 ruplaa ja 84 6/7 kopeekkaa hopearahaa sekä 12 349 ruplaa ja 42 3/4 kopeekkaa setelirahaa. Liikenteelle kanavat oli avattu suurin juhlallisuuksin jo 2. syyskuuta 1846. Ensimmäisessä sulkujen läpi laskeneessa veneessä  oli 25 virkamiestä, toisessa 30 nuorta naista. Tämän jälkeen 18 tervavenettä pääsi suluista maksutta läpi. Tapahtuman kunniaksi vietettiin kansanjuhlaa Kajaanin linnan raunioilla Ämmäkosken äärellä ja pidettiin tanssiaiset.
Kanavat ja sulut

Ämmäkosken sulku louhittiin kallioon, mutta 21 metriä pitkässä ja 2,4 metriä leveässä sulkukamarissa oli lankkuseinät. Sulkuporttien korkeusero oli kuusi metriä, alaportin korkeus oli kymmenisen metriä ja sen yli rakennettiin kapea kivinen tuki- ja kävelysilta. Sulkuportit avattiin viputangoilla. Alakanava verhottiin myös pohjasta kivillä, ylävirran puolelle tehtiin kivistä ladottu mutta hirsillä päällystetty virranohjain ja kosken pohjoisrannalle kivinen veneiden vetotie eli möljä. Koivukosken sulku oli periaatteeltaan samanlainen, mutta sen kynnyskorkeus oli hieman matalampi. Se oli rakennettu pääosin vedenpinnan yläpuolelle kivitäytteisistä hirsiarkuista. Sulusta ylävirtaan oli 128 metriä pitkä ja 9 metriä leveä kanava, jonka ylä- ja alapuolisella rannalla oli vetotie. Alapuolinen vetotie oli kaksitasoinen, vedenpinnan korkeuden vaihtelua varten.
Käyttö

Kanavat ja sulut jäivät lopulta valtion haltuun, kun Kajaanin kaupunki ei niitä rohjennut lunastaa. Valtio vahvisti sulkutaksat ja järjestyssäännöt ja palkkasi sulkujen kaitsijan. Ensimmäinen oli rakentamiseen osallistunut Jakob Nylund, myöhemmät Kajaanin kaupungin johtavia virkamiehiä. Sulkujen käytöstä huolehti puolestaan sulunvartija eli lussivahti, alun perin vain yksi mutta liikenteen vilkastuttua kaksi. Ämmäkoskelle rakennettiin sulkuvartijalle asunto eli lussitupa vuonna 1880. Ämmäkosken ensimmäinen sulkuvartija oli Johan Boström ja viimeinen Juho Tolonen. Ensimmäiset sulkutaksat Suomen Senaatti vahvisti 6. toukokuuta 1847, suurehkon veneen meno sulun läpi tyhjänä tai lastissa maksoi vain 10 kopeekkaa. Sulkujen järjestyssääntö taas vahvistettiin senaatissa 1869.
Sulut vaativat jatkuvaa kunnostusta, varsinkin Koivukosken hirsirakenteinen sulku oli altis vaurioille ja rakennettiin käytännössä uudelleen vuosina 1888 ja 1889. Teknisesti sulkujen periaate pysyi kuitenkin samana, vain avaamiseen käytetyt viputangot vaihdettiin kiertokoneistoon 1879. Korjaustyöt olivat kalliita käyttömaksuihin verrattuna ja kanavat tuottivatkin jatkuvasti tappiota. Niitä käytettiin kuitenkin paljon, 1900-luvun alussa niiden läpi kulki enimmillään 24 000 tervatynnyriä. Tervan vesikuljetuksen Ouluun hiipuessa ja siirryttyä ainakin osin Iisalmen–Kajaanin rautatielle kanavien läpi kulki 1914 enää vain 278 venettä, kun niitä 1900 oli ollut 2 059.  Senaatti päättikin lakkauttaa sulut 1. tammikuuta 1915, kanavien oltua toiminnassa 70 vuotta. Koivukosken sulku purettiin kokonaan. Ämmäkosken sulku peitettiin ja sulkukoneisto poistettiin. Kanava ja sulku kuitenkin kunnostettiin taas 70 vuoden päästä eli 1980-luvun alussa. Kunnostettu kanava sulkuineen valmistui 1984 ja on nyt ainoa toimiva tervakanava maailmassa.
Aiheesta muualla

