stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kainuun hyvinvointialue
Aluevaltuusto ja aluehallitus

Vuoden 2021 elokuun väestötietojen perusteella Kainuun hyvinvointialueen aluevaltuuston kooksi tuli 59 valtuutettua. Ensimmäiset aluevaalit järjestettiin 23. tammikuuta 2022, ja aluevaltuustot aloittivat toimintansa maaliskuussa 2022. Aluevaltuuston puheenjohtajana toimii Anne Lukkari (Kesk.).
Aluehallituksen puheenjohtajana toimii Heikki Huotari (Kesk.). Aluehallitukseen kuuluu 11 jäsentä.
| Puoluekohtainen kannatus aluevaaleissa 2022> puolue | Puoluekohtainen kannatus aluevaaleissa 2022> Äänimäärä yhteensä | Puoluekohtainen kannatus aluevaaleissa 2022> Osuus äänistä |
| --- | --- | --- |
| Kesk. | 10 121 | 38,0 % |
| Vas. | 4 264 | 16,0 % |
| Kok. | 3 664 | 13,7 % |
| PS | 3 497 | 13,1 % |
| SDP | 2 569 | 9,6 % |
| Vihr. | 1 350 | 5,1 % |
| KD | 879 | 3,3 % |
| VKK | 159 | 0,6 % |
| Liik. | 103 | 0,4 % |
| Lib. | 28 | 0,1 % |
| Piraattip. | 16 | 0,1 % |
| SKP | 16 | 0,1 % |
Kainuun keskussairaala toimii Kainuun hyvinvointialueen keskussairaalana.
Amerikkalaisen jalkapallon III-divisioona

| Amerikkalaisen jalkapallon III-divisioona |
| --- | --- |

Laji:  Amerikkalainen jalkapallo
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  2014
Lopetettu:  2018
Joukkueita:  8
Hallitseva mestari:  Rovaniemi Nordmen
Ylempi taso:  II-divisioona
Alempi taso:  7vs7-harrastesarja
Aiheesta muualla
III-divisioonan sivut (sajl.fi)
Amerikkalaisen jalkapallon III-divisioona oli SAJL:n järjestämä miesten neljänneksi korkein sarjataso ja samalla amerikkalaisen jalkapallon alin kotimainen sarjataso vuosina 2014–2018. Sarja perustettiin kaudelle 2014 jakamalla suureksi paisunut II-divisioona kahtia. Sarjan loppuottelun nimi on Tinamalja, joka päätettiin liiton järjestämän nimikilpailun perusteella. Kausi 2018 jäi sarjan viimeiseksi, sillä II- ja III-divisioonat yhdistettiin vuonna 2019.
III-divisioonan alapuolella oli vielä lajin 7vs7-sääntömuutoksella pelattu harrastesarja, IV-divisioona, niin sanottu Äijäliiga. Harrastesarjaa tituleerataan nykyään III-divisioonaksi.
III-divisioonan kaudet

Kausi 2018
Kausi 2017
Kausi 2016
Kausi 2015
Kaudella 2015 runkosarjassa pelattiin yhdeksän joukkueen yksinkertainen sarja, jonka jälkeen kuusi parasta joukkuetta eteni pudotuspeleihin. Välierien voittajat kohtasivat loppuottelussa, II Tinamaljassa, jonka voitti Pori Bears kaatamalla Nokia Ghosthuntersin.
Kausi 2014
Kausi 2014 oli ensimmäinen 11 miehen III-divisioonassa. Sarjaan otettiin edellisen kauden II-divisioonan pudotuspelien ulkopuolelle jääneet joukkueet ja uusina seuroina miesten sarjoihin osallistuneet Kotka Eagles sekä Lohja Lions. Helsinkiläinen East City Giants selviytyi runkosarjan voittajaksi voitettuaan toiseksi sijoittuneen Mikkeli Bouncersin keskinäisessä ottelussa. ECG sai näin suoran paikan loppuottelussa. Bouncers puolestaan voitti välierässä runkosarjan kolmanneksi sijoittuneen Raisio Oakmenin lukemin 25-6 ja eteni finaaliin. Loppuottelussa, I Tinamaljassa, Bouncers puolestaan oli ECG:tä vahvempi ja voitti sarjan mestaruuden numeroin 22-14.
Kauden jälkeen Bouncers ja ECG kohtasivat II-divisioonan nousukarsintaotteluissa II-divisioonan viidenneksi ja kuudenneksi sijoittuneet Helsinki Wolverines II:n ja Sipoo Bulldogsin. Bouncers voitti omassa ottelussaan Bulldogsin ja ECG puolestaan hävisi Wolverines II:lle.
Mestarit

