stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dustin Hoffman
Elämä ja ura

Hoffman syntyi 8. elokuuta 1937 Los Angelesissa ashkenasijuutalaiseen perheeseen mutta ei saanut uskonnollista kasvatusta. Hänet nimettiin mykkäelokuvanäyttelijä Dustin Farnumin mukaan. Hän kävi Santa Monica City Collegea Kaliforniassa.
Hoffman halusi aluksi konserttipianistiksi ja kävi Los Angelesin musiikkikonservatoriota. Lopetettuaan musiikin opiskelun hän alkoi näytellä 19-vuotiaana ja muutti New Yorkiin. Hän opiskeli näyttelemistä metodinäyttelemisen opettaja Lee Strasbergin opissa.
Hoffman eli New Yorkissa köyhyysrajan alapuolella 31-vuotiaaksi asti, sillä epätavallisen näköisellä näyttelijällä oli vaikeuksia saada rooleja. Hoffman alkoi lopulta saada pieniä rooleja televisiossa ja Off Broadwaylla. Hän sai Obie-palkinnon eräästä teatteriroolistaan.
Hoffmanin ensimmäinen elokuvarooli oli elokuvassa The Tiger Makes Out, joka julkaistiin vuonna 1967. Samana vuonna ensi-iltansa saanut menestyselokuva Miehuuskoe oli hänen toinen elokuvansa, ja se nosti Hoffmanin tähdeksi.
Hoffmanin menestyselokuvia 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla olivat myös esimerkiksi Keskiyön cowboy (1969), Pieni suuri mies (1970), Olkikoirat (1971), Lenny (1974), Presidentin miehet (1976) ja Straight Time (1978). Ensimmäisen Oscar-palkintonsa Hoffman voitti elokuvasta Kramer vastaan Kramer (1979).
Hoffman sai jälleen Oscar-ehdokkuuden komediasta Tootsie – lyömätön lyyli (1982). Hän esiintyi 1980-luvulla muutaman kerran jälleen myös Broadwaylla. Kauppamatkustajan kuolema -näytelmästä ja sen televisiosovituksesta Hoffman voitti Emmyn ja Golden Globen. Hän sai toisen Oscarinsa roolistaan autistisena miehenä elokuvassa Sademies (1988).
1990-luvun alussa Hoffman esiintyi useassa suuren budjetin Hollywood-elokuvassa, joiden katsojaluvut jäivät vähäisiksi. Niiden jälkeen hän sai seitsemännen Oscar-ehdokkuutensa roolisuorituksestaan poliittisessa satiirissa Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa (1997).
Hoffman esiintyi 2000-luvun alussa useassa elokuvassa ja antoi äänensä moneen animaatioelokuvaan. Hän siirtyi televisioon 2010-luvulla ja näytteli muun muassa HBO:n sarjassa Luck (2011–2012). Hän on näytellyt edelleen myös teatterielokuvissa.
Hoffmanin ensimmäinen elokuvaohjaus oli komedia Quartet (2012).
Yksityiselämä

Hoffman on ollut kahdesti naimisissa, ensin Anne Byrnen kanssa 1969–1980 ja sen jälkeen Lisa Gottsegenin kanssa. Hänellä on kaksi poikaa ja kolme tytärtä.
Hoffman sairastui syöpään vuonna 2013. Hänelle tehtiin onnistunut leikkaus.
Palkintoja

