stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Scott

| Paul Scott> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1920 Palmers Green, Lontoo, Britannia
Kuollut: 1. maaliskuuta 1978 (57 vuotta) Lontoo, Britannia
Kansalaisuus:  britti
Ammatti:  prosaisti, runoilija, näytelmäkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1941–1977
Esikoisteos:  I Gerontius 1941
Pääteokset:  Intia-kvartetti
Palkinnot
 Booker-palkinto 1977 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paul Scott (25. maaliskuuta 1920 Palmers Green, Lontoo, Britannia – 1. maaliskuuta 1978 Lontoo, Britannia) oli brittiläinen kirjailija ja runoilija, jonka tunnetuin teos on Intia-kvartetti (Kuningattaren jalokivi, Skorpionin päivä, Hiljaisuuden tornit ja Saaliinjako). Hän sai Booker-palkinnon vuonna 1977 romaanista Staying on, joka on tavallaan Intia-kvartetin päätösosa.
Scott työskenteli kustannusalalla ja oli toisen maailmansodan aikana sotilaallisissa tehtävissä Intiassa, Burmassa ja Malaijassa. Scott kuvaa Intia-kvartetissa Intian itsenäistymisen taustalla olleita ristiriitoja ja tapahtumia. Häntä voi imperiumin tutkimisessa verrata lähinnä E. M. Forsteriin, joka kirjoitti 1920-luvulla.
Suomennetut teokset

Pennitön perijä (The Bender), suom. Antero Tiusanen, Tammi 1964 Sarja: Kuukauden kirja 3: 9
Kuningattaren jalokivi (The jewel in the crown), suom. Kyllikki Villa. Tammi 1985 ISBN 951-30-6089-6 Sarja: Intia-kvartetti 1
Skorpionin päivä (The day of the scorpion), suom. Leena Tamminen. Tammi 1985 ISBN 951-30-6134-5 Sarja: Intia-kvartetti 2
Hiljaisuuden tornit (The towers of silence), suom. Leena Tamminen. Tammi 1985 ISBN 951-30-6135-3 Sarja: Intia-kvartetti 3
Saaliinjako (A division of the spoils), suom. Leena Tamminen. Tammi 1986 ISBN 951-30-6136-1 Sarja: Intia-kvartetti 4
Loviisan kaupungin museo

Vuonna 1755 rakennettu komendantintalo toimii nykyään Loviisan kaupungin museona.
Loviisan kaupungin museo sijaitsee Loviisan linnoitukseen kuuluneessa kaksikerroksisessa komendantintalossa. Sen suunnitteli Samuel Berker (1755), ja sen rakensivat Uudenmaan rakuunarykmentti ja Upplannin rykmentti (Upplands regimente 1626–1957). Kaupungin museotoiminnan saattoi alulle 1904 Jedvard Iverus. Hän säilytti talossa 1904-1922 kuolemaansa saakka 5000 esinettä.
Johannes Schefferus

Johannes Schefferus
Johannes Schefferus (2. helmikuuta 1621 Strasbourg – 26. maaliskuuta 1679 Uppsala) oli alkujaan elsassilainen tiedemies, sittemmin Uppsalan yliopiston professori, kirjastonhoitaja  ja Ruotsin valtakunnan antikviteettikollegion asessori. Hän oli yksi niistä tunnetuista eurooppalaisista tiedemiehistä, jotka kuningatar Kristiina kutsui Ruotsiin kohottamaan valtakunnan sivistyksen tasoa.
Tausta

Schefferus syntyi strasbourgilaiseen kauppias- ja patriisiperheeseen. Hänen isänsä oli kauppias Johann Scheffer ja äitinsä Elisabeth Kraschel. Vuonna 1648 hän avioitui Ruotsissa tunnetun tiedemiehen Johannes Locceniuksen ja hänen puolisonsa Ulrica Tammin tyttären Regina Loccenian kanssa. Parin lapsista Peter von Scheffer (1657–1731) oli Svean hovioikeuden presidentti, maaherra ja vapaaherra ja Ivar Scheffer (1665–1713) vuorikollegion sihteeri.
Yliopistoura

