Venäjän keisarikunnan historia
Palatsivallankumousten aika > Keisarinnojen valtakausi

Aleksein kuoleman jälkeen Pietari Suuri muutti kruununperimyssääntöä siten, että keisari sai itse päättää seuraajansa. Pietari ei kuitenkaan ehtinyt ennen vuonna 1725 tapahtunutta kuolemaansa määrätä seuraajaansa, vaan Venäjä jäi ilman hallitsijaa. Tilanne oli ongelmallinen, sillä mahdollisia seuraajaehdokkaita oli useita, mistä syntyi seuraavina vuosikymmeninä erilaisia hovijuonitteluja. Perimyskiistan ratkaisijaksi nousi Pietari Suuren vanha ratsuväen komentaja Aleksandr Menšikov, jonka toimesta valtaan nostettiin Pietarin leski Katariina. Uusi hallitsija ei osallistunut hallintotoimiin ja Menšikov keskitti käytännössä kaiken vallan itselleen. Katariina kuoli lyhyen valtakautensa jälkeen vuonna 1727, ja hallitsijaksi asetettiin Pietari Suuren kuolleen pojan Aleksein poika, Pietari II, joka oli valtaan noustessaan vasta 12-vuotias. Valta pysyi Menšikovilla, joka yritti parantaa asemiaan kihlaamalla tyttärensä Pietarille. Hän täytti myös salaisen korkean neuvoston liittolaisillaan Golitsynin ja Dolgorukien ruhtinassukujen jäsenillä. Hovissa ei kuitenkaan enää katsottu hyvällä Menšikovin toimia ja myös Dolgorukit käänsivät hänelle selkänsä. Menšikov karkotettiin Siperiaan, missä hän pian kuoli. Nyt Dolgorukit solmivat Pietari II:n kanssa avioliittoallianssin, mutta nuori hallitsija sairastui isorokkoon, mihin hän kuoli vuonna 1730.
Pietari II ei ollut nimennyt perijäänsä ennen kuolemaansa, ja uuden hallitsijan nimittäminen jäi korkeimman neuvoston tehtäväksi. Uudeksi hallitsijaksi nimettiin Pietari Suuren veljentytär, Kuurinmaan herttuatar Anna Ivanovna, ohi Pietari Suuren tyttären Elisabetin. Neuvostossa katsottiin, että keski-ikäinen leskiherttuatar Anna olisi helpommin aateliston kontrolloitavissa kuin Elisabet. Annan valtaannousun ehdoksi asetettiin, että hän suostuisi aatelin suunnittelemiin vallan rajoituksiin, joihin kuului muun muassa se, että hän jättäisi päätökset sodasta ja veronperintäoikeudesta salaiselle korkealle neuvostolle. Anna hyväksyi ehdot, mutta valtaan päästyään hän tukeutui alempaan aateliin, vapautti itsensä rajoituksista, lakkautti neuvoston ja sen jäsenet vangittiin. Annaa tukeneelle alemmalle aatelistolle suotiin etuisuuksia, mutta valta alkoi siirtyä Annan kuurinmaalaisille suosikeille, joista merkittävin oli Ernst Johann von Biron. Biron oli Annan rakastaja, ja Annan päästyä valtaan Bironista tuli ylikamariherra, joka nimitti virkoihin saksalaisperäisiä uskottujaan. Ulkoasiain johtoon nimettiin Andrei Osterman ja sotakollegion päälliköksi Burkhard Christoph von Münnich. Annan toimesta Venäjän pääkaupunki siirrettiin takaisin Pietariin, kun hänen edeltäjänsä Pietari II oli siirtänyt sen lyhytaikaisesti Moskovaan.
Bironin nimittämät virkamiehet olivat epäpäteviä ja korruptoituneita, ja tyytymättömyys ulkomaisiin virkamiehiin levisi kansan keskuudessa. Tyytymättömyys levisi myös maan armeijan keskuuteen. Turvatakseen valtansa jatkumisen Biron sai Annan nimeämään seuraajakseen tämänselvennä alaikäisen sukulaispojan. Anna kuoli vuonna 1740, ja valtaan nostettiin vasta yksivuotias Iivana, sijaishallitsijaksi tuli Biron itse. Armeija ei hyväksynyt järjestelyä, ja sotakollegion päällikön Münnichin johdolla kaartin upseerit vangitsivat Bironin ja asettivat lapsikeisarin sijaishallitsijaksi tämän äidin Anna Leopoldovnan. Todellinen valta liukui kuitenkin pian Münnichin johtamille saksalaisille uskotuille. Saksalaisvetoinen sijaishallituskausi jäi vain vuoden mittaiseksi. Suuriruhtinatar Elisabet, joka oli syrjäytetty 1730, oli kaartinrykmenttien suosiossa ja onnistui heidän tuellaan kaappaamaan vallan. Iivana VI perheineen vangittiin ja Münnich ja Östermann karkotettiin Siperiaan.
Vuonna 1741 valtaan noussut Elisabet oli Pietari Suuren viimeinen elossa ollut lapsi. Hallitsijana hän ei ollut kiinnostunut valtion asioista, vaan käytännön toimista vastasivat hänen uskottunsa. Ulkopolitiikka oli Aleksei Bestužev-Rjuminin vastuulla ja sisäisistä asioista huolehtivat aatelisveljekset Ivan Šuvalov ja Pjotr Šuvalov. He olivat kuitenkin venäläisiä, mikä takasi kansan suosion. Elisabetin aikakaudella käytiin Britannian ja Ranskan välinen seitsenvuotinen sota, jossa Venäjä tuki Ranskan liittolaista Itävaltaa. Ruotsia vastaan taas alkoi Elisabetin valtaannousun jälkeen hattujen sota. Ruotsi aloitti sodan yrittäen vallata takaisin itselleen Uudenkaupungin rauhassa menettämänsä alueet. Ruotsi oli kuitenkin huonosti valmistautunut sotaan ja Venäjä miehitti koko Suomen vuonna 1742. Seuraavana vuonna solmitussa Turun rauhassa Ruotsin ja Venäjän raja siirtyi länteen Kymijoelle.
Elisabet oli lapseton, mutta hän halusi turvata Pietari Suuren sukulinjan jatkumisen maan hallitsijana. Ainoa jälkeläinen, joka täytti tämän kriteerin, oli Elisabetin sisaren Annan ja hänen miehensä Holstein-Gottorpin herttua Kaarle Fredrikin poika Karl Peter Ulrich. Poika oli jäänyt orvoksi, ja hänet kutsuttiin 14-vuotiaana Pietariin Venäjän hovin suojiin, missä hänestä yritettiin kasvattaa seuraavaa hallitsijaa. Hän kuitenkin halveksi avoimesti Venäjää ja sen armeijaa. Hän oli kiinnostunut vain sotilasasioista ja oli enemmän kiinnostunut preussilaisesta sotilasjärjestelmästä. Elisabet kuoli vuonna 1761 ja Karl Peter Ulrich julistettiin hallitsijaksi nimellä Pietari III.