Hoffman on palkittu parhaan miespääosan Oscarilla kaksi kertaa, vuonna 1979 elokuvasta Kramer vastaan Kramer ja vuonna 1988 elokuvasta Sademies. Voittojensa lisäksi hän on ollut viidesti ehdolla palkinnon saajaksi.
Hoffman on voittanut viisi Golden Globe -palkintoa, ensimmäisen vuonna 1968 elokuvasta Miehuuskoe, toisen vuonna 1980 elokuvasta Kramer vastaan Kramer, kolmannen vuonna 1983 elokuvasta Tootsie – lyömätön lyyli, neljännen vuonna 1986 elokuvasta Kauppamatkustajan kuolema ja viidennen vuonna 1989 elokuvasta Sademies. Voittojensa lisäksi Hoffmanilla on kahdeksan Golden Globe -ehdokkuutta.
Hoffman on saanut parhaan näyttelijätulokkaan Bafta-palkinnon vuonna 1969 elokuvasta Miehuuskoe sekä parhaan näyttelijän Bafta-palkinnon kahdesti, vuonna 1970 elokuvasta John ja Mary ja vuonna 1984 elokuvasta Tootsie – lyömätön lyyli.
Hoffmanille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 1999.
Hoffman on myös saanut muun muassa vuonna 1966 Obie-palkinnon, vuonna 1986 Emmy-palkinnon ja vuonna 2010 Genie-palkinnon.
Valikoitu filmografia

| --- | --- |
 Miehuuskoe (1967)  Keskiyön cowboy (1969)  Pieni suuri mies (1970)  Olkikoirat (1971)  Papillon (1973)  Lenny (1974)  Presidentin miehet (1976)  Maratoonari (1976)  Isku selkään (1978)  Agatha (1979)  Kramer vastaan Kramer (1979)  Tootsie – lyömätön lyyli (1982)  Ishtar (1987)  Sademies (1988)  Perheyritys (1989)  Dick Tracy (1990)  Billy Bathgate (1991)  Hook – Kapteeni Koukku (1991)  Satunnaisia sankareita (1992) :  Tuntematon uhka (1995)  Sleepers – katuvarpuset (1996)  Mad City – yksinoikeudella (1997)  Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa (1997)  Vieras tulevaisuudesta (1998)  Jeanne d’Arc (1999)  Confidence – huijaa henkesi edestä (2003)  Valamiehet (2003)  Finding Neverland – tarinan lähteillä (2004)  I Heart Huckabees (2004)  Painajainen perheessä (2004)  Parfyymi – erään murhaajan tarina (2006)  Aidosti outoa (2006)  Lumottu lelukauppa (2007)  Kerran vielä, Harvey (2008)  Barney’s Version (2010)  Pienin painajainen perheessä (2010)  Poikakuoro (2014)  The Cobbler (2014)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dustin Hoffman Wikimedia Commonsissa
Dustin Hoffman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dustin Hoffman Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Hoffman Lenny-elokuvan kuvauksissa vuonna 1974
Dustin Hoffman (keskellä) yhdessä vaimonsa Lisa Gottsegenin (vasemmalla) ja poikansa Jake Hoffmanin (oikealla) kanssa vuonna 2007.
Akademie für Alte Musik Berlin

Akademie für Alte Musik Berlin (lyhyesti Akamus)  on saksalainen, erityisesti barokkimusiikkia esittävä kamariorkesteri. Muusikot soittavat nykyaikaisilla instrumenteilla. Yhtyeellä ei ole vakituista kapellimestaria, vaan johtajana toimii konserttimestari tai konserttojen solistit. Laajemmissa teoksissa johtajina ovat toimineet usein kapellimestarit René Jacobs ja Marcus Creed.
Historia

Akademie für Alte Musik Berlin perustettiin Itä-Berliinissä vuonna 1982, jolloin joukko nuoria muusikoita useista itäberliiniläisistä orkestereista päätti perustaa kokoonpanon tulkitakseen 1600- ja 1700-lukujen musiikkia. Orkesterilla on ollut oma konserttisarjansa Berliinin Schauspielhausissa vuodesta 1984, jonka jälkeen siitä on tullut tunnettu vierailija monilla ulkomaisilla musiikkijuhlilla. Se teki ensimmäisen levytyksensä vuonna 1987 Länsi-Saksassa levymerkillä Capriccio sekä Itä-Saksassa levymerkillä Eterna. Vuodesta 1994 lähtien orkesteri on tehnyt äänityksiä yksinomaan ranskalaiselle ”Harmonia Mundi” -levymerkille.
Ohjelmisto

