stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valeri Bondarenko
Valmentajana

Bondarenko on luotsannut seurajoukkueita päävalmentajana vuodesta 1991. Pisimmät pestit ovat olleet FC Norma Tallinnassa, FC Levadiassa sekä Trans Narvassa. Viron ja Suomen lisäksi Bondarenko on valmentanut pariin otteeseen Venäjällä. Valmentajana Bondarenkolla on myös paljon kansainvälistä kokemusta, sillä hänen valmentamansa joukkueet ovat usein olleet UEFA:n Mestarien liigan karsinnoissa, UEFA-cupissa, UEFA-cupin karsinnoissa sekä Intertoto-cupissa.
Bondarenko on ollut myös Viron maajoukkuetehtävissä. Hän toimi A-maajoukkueen apuvalmentajana vuosina 1993–1994, sekä 18-vuotiaiden maajoukkueen apu- ja päävalmentajana vuosina 1998–1999. Bondarenko on saanut UEFA:n pro-lisenssin vuonna 2007.
14. huhtikuuta 2008 RoPS ilmoitti tehneensä hänen kanssaan 1+1-vuotisen sopimuksen. RoPS:aan Bondarenko siirtyi Viron pääsarjan Trans Narvasta sopimuksessaan olevan pykälän turvin, joka sallii valmentajan siirtymisen ulkomaille kesken kauden.
27. lokakuuta 2008 RoPS käytti option Bondarenkon sopimuksesta. 27. lokakuuta syntynyt uusi sopimus oli 1+1-vuotinen. 27. toukokuuta tasan puoli vuotta uuden sopimuksen tekemisestä Bondarenko sai potkut Rovaniemen Palloseuran päävalmentajan tehtävistä. Hänen tilalleen astuivat toistaiseksi päävalmentajan tehtäviä hoitamaan Mika Lumijärvi sekä Zeddy Saileti. Vuosina 2009–2010 Bondarenko valmensi Trans Narvaa. Tammikuussa 2011 hän siirtyi valmentamaan ruotsalaista Syrianskaa.
Tyyppi VII

Tyypin VIIC sukellusvene U-995 Laboessa, Saksassa
Tyyppi VII (saks. Typ VII) oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen sukellusvenetyyppi. Alamalleineen se muodosti Saksan sukellusvenelaivaston selkärangan. Aluksia rakennettiin yli 700 vuosina 1935–1945.
VIIA

Tyyppi VII suunniteltiin 1933–1934.
Ensimmäisen sarjan veneitä, Tyyppiä VIIA rakennettiin kymmenen. Näistä kuusi rakensi AG Weser Bremenissä ja neljä  Friedrich Krupp Germaniawerft AG Kielissä. Veneet valmistuivat pääasiassa vuoden 1936 aikana ja viimeinen keväällä 1937.
Veneen pituus on 64,5 metriä ja uppouma 626 tonnia pinta-ajossa ja 745 sukelluksissa.
Moottoreina on kaksi MAN AG:n kuusisylinteristä dieselmoottoria jota tuottavat yhteensä 2310 hevosvoimaa.
Sukelluksessa vene kulkee kahden sähkömoottorin avulla, jotka tuottavat korkeintaan 750 hevosvoiman tehon.
Pinnalla alus saavuttaa 17 solmun nopeuden ja sukelluksissa 8 solmua korkeintaan tunnin ajan.
Miehistöön kuuluu 42–46 miestä. Pääaseistuksena on 4 torpedoputkea edessä ja yksi takana. Torpedoja alukseen mahtuu 11 kappaletta. Torpedoista osa voidaan korvata merimiinoilla. TMA-tyyppisiä miinoja alukseen mahtuu korkeintaan 22 tai TMB-tyyppisiä 33.
Aluksen kannella 8,8 cm L/45 -tykki, johon aluksen mahtuu 220 kranaattia.
Lisäksi aluksessa on ilmatorjunta-aseistus. Aluksi yksi 20 mm tykki, myöhemmin 37 mm ja 2 x 20 mm tykit.
Tyypin VIIA ongelmana oli lyhyt toimintamatka, 5 400 merimailia 10 solmun nopeudella pinta-ajossa.
VIIB

