stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pykälä (järjestö)
Historia

1930-luvun alkupuolella pieni lainopin ylioppilaiden ryhmä kokoontui lähes päivittäin lukujen lomassa. Ryhmässä syntyi ajatus perustaa yhdistys korjaamaan opinnoissa ilmeneviä puutteita. Perustava kokous pidettiin maaliskuun 19. päivänä 1935. Paikalla oli tuolloin 35 juridiikan opiskelijaa, joista 24 allekirjoitti perustamiskirjan.
Perustajien joukossa olivat mm. Teuvo Aura, Harras Kyttä ja Olavi Sohlberg, jotka valittiin yhdistyksen ensimmäiseen hallitukseen.
Yhdistyksen tehtävänä oli tällöin toimia jäsentensä keskustelu- ja harrastusyhteisönä juridiikan opintoihin liittyen.
Toiminta

Pykälä ry:n ylin päättävä elin on yhdistyksen kokous, johon osallistumisoikeus on kaikilla yhdistyksen jäsenillä. Joka vuosi pidetään kevätkokous, jossa vahvistetaan edellisen vuoden tilinpäätös, ja syyskokous, jossa valitaan yhdistyksen puheenjohtaja ja hallitus.
Toiminta > Oikeusapuvaliokunta

Oikeusapuvaliokunta antaa oikeudellista apua opiskelijoille, jotka ovat Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan jäseniä tai suorittavat tutkintoaan Taideyliopistossa.  Oikeusapua annetaan puhelimitse, kirjeitse, sähköpostitse sekä henkilökohtaisesti. Neuvonta on maksutonta.
Toiminta > Valmennuskurssit

Pykälä ry on järjestänyt valmennuskursseja oikeustieteelliseen tiedekuntaan pyrkiville jo yli 60 vuoden ajan.
Toiminta > Inter Vivos

Inter Vivos on Pykälän neljästi vuodessa ilmestyvä jäsenlehti. Julkaisu pureutuu ajankohtaisiin juristikunnan ilmiöihin, opiskelijan arkeen sekä yleisesti niihin seikkoihin, jotka koskettavat oikkariopiskelijan elämää. Levikiltään IV on noin 1 900 kappaletta; se postitetaan kaikille yhdistyksen jäsenille, eri medioihin sekä Pykälän yhteistyöyrityksille ja muille sidosryhmätahoille. IV on lisäksi saatavilla useissa kirjastoissa ja sitä voi tarkastella pdf-muodossa Pykälän kotisivuilla.
Hallinto > Hallitus