2014: Mikkeli Bouncers
2015: Pori Bears
2016: Kotka Eagles
2017: Lohja Lions
2018: Rovaniemi Nordmen
Kaivertaminen

Kaiverruksia kiviseinämässä.
Kaivertamiseen käytettäviä työkaluja.
Kaivertaminen on kuvion tekemistä kovaan, yleensä tasaiseen pintaan työstämällä siihen uria tai muita syvänteitä. Kaivertaminen tarkoittaa yleensä kuvion tekemistä metallin pintaan, mutta joissakin tapauksissa sillä tarkoitetaan myös kuvion tekemistä muun muassa puupintaan tai lasiin. Tämä termi koskee myös hautakivikaiverruksia.
Kaiverrus menetelmänä

Kaivertajat käyttävät karkaistusta teräksestä valmistettua työkalua, kaiverrinta, leikkaamaan kuvion metallin pintaan, yleisimmin jalometalleihin. Kuvio piirretään ensin, ja esine kiinnitetään esimerkiksi puupalikalle sinettilakallaselvennä tai suoraan kaiverruskuulaanselvennä pienillä leuoilla. Kaivertimissa on valikoima kokoja ja muotoja, jotka tuottavat erityyppisiä uurteita. Kaivertaja valmistaa kaivertimen itse raaka-aihiosta omaan käteen sopivaksi. Kaivertimia on eri malleja: viiste-, pyörtö-, taso-, varjostin- ja sormuskaivertimia. Yleensä tekstien tekemiseen käytetään viistekaiverrinta, jonka terän muoto on v-kirjaimen mallinen, ja sillä saadaan aikaiseksi hienon hienoa ja myös leveää viivaa. Käsinkaiverruksella saadaan näyttäviä kiiltäviäselvennä kaaria ja kiemuroita sekä suoria viivoja, joita kone ei voi jäljitellä. Käsinkaiverrus on taitoa ja kokemusta vaativa harvinainen taiteen laji. Metallin kaivertamiseen käytetään kaiverrusteeriä, jotka sopivat myös puun ja nahan käsittelyyn sekä pehmeiden metallien kaiverrukseen kaiverrinteriä, jotka sopivat myös puun tai muovin käsittelyyn.
Puun kaivertamiseen käytetään kaiverrusveistä, jolla saadaan tehtyä geometrisia kuvioita.
Nykyaikainen kaiverrus

Laajojenkin pintojen sisältämät yksityiskohdat ovat pienimmillään mikroskooppisen pieniä, joita voi havannoida tarkasti vain mestarikaivertaja. Kaiverrettujen muotojen jäljittely koneella on lähes mahdotonta. Nykyaikaiset setelileimasimetselvennä ovat melkein aina kaiverrettuja. Monet klassiset postileimatselvennä olivat kaiverrettuja; tosin nykyään kaiverruksen harjoittaminen on keskittynyt vain tiettyihin maihin ja sitä käytetään, kun halutaan erityisen hienostunutta muotoilua. Suomessa tehtävä taidekaiverrus eli käsinkaiverrus, jota yleisesti tehdään pöytähopeisiin, kummilusikoihin, kynttilänjalkoihin, sormuksiin ja lahjaesineisiin, on Euroopassa harvinaista. Suomalaisilla on myös paljon pelkistetympi tapa tehdä monogrammeja eli kirjainyhdistelmiä kuin muualla Euroopassa, jossa käsinkaiverrusta käytetään enimmäkseen asekaiverruksiin. Pohjoismaissa kaiverrusopetusta annetaan vain Suomessa. Suurimmat taiteelliset kaiverrustyöt on tehty tuliaseisiin tai muihin metallisiin aseisiin, koruihin ja soittimiin.
Teollisuudessa kaupallisiin koristeluihin on korvattu työvälineeksi CNC- tai jyrsinkone. Koneellinen kaiverrus ei kuitenkaan ole ulkonäöltään samanlaista kuin käsinkaiverrus. Kone käyttää kuvion tekemiseen usein laseria, kun käsinkaiverrettaessa kappaletta taas vuollaan talttamaisella työkalulla. Kaivertimen terän muotoja ovat istutus-, tasa-, viisto-, pyörö- ja varjostuskaivetaminen.
Uusimpana tulokkaana kaiverruksen alalla on paineilmakaiverrin, jonka jälki on verrattavissa käsin tehtyyn kaiverrukseen. Erona on vain työstämisen helppous, kun paineilma antaa voiman kaivertamiseen. Kaikkein pienimmät ja tarkimmat kaiverrukset, kuten bulino-tekniikkaa käyttävät työt tehdään mikroskoopin alla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaivertaminen Wikimedia Commonsissa
Engravingschool.com. (englanniksi)
Vaniljavanukas

