stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sumo
Historia > Klassinen kausi

Ensimmäiset maininnat sumosta ovat peräisin vanhimmasta japanilaisesta kirjallisesta teoksesta, vuonna 712 kirjoitetusta Kojiki (jap. 古事記) -kronikasta, jonka sisältämän tarinan mukaan Japanin saarten omistuksen ratkaisi maailman ensimmäinen sumo-ottelu jumalien Takeminakata ja Takemikazuchi välillä Izumon rannalla nykyisen Shimanen piirikunnan alueella. Jälkimmäinen oli voittoisa ja perusti keisarillisen suvun, johon nykyinen, 126. keisari Naruhitokin yhä kuuluu.
Muinainen sumo oli nykyistäkin vahvemmin sidoksissa japanilaisille ominaiseen šintō (jap. 神道) -uskontoon, jonka sadonkorjuu- ja hedelmällisyysriitteihin sisältyivät seremonialliset sumo-ottelut jumaluuksien ja esi-isien pitämiseksi tyytyväisinä myös tulevien vuosien satojen turvaamiseksi. Tuolloisissa otteluissa ei juuri sääntöjä tunnettu vaan ne saattoivat päättyä jopa ottelijoiden kuolemaan. Kuuluisimmassa tällaisessa ottelussa izumolainen ruukuntekijä Nomi no Sukune haavoitti kuolettavasti naralaista Taima no Kehayaa noin vuonna 23 eaa.
Otteluita järjestettiin paitsi maaseudulla erilaisten uskonnollisten rituaalien yhteydessä myös keisarin hovissa esim. ulkomaisten lähetystöjen huvitukseksi tai kruunajaisten yhteydessä. 45. keisari Shōmu, jonka hallituskausi oli vuosina 724–749, otti tavakseen kerätyttää ottelijoita kuukalenterin mukaan seitsemännen kuukauden seitsemänneksi päiväksi (elokuun alkupäiviä länsimaalaisittain) keisarillisen palatsin puutarhaan ottelemaan ns. sechiezumōa (jap. 節会相撲) tarkoituksenaan rukoilla tällä tavoin siunausta ja menestystä koko Japanin kansalle. Muutamina seuraavina vuosisatoina käytäntö vakiintui, sääntöjä laadittiin ja ottelutekniikoita kehitettiin.
Historia > Keskiaika

Kamakura-shogunaatin aikana (1185-1392) sumon luonne itsepuolustuksellisena tekniikkana korostui samurailuokan ottaessa sumon osaksi taisteluharjoituksiaan. Samoihin aikoihin jujutsu (jap. 柔術) eriytyi sumosta omaksi lajikseen. Muromachi-kauden (1338-1573) alkupuolella yläluokka ei enää suosinut sumoa samalla tavoin kuin aiemmin kunnes lajin suosio palautui 1400-luvun lopulta alkaen entiselleen sisäisten levottomuuksien kiihtyessä. Maaseudulla oteltu kusazumo säilytti koko ajan suosionsa.
Lyhyen Azuchi-Momoyama -kauden (1568-1600) aikana aloittivat toimintansa ensimmäisten puoliammattimaisten ottelijoiden ryhmät, jotka kiersivät maata otellen näytösturnajaisia yleisölle. Tämä perinne elää yhä jungyō (jap. 巡業) -kiertueiden muodossa. Helmikuussa 1578 daimyō Oda Nobunaga kutsutti linnassaan järjestettävään turnaukseen yli 1500 ottelijaa, jolloin ensimmäistä kertaa jouduttiin väenpaljouden vuoksi määrittelemään ottelualue, dohyō (jap. 土俵), kullekin otteluparille. 1700-luvun alussa vakiintui käytäntö rajata dohyō puoliksi maan sisään kaivetuilla riisilyhteillä.
Historia > Edo-kausi

