stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. F. Lagervall
Tuotanto

Lagervall julkaisi lukuisia näytelmiä mm. pääteoksensa Ruunulinna (1834) sekä näytelmät Tuhkapöperö (1847), Josephi (1847), Judithi (1847) ja Kaini (1847). Runoteos Satu Sallisesta (1831) on sankarieepostarina Karjalan sadunhohtoisesta kenraalista Erkki Sallisesta. Kertomakirjallisuutta edustavat hänen teoksensa Brudskaran (1831) suomeksi Hääjoukko, Blind Alarm - ett studentuppträde (1838) sekä Jaakot (1855), joka on kertomus kahdesta Pielisjärvellä vaikuttaneesta kirkkoherrasta "Korpi-Jaakko" Steniuksesta ja tämän pojasta "Koski-Jaakko" Steniuksesta. Tämä teos on myös taloushistoriallinen käsitellen Joensuun alueen elinkeinoelämän kehittymistä 1700-luvulta alkaen. Omaelämäkerrallinen muistelmateos Suomen Sodasta En karelsk jägares sorgliga minnen julkaistiin Tidskriften Suomi-sarjassa vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1866. Arvostelijoiden mielestä tämä oli paras Lagervallin kynästä lähtenyt teos kypsyytensä ja objektiivisen historiatulkintansa vuoksi. Lisäksi hänen fiktiivistä kertomatuotantoaan edustaa Adam Oehlensclägerin kirjoihin perustuva fantasiateos Uni (1831). Lagervallin kirjallista tuotantoa on tarkasteltu varsin mittavasti vuonna 1900 ilmestyneessä FM Lauri Suomalaisen kirjallisuuden pro gradu -tutkielmassa.
Fennomaani ja ruotsalaisuusmies

Lagervall oli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen vuosina 1832–1865. Hän oli myös Elias Lönnrotin henkilökohtainen ystävä ja kävi 1830–1840-luvulla tämän kanssa suomenkielen lauseoppia ja rakennetta koskevaa vilkasta kirjeenvaihtoa. Itäsuomalaisena hän edusti päinvastaista suuntausta kuin länsisuomalainen Lönroth ja heidän tavatessaan useaan otteeseen Koitsanlahdessa, Lönnrotin runonkeräysmatkoilla, hän kävi kiivasta väittelyä karjalaisen murteen asemasta ja Suomen kirjakielen kehityssuunnasta.
Lagervall oli varsin kielitaitoinen. Hänen hakiessaan Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan inspehtorin paikkaa hän ilmaisi Lönnrotille, jota pyysi suosittelijakseen, ottavansa käännettäväkseen kymmentä kieltä, joihin kuuluivat ainakin suomi, ruotsi, venäjä, saksa, ranska, englanti ja tanska. Hän oli tutustunut näiden maiden kirjallisuuteen alkukielellä ja sai innoitusta teoksiinsa mm. englantilaisen Shakespearen ja tanskalaisen Oehlensclägerin teoksista. Hän julkaisi kolme teoksistaan ruotsiksi, joka lienee ollut hänen vahvin kirjakielensä ja käytti myös teoksessaan En karelsk jägares sorgliga minnen ranskankieltä keskustellessaan venäläisten upseereiden kanssa.
»Vaikkakin Lagervall oli aatteelliselta kannaltaan intomielinen fennomaani ja suomenkielen puolestapuhuja, hän ei koskaan nähnyt mielikuvissaan itsenäistä suomalaista kansallisvaltiota. Vanhat Ruotsin vallan ajat tulivat esille hänen puheissaan loistokkaina "kulta-aikoina" ja hänen mielilauseensa olikin "så långt skall jag ännu leva, att får se den blågula flaggan öfver Sveaborg igen". Vaikkakin nuoruudessaan hän esiintyi omassa yhteiskuntaluokassaan radikaalina suomalaisuusmiehenä, hänen todelliset sympatiansa olivat sitä järjestelmää kohtaan, johon hän kolmannen säädyn vallankumouksen hurmiossa oli syntynyt.» 
(Lauri Suomalainen, 1900)
.
Perhe ja vanhuus

