stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urheilusukeltajat
Seuran historia

Laitesukellus tuli nykymuotoisena mahdolliseksi vasta toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1943, kun mm. Jacques-Yves Cousteau ja Émile Gagnan olivat osallistuneet ns. avoimen kierron sukelluslaitteen ja erityisesti sen tarveperustaisen hengityssäätimen kehittämiseen. Sitä ennen sukeltaminen tehtiin yleensä käyttäen ns. kypäräsukellusjärjestelmää, jossa ilma johdetaan sukeltajalle pinnalta letkua pitkin. Kypäräsukellusjärjestelmät ovat edelleenkin käytössä ammattisukeltajilla.
Suomen Merivoimien ensimmäinen avoimen kierron sukelluslaitetta käyttävä sukeltajakurssi kantahenkilökunnalle pidettiin 1954 ja varusmiehet otettiin mukaan seuraavalle kurssille 1955. Kurssit saivat huomattavasti näkyvyyttä tiedotusvälineissä, mikä osaltaan lisäsi sukellusharrastuksen kiinnostavuutta myös harrastepuolella.
Urheilusukeltajain Liitto perustettiin Helsingissä 5.8.1956 urheilusukelluksesta kiinnostuneen 53 henkilön voimin. Perustajat olivat lähinnä laivaston ja palokuntien sukeltajia, joita oli haettu paikalle lehti-ilmoituksilla.
Sammakkokerho perustettiin Helsingin työväentalolla 23.9.1956. Perustamiskokouksessa kokouksen avasi ja puheenjohtajana toimi Eino Räsänen. Kokouksen siihterinä oli Veikko Liikanen. Kerhon ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Esko Jokinen ja sihteeriksi Ralf Tötterström.
Seuran nimeksi muutettiin jo syksyn 1956 aikana Vedenalainen Kerho Barracuda. 1956 lopulla jäseniä oli jo 57 ja johtokuntaan kuuluivat tuolloin Esko Jokinen, Veikko Liikanen, Ralf Tötterström, Per Olov Jansson, Reni Hildèen, Olli Koskinen ja Eero Jännevaara.
Ulf Carpelan oli perustanut epävirallisen sukelluskerhon Helsingfors Amatördykarklubb jo 1955, mutta kerhoa ei koskaan rekisteröity. Amatördykarklubben toimi osan aikaa Barracudan kanssa yhteistoiminnassa ja esimerkiksi Barracudan kiertokirje 6/1957 oli molempien kerhojen yhteinen. Keväällä 1957 Barracuda ja Amatördykarklubben sopivat yhteistoiminnasta siten, että Barracuda "edustaa sukeltajia ulospäin". Seuraava kiertokirje 7/1957 julkaistiinkin vain Barracudan nimissä. Ulf Carpelankin liittyi Barracudaan ja valittiin sen johtokuntaan myöhemmin.
Barracudan nimi muutettiin 1.1.1958 alkaen nykyiseen muotoonsa Urheilusukeltajat ry, koska "kukaan ei ollut nähnyt veden alla trooppista barracudaa Suomessa". Osa kerhon jäsenistä ei pitänyt nimenmuutoksesta ja perustivat 1960 uuden seuran Sub-Aqua Club Barracuda ry (Arkistoitu – Internet Archive):n, joka on edelleenkin toiminnassa.
Kansainvälinen urheilusukellusliitto CMAS (Confedération Mondiale des Activités Subaquatiques) perustettiin tammikuussa 1959 ja Urheilusukeltajat liittyivät sen jäseniksi heti alkuvuodesta 1959. Ei tosin ole ihan selvää, liittyikö CMAS:iin Urheilusukeltajat ry vai Suomen Urheilusukeltajain Liitto.
Sukelluksen alkuvuosina Suomessa Urheilusukeltajat ry oli Urheilusukeltajain Liiton ainoa jäsenseura. Molempia järjestöjä johtivat samat aktiivisukeltajat ja järjestöjen johtokunnat olivat lähes samanlaisia. Alkuvaiheessa ei myöskään tehty suurta eroa liiton ja sen ainoan seuran välillä. Esimerkiksi vuonna 1961 seuran ja liiton osoitteetkin olivat samoja.
Seuran historia > Julkisuustempaukset 1957

