stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lepo Product

| Lepo Product Oy |
| --- | --- |

Perustettu:  1953 (Lahden Lepokalusto Oy)
Perustaja:  Aake Anttila
Avainhenkilöt:  Kaarle Holmberg
Kotipaikka:  Lahti
Toiminta-alue:  maailma
Toimiala:  huonekalut
Tuotteet:  julkiskalusteet
Liikevaihto:  2,9 milj. € (2012)
Henkilöstö:  22
Kotisivu:  http://www.lepoproduct.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lepo Product Oy on Lahdessa toimiva suomalainen huonekalualan yritys, joka tunnetaan julkisten tilojen ja matkustajalaivojen kalustajana. Se on aiemmin tunnettu myös nimillä Lepokalusto ja Lepofinn, kutsumanimenä aina Lepo.
Lepon perusti Aake Anttila vuonna 1953 nimellä Lahden Lepokalusto Oy, ja alussa tehtaalla valmistettiin joustinpatjoja, vuodesohvia ja lepotuoleja.
1960-luvun alussa Lepo suuntautui julkisten tilojen kalustamiseen ja yhteistyöhön sisustusarkkitehtien kanssa. Sen ensimmäisiä julkiskalustemallistoja oli yhä tuotannossa oleva professori Yrjö Kukkapuron suunnittelema Moderno, joka raivasi Lepolle tilaa vientimarkkinoilla ja laivasisustuksissa. Suomalaisten ravintoloiden yleisin tuoli 1970-luvulla oli vientimenestystäkin saanut puutuoli, Erik Uhleniuksen suunnittelema Pixen.
Yritys kaatui konkurssiin 1978, mutta sen työtä jatkoi Grahn-konserniin kuulunut huonekalutehdas Jouko Mäkinen Oy, joka puolestaan meni emoyhtiönsä mukana konkurssiin 1987. Villähteellä Lepon toimintaa jatkoi Lepofinn Oy, joka teki konkurssin vuonna 1991. Sen toimintaa jatkaa nykyinen Lepo Product Oy. Jurvassa Jouko Mäkisen toimintaa jatkoi MackFinn Teollisuus Oy konkurssiinsa vuoteen 2013 saakka.
Lepon pääsuunnittelijana on vuodesta 1991 toiminut sisustusarkkitehti Kaarle Holmberg. Muita yrityksen käyttämiä suunnittelijoita ovat vuosikymmenten varrella olleet Kari Asikainen, Elina Hakala, Pentti Hakala, Risto Halme, Antti Kotilainen, Esko Pajamies ja Ahti Taskinen.
Aiheesta muualla

Lepo Productin 130-sivuinen historiikki (pdf, englanniksi) Toinen verkko-osoite
Jalkapallo kesäolympialaisissa 1912

| Jalkapallo kesäolympialaisissa 1912 |
| --- | --- |
 
Joukkueet:  11
Isäntämaa:   Ruotsi
Kaupungit:  Tukholma
Ajankohta:  29.6.-4.7.1912
 
Mitalistit
–  Kulta:   Iso-Britannia
–  Hopea:   Tanska
–  Pronssi:   Alankomaat
 
Maalintekijä:   Gottfried Fuchs (10)
  ← 1908 1920 →
Jalkapalloturnauksen logo.
Vuoden 1912 Tukholman olympialaisten jalkapalloturnaus oli toinen jalkapallon olympiaturnaus jossa olivat mukana maajoukkueet.
Turnauksessa pelattiin cup-muotoinen kilpailu olympiakullasta. Ensimmäisellä ja toisella kierroksella pudonneet joukkueet koottiin lohdutussarjaan pelaamaan sijoista 5–8. Pelipaikkoina olivat Tukholman Olympiastadion, Råsunda Idrottsplats ja Tranebergs Idrottsplats. Loppuottelu pelattiin olympiastadionilla.
Turnaukseen osallistui 11 maata, ja kaikki tulivat Euroopasta. Ensikertalaisia olympiaturnauksessa olivat Norja, Itävalta, Suomi, Italia ja Venäjä. Suomen suuriruhtinaskunta oli Tukholman olympialaisten aikaan osa Venäjän keisarikuntaa, ja se oli turnauksen ainoa ei-itsenäinen maa. Maalla ei ollut omaa lippua ja suomalaisurheilijoiden voitettua salkoon nostettiin Venäjän lippu. Suomen joukkue pelasi turnauksessa HIFK:n punaisissa pelipaidoissa, joiden valkoinen tähti oli peitetty leijonavaakunalla. Kun Suomi voitti turnauksen puolivälieräottelussa Venäjän, salkoon nostettiin Venäjän lippu ja erotukseksi Venäjän joukkueeseen lipun alla heilutettiin lappua, jossa luki Finland vunnit.
Mitalikolmikko oli sama kuin edellisissä olympialaisissa neljä vuotta aiemmin. Olympiakultaa voitti Iso-Britannia, joka voitti loppuottelussa Tanskan. Pronssia voitti Alankomaat nujerrettuaan pronssiottelussa Suomen 9–0.
Ottelut

