stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tanskan lippu
Lipun mitat ja väri

Tanskan lipun korkeus on 28 ja pituus 37 mittayksikköä. Ristin sakaran leveys on 4 mittayksikköä. Punaisten kenttien korkeus on 12 mittayksikköä. Lipputangon puoleisten punaisten kenttien leveys on 12 ja uloimpien kenttien 21 mittayksikköä. Lippu jakautuu siis pystysuunnassa suhteessa 12:4:12 ja vaakasuunnassa (lipputangon puolelta lähtien) suhteessa 12:4:21.
Lipun punaista väriä kutsutaan Dannebrogin punaiseksi. Sen värimääritykset Pantone ja RGB muodossa ovat seuraavat:
Pantone 186C
RGB #E31836 (desimaaliarvoina: R=224 G=24 B=54)
Legenda lipun synnystä

Lippua tai siihen pohjautuvia tunnuksia on käytetty 1200-luvulta lähtien. 1600-luvulla syntyneen legendan mukaan Dannebrog putosi taivaasta 15. kesäkuuta 1219 pakanallisia virolaisia vastaan käydyn Lyndanisen taistelun aikana ja auttoi tanskalaiset voittoon. Tämän legendan taustalla on tanskalainen historioitsija Arild Huitfeldt, jonka Danmarks Riges Krønike -teoksessa legenda esiintyi ensimmäisen kerran tässä muodossaan. Samantapaisia tarinoita Dannebrogin synnystä on kuitenkin jo varhaisemmilta ajoilta.
Christiern Pedersen kirjoitti 1520-luvulla Tanskan kuningas Valdemar II Sejrin retkestä Viroon vuonna 1208, jolloin samaan tapaan taivaasta laskeutui punainen, valkoraitainen lippu. Samaten 1520-luvulla elänyt munkki Peder Olsen (Peter Olai) siteeraa latinankielistä tuntematonta lähdettä, jonka mukaan Valdemar II:n aikana Viljandissa Liivinmaalla vuonna 1208 taistelleet tanskalaiset rukoilivat Jumalalta apua tappiolle kääntyneessä taistelussa, mikä johti valkoristisen lipun putoamiseen taivaasta. Tämän lisäksi he kuulivat äänen, joka kertoi heidän saavuttavan voiton, kuten sitten tapahtuikin.
Muut versiot

Kielekkeinen valtiolippu
Merivoimien lippu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tanskan lippu Wikimedia Commonsissa
Tanskan valtion verkkosivujen selitys Dannebrogista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Euroopan liput
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Azerbaidžan  Armenia  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Islanti  Irlanti  Italia  Itävalta  Kroatia  Kreikka  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Yhdistynyt kuningaskunta Englanti  Skotlanti  Wales  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro 
Itsehallintoalueet:  Ahvenanmaa  Färsaaret  Gibraltar  Guernsey  Jersey  Mansaari 
Tunnustamattomat valtiot:  Abhasia  Artsakh  Kosovo  Transnistria  Pohjois-Kypros 
Tanskan lipun mittasuhteet.
Dannebrogin putoamista esittävä Christian August Lorentzenin maalaus vuodelta 1809.
Terhi Tarkiainen (kirjailija)

| Terhi Tarkiainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1977 Lappeenranta
Kirjailija
Tyylilajit:  Romantiikka, viihde
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Terhi Tarkiainen (s. 1977 Lappeenranta) on suomalainen kirjailija.
Tarkiainen on valmistunut filosofian maisteriksi pääaineenaan yleinen historia. Hänen esikoisromaaninsa Pure mua oli ehdolla Kuvastaja-palkinnon saajaksi vuonna 2019. Tarkiaisen novelleja on palkittu kirjoituskilpailuissa ja julkaistu muun muassa Portti-, Tähtivaeltaja-, Usva- ja Kosmoskynä-lehdessä. Novelli "Muistot putoilevat meistä" sijoittui kolmanneksi Atorox-äänestyksessä 2018.
Tarkiaisen ensimmäinen historiallinen romaani Kitty, eli kuinka mies tuhotaan ilmestyi syyskuussa 2020.
Teokset

