stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jagdpanzer IV
Tekniset tiedot > Jagdpanzer IV/70 (Sd.Kfz. 162/1)

Paino: 25,8 t
Pituus / Leveys / Korkeus: 8,5 m / 3,17 m / 1,85 m
Moottori: V 12 Maybach HL 120 TRM
Nopeus:
Tiellä: 35 km/h
Maastossa: 16 km/h
Polttoainesäiliö: 470 l
Toimintamatka:
Tiellä: 190 km
Maastossa: 130 km
Aseistus:
75 mm-StuK 42 L/70, 60 ammusta
2 kpl 7,92 mm MG42 42, kumpaankin 1 200 patruunaa
Panssarointi:
Rungon yläosa:
Etupanssari: 80 mm / kallistus 50°
Asekilpi: 80 mm
Sivut: 40 mm / 30°
Takaosa: 20 mm / 35°
Kansi/Pohja: 20 mm / 90°
Rungon alaosa:
Etuyläviistopanssari: 80 mm / 45°
Etualaviistopanssari: 50 mm / 45°
Sivut: 30 mm / 0°
Takaosa: 20 mm / 9–11°
Miehistö: 4
Kirjallisuus

Peter Chamberlain/Hilary Doyle: Encyclopedia of German Tanks of World War Two, Cassell, ISBN 1-85409-518-8
Walter J. Spielberger: Der Panzerkampfwagen IV und seine Abarten, Motorbuchverlag, ISBN 3-87943-402-6
Aiheesta muualla

Panzerworld: Jagdpanzer IV (englanniksi)
Panzerworld: Panzer IV/70 (englanniksi)
Saksan asevoimien panssariajoneuvot toisessa maailmansodassa
| --- | --- |
Panssarivaunut: Panzer I • Panzer II • Panzer III • Panzer IV • Panther • Tiger • Tiger II • Panzer 35(t) • Panzer 38(t)
Telatykistö: Wespe • Hummel • Grille • Panzerwerfer • sIG 33 • Wurfrahmen 40
Rynnäkkötykit: StuG III • StuG IV • StuIG 33 • StuH 42 • Brummbär • Sturmtiger
Panssarintorjuntavaunut: Panzerjäger I • Marder I • Marder II • Marder III • Hetzer • Jagdpanzer IV • Jagdpanther • Nashorn • Jagdtiger • Elefant
Puolitelavaunut: SdKfz 2 • SdKfz 4 • SdKfz 6 • SdKfz 7 • SdKfz 10 • SdKfz 11 • SdKfz 250 • SdKfz 251 • SdKfz 252 • SdKfz 253 • SdKfz 254
Panssariautot: SdKfz 221/22/23 • SdKfz 234 • ADGZ
Ilmatorjuntavaunut: Flakpanzer IV: Möbelwagen, Wirbelwind, Ostwind, Kugelblitz • Flakpanzer 38(t)
Prototyypit: Maus • E-sarja • Panther II • Waffenträger • Neubaufahrzeug • Sturer Emil
Suunnitelmat: Panzer VII Löwe • Panzer IX • Panzer X • Ratte • Monster
Nitsijärvi

| Nitsijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Inari
Koordinaatit:  69°15′19″N, 28°01′45″E
Järvinumero:  71.171.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  119 m
Rantaviiva:  206 km
Pinta-ala:  41 km²
Tilavuus:  0,27 km³
Keskisyvyys:  6,5 m
Suurin syvyys:  32,3 m
 fiNitsijärvi 
Nitsijärvi (koltansaameksi Njeʹǯǯjäuʹrr) on järvi Inarissa. Se laskee pohjoisesta Inarinjärveen. Se on 119 metriä merenpinnan yläpuolella, ja sen pinta-ala on 41 km², toisen lähteen mukaan 42,28 km². Se kuuluu Paatsjoen vesistöön. Järven syvyys on 35,25 metriä, keskisyvyys: 6,45 m
tilavuus 0,273 km³ ja rantaviivan pituus 206,04 km..
Nitsijärven eteläosa kuuluu Vätsärin erämaa-alueeseen.
Sergei Nikolajeff

