stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tsotsi
Juoni

Tsotsi (Chweneyagae) on pienen rikollisjoukon johtaja, pikkugangsteri, joka ansaitsee elantonsa ryöstämällä ihmisiä ympäri Johannesburgia. Jo pienenä lapsena hän pakeni väkivaltaista isäänsä ja sairasta äitiään Soweton slummeihin, jossa hän asui muiden kohtalotovereidensa kanssa pitäen betoniputkia kotinaan. Lapsuuden traumat palaavat Tsotsin mieleen aika ajoin ja paetakseen niitä hän turvautuu väkivaltaan.
Eräänä iltana Tsotsi päätyy ryöstämään Johannesburgin rikkaalta alueelta auton, jonka sisältä hän yllättäen löytää pienen vauvan. Tsotsin julma ja väkivaltainen kuori alkaa pikkuhiljaa rapista kun hän päättääkin ottaa vauvan ja pitää tästä huolta. Elokuva päättyy kohtaukseen, jossa Tsotsi poliisien piirittämänä lopulta palauttaa vauvan äidilleen, joka halvaantui vyötäröstä alaspäin auton ryöstön yhteydessä. Lopulta Tsotsi antautuu poliiseille.
Rooliluettelo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Presley Chweneyagae  | … |  Tsotsi    |
|  Mothusi Magano  | … |  Boston    |
|  Israel Makoe  | … |  Tsotsin isä   |
|  Percy Matsemela  | … |  Zuma    |
|  Jerry Mofokeng  | … |  Morris    |
|  Benny Moshe  | … |  Nuori Tsotsi    |
|  Nambitha Mpumlwana  | … |  Pumla Dube    |
|  Zenzo Ngqobe  | … |  Butcher    |
|  Kenneth Nkosi  | … |  Aap    |
|  Thembi Nyandeni  | … |  Soekie    |
|  Terry Pheto  | … |  Miriam    |
|  Ian Roberts  | … |  Kapteeni Smit    |
|  Rapulana Seiphemo  | … |  John Dube    |
|  Owen Sejake  | … |  Gumboot Dlamini    |
|  Zola  | … |  Fela   |
Aiheesta muualla

Ebert, Roger: Thug life in Soweto RogerEbert.com.  9.3.2006. Viitattu 30.7.2022. (englanniksi)
Propes, Richard: "Tsotsi" Review The Independent Critic. Viitattu 30.7.2022. (englanniksi)
Ote elokuvasta. Elokuvan päähenkilö Tsotsia (David Madondo)  esittää näyttelijä Presley Chweneyagae.
Bokhtar

| Bohtar (Бохтар) Qurgonteppa, Қӯрғонтеппа, قرغان‌تپه, Курган-Тюбе |
| --- | --- |
 Bohtaria vuonna 2018.
 Bohtar
 Koordinaatit: 37.8330°N, 68.7842°E 
Valtio:  Tadžikistan
Maakunta:  Hatlon
Väkiluku (1.1.2016)  ():  105 400
Aikavyöhyke:  UTC+5
Suuntanumero(t):  +992-3222
Rekisterikilpi:  03
 
 http://www.bokhtar.tj/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bohtar (tadžikiksi Бохтар), joka tunnettiin tammikuuhun 2018 saakka nimellä Qurgonteppa (tadžikiksi Қӯрғонтеппа, pers. ‏قرغان‌تپه‎; ven. Курган-Тюбе),  on kaupunki ja Hatlonin maakunnan hallintokeskus Keski-Aasiassa sijaitsevan Tadžikistanin lounaisosassa. Kaupunki sijaitsee maanteitse vajaa 90 kilometriä pääkaupunki Dušanbesta etelään. Bohtarin keskusta sijaitsee noin viisi kilometriä Vahšjoen eteläpuolella; joesta lähtevät kastelukanavat tuovat kosteutta kaupunkia ympäröiville peltoalueille.
Väestön kehitys