Pykälä ry:n hallitukseen kuuluu 8 henkeä, jotka valitaan syksyisin yhdistyksen sääntömääräisessä kokouksessa. Hallitus kokoontuu kesää lukuun ottamatta viikoittain yhdistyksen tiloissa Sörnäisissä. Vuonna 2025 hallitukseen kuuluvat:
oik. yo. Alina Nuutila, puheenjohtaja
oik. yo. Pipsa Lahdenperä, yrityssuhdevastaava
oik. yo. Ilta Porkka, taloudenhoitaja
oik. yo. Johannes Heikkinen, opintovastaava
oik. yo. Silja Koskela, tiedotusvastaava
oik. yo. Jaakko Pasanen, ulkoasiainvastaava, Internationell Sekreterare
oik. yo. Jade Heikkilä, yleisvastaava
oik. yo. Aaro Ilvessalmi, tilavastaava
Hallinto > Aiemmat puheenjohtajat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  1935–1936 Eero Rönkä  1936–1937 Teuvo Aura  1937–1938 Jorma Vanamo  1938–1939 Östen Elfving  1939–1940 Matti Ylöstalo  1940–1941 Matti Virnes  1941–1944 Olli Kaila  1944–1947 Veikko Reinikainen  1947–1948 Antti Poukka  1948–1949 Lasse Vänttinen  1949–1950 Esko Keso  1950–1951 Tatu A. Tulenheimo  1951–1952 Jorma Kauppi  1952–1953 Esko Mattlar  1953–1954 Heikki Vasara  1954–1955 Reijo Gynther  1955–1956 Seppo Konttinen |  1956–1957 Pertti Niemistö  1957–1958 Kaarlo Kajala  1958–1959 Erkki Mali  1959–1960 Matti Helenius  1960 Paavo Saari  1961 Kauko Relander  1962 Turo Tukiainen  1963 Matti Pennanen  1964 Antero Molander  1965 Timo Kivi-Koskinen  1966 Ilpo Santala  1967–1968 Matti Aura  1969 Pekka Kangas  1970 Risto Paaermaa  1971 Kyösti Vesterinen  1972 Timo Karppinen  1973 Pasi Pönkä |  1974 Esa Swanljung  1975 Kimmo Sasi  1976 Jukka Luoma  1977 Hannu Viitanen  1978 Markku Vuorinen  1979 Kari Kiesiläinen  1980 Silja Ruokola  1981 Kari Rytkönen  1982 Janne Holopainen  1983 Erkki Helaniemi  1984 Pekka Nurminen  1985 Ilkka Syrjänen  1986 Ilkka Harju  1987 Ari Halonen  1988 Jan Vapaavuori  1989 Mika Ilveskero  1990 Pekka Takki |  1991 Timo M. Airisto  1992 Anna-Kaarina Piepponen  1993 Matti Louhija  1994 Heikki Untamala  1995 Timo Lappi  1996 Markus Myhrberg  1997 Katja Hollmén (o.s. Pätiälä)  1998 Janne Nyman  1999 Sakari Halonen  2000 Mikko Salo  2001 Jerry Hultin  2002 Jalmari Sasi  2003 Mikko Heinonkoski  2004 Tatu Oikarinen  2005 Emilia Kaikkonen  2006 Eero Kärki  2007 Risto Sandvik |  2008 Kiti Karvinen  2009 Iina-Mari Supperi  2010 Tuomas Rytkönen  2011 Kristiina Lindholm  2012 Jenna Tirkkonen  2013 Suvi Syvänen  2014 Eero Rapola  2015 Jere Hjelt  2016 Katariina Järvi  2017 Helinä Teittinen  2018 Jemina Fallenius  2019 Joel Ilveskero  2020 Valtteri Isola  2021 Teemu Lehti  2022 Teemu Hakala  2023 Riikka Lahtinen  2024 Sari Oravainen |
Kliininen koe

Kliininen koe on terveydenhuollossa tehty tutkimus, jossa potilaita jaetaan eri toimenpiteisiin ja seurataan niin, että havaintoja vertailemalla voidaan arvioida toimenpiteiden vaikutuksia. Luotettavassa kokeessa toimenpiteen valinta on satunnaistettu, jolloin kyse on satunnaistetusta vertailukokeesta.
Muita lääketieteellisen tutkimuksen asetelmia ovat esimerkiksi kohortti- ja tapaus-verrokkitutkimus. Nämä ovat luonteeltaan havainnoivia, eli potilaat ovat jakautuneet eri toimenpiteisiin hoitotarkoituksessa, ja tiedonkeruu tutkimukseen on ainakin osittain takautuvaa. Kliinisessä kokeessa kaikki on suunniteltu alusta asti tutkimustarkoituksessa, ja niissä on aina vertailuryhmiä, jotka ovat vertailukelpoisia toisten hoitoryhmien kanssa.
Käyttöaiheet

