stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John MacLean
Pelaajaura > Seurajoukkueissa > Stanley Cup -voitto

MacLean ylitti 40 maalin rajan kaudella 1988–1989. Hän onnistui toistamiseen suorituksensa myös seuraavien kahdenkin kauden aikana. Kaudella 1988–1989 ja 1990–1991 MacLean valittiin NHL:n tähdistöotteluun. Kaudella 1989–1990 MacLean teki uransa 171. maalinsa ja nousi New Jerseyn historian parhaimmaksi maalintekijäksi. Syyskuun lopussa 1991 MacLean loukkasi polvensa harjoitusottelussa New York Islandersia vastaan. Hän oli sivussa koko kauden 1991–1992.
MacLean palasi kaudella 1992–1993 ja teki 24 maalia. Seuraavalla kaudella hän ylsi taas 37 osumaan, ja pudotuspeleissä New Jersey eteni välieriin. Kauden aikana hän ohitti Kirk Mullerin New Jerseyn kautta aikojen parhaana pistemiehenä, kun hän sai tililleen uransa 521. pisteensä. Kaudella 1994–1995 New Jersey voitti Stanley Cupin, ja MacLean oli joukkueensa toiseksi paras pistemies finaalisarjassa viidellä pisteellään. Yhteensä hän teki pudotuspeleissä 18 pistettä 20 ottelussa.
Pelaajaura > Seurajoukkueissa > Pois New Jerseystä ja uran loppu

New Jerseyssä MacLean pelasi lopulta kauteen 1997–1998 asti. Hänen sopimuksensa olisi loppunut kauden jälkeen, ja koska sopimusneuvottelut New Jerseyn kanssa eivät edenneet, hän pyysi siirtoa. New Jersey kauppasi MacLeanin ja Ken Suttonin kesken kauden San Jose Sharksiin, josta se sai Doug Bodgerin ja Dody Woodin. San Josessa MacLean pelasi kauden loppuun, ja kesällä 1998 hän teki sopimuksen New York Rangersin kanssa. Kaudella 1998–1999 hän teki Rangersissa 28 maalia ja 55 pistettä ja oli epäonnistuneen joukkueen parhaimmistoa. Kauden alussa MacLean pelasi myös uransa 1000. NHL-pelinsä.
Rangersissa MacLean pelasi lopulta hieman yli kaksi kautta. Hänet lähetettiin kauden 2000–2001 IHL:n Manitoba Mooseen, kun Rangersin toimitusjohtaja Glen Sather ei onnistunut kauppaamaan häntä eikä päässyt yhteisymmärrykseen MacLeanin kanssa sopimuksen purkamisesta. Lopulta helmikuussa 2001 Rangers onnistui kauppaamaan MacLeanin Dallas Starsiin. Dallasissa MacLean pelasi kahdella kaudella ja ilmoitti lopettavansa uransa kauden 2001–2002 jälkeen. MacLean pelasi NHL:ssä 1 194 ottelua ja teki niissä tehot 413+429.
Pelaajaura > Maajoukkueessa

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ruotsi 1989 | jääkiekko |  |
MacLean pelasi Kanadan joukkueessa nuorten MM-kilpailuissa 1984, jolloin maa sijoittui neljänneksi. MacLean jakoi Kanadan parhaan maalintekijän tittelin seitsemällä maalilla. MacLean voitti MM-hopeaa, kun Kanada sijoittui toiseksi MM-kilpailuissa 1989.
Valmennusura

