stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lasse Pihlajamaa
Vaikutus

Lasse Pihlajamaan vaikutus suomalaiseen harmonikkamusiikkiin on ollut valtaisa ja häntä pidetään alallaan eräänä tärkeimmistä 1900-luvun suomalaisista hahmoista. Yllättävää kyllä, omien levytysten suosio jäi hänen muuhun maineeseensa ja muihin aikalaisiinsa verrattuna suhteellisen vähäiseksi. Sitä vastoin kehitystyö harmonikan parissa laajensi soittimen musiikillisia mahdollisuuksia, vaikuttaen harmonikan hyväksymiseen soittimena myös konserttinäyttämöllä sekä suomalaisen harmonikansoiton tason nostamiseen myös kansainvälisesti korkealle tasolle. Pihlajamaa toimi myös pitkän aikaa Suomen Harmonikansoittajien Liiton puheenjohtajana ja vaikutti aktiivisesti Ikaalisten Sata-Häme Soi -musiikkijuhlien aloittamiseen. Elämäntyön suurin painoarvo jälkipolville lienee kuitenkin hänen uutteran ja pitkäaikaisen opetustyönsä hedelmissä ja hänen oppilaansa ovat vaikuttaneet suomalaisen harmonikkamusiikin kehittämiseen edelleen merkittävästi hänen antamansa perusopetuksen pohjalta.
Kirjallisuus

Heikki Uusitalo (toim.): Harmonikan mestarit. Lasse Pihlajamaa (Warner/Chappell Music Finland Oy, 1998); 45 sävellystä
Sakari Warsell: Noiduttu hanuri - Lasse Pihlajamaan elämänvaiheet ja -työ (Modus-musiikki, 2006)
Aiheesta muualla

Lasse Pihlajamaan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Lasse Pihlajamaan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Lasse Pihlajamaan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Lasse Pihlajamaa YLE:n Elävässä arkistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Lasse Pihlajamaa oppilaansa Merja Ikkelän kanssa vuonna 1963
Pieksäjärven valuma-alue

| Pieksäjärven valuma-alue  (2>  jakovaihe: 14.79) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo, Pohjois-Savo
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
1. jakovaihe:  Rautalammin reitin valuma−alue (14.7)
2. jakovaihe:  Pieksäjärven valuma-alue (14.79)
Vesistöjako:  Leväjärven–Kutujoen alue (14.791), Haapajoen alue (14.792), Pieksäjärven alue (14.793), Salvosen valuma-alue (14.794), Vangasjärven valuma-alue (14.795), Surnuinjoen valuma-alue (14.796), Vuorisen valuma-alue (14.797), Viipperonjoen valuma-alue (14.798), Kourujoen valuma-alue (14.799)
Laskujoki:  Sikosalmi
Pääreitti:  ←Leväjärvi ←Kutujärvi ←Kutujoki ←Savijärvi ←Haapajärvi ← Haapajoki ←Pieksänjärvi ←Surnuinjoki ←Kirkko−Surnui ←Surnuinvälijoki ←Pohjois−Surnui
Laskupaikka:  Koskelovesi
Koordinaatit:  62°35′53″N, 27°02′53″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  350,3 km²  
Järvisyys:  12,46 % 
Alueen pituus:  45 km  
Alueen leveys:  15 km  
Pääuoma:  47 km  
 fiPieksäjärven valuma-alueen laskujoen suu 
Pieksäjärven valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.79) on Kymijoen vesistön (14) Rautalammin reitin valuma-alueessa (14.7) sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki on Sikosalmi, joka laskee Koskelovesi, joka sijaitsee Rautalammin reitillä. Koskelovesi kuuluu Konneveden alueeseen (14.71).
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Pieksäjärven valuma-alueen valuma-alue alkaa Pieksämäen kaupungin ympäristöstä ja päättyy Suonenjoen kirkonkylän seuduille. Valuma-alue sijaitsee pääasiassa Pohjois-Savon Suonenjoen ja Etelä-Savon Pieksämäen kuntien alueilla. Pieni osa sen koillisreunasta ulottuu Leppävirran puolelle. Valuma-alue on noin 45 kilometriä pitkä ja 15 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 350,3 neliökilometriä ja sen järvisyys on 12,46 % . Pieksäjärven valuma-alue sijaitsee Kymijoen vesistöalueen, ja myös Rautalammin reitin valuma-alueen, itäpuolella. Vedenjakajan takana etelässä on Mäntyharjun reitin valuma-alue (14.9), länsipuolella Konneveden alue (14.71) ja itäpuolella Suonenjoen valuma-alue (14.78).
Yleistä > Pääuoma

