stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Ludvig Engel

| Carl Ludvig Engel |
| --- | --- |
 Johan Erik Lindhin muotokuva Engelistä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. heinäkuuta 1778 Berliini, Preussin kuningaskunta
Kuollut: 14. toukokuuta 1840 (61 vuotta) Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  arkkitehti, kaupunkisuunnittelija
Arkkitehti
Koulutus:  Bauakademi
Taidesuuntaus:  klassismi
Merkittävät työt:  Oulun tuomiokirkko, Pyhän Kolminaisuuden kirkko, Johanneksen kirkko, Helsingin Vanhakirkko ja Senaatintori
Johan Carl Ludvig Engel (saks. Johann Carl Ludwig Engel; 3. heinäkuuta 1778 Berliini, Preussin kuningaskunta – 14. toukokuuta 1840 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta) oli saksalainen arkkitehti, joka työskenteli vuodesta 1816 Suomen suuriruhtinaskunnassa. Hänen arkkitehtuurinsa edusti uusklassista empiretyyliä. Engel loi pääkaupungiksi korotetulle Helsingille monumentaalikeskustan ja toimi koko suomalaisen rakennustaiteen suunnannäyttäjänä 1800-luvun alkupuoliskolla.
Preussilaissyntyinen Engel työskenteli Berliinissä, Tallinnassa ja Pietarissa ennen siirtymistään Suomeen. Hän sai ensin Helsingin uudelleenrakennuskomitean arkkitehtina ja myöhemmin Intendentinkonttorin johtajana laajan vaikutusvallan ja ainutlaatuiset mahdollisuudet toteuttaa arkkitehtonisia visioitaan.
Engelin päätyö Helsingissä on Senaatintorin empiremiljöö, johon kuuluvat Helsingin tuomiokirkko, Valtioneuvoston linna, Helsingin yliopiston päärakennus ja Kansalliskirjasto. Hän suunnitteli myös runsaasti kirkkoja ja julkisia rakennuksia eri puolille Suomea sekä piirsi useiden kaupunkien, kuten Turun ja Porvoon ruutu­asema­kaavat.
Elämäkerta > Varhainen ura

Johann Carl Ludwig Engel syntyi vuonna 1778 Berliinissä, silloisessa Preussin kuningaskunnan pääkaupungissa. Hänen isänsä oli muurarimestari Johann Philipp Engel. Isänsä esimerkkiä seuraten Engel suuntautui rakennusalalle ja aloitti opinnot Berliinin maineikkaassa rakennusakatemiassa Bauakademissa. Akatemiassa opetettiin teknisten aineiden lisäksi ”rakennustaiteen historiaa ja hyvää arkkitehtonista makua”; hyvällä maulla tarkoitettiin käytännössä tuon ajan muotityyliä, uusklassismia. Engelin kanssa samaan aikaan Bauakademissa opiskeli Karl Friedrich Schinkel, myöhemmin Preussin maineikkain arkkitehti ja Berliinin uusklassisen keskustan luoja. Ei kuitenkaan ole näyttöä siitä, että Engel ja Schinckel olisivat tunteneet toisensa opiskeluaikanaan. Vuoteen 1800 mennessä Engel valmistui Bauakademista maanmittariksi ja vuonna 1804 arkkitehdiksi. Tutkintotodistuksensa mukaan hän oli tehnyt oppilastöinä piirustukset koulua, virastotaloa, myllyä ja viljavarastoa varten. Todistuksessa korostettiin erityisesti Engelin ”eleganttia piirustustapaa”.
Valmistumisensa jälkeen Engel sai viran Preussin rakennushallituksessa. Virassaan hän pääasiassa avusti vanhempia arkkitehteja ja suunnitteli teollisia rakennuksia ja rakennelmia, kuten myllyjä, patoja ja vesipumppuja. Ansioluettelossa, jonka Engel laati erottuaan rakennushallituksen palveluksesta, hänen mainitaan suunnitelleen kahdeksan myllyä sekä tehneen 60 piirustusta pienempiä pato- ja myllylaitteita sekä vesipumppuja varten. Entisen opettajansa, arkkitehti Philipp Bernhard Bensonin kanssa hän suunnitteli myös kolme julkista rakennusta: Neuruppinin kaupungin raatihuoneen ja Pyhän Marian kirkon sekä Zittaun kaupungin raatihuoneen. Näistä Neuruppinin kirkko on edelleen jäljellä. Engelin vanhin säilynyt rakennuspiirustus on suunnitelma Preussin kruununleipomoksi vuodelta 1806; tätä rakennusta ei kuitenkaan toteutettu.
Vuonna 1806 Ranska voitti Preussin Jenan–Auerstedtin taistelussa. Maa joutui antautumaan Napoleonille, mikä lamautti Preussin rakennustoiminnan. Työpulan vuoksi Engel otti vuonna 1808 vastaan kaupunginarkkitehdin viran Venäjän keisarikuntaan kuuluvasta Tallinnasta, jonka asukkaista suurin osa oli baltian­saksalaisia. Engelin Tallinnaan suunnittelemista rakennuksista tiedetään vain vähän, ja vain yksi kaupungin vanhassa keskustassa sijaitseva yksityistalo on onnistuttu identifioimaan hänen työkseen. Tallinnakaan ei kuitenkaan tarjonnut Engelille riittävästi työtä, joten hän suuntasi katseensa keisarillisen Venäjän pääkaupunkiin Pietariin.
Elämäkerta > Ensimmäiset kosketukset Suomeen

