stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Länsimuuri
Nimet ja niiden alkuperä

Varhaisissa juutalaisissa lähteissä puhutaan "Temppelin läntisestä muurista", mutta on epävarmaa, tarkoitetaanko sillä nykyistä Länsimuuria vai itse temppelin länsipuolista seinää. Ensimmäisenä hepreankielistä termiä ha-kotel ha ma'aravi, 'Länsimuuri' käytti nykyisin näkyvästä muurista 1000-luvulla runoilija Ahimaaz bel Paltiel. Nykyisin israelilaiset nimittävät sitä tavallisimmin lyhyesti "Muuriksi" (hepr. ‏Ha-Kotel‎), jolloin tarkoite on yleensä selvä, sillä tätä heprean sanaa kotel käytetään muutoin vain eräissä idiomeissa; tavanomainen muuria tarkoittava sana on kir.
Nimi Itkumuuri erikielisine käännöksineen (esimerkiksi engl. Wailing Wall, ransk. Mur des lamentations, saks. Klagemauer) johtuu juutalaisten tavasta surra muurin edessä temppelin tuhoa. Tämä käytäntö vakiintui viimeistään 1100-luvulla.
Nimi on käännös paikan arabialaisesta nimestä el-Mabka, 'Itkupaikka'. Englanninkielisessä kirjallisuudessa paikkaa sanottiin Valituspaikaksi (engl. Wailing Place) 1800-luvulta lähtien, nimi Valitusmuuri yleistyi mandaattivallan aikana 1920-luvulla. Nimi on yhä laajalti tunnettu, mutta juutalaiset itse eivät ole juuri käyttäneet sitä enää sen jälkeen, kun Israel vuoden 1967 kuuden päivän sodassa valtasi Jerusalemin vanhankaupungin ja Länsimuurin aukiosta tuli pikemminkin juhla- kuin valituspaikka.
Länsimuurin saama entistä suurempi huomio 1800-luvulla johti myös islamilaisen perimätiedon korjaamiseen. Perimätiedon mukaan Muhammed taivasmatkallaan oli laskeutunut ratsailta Temppelivuoren itämuurilla, etelämuurilla tai kaikkein varmimmin sen lounaiskulmassa. Kun länsimuurilla alettiin 1800-luvun lopulla nähdä yhä enemmän juutalaisia rukoilemassa, muslimit päätyivät siihen, että myös Muhammed oli laskeutunut siivekkään ratsunsa Buraqin kyydistä juuri länsimuurilla. Paikka sai näin arabiankieliseksi nimekseen al-Buraqin muuri.
Carl Sandreczki, joka Charles William Wilsonin toimeksiannosta sai vuonna 1865 tehtäväkseen laatia luettelon paikannimistä, mainitsi, että Länsimuurille johtava katu ja osa muurin vieressä sen suuntaisesti kulkevastakin kadusta oli nimetään Hosh al Buràk, missä Hosh tarkoittaa pihaa tai aitausta. Vuonna 1866 preussilainen konsuli ja orientalisti Georg Rosen mainitsi, että arabit kutsuivat koko muurin edustaa juutalaisten valituspaikalla, Abu Su'udilta etelässä aina Mechkemehille (šaria-tuomioistuin paikalle) saakka pohjoisessa nimellä Obrâk. Hän selitti myös, ettei Obrâk ei ole väännös sanasta Ibri, joka tarkoittaa heprealaisia, vaikka niin oli aikaisemmin väitetty, vaan nykyarabialainen ääntämys sanasta Bōrâk, Muhammadin ratsun nimestä.
Nimi Hosh al Buraq esiintyy Wilsonin vuoden 1865 tutkimukseen liittyvissä kartoissa, niiden myöhemmissä painoksissa vuosilta 1876 ja 1900 ja useissa 1900-luvun alkupuolella laadituissa kartoissa. Vuodesta 1922 lähtien se oli Pro-Jerusalem Councilin virallisesti vahvistama kadunnimi.
Pääsy alueelle

