stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulosaaren Vesta
Historia

Seura perustettiin vuonna 1926 nimellä Brändö Idrottsförening. Seuraavana vuonna 1927 perustettiin BIF:n jääpallojaosto, vuotta pidetään myös Vestan perustamisvuotena. Vuonna 1935 jääpallojaosto irtautui Brändö Idrottsföreningistä ja perusti uuden uuden seuran, Vestan, joka jatkoi Brändö IF:n jääpallotoimintaa. Seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin entinen juoksija Rolf Berner.
Vuonna 1938 Vesta saavutti Suomen Palloliiton Helsingin piirin jääpallomestaruuden IV luokassa. Vestan jääpalloilijoiden pelipaitoina olivat Suomen armeijan vanhat harmaat villapaidat aina 1950-luvulle saakka. 1940-luvun lopulla Vesta pelasi maakuntasarjaa ja nousi Suomensarjaan kaudella 1950 voitettuaan ratkaisevassa ottelussa Hyvinkäällä Hyvinkään Palloseuran 5-3. Vestan ensimmäinen taival Suomensarjassa kesti kaksi kautta. Kaudella 1951 se sijoittui etelälohkossa toiseksi viimeiselle sijalle ja 1952 se jäi lohkon viimeiseksi ja putosi takaisin maakuntasarjaan.
Vesta piipahti uudelleen Suomensarjassa 1958, se sijoittui lohkossaan seitsemänneksi ja putosi. Kauden 1964 päätteeksi tapahtunut nousu Suomensarjaan merkitsi kuitenkin aiempia pitempää jaksoa Suomensarjassa. 1960-1970 luvun vaihteen kausina Vesta sijoittui yleensä Suomensarjan etelälohkon sarjataulukon keskivaiheille.
Kaudella 1972-1973 Vesta sijoittui II-divisioonaksi muutetun Suomensarjan etelälohkossa kolmanneksi ja selviytyi historiansa ensimmäisiin mestaruussarjakarsintoihin. Vesta voitti karsinta-avauksessaan Velodromilla Joensuun Maila-Pojat 8-3, mutta hävisi Oulussa Oulun Tarmolle 9-2 ja näin SM-sarjapaikkaa ei saavutettu. Kaudella 1974–1975 Vesta voitti 1972-1973 II-divisioonan etelälohkon ja selviytyi uudelleen mestaruussarjan karsintoihin. Vesta kohtasi karsinnoissa itälohkon ensimmäisen Imatran Pallo-Salamat, jonka se voitti karsintojen ensimmäisessä ottelussaan 3-1 Pirkkolan kentällä Helsingissä, ja pohjoislohkon voittajan Tornion Palloveikot, jolle se koki tappion Tornion Pohjan stadionilla lukemin 6-1. ToPV voitti lopulta karsinnat ja nousi SM-sarjaan.
Vesta pelasi tämän jälkeen tuloksettomia SM-karsintoja vielä vuosina 1986, 1987 ja 1995. Kaudella 1996–1997 Vestan pitkään tavoittelema liiganousu vihdoin toteutui.  Vesta voitti jääpallon I divisioonan ja sijoittui sen jälkeen Bandyliigan karsintasarjassa kolmanneksi Veiterän ja Oulun Palloseuran jälkeen, mikä merkitsi Vestan nousua ensimmäistä kertaa Suomen korkeimmalle sarjatasolle.
Vestan ensimmäinen Bandyliigakausi 1997–1998, sujui sarjanousijalta varsin mallikkaasti; se sijoittui runkosarjassa seitsemänneksi ja selviytyi kahdeksan parhaan joukkueen valioliigaan. Vestan lopullinen sijoitus oli yhdeksäs, kun se hävisi pudotuspelikarsinnoissa paikallisvastustaja Botnialle. Seuraavana kautena 1998-1999 Vesta oli sarjan 11. Seuraavan kauden Bandyliigasta seura vetäytyi. Uudelleen Bandyliigassa se pelasi taas kaudella 2000-2001, sen sijoitus oli kymmenes. Seuraava kausi 2001-2002 toi 12. sijan.
Syksyllä 2002 Vesta joutui luopumaan pääsarjapaikasataan. Syynä oli pelaajapula.
Saavutukset

