stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siperian valloitus

Venäjän laajentuminen vuosina 1500–1900.
Venäjä valloitti Siperian 1500- ja 1600-luvuilla. 1700- ja 1800-luvuilla venäläiset siirtokunnat kattoivat jo alueen, joka ulottui Pohjois-Amerikan länsirannikolle asti. Siperian hallinta toi Venäjälle merkittävät tulot, kun se sai osuutensa alueen turkiskaupan tuloista. Siperian valloituksen myötä alueen alkuperäisasukkaat myös kristillistyivät ja venäläistyivät.
Stroganovin kauppiassuku ja tsaari Iivana Julma aloittivat 1580-luvulla hankkeen, jossa Stroganovit kävivät turkiskauppaa Siperiassa ja Venäjän valtio tuki toimintaa. Tsaari halusi saada osuuden turkiskaupasta, jota käytiin englantilaisten kanssa Arkangelin satamakaupungissa. Stroganovit värväsivät kasakoita, jotka lähtivät valloittamaan Siperiaa vuonna 1582. Vuoteen 1640 mennessä kasakat olivat saavuttaneet Tyynenmeren rannikon ja saaneet hallintaansa Siperian joet ja maareitit. Tsaarin palveluksessa olleet joukot kävivät Amurjoen laaksossa yhteenottoja Kiinan armeijan kanssa, mutta nämä loppuivat kun vuonna 1689 solmittiin Nertšinskin rauhansopimus, jossa määriteltiin Kiinan ja Venäjän rajat. Nämä rajat olivat voimassa 1800-luvun puoleenväliin asti, jolloin raja siirrettiin nykyiselle paikalleen, huomattavasti entistä etelämmäksi. 1730-luvulla Venäjän siirtokuntia oli Alaskassa asti ja vuoteen 1810 mennessä niitä oli Pohjois-Kaliforniassa asti. Venäjä hallitsi imperiumia kymmenien kauppa-asemien ja varustuksien avulla.
Venäläisillä ja kasakoilla oli ylivoima Siperian alkuperäisasukkaita vastaan: heillä oli tuliaseita ja jokiveneisiin kiinnitettyjä tykkejä, Venäjän armeija auttoi heitä silloin, kun eivät olleet sodassa Osmanien valtakunnan, Puolan tai Ruotsin kanssa, he pystyivät viestimään pitkien matkojen päähän ja heillä oli vastustuskykyä monille sellaisille taudeille, joita vastaan siperialaisilla ei ollut lainkaan tai oli vain vähän vastustuskykyä. Esimerkiksi jukagiirien väkiluku romahti kahden kolmasosan verran pääasiassa isorokon takia.
Vuonna 1621 Siperiasta muodostettiin oma arkkihiippakuntansa Venäjän ortodoksisen kirkon alaisuuteen. 1700-luvulla lähetyssaarnaajat käännyttivät suurimman osan alkuperäisasukkaista kristityiksi. Siperialaiset oppivat venäjää ja moni alueen alkuperäiskielistä sammui. Venäläiset määräsivät siperialaiset kymmenysjärjestelmän piiriin ja vaativat, että kaikkien työkykyisten aikuisten miesten tuli toimittaa heille turkiksia. Jotkin Etelä-Siperian asukkaat olivat jo aiemmin olleet kymmenysjärjestelmän alaisuudessa, verojen kerääjä vain ennen oli ollut jokin arokansoista. Venäläiset myös ostivat turkiksia siperialaisilta vaihtokaupoilla: venäläiset tarjosivat alkoholia, jauhoja, tupakkaa ja työkaluja. Suurimman osan 1600-luvusta Siperiasta saatiin noin 200 000–300 000 turkista, joiden kauppa tuotti 7–10 prosenttia Venäjän valtion tuloista. Suurin osa turkiksista päätyi Kiinaan. Niitä myytiin myös Eurooppaan.
Velvollisuusetiikka

