stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malyn
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Malyn Wikimedia Commonsissa
Ympäröivän Malynin piirin kotisivut (ukrainaksi)
Valokuvia kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (malin-zh.io.ua)
Eräs kaupunkiportaali (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) (malin.co.ua)
Toinen Malyniin keskittyvä portaali (ukrainaksi) (malyn.com.ua)
Malmskillnadsgatan

Katunäkymää vuonna 2008.
Malmskillnadsgatan on Tukholman Norrmalmilla sijaitseva katu, joka ulottuu Brunkebergstorgilta Döbelnsgatanille. Matkallaan se ylittää Kungsgatanin. Kadun varrella on useita 1960- ja 1970-luvuilla valmistuneita pankkirakennuksia.
Malmskillnadsgatan on 1970-luvulta lähtien tunnettu prostituution keskittymänä.
Kuvia

Malmskillnadsgatan 11–21: SEB:n entinen pääkonttori (Kjell Ödeen, 1966).
Malmskillnadsgatan 23–25: Nordean konttori, alun perin rakennettu Götabankenille (Anders Tengbom, 1967).
Malmskillnadsgatan 25: Non Serviam (Ernst Nordin, 1980). Veistos esittää tyttöä lukemassa Gunnar Ekelöfin samannimistä runoa.
Malmskillnadsgatan 32: Investeringsbanken (1975).
Malmskillnadsgatan 62: Johanneksen paloasema (Axel Fredrik Nyström, 1878; laajennus Ferdinand Boberg, 1909)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Malmskillnadsgatan Wikimedia Commonsissa
Majakkalaiva Helsinki

| Helsinki |
| --- | --- |
 Entinen majakkalaiva Helsinki Nosturin rannassa Hietalahdessa maaliskuussa 2007.
Tyyppi:  Majakkalaiva
Aiemmat nimet:  Libauskij (1912–1918) Relandersgrund (1918–1921) Äransgrund (1921–1932) Helsinki (1933–1959) Hyöky (1959–)
Omistaja:  Luotsi- ja majakkalaitos / Merenkulkuhallitus
Rakennustelakka:  Pietari
Luovutettu:  1912
Status:  Ravintolalaivana Haminassa vuodesta 1984.
Tekniset tiedot
Pituus:  42,7 m
Leveys:  7,6 m
Uppouma:  275 t
Lähteet:  
Majakkalaiva Helsinki (myöhemmin S/S Hyöky 1959–) on entinen Helsingin edustan Äransgrundin matalikon majakkalaiva. Se toimii nykyään ravintolana Helsingissä toisella nimellään majakkalaiva Relandersgrund (1918–1921).
Alkuperä

Alus valmistui Putilovin telakalla Pietarissa vuonna 1912. Sen alkuperäinen sijoituspaikka oli Liepāja ja nimi siis venäläisittäin 'ЛИБАВСКИЙ' (Libauskij). Se on mitoiltaan 40,1 × 7,5 × 3 metriä, uppoamaltaan 275 tonnia ja höyryhiilikoneiston teho 240 hevosvoimaa. Aluksessa oli sähkövilkku, sekä ensimmäisenä lajissaan langaton lennätin. Kyseessä oli siis aikakauden vaatimusten mukaan moderni majakkalaiva.
Suomeen tulo

Jääkärit kaappasivat Libaun (nyk. Liepāja) satamassa lähtövalmiina olleen paikallisen majakkalaivan keväällä 1918 ja toivat sen Suomeen, täällä alusta käytettiin sotilaskuljetuksien apualuksena.
Sotatoimien päätyttyä latvialaiset eivät halunneet alusta takaisin joten se sai jäädä Suomeen. Sotasaalismajakkalaivaa ei mainita luetteloissa niistä aluksista, jotka venäläiset halusivat itselleen vuonna 1919, kun rajan väärille puolille eksyneitä aluksia vaihdeltiin edestakaisin.
Merenmittaajien tukialukseksi

