stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinisulkahautoja
Koko ja ulkonäkö

Sinisulkahautoja voi kasvaa enintään 15 senttimetrin mittaiseksi. Koiraat ovat naaraita kookkaampia ja värikkäämpiä. Evät, erityisesti vatsaevä, ovat myös koirailla pidempiä kuin naarailla.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinisulkahautojaa tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä. Laji elää noin 2–10 metrin syvyisessä ja 23–25 asteen lämpöisessä vedessä. Ravinnokseen se käyttää planktonparvissa ajelehtivia mikro-organismeja. Naaras hautoo mätimunia suussaan. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sinisulkahautojan elinvoimaiseksi lajiksi.
Sinisäiläkolibri

| Sinisäiläkolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Säiläkolibrit Heliomaster
Laji::  furcifer
Kaksiosainen nimi
 Heliomaster furcifer  (Shaw, 1812) 

Katso myös
   Sinisäiläkolibri Wikispeciesissä   Sinisäiläkolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinisäiläkolibri (Heliomaster furcifer) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Sinisäiläkolibri kasvaa noin 13 cm pitkäksi. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Koiras on päästään ja selästään vihreä ja otsa on kiiltävän sinivihreä. Kurkussa on violetti tai vaaleanpunainen laikku ja niskassa on pitkiä sinisiä sulkia. Rinta ja vatsa ovat väriltään siniset. Naaras on selästään ruskehtavan vihreä ja päälaki on punaruskea. Vatsa naaraalla on valkoinen ja harmaantuu alaperää kohden. Linnun pyrstö on pitkä, haarautunut ja väriltään vihreä. Naaraalla pyrstön kärjet ovat valkoiset. Nokka on pitkä, hieman alaspäin kaartuva ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sinisäiläkolibria tavataan Brasilian etelä- ja keskiosista, Paraguaysta, Uruguaysta ja Argentiinasta. Satunnaisia havaintoja on myös Kolumbiasta ja Ecuadorista. Sen elinympäristöä ovat pääasiassa kosteat metsät ja metsien reunamaat, mutta sitä voidaan tavata myös savanneilta ja pensaikkomailta. Sinisäiläkolibrin ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi. Lajin pesimäkausi kestää marraskuulta maaliskuulle. Sinisäiläkolibri rakentaa kuppimaisen pesän kasvimateriaaleista ja naaras munii kaksi munaa.
Vehnäpelto ja variksia

| Vehnäpelto ja variksia |
| --- | --- |

Nimi:  Vehnäpelto ja variksia
Tekijä:  Vincent van Gogh
Valmistumisvuosi:  1890
Taiteenlaji:  maalaus
Korkeus:  51 cm
Leveys:  101 cm
Sijainti:  Van Gogh -museo
Paikkakunta:  Amsterdam
Koordinaatit:  52°21'29.999"N, 4°52'52.000"E
Vehnäpelto ja variksia on Vincent van Goghin öljyvärimaalaus heinäkuulta 1890. Se on Van Goghin maalauksista ehkä rajuimmin maalattu ja kuvastaa Van Goghin silloista surullista ja yksinäistä tunnetilaa monin keinoin: värein, sommitelmaltaan ja siveltimenvedoin. Van Gogh maalasi teoksen Auversissa vähän ennen itsemurhaansa.
Sininokimesikko

| Sininokimesikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Mesikot Meliphagidae
Suku::  Nokimesikot Melidectes
Laji::  belfordi
Kaksiosainen nimi
 Melidectes belfordi  (De Vis, 1880) 
Alalajit 
 M. b. belfordi  M. b. joiceyi  M. b. kinneari  M. b. schraderensis 
Katso myös
   Sininokimesikko Wikispeciesissä   Sininokimesikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sininokimesikko (Melidectes belfordi) on Papua-Uudessa-Guineassa tavattava mesikkoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sininokimesikko on noin 27 cm. Lajin pää ja kurkku ovat väriltään mustat. Silmien ympärillä on höyhenistä paljas sininen alue. Nokasta lähtee alaspäin suuntautuva valkoinen viiru. Selkä ja rinta ovat väriltään harmaat ja vatsa ja alaperä ovat ruskehtavat. Sininokimesikon siivissä on tiheästi oliivinvihreitä raitoja. Ulkonäöltään laji muistuttaa valko-otsamesikkoa (Melidectes rufocrissalis), mutta valko-otsamesikon voi erottaa keltaisen silmänympärystän, valkoisen otsan ja nokan värin perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sininokimesikkoja tavataan Papua-Uudessa-Guineassa. Sen elinympäristöä ovat useat erityyppiset metsät. Korkealla vuoristossa laji elää kitukasvuisissa puissa ja pensaikossa vuoristoniittyjen laitamilla.
Lisääntyminen ja ravinto

Sininokimesikkojen pesimäkausi kestää toukokuusta heinäkuulle. Kuppimainen pesä rakennetaan sammalista ja tikuista. Linnun ravinto koostuu kasvien medestä ja selkärangattomista eläimistä. Laji on aggressiivinen muita lintuja kohtaan ruokaillessaan.
Sininokipääsky

| Sininokipääsky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pääskyt Hirundinidae
Suku::  Nokipääskyt Psalidoprocne
Laji::  pristoptera
Kaksiosainen nimi
 Psalidoprocne pristoptera  (Ruppel, 1840) 
Katso myös
   Sininokipääsky Wikispeciesissä   Sininokipääsky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sininokipääsky (Psalidoprocne pristoptera) on laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tavattava pääskyihin kuuluva varpuslintu. Toisinaan osan sininokipääskyn alalajeista katsotaan olevan oma lajinsa esimerkiksi P.orientalis ja P.holomelas.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sininokipääsky on 13–15 cm. Väritykseltään laji on vihreän- tai sinisenkiiltävän musta. Eräillä alalajeilla, kuten P.p.orientalis-alalajilla, on valkoista siipien alapinnalla. Pyrstö on pitkähkö ja haarapäinen. Siivet ovat lyhyehköt ja kapeat. Koiras ja naaras muistuttavat ulkonäöltään toisiaan. Nuoret linnut ovat väritykseltään tummanruskeita ja höyhenpuvusta puuttuu aikuisille sininokipääskyille tyypillinen kiilto.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sininokipääskyä tavataan lähes koko Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Laji puuttuu ainoastaan Somaliasta, Madagaskarista, Namibiasta ja Botswanasta. Lajin elinympäristöä ovat ikivihreät metsät ja metsien aukiot. Lajia tavataan usein vesialueiden läheisyydessä. mutta myös kuivemmiltakin alueilta.
Elintavat

Sininokipääskyt liikkuvat yksin tai pienissä löyhissä parvissa. Sininokipääskyt ovat yksiavioisia ja etsivät itselleen uuden puolison vasta entisen kuoltua. Lajin pesä sijaitsee maan kolossa ja naaras munii yhdestä kolmeen valkoista munaa.
Laji syö selkärangattomia eläimiä ja pyydystää niitä ilmasta sekä puiden lehvästön joukosta.
Veckoblad för Uppfostran och Undervisning

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Veckoblad för Uppfostran och Undervisning oli Helsingissä vuosina 1834–1835 ilmestynyt ruotsinkielinen kasvatusopillinen aikakauslehti.
Tunnetun pedagogin Odert Henrik Gripenbergin julkaisema ja toimittama Veckoblad för Uppfostran och Undervisning oli Suomen ensimmäinen tieteellisen erikoisalan aikakauslehti. Se käsitteli kasvatustieteen metodeja ja pohti opetuksen tarkoituksia ja päämääriä. Gripenbergin näkemykset perustuivat G. I. Hartmanin empiirisen havainnoinnin filosofiaan ja Pestalozzin käytännöllisiin ajatuksiin. Raskassoutuinen, lähinnä opettajien parissa kannatusta saanut Veckoblad ilmestyi vain vajaan vuoden ajan.
Aiheesta muualla

Veckoblad för Uppfostran och Undervisning digitoituna kansalliskirjastossa
E. J. Vehmas

