stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Alenevan rajahyödyn laki

Tainter aloittaa oman selitysmallinsa määrittelemällä alenevan rajahyödyn lain. Määritelmän hän lainaa taloustieteestä, ja se tarkoittaa investoinneilla saavutettavan lisähyödyn suhteellista alenemista. Esimerkiksi viljantuotannon kasvattaminen 1 kilogrammasta neliömetriltä 2 kilogrammaan merkitsee 100 %:n kasvua, mutta seuraava lisäkilo tuottaa vain 50 %:n kasvun ja sitä seuraava 33 %:n kasvun. Samanaikaisesti jokaiseen lisäkiloon vaadittava työmäärä kasvaa eksponentiaalisesti. Alussa helpot lisäinvestoinnit tuottavat suurta hyötyä, mutta jossakin vaiheessa nopeammin kasvavat kustannukset saavuttavat lisähyödyn, eikä tuotannon kasvattaminen enää kannata, tai lisähyöty kääntyy negatiiviseksi. Tämän mallin Tainter sovittaa kompleksisiin yhteiskuntiin: aluksi investoinnit kompleksisuuteen tuottavat suurta lisähyötyä, mutta jossakin vaiheessa investoinnit alkavat tuottaa alenevaa rajahyötyä ja niiden kannattavuus heikkenee.
Tainter selittää alenevan rajahyödyn lain siten, että aluksi käytetään helpoimmat ja kannattavimmat ongelmanratkaisukeinot, joiden jälkeen on jäljellä vain vaikeampia ja kalliimpia keinoja. Hän antaa asiasta useita esimerkkejä. Useat lasten koulutusta koskevat tutkimukset ovat osoittaneet, että jokainen koulussa vietetty vuosi maksaa edellistä enemmän, mutta tuottaa suhteellisesti vähemmän lisäoppimista. On huomattu, että jokainen maanviljelyyn käytetty lisätunti tuottaa entistä vähemmän lisäsatoa. Penisilliinin keksimiseen johtanut tutkimus maksoi vain muutaman tuhatta dollaria, mutta nykyinen lääketeollisuus ei pysty miljoonilla dollareilla kehittämään mitään yhtä mullistavaa lääkettä. Uusien patenttien määrä Yhdysvalloissa ihmistä kohden laski pitkin 1900-lukua, vaikka ihmiset olivat koulutetumpia, suurempi osa heistä toimi tutkijoina ja tutkimukseen käytettiin enemmän rahaa.
Romahdus

Tainterin mukaan yhteiskunta romahtaa, kun se saavuttaa pisteen, jossa lisäinvestoinnit eivät enää tuota rajahyötyä. Vaikka rajahyöty ei edes kääntyisi negatiiviseksi, menettää yhteiskunta mahdollisuuden ratkaista ongelmia lisäämällä kompleksisuutta. Riittävän suuri kriisi romahduttaa yhteiskunnan tällöin nopeasti, mutta pienempiin ongelmiin yhteiskunta voi vastata siirtämällä energiaa yhdestä sen osasta toisaalle. Tällöin kuitenkin se osa yhteiskuntaa heikkenee, mistä energia on poistettu. Seurauksena on pitkittynyt huonontumiskierre, jonka ihmiset kokenevat palveluiden katoamisena, verotuksen kiristymisenä, vapauksien rajoittamisena ja köyhtymisenä. Koska kompleksisuus vaatii energiaa, ainoa ulospääsy tilanteesta ilman romahdusta on huomattavan lisäenergiamäärän tuottaminen. Toinen mahdollisuus on pienentää energian kulutusta henkeä kohden, mutta tämä merkitsee luopumista hallinnosta, palveluista, infrastruktuurista, armeijasta yms. ja siten vertautuu romahdukseen.
Rooma historiallisena esimerkkinä

