stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brittiläinen 1. laskuvarjoprikaati

| Brittiläinen 1>  laskuvarjoprikaati |
| --- | --- |
 1. laskuvarjoprikaatin miehiä Arnhemin taistelussa
Toiminnassa:  1941 – 1948
Valtio:   Iso-Britannia
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Maahanlaskujoukot
Rooli:  laskuvarjojalkaväki
Osa joukkoa:  1. laskuvarjodivisioona 6. laskuvarjodivisioona
Koko:  prikaati
Sodat ja taistelut:  Operaatio Biting Operaatio Soihtu Operaatio Fustian Operaatio Market Garden
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  R. N. Gale G.W. Lathbury S. J. L. Hill
Brittiläinen 1. laskuvarjoprikaati oli brittiläinen sotilasyksikkö, joka taisteli toisessa maailmansodassa. Prikaati muodostettiin 5. syyskuuta 1941. Prikaati osallistui Pohjois-Afrikan maihinnousuun, Sisilian maihinnousuun ja Arnhemin taisteluun. Toisen maailmansodan jälkeen prikaati liitettiin 6. laskuvarjodivisioonaan, jonka osana se palveli Palestiinassa 8. huhtikuuta 1946 alkaen.
Organisaatio > Pataljoonat

1. laskuvarjopataljoona, 15. syyskuuta 1941 - 30. toukokuuta 1945, 31. heinäkuuta 1945 - 31. elokuuta 1945
2. laskuvarjopataljoona, 30. syyskuuta 1941 - 8. toukokuuta 1945, 31. heinäkuuta 1945 - 31. elokuuta 1945
3. laskuvarjopataljoona, 1. lokakuuta 1941 - 8. toukokuuta 1945
4. laskuvarjopataljoona, 1. tammikuuta 1942 - 31. heinäkuuta 1942
B komppania, 13. laskuvarjopataljoona, 10. toukokuuta 1945 - 16. toukokuuta 1945
17. laskuvarjopataljoona, 14. elokuuta 1945 - 31. elokuuta 1945
Komentajat

prikaatikenraali R. N. Gale 5. syyskuuta 1941
prikaatikenraali E. W. C. Flavell 18. huhtikuuta 1942
prikaatikenraali G.W. Lathbury 18. huhtikuuta 1943 (haavoittui 18. syyskuuta 1944)
everstiluutnantti J. D. Frost 19. syyskuuta 1944 (virkaatekevä) (haavottui 20. syyskuuta 1944)
prikaatikenraali G.W. Lathbury 23. lokakuuta 1944
everstiluutnantti A. H. Pepys 1. kesäkuuta 1945 (virkaatekevä)
prikaatikenraali S. J. L. Hill 30. heinäkuuta 1945
Ivan Mihejev