Laadukas kliininen koe on luotettavin menetelmä arvioida hoitojen vaikutuksia. Kliinisten kokeiden tulokset muuttavat jatkuvasti hoitokäytäntöjä – usein dramaattisestikin. Kokeiden ansiosta haitallisten hoitojen käyttö vähenee ja hyödyllisten käyttö lisääntyy suhteellisen nopeasti, sillä laadukkaan kokeen tulokset ovat vakuuttavia ennakkouskomuksista riippumatta.
Kliinistä koetta tarvitaan pääasiassa varmistamaan epävarmoja ennakkoarvioita pienistä ja keskisuurista hyötyvaikutuksista. Suuret vaikutukset ovat luotettavasti arvioitavissa havainnoivista aineistoista tai yksittäisistä tapauksista, ja haitallisiksi oletettujen toimien tutkiminen taas on lähtökohtaisesti epäeettistä suorassa kokeessa. Suuret hyötyvaikutukset ovat lääketieteessä varsin harvinaisia, joten kliiniset kokeet ovat aiheellisia valtaosassa terveydenhuoltoa.
Kliininen koe on parasta suorittaa mahdollisimman aikaisessa vaiheessa hoidon elinkaarta. Jos hoito ehtii vakiintua terveydenhuollossa, sen testaamisesta tulee vaikeampaa monella tavalla. Toisaalta hoito täytyy olla hyvin toteutettavissa ja sen vaikutuksista tulee olla alustavaa tietoa. Koetta ei myöskään kannata välttämättä tehdä, jos se tulee vielä muuttumaan dramaattisesti – tulosten saamiseen kuluu usein vuosia ja tulosten tulisi olla oleellisia pitkään tämän jälkeenkin ollakseen riittävän hyödyllisiä.
Kliinisen kokeen valtavasta merkityksestä huolimatta vain pieni osa lääketieteellisestä hoidosta perustuu laadukkailla kliinisillä kokeilla tuotettuun näyttöön. Kokeiden vähyys voi johtua esimerkiksi infrastruktuurin, resurssien, kannustimien ja koulutuksen puutteesta sekä sitkeistä ennakkouskomuksista ja eturistiriidoista. Tämän lisäksi suuri osa toteutuneista kliinisistä kokeista on heikosti suunniteltu, toteutettu tai raportoitu eikä vastaa oleellisiin kysymyksiin.
Rakenne

Kliinisen kokeen rakenne kuvataan yksityiskohtaisesti kokeen protokollassa. Kokeen vaiheet pyritään suunnittelemaan ennakkoon mahdollisimman tarkasti. Joskus kokeen aikana ilmenevät yllätykset antavat kuitenkin aihetta muutoksiin. Tällöin myös muutokset tulee kuvata avoimesti tuloksia raportoidessa. Ideaalitilanteessa protokollat julkaistaan ennakkoon rekistereissä, tiedelehdissä tai julkaisuarkistoissa – tämä alkoi yleistyä vasta 2010-luvulla, kun tutkimuksen rahoittajat, tiedelehdet ja muut toimijat alkoivat vaatia sitä. Ennakkojulkaisu lisää luottamusta, sillä ainoastaan ennakkosuunnitelmaa ja tulosraportteja vertaamalla lukijat voivat tietää aukottomasti, mitä poikkeamia protokollasta kokeessa on tapahtunut ja mitä tutkijat ovat mahdollisesti jättäneet raportoimatta. Vertailu voi paljastaa vakaviakin virhelähteitä.
Rakenne > Tutkimuskysymykset

