stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tammikuun valiokunta
Tapahtumien taustaa

Venäjän keisari Nikolai I:n kuoltua ja Aleksanteri II:n noustua valtaistuimelle Suomen kansan keskuudessa heräsi toiveita uudistuksista. Samaa tunnetta ei tosin ollut Suomea hallitsevan senaatin jäsenten keskuudessa. Toisena pääsiäispäivänä eli 25. maaliskuuta 1855 suuriruhtinas kävi henkilökohtaisesti senaatissa ja saneli pöytäkirjaan seuraavan ohjelmatoivomuksen.
Senaatin tulisi:
ehdottaa kaupan ja merenkulun edistämisestä;
ehdottaa tarkoituksenmukaiset keinot maan teollisuuden kehittämiseksi, vanhojen tehdaslaitosten parantamiseksi ja uusien rakentamiseksi;
tehdä ehdotus koulujen parantamiseksi ja miten maalaiskuntien kansanopetusta voitaisiin helpottaa;
ehdottaa komitea kanavien ja rautateiden rakentamiseksi maan sisäosien ja valtakunnan pääkaupungin välille;
ehdottaa miten alempien virkamiesten palkkoja voitaisiin korottaa.
Suuriruhtinaan ohjelma herätti toiveita kansan ja pienen sivistyneistön keskuudessa. Kannanotossa nähtiin mahdollisuus valtiopäivien koolle kutsumiseen. Rauhallisena pysyneessä Suomessa oli kuitenkin kuplivaa odotusta. Yliopiston rehtori Gabriel Rein oli kutsunut 20. syyskuuta 1855 suuriruhtinaan kruunajaisjuhlaan arvovaltaisen vierasjoukon. Läsnä ollut professori Frans Ludvig Schauman teki asian kuitenkin selväksi ruotsinkielisessä juhlapuheessaan, jossa hän suoraan esitti maapäivien koolle kutsumista. Puhe herätti sekä närkästystä että ihastusta. Maan korkeimmat virkamiehet olivat närkästyneitä ja heidän joukossaan oli itse suuriruhtinas. Liberaalit olivat kuitenkin innostuneita puheesta ja sen rohkeudesta.
Suuriruhtinas Aleksanteri II oli käskenyt 9. toukokuuta 1859 senaattia ja Suomen kenraalikuvernööriä laatimaan luettelon niistä toimista, jotka edellyttäisivät maapäivien koollekutsumista. Tämä luettelo toimitettiin hallitsijalle vuoden 1861 alussa kun senaatti oli saanut vaaditun luettelon valmiiksi.
Maan omat virkamiehet olivat uudistuksille torjuvampia kuin maassa olevat venäläiset virkamiehet. Näin senaatin finanssitoimituskunnan päällikkö Lars Gabriel von Haartman joutui uudistuksiin myönteisesti suhtautuneen kenraalikuvernööri Fredrik Vilhelm von Bergin kanssa vastakkain. Kiista päätyi von Haartmanin ilman omaa pyyntöä tapahtuneeseen eroon. Hänen tilalleen tuli Fabian Langenskiöld.
Ajatus valiokunnasta syntyy

Senaattori Fabian Langenskiöld oleskeli kevättalvella 1861 Pietarissa samaan aikaan kenraalikuvernööri von Bergin kanssa. Langenskiöld halusi puhua Suomen tilanteesta von Bergin kanssa ja toivoi tämän pyytävän suuriruhtinaan vastaanottoa. Kenraalikuvernööri kuitenkin kehotti häntä kääntymään ministerivaltiosihteeri Alexander Armfeltin puoleen.
Kun Aleksanteri II ei ollut innostunut kutsumaan koolle valtiopäiviä ajankohdan poliittisen tilanteen vuoksi, pettynyt Langenskiöld pyysi neuvotteluja sekä Armfeltin että muiden Pietarissa olleiden suomalaisten kanssa. Näiden neuvottelujen aikana hän ehdotti, että säätyjen sijaan kutsuttaisiin koolle erikoinen säätyvaliokunta, jossa olisi yhtä monta edustajaa kustakin neljästä säädystä. Tämän valiokunnan tehtävänä olisi selvittää ne tärkeimmät ja kiireellisemmät asiat, joita ei voitaisi valtakunnassa ratkaista ilman säätyjen myötävaikutusta. Näistä asioista valiokunta laatisi myös oman lausuntonsa, jonka perusteella hallitsija voisi ratkaista asiat kunnes säädyt kutsuttaisiin koolle. Jo aiemmin kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö oli esittänyt melko samanlainen ajatuksen.
Reaktio ehdotukseen