Eettinen naturalismi
Eettinen realismi
Emotivismi
Nihilismi
Sentimentalismi
Velvollisuusetiikka
Eettinen intuitionismi
Sopimusetiikka
Luonnonoikeus
Seurausetiikka
Hyve-etiikka
Bioetiikka · Lääketiede
Ympäristö · Sota
Liike-elämä · Tietokoneet
Yritysten yhteiskuntavastuu
Tilanne-etiikka
Deskriptiivinen etiikka
Moraali
Moraalipsykologia
Moraalirelativismi
n
k
Velvollisuusetiikka eli deontologinen etiikka (< m.kreik. δέον, deon, ”velvollisuus”) on etiikan suuntaus, joka keskittyy toiminnan vaikuttimien tai syiden oikeuteen tai vääryyteen oikeuksien, velvollisuuksien tai muiden periaatteiden kunnioittamisen näkökulmasta – erotuksena tekojen seurausten oikeudesta tai vääryydestä. Velvollisuusetiikassa ajatellaan, että toimittaessa oikean velvollisuuden, oikeuden tai muun periaatteen vaikuttamina, toimitaan oikein. Toivotut seuraukset eivät tee hyväksi tekoa tai käytäntöä, jota ei ole tehty velvollisuudesta. Velvollisuusetiikan alalajeja ovat kantilainen velvollisuusetiikka, intuitionistiset etiikat, oikeusetiikat ja libertaristinen etiikka.
Velvollisuuseettisiä teorioita

Tunnetuin deontologinen teoria on saksalaisen filosofin Immanuel Kantin moraaliteoria. Sen ydin on kategorinen imperatiivi eli ehdoton ja poikkeukseton käsky. Kategorisen imperatiivin mukaan teko on moraalisesti hyvä, jos sen voitaisiin tahtoa olevan yleispätevä laki. Tästä seuraa Kantin mukaan, että ketään ihmistä ei saa käyttää välineenä, ellei hän ole samalla päämäärä, esimerkiksi orjuus on väärin, koska se kohtelee toista ihmistä välineenä. Sama moraalinen laki koskee kaikkia, eikä kukaan saa erioikeuksia. Kantin ajattelussa kategorinen imperatiivi on sääntö, joka pätee olosuhteista riippumatta.
Kantin moraalin luonteesta saadaan johdettua positiivinen sekä negatiivinen velvollisuus. Positiivinen velvollisuus on velvollisuus toimia normien edellyttämällä tavalla auttaakseen muita. Negatiivinen velvollisuus taas tarkoittaa velvollisuutta noudattaa kieltoa olla loukkaamatta muiden oikeuksia. Kant kirjoitti velvollisuusetiikasta muun muassa teoksissaan Moraalin metafysiikan perustus (1785) ja Moraalin metafysiikka (Metaphysik der Sitten, 1797, suom. Tapojen metafysiikka).
Yhdysvaltalaisen filosofin John Rawlsin kaksi oikeudenmukaisuuden periaatetta, oikeus vapauteen ja eroperiaate, ovat velvollisuuseettisiä. Rawlsin eroperiaatteen mukaan taloudellinen eriarvoisuus on oikeutettua silloin jos sitä seuraava tilanne on vähäosaisimmille parempi kuin muutoin.
Velvollisuusetiikan arvostelua