MacLean aloitti pelaajauransa jälkeen valmentajana ja palasi New Jerseyhyn apulaisvalmentajaksi kaudeksi 2002–2003. Heti ensimmäisellä kaudella valmentajana MacLean oli voittamassa Stanley Cupia. Hän jatkoi New Jerseyssä apulaisvalmentajana seitsemän kauden ajan. Kolmena vuonna häntä harkittiin myös uudeksi päävalmentajaksi, mutta lopulta Claude Julien, Brent Sutter ja Jacques Lemaire menivät MacLeanin edelle vuosina 2006, 2007 ja 2009.
MacLean palkattiin ensimmäistä kertaa päävalmentajaksi AHL-joukkue Lowell Devilsiin kaudeksi 2009–2010. Hänen valmennuksessaan Lowell pelasi historiansa parhaimman runkosarjan ja selvisi ensimmäisen kerran neljään vuoteen pudotuspeleihin. Kauden jälkeen New Jersey Devils nimesi MacLeanin uudeksi päävalmentajakseen lopettaneen Lemairen tilalle. Devils kuului Itäisen konferenssin parhaimmistoon, mutta joukkue sai 33 ensimmäisestä ottelusta vain 20 pistettä. Joulukuussa Devils erotti MacLeanin ja palkkasi Lemairen korvaamaan hänet.
Juha Suoraniemi

Juha Suoraniemi (s. 29. syyskuuta 1977 Turku) on suomalainen jääkiekkotuomari. Suoraniemi tuomitsee pääsääntöisesti jääkiekon SM-liigaa ja Mestistä linjatuomarina. Hän tuli SM-liigaan tuomariksi kaudella 2005–2006 Nuorempana Suoraniemi pelasi jääkiekkoa 3-divisioonassa.
Suoraniemi on tuominnut CHL-pelejä 2008–2009.
Jukka Tyrkkö

Sotakirjeenvaihtaja Jukka Tyrkkö vuonna 1943.
Jukka Pellervo Tyrkkö (vuoteen 1927 Nieminen; 2. huhtikuuta 1912 Ylöjärvi – 16. lokakuuta 1979) oli suomalainen toimittaja ja sotakirjailija. Hän alkoi vuonna 1933 vain 21-vuotiaana julkaista Ylöjärven ensimmäistä sanomalehteä nimeltä Ylöjärvi. Lehti ilmestyy edelleenkin Ylöjärven Uutiset -nimellä. Uransa alkuvaiheessa Tyrkkö oli toimittajana myös Aamulehdessä ja IKL:n Työn suunta -lehdessä.
IKL- ja Sinimustat -järjestöjen aktiivi Tyrkkö osallistui sotaan suomalaisessa SS-vapaaehtoispataljoonassa pataljoonan sotakirjeenvaihtajana ja propagandistina. Kirjoituksissaan Tyrkkö pyrki rakentamaan yhteyttä jääkäriliikkeen ja SS-pataljoonan välille. Tyrkön esimerkiksi Aamulehteen ja Rintamamies-, Suomi-Saksa-, Hakkapeliitta- ja Ajan Suunta-lehtiin laatimien artikkelien sisältö on avoimen anti-bolševistista ja kansallissosialistista. Reportaasien ja artikkelien sisällössä rakennettiin kuvaa tulevasta Suur-Suomesta ja Suomen keskeisestä asemasta Saksan johtamassa uudessa Euroopassa. Kokemuksistaan sodassa Tyrkkö kirjoitti myöhemmin kirjan Suomalaisia suursodassa. Hän oli myös 1943–1944 SS-Aseveljet ry:n sihteeri.
Jukka Tyrkkö oli naimisissa toimittaja Marjatta Tyrkön (o.s. Tulenheimo) kanssa. Heidän tyttärensä on toimittaja ja kirjailija Maarit Tyrkkö. Jukka Tyrkön veli oli kirjailija Martti Tyrkkö ja sisko oopperalaulaja Marja Tyrkkö.
Teokset

