stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Lillrank
Elämä ja ura > Työura

Lillrank työskenteli opintojensa ohella Helsingin nuorisoaseman valvojana vuosina 1976–1979 ja oli vuosina 1980–1982 Helsingin yliopiston assistentti. Väiteltyään tohtoriksi hän työskenteli Boston Consulting Groupin konsulttina 1988–1992. Lillrank oli Tukholman kauppakorkeakoulun Japanin-tutkimuksen instituutin professori 1992–1996 ja toimi Teknillisen korkeakoulun tuotantotalouden osaston johtajana 1996–1998 ja 2002–2007. Vuodesta 1994 hän on ollut TKK:n laatujohtamisen ruotsinkielinen professori. Lillrank on ollut Tokion yliopiston ja Pariisin College des Ingenieursin vieraileva professori.
Lillrank on toiminut muun muassa pohjoismaisten yliopistojen Intia-verkoston, Nordic Center in India (NCI):n hallituksessa.
Julkaisutoiminta

Lillrank on julkaissut paitsi oman alansa oppikirjoja ja tieteellisiä julkaisuja myös paljon yleistajuisia esityksiä. Hän on toiminut muun muassa Hufvudstadsbladetin ja Suomen Kuvalehden kolumnistina, ja hän kommentoi aktiivisesti erilaisia yhteiskunnallisia ja taloudellisia ilmiöitä.
Lillrankin tunnetuimpia julkaisuja lienee japanilaista laatuajattelua valottava kirja Laatumaa (1990). Lillrank on sittemmin julkaisuissaan paneutunut laatujohtamiseen myös muun muassa terveydenhuollossa.
Kritiikki

Maantieteilijä ja aluepolitiikan tutkija Sami Moision mukaan Lillrank edustaa aluepoliittisissa näkemyksissään ”territoriaalista ekonomismia”, jossa ”alueellisten erojen tasoittamiselle ei ole tilaa”. Moision mukaan ”Lillrankin aluepoliittisessa katsantokannassa Suomen toiminnallinen alue koostuu Helsingin seudusta ja puolesta kymmenestä alueellisesta kasvumoottorista. – – Ihmiset, jotka haluavat jäädä [Lillrankin] supistetun Suomen ulkopuolelle, voivat Lillrankin mukaan tehdä sen omalla vastuullaan ja omalla kustannuksellaan”. Moision mukaan Lillrankin edustamassa territoriaalisessa ekonomismissa ”valtio mielletään yrityksen kaltaiseksi yksiköksi” ja ”on olemassa markkinoiden toimintaan liittyviä optimiolosuhteita, joita voidaan vääristää poliittisella toiminnalla”.
Julkaisuja

Lillrank, P. 1990. Laatumaa: Johdatus japanilaiseen talouselämään laatujohtamisen näkökulmasta. Gaudeamus, Helsinki.
Lillrank, P., Kujala, J., Parvinen, P, 2004. Keskeneräinen potilas: Terveydenhuollon tuotannonohjaus. Talentum Media, Helsinki. 250 s. ISBN 952-14-0841-3
Maailman parantaja: Miksi porvarilliset arvot voittavat populismin ja totalitarismin.  EVA, 2011.  Teoksen verkkoversio (pdf).
Aiheesta muualla

Kympin sarja: Köyhät ja kapitalismi. Helsinki Collegium. 14.11.2013.
Syntymäpäiväsankari: Paul Lillrank. Yle Areena / Yle Radio 1. 24.8.2013.
Paul Lillrank, Chairman. Nordic Healthcare Group Oy. (englanniksi)
Lillrank, Paul hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Mauno Liesi