Levottomuuksien päätyttyä Tokugawa-shogunaatin perustamiseen vuonna 1603 alkoi sumo kehittyä kohti nykyistä ōzumōa. Daimyōt palkkasivat kaikkialta Japanista lupaavia sumōtoreja ottelemaan nimissään. Nämä saivat vaivojensa palkaksi tuntuvia palkkioita, herransa nimeä kantavan seremoniallisen vaatteen, ottelunimensä tuolloin ilmestymisensä aloittaneisiin virallisiin rankkauslistoihin,(jap. 番付, banzuke) ja jotkut jopa samurain statuksen. Useat näistä tavoista ovat yhä käytössä, joskin muuntuneina nykyajan vaatimuksia vastaaviksi.
Pitkittynyt rauhankausi toi mukanaan myös kanjinzumōn (jap. 勧進相撲), jossa otteluja seuraava yleisö osoitti kiitollisuutensa sumōtoreille lahjoituksin, joista maksettiin paitsi sumōtorien palkkiot myös temppelien, siltojen ja muiden vastaavien yleishyödyllisten hankkeiden rakennus- ja korjauskuluja. Kanjinzumō kukoisti erityisesti Osakassa ja Kiotossa, jossa perustettiin ensimmäinen organisaatio ōzumōa hallinnoimaan. Pian lajin painopiste siirtyi kuitenkin tuolloiseen Edoon eli Tokioon, jossa se on sittemmin pysynyt. Näihin aikoihin perustettiin myös ensimmäiset sumotallit eli heyat (部屋) ottelu-uransa lopettaneiden sumōtorien siirtyessä valmentamaan nuorempaa sukupolvea. Muutamat näistä heyoista ovat yhä toiminnassa, vaikka moni onkin jäänyt historian lehdille.
1700- ja 1800-lukujen vaihteessa ōzumō koki ensimmäisen kultakautensa legendaaristen sumōtorien kuten mestari Raidenin ja suurmestari Tanikazen villitessä yleisöä. Suosio tasaantui 1800-luvun kuluessa ja Japanin aukaistessa porttinsa ulkomaailmalle 1860-luvulta lähtien. Yhteiskunnallinen liikehdintä vei yleisön huomion pois huvituksista, joka luonnollisesti vaikeutti sumōtorien toimeentuloa. Takasago Uragoro -niminen sumōtori johti huonolla menestyksellä kapinaliikettä 1870-luvulla ōzumōn nykyaikaistamiseksi erityisesti sen tulonjaon osalta. Keisari Mutsuhiton henkilökohtainen saapuminen turnaukseen vuonna 1884 ja suurmestari Umegatani I:n taidokas sumo elvyttivät lajin suosiota.
1900-luvun alun kansallinen innostuneisuus mm. Venäjää vastaan käydyn voittoisan sodan ansiosta näkyi myös ōzumōn suosion kasvuna. Ensimmäistä kertaa ōzumōsta käytettiin termiä kokugi (国技), kansallislaji. Suurmestarit Hitachiyama ja Tachiyama hallitsivat tapahtumia dohyōlla. Perinteisen vyöotteisiin perustuvan yotsuzumōn (四つ相撲) rinnalle alkoi yleistyä vastustajan dohyōlta ulos työntämiseen perustuva oshizumō (押し相撲).
Noin 15000 katsojan Jōsetsukan-stadion valmistui vuonna 1909 vain tuhoutuakseen ensin tulipalossa vuonna 1917 ja uudelleen 1923 maanjäristyksessä. Toistamiseen uudelleen rakennettu stadion kärsi vaurioita Yhdysvaltojen pommituksissa maaliskuussa 1945 ja joutui nöyryyttävästi toimimaan luistelukenttänä sodan jälkeen kuin Japanin täydellistä tappiota alleviivatakseen.
Historia > Nihon Sumō Kyokain aika