Vuoden 2016 alussa Qurgonteppa oli Tadžikistanin kolmanneksi väkirikkain kaupunki runsaalla 105 000 asukkaallaan. Oheinen taulukko kuvaa Qurgonteppan väkiluvun kehitystä vuosina 1959–2016.
| Vuosi | Väestö 1959 | Väestö 1970 | Väestö 1979 | Väestö 1989 | Väestö 2000 | Väestö 2010 | Väestö 2016 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&023560.&&&&0023 560 | &&&&&&&&&&034620.&&&&0034 620 | &&&&&&&&&&042075.&&&&0042 075 | &&&&&&&&&&058505.&&&&0058 505 | &&&&&&&&&&060508.&&&&0060 508 | &&&&&&&&&&075450.&&&&0075 450 | &&&&&&&&&0105400.&&&&00105 400 |
Kuvia

Sisäänkäynti kaupungin torille (basaarialue).
Kunnostettavana oleva ortodoksinen kirkko.
Rautatieasema.
Qurgonteppaa vuonna 2010.
Ilmakuva Qurgonteppan lentoaseman alueesta Vahšjoen naapurustossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bokhtar Wikimedia Commonsissa
Säätila Qurgonteppassa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (meteo.tj)
Säätilastoja Qurgonteppan sääasemalle (WMO numero 38933) (englanniksi) (climatebase.ru)
Kuparivuoren tunneli

| Kuparivuoren tunneli |
| --- | --- |
 Tunneli kuvattuna Ukko-Pekan sillan puolelta toukokuussa 2014.
Paikkakunta:  Naantali
Maa:  Suomi
Koordinaatit:  60°27.78′N, 022°01.40′E
Avattu:  1989
Pituus:  320 m
Ajokaistoja:  2
Ylläpitäjä:  Valtio
Kuparivuoren tunneli on maantietunneli seututiellä 189 Rymättyläntiellä Naantalissa. Tunneli valmistui vuonna 1989 Naantalinsalmen ylittävän, vuonna 1986 käyttöön otetun Naantalinsalmen sillan päähän. Tunnelin pituus on 320 metriä, ja se oli valmistuessaan manner-Suomen ensimmäinen maantietunneli. Rakennustyöt kestivät vuodesta 1985 vuoteen 1988.
Tunneli peruskorjattiin 2018–2019. Peruskorjaukseen kuului sisäpuolisten verhousrakenteiden, ajoratarakenteiden, valaistuksen, teknisten järjestelmien, tien kestopäällysteen ja ajoratamerkintöjen uusiminen. Tunnelin kumpaankin suuaukkoon asennettiin liikennevalot häiriötilanteiden varalle. Tunneliin saatiin kolme hätäasemaa, joista yksi on keskellä tunnelia ja yksi kummassakin suuaukossa. Hätäasemalla on palohälytyspainike, hätäpuhelin ja käsisammutin. Tunnelin liikennettä voidaan ohjata Turun tieliikennekeskuksesta, josta on useita kamerayhteyksiä tunneliin.
Suomen ensimmäinen maantietunneli on Godbyn kylässä Finströmissä Ahvenanmaalla sijaitseva 51-metrinen Färjsundin tunneli, joka on valmistunut vuonna 1958.
Puistopökkösieni

| Puistopökkösieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Phallomycetidae
Lahko::  Phallales
Heimo::  Phallaceae
Suku::  Pökkösienet Mutinus
Laji::  ravenelii
Kaksiosainen nimi
 Mutinus ravenelii  (Berk. & M.A. Curtis) E. Fisch.  
Katso myös
   Puistopökkösieni Wikispeciesissä   Puistopökkösieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puistopökkösieni (Mutinus ravenelii) on eteläinen ja Suomessa erittäin harvinainen pökkösienilaji. Sienen tunnistaa parhaiten epämiellyttävästä tuoksustaan ja kirkkaanpunaisesta jalastaan. Sen sukulaislajilla koiranpökkösienellä jalka on kalpean oranssi. Sieni viihtyy puutarhoissa ja sitä esiintyy runsaimmin Lounais-Suomessa. Lajia tavattiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1961.
Koiranpökkösienestä poiketen puistopökkösieni on alun perin pohjoisamerikkalainen yleistyvä kulttuurilaji.
Arausion taistelu

