stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lars Johan Prytz
Elämäkerta

Lars Johan Prytzin vanhemmat olivat kapteeni Anders Johan Prytz ja Hedvig Maria von Mell, jotka muuttivat Tarvasjoelta Turkuun 1790-luvun alussa. Hänellä oli ainakin viisi sisarusta.
Prytz opiskeli Turun Akatemiassa vuodesta 1805 vuoteen 1810, jolloin hän sai maisterin paperit. Pro gradu -väitöstään hän puolusti 27.6.1810, preeseksenä toimi professori Johannes Gadolin. Prytz tutki kotinsa Kuitian lähellä Paraisten Lemlahdessa elänyttä naurulokkiyhdyskuntaa ja lajin biologiaa. Naurulokki oli tuohon aikaan Suomessa hyvin harvinainen ja myöhemmin Prytzin tutkimustulokset asetettiin kyseenalaisiksi, kunnes nykyinen tutkimus on vahvistanut hänen tieteelliset ansionsa. Vuonna 1811 Lars Johan Prytz toimi nuoremman veljensä Lars Adolf Prytzin ohjaajana tämän väitellessä naurulokin biologiasta. Samana päivänä puolusti Fredrik Adolf Holm omaa naurulokkiväitöstään, myös Prytzin johdolla. Kolmas osa naurulokkityöstä esitettiin kuukautta myöhemmin, kun David Emanuel Kriander puolusti väitöstään Prytzin toimiessa jälleen preeseksenä.
Lars Johan Prytz nimitettiin Turun Akatemian luonnontieteen dosentiksi 1811. Hän lähti saman vuoden syksyllä opiskelemaan Uppsalan yliopistoon, mistä hän valmistui lääketieteen tohtoriksi kesäkuussa 1813. Samana vuonna hänet nimitettiin Turun Akatemian filosofisen tiedekunnan apulaiseksi ja kasvitieteen demonstraattoriksi, ja 1814 edellisen toimen ohessa lääketieteellisen kollegion sihteeriksi. Vuonna 1819 Prytz lähti akatemiasta ja teki pitkän tutkimusretken Lappiin. Retken antina hänellä oli yli 20 000 näytettä, kasveista ja hyönteisistä enimmäkseen, jotka hän lahjoitti akatemian museolle.
Lars Johan Prytz toimi Saarijärven piirilääkärinä vuodesta 1821 kuolemaansa saakka. Hänen puolisonsa Anna Carolina af Tengström, vihitty Turussa 24.6.1814, oli arkkipiispa Jakob Tengströmin tytär, ja heille syntyi ainakin neljä lasta, joista viimeinen, Lars Anton Wilhelm, syntyi isän kuoleman jälkeen. Prytz kuoli lavantautiin ja haudattiin Paraisille.
Prosessinjohto

Prosessinjohto tarkoittaa niitä tuomioistuimen tekoja, joilla järjestetään oikeudenkäynnin suoritusta ja etenemistä, mutta ei tutkita ja ratkaista varsinaista riitakysymystä. Tuomioistuimen toiminta jakautuu siis prosessinjohtoon sekä asian tutkimiseen ja ratkaisemiseen. Prosessinjohto tapahtuu oikeusjutun käsittelyn aikana. Käsite jaetaan muodolliseen prosessinjohtoon ja aineelliseen eli materiaaliseen prosessinjohtoon.
Muodollinen prosessinjohto

Muodolliseen prosessinjohtoon kuuluvat toimet, joilla järjestetään oikeudenkäyntimenettelyn ulkoinen kulku. Oikeudenkäymiskaari (4/1734, 6:2a) määrää, että asian käsittelyn on tapahduttava selvästi ja järjestyksessä, eikä asiaan saa sekoittaa siihen kuulumattomia seikkoja. Muodolliseen prosessinjohtoon kuuluvat seuraavat oikeuden tai sen puheenjohtajan suorittamat toimet:
jutun käsittelyajan ja -paikan määrääminen
jutun käsittelyn aloittaminen, lykkääminen ja lopettaminen
asianosaisten vaatimusten ja väitteiden käsittelyjärjestyksen päättäminen
kumulaation toimeenpaneminen eli eri juttujen yhdistäminen ja kumuloitujen juttujen erottaminen
puheenjohtaja jakaa puheenvuorot asianosaisille, todistajille ja muille henkilöille.
Aineellinen prosessinjohto

