stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lopezin avaus

Lopezin avaus on shakkiavaus, jota kuvaavat siirrot
Valkean toinen siirto on kaikista vaihtoehdoista vasta seitsemänneksi suosituin. Sen tarkoituksena on valmistella varhainen eteneminen d-sotilaalla. Avaus on kuitenkin ongelmallinen, sillä musta voi pelata heti 2...d5, ja jatkossa 3.exd5 Dxd5 valkea ei saa ratsuaan ruutuun c3. Myös 2...Rf6 tuottaa ongelmia, sillä valkean ei kannata edetä d-sotilaallaan. Jatko 3.d4 exd4 4.Dxd4 ja musta saa tempovoiton 4...Rc6. 2...Rf6 ja 2...d5 ovatkin mustan suosituimmat vastaukset. Ne myös ovat melko tehokkaita avausta vastaan.
Avaus voi muuntua Ponzianin avaukseksi tai skotlantilaisen pelin Göringin gambiitiksi, jos musta pelaa 2...Rc6.
Lopezin avaus luokitellaan ECO-koodistolla koodille C20.
Lockheed P-38 Lightning

| P-38 Lightning |
| --- | --- |
 ”YIPPEE”, 5 000. valmistunut P-38.
Tyyppi:  hävittäjälentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Lockheed
Suunnittelija:  Hall L. Hibbard & Clarence Johnson
Ensilento:  27. tammikuuta 1939
Esitelty:  1940
Tila:  museoitu
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain armeijan ilmavoimat Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat Vapaan Ranskan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  yli 10 000 
Lockheed P-38 Lightning (suom. Salama) on yhdysvaltalainen toisen maailmansodan aikainen yksi- tai kaksipaikkainen, kaksimoottorinen hävittäjälentokone. Se oli eräs Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien tärkeimmistä toisen maailmansodan hävittäjätyypeistä.
P-38 on helposti tunnistettavissa kahdesta moottorirunkopuomistaan ja niiden väliin sijoitetusta koneen aseistuksen sisältävästä erillisestä ohjaamokehdosta. Konetta valmistettiin yli 10 000 kappaletta, ja se oli yksi harvoista toista maailmansotaa edeltäneistä konetyypeistä, joka oli tuotannossa sodan loppuun saakka.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.lockheedmartin.com/us/100years/stories/p-38.html
http://www.aviation-history.com/lockheed/p38.html
http://www.ausairpower.net/P-38-Analysis.html
http://acepilots.com/planes/p38_lightning.htm%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=495
http://militaryhistory.about.com/od/militaryaircraft/p/p38lightning.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=74
http://science.howstuffworks.com/lockheed-p-38-lightning.htm
http://www.warbirdalley.com/p38.htm
http://www.nasa.gov/centers/armstrong/multimedia/imagegallery/P-38/index.html#.VRR5LxqmX2o (Arkistoitu – Internet Archive)
http://p38lightning.tumblr.com
http://p38assn.org
http://www.military.cz/usa/air/war/fighter/p38/p38_en.htm
http://www.joebaugher.com/usaf_fighters/p38.html
http://www.aviastar.org/air/usa/lok_lightning.ph%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://www.world-war-2-planes.com/lockheed-p-38%5Bvanhentunut+linkki%5D.
P-38:n aseistusta
Aseistamaton F-5B-tiedustelumalli.
Lockheed P-38L Lightning
P-38 Lightning edestä vuonna 1992.
Alan Lomax