Engel erosi 1813 Tallinnan kaupunginarkkitehdin virasta ja siirtyi pietarilaisen tehtailijan C. R. Lomanin palvelukseen. Hän matkusti Turkuun johtamaan Lomanin omistaman sokeritehtaan laajennusta ja vietti siellä kaksi vuotta. Engelin Turussa viettämät vuodet osoittautuivat merkityksellisiksi hänen tulevalle uralleen. Hän tutustui Turun akatemian fysiikan professoriin Gustaf Gabriel Hällströmiin, jonka kautta hän sai suunniteltavakseen akatemian tähtitornin. Vuonna 1819 valmistuneesta Vartiovuoren tähtitornista tuli Engelin ensimmäinen merkittävä suunnittelutyö Suomessa.
Ilmeisesti Turussa solmittujen kontaktien kautta Engelin nimi kantautui Johan Albrecht Ehrenströmin korviin. J. A. Ehrenström, vanha kustavilainen diplomaatti ja hovimies, oli Helsingin uudelleenrakennuskomitean puheenjohtaja. Ehrenström oli laatinut pääkaupungiksi korotetulle Helsingille hienostuneen uuden asemakaavan, mutta hänellä oli vaikeuksia löytää suunnitelman toteuttajaksi sopiva arkkitehti. Ruotsin vallan aikaisia arkkitehteja, kuten uuden Yleisten rakennusten intendentinkonttorin johtajaksi nimitettyä Charles Bassia, pidettiin tyyliltään vanhentuneina ja liian ”ruotsalaisina”.
Engel vieraili Ehrenströmin luona Helsingissä 1814, mukanaan nippu rakennuspiirustuksia. Hän teki hyvän vaikutuksen Ehrenströmiin, joka päätti suositella Engeliä uudelleenrakennuskomitean arkkitehdiksi. Ehrenström kehotti Engeliä piirtämään suunnitelman Helsinkiin suunniteltua pörssitaloa varten ja käyttämään sitä työnäytteenä virkaa hakiessaan. Ehrenström kirjoitti Engelistä suosituskirjeet Suomen asiain komitean edustajalle Carl Johan Walleenille ja ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinderille. Eräässä kirjeessään Ehrenström kuvailee tapaamistaan Engelin kanssa:
»Tutustuin eilen berliiniläiseen arkkitehtiin, joka tätä nykyä työskentelee herra Lohmannilla Turussa, ja olin aivan yllättynyt hänen lahjakkuudestaan. Hänellä oli joitakin töitä mukanaan, ja huomiotani kiinnitti niitä hallitseva jalostunut ja puhdas maku ja erityisesti se harvinaisen elegantti tapa, jolla ne on piirretty ja joka vetää vertoja parhaalle mitä olen tällä alalla nähnyt.»
Sokeritehtaan valmistuttua 1815 Engel seurasi Lohmania Pietariin, missä hän imi vaikutteita uusklassismin venäläisestä muodosta. Pörssitalon lisäksi hän laati luonnokset teatteriksi Pietariin sekä valtavaksi kirkoksi Moskovaan. Nämä piirustukset esiteltiin keisari Aleksanteri I:lle, ja ne saivat suopean vastaanoton keisarilta, joka oli innokas arkkitehtuurin harrastaja. Virantäyttöprosessi kesti silti vuosia; etenkin Carl Walleen oli varauksellinen Engeliä kohtaan ja toivoi, että uudelleenrakennuskomitean palvelukseen kiinnitettäisiin joku Pietarin taideakatemian oppilas. Keisarilliseen byrokratiaan turhautunut Engel valmisteli jo muuttoa takaisin kotikaupunkiinsa Berliiniin, mutta hänen suunnitelmansa keskeytyivät helmikuussa 1816. Tuolloin keisari hyväksyi Ehrenströmin ehdotuksen Engelin kiinnittämisestä Helsingin uudelleenrakennuskomitean arkkitehdiksi. 38-vuotias Engel muutti samana vuonna perheineen Helsinkiin, kaupunkiin, jonka uudelleenrakentamisesta tuli hänen elämäntyönsä.
Elämäkerta > Helsingin uudelleenrakennuskomitean arkkitehti