Vaniljavanukas on vanukas, joka maustetaan vaniljatangolla ja jonka perusosana on vehnäjauhokastike. Vaniljavanukasta saatetaan hyydyttää myös liivatteen avulla. Se voi sisältää myös kananmunia ja kermavaahtoa. Vaniljavanukasta voidaan tarjoilla esimerkiksi jälkiruokakastikkeen kanssa.
Mikael Diakoni

Mikael
Mikael diakoni oli diakoni Etiopian ortodoksisessa kirkossa 1500-luvulla.
Vuonna 1534 Mikael Diakoni matkusti Wittenbergiin ja tapasi Martti Lutherin, uskonpuhdistuksen johtajan. Lutherin kanssa työskentelevät uskonpuhdistajat viittasivat Mikaeliin "vaeltavana arabina" ja pahoittelivat sitä, ettei tämä osannut sujuvaa italiaa tai kreikkaa. Tapaamisen aikana he vertasivat luterilaista messua Etiopian kirkon käyttämään messuun ja totesivat olevansa samaa mieltä keskenään. Diakoni Mikael vahvisti myös Augsburgin tunnustuksen "hyväksi uskontunnustukseksi". Sellaisenaan luterilaiset kirkot aloittivat ystävyyssuhteen Etiopian ortodoksisen kirkon kanssa.
Vatikaanin pommitus

Vatikaanin pommitukset tapahtuivat toisessa maailmansodassa 5. marraskuuta 1943 ja 1. maaliskuuta 1944. Kyseiset hyökkäykset olivat ainoat Vatikaaniin tehdyt iskut toisen maailmansodan aikana.
Taustaa

Vatikaani oli ollut puolueeton koko sodan ajan. Kaupunki oli myös julistettu avoimeksi kaupungiksi vuoden 1943 elokuussa. Puolueettomuutensa vuoksi liittoutuneiden ja akselivaltojen pommittajille oli annettu käsky olla hyökkäämättä kaupunkiin Rooman pommitusten aikana. Tilanne kuitenkin muuttui kaksi kuukautta ennen pommitusta, kun Italian kuningaskunta allekirjoitti aselevon liittoutuneiden kanssa, mihin Natsi-Saksa vastasi nopeasti miehittämällä Rooman ja muodosti kuninkaallisen hallituksen tilalle diktaattori Benito Mussolinin hallitseman Salòn tasavallan (RSI).
Vaikutukset

Vuoden 1943 pommitus alkoi 5. marraskuuta, kun Viterbosta lähtenyt italialainen Savoia-Marchetti SM.79 lentokone lensi kaupungin yli pudottaen viisi pommia Pietarinkirkkoon. Kaupunkiin pudotetusta viidestä pommista neljä aiheuttivat räjähtäessään vahinkoja Pietarinkirkolle. Kirkosta rikkoutui useita ikkunoita ja mosaiikkeja tuhoutui. Samalla myös Vatikaanin rautatie- ja vedenjakelujärjestelmät vahingoittuivat. Toinen pommitus tapahtui kaupungin laitamilla 1. maaliskuuta 1944, jolloin pommit osuivat Palazzo del Sant’Uffizion toimistorakennukseen surmaten yhden työntekijän, mutta arvokkaat taideteokset säilyivät suuremmilta vaurioilta.
Tulkintoja

