stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kotojärvi (Sastamala)
Vesistösuhteita

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Ekojoen valuma-alueeseen (35.137) se kuuluu. Kotojärven laskuojan valuma-alue on 12,3 neliökilometriä . Järveen laskee vain yksi kaksi tulo-ojaa. Kotovuoren ja Myllyvuoren välistä laskee järven länsipäässä pienen lammen läpi Myllyoja. Sen kautta laskevat Pitkäjärven, Kiimajärven ja Pikku Kiimajärven vedet. Hanhijärven holvin kautta lasketun Hanhijärven vedet yhtyvät tähän samaan tulo-ojaan. Järven luusua sijaitsee järven koillisrannalla, josta saa alkunsa 750 metriä pitkä laskuoja, joka yhtyy Lamminojaan. Lamminojan nimi muuttuu alajuoksulla Ekojoeksi. Järven vedenpinnan korkeus on 91,6 metriä ja yhtymäkohdassa Ekojokeen alle 90 metriä mpy., joten pudotusta kertyy laskujoelle noin kaksi metriä.
Historia

Tyrvääläisen rovastin Antero Vareliuksen vuoden 1853 pitäjänkertomuksessa Tyrväästä sisälsi kartan, jossa Kotojärven nimi oli kirjoitettu "Rutasjärvi". Kalmbergin kartastossa 1855–1856 on järven nimeksi kirjoitettu ”Rudusjärvi”. Vuonna 1815 jätettiin hakemus kolmen järven järvenlaskusta. Järvet olivat Kotojärvi, Tyvijärvi ja Ylinen Lahnajärvi. Työnjaosta ja osuuksien jakamisista tehtiin sopimus vuonna 1850, jolloin ainakin Ylinen Lahnajärvi oli jo kuivatettu.
Al-Munafiqun

Suura 63
Al-Munafiqun (arab.  المنافقون‎,  al-munāfiqūn, suom. Teeskentelijöiden suura) on Koraanin 63. suura ja luokitellaan medinalaiseksi. Se sisältää 11 jaetta. Suura on saanut nimensä ensimmäisessä jakeessa mainituista "teeskentelijöistä". Islamilaisen selityksen mukaan sanalla tarkoitetaan niitä medinalaisia, jotka muodollisesti kääntyivät islamiin, mutta sisimmässään eivät olleet Muhammedin kannattajia.
Sisältö

Suura on polemiikkia "tekopyhiä" vastaan. Lopuksi kehotetaan jakamaan almuja.
Jakeet 1–3 kertovat, että Medinan tekopyhien petollisuus paljastetaan ja heitä nuhdellaan.
Jakeessa 4 Muhammadia varoitetaan luottamasta tekopyhiin. Perimätiedon mukaan teeskentelijät olivat hädissään ja pelkäsivät, että kun uusi ilmestys tuli, se olisi suunnattu heitä vastaan ("kuvittelevat jokaisen huudon olevan suunnattu heitä vastaan").
Jakeissa 5–6 tekopyhät kirotaan ja julistetaan kelvottomiksi.
Jakeissa 7–8 heitä uhataan karkotuksella Medinasta. Perimätiedon mukaan "mahtavammat viittaa teeskentelijöihin ja "heikommat" muslimeihin. Jakeen on myös katsottu viittaavan Ahdullah ibn Ubeiin, teeskentelijäin johtajaan, joka toivoi, että Jasripin vanha ylimystö voittaisi takaisin valta-asemansa ja karkottasi Mekasta tulleet muslimit.
Jakeissa 9–11 määrätään velvollisuus antaa almuja (zakat).
Suura resitoituna arabiaksi
Reino Lukander

