stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Komarno (Ukraina)

| Komarno Комарно |
| --- | --- |
 Komarnon keskustaa (2008).
 lippu:  vaakuna
 Komarno
 Koordinaatit: 49.6261°N, 23.6930°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Lvivin piiri
Väkiluku (2022)  ():  3 653 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Komarno (ukr. Комарно) tai Komarne (ukr. Комарне) on historiallinen pikkukaupunki Ukrainan Lvivin alueen Lvivin piirissä. Komarno sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Vereštšytsjajoen varrella, 45 kilometriä aluekeskus Lvivistä lounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,2 ja heinäkuun +18,3 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 653 millimetriä.
Paikkakunta sai alkunsa 1100-1200-luvuilla. Magdeburgin kaupunginoikeudet se sai vuonna 1473 ja sinne rakennettiin linna. Uudempi kaupungin asema 1940; Komarno toimi piirikeskuksena 1940–1959.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 3 653 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 3 994 asukasta, joista 3977 kansalaisuutensa kirjanneesta ukrainalaisia oli 98,67 prosenttia, venäläisiä 0,75 % ja puolalaisia	0,45 %. Vuonna 1989 kaupunkiin kirjattiin 3 974 asukasta.
Komarno on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Lvivin piiriin; sitä ennen se oli Horodokin piirin kaupunki.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa katolinen Jumalansynnyttäjän kirkko (1473, uudelleenrakennettu 1657) ja puinen Pyhän Mikaelin kirkko (1754, koristeltu seinämaalauksin)  sekä puolustuskaivannot ja -vallit (1524, 1672).
Kaupungintalo.
Museo.
Jumalansynnyttäjän kirkko (1473/1657).
Pyhän Mikaelin kirkko (1754).
Arkkienkeli Mikaelin kirkko (1901—1910).
Pietarin ja Paavalin kirkko.
Muistomerkki (kappeli) tataarien 1600-luvun hyökkäyksien vuoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Komarno (Ukraina) Wikimedia Commonsissa
Komarnon kaupungin hromada (ukrainaksi) (gromada.info)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Valtion ulkomainen kääntäjäpalkinto

Valtion ulkomainen kääntäjäpalkinto (ruots. statens utländska översättarpris) on Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön jakama palkinto suomalaisen kirjallisuuden kääntäjille. Esityksen palkinnon saajasta tekee Filin neuvottelukunta. Palkinnon arvo on 15 000 euroa.
Palkitut