Verta hampaissa -sarja
Pure mua.  Tammi, 2018.  ISBN 9789520401238
Peto irti.  Tammi, 2023.  ISBN 978-952-04-5042-7
Vallattomat viettelijät -sarja
Kitty, eli kuinka mies tuhotaan.  Tammi, 2020.  ISBN 9789520417864
Emily, eli kuinka sukua jatketaan.  Tammi, 2022.  ISBN 9789520435684
Maggie, eli kuinka jano tyydytetään.  Tammi, 2023.  ISBN 9789520447847
Tessa, eli kuinka veret seisautetaan. Tammi, 2024. ISBN 9789520462338.
Murmanskin alue

| Murmanskin alue Мурманская область |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 68°02′N, 34°34′E 
Valtio:   Venäjä
Federaatiopiiri:  Luoteinen
Piiritasoisia kaupunkeja:  12
Piirejä:  5
Perustettu:  28. toukokuuta 1938
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Murmansk (307 257 as.)
 – kuvernööri:  Andrei Tšibis
Pinta-ala:  144 900 km²
Väkiluku (2021):  n. 655 000
 – väestötiheys:  5,49 as./km²
BKT (2010):  234 649,1 milj. RUB
 – asukasta kohti:  295 004 RUB,  noin 7 227 EUR
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  51
 – ISO 3166:  RU-MUR
 
Murmanskin alueen internetsivut
Murmanskin alue (ven. Му́рманская о́бласть, Murmanskaja oblast) on Venäjän federaation subjekti Pohjois-Euroopassa. Se käsittää Kuolan niemimaan, Petsamon ja Kantalahden ympäristön.
Maantiede

Murmanskin alueen kartta
Murmanskin alue rajoittuu pohjoisessa ja koillisessa Barentsinmereen, idässä ja etelässä Vienanmereen ja etelässä Karjalan tasavaltaan, lännessä Suomeen sekä luoteessa Norjaan. Alueen pääkaupunki on Murmansk, jonka nimi oli vuosina 1916–1917 Romanov-na-Murmane.
Alueella on monia tuntureita, joista korkein on Hiipinätuntureilla sijaitseva Jubytšvumtšorr (1 201 m, г. Юбычвумчорр). Vesistöistä mainittakoon Paatsjoki Norjan vastaisella rajalla, Tuulomajoki, Nivajoki. Pisin joki on itään virtaava Ponoi, 426 km. Kaikkiaan alueella on 130 000 järveä ja jokea. Suurin järvi on Imandra, jonka pinta-ala on 876 km². Pohjoisrannikon merkittävimmät vuonot ovat Kuolanvuono ja Petsamonvuono.lähde?
Maantiede > Ilmasto

Murmanskin alue sijaitsee lähes kokonaan pohjoisen napapiirin pohjoispuolella, joten kaamos talvella ja kesäyön aurinko vaikuttavat niin valoon kuin alueen lämpötasapainoon. Lämpimän Golfvirran ansiosta alueen subarktisessa mannerilmastossa on kostean lauhaa merellistä vaikutusta ja ilmasto on alueen pohjoisosissakin lauhan subarktinen. Keskilämpötila on tammikuussa rannikolla −8 °C ja sisämaassa −13 °C ja heinäkuussa rannikolla +8 °C ja sisämaassa +14 °C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä vaihtelee välillä 350–1 000 mm; eniten sataa tunturialueilla. Kasvukausi on kestoltaan 80–130 päivää.
Maantiede > Luonnonsuojelualueita

