stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mustajalkamangusti

| Mustajalkamangusti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Mangustit Herpestidae
Suku::  Tupsuhäntämangustit Bdeogale
Laji::  nigripes
Kaksiosainen nimi
 Bdeogale nigripes  (Pucheran, 1855) 
Synonyymit
 Galeriscus nigripes  
 Mustajalkamangustin levinneisyys
Katso myös
   Mustajalkamangusti Wikispeciesissä   Mustajalkamangusti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustajalkamangusti (Bdeogale nigripes) on keskisen Afrikan sademetsissä elävä mangustilaji. Se on ilman häntää 17,5–37,5 senttimetrin pituinen ja jopa 3 kilogramman painoinen. Mustia jalkoja lukuun ottamatta se on lähinnä harmaanruskea. Mustajalkamangusti on suurimmaksi osaksi yöaktiivinen yksineläjä. Pääravintoa ovat hyönteiset, mutta se syö myös pieniä selkärankaisia, raatoja, sieniä ja hedelmiä.
Koko ja ulkonäkö

Mustajalkamangustin ruumiinpituus on 37,5–60 senttimetriä ja hännän pituus 17,5–37,5 senttimetriä. Hartiakorkeus on 15–17,5 senttimetriä ja paino 0,9–3 kilogrammaa. Laji on hoikka ja tylppäkuonoinen. Turkin yläosa on pitkä ja karkea, alaosa pehmeä ja tiheä. Turkin väri on pääosin harmaanruskea, jaloista musta. Yksittäiset karvat ovat tavallisesti ruskeakärkisiä, tyvestä valkoisia. Karvanlähdön takia eläimen väritys voi iän myötä muuttua tummemmaksi. Jaloissa on neljä varvasta, joita yhdistää räpylä. Kynnet eivät ole sisään vedettäviä. Hajurauhaset ovat peräaukon tienoilla. Hampaita on 36–40, joista 12 on etuhampaita, 4 kulmahampaita, 12–16 välihampaita ja 8 poskihampaita.
Mustajalkamangustin lähisukukulainen jacksoninmangusti luokitellaan joskus mustajalkamangustin alalajiksi, mutta lajien kalloissa ja nahoissa on eroja. Mustajalkamangusti on suurempi ja sen turkki on selästä lyhyempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustajalkamangusti elää vain keskisessä Afrikassa. Sen levinneisyys ulottuu Kaakkois-Nigeriasta länteen Kameruniin, Keski-Afrikan tasavaltaan ja sieltä etelään Päiväntasaajan Guineaan, Gaboniin, Kongon tasavaltaan ja Kongon demokraattiseen tasavaltaan Kongojoen pohjoispuolella. Idässä lajin levinneisyys ulottuu Kongon pohjoisrantaa pitkin aina Itä-Afrikan hautavajoamaan Kongon demokraattisen tasavallan itäosiin asti. Se elää jopa tuhannen metrin korkeudessa merenpinnasta. Mustajalkamangusti saattaa elää myös Angolassa, mutta varmoja todisteita ei ole, sillä Angolasta pyydystetyt näytteet ovat tuhoutuneet tulipalossa. Ne onkin mahdollisesti sekoitettu selousinmangustiin.
Mustajalkamangustin elinympäristöä ovat tiheät sademetsät, joissa on tiheää pensaikkoa. Lajia tapaa usein jokien läheisyydessä. Vahingoittuneista metsistä sitä ei yleensä löydä.
Mustajalkamangusti on useiden auktorien kuvailun mukaan harvinainen laji, joka on yleisempi levinneisyysalueensa etelä- ja itäosissa. Laajan levinneisyyden ja suhteellisen hyvin säilyneen elinympäristön ansiosta mustajalkamangusti luokitellaan elinvoimaiseksi lajiksi. Kanta on kuitenkin todennäköisesti taantumassa metsien sirpaloitumisen, hakkuiden, kaivostoiminnan, kaskiviljelyn ja vähäisemmissä määrin myös bushmeat-lihan metsästyksen vuoksi. Lajia tavataan useilla suojelualueilla, kuten Dzanga-Sanghan erityissuojelualueella ja Okapin eläintensuojelualueella.
Paikalliset asukkaat metsästävät toisinaan mustajalkamangusteja niiden lihan takia. Mbuti-pygmit eivät sitä kuitenkaan syö nahan pahan hajun takia. Toisaalta sitä on istutettu hävittämään jyrsijöitä ja myrkyllisiä käärmeitä.
Elintavat

