stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Biseksuaalisuus
Historia > Käsitteen alkuperä

Biseksuaalisuudella on historian saatossa tarkoitettu monia erilaisia ilmiöitä. Alun perin termi yleistyi 1800-luvun biologian sanastossa, jossa sillä viitattiin sikiön kaksineuvoisuuteen. Charles Darwin arveli selkärankaisten kaukaisen kantaisän olleen kaksineuvoinen, ja myös ihmissikiön katsottiin olevan kehityksensä alussa ”biseksuaalinen”. Sukupuolten eriytymistä pidettiin kehittyneen organismin merkkinä, kun taas toisiaan muistuttavat sukupuolet olivat alempien ihmisrotujen ja eliöiden ominaisuus. Vuosisadan jälkipuoliskolla Havelock Ellis ja Richard von Krafft-Ebing selittivät homoseksuaalisuuden kehityshäiriöksi, jossa yksilö on jumiutunut tai taantunut biseksuaaliselle kehitysasteelle. Biseksuaalisuus sinänsä ei siis ollut identiteetti tai seksuaalinen suuntautuminen vaan lähtötilanne, joka myöhemmin kehittyi joko homo- tai heteroseksuaalisuudeksi.
Sigmund Freud rakensi psykoanalyyttisen teorian oletukselle biseksuaalisuuden alkukantaisuudesta. Freudin mukaan biseksuaalisuus sanan sukupuolettomassa merkityksessä ei ollut pelkästään biologinen vaan myös psykologinen lähtötilanne. Oidipuskompleksin myötä ihminen kehittää selkeämmin maskuliinisen tai feminiinisen identiteetin ja seksuaalisuuden. Sukupuolettomuuden ohella Freud käytti biseksuaalisuutta myös nimityksenä seksuaaliselle suuntautumiselle, jossa henkilö kokee kiihottaviksi sekä miehet että naiset. Freudin mukaan ihminen tuntee seksuaalista vetoa vain vastakkaiseen sukupuoleen. Siksi biseksuaalien sukupuoli-identiteetti oli Freudin mukaan alati muuttuva.
Jenny Kangasvuon (2014) mukaan Ellis, Freud ja Alfred Kinsey ”luonnostelivat sen puhetavan, jolla biseksuaalisuutta käsitellään, ja johon nykyinenkin tapa puhua biseksuaalisuudesta juontaa juurensa ja joka on tunnistettavissa myös suomalaisessa biseksuaalisuuskeskustelussa.” Myös Darwin ja käsitykset biologisesta biseksuaalisuudesta vaikuttivat asenteisiin, vaikka niillä tarkoitettiin eri asiaa kuin eroottisella biseksuaalisuudella: ”Biseksuaalisuus sekä ruumiillisena että halullisena ilmiönä rakentui evoluutioteoriassa merkitsemään kehittymättömyyttä ja primitiivisyyttä. Biseksuaalisuuden käsite on olennainen länsimaisen sivistyneen (civilised) seksuaalisuuden rakentumisen kannalta olemalla sen kehittymätön ja primitiivinen edeltäjä niin lajinkehityksessä, alkionkehityksessä kuin kulttuurinkin kehityksessä.”
Historia > Psykoanalyysin käsitteestä identiteetiksi