Murmanskin alueella on useita merkittäviä luonnonsuojelualueita. Luonnonpuistoja on kaksi: erityisesti pohjoiseen, Vienan- ja Barentsinmerien saaristoluontoon keskittyvä moniosainen Kantalahden luonnonpuisto (Кандалакшский Заповедник, 705,3 km², josta 209,5 km² maa-alueita ja loput kosteikkoja tai vesialueita) ja Lapin luonnonpuisto (2 784,3 km²:n biosfäärialue, kaivosalueiden läheinen valtiollinen luonnonmetsä, Лапландский Биосферный резерват). Muita valtiollisia, rajoitetumman suojelun rauhoitusalueita ovat: Kanozeron rauhoitusalue (Канозерский Заказник, 656,6 km²), Murmanskin tundran rauhoitusalue (Мурманский тундровый Заказник, 2 950,0 km²) ja Tuuloman rauhoitusalue (Туломский Заказник, Tulomski zakaznik, 337,0 km²). Osia näistä ja muita Murmanskin alueita suojeltiin tiukemmin, kun helmikuussa 2018 perustettiin Hiipinän kansallispuisto.
Maantiede > Kaupungit

Alueen suurimpiin kaupunkeihin vuonna 2010 kuuluivat Murmansk (307 257 as.), Apatiitti (59 672 as.), Severomorsk (50 060 as.), Montšegorsk (45 361 as.), Kantalahti (35 654 as.), Hiipinä (28 625 as.) ja Olenegorsk (23 072 as.). Suurimpien kaupunkien, samoin kuin Murmanskin alueen kunnallis- ja kaupunkipiirikuntien hallintokeskusten sijainti käy ilmi oheisesta kartasta.
Historia

Alueen alkuperäisasukkaita ovat saamelaiset. Suomalaiset ja karjalaiset ulottivat eräretkensä Kuolaan eli Turjan niemelle jo 800-luvulta alkaen. Molemmat verottivat turkisten muodossa saamelaisia. Norjalaiset viikingit ulottivat retkensä 900-luvulta alkaen Kuolan rannikolle ja jopa Vienanmerelle. Idästä päin taas novgorodilaiset, päästyään Vienajokea pitkin 1220-luvulla Vienanmeren rannikolle, alkoivat levittää vaikutustaan Jäämerellekin.lähde?
Vanhojen tietojen mukaan Varankivuonon itäpuoliset Kuolan alueet olivat pääsääntöisesti karjalaisten saalistuspiiriä. Venäläisiä ”pomoreita” mainitaan olleen Kuolan rannikolla jo 1300-luvulla. He harjoittivat kalastusta ja turkiskauppaa. Alueen verotus- ja kauppaoikeudet kiinnostivat monia valtioita. Vuosisatojen saatossa siitä ovat kiistelleet Venäjä, Ruotsi, Norja sekä Hollanti ja Englanti. Venäjä ryhtyi vahvistamaan valtaansa alueella 1500-luvulla. Venäjä perusti Kuolanvuonon suulle puulinnoituksen vuonna 1565 ja Petsamon yläluostarin vuonna 1533. Suomalaiset hävittivät Petsamon Yläluostarin 1589. Alueelle muutti 1900-luvun alussa porotaloutta harrastavia komeja ja nenetsejä.lähde?
Ennen alueen merkityksen huomattavaa lisääntymistä, Kuolan niemimaa kuului Venäjän Arkangelin kuvernementtiin. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Kuolanvuonon jäätymättömän sataman merkitys Venäjälle kasvoi. Alueelle johtavaa Muurmannin rataa ryhdyttiin rakentamaan 1915 ja seuraavana vuonna vuonon rannalle perustettiin kaupunki nimeltä Romanov-na-Murmane (nykyinen Murmansk). Vuonna 1918 kaupungissa puhkesi bolševikkivallankumous, jonka ”valkoiset” joukot tukahduttivat. Vuosina 1918–1920 alue oli Ison-Britannian miehittämä (katso Pohjois-Venäjän interventio). Toisen maailmansodan aikana saksalaiset valloittivat alueen läntisimmän osan (Operaatio Hopeakettu), mutta eivät onnistuneet valtaamaan Murmanskia eivätkä Muurmannin rataa, jotka olivat Neuvostoliitolle tärkeä huoltoreitti. Talvisodan jälkeen Suomen luovuttama Kalastajansaarennon länsiosa liitettiin Murmanskin alueeseen ja jatkosodan jälkeen kävi samoin koko Petsamolle. Toisen maailmansodan jälkeen Kantalahden piiri ja siihen liitetty osa Suomen luovuttamaa Sallan-Kuusamon aluetta liitettiin Murmanskin alueeseen.lähde?
Hallinto

