stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentolaivue 14

| Lentolaivue 14 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1938–1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  tiedustelu, rynnäkkö, pommitus, hävittäjätorjunta
Koko:  laivue
Tukikohta:  Suur-Merijoki, Käkisalmi, Laikko, Utti, Lappeenranta, Suulajärvi, Tiiksjärvi, Paltamo, Pudasjärvi, Kemi, Rissala
Kalusto:  Blackburn Ripon Fokker C.V Fokker C.X Fokker D.XXI Morane-Saulnier M.S.406
Sodat ja taistelut:  talvi-, jatko- ja Lapin sota
Lentolaivue 14 (LLv 14) oli Suomen ilmavoimien 1. tammikuuta 1938 perustettu yhteistoimintalaivue, joka osallistui talvi-, jatko- ja Lapin sotaan. Laivue lakkautettiin 4. joulukuuta 1944.
Perustaminen

Suomen ilmavoimien uudelleenjärjestelyssä 1938 lakkautettiin Lentolaivue 34, jonka kalusto sekä osa henkilöstöstä siirrettiin perustettavan lentolaivue 14:n rungoksi. Virallisen perustamispäivän, 1. tammikuuta 1938, jälkeen laivueen ryhmittymiseen kului muutama viikko, jonka jälkeen se liitettiin 19. tammikuuta 1938 lentorykmentti 1:een. Suur-Merijoen lentokentälle tukeutuneen laivueen kalustona oli aluksi Blackburn Riponit. Kesällä 1938 laivue sai Ripon-koneiden rinnalle lentolaivue 12:n luovuttamat Fokker C.V -koneet ja ennen talvisotaa vielä yhteen lentueeseen Fokker C.X -koneita.
Talvisota

Kapteeni Jaakko Moilasen komentama laivue oli liikekannallepanossa annetun käskyn mukaisesti hajautettuna Käkisalmen ja Laikon kentille talvisodan alettua marraskuussa 1939. Sen tehtävänä oli tiedustelutoiminta itäisellä Karjalankannaksella III armeijakunnan rintamaosalla. Laivue tiedusteli 1. joulukuuta alkaen etenevän puna-armeijan liikkeitä ja teki häirintäpommituksia. Joulukuun loppupuolella se joutui vihollishävittäjien kasvavan aktiivisuuden takia siirtymään päivätiedustelusta yötoimintaan. Laivueen yksi lentue vastaanotti 12. helmikuuta 1940 alkaen kalustokseen Gloster Gladiatoreita. Uudella kalustolla voitiin jatkaa päivisin tapahtuvaa lentotiedustelua. Venäläisten aloitettua 3. maaliskuuta 1940 Viipurinlahden ylityksen laivue vedettiin 5. maaliskuuta itäisen Kannaksen tiedustelutehtävistä torjumaan maihinnousua. Tiedustelu- ja pommituslentojen lisäksi se rynnäköi jäällä eteneviä venäläisjoukkoja vastaan ja osallistui ilmataisteluihin, joissa ylikersantti Martti Perälä saavutti 5. maaliskuuta laivueen ensimmäisen ilmavoiton ampumalla alas I-153-hävittäjän Äyräpäässä. Välirauhan astuessa voimaan 13. maaliskuuta 1940 laivue siirtyi kokonaisuudessaan Uttiin.
LLv 14 lensi talvisodassa 234 sotalentoa, joilla se saavutti kolme ilmavoittoa menettäen yhden koneen ohjaajineen.
Lapin sota

Laivue alistettiin 15. syyskuuta uudelleen lentorykmentti 2:lle ja se siirtyi edelleen erikoisesikunta Sarkolle alistettuna 21. syyskuuta 1944 Paltamoon, josta se aloitti tiedustelulennot saksalaisten joukkojen liikkeiden selvittämiseksi. Laivue siirtyi 15. lokakuuta kunnostuksen jälkeen saksalaisten hävittämälle Pudasjärven kentälle. Laivue lensi viimeisen sotalentonsa 18. lokakuuta, tiedustellen Morane-parvella Kemijärven ja Vuojärven suuntiin. Rintaman siirryttyä koneiden toimintasäteen rajoille ja lentävän henkilökunnan kotiuttamisen alettua laivue ei enää osallistunut sotalentoihin. Laivue siirtyi 7. marraskuuta Kemiin ja sieltä edelleen Rissalaan 27. marraskuuta. Ilmavoimia rauhanajan vahvuuteen saatettaessa laivue lakkautettiin 4. joulukuuta 1944.
Fokker C.V.
Fokker C.X.
Fokker D.XXI.
Morane-Saulnier M.S.406
Lentolaivue 15

