stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustaf Dahlberg
Henkilöhistoria

Dahlbergin vanhemmat olivat Huittisten pitäjänseppä Jakob Gustafsson Dahlberg ja Valborg Mattsdotter Praadi. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1842. Dahlberg vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa vuonna 1844.
Dahlberg oli Vihdin kirkkoherran apulaisena vuodesta 1844 ja Vihdin pitäjänapulaisena vuodesta 1847. Hän sai varapastorin arvon 1856. Dahlbergista tuli Kaarinan kappalainen 1860 ja hän oli ajoittain vt. kirkkoherrana Vihdissä ja Kaarinassa. Hän oli sitten Turun tuomiokirkkoseurakunnan 3. kappalaisena vuodesta 1868 (astuen virkaan 1870) ja Sääksmäen kirkkoherrana vuodesta 1874. Dahlberg sai rovastin arvon vuonna 1875 ja hän oli vt. lääninrovastina vuodesta 1877 ja vakinaisena lääninrovastina vuodesta 1879. Dahlberg oli myös Turun tuomiokapitulin jäsenenä 1879–1882 ja 1888–1891 sekä Turun tuomiorovastina vuodesta 1890.
Hän jatkoi Wilhelm Carlssonin aloittamaa raamatunselitysteosta, ja hän toimitti lehtiä Tähti ja Suomen Lähetys-Sanomia. Hän osallistui pappissädyssä valtiopäiville 1872, 1877–1878, 1882 ja 1885. Kirkollisesti hän edusti evankelisen suunnan oikeistoa. Dahlberg suomensi runsaasti uskonnollista kirjallisuutta.
Dahlberg oli kahdesti naimisissa. Hän solmi ensimmäisen avioliiton 1845 Karolina Vilhelmina Packalénin kanssa, joka kuoli 1867. Seuraavana vuonna hän avioitui Augusta Olivia Randelin kanssa, joka kuoli 1920. Hänellä oli kaksi poikaa, Närpiön kirkkoherra Lars Gustaf Viktor Dahlberg (1847-1924) ja paperikauppias ja tehtailija Otto Julius Dahlberg (1849-1938).
Teoksia

Kuningas Davidin psalmien selityksiä ; Raamatun rakastajille hyödyksi toim. Jumalan sanan palvelia. Luth. Evankeliumiyhtiö, Turku 1858
Pyhä Raamattu, tarpeellisilla selityksillä varustettu : vanha testamentti. 4 osa, Profeetat ja apokryfa-kirjat ynnä rekisterit. Wilén, Turku 1878
Kristillisyyden oppikirja. Wilén, Turku 1888
Provasti E. T. Gestrinin muistutuksista katekismus-ehdotukseen muutama sana. G. W. Wilén, Turku 1892
Uusi testamentti selityksillä. 3. korj. painos G. W. Wilén, Turku 1892-1894
Onko Kristuksen evankeliumi todellakin alennettava synnin peitteeksi?. Hämeen sanomain osakeyhtiö, Hämeenlinna 1895
Onko koko mailma autuas?. Hämeen sanomain osakeyhtiö, Hämeenlinna 1896
Valituita selityksiä Kristuksen Jesuksen kärsimisestä ja kuolemasta joita jalompain saksalaisten saarnaajain kirjoista kokoili G. D.. J. F. Granlund, Turku julk. vuosi puuttuu
Petrojuan