Murmanskin alue on yksi Venäjän federaation 86 jäsenalueesta (federaatiosubjekti). Sen pääkaupunki on Murmansk. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma.
Murmanskin alueella on viisi kunnallispiiriä (munitsipalnyi raion) sekä 12 kaupunkipiirikuntaa (gorodskoi okrug), joista viisi on sotilastukikohtien perusteella suljettuja alueita (gorodskoi okrug ZATO). Vuonna 2024 uutisoitiin, että Venäjä aikoo remontoida suljettuja Murmanskin alueella olevia sotilaskaupunkejaan 42 miljardilla ruplalla eli noin 400 miljoonalla eurolla seuraavan kolmen vuoden aikana. Murmanskin alueella on tiettävästi enemmän suljettuja sotilaskaupunkeja kuin missään muualla Venäjällä. Kaupunkeihin eivät edes venäläiset saati ulkomaalaiset pääse käymään ilman erityislupaa. Vain sotilaat ja asukkaat saavat luvan, joka tarkastetaan kaupungin portilla. Murmanskin alueella suljetuilla paikkakunnilla asuu tiettävästi noin 89 000 ihmistä kaikista alueen noin 655 000 asukkaasta.
Alueen varakuvernööri Sergei Skomorohov kuoli helikopterionnettomuudessa 31. toukokuuta 2014.
Hallinto > Kunnallispiirit

Ohessa on lueteltu alueen kunnallispiirit asukaslukuineen sekä kunkin hallintokeskus asukaslukuineen (kirjainlyhenteet oheisen kartan muakisesti).
A. Kantalahden piiri (Кандалакшский район, 49 544 as.; Kantalahti, 35 654 as.)
B. Kuolan piiri (Кольский район, 44 670 as.; Kuola, 10 437 as.)
C. Lovozeron piiri (Ловозерский район, 11 820 as.; Lovozero, 2 871 as.)
D. Petsamon piiri (Печенгский район, 38 920 as.; Nikel, 12 756 as.)
E. Turjan piiri (Терский район, 6 288 as.; Umba, 5 532 as.)
Hallinto > Kaupunkipiirikunnat

Näiden keskuskaupunkien asukasluvut oli lueteltu yllä.
Apatity (Апатиты; Apatiitti)
Kirovsk (Кировск; Hiipinä)
Kouteron piiri (Ковдорский район)
Montšegorsk (Мончегорск)
Murmansk (Мурманск)
Olenegorsk (Оленегорск)
Poljarnyje Zori (Полярные Зори)
Hallinto > Kaupunkipiirikunnat > Suljetut kaupunkipiirikunnat

Kustakin on lueteltu hallintokaupungin tai -taajaman asukasluku. Aleksandrovskin kaupunkipiirin tapauksessa hallintokeskuksen nimi (Poljarnyi) on mainittu erikseen, koska se poikkeaa kaupunkipiirin nimestä.
Aleksandrovsk (Александровск, Poljarnyi, 17 293 as.)
Ostrovnoi (Островной, 2 171 as.)
Severomorsk (Североморск, 50 060 as.)
Vidjajevo (Видяево, 5 771 as.)
Zaozjorsk (Заозёрск, 11 199 as.)
Vuonna 2008 perustettu Aleksandrovsk yhdisti aiemmat Poljarnyin, Skalistyin ja Snežnogorskin suljetut kaupunkipiirikunnat.
Talous

Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Murmanskin alue vastasi vuonna 2010 yhteensä 234,6 miljardin ruplan osuudesta eli 0,6 prosentista koko Venäjän BKT:stä. Tämä oli 295 000 ruplaa tai 7 227 euroa jokaista alueen asukasta kohti vuodessa, mikä oli Venäjän keskiarvotasoa korkeampi osuus (113 %).
Myös luonnonrikkauksiltaan Murmanskin alue on Venäjän kahdenkymmenen rikkaimman alueen joukossa. Alueen maaperässä on runsaasti luonnonrikkauksia. Tärkeimmät teollisuudenalat ovat vuoriteollisuus-, konepaja-, telakka- ja elintarviketeollisuus. Kaivosteollisuuden ohella merkittävin elinkeino on kalastus ja kalanjalostusteollisuus. Lisäksi on energiantuotantoa. Poljarnyje Zorin kaupunkipiirissä, vajaan 110 kilometrin etäisyydellä Suomen itärajasta, toimii Kuolan ydinvoimalaitos. Saamelaiset harjoittavat porotaloutta.lähde?
Kaivosteollisuus tuottaa kuparia, alumiinia, fosfaattia, volframia, nikkeliä, rautaa, kobolttia, apatiittia, nefeliinia, lopariittia, kiillettä, vermikuliittia ja kvartsimaasälpää. Suurin osa raaka-aineista kuljetetaan kuitenkin jalostettavaksi muualle Venäjälle, eikä alueelle ole kehittynyt niihin perustuvaa teollisuutta.
Murmanskin alueella sijaitsee 202 MW:n tuulivoimapuisto lähellä Teriberkaa. Se koostuu 57 kappaleesta 3,55 MW:n tuulivoimalaitoksia.
Talous > Liikenne

Alueelta johtaa etelään Muurmannin rata; Murmanskin alueella radalla on useita sivuhaaroja tavara- ja paikallisliikennettä varten. Rutšjista johtaa haararata Alakurttiin. Rata Alakurtista Suomen puolelle Sallaan on purettu.
Valtatieyhteyksistä merkittävin on Pietarista Murmanskiin johtava valtatie M18 ("Kuola", osa eurooppatietä E 105). Eurooppatie E105 jatkaa edelleen Storskogin raja-aseman kautta rajan yli Norjan Kirkenesiin (Kirkkoniemi). Suomeen johtavista tieyhteyksistä tärkeimmät ovat Kuolasta Raja-Joosepin raja-asemalle vievä maantie P11 ja eteläisempi Kantalahden länsipuolelta Sallan raja-asemalle kulkeva maantie.
Murmanskin satama on pysyy sulana ympäri vuoden; se on rahtimäärältään tärkein Venäjän pohjoisista (Jäämeren) tavaraliikenteen satamista ja maan tärkein kalastussatama. Lisäksi Kantalahden piirin Beloje Moressa on keskikokoinen Vitinon satama; lisäksi on pienempiä satamia.
Sotilastukikohdat

Alueella on myös useita Venäjän Pohjoisen laivaston laivastotukikohtia. Tämän laivaston päämaja on Severomorskissa. Alueella on myös useita lentotukikohtia tai muita sotilastukikohtia: Alakurtti, (Kilpjavr,) Montšegorsk, Severomorsk-1, (Severomorsk-2,) Severomorsk-3 sekä Olenja.
Väestö

Alueen alkuperäisiä asukkaita ovat saamelaiset. 1500-luvulle mennessä Kuolan niemimaalle muutti myös karjalaisia ja venäläisiä.lähde?
Murmanskin alueen asukasluku oli vuonna 2002 vielä 892 534. Vuoden 2010 väestönlaskentaan tultaessa väestö oli pudonnut lähes sadalla tuhannella 795 409 asukkaaseen ja väestötiheys 5,49 as./km². Väestöstä kaupunkilaisia on 92,8 %. Vakituisten asukkaiden lisäksi alueelle on sijoitettu runsaasti sotilaita. Väestön keski-ikä on vain 31 vuotta.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä 89,0 % oli venäläisiä, 4,8 % ukrainalaisia, 1,7 % valkovenäläisiä, 0,8 % tataareja, 0,5 % azereita, 0,2 % komeja, 0,2 % mordvalaisia, 0,2 % saamelaisia ja 0,2 % karjalalaisia sekä 2,4 % muiden etnisten ryhmien jäseniä.
Uskonto

Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän uskontoja kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Murmanskin alueen väestöstä oli:
42 % ortodokseja (Venäjän ortodoksinen kirkko),
28 % jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei tunnustanut mitään tiettyä uskontoa,
12 % ateisteja, ei usko jumalaan,
3 % kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai prostestantteja,
1 % islaminuskoisia, muttei sunneja eikä shiioja,
1 % ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia,
< 1 % luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia ja
monia katolisia.
Tanganjikajärven biotooppiakvaario

Tanganjikajärven biotooppiakvaario on akvaario, joka jäljittelee olosuhteita Tanganjikajärvessä.
Siniseepra-ahven Neolamprologus tretocephalus on melko aggressiivinen Tanganjikajärven kirjoahven
Tanganjikajärvessä elää useita endeemisiä kirjoahvenlajeja, jotka tulevat toimeen melko pienessä vesitilavuudessa ja ovat värikkäitä ja käytökseltään melenkiintoisia. Eräät pienikokoiset lajit kutevat kotilonkuoriin, joissa ne myös hoitavat poikasiaan kunnes nämä osaavat uida vapaasti. Useimmat isokokoisemmat lajit kutevat kallionkoloihin tai pohjahiekalle, ja järvessä on myös joitakin suuhautojia. Akvaarioharrastajien mukaan Tanganjikajärven kalat ovat usein herkempiä oikeille vesioloille kuin malawiakvaarion kalat.
Kalojen ruokailutavat vaihtelevat lajista toiseen. Varsinaiset pedot syövät toisia kaloja. Hyönteissyöjät nappaavat hyönteisiä joko vedestä tai pinnan läheltä. Pohjan tonkijat kaivelevat selkärangattomia hiekan seasta. Jotkut nyppivät tuuhean levämaton seassa eläviä öttiäisiä ja kalanpoikasia. Kasvinsyöjätkin saavat yleensä levän joukossa näitä proteiinipommeja, joten niille tarjotaan akvaariossa kasvipitoista sekaruokaa eikä pelkkää puhdasta kasviruokaa.
Akvaarion vesi ja sisustus

Tanganjikajärven vesi on kovaa, emäksistä (pH 7,5-9,3) ja melko lämmintä (22-28 °C). Järviveden lämpötila riippuu syvyydestä; eräät akvaariossa pidetyt lajit ovat kotoisin syvänteistä. Suomalainen vesijohtovesi on yleensä liian pehmeää tällaiseen akvaarioon, ja sitä muokataan erityisillä mineraalilisillä.    Tavoiteltava  kokonaiskovuus 10-12 °dH ja karbonaattikovuus 15-18 °dH; kovuudesta kertoo myös sähkönjohtavuus 550-600 µS.
Sisustussuunnittelu riippuu valituista kalalajeista. Kotiolokutijat tarvitsevat luonnollisesti kotilonkuoria, hiekkapohjan lajit hiekkaa. Usein käytetään korallihiekkaa, joka auttaa pitämään veden kovuuden ja pH:n sopivana. Kalliorannan lajit tarvitsevat kallionkoloja ja luolia jäljittelevän ympäristön. Kaikki lajit tarvitsevat myös paljon vapaata uimatilaa. Kalliota ja kivimuureja esittävää sisutusta tehdään jonkun verran myös valutekniikalla, jolloin oikeaa materiaalia käytetään muotin tekoon, ja erikoislaastista valetaan saman muotoinen, mutta paljon kevyempi rakennelma.
Eliöt

Ainoa akvaariossa kasvatettava Tanganjikajärven kasvi on karvalehti Ceratophyllum demersum, joka kelluu vedessä lähellä  pintaa. Niinpä jotkut käyttävät biotooppiakvaarion periaatteiden vastaisesti muualta tuotuja lajeja, esimerkiksi vallisnerioita.
Eliöt > Kaloja