E. J. Vehmas
Einari Johannes Vehmas (18. joulukuuta 1902 Sääksmäki – 29. marraskuuta 1980 Otalampi, Vihti) oli sodanjälkeisen ajan vaikutusvaltaisin suomalainen taidekriitikko ja Ateneumin taidemuseon apulaisintendentti.
E. J. Vehmaan vanhemmat olivat sääksmäkeläinen maanviljelijä Kustaa Erland Vehmas ja Matilda Jaakkola. Vehmas kävi Tampereen klassillisnen lyseon ja kirjoitti ylioppilaaksi 1922. Hän opiskeli aluksi lääketiedettä ensin 1922–1924 Turun yliopistossa ja vuodesta 1926 Helsingin yliopistossa. Vuodesta 1929 alkaen hän opiskeli kirjallisuutta ja estetiikkaa, taidehistoriaa sekä romaanista ja pohjoismaista filologiaa. Vehmas valmistui filosofian maisteriksi 1934. Hänen pro gradu -työnsä käsitteli Marcel Proustia, josta ei tuolloin vielä ollut kirjoitettu suomeksi juuri mitään.
Alkaessaan opiskella Helsingissä hän tutustui tulenkantajien kirjallisuuspiiriin ja kirjoitti ryhmän Tulenkantajat-lehteen. Hän avioitui taidemaalari Sylvi Kunnaksen kanssa vuonna 1930, ja heidän tyttärensä on Inari Neuvonen (s. 1931). Kirjailija Kirsi Kunnas on Vehmaan tytärpuoli. Vehmas toimi Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikon apulaisena ja F. E. Sillanpään yksityissihteerinä 1934–1936 sekä 1937–1945 Helsingin yliopiston kemian laitoksen kanslistina. Talvi- ja jatkosodassa Vehmas toimi lääkintäjoukoissa.
Kuvataidekriitikon uran Vehmas aloitti vuonna 1937 kirjoittamalla kulttuuriaikakauslehti Suomalaiseen Suomeen ja toimi sodan aikana myös lehden teatteriarvostelijana. Hänelle myönnettiin 1943 Suomalaisuuden liiton palkinto ansioista kuvataidearvostelijana.
Vehmas toimi vuodesta 1945 alkaen aikakauslehti Taiteen toimittajana, Suomen Taiteen Vuosikirjan toimittajana sekä vuosina 1945–1967 asti Uuden Suomen taidearvostelijana, missä tehtävässä hän seurasi Onni Okkosta. Vuonna 1953 Vehmas nimitettiin Ateneumin taidemuseon apulaisintendentiksi ja hän toimi virassa vuoteen 1969 asti. Hän toimi myös Ateneumin ostolautakunnassa 1953–1969 ja muun muassa Venetsian biennaalin Suomen osaston komissaarina 1954 ja 1968. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1969.
Vehmas toimi myös asiantuntijana Sara Hildénin taidekokoelman kokoamisessa sekä Ars 69 -näyttelyn komissaarina, mutta joutui keskeyttämään työn sairauden takia.
Vauquelin-luokka (hävittäjä)

| Vauquelin-luokka |
| --- | --- |
 Luokkaan kuulunut Kersaint

Tekniset tiedot
Uppouma:  2 480 t (kuiva) 3 190 t (kuormattu)
Pituus:  129,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,84 m
Syväys:  4,97 m (max)
Koneteho:  64000 shp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  10 upseeria ja 220 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  5 x 138 mm Mle 1927 -tykkiä 7 x 550 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 x 37 mm ilmatorjuntatykkiä 4 x 13 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Vauquelin-luokka oli Ranskan laivaston 1930-luvun alussa valmistetun kuuden hävittäjän (ransk. contre-torpilleurs) alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa. Alukset muistuttivat edeltänyttä Aigle-luokkaa lukuun ottamatta yhtä lisättyä torpedoputkea.
Alukset

