stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sakari Pälsi
Teokset > Tieteellinen kirjallisuus ja esseet

Mongolian matkalta, 1911
Über steinzeitliche Hakenfischereigeräte in Finnland, 1912
Jääkausimerkkejä Etelä-Tamirin laaksossa Mongoliassa, 1915
Riukjärven ja Piiskunsalmen kivikautiset asuinpaikat Kaukolassa, 1915 (väitöskirja)
Kulttuurikuvia kivikaudelta, 1916
Teknillissyntyinen alkeellinen ornamentiikka, 1916
Tekstiilikeramiikka, 1916
Pohjankävijän päiväkirjasta: Matkakuvauksia Beringiltä, Anadyriltä ja Kamtšatkasta, 1919 (2. kuvitukseltaan uusittu painos 1982)
Arktisia kuvia: Alkeellisia taideteoksia koillisesta Siperiasta, 1920
Ein Steinzeitlicher Moorfund bei Korpilahti im Kirchspiel Antrea, 1920
Pohtion kivikautinen asuinpaikka Kangasalla, 1921
Vanhaa ja katoavaa, 1921
Karjalan talviteillä, 1922
Tukkimetsistä ja uittopuroilta, 1923
Suomenlahden jäiltä, 1924
Suuri, kaunis ja ruma maa. Kuvia ja kuvauksia Kanadan-matkalta, 1927
Päivänpaisteen mailla matkakuvia Unkarista, Serbiasta ja Sardiniasta, 1928
Merillä ja erämaissa. Retkiä ja harhailuja Kaukaisessa Idässä, 1929
"Bosna Ponosna" matkakuvia Bosniasta, Hercegovinasta ja Dalmacijasta, 1930
Näppäilkää hyviä kuvia – käsivaraisen pikavalokuvauksen opas, 1930
Petsamoon kuin ulkomaille, 1931
Rovaniemi-Petsamo, maailman ainoa maantie Jäämeren rannalle, 1932
Sukupolvien perintö: Esseitä kansankulttuurin alalta, 1937
Kansanelämän valokuvaamisesta, 1938
Esihistorian tutkimuskentiltä: kaivauksia ja tuloksia, 1939
Työtä ja juhlaa hämäläiskylässä: Kotiseutukuvaus, 1940
Voittajien jäljissä: Sodanaikaisen Aunuksen oloja ja elämää, 1942
Suomenlahden hylkeenpyynnistä, 1943
Eräelämän perinteitä, 1944
Yksinäinen mies puhuu ystävilleen, 1945
Maailmanmatkoilla Aasiassa, Amerikassa ja Euroopassa, 1946
Omaa työtä, 1947
Valkoiset arot: Muistoja Mongolian matkalta, 1949
Puukko, 1955 (näköispainos 1998)
Sauna: Kotoisen kylyn seikkoja, 1960
Teokset > Kaunokirjallisuus

Ja sitten äitini antoi minulle tukkapöllyä, 1931
Fallesmannin Arvo ja minä, 1932
Kovalle ottaa rakkaus sokkosilla, 1949
Kova Mies ja Nimetön: Romaani vuosituhansien takaa, 1950
Kuninkaallinen ateria ja muita hauskoja jutelmia, 1951
Minä sain kukon kiinni: Valikoima jutelmia kokoelmasta "Minä olin pikkuinen vielä", 1951
Jukopliut! sanoi Fallesmannin Arvo: Uusia lapsekkaita jutelmia, 1952
Kiltti poika se Fallesmannin Arvo: Lapsekkaita jutelmia, 1953
”Jetsulleen” sanoi Fallesmannin Arvo: Valikoima poikajuttuja, 1956
Selvä peli, sanoi Fallesmannin Arvo, 1957
Mina olin veel väikene, 1961
Tasakäpälää vaan, sanoi Fallesmannin Arvo, 1962
Rahat taikka henki, sanoi Fallesmannin Arvo, kun maantierosvo oli ja keppihevosella ratsasti, 1964
Kirjallisuutta