Valkeakoski: Sydän-Hämeen Sampo – työn ja tulevaisuuden kauppala. Kuvateos. Valkeakoski-seura, Hämeenlinna 1947. (Näköispainos Valkeakoski-seura, Valkeakoski 1993.)
Myllärin tytär. Näytelmä. 1949.
Suomalaisia suursodassa: SS-vapaaehtoisten vaiheita jääkäreiden jäljillä 1941–43. WSOY 1960. (2. painos 1961.)
Kultakello: Romaani. Petrarca, Helsinki 1970.
Sallan savotta -41. WSOY 1971.
Pajari rintamakenraalina: Aaro Olavi Pajari (1897–1949) sotilaana, esimiehenä ja ihmisenä. Toimittanut Jukka Tyrkkö. Otava 1974.
Lauri Törnin tarina: Vapaustaistelijan vaiheita Viipurista Vietnamiin. Alea-kirja, Helsinki 1975. (3. täyd. painos 1983.)
Julien Andavo Mbia

Julien Andavo Mbia (5. syyskuuta 1950 – 14. heinäkuuta 2024) on kinshasankongolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Isiro-Niangaran hiippakuntaan 26. elokuuta 1979 ja nimitettiin sen piispaksi 1. helmikuuta 2003. Hänet konsekroi 19. maaliskuuta Frédéric Etsou-Nzabi-Bamungwabi, jota avustivat Giovanni d'Aniello ja Laurent Monsengwo Pasinya.
Jouko Enkelnotko

Jouko Enkelnotko (ent. Uusipaasto, s. 1970 Honkajoki ) on suomalainen freelancenäyttelijä, laulaja, klovni, sote-taiteilija sekä teatteri-ilmaisun ohjaaja. Äänialaltaan hän on baritoni ja kontratenori.
Honkajoelta kotoisin oleva Enkelnotko asuu nykyään Tampereella. Sukunimensä hän vaihtoi vuonna 2009, koska piti alkuperäistä nimeään liian vaikeana ja se kirjoitettiin usein väärin. Enkelnotko on opiskellut musiikkiteatteria Turun taiteen ja viestinnän oppilaitoksessa vuosina 1993–1996. Lisäksi hän on suorittanut lauluopintoja muun muassa Tampereen konservatoriossa. Teatterikorkeakouluun Enkelnotko on kertonut hakeneensa neljästi, tulematta kuitenkaan valituksi.
Enkelnotko oli mukana Virtuoso-lauluyhtyeessä vuoteen 2011 saakka. Nykyään hänellä on oma yhtye Enkelnotko Ensemble, joka teki ensimmäiset konserttinsa helmikuussa 2013.
Ensimmäisen näyttelijäkiinnityksensä Enkelnotko sai näyttelijäharjoittelijaksi Kouvolan Teatteriin vuonna 1996. Lisäksi hän on ollut kiinnitettynä Savonlinnan Teatterissa 2002–2003, Varkauden Teatterissa 2005–2006 sekä Seinäjoen kaupunginteatterissa 2011–2012. Seinäjoella Enkelnotko esiintyi Tanz der Vampire -musikaalissa, ja hänet valittiin yleisöäänestyksessä näytäntökauden suosituimmaksi näyttelijäksi.
Lisäksi hän on ollut mukana muun muassa Helsingin kaupunginteatterin Les Misérables -musikaalissa sekä esiintynyt Samppalinnan kesäteatterissa ja Suomen Kansallisteatterissa.
Vuonna 2012 Enkelnotko osallistui Nelosen Talent Suomi -kilpailuun. Hän selviytyi finaaliin, mutta keskeytti kilpailun työkiireiden takia. Enkelnotkolla on ollut myös pieni rooli Salatut elämät -televisiosarjassa. Enkelnotko lauloi Tanssiteatteri Erin Zirkkeli-teoksessa, jonka ensi-ilta oli tammikuussa 2015.
Enkelnotko suoritti Turun taideakatemiassa teatteri-ilmaisun ohjaajatutkinnon (AMK) vuonna 2015. Hän ohjasi lopputyönään William Shakespearen näytelmän Hairahduksia.
Osana teatteri-ilmaisun ohjaajaopintojaan Enkelnotko aloitti emeritusprofessori Arvo Myllymäen omaelämäkerrallisen romaanin Vihan ja rakkauden päivät dramatisoinnin laulunäytelmäksi. Laulunäytelmä Lakeurelta: Aarre, ryssän äpärä sai ensi-iltansa Lapuan Larvateatterissa 13. helmikuuta 2016 Lapuan nuorisotalolla. Dramatisoinnin lisäksi Enkelnotko kirjoitti näytelmän laulutekstit. Hän ohjasi, lavasti teoksen sekä toimi koreografina yhdessä Ville Orttenvuoren kanssa. Enkelnotkon säveltäjätyöparina toimi Silja Kuoppala, joka myös sovitti laulunäytelmän musiikin. Enkelnotko työsti näytelmästä toisen version nimellä Maria, ryssän morsian.
Enkelnotkon hahmo Tohtori Virne on vieraillut lasten- ja nuortenosastoilla Sairaalaklovnit ry:n artistina vuosina 2003-2018.
Enkelnotko sai vuonna 2018 Suomen Kulttuurirahaston vuoden kestävän Taidetta hoitolaitoksiin -apurahan toimiakseen sote-taiteilijana Tampereen yliopistollisessa keskussairaalassa. Hän toteuttaa projektia muun muassa hahmolla klovni Armas Aallontie.
Jouko Enkelnotko oli mukana Tampereen Työväen Teatterin Billy Elliot -musikaalissa, jonka ensi-ilta oli lokakuussa 2018.
Aiheesta muualla