Arausion taistelu käytiin Rooman tasavallan ja germaaniheimojen välillä 6. lokakuuta 105 eaa. lähellä Arausion kylää (nykyinen Orange) ja Rhônejokea. Taistelussa kimbrien ja teutonien germaaniarmeija löi kaksi roomalaisarmeijaa ja aiheutti näille suuria tappioita. Aikalaislähteiden mukaan Arausion taistelussa kuoli noin 80 000 legioonalaista ja 40 000 apujoukkojen jäsentä. Se oli pahin Rooman kärsimä tappio sitten Cannaen taistelun toisessa puunilaissodassa. Taistelun jälkeen roomalaiset komentajat Quintus Servilius Caepio ja Gnaeus Mallius Maximus joutuivat oikeuteen syytettyinä kyvyttömyydestä. Roomalaiset suorittivat myös harvinaislaatuisen teon uhraamalla gallialaisen ja kreikkalaisen pariskunnan hautaamalla heidät elävältä Forum Boariumilla, kuten Cannaen taistelun jälkeen oli tehty.
Meripuisto (Kemi)

| Meripuisto> Paviljonginpuisto |
| --- | --- |
 Meripuiston paviljonki
Sijainti:  Sauvosaari, Kemi
Koordinaatit:  65°43′54″N, 024°33′19″E
Perustettu:  1893
Rakennuttaja:  Kemin kaupunki
Meripuisto Kemi
Meripuiston laululava.

Meripuisto on puisto Kemin kaupungin keskustassa, Sauvosaaren kaupunginosassa. Puistoa rajaavat Kauppakatu, Urheilukatu ja Meripuistokatu sekä lännessä Luulajantie, joka erottaa puiston merestä. Luulajantien puolella puistoa reunustavat vanhat makasiinit. Kemin lumilinna on useana vuonna rakennettu aivan puiston tuntumaan.
Alue varattiin puistoksi jo L.I. Lindqvistin laatimassa kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa vuodelta 1869. Alue säilyi kuitenkin pääosin luonnonvaraisena metsikkönä ja louhikkona vuoteen 1893 asti, jolloin puiston korkeimmalle kohdalle mäen päälle rakennettiin arkkitehti Waldemar Wileniuksen suunnittelema puistopaviljonki. Puistoksi kunnostaminen lienee aloitettu tuolloin. Paviljongin rakentamiseen asti alue oli tunnettu Rantapuistona, paviljongin valmistuttua puistoa alettiin nimittää Paviljonginpuistoksi. Meripuisto-nimi on myöhemmältä ajalta. Paviljonki toimi pitkään kaupungin virastotalona.
Puiston meren puoleisessa osassa sijaitseva museoalue on perustettu 1950-luvun alussa, jolloin Kemin Kotiseutu- ja museoyhdistys siirrätti sinne vanhoja rakennuksia Kemijokivarresta. Yli-Jaakheikin savupirtti on rakennettu vuonna 1797. 1960-luvun lopulla alueelle on siirretty myös vanha tullirakennus Kemin vanhasta sisäsatamasta, läheltä puistoa. Meripuiston jatulintarha on siirretty alueelle Ajoskrunnista.
Puistossa on myös sotien jälkeen rakennettu laululava ja kesäteatterin käytössä ollut hiekkakuoppaan rakennettu esiintymispaikka. Meripuiston Kesäteatteri oli toiminnassa neljä kesää. Vuosina 1958 ja 1959 esitettiin Joel Lehtosen Putkinotko, jonka ohjauksesta vastasivat näytelmässä Juutas Käkriäistä näytellyt Leo Lastumäki ja Aimo Heino. Kemin kaupunginteatterin entinen johtaja Urpo Lauri, joka oli aiemmin dramatisoinut Putkinotkon, oli kesäteatterin ohjausapuna. Kesällä 1960 esitettiin Matti Tapion ohjaama Hugo Raudseppin Mikumärdissä on kesä ja vuonna 1961 Edvin Haapalaisen ohjaama Ilmari Turjan Särkelä itte, jossa Lastumäki esitti Särkelää.
Meripuistoon suunniteltiin 1960–luvulla kaupungin kulttuurikeskusta. Professori Esko Järventauksen muinaistieteelliselle toimikunnalle vuonna 1965 antamassa lausunnossa Meripuiston toivottiin välttyvän lisärakentamiselta.
Sekä puisto että paviljonkirakennus ovat säilyneet. Paviljongissa on toiminut viime vuosina useita eri ravintoloita viimeisimpänä Päivikki Palosaaren Ravintola Hullun Mylly. 
Nykyisin ravintolan omistaa Kauko Hyvärinen ja nimi on jälleen Puistopaviljonki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meripuisto (Kemi) Wikimedia Commonsissa
Kerekin kieli