Vuonna 1959 valmistui Helsingin uusi pohjamajakka ja majakkalaiva jäi virattomaksi, kunnes myöhemmin siitä päätettiin tehdä merenmittaajien tukialus.  Kaksi vuotta kestäneiden muutostöiden jälkeen aluksesta tuli Pohjanlahtea mittaavan 5. merenmittausretkikunnan tukialus uudella nimellä Hyöky. Sisätilat uusittiin ja alus varustettiin uudella komentosillalla. Aluksen runko maalattiin valkoiseksi, muiden merenmittaustukialusten tapaan.
Alus osoittautui erinomaiseksi tukialukseksi: mittaus- ja apuveneet voitiin nostaa kovalla kelillä kannelle turvaan ja itse aluksessa oli majakkalaivakauden peruja oleva jykevä ankkurikoneisto sieniankkureineen. Se päätettiin jättää paikalleen, toisin kuin entiseen Storbrotteniin, koska Hyöky-alusta tultaisiin käyttämään Pohjanlahdella eli ankarissa sääoloissa, jossa tällaisesta ankkurista olisi erityistä hyötyä eikä aluksessa ollut erityistä tilanpuutetta kuten Ahvenanmereltä vapautuneessa Storbrottenissa.
Alus pysyi miltei lopun käyttöaikansa hiilipolttoisena. Vuonna 1980 siinä kokeiltiin turvebrikettejä, mutta kokeilu loppui lyhyeen aineen hiilikattilalle sopimattomien palamisominaisuuksien takia.
Ravintolalaivaksi

Vuonna 1983 Merenkulkuhallitus sai uuden viisiveneisen nopean luotausryhmän hoitamaan 5. merenmittausretkikunnan töitä ja Hyöky jäi vapaaksi.
Alus myytiin yksityishenkilölle Haminaan ja siitä tehtiin ravintolalaiva. Aluksi se oli merenmittausajan valkokylkisessä ulkoasussa, mutta vuosituhannen vaihteessa se hiljalleen palautettiin alkuperäiseen punarunkoisen majakkalaivan asuunsa ja kylkiin ilmestyi taas nimi Helsinki suurin valkoisin kirjaimin maalattuna. Alkuperäisen mastoon sijoitetun majakkalyhdyn sijasta ilmestyi kansirakennelman katolle vapaasti mukailtu majakkamasto, joka on kuitenkin huomattavasti pienempi kuin Relandersgrund-aluksessa.
Kuten muissakin kahdessa entisöidyssä majakkalaivassa, tämänkin aluksen uudeksi väriksi tuli kustannussyistä viittapunainen, joka on vakioväri. Alkuperäinen italianpunainen olisi ollut nykyisen omistajan kertoman mukaan tilausväri ja hankinta olisi ollut suhteettoman kallis.
Aluksen alkuperäiset höyrykattilat ovat paikoillaan, mutta niitä ei ole vuoden 1983 jälkeen katsastettu käyttöä varten. Samoin potkuri on paikallaan ja höyrykone säilytysrasvattu.
Lokakuun 2008 alussa S/S Hyöky tuotiin silakkamarkkinoiden yhteydessä Helsingin kauppatorin rantaan.
Kansainväliseen majakka- ja majakkalaivaviikonloppuun on majakkalaiva Helsingiltä osallistuttu Haminan Radioamatöörien radioasemalla kutsumerkillä Suomen sodan erikoiskutsumerkillä OF200AD 2009, Haminan Radioamatöörien kilpailukutsumerkki OG5A:lla 2012, 2015 ja osallistutaan 2017. 1998-2007 osallistuminen tapahtui tavanomaisella OH5AD -kutsumerkillä.
Aiheesta muualla

S/S Hyökyn kotisivut
Majakkalaiva - meren erakko. Edustajamme käynti Äransgrundin majakka-aluksella, Suomen Kuvalehti, 31.10.1931, nro 44, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helsingistä "Helsinkiin". Majakkalaiva "iskee silmää" laivoille, antaa luotseja ja tutkii merta, Helsingin Sanomat, 26.07.1936, nro 198, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomenlahden erakkoja, Kuva, 06.07.1938, nro 14, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Malakiitti