Ensimmäisen sarjan lyhyen toimintamatkan korjaamiseksi seuraavaan tyyppiin, VIIB, lisättiin ulkoinen satulanmuotoinen polttoainetankki rungon ulkopuolelle, johon mahtui 33 tonnia polttoainetta. Tämä lisäsi toimintamatkaa 2 500 merimailia. Lisäksi veneeseen tehtiin tilaa kolmelle lisätorpedolle.
Osassa veneitä käytettiin jo VIIA-sarjassa käytettyä MAN:in moottoreita. Osassa veneitä oli hieman tehokkaampi Germaniawerftin moottori. Myös sähkömoottorina saatoi olla AEG:n moottori Brown, Boveri & Cien valmistaman sijaan. Tärkein muutos oli kahden peräsimen asentaminen, mikä lisäsi veneen ketteryyttä.
Näitä veneitä rakennettiin 24 kappaletta vuosina 1936–1940 Kruppin Germaniawerftillä Kielissä, Bremer Vulkan-Vegesacker Werftillä Bremen-Vegesackissa ja  Flender Werke AG, Lyypekissä.
VIIC

Tyyppi VIIC oli modifioitu malli tyyppi VIIB:stä. Aluksissa oli käytännössä sama moottori ja vastaavat tehot, mutta VIIC oli hieman suurempi ja painavampi, mikä teki siitä edeltäjäänsä hitaamman. Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta veneet oli varustettu viidellä torpedoputkella (neljä eteen ja yksi taakse suunnattu).
VIIC oli Saksan sukellusvenelaivaston työhevonen vuodesta 1940 lähtien ja pysyikin tuotannossa koko sodan ajan. Tyyppiä rakennettiin sodan aikana 568 kappaletta. Ensimmäinen tyypin vene oli U-69, joka laskettiin vesille Kielissä loppuvuodesta 1939. VIIC oli tehokas sotakone, jota käytettiinkin menestyksekkäästi lähes kaikilla sotanäyttämöillä. Pian sen käyttöönoton jälkeen Saksa kuitenkin menetti yliotteen sukellusvenesodassa liittoutuneille.
Suurin osa VIIC-veneistä oli varustettu kahdella ahdetulla Germaniawerftin 6-sylinterisellä 4-tahtisella dieselmoottorilla (M6V 40/46), jotka tuottivat 2800–3200 hevosvoiman tehon kierrosnopeudella 470–490 rpm.
Sukellettaessa käytetyissä sähkömoottoreissa eri yksilöt erosivat enemmän toisistaan. Aikaisemmat mallit käyttivät kahta AEG GU 460/8-276 sähkömoottoria, joka oli ollut käytössä myös edellisessä VIIB:ssä. Moottorit tuottivat 750 hevosvoiman tehon 296 minuuttikierroksella. Uudemmissa veneissä käytettiin kahta BBC (Brown Boveri & Co) GG UB 720/8, kahta GL (Garbe Lahmeyer) RP 137/c tai kahta SSW (Siemens-Schuckert-Werke) GU 343/38-8 sähkömoottoria, joiden kaikkien suorituskyky oli lähellä AEG:n moottoreita.
Yksi tunnetuimmista VIIC-tyypin veneistä on U-96, joka esiintyy elokuvassa Das Boot. U-581:n hylky löytyi 2017 Azoreilta.
VIIC > U-flak