| Lentolaivue 15 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941–1942
Valtio:  Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  tiedustelu, valvonta, huolto
Tukikohta:  Vaasa  Paltamo  Höytiäinen  Repola  Sortavala
Kalusto:  Heinkel He 115  Blackburn Ripon  Junkers W 34  Høver M.F. 11  Berijev MBR-2
Lentue X:n ja Lentolaivue 15:n käytössä ollut Heinkel He 115, tunnus HE-115.
Laivueen käytössä ollut konetyyppi, Høver M.F. 11.
Lentolaivue 15 (LLv 15) oli Suomen ilmavoimien lentolaivue, joka perustettiin jatkosodan alkuvaiheessa. Laivue osallistui jatkosodan hyökkäysvaiheeseen suorittamalla lähinnä III armeijakunnan ja 14. divisioonan hyväksi tiedustelu-, valvonta-, huolto- ja propagandalentoja eri tukikohtiin tukeutuen. Hyökkäysvaiheen muututtua asemasodaksi, väliaikaiseksi perustettu laivue lakkautettiin ilmavoimien komentajan käskyllä 26. helmikuuta 1942.
Perustaminen

Ilmavoimien komentajan käskyllä muodostettiin Vaasaan 20. kesäkuuta 1941 Ilmavoimien esikunnan alainen Erillinen Lentue X, jonka päälliköksi määrättiin kapteeni Osmo Malinen. Se sai tehtäväkseen tiedustelulla päivittäin Rauma-Tornio välin Pohjanlahdella. Lentueen kalustona oli aluksi kaksi merivartiolaitokselta käyttöön saatua Junkers W 34 -konetta, joiden lisäksi lentue sai 27. kesäkuuta Lentovarikolta Heinkel He 115 -kellukekoneen. Lentueen pohjalta muodostettiin 30. kesäkuuta Lentolaivue 15, jonka komentajana jatkoi kapteeni Malinen. Laivueen muodosti alkuvaiheessa kaksi lentuetta: 1. lentue, päällikkönä luutnantti Erkki Jauri ja kalustonaan He 115 -kone sekä JU-lentue, päällikkönä kapteeni Kosti Lehmus ja kalustonaan Junkers-koneet.
Toiminta