Sergei Nikolajeff tyttärensä Margaretan kanssa
Sergei Nikolajevitš Nikolajeff junior (ven. Сергей Николаевич Николаев, Sergei Nikolajevitš Nikolajev; 6. toukokuuta 1878 Helsinki – 30. kesäkuuta 1920 Aix les Bains, Ranska) oli venäläistä sukujuurta ollut suomalainen kauppias, joka perusti ensimmäisen merkittävän autoliikkeen Suomeen. Hän toi Suomeen myös ensimmäisen lentokoneen. Nikolajeff rakennutti Helsingin keskustaan ”autopalatsikseen” sittemmin Hankkijan talona tunnetun rakennuksen.
Elämä

Nikolajeffin kauppiassuku oli muuttanut Suomeen 1820-luvulla. Nikolajeffin isä Nikolai Nikolajeff omisti yhdessä vaimonsa kanssa Helsingissä ravintola Gambrinin. Sergei harrasti nuorena valokuvausta ja pyöräilyä. Koulun käytyään hän aloitti työn myyjänä kauppahuone G. F. Stockmannilla. Autoista, lentokoneista ja moottoriveneistä kiinnostunut Nikolajeff lähti isänsä kuoltua vuonna 1904 kiertomatkalle Eurooppaan tutustumaan autoteollisuuteen sekä perehtymään autojen myyntiin. Jo aiemmin hän oli ollut kauppaharjoittelijana Hampurissa.
Palattuaan Suomeen Nikolajeff perusti 1905 äitinsä omistaman ravintola Gambrinin yläkertaan Fabianinkadulle oman kaupan, joka myi aluksi konttoritarvikkeita mutta laajensi pian autokauppaan. Vaikka hän ei ollutkaan Suomen ensimmäinen autojen myyjä, hänestä tuli pian ensimmäinen, joka onnistui tekemään autojen myynnistä Suomessa laajamittaista ja menestyksellistä liiketoimintaa.
On arvioitu, että Nikolajeff toi vuosien 1906–1913 aikana Suomeen noin 700 autoa, mikä oli yli puolet kaikista ennen ensimmäistä maailmansotaa maahantuoduista autoista. Hän toi muun muassa Oldsmobile-, Adler-, Opel-, Benz-, Studebaker, Minerva- ja Mercedes-merkkisiä autoja. Hänen liikkeensä palveluihin kuuluivat autojen myynnin lisäksi niiden huolto, ajo-opetus sekä polttoaineen ja renkaiden myynti. Menestyksen salaisuutena oli täyden palvelun ja asiantuntemuksen ohella varakkaan, pääasiassa venäläisen asiakaskunnan tehokas tavoittaminen. Nikolajeff myi myös venemoottoreita sekä kirjoitus- ja laskukoneita. Hän perusti 1911 kannattamattomaksi osoittautuneen taksiyhtiön ja toi Suomeen 1910 Ranskasta ostamansa Demoiselle-lentokoneen, jonka hän sai myytyä alkuvuodesta 1911 tamperelaiselle kuvanveistäjä Adolf Aarnolle. Se oli Suomen ensimmäinen lentokone.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914 autokauppa hiljeni. Maahantuonti loppui, ja bensiinistä oli pulaa. Nikolajeffiin autopalatsi muutettiin pian ammustehtaaksi. Autojen, varaosien ja bensiinin maahantuonnin tyrehdyttyä Nikolajeff yritti ostaa jo myymiään autoja takaisin asiakkailta myydäkseen ne uudelleen Venäjälle. Liikkeestä tehtiin 1916 osakeyhtiö, joka keskittyi moottoreiden ja erilaisten koneiden valmistukseen. Sillä oli oma konepaja ja valimo. Nikolajeff myi osuutensa yrityksestä vuonna 1918. Hän muutti ensin Tanskaan ja edelleen Ranskaan, jossa hän kuoli 1920.
Viime ajat Nikolajeff asui Nizzassa insinööri Collinilta ostamassaan Villa Huovilassa, joka sattumoisin on Nizzan pitkän rantabulevardin Promenade des Anglais’n ainoita nykypäivään säilyneitä jugend-huviloita. Nikolajeffin kuoltua huvila, kuten hänen muukin huomattava omaisuutensa, hävisi melkoisen nopeasti hänen perheensä hallusta. Entisestä autopalatsista tuli keskusosuusliike Hankkijan pääkonttori, mutta Nikolajeffin autoliike jatkoi toimintaansa talon Salomoninkadun puoleisessa osassa aina vuoteen 1978 saakka. Kyseisenä vuonna toimintansa lopettanut yritys myi loppuvuosinaan lähinnä venemoottoreita.
Sergei Nikolajeff on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Pörssitiedossa
Kirjallisuutta