Sukeltamisen alkuaikoina oli vaikeata saada suuren yleisön tietoisuuteen sukeltamista yleensä, saati sitten siihen liittyvää seuratoimintaa. Seura järjesti tämän vuoksi muutaman hyvän julkisuustempauksen profiilin kohottamiseksi.
Per Olov Jansson oli tunnettu valokuvaaja jo ennen Urheilusukeltajat ry:n perustamista. Hän oli jo jonkin aikaa harrastanut sukeltamista ja erityisesti vedenalaista valokuvausta. Janssonin ottama valokuva kolmesta urheilusukeltajasta soluttautumassa jäiden sekaan levisi alkutalvesta 1957 myös ulkomaisiin sukelluslehtiin tuoden Suomen urheilusukellukselle huomattavaa julkisuutta.
22.5.1957 Urheilusukeltajat ry järjesti vedenalaisen kokouksen Helsingin Uimastadionin hyppyaltaan pohjassa, ja Janssonin ottama kuva tilaisuudesta julkaistiin suuressa koossa Ilta-Sanomien etusivulla.
Syyskuussa 1957 oli Jacques-Yves Cousteau'n Oscarin voittaneen elokuvan Hiljainen maailma ensi-ilta Kinopalatsissa. Seura oli tehnyt sopimuksen teatterin kanssa ja seuralaiset kävelivät teatterin läheisyydessä ajelivat skootterilla ympäri Helsinkiä mainostaen filmiä sukelluspuvuissaan. Urheilusukeltajat muodostivat sukelluspuvuissaan kunniakujan Kinopalatsin eteen, kun presidentin rouva Sylvi Kekkonen saapui näytökseen. Janssonin kuvat tempauksesta saivat Suomen lehdistössä huomattavaa julkisuutta.
Seuran historia > Tiedotustoiminnan historia

Seura julkaisi Barracuda-lehteä kaksi numeroa vuosina 1956–1957 ja Urheilusukeltaja-lehteä viisi numeroa vuosina 1958–1961. Lehti oli suunnattu myös ulkomaalaisille ja siinä oli usein artikkeleista lyhennelmä englanniksi, joskus myös ranskaksi. Lehdissä julkaistiin artikkeleita sukeltamisen fysiologisista perusteista, sukelluslaitteiden toiminnasta, hylyistä Suomesta ja ulkomailta, sukelluskoulutuksesta, va-valokuvauksesta, ensiavusta ja sukellusturvallisuudesta. Lisäksi seura julkaisi aika useita pienimuotoisia kiertokirjeitä joka vuosi lähinnä seuran sisäisen logistiikan tiedottamiseksi.
Vuonna 1962 Urheilusukeltajain liitto halusi ottaa lehden julkaisemisen haltuunsa ja julkaisikin sitten Urheilusukeltaja n:o 8 itse. Tämä numero sisälsi artikkeleita suomen, ruotsin ja englannin kielellä. Se oli 42-sivuinen ja painettu laadukkaalle kiiltävälle paperille. Liiton taloudelliset ja henkiset toimitusresurssit loppuivat tähän ja lehden julkaisuoikeudet palautettiin takaisin Urheilusukeltajat ry:lle.
Tämän jälkeen vuosina 1963–1968 Purje ja Moottori -lehdestä tuli myös urheilusukelluksen äänitorvi, niin Urheilusukeltajat ry:lle kuin Urheilusukeltajain Liitollekin. Seuran oman lehden asemesta sukellusta käsittelevät artikkelit julkaistiin Purje ja Moottori -lehdessä. Siellä julkaistiin osina muun muassa Urheilusukelluksen aakkoset vuosina 1964–1965, joita laativat Ora Patoharju ja muut. Toki lehdessä julkaistiin myös muiden sukellusseurojen jäsenten artikkeleita. Sukellusaiheisten artikkeleiden julkaisu jatkui lehdessä ainakin vielä vuoteen 1970 asti.
Urheilusukeltajat ry aloitti Urheilusukeltajan julkaisemisen taas itse vuonna 1969, kun omien artikkeleiden julkaiseminen Purje ja Moottori -lehdessä alkoi olla vaikeaa. Seura julkaisi Urheilusukeltajaa vuoteen 1973 asti.
Vuonna 1973 Urheilusukeltaja-lehden toimitus siirtyi takaisin Urheilusukeltajain Liitolle, joka alkoi nyt julkaisemaan sitä säännöllisesti. Vuonna 1994 lehden nimeksi tuli ytimekkäämpi Sukeltaja. Kymmenen vuotta myöhemmin (2004) Urheilusukeltajain Liitto muutti myös oman nimensä modernimpaan muotoon Sukeltajaliitto.
Kerhon oma tiedotustoiminta jatkui yksinkertaisina kiertokirjeinä 1973–1975. Vuonna 1975 kiertokirjeistä muovautui jäsentiedote, jossa aloitettiin jälleen julkaisemaan kerholaisten artikkeleita kerhon hallintologistiikan lisäksi. Artikkeleissa käsiteltiin esimerkiksi kerholaisten tekemiä sukellusretkiä ja esiteltiin sukelluskohteita.
Nykyinen toiminta