Petrojuan on Kiinan kansantasavallan pyrkimys alkaa käydä maailman öljykauppaa renminbeillä Yhdysvaltojen dollarien sijaan. Petrojuan sai osakseen huomiota vuonna 2017, kun Kiina ja Venäjä sopivat, että maiden kahdenvälinen öljykauppa voidaan alkaa käydä renminbeillä. Myöhemmin nämä kaksi maata ovat syventäneet taloudellista yhteistyötä pyrkiäkseen irti Yhdysvaltojen hallitsemasta maksuliikennejärjestelmästä. Loppupeleissä tällä voidaan mm. kiertää Yhdysvaltain Kiinalle asettamia talouspakotteita.
Vuonna 2018 Shanghain pörssi alkoi julkaisemaan öljyfutuureitaan renminbeinä.
Ford RS200

| Ford RS200 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistaja:  Ford
Valmistusvuodet:  1984–1986
Tuotantomäärä:  200 joista 24 muutettu EVO malleiksi
Korimalli:  2-ovinen coupé
Luokka:  urheiluauto, ralliauto
Muotoilija:  Filippo Sapino
Edeltäjä:  Escort MKII RS2000
Seuraaja:  Escort MKV Cosworth
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  2
Iskutilavuus:  1 804 cm³ – 2 100 cm³
Teho:  400 – 650 hv
Vääntö:  500 Nm
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  neliveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Mitat
Massa:  1080 kg
Pituus:  4000 mm
Leveys:  1764 mm
Korkeus:  1316 mm
Ford RS200 on keskimoottorilla varustettu nelivetoinen urheilu- ja ralliauto, jota Ford tuotti vuosina 1984–1986. Ford valmisti B-ryhmän ralliauton rallin MM-sarjaan osallistumiseen sekä lisäksi sääntöjen mukaan tarvittavat 200 kappaletta tiekäyttöön suunnattua homologaatiomallia.
Historia

Ford lopetti ensimmäisen B-ryhmään suunnitellun mallinsa, takavetoisen ja etumoottorisen Escort 1700T:n kehittämisen ja alkoi vuonna 1983 suunnitella uutta B-ryhmän vaatimusten mukaista ja nopeaan kehitykseen ja uuteen kilpailutilanteeseen soveltuvaa nelivetoista ja keskimoottorilla varustettua (sekä turboahdettua) ralliautoa, alun perin koodinimeltään B200. Prototyyppi oli valmis noin vuoden kuluttua ja tuolloin malli nimettiin virallisesti nimellä RS200 Auto osallistui ensimmäiseen MM-ralliinsa (Ruotsi) vuonna 1986 ja oli MM-osakilpailuun osallistuessaan laskentatavasta riippuen kolmas tai neljäs B-ryhmäläinen joka kokonaisuudessaan hyödynsi B-ryhmän vapaat ja sallivat säännöt niin kevyiden ja eksoottisten korimateriaalien, korirakenteen kuin myös moottorin sijainnin, turboahtamisen ja nelivetotekniikan yhdistäen (muut olivat Peugeot 205 T16 sekä Peugeot 205 T16 EVO2 ja Lancia Delta S4). RS200-mallia on kutsuttu parhaiten rakennetuksi B-ryhmän autoksi. Esittelyn jälkeen moni piti autoa muotoilultaan hieman rumana, mutta ajan saatossa mielipiteet muuttuivat ja nykyään autoa pidetään muotoilultaan kauniina ja B-ryhmäläisten ajattomimpana mallina.
RS200:n turboahtimella varustettu keskimoottori kehittää yli 400 hevosvoiman tehon, jonka hyödyn käyttää nelivetojärjestelmä. Lisäksi RS200 painaa noin 1000 kilogrammaa ja kori on muotoiltu virtaviivaiseksi. Auto tuli kuitenkin mukaan ralleihin liian myöhään, kun B-ryhmä eli viimeistä kauttaan 1986. RS200 ehti kuitenkin osoittaa potentiaalinsa kyseisellä kaudella tapahtuneessa MM-debyytissään Ruotsin rallissa 1986, jossa Kalle Grundel ajoi kolmanneksi. Seuraavassa MM-rallissa Portugalissa tapahtui kauden ensimmäinen ihmishenkiä vaatinut onnettomuus rallin MM-sarjassa kun yksityiskuljettaja Joaquim Santosin ajama Ford RS200 suistui tieltä osuen katsojiin, joista neljä kuoli ja useita loukkaantui. Onnettomuuden jälkeen Ford muiden tehdastallien mukana vetäytyi kilpailusta. Ford osallistui Portugalin osakilpailun tapahtumien jälkeen enää kahteen MM-ralliin (Kreikan Akropolis ja Ison-Britannian RAC), joissa se käytti RS200:n evoluutioversiota. Autossa oli yli 600 hevosvoiman 2,1-litrainen moottori, mutta menestystä tällä kalustolla ei tullut vaikka Kreikassa Blomqvist ja Grundel ehtivät molemmat vuorollaan johtaa rallia ennen  keskeyttämisiä
Fordilla oli kehitteillä S-ryhmän ralliauto (RS200S), mutta luokka kiellettiin B-ryhmän mukana.
B-ryhmän kieltämisen jälkeen RS200 oli edelleen mukana rallicrosseissa ja Pikes Peak -kilpailuissa yksityisten kilpailutallien kalustona.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ford RS200 sivusto (englanniksi)
RS200:n keskimoottori
RS200:n sarjatuotantoversio
RS200
Wikman