Kajaanin nähtävyydet: tervakanava (Viitattu 3.1.2009)
Ämmäkosken tervakanavan alakanava.
Lussitupa toimi myös jääkärien etappipaikkana.
Danièle Delorme

| Danièle Delorme |
| --- | --- |
 Danièle Delorme vuoden 1952 Femmes françaises -lehden kannessa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Danièle Delorme, oik. Gabrielle Danièle Marguerite Andrée Girard
Syntynyt: 9. lokakuuta 1926 Levallois-Perret
Kuollut: 17. lokakuuta 2015 (89 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Danièle Delorme (oik. Gabrielle Danièle Marguerite Andrée Girard; 9. lokakuuta 1926 Levallois-Perret – 17. lokakuuta 2015 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa teinivuosinaan.
Delormella oli merkittäviä rooleja muiden muassa elokuvissa Gigi (1948), Tyttöjä harhateillä (1949), Minne, l’ingénue libertine (1950) ja Kurjat (1958). Hän oli vuosina 1956–2002 naimisissa Yves Robert'n kanssa.
Delorme oli tuomariston jäsenenä Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 1988.
Aiheesta muualla

Danièle Delorme Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Korea 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Luettelo Suomen seurakuntayhtymistä

Tämä on luettelo Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntayhtymistä vuoden 2017 alussa.
Seurakuntayhtymät, joissa on sekä suomen- että ruotsinkielisiä seurakuntia tai vähintään yksi kaksikielinen seurakunta, kuuluvat sen hiippakunnan tuomiokapitulin alaisuuteen, johon enemmistö seurakuntien yhdistetystä väkiluvusta kuuluu. On olemassa yksi tapaus, jossa seurakuntien yhdistetyn väkiluvun enemmistön kieli ei ole sama kuin vastaavan kunnan asukkaiden enemmistökieli: Hangon tapauksessa seurakuntayhtymän enemmistökieli on ruotsi, vaikka kaupungilla se onkin suomi. Ruotsinkielisten kirkkoonkuuluvuusprosentti on Hangossa reilusti suomenkielisiä korkeampi. Espoon, Kauniaisten, Kirkkonummen ja Siuntion seurakuntayhtymät kuuluvat Espoon hiippakunnan alaisuuteen, Helsingin, Loviisanseudun, Porvoon, Sipoon ja Vantaan seurakuntayhtymät Helsingin hiippakunnan alaisuuteen, Kokkolan seurakuntayhtymä Oulun hiippakunnan alaisuuteen, Hangon, Kristiinankaupungin, Kruunupyyn, Maalahden, Mustasaaren, Paraisten, Pietarsaarenseudun ja Raaseporin seurakuntayhtymät Porvoon hiippakunnan alaisuuteen, Tampereen seurakuntayhtymä Tampereen hiippakunnan alaisuuteen, Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymä Turun arkkihiippakunnan alaisuuteen ja Vaasan seurakuntayhtymä Lapuan hiippakunnan alaisuuteen. Ennen vuotta 2005 oli olemassa täydellisiä ja osittaisia yhteistalouksia, mutta vuoden 2005 lakimuutoksen myötä kaikki seurakuntayhtymät ovat yhdenmukaisia ja niitä koskevat samat perussäädökset.
Vapaaehtoiset (useamman kunnan alueella)