Koulunsa Schefferus kävi kotikaupungissaan Strasbourgissa ja siellä hän myös jatkoi opintojaan yliopistossa vuosina 1637–1644. Tämän ohessa hän täydensi opintojaan opiskelleen Leidenin yliopistossa Alankomaissa vuonna 1639 ja Sveitsissä vuonna 1643. Strasbourgissa hänen yliopistoprofessoreinaan toimivat muun muassa Johannes Freinsheimius ja Johannes Boeclerus, jotka kuningatar Kristiina myöhemmin kutsui Ruotsiin. Kun hän palasi takaisin Strasbourgiin vuonna 1643, hän julkaisi ensimmäisen teoksensa, De varietate navium. Tämä antiikin sotalaivoja koskeva tutkimus teki hänestä tunnetun filologin eurooppalaiseen tiedeyhteisöön.
Ura Ruotsissa

Kun Freinsheimius oli päättänyt luopua virastaan Uppsalan yliopiston skytteaanisena professorina (professor skytteanus), niin tehtävää tarjottiin ensiksi toiselle Scheffereuksen entiselle opettajalle Johannes Boeclerukselle, mutta tämä ei ottanut tehtävää vastaan. Tämän suosituksesta Schefferus nimitettiin vuonna 1648. Professuuri oli saanut nimen skytteanus perustajansa Johan Bengtsson Skytten mukaan. Sen tavoitteena oli antaa aatelisnuorukaisille opetusta retoriikassa ja valtio-opissa ja valmistaa heitä siten valtion palvelukseen.
Teokset

De varietate navium. Strasbourg, 1643.
De stylo illiusque exercitiis ad veterum consuetudinem disputatio prima-sexta (1652/53)
De militia navali veterum libri quatuor. Ad historiam græcam latinamque vtiles (1654)
De antiquorum torqvibus. Syntagma (1656)
Argentoratensis de stylo illiusque exercitiis ad veterum consvetudinem liber (1657)
Phædri Aug. Lib. Fabularum æsopiarum libri qvinqve (1663)
Arriani Tactica: & Mauricii Artis militaris libri duodecim (1664)
Memorabilium sueticæ gentis exemplorum liber singularis (1671)
De re vehiculari veterum libri duo (1671)
Lapponia: id est, regionis Lapponum et gentis nova et verissima descriptio (1673)
Lapponia eli Lapin maan ja kansan uusi ja todenmukainen kuvaus, jossa esitetään..., latinan kielestä suom. Tuomo Itkonen. Rovaniemi : Lapin tutkimusseura, 1963 Sarja:Acta Lapponica Fenniae 2, 0457-1754. Kariston klassillinen kirjasto 70. – 2. p. Karisto 1979 ISBN 951-23-1178-X
Svecia literata seu de scriptis & scriptoribus gentis Sveciæ (1680, postuumi)
Aiheesta muualla

Johannes Schefferus (Svenskt biografiskt handlexikon) (ruotsiksi)
Johannes Schefferus (Nordisk familjebok) (ruotsiksi)
Johannes Scheffer und Lappland (saksaksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Johann Freinsheim | Skytteaaninen professori 1648–1679 | Seuraaja: Elias Obrecht |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 2
Leonardo Sciascia

Leonardo Sciascian patsas synnyinkaupungissa Racalmutossa.
Leonardo Sciascia (8. tammikuutalähde? 1921 Racalmuto, Sisilia – 20. marraskuuta 1989 Palermo, Sisilia) oli italialainen kirjailija ja poliitikko.
Leonardo Sciascia
Sciascia oli Palermon kaupunginvaltuutettu sitoutumattomana kommunistien listalta vuodesta 1975, kansalliskokousedustaja ja myöhemmin Euroopan parlamentin jäsen. Hän oli alkujaan opiskellut opettajaksi, ja vasta myöhemmin hän ryhtyi kirjoittamaan Sisiliasta ja mafiasta. Hänen teostensa pohjalta ovat ohjanneet elokuvia muun muassa Damiano Damiani, Francesco Rosi, Elio Petri ja Gianni Amelio
Sciascia toimi alkuun opettaja ja 1970-luvun puolivälistä alkaen toimittajana. Hän siirtyi myöhemmin radikaalipuolueen jäseneksi.  Hän oli Italian parlamentin ja Euroopan unionin parlamentin jäsen 1979–1983. Hänellä oli suuri vaikutus yleiseen mielipiteeseen. Hänen ensimmäinen suurta huomiota saanut teoksensa oli novellikokoelma Gli zii di Sicilia (1958). Monet romaanit, kutena Huuhkalinnut, ovat jännitysromaaneja, joissa ei ole loppuratkaisua. Viimeisessä romaanissa Il cavaliere e la morte (1988) hän kuvaa nuorten tekemää juristin murhaa. Hän kirjoitti myös pamfletteja, joissa esillä olivat tuoreet tapahtumat, kuten 1978 tapahtunut entisen pääministerin Aldo Moron kaappaus ja murha.
Suomennetut teokset