Ennen maailmansodan syttymistä ōzumō oli kuitenkin ehtinyt organisatorisesti muotoutua nykyisen kaltaiseksi. Vuonna 1927 perustivat 88 tokiolaista ja 17 osakalaista valmentajaa Nihon Sumō Kyōkain (日本相撲協会), joka nykyäänkin on ōzumōa hallinnoiva järjestö. Pian perustamisensa jälkeen järjestön olemassaoloa koeteltiin kun 6. tammikuuta 1932 korkea-arvoinen sumōtori Tenryu Saburo johdatti suuren osan kahden ylimmän divisioonan sumōtoreista pois kyokain alaisuudesta vaatien sen toimintatapojen perinpohjaista uudistamista, johon NSK:n johto ei kuitenkaan ollut valmis. Vuoden 1937 loppuun mennessä aluksi jonkinlaista suosiota nauttinut kapinaliike oli kuitenkin kuihtunut pois ja kaikki siihen osallistuneet Tenryuta itseään lukuun ottamatta palanneet NSK:n alaisuuteen. Kapinan vielä kestäessä NSK:lle uskollinen Futabayama Sadaji nousi rivimiehestä tarunhohtoiseksi suurmestariksi muodostuen Japanin sotilaallisen mahdin ja maskuliinisen voiman ruumiillistumaksi.
Sodan päätyttyä NSK oli muun Japanin yhteiskunnan tavoin nollapisteessä. Vuonna 1950 NSK rakennutti suurin ponnistuksin uuden stadionin Sumida-joen toiselle puolen Kuramaen kaupunginosaan. Kolme vuotta myöhemmin Japanin yleisradioyhtiö NHK aloitti turnausten televisioinnin, joka toi ennennäkemättömän suuren yleisön ōzumōlle. Radioinnit oli aloitettu jo 1928. Vuonna 1958 turnausohjelma vakiintui nykyiseen kuuden vuosittaisen suurturnauksen järjestelmään, jossa tammi-, touko- ja syyskuun turnaukset otellaan Tokiossa ja maalis-, heinä- ja marraskuun turnaukset muissa kaupungeissa (Osaka, Nagoya ja Fukuoka).
1960-luvun valtias oli suurmestari Taihō Kōki, jonka ylivoima toimi hetkittäin suorastaan itseään vastaan. 1970-luvulla johdon otti itselleen nykyinen NSK:n puheenjohtaja Kitanoumi Toshimitsu, joka nousi vuonna 1974 kaikkien aikojen nuorimmaksi suurmestariksi. 1980-luvun menestynein oli puolestaan pienehkö, mutta tulinen ja vahva Chiyonofuji Mitsugu. Vuonna 1985 valmistui nykyinen stadion, Ryogoku Kokugikan (両国国技館), Sumida-joen itärannalle ōzumōlle perinteiseen Ryogokun kaupunginosaan.
1990-luvulle tultaessa ulkomaalaisten sumōtorien esiinmarssi oli lopullisesti totta, vaikka jo 1972 ensimmäinen ulkomaalainen, Takamiyama Daigorō, oli voittanut turnauksen. Jättiläismäinen havaijilainen Konishiki Yasokichi ylsi hyvin lähelle ylennystä suurmestariksi vuonna 1992 ja vuotta myöhemmin hänen maanmiehensä Akebono Taro onnistui siinä. Alun perin Länsi-Samoalta kotoisin oleva Musashimaru Kōyō täydensi havaijilaisten menestyksen nousullaan suurmestariksi vuonna 1999. Koko vuosikymmenen ajan otsikoita hallitsi näiden kolmen kamppailu erityisesti Hanadan suurmestariveljesten (Wakanohana III Masaru & Takanohana II Kōji) kanssa.
2000-luvulle tultaessa mongolit ovat merkittävin ulkomaalaisten sumōtorien ryhmä suurmestarien Asashōryū Akinori ja Hakuho Shō seurattua 90-luvun Ōshima-tallin pioneerien, Kyokushuzan Noborun ja Kyokutenho Masarun, jalanjälkiä. Myös eurooppalaiset sumōtorit ovat viime vuosina saavuttaneet menestystä bulgarialaissyntyisen mestari Kotooshu Katsunorin johdolla.
Liitot ja kansainväliset kilpailut > Japanissa