Alan Lomax esiintymässä
Alan Lomax (15. tammikuuta 1915 Austin, Texas – 19. heinäkuuta 2002 Safety Harbor, Florida) oli yhdysvaltalainen folkloristi ja musiikkitieteilijä. Lomax tunnetaan erityisesti kansanmusiikin kenttätutkimuksestaan, hän äänitti tuhansia lauluja Yhdysvalloissa, Britanniassa, Irlannissa, Karibialla, Italiassa ja Espanjassa.
Alan Lomax oli musiikki- ja kansatieteen uranuurtajan John Lomaxin poika. Alan aloitti uransa 1933 isänsä kanssa äänittämällä maatyöläisten ja vankien esittämiä lauluja Texasissa, Louisianassa ja Mississippissä. Hän opiskeli filosofiaa University of Texas at Austinissa. Vuosina 1936–1942 Lomax työskenteli Yhdysvaltain kongressin kirjaston kansanmusiikin arkistossa. Tuhansien laulujen lisäksi Lomax äänitti monien tunnettujen kansanmuusikoiden haastatteluja. Näitä olivat muun muassa Woody Guthrie, Lead Belly, Muddy Waters, Jelly Roll Morton, irlantilainen laulaja Margaret Barry, skotlantilainen balladilaulaja Jeannie Robertson ja Harry Cox Norfolkista Englannista. Hänen Kongressin kirjastolle jättämässään aineistossa on 5 000 tuntia musiikkiäänitteitä, 120 000 metriä filmiä, 2 500 videonauhaa ja runsaasti muistiinpanoja.
Jouduttuaan kommunistivainojen takia FBI:n tarkkailuun Lomax muutti 1950-luvulla Lontooseen, jossa hän toimitti 18-osaisen levyantologian Columbia World Library of Folk and Primitive Music. Palattuaan New Yorkiin vuonna 1959 hän järjesti konsertin, jossa ensi kertaa Carnegie Hallissa rock'n'rollia ja bluegrassia. Samana vuonna hän teki musiikinkeräysmatkan Yhdysvaltain etelävaltioihin yhdessä silloisen naisystävänsä folklaulaja Shirley Collinsin kanssa ja äänitti useita tunteja musiikkia esittäjinä muun muassa Almeda Riddle, Hobart Smith ja Bessie Jones. Matka huipentui Mississippi Fred McDowellin löytämiseen. Hänen löytöihinsä kuuluvat myös Muddy Waters, Jelly Roll Morton ja Lead Belly. Matkan tuloksena syntyi levykokoelma Sounds of the South.
Lomax avusti Carl Sagania Voyagerin kultaisen levyn kokoamisessa. Kahden Voyager-luotaimen mukana vuonna 1977 lähetetty levy sisältää näytteitä Maan musiikista.
Lomax sai National Medal of Arts -palkinnon presidentti Reaganilta vuonna 1986, ja vuonna 2000 Kongressin kirjasto valitsi hänet eläväksi legendaksi (Living Legend). Tulanen yliopisto myönsi Lomaxille vuonna 2001 filosofian kunniatohtorin arvon.
Lomax äänitti matkoillaan myös suomensukuisia laulajia ja muusikkoja, kertoo J. Karjalainen, jolle tieto tuli hänen esiintyessään 2006 Yhdysvalloissa Lännen-Jukkana.
John Szwed on kirjoittanut ensimmäisen Lomaxin elämäkerran, The Man Who Recorded the World, jota kriitikko luonnehtii perusteelliseksi, tasapainoiseksi ja peittelemättömäksi.
Kirjallisuutta

Cohen, Ronald D.: Alan Lomax, Assistant in Charge: The Library of Congress Letters, 1935–1945.  Jackson:  University Press of Mississippi, 2011.  ISBN 978-1-60473-800-1
Szwed, John: The Man Who Recorded the World: A Biography of Alan Lomax. William Heinemann, 2010. ISBN 978-0-434-01232-9.
Aiheesta muualla

The American Folklife Center
Alan Lomax folkstreams.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Lontoo rae

Lontoo rakeita
Pussillinen Lontoo rakeita
Lontoo rae on alun perin Chymoksen ja nykyisin Fazerin valmistama lakritsimakeinen, joka tuli markkinoille vuonna 1957. Rakeissa on lakritsisydän ja rapea aniksen makuinen kuori, jonka väri on valkoinen, vaaleankeltainen tai vaaleanliila. Se on yksi suosituimpia ”leffakarkkeja”.
Sen mainonta sai aikoinaan paljon huomiota, kun tv-sarjasta Mennään bussilla tuttu rahastaja Jack (Bob Grant) puhui huonolla suomella ”niin Londoraeta, niin Londoraeta”.
Lontoo raetta myydään pusseissa sekä suklaalevynä. Pussista poiketen Lontoo rae -suklaalevy sisältää ammoniumkloridia eli salmiakkia.
Aiheesta muualla

