stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vingenin kalliopiirrosalue
Kalliopiirrokset > Hardbakken Sør ja Nord

Pääryhmien alue on 50 metriä pitkä harjanne, jota kutsutaan Hardbakkeniksi ja jonka etelä- ja pohjoispuolella on piirroskenttiä. Hardbakken Nord viettää alas pohjoiseen ja alue on 30 metriä pitkä ja 10 metriä leveä. Bøe totesi 1930-luvulla alueen huonoksi piirroksille, koska kallio oli halkeilutta ja rapautunutta. Poistaessaan turvetta kallion päältä löysi hän yhteensä 32 kuvioita. Kun 1960-luvulla paikalliset löysivät lisää kuvioita, poistettiin loputkin turpeet pohjoispuolen kallioiden päältä. Bøe dokumentoi tämän jälkeen 128 kuviota.
Harjanteen eteläpuolella sijaitsee lähes vaakasuora kalliopinta, joka on 4−5×2 metriä suuri. Keskelle kenttää on piirretty suuri saksanhirvi, jota ympäröi muutkin Bøen vuonna 1910 dokumentoimat kuviot. Kaiken kaikkiaan eteläpuolelta on löytynyt 34 piirroskuvioita. Vuorenharjanteella ja läheisen polun varrella on lisää kuvioita. Etelä- ja pohjoisosaa pidetään eri pääryhminä, joissa on yhteensä 162 piirroskuviota.
Kalliopiirrokset > Lyngrabben

Pääryhmä Lyngrabben sijaitsee Vatnet-järveltä kaakkoon. Pienillä kalliopinnoilla on 9 erillistä piirrosryhmää, joissa on yhteensä 43 piirrosta. Bøe dokumentoi kaikki ryhmät ja Hallström vain ryhmät 2, 3, 4, 6, 7 ja 8. Sittemmin on kuuden piirroksen sijainti hukkunut ja 10 kuviota löydetty lisää.
Kalliopiirrokset > Leitet

Pääryhmä Leitet sijaitsee Vingepollenin etelärannalla. Lahden rannat kohoavat 600 metrin korkeuteen, josta putoaa kiviä kapealle ja louhikkoiselle rantatörmälle. Alueen eteläpuolella sijaitsevat piirrokset 12 piirroskenttään jakautuneina. Piirroksia tunnetaan yhteensä 350. Bøe dokumentoi näistä 5 kenttää (1−5), Hallström myös viisi (2−5 ja 6) ja Bakka 7 kenttää (6–12). Thorvald Vingelven räjäytti suuren kiven osiin, jotta sen alle jääneet piirrokset voitiin dokumentoida. 1990-luvulla löydettiin vielä 20 uutta piirrosta. Osa kuvakentistä ovat rapautumassa piloille ja ne sen vuoksi peitettiin turpeilla. Yhdele kuvakentälle tehtiin vuonna 1991 ilkivaltaa maalamalla sen päälle vihreällä maalilla.
Kalliopiirrokset > Teigen

Hardbakkenin ja Vindbakkenin välissä sijaitsee Teigenin pääryhmä, josta tunnetaan 23 piirroskenttää ja niissä 152 piirrosta. Bøe dokumentoi näistä kentät 1, 4, 5, 7, 8, 10–13 ja 21–22. Halström ja Bakka tutkivat yhteensä vain 15 kenttää. Vuosina 1994–1997 löydettiin uusi piirroskenttä 18 ja muista kentistä 9 uutta kuviota. Vuoden 2010 tarkastuksessa jäi 12 aiemmin tunnettua piirrosta ja kaksi kokonaista piirroskenttää eli 11 kuviota myös löytämättä.
Kalliopiirrokset > Brattebakken

Pääryhmä Brattebakken on suuri kalliotasanne, joka sijaitsee itään Leitetistä. Piirrokset sijaitsevat tasanteen länsiosassa ja ne ovat kolmessa piirroskentäss, joissa on yhteensä 132 piirrosta. Bøe dokumentoi kentät 1 ja 3, kun taas Bakka on puolestaan dokumentoinut ne kaikki.
Kalliopiirrokset > Vindbakken