Vanhankaupungin muurien ulkopuolelta Länsimuurille pääsee parhaiten joko Jaffanportista Armenialaiskorttelin läpi tai lähellä sijaitsevasta Lantaportista,  jonka kautta paikalle on esteetön pääsy myös pyörätuolia käyttäville.Omalla autolla alueelle on vaikea päästä, sillä läheisyydessä on niukasti pysäköintipaikkoja mutta muurin edustalla olevan aukion laidalla on taksiasema ja linja-auton pysäkki.
Vaikka alue on juutalaisten pyhä paikka, se on samalla julkinen kaupunkiaukio, jonne kaikilla on vapaa pääsy uskonnosta riippumatta. Muurin edustalla on kuitenkin pää peitettävä. Sapattina alueella on valokuvaus kielletty. Alueelle on kuljettava metallin­paljastimen läpi.
Aukiolta on sisäänkäynti myös Temppelivuoren alla oleviin tunneleihin, mutta niihin pääsee vain opastetuilla kierroksilla.
Historia > Rakentaminen

Vanhan testamentin mukaan Salomon temppeli rakennettiin nykyiselle Temppelivuorelle 900-luvulla eaa, ja sen hävittivät babylonialaiset vuonna 586 eaa. Jerusalemin toinen temppeli rakennettiin sen paikalle ja vihittiin vuonna 516 eaa.
Alkuperäisessä luonnollisessa muodossaan Temppelivuori oli pienialainen ja epäsäännöllisen muotoinen. Sitä laajennettiin vähitellen keinotekoisesti, jotta sen huipulle voitiin rakentaa temppelin lisärakennuksia. Tämän prosessin saattoi päätökseen Herodes Suuri, joka ympyröi vuoren lähes suorakulmaisella joukolla tukimuureja, joiden tehtävänä oli kannattaa rakennuksia sekä maa-aineita, jotka tarvittiin vuoren laajentamiseksi geometrisesti säännöllisen muotoiseksi. Tämän rakennelman huipulle Herodes rakennutti kivetyn piha-alueen, joka ympäröi temppeliä.
Neljästä tukimuurista läntisen katsotaan sijaitsevan lähimpänä entistä temppeliä, minkä vuoksi se on juutalaisen käsityksen mukaan pyhin paikka varsinaisen temppelialueen ulkopuolella. Muurin alaosan hyvin suuret kivilohkareet ovat peräisin Herodeksen ajalta, kun taas niiden yläpuolella olevat selvästi pienemmät kivet lisättiin Umaijadien kalifaatin aikana ja ylimmät, vielä pienemmät, suurelta osin vasta osmanien valtakaudella.
Herodes Suuri aloitti temppelin ja Temppelivuoren laajennustyöt noin vuonna 19 eaa. Temppeli rakennettiin kokonaan uudestaan ja sitä laajennettiin mutta sen lisäksi myös sitä ympäröivä tasanne laajennettiin keinotekoisesti pinta-alaltaan kaksinkertaiseksi. Nykyinen Länsimuuri oli osa tätä tasannetta ympäröineitä tukimuureja. Vuonna 2011 israelilaiset arkeologit ilmoittivat yllättäen löytäneensä muurin peruskivien alta roomalaisia kauan Herodeksen kuoleman jälkeen lyötyjä rahoja. Ne löydettiin muurin eteläpäässä sijainneesta Mikveh-kylpylästä, joka oli paikalla ennen Herodeksen aloittamia rakennustöitä ja jonka allas oli täytetty, jotta muurille saatiin tukevat perustukset.  Tämä näyttää osoittavan, että muuria ei ehditty saada valmiiksi ennen Herodeksen kuolemaa vuonna 4 eaa. Löytö vahvistaa historioitsija Flavius Josephuksen antaman tiedon, jonka mukaan rakennustyöt valmistuivat vasta Herodeksen pojanpojanpojan, kuningas Agrippa II:n hallitsijakaudella. Ottaen huomioon, mitä Josephus asiasta kirjoitti, yllättävintä oli, että tukimuurin kesken­eräisyys tällä alueella saattoi merkitä myös, että myöskään Jerusalemin loistelias Kuninkaallinen Stoa ja sinne johtanut porras­käytävä eivät voineet valmistua Herodeksen aikana. Yllättävää on myös, että Herodeksen aikaiset yleensä hyvin huolelliset rakentajat saattoivat leikata kulmia täyttämällä rituaalisen altaan sen sijaan, että olisivat laskeneet perustukset suoraan paljon vakaammalle perus­kalliolle. Jotkut tutkijat epäilevätkin tulkintaa ja ovat esittäneet vaihtoehtoisia selityksiä kuten esimerkiksi myöhempiä kunnostustöitä.
Roomalaiset tuhosivat Herodeksen temppelin Jerusalemin piirityksen yhteydessä vuonna 70.
Historia > Rooman valtakunta ja kristinuskon nousu noin vuosina 100–500