Carpelan, Christian: On the history and recent studies of the “Antrea net find”. Iskos, 16 vsk., 2008. (Suomen Muinaismuistoyhdistys.)
Halén, Harry: Memoria saecularis Sakari Pälsi, 1982. [Sakari Pälsin muistiinpanoja tutkimusmatkalta Mongoliaan 1909 ja julkaisuluettelo.] Suomalais-Ugrilainen Seura. (saksaksi)
Halén, Harry (toim.): Maailman ja mielen maisemia: Sakari Pälsin esseitä. 1993.
Huurre, Matti: ”Pälsi, Sakari (1882–1965)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 845–846.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Metsola, Mirja – Relas, Jukka: Sakari Pälsi: Elämä ja työt.  Helsinki:  Into, 2017.  ISBN 978-952-264-745-0
Nordqvist, Kerkko – Seitsonen, Oula: Seitsemän vuosikymmenen takaisia kenttätyökiireitä: Sakari Pälsin kesämatka 1936. Muinaistutkija 3/2008. (Suomen arkeologisen seuran kausijulkaisu.)
Relas, Jukka: Sakari Pälsi tallensi tarkasti hämäläistä kotiseutuaan. Hiidenkivi 5/2007.
Seitsonen, Oula: Sakari Pälsi. Encyclopedia of Global Archaeology. Springer 2017.
Uino, Pirjo: Sakari Pälsi arkeologina: Julius Ailion oppipojasta oman tien kulkijaksi. Kotiseutu-vuosikirja 2013. (Suomen kotiseutuliitto.)
Dokumentteja

Metsola, Mirja: Jukopliut: Sakari Pälsin monta elämää. 1995. Yle TV1, Dokumenttitoimitus. (Televisiodokumentti, 50 min.)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sakari Pälsin seura ry:n verkkosivut.
Sakari Pälsi, monitoimi. Turun Sanomat 14.12.2004.
Pälsi, Sakari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Lisää luettavaa aiheesta Sakari Pälsi on Wikiaineistossa  Luettelo Sakari Pälsin kirjoittamista lehtiartikkeleista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Sakari Pälsi, G. J. Ramstedt ja J. G. Granö Pohjois-Mongolian Hangaivuorilla vuonna 1909.
Šamaani Ötsir-böö Mongoliassa  vuonna 1909 Sakari Pälsin kuvaamana.
Sakari Pälsi kuvattuna Berliinissä 1910-luvulla.
Sakari Pälsi vuonna 1920 Alpo Sailon patsaan mallina.
Sakari Pälsin hautakivi syyskuussa 2022, Loppi, Lopen vanha kirkonmäki.
Kormikit

| Kormikit |
| --- | --- |
 Harmaakormikki (Lallemantia canescens)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Kormikit Lallemantia  Fisch. & C.A.Mey.
Katso myös
   Kormikit Wikispeciesissä   Kormikit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kormikit (Lallemantia) on huulikukkaiskasveihin kuuluva kasvisuku, jossa on viisi lajia. Kormikkeja voidaan viljellä yksivuotisina koristekasveina.
Suomen Lajitietokeskuksen luokittelussa suku yhdistetään ampiaisyrtteihin (Dracocephalum).
Lajeja

harmaakormikki (Lallemantia canescens)
espanjankormikki (Lallemantia iberica)
kilpikormikki (Lallemantia peltata)
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kormikit (Lallemantia)
ITIS: Lallemantia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Lallemantia (englanniksi)
Flora of China: Lallemantia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2377587  Wikispecies: Lallemantia  CoL: 8VYPW  EoL: 61775  EPPO: 1LALG  FoC: 117521  GBIF: 2927378  GRIN: 6484  iNaturalist: 157693  IPNI: 20951-1  IRMNG: 1102567  ITIS: 500368  NBN: NHMSYS0000460069  NCBI: 180013  Open Tree of Life: 706326  PLANTS: LALLE  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:20951-1  Tropicos: 40001419  WFO: wfo-4000020476
Rachilde