Lohdutussarja
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Puolivälierät | Puolivälierät | Puolivälierät |  |  | Välierät | Välierät | Välierät |  |  | Ottelu 5. sijasta | Ottelu 5. sijasta | Ottelu 5. sijasta |
 
|  |  |   |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |   |  |   |   | 3.7. |   Unkari | 3 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   | 3.7. |   Unkari | 3 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   |  |   Saksa | 1 |   |  |  |  |  |
|  | 1.7. |   Saksa | 16 |   |   |  |   Saksa | 1 |   |  |  |  |  |
|  | 1.7. |   Saksa | 16 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|   |  |   Venäjän keisarikunta | 0 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 5.7. |   Unkari | 3 |
|  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |   Itävalta | 0 |
|   | 1.7. |   Itävalta | 1 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |   Norja | 0 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |   Norja | 0 |   |  | 3.7. |   Itävalta | 5 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |  | 3.7. |   Itävalta | 5 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   |  |   Italia | 1 |   |  |  |  |  |
|  | 1.7. |   Italia | 1 |   |   |  |   Italia | 1 |   |  |  |  |  |
|  | 1.7. |   Italia | 1 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |   |   Ruotsi | 0 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Lopputulokset

1.  Iso-Britannia (GBR)

2.  Tanska (DEN)

3.  Alankomaat (NED)

4.  Suomi (FIN)

5.  Unkari (HUN)

6.  Itävalta (AUT)

7.  Saksa (GER)

7.  Italia (ITA)

9.  Ruotsi (SWE)

9.  Norja (NOR)

9.  Venäjän keisarikunta (RU1)
Maalintekijät

Gottfried Fuchs
Harold Walden
Jan Vos
Anthon Olsen
Fritz Förderer
Imre Schlosser
Leopold Grundwald
Sophus Nielsen
Nico Bouvy
| --- | --- |
  Robert Merz   Alois Müller   Jarl Öhman   Bror Wiberg   Gordon Hoare  :   Vivian Woodward    Franco Bontadini   Huug de Groot   Jan van der Sluis   Iwar Swensson 
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   Robert Cimera   Ludwig Hussak   Leopold Neubauer   Jan Studnicka   Leopold Studnicka  |   Emil Jørgensen   Nils Middelboe   Vilhelm Wolfhagen   Eino Soinio   Karl Burger  |   Adolf Jäger   Emil Oberle   Arthur Berry    Mihály Pataki    Sándor Bodnár   |   Felice Berardo   Enrico Sardi   Caesar ten Cate   Vasili Butusov   Erik Börjesson  |
Harald Hansen
Jalmari Holopainen
Joukkuekuvat

Suomen joukkue
Itävallan joukkue
Tanskan joukkue
Saksan joukkue
Unkarin joukkue
Italian joukkue
Alankomaiden joukkue
Venäjän joukkue
Ruotsin joukkue
Britannian joukkue
Norjan joukkue
Jamaikanmustaturpiaali

| Jamaikanmustaturpiaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Nesopsar
Laji::  nigerrimus
Kaksiosainen nimi
 Nesopsar nigerrimus  (Osburn, 1859) 
Katso myös
   Jamaikanmustaturpiaali Wikispeciesissä   Jamaikanmustaturpiaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jamaikanmustaturpiaali (Nesopsar nigerrimus) on turpiaaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Jamaikalla.
Koko ja ulkonäkö

Jamaikanmustaturpiaali kasvaa 18–23 cm pitkäksi ja koiras on naarasta suurempi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin höyhenpuku on kokonaan musta ja erityisesti päässä ja selässä on sininen kiilto. Jamaikanmustaturpiaalin nokka on pitkähkö ja kapea.
Levinneisyys ja elintavat