Maunu Samuel Liesi ent. Lindholm (2. elokuuta 1896 Somero – 6. helmikuuta 1960) oli suomalainen jääkärieversti ja sosiaalipäällikkö. Hänen vanhempansa olivat isännöitsijä Emil Lindholm ja Johanna Emilia Villenius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna  1920 Armi Inkeri Bromsin kanssa.
Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Hämeenlinnan klassillista lyseota ja sen jälkeen syyslukukauden vuonna 1915 Tampereen teknillistä opistoa ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Mikkelin suomalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1929. Hän suoritti opintomatkan Ruotsiin vuonna 1937 tutustuakseen Ruotsin armeijan radiokalustoon.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon.. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hän palveli sisällissodan jälkeen 5. Jääkärirykmentin 3. komppanian päällikkönä, josta hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen 3. Divisioonan tiedonanto-osaston päälliköksi. Armeijasta hän erosi 2. huhtikuuta 1919. Mutta sotimista hän ei sentään rohjennut jättää vaan liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan ja otti viestipäällikkönä osaa taisteluihin Rajakonnussa, Vitelessä, Alavoistessa, Aunuksenkaupungissa ja Mäkriällä. Sotatantereilta palattuaan hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 17. kesäkuuta 1919 ja hänet sijoitettiin 3. Divisioonan tiedonantovälinekomppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin 2. helmikuuta 1927 Kenttälennätinpataljoonaan 3. komppanian päälliköksi ja edelleen 1. marraskuuta 1924 pataljoonan aliupseerikoulun johtajaksi. Yleisesikunnan toimistoupseeriksi teknillisen tarkastajan toimistoon hänet komennettiin 15. syyskuuta 1927 ja josta hänet edelleen siirrettiin 1. syyskuuta 1928 teknillisen tarkastajan apulaiseksi. Huoltopataljoonan ensimmäisen teknillisen toimiston päälliköksi hänet siirrettiin 8. lokakuuta 1930 ja Yleisesikunnan järjestelytoimiston toimistoupseeriksi 27. marraskuuta 1931, josta hänet siirrettiin 2. tammikuuta 1933 teknillisen tarkastajan toimistoon viestiupseeriksi ja  1. heinäkuuta 1933 alkaen Posti- ja lennätinhallituksen yhteysupseeriksi, kunnes l. tammikuuta 1938 hänet siirrettiin Puolustusministeriön teknillisen tarkastajan toimiston nuoremmaksi toimistoesiupseeriksi. Viransijaisena hän hoiti Viestipataljoona 2:n komentajan tehtäviä vuosina 1925–1927.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui YH:n aikana hankkimalla radiokalustoa Ruotsista ja Päämajan viestiosaston päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi viestiosaston päällikkönä 3. Armeijakunnassa ja myöhemmin 16:n Viestipataljoonan komentajana. Jatkosotaan hänet komennettiin 2. Armeijakunnan (Maaselän ryhmän) viestikomentajaksi, missä tehtävässä oli sodan loppuun saakka pois lukien hänen haavoittumistaan ilmapommituksessa Pitkärannassa vuonna 1942.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi Viestirykmentin komentajana vuoteen 1954 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Sako Oy:n palvelukseen sosiaalijohtajaksi ja palveli Sakoa vuoteen 1960 saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Opetustoimi

Hän toimi johtajana ja opettajana useilla viestikursseilla ja viestipalveluksen opettajana Kadettikoulussa.
Sotilaskirjallisuuden parissa

Hän toimi jäsenenä komiteassa, joka laati Puhelinpalvelusohjesäännön ensimmäisen osan (Kirkkaat johdot) vuonna 1921. Hän laati myös  yhdessä kapteeni Sladeyn kanssa Puhelinpalveluohjesäännön toisen osan (Kenttäjohdot) vuonna 1924 ja yhdessä kenraalimajuri Sarlinin ja everstiluutnantti Pylkkäsen kanssa Viestiliikenneohjasäännön vuonna 1934. Hän toimi vuonna 1945 viestitaktillisen ohjesäännön kirjoitustoimikunnan johtajana. Hän on myös kirjoittanut useisiin sotilasaikakausilehtiin.
Luottamustoimet

Hän toimi teknillisten joukkojen kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1925–1926 ja Riihimäen kauppalanvaltuuston jäsenenä vuonna 1928 sekä Upseerien ampumayhdistyksen sihteerinä vuosina 1928–1930.  Suomen ampujainliiton hallituksen jäsenenä hän istui vuonna 1927 ja johtokunnan puheenjohtajana vuonna 1930.
Ampumaharrastus

Liesi voitti vuonna 1928 Suomen sotilaskivääriammunnan suomenmestaruuden. Hän toimi ampumajoukkueenjohtajana useissa maailmanmestaruus ja Olympiakisoissa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer apuryhmänjohtaja 19. syyskuuta 1917  Gruppenführer ryhmänjohtaja 25. joulukuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 25. helmikuuta 1920  Majuri 8. lokakuuta 1930  Everstiluutnantti 1939  Eversti 1942 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ranskan Kunnialegioonan 1. lk. kunniamerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Elefanttigambiitti