Alukset muodostivat viidennen ja samalla viimeisen 2400-tonnin contre-torpilleurs -alusten ryhmistä. Ne poikkesivat hieman edeltäjistään koon ja aseistuksensa suhteen. Niihin ei kuitenkaan asennettu paranneltuja moottoreita kuten Milaniin ja Epervieriin, mutta alusten keularakenne suunniteltiin uudelleen nopeuden lisäämiseksi.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Cassard | Ateliers et Chantiers de Bretagne, Nantes | 12. marraskuuta 1930 | 8. marraskuuta 1931 | 10. syyskuuta 1933 | miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942 Toulonissa |
| Chevalier Paul | Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée, Le Havre | 28. helmikuuta 1931 | 21. maaliskuuta 1932 | 20. heinäkuuta 1934 | uponnut 16. kesäkuuta 1941 Syyrian rannikolla liittoutuneiden lentokoneiden torpedoimana |
| Kersaint | Ateliers et Chantiers de la Loire, St. Nazaire | 19. syyskuuta 1930 | 14. marraskuuta 1931 | 31. joulukuuta 1933 | miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942 Toulonissa |
| Maillé Brézé | Ateliers et Chantiers de St. Nazaire-Penhoët | 9. lokakuuta 1930 | 9. marraskuuta 1931 | 6. huhtikuuta 1933 | tuhoutunut räjähdyksessä 30. huhtikuuta 1940 Greenockissa |
| Tartu | Ateliers et Chantiers de la Loire, St. Nazaire | 14. syyskuuta 1930 | 7. joulukuuta 1931 | 31. joulukuuta 1932 | miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942 Toulonissa |
| Vauquelin | Ateliers et Chantiers de France, Dunkerque | 13. maaliskuuta 1930 | 29. maaliskuuta 1931 | 3. marraskuuta 1933 | miehistönsä upottama 27. marraskuuta 1942 Toulonissa |
Vjatšeslav Vedenin

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vjatšeslav Vedenin |  Vjatšeslav Vedenin |  Vjatšeslav Vedenin |  |
Maa:  Neuvostoliitto
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | 30 km |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | 4 × 10 km viesti |  |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | 50 km |  |
|  Pronssia | Sapporo 1972 | 50 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Vysoké Tatry 1970 | 30 km |  |
|  Kultaa | Vysoké Tatry 1970 | 4 × 10 km viesti |  |
|  Hopeaa | Vysoké Tatry 1970 | 50 km |  |
Vjatšeslav Petrovitš Vedenin (ven. Вячеслав Петрович Веденин, 1. lokakuuta 1941 – 22. lokakuuta 2021) oli neuvostoliittolainen hiihtäjä.
Vuoden 1968 talviolympialaisissa Ranskan Grenoblessa Vedenin hiihti hopealle 50 kilometrillä. Vuoden 1970 MM-kisoissa Tšekkoslovakian Tatrassa hän voitti maailmanmestaruuden 30 kilometrillä ja Neuvostoliiton viestijoukkueessa sekä saavutti hopeaa 50 kilometrillä. Vuoden 1972 talviolympialaisissa Sapporossa Vedenin voitti jälleen 30 kilometrillä ja viestissä kultaa sekä saavutti pronssia 50 kilometrillä. Kolmenkympin voittonsa myötä Vedeninistä tuli ensimmäinen neuvostoliittolainen olympiavoittaja miesten hiihdon yksilömatkoilla.
Aiheesta muualla

Vjatšeslav Vedenin Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Miesten 30 kilometrin hiihdon olympiavoittajat
Sinkkiditioniitti

| Sinkkiditioniitti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7779-86-4
PubChem CID:  24517
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnS2O4
Moolimassa:  193,52
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Sinkkiditioniitti eli sinkkihydrosulfiitti (ZnS2O4) on sinkki- ja ditioniitti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään pelkistimenä ja erityisesti sitä on käytetty luonnonkuitujen valkaisuun.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sinkkiditioniitti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste on vesiliukoista ja liuokset ovat hieman natriumditioniitin liuoksia stabiilimpia. Sinkkiditioniitti on muiden ditioniittien tavoin voimakas pelkistin.
Valmistus ja käyttö