Svante Konstantin Kuhlberg (toim.): Venäläiset kauppiaat Helsingin historiassa.  Helsingin Venäläinen Kauppiasyhdistys ry 2002 ISBN 952-91-5009-1
U. E. Moisala: Auto Suomessa: auton kaupan, käytön ja korjaamotoiminnan historia vuoteen 1983. Autoalan Keskusliitto ry ja Autotuojat ry, 1983. ISBN 951-99459-8-9.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Nikolajeffin autokauppa Hankkijan talossa
Tove Nilsen

| Tove Nilsen |
| --- | --- |
 Tove Nilsen 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. lokakuuta 1952 (ikä 72) Oslo, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Esikoisteos:  Aldri la dem kle deg forsvarsløst naken
Pääteokset:  Halun matka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tove Nilsen (s. 25. lokakuuta 1952 Oslo, Norja on norjalainen kirjailija ja kriitikko.
Nilsenin esikoisteos, romaani Aldri la dem kle deg forsvarsløst naken (1974), oli puheenvuoro meneillään olleeseen aborttikeskusteluun. Suomennettu teos Silmän nälkä (Øyets sult, 1993) kertoo intialaisen maahanmuuttajan kokemuksista Norjassa. Nilsenin tuotannon keskeinen teos on Halun matka (Lystreise, 1995), jonka aiheena on kirjailija, joka lasta odottaessaan kirjoittaa romaania.
Nilsen on kirjoittanut myös lasten- ja nuortenkirjoja ja toiminut Dagbladetin kriitikkona.
Suomennetut teokset

Silmän nälkä (Øyets sult, 1993), suomennos: Tarja Teva. Like, 1995 ISBN 951-578-189-2
Halun matka (Lystreise), suomennos: Tarja Teva. Like, 1997 ISBN 951-578-452-2.
Palkinnot ja tunnustukset

Språklig samlings litteraturpris 1983
Riksmålsprisen 1993
Oktoberprisen 1995
Amalie Skram -palkinto 2011
teoksella Silmän nälkä (Øyets sult, 1993) Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon ehdokkaana
teoksella  Nede i himmelen (2010) NRK P2 kuuntelijoiden kaunokirjallisuuspalkinnon, Bokhandlerprisenin ja Nuorten kriitikkopalkinnon (Ungdommens kritikerpris) ehdokkaana
Aiheesta muualla

Tove Nilsen kustantaja Oktoberin sivulla
Tove Nilsen. Norsk biografisk leksikon
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  Europeana  IdRef
Viktor Jansson