Engelin päätyö oli Senaatintorin ja sitä ympäröivien rakennusten suunnittelu. Ehrenströmin asemakaava korosti klassismin ihanteiden mukaisesti aukion symmetriaa. Pohjoisreunalle oli varattu paikka luterilaiselle kirkolle ja sen edessä olevalle päävartiolle, itä- ja länsireunoille taas senaatintalolle ja kenraalikuvernöörin palatsille, joiden tuli olla keskenään symmetriset.
Engelin ensimmäinen työ Helsingissä oli Senaatintorin eteläreunassa sijainneen Bockin talon muuttaminen (alun perin väliaikaiseksi) kenraalikuvernöörin palatsiksi. Myös muut Ruotsin vallan aikaiset kauppiastalot, jotka reunustivat toria etelästä, modernisoitiin klassismin ihanteiden mukaisiksi. Vuonna 1822 valmistui torin itäreunalle massiivinen Senaatintalo (nyk. Valtioneuvoston linna), jota Engel piti parhaana siihenastisena työnään ja johon hän myöhemmin viittasi mestariteoksenaan. Länsireuna varattiin aluksi kenraali­kuvernöörin palatsille, mutta myöhemmin siihen päätettiin sijoittaa yli­opiston pää­rakennus, koska Turusta vuonna 1827 Helsinkiin siirretty yliopisto tarvitsi kipeästi tiloja ja koska kenraalikuvernöörillä oli jo torin varrella sangen edustava palatsi. Päärakennus valmistui 1832.
Engelin päätyöksi muodostui luterilaisen pääkirkon, Nikolainkirkon (nyk. Helsingin tuomiokirkko), suunnittelu. Hän hioi kirkon piirustuksia vuosikymmenen ajan ja pyrki tekemään siitä mahdollisimman ”puhtaan” ja klassismin ihanteiden mukaisen. Kirkon rakennustyöt alkoivat vuonna 1830 ja ne olivat kesken vielä Engelin kuollessa 1840. Hänen seuraajansa saattoivat rakennustyöt päätökseen, mutta samalla tekivät lisäyksiä Engelin alkuperäisiin piirustuksiin ja muuttivat ratkaisevasti kirkon ulkoasua.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Engel kuoli 14. toukokuuta 1840 kotonaan Bulevardilla sairasteltuaan viimeisinä vuosinaan. Hänet on haudattu perhehautaan Hietaniemen hautausmaalle.
Yksityiselämä > Perhe

Engel avioitui saksalaissyntyisen vaimonsa Charlotte Sophien (1782–1831), omaa sukua Barth, kanssa viimeistään vuonna 1811. Charlotte Engel oli kotoisin Lüneburgista.
Perheeseen syntyi viisi lasta:
Emilie Charlotte (1812–1840)
Carl Eduart (1813–1815)
Carl Alexander (1818–1843), arkkitehti
Ludvig Albert (1820–1897), upseeri
Johan Wilhelm (1821–1849), lääketieteen ja kirurgian tohtori
Yksityiselämä > Seuraelämä