Vindbakkenin pääryhmästä, joka sijaitsee rantatörmän päällä Teigenistä itään ja Brattebakkenista pohjoiseen, tunnetaan 36 piirroskenttää, joissa on yhteensä 96 piirrosta. Bøe dokumentoi niistä kentät 2, 12, 31, 32 ja 36, Hallström kentät 10, 12, 31 ja 32 ja Bakka kentän 17. Vuosina 1994–1998 löydettiin 13 uutta piirroskenttää (nro:t 17, 19–30), joissa oli 19 piirrosta.
Kalliopiirrokset > Bakkane

Pääryhmä Bakkene sijaitsee Vindbakkenista itään rajautuen etelässä vuorenjuureen. Siinä on 40 piirroskenttää, joissa on yhteensä 171 piirrosta. Bøe on dokumentoinut näistä kentät 3, 4, 17 ja 32–40, Hallström kentät 3, 4, 6 ja 7 ja Bakka kentät 1, 2, 5, 8, 14, 15 ja 23. Kolme irtokivissä ollutta kuvaryhmää on siirretty Bergenin museoon. Vuosina 1994–98 on löydetty 19 uutta kuvakenttää (8–13, 16 ja 18–31). Tämän jälkeen on löydetty vielä kentät 35–40.
Kalliopiirrokset > Urane

Urane on suurimpia pääryhmiä pinta-alassa mitattuna. Se alkaa merenrannalta ja se nousee jyrkähköä rinnettä ylös vuoren juurelle saakka. Pääryhmässä on 78 piirroskenttää, joissa on 174 piirrosta. Useimmat kentät ovat Bøen ja Hallströmin dokumentoimia. Vain kentät 15, 16 ja 29 ovat Bakkan dokumentoimia. Täältä on siirretty Bergenin museoon neljä irtokiveä, joilla on piirroksia. Vuosina 1994–1998 löydettiin 33 uutta piirroskenttää (3, 6, 9, 11, 22, 26, 28, 31–32, 37–40, 43–45 ja 47–63), joissa oli yhteensä 49 piirrosta. Samaan aikaan löydettiin 6 uutta kuviota kentästä 13. Vuoden 2010 tarkastuskäynnillä ei löydetty enää 11 kuvakenttää, joissa oli yhteensä 14 piirrosta.
Uranen piirrokset ovat pahoin rapautuneet niin, ettei piirroksien kaikkia viivoja enää erota kunnolla. Alueen keskellä kivilouhikossa on paaden alle jäänyt ahdas onkalo ("Hellaren"), jonka sisältä on löytynyt piirroksia. Ne esittävät geometrisiä kuvioita tai epärealistisia antropomorfisia hahmoja. Hahmojen vartalo on koristeltu ristikkäisillä viivoilla ja päässä saattaa olla "sarvia". Osa kuvioista ovat kuitenkin kuvioiden katkelmia tai vain viivoja, jotka eivät muodosta tunnistettavia kuvioita.
Kalliopiirrokset > Nedeste Lægda

Pääryhmä Nedeste Lægda sijaitsee alueen itäosassa rannan suuntaisena ja sen tuntumassa ovat myös Elvan piirroskentät. Nämä piirrokset saavuttaa vain kiipeämällä kalliota ylös tai laskeutumalla sitä alas köysien varassa. Piirrosten kohdalle aurinko paistaa vain iltaisin ja muun osan päivää ne ovat varjossa. Paikalla on myös voimakas kaiku, mikä on eräiden tutkijoiden mukaan mahdollinen syy piirtää kuvia tänne. Piirrokset esittävät peuraeläimiä ja "viikatteita". Mitä "viikate"-kuvio esittää, ei ole tiedossa. Eräs ehdotus on eläinpääsauva, koska varren päässä on kaksi lyhyttä "korvaa".
Kalliopiirrokset > Elva