| Rachilde Marguerite Vallette-Eymery |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1860
Kuollut: 4. huhtikuuta 1953 (93 vuotta) 4. huhtikuuta 1953
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija, kriitikko
Puoliso:  Alfred Vallette
Kirjailija
Salanimi: Jean de Chibra ja Jean de Chilra 
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Kirjallinen suuntaus: avantgarde
Esikoisteos:  Monsieur de la Nouveauté
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marguerite Vallette-Eymery, kirjailijanimi Rachilde (11. helmikuuta 1860 – 4. huhtikuuta 1953), oli ranskalainen kirjailija.
Vallette-Eymeryn synnyinpaikka oli lähellä Périgueux'ta Dordognessa Aquitainessa Ranskassa.
Maurice Barres nimitti Rachildea "Mademoiselle Baudelaireksi", Jules Barbey d’Aurevilly hienostuneeksi pornografiksi. Hän on 1800-1900-luvun vaihteen kompleksisimpia kirjallisia hahmoja. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat romaanit Monsieur Vénus (1884) ja La Jongleuse (1900, uud. p. 1925) ja teos Pourquoi je ne suis pas féministe (1928, 'Miksi en ole feministi'), joka ei ole kaunokirjallisuutta, vaan siinä hän muun muassa maineikkaasti lausuu: ”Minä en ole ikinä luottanut naisiin, sillä ikinaisellisuus tuotti minulle pettymyksen heti elämäni alussa äitini muodossa.”
Rachilde oli biseksuaali, ylimielinen ja itsenäinen, ja hänen vierailukortissaan luki: "Rachilde – oppinut mies". Stanfordin yliopiston opettajan Petra Dierkes-Thrunin mukaan hänellä oli vaille huomiota jäänyt rooli Oscar Wilden perinnön muotoutumisessa. Sitä Oscar Wildea, jonka me nykyisin tunnemme, ei olisi ilman Rachildea. Aikana, jolloin Wilde oli tuskin muuta kuin yksi iskurepliikki. Rachilde kirjoitti homoseksuaalista rakkautta puolustavia artikkeleita, arvosteluja Wilden teoksista ja tilasi käännöksiä hänen romaaneistaan ja näytelmistään. Wilden perintö olisi hyvin toisennäköinen ilman Rachildea, jonka avantgarde-salonki oli Pariisin merkittävimpiä lajissaan ja joka toimitti Euroopan vaikutusvaltaisinta kirjallisuuslehteä Mercure de France, sanoo Dierkes-Thrun.
Rachilden nuoruutta leimasivat skandaalit, häntä panettelivat niin moralistit kuin feministitkin, hänen teoksensa jäivät huomiotta tai unohdettiin hänen kuolemansa jälkeisinä vuosina. Hän tasapainoili dekadenssin ja kirjallisen modernismin välimaastossa, ja oli toisaalta kitkerän naisvihamielinen mutta uskoi syvästi omaan naisenarvoonsa.
Nuoruus

Marguerite Eymery oli onnettomassa avioliitossa olevien vanhempiensa ainoa lapsi. Hän oli lapsesta pitäen ahkera lukija, ja ilman vanhempien valvovaa silmää kasvaneena hän pääsi perehtymään isoisänsä kirjastoon, josta suurta osaa olisi pidetty tuohon aikaan sopimattomana nuorelle tytölle. Käytettävissä oleva nuoruudentuotanto osoittaa, että hän kirjoitti ahkerasti 12-vuotiaasta alkaen, piti muistikirjaa ja julkaisi ensimmäiset kertomuksensa paikallislehdessä. Niistä kuvastuu seksuaali-identiteetin pohdinta ja olemassaolevien gender-määrittelyjen kyseenalaistaminen, aiheita, jotka aina uudestaan pulpahtavat esiin hänen aikuisiän teoksissaan. Hän ei ollut vielä 16-vuotias, kun hän ryhtyi kirjoittamaan tilattua kaunokirjallista ja asiatekstiä paikallisille lehdille nimellä "Rachilde". Hän kertoo valinneensa nimen erään ruotsalaisen miehen mukaan, jonka hän väittää olleen yhteydessä häneen yliluonnollisin keinoin, mikä oli taitava temppu, jolla hän pyrki saamaan äitinsä ajattelemaan, ettei hän ollut vastuussa kirjoittamastaan skandaalimaisesta kirjallisuudesta.
Symbolismi ja dekadenssi