Ajatus säätyvaliokunnan kokoontumisesta herätti pelkoa niin senaatissa kuin kansankin joukossa. Valiokunnalla pelättiin korvattavan itse valtiopäivät ja näin ollen sitä pidettiinkin perustuslakien vastaisena.
Valiokunnan koollekutsumisesta määrännyt niin sanottu huhtikuun manifesti allekirjoitettiin Pietarissa 10. huhtikuuta 1861 ja julkaistiin Suomessa 17. huhtikuuta. Tietyt, lähinnä liberaaleista sanomalehtimiehistä ja tilanomistajista muodostuneet piirit ryhtyivät välittömästi organisoimaan valiokuntaa vastaan suunnattua kansalaismielipiteen ilmausta saadakseen keisarin muuttamaan päätöstään. Tämän piirin johtoon asettui sittemmin ritarihuoneen ensimmäinen kreivi, Carl Magnus Creutz. Suunnitteilla oli kansalaiskokous tai -adressi. Suomen senaatti käsitteli valiokunta-asiaa 18. huhtikuuta, jolloin prokuraattori Carl Edvard Gadd ja senaattorit Cronstedt, Törnqvist, Federley, Furuhjelm ja Munck vaativat ilmoitettavaksi hallitsijlle menettelyn olevan perustuslainvastainen, mutta jäivät vähemmistöön.
Helsingissä järjestettiin 22. huhtikuuta 1861 valiokuntaa vatustanut mielenosoitus, jonka on sanottu olleen Suomen ensimmäinen poliittinen mielenosoitus. Mielenosoituksen järjestämisessä aktiivisimpana ryhmänä olivat ylioppilaat. Eräiden aiempien tapausten vuoksi pelättiin, että mielenosoitus saattaisi johtaa viranomaisten rangaistuksiin, jotka koskettaisivat koko yliopistoa. Siksi jotkut vanhemmat opiskelijat, kuten maisteri Wilhelm Lavonius ja tohtori J. E. Waaranen yrittivät vielä viime hetkellä ylipuhua ylioppilaat hajaantumaan. Carl Immanuel Qvist kuitenkin keskeytti Waarasen sanoen ”Haista paska!” ja kulkue lähti liikkeelle Esplanadin puistosta. Mielenosoittajat kiersivät osoittamassa suosiotaan valiokunta-ajatusta vastustaneiden senaattoreiden kotitalojen edessä Helsingissä. Mukana ollut K. E. F. Ignatius muisteli myöhemmin mukaan liittyneen tuhansia ihmisiä, mutta tämä luku saattaa olla liian suuri.
Mahdollisesti mielenosoituksen vaikutuksesta keisari Aleksanteri allekirjoitti 24. huhtikuuta ilmoituksen, jonka mukaan tammikuun valiokunta tulisi olemaan vain varsinaisia valtiopäiviä valmisteleva. Selitys julkaistiin Suomessa kolme päivää myöhemmin.
Helsingin mielenosoituksen keskeisenä iskusanana oli juuri ”perustuslaki”, vaikka juuri kukaan ei tuolloin tuntenutkaan paljon puhuttujen Suomen perustuslakien sisältöä, sillä niitä ei oltu julkaistu painettuina Suomen suuriruhtinaskunnassa. Niinpä professori Johan Philip Palmén julkaisi syksyllä 1861 kirjallisen esityksen Suomen perustuslaeista, joka meni kuin kuumille kiville.
Marraskuussa 1861 von Bergin tilalle Suomen kenraalikuvernööriksi tuli Platon Ivanovitš Rokassovski. Rokassovskin tehtäväksi tuli rauhoitella mielipiteitä Suomessa. Lopullinen rauhoitus valiokuntaa vastustaneille saatiin, kun Rokassovski toi Helsinkiin keisarin lupauksen valtiopäivien järjestämisestä.
Jäsenet