Japanin ammattisumoliitto (Nihon Sumō Kyokai) on Japanin opetus-, tiede- ja kulttuuriministeriön alainen järjestö, joka hallinnoi noin tuhannesta ihmisestä muodostuvan ammattisumoyhteisön (sumōkai, 相撲会) jokapäiväistä toimintaa.
Japanin amatöörisumoliitto perustettiin Meiji-kauden loppupuolella vuoden 1909 jälkeen. Japanin sumoliitto perustettiin 1964.
Liitot ja kansainväliset kilpailut > Muualla maailmassa

Sumoa on yritetty kansainvälistää viime vuosikymmeninä. Kansainvälinen sumojärjestö (ISO) perustettiin vuonna 1983, ja alettiin järjestää kansainvälisiä kilpailuja. Kansainvälinen sumoliitto (ISF) korvasi ISO:n vuonna 1992. Sumon ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut pidettiin 1992 Tokiossa, ja mukana oli painijoita 20 maasta. Kisojen seurauksena maailmalla alettiin perustaa kansallisia sumoliittoja. Suomen sumoliitto perustettiin vuonna 1995. Kansainväliseen sumoliittoon kuuluu nykyisin lähes 90 maata.
Tärkeimpiä kansainvälisiä arvokilpailuja ovat maailmanmestaruuskilpailut, naisten maailmanmestaruuskilpailut, nuorten maailmanmestaruuskilpailut ja Aasian-mestaruuskilpailut. Päästäkseen olympialajiksi sumon täytyy olla tasa-arvoista, ja sillä täytyy olla myös naisharrastajia, minkä vuoksi lajia onkin pyritty markkinoimaan myös naisille. Naisten maailmanmestaruuskilpailuja on järjestetty vuodesta 2007 alkaen.
Japanin ulkopuolella sumoa harjoitetaan osin eri tavalla kuin Japanissa, ja ulkomaalaisilla on ollut pieni vaikutus lajin sääntöihin ja käytäntöihin. Esimerkiksi pelkkä perinteinen japanilainen lannevaate ei ole useinkaan suosittu otteluasu muualla, joten painijoilla on usein trikoot tai housut sen alla. Ulkomaalaiset painijat tuovat joskus muista kamppailulajeista tuttuja tekniikoita sumoon. Lajiin ovat tulleet myös painokategoriat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sumo Wikimedia Commonsissa
Ryogoku Kokugikan -hallin sumoareena, jonka dohyōn yllä tsuriyane-katos.
Painijoita ja erotuomari dohyōlla. Käynnissä ensimmäisen divisioonan esittely eli dohyō-iri-seremonia, jossa keshomawasheihin pukeutuneet painijat esitellään yleisölle.
Kenties kaikkien aikojen legendaarisin rikishi, mestari (ōzeki) Raiden Tame'emon.
Kurskin kuvernementti