Loimaan Kaupunginkirkko ja kellotorni, Lukanderin työ vuodelta 1973.
Reino Lukander (17. marraskuuta 1930 Salo – 18. helmikuuta 2000 Turku) oli suomalainen arkkitehti, jonka suunnittelemien rakennusten lukumäärä on huomattava.
Lukander kirjoitti ylioppilaaksi Salon yhteislyseosta vuonna 1951 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1960. Hän pääsi arkkitehtitoimisto Olli Vahtera Ky:n palvelukseen. Viisi vuotta myöhemmin hän sai arkkitehtikilpailun tuloksena suunniteltavakseen Perniön kansalaiskoulun ja kirjaston sekä pääsi osakkaaksi perustettuun Arkkitehtitoimisto Lukander & Vahteraan.
Lukanderin suunnittelemia kirkollisia rakennuksia ovat muun muassa Loimaan Kaupunginkirkko, Naantalissa Hakapellon siunauskappeli ja  Naantalin seurakuntatalon luonnosvaihe. Hänen suunnittelemiaan koulurakennuksia ovat muun muassa Loimaan kauppaoppilaitos, Uudenkaupungin kauppaoppilaitos ja Turun kauppaoppilaitos, Turun Rieskalähteen koulu, Rauman lyseo, Uudenkaupungin Pohitullin koulu, Kaarinan Hovirinnan koulu sekä Turussa Peltolan ammattikoulu. Hän suunnitteli myös useita rivi- ja kerrostaloalueita, esimerkiksi Naantalin Karvetin kerrostaloalueen ja Meri-Naantalin asuintaloalueen.
Beninin poliittiset puolueet

Beninin poliittiset puolueet ovat osa presidenttijohtoisen tasavallan monipuoluejärjestelmää. Beninissä on arviolta 150–200 poliittista puoluetta, joista joidenkin arvioiden mukaan noin 30 on tärkeitä.
Monipuoluejärjestelmän palauttamisen (1990) jälkeen Beninin puoluejärjestelmää on luonnehtinut vähäinen institutionalisoituminen ja suuri hajaannus. Vuoden 2016 presidentinvaalissa hajaannus päättyi ehdokkaiden ja puolueiden lisääntymiseen. Ideologinen polarisoituminen on kuitenkin vähäistä ja vakavat yhteenotot puolueiden välillä ovat harvinaisia.
Heinäkuussa 2018 säädetty vaalilaki otettiin käyttöön vuoden 2019 parlamenttivaalissa. Se toi 10 prosentin äänikynnyksen parlamenttiin pääsemiseksi, kun taas parlamentaariselle listalle vaadittu talletusraha kasvoi 8,3 miljoonasta frangista (12 860 euroa) 249 miljoonaan frangiin (385 824 euroa). Uudistusten tarkoituksena on vähentää poliittisten puolueiden määrää.
Puolueliittoumat saattavat hajota helposti, uusia liittolaisuuksia on syntymässä, ja tilannetta ruokkii poliittinen klientelismi. Väestö on tyytymätöntä maan haavoittuvaan ja opportunistiseen puoluejärjestelmään, mutta monipuoluejärjestelmän periaatetta ei yleensä aseteta kyseenalaiseksi.
Puolueiden historia > Kolonialistinen aika

