Maailmojen sota (vuoden 1938 radiokuunnelma)
Yleisön reaktiot

Syksyllä 1938 radionkuuntelijat olivat tottuneet siihen, että ohjelmat keskeytyivät uutislähetysten takia, mikä johtui sodanuhasta Euroopassa ja Münchenin sopimusneuvotteluista. Jotkut, jotka olivat kuulleet vain osia lähetyksestä, luulivatkin hyökkääjien olevan marsilaisten sijaan saksalaisia.
Princetonin yliopiston professori Hadley Cantril arvioi alun perin vuonna 1940 julkaistussa tutkimuksessaan The invasion from Mars: a study in the psychology of panic, että Maailmojen sodalla oli ainakin kuusi miljoonaa kuuntelijaa. Se oli vähän verrattuna kilpailevalla NBC-kanavalla samaan aikaan esitettyyn Chase and Sanborn Hour -ohjelmaan, jolla oli yli 30 miljoonaa kuulijaa. Monet Chase and Sanborn Hourin kuuntelijat vaihtoivat kuitenkin kanavaa, kun ohjelman alusta oli kulunut noin 12 minuuttia, koska silloin päättyi Edgar Bergenin komediaesitys ja alkoi Nelson Eddyn laulama ”Neapolitan Love Song”. Samalla hetkellä Maailmojen sodassa esitettiin selostusta sylinterin laskeutumispaikalta Grover’s Millissä, ja monet kanavalle siirtyneet kuulijat uskoivat, että kyseessä oli todellinen uutislähetys.
Dokumenttielokuvan Taistelu elokuvasta Citizen Kane mukaan Welles tiesi Chase and Sanborn Hourin aikataulun ja uutislähetyksen ajankohta oli valittu sen perusteella. Kesken lähetyksen kanavaa vaihtaneet eivät myöskään kuulleet, kun lähetyksen kerrottiin olevan radiokuunnelma. Asiasta kuulutettiin lähetyksen alussa, sitten noin 40 minuutin kohdalla ja vielä lähetyksen päätteeksi.
Lehdistö kirjoitti lähetyksen synnyttämästä paniikista laajasti: kuukauden kuluttua aiheesta oli ilmestynyt noin 12 500 lehtiartikkelia. Lehtiuutisten mukaan säikähtäneet kuuntelijat tukkivat tiet, piiloutuivat kellareihin ja aseistautuivat. The New York Times kertoi etusivullaan 20 perheen paenneen kadulle märät pyyhkeet kasvoillaan, marsilaisten taistelukaasuilta suojautuakseen. Sanomalehtien epäillään kuitenkin liioitelleen uutisoinnissaan. Lehdistössä pidettiin nimittäin radiota kilpailijana, varsinkin kun Münchenin sopimuksen uutisoinnissa radio oli päässyt etusijalle. Lehdet saattoivat käyttää Maailmojen sodan aiheuttamaa paniikkia hyväkseen osoittaakseen, että radiossa toimittiin vastuuttomasti. Tutkija Elizabeth McLeodin mukaan lehdistö liioitteli kostaakseen sen, että se oli jäänyt taka-alalle edellisinä kuukausina. Lehdistössä kerrottiin myös sydänkohtauksista ja itsemurhista, joiden todenmukaisuutta ei myöhemmin ole voitu osoittaa.
Washingtonin osavaltiossa kuunnelman lähettivät seattlelaiset KIRO- ja KVI-asemat. Concreten kylässä sattui lähetyksen aikana sähkökatkos. Osa asukkaista pakeni hevoskärryillä läheisille vuorille, mistä he seuraavana päivänä palasivat kuultuaan totuuden tapahtumista. Seattle Post-Intelligencer kirjoitti tapahtuneen olevan osoitus "radiossa yleisesti vallitsevasta vastuuttomuudesta ja radion olennaisista puutteista".
Hadley Cantrilin vuonna 1940 julkaisema The Invasion From Mars: A Study in the Psychology of Panic oli ensimmäisiä aihetta käsitteleviä tutkimuksia. Cantrilin mukaan kuudesta miljoonasta kuulijasta ainakin miljoona oli peloissaan tai huolissaan. Hän mainitsee tutkimuksessaan henkilöitä, jotka "marsilaisten hyökkäyksen" aikana tunsivat myrkkykaasun hajua ja saivat tukehtumisoireita. Cantrilin tutkimusta on arvosteltu siitä, että siinä haastateltiin vain 135:tä henkilöä ja tuotiin esille lähinnä vain dramaattisimpia kertomuksia. Tutkimuksessa kerrotaan myös, että tiedotusvälineet ja poliisi saivat joissain osissa New Jerseytä puhelinsoittoja 40 prosenttia enemmän kuin yleensä, mutta puhelujen tarkoitusta ei ollut tutkittu. Vaikka joissain puheluissa tiedusteltiinkin esimerkiksi verenluovutuspaikkoja tai luetteloa kuolonuhreista, niin CBS sai myös puheluja, joissa onniteltiin Mercury Theateria onnistuneesta halloweenlähetyksestä tai oltiin vihaisia liiallisesta realismista. Monet tutkijat ovatkin nykyään sitä mieltä, että Cantrilin kuvaus paniikista on liioiteltu.
Muissa, myöhemmissä tutkimuksissa kerrotaan myös ihmisistä, jotka kertoivat nähneensä liekkejä tai marsilaisten taistelukoneita tai kuulleensa konekiväärin tulitusta. On olemassa kuitenkin vain hyvin vähän näyttöä siitä, että ihmiset olisivat tehneet mitään konkreettista, kuten paenneet tai aseistautuneet. Sosiologi Robert E. Bartholomew’n mukaan on joka tapauksessa selvää, että monet kuulijat uskoivat kuunnelman olevan totta ja media vaikutti ihmisten käsityksiin. Tähän ei vaikuta se, oliko paniikkiin joutuneita kuulijoita joitain kymmeniä tuhansia vai jopa yli miljoona.