Raakamalakiittia emäkivessä.
Levyksi hiottua malakiittia.
Malakiittiveistos Carnegien Luonnonhistoriallisessa museossa.
Malakiittikiteitä
Malakiitti  (emäksinen kuparikarbonaatti Cu2CO3(OH)2) on kuparimalmien muuttumistuloksena muodostuva voimakkaan vihreä mineraali.
Malakiitin nimi on peräisin kreikan kielen sanasta malche, malva. Oletettavasti vaikutusta on myös pehmeää merkitsevällä sanalla malakos.
Malakiitti on tiivis, hienokiteinen mineraali ja esiintyy yleensä pyöreinä, munuaismaisina muodostumina: aggregaatteina (geol. termi: toisiinsa vain ulkonaisesti liittyvien osien kokonaisuus) (ks. kuvat). Malakiitti muodostaa harvoin silminnähtäviä kiteitä tai suuria yksivärisiä kappaleita; nämä ovatkin keräilijöiden keskuudessa haluttuja harvinaisuuksia.
Malakiitti muodostaa myös toisinaan aggregaatteja atsuriitin (atsuurimalakiitti); turkoosin ja krysokollan (eilatinkivi) kanssa.
Esiintymät

Tunnetuimmat esiintymät olivat aikoinaan Uralilla, Venäjällä, Sverdlovskin lähellä, mistä Venäjän tsaarit louhituttivat malakiittia linnojensa sisustukseen seinäkoristeisiin ja kiviupotuksiin.
Nykyisin Kongon demokraattinen tasavalta tuottaa eniten ja hienolaatuisinta malakiittia. Osa kivestä hiotaan paikan päällä muotoonsa, osa siirtyy suoraan raakakivenä maailmanmarkkinoille.
Muita esiintymiä on mm. Australiassa, Chilessä, Arizonassa Yhdysvalloissa, ja Namibiassa, josta löytyy erityisesti kirkkaanvärisiä muunnoksia.
Historia

Malakiittia on käytetty jo antiikin ajoilta asti. Sitä ovat käyttäneet mm. egyptiläiset, kreikkalaiset ja roomalaiset koruihin, amuletteihin, ja malakiittijauhetta luomivärinä. Keskiajalla sen uskottiin suojaavan noidilta, ja pikkulapsia vaaroilta.
Malakiitti korukivenä

Malakiitti on suhteellisen pehmeä ja helposti naarmuuntuva (Mohs’in asteikolla 3,5–4): puukko (teräs) ja lasi naarmuttavat sitä helposti. Naarmuuntuvuudestaan huolimatta se on erittäin suosittu korukivenä ympäri maailman. Sen lohkeavuutta voidaan vähentää pyöröhionnalla, joka edesauttaa iskun jakaantumista ja siten estää halkeilua.
Malakiitti on myös erittäin suosittu materiaali erilaisten veistosten, pienten laattojen ja koriste-esineiden raaka-aineena, koska mineraali esiintyy suhteellisen suurina kappaleina ja pehmeytensä ansiosta sitä on erittäin helppo työstää.
Malakiitin viiru on vihreä mineraalin perusvärin mukaan. Tämä on huomattavissa esimerkiksi jo mineraalia työstettäessä: kivipöly on kirkkaanvihreää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Malakiitti Wikimedia Commonsissa
Mindat: Malachite (englanniksi)
Webmineral: Malachite Mineral Data (englanniksi)
Handbook of Mineralogy: Malachite (pdf) (englanniksi)
Mannervesi

Mannervesi on Rauman eteläpuolella oleva Ihodenjoen vesistöalueeseen kuuluva Selkämeren lahti mantereen ja Pyhämaan saarten välissä.
Hector Malot

| Hector Malot |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1830 La Bouille, Ranska
Kuollut: 18. heinäkuuta 1907 (77 vuotta) Fontenay-sous-Bois, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.amis-hectormalot.fr/hector-malot
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hector Henri Malot (20. toukokuuta 1830 La Bouille, Ranska – 18. heinäkuuta 1907 Fontenay-sous-Bois, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, jonka tuotanto käsittää 70 teosta. Niistä on sittemmin jäänyt elämään lähinnä nuortenkirjat. Malot'n teoksista on suomennettu neljä nuortenkirjaa. Teoksesta Koditon on tehty useita elokuvaversioita.
Suomennetut teokset

