stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kesäolympialaiset 1972
Mitalitaulukko

Kisojen selvästi menestyksekkäimmät maat olivat Yhdysvallat ja Neuvostoliitto.
| Vuoden 1972 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1972 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1972 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1972 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1972 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1972 kesäolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Neuvostoliitto | 50 | 27 | 22 | 99 |
| 2 |  Yhdysvallat | 33 | 31 | 30 | 94 |
| 3 |  Itä-Saksa | 20 | 23 | 23 | 66 |
| 4 |  Länsi-Saksa | 13 | 11 | 16 | 40 |
| 5 |  Japani | 13 | 8 | 8 | 29 |
| 6 |  Australia | 8 | 7 | 2 | 17 |
| 7 |  Puola | 7 | 5 | 9 | 21 |
| 8 |  Unkari | 6 | 13 | 16 | 35 |
| 9 |  Bulgaria | 6 | 10 | 5 | 21 |
| 10 |  Italia | 5 | 3 | 10 | 18 |
| 11 |  Ruotsi | 4 | 6 | 6 | 16 |
| 12 |  Iso-Britannia | 4 | 5 | 9 | 18 |
| 13 |  Romania | 3 | 6 | 7 | 16 |
| 14 |  Suomi | 3 | 1 | 4 | 8 |
| 14 |  Kuuba | 3 | 1 | 4 | 8 |
| Yhteensä | Yhteensä | 195 | 195 | 210 | 600 |
Lähde: Munich 1972 olympic.it. Viitattu 19.1.2016. (englanniksi)
Osallistuneet maat.  Osallistui ensimmäistä kertaa.   Osallistui, aiempia osallistumisia.   Ei osallistunut.
Kesäolympialaisten 1972 kultamitali.
Aslambek Aslahanov

Aslambek Aslahanov
Aslambek Ahmedovitš Aslahanov (ven. Асламбек Ахмедович Аслаханов; 11. maaliskuuta 1942 – 11. elokuuta 2024) oli venäläinen poliitikko.
Aslahanov istui valtioduuman jäsenenä vuosina 1999–2003 ja oli Vladimir Putinin neuvonantaja Tšetšeniaa sekä Pohjois-Kaukasiaa koskevissa asioissa vuosina 2004–2008. Hän oli tšetšeeni. Aslahanov ehdotti Beslanin koulukaappauksen yhteydessä seitsemänsadan venäläisen julkisuuden henkilön vapaaehtoista menemistä kouluun panttivangeiksi vastineeksi lasten vapauttamisesta. Aslahanov otti lennon Moskovasta tapahtumapaikalle suunnitelmansa toteutumisen toivossa. Paikalle päästyään hän kuitenkin pystyi vain toteamaan koulukaappauksen tuhoisan päätöksen. Vuosina 2008–2012 Aslahanov istui Venäjän liittoneuvostossa.
Aslahanov opiskeli Harkovassa ja väitteli oikeustieteen tohtoriksi. Hän toimi Neuvostoliiton sisäministeriössä poliisin kenraalimajurina. Aslahanov sai tunnettavuutta myös työstään sambo-kamppailulajin harjoittajien kansainvälisen yhteisön kehittämisessä. Aslahanov sai monia palkintoja ja tunnustuksia, kuten Venäjän kunniamerkin, Ystävyyden kunniamerkin, Kunniamerkin ansioista isänmaalle ja Punalipun kunniamerkin.
Kiinteistön vaihto