Vuonna 2013 Urheilusukeltajat ry oli pääkaupunkiseudun suurin sukellusseura ja siinä oli 523 jäsentä. Seuralla on aktiivista sukellustoimintaa kesäisin omalla tukialuksellaan. Sukelluskohteina ovat lähinnä Suomenlahden hylyt. Retkiä tehdään arki-iltoina ja viikonloppuisin noin 3–4 kertaa viikossa. Seuran vuosittainen päätapahtuma on jo 1950-luvulta lähtien ollut kesäleiri, johon osallistuu 50–100 sukeltajaa.
Seurassa harrastetaan niin tavanomaista urheilusukellusta paineilmalla ja nitroksilla kuin myös tekniikkasukellusta nitroksilla, trimiksillä tai puolisuljetun kierron laitteillakin. Seuran järjestämissä sukellustapahtumissa sukelluksia valvoo sukellusvanhin ja sukelluksista pidetään pöytäkirjaa. Seuralla on oma täyttöpaikka paineilman, nitroksin, hapen ja trimiksin täyttöön.
Seuralla on hyvin aktiivinen koulutustoiminta, kattaen kaikki tärkeimmät CMAS tai NAUI sukelluskortit niin harrastajille kuin kouluttajillekin. Seuraan voi myös vapaasti liittyä kaupallisen PADI-järjestön kouluttamat sukeltajat. Seura on aktiivisesti osallistunut koulutustoiminnan kehittämiseen Sukeltajaliiton kanssa. Seuran ensiapukoulutus on Divers Alert Network'in (DAN) koulutusjärjestelmän mukaista.
Seuralla on ollut historiansa aikana kahdeksan isompaa venettä. Nykyinen (2014) tukialus on Räpylä 8, joka on 16–20 sukeltajaa kuljettava 10-metrinen Kulkuri 34. Lisäksi seuralla on lähitoimintaa varten nopeampi Master 540 -tyyppinen yhteysvene Norppa, johon mahtuu 4–5 sukeltajaa.
Seura järjestää nuorisotoimintaa kuuteille (3–6-vuotiaat), pikkunorpille (7–10-vuotiaat), norpille (10–13-vuotiaat) ja US Sealseille (yli 13-vuotiaat hylkeet). Seura järjestää nuorisolle snorkkelikursseja ja JuniorScuba-sukelluskursseja. JuniorScuba-kurssilla on mukana vain (yli 12-vuotiaita) nuoria, mutta sen sisältö on samanlainen aikuisten perussukelluskurssin (CMAS P1) kanssa.
Seuran joukkueet pelaavat uppopalloa nuorten SM-sarjoissa. Vuonna 2013 seuran joukkueet voittivat sekä A- että B-nuorten Suomen mestaruudet.
Seuran tiedotus tapahtuu pääosin verkossa. Seuran verkkosivustolta löytyy kaikki yleinen tiedotus, kuten esimerkiksi seuran yleinen esittely uusille jäsenille, nuorisotoiminta ja sukelluskurssien aikataulut. Sieltä löytyy liki täydellinen arkisto seuran toiminnasta 1956 lähtien. Sivuston kautta seuralaiset voivat vaihtaa mielipiteitä keskenään ja ilmoittautua sukellusretkille tai muihin tapahtumiin. Seuralla on Facebook-ryhmä julkiseen keskusteluun seuraa tai sukeltamista yleensä käsittelevistä asioista.
Seura julkaisee edelleen toimitettua ja arkistoitavaa jäsentiedotetta (Urheilusukeltajat-lehden jatkumo seuran sisäisessä tiedottamisessa), jossa julkaistaan seuralaisten artikkeleita mm. sukelluskohteista, hylyistä, tekniikkasukelluksesta, koulutustarjonnasta ja nuorisotoiminnasta.
Aiheesta muualla

