stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Avions Voisin
Kirjallisuutta

Mère, Emmanuel; Gabriel Voisin où le pionnier magnifique; Nanton, Editions Hérode, 2002, 236 s. (ranskaksi)
Voisin, Gabriel; La Naissance de l’Aéroplane; 1927/1928;  OCLC 493550198 , 44 s. (ranskaksi)
Voisin, Gabriel: Mes mille et une voitures ; La Table ronde, Paris, 1983; OCLC 461936704 ; 232 s. (ranskaksi)
Voisin, Gabriel: My 1001 Cars; Faustroll, 2.painos heinäkuu 2017;  ISBN 978-0956981127 ; 300 s.; käännös (englanniksi)
Voisin, Gabriel; Men, Women, and 10,000 Kites; Putnam, 1.painos 1963; ASIN: B0000CLVKU ; 248 s.; (englanniksi)
Ladure, Philippe; Moch, Philipp; Vanier, Pierre; Winstone, Reg: Voisin : la différence; Éditions du Chêne, Paris, 2014;  OCLC 1004805134 ; ASIN B019TM6QVQ ; ? s./34 cm
Courteault, Pascal; Hull, Peter (käänt.): Automobiles Voisin 1919-1958; New Cavendish Books/White Mouse, Lontoo 1991, ja Pei Intl. 1995 (käännös); ISBN 978-0904568721 ; painos 1 000 kpl; 312 s. (ranskaksi)
de Ferrière, Marc; Barrière, Jean-Paul: Aéronautique, Marchés, Entreprises: Mélanges en mémoire d'Emmanuel Chadeau...; IRHiS, 2018; Kindle, ASIN: B07CTP9YJF  (ranskaksi)
Berk, Gijsbert-Paul; Leroux, Bruno: André Lefebvre : de la Voisin laboratoire à la Citroën DS; ETAI, 2011;  ISBN 9782726894934 ; 159 s. (1. osa) (ranskaksi)
Bellu, Serge: Gabriel Voisin, Journal d’un iconoclaste; ETAI, ISBN 978-2-7268-9726-3 ; 207 s. (ranskaksi)
EDITA: Encyclopédie des voitures; Edita, tammikuu 1995;  ISBN 978-2880013080  (ranskaksi)
Lacaze, Henry: Les Aéroplanes VOISIN; Lela Presse, joulukuu 2018;  ISBN 9782374680187 ; 176 s. / 450 kuvaa/illustraatiota, (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Automobiles Voisin
Avions Voisin
Videolinkkejä

Vuoden 1924 Voisinin irrotetun Knight-moottorin käyttö/kaasuttelu moottoritelineessä, hiljainen käynti, ei selostusta
Henkilöesittely/haastattelu: Gabriel Voisin (Daniel Costellen "l'Histoire de l'Aviation"-klippi - kyseessä lie Voisinin koelento Seine-joelta Bleriot-koneella; Voisin oli hukkua jäätyään pinteeseen) (ranskaksi)
Barrington Concours 2013, usea Voisin-auto liikkeessä (mm. C11, C25, C27 - Knight-moottorin tyypillinen öljysavu - ja C31 Biscooter) (englanniksi)
Kubistisella korilla oleva 1927 C11-malli, tyypilliset tavaralokerot etulokasuojissa, 2016 Ludwigsburg Retro Classic
Voisin C25 Aérodyne esittely/ajo (ei selostusta, Giuseppe Verdin Nabucco-oopperan "Va pensiero, sull’ali dorate"-kuoro)
Mullin-museon C25 Aérodyne, mielenkiintoinen ja hyvin kattava esittely 17.52 min (englanniksi)
Rich-kokoelman lyhyt esittely, yksittäiskappaleena valmistuneen Voisin C20 Mylord Demi-Berlinen (V12) esittelyajo (englanniksi)
Voisin-ennätysauto 1927 (replika), ajoa Montlhéryn GP- ja ovaaliradoilla
Hervé-säätiön 7 Voisin-auton kokoelma, video 4:13 min (ei selostusta), Jean-Noël Rossignol
Dominique Tessier-entisöintiliikkeen Youtube-kanava, mm. Avoins Voisin-työnäytteitä
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aéroplanes G. Voisin -osakeyhtiön joukkovelkakirja, päivätty 15. joulukuuta 1928.
Gabriel (vas.) ja Charles Voisin vv. 1906
Voisin-Farman 1908 (replikaatio 1919)
Voisin III, touko-kesäkuu 1915
Knight-luistimoottorin leikkauskuva
Voittoisa Voisin C1 ja E.Artault, 1920, Meeting de Boulogne-sur Mer
Voisin C3 Coupé de Ville
1929 Voisin C14 (tyypilliset tavaralokerot)
1923 Voisin C6 Laboratoire
Henry Segrave, Ranskan Grand Prix 1922, Strasbourg, 15.7.1922
1927 Voisin-ennätysauto (replika), 2016 Goodwood Festival of Speed
1934 Voisin C27 Aérosport
1934 Voisin C25 Aérodyne
Biscúter 100 sekä Hudson
Gnome & Rhône 750 XA-sotilaspyörä
Käännös suomeksi
Castro (Chile)