| Kerekki> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:  Tšukotka
Puhujia:  10
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet
Kieliryhmä:  tšuktšilaiset kielet
ISO 639-3:  krk
 Ohje 
Kerekin kieli eli kerekki on Venäjällä Tšuktšien niemimaalla asuvien kerekkien puhuma tšuktšilais-kamtšatkalainen kieli. Nykyään sitä voidaan pitää lähes kuolleena.
Kerekki kuuluu kamtšatkalaisten kielten tšuktšilaiseen ryhmään. Aikaisemmin sitä pidettiin korjakin murteena. Kielessä on paljon myös tšuktšilaisia piirteitä.
Neuvostoaikana kerekit luettiin tšuktšeiksi, joiden keskuudessa he asuivat Tšukotkan autonomisen piirikunnan entisen Beringovskin piirin Meinypilgynon ja Hatyrkan kylissä. 1960–1980-luvuilla kerekkejä arvioitiin olleen korkeintaan sata henkeä ja kerekin kielen puhujia 25–30. Vuosituhannen vaihteeseen mennessä he olivat lähes täysin sulautuneet tšuktšeihin. Aleksandr Volodin löysi vuonna 1991 Meinypilgynosta kaksi kerekin puhujaa ja Hatyrkasta yhden. Australialaisen tutkijan Michael Dunnin mukaan vuonna 2000 kerekkiä osasi vain yksi vanhus. Tästä huolimatta vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 8 kerekkiä ja peräti 15 kerekin puhujaa. Tilaston löytämistä kerekeistä kolme asui Tšukotkalla ja heistä kaksi ilmoitti osaavansa kerekin kieltä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on kymmenen kerekin puhujaa.
Aiheesta muualla

Endangered Languages of Indigenous Peoples of Siberia: The Kerek Language (englanniksi)
Ethnologue: Kerek (englanniksi)
Volodin, A.P.: Jazyki mira: paleoaziatskije jazyki: kerekskij jazyk, s. 169–177.  Moskva:  Indrik, 1997.  Teoksen verkkoversio. (venäjäksi)
Martti Hirviniemi

Martti Hirviniemi (23. toukokuuta 1933 Helsinki – 2. tammikuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloerotuomari.
Hän oli aikanaan Suomen kokenein jalkapalloerotuomari. Hän tuomitsi yhteensä 200 pääsarjaottelua Suomessa, jonka jälkeen hän siirtyi erotuomarikouluttajaksi. Mikko Vuorela ohitti hänet vuonna 2007 pääsarjaotteluiden määrässä. Hirviniemi palkittiin vuoden erotuomarina 1963, 1971, 1972, 1974, 1975 ja 1980.
Hän tuomitsi urallaan yhteensä 16 A-maaottelua, 5 Euroopan Cupin, 4 Cup-voittajien Cupin ja 8 UEFA Cupin ottelua.
Saavutukset