Roomassa maatalouden tuottavuuden hitaasti heiketessä ja väestön kasvaessa henkeä kohden käytössä olleen energian määrä laski. Roomalaiset ”ratkaisivat” ongelman valtaamalla naapuriensa energialähteitä (konkreettisesti tämä tarkoitti metalleja, viljaa, orjia jne.). Rooman valtakunnan kasvaessa kommunikaatiojärjestelmien, hallinnon ja linnoitusjärjestelmien kustannukset kuitenkin kasvoivat mukana. Lopulta kustannukset kasvoivat niin suuriksi, että uusien valloitusten hyödyt eivät kattaneet ongelmanratkaisun kustannuksia, joita muodostui esimerkiksi vihollisten hyökkäysten ja satomenetysten myötä. Domitianus ja Konstantinus Suuri pyrkivät ratkaisemaan tilanteen kasvattamalla ja tiukentamalla hallintoa, mutta tämä vain johti väestöön kohdistuvan rasituksen kasvuun. Valtakunta jakautui kahtia, joista läntinen puolisko hajosi pian pikkuvaltioiksi. Rikkaampi itäinen osa säilyi pidempään eikä varsinaisesti romahtanut, mutta se kuihtui hitaasti voimakkaiden naapureiden hyödyntäessä sen heikkoutta.
Yleisen olettaman mukaan Länsi-Rooman tuho oli katastrofi valtakunnan asukkaille. Tainter kuitenkin väittää, että se oli jopa toivottava tapahtuma aikakauden ihmisille, joiden elintaso itse asiassa kohosi romahduksen myötä. Arkeologinen tutkimus on ihmisluiden avulla voinut osoittaa, että keskimääräinen ravitsemustaso nousi romahduksen jälkeen monissa osissa valtakuntaa. Tavalliset ihmiset hyötyivät imperiumin tuhosta, koska heidän ei enää tarvinnut investoida kalliin järjestelmän ylläpitoon. Tainter huomauttaa, että lännessä paikallisväestöt monessa tapauksessa tervehtivät hyökkääviä barbaareja vapauttajina.
Moderni teollisuusyhteiskunta

Moderni teollisuusyhteiskunta on saavuttanut ennennäkemättömän korkean kompleksisuuden tason. Koska tämä kompleksisuuden taso vaatii aikaisempaa suurempaa energiamäärää, jollaista esimoderneilla yhteiskunnilla ei ollut käytössä, katsoo Tainter tämän tapahtuneen lähinnä fossiilisten polttoaineiden avulla. Tainter esittää tilastoja, joiden mukaan modernin teollisuusyhteiskunnan investoinnit energiaan, koulutukseen ja teknologiaan tuottavat alenevaa rajahyötyä. Nykyaikainen globalisoituva maailma kohtaa monia samoja ongelmia, jotka tuhosivat muinaisia sivilisaatioita.
Tainter ei ehdottomasti ennusta teollisuusyhteiskuntien romahdusta, sillä jokin uusi energianlähde saattaisi ainakin väliaikaisesti kasvattaa investointien rajahyötyä. Toisaalta hän ei tunnista mitään näköpiirissä olevaa riittävää teknologista ratkaisua, ja siksi hän suhtautuu teollisuusyhteiskunnan tulevaisuuteen melko pessimistisesti.
Kirjallisuutta

Huhta, Veli-Matti: Ennen kuin me romahdamme. (Kirja-arvostelu.) Ydin, 2021, 55. vsk, nro 2, s. 68–71.
Storås, Niclas: Maailmanlopun merkit. Helsingin Sanomat, 12.3.2022, s. C 10–11.  Artikkelin maksullinen verkkoversio.. Viitattu 8.3.2023.
Tainter, Joseph A: The Collapse of Complex Societies.  Cambridge:  Cambridge University Press, 1988.  ISBN 0-521-34092-6  (englanniksi)
Tainter, Joseph A.: Problem Solving: Complexity, History, Sustainability. Population and Environment, 2000, 22. vsk, nro 1, s. 3–41.  Artikkelin maksullinen verkkoversio.. Viitattu 8.3.2023. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Kulmaritariyökkönen

| Kulmaritariyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Catocala
Laji::  nupta
Kaksiosainen nimi
 Catocala nupta  (Linnaeus, 1767) 
Katso myös
   Kulmaritariyökkönen Wikispeciesissä   Kulmaritariyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kulmaritariyökkönen (Catocala nupta) on kookas ritariyökkösiin kuuluva yöperhonen. Se lentää loppukesällä ja alkusyksystä.
Koko ja ulkonäkö