Valvontalennot Pohjanlahdella lopetettiin heinäkuun alussa, ja laivueen JU-lentue siirtyi 2. heinäkuuta Paltamoon, tehtävänään haavoittuneiden kuljetus ja kaukopartioiden kuljetus- ja huoltolennot rintamalinjan taakse III armeijakunnan ja 14. divisioonan lohkoilla. 1. lentue ja laivueen esikunta siirtyi 5. heinäkuuta Höytiäisen Hirvirantaan. Karjalan armeijalle alistettu lentue aloitti tiedustelulennot sekä lentolehtisten levittämisen 10. heinäkuuta alkaen Laatokan ja Maaselän alueilla. Lisää kalustoa lentue sai, kun viisi Blackburn Ripon -konetta saapui Lentovarikolta Tampereelta 8. heinäkuuta alkaen. Myöhemmin lentue sai Lentovarikolta vielä kaksi Høver M.F. 11 -konetta, ensimmäisen 15. elokuuta ja toisen 25. elokuuta. Lisäksi lentueen kalustovahvuuteen liitettiin kaksi sotasaaliiksi saatua Berijev MBR-2 -lentovenettä, ensimmäinen 17. heinäkuuta ja toinen 11. elokuuta. Koneet olivat kuitenkin niin huonossa kunnossa, että niillä lennettiin yhteensä vain kolme sotalentoa.
Laivueeseen perustettiin 1. elokuuta 2. lentue, jonka päälliköksi tuli kapteeni Alpo Parviainen. Kalustonaan kolme Ripon-konetta, Repolaan tukeutunut lentue sai tehtäväkseen tiedustelun ja sissien huoltolennot 14. divisioonan alueella. Lentue siirrettiin 20. elokuuta lentolaivue 10:een, mistä henkilöstö ja kalusto palautettiin lokakuun puolivälissä. Maajoukkojen hyökkäyksen edetessä laivueen esikunta ja 1. lentue siirtyivät lähemmäksi rintamalinjoja Sortavalaan, mistä lentueen koneet suorittivat Laatokan alueen valvontaa ja tiedustelua sekä huoltolentoja. Marraskuun alussa, sisävesistöjen jäädyttyä, laivueen kellukekoneet varastoitiin talven ajaksi.
Paltamoon tukeutunut JU-lentue nimettiin 16. marraskuuta 3. lentueeksi, tehtävien pysyessä samoina.
16. joulukuuta laivueen lentueet järjesteltiin uudelleen siten, että Sortavalassa ollut 1. lentue jaettiin kahtia, jolloin muodostui edelleen 1. lentue ja uudelleenperustettava 2. lentueselvennä. Molemmilla lentueilla oli kalustonaan neljä Ripon-konetta.
Vuoden 1942 alussa 3. lentue tukeutui edelleen Paltamoon, 1. ja 2. lentueen tukeutuessa Sortavalan Kasinhäntään. Talvikauden ja sotatoimien hiljentymisen takia ei toimintaa alkuvuonna juurikaan ollut. Laivueen ainut sotatoimitappio ajoittui tälle ajanjaksolle, kun tiedustelulennolla ollut 1. lentueen Ripon-kone tuhoutui tiedustelulennolta palatessa moottorivian takia. Hyökkäysvaiheen muuttuessa asemasodaksi, huolto- ja tiedustelutehtäviä varten väliaikaiseksi perustettu laivue lakkautettiin ilmavoimien komentajan 26. helmikuuta 1942 antamalla käskyllä, lentojen jatkuessa kuitenkin vielä 8. maaliskuuta asti. Laivue lensi toimintansa aikana 2 087 lentotuntia, pudotti 3 953 000 lentolehtistä ja kuljetti sairaalahoitoon 1 593 haavoittunutta.
Laivueen lakkauttamisen jälkeen varastoituna olleet Høver-koneet siirrettiin kunnostettavaksi Lentovarikolle Tampereelle. Lentokelpoinen kalusto siirrettiin muihin yksiköihin, Ripon-koneet Lentolaivue 12:lle, Junkers-koneet Lentolaivue 48:lle ja Heinkel-kone Lentolaivue 46:lle.
Laivueen ryhmitys

Laivueen esikunta
Vaasa 29. kesäkuuta–5. heinäkuuta 1941
Höytiäinen 5. heinäkuuta–29. elokuuta 1941
Sortavala 29. elokuuta–8. maaliskuuta 1942.
1/LLv 15
Höytiäinen 5. heinäkuuta–29. elokuuta 1941
Sortavala 29. elokuuta–8. maaliskuuta 1942.
2/LLv 15
Repola 1. elokuuta–20. elokuuta 1941
Tiiksjärvi 20. elokuuta 1941–16. joulukuuta 1941 (liitettynä 2/LLv 10:een)
Sortavala 16. joulukuuta 1941–8. maaliskuuta 1942.
3/LLv 15
Paltamo 2. heinäkuuta 1941–8. maaliskuuta 1942.
Aiheesta muualla

Rajavartiolaitoksen ilma-alukset kautta aikain (Arkistoitu – Internet Archive)
Lestijärven vaakuna

Lestijärven vaakuna
Lestijärven vaakuna on Lestijärven kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa seudun entisaikojen erämaaluonteeseen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä sininen teerenpyrstö.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Lestijärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 29. syyskuuta 1966. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 19. tammikuuta 1967.
Lepänkääpä