Kliininen koe tulee yleensä suunnitella vastaamaan luotettavasti yhteen, täsmälliseen, ensisijaiseen kysymykseen. Kun vastaus ensisijaiseen kysymykseen on varmistettu, kokeen havaintoja voidaan suunnitellusti käyttää muutamaan toissijaiseen kysymykseen ja haitta- ja osajoukkokysymykseen. Aineiston avulla selvitetään usein myös muita kysymyksiä, mutta näiden tulosten luotettavuus on huomattavasti heikompi.
Ensisijaisen kysymyksen tulisi pääsääntöisesti koskea sitä oleellisinta hyötyä, jota hoidolla ylipäätään tavoitellaan, kuten merkittävää kuoleman tai vakavan tautitapahtuman, kärsimyksen tai toimintakyvyn häiriön ehkäisyä. Käytännössä paremmuus hoitojen välillä riiippuu myös haittavaikutuksista, käytettävyydestä, hinnasta ja muista tekijöistä, joten aineiston tulisi olla riittävä vastaamaan myös tärkeimpiin toissijaisiin kysymyksiin. Joskus terveysongelmien mekanismit tunnetaan varsin hyvin, jolloin myös fysikaalisia tai kemiallisia muuttujia voidaan enemmän korostaa. Korvikemuuttujien (engl. surrogate variable, esim. kasvaimen koko) avulla on pyritty ennustamaan todellisia terveysmuuttujia (esim. elinaika), mutta useinkaan tämä ei onnistu vaan tulokset voivat olla harhaanjohtavia. Joskus useita samantyyppisiä muuttujia voidaan myös yhdistää yhdeksi yhdistelmämuuttujaksi (engl. composite outcome), mutta tulos voi jälleen olla harhaanjohtava, jos vaikutukset eri muuttujiin eivät olekaan samansuuntaisia ja -arvoisia.
Kysymyksestä pitäisi käydä ilmi, millaista vaikutusta potilaat pitävät merkittävänä. Kliinistä koetta voidaan tehostaa niin, että sen tilastollinen voima riittää juuri ja juuri pienimmän merkittävän vaikutuksen arvioimiseen. Kokeen päätulos on myös helpommin tulkittava, kun se ottaa huomioon vain merkittävät muutokset. Muuttujat ovat ideaalitapauksessa täsmällisesti ja objektiivisesti (henkilöstä riippumattomasti) mitattavissa. Muussa tapauksessa virheen vähentämiseksi tarvitaan mittaajien sokkouttamista, riippumattomuutta ja vakiointia ja muita keinoja.
Kysymyksen täsmällinen muoto vaikuttaa suoraan siihen, millainen laskennallinen menetelmä vastaukseksi tarvitaan:
onko hoito A parempi kuin hoito B? (paremmuuskysymys, engl. superiority trial)
onko hoito A vähintään yhtä hyvä kuin hoito B? (epähuonommuuskysymys, engl. noninferiority trial)
onko hoito A yhtä hyvä kuin hoito B? (yhtäläisyyskysymys, engl. equivalence trial)
mikä on hoidon A vaikutus verrattuna hoitoon B tarkkuudella X? (estimointikysymys)
Jos kokeen tiedonkeruun aikana havaitaan, että kokeen ennakkotavoitteita ei voidakaan saavuttaa, tutkimuskysymyksiä on mahdollista vaihtaa kunhan tämä vaihto raportoidaan avoimesti. Kokeiden valikoiva raportointi aiheuttaa tutkimuskirjallisuuteen raportointiharhaa.
Rakenne > Tutkimuskysymykset > Haittakysymykset

Haitat ovat tärkeä osa kliinisen kokeen tulosta ja sekä ennakoiduista että yllättävistä haitoista tulisi kerätä rikasta tietoa aktiivisesti. Haitat tulee raportoida ensisijaisen tuloksen rinnalla avoimesti, jottei hoitojen hyöty-haittatasapainosta synny harhaanjohtavaa kuvaa. Hoidon keskeytykset ja näiden syyt raportoidaan, sillä kyse on usein merkittävistä haitoista.
Kliiniset kokeet eivät kuitenkaan sovellu hyvin haittojen luotettavaksi tunnistamiseksi: väestö on tyypillisesti pieni ja valikoitunut ja kokeen seuranta-aika on lyhyt, joten harvinaisemmat ja myöhäisemmät haitat laajemmissa väestöissä jäävät helposti tunnistamatta. Kaikkien haittavaikutusten tunnistamiseen ja arviointiin tarvitaankin enemmän meta-analyysejä sekä muuta havainnoivaa ja mekanistista tutkimusta.
Haitallisiksi arveltuja toimenpiteitä ei voida tutkia suoraan eettisesti, mutta kliiniset kokeet voivat tarjota luotettavaa aineistoa epäsuoralle arviolle. Aina, kun kokeessa syntyy ero hoito- ja verrokkiryhmien välille, kokeessa aiheutetaan tahattomasti haittaa niille ryhmille, jotka eivät saaneet hyödyllisimmäksi osoittautunutta hoitoa. Esimerkiksi tupakkariippuvuuden hoitoa tutkittaessa voi kertyä aineistoa, jossa satunnaistettu verrokkiryhmä tupakoi hoitoryhmää enemmän. Jos hoito on tehokas, tällainen koe vastaa käytännössä sitä, että verrokkiryhmää olisi pyydetty tupakoimaan enemmän. Lisätupakoinnin vaikutus voidaan arvioida suoraan esimerkiksi instrumenttimuuttuja-analyysissä.
Rakenne > Tutkimusasetelma