Kuvernementin kartta.
Kurskin kuvernementti (myös lääni, ven. Ку́рская губе́рния, Kurskaja gubernija) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1928. 1900-luvun alussa sen pinta-ala oli 46 458 neliökilometriä. Asukkaita oli 2 371 000 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Kurskin kaupunki.
Kuvernementin vaakuna.
Vuonna 1779 perustettiin Kurskin käskynhaltijakunta, joka vuonna 1796 muutettiin kuvernementiksi. Se rajoittui pohjoisessa Orjolin, idässä Voronežin, etelässä Harkovan ja Pultavan sekä lännessä Tšernigovin kuvernementteihin.
Vuonna 1914 Kurskin kuvernementtiin kuului 15 kihlakuntaa, joiden keskuksina toimivat Belgorod, Dmitrijev, Fatež, Graivoron, Korotša, Kursk, Lgov, Novyi Oskol, Obojan, Putivl, Rylsk, Staryi Oskol, Štšigry, Sudža ja Tim. Muita kaupunkeja olivat Bogatyi, Hotmyžsk ja Miropolje. Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 77,3 % venäläisiä ja 22,2 % ukrainalaisia.
Vuonna 1925 osa Kurskin kuvernementista yhdistettiin Ukrainan neuvostotasavaltaan. Kuvernementti lakkautettiin vuonna 1928 ja sen alue liitettiin Keskisen mustanmullan alueeseen. Kurskin alue perustettiin vuonna 1934.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Entsiklopedija Brokgauza i Jefrona (venäjäksi)
| n k Venäjän keisarikunnan hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
| Kuvernementit |  Arkangel  Astrahan  Aunus  Baku  Bessarabia  Grodno  Harkova  Herson  Holm  Irkutsk  Jaroslavl  Jekaterinoslav  Jelizavetpol  Jeniseisk  Jerevan  Kaluga  Kaunas  Kazan  Kiova  Kostroma  Kursk  Kutaisi  Kuurinmaa  Liivinmaa  Minsk  Mogiljov  Moskova  Nižni Novgorod  Novgorod  Orenburg  Orjol  Penza  Perm  Pietari  Pihkova  Podolia  Pultava  Rjazan  Samara  Saratov  Simbirsk  Smolensk  Stavropol  Tambov  Tauria  Tbilisi  Tobolsk  Tomsk  Tšernigov  Tšernomorskaja  Tula  Tver  Ufa  Vilna  Viro  Vironmaa  Vitsebsk  Vjatka  Vladimir  Vologda  Volynia  Voronež  |  |
| Oblastit (alueet) |  Akmolinsk  Amur  Batum  Dagestan  Don  Fergana  Jakutsk  Kamtšatka  Kars  Kuban  Primorje  Sahalin  Samarkand  Semipalatinsk  Semiretšje  Syrdarja  Taka-Baikal  Taka-Kaspia  Terek  Turgai  Uralsk  |  |
| Kongressi-Puolan kuvernementit |  Kalisz  Kielce  Łomża  Lublin  Piotrków  Płock  Radom  Siedlce  Suwałki  Varsova  |  |
| Suomen suuriruhtinaskunta |  Hämeen lääni  Kuopion lääni  Mikkelin lääni  Oulun lääni  Turun ja Porin lääni  Uudenmaan lääni  Vaasan lääni  Viipurin lääni  |  |
Mustat seminolet

Piirros mustasta seminolesta
Mustat seminolet on nykyhistorioitsijoiden käyttämä käsite amerikkalaisesta kansanryhmästä, joka polveutui orjista, jotka karkasivat isänniltään Etelä-Carolinan ja Georgian rannikoilta Floridan metsiin. Siellä karanneet orjat liittyivät paikallisiin intiaaniheimoihin, joista suurin oli seminolet. Nykyisin mustien seminolien jälkeläisiä asuu Oklahomassa, Teksasissa, Meksikossa ja Bahama-saarilla.
Historia > Alkuperä

Ensimmäiset afrikkalaiset saapuivat Pohjois-Amerikkaan espanjalaisten mukana vuonna 1526. Retkikunnan aikomus oli perustaa siirtokunta nykyisen Etelä-Carolinan rannikolle, mutta hanke epäonnistui. Kaksi vuotta myöhemmin purjehti mustilla orjilla vahvistettu Álvar Núñez Cabeza de Vacan retkikunta Floridaan. Brittiläiset eivät tuoneet mustia orjia ensimmäisten siirtokuntiensa mukana, vaan aloittivat orjatyövoiman kuljetukset vasta vuonna 1619, jolloin Jamestowniin kuljetettiin 20 Afrikasta siepattua miestä ja naista.
Historia > Passi vapauteen

