Uraanin esiintyminen
Uraanin hyödyntämisen rajoitteita

Teoreettisen rajan uraanin hyödyntämiselle energianlähteenä asettaa sen louhintaan kulutetun energian määrä suhteessa uraanista saatavaan energiaan. Uraanipitoisuuden laskiessa sen erottaminen malmista kuluttaa enemmän ja enemmän energiaa. Peter Chapmanin 1970-luvulla tekemien laskelmien mukaan uraanin pitoisuuden laskiessa noin 20 wppm:an kuluttaa sen erottaminen enemmän energiaa kuin siitä voidaan ydinreaktorissa tuottaa. Uraaninlouhinnan ja reaktoritekniikan kehittyessä tämä raja saattaa tulevaisuudessa laskea alle 10 wppm:aan.
Tällainen laskelma on kuitenkin luonteeltaan hypoteettinen, sillä tällä hetkellä malminetsinnässä keskitytään esiintymiin, joiden pitoisuus on yli 1 000 wppm. Maankuoren uraanipitoisuuksien lognormaalista jakautumisesta johtuen pelkkä etsittävän pitoisuuden puolittaminen 500 wppm:n kasvattaisi taloudellisesti kiinnostavat uraanivarat yli 10-kertaisiksi. Jos kaikki esiintymät, jotka ovat rikkaampia kuin 20 wppm olisivat kannattavia hyödyntää, kasvaisivat uraanivarat nykyiseen verrattuna jo monituhatkertaisiksi. Jos esiintymät 10 wppm asti olisivat kannattavia, kasvaisivat varat satojatuhansia kertoja nykyistä suuremmiksi. Näin suuret varat olisivat suunnattomat verrattuna ihmiskunnan koko energiankulutukseen. Tämä ei vielä ota huomioon hyötöreaktoritekniikkaa, jolla uraanista saatavan energian määrä voidaan kasvattaa moninkertaiseksi nykyiseen verrattuna. Lisäksi 1990-luvulla japanilaiset tutkijat ovat arvioineet uraanin eristämisen 0,003 wppm pitoisesta merivedestä olevan mahdollista noin 250 $/kg kustannuksilla, jonka tason uraanin maailmanmarkkinahinta on jo ylittänyt vuoden 2007 hintapiikin aikana.
Uraanivarantojen hyödyntämisen esteeksi voivat muodostua myös sosiaaliset, ekologiset ja poliittiset syyt. Esimerkiksi Australiassa, jossa arvioidaan olevan maailman suurimmat uraanivarat, on vain kolme uraanikaivosta, sillä toinen maan pääpuolueista, Australian työväenpuolue, vastusti vuoteen 2007 saakka uusia kaivoshankkeita. Lisäksi maan alkuperäisväestön perinteisillä asuma-alueilla, joilla monet uraaniesiintymät sijaitsevat, alkuperäisasukkaat voivat nykyisin kieltää luonnonvarojen etsinnän ja hyödyntämisen. Alkuperäisväestön kannat ovat vaihdelleet: joissain tapauksissa lupa on myönnetty, toisissa ei. Esimerkki nykykäytännöstä on Kakadun kansallispuisto, jossa tällä hetkellä toimivan Rangerin uraanikaivoksen lähistöllä olisi erittäin huomattavia lisävaroja. Niiden hyödyntäminen ei kuitenkaan voi alkaa ilman alkuperäisasukkaiden lupaa, jota kaivosyhtiö ei toistaiseksi ole saanut.
Uraanin noussut hinta on saanut kaivosyhtiöt etsimään uraania myös Suomesta. Nummi-Pusulan kunnassa paikalliset asukkaat ovat pääasiassa vastustaneet etsintää sen mahdollisten ympäristövaikutusten vuoksi. Itä-Suomessa suhtautuminen on ollut kaksijakoista. Osa kunnista, kuten Kontiolahti, on suhtautunut valtauksiin myönteisesti, kun taas toiset kunnat, kuten Eno, ovat vastustaneet uraanivaltauksia.
Aurinkokunta syntyi, kun tähtienvälinen aines kertyi painovoiman vaikutuksesta auringoksi ja sitä kiertäviksi planeetoiksi.
Magmakiviprosessissa kiviaines kiertää merten hautavajoamista pitkin vuosimiljoonia kohti subduktiovyöhykettä. Hautavajoamien nuori magmakivi on uraanin suhteen köyhää, kun taas vanhat subduktiovyöhykkeen kivet sisältävät runsaasti uraania.
Elliot Laken pyriitti sisältää suuria määriä uraania, mutta myös titaania, toriumia, kalsiumia ja rautaa. Uraani on varsin tavallinen sivutuote monissa muita metalleja tuottavissa kaivoksissa.
Oklon luonnon ydinreaktorit (1) ovat saaneet alkunsa kun hiekkakivessä (2) on pohjaveden mukana muodostunut erittäin rikas uraanimalmikerros (3) graniitin (4) päälle. Reaktoreiden synnyttämät "ydinjätteet" ovat nykyisin suuren kiinnostuksen kohteena, sillä ne ovat pysyneet aloillaan jo vuosimiljoonien ajan.
Uraanin pääasiallinen käyttötarkoitus nykyisin on ydinpolttoaineena ydinvoimaloissa.
Yksi nykyaikaisen malminetsinnän työkaluista on lentokoneella tehtävät magnetometriset ja spektrometriset havainnot. Kuvan lentokoneessa magnetometri näkyy peräsimen takana valkoisena puomina. 60-luvulta lähtien ilmamittaukset ovat suuresti helpottaneet ja nopeuttaneet geologien töitä.
Uraanin riittävyys on sitä suurempi, mitä enemmän varoja hyväksytään arvioon mukaan. Luvut ilmaisevat varojen keston vuosissa nykykulutuksella.
   Nykyisten kaivosten varannot
   Tunnetut taloudelliset varannot
   Tavanomaiset, taloudelliset varat
   Maankuoren kokonaismalmivarat nykyhinnoin
   Epäkonventionaaliset varat (ainakin 4 miljardia tonnia, kesto hyvin pitkä)
Uraani jakautuu maankuoressa lognormaalin jakauman mukaisesti, kun esiintymien koko esitetään pitoisuuden funktiona. Kuviossa pystyakselilla on varojen koko tonneissa, vaaka-akselilla uraanipitoisuus miljoonasosina. Tällä hetkellä hyödynnettävien esiintymien kohdalla kuvaan hahmotellun jakaumakäyrän kulmakerroin m = +3,5 suhteessa 2-kantaisen logaritmisen asteikon askelväleihin. Huomioiden pystyakselin logaritmisen asteikon nähdään, että tällä alueella pitoisuuden puolittuminen kymmenkertaistaa saatavilla olevien varojen koon.
Suomessa tehtiin 50- ja 60-luvuilla uraanin koelouhintaa Paukkajanvaarassa (Kuopiosta itään) ja Askolassa (Helsingistä koilliseen), mutta toiminta päättyi tunnettujen esiintymien riittämättömyyden johdosta.
Rangerin uraanikaivos keskellä Kakadun kansallispuistoa aloitti toimintansa vuonna 1980. Kaivosyhtiö on halunnut avata puistoon uuden kaivoksen, mikä ei kuitenkaan onnistu ilman alkuperäisasukkaiden lupaa.