Enkelnotko, Jouko: Hairahduksia : identiteettiä etsimässä Shakespearen vanavedessä (Opinnäytetyö)  2015. Jouko Enkelnotko.
Armas-klovni Taiken ja Jyväskylän kaupungin projektissa. Youtube-video.
Julien Dufour

| Mitalit> Maa:   Ranska.Poikien ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Poikien ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Poikien ammunta.MM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Poikien ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Lahti 2002 | 25 m vakiopistooli |  |
|  Pronssia | Lahti 2002 | 25 m vakiopistooli, joukkue |  |
Julien Dufour (s. 1. kesäkuuta 1982 Pariisi) on ranskalainen pistooliampuja.
Julien Dufour saavutti MM-kilpailuissa Lahdessa 2002 25 m vakiopistoolissa henkilökohtaista ja joukkuepronssia.
Julian Semjonov

Julian Semjonov
Julian Semjonovitš Semjonov (ven. Юлиан Семёнович Семёнов; 8. lokakuuta 1931 Moskova – 5. syyskuuta 1993 Moskova) oli neuvostoliittolais-venäläinen jännityskirjailija ja käsikirjoittaja. Aikakauslehti Soveršenno sekretnon (ven. Совершенно секретно) vuonna 1989 perustanut Semjonov oli tutkivan journalismin edelläkävijöitä kotimaassaan. Semjonovin vuonna 1969 kirjoittama natsi-Saksan viimeisiin päiviin sijoittuva vakoiluromaani Kevään seitsemäntoista hetkeä (ven. Семнадцать мгновений весны, Semnadtsat mgnoveni vesny) filmatisoitiin 1973.
Aiheesta muualla

Julian Semjonov Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jules Delsart

Jules Delsartin muotokuva
Jules Delsart (24. marraskuuta 1844 Jolimetz – 3. heinäkuuta 1900 Pariisi) oli ranskalainen sellisti ja musiikkipedagogi.
Delsart sai opetusta Auguste Franchommelta. Hän seurasi Franchommea tämän opettajanvirassa Pariisin konservatoriossa vuonna 1884. Delsart kuului Ranskan musiikkikoulutusneuvostoon ja oli mukana perustamassa Société des instruments anciens -järjestöä (Vanhojen soitinten seura). Hän teki runsaasti sovituksia. Hänen transkriptionsa César Franckin viulusonaatista (A-duuri) on pysynyt suosittuna.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Jorma Kannila

