stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stieg Larsson

| Stieg Larsson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. elokuuta 1954 Skelleftehamn, Ruotsi
Kuollut: 9. marraskuuta 2004 (50 vuotta) Tukholma
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Siviilisääty:  avoliitossa
Puoliso:  Eva Gabrielsson
Aiheesta muualla
Kotisivu
Karl Stig-Erland Larsson (15. elokuuta 1954 Skelleftehamn, Ruotsi – 9. marraskuuta 2004 Tukholma) oli ruotsalainen yhteiskunnallisesti aktiivinen toimittaja ja kirjailija. Hän muutti nimensä Stieg Larssoniksi, koska hänet sekoitettiin alinomaa kirjailija Stig Larssoniin. Hänet tunnetaan erityisesti Millennium-trilogian kirjoittajana.
Elämä ja ura

Karl Stig-Erland Larsson syntyi Ruotsin Västerbottenissa 15. elokuuta 1954. Larssonin vanhemmat antoivat pojan vauvaikäisenä kasvatiksi äidin vanhemmille. Larssonin isoisä oli vasemmistolainen ja toisen maailmansodan aikana hän oli joutunut työleirille. Lapsuudessaan Larsson imi isoisän kokemuksia ja hänestä itsestäänkin tuli aikaa myöten vasemmistolainen. Isoisä kuoli 1960-luvun alussa, jolloin Larsson palasi Uumajassa asuneiden vanhempiensa luokse.
Larsson työskenteli tietotoimisto Tidningarnas Telegrambyråssa (TT) uutisgraafikkona vuosina 1977–1999. Vuonna 1983 hän aloitti brittiläisen antifasistisen Searchlight-lehden Tukholman-kirjeenvaihtajana. Ennen uraansa TT:llä Larsson oli matkustellut Afrikassa. Hän oli osallistunut Eritrean sisällissotaan ja Grenadan vallankumoukseen.
Larsson oli kiinnostunut myös science fictionista ja julkaisi Sfären ja Fijagh! -nimisiä fanzinelehtiä.lähde?
Elämä ja ura > Antifasismi ja politiikka

Larsson tunnetaan Ruotsissa erityisesti taistelusta äärioikeistoa ja rasismia vastaan. Hän kirjoitti Anna-Lena Lodeniuksen kanssa teoksen Extremhögern ja toimi kirjoittajana myös kahdessa muussa aihetta käsittelevässä kirjassa.
Uusnatsit tekivät Ruotsissa 1990-luvun puolivälissä useita murhia. Vuonna 1995 Larsson perusti parin ystävänsä kanssa ääriliikkeitä vastustavan Expo-säätiön. Säätiö keskittyy äärioikeistolaisuuden, uusnatsismin ja rasismin aiheuttamien ongelmien ratkaisemiseen. Sen tehtävänä on tutkimuksen edistäminen, luentojen järjestäminen ja kirjojen julkaisu. Vuoteen 1999 mennessä säätiöstä oli tullut Larssonille päivätyö. Larsson oli säätiön julkaiseman Expo-lehden päätoimittaja.
Antifasistisen työnsä myötä Larsson sai useita tappouhkauksia. Larssonin avopuoliso Eva Gabrielssonin mukaan he eivät menneet naimisiin juuri turvallisuussyistä.
Larsson oli aktiivinen myös politiikassa ja osallistui aiemmin trotskilaisen Sosialistisen puolueen toimintaan, mutta irtautui siitä tiettävästi vuonna 1987.lähde?
Kuolema ja kiista perinnöstä