| Castro |
| --- | --- |

 vaakuna
 Castro
 Koordinaatit: 42°28′0″S, 73°48′0″W 
Valtio:  Chile
Alue:  Los Lagos
Maakunta:  Chiloé
arrondissementti:  
Perustettu:  12.2.1567
Hallinto:  
 – Alcade:  Juan Eduardo Vera
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  427,5  km²
Korkeus:  410 m
Väkiluku (2002):  19 148
 – Väestötiheys:  70,54 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-4
 – Kesäaika:  UTC-3
 
 http://www.municastro.cl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Castro on kaupunki ja kunta Chiloén saaressa Chilessä. Se on Chiloén maakunnan pääkaupunki Los Lagosin alueella. Kaupunki sijaitsee Estero de Caston lahden rannalla Chilén saaren itärannalla.
Historia

Castro on Chilen kolmanneksi vanhin jatkuvasti asuttuna pysynyt kaupunki..  Chilen väliaikaisena kuvernöörinä toiminut Rodrigo de Quiroga käynnisti vuonna 1567 vävynsä Martin Ruiz de Gamboan johtaman kampanjan Chiloén saaren valloittamiseksi ja siellä asuvien cuncojen rauhoittamisesti, ja samassa yhteydessä perustettiin Castron kaupunki. Perustamisestaan lähtien 12. helmikuuta 1576 vuoteen 1767 saakka Casto oli Chiloén saaren hallinnollinen keskus. Vuonna 1594 Castrossa oli 8000 asukasta, joista suurin osa oli maanviljelijöitä. Hollantilaiset merirosvot uhkasivat kaupunkia useita kertoja 1600-luvun puoleenväliin saakka. Vuonna 1767, Espanjan imperiumin modernisointiin pyrkineiden Bourbonien uudistusten yhteydessä Chiloé erotettiin Chilen kenraali­kapteenikunnasta, johon se oli siihen saakka kuulunut, ja se asetettiin suoraan Perun vara­kuningas­kunnan alaisuuteen. Jotta yhteydenpito Limaan kävisi helpommin, saariryhmän pääkaupunki siirrettiin samana vuonna Castrosta Ancudiin. Vielä sen jälkeen kun Chiloé oli liitetty Chilen tasavaltaan, Ancud pysyi saariryhmän pääkaupunkina.
Vuonna 1837 maanjäristys tuhosi Castron, ja vuonna 1907 siellä oli vain 1243 asukasta. Vasta kun rautatieyhteys Ancudiin oli valmistunut, kaupunki alkoi kehittyä nopeammin. Mutta vuonna 1960 maanjäristys ja tsunami saivat aikaan suurta tuhoa: muun muassa rautatieasema, kaupungintalo ja monet puiset palafito-talot tuhoutuivat tai vahingoittuivat pahoin. Vuonna 1960 kaupungissa oli 7000 asukasta. Vasta vuonna 1982 Castrosta tuli jälleen Chiloén saariryhmän pääkaupunki.
Väestö

Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Castron kunnassa, jonka pinta-ala on 427,5 km2, oli 39 366 asukasta, joista 19 325 miestä ja 20 041 naista. Näistä 74 % eli 29 148 henkeä asui kaupunkialueella ja loput 26 % eli 10 218 maaseutumaisella alueella. Vuosien 1992 ja 2002 välisenä aikana alueen väkiluku kasvoi 31,5 % (9 435 henkilöllä).
Hallinto

Kuntana Castro on Chilessä kolmannen tason hallintoalue. Sitä johtaa kaupunginvaltuusto, jota johtaa suoralla vaalilla neljäksi vuodeksi valittu alcade. Vuosina 2012-2016 alcadena toimii Nelson Áquila Serpa, joka edustaa Chilen kristillisdemokraattista puoluetta (PDC).
Chilen vaali­piiri­jaossa Castro kuuluu 58. vaalipiiriin yhdessä Ancudin, Quemchin, Dalchahuen, Ciraco de Vélezin, Quinchaon, Puqueldónin,  Chonchin, Queilénin, Quellónin, Chaiténin, Hualaihuén, Futaleufún ja Palenan kanssa. Vaalipiiriä edustavat Chilen edustajain­huoneessa kristillis­demokraattinen Gabriel Ascencio ja Kansallisen uudistus­puolueen Alejandro Santanassa. Chilen senaatissa Los Lagosin aluetta, johon Castro kuuluu, edustavat sosialistisen puolueen Camilo Escalona Medina ja Kansallisen uudistus­puolueen Carlos Kuschel Silva.
Nähtävyydet

Castro on kuuluisa palafitoistaan, perinteisistä paalujen varaan rakennetuista puutaloista, jotka ovat olleet yleisiä monin paikoin Chiloéssa. Niitä on yhä jäljellä Gamboan kaupungin­osassa Fiordo de Castro -lahden länsirannalla. Veneitä rakennetaan perinteiseen tapaan veneveistämössä kaupungin keskustan ja Gamboan välissä. Gamboassa on myös mielen­kiintoinen puinen kappeli.
Plaza de Armas on kaupungin keskustori, johon liittyy hyvin hoidettu puisto. Kaupungintalo ja Pyhän Franciscuksen kirkko ovat aina muodostaneet Castron keskuksen. Torin ympärillä on useita kauppoja, pankkeja, baareja ja ravintoloita.
Castron alueellinen museossa (Museo Regional de Castro) on esillä monia Castrossa valmistettuja esineitä sekä kansa­tieteellisiä ja arkeologisia kokoelmia.
Vuonna 1988 perustetussa Chiloén modernin taiteen museossa (Museo de Arte Moderno de Chiloé) on huomattava nykytaiteen kokoelma.
Pieni Plazuela del Tren -niminen puisto on istutettu entisen ratapihan paikalle lähellä satamaa. Siellä on näytteillä veturi ja muita Anchudiin vuosina 1912-1960 johtaneeseen rautatiehen liittyviä kulkuneuvoja ja koneita.
Castroon vuonna 2007 liitetyssä Nercónin kylässä on vuosina 1886-1890 rakennettu kirkko, Nuestra Senora de Gracia, joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Se on rakennettu Nothofagus dombeyi -puusta, ja sen edustalla on hyvin hoidettu puutarha. Castron ja Nercónin välissä sijaitsee pieni kappeli jossa on useita ex-votoja. Se näkyy Nercón-joen ylittävältä sillalta ja sijaitsee lähellä pientä veneveistämöä, jossa veneitä valmistetaan lehtikuusesta.
Liikenneyhteydet