Kun siirtomaiden isäntämaat alkoivat sallia poliittisten puolueiden muodostamisen, ne tukivat puolueiden etnistä luonnetta ja niiden edustamista omiin tarkoituksiinsa. Beninin poliittista logiikkaa luonnehtii afrikkalaisten maiden tavoin etninen äänestäminen. Etnisen ryhmän äänestäjiä kannustaa sellaisen poliitikon valinta, joka tunnistaa ryhmän ja jolla on tiettyjä velvollisuuksia äänestäjilleen.
Toisen maailmansodan jälkeistä poliittista kehitystä Beninissä ovat paljolti määritelleet paikalliset tekijät.
Mikään Beninin yksittäisistä etnisistä ryhmistä ei kata yli 25 prosenttia väestöstä, ja useimpien kattavuus on alle viisi prosenttia. Alueen ja kielen yhteisyyden perusteella Beninissä on kolme tärkeää aluetta:
Kaakkois-Nigerian rajoilla ovat Jorubat, Gounit ja Ouémét (tai Wémé).
Keskiosa, mukaan lukien entinen Abomeyn valtakunta, sisältää Beninin suurimman ryhmän Fonit ja useita muita.
Pohjoiseen kuuluu useita etnisiä ryhmiä, kuten Baribat, Peuhlit (tai Fulbet) ja Dendit, joiden väestö on pääosin muslimeita.
Johtavat poliittiset hahmot 1950-1960-luvuilla olivat Sourou Apithy ja Justin Ahomadegbé etelässä ja Hubert Maga pohjoisessa.
Vuoden 1945 vaaliuudistuksen aikaan Dahomeyssä oli vain yksi poliittinen puolue (UPD, Union Progressiste Dahomeenne), jota hallitsivat etelässä asuvat. Vuonna 1947 Abomeyssä perustettiin uusi puolue, BPA (Bloc Populaire Africain), jonka perustivat eräät vuoden 1946 vaaleissa hävinneet ehdokkaat. Kesäkuussa 1951 Dahomey valitsi kaksi kansanedustajaa Ranskan kansalliskokoukseen. Tuloksena Union Francaise (Apithy) sai 53 463 ääntä, joista 64 prosenttia tuli Porto-Novon alueelta ja 2,2 prosenttia pohjoisesta. Groupement Ethnique du Nord (Maga) sai 49 329 ääntä, joista 98 prosenttia tuli pohjoisesta. UPD (Zinsou) sai 18 410 ääntä, pääosin Ouidahin piiristä. Heinäkuussa Apithy nimesi puolueensa uudestaan: Parti Republicaine du Dahomey (PRD).
Vuoden 1959 lakia säätävän kansalliskokouksen vaaleissa 1959 Apithyn Dahomeyn republikaanipuolue (Parti Républicain du Dahomey PRD) sai 28 paikkaa; Magan Dahomeyn Demokraattinen liittouma (Rassemblement Démocratique Dahoméen RDD) 22; ja  Ahomadegbén Dahomeyn demokraattinen liitto (Union Démocratique Dahoméenne UDD) 20. Hallitus muodostettiin kolmen puolueen koalitiosta, jossa Maga oli pääministeri. Marraskuussa 1960 UDD:n ministerit erosivat epäluottamuksen takia ja PRD ja RDD yhdistyivät ensin Dahomeyn kansallispuolueeksi (Parti des Nationalistes de Dahomey) ja sitten Dahomeyn yhtenäisyyspuolueeksi (Parti Dahoméen de l'Unité PDU) Magan ollessa jälleen pääministeri. Vaalien jälkeen vuonna 1961 UDD:n toiminta kiellettiin ja sen johtaja vangittiin, ja Dahomeysta tuli yhden puolueen valtio. 1960-luvun lopulla PDU:n ehdokaslista voitti ylivoimaisesti UDD:n ja sai täyden poliittisen vallan.
Puolueiden historia > Itsenäisyys

Vuodesta 1960 alkaen etnistä jakoa yksilöivät tunnetut poliittiset johtajat jokaisesta kolmesta alueesta. He kilpailivat keskenään poliittisesta kontrollista ja muodostivat usein kahdenvälisiä liittoumia epävarmoiksi osoittautuvia poliitikkoja vastaan.
Kaksi vuotta aikaisemmin perustettu PDD (Parti Démocratique Dahoméen) hajotettiin vuoden 1965 sotilasvallankaappauksen jälkeen. Myöhemmin perustettiin Dahomeyn uudistuksen liitto (Union pour le Renouveau du Dahomey), mutta se hajotettiin taas vuoden 1969 sotilasvallankaappauksen jälkeen.
Puolueiden historia > Kansantasavalta