Wikman, Wijkman, Vikman tarkoittavat seuraajia henkilöitä:
Alpo Wikman, taiteilijanimi Alpo Viika (1899–1970), suomalainen näyttelijä ja laulaja
Anders Gabriel Wikman (1782–1876), suomalainen pappi ja sanakirjan laatija
Anita Wikman (s. 1938), suomenruotsalainen kirjailija
Harry Wikman (1929–2017), suomalainen kilpasoutaja
Håkan Wikman (s. 1963), suomalainen urkuri, kanttori ja kuoronjohtaja
Kaarlo Wikman (1877–1925), nuorsuomalaisten kansanedustaja
Karl Robert Villehard (Ville) Wikman (1886–1975), suomalainen kansatieteilijä ja sosiologi
Konstantin Wikman (1815–1890), suomalainen Venäjän armeijan kenraalimajuri
Lasse Wikman (s. 1961), suomalainen viestintäyrittäjä ja itseoppinut sanoittaja
Nina Wikman (s. 1963), suomalainen pikajuoksija
Peter Gustaf Wikman (1812–1867), suomalainen kirjailija
Robin Henrik Anselm Wikman (s. 1965), suomalainen muusikko
Robin Wikman (s. 1986), suomalaissyntyinen jalkapalloilija
T. J. Wikman (1890–1933), suomalainen kirjailija
Valde Wikman (1897–1939), neuvostoliitonsuomalainen runoilija
Verna Wikman (1896–1956), suomalainen kirjailija.
Anders Wijkman‎ (s. 1944), ruotsalainen poliitikko
Johan Henrik Wijkman (noin 1698–1751), suomalainen seikkailija, pormestari, tuomari, valtiopäivämies.
Anna Vikman (s. 1981), ruotsalainen jääkiekkoilija
Arvo Vikman-Lahdensuu (1881–1938), suomalainen sotilaskapellimestari ja säveltäjä
Erika Vikman (s. 1993), suomalainen laulaja, näyttelijä ja vuoden 2016 tangokuningatar
Johanna Vikman (s. 1978), suomalainen pesäpalloilija
Sofia Vikman (s. 1983), kansanedustaja, kaupunginvaltuutettu (kokoomus)
Ulla-Maija Vikman (s. 1943), suomalainen tekstiilitaiteilija
Entisenä nimenä:
Jonas Laherma, vuoteen 1906 Vikman (1888–1977), kansanedustaja (SDP)
Maija Salo, o.s. Vikman (s. 1945), television lastenohjelmien tekijä
Paavo Vara, vuoteen 1936 Vikman (1908–1989), lääkäri, professori
Kalevi Viikama, vuoteen 1932 Vikman (1919–2007), metsänhoitaja ja yritysjohtaja, metsäneuvos.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Juuso Hedberg

| Juuso Hedberg |
| --- | --- |
 Valtiopäivien 1904–1905 rautatievaliokunnan jäsenet Juuso Hedberg ja Gustaf Johannes Winter.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Josef Hedberg
Syntynyt: 11. toukokuuta 1851 Närpiö
Kuollut: 29. huhtikuuta 1919 (67 vuotta) Turku
Ammatti:  pappi, kirjailija, valtiopäivämies
Puoliso:  Minna Sofia Demander
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Tunnustuskirjat (toim.), sanakirjoja
Josef (Juuso) Hedberg (11. toukokuuta 1851 Närpiö – 29. huhtikuuta 1919 Turku) oli suomalainen pappi, kääntäjä ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria

Hedbergin vanhemmat olivat kappalainen Johan Reinhold Hedberg ja Aurora Sofia Lagus. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1875 ja toimi sitten oppikoulun opettajana 1876–1896, pisimpään Jyväskylän lyseon ruotsin kielen ja uskonnon lehtorina 1881–1896. Hedberg vihittiin papiksi 1882, vuonna 1886 hänestä tuli Savonlinnan tuomiorovasti, 1906 Helsingin pohjoisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherra ja 1908 Turun tuomiorovasti.
Hedberg edusti pappissäätyä valtiopäivillä 1888, 1891, 1897, 1899, 1900, 1904 ja 1905 ja osallistui aktiivisesti valtiolliseen elämään. Hän kannatti innokkaasti suomalaisuusaatetta ja valistusihanteita ja asettui viimeisillä säätyvaltiopäivillä perustuslaillissuomenmieliselle kannalle. Hän kirjoitti sanomalehtiin, toimitti uuden suomennoksen luterilaisen kirkon Tunnustuskirjoista 1897 (1890?) ja julkaisi yhdessä Kaarlo Forsmanin kanssa Xenofonin Anabasin sanakirjan 1879, samoin kuin Uuden testamentin kreikkalais-suomalaisen sanakirjan 1890. Viimeksi mainittu oli ensimmäinen lajinsa sanakirja Suomessa. Hedberg on suomentanut J. H. Merle d’Aubignén Uskonpuhdistuksen historian I-III (1885–1887).
Hedbergin puoliso vuodesta 1879 oli Minna Sofia Demander (k. 1928).
Teokset > Nimellä Juuso Hedberg

Xenofonin Anabasin sanakirja. Tekijät Kaarlo Forsman ja Juuso Hedberg, ensimmäisen painoksen tehnyt G. Cannelin. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 44 osa. Uusi, lisätty ja kuvilla varustettu laitos Helsinki, 1879.
Uuden testamentin kreikkalais-suomalainen sanakirja. Gummerus, Jyväskylä 1890.
Pakanalliset uskonnot 1–2. Gummerus, Jyväskylä 1891–1892.
Taikausko Suomessa 1600-luvulla. Kirjoittanut J. H. Gummerus, Jyväskylä 1895.
Teokset > Nimellä Juuso Salovaara

Valdolaiset: Kirkkohistoriallinen esitelmä. Kansanvalistus-seuran toimituksia 32. Helsinki 1881
Hengellisiä herätyksiä Italiassa uskonpuhdistuksen aikakautena. Kansanvalistus-seuran toimituksia 103. Helsinki 1898.
Suomennoksia

