stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomi 1960-luvulla
Musiikki > Tanssilavakulttuurin muutos

Lavatanssien järjestäjinä olivat olleet vanhastaan erilaiset aatteelliset yhdistykset, kuten urheilu- ja nuorisoseurat, jotka keräsivät siten varoja omaan toimintaansa. Perinteinen talkoohenkinen lavatanssikulttuuri oli voimissaan vielä 1960-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Vuosikymmenen lopulla kehitys alkoi kulkea kohti suurempia, kaupallisesti johdettuja viihdekeskuksia, ja sen myötä varsinkin maaseudun pienet tanssilavat joutuivat vaikeuksiin. Yleisön houkuttelemiseksi tarvittiin Dannyn, Tapani Kansan tai Irwin Goodmanin tasoisia suursuosikkeja, mutta nämäkään eivät aina riittäneet. Kehityksen suunnan havainneet musiikkialan liikemiehet hankkivat tanssipaikkoja omistukseensa, ja ohjelmatoimistot alkoivat välittää esiintyjiä niihin. Tunnetuimpia alan yrittäjiä oli tamperelainen Tauno ”Tappi” Suojanen, joka perusti Kyröskosken suurlavan ja Viihdeohjelma Oy -ohjelmatoimiston.
Viihdealan kaupallistuminen toi mukanaan myös epäterveitä ilmiöitä. Suomessa oli vielä 1960-luvulla voimassa huvivero, jota alalle pesiytyneet epärehelliset liikemiehet pyrkivät kiertämään. Ohjelmatoimistot maksoivat yhdistyksille oikeudesta järjestää tansseja näiden omistamilla lavoilla. Järjestely aiheutti usein tilanteita, joissa esiintyjän palkan maksaja ei ollut tanssilavalla paikalla. Räikeimmissä tapauksissa artistit joutuivat itse laskujen maksajiksi.
Musiikki > Jazz

Jazz eli omaa elämäänsä populaarimusiikin varjossa. Porin Kirjurinluodolla järjestettiin kesällä 1966 ensimmäinen Pori Jazz -festivaali, joka nousi nopeasti Suomen huomattavimmaksi alan tapahtumaksi. Alusta lähtien esiintyjiä oli kotimaan lisäksi useista muista maista. Koska jazzin harrastajien joukko oli melko suppea, suomalaiset muusikot eivät pystyneet soittamaan jazzia ammattimaisesti, vaan he ansaitsivat toimeentulonsa joko soittamalla tanssiorkestereissa tai toimimalla kokonaan muilla aloilla. Huomattavimpia jazzmuusikoita olivat saksofonistit Gusse Rössi, Seppo Paakkunainen (”Paroni”) ja Eero Koivistoinen, pianistit Esa Katajavuori ja Heikki Sarmanto sekä rumpalit Matti Oiling ja Edward Vesala. Jazzin merkkitapauksia oli laulaja Ella Fitzgeraldin ja pianisti Oscar Petersonin vierailu Helsingin jazzklubilla huhtikuussa 1963.
Elokuva

Kuusikymmentäluku oli dramaattinen murroskausi suomalaisen elokuvan historiassa. Vuosina 1963–1965 Suomessa oli näyttelijälakko, jonka myötä perinteinen studioelokuva tuli tiensä päähän. Samaan aikaan otettiin uuden aallon ensiaskeleet, ja ohjaajakaarti muuttui radikaalisti. Samalla kun televisio yleistyi vauhdilla, elokuvateattereissa käynti väheni 1960-luvulla sillä seurauksella että liki puolet niistä sulki ovensa. Suomen elokuvasäätiö perustettiin vuonna 1969.
Elokuva > Kriisin vuodet