Ivan Stepanovitš Mihejev (ven. Иван Степанович Михеев; 19. heinäkuuta 1876 – 17. syyskuuta 1937) oli udmurttilainen kirjailija, pedagogi ja kansanvalistaja.
Ivan Mihejev syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Tatarstanin Kukmorin piirin Oštormo-Jumjan kylässä. Vuonna 1896 hän valmistui Kazanin opettajaseminaarista ja työskenteli sen jälkeen seminaarin udmurttikoulun opettajana. Vuonna 1913 hänet erotettiin opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia. Sen jälkeen Mihejev toimi oppikirjojen ja opetusohjelmien laatijana ja kustantajana sekä vallankumouksen jälkeen Kansallisuusasian kansankomissariaatin udmurtinkielisen kirjallisuuden toimittajana. Vuosina 1924–1929 hän työskenteli Kazanin itämaisessa pedagogisessa instituutissa ja sen jälkeen opettajana Hudžandin ja Samarkandin korkeakouluissa Keski-Aasiassa. Vuonna 1936 hänet kutsuttiin Joškar-Olaan Marin pedagogisen instituutin venäjän kielen laitoksen johtajaksi. Stalinin vainojen aikana 61-vuotias Mihejev pidätettiin ja teloitettiin.
Mihejev oli ensimmäinen udmurttilainen kirjankustantaja. Laatimiensa oppikirjojen, apuneuvojen ja opetusohjelmien ansiosta hän tuli tunnetuksi Venäjällä ja jopa sen ulkopuolella Turkissa, Kiinassa ja Japanissa. Erityisen suosittu oli ainekirjoituksen tueksi tarkoitettu kuvasarja, josta vuosina 1906–1917 otettiin 17 painosta. Mihejevin vähemmistökansoille suunnattujen venäjän kielen oppikirjojen pohjalta laadittiin udmurtin-, marin-, tšuvassin- ja tataarinkielisiä lukukirjoja, joita Keski-Aasiassa käännettiin tataarista paikallisille kielille. Kirjoituksissaan hän puolusti äidinkielistä opetusta ja kansallista itsetuntoa. Vuosina 1904–1909 Miheejev julkaisi omilla varoillaan udmurtinkielistä kalenteria Udmort kylyn kalendar, jonka viranomaiset lakkauttivat sen yhteiskunnallisen sisällön takia.
Mihejevin kirjoittamat udmurtinkieliset näytelmät on omistettu kansanvalistuksen aatteille. Näytelmissä En luška (”Älä varasta”, 1906), Viźtem Onton (”Hölmö-Onton”, 1919) ja Udmurtjoslen revoljutsije poton aźyn ulemzy (”Udmurttien elämä ennen vallankumousta”, 1925) hän kuvaa tsaarin-Venäjän pakkovaltaa sekä kapitalismin ja kaupunkielämän vahingollista vaikutusta maaseudun asukkaisiin. Näytelmä Udmurt dyšetiś (”Udmurttiopettaja”, 1924) agitoi äidinkielisen kouluopetuksen puolesta. Peĺĺaśkiś (”Poppamuija”, 1919) ja Udmurt doktor (”Udmurttilääkäri”, 1920) arvostelevat kansan tietämättömyyttä ja takapajuisuutta.
Aiheesta muualla

Vjatšeslav Ar-Sergi: Zabytytyje imena. Ivan Mihejev (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ašaĺči Oki

Ašaĺči Oki (udmurtiksi Ашальчи Оки, oikealta nimeltään Lina Grigorjevna Vekšina, ven. Ли́на Григо́рьевна Ве́кшина; 4. huhtikuuta 1898 – 1973) oli ensimmäinen udmurttilainen naisrunoilija.
Ašaĺči Oki syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Udmurtian Grahovon piirin Kuzebajevon kylässä. Koulunkäynnin jälkeen hänestä tuli 16-vuotiaana opettaja. Vuonna 1919 hän pääsi Kazanin yliopiston työläistiedekuntaan ja alkoi pian opiskella lääketiedettä. Vuodesta 1928 lähtien hän työskenteli lääkärinä.
Runoilijan ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1918 Viĺ śiń ja Gudyri -lehdissä. Vuonna 1925 julkaistiin kokoelma Śjures duryn (”Tien varrella”) ja vuonna 1928 kokoelma Kuzebai Gerdin venäjäntämiä runoja O tšom pojot votjatška (”Mistä laulaa votjakkinainen”). Ašaĺči Okin tuotannon tutkijan ja ranskantajan Jean-Luc Moreaun mukaan ”hän on kenties udmurttien kirjallisuuden paras ja autenttisin runoilija. Hänen vakava ja syvällinen, luonteenomaisesti naisellinen lyriikkansa välttelee pateettista retoorisuutta. Oki puhuu runoissaan kotimaastaan yksinkertaisesti ja aidosti, jonkinlaisen lempeän melankolisuuden värittämällä rakkaudella.”
Runoilijaan vuonna 1933 kohdistuneen poliittisen vainon seurauksena hän luopui kirjallisesta toiminnasta.
Suomennettuja teoksia