Mustajalkamangusti on yöaktiivinen, mutta eräiden lähteiden mukaan liikkuu myös päivällä. Se liikkuu usein pareittain, vaikka aikuiset yksilöt ovat yksineläjiä. Lajin sosiaalisesta elämästä ei tiedetä juuri muuta. Erakkomaisesta luonteesta huolimatta vankeudessa eläviä aikuisia mustajalkamangusteja voi pitää yhdessä. Mustajalkamangusti liikkuu enimmäkseen maassa, mutta sen on nähty liikkuvan ketterästi puissa 15 metrin korkeudessa väijymässä nuoria pottoja. Jahdattuna se pakenee onton puunrungon suojiin.
Mustajalkamangustin kirkas ja silmiinpistävä väritys saattaa toimia varoituksena, sillä uhattuna tai yllätettynä se vapauttaa anaalirauhasistaan pahaa hajua ja pörhistää häntäänsä. Baka-pygmien mukaan mustajalkamangusti nukkuu suurten puiden juurten välissä olevissa koloissa tai afrikantupsuhäntäpiikkisikojen pesissä, joiden aikaisemmat asukkaat se on ensin tappanut. Laji voi vankeudessa elää jopa 15-vuotiaaksi.
Elintavat > Ravinto

Mustajalkamangusti on kaikkiruokainen. Suuret poskihampaat viittaavat, että mustajalkamangusti on hyönteissyöjä, mutta isojen, suorien, tikarimaisten kulmahampaiden perusteella se pystyy saalistamaan suurempiakin eläimiä. Leukojen hampaiston rakenne perusteella sillä on murskausvoimaa, mutta hampaistossa ei ole merkkejä erikoistumisesta muurahaisiin. Turkki, kuono, jalat ja lyhyet, pörröiset korvat ovat ilmeisesti sopeutuneet kestämään muurahais- ja termiittisotilaiden puremia. Dzanga-Sanghassa tehdyssä tutkimuksessa kerättiin 21 ulostenäytettä, joista 86 prosenttia sisälsi niveljalkaisia, lähinnä muurahaisia, termiittejä, kovakuoriaisia ja suorasiipisiä. 48 prosentissa oli jäänteitä nisäkkäistä, lähinnä päästäisistä, mutta myös pienistä jyrsijöistä, oravista, piikkisioista ja pitkäkuonomangustista. 14 prosenttia sisälsi matelijoita ja sammakkoeläimiä ja 5 prosenttia sisälsi hedelmiä. Kongon demokraattisen tasavallan koillisosassa elävien pygmien mukaan ne syövät jyrsijöiden, hyönteisten ja käärmeiden lisäksi myös sieniä, raatoja, banaaneja ja öljypalmun hedelmiä. Sen on raportoitu syövän myös etanoita ja rapuja. Saalistaan puolustava mustajalkamangusti murisee, paljastaa hampaansa ja haukkuu kuin koira. Vankeudessa sille on annettu saaliiksi marsuja, jotka se on tappanut puremalla etenkin päähän useita kertoja, minkä jälkeen se on viimeistellyt tapponsa puremalla marsua kurkkuun ja samalla pitänyt saalista paikoillaan maassa etukäpälillään.
Elintavat > Lisääntyminen

Mustajalkamangien poikueissa on yleensä 1–2 poikasta. Länsi-Afrikassa parittelu tapahtunee kuivan kauden alussa ja poikasia syntyy marraskuusta tammikuuhun. Idässä, Iturin metsässä, Kongon demokraattisessa tasavallassa on löydetty poikastaan imettävä emo joulukuun alussa. Poikasten hoitoa ei ole kuvattu.
Mustakuusi

| Mustakuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Kuuset Picea
Laji::  mariana
Kaksiosainen nimi
 Picea mariana  (Mill.) Britton, Sterns & Poggenb.  