Suomalainen elokuva oli 1960-luvun alussa kriisissä, mutta studioiden tuotanto oli edelleen korkealla. Nopeasti yleistyvä televisio toi vaikeuksia elokuvateollisuudelle. Vuosikymmenen alun elokuvia ovat muun muassa iskelmäkavalkadit, kuten Ville Salmisen Toivelauluja (1961) ja aiempaa rohkeammat rikos- ja seksuaalisävytteiset elokuvat, esimerkiksi Toivo Särkän Kuu on vaarallinen (1961) ja Åke Lindmanin Jengi (1963). Myös edellisen vuosikymmenen rillumarei-perinnettä jatkettiin muun muassa kolmella koomikko Eemelin varaan rakennetulla filmillä, joista ensimmäinen oli Ville Salmisen Oho, sanoi Eemeli (SF, 1960). 1960-luvun alun studiotuotanto jätti kuitenkin kylmäksi niin yleisön kuin edellisen vuosikymmenen elokuvakerhoissa ja elokuva-arkistonäytöksissä varttuneen nuoren kriitikkopolven.
Åke Lindman debytoi ohjaajana vuonna 1961 elokuvallaan Kertokaa se hänelle..., Mikko Niskanen taas vuonna 1962 elokuvallaan Pojat. Vuosikymmen muistetaan myös Komisario Palmu -elokuvistaan, joita ilmestyi kaikkiaan neljä.
Valtion elokuvapalkinto perustettiin vuonna 1961. Ensimmäisenä vuonna palkittiin perinteisen laatutuotannon viimeisiä kukintoja, Ritva Arvelon Kultainen vasikka ja Jack Witikan Pikku Pietarin piha. Jatkossa palkinto kuitenkin edisti nimenomaan uuden tekijä- ja tuottajapolven esiintuloa.
Alkuvuodesta 1963 kesään 1965 Suomessa oli näyttelijälakko, jossa Suomen Näyttelijäliitto kielsi jäseniään tekemästä uusia elokuvasopimuksia. Lopullisesti suomalaisen elokuvan studiokauden katsotaan päättyneen vuonna 1965, kun Oy Suomen Filmiteollisuus hakeutui konkurssiin. Lakon aikana elokuvia syntyi vain vähän, muun muassa Risto Jarvan ja Jaakko Pakkasvirran ohjaajauran aloittanut ensimmäinen Spede-elokuva X-Paroni (1964). Studioelokuvan tilalle tulivat monipuolisemmat ilmaisukeinot: ohjaajakaartin eturiviin nousivat ”uuden aallon” auteur-tyyliset ohjaajat, Jarvan ja Pakkasvirran lisäksi muun muassa Erkko Kivikoski, Maunu Kurkvaara ja Eino Ruutsalo. Studiokuvausten ja kirjallisten aiheiden sijasta alettiin hajaantua pienten kuvausryhmien kanssa keskelle nykyhetken kysymyksiä.
Elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja Aarne Tarkaksen urotyö jäi historiaan: vuosina 1960–1966 hän ohjasi vielä lähes 20 elokuvaa, muun muassa Oksat pois... (1961) ja viimeisenä Johan nyt on markkinat (1966). Myös muun muassa Erik Blomberg, Veikko Itkonen, Armand Lohikoski ja Toivo Särkkä tekivät viimeiset ohjauksensa.
Maunu Kurkvaaraa ja Eino Ruutsaloa voidaan pitää modernin elokuvaestetiikan ja uuden tuotantomallin uranuurtajina. Kurkvaaralta muistetaan hänen intiimit aikalaisdraamansa, kuten Rakas... (1961), Yksityisalue (1962) ja Meren juhlat (1963) sekä ajankohtaisiin ongelmiin tarttuneet reportaasielokuvat, kuten Autotytöt (1960) ja Raportti eli balladi laivatytöistä (1964). Ruutsalo edusti ajan oloissa rajuimmin kokeellista ja tarinaelokuvan kaavoista irtautuvaa estetiikkaa; hänen elokuviaan ovat muun muassa Hetkiä yössä (1961) ja Laituri (1965).
Elokuva > Vuosikymmenen tilinpäätös