North American Cupin voitto: 1988
Aiheesta muualla

Vestan kotisivut
Kultakontiaiset

| Kultakontiaiset |
| --- | --- |
 Jättiläiskultamyyrä (Chrysospalax trevelyani)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Afrosoricida
Alalahko::  Chrysochloridea  Broom, 1915
Heimo::  Kultakontiaiset Chrysochloridae  Gray, 1825
Alaheimot 
 Amblysominae  Chrysochlorinae 
Katso myös
   Kultakontiaiset Wikispeciesissä   Kultakontiaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultakontiaiset, kultiaiset eli kultamyyrät (Chrysochloridae) on Afrikassa esiintyvä nisäkäsheimo, joka kuuluu yhdessä tanrekkien kanssa Afrosoricida-lahkoon.
Kultakontiaiset ovat ulkonaisesti niin paljon Australian pussikontiaisia muistuttavia, että niitä erehdyttiin aikoinaan luulemaan keskenään lähisukuisiksi. Kultakontiaiset muistuttavat ulkonäöltään ja elintavoiltaan myös kontiaisia eli maamyyriä, joiden kanssa ne luettiin aiemmin samaan hyönteissyöjien (Insectivora) lahkoon.
Kultakontiaisten esiintymisalue on eteläinen Afrikka suunnilleen Kamerunin seudelle asti. Ne elävät maan alla lähes kaiken aikansa ja syövät muun muassa hyönteisten toukkia ja matoja. Ne ovat hyvin paksuturkkisia, silmät ovat nahan peittämät eikä korvia näy juuri lainkaan.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että kultamyyrien suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin ”kultiaiset”. Kyseinen nimi tarkoittaa nykyisin kuitenkin hyönteisiin kuuluvia kultapistiäisiä (Chrysididae).
Aiheesta muualla

Animal Diversity Web (englanniksi)
Informationen Goldmulle (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q23351  Wikispecies: Chrysochloridae  ADW: Chrysochloridae  BOLD: 983  CoL: 87M  EoL: 7691  EPPO: 1CHRKF  GBIF: 5297  iNaturalist: 42478  IRMNG: 104860  ITIS: 633418  MSW: 11100051  NCBI: 9389  Open Tree of Life: 54168  Paleobiology Database: 40535  Paleobiology Database: 40535  uBio: 106734
Kultafasaani

| Kultafasaani |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Alaheimo::  Phasianinae
Suku::  Kultafasaanit Chrysolophus
Laji::  pictus
Kaksiosainen nimi
 Chrysolophus pictus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kultafasaani Wikispeciesissä   Kultafasaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Naaras
Chrysolophus pictus
Kultafasaani  (Chrysolophus pictus) on kultafasaanien sukuun kuuluva koristeellinen kanalintu.
Tuntomerkit

Kultafasaanikoiras on 90-105 (pyrstön osuus 60-70) senttimetriä pitkä, naaras 60–80 senttimetriä, josta pyrstön osuus 30–35 senttimetriä. Koiraan vatsapuoli on punainen. Selkä ja pää ovat keltaiset ja soitimella koiras levittää viuhkaksi oranssinkeltaisen niskahunnun. Naaraalla on vaatimattomampi ruskea höyhenpuku, jossa on mustia poikkiraitoja.
Koiraan soidinlaulu on yksi- tai kaksitavuinen ja karhea ähk tai äh-ehk. Muuten laji on hiljainen.
Levinneisyys

Kultafasaani elää luonnonvaraisena Keski-Kiinan vuoristoseudulla. Sitä on istutettu esimerkiksi Kaakkois-Englantiin ja Lounais-Skotlantiin.
Aiheesta muualla