Velvollisuusetiikan yhtenä rajoituksena pidetään yleisesti, että ei voi olla velvollisuutta tehdä mahdotonta. Velvollisuusetiikka yleensä poikkeaa seurausetiikasta, jonka mukaan pitää päästä mahdollisimman hyvään lopputulokseen. Velvollisuusetiikan mukaan pitää tehdä oikein, vaikka tulos ei olisikaan hyvä.
Velvollisuusetiikka on saanut arvostelua myös siitä, että se tarkastelee moraalisia ongelmia liian yksioikoisesti eikä ota huomioon erilaisia tilanteita. Jos velvollisuutta puhua totta noudatettaisiin ehdottomasti ja siitä koskaan poiketen, seuraukset voisivat olla kohtuuttomat. Pitäisikö uhkaavalle ja väkivaltaiseksi tunnetulle henkilölle kertoa totuudenmukaisesti, mihin hänen ystävänsä on hetki sitten piiloutunut? Monien mielestä tällaisissa tilanteissa kerrotut valheet ovat moraalisesti luvallisia hätävalheita. Moraalisen velvollisuuden mukaisuus ei siis voi olla ainoa tekojen luvallisuuden arviointiperuste, vaan harkinnassa on otettava huomioon myös tekojen seuraukset.
Jotkut ovat kuitenkin esittäneet, että velvollisuusetiikka voidaan yhdistää seurausetiikkaan: velvollisuudet määrättäisiin niin, että parhaimmat mahdolliset lopputulokset seuraisivat. Velvollisuusetiikka poikkeaa myös hyve-etiikasta, jonka mukaan hyveet ratkaisevat eivätkä tulokset tai teot sinänsä.
Kirjallisuutta

Kant, Immanuel: Siveysopilliset pääteokset.  (Tapojen metafysiikan perustus, Grundlegung zur Metaphysik der Sitten, 1785; Käytännöllisen järjen kritiikki, Kritik der praktischen Vernunft, 1788.) Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut J. E. Salomaa. 2. painos (1. painos 1931)  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16889-0
Kant, Immanuel: Moraalin metafysiikan perustus.  (Grundlegung zur Metaphysik der Sitten, 1785.)  Suomentanut Markus Nikkarla. Turku:  Areopagus, 2014.  ISBN 978-952-99791-7-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alexander, Larry & Moore, Michael: Deontological Ethics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Immanuel Kant.
Venus (mytologia)

Arlesin Venus eli Arlesin Afrodite, Rooman keisariajan marmoriveistos 1. vuosisadalta jaa. Veistos saattaa olla Praksiteleen Thespiain Afroditen kopio.
Venus oli tärkeä roomalainen jumalatar, joka yhdistettiin rakkauteen ja kauneuteen. Alun perin Venus oli kuitenkin kasvillisuuden jumalatar sekä viinitarhojen ja puutarhojen suojelija. Myöhemmin hänestä tuli kreikkalaisen kulttuurin vaikutuksesta roomalainen vastine Afroditelle, ja Venukseen liitettiin Afroditen piirteitä. Venus myös esitettiin kuvataiteissa samoin kuin Afrodite.
Venusta pidettiin Rooman legendaarisen perustajan Aineiaan (lat. Aeneas) kautta roomalaisten esiäitinä ja hän oli merkittävässä roolissa monissa Rooman uskonnollisissa juhlissa ja myyteissä. Julius Caesar piti Venusta sukunsa kantaäitinä nimellä Venus Genetrix, ja rakennutti jumalattarelle temppelin Caesarin forumille. Venuksen mukaan on nimetty planeetta Venus.
Eräs Venuksen palvonnan keskeinen temppeli sijaitsi Eryksissä Sisiliassa. Nyt samassa paikassa säilytetään Bella de' sette veli (Seitsenhuntuinen kaunotar) -nimistä madonnankuvaa, jolle vietetään juhlaa 15. päivä elokuuta. Juhlan aikana hunnut riisutaan ja madonnankuva eli Neitsyt Marian kuva nostetaan nähtäväksi yleisölle.
Sandro Botticellin maalaus Venuksen syntymä vuodelta 1485.
Venus ja Adonis