Alun perin brittiläis-amerikkalaisen lentokoneen uskottiin pudottaneen pommit kaupunkiin vahingossa. Vuoden 1943 pommituksen jälkeen, mm. sen ajan Dallasin ja Kansasin roomalaiskatolisten osastojen piispat Joseph Lynch ja Edwin O’Hara puolustelivat iskua sanoen, että pyhiin paikkoihin ei isketty ja pitivät hyökkäystä tarpeellisena akselivaltojen kukistamiseksi. Vuonna 2010 Vatikaanin arkiston italialaisten lehtien valokuvien ja dokumenttien tutkimuksista saatiin selville, että pommitusten tarkoituksena oli tuhota kaupungissa sijaitseva radioasema. Fasistit olivat vakuuttuneita siitä, että Vatikaanin radio lähetti sodan aikana koodattuja viestejä liittoutuneille. Vuoden 1943 hyökkäyksen oli suunnitellut johtava italialainen fasistipoliitikko Roberto Farinacci, joka toivoi pommituksen pysyvän RSI:n laskevan suosion vuoksi nimettömänä. Vahingot iskusta voi nähdä edelleen, mutta sitä ei ole opastettu millään tavalla. Vuoden 1944 pommitus on tulkittu mahdolliseksi lento-onnettomuuden aiheuttaneeksi virheeksi, minkä seurauksena pommit putosivat vaurioituneesta koneesta Vatikaanin raja-alueelle.
Käännös suomeksi
Suklaavanukas

Suklaavanukas on vanukas, jonka pääraaka-aineena on kaakaojauhe ja joka sakeutetaan maissitärkkelyksen avulla. Se valmistetaan kattilassa siten, että kaakaojauhe, maissitärkkelys, sokeri ja suola sekoitetaan ensin. Sitten seosta aletaan kuumentamaan ja maitoa lisätään vähän kerrallaan silloin tällöin sekoittaen. Seosta keitetään sen sakenemiseen saakka. Lopuksi vanukkaaseen lisätään voita tai margariinia.
C418

| C418 |
| --- | --- |
 Rosenfeld vuonna 2011
Henkilötiedot
Koko nimi:  Daniel Rosenfeld
Syntynyt: 9. toukokuuta 1989 (ikä 35)
Kansalaisuus:   Saksa
Muusikko
Taiteilijanimi:  C418
Tyylilajit:  Elektroninen musiikki, Ambient
Soittimet:  digitaalinen äänityöasema, syntetisaattori, kosketinsoitin ja piano 
Levy-yhtiöt:  Ghostly International 
Aiheesta muualla
c418.org
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Daniel Rosenfeld (s. 9. toukokuuta 1989), taiteilijanimeltään C418, on saksalainen muusikko. Hän on luonut indiepeli Minecraftin musiikit ja äänet.
Diskografia

2007: BPS
2008: The Whatever Directors Cut
2008: Mixes
2008: Sine
2008: Circle
2008: Zweitonegoismus
2009: Bushes and Marshmellows
2010: A Cobblers Tee Thug
2010: Life Changing Moments Seem Minor In Pictures
2011: Little Things
2011: Minecraft - Volume Alpha
2011: I Forgot Something, Didn't I
2011: 72 Minutes of Fame
2011: Seven Years of Server Data
2012: Catacomb Snatch Soundtrack
2012: The Driver - Savlonic C418 Remix
2012: One
2013: Minecraft - Volume Beta
2014: 0x10c
2015: 148
2016: 2 years of failure
2017: Dief
2018: Excursions
Aiheesta muualla

http://www.c418.org
http://www.c418.bandcamp.com
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 2 
Tieteilijät:  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 2
Seinäjoen Jalkapallokerho