Seurakuntayhtymän nimen alla on mainittu yhtymän jäsenseurakunnat.
Loviisanseudun seurakuntayhtymä (Lapinjärvi ja Loviisa)
Lapinjärven suomalainen, Lappträsks svenska, Liljendal, Loviisan suomalainen, Lovisa svenska, Pernå/Pernaja, Ruotsinpyhtää/Strömfors (vuodesta 2019 Agricolan suomalainen ja Agricola svenska)
Pietarsaarenseudun seurakuntayhtymä (Pedersören kunta ja Pietarsaari)
Esse, Jakobstads svenska, Pedersöre, Pietarsaaren suomalainen, Purmo
Pohjois-Lapin seurakuntayhtymä (Inari ja Utsjoki)
Inari, Utsjoki
Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymä (Kaarina ja Turku)
Kaarina, Maaria, Paattinen, Piikkiö, Turun Henrikinsrk., Turun Katariinansrk., Turun Martinsrk., Turun Mikaelinsrk., Turun tuomiokirkkosrk., Åbo svenska
Ylä-Savon evankelisluterilainen seurakuntayhtymä (Iisalmi, Lapinlahti, Pielavesi ja Sonkajärvi)
Iisalmi, Lapinlahti, Pielavesi, Sonkajärvi, Varpaisjärvi
Tetrarch

| Light Tank Mark VII Tetrarch |
| --- | --- |
 Tetrarch
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Iso-Britannia
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  4,11 m
– pelkkä runko:  4,11 m
Leveys:  2,31 m
Korkeus:  2,12 m
Taistelupaino:  7,5 t
Telaketjut:  ?
Maksiminopeus:  
– tiellä:  64 km/h
– maastossa:  45 km/h
Toimintasäde:  225 km tiellä
Pääase:  40 mm panssarivaunukanuuna
Muu aseistus:  1 × 7,92 mm besa-konekivääri
Panssarointi:  14-4 mm
Moottori:  Meadows MAT 12-sylinterinen bensiinimoottori
– hevosvoimat:  165 hv
– kilowattia:  123 kW
Miehistö:  3
Light Tank Mark VII Tetrarch (A17) oli brittiläinen toisen maailmansodan kevyt panssarivaunu. Se suunniteltiin alun perin tiedustelukäyttöön, mutta sitä käyttivät myöhemmin myös laskuvarjojoukot. Tetrarch oli käytössä muun muassa Madagaskarilla toukokuussa 1942, Normandian maihinnousussa sekä itärintamalla Lend-Lease -ohjelman kautta. Tetrarchin kehitti Vickers-yhtiö.
Suunnittelu ja tuotanto

Light Tank Mk VI:n jälkeen Vickers suunnitteli suuremman kevyen panssarivaunun vuonna 1937, johon pystyttäisiin asentamaan 15 mm Besa-panssarivaunukanuuna. Uutta panssarivaunua tarjottiin sotatoimistolle vuonna 1938 (tuolloin tunnettiin vielä epävirallisesti nimellä Purdah) ja vaunua testattiinkin mahdollista tulevaa käyttöönottoa varten. 120 kappaletta tilattiin vuoden 1938 lopussa, kun sota näytti väistämättömältä. Tilattujen vaunujen lukumäärä kaksinkertaistettiin myöhemmin, mutta tuotanto myöhästyi, kun sotatoimisto halusi keskittyä cruiser- ja infantry -tyyppisten panssarivaunujen tuotantoon Dunkerquen evakuoinnin jälkeen, sekä Vickersin tehtaan pommituksissa aiheutuneiden vaurioiden vuoksi. Lopulta vain 177 Tetrarchia saatiin valmiiksi, ensimmäisten valmistuessa marraskuussa 1940.
Käyttö