Sotilasjohtaja Mathieu Kérékoun hallituksen saadessa vallan vuonna 1972 hän vaikutti alussa haluttomalta palaamaan puolueperustaiseen hallintoon, mutta marxilais-leniniläisen politiikan omaksumisen jälkeen vuonna 1974 hallitus muodosti poliittisen organisaation, joka oli yksipuoluevaltion perusta. Tämä organisaatio tunnettiin nimellä Beninin kansan vallankumouksen puolue (Parti de la Révolution Populaire du Benin PRPB), joka oli ainoa laillinen puolue vuoteen 1990 asti.
Laittoman oppositioryhmän, Dahomeyn vapautuksen ja  kuntoutuksen rintaman, väitettiin olevan vastuussa vuoden 1977 vallankaappausyrityksestä. Kolme aikaisemmin merkittävintä poliittista ja alueellista johtajaa — Maga, Apithy, ja Ahomadegbé — olivat Beninissä kotiarestissa vuoteen 1981, kunnes he pääsivät muuttamaan pois maasta.
Kérékoun hallintoaikana vuodesta 1974 demokratisoimiseen vuonna 1990 asti kansanedustajat valittiin ammatillisten suuntausten mukaan, kuten maanviljelijät, käsityöläiset ja sotilaat, ja he antoivat äänensä Kérékou toinen toistaan seuraaville uudelleenvalinnoille. Etnispoliittiset näkökulmat tukahdutettiin tänä aikana, mutta ne eivät kadonneet.
Vuonna 1986 presidentti Kérékou alkoi muuttamaan marxilais-leniniläisyyttä ja joulukuussa 1989 ideologia hylättiin virallisesti.
Beninin tasavalta

Beninin puoluepolitiikkaa luonnehtii jatkuvat jakautumiset ja yhdistymiset, Kansalliskokouksen puolueliittoumat ovat vakiintumattomia. Vuoden 1990 monipuoluevaalissa Kansalliskokouksen suurimmaksi blokiksi (64:stä edustajasta 12) tuli Demokraattisten voimien liittouma (RFD), joka koostui Edistyksen voimista (UDFP), Demokratian ja sosiaalisen edistyksen liikkeestä, Sosiaalisesta edistyksestä (MDPS) ja Vapauden ja kehityksen liikkeestä (ULD). Tämä ryhmä nimettiin uudestaan Union Pour le Triomphe du Renouveau Democratique ksi (UTRD) vuonna 1992. Sillä oli enimmillään 34 kansanedustajaa. Sen korvasi kuitenkin 1993 Afrikan kehityksen liitto (RAP), joka koostui 11 puolueesta ja yhdistyksestä. Toiseksi suurin blokki, jolla oli yhdeksän edustajanpaikkaa, oli Kansallisen puolueen liittouma demokratian ja kehityksen puolesta (PNDD) ja Demokraattinen uudistuspuolue (PRD). Kérékoun PRPB oli kutistunut yhteen lukuisista oppositioryhmistä, vaikkakin se oli suosittu armeijan keskuudessa.
Vuonna 1993 muodostettu Muutoksen voimien kansalliskonventti oli oppositioryhmien liittouma. Beninin kommunistinen puolue rekisteröitiin vuonna 1993. Beninin renessanssipuolueen (PRB) perusti vuonna 1994 silloisen presidentti Soglon vaimo. Soglo, joka oli aikaisemmin ollut puolueisiin sitoutumaton, valittiin nopeasti puolueen johtajaksi. Vuonna 1995 parlamenttivaaleissa PRB sai suurimman osan (20) paikoista vasta laajennetussa Kansalliskokouksessa, jossa oli nyt 84 paikkaa. PRB:n kanssa läheisesti liittoutuneet puolueet saivat 13 paikkaa. Loput jaettiin 25 pienpuolueen kesken, joista suurin oppositiossa oleva puolue oli PRD, joka sai 19 paikkaa. Kérékoun uusi Toimintaa uudistukselle ja kehitykselle (FARD-ALAFIA) sai 10 paikkaa PSD, 7; Yhteinen asiamme 3; Liberaalidemokraatit 3; Kommunistipuolue 2; Liittouma kameleontti 1; RDP, 1; Liittouma demokratiaan ja edistykseen 1; ja muut 16.
Vuoden 1999 vaalien tuloksena vaihtui 77 prosenttia Kansalliskokouksen edustajista, jossa oppositiopuolueiden ehdokkaat saivat niukan enemmistön. Oppositio sai  83 paikasta ja loput 41 paikkaa jaettiin pro-Kérékou puolueille. Adrien Houngbedjista (PRD) tuli Kansalliskokouksen puheenjohtaja.
Marraskuussa 1999 sisäministeriö rekisteröi Beninin 118. puolueen  PRD-Arc-en-cielin, jota johti Kamarou Fassassi, aikaisempi Houngbedjin kampanjapäällikkö.
Soglo oli uudestaan ehdokkaana vuoden 2001 presidentinvaalissa. Hänen puolueensa oli saanut 27 paikkaa vuoden 1999 vaaleissa. Paikkoja saivat PRD, 11; FARD, 10; PSD, 9;  Afrikan liike deokratialle ja edistykselle (MADEP), 6; ja 11 muuta puoluetta jakoivat muut paikat.
Vaalit 2015 ja 2016