Lontoo rae Mainos, jossa Mennään bussilla -sarjasta tuttu hahmo mainostaa makeisia (v. 1980)
Arvo Liuskallio

Arvo Alaksander Lindberg myöh. Liuskallio (19. joulukuuta 1886 Merikarvia – 25. kesäkuuta 1954) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. Vielä jatkosodassa hän osallistui sotatoimiin joukkueenjohtajana varastokomppaniassa.
Perhetausta

Lindbergin vanhemmat olivat laivuri Frans Lindberg ja Emma Aurora Strandberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Sylvi Emilia Böökin kanssa, joka kuoli vuonna 1935. Liuskallio avioitui toisen kerran Ida Salmen kanssa.
Opinnot

Lindberg kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1925. Liuskallio suoritti tiedonantokurssin vuonna 1919 ja monttöörikurssin vuonna 1925 sekä kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1926.
Jääkärikausi

Lindberg työskenteli koneenkäyttäjänä ja perämiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 24. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän kävi konekiväärikurssin Libaussa vuonna 1917 ja samana vuonna järjestetyn erikoiskurssin Polangenissa (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Lindberg astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Lindberg palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentissä ja siitä myöhemmin muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Jääkäripataljoona 2 ja edelleen Pohjolan jääkäripataljoona ja lopuksi Kajaanin sissipataljoona. Lindberg siirrettiin 8. syyskuuta 1918 vääpeliksi Vuoristoprikaatin tiedonantokomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen 10. huhtikuuta 1919 Pohjanmaan jääkäripataljoonaan, missä hän toimi ensin puhelinosaston johtajana ja myöhemmin osaston vääpelinä. Hän osallistui vuonna 1920 heimosotiin kuuluvaan Petsamon retkeen. Lindberg siirrettiin Pohjanmaan jääkäripataljoonasta 1. huhtikuuta 1923 alkaen Hyökkäysvaunurykmenttiin, missä hän toimi tiedonantoupseerina ja oli samalla rykmentin aseupseerina. Seuraavaksi hänet siirrettiin 9. joulukuuta 1926 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Savon jääkärirykmentin 9. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. toukokuuta 1927 Savon prikaatin 3. pataljoonan 3. komppaniaan.
Armeijasta Lindberg erosi 27. helmikuuta 1929. Tosin hänet nimitettiin 1. maaliskuuta 1929 Savon-prikaatin II pataljoonan B-varaston hoitajaksi. Myöhemmin hänet nimitettiin 1. huhtikuuta 1934 alkaen varastonhoitajaksi Napapiirin sotilaspiiriin. Lindberg vaihtoi sukunimensä Liuskallioksi vuonna 1935. Seuraavaksi hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1937 alkaen niin ikään varastonhoitajaksi Lappeenrannan sotilaspiiriin, missä hän toimi 1. luokan varastonhoitajana 27. huhtikuuta 1938 alkaen.
Jatkosota

Liuskallio osallistui jatkosotaan joukkueenjohtajana 17. Ampumatarvikevarastokomppaniassa osallistuen sotatoimiin Kiestingissä. Varastokomppaniasta hänet siirrettiin myöhemmin Jalkaväenkoulutuskeskus 15:een, josta hänet kotiutettiin vuonna 1942. Myöhemmin hän työskenteli kalastajana ja Henkivakuutusyhtiö Kalevan asiamiehenä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. helmikuuta 1916  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Reservin vänrikki 26. marraskuuta 1926  Reservin luutnantti 6. joulukuuta 1937 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
William Lomax