Katso myös
   Mustakuusi Wikispeciesissä   Mustakuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakuusi (Picea mariana) on Pohjois-Amerikan pohjoisosista kotoisin oleva ainavihanta, pienikokoinen havupuu, joka kuuluu kuusten sukuun ja mäntykasvien heimoon. Se on valittu Newfoundlandin provinssipuuksi.
Ulkonäkö ja koko

Mustakuusi on hidaskasvuinen pensas tai puu, joka alkaa tuottaa siementä 20 vuoden iässä ja elää tavallisesti 200 vuoden ikäiseksi, mutta joskus jopa 280 vuoden ikäiseksikin. Se kasvaa keskimäärin 9–15 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 15–25 senttimetriä paksuksi paitsi levinneisyysalueensa pohjoisreunalla, jossa se jää yleensä 3–6 metriä korkeaksi ja rungoltaan 3–5 senttimetriä paksuksi. Suurimmat luonnosta löydetyt yksilöt ovat olleet noin 27 metriä korkeita ja 46 senttimetriä paksuja ja sijainneet Ontarion savimaavyöhykkeellä Kanadassa.
Mustakuusella on lähelle maanpintaa levittäytyvä, laaja juuristo, kapean kartiomainen tai piikkimäinen, tiheähkö latvus sekä lyhyet ja riippuvat haarat, jotka ympäröivät runkoa säännöllisinä kiehkuroina. Suoraa runkoa peittää karhea, hilseilevä, punertavanharmaa kaarna. Kuluvan kesän kasvainranka on ohut, tiheäkarvainen ja vaaleanruskea tai punertava. Kärkisilmut ovat harmaanruskeat, pistäväkärkiset ja läpimitaltaan 3 millimetriä. Lehdet ovat himmeitä, sinivihreitä neulasia, jotka siirottavat eri puolille haaraa. Yksittäinen neulanen on 6–15 millimetriä pitkä, tylppäkärkinen, läpileikkaukseltaan neliskulmainen ja kauttaaltaan ilmarakojen peittämä.
Muiden kuusien tapaan mustakuusi on yksikotinen eli samassa yksilössä kasvaa sekä hede- että emikukintoja. Käpymäiset kukinnot syntyvät elokuun alkuun mennessä mutta kehittyvät lopullisesti vasta seuraavan vuoden keväänä. Latvuksen uloimmissa oksissa sijaitsevat hedekukinnot ovat riippuvat, luumunmuotoiset ja 12–20 millimetriä pitkät. Ne ovat aluksi tummanpunaiset tai sinipunervat mutta muuttuvat kellanruskeiksi siitepölyn muodostuksen jälkeen. Latvuksen kärjessä sijaitsevat emikukinnot ovat pystyt, liereät, 15–25 millimetriä pitkät ja vihreät tai sinipunervat. Ne pölyttyvät touko–kesäkuussa ja kypsyvät nopeasti lähes pallomaisiksi kävyiksi, jotka ovat pituudeltaan 3 senttimetriä ja leveydeltään 2 senttimetriä. Ohuiden ja pyöreäkärkisten käpysuomujen alle kehittyy elo–syyskuuhun mennessä ohutkuorisia ja siivekkäitä siemeniä. Kävyt säilyvät puussa vuosien ajan ja vapauttavat vähitellen siemeniä puun ympäristöön.
Levinneisyys

Mustakuusi on kotoisin laajalta alueelta Pohjois-Amerikan pohjoisosista. Sen levinneisyysalueen pohjoisraja seuraa puurajaa ja kulkee Newfoundlandista Pohjois-Quebeciin ja edelleen Kanadan pohjoisosien halki Alaskan länsirannikolle. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Rhode Islandista ja Massachusettsista Minnesotaan ja Brittiläisen Kolumbian keskiosiin. Yksittäisiä esiintymiä on lisäksi Etelä-Wisconsinissa, Etelä-Michiganissa, Pennsylvaniassa ja New Jerseyssä.
Elinympäristö