Pääryhmä Elva sijaitsee Nedeste Lægda kanssa kauimpana idässä ja sen piirrokset sijaitsevat etelään aukeavalla ja jyrkällä kallioisella rinteellä. Kuviot on ryhmittyneet kahteen piirroskenttään. Läntinen piirroskenttä sijaitsee vesiputouksen alla, missä se leviää 11 metriä pitkänä kuviojonona. Kaikki 11 kuviota ovat itään katsovia saksanhirviä, jotka "kulkevat" ylös tuntureille. Jokainen hirvi on erilainen, aivan kuin ne olisi tehty yksitellen eri aikoina. Näiden lähellä on vielä toinen saksanhirvikulkue, jossa 12 hirveä matkaa samaan suuntaan. Itäinen piirroskenttä sijaitsee 25 metrin päässä ja se on 16 metriä leveä. Tämän kentän hirvet seuraavat kallion ulkonevaa terassia "matkallaan tuntureille". Ylimmät kuvat ovat vaikeita saavuttaa ilman apuvälineitä kallion muodon ja jyrkkyyden takia.
Kalliopiirrokset > Vingeneset

Pääryhmä Vingeneset sijaitsee noin 1,3 kilometriä pohjoiseen Elvan piirroksista. Sen eläinpiirrokset poikkeavat muista Vingenin piirroksista tyylinsä puolesta. Piirroksista mikään ei muistuta toista ja kukin kuvio on erityinen eläimen koon ja sen ruhon koristelussaan. Täällä on myös alueen suurin eläinkuvio, jonka pituus on kaksi metriä. Kaikki eläimet katsovat itään Vingenin vuonoon päin.
Aiheesta muualla

Høyer, Jo: Vingen – et naturens kolossalmuseum for helleristninger, linkki kirjaan Vingen (Arkistoitu – Internet Archive), Universitetsmuseet i Bergen, 2012
Strand, Hilde Kristin: Hjortane i Vingen (Arkistoitu – Internet Archive), På Høyden, 2013
Antankaranat

Madagaskarin etniset ryhmät.
Antankaranat ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Toisinaan heitä pidetään sakalavojen alaryhmänä. 1980-luvulla antankaranoja arvioitiin olevan noin 60 000 henkeä.
Antankaranat asuvat Madagaskarin pohjoiskärjessä Antsirananan kaupungin ympäristössä. Etelässä he rajoittuvat tsimihetyihin ja betsimisarakoihin.
Alkuperältään antankaranat ovat sakalavojen, betsimisarakoiden ja arabien sekakansaa. Tärkeimmät elinkeinot ovat karjanhoito ja maanviljely. Monet antankaranat työskentelevät saaren itärannikon plantaaseilla tai kaupunkien tehtaissa. Uskonnoltaan he ovat muslimeja.
Annikaisen virsi

Annikaisen virsi on suomalainen kansanruno, jota pidetään suomalaisen keskiaikaisen balladirunouden mestariteoksena. Runossa Turun neito Annikainen yrittää saada puolisokseen hansa-kauppiaan, mutta mies lähtee pois. Annikainen kostaa nostattamalla myrskyn kaatamaan kauppiaan laivan ja hukuttamaan miehen.
»Turun tyttö Annikainen, Turun tyttö, Saaren neito Istui Saaren sillan päässä, Turun kosken korvasella, Niemellä Turun Koroisten. Piti pitkiä hihoja, Leve'itä kauluksia; Kaitsi kaupungin kanoja, Turun neuvoi tyttäriä.»
Annikaisen virttä lauletaan Ritvalan helkajuhlassa.
Aiheesta muualla

Annikka eli Annikainen - Turusen neiti (Arkistoitu – Internet Archive). Tiimalasi-sivusto koululaisille.
Ano

| Ano |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  13. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  anoa-verbi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ano on suomalainen miehen etunimi.
Ano kuuluu suomalaisiin muinaisnimiin ja esiintyy vanhoissa loitsurunoissa. Nimen alkuperä on verbissä anoa ’pyytää’.
Nimi sai ensimmäisiä käyttäjiä 1860-luvulla, ja Suomen almanakassa Ano on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Ano-nimen oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan saanut 280 miestä ja muutama nainen.
Tunnettuja Anoja