Orkesterin ohjelmistoon kuuluu ensisijaisesti Johann Sebastian Bachin ja hänen poikiensa musiikkia, eritoten heistä on mainittava Carl Philipp Emanuel Bach. Erityisesti orkesteri on tullut tunnetuksi Bachien lukuisien sinfonioiden ja klaveerikonserttojen tulkinnoista. Kuitenkin nykyisin heidän ohjelmistonsa käsittää myös klassisen ja romantiikan aikakauden musiikkia.
Tärkeimmät äänitykset

Johann Sebastian Bach, 4 ouverturia, Harmonia Mundi
Johann Sebastian Bach, Brandenburgilaiset konsertot, Harmonia Mundi
Johann Sebastian Bach, Klaveerikonsertto, Harmonia Mundi
Johann Sebastian Bach, Konsertot (entisöidyt), Harmonia Mundi
Johann Sebastian Bach, Jouluoratorio, johtajana René Jacobs, Harmonia Mundi
Wilhelm Friedemann Bach, sinfonioita ja konserttoja, Harmonia Mundi
Carl Philipp Emanuel Bach, sinfonioita ja konserttoja, Harmonia Mundi (2 eri levyä)
Johann Christian Bach, sinfonioita (+ 1 konsertto huilulle, CPE Bach), Harmonia Mundi
Luigi Boccherini, sinfoniat, Harmonia Mundi
Joseph Haydn, sellokonsertto (Ivan Monighetti), Harmonia Mundi
Georg Philipp Telemann, Orkesterisarja, Harmonia Mundi
Georg Philipp Telemann, nokkahuilukonsertto (Maurice Steger), Harmonia Mundi, 2006
Georg Philipp Telemann, Orkesterisarja ja viulukonsertto, Harmonia Mundi
FC Kuusysi

FC Kuusysi on lahtelainen jalkapalloseura. Sen miesten joukkue pelasi kaudella 2022 Kolmosessa ja naisten joukkue Ykkösessä. Seuran kotikenttä on Lahden kisapuisto, ja seuran värit ovat valkoinen ja sininen.
Seura perustettiin vuonna 1934 nimellä Lahden Pallo-Miehet. Se pelasi tällä nimellä vuoteen 1963 asti, jolloin nimi muutettiin Upon Palloksi. Kuuden vuoden jälkeen tapahtui jälleen nimenmuutos ja seuran nimeksi tuli Lahti-69, josta muotoutui pian lempinimeksi Kuusysi. Seura on voittanut miesten tasolla viisi Suomen-mestaruutta ja kaksi kertaa Suomen cupin. Kuusysin paras saavutus kansainvälisissä sarjoissa on kaudella 1985–1986 saavutettu paikka kahdeksan parhaan joukossa Euroopan cupissa. Kauden 1996 jälkeen seuran edustusjoukkue ja Lahden Reipas yhdistyivät. Fuusion pohjalta syntyi FC Lahti. Kuusysi-nimi palasi käyttöön, kun FC City Starsin kakkosjoukkue käytti nimeä 2011–2013 ja vuodesta 2018 entinen FC Lahti Akatemia.
Historia > Perustaminen