Huuhkalinnut.  (Il giorno della civetta, 1961)  Suomentanut Soma Rytkönen. Tammi, 1984.  ISBN 951-30-6068-3  Sarja: Keltainen kirjasto 187
Viininkarvainen meri ja muita kertomuksia . (Kolme kertomusta kirjasta Il mare colore del vino, 1973) Suomentanut Soma Rytkönen. Eurographica, 1987. ISBN 951-9371-30-3 Sarja: Nykykirjailijoita 5
Omantunnonkysymys
Pitkä matka
Viininkarvainen meri
Stalinin kuolema, novelli, suom. Pirkko Peltonen, Yleisradio, 1990 alkuteos: La morte di Stalin (kuunnelma)
Seuraleikki, suom. Soma Rytkönen, antologiassa: Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta, toim. Rolando Pieraccini, Lauttasaari Press 2007 ISBN 978-951-97511-9-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leonardo Sciascia Wikimedia Commonsissa
Il sito degli amici di Leonardo Sciascia (italiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  MEP-hakemisto  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Frans Fredrik Sedmigradsky

Frans Fredrik Sedmigradsky (13. lokakuuta 1783 Tukholma – 4. syyskuuta 1855 Helsinki) oli lahjoittaja ja piirustuksenopettaja.
Sedmigradskyn vanhemmat olivat ravintoloitsija Frantz Joseph Hörl eli Sedmigrasky ja Margareta Maria Törnblom. Sedmigradsky kävi koulua Tukholmassa ja kirjoittautui vuonna 1801 maalari- ja kuvanveistäjäakatemiaan. Vuonna 1812 hänet nimitettiin Turun akatemian ylimääräiseksi piirustusmestariksi, mutta hän ei koskaan hoitanut tointa, josta hän sai eron vuonna 1840. Sedmigradsky toimi yksityisenä piirustustustaidon opettajana ja samalla piirustuksenopettajana saksalaisessa koulussa Pietarissa vuosina 1817–1841. Myöhemmin hän asui Helsingissä ja lahjoitti kaiken omaisuutensa ja talonsa pientenlastenkoulun perustamiseen ja ylläpitoon.
Kirjallisuutta

Edith Holmström: Franz Fredric Sedmigradsky (1783-1855) och hans skola. Sedmigrandskys småbarnsskola, 1933. (79 s.)
Roy Wenman, Sedmigradskys småbarnsskola. Stiftelsen Sedmigradsky, 2006 ISBN 952-92-0314-4 (88 s.)
Stolt, Sofia: Den gamle herrn, Stiftelsen Sedmigradsky, 2011 ISBN 978-952-92-9231-8 (20 s.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Edward Low