Urheilusukeltajat ry:n kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Sukeltajaliitto kotisivut (mm. vanhat Barracuda ja Urheilusukeltaja lehdet)
CMAS kotisivut
NAUI kotisivut
PADI kotisivut
Sub-Aqua Club Barracuda ry kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Hylyt.net
Museoviraston rekisteriportaali (Arkistoitu – Internet Archive) (hylkytiedot muinaisjäännösrekisterissä)
Urheilusukeltajat ry:n tukialus Räpylä 8
Turkoosikardinaali

| Turkoosikardinaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kardinaalit Cardinalidae
Suku::  Loistokardinaalit Passerina
Laji::  amoena
Kaksiosainen nimi
 Passerina amoena  (Say, 1823) 
Katso myös
   Turkoosikardinaali Wikispeciesissä   Turkoosikardinaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Turkoosikardinaali, aikaisemmalta nimeltään turkoosipeippo (Passerina amoena) on kardinaalien heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sininen lukuun ottamatta ruskehtavaa rintaa ja valkoista vatsaa.
Levinneisyys

Turkoosikardinaalia tavataan Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Lajin populaatio on hyvin suuri, ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Carlos Manuel

Carlos Manuel Correia dos Santos (s. 15. tammikuuta 1958 Moita) on portugalilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hänen liigauransa kesti vuodesta 1975 vuoteen 1994, ja hän pelasi kotimaansa lisäksi puoli vuotta Sveitsissä. Hänet valittiin Portugalin vuoden jalkapalloilijaksi 1985.
Carlos Manuel edusti seuratasolla kotimaassaan CUF Barreiroa 1975–1978, Barreirensea 1978–1979, Benficaa 1979–1987, Sportingia 1988–1990, Boavistaa 1990–1992 ja Estorilia 1992–1994. Hän voitti Portugalin liigamestaruuden vuosina 1981, 1983, 1984 ja 1987 sekä Portugalin cupin vuosina 1980, 1981, 1983, 1985, 1986, 1987 ja 1992. Vuonna 1983 hän pelasi UEFA-cupin kaksiosaisessa loppuottelussa, jossa Benfica hävisi belgialaisseura Anderlechtille yhteismaalein 1–2. Vuoden 1988 alkupuoliskon Carlos Manuel pelasi Sveitsissä Sionin joukkueessa.
Carlos Manuel pelasi Portugalin maajoukkueessa 42 maaottelua vuosina 1980–1986 ja teki niissä kahdeksan maalia. EM-kilpailujen 1984 karsinnoissa hän teki maalin kotiottelussa Suomea ja vierasottelussa Puolaa vastaan. EM-lopputurnauksessa hän pelasi avauskokoonpanossa kaikissa kolmessa alkulohko-ottelussa mutta jäi vaihtopelaajaksi jatkoaikatappioon päättyneessä välieräottelussa Ranskaa vastaan. MM-kilpailujen 1986 karsinnoissa Carlos Manuel teki maalin kotiottelussa Tšekkoslovakiaa sekä vierasotteluissa Maltaa ja Länsi-Saksaa vastaan. Kaukolaukauksella syntynyt maali Länsi-Saksaa vastaan toi Portugalille 0–1-voiton ja paikan MM-lopputurnaukseen. Pelaajien ja Portugalin jalkapalloliiton välisten riitojen edeltämän MM-turnauksen ensimmäisessä ottelussa Portugali voitti Englannin, ja Carlos Manuel teki jälleen ottelun ainoan maalin. Portugali hävisi kaksi muuta otteluaan eikä selviytynyt alkulohkosta jatkoon. Siihen päättyi myös Carlos Manuelin maajoukkueura.
Borys Olijnyk