Elefanttigambiitti on shakkiavaus, joka alkaa siirroilla:
Tätä gambiittia käytetään yleensä yllätysaseena. Mustan d5-siirto vaikuttaa ennenaikaiselta ja käytäntö onkin osoittanut, että esimerkiksi seuraavat jatkot tuottavat valkealle mainiot asemat.
Seuraavassa kuvassa on eo. muunnelmaa vastaava asema.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
1.e4 e5 2.Rf3 d5 3. exd5 Ld6
Seuraavassa kuvassa on eo. muunnelmaa vastaava asema.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
1.e4 e5 2.Rf3 d5 3.exd5 e4 4.De2
Avauksen historiaa

Historiallisesti elefanttigambiitilla (tunnetaan Suomessa myös norsugambiittina) ei ole ollut vakiintunutta nimeä. Saksalaisella kielialueella avaus on tunnettu nimellä Mittelgambit im Nachzüge (suom. jälkisiirtoinen keskusgambiitti).   Nimitys on ongelmallinen, koska avausta ei suinkaan pidä sotkea keskusgambiittiin, jonka teemasiirrot ovat 1. e4 e5 2. d4 exd4 ja nyt valkea ei pelaa 3. c3 (Tanskalainen gambiitti) eikä myöskään 3. Dxd4 (Keskuspeli). Englanninkielisissä maissa elefanttigambiitista on käytetty nimeä Queen's Pawn Counter Gambit (suom. kuningatarsotilaan vastagambiitti).  Venäjällä avauksella ei ole historiallisesti ollut vakiintunutta nimeä laisinkaan. Oli siis maailmanlaajuisesti tarve yhtenäistää nimikäytäntöä. Siksi käyttöön on otettu nimitys elefanttigambiitti. Eri kielialueiden vanhoja nimityksiä käytetään kuitenkin edelleen elefanttigambiitti-nimen rinnalla. Nimen alkuperä tai sen keksijä ei ole tiedossa. Nimen elefanttigambiitti (Elephant Gambit) käyttöä voidaan perustella siten, että se on helposti ymmärrettävä kansainvälinen nimitys. Toinen tapa johtaa nimi juontuu mustan avausstrategiasta. Mustan keskustasotilaiden siirtyminen avaa linjat mustan läheteille, joiden paikalla intialaisessa chaturanga-pelissä ovat norsut (eli elefantit).
Ensimmäistä kertaa elefanttigambiittia pelasi mustilla englantilainen mestari Howard Staunton John Cochranea vastaan Lontoossa vuonna 1842. Staunton esittelee pelin myös teoksessaan Chess Player’s Handbook (1847). Staunton ei väitä keksineensä gambiittia itse, joten on todennäköistä, että hänellä oli käytettävissään lähdeaineistona aiempi peli tai pelejä, jotka eivät kuitenkaan ole säilyneet nykypäivään.
Nykyisin elefanttigambiittia käytetään hyvin harvoin. Lähinnä se toimii yllätysaseena. Tim Hardingin mukaan avaus sopii käytettäväksi taktisesti hyvälle pelaajalle ja lähinnä mestaritason alapuolella..
Esimerkkipelejä

Elefanttigambiittia pelattiin eniten 1800-luvulla, jolloin pelissä esiintyi tyypillisesti rohkeita hyökkäyksiä ja materiaalin uhrauksia. Vanhin tunnettu peli, jossa avausta on pelattu, on seuraava:
John Cochrane - Howard Staunton, Lontoo (1842):
1.e4 e5 2.Rf3 d5 3.Rxe5 De7 4.d4 f6 5.Rc3 fxe5 6.Rxd5 Df7 7.Lc4 Le6 8.O-O c6 9.f4 cxd5 10.fxe5 Dd7 11.exd5 Lxd5 12.e6 Dc6 13.Dh5+ g6 14.Dxd5 Re7 15.De5 Dxc4 16.Dxh8 Rf5 17.Lh6 Db4 18.Dxf8+ Dxf8 19.Lxf8 Kxf8 20.g4 ja musta luovutti (1-0).
Kantapelissä käytetty muunnelma 3...De7 on jäänyt pois käytöstä, koska Neuvostoliiton absoluuttisessa mestaruusturnauksessa 1941 Andor Lilienthal hävisi mustilla Isaac Boleslavskille. .
Carl Jaenisch vs. Alexander Petrov, Pietari (1844)
Samuel Calthrop vs. Louis Paulsen, I Amerikan kongressiturnaus (1857)
Aiheesta muualla