Kliinisessä kokeessa on yleensä vähintään kaksi rinnakkaista vertailuryhmää, joiden vastemuuttujia vertaamalla voidaan arvioida hoitojen vaikutuksia johonkin verrokkitoimeen nähden. Faktoriaalisessa asetelmassa taas on niin monta vertailuryhmää kuin on eri hoitojen ja näiden verrokkien yhdistelmiä. Faktoriaaliasetelma mahdollistaa useiden hoitojen itsenäisten vaikutusten ja yhteisvaikutusten arvioimisen samalla kerralla.
Potilaiden vertailemisen sijasta voidaan myös verrata havaintojaksoja. Vaihtovuoroasetelmassa jokainen potilas altistuu jokaiselle hoitovaihtoehdolle eri havaintojaksoina. Havaintojaksoja vertaamalla voidaan arvioida paitsi keskimääräinen vaikutus väestössä myös keskimääräinen yksilöllinen vaikutus. Tämä on kuitenkin mahdollista vain tutkittaessa hoitoja, joilla tiedetään olevan riittävän nopeasti alkava ja poistuva vaikutus. Joskus on mahdollista käyttää potilasta omana verrokkinaan muullakin tavalla, esimerkiksi hoitamalla toinen silmä uudella hoidolla ja toinen verrokkihoidolla.
Kliiniset kokeet ovat lähes aina yksivaiheisia, mutta ne voidaan myös toteuttaa useassa vaiheessa (engl. sequential design) niin, että kokeen jatkosta päätetään välitulosten perusteella. Kun kokeen muitakin ominaisuuksia muutetaan välitulosten perusteella, puhutaan mukautuvasta asetelmasta (engl. adaptive design). Mukautuva asetelma on parhaimmillaan huomattavasti yksivaiheista tehokkaampi.
Rakenne > Valintakriteerit

Kliiniseen kokeeseen tulisi yleensä valita potilaita, joihin kokeen tuloksia myöhemmin aiotaan soveltaa. Toisaalta kokeen resurssit voivat olla hyvinkin vähäiset, joten tutkimusväestöä voidaan rajata johonkin homogeeniseen osajoukkoon, jonka odotetaan ennakkotiedon perusteella hyötyvän hoidosta eniten. Tällaiset potilaat ovat yleensä mahdollisimman korkeassa riskissä tai vaikeassa tilassa, ja heillä on mahdollisimman korkea todennäköisyys noudattaa hoito-ohjeita ja pysyä seurannassa koko tutkimuksen ajan. Toisaalta kriteerit eivät voi olla liian tiukkoja, jotta kokeeseen ylipäätään osallistuu riittävästi potilaita.
Rakenne > Otoskoon arviointi