Mustakuusi menestyy vähäkalkkisessa ja niukkaravinteisessa maaperässä aina 1 500 metrin korkeuteen asti. Yleensä se kasvaa boreaalisen vyöhykkeen soilla, erityisesti rämeillä ja jokirannoilla, mutta pohjoisempana myös kuivissa kangasmetsissä sekä kalliokoissa. Se risteytyy luonnostaan punakuusen kanssa Nova Scotiassa, New Brunswickissa ja Quebecissä, missä lajien levinneisyydet kohtaavat.
Käyttö

Mustakuusen puuaines on vahvaa, suhteellisen kevyttä ja väriltään valkoista tai keltaista. Se on selluloosan tärkein yksittäinen raaka-aine Kanadassa ja taloudellisesti merkittävä paperiteollisuudelle myös Isojajärviä reunustavissa Yhdysvaltojen osavaltioissa, erityisesti Minnesotassa. Sitä käytetään myös jonkin verran sahateollisuudessa sekä joulukuusena. Jo ennen teollista käyttöä mustakuusta osattiin hyödyntää monilla tavoilla: sen juurista tehtiin köyttä, pihkasta parantavia voiteita sekä kuusenkerkistä ja neulasista teetä, jolla torjuttiin keripukkia.
Mustakuusi on myös tärkeä ravinnonlähde ja pesäpaikka villieläimille. Se muodostaa merkittävän osan kanadanpyyn ja lumikenkäjäniksen talviravinnosta, ja monet linnut sekä pienet nisäkkäät syövät sen siemeniä. Sen sijaan hirvieläimet ja muut isot nisäkkäät eivät käytä sitä ravintonaan juuri lainkaan.
Aiheesta muualla

Arboretum Mustila: Picea mariana - mustakuusi (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Picea mariana (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Picea mariana (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Picea mariana[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Picea mariana (black spruce) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Picea mariana:  Wikidata: Q218425  Wikispecies: Picea mariana  BioLib: 2384  CoL: 4HQ3K  EoL: 1033617  EPPO: PIEMA  EUNIS: 150685  FEIS: picmar  FNA: 233500911  GBIF: 5284802  GRIN: 28305  iNaturalist: 84296  IPNI: 195883-2  IRMNG: 10197201  ITIS: 183302  IUCN: 42328  MichiganFlora: 1921  NatureServe: 2.160234  NBN: NBNSYS0500000178  NCBI: 3335  NZOR: 8083beb6-681a-46e2-9c51-b168dffeb997  Observation.org: 133457  Open Tree of Life: 363879  Panartic Flora: 130203  PPE: picea-mariana  Plant List: kew-2563398  PLANTS: PIMA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:195883-2  Tropicos: 24900169  uBio: 4963880  VASCAN: 7174  WisFlora: 4495  WFO: wfo-0000482467 
Abies mariana:  Wikidata: Q17358751  APNI: 230963  CoL: 63Z6G  GBIF: 2685972  GRIN: 681  IPNI: 261574-1  IRMNG: 11223509  ITIS: 183303  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261574-1  Tropicos: 24900527  VASCAN: 22119  WFO: wfo-0000511254 
Nuori mustakuusi.
Mustakuusivaltaista metsää Alaskassa.
Muuan Jeesus

| Muuan Jeesus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jukka Pakkanen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2003
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Muuan Jeesus on Jukka Pakkasen vuonna 2003 ilmestynyt romaani. Teoksen julkaisi Like.
Aiheesta muualla

Erkki Vettenniemi: Jukka Pakkasen romaani tunnustaa kaipuun todellisuuden. Helsingin sanomat 17.12.2003.
Eila Jaatinen: Vertauskuvallisesti kolmella tasolla[vanhentunut linkki]. Vantaan Lauri 18.2.2004.
Riitta Vaismaa: Epäilyksen evankeliumi. Kiiltomato.net 11.4.2004.
Muumiointi muinaisessa Egyptissä