Chesscafe-sivuston artikkeli elefanttigambiitista
Jerzy Konikowski und Milon Gupta: Das Mittelgambit im Nachzug: 1. e4 e5, 2. Sf3 d5. Schachverlag Mädler, Düsseldorf 1994, ISBN 3-925691-07-3
Elonmerkki

Elonmerkki on elintoimintojen aikaansaama liike, olemus, lämpö, ääni tai muunlainen signaali, jonka perusteella voi selvästi erottaa elävän eliön kuolleesta. Elonmerkkien olemassaolo osoittaa esimerkiksi tajuttoman ihmisen vielä elävän. Ihmisen elonmerkkejä ovat muun muassa hengitys, sydämen toiminta, kudosjänteys, lihasjänteys, heijasteiden eli refleksien esiintyminen, ruumiinlämpö ja reagointi kipuun. Kaikkien elonmerkkien puuttumisesta on pääteltävissä henkilö kuolleeksi. Lääketieteessä kuolinhetkeksi voidaan määritellä sydämen toiminnan loppuminen eli sydänkuolema tai aivotoiminnan lakkaaminen eli aivokuolema. Ruumiiseen syntyneet lautumat ovat varma kuoleman merkki.
Elonmerkeiksi voidaan käsittää myös sellaiset merkit, joista voidaan päätellä kuolleen sikiön syntyneen elävänä. Ruumiinavauksen yhteydessä voidaan kokeilla kelluvatko sikiön keuhkot veden pinnalla. Ennen kuolemaa hengitetty ilma aikaansaa kellumisen, kun taas kuolleena (hengittämättä) syntyneen sikiön keuhkot painuvat pohjaan.
Elopaino

Elopaino tarkoittaa elävän eläimen massaa. Se määritetään yleensä punnitsemalla. Elopainon suuruus voidaan myös arvioida eläimen pituus- ja rinnanympärysmitan perusteella. Naudan elopaino P kiloina saadaan melko tarkasti kaavasta P = py2/10 000, jossa p on vartalon pituus lavan kärjestä peräluun kärkeen sentteinä ja y on ympärysmitta lapojen takaa sentteinä. Nettoelopaino on elopaino, josta on vähennetty ruoansulatuskanavan ja virtsarakon sisällyksen paino. Teuraspaino on tavallisesti 45–60 prosenttia elopainosta.
Esimerkkejä eläinten elopainoista
suomenhevonen, 450–550 kg
poni, alle 100 kg
suomalainen maatiaislehmä, 300–400 kg
ayrshirelehmä, 400–500 kg
sonnit ovat yleensä 30–50 prosenttia painavampia
suomalainen maatiaisemakko, 130–200 kg
suomalainen maatiaislammas, 20–35 kg
pässi, 50 kg
suomalainen vuohi, 25–55 kg
suomalainen maatiaiskana, 2 kg
leghornkana, 2 kg
kukko, 2,5 kg
Elektroluminesenssi

Animaatio LCD:stä, kun elektroluminesenssitaustavalo on päällä ja pois päältä.
Elektroluminesenssi on luminesenssi-ilmiön alalaji, joka esiintyy tietyissä aineissa, jotka kykenevät emittoimaan valoa vahvassa sähkökentässä tai kun niiden läpi virtaa sähköä. Tällaisia aineita ovat esimerkiksi tietyt puolijohteet.
Elektroluminesenssi-ilmiötä käytetään hyväksi esimerkiksi LED-lampuissa, sairaalalaitteissa ja nestekidenäyttöjen taustavaloissa. Elektroluminesenssimateriaaleja ovat mm. III-IV tyypin puolijohteet (kuten InP, GaAs ja GaN) ja kuparia tai hopeaa sisältävät ZnS-hiukkaset tai Mn-pitoinen ZnS ohutkalvot
Mekanismi

Elektroluminesenssi on seurausta elektronien ja aukkojen spontaanista emissiosta materiaalissa (yleensä puolijohteissa). Elektroluminesenssissa viritys perustuu sähkökentän käyttöön virityksessä.  Viritetyt elektronit emittoivat fotonin palatessaan perustilaansa. Emittoituneet fotonit säteilevät satunnaisesti kaikkiin mahdollisiin suuntiin.
Absorptio ja emissio keskittyvät aineessa erityisiin luminesenssikeskuksiin, jotka ovat kiderakenteessa olevia pistevikoja . Ennen rekombinaatiota elektronit ja aukot erotetaan joko douppauksella, jolloin syntyy pn-rajapinta (puolijohteissa kuten LED) tai kentässä kiihdytettyjen elektronien ja luminesenssikeskusten elektronien törmäytyksellä. Tällöin suora energia-aukkosiirtymä on mahdollinen ja jossa elektroni - aukko rekombinaatio synnyttää fotonien emission. Emissiofotonin energia on suunnilleen sama kuin energia-aukon suuruus:
E_{g}=E_{c}-E_{v}\approx hf=h{\frac {c}{\lambda }},
missä Ec on johtavuusvyön energia, Ev on valenssivyön energia ja h on Planckin vakio.
Kirjallisuutta