Taru Adoniksesta liitetään usein Venukseen ennemmin kuin Afroditeen, koska sen kertoo Ovidius teoksessaan Muodonmuutoksia. Tarusta tuli eurooppalaisessa kulttuurissa erittäin merkityksellinen. Esimerkiksi William Shakespeare teki samasta aiheesta myöhemmin runon.
Tarun mukaan Venus (Afrodite) leikki eräänä päivänä poikansa Cupidon (Eroksen) kanssa ja sai haavan rintaansa yhdestä tämän nuolista. Samalla hän näki Adoniksen ja rakastui tähän heti. Adonis rakasti metsästystä, ja Venus kehotti häntä varomaan vaarallisia eläimiä. Adonis oli kuitenkin liian uhkarohkea noudattaakseen sellaisia ​​neuvoja. Metsästäessään hän haavoitti villisikaa kylkeen. Peto ryntäsi Adoniksen perään ja upotti hampaat tämän kylkeen ja kaatoi tämän kuolleena maahan. Venus kuuli rakkaansa huokauksen. Kun hän näki Adoniksen ruumiin kylpevän veressä, hän nousi ja kumartui sen yli, löi rintaansa ja repi hiuksiaan. Hän pirskotti nektaria veren päälle ja kun ne sekoittuivat, pian siltä kohtaa nousi verisen sävyinen kukka, kuten granaattiomenan kukka. Sitä kutsutaan anemoneksi tai tuulenkukaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venus Wikimedia Commonsissa
Venäjän hyökkäys Hivaan 1839–1840

Venäjän hyökkäys Hivaan 1839–1840 oli Venäjän keisarikunnan tekemä sotaretki Hivan kaanikuntaa vastaan talvella 1839–1840. Virallinen syy hyökkäykselle oli paikallisen hallitsijan rankaisu venäläisten karavaanien ryöstelystä ja venäläisten orjien otosta, mutta sotaretki oli myös osa niin sanottua suurta peliä eli Venäjän ja Britannian kilpailua vallasta Keski-Aasiassa. Sotaretki ei koskaan saavuttanut tavoitteitaan, vaan venäläiset joutuivat kääntymään takaisin ankaran talven takia ja kärsivät suuria tappioita.
Tausta

Venäläisten päätökseen tehdä sotaretki Hivaa vastaan vaikutti etenkin brittien toiminta Keski-Aasiassa. Britit olivat pakottaneet Persian šaahin luopumaan Heratin valtauksesta Afganistanissa, mikä esti venäläisiä saamasta jalansijaa kaupungissa. Britit yrittivät myös vallata Keski-Aasian kauppaa omilla tuotteillaan vähentääkseen Venäjän vaikutusvaltaa alueella. Vastatoimena näille toimille päätettiin tehdä hyökkäys Hivaan.
Viralliseksi syyksi kerrottiin kosto Hivan kaanin ryöstämistä karavaaneista ja venäläisistä orjista. Kaani haluttiin myös vaihtaa hallitsijaan, joka ei toimisi samoin tulevaisuudessa. Ratkaisevasti päätökseen vaikutti myös väärä tieto siitä, että britit olisivat lähettäneet sotilasneuvonantajia Hivaan. Venäläisiä sotajoukkoja johtamaan asetettiin kenraali Vasili Perovski, jolla oli käytössään 5 200 ratsu- ja jalkaväen miestä sekä tykistöä. Hyökkäys oli tarkoitus pitää salassa mahdollisimman pitkään, mutta tieto venäläisjoukoista saapui Hivaan nopeasti tehokkaan vakoilujärjestelmän avulla. Hivalaiset tosin arvioivat venäläisten joukkojen määräksi väärin 100 000 miestä.
Sotaretki