Aikalaiset kuvailivat Carl Ludvig Engeliä pidättyväiseksi herrasmieheksi, joka pukeutui elegantisti ja käyttäytyi aina ryhdikkäästi ja moitteettomasti. Engel oli julkisesti esiintyessään jäykkä ja vähäpuheinen, mikä saattoi johtua siitä, ettei ruotsin kieli ollut hänen äidinkielensä; hän puhui elämänsä loppuun saakka ruotsia paksulla saksalaisella korostuksella. Helsingin seurapiirien suhtautuminen Engeliin oli kaksijakoista: hänen taitavuuttaan arkkitehtina ihailtiin, mutta monia hänen rakennussuunnitelmiaan pidettiin liian korkealentoisina ja uhkarohkeina, ja eräät pitivät häntä jopa saksalaisena seikkailijana. Nämä ennakkoluulot saavuttivat huippunsa Nikolainkirkon ongelmallisen rakennustyön aikana; kirkkoa pidettiin liian huterasti suunniteltuna, ja helsinkiläisten väitettiin jopa lyöneen vetoa siitä, mihin suuntaan se kaatuu.
Engel viihtyi parhaiten pienessä ja luotetussa piirissä. Hänen parhaita ystäviään olivat kenraalikuvernöörin kanslian tirehtööri E. B. von Weissenberg, koskenperkaustoimikunnan johtaja Carl Rosenkampff sekä vuoriyli-intendentti Nils Nordenskiöld. Tämä herranelikko kokoontui säännöllisesti juomaan teetä von Weissenbergin taloon Vanhan kirkon porttia vastapäätä. Seurue puhui keskenään todennäköisesti saksaa, sillä von Weissenberg ja Rosenkampff olivat syntyisin Liivinmaalta, jonka yläluokka oli tuolloin vielä saksankielistä.
Berliiniläissyntyinen Engel ei koskaan kunnolla kotiutunut Helsinkiin, joka oli hänen silmissään pieni, kylmä ja kulttuuritarjonnaltaan puutteellinen provinssikaupunki. Saatuaan Senaatintalon valmiiksi Engel harmitteli ystävälleen kirjeessä, että se sijaitsi Helsingissä eikä Berliinissä, jossa sille olisi osattu antaa oikeanlaista arvoa. Etenkin pitkien ja pimeiden talvien aikana hän kärsi koti-ikävän puuskista ja hautoi suunnitelmia paluusta Preussiin. Engel ei kuitenkaan koskaan pannut näitä suunnitelmia täytäntöön, sillä hän tiesi, ettei voisi kotimaassaan saavuttaa samanlaista asemaa ja saada yhtä ainutlaatuisia suunnittelutöitä kuin Suomessa. Lopullisesti hän hylkäsi lähtösuunnitelmansa saadessaan Intendentinkonttorin johtajan viran 1824.
Yksityiselämä > Koti

Intendentinkonttorin johtajaksi päästyään Engel ryhtyi suunnittelemaan perheelleen omaa taloa. Se valmistui vuonna 1828 Bulevardille, joka oli muodostunut Helsingin yläluokan suosimaksi asuinalueeksi. Bulevardi 18:ssa sijainnut puinen empiretalo oli aikansa helsinkiläisellä mittapuulla ylellinen: siinä oli sali, ruokasali, vieraiden vastaanottohuone, Engelin työhuone, isäntäväen makuuhuoneet sekä keittiö ja palvelusväen tilat. Taloa ympäröi suuri puutarha, jonka hoitamiseen Engel keskittyi erityisellä innolla. Taloa ja puutarhaa hoiti suuri palveluskunta. Engelin talo sijaitsi alkuperäisellä paikallaan vuoteen 1883 asti, jolloin se purettiin ruotsinkielisen tyttölyseon koulurakennuksen tieltä.
Engelin tärkeimmät rakennukset > Tärkeimmät rakennukset Helsingissä