ITIS: Chrysolophus pictus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q335113  Wikispecies: Chrysolophus pictus  ADW: Chrysolophus_pictus  Avibase: 093AC1FC5140E629  BirdLife: 22679355  BOLD: 113271  BOW: golphe  BTO: bob3960  CoL: 5Z2F9  eBird: golphe  EoL: 45516037  EUNIS: 100591  EURING: 3960  Fauna Europaea: 96451  Fauna Europaea (new): 2abf4ad6-61cf-4213-b954-5bf459427cf4  GBIF: 5228034  GISD: 2041  iNaturalist: 1230  IRMNG: 10199229  ITIS: 176100  IUCN: 22679355  NBN: NHMSYS0000530284  NCBI: 9089  Observation.org: 1613  Open Tree of Life: 521325  Paleobiology Database: 415629  WoRMS: 1461955  Xeno-canto: Chrysolophus-pictus
Kultaotsasargi

| Kultaotsasargi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Hammasahvenet Sparidae
Suku::  Sparus  Linnaeus, 1758
Laji::  aurata
Kaksiosainen nimi
 Sparus aurata  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Kultaotsasargi Wikispeciesissä   Kultaotsasargi Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kultaotsasargi eli kultaotsa-ahven (Sparus aurata) on hammasahventen (Sparidae) heimoon kuuluva kalalaji. Se on sukunsa Sparus ainoa laji. Se elää Atlantilla, Välimerellä ja Mustallamerellä. Kultaotsa-ahven on tavallisesti noin 35 senttimetrin mittainen ja voi kasvaa maksimissaan noin 70 senttimetrin mittaiseksi. Se saattaa elää jopa yksitoistavuotiaaksi.
HIFK Bandy

| IFK Helsingfors |
| --- | --- |

Perustettu:  1897 (jääpallojaosto 1907)
Kotikunta:  Helsinki
Kotikenttä:  Brahenkenttä
Värit:                
Sarja:  Bandyliiga
Puheenjohtaja:  Erik Hörhammer
Päävalmentaja:  Teemu Laitinen
 Kultaa:  17 (1910, 1911, 1912, 1913, 1934, 1935, 1938, 1939, 1941, 1944, 1978, 1987, 1988, 1998, 2010, 2011, 2013)
 Hopeaa:  20 (1908, 1909, 1914, 1915, 1916, 1919, 1929, 1933, 1936, 1937, 1943, 1965, 1973, 1975, 1980, 1982, 1983, 1984, 2007, 2009, 2015)
 Pronssia:  12 (1945, 1946, 1947, 1966, 1972, 1979, 1986, 1989, 1991, 2000, 2001, 2012)
HIFK Bandy on vuonna 1897 perustetun urheiluseura Helsingin IFK:n jääpallojaosto. Jääpalloa IFK:ssa on pelattu vuodesta 1907. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa Bandyliigassa. HIFK on 17:llä jääpallon Suomen-mestaruudellaan maan menestynein jääpalloseura. Naisten edustusjoukkue pelaa SM-sarjassa ja on voittanut sen kolme kertaa.
Brahenkenttä tammikuussa 2021
Historia > Jääpallon alkuvuodet