Larsson kuoli äkillisesti sydänkohtaukseen vuonna 2004. Juuri ennen kuolemaansa hän oli saanut valmiiksi kirjasarjan, joka tunnetaan Millennium-trilogiana. Romaanit julkaistiin postuumisti. Neljättäkin hän ehti kirjoittaa parisataa liuskaa. Sarjasta oli alun perin tarkoitus tulla kymmenosainen. Tieto neljännen teoksen julkaisemisesta julkistettiin joulun alla 2013. Kirjan kirjoitti David Lagercrantz, ja se ilmestyi elokuussa 2015, samaan aikaan myös suomennettuna nimellä Se mikä ei tapa.
Larssonin perinnöstä oli kiistaa. Larssonin avopuoliso oli 1970-luvun alkupuolelta lähtien arkkitehti Eva Gabrielsson. Hän jäi perinnöttä, ja omaisuus ja tekijänpalkkiot menivät Larssonin isälle ja veljelle. Gabrielsson aloitti taistelun Larssonin tuotannon hallintaoikeuksien saamiseksi. Larssonin kuoleman jälkeen on löytynyt testamentti, josta kuitenkin puuttuvat todistajat eikä se ole pätevä. Sen mukaan miljoonaomaisuus olisi mennyt uumajalaiselle kommunistiyhdistykselle.
Larssonin kuoleman jälkeen on ollut tekeillä useita kirjoja, muun muassa hänen avopuolisonsa Eva Gabrielsson kirjoittaa kirjaa perintöriidoista.
Millennium-trilogia

Lähes 2 000-sivuinen Millennium-trilogia sijoittuu lehtimaailmaan, ja päähenkilöinä esiintyvät taloustoimittaja Mikael ”Kalle” Blomkvist ja omapäinen, sosiaalirajoitteinen tietokonehakkeri Lisbeth Salander. Kaikki kolme osaa ovat ilmestyneet niin Ruotsissa kuin Suomessakin, ja ne on käännetty tai käännetään lukuisille kielille. Sarjan oikeudet on myyty 30 maahan. Maaliskuuhun 2015 mennessä Millennium-trilogiaa oli myyty noin 50 maassa liki 80 miljoonaa kappaletta.
Vaikka sarjan teokset ovat muodoltaan rikosromaaneja, etenkin ensimmäisen teoksen keskeiseksi aiheeksi nousee miehen vallanhalu naista kohtaan ja sen ilmeneminen vihana ja väkivaltana kotona, kadulla ja töissä. Larssonin trilogia on ollut suurmenestys. Ensimmäisestä osasta on tehty elokuva Miehet jotka vihaavat naisia (2009), jonka on ohjannut tanskalainen Niels Arden Oplev. Toisen osan filmatisointi, Daniel Alfredsonin ohjaama Tyttö joka leikki tulella, tuli elokuvateattereihin syyskuussa 2009. Alfredson ohjasi elokuvaksi myös trilogian kolmannen osan, Pilvilinna joka romahti, joka sai ensi-iltansa Tukholmassa marraskuussa 2009.
Larsson tarjosi trilogian käsikirjoitusta ensin Piratförlagetille, josta se kuitenkin palautettiin avaamattomana. Norstedts innostui käsikirjoituksista heti, ja siellä enteiltiin, ettei kyseessä ole hetkellinen menestyssarja.
Laajuudestaan huolimatta teokset saavuttivat suuren suosion. Teoksissa on hyvä juonenkuljetus ja kirjoittajalla hyvä rytmitaju, niin että tarina etenee sopivina jaksoina.
Larsson oli ensimmäinen kirjailija, jonka teoksia myytiin Amazon Kindle -palvelussa sähköisessä muodossa yli miljoona kappaletta.
Teokset

Stieg Larsson, Anna-Lena Lodenius: Extremhögern, Stockholm, Tidens förlag, 1991, toinen painos 1994.
Överleva deadline, 2000.
Stieg Larsson, Mikael Ekman: Sverigedemokraterna: den nationella rörelsen, Stockholm, Ordfront, Expos förlag, 2001.
Stieg Larsson, Cecilia Englund: Debatten om hedersmord: feminism eller rasism, Stockholm, Svartvitts förlag, 2004.
Richard Slätt, Maria Blomquist, Stieg Larsson, David Lagerlöf ym.: Sverigedemokraterna från insidan, 2004.
Millennium-trilogia , 2006–2007:
Miehet jotka vihaavat naisia, (Män som hatar kvinnor, Norstedts, 2005), suom. Marja Kyrö, WSOY, 2006.
Tyttö joka leikki tulella, (Flickan som lekte med elden, 2006), suom. Marja Kyrö, WSOY, 2007.
Pilvilinna joka romahti (Luftslottet som sprängdes, 2007), suom. Marja Kyrö, WSOY, 2008.
Palkintoja ja tunnustuksia