Maitse Castroon pääsee Chilen valtatietä 5 pitkin. Castrosta pääsee päällystettyä tietä pitkin
helposti lähes jokaiseen Chiloén kylään. Useimpiin kyliin on myös hyvät linja-autoyhteydet.
Linja-autoasema on lähellä kaupungin keskustoria.
Vuodesta 2012 lähtien saarella sijaitsevalle Mocopullin lentoasemalle on lento­yhteydet muualta Chilestä neljä kertaa viikossa.
Castron ja Ancudin välinen rautatieyhteys tuhoutui vuoden 1960 maan­järistyksessä, eikä sitä ole rakennettu uudestaan.
Aiheesta muualla

Kaupungin viralliset sivut (espanjaksi)
Castro: kaupungin historiaa ja legendoja alueelta (englanniksi)
Värikkäitä palafito-taloja Castrossa
Puinen kappeli Gamboassa
Plazuela del Tren -puisto
Nuestra Senora de Gracia -kirkko Nercónissa
Thomas Reade Rootes Cobb

Thomas Reade Rootes Cobb
Thomas Reade Rootes Cobb (10. huhtikuuta 1823 – 13. joulukuuta 1862) oli yhdysvaltalainen lakimies, kirjailija, poliitikko ja etelävaltioiden kenraali, joka kaatui Fredericksburgin taistelussa Yhdysvaltain sisällissodassa.
Cobb syntyi Jeffersonin piirikunnassa Georgiassa, John A. Cobbille ja Sarah Rootes Cobbille. Hän oli Howell Cobbin nuorempi veli. Hän nai Marion Lumpkinin, joka oli Georgian korkeimman oikeuden oikeusneuvoksen Joseph Henry Lumpkinin tytär. He saivat kolme lasta.
Cobb valmistui 1841 Franklin Collegesta (nykyisin Georgian yliopisto), missä hän oli Phi Kappa-kirjallisuusseuran jäsen. 1849–1857, hän oli reportterina Georgian korkeimmassa oikeudessa. Hän oli kiihkeä Unionista eroamisen kannattaja, ja oli eroamiskonvention jäsen. Hänet tunnetaan parhaiten tutkielmastaan orjuuden kannattamiseksi, nimeltään "Kysely neekeriorjuuden laista Yhdysvalloissa" (1858).
Sisällissodan aikana Cobb palveli konfederaation kongressissa, missä hän oli vähän aikaa sotilasasioiden puhemiehenä. Hän oli myös vastuullisena komiteassa, joka antoi konfederaation perustuslain.
Hän organisoi Cobbin legioonan myöhäiskesällä 1861 ja nimitettiin everstiksi konfederaation armeijaan 28. elokuuta 1861. Legioona sijoitettiin Pohjois-Virginian armeijaan. Se kärsi raskaita menetyksiä Maryland-sotaretkellä 1862. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 1. marraskuuta 1862, mutta konfederaation kongressi ei vahvistanut ylennystä. Fredericksburgin taistelussa hän haavoittui kuolettavasti unionin tykinammuksesta, joka iskeytyi sisään Stephensin taloon Sunken Roadin lähellä Marye's Heightsissä. Hän vuoti kuiviin valtimon revettyä 13. joulukuuta 1862. Jotkut veteraanit todistivat myöhemmin että vamma saattoi aiheutui kiväärinluodista ja ampuja oli etelävaltioiden sotilas. Hänet on haudattu Oconee Hillin hautausmaahan Athensiin Georgiaan.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Thomas Reade Rootes Cobb
John Peabody Harrington

J. P. Harrington vuonna 1924.
John Peabody Harrington (29. huhtikuuta 1884 Waltham, Massachusetts – 21. lokakuuta 1961 San Diego, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kielitieteilijä ja etnologi, joka 40-vuotisen uransa aikana dokumentoi ja kuvasi noin sata eri intiaanikieltä pääasiassa Yhdysvalloista. Ainoa kuvaus monista nykyään kuolleista kielistä on peräisin Harringtonilta. Suurin osa Harringtonin tutkimuksista on julkaisemattomia; niiden koko Yhdysvaltain antropologisessa arkistossa kattaa noin 200 hyllymetriä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Yhdysvaltain varapresidentin puoliso

| Yhdysvaltain varapresidentin puoliso |
| --- | --- |
 Second Lady of the United States
 