Valuma-alueen laskujoki on Koskeloveteen laskeva Sikosalmi. Valuma-alueen alaosan suurin vesistöreitti alkaa Haapajärvestä ja kulkee Savijärven, Kutujoen, Kutujärven, Leväjärven kautta Sikosalmeen. Haapajärveen laskee Pieksänjärvestä alkava Haapajoki kuuluu myös pääreittiin. Edelliset vesistöt kuuluvat vesistöaluejaossa Leväjärven–Kutujoen alueeseen (14.791) ja Haapajoen alueeseen (14.792). Pieksänjärvi, joka sijaitsee Pieksäjärven alueella (14.793, 206 km²), on selvästikin vesistöalueensa yläosan keskusjärvi, sillä kaikki latvavesien valuma-alueet laskevat siihen. Niistä tärkeimmät ovat Salvosen valuma-alue (14.794, 26 km²), Vangasjärven valuma-alue (14.795, 28 km²) ja Surnuinjoen valuma-alue (14.796, 40 km²). Suurin valuma-alue on siten Surnuinjoen valuma-alue, joka muodostaa pääuoman vesistöreitin. Sen alajuoksu on alhaalta lukien Surnuinjoki, Kirkko-Surnui, Surnuinvälijoki ja Pohjois-Surnui. Yläjuoksun pääuoman osuuksia ei tässä esitellä, sillä ne muodostuvat metsä- ja suo-ojista. Pääuoman pituus Sikosalmen joensuulta on noin 47 kilometriä .
Yleistä > Vesistöalueen jako

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen esitetyssä järjestyksessä :
Leväjärven–Kutujoen alue (14.791)
Kourujoen valuma-alue (14.799)
Viipperonjoen valuma-alue (14.798)
Haapajoen alue (14.792)
Vuorisen valuma-alue (14.797)
Pieksäjärven alue (14.793)
Salvosen valuma-alue (14.794)
Surnuinjoen valuma-alue (14.796)
Vangasjärven valuma-alue (14.795)
Yleistä > Patoja ja vesivoimalaitoksia

Haapajoen alkuosan luusuassa on Pieksänjärveä säännöstelevä pato. Haapajoen alajuoksulla Haapakoskella sijaitsee Haapakoskessa toimiva Haapakosken vesivoimalaitos, jonka sähköenergian käytti aiemmin vierinen tehdas.
Vesistöalueen rakenne

Alla olevassa taulukossa on lueteltu suurimpia Pieksänjärven valuma-alueen pääuomaan laskevia jokia, ojia ja puroja. Ne on järjestetty niin, että taulukko alkaa alajuoksun sivu-uomilla ja loppuu Pieksänjärven lasku-uomiin.
Vesistöalueen rakenne > Pääreitin sivu-uomia