FIFA Referee Special Award -palkinto
Valittu ainoana erotuomarina Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fame -henkilögalleriaan vuonna 1993
Valittu Helsingin Erotuomarikerhon kunniajäseneksi vuonna 1987
Palloliiton kultainen ansiomerkki
Palloliiton hopeinen ansiomerkki
Juomavesi

Suurella osalla afrikkalaisista ei ole käytössään puhdasta juomavettä.
Juomavesi tarkoittaa vettä, jota voi käyttää juomiseen. Talousvesi on juomavettä, jota valmistetaan vedenkäsittelyn avulla pääasiassa makeasta vedestä, eli pohja-, joki- tai järvivedestä.
Makea vesi on monin paikoin erittäin niukka luonnonvara. YK arvioi, että makean veden kulutus on kuusinkertaistunut 1900-luvun aikana, mikä on yli kaksi kertaa enemmän kuin väestönkasvu samana ajanjaksona. 884 miljoonalla ihmisellä ei ole käytössään puhdasta juomavettä. YK:n yleiskokous linjasi heinäkuussa 2010, että puhdas vesi on ihmisoikeus.
On myös arvoitu, että ilmastonmuutoksen vaikutuksesta kuivat alueet ja kuivuuskaudet lisääntyvät, pahimmillaan seurauksena on konflikteja. Kiistely makean veden varannoista on kärjistänyt esimerkiksi Israelin ja sen naapureiden konflikteja. YK:n arvion mukaan vuonna 2030 puolet maapallon ihmisistä asuu alueilla, joilla vedensaanti on rajoitettua.
Vesijohtovesi juomavetenä

Talousveden laatu on Suomessa erinomaista. Vuonna 2003 UNESCO raportoi, että Suomessa on maailman paras veden laatu.
Juomavetenä käytettävään vesijohtoveteen saatetaan joissain tapauksissa lisätä klooria estämään haitallisten bakteerien kasvua eli vesi desinfioidaan.
Suomessa on ennen paikoin lisätty fluoria juomaveteen, mutta nykyään vesilaitokset suodattavat sitä pois. Mm. Irlannissa fluoria yhä lisätään. Suomessa ja EU:ssa fluoria saa olla korkeintaan 1,5 mg litrassa. Turun Sanomien haastatteleman vesiasiantuntijan mukaan fluori on hyväksi pienissä pitoisuuksissa ja haitallista suurissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juomavesi Wikimedia Commonsissa
Vesijohtovesi on juomakelpoista useissa maissa (esimerkiksi Suomessa).
Kyproksen historia

Kyproksen historiassa ensimmäiset sivilisaation merkit juontavat juurensa 8000-luvulle eaa. Jo silloin kupari toi saarelle omaisuutta ja kaupankäyntiä. Kyproksen sijainti kolmen mantereen välillä teki siitä merkittävän kauppapaikan, jonka lisäksi se on ollut kautta aikojen merkittävä kuparin ja puun tuottaja. Saarelle saapuivat 1200-luvulla eaa. mykonolais-aigeialaiset kreikkalaiset, jotka toivat mukanaan kielensä ja kulttuurinsa. Aikojen myötä saarta ovat miehittäneet monet kansat, mutta se on silti laajalti säilyttänyt kreikkalaisen identiteetin, kielen ja kulttuurin. Kyproksen turkkilaiset saapuivat 1500–1800-luvuilla, kun ottomaanit hallitsivat saarta.
Neoliittiset ja kalkoliittiset kaudet