 Nykyinen Usha Vance 20. tammikuuta 2025 lähtien
Puhuttelu:  Mrs. Second Lady
Virka-asunto:  Number One Observatory Circle
Perustettu:  21. huhtikuuta 1789
Ensimmäinen:  Abigail Adams
Second Lady of the United States tai Second Gentleman of the United States on Yhdysvaltain varapresidentin puolisosta käytetty epävirallinen englanninkielinen nimitys. Nimitys on harvoin käytetty ja mukailee Yhdysvaltain presidentin puolisosta käytettävää First Lady of the United States -nimitystä.
Varapresidentti Kamala Harrisin puolisosta Douglas Emhoffista käytettiin ensimmäisenä miespuolisena Yhdysvaltain varapresidentin puolisona epävirallista nimitystä Second Gentleman of the United States.
John Cheever

| John Cheever |
| --- | --- |
 John Cheever
Henkilötiedot
Syntynyt: 1912
Kuollut: 1982 (69–70 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Palkinnot
 National Book Award  Pulitzer-palkinto  National Book Critics Circle Award 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Cheever (1912 Quincy, Massachusetts, Yhdysvallat – 1982 Ossining, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen suomeksi nimellä Hyvästi, veljeni ilmestynyt teoksensa sai Pulitzer-palkinnon.
Cheever opetti yliopistoissa luovaa kirjoittamista. Hänen teostensa aiheena ovat varakkaat mutta henkisesti köyhät keskiluokkaiset ihmiset. Kuvauksessa on sekä myötätuntoa että purevaa moralisointia.
Suomennetut teokset

Wapshotien tarina: romaani (The Wapshot scandal), suom. Eila Leinonen, Hämeenlinna, Karisto 1968
Pikkukaupunki Bullet Park (Bullet Park), suom. Kaarina Jaatinen, Hämeenlinna: Karisto 1970.
Falconer (Falconer), suom. Heimo Pihlajamaa, Hämeenlinna: Karisto 1978 ISBN 951-23-1275-1
Hyvästi, veljeni: kertomuksia (valikoima teoksesta The stories of John Cheever, 1978), suom. Margit Salmenoja, Hämeenlinna: Karisto 1984 ISBN 951-23-1909-8
Mahdoton radio ja muita kertomuksia (valikoima teoksesta The stories of John Cheever, 1978), suom.  Margit Salmenoja, Hämeenlinna: Karisto 1986 ISBN 951-23-2323-0
Karl Lagerfeld

| Karl Lagerfeld |
| --- | --- |
 Lagerfeld vuonna 2014
Henkilötiedot
Koko nimi:  Karl Otto Lagerfeld
Syntynyt: 10. syyskuuta 1933 Hampuri, Saksa
Kuollut: 19. helmikuuta 2019 (85 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Saksa
Muotisuunnittelija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.karl.com
Karl Otto Lagerfeld (alk. Lagerfeldt); (10. syyskuuta 1933 (kuolintodistuksessa ja syntymäilmoituksessa) tai 1938 (Lagerfeldin ilmoittama) Blankenese, Hampuri, Saksa – 19. helmikuuta 2019 Neuilly-sur-Seine, Pariisi, Ranska) oli 1900–2000 lukujen vaihteen vaikutusvaltaisimpia muotisuunnittelijoita.
Lagerfeld oli ranskalaisen muotitalo Chanelin pääsuunnittelija yli 35 vuoden ajan vuodesta 1983 lähtien aina kuolemaansa asti. Lagerfeld suunnitteli vaatteita myös italialaiselle Fendin muotitalolle sekä omaa nimeään kantavalle merkille Karl Lagerfeld.
Suku ja koulutus