Lahdessa jalkapallotoiminnan aloitti ensimmäisenä Lahden Ahkera, joka perusti vuonna 1908 oman jalkapallojoukkueen. Toiminta oli kuitenkin hiljaista, ja jalkapallotoiminta lähti kunnolla käyntiin vasta Suomen itsenäistyttyä. Vuonna 1922 Ahkera pelasi ensimmäisen virallisen ottelun, jonka se hävisi 1–3 Kouvolan Urheilijoiden Palloilijoille. Oman jaoston jalkapallolle Ahkera päätti perustaa 1931, minkä jälkeen alueen jalkapallotoiminta käynnistyi, kun Ahkera pelasi kaupungin muita seuroja vastaan. Kolme vuotta myöhemmin paine oman jalkapalloseuran perustamiselle oli käynyt sen verran suureksi, että keväällä 1934 Lahden Häme-kahvilassa päätettiin perustaa oma jalkapallon erikoisseura. Parituntisen kokouksen päätteeksi kaupunkiin tehtiin päätös uuden Lahden Pallo-Miehet -nimisen seuran perustamisesta. Uuden seuran toiminnassa pyrittiin kiinnittämään huomiota erityisesti poikiin kohdistuvaan jalkapallopropagandaan.
Lahden Pallo-Miesten ensimmäinen virallinen ottelu pelattiin heinäkuussa 1934 Heinolan Iskua vastaan. Maalittomaan tasapeliin päättynyttä ottelua seurasi 500–600 katsojaa. Elokuussa Pallo-Miehet kohtasi Helsingin Palloseuran kolmosjoukkueen, jolle lahtelaiset hävisivät 10–1. Suurta tappiota seurasi kuitenkin Pallo-Miesten ensimmäinen voitto-ottelu. Vuoden toiminnan jälkeen seuran jäsenmäärä oli noussut jo kolmeensataan. Määrään lasketaan kuitenkin myös jääpalloilijat, sillä lajia harrastettiin Pallo-Miehissä talvella.
Historia > Ensimmäinen SM-mitali nuorissa

Kaudeksi 1936 Pallo-Miesten joukkuetta nuorennettiin, ja tilalle nostettiin nuoria pelaajia. Pian joukkue hävisi otteluita pienemmällä maalierolla ja saavutti myös voittoja. Kaudeksi 1939 Suomensarjaa laajennettiin, ja myös Pallo-Miehet pääsivät sarjaan. Joukkue osallistui Länsisarjan ensimmäiseen lohkoon, jossa se pelasi kaksitoista ottelua. Pallo-Miehet onnistui voittamaan kauden aikana kaksi ottelua Heinolan Iskua vastaan. Talvisodan jälkeen Suomensarjan joukkuemäärää vähennettiin, ja Pallo-Miehet jäi sarjan ulkopuolelle.
Vaikka seuran edustusjoukkue ei pelannut korkeimmilla sarjatasoilla, Pallo-Miesten A-juniorit pärjäsivät. Kaudella 1948 ikäluokan Suomen-mestaruus ratkaistiin cup-muotoisella sarjalla. Pallo-Miehet voitti cupin alkukierroksilla Käpylän ja Myllykosken Pallon. Välierissä LPM kohtasi Helsingin Jalkapalloklubin, jonka Pallo-Miehet voitti rangaistuspotkuilla maalein 1–0. Sarjan loppuottelu pelattiin Porissa, ja siinä LPM kohtasi Porin Kärpät. Pallo-Miehet johti ottelua jo maalein 2–0, mutta hävisi lopulta 4–2. Seuran edustusjoukkue oli joutunut maakuntasarjan karsintaan, ja ratkaiseva ottelu päätettiin antaa A-junioreiden pelattavaksi. Ottelu päättyi yhden maalin tappioon, jonka johdosta LPM putosi piirisarjaan.
Lahdessa A-junioreiden ikäluokasta odotettiin apua menestykseen, mutta näin ei kuitenkaan käynyt. Juniorijoukkue hajosi pian, kun avainpelaajat siirtyivät Suomensarjaan kaudeksi 1950 nousseeseen Viipurin Reippaaseen. Reipas putosi sarjasta jo yhden kauden jälkeen, eikä Pallo-Miesten onnistunut nousta maakuntasarjaan. Vuonna 1955 paluu maakuntasarjaan lopulta onnistui.
Historia > Nousu Suomensarjaan