Valiokunnan puheenjohtajana toimi senaattori Johan Ulrik Sebastian Gripenberg.
Säätyjen valitsemat jäsenet olivat:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Aatelisto  Carl Magnus Creutz  August Magnus Gustaf Armfelt  Carl Johan Carpelan  Hans Gustaf Boije  Germund Gustaf Aminoff  August Fredrik Järnefelt  Johan August von Essen  Johan Reinhold Taube  Anders Lorenz Munsterhjelm  Carl Gustav Mortimer von Kræmer  Edvin Gideon Wasastjerna  Adolf Törngren  |  Papisto  Torsten Thure Renvall  Frans Ludvig Schauman  Herman Fredrik Sohlberg  Carl Rudolf Forsman  Daniel Lindh  Magnus Erik Alopæus  Johan Fredrik Bergh  Johan Mathias Hackzell  Aron Gustaf Borg  Anders Josef Europæus  Erik Johan Andelin  Adolf Edvard Arppe  |  Porvarit  Carl Adolf Öhrnberg  Carl Julius Amandus Grönholm  Robert Isidor Örn  Anton Björnberg  Carl Gustaf Wolff  Johan Wilhelm Snellman  Johan Christian Hornborg  Adolf Juselius  Fredrik Procopé  Gabriel Tengström  William Sneckendahl  Jakob Mölsä  |  Talonpojat  Axel Gabriel Tolpo  Axel Sjöstedt-Nygård  Samuel Mantali  Matti Retula  Henrik Jaatinen  Henrik Dufva  Niilo Kosonen  Lars Gustaf Pelkonen  Anders Puhakka  Jakob Hannuksela  Johan Erik Keto  Erik Niemelä  |  |
Takarivissä:
A. Björnberg,
M. E. Alopæus,
E. G. Wasastjerna,
J. M. Hackzell,
A. Armfelt,
N. Kosonen,
Eturivissä:
C. G. Wolff,
F. L. Schauman,
J. C. Hornborg,
M. Retula,
E. Niemelä ja
J. A. von Essen.
Takarivissä:
A. Borg,
J. Hannuksela,
L. G. Pelkonen,
J. E. Keto,
E. J. Andelin
C. J. Grönholm,
Eturivissä:
C. G. von Kræmer,
J. F. Bergh,
J. R. Taube,
A. F. Järnefelt,
R. J. Örn ja 
G. Tengström.
Takarivissä:
A. Törngren,
C. R. Forsman,
W. Sneckendal,
H. F. Sohlberg,
S. Manttaali,
F: Procopé,
Eturivissä:
G. G. Aminoff,
C. J. Carpelan,
A. Puhakka,
H. Jaatinen,
K. Mölsä ja
A. J. Europæus.
Kaksitoista säätyjen 48 jäsenestä, keskellä edessä puheenjohtaja J. U. S. Gripenberg. Takarivissä vasemmalta: A. G. Tolmpo, T. T. Renvall, J. W. Snelman G:son, D. Lindh, C. M. Creutz ja H. Dufva. Eturivissä vasemmalta: A. Sjöstedt, A. Juselius, H. G. Boija, S. Gripenberg, A. L. Munsterhjelm, A. E. Arppe ja C. A. Öhrenberg.
USS Bunker Hill (CV-17)

| USS Bunker Hill |
| --- | --- |
 USS Bunker Hill
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fore River Ship and Engine Building Company, Quincy, Massachusetts
Kölinlasku:  15. syyskuuta 1941
Laskettu vesille:  7. joulukuuta 1942
Palveluskäyttöön:  24. toukokuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  9. tammikuuta 1947
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1973
Tekniset tiedot
Uppouma:  27 100 t (standardi) 36 380 t (kuormattu)
Pituus:  250 m (vesiraja) 266 m (kokonaispituus)
Leveys:  28 m (vesiraja) 45 m (kokonaisleveys)
Syväys:  8,66 m
Koneteho:  150 000 hv (110 MW)
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  2 600
Aseistus
Aseistus:  12 × 5"/L38-tykkiä 32 × 40 mm/L56-ilmatorjuntatykkiä neliputkisina asennuksina 46 × 20 mm/L78 -ilmatorjuntatykkiä 91 × lentokonetta
USS Bunker Hill (runkonumero CV-17) oli Yhdysvaltain laivaston Essex-luokan lentotukialus. Se oli palveluksessa vuosina 1943–1947 osallistuen toiseen maailmansotaan. Bunker Hill ja USS Franklin olivat ainoat luokan alukset, jotka eivät palanneet palvelukseen lentotukialuksina toisen maailmansodan jälkeen.
Valmistus