Elokuvan kriisin katsotaan päättyneen vuonna 1966, kun Mikko Niskanen ohjasi kohuelokuvan Käpy selän alla, josta tuli suurmenestys. Niskanen rikkoi monia tabuja, muun muassa seksiä ei ollut aiemmin kuvattu yhtä näyttävästi suomalaisessa elokuvassa. Toinen modernin elokuvan ensimmäinen menestys oli Risto Jarvan Työmiehen päiväkirja (1967), joka yhdisti fiktiota ja dokumenttia sukeltaen luokkayhteiskuntaan ja Suomen historian kipupisteisiin. Jarvan elokuvaa voidaan pitää myös lähtölaukauksena kotimaisen elokuvan osallistuvaan kauteen, jota jatkoivat seuraavat Jaakko Pakkasvirran oma ohjausdebyytti, lähiökuvaus Vihreä leski (1968) ja Jarvan tulevaisuuteen sijoittunut yhteiskunta-analyysi Ruusujen aika (1969).
Rohkeita aihevalintoja nähtiin myös muun muassa Erkko Kivikosken tunnetuimmassa, poliittisia jakolinjoja käsittelevässä elokuvassa Kesyttömät veljekset (1969) sekä Jörn Donnerin ohjaamissa, seksuaalista vapautumista käsittelevissä elokuvissa, kuten Sixtynine 69 (1969). Donner oli ajan oloissa poikkeuksellinen kansainvälinen tekijä, joka aloitti ohjaajanuransa Ruotsissa elokuvalla Syyskuinen sunnuntai (En söndag i september, 1963).
Oman tiensä vuosikymmenen tuottajista valitsi radiosta ja televisiosta tuttu koomikko Spede Pasanen, jolta muistetaan esimerkiksi 
Jukka Virtasen ohjaama elokuva Pähkähullu Suomi (1967). Spede-elokuvia teki vakioryhmä, johon kuuluivat Pasasen ohella ohjaajina ja käsikirjoittajina Ere Kokkonen ja Jukka Virtanen, näyttelijöinä muiden muassa Vesa-Matti Loiri ja Simo Salminen sekä säveltäjänä Jaakko Salo.
Vuosikymmenen katsotuin elokuva on kuitenkin Edvin Laineen Täällä Pohjantähden alla (1968), joka käsittelee elämää Suomen maaseudulla 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Elokuva on yhä kaikkien aikojen kolmanneksi katsotuin suomalainen elokuva hieman yli miljoonalla katsojallaan.
Urheilu

Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäistä kertaa Suomessa vuonna 1965; ne pidettiin tuolloin Tampereella. Suomen jääkiekkomaajoukkue voitti ensimmäisen EM-mitalinsa 1962 (hopeaa). Vuosikymmenen tunnetuimpia suomalaisia jääkiekkoilijoita olivat muun muassa Raimo Kilpiö, Jorma Peltonen, Heino Pulli, Matti Keinonen, Juhani Wahlsten, Urpo Ylönen, Kalevi Numminen ja Jarmo Wasama, joista viimeisenä mainitun lupaava urheilu-ura katkesi hänen kuoltuaan auto-onnettomuudessa vain 22-vuotiaana.
Vuosikymmenen talviolympialaisissa suomalaiset saivat useita kultamitaleja maastohiihdossa. 1960-luvun menestynein suomalainen hiihtäjä lienee kolme olympiakultamitalia ja kaksi MM-kultamitalia voittanut Eero Mäntyranta, muita olympiavoittajia ovat muun muassa Kalevi Hämäläinen ja Väinö Huhtala. Veikko Kankkonen voitti yhden olympiakullan mäkihypyssä ja Kaija Mustonen pikaluistelussa.
Kesäolympialaisissa kultaa ovat voittaneet telinevoimistelija Eugen Ekman, keihäänheittäjä Pauli Nevala, ampujat Pentti Linnosvuo ja Väinö Markkanen sekä painonnostaja Kaarlo Kangasniemi. Vuosikymmenen urheilijoista muistetaan myös Pentti Nikula, joka hyppäsi seiväshypyn maailmanennätyksen Kauhavalla kesäkuussa 1962, sekä Olli Mäki, josta tuli ammattinyrkkeilyn kevyen sarjan Euroopan-mestari 1964.
1960-luvun menestyneimpiä suomalaisia moottoriurheilijoita on ainakin Timo Mäkinen, joka voitti Jyväskylän suurajot vuosina 1965, 1966 ja 1967. Myös Simo Lampinen ja Hannu Mikkola menestyivät rallissa. Eläintarhanajot lopetettiin toukokuussa 1963 siellä tapahtuneen vakavan onnettomuuden takia. Eläintarhanajoissa useana vuonna menestyneen kilpa-autoilijan Curt Lincolnin johdolla rakennettiin valtatie 3:n varteen silloiseen Helsingin maalaiskuntaan Keimolan moottoristadion, jolla toiminta alkoi kesäkuussa 1966.
Vapaa-aika