Symbolistinen ja dekadenttinen taidesuuntaus olivat tyylisuuntia, jotka olivat vallalla 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Niiden katsotaan kuuluvan laajempaan avantgardistiseen taidesuuntaukseen. Symbolismi käyttää hahmoja, rekvisiittaa ja tapahtumia esittämään monimutkaisia ideoita eikä niinkään juonen kuljettamiseen. Symbolismi hyödyntää aistikokemuksia selittääkseen sen, mitä ei voi ilmaista sanoin. Siihen liittyi usein muistoja, unia ja yliluonnollisia tai henkisiä tapahtumia. Se oli reaktio naturalistiselle taidesuuntaukselle, joka hallitsi eurooppalaista taidemaailma koko 1800-luvun lopun. Se lähti alkuun todellisuuden, totuuden ja normaaliuden kyseenalaistamisesta, joka naturalistisessa taiteessa oli hyvin suoraviivaista. Dekadenttinen taide keskittyi kaikenlaisten aistikokemusten ihannointiin. Se esitti äärimmäisen tuskan ja kurjuuden romantisoidussa valossa. Symbolismi ja dekadenssi rinnastivat vallalla olevan yhteiskunnan ja vallalla olevan ajattelun.
Rachilde ja hänen miehensä Alfred Vallette olivat hyvin vaikutusvaltaisia henkilöitä Pariisin symbolistisessa ja dekadenttisessa yhteisössä. He perustivat Mercure de Francen ja kustannusyhtiön julkaisemaan nuorten lahjakkuuksien teoksia. Rachilde järjesti tiistai-iltapäivisin miehensä kanssa tilaisuuksia, joista käytetään nimitystä salonki, joissa nuoret taiteilijat tapasivat vakiintuneita kirjailijoita. Näin käynnistyi monen merkittävän kirjailijan ura. Tunnetuimpia salongin-kävijöitä oli Oscar Wilde, jolle Rachilden kirja Monsieur Venus antoi herätteitä Toinen tunnettu kävijä oli näytelmäkirjailija Alfred Jarry, joka on vastuussa avantgardistisesta mestariteoksesta Kuningas Ubu. Rachilde osallistui myös Theatre de I'Ouvren ja Theatre d'Artin perustamiseen ja kirjoitti niistä lehteensä arvioita.
Rachilde kirjoitti muutamia merkittäviä näytelmiä, jotka hän sijoitti symbolismin maailmaan. Näytelmistä tunnetuin ja tärkein oli yksinäytöksinen näytelmä L'Araignée de Cristal ('Kristallihämähäkki'), jonka ensiesitys oli 1892. Näytelmän henkilöt äiti ja hänen poikansa Terror Stricken keskustelevat rikkinäisestä peilistä. Näytelmä on kuuluisa siitä, miten se hyödyntää genderrooleja ja peilisymboliikkaa. Peili ei siinä pelkästään heijasta sen edessä olevaa, vaan se ympäröi hänet ja luo kaikenkattavan syvyyden.
Teokset

Rachilden merkittäviä teoksia :
1880 Monsieur de la Nouveauté
1884 Monsieur Vénus (Brussels: Auguste Brancart, 1884 in two "first" editions; Paris: Flammarion, 1977)
1885 Queue de poisson (Brussels: Auguste Brancart, 1885)
1885 Nono (Paris: Mercure de France, 1997)
1887 La Marquise de Sade (Paris: Mercure de France, 1981)
1890 La Voix du Sang
1891 Madame la Mort
1892 L'Araignée de Cristal
1893 L'animale (Paris: Mercure de France, 1993)
1899 La tour d'amour (Paris: Mercure de France, 1994)
1900 La Jongleuse (Paris: Des femmes, 1982)
1929 Portrait d'hommes
1934 Mon étrange plaisir (Paris: Éditions Joëlle Losfeld, 1993)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rachilden teoksia Gutenberg-projektissa
Rachilde, Twentieth Century Criticism, Lisätietoa, Enotes.com (englanniksi)
Press.jhu.edu, Brief details (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Rachilde
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Päällikkökunta