Jamaikanmustaturpiaalia tavataan hajanaisesti Jamaikalla. Lajin elinympäristöä ovat kalkkikivimaiden sademetsät ja se suosii koskemattomia metsiä. Sen ravintoa ovat hyönteiset, etanat, pienet sammakot ja liskot. Satunnaisesti jamaikanmustaturpiaali syö myös hedelmiä. Linnun pesimäkausi on touko-kesäkuussa. Kuppimainen pesä rakennetaan puuhun ja naaras munii kaksi munaa.
Jamaikanmustaturpiaali luokitellaan erittäin uhanalaiseksi, ja kannan kooksi arvioidaan 2 500–10 000 yksilöä. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen hakkuiden ja kaivostoiminnan vuoksi.
Leppävirran vaakuna

Leppävirran vaakuna
Leppävirran kunnanvaakuna on suoraan kunnan nimeen viittaava puhuva vaakuna.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 14. kesäkuuta 1950. Vaakunan selitys on ”mustan kentän tyvessä aaltokoroinen kultahirsi, jonka yläpuolella kultainen, punanorkkoinen ja -silmuinen leppä”.
Antti Leppänen

Antti Leppänen estää Ilveksen Pekka Leimun maalintekoaikeet. (1967).
Antti Kalervo Leppänen (23. marraskuuta 1947 Tampere – 5. elokuuta 2015) oli suomalainen jääkiekkomaalivahti.
Leppänen pelasi koko uransa Tapparassa ja voitti kaksi Suomen mestaruutta ja yhteensä kuusi mitalia. Hän pelasi SM-sarjassa ja -liigassa 328 ottelua. Kausina 1964–1978 Leppänen torjui Tapparan jokaisessa pelissä.
Maajoukkueessa Leppänen pelasi 98 A-maaottelua. MM-kisoissa hän pelasi kolmesti vuosina 1973, 1974 ja 1975. Tämän lisäksi hän pelasi vuonna 1976 Innsbruckin talviolympialaisissa sekä Kanada-cupissa.
Leppänen on aateloitu Tappara Hall of Fame -kunniagalleriaan numerolla 20. Leppänen on jääkiekkoleijona.
Saavutukset ja palkinnot

2 Suomen mestaruutta (1975, 1977)
3 SM-hopeaa ja 1 -pronssi
Suomen paras jääkiekkoilija (1973)
Lynces Academicin parhaan maalivahdin patsas (1973, 1974, 1975)
Valinta SM-sarjan All Stars -kentälliseen (1973, 1974, 1975)
Tappara Hall of Fame #20
Suomen Jääkiekkoleijona #70
Eino Leppänen

Keihäänheittäjät Eino Leppänen ja Toivo Hyytiäinen Helsingin kesäolympialaisissa.
Eino Ilmari Leppänen (18. lokakuuta 1916 Äänekoski – 20. tammikuuta 1974 Jyväskylä) oli suomalainen keihäänheittäjä.
Leppänen sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten keihäänheitossa 16:nneksi tuloksella 62,61 metriä. Karsinnassa hän heitti tuloksen 64,47 m. Hän voitti keihäänheiton vuoden 1952 Ranska-maaottelussa.
Seuratasolla Leppänen edusti Jyväskylän Kenttäurheilijoita, Jyväskylän Veikkoja, Äänekosken Huimaa ja Helsingin Kisa-Tovereita. Hän sijoittui Kalevan kisoissa neljänneksi vuonna 1952 sekä kuudenneksi vuosina 1950 ja 1951. Hänen ennätyksensä oli 74,58 m vuodelta 1954.
Aiheesta muualla

Eino Leppänen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Jalustinkannu

Mykeneläinen jalustinkannu, n. 1200–1100 eaa. Metropolitan Museum of Art.
Jalustinkannu (lineaari-B ka-ra-re-we = m.kreik. κλάρεϝες, klarewes(?), κλαρέϝει(ς), klarewei(s)(?), tai κλαρεύς, klareus(?)) on Egeanmeren pronssikautisissa kulttuureissa käytetty keraaminen kannu. Se tunnetaan vaasien muotona muun muassa minolaisesta ja mykeneläisestä keramiikasta.
Historia ja käyttö