| Vuosi | Saaja | Maa |
| --- | --- | --- |
| 1975 | Manfred Peter Hein | Saksa |
| 1976 | Béla Jávorszky | Unkari |
| 1977 | Jens Hildén | Ruotsi |
| 1978 | Olivier Descargues | Ranska |
| 1978 | Gabriel Rebourcet | Ranska |
| 1979 | Keith Bosley | Iso-Britannia |
| 1980 | Vladimir Bogatšev | Neuvostoliitto |
| 1982 | Ingrid Schellbach-Kopra | Saksa |
| 1983 | Robert Layton | Iso-Britannia |
| 1984 | Jan Petr Velkoborský | Tšekkoslovakia |
| 1985 | István Rácz | Unkari |
| 1986 | Bo Carpelan | Suomi |
| 1987 | Piret Saluri | Viro |
| 1988 | Thomas Warburton | Suomi |
| 1989 | Lucie Albertini | Ranska |
| 1989 | C. G. Bjurström | Ranska |
| 1989 | Mirja Bolgár | Ranska |
| 1990 | Philip Binham | Suomi/Yhdysvallat |
| 1990 | Timothy Binham | Suomi/Yhdysvallat |
| 1991 | Anu Pyykönen-Stohner | Saksa |
| 1991 | Friedbert Stohner | Saksa |
| 1992 | Herbert Lomas | Iso-Britannia |
| 1993 | Kerstin Lindqvist | Ruotsi |
| 1994 | Jean-Luc Moreau | Ranska |
| 1995 | Jesús Pardo | Espanja |
| 1996 | Anselm Hollo | Yhdysvallat |
| 1997 | Nøste Kendzior | Norja |
| 1997 | Gisbert Jänicke | Suomi/Saksa |
| 1998 | Joan Tate | Iso-Britannia |
| 1999 | Jelka Ovaska Novak | Slovenia |
| 2000 | Lars Huldén | Suomi |
| 2001 | Stefan Moster | Saksa |
| 2002 | Helena Idström | Tanska |
| 2003 | Anne Colin du Terrail | Ranska |
| 2004 | Viola Parente-Capková | Tšekki/Italia |
| 2004 | Antonio Parente | Italia |
| 2005 | Camilla Frostell | Ruotsi |
| 2006 | Hildi Hawkins | Iso-Britannia |
| 2007 | Hiroko Suenobu | Japani |
| 2007 | David Hackston | Iso-Britannia |
| 2008 | Gabriele Schrey-Vasara | Saksa |
| 2009 | Ljudmila Braude | Venäjä |
| 2009 | Anna Sidorova | Venäjä |
| 2010 | Rami Saari | Israel |
| 2011 | María Martzoúkou | Kreikka |
| 2012 | Vladimír Piskoř | Tšekki |
| 2013 | David McDuff | Iso-Britannia |
| 2014 | Angela Plöger | Saksa |

| 2015 | Janina Orlov | Ruotsi |
| 2016 | Turid Farbregd | Norja |
| 2017 | Sebastian Musielak | Puola |
| 2018 | Birgita Bonde Hansen  | Tanska |
| 2019 | Elina Kritzokat | Saksa |
| 2020 | Annemarie Raas | Alankomaat |
| 2021 | Kirsi Kinnunen | Ranska |
| 2022 | Kadri Jaanits  | Viro |
| 2023 | Claire Saint-Germain  | Ranska |
| 2024 | Maima Grīnberga  | Latvia |
| 2025 | Sébastien Cagnoli  | Ranska |
Lypovets

| Lypovets (Липовець) |
| --- | --- |
 Lypovetsin kaupunkia.
 vaakuna
 Lypovets
 Koordinaatit: 49.2266°N, 29.0591°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Vinnytsjan alue
Piiri:  Vinnytsjan piiri
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  13,3 km²
Väkiluku (2022):  7 958
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lypovets (ukr. Липовець) on kaupunki Ukrainan Vinnytsjan alueen Vinnytsjan piirissä. Kaupunki sijaitsee Etelä-Bugin valuma-alueeseen kuuluvan Sobjoen varrella, maanteitse noin 45 kilometriä aluekeskus Vinnytsjasta itään.
Tammikuun keskilämpötila on −6,6 ja heinäkuun +18,9 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 635 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 958 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 9 406 asukasta, jotka olivat etnissti pääosin ukrainalaisia. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 9 764 asukasta.
Seudun pitkästä asutushistoriasta kertoo, että pikkakunnalta on löydetty skyyttien ja pronssikauden hautakummut. Myös antiikin ajan kolikoita on löydetty. Joidenkin tutkijoiden mukaan nykyisen Skakunkan pienalueen paikalla sijaitsi mahdollisesti venäläisessä kroniikassa (1150) kuvattujen mustahuppujen keskuspaikka Kunil. Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran 1545 tai 1601. Lublinin unionin solmimisen seurauksena alueen hallinta siirtyi Liettuan suuriruhtinaskunnalta Puolalle 1569. Magdeburgin oikeudet paikkakunta sai vuonna 1606. Puolan toisessa jaossa (1793) paikkakunnasta tuli osa Venäjän keisarikuntaa. Kaupunkityyppisen taajaman aseman paikkakunta sai 1925; kaupungiksi Lypovets nimettiin vuonna 2001.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Lypovets on kuulunut Vinnytsjan piiriin; sitä ennen (1923-2020) se oli Lypovetsin piirin hallintokeskus.
Sobjoki Lypovetsissä.
Katunäkymä Lypovetsistä.
Lypovetsin kaupungintalo.
Kulttuuritalo.
Lypovetsin kirjasto.
Kirkko Lypovetsissä.
Pusikon peittämä skyyttien ajan kurgan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lypovets Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Sarvinokat