Urheilun yleisseura Helsingin IFK perustettiin vuonna 1897. Aluksi seurassa harrastettiin yleisurheilua, hiihtoa ja pikaluistelua. Vuonna 1907 seurassa aloitettiin jääpallon ja jalkapallon harrastus. Jääpallo alkoi HIFK:ssa koululiikunnan kautta, koululaisia houkuteltiin liikunnan pariin ja liittymään IFK:hon. Seuraan perustettiin omat lajijaostot eri urheilulajeille. Aluksi jääpallojaosto oli hockey-jaosto, millä nimellä jääpalloa 1900-luvun alussa vielä kutsuttiin.
Jääpallon Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1908, ja HIFK oli yksi neljästä kilpailuun osallistuneista seuroista. Ensimmäisenä kautena HIFK selviytyi loppuotteluun Polyteknikkojen Urheiluseuraa vastaan, mutta kokeneempana joukkueena PUS vei ensimmäisen mestaruuden lukemin 8–3. Myös seuraavana kautena 1909 PUS päihitti HIFK:n loppuottelussa maalein 6–4.
Ensimmäisen mestaruutensa HIFK voitti vuonna 1910, kun se voitti PUS:n loppuottelussa maalein 12–4. Ensimmäisestä mestaruudesta alkoikin HIFK:n mestaruusputki, se voitti neljä perättäistä mestaruutta kausina 1910–1913. Vuonna 1911 loppuottelussa kaatui Viipurin IFK lukemin 15–7, seuraavana vuonna Viipurin SLU maalein 10–3 ja vuonna 1913 Viipurin Sudet 4–3.  Seuran johtohahmona oli ensimmäisinä kausina Viking Hulldén, joka menehtyi tapaturmaisesti 1913.
Mestaruusputken jälkeen HIFK selviytyi loppuotteluun asti myös kausina 1914, 1915 ja 1916, mutta jokaisena vuotena vastustajana ollut Viipurin Bandy- ja jalkapalloseura, myöhemmin Viipurin Susina tunnettu seura, vei mestaruuden. Loppuottelut päättyivät Susien voittoon lukemin 6–4, 8–2 ja 8–3. HIFK selviytyi SM-loppuotteluun vielä vuonna 1919, mutta hävisi sen jälleen Viipurin Susille maalein 2–11. Alkuvuosien jälkeen HIFK:n menestys hiipui, ja seuraavan kerran se oli loppuottelussa kaudella 1929, jolloin Sudet vei taas mestaruuden maalein 5–0.
Historia > SM-sarjan alkuvuodet

Vuonna 1931 jääpallossa siirryttiin sarjamuotoiseen kilpailuun. Ensimmäisinä kausina HIFK jäi paikalliskilpailijoidensa ja viipurilaisseurojen taakse. Vuonna 1933 seura sai hopeaa ja vuonna 1934 HIFK palasi 21 vuoden tauon jälkeen mestariksi. Mestaruuden ratkaisemiseen tarvittiin uusintaottelu, sillä sarjan päättyessä HIFK oli Viipurin Palloseuran kanssa tasapisteissä. HIFK voitti Pallokentällä pelatun ottelun 3-2. Myös seuraavana vuonna HIFK voitti mestaruuden ja taas mestaruuden ratkaisemiseen tarvittiin uusintaottelu, tällä kertaa Susia vastaan. HIFK voitti Pallokentällä Sudet maalein 2-0. Kirkkaimpana tähtenä mestaruuskausina 1933 ja 1934 joukkueessa oli eniten maaleja sarjassa iskenyt Olof Strömsten.
HIFK:n mitaliputki jatkui myös seuraavina kausina. 1936 ja 1937 tuli hopeaa, jälkimmäisenä kautena mestaruus ratkesi vasta loppuottelun uusintaottelussa HJK:n hyväksi.
Vuonna 1938 HIFK palasi taas mestariksi, kun se voitti loppuottelussa WP-35:n. Seuraavana kautena 1939 loppuottelussa kaatui YVPS.
Seuraava kausi peruttiin talvisodan takia.  Vuonna 1941 oli välirauhan aikana taas mahdollista pelata Suomen mestaruudesta. Loppuottelussa pelasivat HIFK ja sen uusi paikallisvastustaja, Helsinkiin evakuoitunut Viipurin Sudet. Ottelun ja mestaruuden voitti HIFK maalein 4-2. Vuonna 1942 jatkosota esti SM-sarjan pelaamisen, mutta pienimuotoinen jääpallotoiminta oli mahdollista. Helsingissä pelattiin niin sanottua sotasarjaa paikallisten seurojen voimin. HIFK:n ohella sarjassa pelasivat HJK, HPS, KIF, TMP ja Kullervo. Sudet ei ollut mukana, sillä seura odotti jo paluuta takaisinvallattuun Viipuriin.
Kaudet 1943 ja 1944 pelattiin jatkosodasta huolimatta. Mestaruussarja pelattiin sotavuosina cup-muotoisena. WP-35 vei mestaruuden 1943 ja HIFK oli hopealla. Seuraavana kautena osat vaihtuivat.
Seuraavina kolmena kautena 1945–1947 HIFK oli kolme kertaa perättäin pronssilla. Sotavuodet verottivat myös HIFK:n miehistöä, seuran jääpalloilijoista Jarl Malmgren kaatui sodassa.
1930–1940-luvuilla HIFK oli Suomen jääpallon menestynein seura – se oli mitaleilla 13 peräkkäistä kautta. Mitaleita olisi saattanut olla enemmänkin, ellei kahta kautta olisi peruttu sotien takia. Noina vuosikymmeninä seuran suurimpia nimiä olivat SM-sarjan maalikuninkuuksia voittaneet Olof Strömsten ja Erik Åberg, sekä muun muassa Frans Karjagin, Torsten Svanström ja Odert Forsstedt.
Historia > Suomensarjakaudet