Kiinteistön vaihto on kiinteistön luovutustoimi, jossa vastikkeen pääosan muodostaa toinen kiinteistö. Kiinteistön kauppa on vastikkeellinen luovutus, jossa muu kuin kiinteä omaisuus muodostaa vastikkeen pääosan. Kiinteistönvaihto on melko harvoin käytetty toimenpide, mutta sitä tarvitaan esimerkiksi maatilojen tilusjärjestelyissä ja toteutettaessa kaavajärjestelyjä. Kiinteistönvaihtoon sovelletaan soveltuvin osin kiinteistön kauppaa koskevia säännöksiä kaupan muodosta, saannonmoitteesta ja kaupanvastuusta. Vaihtoon ei kuitenkaan sovelleta etuosto-oikeutta. Pelkässä kiinteistönvaihdossa osapuolet yleensä edellyttävät, että kiinteistöt ovat samanarvoiset. Useimmiten toinen sopijapuoli joutuu maksamaan myös muuta vastiketta, kuten rahaa tai osakkeita, välirahana arvojen erotuksen verran.
Aiheesta muualla

Oikeustiede:kiinteistövaihto Tieteen termipankki. 14.01.2014. Viitattu 14.1.2014.
Arabella Kiesbauer

| Arabella Kiesbauer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. huhtikuuta 1969 (ikä 55) Wien, Itävalta
Ammatti:  Juontaja, käsikirjoittaja, näyttelijä
Puoliso:  Florens Eblinger (2004–)
Lapset:  Nika
Aiheesta muualla
Kotisivu
Arabella Cosima-Asereba Kiesbauer (s. 8. huhtikuuta 1969 Wien, Itävalta) on televisiojuontaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän kasvoi Wienissä isoäitinsä kanssa, koska hänen äitinsä Hannelore (ranskalainen teatterinäyttelijä) ja isänsä Sammy Amissah (suunnittelija Ghanasta) asuivat erillään.
Kun hän opiskeli journalismia ja dramaturgiaa, hän aloitti samaan aikaan juontotyönsä itävaltalaisen yleisradion ORF-nimisellä kanavalla. Vuosina 1994–2004 hän juonsi omaa päivittäistä talk show’taan nimeltä Arabella saksalaisella Pro7-televisiokanavalla.
19. tammikuuta 2006 hän alkoi pitää omaa viikoittaista myöhäisillan talk show’ta nimeltä Talk ohne Show berliiniläisellä televisioasemalla N24. 40 jakson jälkeen hän alkoi kuitenkin kärsiä stressistä matkustaessaan Wienin ja Berliinin väliä viikoittain. Kiesbauer voitti useita palkintoja televisiotyöstään.
9. kesäkuuta 1995 Kiesbauer joutui kirjepommin kohteeksi Pro7-studiolla. Hän ei kuitenkaan avannut kirjettä itse, vaan hänen avustajansa, joka loukkaantui.
Kiesbauer esiintyi saksalaisen Playboy-lehden kannessa ja 14 sivulla heinäkuussa 1995.
Marraskuusta 2004 lähtien Kiesbauer on ollut naimisissa liikemies Florens Eblingerin kanssa. Heillä on vuonna 2007 syntynyt tytär.
Osittainen televisiotyö

Kesäkuu 1994-2004: Arabella-ohjelman juontaja
Helmikuu 1996 - huhtikuu 1997: Arabella night -ohjelman juontaja
Sept. 1996: Arabella Help! -ohjelman juontaja
2002/2003: Starmania-ohjelman juontaja
2003/2004: Starmania - Die neue Generation -ohjelman juontaja
2003, 2004, 2005 ja 2006: Esiintyi Wienin valtionoopperassa
Elokuu 2004: Sound of Football -gaalan juontaja
Syksy 2004:  Die Austro-Pop-Show -ohjelman juontaja
Vuodesta 2006: N24-kanavan talk show -ohjelman Arabella Kiesbauer juontaja
Vuodesta 2006: Starmania-ohjelman juontaja
17. joulukuuta 2007 hän juonsi Fifan vuoden pelaaja -gaalan Rainer Maria Salzgeberin kanssa
Kirjat