| Mitalit> Veikkausliiga  |
| --- | --- | --- |
|  Kultaa | 2015 |  |
|  Hopeaa | 2014 |  |
|  Pronssia | 2016, 2021 |  |
Suomen Cup 
|  Kultaa | 2016 |  |
|  Hopeaa | 2017 |  |
Liigacup 
|  Kultaa | 2014 |  |
|  Hopeaa | 2016 |  |
Seinäjoen Jalkapallokerho eli SJK on vuonna 2007 perustettu seinäjokelainen jalkapalloseura, joka pelaa Veikkausliigassa. Joukkue voitti Liigacupin vuonna 2014, Suomen mestaruuden vuonna 2015 ja Suomen Cupin vuonna 2016.
SJK perustettiin yhdistämällä TP-Seinäjoen ja Sepsi-78:n edustusjoukkueet. Seura aloitti kilpailutoiminnan Kakkosesta kaudella 2008, mistä se nousi Ykköseen kaudeksi 2012 ja edelleen Veikkausliigaan kaudeksi 2014. SJK pelaa kotiottelunsa OmaSp Stadionilla, ja seuran tunnusvärit ovat musta, kullankeltainen ja valkoinen.
Historia > SJK:n perustaminen

Seuran perustava kokous pidettiin 5. marraskuuta 2007, mutta sen perustamisesta oli tehty päätös jo aiemmin. Yleisölle asia kerrottiin 10. lokakuuta. Seura syntyi TP-Seinäjoen ja Sepsin edustusjoukkueiden yhdistyttyä. Sepsi-78:n yleinen kokous pidettiin 24. lokakuuta ja TP-Seinäjoen seuraavana päivänä. Näissä kokouksissa molemmat seurat olivat yhdistymisen kannalla, mikä varmisti uuden seuran syntymisen. Sepsi ja TP luopuivat vanhoista sarjapaikoistaan Kakkosessa, jonne uusi joukkue haki paikkaa kaudeksi 2008. Seuran historian ensimmäisen pelaajasopimuksen kirjoitti Petri Huttu. Seurojen edustusjoukkueiden yhdistymisestä oli käyty neuvotteluja jo useasti vuosikymmenten aikana. Yhdistymisen syynä oli pääasiassa pelaajien riittämättömyys. Yhdistymisen jälkeen TP-Seinäjoki ja Sepsi-78 panostavat pääasiassa junioritoimintaan, mutta niillä voi olla myös omat joukkueet alemmissa sarjoissa. Seuran työnimi oli Seinäjoki Futis, ja virallisesta nimestä pidettiin kilpailu, jossa kuka tahansa saattoi ehdottaa seuralle nimeä. Lopulta seuran nimeksi valittiin kymmenien ehdotusten joukosta Seinäjoen Jalkapallokerho, jota useat henkilöt olivat ehdottaneet. Kilpailu järjestettiin myös seuran logosta ja peliasusta. Seuran rekisteröity nimi on Seinäjoen Jalkapallokerho ry, ja se rekisteröitiin 22. tammikuuta 2008. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Mikko Latomäki. Varapuheenjohtajaksi valittiin TP:n entinen puheenjohtaja Jukka Saarijärvi. TP-Seinäjoki sai paikan arvalla, ja seuraavana vuonna varapuheenjohtajana toimi Sepsin edustaja Jukka Pikkarainen.
Seuratunnukset

SJK:n syntyi Sepsi-78:n ja TP-Seinäjoen edustusjoukkueiden yhdistyessä vuonna 2007. Seuravaakuna syntyi yleisöäänestyksen pohjalta, kun paikallisilta kysyttiin ehdotuksia seuran nimen, värien ja seuravaakunan osalta. Yleisöäänestyksessä seuran nimi ja musta väri olivat suosituimpia vaihtoehtoja. Seuravaakunan hahmotelma syntyi myös yleisökilpailussa. Alkuperäistä mallia muokattiin tämän jälkeen nykymuotoon mainostoimistossa.
Seuran päävärit ovat musta, valkoinen ja kulta. SJK:n kotipeliasu koostuu mustista paidoista ja housuista sekä valkoisista sukista. Vieraspeliasu on kokonaan valkoinen. Vuodesta 2012 lähtien SJK-juniorit käytti omaa versiota seuravaakunasta. Vuonna 2017 myös SJK-juniorit on käyttänyt samaa seuravaakunaa SJK:n kanssa.
Stadion