Varsin kookas yökkönen, jonka etusiivet ovat hivenen ruskeanharmaat ja kirjavat. Etusiivessä sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset, tummanharmaat ja erottuvat hyvin, mutta kuvioinnin terävyys vaihtelee. Etenkin ulompi poikkiviiru mutkittelee terävästi. Poikkiviirujen välisellä alueella on tummanharmaa munuaistäplä ja sen vierellä siiven keskiosan puolella on hyvin erottuva vaalea, tummareunainen täplä. Täplien vieressä siiven tyven puolella on sumea laikku vaaleaa väriä. Takasiivet ovat kirkkaan punaiset ja niissä on etenkin etuosastaan leveä, mustanruskea reunus. Siiven keskellä on kapeampi tumma vyö, jonka etuosassa on selvä sisäänpäin suuntautunut mutka. Siipiväli 65–80 mm.
Lajin voi sekoittaa idänritariyökköseen (Catocala adultera), jolla etusiipien sävy on sinertävämpi ja kuviointi on terävämpää. Lisäksi idänritariyökkösellä takasiiven tumma reunus on kapeampi.
Levinneisyys ja lentoaika

Laji tavataan laajalti Euroopassa ja Aasian puolella Pakistaniin, Keski-Aasiaan ja Japaniin saakka. Suomessa se on jokseenkin harvinainen ja vahvasti etelään painottunut. Laji on 2000-luvun aikana levinnyt pohjoisemmaksi ja havaintoja on aina Kuusamoa myöten. Perhoset lentävät heinäkuun keskivaiheilta syyskuun alkupuoliskolle. Lennon huippu on elokuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat

Kulmaritariyökkönen suosii reheviä ja avoimia lehtimetsiä. Sukulaistensa tapaan se viihtyy myös kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät innokkaasti syötille, mutta joissakin määrin myös valolle.
Toukka koteloituu yhteensitomiensa lehtien väliin tai kuoressa olevaan rakoon. Muna on talvehtiva elämänvaihe.
Ravintokasvi

Toukka elää erilaisilla pajulajeilla (Salix) tai joskus haavalla (Populus tremula).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Kulmaritariyökkönen
Suomen perhostutkijain seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q581524  Wikispecies: Catocala nupta  BioLib: 53201  BOLD: 86943  CoL: 5XFKQ  EoL: 548247  EPPO: CATLNU  EUNIS: 311067  Fauna Europaea: 446669  Fauna Europaea (new): c24dbac7-cddf-454e-8418-93493699edef  GBIF: 1797258  iNaturalist: 116385  IRMNG: 10622560  LepIndex: 277526  LoB: 5738  MaBENA: CatocNupta  NBN: NHMSYS0000501671  NCBI: 423320  Observation.org: 1792  Open Tree of Life: 235031  Laji.fi: MX.62323
Kari Kuoppa

Kari Juhani Kuoppa (s. 25. kesäkuuta 1947 Kauvatsa) on suomalainen oopperalaulaja, joka on äänialaltaan tenori.
Kuoppa opiskeli muun muassa Matti Lehtisen johdolla. Hän esiintyi solistina Suomen kansallisoopperassa vuosina 1975–1988. Siellä hän tulkitsi muun muassa Don Josén roolin Georges Bizet'n Carmenissa, Jules Massenet'n Wertherin nimiroolin ja Ramiron roolin Gioacchino Rossinin Tuhkimossa. Kuoppa esiintyi myös Savonlinnan oopperajuhlilla vuosina 1977–1980 Taminon roolissa Wolfgang Amadeus Mozartin Taikahuilussa. Hänen konserttiohjelmistoonsa kuuluu evankelistan rooli Johann Sebastian Bachin Matteuspassiossa.
Kuoppa on edustettuna levytyksellä Suomen Kansallisoopperan ääniä vuosilta 1974-1983 (2003).
Aiheesta muualla

Kari Kuoppa Suomen kansallisoopperan ja -baletin esitystietokanta
Kari Kuoppa Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Elonet: Kari Kuoppa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kunnan-Antti

Kunnan-Antti eli saamelaisittain Ingan-Antin Antti eli virallisesti Antti Aikio, myöhemmin Avaskari, pitäjäneuvos, (8. elokuuta 1896 Inari — 19. syyskuuta 1967 Helsinki), oli inarilainen saamelainen kunnallisvaikuttaja.
Erään samannimisen henkilön rötöstelyjen vuoksi hän muutti sukunimekseen Avaskari, jotta toisen rikokset eivät olisi tulleet yhdistetyksi häneen.
Sukutausta