Kauden 1947 pronssin jälkeen HIFK:n menestys hiipui. Kaudella 1948 se sijoittui 20. joukkueen kaksilohkoisessa SM-sarjassa kahdeksanneksi. Myös seuraavina kausina HIFK sijoittui sarjan keskikastiin. Vuonna 1952 HIFK oli vielä neljäs, mutta seuraavana kautena 1953 seura sijoittui SM-sarjassa toiseksi viimeiseksi ja putosi Suomensarjaan kaudeksi 1954. Putoaminen ratkesi vasta uusintaottelussa HJK:ta vastaan. Kaudet 1955 ja 1956 Suomensarjassa olivat HIFK:n historian heikoimmat, kun se oli Suomensarjan etelälohkossa viides. Putoaminen maakuntasarjaankaan ei ollut kaukana, HIFK oli vuonna 1955 vain pisteen sarjan viimeistä Porin Kärppiä edellä.
Pohjakosketuksesta alkoi taas nousu SM-sarjaan, vuonna 1958 HIFK voitti oman Suomensarjan lohkonsa ja eteni SM-sarjakarsintaan. Tasaisen karsintasarjan jälkeen HIFK nousi viiden Suomensarjassa vietetyn kauden jälkeen takaisin SM-sarjaan.
Ensimmäisenä nousun jälkeisenä kautena HIFK onnistui säilyttämään SM-sarjapaikkansa niukasti, kun se uusintaottelussa putoamisesta voitti Mikkelin Palloilijat. Kolmen SM-sarjakauden jälkeen HIFK putosi takaisin Suomensarjaan vuonna 1961 – silloinkin vasta uusintaottelun jälkeen, tällä kertaa vastassa oli Veitsiluodon Vastus. HIFK:n toinen Suomensarjavisiitti kesti kaksi kautta, paluun SM-sarjaan se teki kaudeksi 1964. HIFK:n nousua takaisin pääsarjaan johtivat Oulusta HIFK:n riveihin värvätyt Kalevi Pirkola, Alpo Aho ja Raimo Okkonen. Kausi 1964 toi SM-sarjassa yhdeksännen sijan ja HIFK olisi pudonnut takaisin Suomensarjaan, mutta seuraavaksi kaudeksi sarjan joukkuemäärää nostettiin kahteentoista. Vuodesta 1964 HIFK on pelannut yhtäjaksoisesti korkeimmalla sarjatasolla.
Historia > Oululaisten johdolla takaisin mitaleille