Elintason nousun ja varsinkin naisten työssäkäynnin yleistymisen ansiosta 1960-lukua voidaan luonnehtia modernin suomalaisen kulutusyhteiskunnan läpimurron vuosikymmeneksi. Televisioita ostettiin paljon, ja niiden yleistyttyä vauhdilla television katselusta tuli sosiaalinen ajanviete. Koko perhe katsoi usein televisiota yhdessä, ja naapureitakin kutsuttiin television ääreen. Urheilu- ja ulkoiluharrastukset, lukeminen, matkailu sekä erilaiset kulttuuripalvelut musiikista teatteriin kilpailivat enenevissä määrin lisääntyvästä vapaa-ajasta.
Myös matkailu alkoi lisääntyä. Matkatoimistoja perustettiin nopeaan tahtiin: Aurinkomatkat perustettiin 1963, Vingresor eli nykyinen TUI 1964, Keihäsmatkat 1965 ja Tjäreborg 1966. Erityisesti seuramatkailu ja rantalomailu kasvattivat suosiotaan. Vuonna 1962 lennettiin ensimmäiset suorat lennot Helsingistä Mallorcalle, Rodokselle ja Riminille. Keihäsmatkojen perustaja ja toimitusjohtaja Kalevi Keihänen muistetaan taitavasti julkisuutta hyväkseen käyttäneenä henkilönä.
Suomen matkailutase oli 1960-luvulla jatkuvasti alijäämäinen, mikä merkitsi, että suomalaisten matkailu ulkomaille vei Suomesta valuuttaa enemmän kuin ulkomaiset matkailijat toivat sitä Suomeen. Markan devalvaatio vuonna 1967 käänsi osittain matkailija- ja valuuttavirtoja Suomeen päin. Tämän jälkeen matkailua Suomessa leimasi kasvuoptimismi, jota kesti vuoden 1973 öljykriisiin saakka. Matkailutaseen kääntäminen negatiivisesta positiiviseksi muodostui kestotavoitteeksi.
Leirintämatkailu – aikansa kielellä camping – kukoisti 1960-luvulla. Leirintäalueiden määrä Suomessa oli huipussaan vuonna 1968, jolloin niitä oli 391. Ensimmäisiä yksittäisiä asuntovaunuja ja -autoja oli tehty Suomessa tai tuotu maahan jo 1950-luvulla, ja 1960-luvun aikana alettiin valmistaa sarjatuotantona muiden muassa Solifer- ja OM-asuntovaunuja. Vuonna 1964, jolloin joukko asuntovaunuharrastajia perusti SF-Caravan -yhdistyksen, asuntovaunuja oli rekisterissä 64 kappaletta. Automatkailun suosion kasvu näkyi myös teiden varsilla huoltoasemien määrän lisääntymisenä ja oheispalvelujen kohentumisena. Esimerkiksi vuonna 1960 Shell-huoltoasemia oli Suomessa 289 ja vuonna 1969 jo 521. Huoltoasemien osaksi vakiintuivat kahviot, ja pääteiden varsille tehtiin levähdysalueita, joilla oli usein kahvia, virvokkeita ja jäätelöä myyviä kioskeja.
Muoti