Lasiavain 2006 postuumisti teoksesta Miehet jotka vihaavat naisia.
Lasiavain 2008 postuumisti teoksesta Pilvilinna joka romahti.
Kirjallisuutta

Pettersson, Jan-Erik: Stieg Larsson: Idealisti, journalisti ja kirjailija.  Helsinki-kirjat, 2011.  ISBN 978-952-5874-33-4
Gabriellson, Eva ja Colombani, Marie-Françoise: Stieg, minä ja Millenium: Stieg Larssonin puolison tarina.  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-488-7
Aiheesta muualla

Expon muistokirjoitus Larssonista (Arkistoitu – Internet Archive). (ruotsiksi)
Lasse Winkler: Stieg Larsson död SvB.se 10.11.2004 Haastattelu Ruotsin kirjakauppalehdessä] (Arkistoitu – Internet Archive). (ruotsiksi)
Tuukka Sandström: Supersankariyhteiskuntakritiikki[vanhentunut linkki]. Kustantamo Idiootti ajattelee 17.2.2010. (Archive.is)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Wegelius

Wegelius-suvun vaakuna.
Wegelius on suomalainen sivistyneistösuku.lähde? Osa sukuun kuuluvista on suomentanut nimensä, muun muassa muotoihin Valvanne, Vuorjoki ja Siivola.
Suku polveutuu vuonna 1682 kuolleesta talonpoika Tuomas Jaakonpoika Upasta, joka asui Seinäjoen Uppalan talossa. Hänen kuudesta pojastaan kaksi sekä kolmannen pojanpoika ottivat ajan tavan mukaan opin­tielle lähdettyään latinalaiselta kuulostavan sukunimen. Nimi muodostettiin kääntämällä Seinäjoen nimi ruotsiksi: Wäggälv, mistä sukunimeksi muodostettiin ensin Weggelfius, myöhemmin Wegelius. Suku tunnettiin sittemmin pitkään pappissukuna.
Suvun tunnettuja jäseniä