Seuraavana vuonna 1965 HIFK aiheuttikin kauden suurimman yllätyksen etenemällä SM-loppuotteluun saakka. Loppuottelussa WP-35 ei kuitenkaan antanut HIFK:n enää yllättää ja voitti Varkaudessa pelatun ottelun 5-1. Seuraavana vuonna HIFK oli pronssilla, mutta sen jälkeiset kaudet sujuivat sarjan keskikastissa, sarjasta putoamiselta HIFK kuitenkin välttyi. 1970-luvun alkukausina HIFK oli kolme kertaa mitaleilla, mutta kirkkain mitali jäi puuttumaan. Lähimpänä mestaruutta se oli kaudella 1972–1973, jolloin se oli mestaruuden voittanutta Vastusta pisteen jäljessä. HIFK:n paluuta mitaleille avittivat OPS:sta ja OTP:stä tulleet oululaispelaajat Alpo Aho, Kalevi Pirkola, Veikko Allinen, Raimo Okkonen, Seppo Kilponen, Seppo Kovala ja Kimmo Palmas. Kovimman menetyksen HIFK koki joulukuussa 1971, kun Kalevi Pirkola löi päänsä jäähän kaaduttuaan tapaninpäivän ottelun alkulämmittelyssä. Hän menehtyi vammoihinsa sairaalassa pari päivää myöhemmin. Hänellä ei ollut tapahtumahetkellä kypärää päässään.
Historia > Luonnonjääaika päättyy

Marraskuussa 1977 Oulunkylän tekojääradan valmistuminen merkitsi HIFK:lle ja muille helsinkiläisseuroille merkittävää parannusta harjoitusolosuhteisiin, mikä kantoi hedelmää tulevina vuosina. Kaudella 1977–1978 HIFK voitti uudella kotikentällään mestaruuden 34 vuoden tauon jälkeen. Se voitti ensin runkosarjan ja eteni loppuotteluun Oulun Luistinseuraa vastaan. Helsingissä pelatun ottelun HIFK voitti jatkoajan jälkeen maalein 4-3. Joukkueen suurin sankari oli maalikuninkuuden voittanut Veikko Niemikorpi, joka iski myös finaalin ratkaisseen maalin.
Uuden kotikenttänsä myötä HIFK teki paluun yhdeksi SM-sarjan parhaista seuroista ja 1980-luvulla se oli lähes joka vuosi mitaleilla. Seuraavaa mestaruutta saatiin kuitenkin odottaa 11 vuotta, kun seura palasi mestariksi kaudella 1986–1987, kun se voitti loppuottelussa OLS:n. Seuraavana kautena HIFK uusi mestaruutensa voittamalla loppuottelussa Veiterän. Ottelu pelattiin uudella Kallion tekojääradalla. Mestaruuskausina joukkueen suurimpia nimiä olivat muun muassa Veikko Niemikorpi ja Kari Peuhkuri.
Historia > Uuden sukupolven aika

Mestaruuden jälkeisinä kausina HIFK oli vielä pronssilla 1989 ja 1991, mutta sen jälkeen menestystä ei enää tullutkaan 1980-luvulla menestyneen sukupolven väistymisen myötä, ja uutta vauhtia piti hakea bandyliigan karsinnoista asti kaudella 1994–1995. Sarjapaikka kuitenkin säilyi vaivatta 1.divisioonan joukkueita vastaan pelattaissa.
Uudelleen mitalipeleihin HIFK selviytyi kaudella 1997–1998, jolloin seura voitti jälleen Suomen mestaruuden. Vastassa finaalissa oli kauden yllättäjä Botnia. Edellisen kerran finaalissa oli ollut vastakkain kaksi helsinkiläistä seuraa vuonna 1937, jolloin HJK voitti uusintaottelussa HIFK:n. Tasaisen loppuottelun Botniaa vastaan HIFK voitti maalein 4-2. Mestaruuskauden 1998 jälkeisinä kausina HIFK pysytteli kärjen tuntumassa, mutta kirkkainta mitalia ei tullut.
Historia > Jälleen huipulle