| Lepänkääpä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Inonotaceae
Suku::  Lepänkäävät Inonotus
Laji::  radiatus
Kaksiosainen nimi
 Inonotus radiatus  (Sowerby : Fr.) P. Karst 
Katso myös
   Lepänkääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lepänkääpä (Inonotus radiatus, myös Xanthoporia radiata) on sienilaji, jota tavataan yleisesti Suomen etelä- ja keskiosissa. Sen itiöemä on kellertävä ja pehmeä, yläpinnalta usein hieman nukkainen, muttei karvainen, teräväreunainen. Lepänkääpä esiintyy usein suurinakin ryhminä. Se tuhoaa erityisesti puistojen lehtipuita, mutta sitä tavataan myös rantalehdoissa. Sen pääasiallinen isäntäpuu on tervaleppä, jolle se voi aiheuttaa suurtakin vahinkoa. Laji vahingoittaa myös harmaaleppää, pähkinäpensasta ja esimerkiksi syreenejä. Itiöemä on yksivuotinen.
Lepänkääpä on yksivuotinen valkolahoa aiheuttava laji.
Lepänkäävän lahottamassa puussa voi seuraajalajina kasvaa voikääpä (Antrodiella serpula).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lepänkääpä (Inonotus radiatus)
Ymparisto.fi: Lepänkääpä (Inonotus radiatus)[vanhentunut linkki]
Mushroom Expert: Inonotus radiatus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Xanthoporia radiata:  Wikidata: Q80212138  Wikispecies: Xanthoporia radiata  CoL: 5C7RT  EoL: 46705220  Fungorum: 584535  GBIF: 7442237  iNaturalist: 524934  MycoBank: 584535  NatureServe: 2.1059685  Open Tree of Life: 93110 
Boletus radiatus:  Wikidata: Q54371171  AusFungi: 60074424  CoL: MCYV  Fungorum: 194874  GBIF: 5238335  IRMNG: 10387639  MycoBank: 194874  NZOR: ffa613cc-fb96-4034-9ed6-eb89ec157372
Lestradea

| Lestradea> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Lestradea  Poll, 1943
Katso myös
   Lestradea Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lestradea on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Afrikasta:
Lestradea perspicax Poll, 1943 – Parijuovahiekkahautoja
Lestradea stappersii (Poll, 1943)
Metsämyyrä

| Metsämyyrä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Varsinaiset myyrät Arvicolinae
Suku::  Metsämyyrät Clethrionomys
Laji::  glareolus
Kaksiosainen nimi
 Clethrionomys glareolus  (Schreber, 1780) 
Synonyymit
 Myodes glareolus (Schreber, 1780) 
 Metsämyyrän levinneisyys.
Katso myös
   Metsämyyrä Wikispeciesissä   Metsämyyrä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Metsämyyrä (Clethrionomys glareolus, syn. Myodes glareolus) on punaruskea, pääasiassa metsissä elävä jyrsijälaji. Se on hyvin yleinen Euroopassa ja elää lähes koko mantereella ja myös Siperiassa Baikaljärvelle saakka. Metsämyyrä syö pääasiallisesti kasviravintoa.
Koko ja ulkonäkö

Metsämyyrä on aikuisena selkäpuolelta yleensä punaruskea, mutta nuoret alle kuukauden ikäiset yksilöt ovat harmaanruskeita. Selän värityksen raja harmaisiin kupeisiin ei ole jyrkkä, sitä vastoin harmaanvalkoisen tai -keltaisen vatsan ero kylkiin on jyrkkärajainen. Häntä on kaksivärinen, alta valkea ja päältä musta, ja sen pituus on noin puolet ruumiin pituudesta.
Pään ja ruumiin pituus on yhteensä 7–13,5 senttimetriä ja hännän pituus 3,5–6,5 senttimetriä. Metsämyyrä painaa 12–35 grammaa.
Levinneisyys

Metsämyyrän levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan, jossa se ei kuitenkaan esiinny Islannissa, Iberian eteläosissa, Välimeren saarilla eikä aivan pohjoisessa havumetsärajan pohjoispuolella. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu idässä Baikaljärvelle saakka. Metsämyyrä on metsäpäästäisen ohella Suomen runsaslukuisin nisäkäs.
Metsämyyrä on Euroopassa hyvin yleinen. Vaikka populaatiotiheys vaihtelee vuosittain, niin metsämyyräkanta on vakaa. Tehokkaan lisääntymisen seurauksena kannat voivat kasvaa nopeasti. Metsämyyräpopulaation kannat vaihtelevat runsaasti melko säännöllisessä syklissä. Pohjois-Suomessa metsämyyrän kannanvaihtelujakson pituus on 4–5 vuotta, Keski-Suomessa 3–4 vuotta. Etelä-Suomessa kantojen vaihtelu on epäsäännöllisempää. Hyvinä myyrävuosina metsämyyrät saattavat syksyllä tunkeutua kesämökkeihin ja ulkorakennuksiin.
Elinympäristö

Metsämyyrä elää erilaisissa metsissä. Lajin levinneisyysalueen eteläosissa se viihtyy lehti- ja sekametsässä, mutta esimerkiksi Suomessa se elää myös havumetsissä. Metsämyyrä suosii erityisesti tiheää aluskasvillisuutta. Sitä tavataan joskus myös pensaikoista kaukana metsistä.
Käyttäytyminen > Ravinto