Vij&Vij, Handbook of electroluminescent materials, Inst of physics pub, 2004, ISBN 9780750309233.
Aiheesta muualla

Artikkelit ja määritelmät answers.com:issa
Talking Electronics sivusto
A History of Electroluminescent Displays (Arkistoitu – Internet Archive)
Luminesenssin alalajit
elektroluminesenssi
fotoluminesenssi
fluoresenssi
fosforesenssi
kemiluminesenssi
bioluminesenssi
termoluminesenssi
triboluminesenssi
radioluminesenssi
sonoluminesenssi
Luminesenssi-ilmiö, jossa atomin elektroni siirtyy ylemmältä energiatasolta alemmalle emittoiden ylimääräisen energian fotonina.
Sini-vihreän elektroluminesenssin valonlähteen spektri. Valonlähteenä on kelloradio (samanlainen kuin yläpuolella olevassa kuvassa). Piikin aallonpituus on 492 nanometriä ja FWHM on noin 85 nm.
Minna Lindgren

Minna Lindgren Turun kirjamessuilla 2013.
Minna Liisa Gabriela Lindgren (s. 22. tammikuuta 1963 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Helsingin kaupunginhallituksen jäsen hän on ollut vuodesta 2023.lähde?
Ura

Lindgren on työskennellyt Yleisradiossa vuodesta 1986 lähtien toimittajana, toimituspäällikkönä, tuottajana ja ohjelmistopäällikkönä. Vuosina 1986–1987 hän oli Synkooppi-lehden päätoimittaja. Vuodesta 2008 hän on ollut vapaa kirjoittaja. Lindgreniltä on ilmestynyt kymmenen romaania, kaksi pakinakokoelmaa, elämäkerta Leif Segerstam nyt!,  oopperoita esittelevä Minun oopperani, epätäydellinen historia ja yhdessä Olli Löytyn kanssa opas klassisen musiikin kuunteluun Sinfoniaanisin terveisin. Lindgren on tehnyt myös juontajan töitä pääasiassa klassisen musiikin tilaisuuksissa, kirjoittanut kolumneja moniin eri lehtiin (Suomen Kuvalehti, Helsingin Sanomat, Talouselämä, Rondo, Kauppalehti, Oma Aika, ET-lehti), verkkojulkaisuihin Rapport.fi sekä Verdeen (Verdelehti.fi) ja pakinoi vuosina 2018-2024 Radio Suomessa. Koulutukseltaan hän on musiikkitieteilijä (filosofian maisteri Helsingin yliopistosta 1993 sekä Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan kunniatohtori 2023).
Romaanista Vihainen leski on tehty kaksi näyttämöversiota (Helsingin kaupunginteatteri, Oulun kaupunginteatteri), Ehtoolehto-trilogiasta versio Pyynikin kesäteatteriin ja romaanista Kaukorakkaus verso Hämeenlinnan teatteriin. Hänen romaanejaan on käännetty kahdeksalletoista kielelle. Ehtoolehto-trilogiasta on tehty tv-sarja vuonna 2025 (tilaaja Elisa).
Ooppera on Lindgrenin suuri intohimo, ja hän on kirjoittanut useita librettoja Suomen Kansallisoopperalle: Jannen salaisuus (säv. Olli Kortekangas, 2015), Koodi ilolle (oratorio buffa, säv. Kirmo Lintinen 2017), Pikaparantola (säv. Iiro Rantala, 2018) ja Covid fan tutte (lyhennetty ja uudelleen kirjoitettu versio Mozartin oopperasta Cosi fan tutte, 2020). Komische Oper Berlin esitti kaudella 2021-22 tilaamansa Iiro Rantalan ja Minna Lindgrenin oopperan Die Zaubermelodika. Pikaparantolasta on tehty nimellä Sanatorio Express saksankielinen ja englanninkielinen versio  (Frankfurt 2024, Melbourne 2025)
Lindgren on kirjoittanut kaksi näytelmää, Beige tappaa (yhdessä Peppi Kajanteen kanssa, Aleksanterinteatteri, 2016) ja Piilolääkäri (Musiikkiteatteri Kapsäkki, 2020).
Jo ennen poliittista uraansa Lindgren on ollut aktiivinen luottamustehtävissä kulttuurin kentällä. Hän on ollut hallituksen, johtokunnan tai hallintoneuvoston jäsen mm. Esittävän Säveltaiteen Edistämiskeskuksessa, Länsi-Helsingin Musiikkiopistossa, Kuudennen kerroksen orkesterissa, Musiikkiteatteri Kapsäkissä, Sibelius-Akatemiassa ja Suomen Kulttuurirahastossa. Hän on perustanut ja toimii hallituksen puheenjohtajana ja tuottajana syksyllä 2022 aloittavassa konserttisarjassa Helsinki Seriös. Hän on Helsingin kaupunginhallituksen jäsen (2023-) ja Suomen Kansallisoopperan ja -baletin hallituksen jäsen. Vapaaehtoistyötä hän on tehnyt vuodesta 2019 Kehitysvammatuki57:n kerhotoiminnassa projekteissa Taide tutuksi ja Helsinki tutuksi.
Pakinat