Koditon : romaani 1–2 (Sans famille), suomentanut Teuvo Pakkala. Helsinki : Otava, 1898, 1899. – (Otavan helppohintainen kirjasto n:o 38, 39). – Useita laitoksia, muun muassa: Otava, 1975 (Maailman parhaita nuorisoromaaneja). ISBN 951-1-02071-4.
Kosto. Lappeenranta : Osuuskunta Saimaa, 1910.
Pieni tuntematon, suom. Kristiina Kivivuori. Porvoo ; WSOY, 1954. – (Nuorten toivekirjasto 43).
Vihdoinkin kotona (En famille )
suom. A-a. Helsinki : Otava, 1902. (Otavan helppohintainen kirjasto n:o 70)
lyhentäen suom. Toini Kivivuori. Helsinki : Suomen kirja, 1946.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Hector Malotin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Hector Malot Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Storoževoin kapina

Storoževoin kapina oli miehistön kapina neuvostoliittolaisella sotalaivalla Storoževoilla vuonna 1975.
Storoževoi-niminen fregatti kuului Neuvostoliiton Itämeren laivastoon, ja sen asemapaikkana oli Riika. Laivalla tapahtui kapina marraskuussa 1975 sen jälkeen, kun miehistön lomat oli peruttu kurinpidollisten vaikeuksien takia. Kahdeksan upseeria äänesti kapinan puolesta. Miehistön seitsemän vanhinta jäsentä, jotka kieltäytyivät kapinasta, lukittiin hyttiin pääkannen alle. Kapinalliset suuntasivat laivan kurssin kohti Ruotsia, mutta puna-armeijan ilmavoimien hävittäjät pakottivat pommittamalla ja tulittamalla aluksen pysähtymään ennen kuin se oli päässyt pois Neuvostoliiton aluevesiltä. Kapinalliset joutuivat antautumaan, ja heidät kuljetettiin takaisin Riikaan. Storoževoi korjattiin vaurioista ja lähetettiin uudella miehistöllä varustettuna näytöskierrokselle Itämerelle. Tapaus herätti runsaasti huomiota länsimaiden lehdistössä. Laivan päällikkö, poliittinen komissaari Valeri Sablin, tuomittiin sotaoikeudenkäynnissä ja teloitettiin vuonna 1976.
Antonio Manfredi

| Antonio Manfredi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1912
Kuollut: 2001 (88–89 vuotta) Merano, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Antonio Manfredi (1912–2001 Merano, Italia) oli italialainen runoilija ja taiteilija.
Suomennettu runo

Kotiinpaluu (Heimkehr), teoksessa: Lähteenkirkas hiljaisuus: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, suom. ja toim. Anna-Maija Raittila, Kirjapaja 1983 ISBN 951-621-403-7
Mambait

Mambait ovat tetumien jälkeen toiseksi suurin etninen ryhmä Itä-Timorissa. Portugalilaiset kutsuivat heitä nimellä maubere. Maubere tai Mau Bere on yleinen miehen etunimi mambaiden keskuudessa.
Kulttuuri

Pyöreät talot, joissa on kartiomaiset katot ovat mambaiden tyypillisiä asuntoja. Mambait viljelevät riisiä, maissia ja juureksia.
Merkittäviä henkilöitä

Fransisco Xavier do Amaral
Manuel Tilman
Lúcia Lobato
Fernando de Araújo
Shane Maloney

| Shane Maloney |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1953 (ikä 71–72) Hamilton, Victoria, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: rikoskirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Shane Maloney (1953 Hamilton, Victoria, Australia) on australialainen rikoskirjailija.
Maloney opiskeli yhteiskuntatieteitä ja Aasian historiaa Australian kansallisessa yliopistossa. Hän on ollut Melbourne Comedy Festivalin johtaja. Hän on opettanut 2005 vierailijana Melbournessa La Trobe -yliopiston School of Communication, Arts and Critical Inquiryssa. Romaanien ohella Maloney on kirjoittanut kolumneja, matkakertomuksia, artikkeleita ja kirjaesittelyjä. Kahdesta hänen kirjastaan, Stiff ja The Brush-Off, on tehty elokuvat.
Palkinnot ja tunnustukset