Egyptiläinen muumio British Museumissa.
Faarao Ramses II:n muumioidut kasvot.
Muumiointi muinaisessa Egyptissä käsittelee vuosina 3150 eaa. – 639 jaa. kukoistaneessa Egyptissä harjoitettuja tapoja muumioida vainajat.
Muinaisessa Egyptissä muumioinnilla oli tärkeä osa kulttuurissa ja mytologiassa. Muumio pyrittiin säilyttämään mahdollisimman hyväkuntoisena, sillä sen uskottiin olevan kuolemanjälkeisen elämän edellytys.
Muinaisegyptiläiseen kulttuuriin kuului paitsi ihmisten myös eläinten muumiointi. Esimerkiksi pyhinä eläiminä pidettyjä kissoja ja krokotiileja muumioitiin, samoin hallitsijalle kuuluneita lemmikkejä, kuten koiria, saatettiin muumioida.
Historia

Muumiointia harjoitettiin muinaisessa Egyptissä jo vanhan valtakunnan aikana. Tällöin muumiot olivat vainajia, jotka oli ensin taivutettu sikiöasentoon, sitten kiedottu useisiin kerroksiin kääriliinoja ja lopuksi asetettu tarkoitusta varten valmistettuihin arkkuihin. Tältä ajalta tunnetaan esimerkiksi vuoden 3000 eaa. tienoilla hallineen faarao Djerin muumio, joka oli muumioitu osittain varhaisella Egyptissä käytetyllä muumiointitekniikalla.
Varhaisimpien muumioiden käärinliinat kyllästettiin pihkalla ja vainajan kasvoille saatettiin asettaa ohut kipsikerros. Lisäksi joidenkin muumioiden kasvoille levitettiin vihreää maalia uudelleensyntymisen vertauskuvana. Käytetyn tekniikan seurauksena varhaisista muumioista jäi usein jäljelle ainoastaan luuranko, sillä varhaiset muumiointitekniikat eivät pysäyttäneet mätänemistä.
Ruumiiden hajoaminen huomioitiin ylhäisön keskuudessa, jossa uskottiin kuolemanjälkeisen elämän edellytyksenä olevan ruumiin täydellinen säilyminen. Tämän vuoksi ruumiita käsittelevät henkilöt kehittelivät uusia menetelmiä, joiden ansiosta ruumis voitaisiin säilöä paremmin. Mätänemisen hidastamiseksi otettiin käyttöön tapa poistaa vainajalta pehmeät sisäelimet, mikä hidasti hajoamisprosessia ja kuivatti ruumiin ontelot. Uusi muumiointitapa saikin pian suosiota Egyptin ylhäisön keskuudessa.
Vainajan ja kangassuikaleiden väliin pantiin usein symbolisia esineitä. Tärkein niistä oli sittiäisen muotoinen symboli, joka laitettiin vainajan sydämen päälle.
Mustavatsatilapia

| Mustavatsatilapia |
| --- | --- |
 Mustavatsatilapia George Albert Boulengerin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Coptodon
Laji::  kottae
Kaksiosainen nimi
 Coptodon kottae  (Lönnberg, 1904) 
Synonyymit
 Tilapia kottae Lönnberg, 1904 
Katso myös
   Mustavatsatilapia Wikispeciesissä   Mustavatsatilapia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustavatsatilapia (Coptodon kottae) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva erittäin uhanalainen kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Mustavatsatilapia voi kasvaa enintään 15 senttimetrin mittaiseksi. Lajilla on kylkiviivallaan 28–30 suomua. Selkäevässään mustavatsatilapialla on 14–16 piikkiruotoa ja 10–13 pehmeää ruotoa. Peräevässään sillä on kolme piikkiruotoa ja 8–9 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustavatsatilapia on kotoperäinen Kamerunissa, missä sitä tavataan Barombi Koto- ja Mboandong-järvissä. Laji elää noin 24–26 asteen lämpöisessä vedessä. Se käyttää ravinnokseen pääasiassa kasveja sekä detritusta ja perifytonia.
Mustavatsatilapia suosii kutiessaan hämäriä paikkoja, kuten uponneiden puiden halkeamia. Sekä koiras että naaras vartioivat tunnollisesti munia ja niistä kuoriutuvia poikasia.
Uhanalaisuus