Sen jälkeen kun roomalaiset vuonna 135 kukistivat Bar Kokhban kapinan, juutalaiset karkotettiin Jerusalemista eikä heillä ollut sinne pääsyä. Eräät tiedot kuitenkin viittaavat siihen, että 100- ja 200-luvuilla jotkut Rooman keisarit kuitenkin sallivat heidän käydä rukoilemassa Öljymäellä ja joskus itse Temppelivuorellakin. Sen jälkeen kun Konstantinus I teki kristinuskosta valtionuskonnon, juutalaisten sallittiin käydä kaupungissa vain kerran vuodessa, Av-kuun 9. päivänä (Tiša be'av), muurilla valittamassa temppelin hävitystä. Vuonna 333 kirjoitettu pyhiinvaeltajien opas, Itinerarium Burdigalense viittaa siihen, että heidän rukouspaikkanaan todennäköisesti oli Morian vuoren Perustuskivi, "jolle juutalaiset tulevat joka vuosi ja pyhittävät sen, valittavat ja vaikeroivat, repivät vaatteensa ja sitten lähtevät." Näin he tekivät, koska Rooman keisarillisten määräysten mukaan juutalaiset eivät saaneet asua Jerusalemissa. Vain kerran vuodessa heidän sallittiin palata ja katkerasti valitella kansansa kohtaloa. Asiasta on säilynyt kirjallisia mainintoja kirkkoisä Gregorios Nazanzilaisen teoksessa sekä Hieronymuksen vuonna 392 kirjoittamassa kommentaarissa Sefanjan kirjaan. Saman vuosisadan kristillistä lähteistä ilmenee myös että juutalaiset kohtasivat suuria vaikeuksia ostaakseen oikeuden rukoilla länsimuurilla edes Av-kuun 9. päivää. Vuonna 425 Galilean juutalaiset anoivat kirjeitse Bysantin keisarinna Aelia Eudocialta lupaa rukoilla temppelin raunioille. Lupa myönnettiin, ja he saivat myös virallisesti oikeuden asettua jälleen asumaan Jerusalemiin.
Historia > Keskiaika 500–1500

Muutamat juutalaiset kirjoittajat 900- ja 1000-luvuilta kertovat juutalaisten käyttäneen Länsimuuria hartauden harjoittamispaikkana. Ahimaaz ben Paltielin mukaan rabbi Samuel bel Paltiel (908-1010) rahoitti "Länsimuurin pyhäkön" öljyn. Amhma'asin kirjakäärö 1000-luvulta mainitsee lähellä Länsimuuria olleen synagogan. Benjamin Tudelalainen kirjoitti vuonna 1170: "Tämän paikan edessä on Länsimuuri, joka on yksi Kaikkein pyhimmän muureista. Tätä sanotaan Armon portiksi, ja tänne tulevat kaikki juutalaiset rukoilemaan muurin eteen ulkoilmassa." Tätä on pidetty varhaisimpana kirjallisena todisteena Länsimuurin käytöstä rukouspaikkana, mutta se perustui mahdollisesti väärinkäsitykseen. Armon portti eli Kultainen portti nimittäin sijaitsee Temppelivuoren itälaidalla, eikä ole selvää, tarkoittiko Benjamin sitä vai Länsimuuria, jota mahdollisesti jo sitäkin käytettiin tuolloin rukouspaikkana.
Sen sijaan Nahmanides (k. 1270) ei maininnut temppelialueen yksityiskohtaisessa kuvauksessaan Länsimuurin läheisyydessä sijainnutta synagogaa, eikä myöskään muutaman seuraavan vuosisadan juutalaisten kirjoittajien kuten Meshullam Volterralainen tai Obadiah ben Abrahamin teoksista ilmene, että Länsimuuria olisi heidän aikanaan pidetty erityisen tärkeänä rukouspaikkana, vaikka he mainitsevatkin itse muurin. Esimerkiksi Obadiah ben Abraham (1488) kirjoitti Länsimuurista vain, että sen säilynyt osa oli rakennettu suuremmista kivilohkareista kuin mitä hän oli nähnyt muinaisaikaisissa rakennuksissa Roomassa tai muuallakaan. Vasta 1500-luvulta lähtien juutalaisten tiedetään varmuudella rukoilleen nykyisellä paikallaan, ja siitä lähtien kaikki kirjalliset lähteet mainitsevat paikan juutalaisten kokoontumis- ja rukouspaikkana. Mosew Hagizin mukaan sulttaani Selim I, joka valloitti Jerusalemin, kaivoi muurin esiin sen eteen kertyneiden tunkioiden alta ja myönsi juutalaisille luvan rukoilla siellä.
Vuonna 1193, muutamia vuosia sen jälkeen kun Saladin vuonna 1187 valloitti Jerusalemin takaisin ristiretkeläisiltä, hänen poikansa ja seuraajansa Al-Afdal julisti muurin edessä olevan maa-alueen pyhitetyksi. Se nimettiin huomattavan mystikon Abu Madyanin mukaan ja luovutettiin marokkolaisille maahanmuuttajille, jotka asettuivat sinne asumaan. Rakennusten ja muurin väliin jäi vain kolmen metrin levyinen kuja. Ensimmäiset maininnat islamilaisesta perimätiedosta, että Buraq olisi sidottu juuri sillä paikalla, ovat 1300-luvulta. Ibn Furkahin käsikirjoituksessa mainintaan Bab-al-Nab, vanha nimi portille, joka Haram-al-Sharifissa temppelialueen lounaispuolisessa muurissa.
Historia > Osmanien valtakausi 1517–1917 > Muuria koskeneet säädökset