Sinkkiditioniittia valmistetaan pelkistämällä rikkidioksidia sinkin avulla etanoliliuoksessa.
Aikaisemmin sinkkiditioniittia on käytetty suuria määriä muun muassa sellun ja muiden luonnonkuitujen valkaisussa. Sinkki-ionien aiheuttaman vesien saastumisen vuoksi yhdiste on kuitenkin nykyään yleisimmin korvattu natriumditioniitilla, jota saadaan käsittelemällä sinkkiditioniittiliuosta natriumhydroksidilla.
Vedi

| Vedi Վեդի |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin
 Vedi
 Koordinaatit: 39°54′38″N, 44°43′40″E 
Valtio:  Armenia
Maakunta:  Ararat
Väkiluku (2011):  11 384
 
 www.vedicity.am 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vedi (arm. Վեդի) on kaupunki Armeniassa, Jerevanin eteläpuolella sijaitsevassa Araratin maakunnassa, noin 45 kilometriä Jerevanista kaakkoon. Vuonna 2011 kaupungin väkiluku oli 11 384 (vuonna 2001: 12 963).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vedi Wikimedia Commonsissa
Sinappi

Sinappia leivällä.
Sinappi on maustetahna, jonka ainesosana ovat jauhetut sinapinsiemenet (yleensä kelta-, sareptan- tai mustasinapin siemenet), etikka, vesi, suola ja mausteet.
Sinappi on yksi maailman kolmesta käytetyimmästä mausteesta.
Etymologia

Sana sinappi on peräisin latinan kielen sanasta sinapis, joka juontaa juurensa muinaiskreikan sanaan sinapi.
Historia

Sinappi on yksi maailman vanhimmista maustetahnoista. Sinappijauhetta käytettiin mausteena ja lihan säilöntäaineena jo muinaisessa Egyptissä sekä antiikin Kreikassa ja Roomassa. Roomassa 300-luvulla käytetty sinappi oli jo nykyisenkaltaista: jauhettujen sinapinsiementen lisäksi siinä oli hunajaa, oliiviöljyä ja etikkaa.
Saksassa ja Ranskassa sinapista tuli suosittua 900-luvun tienoilla, ja Britteinsaarille se saapui 1100-luvulla. Dijonin kaupunki sai Ranskassa vuonna 1634 yksinoikeuden valmistaa sinappia, ja kaupunki on edelleen kansainvälisesti kuuluisa sinapistaan.
Vuonna 1720 englannissa keksittiin tapa valmistaa sinapinsiemenistä jauhetta. Saksan ensimmäinen sinappitehdas ABB perustettiin samoihin aikoihin Düsseldorfiin.
Ranskalainen Maurice Grey kehitti 1850-luvulla koneen, jolla sinapin tuotanto voitiin kokonaan automatisoida.
Sinappia valmistetaan nykyaikana kaikissa Euroopan maissa, mutta paikalliset sinapit tehdään monella eri tavalla. Tunnetuimmat ja viedyimmät sinapit valmistetaan Saksassa, Ranskassa ja Englannissa. Amerikkalaiset sinapit perustuvat valmistajien omaan siirtolaistaustaan, ja niiden erikoispiirre on bourbonin käyttö.
Käyttö

Sinappi on suolan ja pippurin ohella yksi maailman kolmesta käytetyimmästä mausteesta. Sinapilla maustetaan esimerkiksi majoneesia, kastikkeita, keittoja ja makkaraa.
Sinappi säilyy jopa vuoden ajan. Avattua purkkia tai tuubia säilytetään jääkaapissa.
Valmistus