Karl Lagerfeld syntyi varakkaaseen perheeseen Hampurin vauraassa Blankenesen kaupunginosassa Elben pohjoisrannalla. Hänen vanhempansa olivat kuivamaitotehtailija, vanhakatolinen Otto Lagerfeldt (1881–1967) ja tämän toinen vaimo Elisabeth Bahlmann (1897–1978), joka oli katolisen poliitikon tytär, työskennellyt ennen naimisiinmenoaan vuonna 1930 naisten alusvaatemyyjänä Berliinissä sekä oli taitava viulisti.
Hänellä oli myös vanhempi sisar Martha Christiane (1931–2015) sekä sisarpuoli Theodora Dorothea (1922– n. 2007) isän edellisestä avioliitosta. Hyvin tuottava Glücksklee (Neliapila) francising-yritys mahdollisti Lagerfeld & Co:lle sen, että vuonna 1934 Otto Lagerfeldt osti suuren huvilan, Gut Bissenmoorin n. 100 km Hampurin pohjoispuolelta läheltä Tanskan rajaa. Hän kuului kansallisosialistiseen puolueeseen vuodesta 1933 lähtien ja Elisabeth Bahlmann oli käynyt samaa tyttöjen valmistavaa hienostokoulua Magda Goebbelsin kanssa.
Karl vihasi lapsuuttaan ja sanoi olleensa "toisen luokan kansalainen" pienenä poikana odottaneensa vain tulemista aikuiseksi ja saaneensa huomiota äidiltään olemalla vain äärimmäisen nokkela ja sanavalmis. Hän kiinnitti pukeutumiseensa suurta huomiota ja käytti mustaa villapaitaa ja rusetillista kaulusta, mikä poikkesi huomattavasti hänen Sankt Annan koulutovereittensa vaatetuksesta. Hän väitti itse että vierailut Hamburg Kunsthalle taidemuseossa opettivat hänelle enemmän kuin koulu. Perheessä kiinnitettiin huomiota moitteettomaan pukeutumiseen ja Karlin isällä oli oma räätäli.
Hänen äidillään oli merkittävä vaikutus poikaansa. Hän pilkkasi usein poikansa ulkonäköä sekä taitoja ja heitti tämän päiväkirjan roskiin siivotessaan. Itseään Elisabeth piti ulkoisesti täydellisenä. Äiti muutti Ranskaan aviomiehensä kuoltua ja asui poikansa hänelle ostamassa linnassa Bretagnessa. Lagerfeldin äiti ei koskaan osallistunut poikansa muotinäytöksiin tai halunnut tavata hänen työtovereitaan eikä suostunut käyttämään poikansa suunnittelemia vaatteita, joita hän piti rumina vaan käytti Sonia Rykielin suunnittelemia asuja.
Muotiura ja sen alku