Kunnan-Antin isovanhemmat isän puolelta olivat kalastajasaamelainen, metsästäjä Antti Mikkelinpoika Aikio (1847–1877) ja Inka (Leski-Matin) Aikio, myöh. Sarre, o.s. Valle (1855–1937), joka samoin oli kalastajasaamelainen. Termi kalastajasaamelainen viittaa inarinsaamelaisiin.
Kunnan-Antin isä oli talokas, kalastaja ja poronhoitaja Antti Antinpoika (Ingan Antti) Aikio (1874–1949), joka oli kotoisin Paatsjoen Ulkuniemestä. Nuorena miehenä hän lähti töihin Norjan Pykeijaan, missä hän tapasi tulevan vaimonsa, Aili Andreaksentytär Palton (1873–1952), joka oli kotoisin Väylän Palttoniemestä. Kun Aili tuli raskaaksi, he menivät naimisiin vuonna 1896 ja asettuivat asumaan Ailin kotitaloon Palttoniemeen, josta he ostivat itselleen puolet. Antti Antinpoika Aikio toimi monissa kunnallisissa luottamustehtävissä.
Antti on osallistunut inarinsaamelaisten edustajana saamelaiskonferensseihin Jokkmokkissa 1953, Karasjoella 1956, Inarissa 1959 ja Tanassa 1965.
Toiminta kunnan palveluksessa

Inarin kunnan esimies Matti Lehtola piti Kunnan-Anttia nuorena lahjakkaana ihmisenä, ja tästä syystä tämä koulutti hänestä itselleen seuraajan.
Hänet valittiinkin kunnan esimieheksi vuonna 1919, ja hän toimi tässä tehtävässä vuoteen 1938 saakka. Tänä aikana hän kävi kirjurin kurssin Helsingissä vuonna 1924 sekä myöhemmin muita kunnallisalan kursseja.
Vuonna 1938 hänet kutsuttiin johtajaksi Pohjoismaiden Yhdyspankin uuteen konttoriin Ivaloon. Hän kuitenkin jatkoi kunnallislautakunnan puheenjohtajana vuoden 1951 loppuun ja tämänkin jälkeen kunnallisissa luottamustehtävissä: kunnallisvaltuuston puheenjohtajana 1954–1956 ja jäsenenä 1961–1964, sekä kunnallishallituksen puheenjohtajana 1954–1956 ja jäsenenä 1959–1964. Hänellä oli myös eri lautakuntien jäsenyyksiä vuosina 1946–1967.
Hän oli myös kunnan edustajana Maalaiskuntien Liitossa, eri kuntainliitoissa ja Lapin Maakuntaliitossa. Hän pyrki myös useita kertoja kansanedustajaksi ja presidentin valitsijamieheksi, mutta ei tullut valituksi.
Koulutusasioissa sodan jälkeen Kunnan-Antti oli sitä mieltä, että valtion piti vastata koulujen ylläpidosta myös saamelaisalueella. Veli-Pekka Lehtolan (2012) mukaan hän näyttäisi olleen samalla kannalla kuin Inarin kirkkoherra Aho, joka oli ilmoittanut Lapin sivistysseuralle, etteivät häntä kiinnostaneet lainkaan lappalaisten “oma-koulu-hankkeet”.
Perhe ja lapset

Kunnan-Antti oli naimisissa Anna Katri Pekantytär Aikion (1900–1941) kanssa vuodesta 1922 lähtien, mutta he erosivat vuonna 1934. Toisen avioliiton hän solmi v. 1936 Elsa Maria Aikion (1907–1995) kanssa. Toinen avioliitto oli lapseton, mutta ensimmäisestä avioliitosta oli Kunnan-Antilla seuraavat lapset:
Tellervo Aikio (myöh. Pietilä), s. 1922.
Aili Aikio (myöh. Soininen), s. 1923.
Eero Aikio (myöh. Avaskari, 1927–2009), pankin kamreeri.
Rauna Aikio (myöh. Avaskari, myöh. Kaukovalta), s. 1928.
Kunnan-Antin puolisot olivat saamelaisia.
Aikion sukukirjan laatija Rauna Kaukovalta on Kunnan-Antin tytär.
Inarilainen kunnallispoliitikko Anu Avaskari (s. 1956, Tornio) on Eero Avaskarin lapsi ja Kunnan-Antin pojantytär.
Liisa Kulhia

| Liisa Kulhia> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 26.03.1983–20.03.1987  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Helsingin kaupungin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. lokakuuta 1925 Helsinki
Kuollut: 13. syyskuuta 1993 (67 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja
Puoliso:  Sakari Antero Kulhia (1945–1968)
Tiedot
Puolue:  Keskustapuolue
Koulutus:  oppikoulua seitsemän luokkaa
Aune-Liisa Kulhia (o.s. Hällfors, 1. lokakuuta 1925 Helsinki – 13. syyskuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja, kunnallispoliitikko ja kansalaisaktivisti.
Eduskunta