Harrastajat käyttävät kaloista yleensä niiden tieteellisiä nimiä.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
helmikuonoahven Altolamprologus calvus
juovasulkahautoja Benthochromis tricoti
killiahven Cyprichromis leptosoma
okrakilliahven Cyprichromis  microlepidotus
safiirikilliahven Cyprichromis pavo
pahkakirjoahven Cyphotilapia frontosa
ruutukoruahven Julidochromis marlieri
kultakoruahven Julidochromis ornatus
keltakotiloahven Lamprologus ocellatus
laikkuviiriahven Neolamprologus buescheri
lyhytkotiloahven Neolamprologus brevis
aurinkokirjoahven Neolamprologus leleupi
seeprakotiloahven Neolamprologus multifasciatus
siniseepra-ahven Neolamprologus tretocephalus
kalteriluola-ahven Neolamprologus sexfasciatus
neonkilliahven Paracyprichromis nigripinnis
vyökirjoahven Tropheus duboisi maswa
keltaripsimonni Synodontis petricola
Kuvagalleria

Helmikuonoahven Altolamprologus calvus
Killiahven Cyprichromis leptosoma
Pahkakirjoahven Cyphotilapia frontosa
Juovakoruahven Julidochromis regani
Keltakotiloahven Lamprologus ocellatus
Vyökirjoahven Tropheus duboisi
Keltaripsimonni Synodontis petricola
Aiheesta muualla

Aqua-Web - suomalainen foorumi
NL-Aqua (Arkistoitu – Internet Archive) - kirjoahventen erikoisliike
Riftlakes.com (Arkistoitu – Internet Archive) - paljon lajiesittelyjä (englanniksi)
Ciklid.org - ruotsalainen foorumi
Järvi, J.: Tanganjikajärven kallioranta-akvaario Aquahoito.
The Tropical Tank (englanniksi)
Freshwater Tropical Fishkeeping (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Antti Rasila (Arkistoitu – Internet Archive) (suomalaisen harrastajan kuvia)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Akvaristi-lehti 3/2006
Boruchowitz, D. (2000): African Cichlids of Lake Tanganyika. TFH. ISBN 978-0793830268
Brichard, P (1989): Cichlids and All the Other Fishes of Lake Tanganyika ISBN 978-0866226677
Fryer G & Iles TD. (1972): Cichlid fish of the great lakes of Africa. Oliver and Boyd.
Smith, M. (1998) Lake Tanganyika Cichlids. Barrons ISBN 978-0764106156
Zurlo. G. The Lake Tanganyika Cichlid Aquarium. Barrons.
Aarne Tanskanen

Aarne Elias Tanskanen (29. tammikuuta 1888 Keitele – 5. helmikuuta 1932) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat rovasti Juho Tanskanen ja Maria Sofia Kolström.
Opinnot

Tanskanen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lyseosta vuonna 1907 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1907–1914 ja suoritti ylemmän hallintotutkinnon alkututkinnon ja osan loppututkinnoista.
Jääkärikausi

Tanskanen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917.
Suomen sisällissota

Tanskanen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen 3. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Kämärässä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tanskanen siirrettiin sisällissodan jälkeen 14. kesäkuuta 1918 nuoremmaksi upseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hän sai nimityksen komppanianpäälliköksi 3. helmikuuta 1919. Tampereen rykmenttiin hänet siirrettiin 2. syyskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin 3. konekiväärikomppanian päälliköksi. Tanskanen toimi rykmentin aliupseerikoulun johtajana vuosina 1921–1922. Armeijasta hän erosi 25. helmikuuta 1925 ja siirtyi virkaatekeväkis nimismieheksi Puolangalle, missä hän palveli 1. marraskuuta 1927 saakka, jonka jälkeen siirtyi Kymin lauttausyhdistyksen palvelukseen, jossa hän työskenteli kesäisin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Gruppenführer 12. elokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Tampere–Viipurin Ilves-Kissat

Tampere-Viipurin Ilves-Kissat on Viipurissa 1932 nimellä Viipurin Pallo-Veikot perustettu tamperelainen urheiluseura, joka tunnetaan nykyään jalkapallosta. Miesten jalkapallon edustusjoukkue pelaa kaudella 2023 Kakkosessa. Naisten edustusjoukkue pelaa kaudella 2023 naisten Nelosessa, ja miesten kakkosjoukkue pelaa Kutosessa.
Ilves-Kissojen suurin saavutus on Suomen mestaruus kaudelta 1950.