Mein Erfolgs Programm (1998) ISBN 3-8025-1360-6
Nobody is perfect (2001) ISBN 3-404-14246-2
Mein afrikanisches Herz (2007) ISBN 3-8661-2132-6
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Arebella Kiesbauer suomalaisessa Internet Movie Databasessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Kiesbauer juontaa omaa talk showtaan nimeltä Arabella Saksan televisiossa.
Kielopuukasvit

| Kielopuukasvit |
| --- | --- |
 Kiiltokielopuu (Pittosporum tobira)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Kielopuukasvit Pittosporaceae  R.Br.
Katso myös
   Kielopuukasvit Wikispeciesissä   Kielopuukasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kielopuukasvit (Pittosporaceae) on aitokaksisirkkaisten Apiales-lahkoon kuuluva heimo, jossa on 6–9 sukua ja 200 lajia. Kielopuut (Pittosporum) käsittävät lajeista enemmistön, 140 lajia. Ne kasvavat heimolaisineen Vanhan maailman trooppisilla ja lämpimillä alueilla lajien keskittyessä Australiaan.
Tuntomerkit

Kielopuukasvit ovat aromaattisia puuvartiskasveja (puita, pensaita tai liaaneja), toisinaan okaisia. Lehdet ovat yksinkertaisia ja korvakkeettomia. Kukat ovat melko huomiota herättäviä, ja niissä on yhtä paljon niin verho-, terä- kuin hedelehtiäkin. Hedelmä on usein kotamainen, ja siemenet ovat pihkamaisen mallon ympäröimiä. Verhiö ei säily hedelmäasteelle.
Kielopuukasvien nuoressa varressa on johtojännelieriö. Varren nivelen kohdalla siinä on joko yksi tai kolme aukkoa, jotka syntyvät, kun kolme johtojännettä eroaa lieriöstä kulkeakseen lehteen. Lehtiruodin johtojänteet ovat poikkileikkaukseltaan kaarimaisia. Ilmarakotyyppi on parasyyttinen: kaksi apusolua on samansuuntaisesti huulisoluihin nähden. Monisoluiset karvat (emergenssit) ovat yhden solurivin muodostamia, ja niiden päätesolut ovat selvästi erottuvia, joko poikittaissuuntaan pidentyneitä, jolloin karva on T:n muotoinen, tai erittäviä. Lehtilapa on ehyt, sulkasuoninen ja lehden kanta on kapea tai tuppimainen. Kukat ovat keskikokoisia, niiden verhiö on melko suuri ja tavallisesti erilehtinen, teriö taas hieman tyvestään yhteen kasvanut. Heteissä ponsi kiinnittyy palhoon tyvestään. Ponnen lokerossa on perussolukkoinen rakenne, jota nimitetään plasentoidiksi, sekä siitepölyä muodostavan solukon ympärillä vararavintoa sisältävä solukerros (tapetum), jonka solut ovat monitumaisia. Sikiäimen kupeessa on mesiäinen eli nektaario. Sikiäin on kehänpäällinen ja yhdislehtinen, se saattaa koostua jopa viidestä emilehdestä. Emiön vartalo on haaraton ja suora, luotti on pallopäinen, harvoin liuskainen. Sikiäimessä on kutakin emilehteä kohden paljon siemenaiheita, joiden kalvo on 8–20 solukerroksen paksuinen. Siemenaiheessa on myös ituputken ohjautumista kohti munasolua helpottavia karvoja, ja kannattimen eli funikuluksen johtojänne päättyy sen yläosaan. Hedelmä on tavallisesti selkäluomainen, harvoin lisäksi liiteluomainen kota tai marja. Siemeniä ympäröi sitkeä malto, ja siemenkuoren ulko-osa (testa) käsittä kolme pysyvää solukerrosta. Uloin näistä solukerroksista, ns. eksotesta, muodostuu enemmän tai vähemmän paksuuntuneista ja hieman erilaistuneista, ligniinittömistä soluista.
Heimon lajeista ainakin kielopuiden (Pittosporum) kukat ovat usein toiminnallisesti yksineuvoisia. Heimossa esiintyy myös taipumusta kukkien vastakohtaisuuteen, erityisesti suvussa Cheiranthera; kukkien epäsymmetrisyys johtuu pääasiassa heteiden ja emiön asemasta. Lajilla Pittosporum floribundum siemenaiheet ovat yhdessä ja samassa sikiäimessä kahta taipumistyyppiä (epi- ja apotrooppisia). Siemenaiheen kannattimen johtojänne näyttää päättyvän sen yläosaan sen sijaan, että se jatkuisi kalatsan alueelle (kalatsa on se osa siemenaihetta, joka kiinnittyy kannattimeen eli funikulukseen). Tämä ilmiö saattaa liittyä alkiorakon käyristymistapaan, eikä sitä ilmeisesti esiinny muilla Apiales-lahkon edustajilla. Kielopuiden siementaimilla on jopa viisi sirkkalehteä, ja taimen ensimmäiset kasvulehdet voivat olla sulkasuonisia.
Evoluutio ja luokittelu