Metsämyyrä käyttää pääasiassa kasvisravintoa, kuten siemeniä, marjoja, lehtiä ja juuria, näiden lisäksi myös sieniä. Keväällä ja kesällä jopa 60 prosenttia ruokavaliosta koostuu vihreistä kasvinosista. Taitavana kiipeilijänä metsämyyrä syö myös jäkäliä puista. Talvella se syö myös havupuiden taimien latvasilmuja. Metsämyyrä syö satunnaisesti myös hyönteisiä ja muita pikkueläimiä sekä linnunmunia.
Metsämyyrä piilottaa syksyisin pähkinöitä, marjoja, siemeniä ja naavaa maanalaisiin varastoihin, puunkoloihin ja vanhoihin linnunpönttöihin.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Metsämyyrän lisääntyminen ajoittuu huhti–lokakuulle, mutta suotuisissa olosuhteissa se voi lisääntyä ympäri vuoden. Naaras on sukukypsä runsaan kuukauden ja koiras aikaisintaan kahden kuukauden iässä. Vuoden lopulla syntyneet yksilöt alkavat lisääntymään kuitenkin vasta seuraavana keväänä.
Metsämyyrän kantoaika on 21 vuorokautta, mutta se voi pienentyä 17 päivään, jos naaraalle on tarjolla runsaasti ravintoa. Kantoaika pitenee, jos naaras oli tullut raskaaksi heti edellisen poikueen synnyttä imetysaikana. Vuodessa syntyy 4–5 poikuetta, joissa on yleensä 3–5 poikasta.
Poikaspesä on yleensä maanpinnan alapuolella, mutta joskus niitä on myös kannoissa ja tiheissä pensaissa. Pesä on tehty sammalista, lehdistä ja muista pehmusteista. Koiraat eivät osallistu poikasten hoitamiseen, mutta naaraat ovat todella huolehtivaisia. Jos yksikin poikasista lähtee pesästä, naaras käy hakemassa sen takaisin pesään.
Myyräkuume

Metsämyyrä kantaa usein Puumala-virusta, joka aiheuttaa myyräkuumetta. Tämä kuumeinen yleistauti kuuluu munuaisoireisten verenvuotokuumeiden tautiryhmään. Tauti tarttuu ihmiseen metsämyyrän eritteistä (virtsa, ulosteet ja sylki). Oireina ilmenee mm. äkillistä ankaraa kuumetta, munuaisoireita ja näköhäiriöitä. Taudista jää pitkäksi aikaa immuniteetti.
Metsätuhot

Metsämyyrä aiheuttaa vähäistä vahinkoa myös metsätaloudelle syömällä taimien silmuja sekä kasvainten kuorta. Silmu- ja kasvainvioituksista on seurauksena mutkia ja muita laatuvikoja puun runkoon.
Kirjallisuutta

Ylönen, Hannu: Myyrän salainen elämä : Suomen yleisimmän nisäkkään jäljillä.  (213 s)  Jyväskylä:  Atena, 2018.  ISBN 9789523004108
Aiheesta muualla

Luonnonvarakeskus (Luke): Metinfo – Metsien terveys, myyrät (Arkistoitu – Internet Archive)
Yle Oppiminen: Metsämyyrä
Animal Diversity Web (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q216580  Wikispecies: Clethrionomys glareolus  ADW: Myodes_glareolus  BOLD: 68557  CoL: 454Q4  EPPO: CLETGL  EUNIS: 316374  Fauna Europaea: 305607  GBIF: 5706764  iNaturalist: 55903  ITIS: 970613  MSW: 13000312  NatureServe: 2.103085  NBN: NHMSYS0020755138  NCBI: 447135  Observation.org: 420  OBIS: 1506682  Open Tree of Life: 1051603  Paleobiology Database: 104937  Laji.fi: MX.48745 
Metsämyyrä sivukuvassa.
Letka (kylä)