Tavallisen keltaisen sinapin valmistuksen aluksi kokonaiset, murskatut tai jauhetut sinapinsiemenet sekoitetaan veteen, etikkaan, suolaan ja mausteisiin. Sinapinsiemeniä seoksessa on noin 15 prosenttia ja etikkaa 20 prosenttia. Etikkana voidaan käyttää omenaviini-, mallasviini- tai väkiviinaetikkaa, ja jokainen antaa sinapin aromiin oman makunsa. Joskus sinappiin lisätään rypäleen puristusmehua, jotta siitä tulee tahnamaista.  Seokseen voidaan lisätä myös aromeja, hunajaa tai viinoja. Seos jauhetaan paksuksi ja kermaiseksi sinappitahnaksi. Seoksesta poistetaan ilma, se jäähdytetään, ja se pullotetaan seuraavana päivänä.
Maineikkaan ranskalaisen Dijonin sinapin valmistus kestää kauemmin kuin tavallisen sinapin. Dijonin sinappia tehdään kokonaisista sareptansinapinsiemenistä, joita käytetään kaksinkertainen määrä. Vettä käytetään viidesosa vähemmän kuin keltaisessa sinapissa, jolloin tahnasta tulee paksua ja tiheää. Mukaan sekoitetaan valkoista etikkaa ja valkoviiniä. Pehmeässä laadussa siementen kuoret suodatetaan pois, kokojyvälaadussa ne jätetään mukaan. Ainesosat käyvät säilytysastiassa 12 tunnin ajan, mikä antaa Dijonin sinapille voimakkaan maun.
Maku

Sinapin tunnusomainen tulinen maku syntyy, kun siemen murskataan ja sen glukosinolaatit ja myrosinaasientsyymit sekoittuvat. Glukosinolaatit ovat kasvin puolustuskeino perhosentoukkia vastaan. Maku tai ärsytys aistitaan, kun sinapista vapautuvat tiosyanaatit aistitaan nenässä ja hajuhermo lähettää aivoihin kipuaistimuksen. Kuuma vesi ja etikka laimentavat sinapin tulisuutta ja katkeruutta. Lämpimien ja kuivien seutujen sinappi on tulisempaa kuin viileämpien ja kosteampien seutujen sinappi.
Sinappilaatuja

Sareptansinapista tehdään esimerkiksi kuuluisia Dijonin sinappeja. Keltasinapin ja sareptansinapin seoksesta tehdään englantilaistyylisiä sinappeja.
Makeaan sinappiin käytetään keltasinapin ja sareptansinapin siemeniä. Jauhetta paahdetaan, ja se makeutetaan sokerilla tai hunajalla.
Mietoa sinappia eli pöytäsinappia valmistetaan lähinnä keltasinapin siemenistä.
Keskivahvaa sinappia valmistetaan keltasinapin ja sareptansinapin siemenistä, mutta siitä tehdään vahvempaa kuin makeasta sinapista.
Vahvaa sinappia valmistetaan pääosin sareptansinapin siemenistä. Sen syöminen voi tuoda kyyneleet silmiin.
Tulinen sinappi on vahvaakin sinappia voimakkaampaa, ja pienikin määrä sitä voi polttaa suuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sinappi Wikimedia Commonsissa
Eliaksen yrittitarha (Internet Archive)
Dijonin sinappi on paksua ja voimakasta.
Suomalaista Kotisinappia.
Vehkajärven kirkko

| Vehkajärven kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Vehkajärvi, Kuhmalahti
Seurakunta:  Kangasalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1841
Suunnittelija:  Benjamin Hellén
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vehkajärven kirkko on Kangasalan kunnassa, Kuhmalahden Vehkajärven kylässä sijaitseva pieni puinen, satulakattoinen ja torniton pitkäkirkko, joka rakennettiin paikallisen puuseppä Benjamin Hellénin piirustusten mukaan 1841. Istumapaikkoja kirkossa on noin 150. Kirkon kaksiosainen alttaritaulu Ristiinnaulittu ja Jeesuksen kirkastus on Otto Berggrenin maalaama. 5-äänikertaiset urut valmisti Kangasalan urkutehdas 1936. Kirkkoa korjattiin 1931, jolloin se vihittiin uudelleen käyttöön. Puinen erillinen kellotapuli on 1840-luvulta.
Aiheesta muualla