Edward Low
Edward Low’n lippu
Edward Low (1690–1724) oli pahamaineinen englantilainen merirosvo. Hänet tunnetaan myös nimellä Ned Low.
Low syntyi Lontoon Westminsterissä, ja sekaantui ilmeisesti jo nuorena rikoksiin. Hän työskenteli jonkin aikaa laivojen takiloijana. Sitten hän lähti merille veljensä kanssa ja päätyi Bostoniin.
Bostonissa Low tapasi hyvästä perheestä olleen Eliza Marble -nimisen tytön, jonka kanssa hän meni naimisiin. He saivat pojan, joka kuoli jo imeväisenä, sekä tyttären, Elizabethin. Low’n vaimo Eliza kuoli synnytyksessä, ja Low jäi yksin tyttärensä kanssa.
Kaksi vuotta myöhemmin Edward Low ryhtyi merirosvoksi. Pian hänestä tuli yksi brutaaleimpia merirosvokapteeneja. Low oli julma mies ja nautti vankiensa kiduttamisesta ennen kuin tappoi heidät. 1720-luvulla hän ryösti laivoja molemmin puolin Atlanttia ja tuli tunnetuksi poikkeuksellisesta raakuudestaan. Low koki sadistista mielihyvää leikatessaan uhriensa nenät, korvat ja huulet. Hän kidutti ja murhasi jopa kokonaisia kaappaamiensa laivojen miehistöjä.
Kesäkuussa 1723 Low’n alukset ajautuivat aseelliseen yhteenottoon sotalaivan kanssa. Taistelun yhteydessä eräs laivoista vaurioitui niin pahoin, että Low jätti laivan miehistöineen oman onnensa nojaan. Laiva ei kuitenkaan uponnut, vaan se vietiin Rhode Islandiin jossa 26 laivan merirosvoista hirtettiin.
Tammikuussa 1724 Low ajautui riitaan miehistönsä kanssa. Laivan miehistö vangitsi Lown ja laski sen jälkeen hänet ja kaksi hänen kumppaniaan merelle pieneen veneeseen ilman ruokaa, juomaa ja aseita. Seuraavana päivänä ranskalainen alus poimi heidät merestä ja vei heidät Martiniquen saarelle, jossa heidät tunnistettiin merirosvoiksi ja hirtettiin ilman oikeudenkäyntiä.
Merirosvouransa alussa Edward Low käytti samanlaista merirosvolippua kuin Edward Teach eli Mustaparta. Uransa loppupuolella, heinäkuusta 1723 eteenpäin, Low käytti mustaa lippua, jossa oli punainen luuranko.
Petter Schaefer

Petter l. Pietari Schaefer (Schäfer, n. 1660 – 1729) oli suomalainen pietistijohtaja, jonka profetiat herättivät 1700-luvun alkuvuosina suurta kiinnostusta Suomessa, Ruotsissa ja ulkomailla. Hän julisti Pietari Suuren ilmestyvän Nebukadnessarin kaltaisena taivaallisena kostajana ja tuhovan katumukseen taipumattoman papiston.
Perhetausta

Petter Schaefer syntyi varakkaaseen turkulaiseen kauppiassukuun. Isä Abraham Henrik Schaefer oli valtaporvari ja tämän vaimo Elin Thorwöste kuului myös kaupungin kauppiaseliittiin. Asemansa turvin hän sai hyvän kasvatuksen ja saattoi kouluttautua 1677 ylioppilaaksi ja 1688 maisteriksi. Hän oli saanut uskonnollisen herätyksen jo opintojensa alkuvaiheessa, mutta tutustuttuaan Laurentius Ulstadiukseen ja tämän kirkon radikaaliin uudistamiseen tähdänneeseen liikehdintään Schaeferin käsitykset radikalisoituivat ja hänestä tuli pian koko pietistiliikkeen johtohahmo. Hän puolusti raivokkaasti oppi-isänsä käsityksiä ortodoksiaa vastaanlähde? ja mm. perui maisterintutkintonsa, jota sanoi vain kunnianhimosta ja vastoin omaatuntoansa tavoitelleensa.
Pako ulkomaille

Konsistori tutki pietismin levinneisyyttä Suomessa, ja silloin Schaefer esitti lausuntonsa, jolloin konsistori puolestaan julisti Schaeferin eksyneen puhtaasta luterilaisesta opista. Kun asia eteni hovioikeuteen, Schaefer anoi armoa, mutta päätöstä odottamatta pakeni 1694 ulkomaille ja harhaili Venäjällä, Saksassa, Hollannissa, Englannissa ja Pohjois-Amerikassa asti. Matkoillaan hän tapasi pietistien kansainvälisen johtohahmon Philipp Jakob Spenerin.
Tammikuussa 1700 Schäfer ajautui uskonnolliseen kriisiin. Ankara paasto uhkasi viedä häneltä hengen, ja kriisin seurauksena kypsyi päätös palata Turkuun ”todistamaan totuudesta”. Myös Turussa tehty armonanomus vaivasi hänen mieltään, sillä anomus ei ollut vilpitön. Päinvastoin hän syytti kirkkoa entistä jyrkemmin sanoin. Turkuun palattuaan Schaefer rettelöi aikansa, ja 1707 hän haastoi hovioikeuden jäsenet kuulemaan ”omantunnonjuttuaan”.
Oikeudenkäynti Turussa

