Ruotsin valtiopäivät
Historia

Vanhan nelikamarisen säätyvaltiopäivien uudistamistatarve nousi pintaan vuodesta 1809 alkaen. Tällöin kuninkaana toimi äärimmäisen vanhoillinen Kaarle XIV Juhana, joka kykeni tehokkaasti vesittämään kaikki uudistamispyrkimykset. Uudistusmieliset laittoivat toivonsa hänen poikaansa Oskariin, joka tunnettiin hyvin liberaalina henkilönä ja jota he kutsuivat "Tulevaisuudeksi". Uudistusmieliset muodostivat suuren koalition, jonka tavoitteena oli syrjäyttää vanha kuningas ja lakkauttaa säätyvaltiopäivät vanhentuneina.
Säätyvaltiopäivien suurimpana ongelmana koettiin sen edustavan vain murto-osaa koko kansasta, suurin osa oli kokonaan sen toiminnan ulkopuolella. Säätyvaltiopäivien suurin vallankäyttäjä oli aatelisto, mutta se edusti vain 0,32 % kansasta. Tilanne kuitenkin muuttui vanhan kuninkaan kuoltua vuonna 1844 ja Oskarin noustua valtaistuimelle, tällöin alettiin toden teolla toteuttaa uudistuksia, joita olivat muun muassa köyhäinhoito, kansakoululaitos, rangaistukset, vankeinhoito, perintöasiat, jne.
Liberalismi oli levinnyt Ruotsissa Ranskan vallankumuoksesta lähtien jo pitkälle ja vuosien 1840–41 valtiopäivillä liberaalit saavuttivat enemmistön kaikissa neljässä säädyssä. Liberaalit olivat ryhmittyneet erityisesti uuden modernin sanomalehti Aftonbladetin ympärille, joka toimi tehokkaana, nokkelana ja kantaa ottavana tiedon levittäjänä. Tämän seurauksena vanha kuningas ja hallitus luovuttivat.
Säätyvaltiopäivillä talonpoikaissääty kannatti yksikamarista ja konservatiivit kaksikamarisia valtiopäiviä. Kuningas kuitenkin kieltäytyi kaikista uudistuksista, jolloin hänet lopulta pakotettiin hyväksymään ministeriöuudistus, jolloin jokaisesta valtioneuvoksesta tuli oman ministeriönsä johtaja, joiden tehtäväksi määriteltiin asioiden valmistelu etukäteen hallitukselle. Tämä johti siihen, ettei kuningas voinut enää tehdä päätöksiä etukäteen itse, vaan hän joutui neuvottelemaan kustakin päätöksestä valtioneuvoston kanssa erikseen. Kuninkaan perinteinen auktoriteetti kaventui merkittävällä tavalla.
Ruotsissa ymmärrettiin yhä laajemmin, että säätyvaltiopäivien uudistaminen on välttämätön toimenpide, joka tulee suorittaa mahdollisimman pian. Suurimman kiistan uudistuksessa kuitenkin aiheutti kysymys äänioikeudesta, keille se pitäisi antaa ja kuinka suuret tulot pitää olla, jotta kansalainen on täysivaltainen äänestämään. Samaa juurta oli kysymys siitä, kuka oli kelvollinen edustamaan kansaa valtiopäivillä
Vuonna 1865 oli päästy valtiopäivien uudistamisen valmistelussa niin pitkälle, että säätyvaltiopäivien säädyt saattoivat ottaa kantaa uudistuksen toteuttamiseen. Valtiopäivien uudistaminen on kaikkein suurin Ruotsin kansaa koskaan askarruttanut kysymys, jonka vuoksi Tukholman ilmapiiri oli uudistamisen yhteydessä erityisen jännittynyt ja pääkaupunkiin oli sen vuoksi koottu ylimääräisiä sotilaita ympäri maata. Uudistuksen pelättiin aiheuttavan Ranskan vallankumousta muistuttuvan kumouksen maahan, mutta sellaista ei syntynyt tietoisesta pelottelusta huolimatta.
Äänestyksessä talonpoikaissääty kannatti uudistusta yksimielisesti, samoin pääosa porvarisäätyä. Papisto vastusti, mutta odotti aateliston lopullista kantaa. Ratkaisun vaa’ankieliaseman muodosti aatelisto, joka vastusti sitä. Aateliston 709 suvun edustajat kokoontuivat puhumaan asiasta ritarihuoneelle, jossa keskustelu jatkui yhtä soittoa neljä vuorokautta. Uudistuksessa he joutuisivat nollaamaan oman asemansa etuoikeutettuna kansanosana. Puheenvuoroissa vastustettiin kiivaasti uudistusta ja peloteltiin mahdollisella vallankumouksella. Kokouksen loppupuolella liberaali vapaaherra oikeusministeri Louis De Geer ja finanssiministeri vapaaherra Johan August Gripenstedt onnistuivat kääntämään kokouksen lopputuloksen uudistukselle myönteiseksi. Äänetyksessä 361 kannatti ja 294 vastusti uudistusta. Ritarihuoneen ympärille oli kokoontunut valtava kansanjoukko, jonka riemu repesi äänestystuloksen kuultuaan, mutta moni aatelismies palasi kotiin suuresti pettyneenä.
Uudet valtiopäivät aloitti  toimintansa 19. tammikuuta 1867. Rakenteeltaan se oli kaksikamarinen, jossa oli 315 edustajanpaikkaa, ensimmäisessä kamarissa oli 125 ja toisessa 190 paikkaa.
Ensimmäisen kamarin jäsenet valittiin epäsuorasti maakäräjien ja tiettyjen kaupunginvaltuustojen välityksellä. Vaalikausi oli 9 vuotta, eivätkä edustajat saaneet minkäänlaista korvausta työstään. Äänioikeus toisen kamarin edustajien valintaan oli henkilöillä joiden vuositulot olivat vähintään 800 tai omaisuus 1 000 riikintaaleria. Vaalikausi oli kolme vuotta.
Vaalikelpoisia olivat 35 vuotta täyttäneet henkilöt, joiden vuositulot olivat vähintään 4 000 tai omaisuus 80 000 taaleria. Ruotsissa oli 7000 henkilöä, jotka täyttivät vaalikelpoisuusehdon tuolloin.
Koko väestöstä 5,6 prosentilla oli äänioikeus, miehistä 21,9 prosentilla.
Tammikuussa 1867 aloittaneet valtiopäivät olivat edustukseltaan huomattavasti konservatiivisemmat kuin sitä edeltäneet säätyvaltiopäivät, johtuen äänioikeutettujen ja vaalikelpoisten vähäisestä määrästä. Liberaalien 15 vuotta jatkunut valtakausi päättyi ja ani harva vapaamielinen onnistui pääsemään uusille valtiopäiville. Valtiopäivät oli lähes toimintakyvytön päätöksentekoon seuraavat 30 vuotta.