| Sarvinokat |
| --- | --- |
 Malabarintoko (Ocyceros griseus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Bucerotiformes
Heimo::  Sarvinokat Bucerotidae  Rafinesque, 1815
Suvut
 Katso teksti 
Katso myös
   Sarvinokat Wikispeciesissä   Sarvinokat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Useimpien sarvinokkien kirkkaimmat värit ovat niiden paljaana näkyvällä iholla ja nokassa, kuten tällä visayasinsarvinokalla.
Viikunoita syövä keisarisarvinokkanaaras.
Punanokkatokoja (Tockus erythrorhychus).
Etelänkalkkunasarvekas (sinertävän kaulan perusteella naaras) nielaisemassa heinäsirkkaa.
Trumpettisarvinokka
Filippiiniensarvinokkapari.
Sarvinokat (Bucerotidae) ovat lintuheimo, jonka lajit elävät trooppisessa ja subtrooppisessa Afrikassa ja Aasiassa. Niiden tunnuspiirteenä on pitkä, alas kaartuva nokka, jossa on usein kirkkaita värejä. Yläleuassa on myös usein erikoinen sarvimainen lisäke, josta koko heimo on saanut sekä tieteellisen että suomenkielisen nimensä. Erityispiirteenä on lisäksi lintujen kaksilohkoinen munuainen. Sarvinokat ovat myös ainoita lintulajeja, joilla ensimmäiset kaulanikamat (kannattajanikama ja kiertäjänikama) ovat sulautuneet yhteen. Nikamien sulautuminen tarjoaa todennäköisesti paremman tuen lintujen suurelle nokalle.
Levinneisyys ja elinympäristö

Bucerotidae-heimoon kuuluu lähes 60 nykyisin elävää lajia. Niiden levinneisyys ulottuu Saharan eteläpuolisesta Afrikasta trooppiseen Aasiaan ja Oseaniaan, Filippiineille ja Salomonsaarille. Useimmat sarvinokat elävät puissa, mutta sarvekkaiden ryhmään kuuluvat suurikokoiset lajit elävät maan pinnalla savanneilla. Afrikassa tavatuista yli 20 lajista enemmistö elää aukeilla savanneilla, ja loput tiheämmissä metsissä. Aasiassa pesivät sarvinokat sen sijaan ovat yhtä lukuun ottamatta metsissä eläviä lajeja.
Ominaispiirteet