Sigmund Freud kuoli vuonna 1939, ja seuraavina vuosina hänen käsityksensä biseksuaalien sukupuolettomuudesta hylättiin sekä psykoanalyysin että psykiatrian saralla. Noin vuosina 1940–1970 seksuaalisuuden tutkimus keskittyi ympäristötekijöihin ja sopeutumiseen. Vallitsevan näkemyksen mukaan biseksuaalisuus oli epävakaa ”bipotentiaalinen” tila, jonka oletettiin normaalisti kehittyvässä seksuaalisuudessa ennen pitkää kypsyvän joko homo- tai heteroseksuaalisuudeksi. Monet aikakauden psykoanalyytikot pitivät mahdottomana, että ihminen voisi todella kiihottua sekä miehistä että naisista. Heteroseksuaalisuutta pidettiin ihmisen luonnollisena olotilana ja homoseksuaalisuutta poikkeamana, jonka aiheutti kuormitus, mielisairaus, sopivien kumppanien puute tai muu häiriötekijä. Biseksuaalisuuden olemassaolo kiistettiin siten kokonaan, koska se ei mahtunut binäärisen seksuaalisuuden malliin. Sosiologiassa biseksuaalisuuden käsite oli hyväksytympi, koska sillä voitiin kuvata verrattain yleistä seksuaalisen käyttäytymisen muotoa.
Alfred Kinsey esitti vuonna 1948 julkaisemassaan tutkimuksessa, että biseksuaalisuus oli olennainen osa ihmislajin käyttäytymistä. Kinseyn mukaan 46 prosenttia miehistä ja 14 prosenttia naisista oli aikuisiällä harjoittanut sekä hetero- että homoseksuaalista seksiä. Tämän perusteella hän katsoi, että homoseksuaalisuus ja heteroseksuaalisuus eivät olleet mielekkäitä luokkia, vaan ihmisen seksuaalisuus muodosti jatkumon ja yksittäisen ihmisen seksuaalisuus oli yksinkertaisesti tilastollisen vaihtelun ilmentymä. Hän myös esitti seitsemänkohtaisen mittarin, jonka toisessa ääripäässä oli mielenkiinto pelkästään vastakkaiseen sukupuoleen ja toisessa ääripäässä mielenkiinto pelkästään omaa sukupuolta kohtaan.
Kinseyn tutkimusta on myöhemmin kritisoitu voimakkaasti. Metodologisista puutteistaan huolimatta tutkimus teki kuitenkin ensimmäistä kertaa tiettäväksi biseksuaalisen käyttäytymisen yleisyyden. 1900-luvun jälkipuoliskolla tutkimus on yhä useammin kiistänyt tiukkarajaisten seksuaalisten suuntautumisten olemassaolon ja korostanut seksuaalisuuden monimuotoisuutta ja kulttuurisidonnaisuutta. 1900-luvun jälkipuoliskolla tutkimus osoitti, että biseksuaalisuutta esiintyy monilla eri eläinlajeilla ja monissa eri kulttuureissa. Biseksuaalisuuden olemassaolon kiistäminen oli silti yleistä vielä 1970-luvullakin, ja siihen suhtauduttiin epäkypsänä seksuaalisuuden muotona tai epävarmuutena omasta identiteetistä. Biseksuaalit eivät jääneet marginaaliin pelkästään valtakulttuurissa vaan myös homo-, lesbo- ja feministiaktivistien keskuudessa.
Biseksuaalisuus identiteettinä sai länsimaissa laajan tunnustuksen vasta aivan 1900-luvun lopulla. Suhtautuminen seksuaalivähemmistöjä kohtaan on muuttunut suvaitsevammaksi, ja samalla biseksuaalina itseään pitävien henkilöiden määrä on kasvanut.
Historia > Merkityksen laajeneminen

Biseksuaalisuuden käsite on 2000-luvulla murroksessa, eikä sen merkityksestä olla yksimielisiä. Kirjaimellisesti termi perustuu edelleen käsitykseen binäärisestä sukupuolisuudesta, miehestä ja naisesta, mihin viittaa termin etuliite bi-, ’kaksi’. Biseksuaalilla onkin perinteisesti tarkoitettu henkilöä, joka kiinnostuu sekä miehistä että naisista. Kun sukupuolen käsite on nykyaikana moninaistunut tarkoittamaan useampaa kuin kahta sukupuolta, jotkut ovat hylänneet biseksuaalisuuden käsitteen binäärisyyden ja alkaneet tarkoittaa biseksuaalisuudella kiinnostusta ”kahteen tai useampaan sukupuoleen”. Toiset ovat puolestaan halunneet luopua koko käsitteestä ja korvata sen panseksuaalisuuden käsitteellä, johon toisaalta kuuluu myös kiinnostus transihmisiin ja kaikkiin muihinkin sukupuoliryhmiin. Jotkut ovat ottaneet itsestään käyttöön muita nimityksiä, kuten queer, siihen asti kunnes pääsevät itse selvyyteen omasta seksuaalisuudestaan. Jotkut kutsuvat itseään biseksuaaliksi vain puhuessaan binäärisen sukupuolikäsityksen kannattajan kanssa mutta muilla nimityksillä gender-teoriaa tuntevien seurassa. Koska biseksuaalisuudella on binäärisenä käsitteenä pitkä historia identiteettinä, jotkut biseksuaalit pyrkivät nykyisinkin säilyttämään termin merkityksen alkuperäisenä.
Historia > Suomessa