Runoja teoksessa Suuren Guslin kaiku: udmurttilaista taidelyriikkaa. Valikoinut ja suomentanut Raija Bartens. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1995.
Tulipalon jälkeen. Teoksessa Murskautuneet tähdet: udmurtialaisia novelleja. Toimittanut ja suomentanut Esa-Jussi Salminen. Kemi: Atrain & Nord, 2020.
Aiheesta muualla

Ašaĺči Okille omistettu sivusto
Ašaĺči Oki Udmurtian valtionyliopiston sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Latvia
Brockhaus–Jefron

Brockhausin ja Jefronin tietosanakirja hyllyssä.
Brockhaus–Jefron (ven. Брокга́уз–Ефро́н, Brokgauz–Jefron) oli Pietarissa Venäjällä vuosina 1889–1930 toiminut kirjakustantamo. Sen perustivat pietarilainen kirjanpainaja Ilja Jefron ja saksalainen tietosanakirjojen julkaisemiseen erikoistunut Brockhaus-yhtiö.
Yhtiön tärkein julkaisu on vallankumousta edeltävän Venäjän suurin tietosanakirja Entsiklopeditšeski slovar (”Ensyklopedinen sanakirja”). Se ilmestyi 82 perus- ja neljänä täydennysosana vuosina 1890–1907. Tietosanakirjan uudistettu laitos Novyi entsiklopeditšeski slovar (”Uusi ensyklopedinen sanakirja”, 1911–1916) jäi keskeneräiseksi. Brockhaus–Jefron julkaisi myös muita hakuteoksia, tietokirjallisuutta ja kaunokirjallisia koottuja teoksia.
Brockhausin ja Jefronin tietosanakirja ilmestyi CD-rom -muodossa vuonna 2002. Sen artikkelit ovat luettavissa myös Internetissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Brockhausin ja Jefronin tietosanakirjan Internet-versio (venäjäksi)
Maksim Prokopjev

Maksim Prokopjev.
Maksim Prokopjevitš Prokopjev (ven. Максим Прокопьевич Прокопьев; 29. tammikuuta 1884 – 30. kesäkuuta 1919) oli yksi ensimmäisistä udmurttilaisista runoilijoista, bolševikki ja yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Maksim Prokopjev syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Tatarstanin Kukmorin piirin Nyrjan kylässä. Hän valmistui Kazanin vierasheimolaisten opettajaseminaarista ja työskenteli opettajana nykyisten Baškortostanin ja Permin aluepiirin udmurttikylissä. Vuonna 1914 hänet kutsuttiin armeijaan. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän liittyi bolševikkipuolueeseen. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Prokopjev toimi Osan kihlakunnan neuvostossa ja johti vuosina 1918 ja 1919 Jelabugassa järjestettyjä yleisvenäläisiä udmurttien edustajakokouksia. Heinäkuussa 1918 hänet nimitettiin kansallisuusasiain kansankomissariaatin udmurttiosaston johtajaksi. Prokopjev lähti vapaaehtoisena Koltšakin joukkojen vastaiselle rintamalle ja menehtyi taistelussa Kungurin kaupungin lähellä.
Prokopjev tunnetaan Kansainvälisen udmurtintajana. Hänen elinaikanaan ilmestyi vain yksi kotimurteella laadittu runokirja Makśimlen gožtemez (”Maksimin kirjoituksia”, 1918). Vuonna 1979 kirjailijan teokset julkaistiin udmurtin kirjakielelle muokattuna kokoelmana Kalyk šoryn (”Kansan parissa”).
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Maksim Prokopjev (venäjäksi)
Roman Vališin