Lagervallille syntyi avioliitosta Anna Catharina Tawastin kanssa vuonna 1816 tytär Charlotta Fredrique (joka vuodesta 1835 oli sukunimeltään Werving avioiduttuaan kanavanrakentaja Josef Wervingin kanssa) ja 1823 poika Anton Fredrik Wilhelm Bartholomeus. Hänen poikansa palveli luutnanttina Venäjän armeijassa.
Maaorjuuden lakkauttaminen Vanhan Suomen lahjoitusmailla ajoi hänet vuonna 1857 taloudelliseen vararikkoon, ja hän joutui luopumaan Koitsanlahden tilastaan, jonka oli jo aiemmin antanut poikansa maaviskaali Carl Robert Lagervallin hoidettavaksi. Vanhoilla päivillään hän sokeutui ja muutti asumaan tyttärensä luokse Helsinkiin.
Jaakko Fredrik Lagervall kuoli Helsingissä 7. marraskuuta 1865, ja hänet on haudattu Hietaniemen vanhalle hautausmaalle.
Kirjallinen tuotanto

Satu Sallisesta 1831
Uni 1831
Brudskaran 1831 (suom. Hääjoukko)
Ruunulinna 1834
Blind Alarm - ett Studentuppträde 1838
Tuhkapöperö 1847
Josephi 1847
Judithi 1847
Kaini 1847
Jaakot 1855
En karelsk jägäres sorgliga minnen 1866
Aiheesta muualla

Lagervall, Jaakko Fredrik, Tietosanakirja osa, 5, palsta 401, Tietosanakirja Osakeyhtiö 1912
Vapaasti ladattavia Jacob Fredrik Lagervallin e-kirjoja Kansalliskirjaston Klassikkokirjastossa, Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
"Ruunulinna". Jaakko Fredrik Lagervall, sotaurho ja maanviljelijä, ensimmäisen suomenkielisen näytelmän kirjoittaja, Hakkapeliitta, 23.10.1934, nro 43, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vanha majuri kirjoittaa näytelmiä, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1939, s. 66, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ivar Jokinen

Iivar Jokinen (2. syyskuuta 1874 – 27. helmikuuta 1918) oli jämsäläinen paperitehtaan työmies ja Jämsänkosken punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän pakeni Jämsästä Tampereelle ja liittyi punakaartiin, sai komentoonsa Oriveden punakaartiin liitetyn jämsäläiskomppanian, ja otti osaa Länkipohjan taisteluun. Hän antautui vapaaehtoisesti vangiksi taistelussa, kuljetettiin vankina Jämsään, jossa Jokinen joutui vankina Hjalmar Saaren eli Saaren Jallun omistamaan kartanoon. Jokinen murhattiin pian tämän jälkeen.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Jukka Rislakki, Jukka: Kauhun aika
Sotasurma-projektin nimitiedoston tiedot Iivar Jokisesta.
Jermak Timofejevitš