Venäläiselle sotaväelle kerrottiin hyökkäyksestä vasta Perovskin pitämässä puheessa juuri ennen lähtöä Orenburgista. Joukoille oli kokoamisvaiheessa kerrottu, että he liittyisivät Araljärvelle suuntautuvalle tieteelliselle tutkimusretkelle. Hyökkäys päätettiin toteuttaa talvella, koska kesällä ylitettävä autiomaa olisi liian kuuma. Joukot lähtivät liikkeelle marraskuussa. Vaikka monet venäläisten sotilaista olivat kotoisin lämpimiltä alueilta, he tottuivat kylmään melko nopeasti. Joulukuussa alkoi kuitenkin harvinaisen aikainen rankka lumisade, jollaista ei oltu koettu alueella vuosiin. Lumi hidasti joukkojen etenemistä ja hankaloitti ruuan löytämistä varusteita kuljettaneille 10 000:lle kamelille. Kamelit alkoivat nopeasti kuolla. Tammikuuhun mennessä venäläiset olivat menettäneet puolet kameleistaan. Uusia kameleita saadakseen venäläiset lähettivät lähettejä joukkojen edelle Aralin alueelle, mutta hivalaiset partiot tappoivat heidät. Taudit olivat tappaneet tammikuun loppuun mennessä 200 venäläistä ja noin kaksinkertainen määrä miehiä oli taistelukyvyttömiä. Perovski joutui tekemään päätöksen takaisin kääntymisestä 1. helmikuuta.
Paluumatka osoittautui yhtä hankalaksi kuin eteneminenkin. Matkan varrelle jääneet kamelinraadot houkuttelivat alueelle susia, jotka ahdistelivat venäläisiä öisin. Lisäksi ongelmana oli keripukki, jonka syytä ei ymmärretty ja venäläisten johto hankki suurin vaikeuksin joukoilleen liha-annoksia kasvisten sijaan. Sää parani maaliskuussa, mutta aiheutti samalla uusia ongelmia. Vitamiinien puutteesta kärsineet joukot alkoivat kärsiä lumisokeudesta. Venäläiset pääsivät lopulta takaisin Orenburgiin toukokuussa 1840. Venäläiset menettivät epäonnistuneella sotaretkellä yhteensä yli 1 000 miestä ilman laukausten vaihtoa hivalaisten kanssa. Kymmenestä tuhannesta kamelista selvisi takaisin vain 1 500.
Kenraaliadjutantti, kreivi Vasili Perovskiin muotokuva, 1837.
Venäjän juutalaiset

| Venäjän juutalaiset |
| --- | --- |
 Juutalaisten väestönosuutta 1900-luvun alussa havainnollistava Venäjän juutalaisalueen kartta
Väkiluku:  4 000 000
Asuinalueet:   Yhdysvallat 2 000 000  Israel 825 000–1 150 000  Venäjä 275 000  Saksa 100 000  Kanada 50 000  Australia 20 000
Kielet:  venäjä, heprea, jiddiš
Uskonnot:  juutalaisuus, ortodoksisuus
Venäjän juutalaiset ovat Venäjällä asuvia juutalaisia tai heidän jälkeläisiään muissa maissa. Ennen Venäjän federaation irtautumista Neuvostoliitosta vuonna 1991 Venäjän juutalaiset olivat Neuvostoliiton ja sitä ennen Venäjän keisarikunnan kansalaisia.
Sinussolmuke

Impulssinjohtojärjestelmä  1. Sinussolmuke 
2. Bachmannin kimppu
 3.-5. Eteisjohtoradat 
 6. Eteis-kammiosolmuke
7. Eteis-kammiokimppu
8.-9. Eteis-kammiokimpun kaksi päähaaraa 
12. Purkinjen säikeitä
Sinussolmuke (lat. nodus sinuatrialis) tai eteissolmuke on sydämen toiminnan kannalta elintärkeä tahdistinsolmuke ja sydämen impulssinjohtojärjestelmän osa. Se on noin senttimetrin pituinen erikoistuneen sydänlihaskudoksen kaistale, joka sijaitsee oikean eteisen yläosassa takaseinämässä lähellä yläonttolaskimon laskukohtaa.
Toiminta