1960-luvun naisten muotiin kuuluivat olennaisena osana muhkeat, naiselliset kampaukset. Minihame kehitettiin vuonna 1966 ja se levisi nopeasti myös Suomeen. Sitä on pidetty jopa naisten vapautumisen symbolina. Kajal-meikkikynillä piirrettiin kauneuspilkkuja iholle.
Edellisellä vuosikymmenellä Suomeen rantautuneiden farkkujen käyttö yleistyi entisestään niin miehillä kuin naisilla. Siinä missä aikuiset suosivat hiusten tupeerausta, kiharaa permanenttia ja peruukkeja, nuorison hiukset usein liehuivat runsaina ja vapaina. Hippiliike rantautui Suomeen vuosikymmenen jälkipuoliskolla, ja siihen kuuluivat etenkin leveälahkeiset housut, liehuvat mekot naisilla, usein etnohenkisesti värikkäät vaatteet, huivit, hiuspannat sekä pitkähköt hiukset molemmilla sukupuolilla.
Marimekko nousi maailmanlaajuisesti otsikoihin ensimmäisen kerran vuonna 1960, kun Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen, tyylistään tunnettu Jacqueline Kennedy, ihastui merkin mekkoihin.
Ruoka ja juoma

Hallan ja kadon aiheuttaman ruokapulan kanssa kamppailu oli jäänyt historiaan. Suosituimpia ruokia 1960-luvulla olivat muun muassa jauheliha- ja makkararuoat, maksaruoat, keitto- ja laatikkoruoat sekä valkokastike. Aamiaisella nautittiin vielä usein pullaa. Suomeen tuli uusia elintarvikkeita, muun muassa jogurtti, maitorahka, broileri ja ketsuppi. Vihannesten ja hedelmien kulutus alkoi nousta, kun tuoreiden ja pakastevihannesten tarjonta lisääntyi ja samalla niitä alettiin valistaa terveellisinä. Samalla myös lihan kulutus nousi jyrkästi, mutta esimerkiksi maidon ja rukiin kulutus oli kääntynyt laskuun. Leipää leivottiin usein kotona.
Jääkaapit yleistyivät nopeasti. Vuonna 1964 suomalaiset kotitaloudet omistivat 578 000 jääkaappia ja 4 000 pakastinta. Useissa maalaistaloissa ei vielä ollut jääkaappia, mutta pakastin sen sijaan hankittiin nopeasti sen tultua markkinoille, jotta isot määrät teurastuslihaa ja oman puutarhan satoa saatiin hyvään säilöön. Maaseudulla nimittäin omavaraisuus kukoisti vielä vahvana.
Ensimmäiset pizzeriat perustettiin Suomeen 1960-luvulla. Ravintoloissa käyminen oli vielä harvinaista, ja tiukka alkoholilaki jarrutti ravintolakulttuurin kehitystä. Keskiolut vapautettiin vuoden 1969 alussa, minkä jälkeen anniskeluravintoloiden määrä alkoi lisääntyä maaseudullakin. Alun perin uskottiin, että keskioluen vapautuminen saisi suomalaiset juomaan miedompia juomia ja vähentämään alkoholinkulutusta, mutta se saattoikin alkoholinkulutuksen ja samalla alkoholiperäiset terveyshaitat jyrkkään nousuun. Tiedot alkoholismin vaaroista olivat laajalti vielä hämärän peitossa. Viina oli edelleen kortilla, lopullisesti viinakorteista luovuttiin vuoden 1970 lopussa. 1960-luvulta alkaen myös naiset ja nuoret alkoivat enenevissä määrin juoda alkoholia, kun taas aiemmin suomalaisten alkoholinkulutus oli ollut lähes kokonaan miesten varassa. Naisia ei vielä 1960-luvulla useinkaan päästetty ravintoloihin ilman miesseuraa.
Valintamyymälät muuttavat kulutustottumukset