Liisa Kulhia istui eduskunnassa vuosina 1983–1987. Hänet valittiin Suomen keskustan listoilta, mutta hän erosi keskustan eduskuntaryhmästä 1985 ja perusti oman yhden hengen eduskuntaryhmänsä. Hän toimi jäsenenä lakivaliokunnassa, suuressa valiokunnassa ja talousvaliokunnassa. Vuoden 1987 vaaleissa Kulhia putosi eduskunnasta.
Kun eduskunta käsitteli joulukuussa 1985 Suomen liittymistä Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) täysjäseneksi, Kulhia äänesti yhdessä SKDL:n eduskuntaryhmän sekä vihreiden kansanedustajien Ville Komsin ja Kalle Könkkölän kanssa täysjäsenyyttä vastaan.
Metrojupakka

Liisa Kulhia tuli kuuluisaksi 1970-luvulla armottomana ”rötösherrojen” vihollisena. Hän taisteli muun muassa Helsingin metron rakentamista vastaan ja toi julkisuuteen metroon liittyneet taloussotkut. Tilintarkastajan ominaisuudessa Kulhia katsoi vuonna 1982, että metron laitteiden tilauslaskelmista paljastuneet miljoonien markkojen virheet tehtiin tahallaan, yhden laitetoimittajan suosimiseksi.
Helsingin kunnallispoliitikkona

Hän pyrki lisäämään yksityisen henkilön vaikutusmahdollisuuksia kunnallisessa byrokratiassa ja päätöksenteossa. Hänet nimettiin Helsingin kaupungin tilintarkastajaksi 1981. Vuosina 1975–1979 hänellä oli oma tilitoimisto.
Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Kulhia oli vuodesta 1985 kuolemaansa saakka. Hänellä oli oma ”Helsinki 2000” -valtuustoryhmä, johon kuului parhaimmillaan neljä valtuutettua. Vuoden 1992 kunnallisvaaleissa Kulhia oli valtakunnan äänikuningatar noin 11 000 äänellä.
Huomionosoitukset

Toiminnastaan Liisa Kulhia sai Naistoimittajien yhdistyksen Vuoden kellokas -palkinnon 1978 ja Aleksis Kiven Seuran myöntämän Eskon puumerkin 1979.
Hän julkaisi vuonna 1984 muistelmateoksen Itse teossa.
Yksityiselämä

Liisa Kulhia oli naimisissa muun muassa dokumentaristina ja valokuvaajana toimineen Sakari Kulhian kanssa.
Liisa Kulhia kuoli keuhkosyöpään 67 vuoden iässä.
Kirjallisuutta

Kulhia, Liisa: Itse teossa. Tampere: Lehtimiehet Oy, 1984. ISBN 951-95532-5-8.
| n k Keskustapuolueen kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (38):  Aho  Alaranta  Anttila  Eskelinen  Ikonen  Isohookana-Asunmaa  Jokela  Juhantalo  Karpola  Kemppainen  Kietäväinen  Kokko  Kulhia  Kuuskoski-Vikatmaa  Linna  Maijala  Manninen (1983–1987)  Martikainen  Mattila  Nieminen  Pekkala (1983–1986)  Pekkarinen  Pelttari  Pesälä  Pihlajamäki  Pokka  Poutanen  Raudaskoski  Renko (1986–1987)  Ruokola (1983)  Saari  Sutinen  Tenhiälä  Tuomaala  Tähkämaa  Vesterinen  Vihriälä  Väyrynen  Väänänen  Yläjärvi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo
Kun isä tahtoo...