Sinussolmuke aloittaa uuden toimintakierron ennen sydämen muita osia. Edellisen supistumisen jälkeen sinussolmukkeessa alkaa aktiopotentiaali, joka leviää ensin kolmeen eteisjohtorataan. Sieltä impulssi leviää eteislihassyihin aiheuttaen eteisten supistumisen. Samalla impulssi on saavuttanut myös oikean eteisen alaosassa olevan eteis-kammiosolmukkeen, jossa impulssin kulku viivästyy sen verran (0,1 s), että eteiset ehtivät supistua ja tyhjentyä ennen kammiosupistusta. Eteis-kammiosolmukkeesta aktiopotentiaali leviää eteis-kammiokimpun ja kammioiden johtoratojen kautta kammioihin. Kammiot supistuvat ja sen jälkeen kierto alkaa alusta.
Mikäli aivot eivät jostain syystä lähetä viestejä sinussolmukkeelle, se luo impulsseja noin 120 lyönnin minuuttitahtia. Sinussolmuke muodostuu erikoistuneesta, väsymättömästä sydänlihaksesta.
Sinkkikloridi

| Sinkkikloridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7646-85-7
PubChem CID:  5727 ja 3007855
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnCl2
Moolimassa:  136,32
Ulkomuoto:  Valkoisia kiteitä
Sulamispiste:  290 °C
Kiehumispiste:  732 °C
Tiheys:  2,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  432 g/100 ml
    
Vedetöntä, itse valmistettua sinkkikloridia
Sinkkikloridi (ZnCl2) on väritön tai valkoinen, hyvin vahvasti hygroskooppinen suola.  Sinkkikloridi on heikko Lewis-happo, sen vesiliuoksen pH on noin 4. Sinkkikloridin liukoisuus veteen on 432 g/100 ml (25 °C), moolimassa 136,3 g/mol, sulamispiste 290 °C, kiehumispiste 732 °C, tiheys 2,9 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3) ja CAS-numero 7646-85-7.
Sinkkikloridia käytetään suuria määriä tekstiiliteollisuudessa peittana, metallurgiassa metallien pinnoittamiseen sinkillä, paristoissa elektrolyyttinä ja orgaanisessa sekä epäorgaanisessa kemiallisissa synteeseissä.
Valmistus

Vedetöntä sinkkikloridia voidaan valmistaa metallisen sinkin ja vetykloridin välisellä reaktiolla.
Zn(s) + 2HCl(g) → ZnCl2(s) + H2(g)
Vesiliuoksia taasen valmistetaan perinteisillä happo-emäs metodeilla, vaikkapa sinkkisulfidista (ZnS) tai sinkkioksidista.
ZnS(s) + 2 HCl(aq) → ZnCl2(aq) + H2S(l)
Aiheesta muualla

Sinkkikloridin kansainvälinen kemikaalikortti
Sinkkikarbonaatti

| Sinkkikarbonaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  3486-35-9
PubChem CID:  19005
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnCO3
Moolimassa:  125,39 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  300 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,42 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Sinkkikarbonaatti (ZnCO3) on sinkki- ja karbonaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa pigmenttinä, kumien täyteaineena ja muiden sinkkiyhdisteiden valmistuksessa. Luonnossa sinkkikarbonaattia esiintyy sinkkisälpämineraalissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sinkkikarbonaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee helposti happoihin ja ammoniakkiliuoksiin. Kuumennettaessa se hajoaa sinkkioksidiksi vapauttaen hiilidioksidia.
Valmistus ja käyttö

Sinkkikarbonaattia voidaan valmistaa johtamalla liukoisen sinkkisuolan vesiliuokseen vetykarbonaattisuolaa, esimerkiksi natriumvetykarbonaattia, jolloin veteen liukenematon sinkkikarbonaatti saostuu. Toinen tapa on johtaa hiilidioksidia sinkkioksidin vesisuspensioon.
Sinkkikarbonaattia voidaan käyttää valkoisena pigmenttinä esimerkiksi maaleissa. Sitä lisätään myös kumeihin ja muoveihin täyteaineeksi ja käytetään keraamien ja muiden sinkkiyhdisteiden esimerkiksi sinkkikloridin valmistamiseen. Muita käyttökohteita ovat elektrolyyttinen sinkitys ja sinkkisalvojen valmistus.
Sinuhe (nimi)