Borys Olijnyk -nimisiä ukrainalaisia henkilöitä ovat:
Borys Olijnyk (1934–1999), Ukrainan rautateiden johtaja
Borys Olijnyk (1935–2017), runoilija
Borys Olijnyk (s. 1967), jalkapalloilija
Carlos Marcio Camus Larenas

Carlos Marcio Camus Larenas (14. tammikuuta 1927 Valparaíso – 16. maaliskuuta 2014) oli chileläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Valparaíson hiippakuntaan 21. syyskuuta 1957 ja nimitettiin Copiapón hiippakunnan piispaksi 31. tammikuuta 1968. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Emilio Tagle Covarrubias, jota avustivat José Manuel Santos Ascarza ja Carlos González Cruchaga.
11. joulukuuta 1976 Camus Larenas nimitettiin Linaresin piispaksi, joksi hänet asetettiin 17. huhtikuuta 1977 ja jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 17. tammikuuta 2003.
Carlos Mané

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Carlos Manuel Cardoso Mané
Syntymäaika: 11. maaliskuuta 1994 (ikä 30)
Syntymäpaikka: Lissabon, Portugali
Pelipaikka: oikea laitalinkki
Pituus: 172 cm
Paino: 66 kg
Seura
Seura: Rio Ave
Junioriseurat
2001–2013: Sporting CP
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2012–2014 | Sporting CP B | 15 | (1) |
| 2013– | Sporting CP | 60 | (9) |
| 2016– | → VfB Stuttgart | 0 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 75 | (10) |
Maajoukkue
| 2009 | Portugali U15 | 2 | (0) |
| 2009–2010 | Portugali U16 | 11 | (4) |
| 2010–2011 | Portugali U17 | 15 | (1) |
| 2011–2012 | Portugali U18 | 7 | (2) |
| 2012–2013 | Portugali U19 | 17 | (4) |
| 2014– | Portugali U21 | 14 | (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 12. syyskuuta 2016.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 1. elokuuta 2016.
Carlos Manuel Cardoso Mané (s. 11. maaliskuuta 1994 Lissabon, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on oikea laitalinkki. Mané edustaa Rio Avea. Hän on kotimaansa lisäksi pelannut Saksassa.
Mané pelasi ensimmäisen ottelunsa Portugalin pääsarjassa 5. lokakuuta 2013, kun hänen edustamansa Sporting CP voitti kotonaan Vitória Setúbalin 4–0. Ensimmäisen pääsarjamaalinsa Mané teki 15. helmikuuta 2014 Sporting CP:n voittaessa kotonaan Olhanensen 1–0. Yhteensä hän pelasi 18 liigaottelua ja teki kaksi maalia kaudella 2013–2014. Kaudella 2014–2015 Mané pelasi Portugalin pääsarjassa 29 ottelua ja teki kuusi maalia. Lisäksi hän oli voittamassa Portugalin cupia. Kaudella 2015–2016 Mané voitti Sporting CP:n kanssa Portugalin supercupin. Liigakauden aikana hän pelasi 11 ottelua ja teki yhden maalin.
Elokuussa 2016 Sporting CP lainasi Manén Saksan 2. Bundesliigassa pelaavaan VfB Stuttgartiin.
Mané on edustanut Portugalia kaikissa ikäluokissa alle 15-vuotiaista alle 21-vuotiaisiin. Hän oli mukana saavuttamassa alle 21-vuotiaiden EM-hopeaa 2015.
Carlos Manuel Piedra

| Carlos Manuel Piedra> Kuuban presidentti |
| --- | --- |
 2.–3. tammikuuta 1959 (yhden päivän)  
Edeltäjä:  Anselmo Alliegro
Seuraaja:  Manuel Urrutia Lleó
Henkilötiedot
Syntynyt: 1895
Kuollut: 1988
Ammatti:  tuomari
Carlos Manuel Piedra (1895–1988) oli Kuuban korkeimman oikeuden vanhin tuomari, jonka kenraali Eulogio Cantillon sotilasjuntta nimitti vuoden 1940 perustuslain mukaan maan väliaikaiseksi presidentiksi Fulgencio Batistan paettua uutenavuotena 1959 maasta.
Kapinallisten johtaja Fidel Castro julisti, että kapinalliset pysyisivät sotajalalla ja kieltäytyi hyväksymästä Piedran nimitystä presidentiksi ja vaati yleislakkoa. Myös korkein oikeus kieltäytyi ottamasta vastaan virkavalaa. Piedraa seurasi pian Manuel Urrutia Lleó.
Tšekkoslovakian legioona