| Kun isä tahtoo> .. |
| --- | --- |
 Manne (Valentin Vaala) ja Vappu (Regina Linnanheimo). Alakuvassa Kyllikki (Emmi Jurkka).
Ohjaaja:  Valentin Vaala
Käsikirjoittaja:  Tauno Tattari
Tuottaja:  Emil Viljanen
Säveltäjä:  Tapio Ilomäki
Kuvaaja:  Björn Soldan
Leikkaaja:  Valentin Vaala
Lavastaja:  Olavi Kauriinvaha
Koreografi:  Thelma Tuulos
Pääosat:  Eino Jurkka Hulda Keskinen Regina Linnanheimo Emmi Jurkka Valentin Vaala
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Bio-Kuva Oy
Ensi-ilta:  8. syyskuuta 1935
Kesto:  77 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kun isä tahtoo... on suomalainen komediaelokuva vuodelta 1935. Tauno Tattarin alkuperäiskäsikirjoitukseen perustuvan elokuvan on ohjannut Valentin Vaala.
Sukkatehtailija August Lampaanpää saa mietittävää, kun hänen suhteensa nuoreen Kyllikkiin uhkaa paljastua erään korun takia. Kaikki vain sen tähden, että tehtailija ja hänen vävyehdokkaansa Manne sattuvat samaan aikaan koruliikkeeseen. Tehtailijalle käy lopulta kalliiksi pitää tyytyväisinä sekä vaimo, ystävätär että tytär Vappu. Finnkino on julkaissut elokuvan myös dvd:nä. Elokuva on mustavalkoinen.
Juoni

Lampaanpään perheessä alkaa kuohua, kun tytär Vappu ilmoittaa menevänsä naimisiin autoasentaja Manne Hietikon kanssa. Äiti hyväksyy alaikäisen Vapun aikeet. Isä, sukkatehtailija August Lampaanpää suuttuu huomatessaan Mannen samaksi mieheksi, jonka hän hetkeä aiemmin tapasi jalokiviliikkeessä. August oli ostamassa korua ystävättärelleen Kyllikki Mattlerille. Manne kertoo korusta, vaan ei Kyllikistä, rouva Lampaanpäälle. Näin Augustin on pakko antaa kallis koru vaimolleen. Kyllikkiä August lepyttelee ostamalla tälle kauneussalongin.
Manne vierailee Kyllikin luona, ja myös August tulee paikalle. Rouva Lampaanpää on alkanut epäillä miehensä uskollisuutta, ja pian hänkin tulee Kyllikin asuntoon. Manne ja August piiloutuvat sängyn alle. Kyllikin koira paljastaa, että sängyn alla on joku. Manne kömpii sängyn alta rouva Lampaanpään nähden, mutta August jää piiloon. Rouva tyrmistyy nähdessään Vapun sulhasen Kyllikin makuuhuoneessa, ja kertoo asiasta Vapulle, joka suuttuu Mannelle. Manne lupaa Augustille vaieta tämän naisasioista sillä ehdolla, että saa Augustin hyväksynnän liitolleen Vapun kanssa.
Rouva Lampaanpää havittelee samaa kauneussalonkia, jonka August osti Kyllikille. Salongin siivooja kertoo Kyllikille rouva Lampaanpään halusta saada salonki. Kyllikki alkaa juonitella, ja niin August joutuu ostamaan salongin toistamiseen. Vapun ja Mannen välit korjaantuvat, kun Vappu varmistuu sulhasensa viattomuudesta. Rouva Lampaanpää käy jälleen Kyllikin asunnossa, jossa hän tapaa myös Mannen ja Vapun, ja paikalle saapuu myös pahaa-aavistamaton August, tosin omilla avaimillaan, mitä rouva Lampaanpää ihmettelee. Kyllikki valehtelee, että August on ostanut huoneiston Mannelle ja Vapulle. August hyväksyy selityksen ja ottaa kunnian itselleen. Kyllikki poistuu, ja tie Mannen ja Vapun avioliitolle on auki.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emmi Jurkka  | … |  Kyllikki Mattler   |
|  Regina Linnanheimo  | … |  Vappu Lampaanpää   |
|  Hulda Keskinen  | … |  rouva Lampaanpää   |
|  Valentin Vaala  | … |  Manne Hietikko   |
|  Eino Jurkka  | … |  August Lampaanpää   |
|  Rakel Linnanheimo  | … |  kauneussalongin omistaja   |
|  Kyösti Erämaa  | … |  Lampaanpään sihteeri   |
|  Otto Noro  | … |  yksi kauppiaista   |
Tuotanto