Kliinisen kokeen otoskoon tulee olla riittävä merkittävien vaikutusten havaitsemiseen ja arviointiin. Kliiniset kokeet ovat olleet tyypillisesti liian pieniä, eli ne ovat soveltuneet lähinnä toivottua suurempien vaikutusten arviointiin. Riittävä otoskoko tulee arvioida kokeen suunnittelun alkuvaiheessa, sillä otoskokotarve voi osoittautua paljon suuremmaksi kuin ennakolta saattaisi odottaa. Jos koe toteutetaan liian pienestä otoskoosta huolimatta, kokeen tulokset tulee tulkita varovasti (jos lainkaan). Liian pieniin kokeisiin liittyy suuren satunnaisvirheen lisäksi enemmän harhan lähteitä (kuten raportointiharhaa). Satunnaisvirhettä voidaan vähentää yhdistämällä usean pienen kokeen tulokset meta-analyysissä, mutta metatuloksen harhan arviointi voi olla haastavaa.
Otoskokoa tulisi käytännössä arvioida samalla menetelmällä kuin kokeen ensisijainen tulos suunnitellaan laskettavaksi. Hypoteesin testauksessa arviointiin tarvitaan yleensä vain muutama parametri: haluttu tilastollinen voima ja merkitsevyystaso, verrokkiryhmän odotettu keskimääräinen vaste sekä vaikutus, joka kokeella halutaan vähintään havaita. Jos vasteen ilmaantuvuus on verrokkiryhmässä 2/10, tarvitaan riskin puolittumisen havaitsemiseksi vähintään noin 500 potilasta (tavallisella varmuustasolla). Puolen keskihajonnan kokoisen vaikutuksen havaitseminen vaatii vastaavasti vähintään noin 200 potilasta. Eri virhelähteiden huomioimisen jälkeen otoskokotarve voi nousta kaksinkertaiseksi. Myös ryppäiden (klustereiden) satunnaistaminen yksilöiden sijasta lisää tarvittavaa otoskokoa, kun ryppäissä on samankaltaisia ihmisiä. Jos sopivaa analyyttistä menetelmää ei ole käytettävissä, voidaan otoskokoa aina hakea simulaation avulla.
Otoskoon laskentaan tarvittavia parametreja voidaan arvioida aiempien havaintojen tai pilottivaiheen avulla. Otoskoosta voidaan myös tehdä alusta asti mukautuva käyttämällä mukautuvaa tutkimusasetelmaa. Jos otoskoon ennakkoarvio osoittautuu aivan liian pieneksi, koetta voidaan joutua muuttamaan radikaalisti tai se joudutaan päättämään kokonaan. Koetta saatetaan myös jatkaa siinä toivossa, että sen havainnoista on hyötyä tulevissa meta-analyyseissä.
Rakenne > Rekrytointi

Potilaita voidaan yleensä rekrytoida kliinisiin kokeisiin normaalin terveydenhuollon toiminnan ohessa. Terveydenhuollon tietojärjestelmiin voidaan liittää automaattista seulontaa, jolloin hoitavan lääkärin ei tarvitse olla tietoinen mahdollisista kokeista. Lääkärit lähettävät potilaitaan tietämiinsä kokeisiin harvoin; tutkijoiden yhteys rekrytointiverkostoon on oltava hyvin tiivis. Suora yhteydenotto onkin toimintavarmempi. Mahdollisia osallistujia voidaan saavuttaa myös muualta väestöstä rekistereiden, median, kirjepostin, puheluiden tai työpaikkojen kautta. Medianäkyvyys on joskus ollut hyödyllistä myös yleisen hyväksyttävyyden kannalta. Menetelmien toimivuutta testataan usein kokeen pilottivaiheessa, sillä suuressa osassa kokeita rekrytointi ei onnistu alunperin suunnitellulla tavalla.
Kaikki valintakriteerit täyttävät potilaat eivät suostu osallistumaan kokeeseen ja syitä tähän voi olla monia. Osallistumista voivat lisätä muun muassa
mahdollisuus parantaa omaa ja muiden terveyttä
luottamus lääkäriin ja organisaatioon
vakuutusturva
tietoturva
vaivattomuus
mahdollisuus oppia lisää omasta terveydestä
mahdollisuus saada parempaa tai halvempaa hoitoa
joustavat vaatimukset
aktiiviset verrokkihoidot
potilaiden osallistaminen tutkimuksen suunnitteluun
Jos kokeeseen ei saada riittävästi potilaita, koetta voidaan yrittää muuttaa
laventamalla valintakriteerejä
pidentämällä rekrytointiaikaa
seulomalla uudelleen aiemmin valinnassa poissuljettuja potilaita
vaihtamalla ensisijaista vastemuuttujaa.
Rakenne > Alkumittaukset