Karl Lagerfeld osasi jo puhua ranskaa muuttaessaan omasta halustaan ja vanhempiensa luvalla Pariisiin vuonna 1952, jossa hänen isänsä yrityksellä oli toimisto, jonka työntekijät pitivät huolta 17-vuotiaasta pojasta. Hän asui alaikäisten asuntolassa Rue Sorbonnella ja opiskeli Lycée Montaigne´ssa historiaa sekä yksityisessä taidekoulussa piirtämistä.
Karl Lagerfeld voitti vuonna 1954 International Wool Secretariatin (nyk. International Woolmark Prize) suunnittelukilpailun naisten päällystakki kategorian ja sai nuoremman assistentin paikan vuonna 1955 Pierre Balmainin muotitalosta, joka laittoi hänen suunnitelmansa tuotantoon. Samassa kilpailussa Yves Saint-Laurent voitti miestenpuku kategorian ja sai assistentin paikan Christian Diorin muotitalosta. Balmainilla Lagerfeld eteni räätälin oppipojaksi, mutta sanoi ikävystyneensä ja oppineensa piirtämään lähinnä pukuluonnoksia.
Vuonna 1958 Lagerfeld siirtyi työskentelemään taiteellisena johtajana Jean Patoulle. Patoulla hän sanoi oppineensa vaatteen tekemisen salat vanhoilta 1920-luvulla aloittaneilta ammattilaisilta. Lagerfeld työskenteli Patoun jälkeen vuodesta 1962 lähtien freelance-suunnittelijana muotitaloille ja -suunnittelijoille kuten Valentino, Krizia, Tiziani, Curiel ja Charles Jourdan. Hän puhui sujuvasti ranskaa, englantia ja italiaa sekä osasi espanjaa.
Vuonna 1964 Lagerfeld piti taukoa muotimaailmasta ja lähti opiskelemaan taidehistoriaa Italiaan. Hän teki paluun muotimaailmaan vuonna 1965 italialaisen Fendin suunnittelukonsulttina uudistamaan sen turkistuotantoa uusilla eläimillä (myyrä, kani, orava) ja loi käsitteen "fun fur" eli hupiturkikset. Lagerfeld työskenteli ranskalaiselle Chloén muotitalolle vuosina 1964–1983 ja loi muotitalolle sen ensimmäisen valmisvaatemalliston sekä uudelleen vuosina 1992–1997. Vuonna 1975 Lagerfeld suunnitteli Chloé nimisen hajuveden ja sen kahden liljan koristaman, art deco-henkisen lasipullon Parfums Lagerfeldille. Itse tuoksun loi parfymööri Betty Busse. Tänä aikana hänen suosikkimallinsa oli suomalainen Eija.
Muotiura ja sen alku > Chanelin muotitalo

Karl Lagerfeld siirtyi Chanelille varoitteluista huolimatta taiteelliseksi johtajaksi vuonna 1983. Lagerfeld tunnettiin Chanelin brändin, oleellisten elementtien (buklee eli silmukkatweed, helmet, kaksiväriset kengät, käsilaukun ketjut, kullanväriset napit, kamelian kukka, maltanristi)  ja CC-logon (Coco Chanel) käytön modernisoinnista. Lagerfeld on itse sanonut, että Coco Chanel olisi todennäköisesti vihannut mitä hän teki.
Hän suunnitteli kuolemaansa asti 12-14 kokoelmaa vuodessa. Hänen tärkeimmät työtoverinsa olivat vuodesta 1997 lähtien Amanda Harlech ja Lagerfeldin seuraajaksi vuonna 2019 nimitetty Virginie Viard, joka on työskennellyt Chanelin muotitalolle vuosina 1987-1992 ja vuodesta 1997 lähtien.
Häntä innoittavia naisia eli muusia, joita hän vaihtoi usein, olivat muun muassa mallit Inèz de La Fressange, Kristen McMenamy, Linda Evangelista, Claudia Schiffer, Stella Tennant, Diane Kruger ja Kendall Jenner; näyttelijät Penelope Cruz, Tilda Swinton, Kristen Stewart ja Julianne Moore; laulajat Vanessa Paradis, Rihanna, Lily Allen ja Miley Cyrus.
Lagerfeldin uskollisia asiakkaita ja ystäviä olivat muun muassa Monacon prinsessa Caroline, Voguen päätoimittaja Anna Wintour, teksasilainen seurapiirinainen Lynn Wyatt, Catherine Deneuve, Melania Trump, Gwyneth Paltrow ja Carla Bruni,
Muotitalo