Jorma Kustaa Kannila (17. toukokuuta 1934 Teisko – 3. toukokuuta 2010 Tampere) oli suomalainen opettaja, kirjailija ja runoilija.
Kannila toimi äidinkielen lehtorina Tampereen klassillisen lyseossa, josta hän oli kirjoittanut myös itse ylioppilaaksi. Hän oli nuoruusvuosinaan kirjailija Hannu Salaman ystävä ja he kävivät samaan aikaan klassillista lyseota. Kannila voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun vuonna 1960. 1960-luvun teosten jälkeen hän ei kirjoittanut enää kaunokirjallisuutta, vaan keskittyi toimintaan kirjallisissa järjestöissä ja kulttuuriyhdistyksissä, kuten Väinö Linna -seurassa ja oli ideoimassa Pentinkulman päiviä. Hän oli Suomen nuorisokirjallisuuden instituutin perustajajäsen, ja siinä tehtävässä, kuten myös opettajana, innosti nuoria kirjoittamaan. Hän järjesti kirjailijavierailuja kouluille ja toimitti Tampereen Säästöpankin kustantamia Sampo ja Teini-Sampo lehtiä, joissa julkaistiin nuorten kirjoituksia. Kannila toimi myös Nykysuomen seurassa. Kannila oli Suomen kirjailijaliiton puheenjohtaja vuosina 1982–1987 ja Pirkkalaiskirjailijoiden puheenjohtajana 1975–1982.
Tapio Saarion Kuka kukin oikeasti on -teoksen mukaan Jorma Kannila oli esikuvana Hannu Salaman kirjoissa esiintyvälle Paavo Kenttäläiselle.
Teoksia

Höyheniä, novelleja. WSOY 1963
Sisämaasta, runoja. WSOY 1964
Haukiniemessä, romaani. WSOY 1965
Askeltaen, runoja. WSOY 1967
Luova sana ja yhteiskunta: esseitä ja puheenvuoroja, toimituskunta Jorma Kannila ym. Gummerus 1973
Sammontakojat, Pentinkulman päivät Urjalassa 1985, toimittanut Väinö Linnan seura; toimituskunta Jorma Kannila ym. Karisto 1987
Tapaamisia, valikoima Tampereella 3.-4.1991 pidettyjen Tielaitoksen IV kulttuuripäivien kirjallisuussarjaan lähetetyistä teksteistä, toimitus ja ulkoasu Jorma Kannila ja Jaakko Masonen, kuvitus Tapio Kalliomäki. Hämeen tiepiiri, Tampere 1991
Juho Suomalainen

| Juho Suomalainen |
| --- | --- |
 Juho Suomalainen vuonna 1907.
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.7.1908  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Kuopion läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1868 Rautalampi
Kuollut: 16. huhtikuuta 1941 (72 vuotta) Kuopio
Ammatti:  torppari, asioitsija
Juho Suomalainen (vuoteen 1900 Hytönen, 15. lokakuuta 1868 Rautalampi – 16. huhtikuuta 1941 Kuopio) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1908.
Elämä

Rautalammin Vesannossa syntyneen Juho Suomalaisen vanhemmat olivat loinen Juho Hytönen ja Maria Koljonen. Suomalainen oli jo lapsesta lähtien maatöissä ja myöhemmin hän kävi myös Siikasalmen maanviljelyskoulun. 1890-luvun lopusta lähtien Savolainen oli torpparina Sonkarinsaaren kylässä, jonka ohella hän toimi kulkukauppiaana. Vuonna 1902 Suomalainen perusti Vesannon työväenyhdistyksen ja oli sen puheenjohtajana kymmenen vuoden ajan.
Suomalainen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1907 Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Suomalaisen ainoaksi jäänyt kansanedustajakausi päättyi jo heinäkuussa 1908 eduskunnan hajottamiseen, jonka jälkeen hän työskenteli 1909-1912 SOK:n piirineuvojana sekä osuuskaupan myymälänhoitajana Vesannolla ja Rautalammilla. Vuodesta 1912 lähtien Suomalainen toimi Kuopiossa matka-asiamiehenä ja asioitsijana.
Perhe