Aineellinen prosessinjohto tarkoittaa tuomioistuimen toimia jutun selvittämiseksi. Sen kohteena on oikeudenkäyntiaineisto eli asianosaisten vaatimukset, vaatimusten perusteet, todistusaineisto ja normimateriaali. Vaikka asianosaisten tehtävänä on oikeudenkäyntiaineiston esittäminen, eivät he aina tee sitä riittävän perusteellisesti. Tällöin tuomioistuimen tehtäväksi jää selventävän tiedon pyytäminen. Aineellisella prosessinjohdolla voidaan myös nopeuttaa ja tehostaa oikeudenkäyntiä. Sen perussäännös on oikeudenkäymiskaaren 6:2a.2, jonka mukaan tuomioistuimen on käsiteltävä juttu perusteellisesti, mutta myös siten, ettei siihen sekoiteta juttuun kuulumattomia seikkoja.
Aineellinen prosessinjohto voidaan jaotella osiin sen kulloisenkin tavoitteen perusteella.
Selventävä prosessinjohto tarkoittaa tuomioistuimen pyrkimystä selventää asianosaisten vaatimuksia ja niiden tueksi esitettyjä seikkoja. Tuomarilla on kyselyoikeus ja kyselyvelvollisuus, jotta hän voi tarkentaa epäselviä, epätäydellisiä ja ristiriitaisia kohtia.
Rikastava prosessinjohto eli täydentävä prosessinjohto pyrkii tutkimaan, onko juttuun saatavissa uutta aineistoa. Aineistoa voivat hankkia asianosaiset tai tuomioistuin. Jos tuomioistuin hankkii todisteita, on asianosaisten saatava ilmaista niistä mielipiteensä.
Informoiva prosessinjohto tarkoittaa, että tuomioistuin ottaa ratkaisussaan huomioon oikeussäännöksen, jonka olemassaoloa asianosaiset eivät ole huomanneet. Tuomioistuimen on kysyttävä asianosaisten mielipidettä juttuun sovellettavista säännöksistä.
Rajoittava prosessinjohto tarkoittaa, ettei tuomioistuin anna esittää todisteita, jotka eivät vaikuta käsiteltävään asiaan. Oikeus voi myös olla sallimatta esittää näyttöä, joka on hankittu tarpeettoman monimutkaisella tai kalliilla tavalla, jos näyttö voidaan hankkia toisella tavalla helpommin.
Prosessinjohto käytännössä

Käytännössä tuomioistuimelta edellytetään aktiivista prosessinjohtoa isyysjutuissa ja lapsen huoltoon liittyvissä asioissa. Rikosjutuissa tuomioistuimen tulee suosia puolustusta eli katsoa, että kaikki syytettyä puolustava aineisto tulee esitetyksi. Virallisen syyttäjän tehtävänä on esittää syytettä tukeva aineisto. Tuomioistuimen aktiivisuutta tarvitaan usein myös kuluttaja-asioissa ja työoikeudellisissa jutuissa sekä vahingonkorvausten kohtuullistamisessa. Aktiivinen prosessinjohto tulee suorittaa kuitenkin siten, ettei synny käsitystä tuomioistuimen puolueellisuudesta.
Propafenoni

| --- | --- |


Propafenoni
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-[2-[2-hydroksi-3-(propyyliamino)propoksi]fenyyli]-3-fenyylipropan-1-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 54063-53-5
ATC-koodi: C01BC03
PubChem CID: 4932
DrugBank: DB01182
Kemialliset tiedot
Kaava: C21H27NO3 
Moolimassa: 341,436
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 173–174 °C (hydrokloridisuola)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 5-12 %
Proteiinisitoutuminen: > 95 %
Metabolia: Maksa
Puoliintumisaika: 6 h
Ekskreetio: Munuaiset
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Suun kautta
Propafenoni on arolyksipropanoliamiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä sydämen rytmihäiriöiden hoitoon.
Ominaisuudet, vaikutusmekanismi ja käyttö