Homoseksuaalinen identiteetti mahdollistui Suomessa toisen maailmansodan jälkeen, ja samansukupuolinen haureus poistui rikoslaista 1971. Biseksuaalisuus oli 1970- ja 1980-luvuilla kuitenkin lähinnä lääketieteellinen ja seksuaalivähemmistöpoliittinen termi. Biseksuaaleiksi kutsuttiin enimmäkseen miehiä, jotka julkisesti seurustelivat tai olivat avioliitossa naisen kanssa, mutta jotka yksityisesti harrastivat samansukupuolisia suhteita. Yleensä määritelmän antoi joku ulkopuolinen, ja vain harva kuvaili itseään biseksuaaliksi. Biseksuaalisuutta käsiteltiin julkisuudessa lähinnä sen aiheuttaman huolen kautta. Biseksuaalinen identiteetti mahdollistui Suomessa vasta 1990-luvun alussa, jolloin käsitteen identiteettipoliittinen merkitys kasvoi.
Biseksuaalisuuden historiaa Suomessa tutkineen Jenny Kangasvuon mukaan biseksuaalisuuteen liitetyt mielikuvat olivat 1900-luvun jälkipuoliskolla kahtalaiset. Biseksuaaleja pidettiin yliseksuaalisina, ja heidän himonsa oletettiin kohdistuvan kehen tai mihin tahansa. Toisaalta biseksuaalisuus kuvattiin yleisinhimilliseksi ilmiöksi, joka luonnehtii kaikkia ja kaikkien seksuaalisuutta. Jälkimmäistä assosiaatiota hyödynsivät seksuaalivähemmistöjen etujärjestöt, jotka pyrkivät tekemään homoseksuaalisuutta ymmärrettävämmäksi ja perustelemaan sen hyväksyttävyyttä. 1990-luvulta alkaen biseksuaalisuutta yritettiin kuvata aiempaa neutraalimmin ja media pyrki valistamaan yleisöä asian suhteen. Korostettiin, että biseksuaalisuus ei ole pelkästään seksuaalista mielenkiintoa, vaan siihen kuului romanttinen rakkaus ja kyky sitoutua parisuhteeseen. Valtamedia halusi kuvata biseksuaalisuuden normaalina seksuaalisuuden muotona, mutta samalla se jatkuvasti kuitenkin myös selitteli ja hämmästeli ilmiötä.
Vuosituhannen vaihteesta lähtien biseksuaalisuus on esiintynyt mediassa aiempaa enemmän ja myönteisemmässä valossa. Toisaalta se on kuvattu seksuaalisen vapautumisen aikaansaamana uutena ja trendikkäänä ilmiönä. Biseksuaalisuus itsessään ei ole muoti-ilmiö, mutta median kiinnostus sitä kohtaan on tehnyt ilmiötä tunnetummaksi ja biseksuaaliksi identifioitumisen hyväksyttävämmäksi. Usein media kuvaa biseksuaalisuutta nuorten, naimattomien naisten kautta. 2010-luvulla biseksuaalisuuden esitystapa on viihteellistynyt, ja populaarikulttuurissa on nähty yhä enemmän biseksuaalisia henkilöhahmoja.
Suomessa biseksuaalisuutta ovat Kangasvuon lisäksi tutkineet sosiaalipsykologi Annukka Lahti, sosiaalitieteilijä Irma Lehtonen sekä kirjallisuudentutkija Pauliina Haasjoki. Näistä Lahti ja Lehtonen tutkivat biseksuaalien parisuhteita ja Haasjoki biseksuaalisuutta ja ambivalenttiutta suomalaisessa kirjallisuudessa.
Syrjintä