Roman Galjaskarovitš Vališin (ven. Роман Галяскарович Валишин; 13. joulukuuta 1937 – 1979) oli yksi toisen maailmansodan jälkeisen kauden merkittävimmistä udmurttilaisista kirjailijoista.
Roman Vališin syntyi talonpojan perheeseen Baškortostanin Kaltasyn piirin Verhni Tyhtemin kylässä. Opettajaopistosta valmistuttuaan hän opiskeli Udmurtian pedagogisen instituutin kielen ja kirjallisuuden tiedekunnassa. Hän työskenteli maaseudulla opettajana ja piirilehden toimittajana sekä myöhemmin Iževskissä Sovetskoi Udmurtija ja Molot -lehtien toimituksissa. Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi hänen hyväksyttiin vuonna 1975.
Vališinin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1958. Ensimmäinen kertomuskokoelma julkaistiin vuonna 1966. Kirjailijan tärkein teos on pienoisromaani Töl gureź (”Tuulten vuori”, 1978), josta hänelle myönnettiin postuumisti Udmurtian valtionpalkinto vuonna 1980.
Kirjailija kuoli sydänkohtaukseen vain 42-vuotiaana.
Suomennettu teos

Lyijynsirpale. Teoksessa Murskautuneet tähdet: udmurtialaisia novelleja. Toimittanut ja suomentanut Esa-Jussi Salminen. Kemi: Atrain & Nord, 2020.
Fjodor Glinka

Fjodor Glinka vuonna 1825.
Fjodor Nikolajevitš Glinka (ven. Фёдор Никола́евич Гли́нка, 19. kesäkuuta (J: 8. kesäkuuta) 1786 Smolenskin läänin Duhovštšinan kihlakunnan Sutokin kylä – 23. helmikuuta (J: 11. helmikuuta) 1880 Tver) oli venäläinen runoilija.
Fjodor Glinka oli kirjailija Sergei Glinkan veli. Hän valmistui ensimmäisestä kadettikorpuksesta vuonna 1802 ja osallistui vuoden 1812 isänmaalliseen sotaan, jota hän kuvaa teoksessa Pisma russkogo ofitsera (”Venäläisen upseerin kirjeitä”, 1815–1816). Glinka kuului dekabristien salaseuroihin ja toimi Venäjän kirjallisuuden ystävien vapaan yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1818–1825. Vuoden 1825 dekabristikapinan jälkeen Glinka pidätettiin ja karkotettiin Petroskoihin, jossa hän työskenteli neuvonantajana Aunuksen läänihallinnossa. Työnsä ohella hän harrasti seudun maantiedettä, historiaa ja kansatiedettä. Glinka toi venäjän yleiskieleen käsitteen Karjala (ven. Karelija) sekä kirjoitti paikalliseen aineistoon perustuvat runoelmat Deva karelskih lesov (”Karjalan metsien neito”, 1828) ja Karelija (1829–1830). A. J. Sjögrenin aloitteesta hän käänsi venäjäksi ensimmäiset karjalaiset kansanrunot.
Vuodesta 1830 lähtien Glinka työskenteli Tverissä ja vuodesta 1832 Orjolissa saaden todellisen valtioneuvoksen arvon. Hän erosi valtion palveluksesta vuonna 1834. Myöhemmin hän asui Pietarissa, Moskovassa ja vuodesta 1862 Tverissä harrastaen arkeologiaa, runoutta ja muistelmien kirjoittamista. Glinkan runot Troika (”Troikka”, 1824) ja Uznik (”Vanki”, 1831) tunnetaan lauluina. Hänen myöhäislyriikassaan on uskonnollisia ja mystisiä teemoja.
Josef Schultz