Maajoukkueen päävalmentaja Kurt Weinreich liittyi LPM:n valmentajaryhmään ennen kauden 1957 alkua. Weinrichin vaikutuksesta joukkueen taktiikassa käytettiin vähemmän hyökkääjiä. Kausi alkoi selvillä voitoilla. Kauden päätöskierroksen ottelussa LPM kohtasi Hämeenlinnan Pallokerhon. HPK:lle riitti sarjanousuun tasapelikin, kun taas LPM tarvitsi voiton noustakseen Suomensarjaan. Pallo-Miehet nousi Suomensarjaan, sillä se voitti ottelun 2–1.
Sarjanousun jälkeen Pallo-Miesten puheenjohtaja sanoi, että seuran tavoite oli nousu mestaruussarjaan. Seuraavalla kaudella joukkue pelasi kuitenkin lähinnä omilla junioreillaan eikä hankkinut uusia pelaajia muualta. Kauden päätteeksi seura sijoittui lohkonsa seitsemänneksi ja oli viimeinen karsinnan välttänyt joukkue. Seuraavien kausien aikana seura nousi sarjan kärkijoukkueisiin. Kauden 1959 jälkeen Pallo-Miehet siirrettiin pelaamaan Suomensarjan länsilohkon sijaan itälohkoon, jossa pelasi myös paikallisvastustaja Reipas. Molemmat joukkueet olivat koko kauden ajan sarjan kärkijoukkueita, ja Reipas onnistui kauden päätteeksi nousemaan pääsarjaan. Pallo-Miehet sijoittui kausina 1962 ja 1963 itälohkon toiseksi, mutta nousu mestaruussarjaan ei onnistunut.
Historia > Talousvaikeuksien myötä Upon Palloksi

Vaikka seura menestyi urheilullisesti kohtalaisesti, sillä oli suuria talousvaikeuksia. Syksyllä 1963 seuran velka oli kasvanut 11 000 markkaan. Vaikeaa taloudellista tilannetta pahensi entisestään vuosikymmenen alussa aloitettu jääkiekkotoiminta, ja siksi seurassa ehdotettiin lajin jättämistä pois seuran valikoimasta. Pallo-Miehet kääntyi Upon puoleen, ja neuvottelujen jälkeen Upo päätti ottaa lokakuussa 1963 seuran hallintaansa. Samalla se päätti jatkaa toimintaa jääkiekossa. Saman vuoden marraskuussa seuran nimeksi vaihdettiin Upon Pallo.
Upon tuki avasi myös tunnettujen pelaajien tulon seuraan. Maajoukkuepelaajista muun muassa Markku Kumpulampi ja Rauno Kestilä siirtyivät seuraan uusina pelaajina. Heidän lisäkseen joukkueeseen liittyi useita kokeneita Suomensarjan pelaajia. Uusi seura aloitti Suomensarjan 3–0-voitolla Pallo-Pojista ja jatkoi tappiotonta sarjaa aina kolmannelletoista pelikierrokselle asti. Tämän jälkeen Upo ei enää hävinnyt yhtään Suomensarja-ottelua. Nousu mestaruussarjaan varmistui syyskuussa, kun Upo pelasi tasan Herttoniemen Urheilijoiden kanssa. Upo voitti lohkonsa kolmentoista pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Kouvolan Susiin.
Upon alaisuudessa seuran juniorijoukkueet vetivät pelaajia, jonka lisäksi pelaajia nousi myös nuorten maajoukkueisiin. Edustusjoukkue hankki pääsarjaan nousseeseen joukkueeseensa maajoukkuemaalivahti Lars Näsmanin. Ensimmäinen pääsarjakausi päättyi kuitenkin putoamiseen, vaikka Upo kiri loppukauden eroa kiinni. Seura oli lopulta sarjassa kymmenes, eli se jäi viimeiselle putoajanpaikalle. Seuraavalle kaudelle seuraan hankittiin lukuisia maajoukkuepelaajia, ja muun muassa Simo Syrjävaara, Reijo Kanerva, Matti Mäkelä ja Pertti Mäkipää siirtyivät Upon pelaajistoon. Uusien pelaajahankintojen ansiosta joukkue voitti kahdeksantoista ottelua eikä hävinnyt yhtään, jolloin se nousi takaisin pääsarjaan.
Seuraa arvosteltiin sen pelaajapolitiikasta. Vaikka seuralta olisi löytynyt omasta takaa sopivia pelaajia, päätettiin Upoon tuoda uusia pelaajia, jotka saattoivat tulla jopa sellaiselle pelipaikalle, jolla ei joukkueessa ollut tarvetta. Jotkut pelaajista eivät pelanneetkaan joukkueelleen, mikä näkyi myös otteluissa. Kaikesta huolimatta Upo sijoittui kauden 1967 päätteeksi neljänneksi. Mestaruuden voitti Reipas, ja historian suurin lahtelaisyleisö nähtiin Upon kotiottelussa Reipasta vastaan. Upon tappioon päättynyttä ottelua seurasi 8 144 katsojaa. Seuraavalla kaudella Upo nuorensi joukkuettaan ja lähetti maajoukkuepelaajia muualle. Kausi 1968 oli joukkueen osalta vaihtelevaa, mutta sijoitus oli lopulta kuudes. Lokakuussa pelattu ottelu Kotkan Työväen Palloilijoita vastaan oli viimeinen, jossa seura käytti nimeä Upon Pallo.
Historia > Lyhyt seurafuusio Reippaan kanssa