Joitain Tetrarcheja sijoitettiin Isoa-Britanniaa puolustaviin panssaridivisiooniin, kun raskaista tankeista oli pulaa. Tiedustelukäyttöön sitä ei enää huolittu, sillä sotatoimisto oli alkanut suosia panssariautoja kevyiden tankkien sijaan. Tetrarchien lähettämistä 8. armeijan apuun Afrikkaan harkittiin, mutta jäähdytysvarustelut eivät sopineet aavikkokäyttöön. Pieni määrä Tetrarcheja lähetettiin Neuvostoliittoon Lend-Lease -ohjelman mukaisesti, ja yhtä osastollista käytettiin hyökkäyksessä Madagaskariin toukokuussa 1942.
Myöhemmin ehdotettiin Tetrarchien käyttöä laskuvarjojoukkojen tukena. Hamilcar-liitokone suunniteltiin erityisesti kantamaan yhtä Tetrarch-panssarivaunua. Normandian maihinnousua valmistellessa 6. laskuvarjodivisioonaan muodostettiin laskuvarjotiedustelurykmentti ja se varustettiin Tetrarcheilla. Yksi osastollinen Tetrarcheja lähetettiin Normandiaan 6. päivä kesäkuuta vuonna 1944. Tetrarchien osallisuus operaation onnistumiseen oli kuitenkin rajallinen, osaksi pienen lukumäärän vuoksi. Tetrarcheja oli käytössä myös Reinin ylityksessä maaliskuussa 1945.
Tetrarch oli käytössä aina vuoteen 1949 asti, jolloin britit lopettivat liitokoneiden käytön sotilasoperaatioissa.
Taisteluhistoria

Madagaskarin invaasio toukokuussa 1942
Normandian maihinnousu kesäkuussa 1944
Reinin ylitys maaliskuussa 1945
Itärintamalla rajoitetussa käytössä
Versiot

Tetrarch I CS – Muutamiin Tetrarcheihin asennettiin 76,2 mm haupitsi tulitukiroolia varten.
Tetrarch DD – Yksi Tetrarch muunnettiin merikelpoiseksi kesäkuussa 1941. Tetrarchilla tehdyt testit Brentin tekojärvellä osoittautuivat menestykseksi, ja teknologiaa hyödynnettiin Valentine- ja Sherman-tankeissa.
Paavo Teukku

Juho Paul ”Paavo” Teukku
Juho Paul ”Paavo” Teukku (22. toukokuuta 1891 Laitila – 28. maaliskuuta 1918 Tampere) oli suomalainen jääkärivaravääpeli ja teknikko. Hänen vanhempansa olivat poliisikonstaapeli Herman Paul Teukku ja Pauliina Vilhelmiina Jussila. Ennen jääkärikoulutukseen lähtemistään Teukku toimi Laitilan nuorisoseuran johtohenkilönä sekä voimistelu- ja urheiluseura Jyskeen perustajana ja johtajana.
Opinnot ja urheilu

Teukku kävi viisi luokkaa Uudenkaupungin yhteiskoulua ja Tampereen teknillisessä opistoa yhden luokan ja erosi sen toiselta luokalta liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Paavo Teukku teki seiväshypyssä Vakka-Suomen piirinennätyksen 320 vuonna 1915 ja juoksi 400 metriä 53,4 kesällä 1913. Aika oikeutti kauden päätteeksi Suomen vuositilaston kahdeksanteen sijaan.
Jääkärikausi

Teukku liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. toukokuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Teukku saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän kaatui taistelussa 28. maaliskuuta 1918. Hän oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Laitilassa. Hänet haudattiin Laitilaan sukuhautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Luettelo norjalaisista kirjailijoista

Tämä on luettelo norjalaisista kirjailijoista syntymävuoden mukaisessa järjestyksessä. Vuosisata viittaa merkittävimpien teosten julkaisuajankohtaan.
1600-luku