Mustavatsatilapia on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (IUCN) mukaan erittäin uhanalainen laji. Vielä vuonna 1996 IUCN luokitteli sen vaarantuneeksi lajiksi. Mustavatsatilapian suuria uhkia ovat öljyplantaaseista ja kaskiviljelystä johtuva järvien saastuminen ja sedimentaatio.
Mustijoen vesistö

| Mustijoen vesistö  (Suomen päävesistö: 19) |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa 
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Uusimaa, Päijät-Häme
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Mustijoen vesistö (19)
Vesistöjako:  Mustijoen alao. alue (19.001), Mustijoen kesk. alue (19.002), Mäntsälänjoen v-a (19.003), Hirvihaaranjoen alue (19.004), Sulkavanjärven v-a (19.005), Mustajoen valuma−alue (19.006), Kilpiojan valuma-alue (19.007), Isonniitynojan v-a (19.008), Kungsbäckenin v-a (19.009)
Laskujoki:  Mustijoki
Laskupaikka:  Kilpilahti, Svartbäckfjärden, Suomenlahti 
Koordinaatit:  60°20′06″N, 25°32′10″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  783,21 km²  
Järvisyys:  1,49 % 
Alueen pituus:  60 km  
Alueen leveys:  35 km  
Pääuoma:  noin 70 km
Keskiylivirtaama:  65 m³/s  
Keskivirtaama:  7,5 m³/s  
Keskialivirtaama:  0,19 m³/s  
 fiJoki laskee Suomenlahteen Porvoon Kilpilahden Svartbäckfjärdenissä. 
Mustijoen vesistö (vesistöaluetunnus 19) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Mustijoki laskee Suomenlahden Kilpilahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 783,21 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 1,49 %.
Yleistä

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Mustijoen alaosan alue (19.001)
Kungsbäckenin valuma-alue (19.009)
Isonniitynojan valuma-alue (19.008)
Mustijoen keskiosan alue (19.002)
Mäntsälänjoen valuma-alue (19.003)
Hirvihaaranjoen alue (19.004)
Kilpiojan valuma-alue (19.007)
Sulkavanjärven valuma-alue (19.005)
Mustajoen valuma-alue (Oitti) (19.006)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Mustijoen vesistö, vesi.fi
Muuruveden vaakuna

Muuruveden vaakuna (1963–1970)
Muuruveden vaakuna oli Muuruveden kunnan tunnus. Vaakunan aiheen uittohaan terät viittaavat metsätalouden merkitykseen kunnalle.
Vaakunan selitys on ”vihreässä kentässä kaksi vasemmalta esiintyöntyvää kultaista uittohaan terää.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Muuruveden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 26. marraskuuta 1962. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 18. huhtikuuta 1963.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1971, kun Muuruvesi liittyi Juankosken kuntaan.
Muur van Geraardsbergen

Oudebergin neitsyen kappeli sijaitsee mäen huipulla.
Flanderin ympäriajon naisten kilpailun osallistujia nousemassa Muur van Geraardsbergenille.
Muur van Geraardsbergen on 110 metriä korkea mäki Geraardsbergenissa, Itä-Flanderissa, Belgiassa. Huipulle johtavan tien korkeus merenpinnasta on 18 metriä mäen juurella lähellä Denderjokea. Kilometrin pitkän tien keskikaltevuus on 9,2 prosenttia. Nousu on ollut monesti osa Flanderin ympäriajoa. Nousu on vaativa mukulakivipäällysteen ja enimmillään 19 prosentin kaltevuuden vuoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muur van Geraardsbergen Wikimedia Commonsissa
Mustien ruusujen maa

| Mustien ruusujen maa |
| --- | --- |
Kirjailija:  Katri Alatalo
Kansitaiteilija:  Riikka Jäntti, Meri Siitonen
Kieli:  suomi
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Vaskikirjat
Julkaistu:  2012, 2013
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  270 + 339
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mustien ruusujen maa on Katri Alatalon fantasiatrilogia. Vaskikirjojen julkaisemasta sarjasta ovat ilmestyneet teokset Karnin labyrintti (2012) ja Laulu kadonneesta saaresta (2013). Kustantajan kuvauksen mukaan tarina on nuoren naisen kasvukertomus, joka kertoo toivosta ja etsimisestä. Karnin labyrintti oli Kuvastaja-palkintoehdokas.
Vastaanotto