Päällikkökunta on päällikön johtama yhteisö. Päällikkökunnan käsite yleistyi tieteessä 1960-luvulla, ja se on kulttuuriantropologiassa ja arkeologiassa yhä yleisessä käytössä. Käsitettä on toisaalta kritisoitu liian epämääräiseksi ja yleistäväksi.
Päällikkökunnassa päälliköllä on erityinen rituaalinen tai poliittinen asema, joka monesti periytyy. Yhteiskunnallinen asema päällikkökunnassa määräytyy sen mukaan miten läheinen sukulainen päällikölle on. Päällikkökunta on heimoa mutkikkaampi, mutta valtiota yksinkertaisempi. Monesti päällikkökunnassa on ylipäällikkö, joka johtaa keskuskylästä käsin ympäröiviä kyliä, joita johtavat pienpäälliköt. Päällikkökuntia pidetään valtiotyyppisten yhteiskuntien esimuotoina tai rinnakkaismuotoina.
Esimerkkeinä esihistoriallisista päällikkökunnista pidetään muun muassa muinaista olmeekkikulttuuria Keski-Amerikassa ja useita pronssikautisen Euroopan yhteiskuntia. Antropologien tutkimia päällikkökuntia ovat muun muassa polynesialaisten perinteiset yhteiskunnat Tyynen valtameren saarilla. Eurooppalaisten saapuessa joillain Orinoco-joen keskijuoksuilla ja Amazonin seuduilla oli päällikkökuntia, joista jotkut valtasivat sotien avulla itselleen alueita.
Heimoa isompi, valtiota pienempi

Päällikkökunta on heimoyhteiskuntaa mutkikkaampi, mutta vähemmän monimutkainen yhteisö kuin valtio. Päällikkökunta liittyy monesti tehokkaan maanviljelyn tuottamaan suureen väestötiheyteen. Siinä on noin 5000 – 20 000 asukasta, joskus jopa monia kymmeniä tuhansia.. Erään toisen tiedon mukaan päällikkökunnassa on yhdestä kahteen hierarkiatasoa ja yleensä alle 10 000 asukasta.
Päällikkökunta on epätasa-arvoisempi kuin heimo, jonka johtaja on vain osa-aikainen suurmies. Heimossa ei ole erilaisia yhteiskuntaluokkia, mutta päällikkökunnassa niitä jo esiintyy. Eliitillä on monesti kaupan kautta tuotuja ylellisyystavaroita toisin kuin heimossa. Orjuutta esiintyy vain hiukan. Orjat hankittiin ryöstämällä.
Kiistojen sovittelu on keskitettyä toisin kuin heimossa. Tämä johtuu halusta eliminoida rikoksia, esimerkiksi murhia ja ryöstöjä jotka ovat heimoissa yleisiä. Laki ja uskonto kietoutuvat päällikkökunnan johtajakeskeiseen sosiopoliittiseen rakenteeseen. Työnjakoa ja julkisia rakennuksia joko on tai ei, eri seikoista riippuen.
Päällikkökunta eroaa heimosta siten, että sen mahtimiehellä on paljon valtaa, kun heimo voi olla joko tasa-arvoinen tai sillä on vain heikko mahtimies. Kostojen sovittelu on heimossa epämuodollista, päällikkökunnassa keskitettyä. Päällikkökunta on kerrostunut suvun mukaan, heimo ei ole kerrostunut. Heimo ei oikeuta pakkoveroon perustuvaa kleptokratiaa niin kuin päällikkökunnassa tapahtuu. Päällikkökunnassa on ylellisyystavaroita, mutta ei heimossa.
Toisin kuin heimoissa päällikkökunnassa voi olla monia kyliä, byrokratiaa, muita kyliä hallitsevia keskuskyliä, tehokasta ruoan tuotantoa, työnjakoa ja julkisia rakennuksia. Valtio eroaa päällikkökunnasta siten, että valtioissa on keskitetty, monia byrokratiatasoja sisältävä hallinto, joka hallitsee ainakin kymmeniä tuhansia ihmisä. Kiistojen sovittelun hoitavat laki ja tuomarit, joita päällikkökunnissa ei ole. Valtioissa on monia maanomistajia, maa ei ole ryhmän, heimon tai päällikön omaisuutta Ruoan tuotanto on valtiossa aina tehokasta, ja työnjakoa esiintyy aina.
Päällikkökunnan päällikkö