Dorothe Engelbretsdatter (1634–1713)
Petter Dass (1647–1707)
1700-luku

Ludvig Holberg (1684–1754)
Christian Braunmann Tullin (1728–1765)
Johan Herman Wessel (1742–1785)
Johan Nordahl Brun (1745–1816)
Johan Vibe (1746–1782)
Edvard Storm (1749–1794)
Jonas Rein (1760–1842)
Jens Zetlitz (1761–1821)
1800-luku

| --- | --- |
 Henrik Anker Bjerregaard (1792–1842)  Maurits Hansen (1794–1842)  Johan Sebastian Welhaven (1807–1873)  Henrik Wergeland (1808–1845)  Andreas Munch (1811–1884)  Peter Christen Asbjørnsen (1812–1885)  Jørgen Moe (1813–1882)  Camilla Collett (1813–1895)  Ivar Aasen (1813–1896)  Aasmund Olavsson Vinje (1818–1870)  Henrik Ibsen (1828–1906)  Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910)  Jonas Lie (1833–1908)  Kristian Elster d.e. (1841–1881)  Amalie Skram (1846–1905)  Nordahl Rolfsen (1848–1928)  Alexander Kielland (1849–1906)  Jonas Dahl (1849–1919)  Arne Garborg (1851–1924)  Christian Krohg (1852–1925) :  Jacob Breda Bull (1853–1930)  Hans Jæger (1854–1910)  Per Sivle (1857–1904)  Gunnar Heiberg (1857–1929)  Jens Tvedt (1857–1935)  Minda Ramm (1859–1924)  Knut Hamsun (1859–1952)  Anders Hovden (1860–1943)  Rasmus Løland (1861–1907)  Rudolf Muus (1862–1935)  Hans Aanrud (1863–1953)  Nils Collett Vogt (1864–1937)  Hans E. Kinck (1865–1926)  Sigbjørn Obstfelder (1866–1900)  Tryggve Andersen (1866–1920)  Regine Normann (1867–1939)  Thomas Krag (1868–1913)  Bernt Lie (1868–1916)  Hjalmar Christensen (1869–1925)  Peter Egge (1869–1959)
2000-luku

Karl Ove Knausgård (s. 1968)
Carl Frode Tiller (s. 1970)
Rikard Spets (s. 1971)
Ari Behn (s. 1972)
Bertrand Besigye (s. 1972)
Pedro Carmona-Alvarez (s. 1972)
Henrik H. Langeland (s. 1972)
Tore Renberg (s. 1972)
Matias Faldbakken (s. 1973)
Gunnhild Øyehaug (s. 1975)
Ingeborg Arvola (s. 1975)
Morten Vågen (s. 1975)
Anne-Pia Nygård (s. 1977)
Endre Lund Eriksen (s. 1977)
Mette Karlsvik (s. 1978)
Johan Harstad (s. 1979)
Arvo Tervasmaa

Arvo Albert Tenlénius myöh. Tervasmaa (3. lokakuuta 1891 Kisko – 17. tammikuuta 1963) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanianvääpelinä. Myöhemmin hän palveli Ilmavoimissa.
Perhetausta

Tenleniuksen vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Tenlénius ja Maria Domander. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Helmi Fredrika Passisen kanssa.
Opinnot

Tenlénius kävi kansakoulun ja opiskeli vuosina 1907 – 1908 Ateneumissa piirustusta ja koristemaalausta sekä suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1923. Hän suoritti opintomatkat tutustuakseen lentokone– ja moottoriteollisuuteen Ranskassa vuonna 1924, Saksassa vuonna 1929 ja Tšekkoslovakiassa vuonna 1931. Hän suoritti myös ilmailuteknillisen kurssin vuonna 1933.
Jääkärikausi