Muiden seksuaalivähemmistöjen tavoin biseksuaalit voivat joutua syrjinnän kohteeksi, ja samaa sukupuolta edustaviin pareihin kohdistuu erilaisia ennakkoluuloja, bifobiaa. Tämä voi aiheuttaa haittaa fyysiselle tai henkiselle terveydelle. Biseksuaaliset nuoret oireilevat psyykkisesti muita useammin, käyttävät tavallista enemmän päihteitä ja yrittävät itsemurhaa selvästi heteroseksuaaleja useammin.
Jenny Kangasvuon mukaan biseksuaaleihin kohdistuu ennakkoluuloja myös muiden seksuaalivähemmistöjen taholta. Voidaan esimerkiksi väittää, että ”biseksuaali ei vain osaa päättää, onko homo vai hetero”. Biseksuaalisuus voidaan selittää myös ohimeneväksi muoti-ilmiöksi tai kokeiluvaiheeksi. Lisäksi biseksuaaleihin kohdistuu stereotypia hillittömästä seksuaalisuudesta sekä kyvyttömyydestä sitoutua yhteen kumppaniin.
Amerikkalaiset biseksuaalit eivät pidä identiteettiään yhtä tärkeänä kuin homomiehet tai lesbot.
Eläinmaailmassa

Biseksuaalisuutta esiintyy myös eläinmaailmassa. Lähes kaikki bonobot ovat biseksuaalisia, ja noin 75 prosenttia bonoboiden harjoittamasta seksistä ei liity lisääntymiseen. Myös delfiinien on havaittu harjoittavan biseksuaalista seksiä.
Kirjallisuutta

Sipilä, Petri: Sukupuolitettu ihminen – kokonainen etiikka: Onko sukupuoli oikein?.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-727-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Biseksuaalisuus Wikimedia Commonsissa
Pompejilainen yhdyntää esittävä seinämaalaus, jossa miehen ja naisen välissä on toinen mies.
Blériot Aéronautique

Blériot Aéronautique oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen ranskalaisen Louis Blériot’n perustama lentokonetehdas, joka valmisti sotilas- ja liikennelentokoneita. Yhtiö valmisti myös joitakin moottoripyöriä vuosina 1921–1922 sekä kevytautoja 1920-luvulla.
Historia > Tausta

Louis Blériot oli insinööri, joka valmisti ensimmäisen käyttökelpoisen ajovalon autoihin, sekä perusti niiden markkinointiin keskittyneen menestyneen yrityksen. Hän rakensi pienen miehittömättömän ornitopterin Blériot I:n vuonna 1900. Blériot seurasi Gabriel Voisinin työskentelyä ja sai hänet valmistamaan Surcoufin työpajallaan liitokoneen Blériot II, jonka ensilento oli 18. heinäkuuta 1905 Seinellä Billancourtissa Blériot’n ohjatessa moottorivenettä Antoinette II ja Voisinin ohjatessa kellukkein varustettua liitokonetta. Liitokoneen vasen siipi osui veteen, jolloin se tuhoutui lähes hukuttaen Voisinin. Lyhyt yhteistyö Voisinin kanssa loppui Blériot III:n ja sen seuraajan Blériot IV:n epäonnistumisiin.
Historia > Blériot’n itsenäinen toiminta alkaa

Blériot perusti oman yrityksen Recherches Aéronautique Louis Blériot yhteistoiminnan Voisinin kanssa päätyttyä. Voisinin yritys oli keskinnyt hänen omien konesuunnitelmiensa valmistukseen, kun Blériot’n ilmailututkimukseen keskittynyt yritys taas tarjosi muille suunnittelijoille mahdollisuuden toteuttaa ideoitaan. Tämän johdosta suunnittelusta on vaikea todentaa Blériot’n henkilökohtaista panosta. Seuraavien vuosien aikana yhtiö tuotti erilaisia lentokoneita, joista uusin oli pääsääntöisesti edellistä parempi. Yhtiön tuotanto kulminoitui Blériot XI:een, joka sai mainetta ensimmäisenä Kanaalin ylittäneenä lentokoneena 25. heinäkuuta 1909.
Onnistuneen lennon aiheuttama julkisuus toi yhtiölle runsaasti tilauksia konemallista ja lopulta muutama sata Blériot XI:ä valmistettiin. Kaupallinen menestys mahdollisti tutkimustoiminnan laajentamisen ja ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistui joukko samankaltaisia lentokoneita, mutta yksikään ei saavuttanut vastaavaa menestystä kuin Blériot XI.
Loppuvuodesta 1909 Blériot perusti lentokoulun Etampesiin lähelle Rouenia, ja seuraavan vuoden alussa toisen koulun Pauhun. Vuosina 1910–1914 kouluista valmistui noin tuhat lentäjää. Noin puolet Aéro-Club de Francen lentolupakirjan haltijoista oli ennen sodan puhkeamista saanut oppinsa Blériot’n kouluissa. Syyskuussa 1910 avattiin kolmas koulu Hendoniin lähelle Lontoota ja neljäs heinäkuussa 1914 Brooklandsiin Surreyhin samoin kuin pienen tehtaan, jonka johtajana oli Norbert Chereau. Tehdas valmisti parikymmentä Blériot Monplane Trainer -konetta.
Vuonna 1913 Blériot hankki Deperdussinin yhtiön, kun yhtiön perustaja Armand Deperdussin vangittiin rahanpesun vuoksi. Yhtiön nimi vaihtui Société de Production des Aéroplanes Deperdussinista Société Pour L'Aviation et ses Dérivésiksi, mistä tuli myös sen lyhenne SPAD. Yhtiö menestyi hyvin ensimmäisessä maailmansodassa tuottaessaan runsaasti lentokoneita Ranskassa olevissa tehtaissa. Tuotantolisenssejä myytiin ulkomaille kuten brittiläiselle Addlestoneen vuonna 1917 perustetulle yhtiölle ja Curtissin Elmwoodin tehtaalle elokuussa 1917.
Ensimmäisessä maailmansodassa Blériot Aéronautique keskittyi muiden suunnittelmien koneiden sopimusvalmistukseen. Ainoa oman suunnittelutoimiston tuote oli useampimoottorinen pommikone, joista ainuttakaan ei otettu palvelukseen.
Historia > Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen aika