Bockin talon (1763) muutos ja laajennus Kenraalikuvernöörin palatsiksi (1816–1819)
Senaatin talo (nyk. Valtioneuvoston linna, (1818–1822)
Katajanokan kasarmi, Merikasarmi, (nyk. ulkoministeriön rakennus, 1820)
Kaartin kasarmi (nyk. Suomen puolustusministeriön päärakennus, 1822)
Kantonistikoulun päärakennus (nyk. osa Helsingin yliopiston Topelia-korttelia, 1823)
Divisioonankomentajan talo (nyk. valtioneuvoston juhlahuoneisto Smolna, 1825)
Vanha kirkko (1826)
Pyhän Kolminaisuuden kirkko (1827)
Yliopiston päärakennus (1832)
Seurahuone (nyk. kaupungintalo, 1832)
Yliopiston tähtitorni (1834)
Yliopiston kirjasto, (nyk. Kansalliskirjasto, 1840)
Lapinlahden sairaala (1841)
Yksityistalon (1820) muutos ja laajennus Keisarilliseksi palatsiksi (1843) (nyk. presidentinlinna)
Nikolainkirkko (myöh. Suurkirkko, nyk. Helsingin tuomiokirkko, 1852)
Kaartin lasaretti (1827)
Engelin tärkeimmät rakennukset > Töitä muualla Suomessa

Vartiovuoren tähtitorni, Turku (1818)
Moision kartanon päärakennus, Elimäki, Kouvola (1820)
Jämsän kirkko (1824, tuhoutunut tulipalossa 1925)
Hämeenkosken kellotapuli (1824)
Eckerön posti- ja tullitalo (1826)
Kuopion Lyseon lukio (1826)
Keminmaan (ent. Kemin maaseurakunnan) uusi kirkko (1827)
Lapuan tuomiokirkko (1827)
Tampereen vanhan kirkon kellotapuli (1828)
Sahalahden kirkko, Kangasala (1830)
Maalahden kellotapuli (1831)
Hollolan kellotapuli (1831)
Korsnäsin kirkko (1831)
Kittilän kirkko (1831)
Kajaanin raatihuone (1831)
Oulun suomalainen Lyseo, nyk. Oulun Lyseon lukio (1831)
Ahlaisten kirkon kellotapuli, Pori (1832)
Oulun tuomiokirkko (1832)
Isojoen kirkko (1833)
Sysmän kirkon laajennus (1833)
Heinolan pitäjänkirkon (ent. Heinolan maaseurakunnan kirkon) kellotapuli (1834)
Hämeen lääninhallituksen talo Hämeenlinnassa (1834)
Laukaan kirkko (1835)
Noormarkun vanha kirkko (1835)
Sannäsin kartano (1836–1837)
Vuojoen kartano, Eurajoki (1836)
Kokkolan raatihuone (1837)
Alajärven kirkko (1836)
Nokian kirkko (1837)
Kankaanpään kirkko (1839)
Åbo Svenska Teaterin julkisivu (1839)
Suodenniemen kirkon torni (1839)
Pälkäneen kirkko (1839)
Haminan raatihuoneen uudelleenrakennus (1840)
Porin raatihuone (1841)
Kärsämäen kirkko (1842)
Heinolan (ent. kaupunkiseurakunnan) kirkon kellotapuli (1842)
Mikkelin lääninhallituksen talo (1843)
Utsjoen pappila (1843)
Johanneksen kirkko (ent. Haminan kirkko) (1843)
Luumäen kirkko (1845)
Turun ortodoksinen kirkko (1845)
Leppävirran kirkko (1846)
Wiurilan kartanon talousrakennusten julkisivuja, Halikko, Salo
Lapinjärven ruotsalaisen kirkon kellotapuli
Engelin tärkeimmät rakennukset > Luovutetulla alueella