Upon Pallon kustannukset nousivat jatkuvasti, minkä takia sponsorina toiminut Upo halusi lopettaa seuran. Samaan aikaan myös Reipas kärsi taloudellisista ongelmista, ja siksi mietittiin seurojen fuusiota. Uusi seura tunnettiin työnimellä Lahti-68. Lopulta tämä nimi ei käynyt Reippaan taustajoukoille, jotka taivuttelivat Asko-Upon vuorineuvos Arvi Tammivuoren jättämään uuden seuran nimeksi Reippaan. Reippaalaisten tahto meni läpi, ja moni upolainen jättäytyi fuusiosta, sillä heidän mielestään Reipas käytti tilaisuutta hyväkseen päästäkseen kilpailijastaan eroon. Uuden fuusioseuran päävalmentajana aloitti Raimo Valtonen. Viisi Upon Pallon pelaajaa siirtyi seuraan, mutta monet pelaajista eivät suostuneet siirtymään fuusioseuraan. Siirrosta kieltäytyneet pelaajat jatkoivat uraansa Upon Pallon tilalle perustetussa seurassa, joka perustettiin vasta kuukausi ennen kauden 1969 alkua. Uusi Upon tilalle perustettu seura nimettiin Lahti-69:ksi. Nimi taipui pian tuttavallisempaan Kuusysiin. Lempinimestä tuli seuran virallinen nimi vuonna 1974.
Lahti-69 sai Upon pääsarjapaikan, eikä sillä ollut Upon taloudellisia rasitteita. Päävalmentajaksi nostettiin Eero Nopsanen. Lajitoiminta keskitettiin ainoastaan jalkapalloon, ja jääkiekko jätettiin kokonaan pois. Pelillisesti kausi 1969 ei ollut odotusten mukainen. Lahti-69 sijoittui kymmenenneksi ja oli viimeinen sarjapaikan säilyttänyt joukkue. Kauden jälkeen seurafuusio purettiin virallisesti, ja Lahti-69 ja Reipas olivat jälleen kaksi erillistä seuraa.
Kausi 1971 oli ensimmäinen, jolloin Kuusysi sijoittui sarjassa Reipasta korkeammalle. Kauden aikana Kuusysi joutui penkittämään Hannu Hämäläisen ja Urho Partasen, koska Reipas vaati heistä 20 000 markan karanteenia, jota Kuusysillä ei ollut varaa maksaa. Kausi oli myös ensimmäinen, jolloin Kuusysi oli sarjajohdossa. Kultamitalihaaveet kaatuivat lopullisesti kuitenkin syyskuussa, jolloin joukkue pelasi tasan Kokkolan Pallo-Veikkojen kanssa. Loppukaudesta Kuusysin mielenkiinto lopahti tavoitteiden karattua, ja se putosi sarjan kuudennelle sijalle.
Historia > Putoaminen pääsarjasta