Heimon arvellaan olevan yli kymmenen miljoonaa vuotta vanha. Monet niistä piirteistä, joiden on arveltu olevan peräisin heimon kantamuodolta (plesiomorfiat), ovat todennäköisesti kuitenkin kehittyneitä ominaisuuksia, kuten esim. kehänpäällinen ja runsaasti siemenaiheita sisältävä sikiäin.
Sukujen Billardiera ja Sollya väliset rajat ovat epäselviä, mistä johtuu eri lähteissä olevat ristiriitaiset tiedot lajien tieteellisistä nimistä.
Kielopuukasvien heimoa on aiemmin pidetty ruusukasvien (Rosaceae) sukulaisena (esim. Cronquist, 1981). Yli 130 vuoden ajalta kertynyt tieto kuitenkin osoittaa, että heimo on parasta yhdistää sarjakukkais- (Apiaceae) ja araliakasvien (Araliaceae) yhteyteen.
Evoluutio ja luokittelu > Suvut

Heimon suvut ovat erään näkemyksen mukaan jaettavissa seuraavasti:
Bentleya E.M.Benn.
Billardiera Sm. (Marianthus Hugel ex Endl.) – solliat
Bursaria Cav. – kielopensaat
Cheiranthera A.Cunn. ex Brongn.
Citriobatus A.Cunn. ex Putt.
Hymenosporum R.Br. ex F.Muell. – siipisiemenpuut
Pittosporum Banks ex Sol. – kielopuut
Pronaya Hugel
Sollya Lindl.
Käyttö

Kielopuukasveilla ei ole juurikaan taloudellisesti merkittävää käyttöä, eräiden lajien puuainesta on paikallisesti käytetty tarvepuuna. Merkittävämpiä ne ovat koristekasveina, jollaisina käytetään useita kielopuita ja sollioita. Lyhtysollian (Billardiera longiflora) siniset marjat ovat syötäviä.
Kiiltokielopuun (Pittosporum tobira) hedelmä.
Arthur Gordon Pymin selonteko

| Arthur Gordon Pymin selonteko> The Narrative of Arthur Gordon Pym of Nantucket |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Edgar Allan Poe
Genre:  seikkailuromaani, fantasia
Kustantaja:  Harper & Brothers
Julkaistu:  heinäkuu 1838
Sivumäärä:  224
Suomennos
Suomentaja:  Jaana Kapari-Jatta
Kustantaja:  Teos
Julkaistu:  2008
Sivumäärä:  262
ISBN:  978-951-851-139-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Arthur Gordon Pymin selonteko on Edgar Allan Poen ainoa valmiiksi asti tullut romaani. Se ilmestyi vuonna 1838. Romaani on suomennettu vuonna 1903 nimellä Gordon Pymin kertomus, V. Pekanderin suomentamana vuonna 1915 nimellä Valtameren salaisuus sekä vuonna 2008 Jaana Kapari-Jatan suomentamana nimellä Arthur Gordon Pymin selonteko.
Romaani kertoo tarinan nuoresta Arthur Gordon Pymistä, joka matkustaa jäniksenä Grampus-nimisellä valaanpyyntialuksella. Pym kohtaa monenlaisia seikkailuja ja onnettomuuksia, kuten haaksirikon, kapinan ja ihmissyöntiä. Kertomus alkaa melko perinteisenä meriseikkailuna, mutta myöhemmissä luvuissa siitä kehkeytyy yhä omituisempi ja vaikeammin luokiteltava teos, syynä lähinnä sen uskonnollinen symboliikka ja kuvaus ontosta Maasta.
Juoni > Ariel