| Vuosi | Säädöksen antaja | Sisältö |
| --- | --- | --- |
| n.1560 | Suleiman Suuri | Juutalaisilla tunnustettiin virallisesti olevan oikeus rukoilla muurilla. |
| 1840 | Ibrahim Pasha | Juutalaisia kiellettiin kiveämästä muurin edessä olevaa käytävää. Heitä varoitettiin myös "korottamasta ääntään ja näyttämästä kirjojaan siellä." Heidän sallittiin kuitenkin vierailla paikalla vahan tavan mukaan. |
| 1841* | Ibrahim Pasha | Samansisältöinen kuin myöhemmät vuosilta 1893 ja 1909 |
| 1889* | Abdul Hamid II | Että juutalaisten hartaus- ja pyhiinvaelluspaikkoihin, jotka sijaitsevat päärabbinaatista riippuvalla alueella, tai heidän rituaaliseen käytäntöönsä ei pidä puuttua. |
| 1893* |  | Vahvisti vuoden 1889 säädöksen. |
| 1909* |  | Vahvisti vuoden 1889 säädöksen. |
| 1911 | Liwan hallintoneuvosto | Kielsi juutalaisilta eräiden esineiden tuonnin muurin eteen. |
Historia > Brittien valtakausi 1917–1948

Joulukuussa 1917 Edmund Allenbyn johtamat brittijoukot valtasivat Jerusalemin turkkilaisilta. Allenby vakuutti, että kaikkien kolmen uskonnon jokaista pyhää rakennusta, muistomerkkiä, pyhää paikkaa, pyhäkköä, perinteistä paikkaa, lahjoitusta, hurskasta testamenttia tai vakiintunutta rukouspaikkaa piti edelleen ylläpitää ja suojella vallinneiden tapojen ja niiden uskomusten mukaisesti, joille ne ovat pyhiä.
Vuonna 1919 sionistijohtaja Chaim Weizmann, joka piti juutalaisten pääsyä pyhälle paikalleen tärkeänä, otti yhteyttä Jerusalemin brittiläiseen sotilaskuvernööriin, eversti Ronald Storrsiin ja tarjosi muurin edustalla olevasta alueesta 75 000 , toisten lähteiden mukaan jopa 100 000 puntaa, jotta se voitaisiin hankkia juutalaisille ja asuttaa sen asukkaat muualle. Storrs oli innoissaan ajatuksesta, koska hän toivoi, että rahalla voitaisiin parantaa muslimien koulutusta. Vaikka neuvottelut ensin etenivät lupaavasti, ne katkesivat pian muslimien ankaraan vastustukseen.Kaksikymmentä vuotta myöhemmin Storrs kirjoitti:
"Ehdotusten hyväksyminen, jos se olisi ollut toteutettavissa, olisi säästänyt vuosilta useiden vuosien surkeilta nöyryytyksiltä kuten muurin sotkemiselta, kiveämiseltä ja arabien sopimattomalta kiljumiselta juutalaisten rukouksen aikana, mikä huipentui vuoden 1929 kauheisiin mellakkoihin."
Juutalaiset ja arabit kiistelivät muurista ensimmäisen kerran 1920-luvun alussa, kun muslimiviranomaiset suorittivat vähäisiä kunnostustöitä muurin ylimmissä kivikerroksissa. Juutalaiset myönsivät, että työt olivat tuiki tarpeellisia, mutta he vetosivat britteihin, jotta ne tehtäisiin vastikään perustetun muinaismuistojen viraston valvonnassa, koska muuri oli muinaisjäännös.