Espanjalaiset hallitsivat Floridaa 1600-luvulta 1800-luvulle. Floridan intiaanit kuitenkin katosivat kokonaan eurooppalaisten tuomien tautien ja brittiläisten tukemien intiaanihyökkäysten takia. Alueen puolustaminen brittejä vastaan onnistui vain organisoimalla intiaanit puolustusjoukoiksi. Koska Florida autioitui Espanja rohkaisi orjia ja intiaaneja pakenemaan brittien alueilta Floridaan. Jo vuonna 1704 Apalacheen provinssin espanjalainen kuvernööri antoi julistuksen, jossa karanneille mustille orjille luvattiin vapautuspaperit.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” |  Kuka tahansa Carolinan musta, (kristitty tai ei, orja tai vapaa), joka haluaa pakolaiseksi saa täydellisen vapauden. Ne jotka eivät halua jäädä provinssiin, voivat matkustaa minne tahansa vapaan miehen papereilla, jotka kirjoitan heille kuninkaan suostumuksella | ” |
– kuvernööri José de Zúñiga y la Cerda. 
Passi vapauteen herätti kiinnostusta mustan orjatyövoiman keskuudessa ja nopeasti Florida ansaitsi maineen "Vapauden satamana". Monista Floridaan houkutelluista mustista pakolaisista muodostettiin puolustusjoukkoja ja heidän taistelutahtonsa oli hyvä, olivathan he vapautuneet espanjalaisten avulla. Osa mustista päätti paeta Floridan sademetsiin, joissa heitä hyödytti Afrikasta periytyvä sademetsän tuntemus ja immuniteetti monille trooppisille taudeille.  Samaan aikaan alueelle kulkeutui myös creekien liittokunnan intiaani-pakolaisia, joita alettiin kutsua  seminoleiksi.  Osa Seminoleista ja mustista orjista taistelivat brittien puolella Amerikan vallankumouksessa ja tästä alkoi pitkä liittolaissuhde mustien ja seminolien välillä.
Historia > Seminolien rinnalla Yhdysvaltoja vastaan

Yhdysvaltain vapaussodan (1775–1783) aikana ja sen päätyttyä yhä useammat mustat pakenivat Floridaan ja elivät läheisessä suhteessa seminoleihin. Rauhoittaakseen orjansa menettäneitä georgialaisia ja carolinalaisia Yhdysvaltain hallitus yritti creekien liittokunnan avulla pakottaa mustat palaamaan takaisin isäntiensä luo. Myös Floridan Uuden Espanjan hallitus oli tietoinen mustien majoittumisesta seminolien maille ja esitti vaatimuksia orjien palauttamisesta. Seminolet kuitenkin torjuivat muiden puuttumisen sisäisiin asioihinsa.
Kun 1800-luku alkoi, seminolien, espanjalaisten ja amerikkalaisten keskinäiset välit huononivat. Alabamassa vuosina 1813-1814 käyty Creek-sota vei huomion hetkeksi toisaalle, mutta sodan päätyttyä etelävaltioiden huomio kiinnittyi uudelleen Floridaan, jonne mustat seminolet olivat ehtineet perustaa monia kyliä. Koko etelävaltioiden orjanpito-kulttuuri oli vaarassa luhistua mustien pakolaisten vuoksi ja tilanteen korjaamiseksi kenraali Andrew Jackson johti vuonna 1816 miehensä rankaisemaan seminoleja ja palauttamaan karanneet orjat isännilleen. Mustien seminolien varuskunta "Negro Fort" poltettiin ja useita heidän kyliään hävitettiin. Sodan päätteeksi Espanja pakotettiin myymään Florida Yhdysvalloille.
Vuonna 1823 seminolet saivat reservaatin Floridan keskiosasta ja mustat seminolet seurasivat heidän mukanaan. Kun Andrew Jackson valittiin presidentiksi vuonna 1829, hän ehdotti ensimmäisessä vuotuisessa selonteossaan kongressille ajatuksen kaikkien itäisten intiaanien siirtämisestä Mississippijoen länsipuolelle. Pakkomuutto koski myös mustia seminoleja, jotka lisäksi aiottiin erottaa muista seminoleista. Kyynelten tien nimellä tunnettu pakkomuutto ei kuitenkaan käynnistynyt hallituksen toivomalla tavalla ja tilanne johti vuonna 1835 uuteen sotaan seminolien ja Yhdysvaltain välillä. Mustat seminolet osallistuivat taisteluihin ja vihollisuudet jatkuivat vuoteen  1842.
Historia > Siirtyminen Meksikoon