Letka (komiksi ja venäjäksi Летка) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Priluzjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Letka-joen rannalla 100 kilometriä piirin keskuksesta Objatševosta etelään. Kylän kautta kulkee Kirovin ja Syktyvkarin välinen maantie. Asukkaita on 3 100 henkeä (vuonna 2002).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1620. Vuoteen 1645 mennessä sen viereen syntyi Letkan pogosta. Asukkaat harjoittivat maanviljelyä, metsästystä ja kalastusta sekä toimivat kyytimiehinä Vjatkan ja Luzan välisellä kauppareitillä. Vuosina 1935–1963 kylä oli Letkan piirin keskus. Vuonna 1989 asukkaista 68 % oli komeja ja 28 % venäläisiä.
Lermontov

| Lermontov Лермонтов |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Stavropolin aluepiiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  31 km²
Korkeus:  650 m
Väkiluku (2013):  22 680
 – Väestötiheys:  732 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.lermsk.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lermontov (ven. Ле́рмонтов) on kaupunki Stavropolin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaukasusvuoriston juurella, Kaukasian kivennäisvesikylpyläalueen keskellä, 190 kilometriä Stavropolista lounaaseen. Asukkaita on 22 700 (vuonna 2013).lähde?
Lermontovskin uraanikaivostaajama perustettiin vuonna 1953. Vuonna 1956 siitä tuli Lermontovin kaupunki. Uraanin louhinta päättyi vuonna 1967, minkä jälkeen paikkakunnalle syntyi mm. elektroniikka- ja konepajateollisuutta.
Aiheesta muualla

Lermontovin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Stavropolin aluepiirin  ja piirit
Aleksandrovskoje •
Andropov •
Apanasenkovskoje •
Arzgir •
Blagodarnyi •
Budjonnovsk •
Budjonnovsk •
Georgijevsk •
Georgijevsk •
Gratšovka •
Izobilnyi •
Ipatovo •
Jessentuki •
Kirov •
Kislovodsk •
Kotšubejevskoje •
Krasnogvardeiskoje •
Kurskaja •
Lermontov •
Levokumskoje •
Mineralnyje Vody •
Mineralnyje Vody •
Neftekumsk •
Nevinnomyssk •
Novoaleksandrovsk •
Novoselitskoje •
Petrovskoje •
Pjatigorsk •
Predgorny •
Sovetski •
Špak •
Stavropol •
Stepnoje •
Trunov •
Turkmeenien piiri •
Železnovodsk
Leokhares

| Leokhares> Λεωχάρης |
| --- | --- |
 Belvederen Apollo, roomalainen kopio (130–140 jaa.) Leokhareen alkuperäisestä veistoksesta n. 330–320 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 300-luvun eaa. alkupuoli Ateena
Kuollut: 300-luvun eaa. loppupuoli
Taiteilija
Aktiivisena:  372–338 eaa.
Ala:  kuvanveistäjä
Taidesuuntaus:  klassinen kuvanveisto
Leokhares (m.kreik. Λεωχάρης, Leōkharēs, lat. Leochares; 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Ateenasta ja toimi noin vuosina 372–338 eaa.
Elämä ja ura

Leokhares oli antiikin aikaisten piirtokirjoitusten perusteella ateenalainen. Hänet luetaan Skopaan ja Praksiteleen myöhempään ateenalaiseen kuvanveistokoulukuntaan. Plinius vanhempi ajoitti hänet 102. olympiadiin eli vuoteen 372 eaa. Pseudo-Platonisessa kirjeessä XIII noin vuodelta 364 eaa. Leokhares mainitaan nuorena ja erinomaisena artistina. Olympiadin 106. lopusta eli noin vuodesta 352 eaa. lähtien hänen tiedetään työstäneen Halikarnassoksen mausoleumin koristeluja, ja olympiadin 110. aikaan eli noin vuonna 338 eaa. hän työskenteli Filippos II:lle.
Teokset