Neljä tyypin VIIC sukellusvenettä (U-441, U-256, U-621, sekä U-951) muutettiin ilmatorjuntaveneiksi suojaamaan Ranskan Atlantin tukikohdista lähteviä ja palaavia sukellusveneitä. Myös kolmea muuta venettä alettiin muuttaa ilmatorjuntaveneiksi, mutta ne palautettiin myöhemmin takaisin alkuperäiseen asuunsa.
Modifioidut veneet otettiin käyttöön kesällä 1943 nimillä U-flak 1–4. Ne oli varustettu kahdella 20 mm neliputkisella ilmatorjuntatykillä sekä 37 mm automaattitykillä. Myös 86 mm ilmatorjuntaohjuksia kokeiltiin, mutta ne eivät osoittautuneet toimivaksi ratkaisuksi. Myöhemmin veneisiin lisättiin kaksi 20 mm yksiputkista tykkiä. Ilmatorjuntaveneet kykenivät kuljettamaan ainoastaan viittä valmiiksi putkiinsa ladattua torpedoa ja niiden toimintasäde rajoittui Biskajanlahdelle.
Marraskuussa 1943 – puoli vuotta kokeilun aloittamisesta – kaikki ilmatorjuntaveneet oli muutettu takaisin tavallisiksi sukellusveneiksi. Ne pudottivat yhteensä ainoastaan neljä lentokonetta.
VIIC > VIIC/41

VIIC/41 kehitettiin suoraan VIIC:stä. Siinä on vastaava aseistus sekä suorituskyky. Ainoana erona on vahvempi painerunko, joka mahdollistaa sukeltamisen syvemmälle. Veneiden tekniikka oli kevyempi, jolla tasapainotettiin rungon lisäpainoa. Itse asiassa VIIC/41 on hieman edeltäjäänsä kevyempi.
Tyyppiä valmistettiin 91 kappaletta, joista U-995 on esillä Laboessa, Kielin pohjoispuolella. Se on ainoa jäljellä oleva tyypin VII sukellusvene maailmassa.
VIIC > VIIC/42

Tyyppi VIIC/42 suunniteltiin vuosina 1942–1943 korvaamaan ikääntyvää VIIC:tä. Siinä oli huomattavasti paksumpi painerunko, joka olisi mahdollistanut sukeltamisen kaksi kertaa syvemmälle kuin edeltäjänsä. Ulkomuodoiltaan alus muistutti VIIC/41:tä.
Veneitä tilattiin 164 kappaletta, joista muutama ehdittiin laskea vesille, mutta syyskuussa 1943 tilaukset peruttiin ja resurssit keskitettiin tulevaan tyyppi XXI:een. Yhtään tyypin VIIC/42 venettä ei valmistunut.
VIIC > Tekniset tiedot

VIIC (Suluissa VIIC/41)
VIIC > Tekniset tiedot > Mitat ja suorituskyky

Pituus: 67,10 m
Leveys: 6,20 m
Korkeus: 9,60 m
Syväys: 4,74 m
Uppouma pinnalla/sukelluksissa: 769/871 tonnia
Nopeus pinnalla/sukelluksissa: 17,7/7,6 solmua
Toimintamatka pinnalla/sukelluksissa: 8200 (8500)/80 merimailia
Tehot pinnalla/sukelluksissa: 2800–3200/750 hv
Maksimisyvyys: 230 (250)m
Miehistö: 44–52
VIIC > Tekniset tiedot > Aseistus

Torpedoja: 14 kpl, neljä putkea eteen, yksi taakse.
Miinoja: 26 kpl
Tykki: C35 88 mm/L45, 220 ammusta
Ilmatorjunta: useita, esimerkiksi 20 mm it-tykki, 37 mm it-tykki.
Tyypin VIIC kolmitahokuva
VIIC/41 U-995
Jalkapallon Suomen Cup 2005

Jalkapallon Suomen Cup 2005 oli cupin 51. järjestämisvuosi. Kilpailuun oli ilmoittautunut 392 joukkuetta. Loppuotteluun selvisivät  Turun Palloseura ja Valkeakosken Haka, ja se pelattiin Finnair Stadiumilla. Ottelun voitti Haka 4-1.
Alkukierrokset