Johan Wegelius vanhempi (n. 1660–1725), pappi ja varhaisherännäisyyden johtomies, Tuomas Upan poika
Johan Wegelius nuorempi (1693–1764), pappi ja kirjailija, Johan Wegelius vanhemman poika
Henrik Wegelius (1735–1791), pappi ja kirjailija, Johan Wegelius nuoremman serkunpoika
Jakob Wegelius (1779–1861), lääkäri, pappi, herätysliikkeen johtaja, Henrik Wegeliuksen pojanpoika
Adolf Wilhelm Wegelius (1799–1888), SKS:n perustajia
Ture Birger Wegelius (1822–1890), pappi ja valtiopäivämies, Jakob Wegeliuksen poika
Wilhelm Wegelius (1838–1924), opettajaseminaarin lehtori, Adolf Wilhelm Wegeliuksen poika
Martin Wegelius (1846–1906), säveltäjä, musiikinopettaja, Adolf Wilhelm Wegeliuksen poika
Theodor Wegelius (1850–1932), Suomen Pankin pääjohtaja ja senaattori, Adolf Wilhelm Wegeliuksen veljenpoika
Emil Wegelius (1852–1903), huvi- ja kilpapurjehdusveneiden suunnittelija
Henrik Eliel Wegelius (1853–1933), lääninrovasti ja valtiopäivämies
Karl Albert Wegelius (1864–1939), sortovuosien aktivisti, kirjailija
Uno Wegelius (1867–1925), oululainen pappi, filantrooppi ja järjestövaikuttaja, Adolf Wilhelm Wegeliuksen pojanpoika
Valter Wegelius (1876–1924), lääkäri ja professori, Theodor Wegeliuksen poika
U. J. Vuorjoki, vuoteen 1906 Wegelius (1877–1944), suomentaja
Henrik Wegelius (1879–1948), filosofian tohtori, kemisti ja rehtori
Sigurd Wegelius (1884–1920), kirjailija
Magnus Wegelius (1884–1936), voimistelija, yleisurheilija, ampuja ja olympiamitalisti
Väinö Valvanne, vuoteen 1906 Wegelius (1887–1919), teosofi ja kirjailija, Hugo Valvanteen veli
Bjarne Wegelius (1887–1951), jääkärikapteeni
Harry Wegelius (1887–1946), kirjailija
Aarne Wegelius (1891–1957), urkuri ja urkujen suunnittelun ja rakentamisen asiantuntija, Karl Alber Wegeliuksen poika
Hugo Valvanne, vuoteen 1906 Wegelius (1894–1961), suurlähettiläs, Jakob Wegeliuksen pojanpojan poika
Kersti Vuorjoki, vuoteen 1929 Wegelius (1895–1991), kätilötoiminnan kehittäjä
Yrjö Vuorjoki, vuoteen 1929 Wegelius (1899–1970), AKS:n puheenjohtaja, Uno Wegeliuksen poika (puoliso Elsa Vuorjoki)
Edward Wegelius (1903–1993), lentokoneinsinööri, VTT:n ylijohtaja, Jakob Wegeliuksen pojanpojan poika
Carl Wegelius (1905–1988), lääkäri, professori, senaattori Theodor Wegeliuksen pojanpoika
Kyllikki Solanterä o.s. Wegelius (1908–1965), laulaja, laulunopettaja ja sanoittaja
Theodor Henrik August Wegelius (1908–1970), metsäteknologian professori, Carl Wegeliuksen veli
Ruth Wegelius (1915–2003), lastentautilääkäri, professori
Heikki Valvanne (1919–1985), Suomen pankin johtokunnan jäsen, Hugo Valvanteen veljenpoika
Otto Wegelius (1920–2013), sisätautiopin professori
Arto Vuorjoki (1932–2004), oululainen gynekologi ja oopperaharrastaja
Christopher Wegelius (s. 1944), kilparatsastaja, SKOP:n pääjohtaja, Otto Wegeliuksen serkku
Kristiina Wegelius (Tintti Wegelius, s. 1962), taitoluistelija
Jakob Wegelius (s. 1966), ruotsalainen lasten- ja nuortenkirjailija ja kuvittaja
Iivo Wegelius (s. 1971), jääpalloilija
Charles Wegelius (s. 1978), englantilainen maantiepyöräilijä, Christopher Wegeliuksen poika
Suvun tunnettuja jäseniä > Aakkosjärjestys