Arthur Gordon Pym syntyi Yhdysvalloissa Massachusettsissa Nantucketin saarella, jossa on kuuluisa kalastussatama ja joka on valaanpyyntiseutua. Hänen paras ystävänsä Augustus Barnard on valaanpyyntialuksen kapteenin poika. Eräänä iltana nuorukaiset juopottelevat ja päättävät Augustuksen päähänpistosta hyödyntää tuulia ja lähteä purjehtimaan Pymin jollalla Arielilla. Tuuli kuitenkin yltyy lähes myrskyksi. Juopunut Augustus menee jollassa tajuttomaksi, ja niin Pym, jonka merenkulkutaidot ovat pinnalliset, joutuu ottamaan jollan ohjauksen käsiinsä. Veneen oikaisuun ei ollut aikaa ennen kuin se kallistui ja kaatui, mutta Nantucketiin palaamassa ollut valaanpyyntialus huomaa heidät ja pelastaa. Arthur and Augustus viedään takaisin maihin, ja he päättävät salata kepposensa vanhemmiltaan.
Juoni > Jane Guy

Peters ja Pym pääsevät Jane Guylle, liverpoolilaiselle laivalle, joka on lähdössä saalistamaan kirjohylkeitä ja tekemään kauppaa Etelämerelle. Pym saa selville, että Grampuksella he ovat ajautuneet noin 25 astetta etelään. Pym tutkii Hyväntoivonniemen lähellä olevia saaria, ja on erityisen kiinnostunut pingviinien yhteiskuntarakenteesta ja niiden verkostoista ja miten ne pitävät puoliaan albatrosseja vastaan. Löytöretkestään innostuneena Pym vaatii kapteenia jatkamaan vielä etelämmäksi tutkimattomille etelänapaseuduille.
Analyysi

Selonteko oli lähes unohduksissa 1950-luvulle saakka, jolloin sitä alettiin tulkita kertomuksena Poesta itsestään ja hänen sisäisestä matkastaan. Sen kautta myös alettiin ymmärtää paremmin Poen muuta tuotantoa.
Toisin kuin aiemmissa Poen kirjoittamissa meritarinoissa (esimerkiksi ”MS. Found in a Bottle”), tässä Pym lähtee matkalle harkitusti. Matkassa on kyse amerikkalaisen kansallisen identiteetin ja samalla oman henkilökohtaisen identiteetin vahvistamisesta. Tämä itsetutkiskelu liittyy Poeen itseensä: Kirja alkaa kun Arthur Gordon Pym, jonka nimi muistuttaa Edgar Allan Poen omaa nimeä, lähtee Martha’s Vineyardilla sijaitsevasta Edgartownista. Tällä löytöretkellä päähenkilö itse asiassa purjehtii poispäin itsestään.
Tarinan kriittisen analyysin yksi juonne keskittyy Poen juonen ja mielikuvituksen rasistiseen sisältöön, kuten esimerkiksi Lynn Vaughn esseessään ”Sensationalism and The Narrative of A. Gordon Pym of Nantucket”. Tämän juonteen merkittävä puolestapuhuja on Toni Morrison teoksessaan Playing in the Dark: Whiteness and the Literary Imagination (1992). Jotkut tarkastelijat ovat havainneet Poen hyödyntävän rasistista jalon villin ajatusta.
Kirjallinen merkitys ja vastaanotto