Josef Schultz, kirjailijanimeltään Juhani (ven. Иосиф Шульц, k. huhtikuussa 1934) oli inkerinsuomalainen neuvostokirjailija.
Schultz valmistui opettajaksi ennen Venäjän vallankumousta ja jatkoi opintojaan Krupskajalle nimetyssä poliittisen valistustyön instituutissa. Hän toimi opettajana Leningradin suomalaisessa pedagogisessa teknikumissa ja Kustannusliike Kirjan toimittajana. Vuonna 1932 Schultz komennettiin Petroskoihin metsäteknikumin johtajaksi ja myöhemmin hän johti kansanvalistusosastoa Uhtualla.
Schultz julkaisi 1920-luvulta lähtien runoja, kertomuksia, pakinoita ja näytelmiä sanoma- ja aikakauslehdissä sekä erillisinä kirjasina. Hänen humoristiset kertomuksensa heijastavat inkeriläisten kansanelämässä tapahtuneita muutoksia ja niissä käytetään usein paikallista murretta. Schultz myös suomensi Demjan Bednyin runoja.
Teokset

Kymmenen vuotta: elävälehti työläisklubeille. Leningrad: Kirja, 1927.
Parempi myöhään kuin ei milloinkaan: lasten näytelmä. Leningrad: Kirja, 1927.
Veren ääni: 2-näytöksinen, 3-kuvaelmainen näytelmä nuorisoliittolaisten elämästä. Leningrad: Kirja, 1927.
Huono merkki: näytelmä. Leningrad: Kirja, 1928.
Hyvä lykky: näytelmä kolmessa kuvaelmassa. Leningrad: Kirja, 1930.
Punainen kylvö: elävä lehti. Leningrad: Kirja, 1931.
Runoja teoksessa Rakettu on raudalla, tulesta on tuotu: Neuvosto-Karjalan suomenkielistä runoutta vuosilta 1917–1940. Petroskoi: Karjala, 1976, s. 145–148.
Teokset > Suomennokset

Alas uunilta. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931.
Demjanin uusi testamentti. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931 (suomennettu mukaillen)
Paratiisin lunastus. Leningrad: Valtion kustannusliike Kirja, 1931 (suomennettu mukaillen)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Josef Schultz on Wikiaineistossa
Broddböle

Broddböle on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.
Broddböle sijaitsee Nuuttiniemenlahden etelärannalla.
Historia

Broddböle on vanha rälssitila, joka redusoitiin kruunulle Jösse Werkmeisterilta vuonna 1405. Se kuitenkin palautui rälssiksi ja sai säterivapauden 1500-luvun lopulla. Myöhemmin se menetti säterioikeutensa ja pysyi tavallisena rälssitilana Ruotsin vallan loppuun saakka. 1800-luvun alussa se kuului osaltaan Hildebrand-suvun laajoihin rälssiomistuksiin.
Brittiläinen Mauritius

Brittiläinen Mauritius oli Britannian kruununsiirtomaa, osana brittiläistä imperiumia uuden imperialismin aikana. Aikaisemmin Ranskan siirtomaaimperiumiin kuulunut Mauritius joutui Britannian hyökkäyksen kohteeksi vuonna 1810, ja liitettiin brittiläiseen imperiumiin virallisesti Pariisin vuoden 1814 rauhansopimuksen myötä.
Britannian valta loppui 12. maaliskuuta 1968, kun Mauritius itsenäistyi Mauritiuksen Commonwealth realmina.
Historia

