Rekolan historia
Venäjän vallan aika > Koskelan maanosto-osuuskunta

Vuonna 1907 Räckhalsista alettiin myydä maata tonteiksi. Tuolloin alue oli lähinnä peltoa ja metsää. Riihimäeltä kotoisin oleva talonomistaja Antti Gestrin osti helmikuussa 1907 yhdessä helsinkiläisen rakennusmestarin Frans Katajavuoren kanssa Karl ja Hulda Nyqvistin omistaman Peijaksen tilan, jonka pinta-ala oli tuolloin 121 hehtaaria. Gestrinin aikomuksena oli jakaa maa rakennustonteiksi, mutta kun tämä tuli muiden isäntien tietoon, he anoivat maaherralta uusjaon toimittamista Hanabölen kylässä. Perusteluina esitettiin tavanomaiset syyt, joiden mukaan talojen maat olivat isonjaon jäljiltä liian monessa lohkossa ja usein jopa ilman tarpeellisia tieyhteyksiä. Anomuksessa varoitettiin myös, että maiden palstoittaminen johtaisi maanomistajien välisiin riitaisuuksiin. Peijaksen tilan ostaneet Frans Katajavuori ja Antti Gestrin sekä Havukosken tilan omistanut maakauppias Adolf Wilenius ryhtyivät myymään palstoja lehti-ilmoituksilla heti uusjakoanomuksen jättämisen jälkeen. Wileniuksen puolesta myyntiä hoiti tunnettu palstoittaja varamaanmittari Artur Alli, joka piti Helsingissä omaa palstoitustoimistoa. Allia avusti lakiasioissa pankkimiesuraansa juuri samoihin aikoihin aloitteleva Juho Kusti Paasikivi, joka oli hänkin kiinnostunut tuottavista kiinteistökaupoista.
Hanabölen maanmyyjät vastustivat ymmärrettävistä syistä uusjaon toimittamista ja vetosivat lääninhallitukseen, jotta hanke raukeaisi. Katajavuoren ja Gestrinin allekirjoittamassa lausunnossa tunnustettiin uusjaon merkitys maanviljelylle, mutta pidettiin muita etuja tätä painavampina. Katajavuori ja Gestrin vetosivat omistamiensa tilojen laajuuteen ja sijaintiin rautatieaseman lähistöllä, mikä lisäsi merkittävästi niiden arvoa tonttimaana. Mikäli uusjako toteutettaisiin, voisivat he kuten muutkin radanvarren tilanomistajat menettää osan palstoistaan, jolloin heille koituisi ”sanomaton rahallinen tappio”, paljon suurempi kuin kauempaa rautatiestä maata luovuttaville viljelijöille. Koska tonttimaan hinta oli lisäksi Helsingin lähellä ”niin äärettömän suuri ja aina kohoaa”, oli järkevämpi pitää maat useina erillisinä palstoina, jolloin hyödyt ja haitat jakaantuisivat tasaisemmin kaikkien maanomistajien kesken.
Kiinteistökaupat alkoivat kesäkuussa 1907 uusjakoa koskevan anomuksen ollessa vielä lausuntokierroksella. Lillpetaksen isäntä Johan Lindström osti Katajavuorelta ja Gestriniltä kahtena palstana olevan, yhteensä noin kymmenen hehtaarin laajuisen niittyalueen, joka sijaitsi aivan radan vieressä pysäkin pohjoispuolella. Wilenius oli myymässä puolestaan maata koskelalaisten keväällä perustamalle Koskelan maanosto-osuuskunnalle, mutta kauppa estyi, sillä lääninhallitus ei hyväksynyt osuuskunnan sääntöjä, koska niissä ei selvitetty voitonjakoperiaatteita. Osuuskunta jäi tämän vuoksi epäviralliseksi, mikä ei estänyt kuitenkaan kaupantekoa. Osuuskunnan esimies maalarimestari Akseli Sariola osti Wileniukselta elokuussa 1907 omissa nimissään 120 tynnyrinalan eli noin 60 hehtaarin maakappaleen. Nimensä osuuskunta sai koskesta, joka sijaitsi sillä kohtaa Keravanjokea.