Ano Airisto (1894–1947), maalari, toimittaja ja pakinoitsija
Ano Caselius (1867–1929), kihlakunnantuomari ja Tampereen kunnallispormestari
Ano Turtiainen (s. 1967), voimanostaja, yrittäjä ja kansanedustaja (Valta kuuluu kansalle, aiemmin Perussuomalaiset)
Annihilationismi

Annihilationismi tai annihilaatio-oppi eli tyhjäksitekemisoppi on kristillinen oppi, jonka mukaan jumalattomien sielut eivät ole kuolemattomia, vaan heidät hävitetään kuolemassa tai sen jälkeen.
Jotkut annihilationistit, kuten esimerkiksi adventistit, edustavat kantaa jossa syntiset joutuvat kärsimään tulisessa järvessä syntiensä perusteella määrätyn ajan ennen kuin heidän olemassaolonsa lakkaa.
Toiset annihilationistit, kuten esimerkiksi Jehovan todistajat, eivät usko tulessa piinaamiseen ja pitävät sitä pakanallisena oppina.
Annihilationismista käytetään myös käsitettä tyhjiinraukeaminen. Käsite ei ole saavuttanut virallista tukea kristillisiltä suuntauksilta lukuun ottamatta yksittäisiä herätysliikkeitä. Valtaosan kirkko-oppien mukaan syntiset joutuvat ikuiseen helvettiin, josta käytetään toisinaan sanaa kadotus.
Historia

Annihilaatio-opille on pyritty etsimään perusteita Uudessa testamentissa sekä Paavalin kirjeissä että Johanneksen evankeliumissa mainitusta syntisen sielun kuolemanjälkeisestä tuhoamisesta. Tästä mahdollisuudesta keskusteltiin kristikunnan alun teologiassa ja myös kaikkien mahdollisuudesta pelastua (apokatastasis). Nämä näkökulmat hävisivät läntisessä kristillisyydessä ikuiselle helvetille ja viimeistään keskiajan kynnyksellä piinahelvetistä tuli ainoa mahdollinen tulkinta.
Tyhjiinraukeaminen sai heikosti kannatusta ennen 1800-lukua. Merkittävin annihilationismia kannattanut liike oli 1800-luvun puolivälissä milleriläisestä adventismista irtaantunut seitsemännen päivän adventistit eli Adventtikirkko. Se syntyi Pohjois-Amerikassa toisen herätysliikeaallon myötä.
Toinen milleriläisestä adventismista 1870-luvulla erkaantunut Jehovan todistajat -liike peri myös tyhjiinraukeamisopin. Adventtikirkon näkemys on ns. konditionalistinen. Annihilaatio tapahtuu lopullisesti vasta jumalattomien ylösnousemuksen jälkeen tapahtuvan tekojen mukaisen rankaisemisen jälkeen.
Kirkollinen kahden tuhannen vuoden helvettiperinne on asetettu uudessa teologiassa kyseenalaiseksi. Samalla annihilaatio-oppi on saanut joidenkin protestanttisten teologien tukea puolelleen, vaikkakaan se ei ole saavuttanut virallista tukea kristillisiltä suuntauksilta lukuun ottamatta yksittäisiä herätysliikkeitä. Karkeasti jakaen nykyisten läntisten kristillisten teologien johtopäätökset ovat joko sielun katoaminen tai ikuinen kärsimys. Toisinaan teologit liikkuvat näiden kahden välisellä rajamaalla ja kirjoittajan lopullinen kanta jää epäselväksi.
Antanosyt