Aikalaisarviot teoksesta Arthur Gordon Pymin selonteko olivat yleensä kaiken kaikkiaan kielteisiä. 15 kuukautta ilmestymisensä jälkeen sen esitteli kirjailijakollega Lewis Gaylord Clark, joka oli riidoissa Poen kanssa. Hänen tekstinsä ilmestyi The Knickerbockerissa ja hän sanoi siinä, että kirja on kirjoitettu "epätarkasti ja huolimattomasti, ja siinä harvoin näkee tavallisimpia sommittelun ansioita." Clark jatkoi: "Teos on kiinnostava kaikkine puutteineen, joista vähäisin ei ole se että siinä on varsin runsaasti käytetty veren ja taisteluiden sävyttämiä kauhukuvia.'" Katsaus lehdessä Burton's Gentleman's Magazine (kirjoittajana ehkä itse William Burton) kritisoi teoksen runsaita julmia yksityiskohtia, lainattuja maantieteellisiä kuvauksia ja merta koskevien tietojen virheitä. Kirjoittaja piti sitä kirjallisena huijauksena ja nimitti sitä ”röyhkeäksi yritykseksi huijata yleisöä” ja pahoitteli, että ”Poen nimi esiintyy niin välinpitämättömästi ja julkeasti kirjoitetun tekstin yhteydessä.” H. G. Wells on todennut, että ”Pym kertoo mitä älykäs ihminen voisi kuvitella eteläisistä seuduista sata vuotta sitten”. Jorge Luis Borges kehui romaania monissa yhteyksissä ja luokitteli sen ”Poen merkittävimmäksi teokseksi”.
Julkaisuhistoria > Arvoitus

Yhteistyössä kustannustoimittajan kanssa Poe esitteli teoksensa yleisölle aitona matkakirjana ja Pymin todellisena henkilönä, joka oli tutkinut samaa seutua kuin Jeremiah Reynolds. Kirjailijan ja amerikkalaisen toimittajan oli vaikea saada vakuuttumaan yleisö, joka oli voinut lukea tämän tarinan ensimmäiset kappaleet Messengeristä, missä ne olivat ilmestyneet Poen kirjoittajanimellä, että nämä oli todellisuudessa kirjoittanut Pym itse. Kirjan alkusanoissa, jotka todennäköisesti oli laadittu viime hetkellä (päivättynä kesäkuussa), alkusanojen kirjoittaja Pym sanoo, että syy siihen, miksi aiemmat tekstit olivat Poen nimellä, oli, että Messengerin päätoimittajan mielestä kukaan ei uskoisi hänen tarinaansa, ja toimittaja oli taivuttanut Poen kirjoittamaan tarinan puhtaaksi, ja julkaissut sen Poen nimellä, ja alkuun aikonut sanoa että se on kaunokirjallinen teos. Mutta, Pym sanoo,monet lukijat kirjoittivat Messengeriin ja sanoivat etteivät usko sitä kaunokirjallisuudeksi. Näiden mielipiteiden vaikutuksesta Pym sitten päätti kertoa kaikki seikkailunsa..
Tämä kuvaus on välillä näyttänyt toimineen: jotkut englantilaiset ja amerikkalaiset kriitikot käsittelivat romaania kuin se olisi autenttinen matkakirja.
Teoksen Arthur Gordon Pymin selonteko julkaisi Englannissa George Palmer Putnam. Putnam osti Poen käsikirjoituksen lukematta sen viimeistä sivua ja toivoen että kirja hyötyisi yleisön kiinnostuksesta Sir John Franklinin ja hänen retkikuntansa tutkimusmatkaan Pohjoisnavalle. Putnam ilmeisesti uskoi että Pymin tarina on totta, kuten Poe halusi sen esitellä. Kun kirja ilmestyi Lontoossa, se sai ankaraa kritiikkiä ja kommentteja, että "jenkki" Putnam yritti sumuttaa brittilukijoita. Putnam vannoi, ettei koskaan enää julkaisisi mitään lukematta sitä kokonaan. Kun teos ilmestyi Englannissa, toimittaja jätti pois viimeisen kappaleen, jota hän todennäköisesti ei pitänyt uskottavana. Alkusanojen päätteeksi lisättiin lukijalle huomautus siitä, että teos on keskeneräisen oloinen siksi, että Pym on kuollut.
Julkaisuhistoria > Romaani suurelle yleisölle