Finaalipaikkaan seura ylsi jälleen 2007, yhdeksän vuoden tauon jälkeen, mutta ToPV oli loppuottelussa selvästi parempi. Seuraavana kautena Porin Narukerä pudotti HIFK:n heti puolivälierissä, mutta 2009 HIFK selviytyi loppuottelusarjaan OLS:aa vastaan. Loppuottelut pelattiin paras kolmesta järjestelmällä. Ottelusarja venyi kolmanteen otteluun, Oulussa pelatun ottelun OLS voitti selvästi ja HIFK:lle hopeaa.
Seuraavana kautena osat vaihtuivat, HIFK kohtasi loppuottelussa taas OLS:n mutta tällä kertaa mestaruus jäi HIFK:lle voitoin 2-0. Kaudella 2010–2011 HIFK eteni taas finaaliin asti, missä vastaan asettui Kampparit. Mikkelissä pelatussa ottelussa mestaruus ratkesi HIFK:n hyväksi vasta rangaistuslaukauskilpailussa. Seuraavana kautena 2011–2012 Narukerä pudotti HIFK:n välierissä, mutta HIFK:lle jäi kaudesta käteen pronssimitalit.
Kauteen 2012–2013 HIFK lähti haastajan asemasta Mikkelin Kamppareiden ollessa suurin mestarisuosikki. HIFK sijoittui runkosarjassa toiseksi ja pudotti pudotuspeleissä ensin Botnian voitoin 2-1 ja välierissä Akilleksen voitoin 2-1. HIFK sai vastaansa loppuottelussa Narukerän, joka pudotti suurimman suosikin Kampparit välierissä. Brahen kentällä pelatun loppuottelun voitti HIFK maalein 3-1. Mestaruus oli HIFK:lle seuran 17:s, mikä nosti sen maan ykköseksi mestaruuksien määrässä.
Historia > Naiset

HIFK:n jääpallon naisten edustusjoukkue pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla SM-sarjassa. HIFK on voittanut sen kolme kertaa. Mestaruudet tulivat vuosina 1986–1987 ja 2011.
Kotikenttä

HIFK:n jääpallojoukkueen kotikenttä on Alppiharjun kaupunginosassa sijaitseva Brahen kenttä. Helsingin kaupungin liikuntavirasto kutsuu talvisin paikalla olevaa tekojäärataa Kallion tekojääradaksi, vaikka se sijaitseekin Alppiharjun puolella.
Ennen Brahen kentälle siirtymistä HIFK:n kotikenttänä oli Oulunkylän kaupunginosassa sijaitseva Oulunkylän tekojäärata, joka on nykyisin Botnian kotikenttänä.
Pelaajat ja valmentajat > Seurassa pelanneita pelaajia

Tunnettuja HIFK:ssa pelanneita jääpalloilijoita ovat muun muassa Torsten Svanström, Frans Karjagin, Erik Åberg, Jarmo Haavisto, Veikko Niemikorpi ja Mika Mutikainen.
Saavutukset

17 Suomen mestaruutta
20 SM-hopeaa
12 SM-pronssia
1 Euroopan Cupin hopea: 1988
2 Euroopan Cupin pronssia: 1987, 1998
6 Cup-voittoa
2 naisten Suomen mestaruutta
Hippias (laajempi dialogi)

Laajempi Hippias (m.kreik. Ἱππίας αʹ; lat. Hippias Maior) on Platonin nimiin pantu dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Kauniista (Περὶ τοῦ καλοῦ, Peri tou kalou). Dialogissa Sokrates keskustelee sofisti Hippiaan kanssa kauneuden määritelmästä. Monet tutkijat pitävät dialogia epäperäisenä.
Historia