Jermak Timofejevitš. 1600-luvun parsuna.
Jermak Timofejevitš (ven. Ерма́к Тимофе́евич; k. 6. elokuuta 1585) oli venäläinen kasakkapäällikkö ja Siperian valloittaja.
Iivana IV lahjoitti Stroganovin kauppias- ja teollisuussuvulle Kaman seudun vuonna 1558 ja Uralin takaiset Tura- ja Toboljokien alueet vuonna 1574. Tsaari antoi heille myös oikeuden rakentaa linnoituksia Obin ja Irtyšin rannalle. Vuoden 1577 tienoilla Stroganovit kutsuivat Jermakin joukkoineen suojelemaan omistuksiaan Siperian kaanin Kutšumin hyökkäyksiltä.
Jermak lähti sotaretkelle Siperiaan vuonna 1579 tai 1581. Lokakuussa 1582 Irtyšin rannalla käydyssä taistelussa hänen retkikuntansa tuhosi Kutšum-kaanin pääjoukot ja valtasi Siperian kaanikunnan pääkaupungin Kašlykin. Kutšum jatkoi vastarintaa ja hyökkäsi elokuussa 1585 yllättäen Jermakin retkikunnan kimppuun. Taistelussa haavoittunut Jermak sai surmansa yrittäessään uida Irtyšin sivujoen Vagain yli. Hänen joukkojensa jäänteet vetäytyivät talveksi Obin linnoitukseen.
Jermakista kertovaa kansanrunoutta syntyi jo 1500-luvulla. Myöhemmin häntä ovat kuvanneet monet kirjailijat ja taiteilijat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jermak Timofejevitš Wikimedia Commonsissa
Jesse Pinkman

| Jesse Pinkman |
| --- | --- |
 Jesse Pinkman Breaking Badin viimeisellä tuotantokaudella.
Luoja(t):  Vince Gilligan
Näyttelijä(t):  Aaron Paul
Ensi- esiintyminen:  Breaking Bad: ”Kaidalta polulta” (2008) Better Call Saul: ”Breaking Bad” (2022)
Viimeinen esiintyminen:  Breaking Bad: El Camino: Breaking Bad -elokuva (2019) Better Call Saul: ”Waterworks” (2022)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jesse Bruce Pinkman
Status:  elossa
Ammatti:  metamfetamiinin valmistaja, jakelija
Sukupuoli:  mies
Ikä:  25-vuotias (Felina)
Kotipaikka:  Albuquerque, New Mexico, Yhdysvallat
Asuinpaikka:  Alaska, Yhdysvallat
Suhteet
Vanhemmat:  Adam Pinkman (isä) Diane Pinkman (äiti)
Sisarukset:  Jake Pinkman (veli)
Puoliso(t):  Jane Margolis (entinen tyttöystävä, kuollut) Andrea Cantillo (entinen tyttöystävä, kuollut)
Tädit ja sedät:  Ginny (täti, kuollut)
Tutut:  Walter White (entinen kemianopettaja, entinen työpartneri, entinen liikekumppani, kuollut) Emilio Koyama (entinen työpartneri, kuollut) Badger (ystävä) Skinny Pete (ystävä) Combo (ystävä, kuollut) Paul Tyree (ystävä) Saul Goodman (liikekumppani) Mike Ehrmantraut (entinen liikekumppani, kuollut)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jesse Bruce Pinkman on kuvitteellinen hahmo yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa Breaking Bad, jossa häntä esittää Aaron Paul. Jesse on Walter Whiten ohella ainoa hahmo, joka esiintyy sarjan jokaisessa jaksossa. Paul uusi Jessen roolin vuonna 2019 elokuvassa El Camino: Breaking Bad -elokuva, joka on jatko-osa sarjalle, sekä myöhemmin vuonna 2022 esiosasarjan Better Call Saul viimeisellä tuotantokaudella. Jesse on yksi harvoista hahmoista, joka esiintyy sekä molemmissa sarjoissa, että elokuvassa.
Jesse Pasanen

Muraali Jokiyöt, 2018, Vantaa
Jesse Pasanen (s. 1986 Helsinki) on suomalainen katutaiteilija. Hän valmistui 2013 Aalto-yliopistosta graafiseksi suunnittelijaksi. Vuonna 2019 Vantaa palkitsi Pasasen Vuoden nuori taiteilija -kulttuuripalkinnolla.
Pasanen on taidejärjestö Street Art Vantaan ja Grafia ry:n katutaidekilta G-Rexin perustajajäsen.
Ivar Kirkeby-Garstad