Mauritius oli asumaton alankomaalaisten saavuttua sinne vuonna 1598. Nämä olivat hylänneet saaren vuonna 1710, ja viisi vuotta myöhemmin, vuonna 1715, ranskalaiset ottivat alueen haltuunsa. 1800-luvun alussa Ranskan ja Ison-Britannian käydessä sotaa keskenään aiheuttivat saarella tukikohtaansa pitävät kaapparilaivat brittiläisille ja intialaisille kauppalaivoille. Vuonna 1810 Iso-Britannia otti saaren haltuunsa, ja maan omistusoikeus saareen vahvistettiin vuonna 1814 Pariisin rauhansopimuksessa. Tässä yhteydessä saari sai takaisin jo alankomaalaisten antaman nimen Mauritius, sillä ranskalaiset olivat kutsuneet sitä nimellä Île de France. Toisaalta muista brittiläisistä siirtomaista poiketen tavat, lait ja kieli säilyivät ranskalaisina.
Ranskan valtakaudella saarelle perustetuille sokeriviljelmille oli tuotu orjia Madagaskarilta ja muualta Afrikasta sekä Intiasta. Vuonna 1834 britit lakkauttivat orjuuden Mauritiuksella. Tämän jälkeen saarelle tuotiin sopimustyöläisiä Intiasta.
Mauritius kukoisti 1800-luvun puolivälissä, mutta sokerijuurikkaan haaste markkinoilla paikalliselle sokeriruolle johti taantumiseen. Vuosina 1866-1868 riehunut malariaepidemia johti laivaliikenteen vähenemiseen Port Louisissa, mikä heikkeni entisestään kun Suezin kanava avattiin vuonna 1869.
Ensimmäisen maailmansodan aikana sokerin hinta nousi ja saaren talous kukoisti. 1930-luvun lama muutti rajusti tilanteen ja kärjistyi vuonna 1937 työläislevottomuuksiksi. Toinen maailmansota ei parantanut Mauritiuksen taloustilannetta ja vuoden 1945 alettiin toteuttaa taloudellisia uudistuksia. Myös poliittisia ja hallinnollisia uudistuksia alettiin tehdä, mikä lopulta johti itsenäistymiseen.
Vuonna 1958 Mauritius sai sisäisen itsehallinnon. Vuonna 1965 Iso-Britannia siirsi yhden Mauritiuksen alaisuudessa olevista alueista, Chagossaaret, uuteen vasta perustettuun hallintoalueeseen nimeltä Brittiläinen Intian valtameren alue. Seuraavina vuosina saarten asukkaat, chagoslaiset, asutettiin muualle, suurin osa Mauritiukselle, ja alueelle perustettiin Diego Garcian saarelle Ison-Britannian ja Yhdysvaltain yhteinen sotilastukikohta.
Vuonna 1968 saaresta tuli itsenäinen sillä tavoin, että Ison-Britannian hallitsija oli edelleen muodollinen valtionpäämies kenraalikuvernöörinsä edustamana. Käytännön poliittinen valta kuului kuitenkin Mauritiuksen pääministerille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brittiläinen Mauritius Wikimedia Commonsissa
Ivan Djadjukov

Ivan Tihonovitš Djadjukov (ven. Иван Тихонович Дядюков, 11. syyskuuta 1896 – 1955) oli udmurttilainen kirjailija.
Ivan Djadjukov syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Udmurtian Zavjalovon piirin Babinon kylässä. Vuonna 1918 hän liittyi vapaaehtoisena puna-armeijaan, jonka riveissä hän osallistui Venäjän kansalaissotaan. Vuonna 1920 hän opiskeli Sarapulin puoluekoulussa ja työskenteli sen jälkeen Gudyri-lehden toimituksessa.
Djadjukov kirjoitti 1920-luvun alusta lähtien ajankohtaista kansalaislyriikkaa ja kertomuksia, joiden taiteellinen arvo on usein vähäinen. Kirjailijan pääteoksena pidetään vuonna 1925 ilmestynyttä, Venäjän vallankumousta edeltävää udmurttikylää kuvaava kertomusta Paška Pedor (”Fjodor Paškin”), jonka hän 1930-luvulla laajensi pienoisromaaniksi. Djadjukov tunnetaan myös lastenkirjailijana.
Suomennettu teos