Säkkijärven kirkko (1833)
Suistamon ortodoksinen kirkko (1839)
Jaakkiman kirkko
Engelin maineen vuoksi hänen nimiinsä pannaan usein rakennuksia, jotka ovat hänen oppilaidensa suunnittelemia tai joiden piirustukset on tehty intendenttikonttorissa hänen johtajakaudellaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl Ludvig Engel Wikimedia Commonsissa
Elo, Salla: Koti Helsingissä, sydän Berliinissä: Saksalaissyntyisen Carl Ludvig Engelin sopeutuminen Suomeen. Pro gradu -työ, Tampereen yliopisto 2007. Viitattu 31.5.2011.
Carl Ludvig Engel Kansallisgallerian kokoelmissa
Engel, Carl Ludvig hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Vartiovuorenmäen tähtitorni vuonna 1852.
Engel ja Ehrenström postimerkissä 1950
Helsingin yliopiston päärakennus Senaatintorin laidalla.
Engelin alkuperäispiirustus Senaatintalon julkisivuksi
Keisarillinen palatsi, nykyisin presidentinlinna.
Eckerön posti- ja tullitalo.
C. L. Engel: Turun tuomiokirkon torni.
Roslavl

| Roslavl Ро́славль |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Smolenskin alueen sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Roslavl
 Koordinaatit: 53°57′15″N, 32°52′31″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Smolensk
Piiri:  Roslavlin piiri
Väkiluku (2010):  54 898
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  216500-216507
Suuntanumero(t):  +7 48134
 
 www.roslavl.ru/ 
 kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Roslavl (ven. Ро́славль) on kaupunki Venäjällä Smolenskin alueella. Se sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Ostjorjoen rannalla 123 kilometriä Smolenskista kaakkoon. Kaupunki on Roslavlin piirin keskus. Siellä risteytyvät Smolenskiin, Suhinitšiin, Brjanskiin ja Mogiljoviin johtavat rautatiet sekä Moskovan ja Brestin sekä Smolenskin ja Brjanskin väliset maantiet. Asukkaita kaupungissa oli 54 898 (vuonna 2010).
Rostlavlin lyhyempi bussi.
Historiaa

Kaupunki on saanut nimensä Smolenskin ruhtinaasta Rostislavista, joka vuoden 1137 tienoilla rakennutti paikalle ruhtinaskunnan lounaisrajalla sijainneen linnoituksen. Vuosina 1376–1512 se kuului Liettuaan. Vuonna 1512 venäläiset valtasivat Roslavlin, ja vuonna 1522 se liitettiin Moskovan Venäjään. Vuosina 1618–1654 kaupunki kuului Puolaan. Vuonna 1755 siitä tuli Smolenskin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1850 kaupungin läpi rakennettiin Moskovan ja Varsovan välinen maantie ja vuonna 1868 Orjolin ja Vitebskin välinen rautatie. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä ja kärsi suuria vahinkoja. Nykyään Roslavl on Smolenskin alueen kolmanneksi suurin kaupunki ja huomattava teollisuuskeskus.
Nähtävyyksiä

Stanovka-joen yläpuolella kohoavalla mäellä sijainneesta linnoituksesta on jäljellä maavallien jäännöksiä. Keskustan nähtävyyksiä ovat 1780–1790-luvuilla rakennettu barokkityylinen Neitsyt Marian taivaaseen astumisen kirkko, Pietari-Paavalin kirkko (1850-luku) ja Kazanin kirkko (1833–1845). Zaretšjen kaupunginosassa sijaitsee Ylösnousemuksen kirkko (1816–1825) ja Ostjor-joen rannalla 1500-luvulla perustettu Kristuksen kirkastumisen naisluostari. Muita nähtävyyksiä ovat 1800-luvulla rakennetut sairaala, entinen kaupunginduuma ja aatelishuone.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roslavl Wikimedia Commonsissa
Roslavlin piirin sivusto (venäjäksi)
Rostlavlin nunnaluostaria
Sosnovyi Bor

| Sosnovyi Bor Сосно́вый Бор |
| --- | --- |
 vaakuna
 Sosnovyi Bor
 Koordinaatit: 59°53′49.3″N, 29°4′37.7″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Sosnovyi Borin kaupunkipiirikunta
Väkiluku (2010)  ():  65 901
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK) 
Postinumero:  188540–188544
Suuntanumero(t):  +7 813 69
 
 www.sbor.ru 
 OKATO-tilastotunnus:41 454 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sosnovyi Bor (ven. Сосно́вый Бор) on kaupunki Leningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden eteläpuolella Kaprionlahteen laskevan Hevaanjoen suulla 81 kilometrin päässä Pietarista. Asukkaita on 65 901 henkeä (vuonna 2010).
Historia > Uustia