Oikeudenkäynnissä Schaefer uudisti entistä kiihkeämmin syytökset vääräoppista luterilaista kirkkoa vastaan ja julisti tuomiota ja perikatoa koko Suomelle sekä tuhatvuotisen valtakunnan läheisyyttä. Hovioikeus langetti Petter Schäferille 3.4.1709 kuolemantuomion, mutta kuninkaallinen majesteetti armahti hänet ja määräsi elinkautiseen vankeuteen Turun linnaan. Venäläisten hyökättyä 1713 Suomeen Schaefer siirrettiin vankeuteen Gävlen linnaan Ruotsin puolelle.
Vankeusaika

Petter Schaefer kuoli vankeudessa Geflessä 1729. 22-vuotisen vankeutensa aikana hän sai kuitenkin ottaa vastaan tuttaviaan ja olla laajassa kirjeenvaihdossa hengenheimolaistensa kanssa niin koti- kuin ulkomailla ja harjoittaa laajaa kirjallista toimintaa. Hänen kirjoituksensa, joista valtaosa on säilynyt, sisältävät tuomionjulistuksia ja lopun ajan ennustuksia, herjakirjoituksia sekä pietismille tyypillisiä itsetutkiskeluita. Tunnetuin Schäferin pilkkakirjoituksista lienee hänen kirjoittamansa piispa Johannes Gezelius nuoremman ivallinen ”ruumissaarna” (1718). Hänen laajaan koti- ja ulkomaiseen ystäväpiiriinsä kuului satoja henkilöitä korkeista karoliiniupseereista ja näiden puolisoista pappeihin ja porvaristoon asti.
Turun linnassa vierailleet ystävät toivat Petter Schäferille paitsi elintarvikkeita, myös kiellettyä kirjallisuutta, kuten Anton Römelingin, Jakob Böhmen, Johan Konrad Dippelin ja August Hermann Francken teoksia.lähde? Martti Ruuth on julkaissut Schaeferin vankeusaikanaan pitämän päiväkirjan.
Avioliitto

Petter Schaefer vihki itse 1712 vaimokseen turkulaisen porvarissuvun tyttären Anna Wargentinin. Päiväkirjassaan hän kertoo, että ”Yhdistin Itzeni Annan cans Pyhän Awiokäskyyn, Jumalan Sanala ja Rucouxella ja tulimme Awioparixi.” Annan veli oli Joachim Wilhelminpoika Wargentin ja vanhemmat oikeusneuvosmies, valtaporvari Wilhelm Wargentin ja Magdalena Wittfoot.
Kirjallisuutta

Kaksi Petter Schäferin päiväkirjaa, toim. Martti Ruuth, Otava 1912
Harri Raitis, Vihanmaljojen hetket : kertomus Petter Schäferin elämästä. Lapua: Herättäjä 1993 ISBN 951-878-048-X (romaani)
Aiheesta muualla

Kansallisbiografia
Schäfer, Petter, Biografiskt lexikon för Finland (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Georg Schumann

Georg Schumann noin vuonna 1950.
Georg Alfred Schumann (25. lokakuuta 1866 Köningstein, Saksi – 23. toukokuuta 1952 Berliini, Saksa) oli saksalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oppi viulunsoittoa isältään ja urkujensoittoa isoisältään niin paljon, että pystyi soittamaan Köningsteinin orkesterissa 9-vuotiaana ja toimimaan kaupungin urkurina 12-vuotiaana. Vuosina 1882–1888 hän opiskeli Leipzigin konservatoriossa pianonsoittoa ja sävellystä opettajinaan Carl Reinecke, Salomon Jadassohn ja Zwintscher. Danzigin lauluyhdistyksen (Danzig Gesangverein) johtajana Schumann työskenteli 1890–1896 ja Bremenin filharmonisen seuran johtajana 1896–1899. Berliinin lauluakatemian (Berlin Singakademie) johtajana hän aloitti 1900 ja toimi virassaan seuraavat 50 vuotta. Vuonna 1907 hänet nimitettiin Preussin taideakatemiaan ja hän toimi sen varaesimiehenä vuodesta 1918 ja esimiehenä vuodesta 1934. Georg Schumannin suosituin sävellys on oratorio Ruth, joka joutui natsien antisemitismipolitiikan uhriksi eikä sitä esitetty Kolmannen valtakunnan aikana.
Sävellyksiä > Kuorolle ja orkesterille