Liiganousun varmistuttua syksyllä 2013 Seinäjoelle alettiin suunnitella uutta, noin 5 000–6 000 katsojan jalka­pallo­stadionia, joka on nyt viralliselta nimeltään OmaSp Stadion. Stadion täyttää Euroopan jalkapalloliiton kriteerit. Seinäjoen kaupunginvaltuusto hyväksyi hankkeen maaliskuussa 2015, ja stadionin on määrä olla käytössä huhtikuussa 2016. Stadionhankkeen kokonaiskustannukset ovat 10,5 miljoonaa euroa, josta kaupungin osuus on 2,2 miljoonaa euroa. Stadion rakennettiin Jouppilanvuorelle Jouppilanvuoren tekonurmen viereen. Avausottelu SJK-HJK pelattiin 18. kesäkuuta 2016. Jouppilanvuorella sijaitsee myös SJK:n Wallsport Areena -sisähalli.
SJK pelasi kotiottelunsa aiemmin Seinäjoen keskuskentällä. Stadionin katetun pääkatsomon kapasiteetti on 800 ja aurinkokatsomon 2 000, joten kokonaiskapasiteetti on 2 800 katsojaa.
Pelaajat ja valmentajat > Nykyinen joukkue

Päivitetty 30. tammikuuta 2025.
Pelaajat ja valmentajat > Lainalla olevat pelaajat

Päivitetty 30. tammikuuta 2025.
Pelaajat ja valmentajat > Valmennus ja taustat

Päävalmentaja:  Stevie Grieve
Valmentaja:  Toni Lehtinen
Maalivahtivalmentaja:   Luís Fernando
Technical Director  Richie Dorman
Fysioterapeutti:  Tiitus Lehtinen
Joukkueenjohtaja:  Pekka Lehtinen
Pelaajat ja valmentajat > Aiemmat päävalmentajat

Thomas Dunne (2008)
Jari Kujala (2008)
Esa Haanpää (2009)
Tomi Kärkkäinen (2010)
Christoffer Kloo (2011–2012) (erotettu elokuussa 2012)
Simo Valakari (2012–2017) (erotettu helmikuussa 2017)
Sixten Boström (2017) (erotettu kesäkuussa 2017)
Manuel Roca (2017) (erotettu syyskuussa 2017)
Brian Page (2017) (valmennusvastuussa kauden 2017 loppuun)
Tommi Kautonen (2017–2018) (erotettu toukokuussa 2018)
Alexei Eremenko (vanhempi) (2018–2019) (erotettu elokuussa 2019)
Brian Page (2019) (valmennusvastuussa kauden 2019 loppuun)
Jani Honkavaara (2019–2021)
Pelaajat ja valmentajat > Muut joukkueet

SJK:lla on farmijoukkue SJK Akatemia (aik. FC Kerho 07), joka pelaa Kakkosessa. Kaudella 2020 joukkueen sarjataso oli Ykkönen.
SJK U20 pelaa kaudella 2020 A-poikien SM-sarjaa ja SJK U17 B-poikien SM-sarjaa. Muut juniorit toimivat erillisen yhdistyksen SJK-juniorien (ent. Törnävän Pallo-55) alaisuudessa.
SJK:lla on 2019 perustettu sähköpyörätuolijalkapallojoukkue SJK Powerchair.
Saavutukset

Suomen mestaruus (1): 2015
SM-hopea (1): 2014
SM-pronssia (2): 2016, 2021
Suomen Cupin mestaruus (1): 2016
Suomen Cupin hopea (1): 2017
Liigacupin mestaruus (1): 2014
Liigacupin hopea (1): 2016
Ykkösen mestaruus (1): 2013
Tilastot > Sarjasijoitukset