Poe otti oppia Harperin kirjeessään 1836 antamasta neuvosta. Arthur Gordon Pymin selonteko on vastaus niihin kolmeen toimittajan antamaan perusteluun, joilla hän kieltäytyi julkaisemasta Poen kertomuksia.
Niinpä sen vastalauseen mukaan että aiempi julkaiseminen Messengerissä olisi haitaksi teoksen menestykselle, Poe vastaa luomalla täysin toimittamatonta tekstiä: kaksi osaa jotka on kirjoittanut yksin Pym (Ne vastaavat teoksen lukuja I–IV) ilmestyivät Southern Literary Messenger -lehdessä (tammi- ja helmikuussa 1837) lukijan houkuttelemiseksi ostamaan kirjan.
Viittauksia muihin teoksiin

Ranskalainen Jules Verne julkaisi 1897 Poen romaanille jatko-osan nimeltä Le Sphinx des glaces (Jäätiköiden sfinksi, ei suom.). Kaksiosaisessa romaanissa selostetaan Halbranen seikkailuja, sen miehistön etsiessä vastauksia siihen, mitä Pymistä tuli.
Poen romaanilla on ollut vaikutusta H. P. Lovecraftiin, jonka kertomus Hulluuden vuorilla (At the Mountains of Madness, 1936) noudattaa samanlaisia temaattisia linjoja ja lainaa huudon tekeli-li Poen romaanista.
Matkakirjassaan Paikallisjunalla Patagoniaan Paul Theroux pitää osia teoksesta Arthur Gordon Pymin selonteko Jorge Luis Borgesin kirjoittamina.
Yann Martel nimesi hahmon Booker-palkinnon saaneessa romaanissaan Piin elämä Poen kuvitteellisen hahmon Richard Parkerin mukaan, ja eräiden muiden todellisten Richard Parkereiden, jotka sattuivat olemaan sotkeutuneet kannibalismiin ja olivat samannimisiä (ks. jäljempänä). Yann Martel sanoo: "Niin monta Richard Parkeria täytyy merkitä jotakin." Nuo monet Richard Parkerit ovat ilmeisesti sekoittaneet Martelin, joka haastatteluissa on tahattomasti siirtänyt kannibalismin vuoden 1836 Francis Spaightin haaksirikosta (jossa ei ollut mukana yhtään Richard Parkeria) vuoden 1846 Francis Spaight -haaksirikkoon (jossa katosi muuan Richard Parker).
Arthur Gordon Pymille omistetussa Georges Perecin teoksessa La disparition (1969), joka on tunnettu siitä, ettei se sisällä yhtään e-kirjainta, on Poen "Korppi" kirjoitettuna uudelleen ilman e-kirjainta, jottei tarvitsisi käyttää niitä monia e-kirjaimia, joita Poen nimessä on.
Suomennokset