Vuoden 2015 presidentinvaalissa Forces Cauris pour un Bénin émergent  (FCBE)) sai 33 paikkaa. Se oli suurin puolue, joka tuki presidentti Yayi Bonia. Kaksi suurinta oppositiopuoluetta olivat Union Makes the Nation (UN) 13 edustajanpaikalla ja Party for Democratic Renewal (PRD) kymmenellä.
Vuoden 2015 vaalin tulos oli seuraava: (puolueen lyhenne, prosenttimäärä %) FCBE 30,2 %, UN 14,4 %, PRD 10,6 %, AND 7,6 %, RB-RP 7,1 %, muut 30,1 %.
Puolueiden saamat paikat Kansalliskokouksessa FCBE 33, UN 13, PRD 10, RB-RP 7, AND 5, muut 15.
Kansalliskokouksen kokoonpano: miehiä 77, naisia 6, naisten osuus 7, 2 prosenttia.
Aiheesta muualla

Elections in Benin African elections database. Albert C. Nunley. Viitattu 10.2.2019. (englanniksi)
Isohevosenkenkäyökkö

| Isohevosenkenkäyökkö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Alalahko::  Pienlepakot Microchiroptera
Heimo::  Hevosenkenkäyököt Rhinolophidae
Suku::  Rhinolophus
Laji::  ferrumequinum
Kaksiosainen nimi
 Rhinolophus ferrumequinum  (Schreber, 1774) 

Katso myös
   Isohevosenkenkäyökkö Wikispeciesissä   Isohevosenkenkäyökkö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rhinolophus ferrumequinum
Isohevosenkenkäyökkö eli euroopanisoherkko (Rhinolophus ferrumequinum) on lepakko, joka elää Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasiassa. Laji voi elää jopa 30-vuotiaaksi ja se on saanut nimensä hevosenkengän muotoisesta osasesta nenässään.
Anatomia

Lepakon pituus on noin 6,5 senttiä ja siipien kärkiväli noin 35–40 cm. Se painaa 17–34 grammaa. Isohevosenkenkäyökön nenän rakenne on monimutkainen ja se koostuu kolmionmuotoisesta kärjestä, satulanmuotoisesta keskikohdasta ja hevosenkengän muotoisesta alaosasta.
Elintavat

Laji viihtyy luolissa ja maanalaisissa onkaloissa.
Isohevosenkenkäyököt viettävät horrosta lokakuusta huhtikuuhun, mutta heräävät pari kertaa viikossa.
Lisääntyminen