Veikkausliigaseurat (11) tulivat mukaan 4.kierroksella, paitsi Liigacupin finalistit FC Lahti ja AC Allianssi vasta 5. kierroksella, MIFK ei osallistunut Suomen cupiin.
Aiheesta muualla

Suomen Cup 2005 (RSSSF, Ville Virkkala, 29 Oct 2005)
Jack Stewart (jääkiekkoilija)

John Sherratt ”Black Jack” Stewart (6. toukokuuta 1917 Pilot Mound, Manitoba, Kanada – 26. toukokuuta 1983) oli NHL-liigan jääkiekkoilija. Puolustaja Stewart pelasi ammattilaisena Detroit Red Wingsissä ja Chicago Blackhawksissa.
Stewart oli yksi Red Wingsin vuoden 1943 Stanley Cup -voiton avainpelaajia. Hän lopetti toiseen NHL:n mestaruuteensa. Hänet tunnettiin kovaa peliä kaihtamattomana kiekkoilijana.
Stewart kuoli vatsasyöpään 1983.
Saavutuksia

Stanley Cup 1943, 1950
Hockey Hall of Fameen 1964
1998 sijalla 97 The Hockey News -lehden 100 suurimman kiekkoilijan NHL-painotteisella listalla
Aiheesta muualla

Jack Stewart Legends of Hockey -tietokannassa
James C. Floyd

| James C>  Floyd |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. lokakuuta 1914 (ikä 109) Manchester, Iso-Britannia
Ammatti:  lentokoneinsinööri
James Charles "Jim" Floyd (s. 20. lokakuuta 1914 Manchester, Iso-Britannia) on brittiläissyntyinen lentokoneinsinööri. Hän muutti Kanadaan 1952, jossa hän Avro Canadan pääinsinöörinä osallistui muun muassa C-102 Jetlinerin, CF-100 Canuckin ja CF-105 Arrow'n suunnitteluun. Floyd toimi Britannian hallituksen konsulttina Concorde-projektissa 1965–1972. Hänet on valittu Canada's Aviation Hall of Fameen.
Aiheesta muualla

Arrow Digital Archives: The James Floyd Citation (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
USS Kitty Hawk (CV-63)

| USS Kitty Hawk (CV-63) |
| --- | --- |
 USS Kitty Hawk
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  New York Shipbuilding, Camden, New York
Kölinlasku:  27. joulukuuta 1956
Laskettu vesille:  21. toukokuuta 1960
Palveluskäyttöön:  29. huhtikuuta 1961
Poistui palveluskäytöstä:  31. tammikuuta 2009
Tekniset tiedot
Uppouma:  83 090 t
Pituus:  326 m
Leveys:  86 m
Syväys:  12 m
Nopeus:  30+ solmua (65 km/h)
Miehistöä:  5 624
Aseistus
Aseistus:  2 x RIM-7 Sea Sparrow ohjustenlaukaisualustaa 2 x RIM-116 RAM ohjustenlaukaisualustaa 2 x 20 mm Mk15 Phalanx CIWS -järjestelmää 66 lentokonetta
USS Kitty Hawk (runkonumero CV-63) oli Yhdysvaltain laivaston Kitty Hawk -luokan lentotukialus, joka oli nimetty Wrightin veljesten kotipaikan mukaan. Se oli viimeinen palveluksessa ollut Yhdysvaltain lentotukialus, jossa ei käytetty ydinvoimaa. Se korvattiin palveluskäytössä USS George H. W. Bushilla alkuvuodesta 2009.
Valmistus

Alus tilattiin New York Shipbuilding Corporationilta Camdenista New Jerseystä, missä köli laskettiin 27. joulukuuta 1956. Alus laskettiin vesille 21. toukokuuta 1960 kumminaan Neil H. McElroyn puoliso ja otettiin palvelukseen 29. huhtikuuta 1961 Philadelphian laivastontelakalla ensimmäisenä päällikönään William F. Bringle.
Palvelus