Jean Henri Merle d'Aubigné: Kuudennentoista vuosisadan uskonpuhdistuksen historia. Varustettu Herman Råbergh'in kirjoittamalla esilauseella. Suomentaneet A. Törneroos (1–3 kirja), Paavo Cajander (4–5 kirja), Juuso Hedberg (6 ja seur. kirjat). Gummerus, Jyväskylä 1883–1885.
Koulukatekismus: Tohtori Martti Lutheruksen pieni katekismus, kysymyksissä ja vastauksissa. Selittänyt Fr. W. Schütze. Suomentanut Juuso Hedberg. J. Länkelä, Jyväskylä 1884. (Alkuteos Schulkatechismus.)
Jean Henri Merle d'Aubigné: Kuudennentoista vuosisadan uskonpuhdistuksen historia. 2 osa. Varustettu professori Herman Råbergh'in kirjoittamalla esilauseella. Suomentanut Juuso Hedberg.  Gummerus, Jyväskylä 1885-1886.
Jean Henri Merle d'Aubigné: Kuudennentoista vuosisadan uskonpuhdistuksen historia. 3 osa. Varustettu professori Herman Råbergh'in kirjoittamalla esilauseella. Suomentanut Juuso Hedberg.  Gummerus, Jyväskylä 1886-1887
Dawid Hallatzius: Lyhykäinen neuvo sydämen rukoukseen ja muutamia ojennuksia, joiden jälkeen ihminen saa koetella sielunsa tilaa. Ennen muinoin saksankielellä kirjoittanut Pommerin maakunnassa Gynterberbin seurakunnan kirkkoherra-vainaja, sitten saksankielestä ruotsinkieliseksi toimitettu ja ruotsinkielestä suomeksi kääntänyt J. H. Rauman kirjapaino-osakeyhtiö, Rauma 1894, 1915. Eurajoen kristillinen opisto, Eurajoki 1993.
Lutherilaisen seurakunnan opin ja uskon tunnustuskirjat ja Upsalan kokouksen päätös. Johdannon kirjoittanut F. G. Hedberg. Suomennoksen tarkistanut Juuso Hedberg. Asialuettelon toimittanut Juho Koskinen. 3. kielen puolesta paranneltu painos. Lutherilainen evankeliumiyhdistys, Helsinki 1897.
Martin Lutherus: Suurempi katekismus: Yksi evankelis-lutherilaisen kirkkomme tunnustus-kirjoista. Uudestaan suomentanut Juuso Hedberg. Suomen lutherilainen evankeliumi-yhdistys, Helsinki 1897.
Martin Luther: Johanneksen ensimmäisen kirjeen selitys. Latinan kielestä suomentanut Juuso Hedberg. Suomen luth. evank.-yhdistys, Helsinki 1902.
Martti Lutherus: Kristuksen ansio eli Jesajan 53 luvun selitys. Suomen luth. evank.-yhdistys, Helsinki 1902.
Martin Luther: Pyhän apostoli Paavalin Galatalaisille lähettämän kirjeen pitempi selitys, painettu vuonna 1535. Latinan kielestä suomentanut Juuso Hedberg. Suomen luth. evank.-yhdistys, Helsinki 1903.
Vuorisaarna eli Mattheuksen 5–7 luvut. Selittänyt Martti Luther. Saksan kielestä suomentanut Juuso Hedberg. Suomen luth. evank.-yhdistys, Helsinki 1906.
Martti Lutherus: Häälaulu eli 45 Psalmin selitys. Latinan kielestä suomentanut Juuso Hedberg. Suomen luth. evank.-yhdistys, Helsinki 1907.
Aiheesta muualla

Koskenniemi, Lauri: / Hedberg, Juuso (1851–1919). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  12.1.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Suomen pappissäädyn valtiopäivämiehet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Elomaa

Elomaa on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aarne Elomaa (1926–2008), taidemaalari
Antti Elomaa (1929–2015), urheilija, Viljo Elomaan poika
Erkki Elomaa (1936–1989), arkkitehti
Heikki Elomaa (1926–2007), arkkitehti
Heikki Elomaa (s. 1986), kilpapurjehtija
Inkeri Elomaa (s. 1942), lääkäri ja professori
Jere Elomaa (s. 1998), näyttelijä
Kike Elomaa (o.s. Sainio, s. 1955), kehonrakentaja, laulaja ja poliitikko
Päivikki Elomaa (s. 1931), urheilija, Antti Elomaan puoliso
Sameli Elomaa (1889–1967), pelimanni ja harmonikanvalmistaja
Simo Elomaa (1925–2016), ammattiyhdistysvaikuttaja
Sulo K. Elomaa (1909–1984), kunnanlääkäri ja järjestöjohtaja
Toivo Elomaa (1893–1944), eversti ja yleisesikuntaupseeri
Toivo Elomaa (1904–1980), sanoittaja
Tuula Elomaa (nyk. Mäkipeska, s. 1943), näyttelijä
Vieno Elomaa (1909–1994), taidemaalari ja -graafikko
Vilho Elomaa (1893–1926), kirjallisuuden suomentaja
Viljo Elomaa (1897–1966), urheilija, eversti Toivo Elomaan veli.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Rask