Löytöjen perusteella on päätelty ensimmäisten asukkaiden saapuneen Kyprokselle neoliittisella kaudella suunnilleen 10 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Noin 8000 vuotta eaa. Kyprokselle tuotiin kotieläimiä Levantista, jolloin tehtiin myös perustukset Choirokoitían siirtokunnalle. Esikeraamisen ajan Choirokoitían hylkäämisen jälkeen ei ole tehty arkeologisia löytöjä ennen kuin löydettiin saviastioita, jotka olivat peräisin suunnilleen ajalta 5000 vuotta eaa. Ympäri saarta oli siirtokuntia, joilla oli myös kontakteja saaren ulkopuolelle: sinne tuotiin esimerkiksi obsidiaania Anatoliasta.
Foinikialaiset tulivat Kyprokselle noin 5000 vuotta sitten ja perustivat sinne siirtokuntia. Kuparia alettiin käyttää 4000 vuotta eaa. ja alkoi kalkoliittinen kausi. Sillä ajalla alkoi ihmishahmojen tuotanto ja niitä tehtiin pakallisesta pikroliitti-kivestä. Noin 2500 eaa. saarelle saapui maahanmuuttajien uusi aalto todennäköisesti Anatoliasta ja heidän tuomiensa uusien tekniikoiden myötä siirryttiin pronssikaudelle.
Pronssikausi

Varhaisella pronssikaudella (2300 eaa. - 1650 eaa.) yhteydet muualle maailmaan olivat vielä harvinaisia. Kuparin hyödyntäminen lisääntyi pronssikaudella ja toi saarelle vaurautta. Keskipronssikaudella (1950 eaa. - 1650 eaa) Kypros oli jo arkeologisten löytöjen perusteella maatalousyhteiskunta, mutta siltä ajalta ovat myös ensimmäiset todisteet kuparikaivosten toiminnasta.
Pronssikaudella kauppa Lähi-itään, Egyptiin ja Egeanmerelle lisääntyi. Keskipronssikauden lopulla Kyproksella oli kauppasuhteita Egeanmeren alueella, Länsi-Aasiassa ja Egyptiin. Mykeneläiset kauppiaat saapuivat saarelle Kreikasta ensi kertaa 1400 eaa. jälkeen ja 1200 eaa. jälkeen saarelle tuli useita aaltoja akaialaisia kreikkalaisia tuoden mukanaan kreikkalaisen kielen, uskonnon ja tavat. He ottivat saaren vähitellen haltuunsa ja perustivat Pafoksen, Salamiksen, Kitionin ja Kourionin kaupunkivaltiot.
Myöhäistä pronssikautta (1650 eaa. - 1050 eaa.) pidetään yhtenä tärkeimpänä kausista Kyproksen kulttuurisessa ja historiallisessa kehityksessä. Silloin käytiin ahkerasti kauppaa Egyptin ja Egeanmeren saarten kanssa ja muutenkin laajennettiin kaupankäyntiä meren yli. Myöhäisellä pronssikaudella Kyproksella otettiin Kreetalta käyttöön kyproslais-minolainen kirjoitus. Rannikolle perustettiin uusia kaupunkeja ja noin 1200 eaa. ensimmäiset kreikkaa puhuvat siirtolaiset saapuivat ja aiheuttivat sekasortoa olemassaolevissa kyproslaisissa yhteisöissä.
Geometrinen kausi (1050–750 eaa.)

Geometrisella kaudella Kypros oli kreikkalainen saari, jossa oli kymmenen kaupunkivaltiota. Jumalatar Afroditen kultti kukoisti, koska saari katsottiin hänen syntymäpaikakseen. Foinikialaiset asettuivat Kitioniin 900 eaa. jälkeen ja 800-luku eaa. oli suurta kukoistuskautta.
Arkaainen kausi ja klassinen antiikki (750–310 eaa.)