Huoneenlämpötilassa propafenoni on valkoista kiteistä ainetta, jolla on hieman karvas maku. Yhdiste liukenee hieman kylmään ja paremmin kuumaan veteen. Myös monet orgaaniset liuottimet esimerkiksi alkoholit ja tetrakloorimetaani liuottavat sitä. Dietyylieetteriin propafenoni ei kuitenkaan liukene.
Propafenonin raseeminen seos salpaa sydämen lihassolujen natriumkanavia. S-enantiomeeri voi toimia myös beetasalpaajana. Aine vaikuttaa sekä Purkinjen säikeisiin että muihin sydämen lihassäikeisiin, minkä seurauksena aktipotentiaali hidastuu. Propafenonia käytetään niin eteisvärinän ehkäisyyn ja hoitoon kuin kammiovärinänkin hoitoon. Lisäksi yhdistettä voidaan käyttää Wolff–Parkinson–Whiten oireyhtymän hoidossa. Sydäninfarktin saaneille potilaille tai sydämen vajaatoimintaa tai eräitä muita sydänsairauksia sairastaville propafenonia ei voi käyttää. Propafenonia käytetään erityisesti hydrokloridisuolanaan, ja lääke tuli myyntiin ensi kerran Saksassa 1978.
Haittavaikutukset

Tyypillisimmät propafenonin haittavaikutukset kohdistuvat ruuansulatuskanavaan, sydämiin ja verisuoniin sekä keskushermostoon . Haittavaikutuksia voivat olla muun muassa huonovointisuus, päänsärky, huimaus, karvas maku suussa sekä näön hämärtyminen.. Harvinaisia haittavaikutuksia ovat esimerkiksi ihottuma, maksavaurio sekä unihäiriöt. Hoidettaessa muita sydänsairauksia sairastavia potilaita propafenonilla kasvaa proarytmioiden riski huomattavasti.
Valmistus

Propafenonin synteesin tärkeä välituote on 1-(2-hydroksifenyyli)-3-fenyyli-1-propanoni, jota voidaan valmistaa o-hydroksiasetofenonin ja bentsaldehydin välisellä aldoliadditiolla tai fenolin ja 3-fenyylipropionyylikloridin välisellä Friedel–Crafts-asylointireaktiolla. 1-(2-hydroksifenyyli)-3-fenyyli-1-propanoni reagoi epikloorihydriinin kanssa ja synteesin viimeisessä vaiheessa propyyliamiini reagoi avaten epoksidirenkaan, jolloin muodostuu propafenonia.
Stereokemia

Propafenonissa on kiraliakeskus ja kaksi enantiomeeriä. Lääkkeet ovat rasemaatteja.
| Enantiomeerit |
| --- | --- |
  CAS: 107381-31-7:   CAS: 107381-32-8
Arvo Vikström

9. komppanian päällikkö Arvo Vikström
Eläkkeellä
Arvo Vikströmin hautakivi
Arvo Johannes Vikström (22. toukokuuta 1915 Halikko – 21. joulukuuta 1999 Washington) oli Suomen armeijan kapteeni ja myöhemmin USA:n armeijan everstiluutnantti toisen maailmansodan jälkeen. Arvo Vikström kuului Marttisen miehiin, jotka lähtivät Suomesta pakoon Punainen Valpon paljastettua laajan asekätkennän.
Asekätkentäoperaatio ja sen paljastuminen