Vuonna 1926 juutalaiset yrittävät vuokrata marokkolaiskorttelin, johon muurikin luettiin kuuluvaksi, ja suunnittelivat samalla, että alue myöhemmin ostettaisiin. Juutalainen tuomari Gad Frumkin aloitti amerikkalaisen miljonääri Nathan Strausin rahoittamana aluksi salaiset neuvottelut. Sionistijohtaja eversti F. H. Kisch selitti, että tarkoituksena oli "rauhallisesti evakuoida noiden talojen marokkolaiset asukkaat, kun ne oli myöhemmin välttämätöntä purkaa" istuimilla varustetun avoimen tilan luomiseksi ikääntyneitä rukoilijoita varten. Straus kuitenkin luopui, kun hinta osoittautui liian korkeaksi eikä suunnitelmasta tullut mitään. Juutalaisten kansallinen neuvosto Va'ad Leumi pyysi vastoin Palestiinan sionistijärjestön kantaa, että brittihallitus pakkolunastaisi muurin ja luovuttaisi sen juutalaisille, mutta britit kieltäytyivät.
Vuonna 1928 Maailman sionistijärjestö raportoi, että Palestiinan ylikomissaari John Chancellorin mielestä muuri olisi saatava juutalaisten valvontaan ja ihmetteli, miksi kukaan suuri juutalainen filantrooppi ei ollut vielä ostanut sitä.
Historia > Brittien valtakausi 1917–1948 > Palestiinan levottomuudet 1929

Kesällä 1929 mufti Haj Amin al-Husseini määräsi, että muurin vierellä kulkevan kujan eteläpää oli avattava. Täten entinen umpikuja tuli läpikulkutieksi, joka johti Temppelivuorelta muurin edessä olevalle rukouspaikalle. Muuleja ajettiin tätä kapeaa kujaa pitkin, ja ne tekivät usein sinne tarpeensa. Tämä sekä muut lähistölle suunnitellut hankkeet sekä pääsyä muurille koskeneet rajoitukset saivat juutalaiset esittämään vastalauseita brittihallitukselle, joka kuitenkin suhtautui niihin välinpitämättömästi.
Elokuun 14. päivänä eräs muurilla rukoillut juutalainen joutui hyökkäysten kohteeksi. Tämän jälkeen 6000 juutalaista osoitti mieltään Tel Avivissa huutaen: "Muuri on meidän." Seuraavana päivänä, joka oli juutalaisten paastopäivä Tiša be'av, 300 nuorta miestä nosti sionistilipun ja lauloi Hatikvaa muurilla. Sitä seuraavana päivänä, 16. elokuuta, 2000 muslimiarabin organisoitu joukko laskeutui Länsimuurille, pahoinpiteli suntiota, poltti rukouskirjoja, liturgista kalustoa ja muistikirjoja. Mellakat levisivät kaupungin juutalaiseen liikekeskukseen, ja sitä seurasi muutamaa päivää myöhemmin Hebronin verilöyly.
Mellakoissa 133 juutalaista sai surmansa ja 339 haavoitti, minkä jälkeen poliisin yrittäessä tukahduttaa mellakat 110 arabia sai surmansa. Tämä oli ylivoimaisesti eniten kuolonuhreja vaatinut mellakka Palestiinan brittiläisen mandaattihallinnon aikana.
Historia > Jordanian valtakausi 1948–1967