Saman vuoden aikana mustat seminolet muuttivat Oklahoman intiaaniterritorioon, jonne siirrettiin myös pääosa seminoleista. Merkittävin seuraus sodasta oli molempien ryhmien keskinäisten välien huononeminen. Lisäksi ympärillä asui pelkkiä vihollisia kuten creekit, cherokeet, chickasawit ja choctawit, jotka kaikki kohtelivat mustia orjiaan huonosti.
Eniten ongelmia mustille seminoleille aiheutui heidän asemastaan intiaaniterritoriossa, sillä seminolien alistuessa creekien määräysvallan alle, joutuivat mustat seminolet creekien orjalakien alaisiksi. Seminolet kieltäytyivät auttamasta mustia ystäviään koska pitivät näitä syyllisinä pakkomuuttoon.  Lisäksi Yhdysvaltain oikeusministeri määräsi mustat seminolet maan lain alaisiksi orjiksi ja kielsi heitä omistamasta aseita tai muuta omaisuutta. Tämä oli musertava isku mustien kommuunien itsenäisyydelle. Kun myöskään Yhdysvaltain armeijalta ei riittänyt ymmärtämystä mustille  seminoleille, suurin osa heistä jätti Oklahoman ja seurasi johtajaansa Juan Caballoa Meksikoon, jonne seminole-päällikkö Wild Cat aikoi perustaa intiaanien ja mustien muodostaman siirtokunnan. Meksikon presidentti Antonio López de Santa Anna oli luvannut Wild Catille sopivan maa-alueen Coahuilasta.
Myös monet isänniltään karanneet mustat pyrkivät Meksikoon, jossa orjuus oli kielletty. Orjien palauttamisesta luvattu palkkio sai palkkionmetsästäjät liikkeelle ja tähän orjien jäljittämiseen osallistuivat muun muassa comanchet, jotka kohtelivat säälimättömästi kiinni saamiaan mustia.
Coahuilassa Caballon ja Wild Catin ryhmät perustivat kaksi erillistä siirtokuntaa, jotka molemmat antoivat aseellista tukea Meksikon armeijalle ja valvoivat Yhdysvaltain puolelta tulleita rajanylityksiä. Mustien seminolien nimi muuttui muotoon mascogos ja he perustival El Moralin siirtokunnan, joka tarjosi  suojapaikan rajan yli tulleille pakolaisille.  Vuonna 1855 joukko Texasin rangereita lähetettiin tuhoamaan semiinolien asutukset, mutta mustien ja intiaanien saumaton yhteistyö pysäytti hyökkäykset ja rangerit joutuivat vetäytymään Texasiin. Kun  Wild Catin siirtolunnan  soturit 1860-luvun alussa  palasivat takaisin Oklahomaan, mustat seminolet jäivät Meksikoon. Vasta 1870-luvun alussa, kun orjuus Yhdysvalloissa oli kielletty, osa mustista seminoleista siirtyi Oklahomaan. Heille luvattiin täysi armeijan suojelu heidän liittyessään  uudelleen seminoleihin. Yhdysvaltain armeija palkkasi monia mustia seminoleja myös tiedustelijoiksi eteläisille sotakentille ja vuonna 1875 kolme tiedustelijaa palkittiin kongressin myöntämällä Medal of Honorilla.
Historia > Nykyaika