Suomalaisen puoliso oli Anna Lyydia Jäppinen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1898.
Jos oisi valtaa...

| Jos oisi valtaa> .. |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Yrjö Norta
Käsikirjoittaja:  Jaakko Sola Lauri Kyöstilä
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Martti Similä
Kuvaaja:  Theodor Luts Felix Forsman
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Koreografi:  Arvo Martikainen
Pääosat:  Aku Korhonen Sirkka Sipilä Yrjö Tuominen Joel Rinne
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  23. helmikuuta 1941
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jos oisi valtaa... on Yrjö Nortan ohjaama yhteiskunnallisia sävyjä tavoitteleva suomalainen komediaelokuva vuodelta 1941. Se jäi hänen viimeiseksi ohjaustyökseen SF-studiolle.
Kalliiksi tullut elokuva, jossa esiintyi suosikkinäyttelijä Aku Korhonen, jäi yleisömääriltään alle vuoden keskitason.
Juoni

Musiikkikomedia kertoo lumpunkerääjä Mikko Nousiaisesta (Aku Korhonen]), joka on Helsingissä asusteleva köyhä mutta hyväsydäminen mies. Elämiseen hän hankkii rahat keräämällä jätepaperia ja myymällä sitä eteenpäin. Löydettyään jätepaperilaatikosta arpalipun hän nukahtaa väsyneenä ja alkaa nähdä unta, jossa hänen elämänsä muuttuu kertaheitolla. Hänestä tulee menestyvä liikemies yhdessä köyhäläisajan toverinsa kanssa, ja hän käyttää omaisuuttaan sekä hyvään elämään että hyväntekeväisyyteen. Kaikki eivät kuitenkaan ole hyväntekijöitä, sillä liike-elämässä kokeneet tehtailija Irvas (Yrjö Tuominen) ja tämän yhtiökumppani Berg (Joel Rinne) päättävät huiputtaa Mikkoa myymällä tälle tyhjäksikalutun nikkelikaivoksen.
Kun huijarit kuulevat sieltä löytyneestä esiintymästä, he yrittävät saada asiasta tietämättömän Mikon myymään kaivoksen takaisin, mutta turhaan. Niinpä he päättävät suostutella nykyisen kaivosneuvoksen perumaan kaupan käyttämällä syöttinä tehtailijan tytärtä Aunea (Sirkka Sipilä), joka on jo ennestään rakastunut häntä huomattavasti iäkkäämpään Mikkoon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aku Korhonen  | … |  jätepaperinkerääjä, ”kaivosneuvos” Mikko Nousiainen   |
|  Sirkka Sipilä  | … |  Aune Irvas   |
|  Yrjö Tuominen  | … |  tehtailija Clas Irvas   |
|  Joel Rinne  | … |  insinööri Gunnar Berg   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Eva Irvas   |
|  Lauri Kyöstilä  | … |  Riku Lipponen, ”kamreeri”, ”Mr. Rix”   |
|  Arnold Tilgmann  | … |  maestro Tinto Corelli, laulunopettaja   |
|  Eino Salmi  | … |  Irvaksen autonkuljettaja   |
|  Kalle Ruusunen  | … |  Toreadori-barytoni ”Escamillo”   |
|  Hannes Hako  | … |  mies oopperan yleisössä   |
|  A. Hytönen  | … |  mies oopperan yleisössä   |
|  Johan Jäätiö  | … |  mies oopperan yleisössä   |
|  Helen Mardi  | … |  nainen oopperan yleisössä   |
|  Simo Osa  | … |  mies oopperan yleisössä   |
|  Olavi Virta  | … |  mies oopperan yleisössä   |
|  Evald Terho  | … |  James, lakeija   |
|  Taito Mäkelä  | … |  tanssinopettaja   |
|  Kaarlo Hiltunen  | … |  miekkailunopettaja   |
|  Kyösti Käyhkö  | … |  tenniksenopettaja   |
|  Holger Salin  | … |  nyrkkeilynopettaja   |
|  Väinö Kolhonen  | … |  lähettipoika   |
|  Verna Piponius  | … |  Kerttu Karppo, ranskankielen kirjeenvaihtaja   |
|  Ossi Elstelä  | … |  mustalaisorkesterin pianisti   |
|  Olavi Saarinen  | … |  orkesterin jäsen   |
|  Olli Savolainen  | … |  orkesterin jäsen   |
|  Aino Mattila  | … |  Irvaksen sisäkkö   |
|  Matti Aulos  | … |  mies ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Onni Korhe  | … |  mies ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Varma Lahtinen  | … |  nainen ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Into Lätti  | … |  mies ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Vilho Ruuskanen  | … |  mies ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Seppo Sariola  | … |  mies ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Anton Soini  | … |  mies ”Mikonhovin” juhlissa   |
|  Maj-Lis Grönroos  | … |  balettitanssija   |
|  Eva Hemming  | … |  balettitanssija   |
|  Laila Jokimo  | … |  balettitanssija   |
|  Inge Roeb  | … |  balettitanssija   |
|  Jenny Rönnqvist  | … |  balettitanssija   |
|  Lydia Saxelin  | … |  balettitanssija   |
|  Liisa Tuomi  | … |  balettitanssija   |
|  Impi Varma  | … |  balettitanssija   |
|  Mary Varma  | … |  balettitanssija   |
|  Margareta Wasenius  | … |  balettitanssija   |
Tuotanto