Aarne Wegelius (1891–1957), urkuri ja urkujen suunnittelun ja rakentamisen asiantuntija, Karl Alber Wegeliuksen poika
Adolf Wilhelm Wegelius (1799–1888), SKS:n perustajia
Arto Vuorjoki (1932–2004), oululainen gynekologi ja oopperaharrastaja
Bjarne Wegelius (1887–1951), jääkärikapteeni
Carl Wegelius (1905–1988), lääkäri, professori, senaattori Theodor Wegeliuksen pojanpoika
Charles Wegelius (s. 1978), englantilainen maantiepyöräilijä, Christopher Wegeliuksen poika
Christopher Wegelius (s. 1944), kilparatsastaja, SKOP:n pääjohtaja, Otto Wegeliuksen serkku
Edward Wegelius (1903–1993), lentokoneinsinööri, VTT:n ylijohtaja, Jakob Wegeliuksen pojanpojan poika
Emil Wegelius (1852–1903), huvi- ja kilpapurjehdusveneiden suunnittelija
Harry Wegelius (1887–1946), kirjailija
Heikki Valvanne (1919–1985), Suomen pankin johtokunnan jäsen, Hugo Valvanteen veljenpoika
Henrik Wegelius (1735–1791), pappi ja kirjailija, Johan Wegelius nuoremman serkunpoika
Henrik Wegelius (1879–1948), filosofian tohtori, kemisti ja rehtori
Henrik Eliel Wegelius (1853–1933), lääninrovasti ja valtiopäivämies
Hugo Valvanne, vuoteen 1906 Wegelius (1894–1961), suurlähettiläs, Jakob Wegeliuksen pojanpojan poika
Iivo Wegelius (s. 1971), jääpalloilija
Jakob Wegelius (1779–1861), lääkäri, pappi, herätysliikkeen johtaja, Henrik Wegeliuksen pojanpoika
Jakob Wegelius (s. 1966), ruotsalainen lasten- ja nuortenkirjailija ja kuvittaja
Johan Wegelius nuorempi (1693–1764), pappi ja kirjailija, Johan Wegelius vanhemman poika
Johan Wegelius vanhempi (n. 1660–1725), pappi ja varhaisherännäisyyden johtomies, Tuomas Upan poika
Karl Albert Wegelius (1864–1939), sortovuosien aktivisti, kirjailija
Kersti Vuorjoki, vuoteen 1929 Wegelius (1895–1991), kätilötoiminnan kehittäjä
Kristiina Wegelius (Tintti Wegelius, s. 1962), taitoluistelija
Kyllikki Solanterä o.s. Wegelius (1908–1965), laulaja, laulunopettaja ja sanoittaja
Magnus Wegelius (1884–1936), voimistelija, yleisurheilija, ampuja ja olympiamitalisti
Martin Wegelius (1846–1906), säveltäjä, musiikinopettaja, Adolf Wilhelm Wegeliuksen poika
Otto Wegelius (1920–2013), sisätautiopin professori
Ruth Wegelius (1915–2003), lastentautilääkäri, professori
Sigurd Wegelius (1884–1920), kirjailija
Theodor Henrik August Wegelius (1908–1970), metsäteknologian professori, Carl Wegeliuksen veli
Theodor Wegelius (1850–1932), Suomen Pankin pääjohtaja ja senaattori, Adolf Wilhelm Wegeliuksen veljenpoika
Ture Birger Wegelius (1822–1890), pappi ja valtiopäivämies, Jakob Wegeliuksen poika
U. J. Vuorjoki, vuoteen 1906 Wegelius (1877–1944), suomentaja
Uno Wegelius (1867–1925), oululainen pappi, filantrooppi ja järjestövaikuttaja, Adolf Wilhelm Wegeliuksen pojanpoika
Valter Wegelius (1876–1924), lääkäri ja professori, Theodor Wegeliuksen poika
Väinö Valvanne, vuoteen 1906 Wegelius (1887–1919), teosofi ja kirjailija, Hugo Valvanteen veli
Wilhelm Wegelius (1838–1924), opettajaseminaarin lehtori, Adolf Wilhelm Wegeliuksen poika
Yrjö Vuorjoki, vuoteen 1929 Wegelius (1899–1970), AKS:n puheenjohtaja, Uno Wegeliuksen poika
Ristimäki

Ristimäki on Suomessa sekä sukunimenä että paikannimissä esiintyvä erisnimi. Se voi viitata muiden muassa seuraaviin:
Sukunimi

Aarno Ristimäki (1945–2015), kestävyysjuoksija
Ester Ristimäki (1910–1991), runoilija
Juho Ristimäki (s. 1985), jääkiekkotuomari
Jukka Ristimäki (s. 1980), pesäpalloilija
Jussi Ristimäki (s. 1944), jalkapalloilija ja valmentaja
Reetta Ristimäki (s. 1964), laulaja ja näyttelijä
Tomi Ristimäki (s. 1975), yritysjohtaja
Vesa Ristimäki (s. 1960), tapahtumatuottaja, konserttipromoottori ja yrittäjä
Paikannimissä