Antanosymaja 1900-luvun alun postikortissa.
Antanosyt ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Heitä pidetään antandroyden alaryhmänä. Antanosyja arvioidaan olevan yli 350 000 henkeä.
Antanosyt asuvat Madagaskarin kaakkoisosassa Taolagnaron ympäristössä. Koillisessa he rajoittuvat antaisakoihin, lännessä antandroyhin ja luoteessa baroihin. Antanosyjen oman perinteen mukaan he ovat antambahoakojen, arabien, ranskalaisten ja intialaisten sekakansaa. Pääelinkeinoja ovat riisinviljely ja karjanhoito.
Ankeriasmonnit

| Ankeriasmonnit |
| --- | --- |
 Jättikonnamonni (Clarias gariepinus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Ankeriasmonnit Clariidae  Bonaparte, 1846
Suvut
 Bathyclarias  Channallabes  Clariallabes  Clarias  Dinotopterus  Dolichallabes  Encheloclarias  Gymnallabes  Heterobranchus  Horaglanis  Platyallabes  Platyclarias  Tanganikallabes  Uegitglanis  Xenoclarias 
Katso myös
   Ankeriasmonnit Wikispeciesissä   Ankeriasmonnit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ankeriasmonnit, aikaisemmalta nimeltään kiduspussimonnit (Clariidae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Afrikasta, Lähi-idästä ja Aasian etelä- ja kaakkoisosista. Eräitä heimon lajeja pidetään toisinaan akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat ankeriasmonnien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu plioseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu lähteestä riippuen 13–16 sukua ja noin 90–113 lajia. Toisinaan keuhkomonnien heimo (Heteropleustidae) luetaan ankeriasmonnien alaheimoksi. Ruumiinrakenteeltaan heimon kalat ovat pitkulaisia ja ankeriasmaisia. Suurimmat lajit, kuten jättikonnamonni (Clarias gariepinus) ja Dinotopterus cunningtoni voivat saavuttaa 150–175 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ankeriasmonnilajeille ovat kuonon 4 hyvin pitkää viiksiparia ja hyvin pitkät selkä- ja peräevät, jotka voivat olla yhtyneet pyörehkön pyrstöevän kanssa. Useimmilla heimon lajeista ei ole rasvaevää. Ankeriasmonneille tunnusomaista on kidusten takana sijaitsevat pensasmaiset elimet, joiden avulla ne voivat hengittää happea suoraan ilmasta. Silmät ovat tyypillisesti pienet ja osa lajeista on sokeita ja elävät luolissa.
Levinneisyys ja elintavat

Ankeriasmonneja tavataan Afrikasta, Syyriasta ja eräistä muista Lähi-idän valtioista sekä Etelä- ja Kaakkois-Aasiasta, alueelta, joka ulottuu Intiasta Jaavalle ja Filippiineille. Konnamonnilta (Clarias batrachus) tunnetaan populaatio Floridasta, jonne se on levinnyt akvaarioista päästettyjen ja kalasnviljelyslaitoksilta karanneiden yksilöiden vuoksi. Ankeriasmonnilajit elävät lammikoissa ja järvissä, jotkut myös nopeasti virtaavissa joissa. Ne pystyvät hengittämään happea ilmasta, joten selviytyvät myös kuivista kausista ja eräät lajit myös kaivautuvat mutaan. Osa ankeriasmonneista voivat voimakkaiden vatsaeviensä avulla myös liikkuakuivalla maalla lammikosta toiseen. Heimon kalojen ravintoa ovat pienemmät kalat ja selkärangattomat eläimet.
Eräät lajit kuten jättikonnamonni ja konnamonni ovat arvostettuja ja tärkeitä ruokakaloja. Niitä kasvatetaan kalanviljelyslaitoksissa muun muassa Kaakkois-Aasiassa.
HMS Anne (1915)

| HMS Anne |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Rickmers Werft, Bremerhaven
Laskettu vesille:  1911
Palveluskäyttöön:  5. elokuuta 1915
Poistui palveluskäytöstä:  8. elokuuta 1917
Loppuvaihe:  kauppa-alukseksi vuonna 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 000 t
Pituus:  111,9 m
Leveys:  14,5 m
Nopeus:  10 solmua
Aseistus
Aseistus:  1 x 12 naulan tykki 2 x lentokonetta
HMS Anne oli Britannian kuninkaallisen laivaston vesilentokoneiden emälaiva ensimmäisessä maailmansodassa.
Palvelus