Sinuhe on Suomessa käytetty harvinainen miehen etunimi. Se tunnetaan Mika Waltarin menestysromaanista Sinuhe egyptiläinen (1945). Kirjailija hyödynsi teoksen pohjana muinaisegyptiläistä tarinaa, jossa esiintyy Sinuhe-niminen minäkertoja.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Sinuhea on alettu käyttää virallisena nimenä 1960- tai 1970-luvulla. Vuoteen 2021 mennessä se on annettu etunimeksi noin 40 miehelle. Heistä suurin osa on syntynyt 2000–2010-luvuilla.
Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemassa kissojen nimipäiväkalenterissa Sinuhen nimipäivä on 8. syyskuuta.
Tunnettuja Sinuheja

Sinuhe Wallinheimo (s. 1972), suomalainen kansanedustaja ja entinen jääkiekkomaalivahti
Sinulle äiti (albumi)

| Sinulle äiti Sleepy Sleepers |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1975
 Tyylilaji: Huumorirock
 Kesto: 35.12
 Levy-yhtiö: EMI
Listasijoitukset
  Suomi: 3. (lokakuu 1975)
Sleepy Sleepersin muut julkaisut
|   | Sinulle äiti 1975 | Livet I Bordell 1976 |
Sinulle äiti on Sleepy Sleepersin esikoisalbumi vuodelta 1975. Se äänitettiin saman vuoden kesällä Lahden Microvox-studiossa.
Kappaleet

Kuka mitä häh? - (Säv. Timo Järvinen, san. Sakari Eerola / Seppo Jokelainen) - 2:06
Blöös söös söös (Blue Suede Shoes)  (Säv. Carl Perkins, san. Sakari Järvenpää / S. Eerola) - 2:36
Äiti - (Säv. T. Järvinen, san. S. Eerola) - 0:33
Pihipoika - (Säv. T. Järvinen, san. Markku Valtonen / S. Järvenpää) [oikeasti July Morning (Säv. Ken Hensley / David Byron)] - 4:09
Liuskis läyskis lepakko - (Säv. Pekka Laakso / S. Järvenpää / Kari Kajala, san. S. Järvenpää / P. Laakso) - 1:59
Uiskin kauhistus - (Säv. & san. M. Valtonen) - 2:18
Mr. Dampax - (Säv. T. Järvinen / Ari Pänttönen, san. A. Pänttönen) - 3:17
Naiset haisee pahalle - (Säv. S. Eerola / T. Järvinen, san. S. Järvenpää) - 2:17
Sirkus - (Säv. & san. S. Järvenpää) - 2:34
Kaameita mörköjä - (Säv. P. Laakso / T. Järvinen, san. S. Eerola / S. Järvenpää) - 5:40
Väinö - (Säv. & san. A. Pänttönen) - 2:55
Jaava - (Säv. T. Järvinen, san. S. Eerola) - 0:28
Saaran Jaava - (Säv. S. Eerola / S. Järvenpää, san. S. Järvenpää) - 2:26
Linda, kerro hinta (CD-version bonuskappale) - (Säv. The Sleepy Sleepers, san. S. Järvenpää) - 3:52
Linda, kerro hinta ilmestyi alun perin Sleepy Sleepersin ensimmäisen singlen Kuka mitä häh? B-puolella.
Sipahi