William Lomax.
William Lomax (10. maaliskuuta 1865 Southport, Englanti – 10. toukokuuta 1934 Tampere) oli englantilaissyntyinen Tampereella asunut Finlaysonin tehtaan kutomomestari ja harrastajavalokuvaaja.
Lomax tuli Tampereelle 15-vuotiaana vuonna 1880 perheensä mukana. Hän työskenteli aluksi Finlaysonin kutomossa, jossa hänen isänsä Peter Lomax oli kankurimestarina. Tämän jälkeen Lomax oli työssä Finlaysonin muilla osastoilla ja toimi laitosmiehenä kunnes hän vuonna 1884 matkusti Englantiin hankkiakseen lisäkoulutusta. Lomax oli työssä kolmen vuoden ajan englantilaisissa puuvillatehtaissa ja palasi sitten 1887 Tampereelle isänsä apulaiseksi. Hän teki vuonna 1888 vielä matkan Englantiin ja vuodesta 1891 alkaen hän oli Finlaysonilla vakinaisena kutomomestarina. Lomaxin aikana Finalysonin kutomoa laajennettiin ja lähes kaikki kutomon koneet uudistettiin.
William Lomax meni naimisiin Margaret (Maggie) Bulloughin kanssa ja he asuivat Puuvillatehtaankadun varrella sijainneessa talossaan. Lomaxin harrastuksiin kuului valokuvauksen ohella retkeily ja purjehdus ja hänellä oli myös oma huvila. Lomaxin vaimo Maggie ja heidän tyttärensä Lily ja Madge muuttivat vuonna 1908 takaisin Englantiin, mutta Lomax itse jäi asumaan Tampereelle. Hän vieraili kuitenkin perheensä luona Englannissa ja tyttäret kävivät Tampereella. Lomax oli kutomomestarina vuoteen 1927 saakka, jolloin hän erosi sairauden takia.
Lomax otti 1880-luvulta lähtien valokuvia perheestään, vapaa-ajan vietosta, retkistä ja Tampereen maisemista. Museokeskus Vapriikin kuva-arkistossa on yli 2 000 Lomaxin valokuvaa. Vuonna 2012 Lomaxin valokuvista järjestettiin Vapriikissa näyttely nimellä Dear Maggie – William Lomaxin Tampere.
Kirjallisuutta

Savupiippuja ja puhdasta kuuraa: William Lomaxin Tampere; toimittajat Marjo-Riitta Saloniemi ja Reetta Tervakangas ; kirjoittajat Taneli Eskola, Rauno Kivelä, Leena Vaahtera ; valokuvat William Lomax. Tampereen museoiden julkaisuja 124. Tampere 2012 ISBN 9789516095342
Aiheesta muualla

Dear Maggie – William Lomax ja Tampere 20.4. – 7.10.2012-valokuvanäyttely (Arkistoitu – Internet Archive)
William Lomaxin valokuvia Finnassa
Mitä valokuvat tietävät kertoa. Muutaman vuosikymmenen takaista Tamperetta valokuvissa, Aamulehti, 27.01.1935, nro 25, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tenho Saurén

Tenho Tuure Saurén (1. syyskuuta 1926 Viiala – 21. maaliskuuta 2001 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Tampereen Työväen Teatteriin.
Elämä