Tenlénius työskenteli vuosina 1909 – 1911 konttoriapulaisena Westerlund & co:n palveluksessa ja vuosina 1913 – 15 koneteknikkona Wilhelm Schauman ab:n palveluksessa Pietarsaaressa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 9. tammikuuta 1917 hänen loukkaantumisen seurauksena pataljoonan täydennysjoukkoon. Takaisin komppaniaansa hän palasi parannuttuaan 20. toukokuuta 1917 ja osallistui sen jälkeen moottorivene– ja moottoripyöräkursseille vuonna 1917 Libaussa sekä Polangenissa samana vuonna järjestetylle erikoiskurssille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Tenlénius saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana  Vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta  1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianvääpeliksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tenlenius siirrettiin sisällissodan jälkeen 14. kesäkuuta 1918 alkaen Kaartin jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, missä hänet määrättiin 8. heinäkuuta 1918 alkaen puhelinosaston päälliköksi ja 15. heinäkuuta 1919 pataljoonan adjutantiksi. Hänet komennettiin 1. marraskuuta 1920 ja siirrettiin 1. tammikuuta 1921 Utin lentoasemalle aliupseerikoulun johtajaksi. Myöhemmin hänet määrättiin 1. maaliskuuta 1921 alkaen Ilmailutelakan insinööriupseeriksi ja 13. toukokuuta 1921 Ilmailutelakan päälliköksi sekä 1. tammikuuta 1928 alkaen Lentokonetehtaan Santahaminan osaston johtajaksi ja 29. marraskuuta 1933 Koelentueen konetarkastajaksi, Lentoasema 2:n konetarkastajaksi hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1934. Tenlénius vaihtoi vuonna 1935 sukunimensä Tervasmaaksi. Tervasmaa siirrettiin 18. kesäkuuta 1937 Lentoasema 5:een (myöhemmin Lentorykmentti 1), missä hänet sijoitettiin insinöörikapteeniksi ja palveli tehtävässä talvisotaan saakka. Aikaisempina vuosina hän toimi lisäksi vuosina 1930 – 1931 Suojeluskuntain ilmailukomppanian päällikkönä ja oli vuonna 1923 vastaanottamassa Suomeen toimitettavia lentokonemoottoreita Tanskassa ja Ranskassa.
Talvi- ja jatkosota

Tervasmaa osallistui talvisotaan Kannaksen Armeijan ilmakomentajan huoltopäällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi Lentovarustevarikon päällikkönä.
Jatkosodan puhjettua Tervasmaa komennettiin Lentosotakouluun insinööriksi ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hänet siirrettiin Lentosotakoulunkorjaamon ja varaston insinööriksi ja palveli tehtävässä kunnes erosi vuonna 1946 armeijan palveluksesta ja siirtyi Puolustuslaitoksen Kuopion Tehtaan teknilliseksi johtajaksi ollen tehtävässä vuoteen 1949 saakka. Edellä mainitun tehtaan toimitusjohtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1949 ja oli tehtävässä vuoteen 1956 asti.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 26. kesäkuuta 1919  Luutnantti 6. joulukuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1923  Majuri 1944 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Leijonan 1. lk. ritarimerkki  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Tekijänoikeus Suomessa

Tekijänoikeus Suomessa suojaa ja edistää henkistä luomistyötä sen eri muodoissa. Tekijänoikeuksia säädellään kansallisella lainsäädännöllä, Euroopan unionin direktiiveillä ja kansainvälisillä sopimuksilla. Suomessa tekijänoikeusasioista vastaa opetus- ja kulttuuriministeriö.
Tekijänoikeuden kohteena on kirjallinen tai taiteellinen teos. Tekijänoikeus tuottaa teoksen tekijälle sekä taloudellisia että hänen henkilöönsä liittyviä oikeuksia.
Tekijänoikeus syntyy, kun teos on luotu. Oikeus kuuluu tekijälle. Tekijänoikeus voi syntyä vain luonnolliselle henkilölle. Se ei voi syntyä oikeushenkilölle, kuten yritykselle tai muulle yhteisölle. Tekijänoikeuden voi luovuttaa sopimuksella tai valtuutuksella eteenpäin esimerkiksi yrittäjälle tai yhteisölle. Tekijänoikeuslain määrittelemät lähioikeudet syntyvät usein suoraan yrityksille. Jos tekijät ovat tehneet teoksen yhdessä, eivätkä osuudet muodosta itsenäisiä teoksia, syntyy tekijänoikeus tekijöille yhteisesti. Kirjallisena teoksena pidetään myös muun muassa karttaa, selittävää piirustusta, graafista teosta sekä tietokoneohjelmaa.lähde?