Kliiniseen kokeeseen harkituista ja valituista potilaista tarvitaan riittävän kattavat perustiedot, jotta on mahdollista arvioida, millaisiin kohdeväestöihin kokeen tulokset voisivat soveltua. Myös tieto kokeesta poissuljetuista ja pudonneista potilaista on oleellista. Alkumittaukset tulisi tehdä mahdollisimman pian kokeeseen kutsusta, ettei kokeeseen kutsuminen itsessään ehdi vaikuttaa potilaaseen merkittävästi ja kelpoisuus säilyy toimenpiteen alkuun saakka. On mahdollista, että kokeeseen kutsuttu potilas ei täytäkään enää valintakriteerejä alkumittauksissa ja toimenpiteen alkaessa. Yleensä tällaiset potilaat pidetään kuitenkin mukana laskennassa alkuperäisessä toimenpideryhmässään, vaikka toimenpide jääkin saamatta (yleisessä hoitoaieanalyysissä arvioidaan toimenpideryhmän vaikutusta, ei realisoituneen toimenpiteen vaikutusta).
Alkumittausten tulosten vertailu voi paljastaa merkittäviä ongelmia satunnaistuksessa. Oleellisia muuttujia voidaan hyödyntää muutenkin vaikutuksen arvioimisessa mallintamalla. Pienetkin epätasapainot useissa oleellisissa muuttujissa voivat aiheuttaa tulokseen suuren satunnaisvirheen – tällaisia vakioituja (engl. adjusted) tuloksia pidetään kuitenkin toissijaisina. Vaikutusta voidaan samalla arvioida erilaisissa alkumittausten muuttujien muodostamissa osajoukoissa, mikä auttaa vaikutuksen muovaajien ja vaikutusmekanismien selvittelemisessä. Osajoukkotulokset – erityisesti jälkikäteen suunnitellut (post hoc)– ovat kuitenkin epäluotettavia ja ne tulee vahvistaa uusissa kokeissa.
Ideaalitilanteessa kokeeseen valitaan yleensä uusia potilaita, joiden alkumittaukset kertovat oleellista tietoa taudin laadusta ja luonnollisesta kulusta. Joissakin tapauksissa on kuitenkin mahdollista valita kokeeseen myös muita potilaita ja pyytää heitä lopettamaan aiempi hoito ns. puhdistusjaksolla, jolla aiemman hoidon vaikutuksen oletetaan poistuvan ja alkumittausten oletetaan lähenevän uusien potilaiden arvoja.
Rakenne > Sokkouttaminen

Kliinisen kokeen tulisi lähtökohtaisesti tapahtua niin sokkoutetusti kuin mahdollista. Täysin avoimissa kokeissa potilaat, hoitajat, mittaajat, tutkijat ja muut toimijat tietävät, mihin toimenpideryhmään kukin potilas on jaettu. Tieto toimenpiteestä voi vaikuttaa kunkin toimijan käytökseen kokeen aikana ja näin aiheuttaa tutkimustulokseen virhettä. Tiedolla on vaikutusta erityisesti kokeissa, joissa on pitkä seuranta-aika, subjektiivisia vastemuuttujia ja vahvoja ennakkouskomuksia. Kliinisen kokeen luotettavuus perustuu siihen, että toimenpide itsessään on ainoa tekijä, jolle annetaan mahdollisuus aiheuttaa systemaattinen ero toimenpideryhmien välille. Eli jos tiedon ajatellaan olevan osa toimenpidettä, tämä tulee ottaa huomioon tutkimuksen tulkinnassa: hoitovaikutus ei välttämättä ole aineen tai leikkauksen aiheuttama vaan johtuu joistakin muista eroista ryhmien käytöksessä tai kohtelussa.
Sokkouttamista voi kuitenkin olla haastavaa toteuttaa jopa tablettihoidoissa, joissa ryhmä voi selvitä esimerkiksi tabletin ulkonäöstä, mausta tai yleisistä haittavaikutuksista. Jos toimenpide voi selvitä mittaustuloksista, myös pääsy näihin tietoihin tulee evätä sokkoutetuilta henkilöiltä. Menetelmät sokkoutuksen suojaamiseksi tuleekin raportoida avoimesti, jotta lukijat voivat arvioida niiden riittävyyttä kussakin tilanteessa erikseen. Ideaalitilanteessa sokkouttamismenetelmien toimivuus varmistetaan ennen kokeen varsinaista aloitusta – koehenkilöiden ei tulisi kyetä arvaamaan toimenpideryhmää tarkemmin kuin satunnaiselta arvaukselta voi keskimäärin odottaa.
Sokkouttaminen voidaan purkaa kokeen aikana turvallisuussyistä; pääsääntöisesti tulisi seurata ennakkoon suunniteltuja purkamissääntöjä. Kokeen päättyessä sokkoutus tulee yleensä purkaa ja jatkoseuranta tapahtuu avoimesti.
Rakenne > Toimenpiteen valitseminen