Kausien 1972 ja 1973 aikana Kuusysin runkopelaajat lopettivat tai siirtyivät muihin seuroihin, eikä kunnollisia korvaavia pelaajia onnistuttu saamaan seuraan. Syksyllä 1973 seurajohto päätti jättää joukkueeseen ainoastaan Kuusysin suurimman tähtipelaajan, Raimo Saviomaan, mutta muut vanhat pelaajat saivat lähteä. Sen sijaan seuran lupaavia mutta kokemattomia pelaajia nostettiin edustusjoukkueeseen.
Koko kauden 1974 ajan Kuusysi oli sarjan häntäpäässä. Ennen viimeistä kierrosta Kuusysi oli tilanteessa, jossa se saisi uusintaottelun sarjapaikastaan ainoastaan voitolla. Joukkue hävisi viimeisen ottelunsa vieraissa Mikkelin Palloilijoita vastaan 1–0 ja putosi 1. divisioonaan. Seuraava kausi toisella sarjatasolla ei alkanut hyvin, sillä tärkeimmät pelaajat olivat lähteneet ja jäljellä olivat Saviomaa sekä nuoret pelaajat. Joukkue ei pystynyt hankkimaan uusia hyviä pelaajia, kun yleisömäärät pienenivät. Sen sijaan seuran juniorijoukkueilla meni hyvin, sillä ne voittivat kaksi nuorten Suomen-mestaruutta vuonna 1975. Kun Reipas oli ainoa lahtelainen mestaruussarjassa pelannut joukkue, Kuusysissä mietittiin edustusjoukkueen lakkauttamista syksyllä 1976. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, ja Kuusysin nuorten joukkueet voittivat 1970-luvun lopussa SM-mitaleja. C-nuoret voittivat jopa SM-kultaa vuonna 1979.
Historia > Nousu mestaruussarjaan Voutilaisen johdolla

Syksyllä 1979 Kuusysin päävalmentajaksi hankittiin Keijo Voutilainen, joka oli sitä ennen nostanut Kuopion Pallotoverit pääsarjaan. Voutilaisen alaisuudessa Kuusysistä syntyi taitava kaunista syöttöpeliä pelannut nuori joukkue. Se ei kuitenkaan pärjännyt kauden 1980 alussa, sillä kuuden ottelun jälkeen joukkue oli edelleen sarjan viimeisenä. Voutilainen oli jo valmis lopettamaan joukkueessa, mutta päätti jäädä taivuttelun jälkeen. Kuudennen ottelun jälkeen Kuusysi aloitti nousun kärjen tuntumaan. Voutilainen antoi otteluissa peliaikaa nuorille pelaajille, joiden lisäksi joukkueessa pelasivat jääkiekkotaustaiset Kari Eloranta ja Harri Toivanen. Kuusysi nousi lopulta neljänneksi ja osallistui viimeisenä joukkueena SM-karsintaan. Karsinnoissa joukkue oli ensimmäinen sarjanousun ulkopuolelle jäänyt joukkue. Kaudella 1981 Kuusysi voitti 1. divisioonan runkosarjan ja pääsi jälleen karsintasarjaan, jonka joukkue voitti. Joukkue selviytyi myös kauden Suomen Cupin loppuotteluun, jossa se kohtasi Helsingin Jalkapalloklubin. Ottelu päättyi lopulta HJK:n 4–0-voittoon.
Historia > Paluu miesten sarjoihin