Asekätkentä eli Päämajan organisoima aseiden ja materiaalin hajavarastointi mahdollista sissisotaa varten Neuvostoliittoa vastaan. 8. toukokuuta 1945 Punaisesta Valpon määräyksestä annettiin Oulun sotilaspiirin 2. ye-upseeria Aito Keravuorta koskeva etsintäkuulutus. Asekätkentäoperaation oikeaan johtoon kuulunut eversti Usko Haahti antoi Keravuorelle kehotuksen poistua välittömästi maasta. Keravuoren maasta poistumisen tarkoitus oli rajata paljastunut asekätkentä vain yhden sijaiskärsijän vastuulle. Tämä ei kuitenkaan onnistunut, pidätyksiä seurasi ja asekätkentäorganisaation avainhenkilöille annettiin eri keinoin kehotuksia poistua maasta. Ruotsi oli ainoa vaihtoehto maasta poistumiseen. Tästä alkoi ”Marttisen miesten” tarina, jonka keskeisiin henkilöihin Vikström kuului. Ryhmää kutsutaan Marttisen miehiksi johtajansa, Mannerheim-ristin ritarin sekä Suomen ja myöhemmin myös Yhdysvaltain armeijan everstin Alpo Marttisen mukaan.
Pako Suomesta

Vikström oli toiminut Antero Aakkulan aisaparina siitä lähtien, kun Olavi Pihala oli järjestänyt heidän pakomatkansa Uudenkaupungin saaristosta Ruotsiin samassa veneessä. Vikström joutui jättämään perheensä, raskaana olevan vaimonsa ja kaksi pientä lasta.
Osa muista asekätkijäupseereista poistui Ruotsiin turvapaikan toivossa, jossa heille myönnettiin vain väliaikainen turvapaikka. Heitä ei vangittu vaan siirrettiin leireihin ja haluttiin palauttaa Suomeen. Työnteko muun muassa metsätöissä sallittiin. Koko ryhmä piti tiivisti yhteyttä toisiinsa. Paenneiden merkittävänä apuna toimi vapaaherratar, linnanrouva Wera von Essen. Mukana ollut eversti Alpo Marttinen muodosti USA:n suhteidensa ansiosta pakoryhmän, joka aikoi Yhdysvaltoihin. Ruotsi päätti palauttaa, Valpon pyynnöstä, asekätkennästä syytetyt miehet takaisin Suomeen tai ainakin karkottaa Ruotsista.
Viisumivaikeuksien vuoksi ryhmä meni New Yorkiin hakemaan oleskelulupaa Venezuelan viisumilla, jossa heitä auttoi Suomi-USA seura.
Vikström pyysi perhettään tulemaan perässä USA:an. Vaimo ei halunnut jättää vanhaa äitiään, jota hän hoiti ja päätti jättää päätöksen muuttamisen ajankohdasta myöhemmäksi.
Aika USA:n armeijassa

Vikström oli sijoitettu Coloradoon heti suoritettuaan peruskoulutuksen vuonna 1948. Hän osoittautui erityisen hyväksi vuoristokiipeilijäksi ja  toimi muiden suomalaisten opettajana heidän kiipeilykursseillaan. Vikström kutsuttiin USA:n armeijan aktiivipalvelukseen kapteenina 11.5.1951 ja palveli vuoristo- ja talvisotakoulutuksen erikoisyksikössä.
Hän osoittautui tarmokkaaksi ja pystyväksi upseeriksi, olipa kysymys mistä hyvänsä tehtävästä. Niinpä hänet komennettiin oppilaaksi Fort Leavenworthin sotakorkeakouluun 1961. Hänen yleisesikuntaupseerin tietojaan ja taitojaan käytettiin  hyväksi mm. USA:n Iranissa toimivassa sotilaallisen avustuksen ja neuvonnan esikunnassa, jonka toimipaikkana oli Teheran. Hänen Iran komennuksensa aikana samaiseen ryhmän esikuntapäällikkönä toimi eversti Alpo Marttinen.
Vikström aloitti melko aikaisessa vaiheessa USA:ssa uuden suhteen, jonka vuoksi muiden "Marttisen miesten" suhtautuminen Vikstömiin muuttui viileämmiksi. Heidän mielestä uuden suhteen solmiminen oli täysin sopimatonta, sillä hän oli naimisissa Suomessa. Tämä johti suorastaan välirikkoon muiden "Marttisen miesten" välille. Vikström otti eron Suomessa olevasta vaimostaan ja meni Yhdysvalloissa uusiin naimisiin. Heille syntyi uudessa avioliitossa kaksi tyttöä.
Kunniamerkit