Rask on sukunimi, joka on esimerkiksi seuraavilla henkilöillä:
Agnes Rask (1922–2005), suomenruotsalainen kirjailija
Fanny Rask (s. 1991), ruotsalainen jääkiekkoilija
Grethe Rask (1930–1977), tanskalainen lääkäri, yksi ensimmäisistä AIDS:iin kuolleista
Hermanni Rask, suomalainen tanssija
Joonas Rask (s. 1990), suomalainen jääkiekkoilija
Kaarto Rask (1928–2001), suomalainen kuulantyöntäjä
Maija Rask (s. 1951), suomalainen poliitikko
Mikko Rask (s. 1970), suomalainen osallisuustutkija ja ympäristöpolitiikan dosentti
Rasmus Rask (1787–1832), tanskalainen kielitieteilijä
Regina Rask (s. 1962), suomalainen toimittaja ja kirjailija
Shadia Rask (s. 1987), suomalainen väestötutkija ja yhdenvertaisuuskouluttaja
Tuukka Rask (s. 1987), suomalainen jääkiekkoilija
Victor Rask (s. 1993), ruotsalainen jääkiekkoilija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Rask”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
J. A. Maunu

Johan Abraham Maunu (17. lokakuuta 1856 Kemijärvi – 19. joulukuuta 1939 Jyväskylä) oli suomalainen kirkkoherra, opettaja, valtiopäivämies, kirjailija ja suomentaja.
Henkilöhistoria

Maunun vanhemmat olivat talollinen Matti Kiviniemi (Maunu) ja Brita Maria Ollila. Maunu oli naimisissa 1889–1931 Helmi Charlotta Kahelinin (1865–1931) kanssa. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1879 ja suoritti teologian erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1881. Maunu vihittiin papiksi 1882. Hän valmistui vielä filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1887 sekä teologian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1907.
Maunu toimi Tampereen reaalilyseon uskonnon ja ruotsin kielen lehtorina 1891–1906 sekä Tampereen yleisen sairashuoneen saarnaajana 1897–1907 ja sen jälkeen hän oli Kivennavan kirkkoherrana vuodesta 1906 alkaen. Hän sai rovastin arvon 1909. Maunu osallistui pappissäädyn edustajana valtiopäiville 1904 ja 1905. Hän toimi myös lääninrovastina ja vuosina 1914–1920 Savonlinnan tuomiokapitulin asessorina.
Teoksia

Valkeudessa vaeltaminen ja Moseksen usko : kaksi saarnaa. Keski-Suomen kirjapaino, Jyväskylä 1889
Lars Levi Laestadius : elämäkerrallinen kuvaus. Kivekäs, Oulu 1891. E-kirja Gutenberg-projektissa.
Kirkollisesta diakonaatista eli seurakunnanpalvelustoimesta : esitelmä. Majlund ja Lyytisen kirjapaino, Tampere 1897
Jaakobin kirje alkukielestä käännetty, johdannolla ja selityksillä varustettu : parhaimpien lähteiden mukaan. Gummerus 1898
Mooses ja Jeesus : pyhän raamatun puolustukseksi. Tekijä, Tampere 1899
Mietteitä lasten kasvatuksesta ; kirjoitti J. R. Maunu. Wennberg, Tampere 1900
Usko ja kärsimys : piirteitä evankelisen kirkon historiasta Espanjassa 16:lla vuosisadalla. Kuopion uusi kirjapaino, Kuopio 1900
Kuvauksia Jeesuksen ajan historiasta. WSOY 1902, 2. kok. uud. painos Valistus, Helsinki 1934
Uskonnonopetuksesta ja ehdotuksista sen uudistamiseen Saksassa. Tekijä, Tampere 1904
Jeesus ja pakanalähetys, teologian väitöskirja. WSOY 1905
Kivennavan kirkko 11/7 1812 - 11/7 1912 : satavuotismuisto. Tekijä, Jyväskylä 1912 (Kirjan digitoitu versio DigiCarelicassa)
Paavali pakanalähetyssaarnaajana : lisiä alkukristillisyyden tuntemiseen : synodaalikirjoitus Savonlinnan hiippakunnan pappeinkokoukseen v. 1917. Sortavala 1917
Kertomus Kivennavan seurakunnasta, annettu 26 ja 27 päivänä heinäkuuta 1930 pidettävään piispantarkastukseen. Kivennavan seurakunta, Jyväskylä 1930
Suomennoksia