Ensimmäiset kreikkalaiset siirtolaiset perustivat kaupunkikuningaskunnat Kourion, Pafos, Marion (Polis), Soloi, Lapithos, Tamassos, Salamis, Kition ja Amathous, jotka kaikki kehittyivät ja kasvoivat 750 eaa. ja 475 eaa. välillä. Arkaaisella ja klassisen antiikin aikakausilla saaren kukoistus jatkui, mutta useat eri osapuolet valloittivat saaren. Assyria, Egypti ja Persia alistivat kaupunkikuningaskunnat vuoron perään valtaansa. Kreikkalaiset ja persialaiset kiistelivät pitkään Kyproksen omistuksesta. Kiistat päättyivät vuoden 386 eaa. rauhansopimukseen, jossa tunnustettiin Persian oikeus Kyprokseen. Salamiin kuningas Euagoras, joka hallitsi 411-374 eaa., yhdisti saaren ja teki siitä yhden kreikkalaisen maailman johtavista politiikan ja kulttuurin keskuksista. Saarelaiset toivottivat Aleksanteri Suuren tervetulleeksi ja hän teki saaresta osan valtakuntaansa. Euagoras piti yhteyksiä Kreikan mantereelle ja laajensi kreikkalaista vaikutusta Kyproksella persialaisesta hallinnosta huolimatta, mutta hänen vuonna 381 eaa. tapahtuneen salamurhansa jälkeen päättyi klassinen kausi.
Hellenistinen kausi ja roomalainen Kypros

Aleksanteri Suuren kenraalien kilpailtua keskenään hänen valtakunnastaan tämän kuoltua, saari joutui lopulta hellenistisellä kaudella Ptolemaiosten hallitseman Egyptin haltuun. He lakkauttivat kaupunkivaltiot, yhdistivät saaren hallinnon ja tekivät Pafoksesta saaren pääkaupungin. Ptolemaios I aloitti hallitsijana Aleksanteri Suuren kuoltua vuonna 323 eaa. ja sen jälkeen Kypros pysyi 250 vuoden ajan Ptolemaiosten hallinnassa.
Vuonna 45 apostolit Paavali ja Barnabas vierailivat saarella ja sen käskynhaltija Sergius Paulus kääntyi kristinuskoon. Saaresta tuli siten ensimmäinen kristityn hallitsema alue. Saarella oli tuhoisia maanjäristyksiä ensimmäisellä vuosisadalla eaa. sekä ensimmäisellä vuosisadalla, jolloin monet kaupungit jouduttiin rakentamaan uudelleen.
Saarelle muutti lukuisia juutalaisia, jotka aloittivat kapinan Roomaa vastaan 116. Kapina kukistettiin ja keisari Hadrianus määräsi juutalaiset karkotettaviksi. Vuonna 313 Milanon edikti takasi kristityille uskonnon harjoittamisen vapauden ja kyproslaiset piispat osallistuivat Nikean kirkolliskokoukseen vuonna 325.
58 eaa. Kyproksesta tuli osa Rooman valtakuntaa ja alue pysyi suhteellisen rauhallisena valtakunnan osana seuraavat 600 vuott. Monet julkiset rakennukset ja tiet ovat peräisin tältä ajalta. Kristinusko kukoisti saarella ja Konstantinus Suuren aikana se oli Kyproksella jo korvannut pakanuuden melkein kokonaan.
Bysanttilainen kausi

Rooman jaossa 395 Kypros jäi Itä-Rooman hallintaan. Kristinuskosta tuli valtionuskonto. 300-luvulla uudet maanjäristykset tuhosivat täysin useita suurimpia kaupunkeja. Salamiista tuli pääkaupunki nimellä Constantia, ja sinne rakennettiin suuria basilikoja 300-400-luvuilla.
Vuonna 488 keisari Zenon myönsi Kyproksen kirkolle täyden autonomian. Arabit miehittivät saaren vuonna 647. Bysantti valtasi sen takaisin vuonna 746. Vuonna 688 Justinianus II ja kalifi Abd-al-Malik tekivät sopimuksen Kyproksen yhteishallinnosta, joka kesti vuoteen 965, jolloin Nikeforos II Fokas otti saaren haltuunsa takaisin bysanttilaisilta. Vuoteen 965 saari oli arabien ja merirosvojen hyökkäysten kohteena kolme vuosisataa, kunnes keisari Nikeforos II Fokas karkotti arabit Vähä-Aasiasta ja Kyprokselta.
Lusignanien, genovalaisten ja venetsialaisten kaudet