Sodan jälkeen lentokoneteollisuuden tilauskanta romahti, minkä seurauksena sodan aikana luotu suuri tuotantokapasiteetti muuttui tarpeettomaksi. Blériot asetti SPADin konkurssiin ja myi sen tehtaat sekä siirsi avainhenkilöt omiin tuotantolaitoksiinsa. Yhtiö muodosti 6. huhtikuuta 1919 toisen suuren valmistajan kanssa uuden yrityksen Compagnie des Messageries Aériennesin (CMA) ja teki 28-paikkaisen matkustajakoneen Type 75 Mammothin prototyypin, joka esiteltiin Pariisissa joulukuussa 1919 yhdessä kolmen SPADin tuotteen kanssa. Malli osoittautui heikoksi, mutta SPAD:n koneista löytyi korvaava tuote.
Yhtiö pyrki monipuolistumaan ja se hyväksyi sopimukset kalastusalusten ja moottoripyörien valmistamisesta. Lokakuussa 1919 Pariisin 15. autonäyttelyssä yhtiö esitteli moottoripyörän ja vuonna 1921 kevytauton, jossa oli kaksisylinterinen 750 cm² kaksitahtimoottori. Vuonna 1922 yhtiön yhtiöjärjestys vaihtui osakeyhtiöksi. Se valmisti tuotteita Blériot’n ja SPAD:n nimellä. Ensin mainitulla nimellä kehitettiin monimoottorisia ja jälkimmäisellä yksimoottorisia lentokoneita, jotka olivat kysytympiä.
Ainoa Blériot’n nimellä suurempia määriä valmistettu oli tyyppi 127, joka pohjautui vuonna 1925 suunniteltuun tyypin 117 hävittäjään, ja joka myöhemmin muutettiin pommittajaksi. Ranskan ilmavoimat tilasi 42 konetta. Yhtiön viimeinen Blériot’n nimellä valmistettu kone oli suuri lentovene, joka valmistettiin Ranskan ilmailuministeriön vaatimusten mukaan Atlantin ylittäville postireiteille Dakarista Nataliin Brasiliaan. Syntynyt lentokone Blériot 5190 teki ensilentonsa elokuussa 1933. Santos-Dumontiksi nimetty kone osoittautui menestykseksi ja matkustajaliikenteeseen soveltuvan version suunnittelu aloitettiin. Toukokuussa 1935 koneen tehtyä kahdennentoista Atlantin ylilentonsa hallitus tilasi kolme konetta lisää. Tilaus kuitenkin peruutettiin kuusi viikkoa myöhemmin.
Marraskuussa 1934 yhtiö fuusioitui ANF Les Mureaux- ja Farman-yhtiöiden kanssa, jolloin syntyi UCA-yhtiö. Lokakuussa 1936 Ranskan hallitus aloitti lentokonekehityksen rahoittamisen ostaen ja sulauttaen toisiinsa useita lentokoneenvalmistajia. Näihin sisältyi myös Blériot Aéronautique, joka sulautettiin osaksi SNCASOa.
Lentokoneet > Ennen ensimmäistä maailmansotaa