Eri sarvinokkalajit ovat varsin erikokoisia, noin 100 gramman painoisista ja 30 cm:n pituisista lajeista yli kuuden kilon painoisiin ja 1,2 metrin pituisiin sarvekkaisiin. Koiraat ovat säännönmukaisesti naaraita suurempia, vaikka sukupuolten suhteellisessa kokoerossa on lajien välillä huomattavia eroja. Sukupuolierot korostuvat tietyissä ruumiinosissa, kuten nokan ja siipien pituudessa.  Sarvinokkien lajeille tunnusomaisin piirre on suuri nokka, jota kannattavat voimakkaan kaulalihakset, sekä yhteensulautuneet kaulanikamat.
Suuresta nokasta on hyötyä paitsi ravinnon hankinnassa, myös taisteluissa, sukimisessa ja pesän rakentamisessa. Sarvinokille erityinen ominaispiirre on yläleuassa oleva ontto rakenne, joka on joillakin lajeilla lähes huomaamaton, mutta toisilla lajeilla huomattavan suuri ja tukeva. Ontto rakenne antaa lintujen lauluäänelle hyvän kaikupohjan. Naurusarvinokalla yläleuan rakenne ei kuitenkaan ole ontto, vaan se on täyteistä sarveisainetta. Koiraat käyttävät sitä ilmassa käytävissä keskinäisissä tappeluissa aseenaan.
Sarvinokkien höyhenpeite on tavallisesti musta, harmaa, valkoinen tai ruskea, mutta värikkyyttä linnuille antaa yleensä kirkkaampi väritys nokassa ja kasvojen tai kaulan paljaalla iholla. Sarvinokkien näkö on binokulaarinen, vaikkakin suuri nokka rajoittaa niiden näkökenttää. Silmien suojana ovat kookkaat silmäripset, joita lintu hyödyntää myös aurinkosuojana.
Sarvinokat ovat päivälintuja, jotka liikkuvat joko pareina tai pienissä perheparvissa. Suurempia parvia voi toisinaan muodostua pesimäkauden ulkopuolella. Linnut ovat yleensä melko kaikkiruokaisia, ja niiden ravinto koostuu pääosin hedelmistä, hyönteisistä ja muista pienistä eläimistä. Jotkut metsissä elävät lajit ovat erikoistuneet pelkkään kasvisruokavalioon. Metsissä eläviä sarvinokkia pidetään tärkeinä siementen levittäjinä. Jotkut sarvinokat puolustavat reviiriään ravinnon saannin turvaamiseksi.
Sarvinokat ovat tavallisesti pariuskollisia, mutta osa lajeista pariutuu vaihtelevammin. Naaras munii yhdestä kuuteen munaa joko puussa tai maassa olevaan pesäkoloon.
Luokittelu

Sarvinokkien heimoon luetaan 59 lajia:
Afrikantokot Tockus
Tockus ruahae
Tockus kempi
Tockus damarensis
Tockus rufirostris
Tockus rufirostris
Punanokkatoko Tockus erythrorhynchus
Angolantoko Tockus monteiri
Akaasiatoko Tockus deckeni
Turkanantoko Tockus jacksoni
Etelänkeltatoko Tockus leucomelas
Keltanokkatoko Tockus flavirostris
Lophoceros
Namibiantoko Lophoceros bradfieldi
Kruunutoko Lophoceros alboterminatus
Kirjotoko Lophoceros fasciatus
Kalliotoko Lophoceros hemprichii
Harmaatoko Lophoceros nasutus
Pikkutoko Lophoceros camurus
Valkonokkatoko Lophoceros pallidirostris
Afrikansarvinokat Bycanistes
Kimittäjäsarvinokka Bycanistes fistulator
Trumpettisarvinokka Bycanistes bucinator
Nigeriansarvinokka Bycanistes cylindricus
Bycanistes albotibialis
Suomusarvinokka Bycanistes subcylindricus
Hopeasarvinokka Bycanistes brevis
Trumpettisarvinokat Ceratogymna
Pussisarvinokka Ceratogymna atrata
Guineansarvinokka Ceratogymna elata
Horizocerus
Aarnitoko Horizocerus hartlaubi
Valkotöyhtötoko Horizocerus albocristatus
Berenicornis
Myssysarvinokka Berenicornis comatus
Kaksisarvinokat Buceros
Sulttaanisarvinokka Buceros rhinoceros
Keisarisarvinokka Buceros bicornis
Luzoninsarvinokka Buceros hydrocorax
Rhinoplax
Naurusarvinokka Rhinoplax vigil (joskus liitetään kaksisarvinokkiin)
Lippasarvinokat Anthracoceros
Palawaninsarvinokka Anthracoceros marchei
Intiansarvinokka Anthracoceros albirostris
Lippasarvinokka Anthracoceros coronatus
Sulunsarvinokka Anthracoceros montani
Mustasarvinokka Anthracoceros malayanus
Aasiantokot Ocyceros
Malabarintoko Ocyceros griseus
Srilankantoko Ocyceros gingalensis
Intiantoko Ocyceros birostris
Sarvinokat Anorrhinus
Ruostesarvinokka Anorrhinus tickelli
Ruskosarvinokka Anorrhinus austeni
Harjasarvinokka Anorrhinus galeritus
Aceros
Kiilasarvinokka Aceros nipalensis
Uurresarvinokat Rhyticeros
Liekkisarvinokka Rhyticeros leucocephalus
Sundansarvinokka Rhyticeros plicatus
Narcondaminsarvinokka Rhyticeros narcondami
Uurresarvinokka Rhyticeros undulatus
Visayasinsarvinokka Rhyticeros waldeni
Sumbansarvinokka Rhyticeros everetti
Thaimaansarvinokka Rhyticeros subruficollis
Celebesinsarvinokka Rhyticeros cassidix
Kurttusarvinokka Rhyticeros corrugatus
Filippiiniensarvinokat Penelopides
Penelopides manillae
Penelopides mindorensis
Penelopides affinis
Penelopides samarensis
Filippiiniensarvinokka Penelopides panini
Ruotosarvinokka Penelopides exarhatus
Aiheesta muualla