Sarakkeessa ”etäisyys Koskeloveteen” olevat luvut esittävät pääuoman kohtaa kilometreinä Koskeloveden rannasta mitattuna. Matkaa Kymijoen suistoon merelle voidaan laskea matkasta Kymijoen lyhintä reittiä pitkin Päijänteen Kalkkistenkoskelle 184 kilometriä, sieltä Päijännettä pitkin Vaajanvirralle 116 kilometriä, ja sieltä Saraaveden Tarvaalankoskelle 28 kilometriä. Kun jatketaan ylävirtaan päin Konnevedelle, tulee näistä matkaa noin 377 kilometriä, ja sitten kun jatketaan Konneveden, Hankaveden kautta Koskelovedelle aivan Sikosalmen suulle, tulee kokonaismatkaksi 430 kilometriä. ”Joen pituus” tarkoittaa sivu-uoman pääuoman kokonaispituutta. Jos arvon edessä on tähti (*), on kyseessä vain lasku-uoman alajuoksun pituus. Virtaamalla tarkoitetaan sivu-uoman keskivirtaamaa (MQ). Taulukon lähteet on esitetty taulukon alla, ja niitä on tarkennettu rivin oikeassa sarakkeessa tietokohtaisesti. Lihavoitu Surnuinjoki kuuluu pääuomaan, jota ei tässä eritellä.
| lasku-uoman nimi     | pääuoman kohta     | etäisyys Koskeloveteen (km) | joen pituus (km)   | virtaama (MQ) (m³/s)   | valuma- alue (km²)   | lähteet       |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Sikosalmi laskee Koskeloveteen, joka on Rautalammin reitin pääuomaa. Siitä on matkaa merelle 430 km.
| Koirapuro | Sikosalmi | 0 | 3 |  |  | 3,3,4,6,–,– |  |
| Kourujoki | Leväjärvi | 2 | 9 |  | 34 | 3,3,4,6,–,2 |  |
| Syväpuro | Kutujärvi | 3 | 1 |  |  | 3,3,6,6,–,– |  |
| Kukkaronotkonpuro | Kutujoki | 7 | 2 |  | 2 | 3,3,6,6,–,4 |  |
| oja Housu-Petrosta | Kutujoki | 8 | 2 |  | 1 | 3,3,6,6,–,4 |  |
| Viipperonjoki | Savijärvi | 10 | 11 |  | 25 | 3,3,4,6,–,2 |  |
| Heinälamminpuro | Haapajärvi | 14 | 4 |  | 4 | 3,3,3,6,–,4 |  |
| Pentlamminjoki | Haapajoki | 19 | 16 |  | 38 | 3,3,4,6,–,2 |  |
| oja Soukkasesta | Haapajoki | 20 | 5 |  | 4 | 3,3,6,6,–,4 |  |
| Rajapuro | Haapajoki | 25 | 5 |  |  | 3,3,6,6,–,– |  |
| Kivipuro | Haapajoki | 27 | 5 |  |  | 3,3,6,6,–,– |  |
| Kotapuro | Haapajoki | 29 | 5 |  |  | 3,3,6,6,–,– |  |
| oja Korvaslammesta | Kaihlanen | 31 | 4 |  | 3 | 3,3,6,6,–,4 |  |
| oja Mustankankaalta | Pieksänjärvi | 35 | 7 |  | 11 | 3,3,6,6,–,5 |  |
| Surnuinjoki | Pieksänjärvi | 39 | 13 |  | 41 | 3,3,6,6,–,2 |  |
| Myllypuro | Pieksänjärvi | 38 | 9 |  | 23 | 3,3,6,6,–,2 |  |
| Marjapuro | Pieksänjärvi | 40 | 3 |  |  | 3,3,6,6,–,– |  |
| puro Kukkarojärvestä | Pieksänjärvi | 40 | 7 |  | 13 | 3,3,6,6,–,4 |  |
| Pohosjoki | Pieksänjärvi | 41 | 9 |  | 32 | 3,3,4,6,–,2 |  |
Valuma-alueen latvat laskevat Pieksänjärveen Surnuinjoen kautta. Latva-alueen sivujokia ei ole Karttapaikassa nimetty, joten niitä ei tässä esitellä.
Lähteet: 1 = tieto luettu joen omasta artikkelista, 2 = Ekholm, Matti: Suomen vesistöalueet , 3 = Karttapaikka-verkkopalvelu , 4 = Paikkatietoikkuna-verkkopalvelu , 5 = VALUE-verkkopalvelu , 6 =mittaamiseen käytetty Paikkatietoikkunaa ja Karttapaikkaa yhdessä
Vesistöalueen rakenne > Virtavesiä

Valuma-alueella voidaan luetella edelliseen taulukkoon kuulumattomia muita virtavesiä. Monet vanhat ja luontaisen oloiset ojat tai purot ovat vailla karttanimeä, mutta esimerkiksi seuraavilla virtavesillä on karttanimet. Leväjärveen laskevan Kourujoen yläjuoksulla virtaa esimerkiksi Vääränpuro, Saarikaisenpuro ja Kapeanpuro. Pieksänjärven itärantaan laskevan Myllypuron valuma-alueen Salvoseen laskevat Petronpuro ja Ukonlamminpuro. Pieksänjärven lounaisrantaan laskevan Pohosjoen valuma-alueella ovat esimerkiksi Vehkalampeen laskeva ja Säälammesta alkava Turruinpuro, sekä Vangasjärvestä alkava ja Uuhilampeen laskeva Kirkkojoki.
Vesistöalueen rakenne > Järviä