Alus tilattiin Bethlehem Steel Companyltä Quincystä Massachusettsista, missä köli laskettiin 15. syyskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 7. joulukuuta 1942 kumminaan Donald Boyntonin puoliso ja liitettiin laivastoon 24. toukokuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään J. J. Ballentine.
Palvelus

Bunker Hill osallistui Tyynellävaltamerellä muun muassa seuraaviin operaatioihin:
iskuun Rabauliin 11. marraskuuta 1943
Gilbertin saarten operaatioihin, joihin kuuluivat muun muassa Tarawa 13. marraskuuta – 8. joulukuuta
Bismarckin saariryhmän operaatiohin iskiessään Kaviengiin 25. joulukuuta 1943 sekä 1. ja 4. tammikuuta 1944
Marshallinsaarten operaatioihin 29. tammikuuta – 8. helmikuuta
isku Trukiin 17.–18. helmikuuta, jolloin kahdeksan Japanin keisarikunnan laivaston alusta tuhoutui
Mariaanit 23. helmikuuta
Palau-Yap-Ulithi-Woleai iskut 30. maaliskuuta – 1. huhtikuuta
Truk-Satawan-Ponape iskut 29. huhtikuuta – 1. toukokuuta
Hollandia 21.–28. huhtikuuta
Mariaanit 12. kesäkuuta – 10. elokuuta, joihin liittyi Filippiinienmeren taistelu
Filippiinienmeren taistelun alkuvaiheessa 19. kesäkuuta alus vaurioitui viholliskoneen lähelle osuneesta pommista, jonka sirpaleet vaurioittivat aluksen rakenteita. Kaksi miestä sai surmansa ja yli 80 haavoittui. Alus kuitenkin jatkoi taistelua ja sen lentokoneet osallistuivat Japanin keisarikunnan laivaston lentotukialuksen upottamiseen ja 476 viholliskoneen tuhoamiseen. Syyskuusta marraskuulle alus osallistui Karoliinien operaatioon, jolloin sen koneet iskivät Okinawalle, Luzonille ja Formosalle.
Alus lähti 6. marraskuuta sotatoimialueelta aloittaen matkansa telakalle Bremertoniin Washingtoniin. Palvelukseen palattuaan alus lähti 24. tammikuuta 1945 Yhdysvaltain länsirannikolta palaten sotatoimialueelle. Sodan lopun aikana alus osallistui Iwo Jiman valtaukseen sekä 5. laivaston tekemään iskuun Japanin kotisaarille 15. helmikuuta - 4. maaliskuuta. Aluksen lentokoneet osallistuivat 7. huhtikuuta tehtyyn iskuun Itä-Kiinan merellä olleita japanilaisia aluksia vastaan. Iskussa upotettiin taistelulaiva Yamato, yksi risteilijä ja neljä hävittäjää.
Okinawan edustalla ollessaan alukseen osui 11. toukokuuta kaksi kamikazea. Aluksella tuleen syttynyt lentopolttoaine aiheutti räjähdyksiä. Aluksella sai surmansa 346, 43 katosi ja 264 haavoittui. Pahoin vaurioitunut alus palasi Pearl Harborin kautta Bremertoniin telakalle. Syyskuussa alus palasi palvelukseen, jolloin se liitettiin kuljetusaluksena operaatio Magic Carpetiin kuljettamaan kotiutuvia sotilaita Yhdysvaltoihin. Alus osallistui TG16.12:n mukana operaatioon aina tammikuuhun 1946, jolloin se sai määräyksen siirtyä Bremertoniin palveluksesta poistettavaksi. Alus sijoitettiin reserviin Bremertonissa 9. tammikuuta 1947.
Bunker Hillin luokitus muuttui 1. lokakuuta 1952 CVA-17:ksi ja CVS-17:ks 8. elokuuta 1953. Alus poistettiin laivaston alusluettelosta 1. marraskuuta 1966, jonka jälkeen se oli San Diegossa laituriin kiinnitettynä sähkölaitteiden koealustana aina marraskuuhun 1972. Alus romutettiin 1973.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Bunker Hill (CV-17) Wikimedia Commonsissa
Essex-luokan lentotukialukset
Trakyytti