| Ivar Kirkeby-Garstad |
| --- | --- |

Norjan kauppaministeri
 Hundseidin hallitus 14. maaliskuuta 1932 – 3. maaliskuuta 1933  
Edeltäjä:  Per Larssen
Seuraaja:  Lars O. Meling
Suurkäräjäedustaja
 1922–1945  
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ivar Larsen Kirkeby-Garstad
Syntynyt: 5. elokuuta 1877 Vikna, Norja
Kuollut: 19. kesäkuuta 1951 (73 vuotta)
Ammatti:  maanviljelijä, poliitikko
Tiedot
Puolue:  Talonpoikaispuolue
Ivar Larsen Kirkeby-Garstad (5. elokuuta 1877 Vikna – 19. kesäkuuta 1951) oli norjalainen talonpoikaispuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1922–1945 ja toimi Norjan kauppaministerinä 1932–1933.
Aiheesta muualla

Ivar Kirkeby-Garstad Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
Janne Turkki

Janne Turkki (s. 1977 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Helsingissä syntynyt Turkki vietti lapsuutensa Tikkurilassa ja Nummelassa, ja on myöhemmin asunut myös Tampereella. Hän on ollut kiinnitettynä Porin teatteriin vuodesta 2002 lähtien. Teatteri- ja elokuvaroolien ohella Turkki on esiintynyt myös sijaisnäyttelijänä useissa elokuvissa.
Filmografia > Elokuvat

Rumble (2002) – sijaisnäyttelijä
Pahat pojat (2003) – sijaisnäyttelijä
Framom främsta linjen (Etulinjan edessä) (2004) – sijaisnäyttelijä
Lupaus (2005) – lottabussin tähystäjä
V2 – Jäätynyt enkeli (2006) – sijaisnäyttelijä
Tali-Ihantala 1944 (2007) – sijaisnäyttelijä
Dark Floors (2008) – sijaisnäyttelijä
Täällä Pohjantähden alla (2009) – vanginvartija
Risto Räppääjä ja yöhaukka (2016) – isä torilla
Rendel (2017) – mies vesiputouksella
Filmografia > Muut esiintymiset

Toinen nainen (2001) – Miian seuralainen
Salatut elämät (2010) – Esa Leivo
Heroes of the Baltic Sea (2016) – Brunkeberg taistelija
Jamel Rhouma

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 12. helmikuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Tunis, Tunisia
Pelipaikka: puolustaja
Seura
Seura: Stade Tunisien
Pelinumero: 11
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2005–2007 2007–2008 2008–2009 2009– | Club Africain Stade Gabésien AS Kasserine Stade Tunisien | 3 (0) 22 (4) 6 (1) 21 (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 9. toukokuuta 2010.
Jamel Rhouma (arab. جمال رحومة‎, s. 12. helmikuuta 1983 Tunis) on tunisialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Tunisian pääsarjassa pelaavaa Stade Tunisienia.
Ura

Rhouma aloitti ammattilaisuransa Club Africainissa, josta hän siirtyi vuonna 2007 Stade Gabésieniin. Yhden kauden jälkeen Rhouma siirtyi AS Kasserine, josta matka jatkui kesken kauden 2008-2009 Stade Tunisieniin.
Jeremy Larner

| Jeremy Larner> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1937 
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, käsikirjoittaja
Jeremy Larner on yhdysvaltalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Hän on kirjoittanut käsikirjoitukset elokuviin Sähinää, se sanoi  (1970) ja Valtapeli (1972), joista jälkimmäisestä hänet palkittiin parhaan alkuperäiskirjoituksen Oscar-palkinnolla. Sähinää, se sanoi pohjautui Larnerin omaan romaaniin. Aikaisemmin hän oli toiminut muun muassa Eugene McCarthyn puheenkirjoittajana tämän pyrkiessä ehdokkaaksi vuoden 1968 presidentinvaaleissa.
Aiheesta muualla

Jeremy Larner Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jeremy Larner Elonetissä.
Italian yhdistyminen