Elokuva perustuu Suomalaisen oopperan henkilökuntaan kuuluneiden Jaakko Solan ja Lauri Kyöstilän alkuperäiskäsikirjoitukseen. Sola kaatui talvisodassa, Kyöstilä toimi SF:llä muutamassa elokuvassa järjestäjänä ja näytteli pikkuosissa. T. J. Särkkä irtisanoi Nortan keväällä 1942, ja jo sovitun Katariina ja Munkkiniemen kreivi sai ohjattavakseen Ossi Elstelä. Norta jatkoi osakkaana vasta perustetussa Fenno-Filmissä.
Vastaanotto

Elokuva toi erään arvostelijan mieleen vaikutteet slapstickista, Chaplinin kulkurihahmosta ja 1930-luvun screwballkomediasta. Arvion mukaan ”elokuva alkaa hauskasti ja mukaansatempaavasti Mikon ja Rikun nukketeatteriesityksellä, mutta sen jälkeen juonelta putoaa pohja ja vähitellen komedia menettää ilkamoivan otteensa.” Ilta-Sanomien kriitikko Paula Talaskivi taas antoi vähän kiitosta: ”Uni olisi saanut pysyä selvemmin unena, mutta muutoin elokuva on paikoitellen erinomaista työtä. Vauhti on pysytetty hyvänä, kuten humoreskin laatuun kuuluukin; joukkokohtaukset ovat eläviä ja hyvin rakennettuja, mutta paikoitellen musiikki- ja tanssikohtauksia on ahdettu juonen täytteeksi ihan liikaa.” Eräs arvostelija kuvaili arviossaan elokuvaa ”pitkäveteiseksi ja hidastempoiseksi.” Aku Korhonen keräsi tavanomaiset tunnustukset pääosatulkinnastaan.
Televisioesityksen yhteydessä Aku Korhosen roolisuoritus sai kehut: ”Ei ole toista näyttelijää, joka osaisi esittää suomalaista kansanmiestä yhtä maanläheisen vakuuttavasti” (Henri Waltter Rehnström, Tv-maailma).
Joseph Hooker

Joseph Hooker sisällissodan aikaan.
Joseph Hooker (13. marraskuuta 1814 – 31. lokakuuta 1879), tunnetaan myös lempinimellä ”Fighting Joe”, oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja Pohjoisvaltioiden Unionin kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Vaikka hän palveli koko sodan ajan, yleensä menestyksellisesti, hänet muistetaan parhaiten tappiostaan Robert E. Leelle Chancellorsvillen taistelussa vuonna 1863.
Elämäkerta