Pieksäjärven valuma-alueella on noin 90 yli hehtaarin suuruista järveä tai lampea. Pääuomaan kuuluvia järviä on edellä jo lueteltu. Niiden lisäksi on vielä joitakin suuren kokoisia tai vesistöreittien kannalta merkittäviä järviä. Pieksänjärven eteläpuolella sijaitsevat esimerkiksi Kukkarojärvi (121 ha) ja Tahinlampi (15 ha). Pieksänjärven kaakkoispuolella sijaitsee Salvonen (122 ha), jonka valuma-alueella löytyvät lisäksi Litmanen (20 ha), Jakolanlampi (20 ha) ja Pentinlampi (12 ha). Pieksänjärven länsipuolelle laskevan Pohosjoen valuma-alueella on Vangasjärvi (431 ha), Vehkalampi (42 ha), Säälampi (17 ha) ja Uuhilampi (15 ha). Haapajoen Kaihlaseen (37 ha) laskee pohjoisesta Korvaslammen (34 ha) laskuoja, ja suoraan Haapajokeen Haapakosken eteläpuolella Soukkasen (21 ha) laskuoja. Pentlamminjoki on Vuorisen valuma-alueen laskujoki. Valuma-alueen järviä ovat esimerkiksi Suurijärvi (56 ha), Jouhteninen (25 ha), Vuorinen (23 ha), Kolmisoppi (17 ha) ja Maijoo (15 ha). Viipperonjoen valuma-alueeseen kuuluvat muun muassa Viippero (99 ha), Pesäjärvi (39 ha) ja Höyhkää (19 ha). Kourujoen valuma-alueella on vielä Vääräjärvi (53 ha), Kourujärvi (20 ha), Kapee (14 ha), Kallio-Kourujärvi (13 ha) ja Kaupinlampi (11 ha).
Huomioita

↑  Kymijoen vesistön pääuoman pituudelle ei ole kirjallisuuslähteitä. Sen määrittäminen kartasta mittaamalla on hankalaa, jos jokien mutkittelu on voimakasta. Suuri osa pääuomasta on laajoja järvenselkiä, jossa matkan mittaaminen on helppoa. Mittaamisen vaiheet on selostettu artikkelissa Kymijoen vesistö kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys. Saatu arvo on minimiarvo ja kun vesistöviranomaisten arvio julkaistaan, tämä määrittely voidaan poistaa!
↑  Matkan pituus mereltä Vaajakoskelle on 300 kilometriä ja sieltä Tarvaalankoskelle kartasta mittaamalla 28 kilometriä. Kartasta on myös mitattu järvenselkiä pitkin Konneveden, Hankaveden ja Koskeloveden osuudet.
Franz Stangl

Franz Stangl.
Franz Stangl (26. maaliskuuta 1908 – 28. kesäkuuta 1971) oli SS-Hauptsturmführer ja Sobibórin ja Treblinkan keskitysleirien komendantti toisen maailmansodan aikana.
Varhaiset vaiheet

Stangl syntyi yövartijana työskentelevän entisen rakuunan pojaksi Altmünsterissa Itävallassa. Hänen suhteensa isään oli huono, sillä tämä oli väkivaltainen ja julma. Suhteestaan huolimatta Stangl sanoi oppineensa vihaamaan "isänsä univormua". Myöhemmin hän sanoi pitävänsä turvallisuudesta ja puhtaudesta, joita Itävallan poliisin univormut toivatlähde?. Stangl opiskeli kutojaksi, mutta liittyi Itävallan poliisiin 1931.
Natsi-Saksan aika