Jalustinkannua käytettiin astiana oliiviöljylle ja viinille. Pienikokoisia muotoja voitiin käyttää hajusteastioina ja suurikokoisia kannuja kuljetusastioina. Muodon alkuperä vaikuttaa olevan keskisen minolaisen kauden Kreetalla. Manner-Kreikan mykeneläiseen kulttuuriin se tuli 1400-luvun eaa. alkupuolella. Tyyppi on mykeneläisissä arkeologisissa löydöksissä yleinen. Sitä vietiin myös laajalti muualle eri puolille itäisen Välimeren aluetta.
Vaasityypin nykyinen nimitys on peräisin Heinrich Schliemannin käyttämästä saksankielisestä nimityksestä Bügelkanne, joka oli peräisin siitä, että hänen mielestään ensimmäisinä löytyneiden tyypin vaasien kädensijat näyttivät jalustimilta. Vaasimuodon mykeneläisaikainen nimi tunnetaan lineaari-B-kirjoituksista.
Muoto

Jalustinkannu on pyöreähkö ja siinä on suhteellisen kapea kaula ja pieni suu. Osassa kannuista on valenokka. Kaulan kummallakin puolella on kaareva kädensija, joka saa alkunsa vaasin hartiasta ja päättyy sen huuleen tai ainakin kaulan yläosaan. Pienen suunsa ansiosta jalustinkannu oli helposti suljettavissa kuljetusta varten.
Minolainen jalustin­kannu, Rousolákos, n. 1370–1200 eaa.
Minolainen jalustin­kannu, LM IIIB, n. 1300 eaa.
Minolainen kuljetus-jalustin­kannu, LM IIIB, n. 1300–1200 eaa.
Myöhäiskyproslainen jalustin­kannu, LC (= Late Cypriot) III, n. 1200–1100 eaa.
Myöhäiskyproslainen jalustin­kannu, LC III B, n. 1000-luku eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta jalustinkannut Wikimedia Commonsissa
Jalokastanja

| Jalokastanja |
| --- | --- |
 Jalokastanjan pähkinöitä.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fagales
Heimo::  Pyökkikasvit Fagaceae
Suku::  Kastanjat Castanea
Laji::  sativa
Kaksiosainen nimi
 Castanea sativa  Mill. 
      Alkuperäinen levinneisyys      Neoliittisen kauden jälkeen villiintyneet populaatiot
Katso myös
   Jalokastanja Wikispeciesissä   Jalokastanja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Noin tuhannen vuoden ikäinen jalokastanja Korsikan saarella.
Jalokastanjan rungon poikkileikkaus.
Jalokastanja tai kastanja (Castanea sativa) on pyökkikasvien (Fagaceae) heimoon kuuluva puu. Sitä kasvatetaan syötävien pähkinöidensä takia. Se on luultavasti kotoisin Aasian länsiosista Iranin ja Balkanin väliltä. Nykyisin sitä kasvaa villiintyneenä Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä.
Kuvaus

Jalokastanja kasvaa 20–30 metriä korkeaksi, ja sen runko voi olla halkaisijaltaan jopa kolme metriä. Puun kuori on ruskeanharmaa ja verkkomaisesti uurteinen, vanhoissa puissa kuori on syväuurteinen. Hammaslaitaiset lehdet ovat noin 20 cm pitkiä ja 5–10 cm leveitä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat lyhytruotisia. Laidan hampaat ovat teräviä.
Puu kukkii kesä–heinäkuussa.
Isossa-Britanniassa puu kukkii heinäkuussa ja sen pähkinät kypsyvät lokakuussa.
Kukinto on pysty norkko, jossa on pääosin valkoisia tai vaaleankeltaisia hedekukkia. Vihertäviä emikukkia on norkon tyvessä. Kellanvihreän ja runsaspiikkisen cupulan sisällä on yleensä 1–3 pähkinämäistä siementä eli kastanjaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Jalokastanja on luultavasti kotoisin alkujaan Aasian länsiosista Iranin ja Balkanin väliltä. Sitä on viljelty yli 3 000 vuoden ajan, ja nykyisin sitä kasvaa villiintyneenä Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä.
Käyttö