Pääsarja
| Kausi | Sarja | Sija | O | V | T | H | TM – PM | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Kakkonen (C-lohko) | 8. | 26 | 10 | 7 | 9 | 57–37 | 37 |
| 2009 | Kakkonen (C-lohko) | 5. | 26 | 14 | 1 | 11 | 56–52 | 43 |
| 2010 | Kakkonen (C-lohko) | 5. | 26 | 11 | 9 | 6 | 46–31 | 42 |
| 2011 | Kakkonen (C-lohko) | 1. | 26 | 22 | 4 | 0 | 72–14 | 70 |
| 2012 | Ykkönen | 2. | 27 | 14 | 5 | 8 | 42–29 | 47 |
| 2013 | Ykkönen | 1. | 27 | 18 | 5 | 4 | 51–17 | 59 |
| 2014 | Veikkausliiga | 2. | 33 | 16 | 11 | 6 | 40–26 | 59 |
| 2015 | Veikkausliiga | 1. | 33 | 18 | 6 | 9 | 50–22 | 60 |
| 2016 | Veikkausliiga | 3. | 33 | 17 | 6 | 10 | 49–36 | 57 |
| 2017 | Veikkausliiga | 6. | 33 | 13 | 8 | 12 | 42–47 | 47 |
| 2018 | Veikkausliiga | 9. | 33 | 8 | 8 | 17 | 28–37 | 32 |
| 2019 | Veikkausliiga | 9. | 27 | 7 | 9 | 11 | 18–29 | 30 |
| 2020 | Veikkausliiga | 7. | 22 | 8 | 5 | 9 | 27–29 | 29 |
| 2021 | Veikkausliiga | 3. | 27 | 14 | 6 | 7 | 45–34 | 48 |
| 2022 | Veikkausliiga | 6. | 27 | 10 | 5 | 12 | 33–38 | 35 |
| 2023 | Veikkausliiga | 4. | 27 | 12 | 6 | 9 | 35–33 | 42 |
| 2024 | Veikkausliiga | 4. | 27 | 11 | 7 | 9 | 46–44 | 40 |
Aiheesta muualla

SJK:n virallinen sivusto
| n k Veikkausliiga |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: KuPS
Joukkueet (2025):  AC Oulu  FC Haka  FC Inter  FF Jaro  Gnistan  HJK  IFK Mariehamn  Ilves  KTP  KuPS  SJK  VPS 
Tilastot ja palkinnot:  Vuoden pelaaja Vuoden maalivahti  Vuoden puolustaja  Vuoden keskikenttäpelaaja  Vuoden hyökkääjä  Vuoden tulokas  Vuoden valmentaja  Kuukauden pelaaja 
| n k Jalkapallon Suomen-mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1908: Unitas  1909: PUS  1910: ÅIFK  1911: HJK  1912: HJK  1913: KIF  1914: ei pelattu  1915: KIF  1916: KIF  1917: HJK  1918: HJK  1919: HJK  1920: ÅIFK  1921: HPS  1922: HPS  1923: HJK  1924: ÅIFK  1925: HJK  1926: HPS  1927: HPS  1928: TPS  1929: HPS  1930: HIFK  1931: HIFK  1932: HPS  1933: HIFK  1934: HPS  1935: HPS  1936: HJK  1937: HIFK  1938: HJK  1939: TPS  1940: järjestettiin cup-kilpailu  1941: TPS  1942: HT  1943: ei pelattu  1944: VIFK  1945: VPS  1946: VIFK  1947: HIFK  1948: VPS  1949: TPS  1950: I-Kissat  1951: KTP  1952: KTP  1953: VIFK  1954: Pyrkivä  1955: KIF  1956: KuPS  1957: HPS  1958: KuPS  1959: HIFK  1960: Haka  1961: HIFK  1962: Haka  1963: Reipas  1964: HJK  1965: Haka  1966: KuPS  1967: Reipas  1968: TPS  1969: KPV  1970: Reipas  1971: TPS  1972: TPS  1973: HJK  1974: KuPS  1975: TPS  1976: KuPS  1977: Haka  1978: HJK  1979: OPS  1980: OPS  1981: HJK  1982: Kuusysi  1983: Ilves  1984: Kuusysi  1985: HJK  1986: Kuusysi  1987: HJK  1988: HJK  1989: Kuusysi  1990: HJK  1991: Kuusysi  1992: HJK  1993: Jazz  1994: TPV  1995: Haka  1996: Jazz  1997: HJK  1998: Haka  1999: Haka  2000: Haka  2001: TamU  2002: HJK  2003: HJK  2004: Haka  2005: MyPa  2006: TamU  2007: TamU  2008: FC Inter  2009: HJK  2010: HJK  2011: HJK  2012: HJK  2013: HJK  2014: HJK  2015: SJK  2016: IFK Mariehamn  2017: HJK  2018: HJK  2019: KuPS  2020: HJK  2021: HJK  2022: HJK  2023: HJK  2024: KuPS 
Seinäjoen Jalkapallokerhon kannattajapääty.
OmaSp Stadion 17.6.2017.
Taisto Martiskainen