Trakyytti on vulkaaninen magmakivi, jonka rakenne vaihtelee afaniittisestä porfyyriseen. Suurin osa trakyytin sisältämästä päämineraaleista on alkalimaasälpää. Plagioklaasia ja kvartsia esiintyy myös pieninä määrinä, ja myös joitakin foideja, kuten nefeliiniä, voi löytyä trakyytista. Biotiitti, klinopyrokseeni ja oliviini ovat tavallisia lisämineraaleja.
Trakyytti sisältää vähemmän piidioksidia kuin ryoliitti, ja enemmän (Na2O + K2O):ta kuin dasiitti.
Trakyytit koostuvat yleensä etupäässä sanidiinistä eli monokliinisestä kalimaasälvästä. Ne sisältävät usein pieniä, epäsäännöllisiä höyryonkaloita, jotka aiheuttavat trakyyttien poikkileikkauksien rikkonaisen pinnan, josta niiden nimi on peräisin. Nimi annettiin alun perin Auvergnestä peräisin oleville ryhmän tietyille kiville, ja pitkään sitä käytettiin paljon laajemmassa merkityksessä niin, että trakyyteiksi kutsuttiin myös kaikkia kvartsi-trakyytteja (joita nykyään kutsutaan lipariiteiksi ja ryoliiteiksi) sekä oligoklaasi-trakyytteja, joika nykyään sanotaan asianmukaisemmin andesiiteiksi. Trakyyttien sanotaan olevan plutonisten syeniittien vulkaanisia vastineita. Niiden päämineraali, sanidiininen maasälpä, esiintyy usein kahdessa sukupolvessa, toisin sanoen sekä suurina hyvinmuodostuneina kiteinä että pienempinä epätäydellisinä sauvoina, jotka muodostavat hienosti kiteytyneen tiheän maamassan. Sanidiinin ohella esiintyy myös pienempiä määriä plagioklaasia, yleensä oligoklaasia. Sanidiini taasen sisältää usein huomattavan määrän albiittia, ja se muistuttaa pikemminkin mikrokliiniä tai kryptokiteistä pertiittiä.
Kvartsi on melko harvinaista trakyytissä, mutta tridymiitti (joka sekin kvartsin tavoin koostuu piistä) sen sijaan ei ole epätavallista trakyytissä. Sen kiteet ovat harvoin kyllin suuria nähtäväksi muuten kuin mikroskoopilla. Toisinaan se kuitenkin muodostaa ohuita, kuusikulmaisia limittäisiä laattoja, jotka muodostavat tiivitä mosaiikin tai kattotiilien kaltaisia kasaumia. Ne peittävät usein suurempien maasälpien pinnan tai reunustavat trakyyttien höyryonkaloita, jolloin ne voivat olla sekoittuneita amorfiseen opaaliin tai säikeiseen kalsedoniin. Vanhemmissa trakyyteissa esiintyy myös sekundääristä kvartsia, joka luultavasti on toisinaan tridymiitin jälleenkiteytymisen seurausta.
Mafisista mineraaleista augiitti on yleisin. Se on tavallisesti vaaleanvihreää, ja se on kiteytynyt täydellisiksi, pieniksi kiteiksi. Myös ruskeaa sarvivälkettä ja biotiittia esiintyy, ja niitä ympyröi magnetiitista ja pyrokseenista koostuvat mustat korroosiorajat. Joskus korvautuminen on täydellinen, eikä sarvivälkettä tai biotiittia ole jäljellä, vaikkakin magnetiitti- ja augiittirykelmän ulkoreunat voivat selvästi näyttää mistä mineraalista se on peräisin. Oliviini on epätavallista, vaikka sitä esiintyykin mm. Isthian trakyyteissa. Joissain italialaisissa trakyyteissa esiintyy myös plagioklaasin peruskivilajityyppien, kuten labradoriitin, suurikokoisia kiteitä. Tummanruskeaa augiittia ja rombista pyrokseenia (hypersteeni tai bronsiitti) on havaittu, mutta ne eivät ole missään nimessä tavallisia. Apatiittia, zirkonia ja magnetiittia on käytännössä katsoen aina jonkin verran lisämineraaleina.
USS Cannon