Tšekkoslovakian legioonan paraati 1918.
Tšekkoslovakian legioona asui junanvaunuissa.
Legioonan panssarijuna.
Legioonan muistomerkki Prahassa.
Tšekkoslovakian legioona oli yli 60 000 sotilaan sotajoukko Venäjän sisällissodan itärintamalla vuosina 1918–1920. Suurin osa (90 %) heistä oli tšekkejä. He olivat joutuneet Venäjälle ensimmäisessä maailmansodassa joko sotavankeina tai karkaamalla Itävalta-Unkarin armeijan riveistä.
Toiminta

Venäjän sisällissodassa legioonan päätarkoitus oli jatkaa taistelua saksalaisia vastaan, mutta kun siihen ei ollut mahdollisuutta, se raivasi itselleen pääsyä kotimaahan taistellen Venäjän puna-armeijaa vastaan. Koska Ukrainan kautta pääsy länteen ei onnistunut, legioona pyrki Siperian rataa itään, jossa oli ystävällismielisiä Yhdysvaltojen ja Japanin joukkoja sekä valkoisen amiraali Aleksandr Koltšakin sotajoukko. Kesästä 1918 alkaen legioonan pääpaikka oli Omskissa, ja se hallitsi useiden vuosien ajan Siperian radan itäosaa. Sillä oli hallussaan satoja vetureita, tuhansia vaunuja ja jopa panssarijunia. Niistäkään ei ollut apua, kun puna-armeija voitti itselleen Venäjän ydinalueet.
Amiraali Koltšakin ja legioonan välit olivat viileät, vaikka he olivat sodassa samalla puolella. Kotiin pääsy onnistui viimein vuonna 1920, kun legioona sopi bolševikkien kanssa, että se ostaa kotiinpääsyn luovuttamalla bolševikeille Koltšakin sekä Venäjän keisarin kultavarannon.
Vuonna 1920 sodasta palaavia juhlittiin laajasti vastasyntyneessä Tšekkoslovakiassa. Presidentiksi valittu Tomáš Masaryk julisti, ettei itsenäisyyttä olisi saatu ilman tätä urheaa legioonaa. Kotimaahan palasi 56 459 sotilasta ja 11 271 siviiliä. Ryhmään kuuluneista 4 112 ei palannut, vaan heidät on haudattu Venäjälle.
Vaiheet

20.8.1914 Venäjä antoi luvan erillisen tšekkilegioonan perustamiseen
lokakuu 1914 ensimmäinen tšekkijoukko rintamalle Venäjän riveissä
marraskuu 1914: tšekkejä alkoi karata Itävalta-Unkarin armeijasta
3.4.1915: Itävalta-Unkarin 28. tšekkiläisrykmentti antautui venäläisille, ja se lähetettiin vankileirille
toukokuu 1915: Itävalta-Unkari määräsi kaikki tšekkikarkurit välittömästi ammuttaviksi
syyskuu 1915: Tomáš Masaryk neuvotteli Venäjän kanssa vankien kokoamisesta erillisiksi tšekkoslovakialaisjoukoiksi
helmikuu 1916: joukkoja perustettiin ja otettiin käyttöön nimi tšekkoslovakialainen kiväärirykmentti
18.2.1918: Saksa ja Itävalta-Unkari jyräsivät läpi Ukrainan ja tšekkoslovakialaiset joukot perääntyivät itään Uralin tienoille
3.4.1918: Brest-Litovskin rauhansopimus, jossa tšekkoslovakialaiset joukot päätettiin evakuoida Siperian radan päähän, Vladivostokiin
14.5.1918: tšekkoslovakialaiset joukot hyökkäsivät Tšeljabinskiin ja aloittivat taistelun bolševikkeja vastaan
25.6.1918: tšekkoslovakialaiset valloittivat Jekaterinburgin
7.6.1918: tšekkoslovakialaiset valloittivat Omskin, josta tuli idän valkoisten pääkaupunki
11.11.1918: ensimmäinen maailmansota päättyi
maaliskuu 1919: puna-armeija pakotti valkoiset perääntymään itään
joulukuu 1918: valkoinen amiraali Koltšak vetäytyi Omskista, mutta tšekkoslovakialaiset pidättelivät häntä saadakseen omat joukkonsa mukaan
7.1.1920: tšekkoslovakialaiset luovuttivat Koltšakin sekä keisarin kultavarannon bolševikeille vastineeksi vapaasta pääsystä Vladivostokiin
2.9.1920: viimeinen tšekkoslovakialaisia kuljettanut laiva lähti Vladivostokista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tšekkoslovakian legioona Wikimedia Commonsissa
Tshekkiläinen legiona. "Tshekkien sekaantuminen Venäjän sisäisiin asioihin" maailmansodan aikana, Helsingin Sanomat, 27.09.1938, nro 260, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
V – The Devil’s Fire