Lähde:
Blériot I 1901
Blériot II 1905
Blériot III 1906
Blériot IV 1906
Blériot V 1907
Blériot VI 1907
Blériot VII 1907
Blériot VIII 1908
Blériot IX
Blériot X
Blériot XI
Blériot XII
Blériot XIII
Blériot XIV
Blériot XV
Blériot XX
Blériot XXI
Blériot XXIII
Blériot XXIV
Blériot XXV
Blériot XXVI
Blériot XXVII
Blériot XXVIII Populaire
Blériot XXIX 1912
Blériot XXXII 1912
Blériot XXXIII 1912
Blériot XXXVI Torpille 1912
Blériot XXXVII 1913
Blériot XXXIX
Blériot XL
Blériot XLII
Blériot XLIII
Blériot XLIV Type Artillerie
Blériot XLV
Lentokoneet > Ensimmäisessä maailmansodassa

Blériot 67
Blériot 73
Blériot 74
Lentokoneet > Ensimmäisen maailmansodan jälkeen

Blériot 75 1919
Blériot 106
Blériot 110
Blériot 111
Blériot 115
Blériot 117
Blériot 118
Blériot 125
Blériot 127
Blériot 135
Blériot 137
Blériot 155
Blériot 165
Blériot 195
Blériot 290
Blériot 5190 1933
Lentokoneet > Blériot-SPAD

Blériot-SPAD S.20
Blériot-SPAD S.27
Blériot-SPAD S.29
Blériot-SPAD S.30
Blériot-SPAD S.33
Blériot-SPAD S.34
Blériot-SPAD S.46
Blériot-SPAD S.48
Blériot-SPAD S.51
Blériot-SPAD S.56
Blériot-SPAD S.61
Blériot-SPAD S.66
Blériot-SPAD S.81
Blériot-SPAD S.86
Blériot-SPAD S.116
Blériot-SPAD C.128
Blériot-SPAD S.126
Blériot-SPAD S.510
Bleriot XI
Käännös suomeksi
Harjapyy

| Harjapyy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Suku::  Rollulus
Laji::  rouloul
Kaksiosainen nimi
 Rollulus rouloul  (Scopoli, 1786) 
Katso myös
   Harjapyy Wikispeciesissä   Harjapyy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harjapyy (Rollulus rouloul) on aitokanoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Kaakkois-Aasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Harjapyy voi kasvaa 24–30 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Lajin koiras on musta ja kiiltävä. Kiilto on rinnassa sinivioletti ja selässä ja siivissä vihreä. Koiraan päälaella on punainen töyhtö. Harjapyynaaraan pää on harmaa, rinta ja selkä ovat vihreät, ja siivet ovat punaruskeat. Sekä koiraiden että naaraiden silmien ympärillä on punaista ihoa.
Levinneisyys ja elintavat

Harjapyytä tavataan Myanmarin eteläosasta Malesiaan, Sumatralla ja Borneolla. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat metsät. Harjapyy liikkuu pareittain tai suurimmillaan noin 15 linnun parvina. Linnun ravintoa ovat hedelmät, siemenet ja pienet selkärangattomat eläimet. Harjapyy pesii maassa, ja naaras munii viisi tai kuusi valkoista munaa.
Harjapyy luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi. Kannan kokoa ei ole avioitu, mutta se on todennäköisesti pienenemässä. Lajia uhkaavat elinympäristön häviäminen ja pirstoutuminen hakkuiden vuoksi sekä metsästys ravinnoksi.
Harpunsäveliä