| Viktor Jansson |
| --- | --- |
 Viktor Jansson 1900-luvun alussa
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1886 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 22. kesäkuuta 1958 (72 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  Kuvanveistäjä
Puoliso:  Signe Hammarsten-Jansson
Lapset:  Tove Jansson Lars Jansson Per Olov Jansson
Muut tiedot
Lempinimet:  Faffan
Viktor Bernhard ”Faffan” Jansson (1. maaliskuuta 1886 Helsinki – 22. kesäkuuta 1958 Helsinki) oli suomenruotsalainen kuvanveistäjä. Jansson kuului maailmansotien välisen ajan huomattavimpiin suomalaisiin kuvanveistäjiin, vaikka hän jäikin monien aikalaistensa tavoin Wäinö Aaltosen varjoon. Hän oli kirjailija Tove Janssonin isä.
Jansson aloitti uransa impressionistina ja voimakkaiden tunteiden kuvaajana, mutta siirtyi nopeasti pelkistetympään klassiseen tyyliin, jolla hän toteutti parhaat työnsä. Hänen lempiaiheitaan olivat tyylitellyt, allegoriset naishahmot sekä pienimuotoiset humoristiset suihkulähdeveistokset, joiden aiheena olivat kalat ja pikkulapset. Janssonin tunnetuimpia julkisia veistoksia ovat Tampereen vapaudenpatsas ja Lahden sankaripatsas, Convolvulus (1931) Helsingin Kaisaniemen puistossa sekä suihkulähteet Kalapojat ja Aallottaria Helsingin Esplanadilla. Lahden ja Tampereen patsaiden mallina oli Elias Simelius ja molemmat teokset on paljastettu 1921.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Viktor Jansson syntyi 1886 Helsingissä suomenruotsalaiseen kauppiasperheeseen. Hänen isänsä Julius Viktor Jansson (1862–1892) oli työskennellyt Stockmannin tavaratalon palveluksessa ennen oman lyhyttavaraliikkeensä perustamista. Äiti Johanna Theresia Jansson (o.s. Karlsson, 1864–1938) ryhtyi miehensä ennenaikaisen poismenon jälkeen johtamaan tämän liikettä. Perheeseen syntyi neljä lasta, joista kaksi kuoli pieninä. Aikuisikään selvisivät Viktor ja tämän pikkuveli Julius, jotka äiti Hanna Jansson onnistui kouluttamaan lyhyttavaraliikkeestään saamilla tuloilla.
Jansson kävi seitsemän luokkaa ruotsinkielistä ”Brobergin yhteiskoulua”, viralliselta nimeltään Läroverket för gossar och flickor i Helsingfors. Koulussa hän sai lempinimen ”Faffan”, joka seurasi häntä loppuelämänsä ja jota hän myöhemmin käytti taiteilijanimenään. Nimi sai alkunsa, kun voimistelunopettaja huusi haaveksivalle Viktorille: ”Älä seisoskele siinä kuin mikäkin vaari [fafa]!” Veiston ja piirustuksen kaltaisia taideaineita lukuun ottamatta Janssonin koulunkäynti oli takkuista, ja hän joutui käymään yhteiskoulun toisen luokan kahteen kertaan. 17-vuotiaana hän järkytti sukulaisensa ilmoittamalla jättävänsä koulun kesken ja ryhtyvänsä taiteilijaksi.
Suvun vastustuksesta huolimatta Viktor Jansson kirjautui Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun, jossa hän opiskeli vuodet 1903–1905. Aluksi hän haaveili taidemaalarin urasta, mutta havaitsi nopeasti todellisten lahjojensa olevan kuvanveistossa ja siirtyi kuvanveistoluokalle. Häntä opettivat kuvanveistäjät Viktor Malmberg ja Robert Stigell. Stigellistä tuli Janssonille tärkeä esikuva, ja hän työskenteli opiskeluaikanaan apulaisena tämän ateljeessa ja kivenhakkaamossa.
Ensimmäiseen taidenäyttelyynsä Jansson osallistui 22-vuotiaana 1908. Seuraavana vuonna hän saavutti menestystä oppi-isästään Robert Stigellistä tekemällään rintakuvalla, joka voitti toisen palkinnon valtion kuvanveistokilpailussa. Veistos ostettiin Suomen Taideyhdistyksen kokoelmiin ja pystytettiin myöhemmin Stigellin haudalle Hietaniemen hautausmaalle. Samana vuonna Jansson hyväksyttiin Suomen Taiteilijaseuran jäseneksi, ja kaksi vuotta myöhemmin hän oli mukana perustamassa Suomen Kuvanveistäjäliittoa.
Elämäkerta > Läpimurto