Nykyään mustien seminolien jälkeläiset asuvat hajallaan eri puolilla Yhdysvaltoja ja Karibian saaristoa. Suurin ryhmä asuu Seminolen piirikunnassa Oklahomassa, jossa heidän lasketaan seminolien kansakunnan jäseniksi.  Texasissa asuu edelleen Yhdysvaltain ratsuväessä palvelleiden mustien seminolien jälkeläisiä ja Nacimenton kaupungista Coahuilasta löytyy oma yhteisönsä. Floridasta sotia paenneiden esi-isiän jälkeläisiä asuu edelleen Bahaman Andros-saarilla. Nämä ryhmät ovat kadottaneet lähes kaikki kontaktit toisiinsa.
Kulttuuri

Mustien seminolien kulttuuri muotoutui 1800-luvun alussa ja sisälsi sekoituksen intiaani-, orja- ja afrikkalaisvaikutteita. Heidän käyttämänsä vaatetus noudatteli seminolien tyylisuuntaa ja myös ruoanvalmistukseen liittyvät asiat oli omaksuttu seminoleilta. Uskonto  muotoutui monien eri uskontojen toisiinsa sulautumisesta ja kylien nimissä heijastui aito afrikkalainen perinne. Mustien seminolien alun perin puhumasta englannin kielestä muodostui afroseminolinen kreoli.
Mustat seminolet muodostuivat kolmesta eri luokasta, jotka olivat: orjat, verovelvolliset ja vapaat mustat.  Kaikki luokat kuuluivat seminolien liittolaisuuteen vaikkakin vapaiden mustien luokka muodosti omia kyliään seminolien asutusten lähelle. Kylissä heillä oli omat johtajansa ja poliittiset järjestelmänsä.Orjan asemassa olevat olivat varakkaiden päällikkösukujen orjia. Eräiden arvelujen mukaan orjat olivat brittiläisten upseerien antamia "kuninkaan lahjoja" vastineeksi seminolien tekemille palveluksille. Aikalaislähteiden mukaan mustat ottivat kiinteästi osaa seminolien hyökkäyksiin 1790-luvulta eteenpäin.
Piirros Juan Caballosta eli John Horsesta, joka oli merkittävin mustien seminolien johtajista
Vierumäki (Heinola)

| Vierumäen kylä |
| --- | --- |

Kaupunki:  Heinola
Suuralue:  Päijät-Häme
Koordinaatit:  61.1061°N, 25.9306°E
Väkiluku:  760 405 (taajama)
Vierumäen kylä on kylä ja taajama Heinolan kaupungin eteläosassa Päijät-Hämeen maakunnassa lähellä Lahtea. Asukkaita Vierumäellä on 760 ja työpaikkoja noin 1 100. Vuonna 2019 Vierumäen taajamassa asui 405 asukasta. Vierumäeltä on matkaa Heinolan keskustaan noin 13 kilometriä, Lahteen 22 kilometriä ja pääkaupunkiseudulle 120 kilometriä.
Vierumäki valittiin vuonna 2011 Päijät-Hämeen vuoden kyläksi.
Palvelut ja yritykset

Vierumäen palveluihin kuuluu Suomen urheiluopisto, liikenneasema, kaksi kauppaa, kylpylä, kioski, hotelleja, ravintoloita, Postin pakettiautomaatti ja Alkon noutopiste.
Vierumäellä toimii koulu, jossa on luokat 0–6. Samassa rakennuksessa koulun kanssa toimii päiväkoti. Yksi Haaga-Helia ammattikorkeakoulun kampuksista sijaitsee Vierumäellä.
Vierumäellä on noin 1 000 työpaikkaa ja kaksi teollisuusaluetta. Vierumäellä toimivia yrityksiä ovat Artome, Betset, Holiday Club, Oiva Wood Solutions, Versowood ja Weckman Steel. Vierumäen yrityspuistossa on tilaa yrityksille yli 100 000 kerrosneliömetriä.