Päällikkökunta on yhteisö, jota hallitsee perinnöllinen päällikkö. Päällikkö erottuu arvomerkein muista. Päällikkö käskee alaisiaan ja hänellä on yleensä enemmän omaisuutta kuin muilla. Hän hallitsee maata. Silti päällikön valta perustuu yleensä kansansuosioon, ei pakkovaltaan. Päälliköllä ja mahdollisilla alipäälliköillä on suuri valta ja hyvä taloudellinen asema, mutta myös erityinen vastuu koko yhteisön hyvinvoinnista. Päällikön tehtäviin kuuluu suurta työtä vaativien hankkeiden johtaminen, uskonnollisten juhlien toimitus, riitojen sovittelu ja sotapäällikkönä toimiminen. Vahvan päällikkyyden tarkoitus on tehostaa päätöksentekoa suuressa joukossa. Päällikkökuntaa hallitsevalla eliitillä on voiman ja tiedon monopoli. Päällikkö esimerkiksi tietää mitä sadonjumalat ovat luvanneet. Päällikköä tukee monesti uskonnollinen ideologia. Uskonto pitää osaltaan lakia ja järjestystä yllä, toisaalta kannattelee päällikön valtaa. Päällikön väitetään usein olevan jumala, jumalan jälkeläinen tai jumalaan läheisessä yhteydessä. Orjuus ei ole tavallista. Päällikön valtaa tukee yliluonnollinen sanktiosysteemi niin kuin Polynesian tabu-systeemi. Tällöin hierarkiatasoja on yksi tai kaksi.
Päällikkökunnan yhteiskunta ja hierarkia

Päällikkökunnassa on hallinnollinen, uskonnollinen ja/tai taloudellinen keskus/keskuksia. Siinä on merkkejä arvoasteikosta ja yhteiskuntaluokista. Päällikkökunnassa on ainakin kaksi yhteiskuntaluokkaa, perinnölliset johtajat ja tavallinen kansa. Päällikkökunnan statukset ovat tarkoin määriteltyjä. Yhteiskunnallinen asema määräytyy yhteiskuntaluokan ja asuinpaikan mukaan. Yhteiskunta on kerrostunut suvun mukaan. Niinpä asema päällikkökunnassa on monesti riippuvainen siitä, miten läheinen sukulainen päällikölle tai muinaiselle esi-isälle on. Esi-isä pääsi päälliköksi tehtyään merkki- ja tai urotekoja. Päällikkökunnassa avioituminen tapahtuu saman sosiaaliluokan sisällä. Päällikköä saattavat koskea muut käyttäytymisnormit kuin muita heimolaisia. Monet päällikkökunnat ovat monivaimoisia, nimenomaan ylemmissä sosiaaliluokissa, ja päälliköiden jälkeläisten avioliitot muiden heimojen päälliköiden kanssa laajentavat päällikkökuntaa. Yleensä yhteiskunta on miesten johdossa ja vanhemmat miehet ohjaavat yhteisöä.
Erään määritelmän mukaan joko päällikkökunnassa ei ole välijohtajuusportaita (byrokratiaa) tai alipäällikköportaita on vain yhdestä kahteen. Jos kyliä on monta, muita hallitaan keskuskylästä käsin. Päällikkökunta voidaan luokitella esimerkiksi sen mukaan, kuinka monta hierarkiatasoa niissä on. Yksinkertaisessa päällikkökunnassa on vain yksi päällikkö, joka johtaa muita. Monen hierarkiatason päällikkökunnissa on päälliköitä ja eri asteisia alipäälliköitä.
Ravinnon tuotanto ja verotus

Päällikkökunta on itsenäinen kokonaisuus. Päällikkökunnassa asuu tuhansia samaan etniseen ryhmään kuuluvia ihmisiä paikallaan yhdessä tai useammassa kylässä. Ruoan tuotantoa esiintyy, se on voimaperäistä maanviljelyä tai erityisen rikkaalla alueelle metsästystä, kalastusta ja/tai keräilyä. Uskonto oikeuttaa kleptokratian eli tavallisen kansan verotuksen. Näin esimerkiksi tuotettua ruokaa jaettiin uudelleen niille jotka eivät ruokaa tuottaneet. Näin päälliköt, käsityöläiset ja muut elävät muiden tuottamalla ravinnolla. Omaisuuden vaihdanta on uudelleen jakavaa pakkoveroa. Päällikkökunnat syntyivät Hedelmälliseen puolikuuhun 5500 eaa. ja Väli-Amerikkaan ja Andeille noin 1000 eaa.. Kiinaan ne ilmestyivät joskus 4000–3500 eaa.
Yksinkertainen päällikkökunta