Kauppalaiva Aenne Rickmers rakennettiin Rickmersin telakalla Bremerhavenissa vuonna 1911. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä alus vallattiin Port Saidin satamassa Egyptissä ja siirrettiin tammikuussa 1915 Britannian kauppalaivastoon. Alukseen oli sijoitettu kaksi vesilentokonetta, joiden kummankin lentäjänä oli ranskalainen ja tähystäjänä britti. Alus kuljetti rahtia Välimeren ja Egeanmeren alueilla sekä palveli osan ajasta yhdessä ranskalaisen vesilentokonelaivueen kanssa Syyrian rannikolla. Aluksi kumpikin lentokoneista oli Nieuport-vesitasoja ja myöhemmin aluksen koneina olivat Short 184 ja Sopwith Schneider.
Turkkilainen torpedoveneen laukaisema torpedo osui 11. maaliskuuta 1915 alukseen Smyrnan edustalla. Osuman jälkeen alus jouduttiin ajamaan Mudrosissa rantaan uppoamisen estämiseksi. Rannassa HMS Reliance teki tarvittavat korjaukset, jotta alus voitiin siirtää telakalle Aleksandriaan.
Aenne Rickmers liitettiin 4. elokuuta 1915 sen ollessa telakalla korjattavana Kuninkaalliseen laivastoon. Alus nimettiin seuraavana päivänä HMS Anneksi. Telakalta poistuttuaan alus pysyi edelleen itäisen Välimeren alueella. Alus poistettiin palveluksesta 8. elokuuta 1917, vaikkakin alus säilyi hallituksen käytössä rahtialuksena aina tammikuuhun 1919.
Alus myytiin vuonna 1922 kauppa-alukseksi.
Edvard Johannes Antell

Edvard Johannes (Johan) Antell (22. maaliskuuta 1852 Viipuri – 23. heinäkuuta 1926 Brooklyn) oli suomalaissyntyinen yhdysvaltalainen toimittaja.
Antellin vanhemmat olivat senaattori Samuel Henrik Antell ja Fanny Alexandra Helena Wallenius. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingfors privatlyceumista vuonna 1873 ja opiskeli oikeustieteitä Helsingin yliopistossa. Antell siirtyi vuonna 1885 Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli aluksi newyorkilaisen siirtolaistoimiston virkailijana. Antell toimitti Finska Amerikanaren -sanomalehteä vuosina 1896–1924. Hän oli yksi suomenruotsalaisen siirtolaisyhteisön keskeisiä henkilöitä.
Anomeerinen efekti

Anomeerisen efektin seurauksena synklinaalinen konformaatio on suotuisampi kuin antiperiplanaarinen konformaatio.
Anomeerinen efekti tai anomeerinen vaikutus on eräs stereoelektronisen efektin tyyppi, joka vaikuttaa heterosyklisten yhdisteiden konformaatioon. Anomeerisessa efektissä heterosyklisen yhdisteen heteroatomin vieressä oleva elektroneja puoleensa vetävä substituentti on stabiilimmassa asemassa aksiaalisessa konformaatiossa kuin ekvatoriaalisessa konformaatiossa, vaikka ekvatoriaalinen asema olisi steerisesti suotuisampi. Ensimmäisen kerran anomeerinen efekti havaittiin glukopyranosideilla, mutta se esiintyy myös tetrahydropyraanin johdannaisilla ja myös, jos heteroatomi on typpi tai rikki.
Perusta

Anomeerista efektiä selitetään usein hyperkonjugaatiolla. Renkaan heteroatomilla on vapaa elektronipari, jonka se voi luovuttaa puoleensa vetävälle ryhmälle. Tällöin muodostuu konjugoitu systeemi, joka on hyvin stabiili. Elektronin siirto onnistuu ainoastaan, jos vapaa elektronipari on antiperiplanaarisessa asemassa elektroneja puoleensa vetävän ryhmän ja hiiliatomin hajottavan σ*-molekyyliorbitaalin kanssa. Tämä toteutuu, kun elektroneja puoleensa vetävä ryhmä on aksiaalisessa asemassa ja heteroatomin vapaa elektronipari on aksiaalisessa asemassa. Tämä lyhentää ja vahventaa renkaan heteroatomin ja hiilen välistä sidosta ja pidentää ja heikentää hiilen ja elektroneja puoleensa vetävän substituentin välistä sidosta. Anomeerinen efekti vaikuttaa muun muassa sokerimolekyylien konformaatioon ja α-anomeeri, jossa substituentti on aksiaalisessa asemassa, on usein suositumpi kuin β-anomeeri.
Anomeerisen efektin selitys hyperkonjugaation avulla.
Anna Dalassena