Sipaheja Wienin toisessa piirityksessä 1683
Sipahit (myös Spahi, Spakh) (pers. ‏sepâhi‎, sotilas) olivat kahden muinaisen Persian ja Osmanien valtakunnan hyvin koulutettua ratsuväkeä. Termiä sipahi käytettiin myös Italiassa ja Ranskassa pohjoisafrikkalaisesta siirtomaaratsuväen sotilaasta sekä se antoi perustan brittien intialaisista sotilaista käyttämälle sanalle sepoy.
Ottomaanien armeijassa sipahit perustettiin 1300-luvulla. He muodostivat armeijan varsinaisen rungon, ollen useimmiten noin puolet koko armeijan miesvahvuudesta. Samalla he muodostivat myös yhteiskunnan poliittisen ja sosiaalisen eliitin aivan kuten ritarit Euroopassa. Sulttaani antoi sipahille eliniäksi palan maata, nimeltään timar, jonka tuotoilla hänen tuli kustantaa itselleen aseistus, hevonen ja muut varusteet. Tämä kaikki ei kuitenkaan ollut periytyvää. Timarin tuoton mukaan vaihteli myös yksittäisen sipahin varustus. Yleensä se kuitenkin  koostui peitsestä, sapelista, rengashaarniskasta, kypärästä ja tärkeimmästä aseesta, jousesta. Välillä käytettiin myös keihäitä ja nuijia. Sipahit torjuivat pitkään tuliaseiden käyttöönottamisen, mutta myöhemmin heitä aseistettiin myös niillä. Perinteisesti sipahit pukeutuivat turkkilaisen perinteen mukaan pitkiin värikkäisiin viittoihin ja turbaaneihin.
Ottomaanien armeijan painopiste siirtyi 1500-luvulla tykistöön ja jalkaväkeen, erityisesti janitsaareihin ja sipahien merkitys ja määrä taistelukentällä väheni. Sipaheita oli 1700-luvun lopulla enää jäljellä muutama tuhat ja lopullisesti joukko-osastot lakkautettiin 1828.
Sipaheiksi kutsuttiin myös joitakin pohjoisafrikkalaisia ratsuväen osastoja, jotka palvelivat Italian ja Ranskan armeijoissa 1800- ja 1900-luvulla. Ranskan algerialaiset sipahit kapinoivat siirtomaaisäntiään vastaan, kun armeija halusi siirtää algerialaisia joukkoja Preussin rajalle auttamaan emämaata sodassa. Myös ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa ranskalaiset käyttivät sipaheja saksalaisia vastaan. Nämä osastot käyttivät päähineenään punaista fetsiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Die Spahis im Brockhaus von 1809 (saksaksi)
Die Spahis im Herder von 1854 (saksaksi)
Die Spahis in Pierer's Unversal-Lexikon von 1857 (saksaksi)
Musee de Spahis Senlis (englanniksi)
http://i-cias.com/e.o/sipahi.htm (englanniksi)
Tauno Sipilä

| Tauno Sipilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Tauno Olavi Sipilä
Syntynyt: 7. marraskuuta 1921 Multia
Kuollut: 9. heinäkuuta 2001 (79 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Pituus:  165 cm
Seura:  Pylkönmäen Yrittävä
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Voitot:  Salpausselkä 18 km (1951)
Tauno Olavi Sipilä (7. marraskuuta 1921 Multia – 9. heinäkuuta 2001 Saarijärvi) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili kolmissa arvokisoissa 1950-luvun alkupuolella.
Sipilä osallistui Rumfordin MM-kisoihin 1950 saavuttaen sijat 21 ja 20. Oslon 1952 olympialaisissa hän sijoittui 18 kilometrillä kahdeksanneksi ja Falunin MM-kisoissa 1954 viimeisessä arvokisahiihdossaan 30 kilometrillä viidenneksi.
Ainoan yleisen sarjan Suomen mestaruutensa Sipilä voitti 30 kilometrillä vuonna 1949. SM-pronssia hän sai 15 kilometrillä vuonna 1954. SM-kisojen pikamatkalla hän sijoittui myös neljänneksi vuosina 1947 ja 1949 sekä viidenneksi vuonna 1952. SM-kisojen 30 kilometrillä hän oli neljäs vuonna 1947 ja 50 kilometrillä vielä viides vuonna 1956. Salpausselän Kisoissa hän voitti 18 kilometrin kilpailun vuonna 1951.
Seuratasolla ”Tanulainen” edusti Pylkönmäen Yrittävää. Ammatiltaan hän oli maanviljelijä ja metsätyönjohtaja.