Stangl liittyi vielä tuolloin Itävallassa kiellettyyn natsipuolueeseen jo 1936. Anschlussin jälkeen Stangl yleni poliisivoimissa nopeasti, ja järjesteli vanhojen poliisiviranomaisten pidätyksiä Itävallassa.
1940 Heinrich Himmlerin suoralla käskyllä, Stanglista tuli T-4 Eutanasiaohjelman ylitarkastaja eutanasiainstituutissa Schloss Hartheimissa, minne henkisesti ja fyysisesti vammaisia lähetettiin surmattaviksi. Siellä Stangl kohtasi ensimmäistä kertaa Christian Wirthin. 1942 hänet siirrettiin Puolaan missä hän työskenteli Odilo Globocnikin alaisena. Stangl oli Sobibórin komendantti maalis-syyskuussa 1942. Stangl väitti että Globocnik kertoi hänelle, että Sobibór oli tarvikeleiri armeijalle, ja leirin todellinen luonne selvisi hänelle, kun hän löysi metsään piilotetut kaasukammiot. Myöhemmin hän kertoi Globocnikin tiedottaneen, että Stangl saattoi tappaa "juutalaiset, jotka eivät työskennelleet tarpeeksi kovasti" ja Globocnik lähettäisi uusia tilalle.lähde?
Tänä aikana Stangl solmi uusia yhteyksiä Wirthiin, joka tänä aikana johti täysin toimivia Bełżecin ja Chełmnon leirejä. Joko 16. tai 18. toukokuuta 1942 Sobibór tuli täysin toimintakuntoon. Stanglin johdolla leirissä murhattiin noin 100 000 juutalaista muutaman kuukauden aikana ennen lokakuuta 1942. Sobibórin aikana Stanglin vaimo sai selville mitä leirillä tapahtui ja kysyi siitä mieheltään. Stangl kertoi hänelle “sinä tiedät, että tämä on palvelusasia enkä voi puhua siitä. Kaikki mitä voin sanoa tai kertoa on: mikä on väärin, minulla ei ole mitään tekemistä sen kanssa".lähde? Syyskuussa 1942 Stangl aloitti tehtävänsä Treblinkan tuhoamisleirillä. Treblinkassa hän aloitti juopottelun, ilmeisesti sen jälkeen, kun oli nähnyt kollegansa Wirthin seisomassa kuopan ääressä, joka oli täynnä palaneita ruumiita. Wirth oli huutanut mitä "moisille mätäneville jätteille piti tehdä".lähde? Elokuun alussa 1943 Treblinkassa nousi kapina, joka tukahdutettiin. Pian kapinan jälkeen Stangl siirrettiin Jugoslaviaan aluksi partisaanien vastaiseen sodankäyntiin ja myöhemmin huoltoupseeriksi Po-joella olevalle rakennustyömaalle.
Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Stangl vaihtoi henkilöllisyyttä. Yhdysvaltain armeija pidätti hänet 1945. Hänet siirrettiin vankilaan Itävaltaan, josta hän pakeni Italiaan Sobibórin kollegansa Gustav Wagnerin kanssa. Vatikaanin viranomaiset, huomattavimpana piispa Aloïs Hudal, auttoivat häntä pakenemaan "rottalinjalla", ja hän saapui Syyriaan punaisen ristin pakolaispassilla. Hudalin toiminta aiheutti lehdistöskandaalin vuonna 1947,ja hän erosi 1951 ja asui Roomassa kuolemaansa saakka 1963. Stanglin perhe liittyi hänen seuraansa ja he muuttivat Syyriasta Brasiliaan 1951. Oltuaan vuosia muissa töissä Stangl sai töitä Volkswagen-tehtaalta São Paulossa ystäviensä avulla. Hän käytti yhä omaa nimeään.
Hänen roolinsa leireillä tehtyihin joukkomurhiin oli Itävallan viranomaisten tiedossa, mutta hänestä julistettiin etsintäkuulutus vasta 1961. Huolimatta siitä, että hän rekisteröityi Brasilian Itävallan konsulaatissa omalla nimellään, vei kuusi vuotta ennen kuin natsien metsästäjä Simon Wiesenthal jäljitti hänet ja pidätytti hänet Brasiliassa. Hänet luovutettiin Länsi-Saksaan, jossa hänet todettiin syylliseksi 900 000 kuolemaan. Hän myönsi tappamiset, mutta sanoi: "Omatuntoni on puhdas. Tein vain yksinkertaisesti velvollisuuteni...".lähde? Hänet todettiin syylliseksi 22. lokakuuta 1970 ja tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen.
Hän kuoli vankilassa Düsseldorfissa sydämen vajaatoimintaan 28. kesäkuuta 1971.
Käännös suomeksi
Rainer Stenius (eläinlääkäri)

Rainer Ensio Stenius (15. lokakuuta 1892 Viipuri – 28. syyskuuta 1955 Pernaja) oli suomalainen eläinlääkäri. Hän väitteli eläinlääketieteen tohtoriksi 1916. Hän oli Maatalousministeriön eläintautitoimiston päällikkö 1930–1951, Eläinlääketieteellisen korkeakoulun toiminnanjohtaja 1945–1952. Hänen ansiotaan oli eläintuberkuloosin häviäminen Suomesta. Hän teki aiheesta tutkimuksia, samoin eläinlääkintölainsäädännöstä. Hänelle myönnettiin eläinlääkintöneuvoksen ja professorin arvonimet.
Aiheesta muualla