Ristimäki, kaupunginosa Tampereella
Ristimäki, entinen kaupunginosa Viipurissa
Ristimäen hautausmaa, hautausmaa Viipurissa
Ristimäki, Ravattulan keskiaikaisen kirkon sijaintipaikka ja ruumiskalmisto Kaarinan Ravattulassa
Ristimäki I–II, muinaisjäännös Turun, aiemmin Kaarinan Kuralassa
Ristimäen kalmisto, muinaisjäännös Nastolassa
Ristimäen hautausmaa, hautausmaa Lempäälässä
Ristimäen koulu tai Ristimäen kansakoulu, usean koulun nimi Suomessa
Ristimäen seisake, entinen liikennepaikka Haapamäki–Tampere-rataosalla
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Sivilisaatio

Inkojen rakentama Machu Picchu.
Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Korkeakulttuuri
Populaarikulttuuri
Taide
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Sivilisaatio (lat. civilis ’kansalais-’) eli korkeakulttuuri tarkoittaa yleensä samaa kuin kulttuuri tai sivistys. Sivilisaatioksi voidaan kutsua yhden valtion, useiden valtioiden, kansojen muodostaman yhteisön tai kokonaisen lajin, kuten ihmiskunnan, kehittämää monimutkaista elämäntapaa. Korkeakulttuuria edeltää alkukulttuuri eli primitiivinen kulttuuri.
Usein sivilisaatio katsotaan kulttuurin kehitysvaiheeksi, jota edeltää yksinkertainen heimoyhteiskunta. Kun tällainen yhteiskunta kasvaa ja organisoituu, siitä tulee sivilisaatio eli korkeakulttuuri, jolle on ominaista keskitetty valtiomainen hallinto, suuret asutuskeskukset, työnjako, yhteiskuntaluokat, kirjoitustaito, korkealle tasolle kehittyneet tiede ja taide sekä vahva armeija. Sivilisaatioille tyypillistä on kaupunkien muodostuminen.
Ensimmäisen sivilisaation katsotaan syntyneen noin 3500–3000 eaa. varhaisessa Kaksoisvirranmaassa. Sivilisaation synnyn katsotaan johtuvan mm. voimakkaasta väestönkasvusta ja eri alueiden välisistä sodista, jotka vaativat keskitettyä johtoa.
Voimakkaan väestönkasvun pani käyntiin jonkin varastoitavan viljalajin tuottoisa kasteluviljely. Amerikassa se oli maissi, Lähi-idässä ohra ja vehnä, Kiinassa riisi.
Varhaisten sivilisaatioiden syntyalueet olivat monesti aavikoiden ympäröimiä jokilaaksoja, joissa valloitettujen kylien väestö ei voinut paeta valloittajaa, vaan sen oli alistuttava sodan jälkeen voimakkaamman kylän tai kaupungin valvontaan.
Varhaisimmat kirjoitetut asiakirjat ovat verokuitteja. Varhaisessa Kaksoisvirtainmaassa mm. järjestäytynyt uskonto oli suuri mahti.
Egyptin, Indusjoen laakson, Kiinan, Perun ja Keski-Amerikan alueilla tapahtui vastaava sivilisaation synty. Näitä varhaisia sivilisaatioita on sanottu myös korkeakulttuureiksi tai varhaisvaltioiksi.
Sivilisaation tuntomerkkejä