| V: The Devil’s Fire Baptism |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : marraskuu 2015 – tammikuu 2016, Fantom Studio, Ylöjärvi
 Julkaistu: 22. heinäkuuta 2016
 Formaatti: CD, LP, C-kasetti
 Tuottaja(t): Lord Sarcofagian Samu Oittinen
 Tyylilaji: black metal
 Kesto: 45.54
 Levy-yhtiö: Season of Mist
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 49.
Baptismin muut julkaisut
| Gloria Tibi Satana 2015 | V: The Devil’s Fire 2016 |   |
V: The Devil’s Fire on black metal -yhtye Baptismin viides studioalbumi. Se julkaistiin 22. heinäkuuta 2016 levymerkillä Season of Mist. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 49.
Viihdesivusto Imperiumin Serpent antoi albumille arvosanan 8/10. Hän piti albumia pidättyväisenä ja pehmeänä, mutta laski sen yhtyeen julkaisujen parhaimmistoon. Hän kuvaili äänimaailman ja Lord Sarcofagianin laulullisen ulosannin olevan erinomaista, ja totesi juuri varmuuden antavan albumista jopa tylsähkön mielikuvan.
Kappaleet

Natus Ex Ignis – 1.30
Satananda – 6.55
The Sacrament of Blood and Ash – 6.23
Devil's Fire – 5.50
Abyss – 5.58
Cold Eternity – 6.23
Malignant Shadows – 5.48
Buried with Him – 7.05
Kokoonpano

Lord Sarcofagian – laulu, kitara
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Infection – laulu (kappale ”Satananda”)
SG.7 – laulu (kappale ”Abyss”)
Mikko Kotamäki – muu laulu (kappale ”The Sacrament of Blood and Ash”)
Antti Boman – muu laulu (kappale ”Buried with Him”)
TG – soolokitara
Syphon – basso
LRH – rummut
Arvostelut

Angry Metal Guy:
Imperiumi.net:
Aiheesta muualla

V – The Devil’s Fire Discogsissa. (englanniksi)
Albumi V – The Devil’s Fire Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Carolina Ferni

Carolina Ferni
Carolina Ferni (20. elokuuta 1846 Como – 4. kesäkuuta 1926 Milano) oli italialainen sopraano ja viulisti. Hän aloitti uransa viulistina Pariisissa ja Brysselissä. Hän opiskeli laulamista Giuditta Pastan johdolla ja teki lavadebyyttinsä Torinossa 1862 Leonoran roolissa Gaetano Donizettin oopperassa La favorite.
Ferni esiintyi Milanon La Scalassa muun muassa Norman, Sélikan ja Saffòn rooleissa. Mercurin oopperassa Il Violino del Diavolo hän esiintyi sekä laulajana että viulistina.
Ferni meni naimisiin baritoni Leone Giraldonin kanssa. Myös parin pojasta, Eugenio Giraldonista, tuli oopperalaulaja, baritoni, joka loi Scarpian roolin Giacomo Puccinin Toscassa vuonna 1900.
Ferni vetäytyi lavalta vuonna 1883 ja avasi laulukoulun. Hänen johdollaan opiskeli muiden muassa sopraano Eugenia Burzio. Ferni kuoli vuonna 1926 kaksi vuotta poikansa jälkeen.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.