Wileniuksen puolesta kauppoja hoitanut Artur Alli laati alueelle alustavan palstoitussuunnitelman. Käytettävissä ollut maa-alue oli muotoutunut isonjaon jakolohkojen mukaan ja oli siksi hyvin epäsäännöllinen ja vaikeasti kaavoitettava. Alli varasi kuudesosan maasta yhteiskäyttöä varten, mitä voi pitää edistyksellisenä 1900-luvun alun oloissa. Tiestö jätettiin kustannussyistä mahdollisimman niukaksi, mutta jokainen tontti rajautui siitä huolimatta vähintään yhdeltä sivultaan yhteiseen tiehen. Kaksi rantatonttia varattiin yhteiskäyttöön, toinen uimarannaksi ja toinen pyykinpesua varten. Alueen pohjoispuolelle jäävä kapea ”häntä” suunniteltiin ensin jätettäväksi yhteiseksi takamaaksi, mutta tästä luovuttiin kustannussyistä samoin kuin alkuperäisiin suunnitelmiin kuuluneesta urheilukentästä.
Koskelalaisten ostama 60 hehtaarin maa-alue jaettiin 52 palstaksi, jotka huutokaupattiin ”osuuskunnan” jäsenille. Alue käsitti Keravanjoen ja nykyisen Katrintien ja sen Laurintien eteläpuolelle ajatellun jatkeen ja Reinontien ja Joukontien välisen alueen lisäksi myös Pirjontien länsipuolella olevat tontit sekä kaikki nykyisen Ullantien molemmin puolin olevat palstat.
Johtokunta valitsi maanmittari Edvard Tukkilan jyvittämään palstat ja määräämään kullekin sopivan pohjahinnan. Jyvittäjä arvosti eniten jokirannassa sijaitsevaa peltoa ja vähiten mäkistä metsämaata. Lopullinen huutokauppahinta määräytyi sen mukaan, miten kukin ostaja arvioi palstansa arvoa asuntotonttina. Hintaan vaikuttivat välimatka rautatiepysäkille, ilmansuunta, kaivon- tai puutarhantekomahdollisuus, rakennustarpeiden saanti tontilta, mahdollinen oma ranta, sijainti suhteessa muihin palstoihin ja niin edelleen. Eniten maksettiin kosken (nyk. Pikkukoski) yläpuolella kauniilla paikalla sijaitsevista rantapalstoista ja vähiten kauimpana pysäkistä sijaitsevista palstoista. Palstoille tuli pääasiassa huviloita. Syksyllä tehtiin sopimus, jonka mukaan koskelalaiset saivat rakentaa seitsemän metriä leveän tien Wileniuksen, Katajavuoren ja Gestrinin omistamien maiden kautta rautatiepysäkille.
Senaatin oikeusosasto teki vuoden 1907 lopulla päätöksen, jonka mukaan Hanabölen kylässä oli toimitettava uusjako. Varsinainen jaotustyö alkoi kesällä 1909 kartoituksen valmistuttua. Tärkein tulos oli tieyhteyden saaminen kyläkeskuksen ja Räckhalsin pysäkin välille ja tästä edelleen kolmen kilometrin päässä Tuusulan puolella sijaitsevalle Korson rautatieasemalle.
Vuonna 1909 junaliikenne palautui säännölliseksi. Junat olivat tuolloin jo I1-sarjamerkin saaneiden amerikkalaisten höyryveturien vetämiä. Valtionrautatiet oli tilannut vetureita viisi vuosisadan alussa ja niitä käytettiin Helsingin paikallisliikenteessä 1920-luvulle asti. Vuosina 1906-09 valmistui Tampellan tehtaalta Valtionrautateiden tilauksesta yhteensä 9 samankaltaista I2 ja I3 -sarjan veturia, jotka tulivat myös Helsingin paikallisliikenteeseen. I-sarjan veturit, joiden nopeus oli 65 km/h, saivat lempinimen Iita. Vuoteen 1910 mennessä oli Räckhalsiin saatu myös postipysäkki.