Saurénin isä Frans oli maalarimestari ja äiti Anna (o.s. Iwendorff) oli töissä Viialan viilatehtaalla. Tenholla oli lisäksi 1924 ja 1925 syntyneet sisarukset. Koulun jälkeen Saurén meni töihin Osuusliike Voiman myymälään ja valmistui myymälänhoitajaksi. Hän aloitti näyttelemisen Viialan työväentalolla. 1950-luvun lopulla hän toimi Valkeakoskella leipomon autonkuljettajana ja näytteli joitakin rooleja Valkeakosken teatterissa. Lyhyestä avioliitosta erottuaan 1962 Saurén meni naimisiin Kaarina Kallionpään kanssa. Heillä on kaksi lasta (s. 1963 ja 1965). Avioliitto kesti vuoteen 1982.
Vuonna 1965 Saurén sai ensimmäisen ammattikiinnityksensä Savonlinnan Teatteriin, jossa hän näytteli miespääosia mm. näytelmissä Ikiliikkuja ja Eilen syntynyt. Savonlinnasta hän siirtyi Lappeenrannan kaupunginteatteriin ja sieltä vuonna 1973 Tampereen Työväen Teatteriin. Ensimmäiset televisioroolit hänellä oli Rintamäkeläiset-sarjassa. Tankki täyteen- ja Reinikainen-sarjojen menestyksen ansiosta Saurén valittiin vuoden 1982 Venla-gaalan yleisöäänestyksessä vuoden parhaaksi esiintyjäksi ja Telvis-gaalassa vuoden suomalaiseksi hauskuuttajaksi. Menestys toi hänelle kiertueita eri puolella Suomea keikoilla Reinikaisen roolissa. Vuonna 1985 Saurén sai kutsun Presidentinlinnaan itsenäisyyspäivän vastaanotolle.
Saurénin liittyessä Tampereen Työväen Teatterin näyttelijäkuntaan sen tähtiä olivat Veikko Sinisalo, Sylvi Salonen ja Eila Roine. Saurénilla ei ollut alan koulutusta, ja hänen osansa oli aluksi olla rivinäyttelijä. Tankki täyteen- ja Reinikainen-sarjojen ansiosta Saurén kohosi TTT:n eturiviin. Saurénin näyttelijäkollega Ilmari Saarelainen on myöhemmin luonnehtinut häntä hengenpelastajaksi, joka onnistui huumorin avulla säilyttämään TTT:n henkisen ilmapiirin ylipolitisoituneilla 1970- ja 1980-luvuilla. Myös Tuija Vuolle, Tuire Salenius ja Seppo Maijala ovat muistelleet Saurénia loistavana työtoverina.
Toisen avioliittonsa hajottua Saurén asui jonkin aikaa uuden kumppaninsa kanssa omakotitalossa Ylöjärvellä. Myös tämä liitto päättyi eroon. Saurén jäi Tampereen Työväen Teatterista eläkkeelle 1980-luvun puolivälissä. Eläkevuosinaan hän sairastui diabetekseen ja halvaantui osittain. Viimeiset vuotensa hän vietti palvelutalossa ja Ylöjärven terveyskeskuksen vuodeosastolla. Saurén on haudattu Ylöjärven hautausmaalle.
Reinikainen ja muut televisioroolit

Tunnetuin Saurénin rooleista oli konstaapeli Reinikainen televisiosarjoissa Tankki täyteen ja Reinikainen. Hänet valittiin vuoden 1982 Venla-gaalassa yleisöäänestyksessä vuoden parhaaksi esiintyjäksi ja Telvis-gaalassa vuoden suomalaiseksi hauskuuttajaksi. Sarjojen ohjaajan ja toisen käsikirjoittajan Neil Hardwickin saaman palautteen mukaan Saurénin esittämä Reinikainen toi Suomen poliisikunnalle paljon myönteistä julkisuutta. Reinikaista ehdotettiin jopa vuoden poliisiksi, mutta tunnustusta ei voitu antaa kuvitteelliselle poliisille.
Tankki täyteen- ja Reinikainen-sarjojen toinen käsikirjoittaja Jussi Tuominen on kertonut, että Reinikaisella oli esikuva tosielämässä. Tuominen oli viettänyt lapsuutensa kesiä setänsä luona Isossakyrössä Etelä-Pohjanmaalla, jossa hän oli tutustunut sikäläiseen kansanomaiseen kyläpoliisiin. Tankki täyteen -sarjassa Reinikainen oli sivuroolissa, mutta suureksi yleisön suosikiksi nousseen hahmon ympärille Tuominen ja Hardwick kehittivät oman televisiosarjan.
Saurén esitti Niemen isäntää TV-sarjassa Rintamäkeläiset ja Mr. Blinkiä Pertsassa ja Kilussa. Saurén näytteli myös porilaisen ohjaajan Visa Mäkisen komediaelokuvissa Mitäs me sankarit (1980), Kaikenlaisia karkulaisia (1981), Likainen puolitusina (1982) ja Agentti 000 ja kuoleman kurvit (1983). Saurén vieraili myös lastenohjelma Pelle Hermannissa yhden jakson verran reinikaismaisena poliisina. Reinikaisen kaltaista poliisia hän näytteli myös Spede Pasasen elokuvassa Tup-akka-lakko.
Julkaisut

Reinikainen-hahmon suosion siivittämänä julkaistiin 1980-luvun aikana kaikkiaan yksitoista Saurénin puhumaa huumorikasettia, joita myytiin lähinnä huoltoasemilla. Kasetit ilmestyivät Saurénin omalla nimellä, koska Yleisradio oli tekijänoikeussyistä kieltänyt Reinikaisen nimen käytön. Osalla kaseteista oli mukana Tauno Karvonen, joka näytteli Sulo Viléniä Tankki täyteen -sarjassa. Visa Mäkisen tuottamat kasetit ylsivät myynniltään timantti- ja kultalevylukemiin. Kasettien lisäksi Saurénilta julkaistiinselvennä kaksi vitsikirjaa Kovat piipussa ja Niin maan perusteelliset vitsit.
Filmografia > Elokuvat