Lahtelaisseura FC City Stars siirtyi Kuusysin organisaatioon syksyllä 2006 (ks. Muut joukkueet) ja pelasi Kakkosessa kausilla 2007–2008 ja 2010. Kaudeksi 2011 Kuusysi teki paluun miesten sarjoihin omalla nimellään ja omissa väreissään City Starsin Kakkosen sarjapaikalla. Kaudella 2011 Kuusysi sijoittui Kakkosen lohkossaan kuudenneksi ja kaudella 2012 neljänneksi.
Kaudeksi 2013 joukkueen nimeksi vaihdettiin FC Lahti Akatemia osana laajempaa muutosta, jossa myös FC Reippaan A- ja B-juniorit siirtyivät FC Lahden nimen alle. Joukkue jatkoi kuitenkin hallinnollisesti osana FC Kuusysiä. FC Lahti Akatemian pudottua kauden 2017 päätteeksi Suomen Palloliiton Uudenmaan piirin kolmanteen divisioonaan, sen toiminta lakkautettiin. Kaudelle 2018 joukkueen nimi palautettiin FC Kuusysiksi, ja seura pelasi Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla, jälleen Kuusysin valkoisissa paidoissa.
Pitkään Kolmosessa pelannut joukkue oli lakkauttamisuhan alla kauden 2021 loputtua, mutta toimintaa päästiin jatkamaan muutaman aktiivin voimin. 2022 kauden päätteeksi Kuusysi putosi Neloseen, jonka se voitti voittaen kaikki sarjapelinsä huimalla maalierolla 124-14, nousten täten suoraan takaisin Kolmoseen kaudeksi 2024.
Seura > Värit ja logot

Lahden Pallo-Miesten perustamisen yhteydessä seuran virallisiksi väreiksi valittiin mustat pelihousut ja oranssi paita, jossa oli musta poikkijuova. Seuran muutettua nimekseen Upon Pallo vaihtuivat myös tunnusvärit. Peliasun punamusta väritys vaihdettiin sinivalkoiseksi. 1990-luvulla seura käytti peliasuna myös keltaista pelipaitaa ja sinisiä housuja. Viimeisellä pääsarjakaudella 1995 Kuusysi käytti mustia housuja.
Seuran nykyinen logo kehitettiin kaudelle 1971. Sen suunnitteli Tuulo Lehtinen.
Seura > Stadion

Seura aloitti vuonna 1934 pelaamisen Lahden Radiomäellä sijainneella Radiomäen urheilukentältä, josta se siirtyi Lahden kisapuistoon. Vähän aikaa Kuusysi pelasi otteluitaan myös Lahden stadionilla, mutta palasi pian Kisapuistoon. Kauden 1985–1986 Euroopan cup -ottelussa Steaua Bukarestia vastaan Kuusysi käytti Helsingin olympiastadionia. Seuran toistaiseksi viimeisellä 1. divisioonakaudella vuonna 1996 Kuusysi käytti Kisapuiston stadionia. Kisapuiston katsomokapasiteetti on nykyisin 3 500.
Vuonna 1981 kaupunkiin valmistui maan ensimmäinen täysmittainen jalkapallohalli, Lahden suurhalli, joka mahdollisti talviharjoittelun.
Seura > Muut joukkueet > Juniorit

Kuusysi tuli tunnetuksi hyvästä juniorityöstään. Muun muassa vuosina 1975–1982 seuran juniorit voittivat omissa sarjoissaan kuusitoista SM-mitalia. Tämän lisäksi useat Kuusysin kasvatit pelasivat juniorimaajoukkueissa. Kun seuran edustusjoukkue lakkautettiin, voimavarat keskitettiin junioritoimintaan. Vuonna 2001 Kuusysi valittiin Nuoren Suomen sinettiseuraksi.
Vuonna 1977 perustettiin seuran sisarseura Palloseiskat, jossa pääsivät pelaamaan seuran juniorit, jotka eivät vielä pelanneet edustusjoukkueessa. Samaan aikaan Kuusysin junioritoiminta eriytettiin omaksi jaostokseen, mikä helpotti seuran taloudenpitoa ja toimintaa.
Seura > Muut joukkueet > Naisten joukkue

Seuran naisten joukkue aloitti toimintansa syksyllä 1971. Kolmen vuoden jälkeen seuran talous heikkeni, ja siksi naisjoukkue siirtyi Lahden Sammon alaisuuteen. 1980- ja 1990-luvulla Kuusysin naisjoukkue pelasi viisi kautta pääsarjassa, mutta putosi usein heti takaisin Ykköseen. Viimeisin nousu Naisten Liigaan tapahtui kaudeksi 2008. Joukkue putosi sarjasta kahden kauden jälkeen.