Hornbill videos Internet Bird Collection
ITIS Taxonometric Report Data
Birds of India
Hornbill Conservation: Hornbill Specialist Group, IUCN.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q26773  Wikispecies: Bucerotidae  ADW: Bucerotidae  BOLD: 95483  CoL: 7FH  EoL: 8019  EPPO: 1BUCEF  Featherbase: bucerotidae  GBIF: 9720  iNaturalist: 5438  IRMNG: 101355  ITIS: 178139  NBN: NHMSYS0020959126  NCBI: 57380  Open Tree of Life: 489457  Paleobiology Database: 39429  Paleobiology Database: 39429  WoRMS: 196037
Šumsk

| Šumsk Шумськ |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Šumsk
 Koordinaatit: 50.1177°N, 26.1164°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ternopilin alue
Piiri:  Kremenetsin piiri
Historiallinen maininta:  1149
Kaupungiksi:  1999
Väkiluku (2022)  ():  5 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šumsk (ukr. Шумськ, vuosina 1960-1999 Šumske (Шумське), on kaupunki Ukrainan Ternopilin alueen Kremenetsin piirissä. Šumsk sijaitsee Dneprin vesistöön kuuluvan Kumajoen varrella, 93 kilometriä aluekeskus Ternopilistä pohjoiskoilliseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,5, ja heinäkuun +18,5 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 600  millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 5 300 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 5 010 asukasta, joista ukrainalaisiksi kirjattiin 97,92 prosenttia, venäläisiksi 1,02 prosenttia ja puolalaisiksi 0,82 prosenttia.  Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 4 925 asukasta.
Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran 1149. Paikkakunta oli tärkeitä psite Volynian ja Kiovan valtakuntien välillä. Kaupunkityyppisen taajaman aseman paikkakunta sai 1960; kaupungiksi Šumsk nimettiin vuonna 1999.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Šumsk on kuulunut Kremenetsin piiriin; sitä ennen se oli Šumskin piirin hallintokeskus.
Kaksi mäkilinnoitusta on säilynyt kaupungin alueella. Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuu aiemman fransiskaaniluostarin kirkko, nykyinen Kirkastumisen kirkko (1715).
Kirkastumisen kirkko.
Toinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Šumsk Wikimedia Commonsissa
Nova Vodolaha