Isohevosenkenkäyökkönaaraat saavuttavat sukukypsyyden 3 vuoden iässä. Pariutuminen tapahtuu syksyllä ja naaras synnyttää poikasen kesäkuun lopussa tai heinäkuun alussa. Laji synnyttää kerralla vain yhden poikasen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Euroopanisoherkko (Rhinolophus ferrumequinum)
ITIS: Rhinolophus ferrumequinum
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Rhinolophus ferrumequinum:  Wikidata: Q737413  Wikispecies: Rhinolophus ferrumequinum  ADW: Rhinolophus_ferrumequinum  BioLib: 2254  BOLD: 73315  CoL: 4S97C  CMS: rhinolophus-ferrumequinum  EoL: 328771  EPPO: RHLPFE  Fauna Europaea: 305388  Fauna Europaea (new): 895fabce-caf1-4f75-9a70-a98e4f79ef38  GBIF: 2432655  iNaturalist: 40645  IRMNG: 11233765  ITIS: 631430  IUCN: 19517  MDD: 1004684  MSW: 13800535  NBN: NHMSYS0000080176  NCBI: 59479  Observation.org: 400  Open Tree of Life: 867388  Paleobiology Database: 94475  Paleobiology Database: 94475  WoRMS: 1049407  Xeno-canto: Rhinolophus-ferrumequinum 
Vespertilio ferrumequinum:  Wikidata: Q106447930  CoL: 7G2TM  GBIF: 11063262  ITIS: 946601  WoRMS: 1049408  ZooBank: 0BFD4ABB-3E70-46F6-9887-1B7286CF9435
Nuorten näyttely

Nuorten näyttely on vuodesta 1939 Helsingin Taidehallissa järjestetty nuorten taiteilijoiden yhteisnäyttely. Näyttely esittelee suomalaisten tai Suomessa asuvien, alle 35-vuotiaiden taiteilijoiden uusia, alle kolme vuotta sitten valmistuneita töitä. Nuorten näyttelyn tuottaa Suomen Taiteilijaseura.
Nuorten näyttelyn tradition aloitti Suomen Taideyhdistys, joka joitakin sotavuosia lukuun ottamatta järjesti sen vuosittain 1990-luvulle saakka. 2000-luvulla Nuorten näyttelyn otti vetääkseen Suomen Taiteilijaseura, joka on sittemmin pitänyt sen joka toinen vuosi. Ikäraja oli aluksi 38 vuotta, mutta se laskettiin myöhemmin 35 vuoteen. Nuorten näyttelyyn ovat vuosien saatossa osallistuneet muun muassa Tove Jansson, Eila Hiltunen, Harro Koskinen, Tommi Toija, Anssi Kasitonni ja Jasmin Anoschkin.
Näyttely perustuu vapaaseen tarjontaan. Näyttelyyn valittavat teokset valitsee jury. 
Maecenas Kilta myöntää näyttelyn yhteydessä jaettavan nuoren taiteilijan palkinnon. Sen ovat viime vuosina saaneet Pauliina Heinänen (2023), Leena Pukki (2019), Kaarlo Stauffer (2015), Pia Sirén (2013) sekä kuvataiteilija, taidegraafikko Ari Pelkonen (2009).
Nuorten näyttelyn toistaiseksi suurin tapahtuma järjestettiin vuonna 2023 Helsingin taidehallissa, Galleria G:ssa, Galleria Sculptorissa, tm•galleriassa ja Helsingin taidemuseo HAM:issa. Kaikki näyttelyt olivat auki samanaikaisesti 10.–21. toukokuuta 2023.
Aiheesta muualla

Nuoret 2015 Taidehallin verkkosivuilla
Nuoret 2009 Taidehalli, Taidehalli's photostream, Flickr
Hakob Hakobjan