Sipulin muotoiset kastanjat ovat kasvitieteellisessä mielessä pähkinöitä. Ne sisältävät kuitenkin huomattavasti enemmän hiilihydraattia ja vähemmän rasvaa ja valkuaisaineita kuin muut pähkinät.
Kastanjoita syödään yleensä paahdettuina. Niitä voi myös keittää ja soseuttaa tai viipaloida. Kastanjan sisältämä tärkkelys hajoaa kypsennettäessä sokeriksi. Pilaantunut kastanja tuntuu kevyemmältä kuin tuoreet, jotka ovat kiinteitä ja kiiltäviä.
Maustettua kastanjasosetta käytetään Englanninkielisissä maissa usein kalkkunan täytteenä.
Suomessakin koristekasveina kasvatettavat hevoskastanjat, kuten balkaninhevoskastanja (Aesculus hippocastanum), eivät samankaltaisesta nimestään huolimatta ole välitöntä sukua jalokastanjalle, eivätkä niiden siemenet ole myrkyllisyytensä takia syömäkelpoisia.
Aiheesta muualla

United States Department of Agriculture (USDA): Castanea sativa (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Castanea sativa (chestnut) (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Castanea sativa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q22699  Wikispecies: Castanea sativa  APDB: 143308  BioLib: 3454  CoL: 5XCVW  Ecocrop: 2234  EoL: 1148508  EPPO: CSNSA  EUNIS: 172480  FNA: 220002432  GBIF: 5333294  GRIN: 9445  iNaturalist: 121763  IPNI: 295349-1  IRMNG: 10900355  ITIS: 506541  IUCN: 202948  MoBotPF: 280759  NatureServe: 2.150809  NBN: NHMSYS0000456969  NCBI: 21020  NZOR: a75831c3-879f-456c-be8a-884f6a51cffc  NZPCN: 4520  Observation.org: 6564  Open Tree of Life: 1028994  PalDat: Castanea_sativa  PfaF: Castanea_sativa  PFI: 260  Plant List: kew-35042  PLANTS: CASA27  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295349-1  RHS: 3191  Tropicos: 13100366  WFO: wfo-0000812271
Leppisaaren puisto

Leppisaaren puistoa
Leppisaaren puisto on puisto Helsingin Tammisalossa. Se sijaitsee Vanhanväylänkujan ja Vanhanväylän välissä. Puistossa on paljon pähkinäpensaita, pari suurta mäntyä ja useita kallioita, joilta voi nähdä kauas Roihuvuoreen. Puiston läpi kulkee polku, joka on osittain päällystetty puuhakkeella. Alueella on myös pieni kosteikkoaukio, joka on pääosin heinittynyt. Aukiolla kasvoi ennen pieni kuusi, mutta se kuoli, sillä kallio on siinä hyvin lähellä maanpintaa.
Puiston tapahtumat

Seudun lapset käyvät talvella puistossa laskemassa pulkkamäkeä. Vuoden 2004 lopussa kaupungin palkkaamat työmiehet poistivat metsästä kuolleita ja huonokuntoisia puita. Kesän 2006 kuivuus vahingoitti kasveja, etenkin pihlajantaimia.
Puiston pähkinäpensaiden historia

Nykyisen Vanhanväylänkujan alueella sijaitsi 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa Tammerlundin talo. Talolla oli puutarhoja, joista osa ylsi nykyisen Leppisaaren puiston alueelle. Puutarhoissa kasvoi pähkinäpensaita, ja sieltä on peräisin puiston runsas pähkinäpensaskasvusto. Kasvitieteilijä V. Erkamo mainitsee pähkinäpensaslehdon vuonna 1949 ilmestyneessä kirjasessaan Ehdotus Helsingin seudun luonnonsuojelukohteiksi. Myös Vanhaväylä 6:ssa oli "pähkinämetsä", mutta sen pääosa hävisi, kun tontti rakennettiin 1950-luvun alussa.
Jalustin

Jalustin on ratsun varusteisiin kuuluva kehys tai rengas, jossa ratsastaja pitää jalkaansa. Jalustin kiinnittyy satulaan jalustinhihnalla. Jalustimia käytetään yleensä pareittain ja niiden tarkoituksena on auttaa ratsaille nousua ja toimia tukena ratsastettaessa. Jalustimen käyttö lisää ratsastajan kykyä pysyä satulassa ja kontrolloida ratsua.
Jalustin ja jalustinhihna
Varhaista kehitystä