| USS Cannon |
| --- | --- |
 USS Cannon

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dravo Corporation, Wilmington, Delaware
Kölinlasku:  14. marraskuuta 1942
Laskettu vesille:  25. toukokuuta 1943
Palveluskäyttöön:  26. syyskuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  4. joulukuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 240 t
Pituus:  93 m
Leveys:  11,2 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  6 000 shp
Nopeus:  21 solmua
Miehistöä:  15 upseeria ja 201 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  3 × 3" tykkiä 2 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 8 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 3 × 21" (533 mm) torpedoputkea 8 × syvyyspomminheitintä 1 × Hedgehog 2 × syvyyspommikiskoa
USS Cannon (runkonumero DE-99) oli Yhdysvaltain  laivaston Cannon-luokan saattuehävittäjä toisessa maailmansodassa, jossa se suojasi Atlantilla saattueita. Alus oli nimetty George H. Cannonin mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin Wilmingtonista Delawaresta Dravo Corporationilta, missä köli laskettiin 14. marraskuuta 1942. Alus laskettiin vesille 25. toukokuuta 1943 kumminaan rouva E. H. Cannon ja otettiin palvelukseen 26. syyskuuta 1943 ensimmäisenä päällikkönään G. Morris.
Palvelus

Alus lähti 30. marraskuuta Philadelphiasta Trinidadiin, jonne se saapui 5. joulukuuta. Alus aloitti saattueiden suojaamisen Recifestä ja Rio de Janeirosta. Täältä alus teki muun muassa yhden matkan Gibraltarille öljyä Välimeren operaatioihin kuljettavien tankkereiden suojana.
Alus saapui 4. joulukuuta 1944 Nataliin, missä sille siirtyi brasilialainen miehistö, joka aloitti alukseen tutustumisen. Cannon poistettiin Yhdysvaltain laivaston palveluksesta ja siirrettiin Brasilialle 19. joulukuuta Natalissa.
Baependi

Brasilian laivasto nimesi aluksen CTE Baependiksi (port. Contratorpedeiro de Escolta) runkonumerolla D-17. Alus poistettiin 1974 Brasilian laivaston alusluettelosta ja romutettiin.
CTE Baependi
Tommi Satosaari

| Tommi Satosaari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1975 (ikä 49) Jyväskylä
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Sato
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:   KooKoo
Tehtävä:  maalivahtivalmentaja/apuvalmentaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1999–2011
Seurat:  JYP FPS Newcastle Jesters Porin Ässät REV Bremerhaven Tampereen Ilves Newcastle Vipers Olimpija Hertz Ljubljana Haukat Lahden Pelicans Diables Rouges de Briançon Alba Volán Székesfehérvár IF Troja-Ljungby
Tommi Satosaari (s. 17. helmikuuta 1975) on suomalainen jääkiekkomaalivahti. Hänen viimeinen seuransa on ruotsalainen IF Troja-Ljungby.
Satosaari aloitti uransa JYP:ssä ja ensimmäisen liigapelinsä hän pelasi kaudella 1997–98. Parin kauden ajan Satosaari torjui Marko Leinosen kakkosmaalivahtina. Ensimmäisen kerran Satosaari sai maistaa ykkösmaalivahdin paikkaa kaudella 1999–2000. Vuosi oli kuitenkin JYP:lle vaikea ja Satosaarikin lähti kauden jälkeen Englantiin Newcastle Jesters -joukkueeseen. Tämän jälkeen Satosaari on pelannut Suomessa SM-Liigassa Ässissä, Ilveksessä, uudelleen JYP:ssä sekä Pelicansissa. Ulkomailla Satosaari on käynyt Englannin lisäksi REV Bremerhavenissa Saksan 2. bundesliingassa, Olimpija Hertz Ljubljanassa Sloveniassa, Diables Rouges de Briançonissa Ranskassa ja Alba Volán Székesfehérvárissa Unkarissa. Myöhemmin Satosaari on toiminut opettajana Hollolassa. Kaudella 2016–2017 Satosaari toimi Arabiemiraattien maajoukkueessa apuvalmentajana. Nykyään Satosaari toimii maalivahtivalmentajana KooKoo:ssa.
Seurat

1993–1996 JYP
1996–1997 FPS
1997–2000 JYP
2000–2001 Newcastle Jesters
2001–2002 Ässät
2002–2003 REV Bremerhaven / Ilves
2003–2004 Newcastle Vipers / Olimpija Hertz Ljubljana
2004–2005 Olimpija Hertz Ljubljana
2005–2006 JYP / Haukat / Pelicans
2006–2008 Pelicans
2008–2009 Diables Rouges de Briançon
2009–2010 Alba Volán Székesfehérvár
2010–2011 Alba Volán Székesfehérvár / IF Troja-Ljungby
Unico Areena