Hooker syntyi Hadleyssä Massachusettsissa Amerikan vapaussodassa taistelleen kapteenin pojanpojaksi. Hän sai alkeiskoulutuksensa paikallisessa Hopkinsin akatemiassa. Hän valmistui Yhdysvaltain sotilasakatemiasta 1837 ja sai nimityksen kakkosluutnantiksi 1. Yhdysvaltain tykistöön. Hänen ensimmäinen komennuksensa oli Floridassa, missä hän taisteli toisessa seminolisodassa. Hän palveli Yhdysvaltain-Meksikon sodassa esikuntatehtävissä kenraalien Zachary Taylorin ja Winfield Scottin sotaretkillä aikana. Hän sai kolme väliaikaista ylennystä urheudestaan taistelukentällä ja hyvin suoritetuista esikuntatehtävistä: Monterreyssä (kapteeniksi), National Bridgessä (majuriksi) ja Chapultepecissä (everstiluutnantti). Sisällissodan puhjettua hän anoi nimitystä, mutta ei aluksi saanut sitä ja joutui lainaamaan rahaa, jotta saattoi matkustaa Kaliforniasta itään. Bull Runin jälkeen 1861 hän kirjoitti presidentti Lincolnille ja saikin nimityksen prikaatinkenraaliksi. Virginian niemimaan sotaretkellä 1862 hän komensi III armeijakunnan 2. divisioonaa ja taisteli Williamsburgissa onnistuneesti 5. toukokuuta 1862. Taistelun jälkeen hänet ylennettiin kenraalimajuriksi, ja hän otti osaa myös Seven Pinesin taisteluun.
Kenraali George B. McClellanin peräännyttyä Richmondista Hooker siirrettiin kenraalimajuri John Popen alaisuuteen Virginiaan. Hooker palasi kuitenkin joukkoineen samana vuonna Potomacin armeijaan, ja hän taisteli South Mountainissa ja Antietamissa. Antietamin taistelussa hänen joukkonsa käynnisti Yhdysvaltain historian verisimmän hyökkäyksen, taisteli Stonewall Jacksonin joukkoja vastaan ja ajoi ne kohti etelää. Hooker haavoittui taistelussa jalkaan. Hän komensi Fredericsburgin taistelun aikaan joulukuussa 1862 sekä III että V unionin armeijakuntaa, ja riitautui kenraalimajuri Ambrose Burnsiden kanssa tämän määrättyä Hookerin joukot 14 kertaa turhaan hyökkäykseen. Lincolnin kärsivällisyys kuitenkin loppui ja hän siirsi McClellanin seuraajan Burnsiden pois komennosta.
26. tammikuuta 1863 Hookerista tuli Potomacin armeijan komentaja. Hän kuitenkin kärsi Leelle nöyryyttävän tappion Chancellorsvillen taistelussa, ja 28. kesäkuuta juuri ennen Gettysburgin taistelua Lincoln siirsi hänet pois armeijan komennosta ja nimitti kenraalimajuri George B. Meaden hänen tilalleen. Hooker siirrettiin vahvistamaan Cumberlandin armeijaa Chattanoogan lähelle Tennesseehen. Hän taisteli Lookout Mountainissa ja Chattanoogassa, mutta hänen suuresta roolistaan huolimatta William Tecumseh Sherman sai kunnian jälkimmäisen voitosta itselleen.
Sodan jälkeen Hooker kärsi huonosta terveydestä ja halvaantui osittain sydäninfarktin seurauksena. Vuonna 1868 hän erosi unionin armeijasta kenraalimajurina. Hän kuoli vierailulla Garden Cityyn New Yorkiin ja on haudattu Spring Groven hautausmaahan Cincinnatissa Ohiossa vaimonsa kotikaupungissa.