stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Magnesiumkloridi

| Magnesiumkloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7786-30-3
PubChem CID:  24584
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  MgCl2
Moolimassa:  95,21 g/mol
Ulkomuoto:  Värittömiä tai valkeita kiteitä
Sulamispiste:  714 °C 
Kiehumispiste:  1 412 °C
Tiheys:  2,32 g/cm3
Liukoisuus veteen:  54,25 g/100ml (20 °C  72,7 g/100 ml (100 °C)
Magnesiumkloridi (MgCl2) on magnesium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa metallisen magnesiumin valmistukseen, elintarvikkeissa lisäaineena ja magnesiumyhdisteiden valmistamiseen.
Esiintyminen luonnossa

Magnesiumkloridia on liuenneessa muodossa merivedessä, suolajärvissä ja hyvin suolaisissa lähteissä. Magnesiumkloridia sisältäviä mineraaleja ovat muun muassa bischofiitti (MgCl2·6H2O) ja karnalliitti (KCl·MgCl2·6H2O).
Valmistus

Magnesiumkloridin tuotanto on vuosittain megatonniluokkaa ja suurimmat tuottajat ovat Saksa, Israel, Alankomaat, Japani, Ranska ja Yhdysvallat.
Magnesiumkloridia tuotetaan karnalliittimineraalista, kun siitä on ensin uuttamalla poistettu kaliumkloridi. Yhdistettä voidaan eristää myös merivedestä ensin saostamalla magnesiumhydroksidia emäksellä ja neutraloimalla magnesiumhydroksidi suolahapon avulla. Samalla tavoin magnesiumkloridia saadaan käsittelemällä magnesiumkarbonaattia suolahappoliuoksella.
Näin saatu magnesiumkloridi on kidevedellistä. Kidevedettömänä sitä voidaan tuottaa magnesiumkarbonaatin, hiilimonoksidin ja kloorikaasun välisellä reaktiolla.
Aiemmin yhdistettä valmistettiin myös magnesiumhydroksidin, kalsiumkloridin ja hiilidioksidin välisellä reaktiolla.
Ominaisuudet

Magnesiumkloridi on huoneenlämmössä kiinteää kiteistä ainetta, joka liukenee helposti veteen. Se on hygroskooppista ja esiintyy kidevedellisinä muotoina, erityisesti heksahydraattina MgCl2·6H2O. Heksahydraattia kuumennettaessa muodostuu useita erilaisia magnesiumkloridin kidevedellisiä muotoja. Yhdiste on heikko Lewis-happo ja niille tyypillisesti se hajaantuu kuumennettaessa vesiliuoksessa, jolloin muodostuu magnesiumoksidia tai emäksistä magnesiumkloridia.
Aineelle on tyypillistä myös muodostaa kompleksiyhdisteitä muun muassa ammoniakin kanssa. Tällainen on esimerkiksi heksa-ammiinimagnesiumkloridi [Mg(NH3)6]Cl2. Orgaanisten yhdisteiden, kuten heksametyleenitetramiinin, dioksaanin ja pyridiinin, kanssa magnesiumkloridi muodostaa additiotuotteita.
Ominaisuudet > Kiderakenne

Kidevedettömän magnesiumkloridin kiderakenne on kadmiumkloridin kiderakenteen kaltainen. Kloridi-ionit ovat pakkautuneet kuutiomaisista muodostelmista koostuviksi kerroksiksi ja näiden kerrosten välissä oleva kahdeksankulmainen tila on magnesiumioneja. Magnesiumkloridin heksahydraatin kiderakenteen alkeiskoppi on monokliininen.
Käyttö