Anna Dalassena (n. 1025 – 1. marraskuuta 1100 tai 1102) oli bysantin keisarin Aleksios I Komnenoksen äiti. Anna oli voimakastahtoinen nainen ja osittain hänen ansiostaan Aleksioksesta tuli keisari.
Anna kuului merkittävään Dalassenosten aatelissukuun. Hän meni naimisiin keisari Isaak I Komnenoksen veljen Johanneksen kanssa.
Kun Isaak luopui vallasta olisi hän halunnut Johannesta seuraajakseen. Anna yritti ylipuhua miehensä, mutta turhaan. Lopulta Konstantinos Dukas julistettiin keisariksi. Vuonna 1067 Annan aviomies Johannes kuoli. Samana vuonna kuoli myös keisari Konstantinos. Anna asettui heti uuden keisarin Romanos Diogenesin puolelle. Kun Romanos kukistui vuonna 1071 Manzikertin taistelussa turkkilaisia vastaan nousi Konstantionoksen poika Mikael vuorostaan valtaistuimelle ja syrjäytti Romanoksen. Anna puolusti edelleen Romanosta ja sen takia hänet karkotettiin eräälle saarelle. Annan vanhin poika Manuel kuoli myös samana vuonna.
Koska valtakuntaa uhkasivat monet vaarat joutui Mikael VII kutsumaan Annan takaisin pääkaupunkiin ja tekemään hänen pojastaan Isaakista armeijan komentajan. Lopulta Annan pojat Isaak ja Aleksios kapinoivat Nikeforos Botaniatesin kanssa Mikealia vastaan ja Nikeforoksesta tuli uusi keisari.
Aleksioksesta tuli keisari vuonna 1081 kun hän ja Isaak kaappasivat vallan Nikeforokselta. Kun hän joutui lähtemään sotimaan normannia Robert Guiscardia vastaan samana vuonna jätti hän äitinsä Konstantinopoliin hallitsijaksi keisarin valtuuksin.
Perhe

Anna ja Johannes Komnenos saivat seitsemän lasta:
Manuel (kuoli 1071)
Isaak
keisari Aleksios (1048–1118)
Andrianos
Maria
Eudokia
Theodora
Kirjallisuutta

Sture Linnér: Anna Komnenas värld : Bysans på 1100-talet.  Atlantis, 1993.
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
Anophelinae

| Anophelinae |
| --- | --- |
 Anopheles gambiae
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Osalahko::  Culicomorpha
Yläheimo::  Culicoidea
Heimo::  Hyttyset Culicidae
Alaheimo::  Anophelinae  Grassi, 1900
Katso myös
   Anophelinae Wikispeciesissä   Anophelinae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anophelinae on hyttysten alaheimo johon kuuluu lääketieteellisesti tärkeä horkkahyttysten Anopheles-suku, joka toimii malaria-loision vektorina.
Alempia taksoneita

Suku Horkkahyttyset (Anopheles) Meigen, 1818
Alasuku Anopheles Meigen, 1818
Alasuku Baimaia Harbach, Rattanarithikul & Harrision, 2005
Alasuku Cellia Theobald, 1905
Alasuku Kerteszia Theobald, 1905
Alasuku Lophopodomyia Antunes, 1937
Alasuku Nyssorhynchus Blanchard, 1902
Tribus Albimanus
Tribus Argyritarsis
Tribus Myzorhynchella
Alasuku Stethomyia Theobald, 1902
Suku Bironella Theobald, 1905
Alasuku Bironella Theobald, 1905
Alasuku Brugella Edwards, 1930
Alasuku Neobironella Tenorio, 1977
Suku Chagasia Cruz, 1906