Gordon Pymin kertomus. Kirjapaino-Oy Valo, 1903.
Valtameren salaisuus: Kertomus oudoista seikkailuista ja kolkoista kohtaloista kahdella purjelaivalla sekä kuvaus ihmeellisestä lämpimästä merestä, villistä raakalaiskansasta ja saaristosta etelänavan ympärillä. 1–2. Suomentanut V. Pekander. 50 pennin kirjasto 12–13. Kirja, 1915.
Arthur Gordon Pymin selonteko. Suomentanut Jaana Kapari-Jatta. Teos, 2008.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Huhta, Veli-Matti: 1800-luvun meriselitys. Kiiltomato.net 25.3.2008.
Miettinen, Helena: Arthur Gordon Pymin selonteko. Savon sanomat 9.4.2008.
Nummelin, Juri: Puhdasta valkoisuutta Etelänavalla. Kulttuurivihkot 2008.
Englanniksi:
The Strange Dis/Appearance of Arthur G. Pym – Poe's Tale of Exploration (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Almy, Robert F. "J. N. Reynolds: A Brief Biography with Particular Reference to Poe and Symmes." The Colophon 2 (1937): 227–245. (englanniksi)
The Strange Disappearance of Arthur G. Pym (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jean Ricardou, « The Singular Character of the Water », käännetty englanniksi ranskankielisestä Pymin viimeisen osan analyysistä, Poe Studies, vol. VIII, no. 1, June 1976. (englanniksi)
J. V. Ridgely, « The Continuing Puzzle of Arthur Gordon Pym, Some Notes and Queries », Poe Newsletter, vol. III, no. 1, Juin 1970 (englanniksi)
Kathleen Sands, "The Mythic Initiation of Arthur Gordon Pym", Poe Studies, vol. VII, no. 1, June 1974 (englanniksi)
Daniel J. Tynan, "J. N. Reynolds' Voyage of the Potomac: Another Source for The Narrative of Arthur Gordon Pym", Poe Studies, vol. IV, no. 2, December 1971 (englanniksi)
Audiobook[vanhentunut linkki] Täydellinen MP3-äänitys Public Domain (englanniksi)
The Narrative of Arthur Gordon Pym of Nantucket in English (original text) (Arkistoitu – Internet Archive)
KGB

| KGB> Комите́т госуда́рственной безопа́сности СССР Komitet gosudarstvennoi bezopasnosti SSSR |
| --- | --- |

Perustettu:  1954
Lakkautettu:  1991
Toimiala:  turvallisuuspalvelu
Päämaja:  Lubjanka, Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Infobox OKNimi-testi OK: 
KGB (ven. Комите́т госуда́рственной безопа́сности СССР, Komitet gosudarstvennoi bezopasnosti SSSR, ’SNTL:n valtion turvallisuuskomitea’),  oli Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi vuodesta 1954 vuoteen 1991.
KGB jakaantui noin 20 direktoraattiin. KGB:n vastuualueet olivat tiedustelu ja vastavakoilu, taistelu terrorismia ja järjestäytynyttä rikollisuutta vastaan, rajavartiointi, sekä Neuvostoliiton johtajien ja muiden tärkeiden tahojen sekä kaupallisten salaisuuksien ja puolustusteollisuuden suojelu.
Johtajat

Ivan Serov (1954–1958)
Aleksandr Šelepin (1958–1961)
Vladimir Semitšastni (1961–1967)
Juri Andropov (1967–1982)
Vitali Fedortšuk (touko–joulukuu 1982)
Viktor Tšebrikov (1982–1988)
Vladimir Krjutškov (1988–1991)
Vadim Bakatin (elo–marraskuu 1991)
Tunnettuja tapauksia

Operaatio Trusti
Cambridgen viisikko: Kim Philby, Donald Maclean, Guy Burgess, Anthony Blunt, John Cairncross?
Richard Sorge
Rudolf Abel, KGB:n eversti. Vakoiluorganisaation johtaja Yhdysvalloissa 1950-luvulla. Vangittiin vuonna 1957.
Georgi Markovin sateenvarjomurha 1978
Operaatio Farewell
Aldrich Ames, KGB:n agentti CIA:ssa
Robert Hanssen, KGB:n agentti FBI:ssä