Pajut kahisevat. Teoksessa Murskautuneet tähdet: udmurtialaisia novelleja. Toimittanut ja suomentanut Esa-Jussi Salminen. Kemi: Atrain & Nord, 2020.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Ivan Djadjukov (venäjäksi)
Timo Brofeldt

| Timo Brofeldt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Timo Kullervo Brofeldt
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1894 Kuopio
Kuollut: 22. tammikuuta 1951 (56 vuotta) Renko
Arvonimi: metsäneuvos (1941)
Muut tiedot
Yritys:  Thomesto
Tutkinnot:  metsänhoitaja (1916)
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Margit Elisabeth Castrén
Vanhemmat:  Kaarlo Brofeldt, Margit Elisabeth Castrén
Lapset:  Kata Jouhki, Maija Rydman
Timo Kullervo Brofeldt (10. maaliskuuta 1894 Kuopio – 22. tammikuuta 1951 Renko) oli suomalainen metsänhoitaja, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Brofeldtin vanhemmat olivat toimitusjohtaja Kaarlo Brofeldt ja Eva Vilhelmina Stenius ja puoliso vuodesta 1920 rakennusmestari Margit Elisabeth Castrén. Metsänhoitaja Kata Jouhki oli heidän tyttärensä. Timo Brofeldtin veli oli professori Simo Brofeldt, veljesten setä oli puolestaan kirjailija Juhani Aho. Timo Brofeldt tuli ylioppilaaksi vuonna 1913 ja valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1916. Hän meni valmistuttuaan töihin Thomén Metsätoimistoon, jossa hän sitten työskenteli yli kolmekymmentä vuotta. Toimisto kartoitti, inventoi ja arvioi metsiä, teki metsätaloussuunnitelmia ja osti puuta asiakkaille.
Suomen sisällissotaan Brofeldt osallistui Savon ryhmän adjutanttina. Brofeldtista tuli Thomén Metsätoimiston osakas sen perustajan kuoltua. Hän oli myös Halkoyhtymä-yrityksen johtaja ja toimi jalopuiden siemeniä maahan tuovassa Proveniens-yrityksessä.  Yksi Brofeldtin työn tuloksia oli Thomén Metsätoimiston ryhtyminen vientiagentiksi kaivos- ja muun pyöreän puun myynnissä Englantiin. Sotien aikana Brofeldt toimi sotilashallinnon alaisissa tehtävissä,  mutta palveli myös metsätoimistonsa kautta metsätyö- ja kuljetustarpeita. Halkoyhtymä-yrityksen kautta hän  vielä sotien jälkeenkin vaikutti merkittävästi polttopuuhuoltoon.
Talvisodan aikaan Brofeldt oli perustetun rautatiehallituksen puutavaratoimiston johtokunnan ensimmäinen puheenjohtaja ja myöhemmin kyseisen neuvottelukunnan jäsen.
Jatkosodan aikana Suomen vallattua Itä-Karjalan Brofeldt määrättiin Itä-Karjalan sotilashallinnossa metsäasiaintoimiston päälliköksi. Toimiston tehtäviin kuului mm. sotasaaliina saatujen puutavaramäärien arviointi, keskenjääneiden uittojen loppuunsaattaminen ja polttopuiden hankinta talvikautta varten. Brofeldt hoiti päällikkötehtävää reilun vuoden eli vuoden 1942 loppuun.
Vuodesta 1945 Brofeldt oli Thomén Metsätoimiston yksinomistajana, mutta perusti lisäksi uuden Metsä- ja Uittoväline -yhtiön. Metsätoimistoon hän palkkasi myös tyttärensä Kata Jouhkin puolison, metsänhoitaja Leo Jouhkin. Liikemiesuran katkaisi Brofeldtin varhainen kuolema heti alkuvuonna 1951. Brofeldt, jolla oli myös runsaasti alansa luottamustoimia, oli saanut metsäneuvoksen arvonimen kymmen vuotta aiemmin, vuonna 1941.
Brittiläinen XXX armeijakunta

| XXX armeijakunta |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1941 - 1945
Valtio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Puolustushaarat:  maavoimat
Sodat ja taistelut:  Pohjois-Afrikka Sisilian maihinnousu Normandian maihinnousu operaatio Market Garden operaatio Veritas
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  William Havelock Ramsden Sir Oliver Leese Gerard Bucknall Sir Brian Horrocks
Brittiläinen XXX armeijakunta oli Britannian armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa. Se osallistui Pohjois-Afrikan taisteluihin osana 8. armeijaa ja Normandian maihinnousuun Luoteis-Eurooppaan osana 2. armeijaa sekä Operaatio Market Gardeniin, jossa sitä komensi kenraaliluutnantti Brian Horrocks.
Perustaminen