Arvo Vikströmille Suomen talvi- ja jatkosodassa myönnetyt kunniamerkit: Vapaudenristi 3tlk, Vapaudenristi 3mk, Vapaudenristi 4tlk, Vapaudenristi 3mk, Vapaudenmitali 2lk , Muistomitali 39-40 ja Muistomitali 41-45.
Tiedot USA:n armeijan myöntämistä kunniamerkeistä ovat vailinaiset. Syy tähän oli välirikko, Paavo A Kairisen kirjoittaman kirjan mukaan. Kairinen kirjoitti: ”Koska yhteydenottoyritykseni Vikströmiin ovat jääneet tuloksettomiksi, en ole tietoinen hänen sijoituksistaan, tehtävistään ja saavutuksistaan.”
Koska Vikströmillä oli vain kansakoulupohja, ei häntä olisi voitu ylentää everstiluutnanttia korkeampaan arvoon.
Yhteydenpito Suomeen

Vikström kirjoitti koko USA:ssa olo aikana ainoastaan muutaman kirjeen Suomeen ja nekin serkulleen Ellen Koskiselle.
Viimeinen leposija

Arvo Vikström on haudattu Washingtonissa sijaitsevalle hautausmaalle, armeijan veteraanien alueelle. Arvon yhdysvaltalainen vaimo Thelma Raye  (14.11.1926-3.3.2019) on myös haudattu samalla alueella olevalle hautausmaalle.
Viipurin taistelu (1944)

Viipurin taistelu käytiin jatkosodan perääntymisvaiheen aikana 20. kesäkuuta 1944. Se päättyi Viipuria puolustaneiden suomalaisten peräännyttyä lähes kokonaan ilman vastarintaa ja Neuvostoliiton joukkojen vallattua kaupungin. Viipurin puolustustaistelu kesti vain alle viisi tuntia, jonka jälkeen suomalaiset perustivat uuden puolustuslinjan Kivisillansalmen länsirannalle vajaan neljän kilometrin päähän kaupungin keskustasta.
Ylipäällikkö Mannerheim piti Viipurin nopeaa menetystä ”sotahistoriallisena skandaalina”. Neuvostoliiton johdossa se taas otettiin vastaan juhlavasti, esimerkiksi Moskovassa ammuttiin tapauksen johdosta kunnialaukauksia. Yksitoista päivää aikaisemmin aloitetussa Kannaksen suurhyökkäyksessä olivat neuvostojoukot edenneet vajaan 100 kilometrin matkan Valkeasaaresta Viipuriin lähes keskeytyksettä noin 10–20 kilometrin päivävauhtia. Valtauksen jälkeen Neuvostoliitto jatkoi suurhyökkäystään, mutta se pysäytettiin Tienhaaran, Talin-Ihantalan, Vuosalmen ja Viipurinlahden taisteluissa.
Taustaa