Julius Immanuel Bergh : Kenessä on pyhä henki? : esitelmä. Gummerus 1889
Carl Alfred Cornelius : Kirkkohistorian oppikirja ; kahdennestatoista pain. suom. J. A. Maunu. WSOY 1891, 2. painos 1895, 4. painos 1904
Herman Råbergh : Kansankirkko ja siitä eriävä liike : synodaalikirjoitus Porvoon hiippakunta-kokousta varten 1892. K. J. Gummerus, Jyväskylä 1893
Martin von Nathusius : Pyhän raamatun inspiratsiooni ja historiallinen kritiikki. Uskonnollisia ajankysymyksiä 7. WSOY 1907
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia J. A. Maunun e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Kirjallisuutta

Kalevi Toiviainen : Kaiken keskellä yksin : J. A. Maunu koulumiehenä, tutkijana ja Kivennavan kirkkoherrana. Kivennapaseuran tutkimuksia n:o 1. Kivennapa-seura, Onttola 2012
Robert Hermanson

Robert Hermanson.
Robert Fredrik Hermanson (2. helmikuuta 1846 Oulu – 10. joulukuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä ja valtiopäivämies. Hän toimi valtio-oikeuden professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1884–1908, osallistui Suomen suuriruhtinaskunnan asemasta osana Venäjän keisarikuntaa käytyyn oikeustaisteluun ja toimi puheenjohtajana komiteassa, joka valmisteli vuoden 1907 eduskuntauudistuksen.
Perhe, nuoruus ja akateeminen ura