2003 Literature Board Grants – Grants for Established Writers
2009 ehdokas: Melbourne Prize – Melbourne Prize for Literature
2009 Ned Kelly Awards for Crime Writing – elämäntyöpalkinto
Suomennetut teokset

Hyvä yritys (Nice try), suomentanut Markku Päkkilä. Otava, 2000 (Crime club) ISBN 951-1-16572-0.
Paljon pyydetty(The big ask), suomentanut Markku Päkkilä. Otava, 2002 (Crime club) ISBN 951-1-17472-X
Aiheesta muualla

Shane Maloneyn kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Jukka Mannerkorpi

Jukka Mannerkorpi (19. heinäkuuta 1944 Savonlinna – 20. toukokuuta 2012 Luxemburg) oli suomentaja ja gastronomi. Hän suomensi ranskankielistä kirjallisuutta ja kirjoitti ruoka-aiheisia kolumneja Helsingin Sanomiin ja Alkon Etiketti-lehteen.
Mannerkorven suomennostuotantoon kuuluu useita merkittäviä ranskankielisiä teoksia, kuten Louis-Ferdinand Célinen Niin kauas kuin yötä riittää, Jean Anthelme Brillat-Savarinin Maun fysiologia, useita Claude Simonin teoksia sekä uudisti isänsä Juha Mannerkorven suomennoksen Albert Camus'n Rutosta. Hän myös kirjoitti itse muutamia ruoka-aiheisia kirjoja.
Mannerkorpi työskenteli EU-kääntäjänä. Hän kuoli sydänleikkauksen komplikaatioihin Luxemburgissa.
Teokset

Dionysoksen jäljillä : ranskalaista ruokakulttuuria, kuvat Hannu Väisänen. Otava, 1990 ISBN 951-1-11360-7
Makuhermolla, WSOY, 1998. ISBN 951-0-22660-2
Suun huvituksia, WSOY, 2004. (Osa kirjoituksista julkaistu aiemmin Helsingin Sanomissa). ISBN 951-0-29273-7
Harri Manner

Harri Manner (19. tammikuuta 1945 Helsinki – 20. marraskuuta 2021 Espoo) oli suomalainen graafikko, kuvittaja ja kirjailija.
Graafikkona Harri Manner tunnetaan muun muassa Love Records -levy-yhtiön närkästystä herättäneestä rohkeasta logosta. 1990-luvun alussa Manner piirsi pilakuvasarjan suomalaisista poliitikoista otsikolla Ihminen on poliittinen eläin.
Monien kirjankansien ja -kuvitusten lisäksi Manner tuli 2000-luvulla esiin myös kirjailijana. Hänen vuonna 2005 julkaisemastaan nykytaidepiirejä satirisoivasta veijariromaanista Suuri performanssi tehtiin myös Yleisradion tuottama ja Tapio Piiraisen ohjaama samanniminen tv-elokuva vuonna 2008, jossa Manner näyttelee pienessä roolissa.
Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2017.
Kirjallisia teoksia

Lähde: Kirjasampo
Eräs herra sanoi kerran,  Artemisia Edizioni 2001
Ihmelapsi Eino tutustuu kuninkaalliseen perheeseen, Artemisia Edizioni 2002
Ars 2005, Nykytaiteen näköaloja, Nastamuumio 2003
Suuri performanssi eli kuinka Jaakko Tolvasesta tuli käsitetaiteilija, WSOY 2005. ISBN 9789510302422
Jos ja kun, WSOY 2010. ISBN 9789510333891.
Humpatti etsii kotia, Hieronymus & Arktinen Banaani 2016. ISBN 9789522702784
Merenvaltias käy kylvyssä & Yksisilmäisten onkimiesten arvoitus, Hieronymus 2016. ISBN 9789526847702
Einari, tytöt ja Kennedy, Arktinen Banaani 2016. ISBN 9789522702968
Kirjoissa ja kansissa – kuvia ja kuvatuksia neljältä vuosikymmeneltä, Hieronymus 2016. ISBN 9789526847719
Virginiankettukoira

| Virginiankettukoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Alkuperäinen käyttö:  ketun metsästys
Nykyinen käyttö:  ketun metsästys
Elinikä:  10–12 vuotta
Muita nimityksiä:  Black and Tan Virginia Foxhound
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Väritys:  black and tan
Virginiankettukoira on yhdysvaltalainen koirarotu, yksi neljästä kettukoirasta. 1700-luvulla se risteytettiin vihikoiran kanssa minkä tuloksena syntyi pesukarhukoira.
Käännös suomeksi
Store Skagastølstind