British Museumin kokoelmiin kuuluvissa assyrialaisissa pronssiovissa 850-luvulta eaa. on kuvattu ratsastava kuningas, jonka jalat lepäävät satulana toimivaan pehmikkeeseen kiinnitetyillä jalkalaudoilla.
Intiassa toisella vuosisadalla eaa. käytettiin hevosen selkään noustaessa apuna nahkahihnaa, jonka päässä oli isonvarpaan ympärille tarkoitettu lenkki.
Jalustin Euroopassa

Gootit oppivat jalustimen käytön vaeltaessaan Euroopan läpi. Etelä-Venäjällä he kohtaisvat ratsastajakansoja skyyttejä ja sarmaatteja. Heiltä gootit oppivat jalustintekniikan, joka oli kokonaan tuntematon muualla Euroopassa. Jalustimien avulla ratsastajan tasapaino parani niin paljon, että hän pystyi tehokkaasti taistelemaan myös ratsunsa selästä. Goottiratsastajat osoittivat ylivoimaisuutensa ensimmäisen kerran vuonna 378 Adrianopolin taistelussa, jossa he surmasivat 40 000 Rooman legioonalaista. Tämän jälkeen jalustin levisi nopeasti esimerkiksi roomalaisten ratsumiesten eli katafraktien käyttöön.
Nykymuotoisen jalustimen ja sen käyttötavan kehityksen edellytyksenä oli satularungon kehittyminen, koska ilman sitä jalustinten käyttö kohdisti hevosen selkään haitallista painetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jalustin Wikimedia Commonsissa
Jagdgeschwader 54 ”Grünherz”

| Jagdgeschwader 54 ”Grünherz” |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1939–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  hävittäjätoiminta
Koko:  Lentorykmentti
Kalusto:  Bf 109, Fw 190, Me 262
Lempinimi:  Grünherz (suom. Vihersydän)
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Hannes Trautloft
Jagdgeschwader 54 "Grünherz" (suom. Vihersydän) (JG 54) oli Saksan ilmavoimien hävittäjälentorykmentti toisessa maailmansodassa. Nimensä ja tunnuksensa rykmentti sai perustamispaikkansa Thüringenin, "Saksan vihreän sydämen", mukaan.
Gruppe II/JG 54

Jagdgeschwader 54:n toinen laivue on perinteiltään rykmentin vanhin laivue. Historialtaan II/JG 54 oli alun perin vuonna 1938 Itävaltalainen Wien–Aspern perustettu lentolaivue joka liitettiin Anschlussin jälkeen Luftwaffeen, aluksi I/JG76:ksi josta siirrettiin II/JG 54:ään.
II/JG 54 osallistui Puolan offensiiviin ja taisteluun Ranskasta. Britannian taisteluun II/JG 54 osallistui 12. elokuuta – 1. joulukuuta saavuttaen 238 ilmavoittoa mutta menetti myös noin 40 %  ohjaajavahvuudestaan. Laivue siirrettiin 29. maaliskuuta Itävaltaan ja osallistui 6. huhtikuuta alkaneeseen Jugoslavian valtaukseen. 5. toukokuuta laivueen kalusto vaihtui BF 109 E koneista uudempaan F-malliin. Operaatio Barbarossasta lähtien II/JG 54 toimi itärintamalla. Laivueen kalustoksi FW 190 A-koneet vaihtuivat 1943 alussa. Kuurinmaan motin antautuessa 8. toukokuuta 1945 yksikön lentokelpoiset koneet lennettiin Flensburgiin.
Saavutti 1 000:n ilmavoittonsa 1. elokuuta 1941 ja 2 000:n ilmavoittonsa 4. huhtikuuta 1942.
Kannaksen suurhyökkäys ja II/JG 54

Kannaksen suurhyökkäyksen aikana Jagdgeschwader 54:n II/JG 54 JaBo-laivue siirrettiin osaksi karjalan kannaksella avustavaa Lento-osasto Kuhlmeytä. JG54:n laivueista I,III ja IV laivue pysyivät yhä saksalaisten käytössä eikä niitä olisi voinut rintamavastuun takia irrottaakkaan Suomen suunnalle.
JG 54:n komentajat

Rykmentinkomentajat
Majuri Martin Mettig; 2. helmikuuta 1940 – 25. elokuuta 1940
Eversti Hannes Trautloft; 25. elokuuta 1940 – 5. heinäkuuta 1943
Majuri Hubertus von Bonin; 6. heinäkuuta 1943 – 15. joulukuuta 1943
Everstiluutnantti Anton Mader; 28. tammikuuta 1944 – syyskuu 1944
Eversti Dietrich Hrabak; 1. lokakuuta 1944 – 8. toukokuuta 1945
JG 54:n komentajat > JG 54:n laivueenkomentajat > I./JG 54