Lindgrenin pakinoiden aihepiiri rajautuu klassiseen musiikkiin, oopperaan ja balettiin. Silti tekstit ovat kiinnostavaa luettavaa myös laajemmalle yleisölle eivätkä ne vaadi alan tuntemusta. Useat pakinat alkavat anekdootilla jonkun tunnetun säveltäjän tai muusikon elämästä. Pakina voi alkaa myös esimerkillä tai väittämällä. Lopetuksessa Lindgren pyrkii usein lennokkaaseen loppukaneettiin. Vaikka teksteissä on lennokkuutta, ne eivät synny huitaisemalla, sillä Lindgren käyttää niiden laatimisessa esimerkiksi lähdeteoksia.
Palkinnot

Lindgren sai Antti Pajamon kanssa Kirkon tiedonvälityspalkinnon vuonna 2007. Palkinto myönnettiin YLE Radio 1:n Jumalainen heinäkuu -projektin toteuttamisesta.
Lindgren sai Bonnierin suuren journalistipalkinnon vuonna 2009 artikkelista, joka käsitteli hänen isänsä, professori Kaj Lindgrenin (1922–2007) elämän loppuvaiheita; artikkeli julkaistiin Helsingin Sanomain kuukausiliitteessä. Isä halusi kuolla rauhassa ilman viivytyksiä ja turhaa hoitoa, kun aika koittaa. Hoitokodin ja sairaalan byrokratia vaikeutti kuitenkin käytännössä kuolevan tahdon toteuttamista. Isä oli allekirjoittanut hoitotahdon, jonka mukaan hän kieltäytyi kaikesta muusta kuin kipulääkityksestä. Erityisesti hän kielsi antibioottihoidon, jos hän saa keuhkokuumeen. Isä joutui kuitenkin erilaisten byrokraattisten toimenpiteiden kohteiksi, koska ”palvelutalossa ei saa kuolla” ja hoitotahdon toteuttaminen oli vierasta usein vaihtuville lääkäreille. Isä sai lopulta tahtonsa läpi: hän kuoli helsinkiläisessä yksityissairaalassa 84-vuotiaana. — Yleisradio muokkasi artikkelista elokuvan ”Isän kuolema”, joka esitettiin TV1:ssä 25. huhtikuuta 2011.
Aleksis Kiven Seura myönsi Minna Lindgrenille Eskon puumerkki -palkinnon 2014. Palkintoperusteluiden mukaan Lindgren on tehnyt työtään omapäisesti ja omaperäisesti. Hän on työssään nostanut esille tärkeitä ja erikoisiakin aiheita vanhusten hoidosta klassiseen musiikkiin ja byrokratian koukeroista ensyklopediseen sivistykseen.
Lindgrenin Ehtoolehdon pakolaiset valittiin vuoden 2015 Runeberg-kirjallisuuspalkintoehdokkaaksi.
SYK:n alumniyhdistys SYKE ry valitsi Lindgrenin vuonna 2021 Vuoden sykkiläiseksi. Kehitysvammatuki 57 valitsi hänet yhdessä Pyry Haukkavaaran kanssa Vuoden vapaaehtoiseksi 2021.