Jansson opiskeli ja työskenteli Pariisissa vuosina 1908–1909 ja 1910–1911 stipendien turvin. Pariisissa ollessaan hän teki useimmat niistä veistoksista, jotka olivat esillä Suomen Kuvanveistäjäliiton näyttelyssä 1911. Näyttely merkitsi Viktor Janssonin läpimurtoa kuvanveistäjänä. Eniten kiitoksia keräsi alaston soturihahmo Taistelija/Valmis; sen sijaan Rodin-vaikutteiset eroottiset pienoisveistokset herättivät ihailun ohella moraalista paheksuntaa. Menestys näyttelyssä poiki Janssonille uran ensimmäiset tilaustyöt. Liikemies Uno Staudingerin tilauksesta Jansson veisti Valmis-veistoksensa graniittiin, ja se paljastettiin 1913 Staudingerin Villa Ensin edustalla Helsingin Eirassa. Tämä oli Janssonin ensimmäinen huomattava julkinen veistos.
Pariisissa ollessaan Jansson myös tutustui ruotsalaiseen kuvataiteilijaan ja piirustuksenopettajaan Signe Hammarsteniin. Viktor Jansson ja Signe Hammarsten vihittiin 1913 ja he perustivat perheen Helsinkiin. Signe Hammarsten-Jansson loi Suomessa huomattavan uran kuvittajana ja Suomen Pankin setelipainon graafikkona. Pariskunnalle syntyi kolme lasta: Tove (s. 1914), Per Olov (s. 1920) ja Lars (s. 1926). Janssonit asuivat vuosina 1914–1933 Katajanokalla Luotsikatu 4:n ”Taiteilijatalossa”, taidemaalari Hugo Simbergin entisessä ateljeeasunnossa. Vuodesta 1933 eteenpäin heidän asuntonaan oli Lallukan taiteilijakoti Etu-Töölössä.
Varhaistöissään Jansson edusti impressionistista tyyliä ja hän pyrki tunnetilojen ja liikkeiden mahdollisimman tehokkaaseen kuvaukseen. Hyvä esimerkki tästä on Valmis-veistos, joka kuvaa odottavaan asentoon jännittynyttä lihaksikasta taistelijahahmoa. 1910-luvun aikana hän kuitenkin siirtyi eurooppalaisten esikuvien innoittamana kohti klassistisempaa tyyliä. Ensimmäinen merkki tyylinvaihdoksesta oli veistos Nainen, jolla Jansson voitti valtion kuvanveistokilpailun 1914. Alastonta naishahmoa kuvaava pelkistetty ja levollinen veistos sai kiitosten lisäksi osakseen myös moitteita; eräät kriitikot valittivat Janssonin siirtyneen aiemmasta ”miehekkäästä” tyylistään imelään salonkitaiteeseen.
Elämäkerta > Viimeiset työt

Sodan jälkeen Jansson sai veistettäväkseen kahden suomenruotsalaisen merkkimiehen patsaat. Ahvenanmaan maakuntapäivät tilasi häneltä ”Ahvenanmaan kuninkaan” Julius Sundblomin, maakuntapäivien ensimmäisen puheenjohtajan patsaan, joka paljastettiin 1948 Maarianhaminan keskustassa. Seuraavana vuonna hän voitti Nylands Nationin järjestämän kilpailun runoilija Arvid Mörnen patsaasta Helsingin Kaivopuistoon. Allegorisiin aiheisiin mieltynyt Jansson kuitenkin vierasti jäykkien näköispatsaiden, ”kostyymigubbejen”, veistämistä. Hänen ensimmäinen ehdotuksensa Arvid Mörnen muistomerkiksi oli vertauskuvallinen alaston mieshahmo, mutta tilaajan vaatimuksesta hän päätyi lopulta veistämään näköismuotokuvan Mörnestä.
Janssonin viimeiset julkiset työt olivat Strömberg Oy:n tehdasalueelle Helsingin Pitäjänmäkeen 1952 tehdyt suihkulähde ja sodassa kaatuneiden Strömbergin työntekijöiden sankaripatsas. Vielä tämän jälkeen hän lähetti ehdotuksensa Mannerheimin ratsastajapatsaskilpailuun muttei menestynyt.
Viktor Jansson kuoli 72-vuotiaana keuhkosyöpään kesäkuussa 1958. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle. Samassa haudassa lepäävät nykyisin myös hänen puolisonsa Signe Hammarsten-Jansson sekä tyttärensä Tove Jansson. Janssonien hautaa koristaa Viktorin 1930-luvulla tekemä veistos, pallon päällä istuva pikkupoika.
Julkisia veistoksia