Milanon viisi päivää
Italian yhdistyminen (ital. Unità d’Italia), myös Risorgimento (suom. Uudelleenvahvistuminen), tarkoittaa Italian 1800-luvulla tapahtunutta yhdistymistä. Tarkkaa ajanjaksoa tapahtumalle on vaikea määritellä, mutta useimmat tutkijat ovat sitä mieltä, että yhdistyminen alkoi Wienin kongressin aikoihin 1815 ja päättyi suunnilleen Ranskan–Preussin sotaan vuonna 1871. Sen keskeisiä vaikuttajia olivat Giuseppe Garibaldi ja Sardinian kuningas Viktor Emanuel II.
Taustaa

Nuori Italia -järjestön tavoitteena oli Italian vapauttaminen Itävallan hallinnasta. Ranskan hävittyä Napoleonin sodat järjestettiin vuonna 1815 Wienin kongressi, joka piirsi uudelleen Euroopan rajat. Kongressi jakoi Italian niemimaan pieniin osiin. Pohjois-Italian Lombardia ja Venetsia tulivat osaksi Itävaltaa ja muu osa nykyistä Italiaa jaettiin kuuteen valtioon, jotka olivat Sardinian kuningaskunta, Parman herttuakunta, Modenan ja Reggion herttuakunta, Toscanan suurherttuakunta, Kirkkovaltio ja Molempain Sisiliain kuningaskunta.
1800-luvun alkupuolella taiteelliset ja kirjalliset teokset suuntautuivat kohti nationalismia, ehkäpä kuuluisimpia näistä teoksista olivat Alessandro Manzonin Kihlautuneet, joka julkaistiin vuonna 1827, ja Giuseppe Mazzinin Nuoren Italian manifesti vuonna 1831. Vuoden 1840 versiossa Kihlautuneista käytettiin standardisoitua versiota Toscanan murteesta.
Yksi tärkeimmistä vallankumouksellista ryhmistä olivat carbonari, salainen järjestö, joka oli perustettu eteläisessä Italiassa 1800-luvun alussa. Järjestö aloitti vallankumouksellisen toiminnan vuonna 1814. Vaikutteensa järjestö oli saanut Ranskan vallankumouksesta. Järjestön jäsenet olivat pääosin keskiluokasta ja älymystöstä.
Yhtenäisyysaate risorgimento sai kannatusta 1840-luvulla myös Sardinian monarkkien Kaarle Albertin ja Viktor Emanuel II:n keskuudessa.
Vuosien 1848–1849 vallankumoukset

Sisiliassa puhkesi Sisilian kapina kuningas Ferdinand II:ta vastaan tammikuussa 1848. Milanossa vallankumous alkoi 18. maaliskuuta ja itävaltalaisten varuskunta joutui jättämään kaupungin 22. maaliskuuta. Itävallan marsalkka Josef Radetzky piiritti kaupungin, mutta joutui myöhemmin vetäytymään. Pian Piemonten kuningas Kaarle Albert näki tilaisuuden tulleen Italian yhdistämiselle ja julisti sodan Itävallalle. Venetsia irrottautui Itävallasta ja julistautui tasavallaksi 22. maaliskuuta 1848. Piemonten sotaa Itävaltaa vastaan pidetään ensimmäisenä itsenäisyyssotana, joka alkoi 23. maaliskuuta 1848. Itävalta kuitenkin kukisti vallankumoukset kesän 1848 aikana ja Piemonte solmi rauhan hävittyään Novaran taistelun maaliskuussa 1849. Roomassa tilanne kärjistyi vuonna 1849 niin, että Paavi Pius IX joutui pakenemaan kaupungista ja sinne julistettiin Rooman tasavalta. Kaikki Italian kapinalliset kuitenkin kukistettiin.
Italian valtion muodostuminen