Sivilisaation käsitettä käytti ensimmäisenä ranskalainen taloustieteilijä Anne Robert Jacques Turgot vuonna 1752. Samuel P. Huntingtonin mukaan sivilisaatio on kulttuurin laajin yksikköä, jota määrittää etenkin uskonto ja siihen sisältyvät arvot ja myytit. Sivilisaatio on korkein identifioitumisen taso, jonka yksilö kokee omakseen verrattuna ulkopuolisiin ”muihin”. Normaalisti jokainen sivilisaatio näkee itsensä maailman keskipisteenä ja kaikille parhaiten sopivana ”universaalisena” kulttuurina. Tämän takia sivilisaatiot yleensä suhtautuvat ennakkoluuloisesti toisiinsa. Huntingtonin näkemykset ovat suosittuja populaarissa keskustelussa, mutta kansainvälisten suhteiden tutkijoiden parissa niihin on suhtauduttu enimmäkseen kielteisesti.
Sivilisaatioita on vähän, eivätkä ne ole keskenään täysin erilaisia. Carroll Quigley laski niitä parikymmentä, Adda Bozeman vain viisi nykyaikaa edeltävässä historiassa (länsi, Intia, Kiina, Bysantti, Islam). Matthew Melko sai luvun kaksitoista, joista seitsemän kadonneita, Shmuel Eisenstadt yhden enemmän. Arnold J.Toynbee laski niitä 21 ja Samuel P. Huntington kuusi.
Sivilisaatioille on ehdotettu seuraavia tuntomerkkejä:lähde?
Kiinteä asumismuoto
Suuria asutuskeskuksia
Kirjoitustaito
Kuvakirjoitus, tavukirjoitus tms.
Valtiomainen hallinto
Veronkeruu
Järjestäytynyt uskonto
Organisoitu puolustus
Sivilisaatio kompleksisena järjestelmänä

Sivilisaatioita on tarkasteltu systeemiteoreettisen näkökulman kautta kompleksisina järjestelminä, eli itsenäisten sääntöjen puitteissa toimivien osien muodostamina järjestelminä, joiden toimintasäännöt muodostuvat järjestelmän osien välisestä vuorovaikutuksesta. Sivilisaatiot voidaan nähdä esimerkiksi esiurbaanisista kulttuureista nousevien kaupunkien verkkona, jota määrittävät verkon osien taloudelliset, poliittiset, sotilaalliset, diplomaattiset, sosiaaliset ja kulttuuriset vuorovaikutussuhteet. Mikä tahansa organisaatio on kompleksinen sosiaalinen järjestelmä, ja sivilisaatio voidaan nähdä suurena organisaationa.
Yhdysvaltalainen antropologi Joseph Tainter katsoo teoksessaan Kuinka yhteiskunnat romahtavat sivilisaatioiden kompleksisuuden kasvavan ongelmanratkaisun kautta. Kohdatessaan ongelmia, kuten väestönkasvu, tautiepidemia, ruoantuotannon ongelmat, ilmastonmuutos, ympäristön kuluminen, vihollisen hyökkäys tai sisäiset konfliktit, ne rakentavat uusia infrastruktuurin, instituutioiden, byrokratian ja sääntelyn kerroksia. Samalla kompleksisuuden kustannukset henkeä kohden kasvavat, mistä syystä sivilisaatioiden ylläpito vaatii enemmän työtä, energiaa ja muita resursseja kuin yksinkertaiset yhteiskunnat. Kompleksisuuttaan kasvattavat yhteiskunnat ovat historiallisesti vastanneet ylläpitokustannuksiinsa valloitus- ja ryöstösotien, orjuuden ja pakkotyön sekä ympäristöresurssien kasvavan hyödyntämisen avulla. Moderni teollisuusyhteiskunta puolestaan on kompensoinut kustannuksiaan erityisesti fossiilisten polttoaineiden hyödyntämisellä.
Kulttuurinen identiteetti ja sivistyneisyys