Vuonna 1948 alkaneen Israelin itsenäisyyssodan jälkeen Jerusalemin vanhakaupunki jäi Jordanian valtaan. Vuoden 1949 aseleposopimuksen VIII artiklan mukaan oli asetettava erityinen komitea, jonka oli päätettävä tarvittavista järjestelyistä, jotta pyhille paikoille olisi ollut vapaa pääsy. Seuraavien 19 vuoden ajan Jordania kuitenkin kieltäytyi Israelin viranomaisten, Yhdistyneiden kansakuntien ja muiden kansainvälisten järjestöjen vastalauseista huolimatta. Sen enempää Israelin arabit kuin Israelin juutalaisetkaan eivät päässeet Jordanian alueella sijainneille pyhille paikoille. Vain kristittyjen sallittiin tästä poiketen kuitenkin osallistua jouluseremonioihin Betlehemissä. Eräiden tietojen mukaan muualla kuin Israelissa asuneet juutalaiset saattoivat kuitenkin käydä muurilla, mikäli he matkustivat Jordanian kautta eikä heillä ollut passissaan Israelin viisumileimaa. Paikalla näkyi vain Jordanian sotilaita ja turisteja. Siinoninvuorella sijaitseva näköalapaikka, josta muuri näkyy, tuli juutalaisten rukouspaikaksi. Tuhansille pyhiinvaeltajille vuori, joka oli lähimpänä muuria sijainnut Israelin hallinnassa oleva paikka, muodostui korvaavaksi paikaksi papilliselle siunausseremonialle, joka suoritetaan kolmen pyhiinvaellusjuhlan aikana.
Historia > Jordanian valtakausi 1948–1967 > Kadunnimikilpi

Jordanian valtakaudella muurin kiviin, 2,1 metrin korkeuteen kiinnitettiin keraaminen arabian- ja englanninkielinen kadunnimikilpi. Se koostui kahdeksasta keraamisesta laatasta, ja niinä luki ylempänä arabiaksi: "Al Buraqin tie" ja alempana englanniksi: "Al-Buraq (Wailing Wall) Rd.", "Al-Buragin (Valitusmuurin) tie". Kun Israelin sotilaat saapuivat paikalle kesäkuussa 1967, yksi heistä yritti kaivertaa sen päälle hepreankielisen tekstin. Jerusalem Post -lehdessä kerrottiin 8. kesäkuuta, että Ben-Gurion kävi muurilla, katsoi nimikilpeä pitäen sitä sopimattomana ja määräsi sen poistettavaksi.
Historia > Israelin valtakausi vuodesta 1967 > Robinsonin kaari