Ruotsalaisten vuonna 1403 perustama Viipurin kaupunki on jo vuosisatojen ajan ollut lännen ja idän välisen kiistan kohteena. Kun venäläiset valtasivat kaupungin piirityksen jälkeen vuonna 1710, sillä oli silkan sotilaallisen merkityksen lisäksi vahva symbolinen merkitys, koska sen valtaaminen merkitsi slaavilaisuuden voittoa Ruotsista. Kiista Viipurista oli selvästi näkyvissä myös Neuvostoliiton johtajan Josif Stalinin politiikassa vuosina 1939–1944.
Viipuri oli myös suomalaisille tärkeä. Se oli Suomen toiseksi suurin kaupunki ennen talvisodan alkamista ja kieltämättä itäisen Suomen pääkaupunki. Se oli merkittävä maantie- ja rautatieliikenteen solmukohta sekä kaupan keskus. Lisäksi se oli suurin varuskuntakaupunki ja huomattava koulu- ja kulttuurikaupunki. Viipuri vaurioitui pahoin varsinkin talvisodan ja jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana, mutta oli siitä huolimatta suomalaisille tärkeä kaupunki. Kaupungin puolustusasemien rakentaminen alkoi helmikuussa 1944 ja niiden linnoittaminen jatkui 17. kesäkuuta saakka.
Joukot

Neuvostoliiton aloitettua Kannaksen suurhyökkäyksen 9. kesäkuuta 1944, Viipuri evakuoitiin siviiliväestöstä ja sen puolustuksesta vastasi kaupunkiin 18.–19. kesäkuuta siirretty eversti Armas Kempin komentama 20. prikaati, jonka rungon muodosti entinen Jalkaväkirykmentti 22. Se oli kuitenkin huonosti varusteltu, eikä prikaatilla ollut valmiuksia asutuskeskustaisteluun. Ampumatarvikkeita ja panssarintorjunta-aseita oli vähän, myöskään viestiyhteyksiä ei ollut saatu kuntoon neuvostojoukkojen hyökätessä kaupunkiin. 20. prikaatin rivivahvuus oli taistelupäivän aamuna 5 133. Suomalaisjoukkoja vastassa oli arviolta 40 000 neuvostoliittolaista, jotka koostuivat kuuden eri divisioonan joukoista. Mukana oli 21. ja 23. armeijaan kuuluneet kaksi panssariprikaatia, kolme erillistä panssarirykmenttiä sekä kaksi rynnäkkötykkirykmenttiä,
Taistelujen kulku

Neuvostoliiton panssarit tekivät ensimmäiset tiedusteluhyökkäyksensä aamuyöllä 20. kesäkuuta, mutta varsinainen hyökkäys käynnistyi vasta iltapäivällä kello 13. Viipurin itäisiin kaupunginosiin ulottunutta VKT-linjaa miehittäneitä II pataljoonan sotilaita oli kuitenkin alkanut paeta jo puolenpäivän jälkeen erilaisten huhupuheiden seurauksena. Pataljoonaa komentanut majuri Kurt Bäckman antoi hieman myöhemmin irtautumiskäskyn viestiyhteyksien katkeamisen ja saarrostusuhan vuoksi. Prikaatia komentanut eversti Kemppi sai asiasta tiedon noin klo 13.40. Lopullisesti puolustuslinja murrettiin Ristimäen hautausmaan tuntumassa noin klo 14.30, jonka jälkeen silloista Kannaksenkatua pitkin edenneet neuvostopanssarit saavuttivat Kalevan ja Pyöräsuon kaupunginosien tuntumassa sijaitsevan ratapiha-alueen noin klo 16.00–16.30. Ne jatkoivat edelleen syvemmälle kaupungin keskustaan, suomalaisjoukkojen perääntyessä länttä kohden pakokauhun vallassa ilman sanottavaa vastarintaa.
Kapteeni O. R. Karttusen johtama kevyt patteri pystyi kuitenkin pidättelemään vihollista – kunnes ammukset loppuivat. Kapteeni Karttunen lähetti vähän ennen sitä luutnantti N.N.:n hakemaan lisää keskusvarikolta. Varikon päällikkö kuitenkin kieltäytyi antamasta niitä: "Ei täältä minkään luutnantin hakemana kapteenin käskystä mitään anneta!" Karttusen patteri joutui siten vetäytymään. Ammusten luovuttamiskiellon ja vetäytymisen välisistä noin parista tunnista on mitä erilaisimpia versioita  Perääntyvien joukkojen tiedetään myös ryöstelleen kaupunkia. Muun muassa Viipurin Alkon keskusvarastoon, jota ei ehditty ajoissa tuhota, murtautui ryyppäämään paossa olleita sotilaita. 
Kaupungin keskusta oli nopeasti tyhjentynyt niin, että kello 16.45 Viipurin linnan tornissa ollut Suomen lippu vedettiin alas ja muutamaa minuuttia myöhemmin Siikaniemen kaupunginosan johtava Linnansilta räjäytettiin vihollisen etenemisen vaikeuttamiseksi. Viipuri oli näin ollen joutunut Neuvostoliiton joukkojen haltuun vain vajaassa viidessä tunnissa. Tämän jälkeen 20. prikaatin uudet puolustusasemat järjestettiin Linnasaaren ja mantereen välisen Kivisillansalmen länsipuolelle.
Tappiot