Vuonna 1984 Lagerfeld perusti omaa nimeään kantavan muotitalon, Karl Lagerfeld, jonka hän luonnehti edustavan "älyllistä seksikkyyttä". Hän lanseerasi miestentuoksun Lagerfeld Classic jo vuonna 1978, naistentuoksun KL vuonna 1983, KL Homme vuonna 1986, Photo vuonna 1990 ja menstyksekkään Sun, Moon, Stars tuoksun vuonna 1994. Hänestä kertovassa televisiodokumentissa Lagerfeld vihjaa, että hänen omaisuutensa alkoi kasvaa juuri tuoksumyynnin ja lisensioinnin ansiosta. Vuonna 2005 Lagerdfeldin kehittämän Chloé parfyymin oikeudet osti Unileveriltä amerikkalainen Coty, joka luopui niistä vuonna 2012. Lisenssi siirtyi Interparfums SA yritykselle 20 vuodeksi.
Karl Lagerfeld brändi myytiin vuonna 2005 Tommy Hilfiger yhtymälle, mutta Lagerfeld säilytti itsellään luovan johtajan asema. Karl Lagerfeld myymälä avattiin vuonna 2015 Dohaan. Brändi myytiin vuonna 2022 G-III Apparel Group Ltd.:lle 200 miljoonalla eurolla.
Dokumenttielokuvat

Karl Lagerfeld – Eine deutsche Legende. ZDF-History, Dokumentti, 45 min, Saksa 2020. (ZDF televisiokanava 16.2.2020)
Karl Lagerfeld. Eine Legende. Käsikirjoitus ja ohjaus: Christian Jakob, 53 min, Saksa 2019. (Arte televisiokanava 9.2.2020; Arte Mediathek 30.7.2023 asti)
Karl Lagerfeld se dessine. Henkilökuva, Ranska, 2012, 55 min., käsikirjoitus ja ohjaus: Loïc Prigent, tuotanto: arte France, ensiesitys: 2.3.2013 arte-kanava
Le jour d'avant. Fendi. Dokumenttifilmi,  Ranska, 2009, 52 min., käsikirjoitus ja ohjaus: Loïc Prigent, tuotanto: arte France, Sundance Channel, Deralf, Story Box Press, ensisitys: 14.1.2010 arte-kanava
Lagerfeld Confidential. Dokumentti, Ranska, 2007, 88 min., käsikirjoitus ja ohjaus: Rodolphe Marconi, tuottaja: Grégory Bernard
Ein Kleid von Chanel. Reportaasi, Saksa, 2006, 30 min., käsikirjoitus ja ohjaus: Rita Knobel-Ulrich, tuottaja: ZDF, Reihe: ZDF.reportage, ensiesitys: 12.2.2006
Signé Chanel, viisiosainen viihdedokumentti, Ranska, 2005, 130 min., ohjaus: Loïc Prigent
Karl Lagerfeld – Mode als Religion, VOX
7 days out, Dokumenttisarja Netflix 2018, Jakso 1: Reportaasi Karl Lagerfeldistä Chanel Haute Couture Fashion Show'n taiteellisena johtajana 2018. Ohjaus: Andrew Rossi
Perintö

Karl Lagerfeld kuoli Pariisin Amerikkalaisessa sairaalassa eturauhassyövän komplikaatioihin 85-vuotiaana helmikuussa 2019, vain muutama päivä ennen syksy/talvimallistonsa muotinäytöstä. Hän oli jäänyt tammikuussa pois mallistonsa muotinäytöksestä ja syyksi oli kerrottu vain "väsymys".
Hänen perintöönsä kuuluu kiinteistöjä mm. Monacossa ja Pariisissa sekä Choupette-niminen pyhä birma-kissa on arvioitu olevan noin 200 miljoonaa euroa. Perinnön jakavat seitsemän henkilöä, joista yksi on Monacon prinsessa Caroline, sekä Choupette-kissa (s. 2011) ja ositusprosessi on jatkunut jo neljä vuotta.
Hänen irtaimistostaan järjestettiin vuonna 2022 Sotheby's huutokauppakamarin järjestämä huutokauppa Monacossa, Pariisissa ja Kölnissä, jossa myytiin taidetta, huonekaluja, vaatteita ja astioita Lagerfeldin Pariisin ja Monacon asunnoista sekä 200 paria erilaisia sormettomia mustia Chanelin nahkahansikkaita, joita Lagerfeld käytti viimeiset 20 vuotta. Hänen noin 260 m² suuruinen Pariisin asuntonsa myytiin 10 miljoonalla eurolla maaliskuussa 2024.