Viola Emilia Winterin hautamuistomerkki (Emäsalo, Porvoo, 1912)
Taistelija/Valmis, (Villa Ensi, Helsinki, 1913)
Werner Söderströmin hautamuistomerkki (Näsimäki, Porvoo, 1915)
Robert Stigellin hautamuistomerkki (Hietaniemen hautausmaa, Helsinki, 1915)
Sysmän sankaripatsas (Otavan hautausmaa, Sysmä, 1920)
Vapaudenpatsas (Hämeenpuisto, Tampere, 1921)
Vapaudenpatsas (Lahden kaupungintalon puistikko, Lahti, 1921)
Istuva nainen / Puistofiguuri (Sorsapuisto, Tampere, 1923)
Sigurdskårenin kaatuneiden muistomerkki (Kirkkonummen hautausmaa, 1928)
Kajastus (Sorsapuisto, Tampere, 1930)
Convolvulus (Kaisaniemen puisto, Helsinki, 1931)
Nuori nainen (Sorsapuisto, Tampere, 1933)
Kalapoika, suihkulähde (Mänttä, 1935)
Poika ja kala (Helsinki 1935)
Myllykosken kirkon veistokset (Anjalankoski, 1936)
Lumisota (Lahden kansakoulun puisto, Lahti, 1937)
Hiihtäjäpatsas / Slalom (Lahden stadion, Lahti, 1938)
Merenneito, suihkulähde (Bensowin liiketalo, Helsinki, 1941)
Raivaajain kaivo, suihkulähde (Kulosaari, Helsinki, 1941)
Kalapoika ja Aallottaria, suihkulähteet (Esplanadin puisto, Helsinki, 1942)
Julius Sundblomin patsas (Maarianhamina, 1948)
Vuoden 1848 Floran päivän 100-vuotismuistomerkki (pronssimedaljongit, itse muistomerkki Erik Bryggmanin, Toukola, Helsinki, 1948)
Kärkölän kirkon sankarihautausmaan muistomerkki 1949
Arvid Mörnen patsas (Kaivopuisto, Helsinki 1951)
Strömberg Oy:n sankarivainajien muistomerkki (Pitäjänmäki, Helsinki, 1952)
Tasapaino, suihkulähde (Pitäjänmäki, Helsinki, 1952)
Leikkivät pojat, suihkulähde (kopio Kulosaaren Raivaajain kaivosta, Tampellan tehdas, Tampere, 1959)
Kalapoika, suihkulähde (kopio Mäntän veistoksesta, Finlaysonin tehdas, Forssa, 1960)
Kuvia julkisista veistoksista