Keltainen auto (Mainostelevisio 1978)
Mitäs me sankarit – Jokke Hämäläinen (1980)
Tup akka lakko – konstaapeli (1980)
Kaikenlaisia karkulaisia – Simo Nykänen (1981)
Likainen puolitusina – vääpeli Kyllijoki (1982)
Agentti 000 ja kuoleman kurvit – pankkirosvo (1983)
Juhani on kuumeessa (TV1:n televisioteatteri 1985)
Filmografia > Tv-sarjat

Pertsa ja Kilu
Rintamäkeläiset
Sirkuspelle Hermanni
Tankki täyteen
Reinikainen
Muuta tuotantoa > Tenho Saurénin huumorikasetit

Parhaat Jutut, 1981
Kootut Seokset, 1981
Blyysit Läikkyy, 1982
Perusviihdettä a´la Tenho ja Tane - Kun halvalla saa, 1982
Likainen Puoli Tusina ja vääpeli Kyllijoki, 1982
Perusviihdettä a´la Tenho ja Tane - Kun halvalla saa (Kultakasetti, toinen painos), 1982
Perusviihdettä 2 - Tenhon ja Tanen Joulupläjäys, 1982
Perusviihdettä 3 - Tenho Saurén Lapsenvahtina, 1983
Perusviihdettä 4 - Tenho ja Tane Viihdepläjäys, 1983
Parhaat Palat Tenho Saurén ja Poliisiorkesteri - Yleisön pyynnöstä tunnin pläjäytys, 1987
Maan perusteellinen pläjäys, 1989
Muuta tuotantoa > CD-levyt

Reinikainen - yleisön pyynnöstä parhaat, 2004
Parhaat jutut, 2017
Kootut seokset & Blyysit läikkyy, 2018
Muuta tuotantoa > Kirjat

Kovat piipussa. Tampere: Perusviihde, 1982 ISBN 951-99427-3-4.
Niin maan perusteelliset vitsit. Tampere: Pop-kirjat, 1983 ISBN 951-9374-58-2
Aiheesta muualla

Tenho Saurénin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Tenho Saurén Elonetissä.
Tenho Saurén Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Ernst Lohrmann

Ernst Bernard Lohrmann
Ernst Bernhard Lohrmann (30. kesäkuuta 1803 Westfalen – 17. kesäkuuta 1870 Tukholma, Ruotsin kuningaskunta) oli saksalaissyntyinen  suomalainen kirkkoihin ja julkisiin rakennuksiin erikoistunut arkkitehti.
Lohrmannin vanhempien nimet eivät ole tiedossa. Hänen vaimonsa oli Julie Stagge. Lohrmann opiskeli ensin Göttingenissä vuodesta 1821 alkaen ja suoritti sitten Berliinissä maanmittausalan tutkinnon vuonna 1827. Valmistuttuaan hän toimi Preussissa maa- ja vesirakennusten tarkastajana, kunnes siirtyi Suomeen vuonna 1841.
Hän toimi Carl Ludvig Engelin jälkeen Suomen intendentinkonttorin päällikkönä ja myöhemmin yleisten rakennusten ylihallituksen ylitirehtöörinä, mistä tehtävästä hän erosi vuonna 1867. Lohrmannin toimintaa on arvostettu sen vuoksi, että hän uudisti, laajensi ja kehitti intendentinkonttoria. Hän loi muun muassa lääninarkkitehtijärjestelmän ja uudisti intendentinkonttorin organisaation ja ohjesäännön.
Arkkitehtina Lohrmann vaikutti Suomessa uusgotiikan vakiinnuttajana. Hänen aikanaan tapahtui Suomen rakennustaiteessa huomattava tyylillinen muutos, kun siirryttiin uusklassismista kertaustyyleihin. Lohrmannin toiminta Suomessa oli tuloksellista rakennushallinnollisella alalla. Lääninarkkitehtien virat toivat Suomeen ruotsalaisia arkkitehteja ja toisaalta suomalaisten arkkitehtien kouluttautumisesta pidettiin tarkkaa huolta. Arkkitehtina Lohrmannia ei ole pidetty Engelin veroisena, mutta hänen rakennuksillaan koetaan olevan ansiokasta rauhallisuutta ja pidättyvyyttä.
Julkiset rakennukset Helsingissä