Kangasalan kirkot (Viitattu 16.3.2015)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vehkajärven kirkko (Q19711060)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kangasala
koordinaatit: 61°30′22″N 24°49′51″E﻿ / ﻿61.50613°N 24.83076°E﻿ / 61.50613; 24.83076
Pekka Vehviläinen

Pekka Tapani Vehviläinen (s. 8. maaliskuuta 1959 Tampere) on suomalainen painija. Hän voitti kreikkalais-roomalaisen painin Suomen-mestaruuden alle 62-kiloisten sarjassa vuonna 1981. Samana vuonna hän saavutti Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hopeaa. Vuosina 1982 ja 1985 hän saavutti SM-hopeaa sekä vuonna 1986 SM-pronssia. Ensimmäiset SM-mitalinsa Vehviläinen saavutti vapaapainissa, pronssia alle 48-kiloisissa vuonna 1974 ja alle 52-kiloisissa vuonna 1975. Alle 62-kiloisissa hän saavutti vapaapainin SM-hopeaa vuosina 1979 ja 1982 sekä SM-pronssia vuonna 1980. Alle 74-kiloisissa hän saavutti vielä vapaapainin SM-hopeaa vuonna 1988. Vehviläinen edusti Tampereen Voimailijoita vuodesta 1972.
Vehviläisen isoveli Pertti Vehviläinen on maineikas painituomari.
Vega (nimi)

| Vega |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  arabiasta juontuva nimi; ’syöksyvä’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vega on naisen etunimi. Se on espanjalainen muoto arabiankielisestä ilmauksesta, joka merkitsee ’syöksyvää’ (puhuttaessa esim. kotkasta). Nimi tunnetaan tähtitaivaalta: Vega on yksi taivaan kirkkaimmista tähdistä. Ruotsissa Vegasta tuli suosittu etunimi 1800-luvun loppupuolella, sen jälkeen kun tutkimusmatkailija Adolf Erik Nordenskiöld oli purjehtinut Vega-aluksella Koillisväylän läpi.
Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston mukaan ollut vuoteen 2020 mennessä noin 80 Vega-nimistä naista.
Nimipäivät

Vega-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1929–1949. Nimipäivä oli 9. lokakuuta.
Ruotsissa Vegan nimipäivää on vuodesta 1901 alkaen vietetty 24. huhtikuuta. Se oli Vegan nimipäivä myös suomenkielisessä Luulajan almanakassa vuosina 1901–1918.
Veidelevka

| Veidelevka Вейделевка |
| --- | --- |
 Belgorodin alueen sijainti
 Veidelevka
 Koordinaatit: 50.1515°N, 38.4452°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Belgorodin alue
Piiri:  Veidelevkan piiri
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1972
Väkiluku (2010):  7 008
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Veidelevka (ven. Вейделевка) on kaupunkityyppinen taajama Belgorodin alueella Venäjällä. Taajama sijaitsee Donetsin vesistöön kuuluvan Oskoljoen sivuhaaran varrella.  Taajama on etelästä Ukrainan Luhanskin alueeseen rajoittuvan Veidelevkan piirin hallintokeskus. Kaupunkityyppisen taajaman aseman vuonna 1742 perustettu Veidelevka sai 1972. Taajamassa asui 7 008 ja koko piirissä 14 662 ihmistä (vuonna 2010).
Veidelevkassa sijaitsee esimerkiksi vuonna 2002 valmistunut ortodoksinen Pokrovan kirkko.
Peter Singer

Peter Singer vuonna 2017.
Peter Albert David Singer (s. 6. heinäkuuta 1946 Melbourne) on australialainen filosofi. Hän on toiminut bioetiikan professorina Princetonin yliopiston Center for Human Values -keskuksessa vuodesta 1999. Singer on toiminut myös filosofian professorina Monash-yliopistossa Melbournessa. Hänen eritysalaansa on käytännöllinen filosofia ja eettinen näkökulmansa utilitarismi, erityisesti preferenssiutilitarismi.
Singer on toimittanut myös kokoomateoksia. A Companion to Ethics (Oxford: Blackwell, 1991) sisältää lyhyitä artikkeleita kaikista moraaliajattelun puolista.