Platonin teosten joukossa laajempi Hippias on luettu tämän varhaisvaiheen dialogeihin. Dialogi on todennäköisesti kuitenkin epäperäinen, eli se ei ole todellisuudessa Platonin kirjoittama. Teos hyökkää sofistien käsityksiä ja argumentointia vastaan satiirisen komedian keinoin. Platon olisi sinällään voinut kirjoittaa tällaisen teoksen, mutta Platonin muihin vastaavanlaisiin myöhempiin teoksiin verrattuna teos on hyvin karkea. Tyylinsä vuoksi sitä on puolestaan vaikea pitää Platonin varhaisvaiheen tuotantona. Jotkut tutkijat ovat arvelleet, että Platon ja hänen oppilaansa kirjoittivat teoksen yhteistyössä Akatemiassa, tai sen kirjoittivat oppilaat Platonin valvonnassa. Dialogi ei liity lyhyempään Hippias-dialogiin.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu VII tetralogiaan yhdessä lyhyemmän Hippiaan sekä dialogien Ion ja Meneksenos kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin kumoaviin (anatreptikos) teoksiin.
Sisältö

Sokrates hämää Hippiasta niin, että esittää mukamas jonkun toisen esittämiä kysymyksiä ja pyytää Hippiaalta neuvoja tätä toista vastaan. Tämä toinen henkilö paljastuu karkeaksi mutta kovaksi väittelijäksi, jolta mikään ei jää huomaamatta ja jolle olisi turha mennä väittämään puuta heinää. Hippias on usein vaikeuksissa, koska hänen argumenttinsa eivät mene helposti läpi. Lopulta käy ilmi, että kyseessä on Sokrates itse.
Aluksi Hippias yrittää määritellä kauneuden esimerkkien, kuten ”kaunis neito”, avulla. Sokrates osoittaa, että kauneinkin neito on jumaliin verrattuna ruma. Sen sijaan heidän tulisi löytää aina pätevä kauneuden käsite. Seuraavaksi Hippas yrittää kultaa — kulta olisi aina ja kaikkialla kaunista kaikkien mielestä. Sokrates saa osoitettua, että jossain tapauksissa, kuten kuvanveistossa, halvempikin materiaali voi olla yhtä kaunista mutta tarkoituksenmukaisempaa. Päädytään siihen, että kauneus on sopivuutta.
Tämän jälkeen Hippias yrittää väittää, että todellista kauneutta on elää rikkaana, terveenä ja kreikkalaisten kunnioittamana vanhaksi ja saada kunniakkaat hautajaiset. Sokrates osoittaa, ettei heeroksille, kuten Akhilleukselle, olisi ollut kunniakasta olla kuolematta nuorena. Hippiaan vastaus ei siis vieläkään kelvannut yleispäteväksi. Väittely jatkuu sopivuusaiheesta. Päädytään siihen, ettei kaikki kyvykkyys ja käyttökelpoisuus voi olla kaunista, koska henkilö voi olla kyvykäs myös tekemään pahaa ja rumaa — kauneus on siis käyttökelpoisuutta ja kyvykkyyttä hyvän tekemiseen. Tästä kuitenkin seuraisi, että kauneus olisi syy ja hyvä seuraus, kun taas Sokrates ja Hippias vaativat, että kauneuden tulee olla itsessään hyvää, ei ainoastaan sen aiheuttaja.
Seuraavaksi he yrittävät lähestyä kauneutta määrittelemällä sen kuulon ja näön kautta saatavaksi mielihyväksi. Kaikkia mielihyvää tuottavia asioita ei kuitenkaan saada mahtumaan kuulolla ja näöllä aistittaviksi, joten joudutaan toteamaan, etteivät ne siis ole kauniita vaan ainoastaan miellyttäviä. Lopulta keskustelu päätyy umpikujaan, ja myös Hippias kyllästyy vääntämiseen. Hän toteaa kauneuden olevan sitä, että puhuu hyvin oikeuden istunnossa, saa kuulijansa vakuuttumaan ja näin voittaa istunnon. Sokrates ei voi hyväksyä tällaista sofisteille tyypillistä näkökantaa, sillä eihän voi tietää, onko joku puhunut kauniisti, jos ei tiedä mitä kauneus on.
Kirjallisuutta > Suomennos

Platon: Hippias (laajempi dialogi). Teoksessa Teokset VII.  (Toinen painos)  Suomentanut Marja Itkonen-Kaila. Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15898-8