Suurin osa tuotetusta magnesiumkloridista käytetään magnesiumin valmistamiseen. Magnesiumkloridi elektrolysoidaan kiinteänä tai sulatetaan.
Magnesiumkloridista tuotetaan myös muita magnesiumyhdisteitä. Sitä käytetään myös talvella maanteiden suolaukseen jäätymisen estämiseksi. Se on kalliimpaa kuin yleisesti käytetty kalsiumkloridi (Suomessa magnesiumkloridi on edullisempaa kuin kalsiumkloridi), mutta ei ole yhtä haitallista kasveille eikä aiheuta yhtä voimakasta korroosiota. Magnesiumkloridin heksa-ammiinikompleksi on myös lupaava tapa varastoida energianlähteenä käytettävää vetykaasua. Yksi kuutiometri heksa-ammiinimagnesiumkloridia voi sitoa sata kiloa vetyä. Magnesiumoksidin ja väkevän magnesiumkloridiliuoksen seos muuttuu kovaksi hyvin nopeasti ja sitä kutsutaan magnesiasementiksi.
Elintarvikelisäaineena yhdisteen E-koodi on E511, ja sitä käytetään stabilisaattorina ja voidaan lisätä myös ruokasuolaan.
Mahatmakirjeet

Mestari Morya. Hermann Schmiechenin Blavatskyn kautta ajatuksen siirrolla toteuttama maalaus, 1884.
Mahatmakirjeet ovat noin 300 kirjettä, jotka teosofien mukaan ovat Viisauden Mestareiden eli Mahatmojen nimeltä Kuthumi ja Morya, kirjoittamia. Kirjeitä saivat usein omituisilla tavoilla enimmäkseen vuosien 1870-1900 välillä useat Teosofisen Seuran johtohenkilöt, erityisesti Alfred Percy Sinnett, mutta myös Henry Steel Olcott, Helena Blavatsky, Charles Webster Leadbeater ja Allan Octavian Hume.
Ensimmäisen tunnetun kirjeen sai Blavatskyn täti Nadjezhda Andrejevna de Fadejev vuonna 1870. Allekirjoittamattomassa kirjeessä Blavatskyn sukulaisille kerrotaan heidän tyttärensä ja sisarentyttärensä voivan hyvin, olevan onnellinen, oleskelevan kaukaisessa, tuntemattomassa paikassa ja palaavan kotiin. Fadejevin 14 vuotta myöhemmin Olcottille lähettämässä kirjeessä sanotaan, että tämän kirjeen toimitti aasialaista muistuttava lähetti, joka sen jälkeen hävisiselvennä suoraanselvennä hänen silmiensä edessä. Olcottin mukaan päiväämättömään mahatmakirjeeseen on Fadejev lisännyt merkinnän, että kirje on saapunut 9.11.1870 mahdollisesti Tiibetistä. Teosofit uskovat kirjeen olevan Kuthumin (Koot Hoomin) kirjoittama, koska käsiala on sama kuin mahatmakirjeissä.
Viimeisen Kuthumin lähettämäksi sanotun kirjeen sai Annie Besant vuonna 1900. Ilmeisesti viimeinen Moryan lähettämäksi väitetty kirje oli kreivitär Wachtmeisterin vuonna 1903 saama kirje, jossa kehotettiin häntä menemään Ruotsiin tapaamaan suomalaista teosofia Pekka Ervastia. Moryan viestissä varoitettiin Ervastia sekaantumasta politiikkaan (Venäjän sortotoimet Suomessa), koska hän oli tärkeä kansansa auttajaselvennä. Tuolloin Ervastin tärkeimmät teosofiset teokset olivat vielä kirjoittamatta.
Mahatmakirjeitä säilytetään nykyään British Libraryssä ennen British Museumissa. Ne tunnetaan siellä nimellä Mahatma papers. Yleensä (Seuran jäsenten piirissä) niistä käytetään termiä Viisauden Mestarien kirjeet tai vain Mestarien kirjeet, joskus Mahatmojen kirjeet.
Merkitys

Etenkin vuosina 1880–1884 ilmestyneet mahatmakirjeet auttoivat aluksi vahvistamaan Blavatskyn asemaa liikkeen johdossa. Alfred Percy Sinnettin ja hänen vaimonsa saamat kirjeet olivat strategisesti tärkeitä, koska Sinnett oli Intian suurimman englanninkielisen sanomalehden päätoimittaja. Kuitenkin Sinnettin julkaistua kirjeiden pohjalta Salattu maailma ja Esoteerinen Buddhismi -teoksensa, hänen merkityksensä liikkeessä kasvoi, kunnes puolestaan Blavatsky sai valmiiksi osin saman materiaalin perusteella kirjoittamansa Salaisen opin vuonna 1888.
Aiheesta muualla