Hakob Hakobjan neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Hakob Hakobjan Mnatsakani (arm. Հակոբ Հակոբյան Մնացականի, ven. Акоп Мнацаканович Акопян, Akop Mnatsakovitš Akopjan; 29. toukokuuta 1866 Jelizavetpol, nykyinen Gəncə – 13. marraskuuta 1937 Tbilisi) oli armenialainen runoilija. Neuvostoaikana häntä pidettiin Armenian proletaarirunouden perustanlaskijana.
Hakob Hakobjan syntyi käsityöläisperheeseen. Hän opiskeli paikallisessa lukiossa ja työskenteli eri ammateissa Tbilisissä ja Bakussa. Hän osallistui Taka-Kaukasian vallankumousliikkeeseen ja liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1904.
Hakobjanin ensimmäinen runokirja ilmestyi vuonna 1899. Hän kirjoitti vallankumousrunoutta ja käänsi armeniaksi Kansainvälisen. Runoilijan maailmankuvan muodostumiseen vaikutti hänen ystävänsä Stepan Šaumjan.
Bolševikkien vallattua Georgian Hakobjan nimitettiin Georgian pankkikomissaariksi ja valittiin Taka-Kaukasian federaation toimeenpanevan keskuskomitean jäseneksi. Runoilijan pääaiheiksi muodostuivat sosialistinen rakennustyö ja neuvostokansojen ystävyys. Hakobjanin tunnetuimpia teoksia ovat runoelmat Havasarutjun (”Tasa-arvo”, 1917), Avstvatsnery hosetsin (”Jumalat alkoivat puhua”, 1922), Šir-Kanal (1924) ja Volhovstroi (1925). Vuonna 1923 hänelle myönnettiin Armenian ja Georgian kansanrunoilijan arvonimi.
Vankimusjärvi

| Vankimusjärvi |
| --- | --- |
 Kuivatetun Vankimusjärven peltoaukea noin kilometrin päässä
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala (Tyrvää)
Koordinaatit:  61°20′49″N, 23°05′36″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Piimäsjärven valuma−alue (35.136)
Tulo-oja:  Haapakorvenoja
Laskuoja:  Vankimusoja
Mittaustietoja
 fiVankimusjärvi 
Vankimusjärvi on kuivatettu järvi, joka sijaitsi tuolloin Tyrväällä paikalla, joka on nykyään Pirkanmaan Sastamalaa. Järven kuivatus aloitettiin 1800-luvun alkupuolella ja saatiin päätökseen 1940-luvulla. Kuivatuksen seurauksena saatiin viljelysmaata noin 90 hehtaaria. Nykyään kartoissa lukee entisen järven paikalla Vankimus. Maastopainauman vedet ohjataan entisen järven pohjaa myöten nykyiseen Vankimusojaan , josta ne virtaavat Kärppälänjokeen. Entisen järven pohjamaa painuu vielä kasaan. Tämä on vaikeuttanut syvempien kohtien kuivattamista ja viljely on niissä kohdin hankalaa. Näihin kohtiin ollaan puuhaamassa kosteikkoa.
Historiaa

Daniel Ekmanin kartassa 1700-luvun alusta Vankimusjärven nimi on kirjoitettu "Wangimasjärfwi".
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi oli nimeltään Vankimusjärvi ja se sijaitsi Tyrvään ja Karkun silloisen rajan tuntumassa. Raja seurasi järven pohjoispuolelle raivattujen peltojen reunoja niin, että kokonaisuus jäi Tyrväälle. Asutus sijaitsi pohjoisrannalla, missä olivat Järvenpään, Lumajan, Kaldilan, Watajan ja Isojärven kylät. Kartasta näkyy, että järven luonnollinen laskuoja seuraa nykyisen laskuojan reittiä. Kartan mukaan se kuului silloin Kärppälänjoen valuma-alueeseen. Järvi oli tuolloin kartasta arvioiden noin 2,5 kilometriä pitkä.
Vankimusjärvi oli ennen kuivaamistaan kalaisa järvi, mikä houkutteli sen rannoille asukkaita. Peltojen lisäksi tuli tarvetta heinäniityille, joita ajateltiin tuottaa järvenlaskulla. Ensimmäinen vaihe käynnistyi, kun 1800-luvun alussa kaivettiin yhdysoja Vankenojaa myöten Storminjokeen eli Ekojokeen. Tämä yritys tuotti heinämaata vain nimeksi.
Vuonna 1847 Satimus Abrah. Ericsson ja kumppanit pyysivät päätöstä järven kuivattamista silmällä pitäen. Ilmeisesti ainakin maanmittari on käynyt paikalla, koska hakemuksen mukana oli kaksi karttaa. Päätös tästä asiasta annettiin kaksi vuotta myöhemmin. Hanke käynnistettiin muuttamalla järven laskuojaksi Kärppälänjokeen laskeva oja. Uutta ojaa kanavoitiin noin 300 metrin matkalta. Nyt laskevan veden alta paljastui runsaammin heinämaata. Vuonna 1898 talollinen Nestor Niisuniemi kyseli vesijättömaan tuoton perään.
Kuivatustyö kesti varsin pitkään. Venäläisessä topografikartassa vuodelta 1909 Vatajan kylä ja Vankimusjärven rippeet on kuvattu niityksi, jonka pohjalla sijaitsi kolme pientä lampea, joita yhdisti kuivatusoja. Lopullisesti järvi kuivui 1948–1950, kun vanha kanava purettiin ja syvennettyyn ojaan upotettiin kilometrin matkalta putki. Lopulta työ saatiin valmiiksi ja lähes koko alue tuli peltoviljelyyn.
Aiheesta muualla