Helminen, Katri: Eläinlääkärikunnan puolesta taistellen. Rainer Stenius toimijana Suomen eläinlääketieteen kentällä vuosina 1918–1951.  Oulun yliopisto, 2013.  ISBN 978-952-62-0039-2  Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Boris Stenin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Boris Stenin. |  Boris Stenin. |  Boris Stenin. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Squaw Valley 1960 | 1 500 metriä |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Davos 1960 | yhteispisteet |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1960 | yhteispisteet |  |
|  Pronssia | Oslo 1962 | yhteispisteet |  |
Boris Andrianovitš Stenin (ven. Борис Андрианович Стенин, 17. tammikuuta 1935 Sverdlovsk – 18. tammikuuta 2001 Moskova) oli Neuvostoliittoa edustanut pikaluistelun maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Stenin voitti yleisluistelun maailmanmestaruuden Davosissa vuonna 1960 ja saavutti samana vuonna hopeaa yleisluistelun EM-kilpailuissa sekä pronssia päämatkallaan 1 500 metrillä Squaw Valleyn olympialaisissa. Vuonna 1962 hän saavutti vielä EM-pronssia. MM-kilpailuissa hän sijoittui viidenneksi vuonna 1961 ja neljänneksi vuonna 1962.
Boris Steninin puoliso Valentina Stenina oli pikaluistelun kaksinkertainen olympiamitalisti ja kolminkertainen maailmanmestari.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 metriä: 40,7
1 500 metriä: 2.07,7
5 000 metriä: 7.53,0
10 000 metriä: 16.45,3
Piikkiviulu

Turkkilaisia Rebab-piikkiviuluja
Piikkiviulu on piikkiluuttujen ryhmä. Piikkiviuluja soitetaan jousella. Piikkiviuluissa kielet kiinnitetään yleensä pyöreään keppiin, joka lävistää kaikukopan. Kielisiltoja varressa ei ole.
Piikkiviulujen on arveltu olevan varhaisimpia viulusoittimia ja ne ovat olleet olemassa jo ennen kaulaluuttuja, jotka ovat nykyisten eurooppalaisten viulujen esiasteita.
Piikkiviuluja soitetaan erityisesti Mongoliassa, Kiinassa, Kaakkois-Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Mongoliassa, Kiinassa ja Kaakkois-Aasiassa kaikukoppana käytetään useimmiten kalvolla peitettyä sylinteriä. Tämäntyyppiset piikkiviulut tunnetaan myös nimellä hu ch’in. Islamilaisilla alueilla Pohjois-Afrikassa, Keski-Aasiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa kaikukoppana toimii kalvolla peitetty puolipallo tai kolmio. Tämäntyyppisiä piikkiviuluja ovat muun muassa rabab, rebab, džosa, kemānĝe ja tro khmer.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piikkiviulu Wikimedia Commonsissa
Sara Piispa

| Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:  Suomi> Naisten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Uppsala 2021 |  |  |
|  Hopeaa | Singapore 2023 |  |  |
|  Pronssia | Neuchâtel 2019 |  |  |
Sara Piispa (s. 30. maaliskuuta 1996) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa lokakuun 2023 loppuun mennessä 50 ottelua. Niissä hän on tehnyt 26 maalia ja saanut 20 syöttöpistettä. Piispa saavutti MM-pronssia vuonna 2019 sekä MM-hopeaa vuosina 2021 ja 2023.
Piispa on edustanut Naisten Salibandyliigassa Papasia kaudella 2013–2014, nurmijärveläistä SB-Prota kausilla 2014–2016 ja EräViikinkejä kaudella 2017–2018. Hän on saavuttanut yhden SM-hopean ja kaksi SM-pronssia. Hän on pelannut Sveitsin liigassa Zug Unitedissa kaudella 2016–2017, Unihockey Berner Oberlandissa kausina 2018–2022 ja Kloten-Dietlikon Jetsissä kaudesta 2022–2023 alkaen.
Stepanoz I