Edellisen vuosikymmenen uutuus, valintamyymälät, yleistyivät voimakkaasti 1960-luvulla. Niiden myötä ruoanhankintaan ei tarvinnut käyttää enää niin paljon aikaa kuin aiemmin. Maitoa myytiin usein muovipusseissa. Vuonna 1964 Suomessa oli 166 tavarataloa, mutta vain kuusi vuotta myöhemmin jo miltei puolet enemmän. Tavarataloista tuli myös valmisvaatteiden ja jalkineiden tärkeimpiä myyntipaikkoja. Perinteiset lihakaupat, maitokaupat, siirtomaatavarakaupat ja lyhyttavaraliikkeet alkoivat kadota, kun tavarataloista sai kaiken saman katon alta. Vuonna 1968 saavutettiin edelleen voimassa oleva ennätys, kun Suomessa toimi vähittäiskauppoja enemmän kuin koskaan aiemmin tai myöhemmin, kaikkiaan noin 45 000 kappaletta eli yksi kauppa noin 115 ihmistä kohti.
Kilpaillessaan asiakkaista valintamyymälät ottivat käyttöön ”suuren maailman” markkinointikeinot. Konsulentit hehkuttivat uutuustuotteita, amatöörimallit esittelivät vaatteita ja viihdemaailman tunnetut nimet houkuttelivat ostajia sisään. Ahkeria tavaratalokiertueiden tekijöitä 1960-luvun lopulla ja seuraavan vuosikymmenen alussa olivat muiden muassa Eemeli, Esa Pakarinen, Marjatta Leppänen ja Tapio Rautavaara. Pisimmälle uudenlaisen kaupankäynnin vei Pukeva, jonka tavaratalon pohjakerrokseen Helsingin Kaisaniemenkadulle rakennettiin muotinäytöksiä varten vuosikymmenen lopulla kokonainen teatteri näyttämöineen, katsomoineen ja valaistuslaitteineen.
Kuolleita

Suomessa jouduttiin 1960-luvulla suremaan seuraavien merkittävien henkilöiden poismenoa:
Vilho Nenonen (1883–1960), ”Suomen tykistön isä”
Masa Niemi (1914–1960), koomikko ja näyttelijä
Aku Korhonen (1892–1960), näyttelijä
Outsider (1904–1961), kirjailija ja toimittaja
Ilmari Unho (1906–1961), elokuvaohjaaja
Ralf Törngren (1899–1961), RKP:n puheenjohtaja, kansanedustaja ja lyhytaikainen pääministeri
Viljo Vesterinen (1907–1961), harmonikansoittaja ja säveltäjä
Uuno Klami (1900–1961), säveltäjä ja akateemikko
Wäinö Sola (1883–1961), oopperalaulaja
Paavo Aaltonen (1919–1962), telinevoimistelija ja kolminkertainen olympiavoittaja
Erkki Raappana (1893–1962), jääkärikenraali ja Mannerheim-ristin ritari
Artturi Leinonen (1888–1963), merkittävä sivistysvaikuttaja, kirjailija ja kansanedustaja
Oskari Tokoi (1873–1963), senaattori
Mirjami Kuosmanen (1915–1963), elokuvanäyttelijä ja -käsikirjoittaja
Edwin Linkomies (1894–1963), professori ja kokoomuspoliitikko
A. Aimo (1911–1963), laulaja
Eino Luukkanen (1909–1964), hävittäjä-ässä ja Mannerheim-ristin ritari
F. E. Sillanpää (1888–1964), vuoden 1939 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut kirjailija
Olavi Paavolainen (1903–1964), kirjailija, runoilija, toimittaja ja kulttuurivaikuttaja
Nätti-Jussi (1890–1964), legendaariseksi viihdehahmoksi noussut metsätyömies
Sakari Tuomioja (1911–1964), suurlähettiläs, Suomen Pankin pääjohtaja ja lyhytaikainen pääministeri
Viljo Revell (1910–1964), menestynyt arkkitehti
Pentti Eskola (1883–1964), maailman menestyneimpiä geologeja
Reino Helismaa (1913–1965), viihdetaiteilija
Reino Kuuskoski (1907–1965), juristi ja lyhytaikainen pääministeri
Eljas Erkko (1895–1965), liberaalipoliitikko ja sanomalehtimies
Kauno Kleemola (1906–1965), maalaisliittolainen poliitikko ja eduskunnan puhemies
Lauri Törni (1919–1965), kapteeni ja Mannerheim-ristin ritari
Erik Heinrichs (1890–1965), jääkäri ja jalkaväenkenraali
Lauri Viita (1916–1965), runoilija ja kirjailija
Hannes Kolehmainen (1889–1966), kestävyysjuoksija ja viisinkertainen olympiavoittaja
Jarmo Wasama (1943–1966), jääkiekkoilija ja jalkapalloilija
Väinö Tanner (1881–1966), tohtori, pääministeri, valtiovarainministeri ja ulkoasiainministeri
Wäinö Aaltonen (1894–1966), merkittävimpiä suomalaisia kuvanveistäjiä
Marja-Liisa Vartio (1924–1966), runoilija ja kirjailija
Olli (1889–1967), kaikkien aikojen tuotteliain suomalainen pakinoitsija
Verner Weckman (1882–1968), vuorineuvos, painija ja Suomen ensimmäinen olympiavoittaja
T. M. Kivimäki (1886–1968), pääministeri, sisäasiainministeri ja oikeusministeri
Unto Mononen (1930–1968), muusikko
Ludovika Jakobsson (1884–1968), taitoluistelija ja Suomen ensimmäinen naisolympiavoittaja
Volmari Iso-Hollo (1907–1969), estejuoksija ja kaksinkertainen olympiavoittaja
Veli Saarinen (1902–1969), Suomen ensimmäinen maastohiihdon olympiavoittaja.
Kirjallisuutta