Unico Areena viittaa ainakin seuraaviin:
Kauhavan jäähalli, jonka sposorinimi on Unico Areena (marraskuusta 2015 lähtien)
Seinäjoen pesäpallostadion, jonka sposorinimi on Unico Areena (kesästä 2023 lähtien)
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Unico Areena”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Sähkömagneetti

Sähkömagneetti on magneetti, joka magnetoidaan sähkövirralla.
Yksinkertainen sähkömagneetti muodostuu rautasydämestä ja sen päälle käämitystä eristetystä sähköjohdosta. Magneetin voimakkuus kasvaa suorassa suhteessa sähkövirran voimakkuuteen sekä käämin kierrosten määrään.
Tavallisimmin sähkömagneetin muodostavat rautainen sydän ja sen ympärille käämiksi kierretty sähköjohdin. Rautasydän magnetoituu, kun johtimessa kulkee sähkövirta, mutta virran lakattua sydämeen jää vain heikkoa jäännösmagnetismia.
Historia

Ensimmäiset todisteet magnetoitumisen ja liikkuvan varauksen välisestä suhteesta havaitsi vuonna 1820 tanskalainen tiedemies Hans Christian Ørsted, joka havaitsi kompassineulan heilahtelun virtajohdon lähellä.
Erilaisia sähkömagneetteja > Rautasydämiset sähkömagneetit

Kaikkein tavallisin sähkömagneetin käyttökohde on sähkömekaaniset laitteet. Releet ja sähkömoottorit sisältävät monenlaisia ja -kokoisia sähkömagneetteja. Myös muuntajat ovat eräänlaisia sähkömagneetteja, vaikka ne eivät synnytäkään merkittävää ulkoista magneettikenttää.
Erilaisia sähkömagneetteja > Suprajohtava sähkömagneetti

Sovelluksissa, joissa tarvitaan voimakasta, hyvin vakaata magneettikenttää käytetään usein ilmasydämistä suprajohtavaa magneettia. Suprajohtava magneetti ei kuluta tehoa, vaan sen käämiin syötetty sähkövirta kiertää (periaatteessa) häviöttömästi ja ylläpitää vakaan magneettikentän. Tärkeä suprajohtavien sähkömagneettien käyttöalue on magneettikuvaus.
Käyttökohteita

Rele
Sähkömoottori
Kaiutin
Nostaminen
Lukuisia muitakin käyttötapoja on, mm. metallisten roskien kerääminen tai siirtely.
Merkinnän syy: Sähkövirta, magneettikenttä, voima: ilmiöt ja kaavat.
Université d’Aix-Marseille

| Université d’Aix-Marseille |
| --- | --- |
Motto:  Socialement engagée
Perustettu:  2012
Tyyppi:  julkinen
Rehtori:  Yvon Berland
Opiskelijoita:  78000
Sijainti:  Aix-en-Provence, Marseille, Bouches-du-Rhône  Ranska
Sivusto:  https://www.univ-amu.fr/
Université d’Aix-Marseille on julkinen tutkimusyliopisto, joka sijaitsee Provencen alueella Etelä-Ranskassa.
Nykyinen yliopisto juontaa juurensa Provencen yliopistosta, jonka Provencen kreivi Ludvig II perusti Aix-en-Provenceen vuonna 1409. Alkuperäinen yliopisto jaettiin vuosina 1968 ja 1973 kolmeksi erilliseksi yliopistoksi, mutta ne yhdistettiin uudelleen vuonna 2011. AMU:lla on kaikista ranskankielisen maailman akateemisista oppilaitoksista suurin budjetti, joka on 750 miljoonaa euroa.
Yliopisto toimii viidellä pääkampuksella, jotka sijaitsevat Aix-en-Provencessa ja Marseillessa.
AMU on tuottanut monia merkittäviä valmistuneita laki-, politiikka-, liike-, tiede-, yliopisto- ja taidealoilla. Tähän mennessä yliopiston alumneihin ja tiedekuntaan on kuulunut neljä Nobel-palkinnon voittajaa.
Kuuluisia valmistuneita

Pétur Gunnarsson, islantilainen kirjailija
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yliopiston kotisivut (englanniksi) (ranskaksi)