Länsimuurin eteläpäässä on niin sanottu Robinsonin kaari, johon aikoinaan liittyneiden holvien varassa portaat johtivat kadulta Temppelivuorelle. Koska se ei ole Muurin rabbin eikä Uskonnollisten asioiden ministeriön suorassa valvonnassa, paikka on avattu uskonnollisille ryhmittymille, jotka pitävät siellä omia jumalanpalveluksiaan, joita rabbi tai ministeriö ei hyväksyisi varsinaisella rukouspaikalla.
Tällaisen alueen tarve kävi ilmeiseksi vuonna 1989, sen jälkeen kun haredit olivat toistuvasti ryhtyneet väkivaltaisuuksiin. Women of the Wall -niminen aktivistiryhmä vaati silloin naisille turvattua oikeutta rukoilla ilman rajoituksia. Vuonna 2003 antamallaan päätöksellä Israelin korkein oikeus kielsi naisia lukemasta julkisesti Tooraa tai käyttämästä perinteistä tallit-rukousvaatetta itse aukiolle, mutta kehotti samalla Israelin hallitusta järjestämään Robinsonin kaaren alle tilan niille, jotka halusivat niin tehdä. Paikka vihittiin elokuussa 2004, ja siitä lähtien reformi- ja konservatiivi­juutalaiset sekä Women of the Wall ovat järjestäneet siellä omia jumalanpalveluksiaan. Toukokuussa 2013 tuomari selitti, että korkeimman oikeuden tuomiota vuodelta 2003, jolla juutalaisia kiellettiin lukemasta Tooraa tai käyttämästä tallit-vaatetta, oli tulkittu väärin ja että muurilla järjestettävien Women of the Wall -järjestön rukoushetkien ei ole katsottava häiritsevän yleistä järjestystä.
Huhtikuussa 2013 Jewish Agency for Israelin johtaja Natan Sharansky ehdotti että Robinsonin kaaren edustalla olevaa aluetta pitäisi laajentaa ja uudistaa niin, että siellä voitaisiin pitää palvontamenoja, jotka eivät perustu juutalaisen perinteen ortodoksiseen tulkintaan. Samana vuonna 25. elokuuta alueelle valmistui hieman yli 400 neliömetrin laajuinen rukoustasanne "Azarat Yisrael Plaza", joka on aina avoinna, silloinkin kun arkeologinen kaivausalue, jolla se sijaitsee, on muilta osin suljettuna. Sen jälkeen kun tämän rukouspaikan hallinnollisesta asemasta oli jonkin verran kiistelty, se päätettiin asettaa uuden "pluralistisen neuvoston" hallintaan, jossa muillakin kuin ortodoksijuutalaisilla olisi edustajansa. Tammikuussa 2016 Israelin kabinetti hyväksyi suunnitelman, jonka mukaan muurilta varattaisiin alue, jossa miehet ja naiset voisivat rukoilla yhdessä ja joka ei olisi rabbinaatin valvonnassa. Women of the Wall kannatti päätöstä riemumielin,. Sitä vastoin Jerusalemin sefardijuutalaisten johtaja rabbi Shlomo Amar piti sellaisen alueen perustamista, jossa miehet ja naiset voisivat rukoilla yhdessä, pyhäinhäväistyksenä, joka oli verrattavissa siihen, että koko muuri olisi hävitetty. Rabbinaatti ilmoitti laativansa vaihtoehtoisen suunnitelman.
Historia > Israelin valtakausi vuodesta 1967 > Wilsonin kaari

Wilsonin kaari on Länsimuurin pohjoisnurkkauksessa sijaitseva holvimainen portti. Vuonna 2005 Länsimuurin perinnesäätiö ehdotti sen läheisyydessä olevaa katettua aluetta uudistettavaksi rabbi Shmuel Rabonivitchin johdolla.
Paikalle sijoitettiin Toora-arkku, johon mahtuu yli sata Toora-kääröä sekä kirjahyllyjä ja kirjasto. Katettu tila lämmitetään talvella ja ilmastoidaan kesällä. Sinne rakennettiin myös huone kirjureille, jotka ylläpitävät ja säilyttävät muurilla käytettäviä Toora-kääröjä.
25. heinäkuuta 2010 Wilsonin kaarella olevaan rukoushuoneeseen sytytettiin "ikuinen tuli". Länsimuurin perinnesäätiön mukaan useiden vuosien ajan oli toivottu, että paikalle saataisiin oliiviöljylamppu, niin kuin juutalaisissa synagogissa on tapana, muistuttamaan Jerusalemin temppelin menorasta, onhan paikka erityisen lähellä muinaista pyhää tulta.
Uudistustöiden jälkeen paikalla on toimitettu monia erikoisjumalanpalveluksia. Jo ennen uudistuksia, syyskuussa 1983, rabbi Arnold Resnichoffin, Yhdysvaltain kuudennen laivaston komentajan, oli sallittu pitää paikalla epätavallinen uskontojen yhteinen jumalanpalvelus, ensimmäinen laatuaan sen jälkeen kun alue oli tullut Israelin hallintaan. Tilaisuus oli myös sikäli poikkeuksellinen, että miehet ja naiset istuivat samoilla penkeillä. Kymmenen minuuttia kestäneeseen hartauteen sisältyi Resnicoffin lausuma Aaronin siunaus (Herran siunaus). Läsnä oli myös Israelin uskonnollisten asioiden ministeriön edustaja, joka vastasi lehdistön edustajien kysymyksiin, että tilaisuus oli osa Yhdysvaltain kuudennen laivaston tervetuliaistilaisuuksia.
Historia > Israelin valtakausi vuodesta 1967 > Rabbit muurilla

Vuoden 1967 arabien ja Israelin sodan jälkeen rabbi Yehuda Meir Getz nimitettiin muurilla järjestettävien tilaisuuksien valvojaksi. Hänen kuoltuaan vuonna 1995 tehtävään nimitettiin rabbi Shmuel Rabinowitz.