Yksinkertaisessa päällikkökunnassa päällikkö johtaa yhtä tai montaa kylää. Jos kyliä on monta, kussakin kylässä on oma paikallispäällikkö, jota keskuskylässä asuva ylipäällikkö käskee. Se on useimmiten tuhansien ihmisten muodostama itsenäinen kokonaisuus, joka koostuu monista pikkukylistä, joiden yllä on yhteinen johto isossa kylässä. Yleensä kokonaisuutta hallitsee perinnöllinen ylipäällikkö, joka tavallisesti teettää palveluksia pikkukylillä ja kerää veroja niiltä kuten myös oman kylänsä tavalliselta kansaltakin. Ylipäällikön valvomia pikkukyliä johtavat alipäälliköt. Ylipäällikkö johtaa joko yksin tai jonkinlaisen neuvoston avustamana. Päällikkökunnat kehittyvät nopeasti, pyrkivät helposti luhistumaan ja uusiutumaan jaksoittain. Heimot liittyvät yhteen, laajentavat aluettaan, heimojen rypäs hajoaa, syntyy uusi yhden päällikön johtama heimorypäs.
Kompleksinen päällikkökunta

Kompleksisessa päällikkökunnassa on kahdesta kolmeen hierarkiatasoa. Esimerkiksi kolmen hierarkiatason päällikkökunnassa ylipäällikkö käskee alipäälliköitä, jotka käskevät ali-alipäälliköitä. Päällikön henkivartijat ovat eräänlainen armeija. Suuria päällikkökuntia luonnehtivat monesti yhteiskuntakerrokset, periytyvä johtajuus ja pappeus, erikoistuminen eri ammatteihin, linnoitukset ja suuret monumentaalirakennelmat.. Päällikkökunta käy kauppaa. Useimmiten päällikkökunnat liittyvät kiinteään kyläasutukseen ja maanviljelyyn, mutta myös paimentolaisuuteen tai puutarhaviljelyynkin. Päällikkökunta syntyy yhteisten uskonnollisten rituaalien ja/tai puolustuksen pohjalta, ja johtajalla on merkittävä osa uskonnollisissa rituaaleissa. Mutkikkaita päällikkökuntia oli esimerkiksi Ugandan bagandoilla ja bunyoroilla.
Nimitys

Päällikkökunta on suora suomennos englannin sanasta chiefdom. Jared Diamondin teoksen Guns, Germs and Steel suomennoksessa käytetään hieman epätarkkaa termiä valtakunta. Joissakin yhteyksissä päällikkökuntia on myös kutsuttu kuningaskunniksi, kun huomio on kiinnitetty päällikön vahvaan asemaan. Yleensä kuningaskunta-käsitettä käytetään kuitenkin valtiotyyppisistä yhteiskunnista.
Etelä-Amerikan intiaanien päällikkökunnista

Suuria päällikkökuntia oli eurooppalaisten saapumisen aikoihin muun muassa Kolumbian muiscat, Amazonin alueen tupi-kieliryhmään kuuluvat omaguatt ja tapajót. Amazonin alueen päällikkökunnat sotivat keskenään ja valtasivat toisiltaan alueita. Niiden päälliköiden mahti oli suuri. Suuria päällikkökuntia oli myös Boliviassa Mojosin tasangolla, missä manasien päällikköä piti puhutella hyvin virallisesti.
Polynesian päällikkökunnat

Pieni päällikkökunta oli hierarkiaton esim. Polynesian pikkusaarilla oli heimoyhteiskuntia muistuttavia päällikkökuntia, sillä poikkeuksella että päällikön asema oli perinnöllinen. Päällikkö asui samalla tavoin kuin muutkin, julkisia töitä ja byrokratiaa ei ollut. päällikkö jakoi useimmat saaneena tavarat muille. Mutta suuremmilla Polynesian saarilla, Havaijilla, Tahitilla ja Tongalla päällikkö erottui koristelultaan muista, kansa rakensi julkisia rakennuksia, maa oli päällikön omaisuutta ja kansaa verotettiin pakolla. Sortavia päälliköitä vastaan kapinoitiin.