Isaak Komnenos oli Bysantin kuvernöörinä ja itse itsensä saaren keisariksi julistaneena hallitsijana, kun saarelle haaksirikkoutui Rikhard I:n laivastoon kuuluneita laivoja kolmannen ristiretken aikana. Komnenos kohteli haaksirikkoisia huonosti, heidän joukossaan Rikhardin sisar Joanna ja Berengaria Navarralainen, josta myöhemmin tuli Rikhardin vaimo. Kostoksi Rikhard I:n johtamat ristiretkeläiset valtasivat saaren 1191. Rikhard otti vaimokseen Berengarian Limassolissa, jossa tämä myös kruunattiin Englannin kuningattareksi. Vuotta myöhemmin Rikhard myi saaren 100 000 dinaarilla temppeliritareille, jotka myivät saaren edelleen karkotetulle Jerusalemin kuninkaalle Guy de Lusignanille samaan hintaan.
Uusi hallinto sai aikaan kestävän dynastian, joka toi saarelle sekalaisia rikkauksia ja Guy de Lusignan kutsui saarelle asumaan kristittyjä perheitä, jotka olivat menettäneet maansa Jerusalemin kuningaskunnassa. Jerusalemin kuningaskunta romahti Akkon tuhouduttua vuonna 1291 siitä seuraavan sadan vuoden aikana Kyproksella oli hyvä taloudellinen tilanne ja nykyinen Famagusta toimi kaupankäynnin keskuksena. Monia rakennuksia ja kirkkoja rakennettiin tuona aikana, joista osa on edelleen nähtävissä Pohjois-Nikosiassa, Bellapaisissa ja Famagustassa.
De Lusignanin frankkilainen suku hallitsi Kyproksen kuningaskuntaa vuoteen 1489, jolloin Venetsia valloitti Kyproksen. Saarella vallitsi feodalismi ja katolinen kirkko syrjäytti virallisessa uskonnonharjoituksessa kreikkalaiskatolisen kirkon. Frankkilaishallinto oli julmaa ja sortavaa. Kreikkalaiskatoliset kokivat vaikeita aikoja, mutta selvisivät. Famagusta eli Ammochostos oli aikansa rikkain kaupunki Lähi-idässä. Näihin aikoihin historialliset nimet Lefkosia, Ammochostos ja Lemesos alettiin tuntea Nikosiana, Famagustana ja Limassolina. Genovalaisten Peter I ja Peter II olivat vallassa Famagustassa noin sadan vuoden ajan. Viimeinen Lusignanien kuningas James II (hallitsi 1460-1473) karkotti genovalaiset Famagustasta ja meni naimisiin venetsialaisen Caterina Cornaron kanssa, josta tuli kuningatar. Lusignanien aika päättyi, kun Caterina Cornaro hankki Kyproksen Venetsian haltuun 1489.
Venetsialaiset hallitsivat vuodesta 1489 vuoteen 1571. Venetsialaiset pitivät saarta etuvartioasemanaan ottomaaneja vastaan ja linnoittivat saarta innokkaasti. He purkivat Nikosian rakennuksia lyhentääkseen kaupunkia ympäröivän muurin tarvetta. He rakensivat myös muurit Famagustan ympärille, joita pidettiin aikansa kehittyneimpinä sota-arkkitehtuurin saavutuksina. Saarelle rakennettiin myös goottilaisia katedraaleja ja linnoja. Nämä eivät riittäneet suojelemaan ottomaaneilta, vaan Lefkosia (Nikosia) valloitettiin 1570 ja vuoden päästä myös Famagusta siirtyi ottomaanien hallintaan.