Taistelija/Valmis, 1913, Helsingin Kaivopuistossa.
Veistosparin Samling och sparsamhet  vasemmanpuoleinen veistos, yhdessä John Munsterhjelmin kanssa, 1916, Porvoo.
Veistosparin Samling och sparsamhet  oikeanpuoleinen veistos, yhdessä John Munsterhjelmin kanssa, 1916, Porvoo.
Leijona, 1920, Helsinki.
Sankaripatsas Isänmaa, 1920, Sysmä.
Vapaussodan 1918 muistomerkki, 1920, Ähtäri.
Vapaudenpatsas, 1921, Tampere.
Istuva nainen, 1923, Tampere.
Kajastus, 1930, Tampere.
Vapaudenpatsas, 1931, Lahti.
Convolvulus, 1931 Helsinki.
Nuoruus, 1931, Hämeenlinna.
Nuori nainen, 1930, Tampere.
Poika ja kala, 1934, Mänttä.
Kalapoika, 1935, Forssa.
Lumisota, 1937, Lahti.
Hiihtäjäpatsas, 1938, Lahti.
Leikki II/Aallottaria, 1940 paljastettiin 1942 Helsingin Kappeliesplanadilla.
Merenneito, 1941, Helsinki.
Maamme-laulun muistomerkki, yhdessä Erik Bryggmanin kanssa, 1948, Helsinki.
Julius Sundblomin patsas, 1948, Maarianhamina
Janssonien perhehauta Hietaniemen hautausmaalla, jossa Viktor Janssonin veistos.
Aiheesta muualla

Jansson, Viktor hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana
Honghen hanien ja yiden autonominen prefektuuri

| Honghen hanien ja yiden autonominen prefektuuri (kiin>  红河哈尼族彝族自治州, Hónghé Hānízú Yízú Zìzhìzhōu) |
| --- | --- |
 Honghen prefektuurin sijainti Yunnanin maakunnassa.
 Koordinaatit: 23°22′07″N, 103°23′00″E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Yunnan
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  autonominen prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  32 930 km²
Väkiluku (2010):  4 500 896
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  661400
Suuntanumero(t):  0873
Rekisterikilpi:  云G
 
 www.hh.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Honghen hanien ja yiden autonominen prefektuuri (kiin. 红河哈尼族彝族自治州, pinyin: Hónghé Hānízú Yízú Zìzhìzhōu) on haneille ja yille varattu autonominen prefektuuri Kiinan Yunnanin maakunnan kaakkoisosassa. Prefektuurin pinta-ala on 32 930 neliökilometriä ja väkiluku 4,5 miljoonaa (vuonna 2010). Prefektuurin päähallintopaikka on piirikuntatason kaupunki Mengzi, jonka keskusta sijaitsee linnuntietä noin 175 kilometriä maakunnan pääkaupunki Kunmingista eteläkaakkoon.
Honghen hanien riisipenkereiden kulttuurimaisema Yuanyangin piirikunnassa liitettiin vuonna 2013 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Hallinnollinen jako

Piirikuntatasolla autonominen prefektuuri jakautuu neljään piirikuntatason kaupunkiin, kuuteen piirikuntaan ja kolmeen autonomiseen piirikuntaan.
| Honghen prefektuurin hallinnollinen jako piirikuntatasolla |
| --- | --- | --- | --- |

| # | Nimi | Kiinan merkit | Pinyin |
| 1 | Mengzi (kaupunki) | 蒙自市 | Méngzì Shì |
| 2 | Gejiu (kaupunki) | 个旧市 | Gèjiù Shì |
| 3 | Kaiyuan (kaupunki) | 开远市 | Kāiyuǎn Shì |
| 7 | Mile (kaupunki) | 弥勒市 | Mílè Shì |
| 4 | Lüchun | 绿春县 | Lǜchūn Xiàn |
| 5 | Jianshui | 建水县 | Jiànshuǐ Xiàn |
| 6 | Shiping | 石屏县 | Shípíng Xiàn |
| 8 | Luxi | 泸西县 | Lúxī Xiàn |
| 9 | Yuanyang | 元阳县 | Yuányáng Xiàn |
| 10 | Honghen piirikunta | 红河县 | Hónghé Xiàn |
| 11 | Jinpingin miaojen, yaoiden ja daiden autonominen piirikunta | 金平苗族瑶族傣族自治县 | Jīnpíng Miáozú Yáozú Dǎizú ìzhìxiàn |
| 12 | Hekoun yaoiden autonominen piirikunta | 河口瑶族自治县 | Hékǒu Yáozú Zìzhìxiàn |
| 13 | Pingbianin miaojen autonominen piirikunta | 屏边苗族自治县 | Píngbiān Miáozú Zìzhìxiàn |
Galleria