| Nova Vodolaha (Нова Водолага) |
| --- | --- |
 Nova Vodolahan keskustaa (2019).
 lippu:  vaakuna
 Nova Vodolaha
 Koordinaatit: 49.7181°N, 35.8606°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Harkovan alue
Piiri:  Harkovan piiri
Perustettu:  1675
Kaupunkityyppinen taajama:  1923–2024
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  10,68 km²
Väkiluku (2022):  10 455
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nova Vodolaha (ukr. Нова Водолага) on taajama Ukrainan Harkovan alueen Harkovan piirissä. Taajama sijaitsee Donetsjoen vesistöön kuuluvan Vilh’uvatkajoen (Vilh’u vatsin) varrella, noin 45 kilometriä aluekeskus Harkovan keskustasta lounaaseen. Taajaman luoteispuolitse kulkee kaksi Harkovasta aluksi lounaaseen, sitten edelleen Dniproon johtavaa lähekkäistä valtatietä: M18 (osa eurooppatietä E 105) ja M29. Taajamassa on rautatieasema (Vodolaha).
Tammikuun keskilämpötila on −7,4 ja heinäkuun +20,3 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 500 millimetriä.
Väkiluvuksi arvioitiin 10 455 (1.1.2022). Vuoden 2001 väestönlaskennassa taajamassa oli 13 618 asukasta, joista ukrainalaisia oli 79 prosenttia, venäläisiä 20 prosenttia ja valkovenäläisiä 1 prosentti. Vuonna 1989 taajamaan kirjattiin 14 979 asukasta. Taajama on Harkovan lounaispuolella sijaitsevan Nova Vodolahan hromadan keskus. Tällä aluehallinnon 3. tason hallintoalueella asuu suuruusluokkaa 34 888 ihmistä (VL 2001)
Paikkakunnan asutus on perustettu vuonna 1675.
Kaupunkityyppisen taajaman asema sillä oli vuosina 1938-2024. Ukraina lakkautti tammikuussa 2024 kaupunkityyppiset taajamat osana Neuvostoliittoon liittyvistä käsitteistä luopumista. Heinäkuun 2020 aluehallinnollisen uudistuksen yhteydessä Nova Vodolahasta tuli osa Harkovan piiriä; tätä ennen se oli Nova Vodolahan piirin keskus (1923-2020).
Nova Vodolahan taajaman valtuuston talo.
Rautatieasema Vodolaha.
Nova Vodolahan kirjastotalo (kulttuuritalo).
Nova Vodolahan lastenkirjasto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nova Vodolaha Wikimedia Commonsissa
Pidhaitsi

| Pidhaitsi Підгайці |
| --- | --- |
 Pidhaitsin keskustaa.
 lippu:  vaakuna
 Pidhaitsi
 Koordinaatit: 49.2686°N, 25.1342°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ternopilin alue
Piiri:  Ternopilin piiri
Väkiluku (2022)  ():  2 609
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pidhaitsi (ukr. Підгайці); aiemmalta nimeltään Tudynh’a (ukr. Тудинха);  on kaupunki Ukrainan Ternopilin alueen Ternopilin piirissä. Pidhaitsi sijaitsee Dnestrin vesistöön kuuluvan Koroptsjajoen varrella, 67 kilometriä aluekeskus Ternopilistä lounaaseen.
Tammikuun keskilämpötila on −4,4 ja heinäkuun +18,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 630 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 2 609 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 3 203 asukasta, josta ukrainalaisia oli 99,50 prosenttia ja venäläisiä 0,41 prosenttia.  Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 3 661 asukasta.
Paikkakunnan varhaisempi nimi oli Tudynh’a. Se mainitaan ensimmäisen kerran asutuksena vuonna 1397, ja kaupunkina vuonna 1463. Varsinaisena historiallisena perustamisajankohtana pidetään vuotta 1445. Seutu kuului vuosien saatossa useiden eri aatelissukujen omistukseen. Magdeburgin oikeudet paikkakunta sai vuonna 1539. Vuonna 1772 siitä tuli osa Itävaltaa. Vuonna 1908 rakennettiin rautatielinja Lviv–Peremyšljany–Berežany–Pidhaitsi, mutta se jäi viimeistelemättä. Juutalaisten osuus väestöstä oli suuri, vuonna 1910 heitä oli 63 prosenttia paikkakunnan 5 500 asukkaasta. Varsovan sopimuksen (1920) ja Riian rauhansopimuksen (1921) mukaan Pidhaitsista tuli osa Puolaa. Vuonna 1939 osaksi Ukrainan SNT:aa, paikkakunnasta tuli piirikeskus ja se tunnustettiin kaupungiksi. Toisen maailmansodan aikana suuri osa kaupungista tuhoutui ja yli 7 000 juutalaista sijoitettiin ghettoon.
Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen Pidhaitsi on kuulunut Ternopilin piiriin; sitä ennen se oli vuosina 1963-1991 osa Berežanyn piiriä ja 1991-2020 jälleen piirin hallintokeskus.
Kirkko Pidhaitsissa.
Toinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pidhaitsi Wikimedia Commonsissa
Підгаєцька міська громада (ukrainaksi) (gromada.info)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Zymohirja