Kitty Hawk lähti 28. toukokuuta 2008 Jokosukasta ja se saapui 10. kesäkuuta Guamiin. Alus määrättiin korvaamaan USS George Washingtonia, joka oli telakalla korjattavana, Havaijilla 29. kesäkuuta - 31. heinäkuuta järjestetyssä RIMPAC 2008 -harjoituksessa ja se saapui Pearl Harboriin 1. heinäkuuta liittyen harjoitukseen. Harjoituksen päätyttyä alus jatkoi matkaansa ja se saapui 7. elokuuta San Diegoon. Alus jatkoi matkaansa 28. elokuuta saapuen 2. syyskuuta Kitsap-Bremertonin laivastotukikohtaan. Alus poistettiin palveluksesta ja se siirrettiin reserviin 31. tammikuuta 2009 Bremertonissa.
Romuttaminen

Viimeiset vuotensa Kitty Hawk vietti suureksi osaksi Yhdysvaltain Yokosukan sotilastukikohdassa Japanissa. Vuonna 2021 alus myytiin romuttamolle alle yhden dollarin hinnalla. Vuonna 2022 se aloitti viimeisen matkansa Washingtonista Etelä-Amerikan ympäri kohti Meksikonlahtea.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
USS Kitty Hawk -veteraanijärjestö
Kitty Hawk -luokan lentotukialukset
James Burrows

James Edward Burrows (s. 30. joulukuuta 1940) on yhdysvaltalainen televisio-ohjaaja. Hän syntyi Los Angelesissa Abe Burrowsin poikana ja valmistui Oberlin Collegesta. Hän on voittanut useita Emmy-palkintoja. Sarjoja, joiden parissa hän on työskennellyt, ovat olleet muiden muassa Terveydeksi, Will & Grace ja Sinkkuisä Gary.
Aiheesta muualla

James Burrows Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John F. Larchet

John Francis Larchet (13. heinäkuuta 1884 Dublin – 10. elokuuta 1967) oli irlantilainen säveltäjä.
Larchet opiskeli Trinity Collegessa ja Royal Irish Academy of Musicissa. Hänen opettajiinsa kuului Michele Esposito. Larchet sai musiikin kandidaatin arvon vuonna 1915 ja musiikin tohtorin arvon vuonna 1917. Hän toimi Abbey Theatren musiikkijohtajana vuosina 1907–1934. Hän oli Royal Irish Academy of Musicin harmonian ja kontrapunktin professori vuosina 1920–1955 sekä University College Dublinin musiikkiprofessori vuosina 1921–1958. Larchetin johdolla opiskelivat muiden muassa Michael Bowles, Frederick May, Walter Beckett, Joan Trimble, Brian Boydell, T. C. Kelly, Havelock Nelson, Gerard Victory ja Seóirse Bodley.
Larchet sai moniin teoksiinsa vaikutteita irlantilaisesta kansanmusiikista. Hänen tuotantoonsa kuuluu kuoro- ja muita vokaaliteoksia sekä orkesterimusiikkia. Hän teki myös sovituksia. Larchetin vuoden 1954 sovitus Irlannin kansallislaulusta (Amhrán na bhFiann) on yhä virallisissa yhteyksissä käytettävä versio.
Uskelan auto-onnettomuus

Uskelan auto-onnettomuus tapahtui illalla 1. lokakuuta 1937, kun Salon markkinoilta tulossa ollut Chevrolet-merkkinen kuorma-auto, jonka kyydissä oli 24 Ypäjän Palikkalan kylän nuorta, suistui jyrkässä alamäessä tieltä ja syöksyi rotkoon Uskelan Isokylässä niin sanotun Uskelan vanhan kirkon mäen luona. Auto kaatui ylösalaisin Uskelanjokeen paikalla yhtyvään Myllyojaan, jossa oli toista metriä vettä. Viisitoista autossa ollutta joutui veden varaan, ja kahdeksan heistä hukkui. Onnettomuusauton kuljettaja oli vahvassa humalatilassa. Uskelan onnettomuus oli Suomen suurin ennen sotia tapahtunut auto-onnettomuus.
Onnettomuuden kahdeksan uhria siunattiin 17. lokakuuta 1937 yhteishautaan Ypäjän hautausmaalle. Haudalla oleva muistopatsas paljastettiin juhannuksena 1938.
Korkein oikeus vahvisti maaliskuussa 1939 Halikon kihlakunnanoikeuden lokakuussa 1937 onnettomuusautoa kuljettaneelle Markus Ojalalle kuolemantuottamuksesta y.m. langettaman 3 vuoden 8 kuukauden vankeustuomion.
Aiheesta muualla