20. Prikaatin komentajan eversti Kempin 23. kesäkuuta 1944 laatiman yhteenvedon mukaan suomalaisten tappiot olivat ”vielä epätäsmällisten tietojen perusteella” 19 kaatunutta, 101 haavoittunutta ja 419 kadonnutta miestä. Suomen sodissa 1939–1945 menehtyneiden tiedoston mukaan Viipurissa kuoli 20. kesäkuuta yhteensä 23 suomalaista sotilasta.
Viipurin naistensairaalan kellarissa oli suomalaisten joukkosidontapaikka, jonne venäläisten saapuessa jäi kaksi lääkintäupseeria sekä useita vaikeasti haavoittuneita sotilaita. Heidän myöhemmästä kohtalostaan ei ole tietoa.
Seuraukset

Viipurin puolustuksen nopea luhistuminen aiheutti Suomen sodanjohdossa suurta järkytystä. Kaupungissa taistelleen 20. prikaatin komentajana toiminut eversti Kemppi erotettiin jo kahden päivän kuluttua prikaatinkomentajan tehtävistä ja siirrettiin Kotijoukkojen esikuntaan koulutustarkastajaksi. Ylipäällikkö Mannerheim puolestaan määräsi Kempin sekä II pataljoonaa komentaneen majuri Bäckmanin asetettavaksi syytteeseen Sotaylioikeuteen. Aloitetussa tutkimuksessa Kempin ei kuitenkaan todettu syyllistyneen mihinkään. Kempin virheeksi katsottiin ainoastaan, ettei hän ryhtynyt riittävän tehokkaasti järjestämään uutta puolustuslinjaa kaupungin menettämisen jälkeen. Tuomioksi hän sai 25 vuorokauden arestin. Bäckman sen sijaan vangittiin 10. heinäkuuta kahden kuukauden ajaksi ja lopulta hänet tuomittiin tammikuussa 1945 kahdeksan kuukauden kuritushuonerangaistukseen virkavelvollisuuden rikkomisesta. Alkoholiongelmasta kärsinyt Bäckman ampui itsensä vajaata viikkoa myöhemmin.
Myöhempiä tulkintoja