Taisto Martiskainen vuonna 1970 Crescendo-veistoksensa äärellä.
Taisto Martiskainen (26. tammikuuta 1943 Suojärvi – 21. elokuuta 1982 Leppävirta) oli suomalainen kuvanveistäjä, joka teki myös monumenttiteoksia.
Hän opiskeli Taideteollisessa ammattikoulussa 1959–1960 sekä Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1960–1963 sekä Wäinö Aaltosen oppilaana 1960-luvun alussa.
Taisto Martiskaisen julkinen taiteilijaura alkoi säästölippaasta, joka Martiskainen suunnitteli ja muotoili yhteistyössä puolisonsa Maija Nuotion kanssa vuonna 1963. Tässä MK-tuotteen valmistamassa käytännöllisessä taideteoksessa Roopa Ankka vartioi rahakirstua. Siitä muodostui Kansallispankille hittituote, josta on muodostunut suosittu keräilyesine.
Ensimmäisen julkisen patsaskilpailunsa hän voitti 18-vuotiaana vuonna 1962 kuvanveiston opiskelijana teoksellaan Kiikkujat, joka paljastettiin vuonna 1964 Helsingin Roihuvuoressa. Kiikkujien luomisprosessistaan Taisto Martiskainen on kertonut näin: "Kiikkujien vuoksi jouduin lopettamaan koko opiskelun. Voi sitäkin nuoruuden tuskaa! Olin rakennellut kiikkujia jo vuoden ja sitten eräänä iltana hermostuin siihen ja pasautin sen kirveella paloiksi. Aloitin uudelleen ja tein vuoden uutta, kunnes olin siihen tyytyväinen."
Kanavatyttö paljastettiin vuonna 1963 Joensuussa. Pian perinteeksi muodostui veistoksen lakittaminen koulujen päätöspäivänä. Taisto Martiskaisen ehkä kuuluisimmaksi työksi muodostui Crescendo, joka valmistui vuonna 1970. Martiskainen on itse todennut vuoden 1918 kansalaissodan muistolle tekemästään veistoksesta näin: "Tässä maassa on tehty suuria muistomerkkejä pienillekin asioille. Minä tiesin olevani suurella asialla."
Taisto Martiskainen sai suurta huomiota voittamalla Imatran kauppalan järjestämän kutsukilpailun vuonna 1968. Kilpailussa haettiin muistomerkkiä Imatraan koskeen heittäytyneiden naisten muistoksi. Taisto Martiskainen voitti kilpailun Imatran Impi -nimisellä työllään, jota luonnehdittiin täysin sopimattomaksi tällaiseen aiheeseen. Vastustuksesta huolimatta veistos pystytettiin suihkualtaaseen Vuoksen varrelle Krunupuistoon vuonna 1972.
Viimeiseksi Taisto Martiskaisen julkiseksi veistokseksi jäi Runonlaulajan patsas Bomballa, Nurmeksessa 1981. Aihe inspiroi Martiskaista suuresti, koska sai työskennellä pitkästä aikaa kotiseudulleen tulevan veistoksen parissa. Veistoksen aihe Ogoi Määränen oli kotoisin Suojärveltä eli samalta paikkakunnalta kuin taiteilija itsekin.
Taisto Martiskainen kuoli kesken luomiskautensa Paukarlahdessa Leppävirralla 21.8.1982, kun hän hukkui saunaillan aikana.
Jyri Martiskainen on kirjoittanut Taisto Martiskaisesta ja hänen puolisostaan Maija Nuotiosta elämäkerran (Roopesta Crescendoon, 2022). Kirjassa kuvataan taiteilijoiden elämää syntymästä kuolemaan, lapsen kasvamista kipsisäkkien keskellä sekä arjesta, jossa monet kuvanveistäjäparin teokset ovat syntyneet.