Uustia (ven. У́стье, Ustje; suomeksi on käytetty myös nimitystä Joensuu) on Hevaanjoen suulla sijaitseva entinen kalastajakylä. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuosien 1618–1623 ruotsalaisissa verokirjoissa. Tuolloin kylän 16 talossa asui 28 miestä, jotka kaikki olivat tilattomia talonpoikia. Historioitsija S. S. Gadzjatskin mukaan tilallisten puuttumista voi selittää seudulla harjoitettu raudan tuotanto, joka kuitenkin loppui ruotsinvallan aikana.
Hevaanjoen muista kylistä poiketen Uustian asukkaat olivat venäläisiä. Vuosina 1886–1917 kylässä toimi merenkulkuoppilaitos. Neuvostoliiton aikana 1930-luvulla perustettiin kalastuskolhoosi, joka vuonna 1962 yhdistettiin Lomonosovin kaupungin Progress-kolhoosiin.
Vuoteen 1958 saakka kylä kuului Leningradin alueen Lomonosovin piirin Vääskylän (ven. Калище, Kalištše) kyläneuvostoalueeseen. Sosnovyi Borin taajaman perustamisen yhteydessä muodostettiin Uustian kyläneuvosto, johon kuuluivat Uustian, Hirsikonnun, Ojankylän ja Siesta-Palkkinan kylät, Smolokurkan taajama sekä Rakopesän, Kirnun (ven. Керново, Kernovo), 71. ja 75. kilometrin louhosten ja Mustovon asutukset. Vuonna 1974 Uustian kyläneuvostoalue liitettiin Sosnovyi Borin kaupunkiin.
Nykyisin Sosnovyi Bor on kasvanut kiinni Uustiaan, jota kuitenkin edelleen pidetään erillisenä asutuskeskuksena. Suomenlahden rantatien ja Hevaanjoen entisen uoman Gluhovkan välillä sijaitsee Uustian sotamuistomerkki ja neuvostosotilaiden hautausmaa. Kylässä toimii myös pieni kotiseutumuseo.
Historia > Vääskylä

Hevaanjoen alajuoksulla sijaitsevien Vääskylän ja Uuden-Vääskylän eli Kangaspään kanta-asukkaita olivat inkerikot ja inkerinsuomalaiset äyrämöiset. Inkerikot kuuluivat ortodoksiseen Hevaan ja suomalaiset Kaprion luterilaiseen seurakuntaan.
Vuodesta 1743 lähtien kylät omisti valtioneuvos Grigori Jersalski, joka perusti seudulle paikallista kvartsihiekkaa raaka-aineena käyttäneen lasitehtaan. Vuonna 1895 Vääskylän tehdas siirtyi pietarilaiselle osakeyhtiölle, joka teki siitä yhden Euroopan suurimmista lasitehtaista. Vuonna 1899 tehtaan palveluksessa oli yli 2 000 työläistä, kuljetus- ja lastaustöissä oli sesonkiaikana tuhatkunta talonpoikaa. Työntekijöitä varten rakennettiin taajama, joka 1900-luvun alussa sulautui Vääskylän kylään. Venäjän sisällissodan aikana tehtaan laitteisto ryöstettiin, ja se lakkautettiin vuonna 1922.
Historia > Rautatie kaupunkiin

Vuonna 1908 alettiin rakentaa Oranienbaumista Vääskylän kautta Veimariin johtavaa rautatietä, joka ensimmäisen maailmansodan takia valmistui vasta vuonna 1927. Toisen maailmansodan jälkeen entisen lasitehtaan paikalle perustettiin kalatehdas Rutšjevski.
Nykyisin kaupunkitaajaman itäreunalla sijaitseva Kalištšen rautatieasema (Vääskylä) on eräs Pietarin Baltian aseman lähijunaliikenteen pääteasemista. Päivittäin ajetaan noin kymmenen junavuoroa kumpaankin suuntaan.