Lohrmannin aikana saatettiin päätökseen useita Engelin aloittamia julkisia rakennuksia. Huomattavimpia näistä ovat Nikolainkirkko, nykyinen Helsingin tuomiokirkko, jonka pienet kulmatornit ja sivupaviljongit ovat Lohrmannin suunnittelemia. Lohrmannin omaa arkkitehtuurin jälkeä Helsingissä edustavat muun muassa seuraavat:
Aleksanterin yliopiston kliinillinen laitos eli ns. Uusi klinikka, Unioninkatu 33, suunniteltu 1842, valmistunut 1848 (nykyään yliopiston Aleksanteri-instituutti)
Vanha postitalo, Snellmaninkatu 6, suunnniteltu 1851, valmistunut 1853 (nykyään finanssivalvonta)
Valtion rahapaja Katajanokalla, suunniteltut 1861, valmistunut 1864 (nykyään ulkoministeriön tiloja)
Yksityisille suunniteltuihin rakennuksiin kuuluu Aurora Karamzinin omistuksessa ollut Hakasalmen huvila Etu-Töölössä vuodelta 1843 (nykyään Helsingin kaupunginmuseo).
Kirkot

Lohrmann suunnitteli intendentinkaudellaan useita merkittäviä kirkkorakennuksia. Sen jälkeen hän myös suunnitteli hyvin monia toteutettuja kirkkoja.
Ruokolahden kirkko, puinen (1852)
Humppilan kirkko, puinen (1852). Paloi vuonna 1917. Uuden kirkon suunnitteli Josef Stenbäck.
Enontekiön kirkko, puu (1858). Tuhottiin Lapin sodassa vuonna 1944. Uuden kirkon suunnitteli Veikko Larkas.
Ylistaron kirkko, kivi ja tiili (1846–51). Kirkko on ensimmäinen kertaustyylejä edustava ns. uusgoottilainen kirkko Suomessa.
Kuhmalahden kirkko, puu (1846)
Simon kirkko, puu (1846)
Suomusjärven kirkko, puu (1849)
Juuan kirkko, puu  (1851)
Lapväärtin kirkko, tiili (1851)
Rääkkylän kirkko, puu (1851)
Muolaan kirkko, kivestä ja tiilestä (1852). Tuhoutui talvisodassa 1939-40.
Utsjoen kirkko, kivestä (1853)
Kestilän kirkko, puu (1855)
Kiikalan kirkko, puu (1859)
Pyhän Henrikin katedraali (1860)
Juvan kirkko, harmaakivi (1863)
Mäntsälän kirkko, tiili (1866)
Tuusniemen kirkko, puu (1869)
Hänen suunnitelmiensa pohjalta toteutettiin hänen kuolemansa jälkeen:
Pihlajaveden kirkko, puu (1871). Suunniteltu Ludvig Isak Lindqvistin kanssa
Kuivaniemen kirkko, puu (1874)
Rautavaaran kirkon kellotapuli, puu (piirustukset 1858, valm. 1888)
Hän suunnitteli myös yhdessä A. F Granstedtin kanssa Ylöjärven puukirkkoa vuonna 1850 ja Kerimäen suurta puukirkkoa vuonna 1847.
Muut työt

Mendtin talo, Pyhän Annan tori, Viipuri (1847)
Hyvän mielen talo (entinen Oulun kruununmakasiini), Myllytulli, Oulu (1849–1851)
Savonlinnan museo (entinen Savonlinnan kruununmakasiini), Riihisaari, Savonlinna (1852)
Pielisjoen linna, Joensuu (1852)
Turun vankila, 1853
Söderskärin majakka 1862
Kristiinankaupungin raatihuone (1865)