Marja Haavisto: Hodgsonin raportti Madame Blavatskystä uuden tutkimuksen valossa (Mestarien kirjeet) teosofinenseura.fi. Arkistoitu 27.9.2007.
Jouni Marjanen - Mahatmat Morya ja Kuthumi, Teosofisen liikkeen mestarit (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Mahatman ensimmäinen kirja A.O. Humelle (Arkistoitu – Internet Archive)
Kosminen kirjapäiväkirja - Kari Kosmos lukee ja kirjoittaa[vanhentunut linkki]
The Mahatmas and Their Letters (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Mahatma Letters Homepage (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Mahatma letters to A. P. Sinnett (englanniksi)
Blavatsky and the Mahatma Letters (englanniksi)
The Mahatmas and their letters (englanniksi)
HPB and the SPR Vernon Harrison's book on the Hodgson report (englanniksi)
Pii

Pii tarkoittaa seuraavia asioita ja henkilöitä:
Yleisiä

pii, kemiallinen merkki Si, alkuaine
pii (Π, π), kreikkalaisten aakkosten kirjain
pii (π), matemaattinen vakio
pii, piikivi, kivilaji
pii, vastatuuli, purjehdussanastoa
pii, vanha hammasta, okaa tai piikkiä tarkoittava sana, esimerkiksi haravan, kamman tai sahan piit. Sana tarkoittaa myös pirran sälettä, joiden muodostamaan väliin loimilanka pujotetaan.
Nimenä

Pii, naisen ja miehen etunimi
Pii eli Pirkko Kolbe, Helsingin Sanomien pakinoitsija
Nimenä > Kuvitteellisia henkilöitä

Pii, tyttö animaatiossa Pii ja Poju
Kulta-Into Pii, Disneyn sarjakuvamaailman hahmo
Herra Pii Poo, Kirsi Kunnaksen samannimisen runon hahmo.
Pihdat

| Pihdat |
| --- | --- |
 Saksanpihta (Abies alba)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Pihdat Abies  Mill., 1754
Katso myös
   Pihdat Wikispeciesissä   Pihdat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihdat (Abies) on mäntykasveihin kuuluva havupuiden suku. Ne kasvavat lähinnä pohjoisen pallonpuoliskon viileällä ja lauhkealla ilmastoalueella, usein vuoristoissa. Pihtojen ominaispiirteitä ovat säännöllisen kartiomainen latvus, tylppäkärkiset litteät neulaset ja pystyt kävyt, jotka hajoavat kypsyttyään jättäen jäljelle vain pystyn käpyrangan.
Nimet

Suvun puista käytetty suomenkielinen nimitys pihta on siperianpihdan (Abies sibirica) venäjänkielisestä nimestä tullut lainasana. Venäjän sana taas on lainattu jonkun itämerensuomalaisen kielen sanasta, jonka nykysuomalainen vastine on pihka. Pihtoja on aiemmin suomen kielessä kutsuttu myös oppitekoisella nimityksellä ”jalokuusi”. Kantauralissa pihtaa tarkoittava sana on ollut tirka, ja sana on yhä eräissä uralilaisissa kielissä. Suvun tieteellinen nimi Abies on klassisessa latinassa pihdoista käytetty nimi.
Kuvaus

Pihdat ovat ainavihantia puita. Pihdat eroavat useimmista muista mäntykasveista selvimmin pystyjen kypsänä hajoavien käpyjensä osalta; useimpien mäntykasvien käpyjen suomut avautuvat kävyn kypsyttyä, mutta pihtojen ja setrien (Cedrus) käpyjen suomut irtoavat. Pihdat eroavat setreistä yhdessä kasvukaudessa kypsyvien käpyjensä ja yksimuotoisten versojensa osalta.
Kuvaus > Varsi