Majuri Hans-Jürgen von Cramon-Taubadel, 15. syyskuuta 1939
Kapteeni Hubertus von Bonin, 28. joukukuuta 1939
Kapteeni Erich von Selle, 1. heinäkuuta 1941
Kapteeni Franz Eckerle, 20. joulukuuta 1941
Kapteeni Hans Philipp, 17. helmikuuta 1942
Majuri Reinhard Seiler, 15. huhtikuuta 1943
Majuri Gerhard Homuth, 1. elokuuta 1943
Kapteeni Walter Nowotny, 10. elokuuta 1943
Kapteeni Horst Ademeit, 4. helmikuuta 1944
Kapteeni Franz Eisenach, 9. elokuuta 1944
JG 54:n komentajat > JG 54:n laivueenkomentajat > II./JG 54

Kapteeni Wilfried Müller-Rienzburg, 1. huhtikuuta 1938 - 9. tammikuuta 1940
Majuri Albert Blumensaat, 10. tammikuuta 1940 - 5. helmikuuta 1940
Majuri Richard Kraut, 5. helmikuuta 1940 - 10. heinäkuuta 1940
Kapteeni Otto Hans Winterer, 11. heinäkuuta 1940 - 14. syyskuuta 1940
Kapteeni Dietrich Hrabak, 26. elokuuta 1940 - 27. lokakuuta 1942
Majuri Hans "Assi" Hahn, 19. marraskuuta 1942 - 21. helmikuuta 1943
Kapteeni Heinrich Jung, 21. helmikuuta 1943 - 30. heinäkuuta 1943
Kapteeni Erich Rudorffer, 1. elokuuta 1943 - helmikuu 1945
Kapteeni Herbert Findeisen, helmikuu 1945 - 8. toukokuu 1945
JG 54:n komentajat > JG 54:n laivueenkomentajat > III./JG 54

Majuri Martin Mettig, 15. heinäkuuta 1939 - 2. helmikuuta 1940
Kapteeni Fritz Ultsch, 3. helmikuu - 5. syyskuu 1940
Yliluutnantti Günther Scholz (sijainen), 6. syyskuu 1940 - 4. marraskuu 1940
Kapteeni Arnold Lignitz, 4. marraskuu 1940 - 30. syyskuu 1941
Kapteeni Reinhard Seiler, 1. lokakuu 1941
Kapteeni Siegfried Schnell, toukokuu 1943
Yliluutnantti Rudolf Patzak (sijainen), helmikuu 1944
Kapteeni Rudolf Klemm (sijainen), helmikuu 1944
Kapteeni Rudolf Sinner, maaliskuu 1944
Majuri Reinhard Schroer, 14. maaliskuu 1944
Kapteeni Robert Weiß, 21. heinäkuu 1944
Yliluutnantt Hans Dortenmann (sijainen), tammikuu 1945
Yliluutnantt Wilhelm Heilmann (sijainen), tammikuu 1945
Majuri Rudolf Klemm, helmikuu 1945
JG 54:n komentajat > JG 54:n laivueenkomentajat > IV./JG 54

Kapteeni Erich Rudorffer, heinäkuu 1943 - 30 heinäkuuta 1943
Kapteeni Rudolf Sinner, elokuu 1943 - 11. helmikuuta 1944
Kapteeni Siegfried Schnell, 11. helmikuuta 1944 - 25. helmikuuta 1944
Kapteeni Gerhard Koall (sijainen), helmikuu 1944 - toukokuu 1944
Majuri Wolfgang Späte, toukokuu 1944 - 30. syyskuuta 1944
Kapteeni Rudolf Klemm, 1. lokakuuta 1944 - 12. helmikuuta 1945
Kapteeni Fritz-Karl Schloßstein, maaliskuu 1945 - huhtikuu 1945
JG 54:n merkittäviä lentäjiä

Walter Nowotny, 258 ilmavoittoa  voittoa joista suurin osa JG 54:ssä.
Otto Kittel, JG 54:n eniten ilmavoittoja saavuttanut lentäjä. 267 voittoa.
Erich Rudorffer, 222 ilmavoittoa  voittoa joista suurin osa JG 54:ssä.