Miettunen, Katja-Maria: Menneisyys ja historiakuva. Suomalainen kuusikymmentäluku muistelijoiden rakentamana ajanjaksona.  (Väitöskirja: Tampereen yliopisto)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2009.  ISBN 978-952-222-155-1
Peltonen, Matti & Kurkela, Vesa & Heinonen, Visa (toim.): Arkinen kumous. Suomalaisen 60-luvun toinen kuva.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2003.  ISBN 951-746-479-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Presidentti Urho Kekkonen vuonna 1961.
Urho Kekkonen ja Leonid Brežnev noottikriisin aikana Kekkosen valtiovierailulla Neuvostoliittoon.
Osittain Neuvostoliiton puolelle jääneen Saimaan kanavan vuokraaminen oli osa 1960-luvun ulkopoliittista tilannetta.
Rafael Paasio toimi pääministerinä vuosina 1966–1968 (sekä 1972).
Veikko Vennamo johti Suomen maaseudun puoluetta ja tunnettiin lennokkaista, poliittisista iskulauseistaan.
Poliitikko Keijo Liinamaa Pirkko-vaimonsa ja lastensa kanssa vuonna 1964.
Joulurauhan julistus Turussa 1967.
Etelä-Ruotsissa suomea puhuvien osuus prosentteina.
Vilkas muuttoliike maaseudulta kasvukeskuksiin, eritoten pääkaupunkiseudulle, synnytti lähiöitä. Kuvassa Suomen ensimmäinen merkittävä elementtirakentamiskohde, Helsingin Pihlajamäki vuonna 1964.
Myös Suomessa koettiin 1960-luvun opiskelijaradikalismi. Tässä mielenosoitus Helsingissä jossa vastustetaan Tšekkoslovakian miehitystä vuonna 1968.
Juliste Vanhan ylioppilastalon seinällä valtauksen aikana.
Klaus Waris oli Suomen Pankin pääjohtaja vuosina 1957–1967.
Helsingin Kampin linja-autoasema ilmakuvassa vuonna 1964.
Yhteiskunnallinen korkeakoulun (nykyisen Tampereen yliopiston) päärakennus Tampereella vuonna 1960.
Vuonna 1960 valmistunut kerrostalo Oulussa.
Timo Penttilän suunnittelema Helsingin Kaupunginteatteri vihittiin käyttöön vuonna 1967.
Eero Aarnion Pallotuoli.
Hannu Salama saapumassa Juhannustanssit-oikeudenkäyntiin. Helsingin hovioikeus sijaitsi tuolloin Kaivopuistossa.
Kalle Holmberg ja Kaisa Korhonen vuonna 1965.
Lapualaisoopperan kuoroa Vanhalla ylioppilastalolla 1966.
Suomen suurimman sanomalehden, Helsingin Sanomien, toimitustiloja vuonna 1965.
Televisiot yleistyivät Suomessa nopeasti 1960-luvulla. Kuva on vuodelta 1963.
Eino S. Repo juuri valittuna Yleisradion pääjohtajana vuonna 1965.
Marion Rung edustamassa Suomea vuoden 1962 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan Tipi-tii.
Irwin Goodman vuonna 1966.
Maunu Kurkvaara.
Jaakko Pakkasvirta.
Eero Mäntyranta vuoden 1964 talviolympialaisissa.
Minihame tuli muotiin 1960-luvulla.
Keskioluen myynti ruokakaupoissa sallittiin vuonna 1969.
Frans Emil Sillanpään hauta Hämeenkyrön vanhalla hautausmaalla.
Väinö Tannerin hauta Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä.
Hopewellin perinne