Lehtiuutisia Uskelan onnettomuudesta:
Markkinaväkeä täynnä oleva kuorma-auto syöksyi kovassa vauhdissa alas joen äyrästä, Käkisalmen Sanomat 02.10.1937, nro 109, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kaamea onnettomuus Uskelassa. Päihtynyt mies ajoi autoon jokeen, Helsingin Sanomat, 02.10.1937, nro 265, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Seitsemän nuoren ihmisen surma kaameassa auto-onnettomuudessa eilen illalla Uskelassa, Turun Sanomat, 02.10.1937, nro 265, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Auto-onnettomuudet jatkuvat. Uskelan auto-onnettomuuden kahdeksas uhri löydetty, Helsingin Sanomat, 03.10.1937, nro 266, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuljettajan juopottelu ja huolimattomuus aiheutti Uskelassa tapahtuneen onnettomuuden, Sosialisti, 04.10.1937, nro 228, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Auto ja kuolema kulkevat nykyään yhdessä. Liikenneonnettomuuksien järkyttävä sarja kasvaa, Käkisalmen Sanomat 05.10.1937, nro 110, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uskelan hirveä auto-onnettomuus kammottavan pöyristyttävä. Tapaus vaatii kahdeksan nuoren ihmisen hengen ja järkytti mieliä niin täällä kuin Ypäjälläkin, Salon Seudun Kunnallislehti, 05.10.1937, nro 113, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Markus Ojala oli yrittänyt ajaa Uskelan onnettomuuspaikalle tulleen linja-autonkin jokeen! Tuhotyö saatiin estetyksi viime hetkessä, Laatokka 07.10.1937, nro 114, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uskaljärvi

| Uskaljärvi |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Karjala
Kunnat:  Joensuu
Koordinaatit:  62°23′19″N, 30°24′43″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Jänisjoen vesistöalue (01)
Laskujoki:  Uskaljärvenpuro
Järvinumero:  01.067.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  106,4 m 
Rantaviiva:  14,03 km 
Pinta-ala:  1,64 km² 
Tilavuus:  0,0124 km³ 
Keskisyvyys:  7,6 m 
Suurin syvyys:  22 m 
Saaria:  4
:  Karhusaari Makosaari
 fiUskaljärvi 
Uskaljärvi on kirkasvetinen järvi Uskalin kylässä Joensuussa Pohjois-Karjalan maakunnassa. Sen pinta-ala on 1,6 neliökilometriä. Etäisyys Joensuun keskustasta on 40 kilometriä kaakkoon.
Maantiede