Yhtymä perustettiin Pohjois-Afrikassa koottaessa panssarijoukkoja Tobrukin saarron purkamiseksi operaatio Crusaderissa. Se kärsi taisteluissa suuria tappioita, mutta lopulta akselivaltojen joukot saatiin työnnettyä El Agheilaan. Vuonna 1942 Erwin Rommelin aloitettua vastahyökkäyksen brittijoukot työnnettiin takaisin Gazalaan Tobrukin länsipuolelle.
Komentajat

kenraaliluutnantti Vyvyan Pope elokuu-lokakuu 1941
kenraaliluutnantti Charles Norrie marraskuu 1941 - heinäkuu 1942
kenraaliluutnantti William Ramsden heinäkuu-syyskuu 1942
kenraaliluutnantti Oliver Leese syyskuu 1942 - joulukuu 1943
kenraaliluutnantti Gerard Bucknall tammikuu-heinäkuu 1944
kenraaliluutnantti Brian Horrocks elokuu 1944 - joulukuu 1945
kenraaliluutnantti Alexander Galloway joulukuu 1945 - syyskuu 1946
XXX armeijakunnan tankit ylittämässä siltaa Nijmegenissa Operaatio Market Gardenissa.
Brittienglanti

Britteinsaarten murrealueet.
Brittienglanti on Britanniassa eli Englannissa, Skotlannissa, Walesissa ja Pohjois-Irlannissa puhuttua englannin kieltä kaikkine paikallismurteineen, aksentteineen ja muine kielimuotoineen.
Yleiskieli ja Received Pronunciation

Brittienglannin yleiskieltä kutsutaan oxfordinenglanniksi. Sen standardi ääntämistapa (engl. Received Pronunciation, RP) perustuu eteläisen Englannin oppineeseen puhetapaan. RP on perinteisesti yläluokan suosima ei-alueellinen aksentti, jota myös käytetään englannin opetuksessa ulkomaalaisille ja kansallisen yleisradioyhtiön BBC:n lähetyksissä. Briteistä RP:tä on aina puhunut alle kolme prosenttia väestöstä. Sitä kutsutaan usein brittienglannin korrekteimmaksi ja parhaaksi ääntämistavaksi, mutta joillekin se tuo mieleen snobismin, hienostelun ja puhujansa etuoikeutetun aseman. RP eroaa englannin muista aksenteista ennen kaikkea vokaalien ääntämisessä.
Murteet

Englannissa puhuttu englanti, ”englanninenglanti”, voidaan jakaa kaakkoisiin, lounaisiin, midlandsilaisiin, itäanglialaisiin ja pohjoisiin murteisiin. Kaakkoismurteita puhutaan pääkaupunki Lontoossa ja sen ympäristössä. Niistä tunnetuimpia on Itä-Lontoon työväestön cockney. Lontoossa kuulee paljon myös Karibialta tulleiden mustien siirtolaisten englantia. Midlandsin murteita puhutaan esimerkiksi Birminghamissa. Pohjoisista murteista merkittävimpiä ovat Yorkshiren, Lancashiren ja Cumbrian murteet sekä geordie. Lancashiren murretta puhutaan esimerkiksi Manchesterissä ja Liverpoolissa (scouse).
Walesinenglannissa on vaikutteita kymrin kielestä etenkin Walesin pohjoisosissa. Walesinenglanti kuulostaa hiukan ”laulavalta”.
Skotlanninenglanti muistuttaa skotin kieltä, jota pidetään kuitenkin yleensä omana kielenään. Skotlanninenglannin ääntämykselle on tyypillistä esimerkiksi /r/:n ääntäminen yksitäryisesti [ɾ].