Anne Leinonen kirjoitti Tähtivaeltaja-lehdessä Alatalon esikoisromaanin ammentavan aineksia perinteisestä fantasiasta. ”Pakkaa hämmennetään poistamalla ne tavallisimmat kliseet: suurta pahaa vastustajaa ei ainakaan ensimmäisessä osassa ole, maailmaa ei ehkä pelastetakaan ja ennustuksia ei lueta. Matka on henkilökohtainen ja kiehtova.” Portin Erkki Widenius antoi tunnustusta kirjan kielelle ja sujuvalle kerronalle. Risingshadow-sivuston Iivari Koutonen kirjoitti, että kirjassa näkyvät esikoisteoksen heikkoudet ja vahvuudet. Ympäristökuvaus on elävää ja henkilöhahmot kiinnostavia. Muun muassa nimistö olisi kuitenkin tarvinnut hiomista.
Sarjan teokset

Alatalo, Katri: Karnin labyrintti.  Oulu:  Vaskikirjat, 2012.  ISBN 978-952-5722-12-3
Alatalo, Katri: Laulu kadonneesta saaresta.  Tampere:  Vaskikirjat, 2013.  ISBN 978-952-5722-15-4
tulossa
Aiheesta muualla

Teokset kustantajan sivuilla.
Mustialanruusu

| Mustialanruusu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Aitoruusut Rosa
Lajike::  'Minette'
Katso myös
   Mustialanruusu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustialanruusu (Rosa 'Minette') on ruusujen sukuun kuuluva lajike, joka luetaan pensasruusuihin.
Kuvaus

Mustialanruusu kasvaa noin 1–1,5 metrin korkuiseksi pensaaksi. Oksat ovat vähäpiikkisiä. Lehdet ovat heikosti kiiltäviä, vaaleanvihreitä ja viisilehdykkäisiä. Lehdykät ovat pyöreähköjä. Kukat ovat 7–8 cm leveitä, vaaleanpunaisia, kerrottuja ja voimakastuoksuisia. Kukinta-aika on heinäkuussa. Nuput voivat avautua huonosti ja homehtua sateisella säällä. Mustialanruusu kasvattaa juuriversoja runsaasti. Lämpiminä kesinä Suomessa voi kehittyä litteänpyöreitä ja oranssinvärisiä kiulukoita.
Alkuperä

'Minette' on ranskalaisen Jean-Pierre Vibertin jalostama ruusu vuodelta 1819. Vibert luokitteli ruusun centifoliaksi eli kartanoruusuksi. Suomenkielinen nimi mustialanruusu on peräisin Mustialan maatalousoppilaitoksesta, jossa lajiketta on lisätty ja myyty alkaen 1900-luvun alusta. Ruusua ei nykyään juuri kasvateta Pohjoismaiden ulkopuolella.
Käyttö

Mustialanruusu on vaatimaton kasvupaikan suhteen. Parhaiten se menestyy aurinkoisella tai puolivarjoisella kasvupaikalla tuoreessa, ravinteikkaassa ja kalkkiperäisessä maassa. Suomessa mustialanruusu on kestävä vyöhykkeillä I–IV.
Mutsuki-luokka

| Mutsuki-luokka / (睦月型駆逐艦 |
| --- | --- |
 Piirros alusluokasta

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 336 t (standardi) 1 468 t (kuormattu)
Pituus:  102,72 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,16 m
Syväys:  2,96 m
Koneteho:  38 500 ihp
Nopeus:  37,25 solmua
Miehistöä:  154
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 120 mm/45 type 3 -tykkiä 6 x 61 cm type 12 torpedoputkea
Ilmatorjunta:  2 x 7,7 mm type 92 -ilmatorjuntakonekivääriä
Mutsuki-luokka (jap. (睦月型駆逐艦, mutsuki-gata kuchikukan) oli Keisarillisen Japanin laivaston kahdentoista aluksen muodostama hävittäjäluokka. Luokan alukset aloittivat palveluksensa jo hieman ennen toista maailmansotaa, jossa kaikki alukset tuhoutuivat.