Camillo Cavour tuli Piemonte-Sardinian pääministeriksi 4. marraskuuta 1852. Krimin sota heikensi Itävallan kansainvälistä asemaa. Tammikuussa 1858 Felice Orsinin murhayritys Napoleon III:ta vastaan käynnisti Sardinian Camillo Cavourin ja Ranskan keisari Napoleon III:n neuvottelut sodasta Itävaltaa vastaan. Toinen Italian itsenäisyyssota syttyi 1859. Vuonna 1860 solmitun sopimuksen mukaan Itävallan tappion jälkeen Sardinia saisi Itävallan Italian alueet, Toscanan ja Emilian. Ranska puolestaan saisi Sardinialta osan sen läntisistä alueista. Sota syttyi, Itävalta hävisi ja sopimus pantiin täytäntöön. Keväällä 1860 Apenniinien niemimaalla oli enää neljä erillistä valtiota. Yksi niistä oli San Marino, joka säilyi ainoana niemimaan hajanaisista, erillisistä valtioista itsenäisenä.
Giuseppe Garibaldi teki sotaretken Etelä-Italiaan, voitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan armeijan ja valtasi Sisilian sekä Italian niemimaan eteläosat. Garibaldi luovutti Etelä-Italian Sardinian kuninkaalle Viktor Emanuel II:lle. Italian ensimmäinen kansallinen parlamentti kokoontui 18. helmikuuta 1861, ja se julisti Italian kuningaskunnaksi ja Viktor Emanuelin Italian kuninkaaksi.
Venetsia siirtyi Itävallalta Italialle 1866 niin sanotun kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä.
Heinäkuussa 1870 Ranskan–Preussin sodan alkaessa Napoleon III kutsui komentajansa pois Roomasta. Italian armeija ylitti Raffael Cadornan johdolla Kirkkovaltion rajat 11. syyskuuta 1870. Italian armeija valtasi lyhyen piirityksen jälkeen Rooman 20. syyskuuta 1870. Virallisesti Italian hallitus siirtyi Roomaan heinäkuussa 1871. Paavi vetäytyi Vatikaaniin, josta tuli itsenäinen vuonna 1929.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian yhdistyminen Wikimedia Commonsissa
Italian yhdistymisprosessi 1815–1870
Jeremy Lloyd

Jeremy Lloyd (22. heinäkuuta 1930 Lontoo – 23. joulukuuta 2014) oli tunnettu brittiläinen televisio- ja elokuvavaikuttaja. Hän työskenteli vuodesta 1972 Are You Being Served? -sarjassa, jota hän käsikirjoitti yhdessä David Croftin kanssa. Hän ja Croft loivat myöhemmin sarjan Maanalainen armeija iskee jälleen.
Lloyd oli myös näyttelijä. Hän oli ehdolla Baftan (1989) ja kahden Emmy-palkinnon saajaksi (1970).
Aiheesta muualla

Jeremy Lloyd Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
J. A. Saivo

Johan Arvid Saivo  (sukunimi aik. Grönroos; 15. kesäkuuta 1858 Pori – 13. elokuuta 1927 Pori) oli suomalainen opettaja ja kirjallisuuden suomentaja.
Saivon vanhemmat olivat piipputehtailija Johan Robert Grönroos ja Wilhelmina Jaakontytär. Hän pääsi ylioppilaaksi 1880 Turun ruotsalaisesta lyseosta ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Saivo toimi myöhemmin opettajana Porissa.
Saivo oli naimisissa vuodesta 1889 Mariana Wilhelmina Karlssonin kanssa.
Suomennoksia