Uskaljärven pituus kaakosta luoteeseen on 4,5 kilometriä. Melko kapea järvi koostuu kolmesta altaasta, joista pohjoisin on selkeästi pienin. Suurin niemimaa on järven eteläisintä osaa jakava Hovinniemi. Lähes 40 prosenttia Uskaljärvestä on vähintään kymmenen metriä syvä. Syvin kohta, 22 metriä, sijaitsee järven keskiosassa. Järven eteläosassa on 18-metrinen syvänne, järven kaakkoisosan muodostava Lopotinlahti on matala.
Uskaljärven saariluku on neljä. Saarista kaksi on alle aarin laajuisia luotoja. Järven keskiosassa sijaitsee Makosaari ja eteläosassa Karhusaari. Uskaljärven saarten yhteispinta-ala on noin 66 aaria.
Uskaljärven rannoilla on melko paljon haja-asutusta. Järveä reunustavat vaarat (Kokonvaara, Akanvaara, Viisarvaara) kohoavat useita kymmeniä metrejä järvenpintaa korkeammalle. Uskaljärvi laskee järven eteläkolkasta alkavaa Uskaljärvenpuroa etelään Viesimonjokeen, joka laskee itään Jänisjokeen.
Uskaljärven vesitilavuus on 12 411 000 kuutiometriä.
Uskaljärvi (01.067.1.001) kuuluu Uskaljärvenpuron valuma-alueeseen (01.067), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Jänisjoen vesistöalueella (01). Toinen jakovaihe on Viesimonjoen valuma-alue (01.06). Uskaljärvenpuron valuma-alueeseen kuuluu Uskaljärven lisäksi runsaan hehtaarin laajuinen Purolanlampi.
Veikko Ahtola

Veikko Erkki Antero Ahtola (17. heinäkuuta 1918 Nakkila – 7. elokuuta 1993 Helsinki) oli Paperiliiton pitkäaikainen puheenjohtaja ja vahva vaikuttaja SAK:ssa 1950-luvulta 1970-luvun lopulle.
Hän työskenteli aluksi osuuskaupassa myymäläapulaisena, mutta seurasi pian isänsä jälkiä ja aloitti ”prässipoikana” eli sylinterin apumiehenä Rosenlewin Porin tehtaalla 1937. Käytyään armeijan hän joutui suoraan talvisotaan. Jatkosodan jälkeen hän pääsi opiskelemaan paperikoneen hoitajaksi.[lähde? ]
Vuonna 1948 hänestä tuli Paperiliiton Porin osaston puheenjohtaja ja seuraavana vuonna liiton valtuuston jäsen. Kun Paperiliiton puheenjohtaja Vihtori Rantanen siirtyi 1954 SAK:hon, hän halusi seuraajakseen Ahtolan. Valinta vahvistettiin tosin vasta vuoden 1956 yleislakon jälkeen. Ahtola hoiti puheenjohtajan tehtävää vuoteen 1978, jolloin hän jäi eläkkeelle.[lähde? ]
Hän vakiinnutti asemansa yhtenä vaikutusvaltaisista liittojohtajista. Häntä pyydettiin jatkuvasti SAK:n puheenjohtajaksi, mutta hän halusi pysyä Paperiliitossa. Hän kuitenkin suostui SAK:n kolmanneksi puheenjohtajaksi 1974 tukeakseen Pekka Oiviota, joka oli asettanut Ahtolan mukanaolon ehdoksi suostumukselleen SAK:n puheenjohtajaksi Niilo Hämäläisen jälkeen.[lähde? ]
SAK hajosi 1960, ja eronnut osapuoli muodosti kilpailevan Suomen Ammattijärjestön (SAJ). Ahtola piti tarkasti huolta siitä, ettei paperiliitosta siirtynyt väkeä SAJ:n riveihin, ja jyrkkänä kommunismin vastustajana hän onnistui myös taltuttamaan liittonsa kommunistit. Noihin aikoihin paperiteollisuuden merkitys Suomen viennissä kasvoi, mikä nosti Paperiliiton arvostusta SAK:ssa. Tämä vaikutti myös alan palkkauksen kasvuun verrattuna muihin teollisuustyöntekijöihin.[lähde? ]
Ahtolan ensimmäinen neuvottelukumppani työnantajapuolella oli vuorineuvos Juuso Walden, ja hänen jälkeensä  Suomen Työnantajain Keskusliiton (STK) toimitusjohtaja Päiviö Hetemäki.[lähde? ]
SAK:n puheenjohtajaksi valittiin 1966 Niilo Hämäläinen. Hän ryhtyi eheyttämään SAK:ta ja kasvattamaan sen vaikutusvaltaa. Ahtolan ja Hetemäen keskinäiset välit raskaan sarjan sopimuspäättäjinä auttoivat Hämäläistä näissä pyrkimyksissä.[lähde? ]
Ahtolalla oli lukuisia luottamustehtäviä, joista mainittakoon Työtuomioistuimen varajäsenyys, Eläketurvakeskuksen hallituksen, Metsäalan työeläkekassan hallituksen ja Eläke-Varman hallituksen jäsenyydet.[lähde? ]
James F. Byrnes