Hermansonin vanhemmat olivat kruununvouti, kollegiasessori Herman Fredrik Hermanson ja Jakobina Matilda Hackzell. Hermanson kirjoitti ylioppilaaksi Helsingfors privatlyceumista vuonna 1861 ja valmistui Helsingin yliopistosta (silloinen Keisarillinen Aleksanterin-yliopisto) filosofian kandidaatiksi 1867 ja maisteriksi 1869 sekä molempain oikeuksien kandidaatiksi 1875. Hän työskenteli yliopiston kirjaston ylimääräisenä amanuenssina vuosina 1867–1871 ja amanuenssina 1871–1878, ja sai varatuomarin arvon vuonna 1876. Hän suoritti tuomioistuinharjoittelun Kymin tuomiokunnassa kihlakunnantuomari Henrik August Wreden johdolla, ja nai vuonna 1877 tämän tyttären Anna Elisabeth Wrede af Elimän (1857–1912). Heille ei syntynyt lapsia. Tunnettu oikeutieteilijä ja poliitikko R. A. Wrede oli Hermansonin lanko.
Hermanson valmisteli vuosina 1878–1880 Strasbourgin yliopistossa Paul Labandin johdolla oikeustieteen väitöskirjan, jonka hän julkaisi vuonna 1881 saaden Helsingin yliopistosta molempain oikeuksien lisensiaatin ja tohtorin tutkinnot. Vielä samana vuonna hänet nimitettiin valtio-oikeuden ja lainopin ensyklopedian dosentiksi. Hän päätti hakea kameraali- ja politialainopin sekä valtio-oikeuden professorin virkaa, joka vapautui Leo Mechelinin tultua nimitetyksi senaattiin. Hermanson julkaisi vuonna 1884 toisen väitöskirjan Om lagstiftningen, dess begrepp och förhållande till öfriga statliga funktioner, ja hänet nimitettiin samana vuonna professoriksi. Kun oppituoli vuonna 1907 jaettiin kahtia, hän toimi vielä vuoden ajan valtio-oikeuden ja kansainvälisen oikeuden professorina, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 1908. Hän oli myös yliopiston vararehtorina vuosina 1899–1902 ja lainopillisen tiedekunnan dekaanina vuosina 1905–1906.
Professorinväitöskirjassaan Hermanson käsitteli lakien säätämistä teoreettiselta kannalta pyrkien luomaan pysyviä juridisia käsitteitä ja systematisoimaan ne. Hänen on sanottu antaneen Suomen julkisoikeudelle systemaattisen muodon. Hermanson julkaisi vuonna 1884 myös toisen suuren tutkimuksen, Suomen säätyvaltiopäivien asemaa käsittelevän Om Finlands ständer, deras förhållande till monarken och till folket. Hermansonin valtiosääntöoikeudelliset luennot julkaistiin neliosaisina koottuina teoksina vuosina 1890–1893. Myös hänen muita oikeuden aloja käsitelleiden luentojensa muistiinpanoja julkaistiin vuosisadan vaihteessa.
Toiminta uskonnollisissa organisaatioissa

Hermanson tunnettiin myös kristillisestä vakaumuksestaan. Hän oli Suomen Lähetysseuran hallituksen jäsen vuosina 1883–1896 ja vuodesta 1899 sekä seuran puheenjohtaja vuosina 1894–1896, 1899–1906 ja vuodesta 1911. Lisäksi hän oli edustajana kirkolliskokouksissa vuosina 1886, 1893, 1898 ja 1903.
Hermanson ja hänen vaimonsa Anna olivat Helsingin Diakonissalaitoksen johtokunnan jäseniä. He omistivat Helsingin lähellä Haagan kauppalassa Villa Boet -nimisen huvilan, jonka he testamenttasivat Diakonissalaitokselle. Huvilan tontilla on nykyään Diakonissalaitoksen vuonna 2021 rakennuttama vuokratalo.
Toiminta itsenäisessä Suomessa ja kunnianosoitukset

Hermanson kuului vielä itsenäisessä Suomessa arvostetuimpiin valtio-oikeuden asiantuntijoihin ja julkaisi vuonna 1923 Suomen valtiosäännön oppikirjan. Vuoden 1918 valtiomuotokiistassa hän lukeutui monarkisteihin.
Hermanson kuului Suomen valtuuskuntaan Kansainliiton käsitellessä vuosina 1920–1921 Genevessä Ahvenanmaan kysymystä. Hän osallistui aktiivisesti Ahvenanmaalle osana Suomea annettujen takeiden määrittelemiseen ja yritti turhaan saada samanlaisia takeita myös Neuvosto-Venäjän suomensukuiselle väestölle. Ollessaan vuonna 1923 Suomen ruotsinkielisen väestön asemaa ja oikeuksia tutkineen komitean jäsenenä Hermanson jätti jälleen mietintöön eriävän mielipiteen.
Hermanson kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi vuonna 1909 ja vihittiin Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1923. Kuoltuaan vuonna 1928 hänelle järjestettiin valtiolliset hautajaiset. Hänen hautansa on Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalla alueella. Valtioneuvosto julkaisi Hermansonin kootut asiantuntijalausunnot postuumisti vuonna 1933.
Hermansonin mukaan on nimetty Robert Hermansonin tie Helsingin Etelä-Haagassa vuonna 1952.