Henrik af Trolle : Valaspyytäjä eli erään orpolapsen elämän vaiheet; suom. J. A. S. Palander, Pori 1885
August Silberstein : Alppilaulajatar; suom. J. A. S. Bergbom, Pori 1888
Alexander Lange Kielland : Myrkkyä; suom. J. A. S. Bergbom, Pori 1888
Alexandre Dumas vanhempi : Monte-Criston kreivi : 1–2 osa. Satakunnan kirjakauppa, Pori 1892
Rosvojoukko Berliinissä eli salamurhaajan puoliso : rikosjutturomaani 1–2 osa. K. A. Wickstedt, Pori 1894–1895
Eugène Sue : Kuljeksiva juutalainen eli Jerusalemin suutari : 1–4 osa. J. W. Pihl, Pori 1895–1896
Rudolf Björnsson : Työväenverta ja herrasväenverta, rakkaus romaani nykyisestä yhteiskunnallisesta ja poliittisesta taistelusta otettuine aiheineen. Otto Andersin, Pori 1900-1901
Jeanne Cooper

Jeanne Cooper (1964)
Wilma Jeanne Cooper (25. lokakuuta 1928 – 8. toukokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esitti Katherine Chancelloria televisiosarjassa Tunteita ja tuoksuja lähes 40 vuoden ajan, vuodesta 1973.
Cooper esiintyi Tunteissa ja tuoksuissa viimeistä kertaa 3.5.2013.
Kaliforniassa syntynyt cherokeetaustainen Cooper oli useasti ehdolla Emmy-palkinnon saajaksi, ja hänelle myönnettiinkin Emmy elämäntyöstä vuonna 2004.
Cooperilla on ollut elokuusta 1993 tähti Hollywood Walk of Famella. Hän oli 23 vuoden ajan naimisissa Harry Bernsenin kanssa.
Jeanne Dusseau

Jeanne Dusseau (syntyjään Ruth Cleveland Thom; 2. helmikuuta 1893 Glasgow, Skotlanti – ?) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän lähti lapsena Torontoon ja aloitti siellä lauluopintonsa. Opettajien joukossa oli Atherton Furlong.
Dusseau teki muodollisen debyyttinsä sopraanona 12. marraskuuta 1912. Hän täydensi opintojaan Giuseppe Carbonin johdolla ja lauloi sitten Chicagon oopperassa vuosina 1921–1922. Hän tulkitsi muun muassa Ninetten roolin Rakkaus kolmeen appelsiiniin -oopperan kantaesityksessä vuonna 1921. Hän oli vuodesta 1919 naimisissa baritoni Lambert Victor Dusseaun kanssa.
Dusseau esiintyi myös resitaaleissa ja konserteissa sinfoniaorkesterien kanssa muun muassa Torontossa, New Yorkissa, Bostonissa ja Cincinnatissa. Hän lauloi lukuisia kanadalaisia kansanlauluja, jotka olivat sovittaneet uudestaan Alfred La Liberté, Ernest MacMillan ja Healey Willan. Lontoon-debyyttinsä Dusseau teki 15. lokakuuta 1929 Wigmore Hallissa. Vuosina 1936–1940 hän lauloi Sadler's Wells Operassa, jossa hänen rooliensa joukossa olivat Tosca, Aida ja Cio-Cio San. Hän vetäytyi lavalta vuonna 1942, mutta jatkoi työskentelyä opetustehtävissä. Hänen ainoa kaupallinen levytyksensä on vuodelta 1939.
Jeanne Demessieux

Jeanne Demessieux vuonna 1958.
Jeanne Marie-Madeleine Demessieux (13. helmikuuta 1921 – 11. marraskuuta 1968) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri.
Demessieux syntyi Montpellier’ssa. Hänellä oli musiikkitaustaa jo ennen pääsemistä Pariisin konservatorioon vuonna 1933. Hänen tunnetuimpiin opettajiinsa lukeutuu Marcel Dupré.
Vaikka Demessieux opiskeli menestyksellä myös pianonsoittoa, hän sai uransa suurimmat menestykset urkurina. Hän tulkitsi sadoissa konserteissaan muiden muassa Johann Sebastian Bachin, César Franckin, Franz Lisztin, Felix Mendelssohn-Bartholdyn sekä Marcel Duprén tuotantoa. Hän myös levytti useita teoksia, kuten César Franckin koko tuotannon.
Demessieux oli arvostettu opettaja ja vuodesta 1962 Église de la Madeleinen urkuri. Hänen oli tarkoitus levyttää Olivier Messiaenin urkutuotanto Deccalle, mutta hanke jäi toteuttamatta Demessieux’n kuoltua syöpätautiin vain 47-vuotiaana.
Demessieux loi säveltäjänä huomattavan urkumusiikkituotannon, mutta kirjoitti myös kamarimusiikkia, pianoteoksia ja muuta musiikkia.
Jacob Dahlgren