| Harpunsäveliä |
| --- | --- |
Kieli:  suomi
Genre:  hengellinen laulukokoelma
Kustantaja:  Suomen Vapaa Lähetys
Suomennos
Julkaistu:  1883
Sarja: Vapaakirkollisten laulukirja
Seuraava:  Hengellinen laulukirja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Harpunsäveliä on alkujaan Constantin Boijen ja Antti Mäkisen vuonna 1883 toimittama laulukirja, joka ilmestyi useana painoksena. Kirja ilmestyi aluksi lauluvihkona jossa hyödynnettiin Ira D. Sankeyn suomenkielistä kokoelmaa Lauluja Karistan kiitokseksi (1876). Hjalmar Braxén laajensi laulukirjaa ja toimitti kokoelman sävelmistön vuonna 1888.
Harpunsävelistä ilmestyi viisi lisättyä painosta. Vuoden 1906 painoksessa oli 284 laulua. Laulukirja oli 1800-luvun lopulla Sankeyn laulukirjan jälkeen suurin angloamerikkalaisia lauluja sisältävä kokoelma Suomessa. Vuonna 1916 ilmestyi Harpunsävelien uusi teksti- ja akordikirja, johon oli koottu eri lähteistä yhteensä 803 laulua. Vuonna 1924 ilmestyi Harpunsävelien uusi nuottikirja.
Harpunsäveliä-kirja on muuntunut vuosikymmenien aikana. Laulukirja oli käytössä aina vuoteen 1976 saakka. Suomen Vapaakirkko käynnisti vuonna 1970 laulukokoelman uudistamisen. Samana vuonna Suomen vapaakristillinen neuvosto aloitti työn Hengellisen laulukirjan kokoamiseksi, josta tuli vapaakristillisen liikkeen yhteinen laulukirja.
George Harrison (uimari)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  George Harrison (uimari) |  George Harrison (uimari) |  George Harrison (uimari) |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 4×200 m vapaauinti |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Hopeaa | Chicago 1959 | 400 m vapaauinti |  |
George Prifold Harrison (9. huhtikuuta 1939 Berkeley – 3. lokakuuta 2011) oli yhdysvaltalainen kilpauimari, joka voitti olympiakultaa viestissä vuonna 1960.
Harrison saavutti Pan-Amerikan kisoissa hopeaa 400 metrin vapaauinnissa vuonna 1959. Rooman olympialaisissa 1960 hän voitti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, jossa hän ui alkuerissä ankkuriosuuden ja loppukilpailussa ensimmäisen osuuden. Yhdysvallat teki loppukilpailussa maailmanennätyksen 8.10,2. Harrison ui henkilökohtaisia maailmanennätyksiä sekauintimatkoilla.
Harmohapero

| Harmohapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  densifolia
Kaksiosainen nimi
 Russula densifolia  Secr. ex Gillet 
Katso myös
   Harmohapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harmohapero (Russula densifolia) on laakea tai kuperan suppilomainen haperolaji. Sienen lakki on tahmea, väriltään himmeänruskea, valkea tai oliivinvärinen. Jalka on aluksi valkoinen ja muuttuu myöhemmin rusehtavaksi. Sieni maistuu miedolta tai hieman kirpeältä ja kelpaa syötäväksi. Heltat ovat valkoiset tai kermanväriset. Hapero kasvaa lehti- ja havumetsissä melko harvinaisena.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Harmohapero (Russula densifolia)
UniProt: Taxonomy - Russula densifolia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1209460  BioLib: 60064  CoL: 6X9GT  EoL: 1009666  Fungorum: 184435  GBIF: 2551191  iNaturalist: 194407  MycoBank: 184435  NatureServe: 2.1063080  NBN: NHMSYS0001496692  NCBI: 152957  Observation.org: 15121  Open Tree of Life: 760938  Laji.fi: MX.72317
Bodyguard

| Bodyguard> The Bodyguard |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mick Jackson
Käsikirjoittaja:  Lawrence Kasdan
Tuottaja:  Lawrence Kasdan Jim Wilson Kevin Costner
Säveltäjä:  Alan Silvestri
Kuvaaja:  Andrew Dunn
Leikkaaja:  Richard A. Harris Donn Cambern
Pääosat:  Kevin Costner Whitney Houston
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   25. marraskuuta 1992  18. joulukuuta 1992
Kesto:  130 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bodyguard (The Bodyguard) on Mick Jacksonin ohjaama romanttinen trilleri vuodelta 1992. Elokuvan pääosissa nähdään Kevin Costner ja Whitney Houston.
Juoni

Bodyguard kertoo Oscar-ehdokkaana olevasta laulajatähdestä Rachel Marronista (Houston), sekä henkivartija Frank Farmerista (Costner). Marron saa tappouhkauksia, ja Farmer palkataan suojelemaan häntä. Yhteistyö ei aluksi suju, sillä Marron ei pidä Farmerin tarkoista turvatoimista. Lopulta he kuitenkin rakastuvat toisiinsa.