Stepanoz I (georg. სტეფანოზ I, k. 627) oli Iberian (Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas guaramidi-dynastiasta vuosina n. 590–627. Hän sai surmansa taistellessaan maahan hyökkääviä Bysantin joukkoja vastaan.
Stepanoz oli Guaram I:n poika ja seuraaja. Toisin kuin Roomaa kannattanut isänsä, hän alkoi harjoittaa Iranille myötämielistä politiikkaa ja onnistui yhdistämään Iberian valtansa alle, vaikka hän joutuikin pysymään uskollisena sassanidi-isännilleen. Hän teki Tbilisistä pääkaupunkinsa ja puolusti sitä georgialais-iranilaisin joukoin, kun Bysantin keisari Herakleios hyökkäsi yhdessä kasaarien kanssa Iberiaan vuonna 626. Stepanoz otettiin taistelujen aikana vangiksi ja Herakleios määräsi hänet nyljettäväksi elävältä. Valtaistuimelle nostettiin Adarnase I, Stepanozin sukulainen vanhasta Khosroiani-suvusta.
Stepanozin hallituskaudella tapahtui toinenkin Georgian historian kannalta ratkaiseva episodi. Kun Stepanoz päätti Rooman sijaan tehdä yhteistyötä Iranin kanssa, hän alkoi uskonnollisesti vastustaa Khalkedonin kirkolliskokouksen päätöksiä. Iberian katolikos omaksui tämän viralliseksi kannakseen vuonna 598 tai 599. Vuoteen 608 mennessä Georgian ortodoksinen kirkko kuitenkin palasi Khalkedonin kokouksen päätösten kannattajaksi, jolloin sen sisarinstituutio Armenian apostolinen kirkko katkaisi siihen välinsä ja ekskommunikoi sen katolikoksen Kirion I:n. Khalkedonilaisuus saavutti lopullisen voiton Iberiassa kuitenkin vasta Herakleioksen kampanjan myötä.
Stepanoz I oli ensimmäinen georgialainen hallitsija, joka lisäsi lyömiensä "iberialais-sassanidilaisten" drakmojen klaavapuolelle nimikirjaimensa. Ne lyötiin symmetrisesti kolikoiden reunoille tyylitellyin georgialaisin kirjaimin. Erään lyömänsä kolikon klaavapuolelle hän asetti zarathustralaisuuden tärkeimmän symbolin eli pyhän liekin (atar) sijaan ristin, kristinuskon voiton tunnuksen. Se oli merkittävä poliittinen teko, joka ei kertonut niinkään Stepanozin suhteesta Iraniin vaan pikemminkin siitä, että hän yritti lisätä Itä-Georgian poliittista itsehallintoa ja vahvistaa kristittyä kirkkoa.
Kivilaatassa Džvarin luostarissa Mtskhetassa mainitaan kirkon tärkeimmät rakentajat: Stepanoz patricius, Demetre hypatos ja Adarnase hypatos. Georgialaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet heitä samoina henkilöinä kuin Guaramin poika Stepanoz I, Stepanoz I:n veli Demetre ja Adarnase I. Professori Cyril Toumanoff on tästä kuitenkin eri mieltä: hänen mielestään kyse on Stepanoz II:sta, Stepanoz I:n veljestä Demetrestä ja Stepanoz II:n pojasta Adarnase II:sta.
Galina Stepanskaja

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Galina Stepanskaja |  Galina Stepanskaja |  Galina Stepanskaja |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Naisten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1976 | 1500 m |  |
| Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  | Yleisluistelun MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Keystone 1977 | yleisluistelu |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1978 | yleisluistelu |  |
Galina Andrejevna Stepanskaja  (ven. Галина Андреевна Степанская, s. 27. tammikuuta 1949) on entinen neuvostoliittolainen pikaluistelija ja olympiavoittaja.
Stepanskaja voitti Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa kultaa 1 500 metrillä uudella olympiaennätysajalla 2.16,58. Hopeamitalisti Sheila Young hävisi hänelle lähes puoli sekuntia.
Yleisluistelun MM-kilpailuissa Stepanskaja saavutti hopeaa vuosina 1977 ja 1978.
Paavo Pikkarainen

Paavo Pikkarainen vuonna 1960.
Paavo Pikkarainen (2. helmikuuta 1935 Oulainen – 23. elokuuta 1998) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka kuitenkin tunnetaan parhaiten työstään Oulun Kärppien juniorityön parissa.
Pikkarainen oli Kärppien ensimmäinen toiminnanjohtaja, toimien tehtävässä vuodesta 1974 (sama vuosi, jolloin Kärpistä tuli jääkiekon erikoisseura) aina vuoteen 1986. Pikkarainen loi myös Ouluun nuorille jääkiekkoilijoille ”Korttelisarjan”, joka on yhä edelleen toiminnassa.