| Zymohirja (Зимогір'я) |
| --- | --- |
 Zymohirjan kaupungin eteläosaa ja läheisten kaivosten maa-aineskukkuloita.
 vaakuna
 Zymohirja
 Koordinaatit: 48.5791°N, 38.9484°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Altševskin piiri
Kaupungiksi:  1961
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  8,56 km²
Väkiluku (2022):  9 557
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zymohirja (ukr. Зимогір'я); vuoteen 1764 saakka Tšerkaskyi Brid (ukr. Черкаський Брід); vuosina 1764–1961 Tšerkaske (ukr. Черкаське), on kaivoskaupunki Luhanskin alueella Itä-Ukrainassa. Zymohirja sijaitsee Donetsjoen sivuhaaran Luhanin varrella, maanteitse 40 kilometriä aluekeskus Luhanskista länteen. Kaupungissa on rautatieasema.
Tammikuun keskilämpötila on −7,1 ja heinäkuun +22,1 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on vain 390 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 9 557 asukasta (2022). Väestönlaskennan 2001 aikaan asukkaita oli 11 212, jotka olivat etnisesti lähinnä ukrainalaisia tai venäläisiä.
Paikkakunta sai alkunsa Tšerkaskyi Brid -nimisenä kylänä (1645-1764). Vuosina 1764–1961 nimenä oli Tšerkaske ja kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai vuonna 1938. Vuonna 1865 kaupungin tuntumasta löydettiin merkittäviä hiiliesiintymiä. Kaupungin aseman ja nykyisen nimensä Zymohirja sai vuonna 1961.
Kaupunki on elokuusta 2014 lähtien, Itä-Ukrainan sodan seurauksena ollut Venäjän tai sen nukkevaltion (ns. Luhanskin kansantasavalta) miehittämää, Ukrainan laillisen hallinnon ja järjestyksen ulkopuolella olevaa aluetta. Ukrainan aluehallinnollisessa jaossa se on osa Altševskin piiriä.
Arkkitehtonisesti merkittäviin rakennuksiin kuuluu Pyhän kolminaisuuden kirkko (1865).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zymohirja Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Kari Voutilainen

Kari Voutilainen (s. 2. kesäkuuta 1962 Rovaniemi) on suomalainen kelloseppä.
Nuoruus

Voutilainen kasvoi Kemissä. Hänen isänsä oli pankkiiri ja äitinsä kotiäiti. Voutilainen piti puutöistä sekä mekaanisista laitteista ja hän kiinnostui kellosepän töistä isänsä ystävän omistamassa kellokaupassa.
Voutilainen suoritti kellosepän tutkinnon Tapiolassa sijainneessa Kelloseppäkoulussa vuosina 1983–1986 ja jatkoi opintojaan vuonna 1989 Sveitsin International Watchmaking Schoolissa, jossa hän suoritti WOSTEP-tutkinnon.