"Sivilisaatiolla" voidaan viitata myös pelkkään kompleksisen yhteiskunnan kulttuuriin yhteiskunnan itsensä sijasta. Jokaiseen yhteiskuntaan – riippumatta siitä, voidaanko se määritellä sivilisaatioksi vai ei – liittyy omintakeisia ja yksilöllisiä ideologioiden, tapojen, tuotannon ja taiteiden muotoja. Sivilisaatioille tyypillisesti muodostuu etenkin sen eliittiin yhdistetty kulttuuri, joka ilmenee kirjallisuuden, taiteen, arkkitehtuurin, järjestäytyneen uskonnon ja monimutkaisen tapakulttuurin kautta.
Sivilisaation käsitteelle muodostui 1700-luvun puolivälissä kulttuurisesti arvottava merkitys, joka säilyi 1800-luvulle ja osin nykypäivään asti. Sivilisaatio yhdistettiin kulttuurisesti ja henkisesti ylivertaiseen sivistykseen verrattuna karkeaan tai villiin barbaarisuuteen. Hienostuneet käytöstavat edustivat sivilisaatioiden ylemmyyttä yksinkertaisempiin yhteiskuntiin nähden.
Saksalainen sosiologi Norbert Elias tulkitsi eurooppalaisten käytöstapojen kehitystä keskiajalta 1800-luvulle sivilisaatioprosessin näkökulmasta. Hän katsoi tapojen sivilisoitumisen olleen seurausta yhteiskuntien kompleksisuuden kasvusta, modernin valtion ja sen valtarakenteiden synnystä sekä hierarkioiden syvenemisestä. Käytöstavat syntyivät hovin ja muun eliitin parissa, jotka pyrkivät erottautumaan alemmistaan erottamalla yksityisen ja julkisen elämänpiirin. Monimutkaistuvat yhteiskuntasuhteet edellyttivät impulsiivisen käytöksen rajoittamista. Aggressiivisuus, seksuaalisuus, ruumiineritteet, piereskely, syljeskely ja ruumiinkieli kokonaisuudessaan siirtyivät vähitellen tarkkailun ja sääntelyn kohteiksi, mikä puolestaan on tuottanut länsimaisen ihmisen tunne-elämään häpeän ja vastenmielisyyden kokemuksia. Toisaalta, koska käytöstapojen alkuperä on yhteiskunnallisten valtasuhteiden osoittamisessa, johti 1900-luvun tasa-arvoistumiskehitys myös tapakulttuurin höllentymiseen.
Sivilisaatioiden tuhoutuminen

Antropologi Joseph Tainter määrittelee kompleksisten yhteiskuntien romahduksen tarkoittavan sen rakenteiden merkittävää yksinkertaistumista. Silloin tällöin sivilisaatio kykenee vielä romahduksen jälkeen jatkamaan kulttuuriaan sen olennaisilta osilta, kuten Kiina on tehnyt useita kertoja historiassaan. Usein kuitenkin romahdus johtaa taantumiseen tai toisen sivilisaation valloitukseen, jolloin sivilisaatio tuhoutuu. Tainter katsoo romahduksen seuraavan kompleksisuuteen suunnattujen investointien alenevasta rajahyödystä. Kasvuvaiheessa sivilisaatio kykenee hyödyntämään parhaita ja helpoimpia ongelmanratkaisukeinojaan, jolloin kalliitkin investoinnit tuottavat merkittävää lisähyötyä. Esimerkiksi Rooman valtakunta hyötyi toisesta puunilaissodasta suunnattomasti huolimatta valtavista tappioista ja kustannuksista. Jossakin vaiheessa kompleksisuus kuitenkin alkaa tuottamaan alenevaa rajahyötyä, kun lisäinvestoinnit kallistuvat, hyödyt pienenevät ja pelkkä järjestelmän ylläpito vaatii enemmän resursseja. Roomalle näin kävi, kun se oli vallannut kaikki parhaimmat lähialueensa, ja esimerkiksi Germanian valloitus jätettiin kesken jo yhden sotilaallisen tappion jälkeen. Ilman kasvua Rooma ei voinut enää vastata uusiin ongelmiin heikentämättä itseään, jolloin sitä huomattavasti heikommat barbaarikansat valloittivat sen.