Muinaisten intiaanien luomaan Hopewellin perinteeseen liittyviä kumpuja Mound Cityssä Ohiossa.
Hopewellin perinne (kutsuttu usein virheellisesti Hopewellin-kulttuuriksi) oli muinaisten Pohjois-Amerikan itäisten metsäintiaanien keskuudessa esiintynyt eri uskontoja ja kansoja yhdistänyt eräänlainen kulttiliike.
Hopewellin tunnusomaisimpana ulkoisena merkkinä olivat suuret hautakummut, joita rakennettiin 200 eaa.–400 jaa. Mississippijoen idänpuoleisilla alueilla. Suurin Hopewellin perinteen keskittymä sijoittui nykyiseen Ohioon, mutta kumpuja rakennettiin myös muualle, eritoten mantereen kaakkoisiin osiin. Perinnettä luonnehtivat mutkikkaat hautausriitit, laajalle levinnyt kauppaverkko, ja maanviljelyn merkityksen nousu ohi kasvien keräilytalouden.
Hopewellin perinne ulottui pohjoisissa Ontarion rannikolle ja New Yorkiin. Etelässä sen rajana oli Meksikonlahti. Hopewell oli Ohiossa, Kentuckyssä, Tennesseessä ja Virginiassa vaikuttaneen Adena-kulttuurin seuraaja. Se kukoisti kuusi vuosisataa ja hajosi tuntemattomasta syystä noin vuonna 400 jaa. Syyksi on väitetty sotien lisäksi muun muassa siirtymistä jatkuvaan maanviljelyyn, mikä muutti yhteisörakenteita.
Alkuperä

Hopewellin perinteen alkuperää tutkitaan yhä ja se on jäljitetty yhtä lailla Illinois’hin kuin New Yorkin osavaltioonkin. Suurin Hopewellin keskittymä oli kuitenkin Ohiossa. Hopewellin perinne on nimetty suvun mukaan, joka omisti Ohion Paint Creekissä Rossin piirikunnassa sijaitsevat maakummut arkeologi Warren K. Mooreheadin löytäessä ne vuosina 1891–1892.
Hopewellin kauppaverkosto

Hopewellin perinne levitti aiemman Adena-kulttuurin omaksumia piirteitä ja kehitti niitä paremmin tarkoitustaan vastaaviksi. Hautakummuista tehtiin entistä suurempia ja näyttävämpiä. Laaja Hopewellin vaihtosysteemi (Hopewell Exchange System) levisi ja yhdisti toisiinsa kaupankäynnin keinoin yhä kaukaisempia ihmisiä. Erilaisia materiaaleja kulkeutui kauppaverkoston mukana eri puolilta mannerta. Kobolttia ja hopeaa saatiin Ontariosta, kvartsia Arkansasin luolista. Alligaattorin ja hain hampaat on jäljitetty Meksikonlahdelle, merisimpukat Floridaan. Kuparia louhittiin Suurilla järvillä. Kaukaa Suurilta tasankoilta Pohjois-Dakotan ja Montanan alueelta kulkeutui harmaakarhun hampaita, Knife-joen tulikiveä ja Yellowstonen laavalasia.