Kun isä tahtoo... kuvattiin vuosina 1934 ja 1935 Helsingissä ja Huopalahdessa. Ulkokuvia otettiin Sörnäisissä, Kaisaniemessä ja Eirassa sekä Munkkiniemessä.
Kun isä tahtoo... oli Vaalan kuudes ohjaustyö. Talvella 1934 ensi-iltansa saanut Helsingin kuuluisin liikemies oli ollut kaupallinen takaisku, joka vei tuotantoyhtiö Fennican suoritustilaan. Samaan aikaan alettiin kuvata elokuvaa Kun isä tahtoo.... Kuvauksia päästiin jatkamaan, kun Bio-Kuva Oy ja Oy Kinosto ostivat elokuvan negatiivit ja Fennican kuvauskaluston. Loppuvuonna 1934 Kinosto myi osuutensa Bio-Kuvalle.
Regina Linnanheimon sisar Rakel Linnanheimo on sivuroolissa kauneussalongin omistajana. Ohjaaja Vaala esittää itse toista miespääosaa Mannea.
Kun isä tahtoo... saatiin ensi-iltaan alkusyksyllä 1935. Teuvo Tulio käytti elokuvan juonta ainoan komediansa, Vihtorin ja Klaaran, runkona vuonna 1939.
Arviot

Kun isä tahtoo... sai melko myönteisen vastaanoton aikalaiskriitikoilta. Ilta-Sanomien kriitikko arvioi teoksen yhdeksi parhaista suomalaisista elokuvista, joita siihen mennessä oli tehty. Helsingin Sanomissa arvioija piti sitä farssi-, komedia- ja operettikeitoksena, ”joka loppujen lopuksi ei maistunut lainkaan hullummalta”. Uuden Suomen kriitikolle Kun isä tahtoo... oli ”mieluisa yllätys”.
Elokuva-Aitassa kriitikko kirjoitti: ”Valentin Vaala on nuoruudestaan huolimatta jo ohjaajana tunnettu, ja tämä elokuva osoittaa jälleen, että hänellä on filmaattista silmää runsain määrin.” Kriitikko kehui elokuvan näyttelijäsuorituksia, erityisesti Eino Jurkkaa. Regina Linnanheimossa hän näki tulevaisuuden tekijän, jonka näyttelijänlaatua ei kenties kuitenkaan vielä ollut tarpeeksi tutkittu.
Eräs myöhempien aikojen arvioija piti Augustia yhtenä Eino Jurkan parhaista elokuvatehtävistä. Vaala totesi oman valintansa Mannen roolin itse näyttelemiseen olleen ”hairahdus”. Kriitikot ovat kuitenkin maininneet hänen suoriutumisensa täysin kelvolliseksi.
Kuokkastenkoski

Kuokkastenkoski on Valtimonjoen reitin vesistön suussa oleva koski, kyläkunta ja aiempi sahan ja rautaruuklin ympärille muodostunut teollisuusyhdyskunta  Nurmeksessa. Kosken kautta vedet purkautuvat Pielisen Kuokkastenjärveen. Kosken pituus on 350 m, putouskorkeus 8,9 m sekä keskivirtaama MQ 15 m³/s ja suurin virtaama 165 m³/s. Kosken voimaa on hyödynnetty jo pitkään. Vuonna 1962 siihen rakennettiin voimalaitos (uudistettu 1989), jota ylläpitää Nurmeksen Sähkö Oy.
Ensimmäinen saha

Kuokkastenkosken ensimmäinen teollisuuslaitos, saha, valmistui 1840 Alanivaan, jossa alettiin sahata tukkipuita koti- ja ulkomaan markkinoille. Sahan sijainti koskessa oli siihen aikaan välttämätöntä, mutta jo muutaman vuoden kuluessa ongelmaksi koitui valmiin tavaran kuljetus. Tukkien uitto eteenpäin Pielisen yli ja jokia pitkin Joensuuhun sahalle oli huomattavasti halvempaa, kuin valmiin sahatavaran lastaus ensin veneisiin, niillä Kaltimoon ja sieltä talvisin hevosilla edelleen Joensuuhun. Alussa useita kymmeniä työllistänyt ja ympäri vuoden toiminut saha joutui kilpailutilanteen vuoksi seisottamaan toimintaansa osan vuodesta. Pisimmillään saha oli kokonaan seisonnassa vuodesta 1854 vuoteen 1856, koska Venäjän vienti vaikeutui itämaisen sodan tähden ja oli ongelmallista vielä sen jälkeenkin. Kilpailu Joensuun sahojen kanssa kiristyi ja lopulta Antti Juhana Mustonen Joensuusta osti sahan 1861 ja siirsi sen toiminnan Pielisjoen alajuoksun Utrankoskeen, Utraan.