Amor und Psyche, opus 3
Totenklage, opus 33
Sehnsucht, opus 40
oratorio Ruth, opus 50
Das Tränenkrüglein, opus 57
David und Absalon, Ständchen, dramatische Burleske, opus 70
Sävellyksiä > Orkesterille

Zur Karnevalszeit, sarja, opus 22
muunnelmia uruille ja orkesterille Wer nur den lieben Gott lässt walten -teemasta, opus 24
Variationen und Doppelfuge über ein lustiges Thema, opus 30
Serenade, opus 34
sinfonia, f-molli, opus 42
muunnelmia teemasta Gestern Abend war Vetter Michel da, opus 77
Sävellyksiä > Kamarimusiikkia

pianokvintetto, e-molli, opus 18
sellosonaatti, opus 19
pianokvartetto, f-molli, opus 29
Sävellyksiä > Uruille

Passacaglia über BACH, opus 39
urkukoraali, opus 77
Lisäksi lauluja ja pianokappaleita.
Se alkoi omenasta

| Se alkoi omenasta |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Teuvo Tulio Esko Töyri
Käsikirjoittaja:  Reino Arras
Tuottaja:  Anelma Vuorio
Säveltäjä:  George de Godzinsky
Kuvaaja:  Esko Töyri Teuvo Tulio (Tukholma)
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Ensio Suominen
Pääosat:  Tabe Slioor Tauno Majuri Kunto Karapää Kalle Rouni
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Mainoselokuva Oy
Ensi-ilta:  1962
Kesto:  37 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Se alkoi omenasta on Teuvo Tulion ja Esko Töyrin ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1962.
Elokuvan oli tarkoitus kertoa aikansa kohujuorusta, Tabe Slioorin ja kaupunginjohtaja Erik von Frenckellin suhteesta, mutta melodraamaksi luonnehdittu elokuva kutistui runsaan puolen tunnin mittaiseksi tyngäksi Tabe Slioorin oikuttelujen takia. Tulion ohjaamia kohtauksia täydennettiin myöhemmin Esko Töyrin ohjaamilla lisäkohtauksilla, joissa kuvaussihteeri Tuija Halonen pääsi korvaamaan oikeaa Tabea.
Ennakkokohun jälkeen elokuva sivuutettiin lehdistössä pilkallisesti tai kokonaan vaikenemalla. Muun muassa Nya Pressenin nimimerkki B.P. ihmetteli, pitäisikö elokuvalle itkeä vai nauraa. Suomen Sosialidemokraatin nimimerkki E.S. totesi, että "nauramme mielellämme – mutta mille sitten nauramme?" Kritiikissä todetaan kuitenkin, että elokuva on omintakeisuudessaan kiinnostava torso.
Elokuvan esittäminen kiellettiin kahdesti, mutta korkein hallinto-oikeus antoi kuitenkin esitysluvan, kun loppupuolelta poistettiin pääparin sänkyynmenojakso. Ensi-illan jälkeen elokuvaa on esitetty 2000-luvulla muutaman kerran televisiossa. Suomen elokuva-arkiston kokoelmissa ei ole Se alkoi omenasta -elokuvan käsikirjoitusta.
Elokuvaa toisintaa Armand Lohikosken saman tien ohjaama Taape tähtenä, jota on kritiikissä sanottu julkean kostonhimoiseksi satiiriksi.
Kaupunginjohtaja Erik von Frenckell esiintyi fiktiivisenä hahmona myös Tuija-Maija Niskasen ohjaamassa elokuvassa Jäähyväiset (Avskedet) (1981), joka pohjautui von Frenckellin tyttären Vivica Bandlerin lapsuuden ja nuoruuden kokemuksiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tabe Slioor  | … |  Tabe   |
|  Tauno Majuri  | … |  pääjohtaja   |
|  Kunto Karapää  | … |  taiteilija   |
|  Kalle Rouni  | … |  majuri   |
|  Eija Hiltunen  | … |  pääjohtajan vaimo   |
|  Esko Saha  | … |  toinen mies   |
|  Anne-Maria Hindell  | … |     |
|  Laila Rihte  | … |  sairaanhoitaja   |
|  Tuija Halonen  | … |  mannekiinikoulun johtajatar   |
|  Anita Saarikallio  | … |  mannekiini   |
Aiheesta muualla