Leokhareen mestariteoksena pidettiin Ganymedeen ryöstöä. Plinius kuvaa, että siinä kotka kantoi Ganymedestä Zeukselle varoen hyvin tietoisena siitä, ketä kantoi ja kenelle. Alkuperäinen veistos oli mitä todennäköisimmin pronssinen, mutta siitä tehtiin paljon marmorisia kopioita. Niistä parhaimpiin kuuluvat nykyisin Museo Pio-Clementinossa Roomassa sekä Pyhän Markuksen kirjastossa Venetsiassa olevat versiot.
Leokhareen Belvederen Apollo (n. 330–320 eaa.) on tunnetuimpia veistoksia klassisen ja hellenistisen kauden taitteesta. Se löytyi renessanssiaikana, ja sitä pidettiin tuolloin yhtenä kaikkein taidokkaimmista veistoksista ja miehisen kauneuden huippuna. Leokhares teki veistoksia myös Halikarnassoksen mausoleumiin.
Pausanias mainitsee veistoksen, joka esitti Zeusta ja Ateenan kansan henkilöitymää, ja joka oli sijoitettu stoaan Pireuksessa; toisen Zeuksen Ateenan Akropoliilla; sekä Apollonin Kerameikoksessa. Plinius mainitsee Capitoliumilla roomalaisella kaudella olleen veistoksen Ukkostava Zeus (lat. Juppiter Tonans) sekä diadeemilla varustetun Apollonin. Vitruvius viittaa Leokhareen suurikokoiseen Ares-veistokseen Halikarnassoksen akropoliilla.
Leokhares teki myös näköispatsaita, tunnetuimpina Filippos II, Aleksanteri Suuri, Amyntas, Olympias ja Eurydike. Ne oli sijoitettu Filippos II:n Khaironeian taistelussa saamansa voiton kunniaksi rakennuttamaan Filippeioniin Olympiassa. Leokhares teki myös muun muassa Isokratesta esittäneen pronssipatsaan.
Leokhareen kerrotaan tehneen myös olympiadin 89. tai 90. Panathenaia-kisojen pankration-voittajan Autolykoksen patsaan. Voitto oli syynä Ksenofonin Pidoissa kuvatuille pidoille. Veistoksen aiheena oli Autolykoksen kauneus, ja se tehtiin vasta pidemmän ajan kuluttua itse voitosta.
Aleksanteri Suuri, n. 336 eaa.
Aleksanteri Suuri, kopio alkuperäisestä.
Ganymedeen ryöstö, roomalainen kopio alkuperäisestä n. 325 eaa.
Versailles’n Diana (Artemis), roomalainen kopio (1. vuosisata/100-luku jaa.) alkuperäisestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leokhares Wikimedia Commonsissa
Merkittävimmät antiikin kreikkalaiset kuvanveistäjät
| --- | --- |
Arkaainen kuvanveisto:  Ageladas · Antenor · Aristion · Arkesilaos · Arkhermos · Athenis · Bathykles · Bupalos · Butades · Dameas Krotonlainen · Dipoinos · Endoios · Eukheiros · Kallon · Kanakhos vanhempi · Polymedes · Rhoikos · Skyllis · Smilis · Theodoros Argoslainen · Theodoros Samoslainen vanhempi · Theodoros Samoslainen nuorempi
Klassinen kuvanveisto:  Agorakritos · Akestor · Aleksis · Alkamenes · Alypos · Anaksagoras · Androsthenes · Antifanes · Apellas · Apollodoros · Aristeides · Asopodoros · Athenodoros · Bryaksis · Daidalos · Dameas Kleitorilainen · Deinomenes · Deinon · Demetrios · Eufranor · Eukadmos · Euthykrates · Feidias · Feidias nuorempi · Fradmon · Frynon · Fyromakhos · Glaukias · Hegias · Kalamis · Kallimakhos · Kanakhos nuorempi · Kantharos · Kefisodotos vanhempi · Klearkhos · Kleoitas · Kleon · Kolotes · Ksenofon · Kresilas · Kritios · Leokhares · Lykios · Lysippos · Lysistratos · Mikon Ateenalainen · Myron · Naukydes · Nesiotes · Nikeratos · Nikodamos · Olympia-mestari · Onatas · Paionios · Pasiteles vanhempi · Patrokles · Periklytos · Polykleitos · Polykleitos nuorempi · Polykles · Praksias · Praksiteles · Ptolikhos Aiginalainen · Ptolikhos Korkyralainen · Pyrrhos · Pythagoras · Silanion · Simon · Skopas · Sostratos · Sthennis · Strongylion · Theokosmos · Thrasymedes · Timotheos
Hellenistinen kuvanveisto:  Aetion · Agasias · Agasias · Agesandros · Aleksanteri Antiokialainen · Antigonos · Apollonios Tralleislainen · Arkesilaos · Arkhelaos · Boethos · Damofon · Doidalsas · Epigonos · Eubulides · Eunikos · Eutykhides · Herofon · Kefisodotos nuorempi · Khares · Koblanos · Ksenokrates · Menekrates · Mikon Syrakusalainen · Pasiteles nuorempi · Polykles · Pyromakhos · Sogonos · Stratonikos · Tauriskos · Thrason