Hanien riisipenkereitä.
Hanien riisipenkereitä.
Gejiun kaupunkia.
Chaoyang lou, vanhankaupungin portti Jianshuin piirikunnassa.
Wujiazhain rautatiesilta (Faux Namti -silta) Pingbianin autonomisessa piirikunnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Honghen hanien ja yiden autonominen prefektuuri Wikimedia Commonsissa
ChinaTravel.com: Honghe Travel Guide (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nivel (kasvitiede)

Nivelkohta nuoren lehtosaarnen varressa
Nivel on kasvin varressa oleva yhden tai useamman lehden kiinnityskohta. Yleensä kunkin lehden lehtihankaan kehittyy hankasilmu. Nivelkohta on usein muuta vartta paksumpi. Nivelten välistä varren osaa nimitetään nivelväliksi. Kasvin juurissa ei ole niveliä, eikä siten myöskään nivelvälejä, eikä lehtiä.
Solmuksi kutsutaan heinäkasvien korren täyteisiä niveliä.
Neuvostoliiton 44. divisioona

44. divisioona (ven. 44-ja gornostrelkovaja divizija), varsinaisesti 44. vuoristojalkaväkidivisioona, toisinaan suomeksi myös 44. tarkka-ampujadivisioona tai 44. ukrainalainen valiodivisioona, oli alun perin Ukrainassa koottu puna-armeijan jalkaväkidivisioona, joka oli voimassa yhtymänä 15. huhtikuuta 1919 alkaen ja 24. huhtikuuta 1941 saakka.
44. divisioona muistetaan talvisodasta, jossa se otti osaa Raatteentien taisteluihin. 44. divisioonan kotialueena oli Žytomyrin alue Ukrainassa lähellä Kiovaa.
Divisioona uudelleen muodostettiin 19. syyskuuta 1941. Suuren isänmaallisen sodan alussa sen vahvuus oli ollut 9 159 henkeä. Saksalaiset tuhosivat divisioonan syyskuussa 1941.
Divisioonan perustaminen

44. divisioonan edeltäjä perustettiin Ukrainassa vuonna 1918selvennä. Syyskuun loppuun 1918 mennessä divisioonaan vahvuuteen kuului
muun muassa 6 700 jalkaväkimiestä, 450 ratsumiestä, 14 tykkiä, 10–20 Maxim-konekivääriä ja 20–30 pikakivääriä. Divisioonan ensimmäiset komentajat ensimmäisessä maailmansodassa ja Venäjän sisällissodassa olivat Nikolai Aleksandrovitš Štšors ja Ivan Dubovoi. Venäjän sisällissodassa vuosina 1918–1921 divisioona ansioitui.
Toinen maailmansota

44. divisioonan liikekannallepano alkoi läntisessä sotilaspiirissä 7. syyskuuta 1939. Divisioonaa täydennettiin reserviläisillä sodan ajan vahvuuteensa. Divisioonan sodan ajan vahvuudesta noin 40 % oli kaadereita, eli rauhan aikana palveluksessa olleita henkilökuntaan kuuluvia sekä varusmiespalvelustaan suorittavia ja 60 % reserviläisiä. Divisioonan esikunnan tilastojen mukaan
divisioonalla oli 1. tammikuuta 1940 käytössään 530 erilaista kuorma-autoa ja 103 traktoria. Suuresta moottoriajoneuvojen lukumäärästä huolimatta divisioonalla oli myös 4 531 hevosta.
Toinen maailmansota > Puolan retki

Divisioona osallistui Neuvostoliiton 17. syyskuuta 1939 aloittamaan Puolan itäosien valloitukseen. Tällä ns. Puolan retkellä divisioonassa ilmeni kurinpidollisia ongelmia. Matkalla Suomen rintamalle junista karkasi 69 miestä. Divisioonan esikunnan omien tiedottajien raporttien mukaan sotilaiden mielialat olivat huonot ja he puhuivat keskenään haluttomuudestaan sotia suomalaisia vastaan.