Se alkoi omenasta Elonet.
Korkeimman oikeuden Se alkoi omenasta -ennakkoratkaisu (KKO 1967-II-74)
Karl Friedrich Schinkel

| Karl Friedrich Schinkel |
| --- | --- |
 Karl Friedrich Schinkelin muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1781 Neuruppin
Kuollut: 9. lokakuuta 1841 (60 vuotta) Berliini
Kansalaisuus:  Saksa
Arkkitehti
Koulutus:  Bauakademie
Taidesuuntaus:  Uusklassismi, uusgotiikka
Merkittävät työt:  Neue Wache, Schauspielhaus, Altes Museum, Schlossbrücke
Karl Friedrich Schinkel (13. maaliskuuta 1781 Neuruppin – 9. lokakuuta 1841 Berliini) oli saksalainen arkkitehti, taidemaalari, piirtäjä, lavastaja, virkamies ja panoraamojen tekijä. Häntä pidetään 1800-luvun alkupuolen huomattavimpana saksalaisena arkkitehtina. Uransa aikana hän suunnitteli useita rakennuksia, jotka kuuluvat tuon aikakauden parhaimmistoon. Schinkelin suunnittelemat rakennukset edustavat pääosin uusklassismia, Greek Revivalia ja uusgotiikkaa. Schinkel vaikutti useisiin seuraaviin saksalaisiin arkkitehtipolviin, ja hänellä oli myös suuri vaikutus koko pohjoisen Euroopan arkkitehtuuriin.
Varhaisvuodet

Arkkitehti Friedrich Gillyn vuoden 1796 suunnitelma Fredrik Suuren muistomerkiksi innosti nuoren Schinkelin ryhtymään arkkitehdiksi. Vuonna 1798 Schinkel aloitti työskentelyn Gillyn isän, arkkitehti David Gillyn arkkitehtitoimistossa sekä opinnot Bauakademiessa. Hänen opettajinaan toimivat Friedrich Gilly, Alois Hirt, Heinrich Gentz ja Carl Gotthard Langhans. Bauakademien opinto-ohjelma nojasi vahvasti Jacques-François Blondelin ja Pariisin Ecole Polytechniquen opetuksiin, joten nuori Schinkel omaksui rationaalisen ranskalais-preussilaisen uusklassismin ihanteet.
Opintomatka ja panoraamat

Schinkel teki vuosina 1804–1805 matkan Italiaan ja Ranskaan, jossa hän perehtyi paikalliseen kansanomaiseen rakentamiseen sekä keskiajan arkkitehtuuriin. Häntä kiinnostivat etenkin Napolin asuintalojen rakenteet ja Milanon katedraalin goottilaiset holvaukset. Kun Schinkel palasi kotimaahan ei tarjolla ollut juurikaan tilauksia arkkitehdille, sillä Preussi oli hävinnyt sodan Ranskalle, ja ranskalaiset joukot miehittivät Berliiniä. Niinpä Schinkel keskittyi tekemään panoraamakuvia ja dioraamoja sekä maalasi ihanteellisia maisemakuvia. Nämä työt kiinnittivät kuningatar Luisen huomion, joka pyysi Schinkeliä uusimaan useita Berliinin ja Charlottenburgin palatsien sisustuksista.
Kuvagalleria

Charlottenburgin mausoleumi
Berliner Schauspielhaus, nykyiseltä nimeltään Konzerthaus Berlin
Neue Wache
Altes Museum
Friedrichswerderin kirkko
Aleksanteri Nevskin kappeli, Pietarhovi
Bauakademie. Eduard Gaertnerin maalaus vuodelta 1868.
Luonnos Oriandan palatsin terassista vuodelta 1838.
Luonnos Taikahuilun lavastusta varten.
Goottilainen katedraali veden äärellä. Maalaus vuodelta 1813.
Kallioportti. Maalaus vuodelta 1818
Rautaristi vuodelta 1813.