Suomalainen nationalismi
Maailmansotien välillä

Kun Suomi oli itsenäistynyt joulukuussa 1917, kansallisuusaate sai uuden funktion. Kun kansallisuusaate oli aiemmin tavoitellut kansakunnan luomista, nyt siitä tuli kansakunnan olemassaolon turvaamiseen keskittyvää yleisisänmaallisuutta. Nationalismi voimistui Suomessa 1920-luvulla monestakin syystä. Nationalismin katsottiin pelastaneen maan bolshevismilta, ja itsenäisyys nosti kansallista ylpeyttä. Nationalistit olivat kuitenkin tyytymättömiä Suomen rajoihin, joiden sisälle ei ollut saatu esimerkiksi Itä-Karjalaa. He eivät myöskään pitäneet suomenruotsalaisten puheista suomalaisten rodullisesta ja sivistyksellisestä huonommuudesta, eivätkä kielilainsäädännön takaamasta ruotsin kielen vahvasta asemasta Suomessa. Suhdetta Ruotsiin ja suomenruotsalaisiin heikensi myös se, että Ruotsi ei ollut kiinnostunut puolustusyhteistyöstä Suomen kanssa.
Tärkeä osa nationalistista ajattelua oli sisällissodan näkeminen ”vapaussotana”. Suomen itsenäisyys nähtiin suurena sankarikertomuksena, jossa kansallinen vapaus oli voitettu pitkäjänteisellä työllä. Uhraukset ja taistelut olivat olleet omia, eikä itsenäisyyden mahdollistaneita kansainvälisiä kuvioita nostettu esille.
Aiemmasta fennomaniasta 1920-luvun uuteen isänmaallisuuteen siirtyi kielikysymys. Aitosuomalaiset alkoivat 1920-luvun puolivälissä vaatia kieliryhmien väestösuhteen mukaisia korjauksia esimerkiksi virkakoneistossa ja koululaitoksessa. Poliittiset liberaalit ja kulttuuriliberaalit taas katsoivat kosmopoliittisuutta ja kansainvälisyyttä kohti ja hylkäsivät ahdaskatseisena pitämänsä isänmaallisuuden.
Ylioppilasnuoriso oli maailmansotien välisenä aikana merkittävässä osassa kansallisuusaatteen muotoilussa ja levittämistyössä. Porvariston ja maaseutuväestön kulttuuri-ihanteita seuraavien opiskelijoiden toimintaan kuului äänekäs nationalismi, kielitaistelu sekä Suur-Suomi- ja heimoaatteen propagointi. Ylioppilaat halusivat puhdistaa paitsi yliopiston ruotsin kielestä myös Helsingin venäläisyyden muistosta. Helsingin yliopiston opiskelijoista noin neljännes kuului 1920-luvun lopulla aitosuomalaiseen Akateemiseen Karjala-Seuraan.
Itsenäisen Suomen kahden ensimmäisen vuosikymmenen aikana syntyi sadoittain nationalistisiksi luonnehdittavia yhdistyksiä ja järjestöjä. Niiden lisäksi syntyi kansallismielisiksi myös mahdollisesti katsottavia nuorisoseuroja ja suojeluskuntia. Suurimmat ja vaikutusvaltaisimmat kansalliset järjestöt olivat tuolloin Suomalaisuuden liitto, Aitosuomalaisten Liitto, Akateeminen Karjala-Seura sekä Itsenäisyyden Liitto.
Työväenliikkeen asenne kansallisuusaatteeseen sisällissodan jälkeen oli lähinnä torjuva. Vasemmisto ei hyväksynyt suojeluskuntien toimia, ja myöskään kielikysymyksestä ei työväenliike innostunut. Esimerkiksi Helsingin Työväenyhdistyksen alustaja Ernst Lähde kuvaili vuonna 1932 vasemmiston tunnustavan kansallisuusaatteen myönteiset puolet, kuten oikeuden hoitaa asiansa omalla äidinkielellään, mutta hylkäävänsä militarismiin ja imperialismiin johtavan kiihkokansallisuuden.
Vuoden 1929 syksyllä sai alkunsa Lapuan liike, joka tavoitellessaan kommunistien toiminnan rajoittamista sai kaikki nationalistiset järjestöt puolelleen. Kun liike alkoi harjoittaa laittomuuksia, suuret valtakunnalliset kansallismieliset järjestöt julistautuivat tällaisista toimenpiteistä irti mutta silti vakuuttivat tukeaan Lapuan liikkeen alkuperäisille periaatteille. Vasta Mäntsälän kapina vuonna 1932 muodostui vedenjakajaksi.
Kielitaistelut ja nationalistien vaatimukset kielilain uudistamisesta huipentuivat eduskunnassa vuosina 1934–1935. Myös kansalliskiihkoiset ylioppilaat ryhtyivät tahollaan protesteihin, marsseihin, lakkoiluun ja suurten joukkokokousten järjestämiseen eri paikkakunnilla.
Kansallisuustaistelu menetti merkityksensä ensiarvoisena poliittisena ongelmana 1930-luvun lopussa yhtäältä Suomen ulkopolitiikan skandinavisen suuntauksen ja toisaalta yliopistolainsäädännön uudistuksen seurauksena, jossa suomen kielestä tuli Helsingin yliopiston ainoa hallintokieli. Hyökkäävä kommunistiviha, heimoaate ja Suur-Suomesta unelmointi väistyivät suomalaisen kansanvallan ja kansallisvaltion edellytysten pohdinnan sekä yleisemmän maanpuolustusaatteen tieltä. Samalla kansallinen ajattelutapa ja kansallinen asenne oli noussut lävistämään jo koko suomalaisen yhteiskunnan, ja suomalaisuustaistelu oli yleistynyt akateemisista ja maalaisliittolaisista ympyröistä kaikkiin suomenkielisiin porvarillisiin piireihin. Kalevalan juhlavuosi 1935 symbolisoi nationalismin vakiintumista vallitsevaksi ideologiaksi, ja samana vuonna peräti 74 000 suomalaista vaihtoi sukunimensä ruotsinkielisestä suomenkieliseksi.