| Jacob Dahlgren |
| --- | --- |
 Jacob Dahlgren Kiasmassa vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1970 Tukholma
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jacob Dahlgren, Primary Structure, 2011 Vanåsin veistospuisto.
Early One Morning, Eternity Sculpture, 2019, Helsinki.
Jacob Ivar Dahlgren (s. 20. helmikuuta 1970 Tukholma) on ruotsalainen taiteilija.
Taiteellinen työskentely

Dahlgrenin tausta on maalaustaiteessa, mutta hän käyttää teoksissaan monia eri materiaaleja. Hänen teoksensa ovat usein suurikokoisia installaatioita, jotka koostuvat arkisista materiaaleista kuten tikkatauluista, henkilövaaoista, polyesternauhoista, henkareista tai kertakäyttökahvikupeista. Yhteistä teoksille on toisto ja siitä syntyvä graafisuus. Lukuisista yksittäisistä esineistä syntyy laajoja raidallisia tai ruudullisia pintoja. Raidat toistuvat myös Dahlgrenin maalauksissa. Hän maalaa usein akryyliväreillä MDF-levylle.
Dahlgren edusti Ruotsia vuonna 2007 pohjoismaisessa paviljongissa Venetsian biennaalissa. Vuonna 2002 hän oli ehdolla Ars Fennica -palkinnon saajaksi.
Dahlgren on tehnyt useita julkisia taideteoksia, jotka sijaitsevat Ruotsissa.
Opinnot

Jacob Dahlgren on opiskellut Kuninkaallisessa taidekorkeakoulussa Tukholmassa ja Tukholman grafiikkakoulussa.
Teoksia kokoelmissa

Jacob Dahlgrenin teoksia on seuraavissa kokoelmissa: Nykytaiteen museo Kiasma, Helsinki, Sara Hildénin taidemuseo, Tampere, Moderna Museet, Tukholma, Nationalmuseum, Tukholma, Vehbi Koc Vakfi, Istanbul, Daimler Collection, Berlin, Eskilstunan taidemuseo, Göteborgin taidemuseo, Norrköpingin taidemuseo, Uppsalan taidemuseo, Sundsvalls museum, Västeråsin taidemuseo, Statens Konstråd, Tukholma, British Museum, Lontoo, Euroopan keskuspankki, Frankfurt, Bonnierin kokoelma, Tukholma.
Aiheesta muualla

Jacob Dahlgren Konstnärslexikonett Amandassa (ruotsiksi)
Jacob Dahlgrenin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ystads kommun: Jacob Dahlgren (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Jacob Dahlgrenin teokset Nykytaiteen museo Kiasman kokoelmissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Jacob Dahlgren
Käännös suomeksi
Johan Wladimir Furuhjelm

Johan Wladimir Furuhjelm (24. maaliskuuta 1873 Urjala – 3. marraskuuta 1904 Urjala) oli suomalainen upseeri, tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Furuhjelmin vanhemmat olivat amiraali Hampus Furuhjelm ja Anna Elisabeth von Schoultz ja puoliso Catharina Rosenthal. Toimittaja, kirjailija, kansanedustaja Annie Furuhjelm ja kihlakunnantuomari  Elis Campbell Nicolas Furuhjelm olivat luutnantti Johan Wladimir Furuhjelmin sisaruksia. Furuhjelm omisti Honkolan kartanon Urjalassa isänsä jälkeen.
Furuhjelm oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899.