Store Skagastølstind keskellä. Vasemmalla puolella Vetle Skagastølstind.
| --- | --- |
Sijainti:  Årdal ja Luster, Sognin ja Fjordanen lääni, Norja
Vuoristo:  Hurrungane
Korkeus merenpinnasta:  2 403 m
Prominenssi:  1 014  m 
Suojelualue:  Jotunheimenin kansallispuisto 
Ensimmäinen nousu huipulle:  William Cecil Slingsby vuonna 1876
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Store Skagastølstind on Norjan kolmanneksi korkein vuori. Se sijaitsee Hurrunganen vuoristossa Årdalin ja Lusterin kuntien alueella Sognin ja Fjordanen läänissä. Vuoren valloitti ensimmäisenä William Cecil Slingsby vuonna 1876.
Kirjallisuutta

Helgesen, Morten & Helgesen, Julia 2013: Norges Fjelltopper over 2000 meter. - Glittertind Forlag AS. Skrautvål. ISBN 978-82-997013-7-2
Veronica Stolte-Heiskanen

Veronica Stolte-Heiskanen (11. tammikuuta 1934 Budapest, Unkari – 20. heinäkuuta 1994 Helsinki, Suomi) oli unkarilaissyntyinen suomalainen sosiologi ja Tampereen yliopiston sosiologian professori. Hän tarkasteli muun muassa tutkimuspolitiikan ja tiedeyhteisöjen toiminnan ongelmia.
Stolte syntyi Budapestissä ja pakeni perheensä kanssa toisen maailmansodan jälkeen Saksaan ja sitten Yhdysvaltoihin. Hän opiskeli Columbian ja Chicagon yliopistossa. Valmistuttuaan vuonna 1962 hän muutti Suomeen ja avioitui suomalaisen tutkijan Ilkka Heiskasen kanssa. Hän väitteli vuonna 1967 toisena naissosiologina Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa ja hoiti sosiologian apulaisprofessuuria viransijaisena 1972–1974 ja 1978–1981. Hän siirtyi Tampereen yliopistoon ja hoiti sosiologian professuuria 1982–1994; hän oli myös yliopiston ensimmäinen naispuolinen vararehtori 1990–1993.
Luottamustoimissa Stolte-Heiskanen oli 1974–1977 Westermarck-seuran ensimmäinen naispuheenjohtaja ja kansainvälisen sosiologiliiton ISA:n johtokunnan jäsen. Perhesosiologian sijasta hän keskittyi myöhemmin urallaan tieteentutkimukseen. Stolte-Heiskanen toimi myös Sosiologia-lehden päätoimittajana.
Julkaisuja

Social structure, family patterns and interpersonal influence. Diss. Transactions of the Westermarck Society, 14. Helsinki, 1967.
Stolte-Heiskanen, Veronica – Alestalo, Marja: Tutkimustoiminnan mikrokosmos : tutkimusryhmät ja tuloksellisuus. Helsinki: Suomen akatemia, 1978. ISBN 951-46-3450-0
Kaukonen, Erkki – Stolte-Heiskanen, Veronica (toim.): Science studies and science policy: Proceedings of the Finnish-Bulgarian symposium, organized by the Academy of Finland, the Coordinative Research Group for Science of Science and the University of Tampere, May 14-15, 1984 Tampere. Helsinki: Suomen akatemia, 1984. ISBN 951-715-166-7.
Sociology in the context of social change: Finland and Hungary. University of Tampere, 1989. ISBN 951-44-2422-0.
The changing position of the universities in the science and technology system and the problems of evaluating academic research. University of Tampere, 1991. ISBN 951-44-2899-4.
Skitsofrenia