| James F>  Byrnes |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 49. ulkoministeri
 3. heinäkuuta 1945 – 21. tammikuuta 1947  
Edeltäjä:  Edward Stettinius, Jr.
Seuraaja:  George Marshall
Etelä-Carolinan 104. kuvernööri
 16. tammikuuta 1951 – 18. tammikuuta 1955  
Varakuvernööri:  George Bell Timmerman, Jr.
Edeltäjä:  Strom Thurmond
Seuraaja:  George Bell Timmerman, Jr.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. toukokuuta 1882 Charleston, Etelä-Carolina
Kuollut: 9. huhtikuuta 1972 Columbia, Etelä-Carolina
Puoliso:  Maude Perkins Busch
Tiedot
Puolue:  Demokraatit, myöhemmin Republikaanit
 Nimikirjoitus
James F. Byrnes (s. 2. toukokuuta 1882, Charleston, Yhdysvallat – 9. huhtikuuta 1972, Columbia, Etelä-Carolina) oli yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko Etelä-Carolinan osavaltiosta. Urallaan Byrnes toimi edustajainhuoneen jäsenenä (1911–1925), senaattorina (1931–1941), korkeimman oikeuden tuomarina  (1941–1942), ulkoministerinä presidentti Harry Trumanin kabnetissa (1945–1947) ja Etelä-Carolinan kuvernöörinä (1951–1955).
Byrnes valittiin Time-lehden vuoden henkilöksi vuonna 1946.
James Elroy Flecker

James Elroy Flecker noin 1905.
James Elroy Flecker (5. marraskuuta 1884 – 3. tammikuuta 1915) oli brittiläinen runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija.
Flecker kuoli tuberkuloosiin 30-vuotiaana tammikuussa 1915 Sveitsissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Elroy Flecker Wikimedia Commonsissa
Books by Flecker, James Elroy gutenberg.org (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:James Elroy Flecker
Käännös suomeksi
John F. Seiberling

John F. Seiberling
John Frederick Seiberling (8. syyskuuta 1918 Akron, Ohio – 2. elokuuta 2008 Akron, Ohio) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui edustajainhuoneen jäsenenä Ohion 14.[lähde? ] vaalipiiristä vuosina 1971–1987.
Seiberling syntyi Akronissa, palveli armeijassa vuosina 1942–1946 ja valmistui lakimieheksi. Vielä kongressiuransa jälkeen hän työskenteli Akronin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan henkilökunnassa Ohiossa.
Seiberling oli Goodyearin perustajan, Frank A. Seiberlingin, pojanpoika. Myös hänen serkkunsa Francis toimi kongressin jäsenenä, tosin republikaanisesta puolueesta.
Varjot (kirja)

| Varjot> The Shadows |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. R. Ward
Kieli:  Englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Penguin Group (USA)
Julkaistu:  31. maaliskuuta 2015
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  592
Suomennos
Suomentaja:  Timo Utterström
Kustantaja:  Basam Books
Julkaistu:  8. lokakuuta 2015
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  656
Sarja: Mustan tikarin veljeskunta
Edeltävä:  Kuningas
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Varjot (engl. The Shadows) on Mustan tikarin veljeskunta -kirjasarjan kolmastoista osa, jonka on kirjoittanut J. R. Ward (eli Jessica Bird). Kirja julkaistiin englanniksi vuonna 2015, ja se ilmestyi suomeksi samana vuonna. Kirja kertoo varjojen Trezin ja iAmin tarinaa.