Näkymä Vankimusjärvelle valtatieltä 12 (Google Street View)
Virrin tila: Suvun ja tilan historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kokemäenjoen alue (35.1)
Alanteessa olevaa Vankimusjärven peltoaukeaa
Skopje

| Skopje (Скопје) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Skopje
 Koordinaatit: 42°0′N, 21°26′E 
Valtio:   Pohjois-Makedonia
Alue:  Suur-Skopje
Perustettu:  300-luku eaa.
Hallinto:  
 – Pormestari:  Koce Trajanovski
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 854 km²
Korkeus:  240 m
Väkiluku (2015):  502 700
 – Väestötiheys:  273,4 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  1000
Suuntanumero(t):  +389 02
 
 www.skopje.gov.mk 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Skopje (mak. Скопје, Skopje, alb. Shkupi, turk. Üsküp) on Pohjois-Makedonian pääkaupunki. Skopjen asukasluku on noin puoli miljoonaa ja se sijaitsee Vardar-joen yläjuoksulla. Se on Pohjois-Makedonian poliittinen ja taloudellinen keskus, jossa asuu yli neljännes maan väestöstä.
Historia

Kaupungin historia ulottuu roomalaisajoille asti. Vuosina 972–992 se oli ensimmäisen Bulgarian valtakunnan pääkaupunki.
Ottomaanit hallitsivat kaupunkia vuodesta 1391 viidensadan vuoden ajan, ja se tunnettiin turkinkielisellä nimellä Üsküb tai Üsküp. Serbit kaappasivat sen itselleen ensimmäisesä Balkanin sodassa 1912.
Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki kehittyi nopeasti, mutta vuonna 1963 tuhoisa maanjäristys pysäytti kehityksen.
Vuonna 1991 Jugoslavian hajotessa Skopjesta tuli itsenäisen valtion pääkaupunki. Nato piti siellä Kosovon operaatioidensa päämajaa 1998 ja 1999.
Maantiede ja ilmasto

Skopje sijaitsee Pohjois-Makedonian pohjoisosassa 240 metrin korkeudessa Vardar-joen yläjuoksulla. Vardar virtaa laaksossa, jonka muoto tekee kaupungin alttiiksi tulvavahingoille. Vuosina 1962 ja 1979 laaksossa oli massiiviset tulvat.
Skopjessa vallitsee mannerilmasto: kesällä on yli 30 astetta lämmintä, talvella pakkasta. Tammikuu on kylmin kuukausi ja keskimääräinen alin lämpötila on silloin -3,4 astetta. Sateet jakautuvat varsin tasaisesti eri kuukausille, suurin keskimääräinen sademäärä ajoittuu toukokuulle.
Nähtävyyksiä

Kale-linnoitus 500-luvulta
Pyhän Panteleimonin luostari vuodelta 1164.
Mustafa Pashan moskeija 16-metrinen kupoli ja 42-metrinen minareetti vuodelta 1492
Vanha kivisilta 1400-luvulta
Vanhankaupungin Basaari
Makedonia-aukio
Äiti Teresaan liittyvät paikat