Tutkimukseen osallistuville potilaille valitaan toimenpide satunnaisesti. Satunnaistaminen varmistaa, että vertailuryhmät ovat keskimäärin vertailukelpoisia satunnaistushetkellä ja että seuraava valinta ei ole ennakoitavista aiemmista valinnoista. Satunnaistaminen voidaan kuitenkin tehdä monilla eri tavoilla ja käytetty menetelmä tulisikin kuvata yksityiskohtaisesti.
Jokaiseen toimenpiteeseen valitaan pääsääntöisesti yhtä monta potilasta, sillä tämä on tilastollisesti tehokkainta. Yksinkertaisin tapa satunnaistaa olisi valita jokaiselle potilaalle oma satunnaisluku, mutta tämä voi tuottaa hyvin epätasaisia ryhmiä ja sarjoja (kuten AAABBBBBBBBBBBBBBB). Yleisempi menetelmä onkin järjestää tasainen määrä toimenpiteitä satunnaiseen järjestykseen pienissä osissa (kuten ABABAB BABBAA ABBABA ABBAAB). Tätä kutsutaan lohkosatunnaistamiseksi. Vaikka valinta ei ole täysin satunnainen, oleellista on, että seuraava valinta ei ole helposti ennustettavissa (kuten sarjassa ABABABABABABAB). Lohkon kokoa voidaan myös vaihdella satunnaisesti, jolloin lohkon viimeinenkään valinta ei ole helposti arvattavissa. Lohkosatunnaistus tuottaa myös riittävän samankaltaisia sarjoja yksinkertaisen satunnaistuksen kanssa, jolloin sitä ei tarvitse ottaa erityisesti huomioon tulosten laskennassa – virhe on pieni. (Tavalliset laskennalliset menetelmät olettavat, että toimenpiteen valintaan on käytetty yksinkertaista satunnaistamista, vaikka näin ei useinkaan ole.)
Vertailukelpoisuuden saavuttamista voidaan tehostaa edelleen ottamalla satunnaistamisessa huomioon tunnettuja vaikutuksen muovaajia (engl. effect modifier) tai ennustetekijöitä (engl. prognostic factor). Yksinkertaisin menetelmä on satunnaistaa näiden tekijöiden määräämissä osaryhmissä, eli käyttää ositettua satunnaistusta. Kun kaikki potilaat ovat satunnaistettavissa samaan aikaan, voidaan käyttää myös kaltaistamista, eli potilaista muodostetaan mahdollisimman samankaltaisia pareja ja toinen pareista saa hoidon ja toinen verrokin. Kolmas tapa – minimointi – on mukauttaa satunnaistuksen jakosuhdetta niin, että potilaalla on korkeampi todennäköisyys tulla valituksi toimenpideryhmään, johon on valittu vähiten hänen kaltaisiin potilaita aiemmin. Kun vaste hoitoon on välitön tai riittävän nopea, ryhmiinjaossa voidaan huomioida myös vastetieto halutulla tavalla. Vasteeseen mukautuvia menetelmiä käytetään kuitenkin toistaiseksi vielä hyvin vähän.