Skitsofrenia on yksi psykoosisairauksista. Se on psykoosisairauksista yleisin. Skitsofrenian globaali esiintyvyys on keskimäärin noin 0,4 prosenttia. Suomessa noin prosentin väestöstä arvioidaan sairastavan skitsofreniaa..
Skitsofrenia diagnosoidaan ihmisille hyvinkin erilaisin oirein. Keskeisiä oireita ovat todellisuudentajun heikkeneminen eli psykoottisuus, joka johtuu aistiharhoista, harhaluuloista, ajattelutoimintojen häiriintyneisyydestä tai tunteiden latistumisesta. Psykiatri Yrjö Alasen määritelmän mukaan skitsofrenia on ”tavallisesti nuoruudessa tai nuorella aikuisiällä alkava mielisairaus, jolle on tunnusomaista persoonallisuuden toimintojen eheän kokonaisuuden osittainen hajautuminen, kehityksellinen taantuminen, ja taipumus vetäytyä pois suhteista toisiin ihmisiin, subjektiiviseen sisäiseen miellemaailmaan, jota aistinharhat tai harhaluulot enemmän tai vähemmän sävyttävät”.
Skitsofreniaan sairastuminen ei tarkoita yleensä sitä, että henkilö olisi loppuikänsä psykoottisessa tilassa, vaan skitsofrenialla on useita sairaudenkulkuja. Joillain potilailla on vain yksi psykoosijakso, joka on johtanut sairauden diagnoosiin, joillain on oireettomien ja psykoottisten jaksojen vuorottelua ja osalla jatkuvaa psykoottisuutta.
Suomessa on perustettu viimeisten 30 vuoden aikana useita yhdistyksiä, joiden tarkoituksena on vähentää psykoosioireiden näkemistä sairautena ja edistää pyrkimyksiä tulla lääkkeettömästi toimeen mielensisäisten äänien tai muiden psykoosioireiden kanssa.
Yleisyys

Vuonna 2005 tehdyn tutkimuksen mukaan koko maailmassa skitsofrenian elämänaikainen esiintyvyys on keskimäärin 0,4 %. Maailman terveysjärjestö WHO:n mukaan maailmassa on yli 21 miljoonaa skitsofreenikkoa.
Erään arvion mukaan 1,5 prosenttia suomea äidinkielenään puhuvista, mutta vain 0,7 prosenttia ruotsia äidinkielenään puhuvista suomalaisista sairastuu skitsofreniaan. Suomalaisen Terveys 2000 -tutkimuksen mukaan skitsofrenian esiintyvyys olisi 0,87 %. Määrä kasvaa kuitenkin yhteen prosenttiin, kun arvio tehdään hoitoilmoitusrekisterin sekä eläke- tai erityiskorvattavien lääkkeiden rekisterien diagnoositietojen perusteella. Erotus johtuu tutkimuskadosta. Ruotsalaisen Lundby-tutkimuksen mukaan skitsofrenian elämänaikainen esiintyvyys eteläruotsalaisessa Lundbyn kunnassa oli 0,84 prosenttia.
Skitsofrenian esiintyvyys vaihtelee Suomessa alueittain. Suomen yliopistosairaalapiireissä elämänaikainen skitsofrenian esiintyvyys on TYKS:n alueella 0,63 % (95 %:n luottamusväli 0,32–1,22) ja OYS:n alueella 1,84 % (95 %:n luottamusväli 1,25–2,71): esiintyvyydeltään pienimmän ja suurimman yliopistosairaalapiirin esiintyvyyden ero on siis noin kolminkertainen.
Skitsofrenia alkaa usein nuorena, miehillä 3–4 vuotta ennen naisia. Miehillä skitsofrenian alkamishuippu on 15–24-vuotiaana ja naisilla 25–34-vuotiaana. Sairaus voi kuitenkin puhjeta jo ennen 10 ikävuotta tai 50 ikävuoden jälkeen. Skitsofrenia on kuitenkin äärimmäisen harvinainen hyvin nuorella iällä ja oireet voidaan helposti sekoittaa autismiin tai Aspergerin oireyhtymään.