Vuonna 2007 ilmestyneessä kirjassa Viipuri 1944 sotahistorian harrastaja Eeva Tammi esitti väitteen, ettei Viipuria ollut tarkoituskaan puolustaa. Yleisesti on oletettu, että kaupungin nopea menetys johtui lähinnä vastustajan ylivoimasta ja suomalaisten joukkojen puutteellisesta varustuksesta. Tammen tekemien tutkimusten mukaan oli kuitenkin kolmesta korkea-arvoisesta upseerista koostunut ryhmä, joka oli ylipäällikkö Mannerheimin tietämättä päättänyt luopua Viipurista ilman taistelua. Heihin kuuluivat kenraali Erik Heinrichs, kenraalimajuri Aksel Airo ja eversti Valo Nihtilä. Heidän mukaansa kaupunki oli väärällä puolella Viipurinlahtea, eikä sen puolustamisesta olisi mitään hyötyä. Mannerheimille suunnitelmasta ei kerrottu, koska hän ei olisi sitä kuitenkaan hyväksynyt. Tammi perustaa väitteensä muun muassa kenraali Airon läheisen ystävän sekä tuolloin 15-vuotiaan Erkki Laatikaisen lausunnoille. Laatikaisen isä oli kenraali Taavetti Laatikainen, jolle Heinrichs, Airo ja Nihtilä olivat suunnitelmasta kertoneet. Tammen tulkinnoille ei ole pitäviä todisteita, mutta hänen asiaa käsittelevä kirjoituksensa on kuitenkin julkaistu professori Ohto Mannisen ja Suomen Sotahistoriallisen Seuran hyväksymänä.
Kirjallisuutta

Elfvengren, Eero & Tammi, Eeva: Viipuri 1944, WSOY 2007. ISBN 978-951-03319-6-5.
Manninen, Ohto & Rainila, Kyösti: Viipuri menetetty – Rintama horjuu 1944, Otava 2014. ISBN 978-951-12820-9-9.
Tarkki, Uuno: Taistelu Viipurista 20.6.1944 – Viipurin menetys ja oikeudenkäynti!, Gummerus 1996. ISBN 978-951-20498-3-7.
Aiheesta muualla

Vipurin taisteluun osallistuneiden miesten näkemyksiä Yleisradio
20. prikaatin komentaja Armas Kemppi komentopaikassaan Pohjoismaiden Yhdyspankin pankkiholvissa.
Dumitru Prunariu

Dumitru Prunariu moldovalaisessa postimerkissä.
Dumitru Dorin Prunariu (s. 27. syyskuuta 1952 Brașov, Romania) on lentäjä ja Romanian ensimmäinen avaruuslentäjä.
Kun Dumitru Prunariu päätti lukionsa Brașovissa vuonna 1971, hän alkoi opiskella lentotekniikkaa Bukarestin teknillisessä korkeakoulussa valmistuen vuonna 1976. Tämän jälkeen hän työskenteli Industria Aeronautică Româna -lentokonetehtaassa Brașovissa. Hän erikoistui sotilaslentokoneisiin. Hän valmistui Romanian ilmavoimien upseerikoulusta sotilaslentäjäksi vuonna 1977.
Hänet valittiin 1. maaliskuuta 1978 kosmonauttikoulutukseen Interkosmos-ohjelman puitteissa. Hän lensi 14. toukokuuta 1981 Sojuz 40 -avaruusaluksella Saljut 6 -avaruusasemalle. Hän toimi tutkijakosmonauttina. Hän palasi maahan 22. toukokuuta 1981.
Vuonna 1990 Prunariusta tuli Romanian siviili-ilmailuohjelmien johtaja. Vuonna 1998 hänestä tuli Romanian avaruusjärjestön (ROSA) johtaja. Vuonna 2003 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi. Vuonna 2004 Prunariusta tuli maansa lähettiläs Venäjälle.
Prunariu on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.
Kirjallisuutta

Stache, Peter: Raumfahrer von A bis Z. Berlin: Militärverlag der Deutschen Demokratischen Republik. 1988. ISBN 3-327-00527-3. (saksaksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dumitru Dorinin elämäkerta spacefacts.de-sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Tšekki
Puhallusmuovaus

Puhallusmuovausta
Puhallusmuovaus on valmistusmenetelmä, joka on tarkoitettu onttojen, ohutseinämäisten kestomuovituotteiden tekoon. Esimerkiksi kanisterit, pullot ja työkalulaatikot. Puhallusmuovauksessa sula muovi pakotetaan haluttuun muottiin.