Pihdat ovat yleensä suorarunkoisen yksirunkoisia puita. Vaakatasossa siirottavat oksat haarautuvat rungosta säännöllisinä valekiehkuroina. Puun latvus on usein hyvinkin säännöllisen kartiomainen. Oksanhaarat haarautuvat yleensä vastakkaisesti vaakatasossa, mikä antaa oksille litteän ulkomuodon. Pihkatiehyitä on kaarnassa, neulasissa ja kävyissä, mutta ei ole puuaineessa. Kärkisilmut kasvavat usein kolmittain ja ovat yleensä pihkan peittämiä. Silmut voivat olla muodoltaan munanmuotoisia, lähes pallomaisia tai kartiomaisia. Rungon kuori on tyypillisesti nuorilla puilla sileä, ja vanhemmiten uurteinen tai levyinä hilseilevä.
Kuvaus > Neulaset

Neulasiksi kutsutut lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia. Lehtiasento on kierteinen, mutta neulaset ovat usein kiertyneet siten, että niiden kärjet kaartuvat ylöspäin tai siten, että ne asettuvat versorangan sivuille kampamaisesti kahteen riviin. Tasasoukka neulanen on tyvestään ruodillinen ja kärjestään pyöristynyt tai lovikärkinen. Neulasessa on yksi johtojänne ja kahdesta kymmeneen pihkatiehyttä. Neulasen kanta on pyöreä, ja neulasen karistessa siitä jää versorankaan pyöreä lehtiarpi. Ilmarakoja on lähinnä neulasen alapinnalla, jossa ne muodostavat kaksi vaaleaa ilmarakojuovaa.
Kuvaus > Kukinnot

Pihdat ovat yksikotisia, mikä tarkoittaa samaan puuyksilöön kehittyvän sekä hede- että emikukintoja. Kukinnot kehittyvät yksittäin lehtihankoihin. Hedekukinnot eli hedekävyt ovat lieriömäisiä ja usein riippuvia. Ne kehittyvät yksittäin lehtihankoihin. Hedekäpy koostuu lukuisista kilpimäisistä hedelehdistä, jotka asettuvat kukintorankaan kierteisesti. Jokaisella hedelehdellä on kaksi siitepölyä tuottavaa pölylokeroa. Siitepölyhiukkasessa on kaksi ilmaonteloa.
Emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä, lyhytperäisiä tai perättömiä ja muodoltaan lyhyen lieriömäisiä tai munanmuotoisen lieriömäisiä. Kävyt keskittyvät puun latvaan. Käpy koostuu lukuisista rangan ympärille kierteisesti asettuneista käpysuomuista eli emilehdistä ja peitinsuomuista eli suojuslehdistä. Limittäiset käpysuomut ovat usein kiilatyvisiä ja lapansa muodolta munuaismaisia. Peitinsuomujen otapäiset kärjet saattavat näkyä käpysuomujen välistä. Kypsyttyään käpy hajoaa kun käpysuomut karisevat vapauttaen siemenet. Hajonneen kävyn pysty ranka säilyy yleensä puussa vielä pitkään suomujen karistua.
Siemenellä on yksi kiilatyvisen kolmiomainen lenninsiipi. Siementaimella on yleensä neljästä kahdeksaan sirkkalehteä, mutta niitä saattaa olla vain kolme tai enemmänkin kuin kahdeksan.
Saksanpihdan kaarna halkeilee suomumaisiksi levyiksi.
Versot haarautuvat usein vaakatasossa antaen oksille litteän levymäisen ulkomuodon.
Japaninpihta (A. veitchii).
Palsamipihdan (A. balsamea) hedekäpyjä.
Kypsyviä pystyjä käpyjä.
Koreanpihta (A. koreana).
Käpysuomut karisevat kävyn kypsyttyä.
Kuninkaanpihta (A. ×borisii-regis).
Levinneisyys

Pihtoja esiintyy luonnonvaraisena laajalti pohjoisella pallonpuoliskolla. Euraasiassa ja Afrikassa niitä kasvaa luontaisena lännestä Marokosta, Pyreneitten niemimaalta ja Keski-Euroopasta Lähi-idän ja Keski-Aasian kautta itään Siperiaan, Sahalinille, Japaniin, Kiinaan ja Taiwaniin asti. Pohjois-Amerikassa pihtoja kasvaa luonnonvaraisena pohjoisesta Kanadan Yukonista ja Newfoundlandista etelään Meksikoon ja Hondurasiin asti.
Elinkierto ja elinkaari

Useat pihdat voivat elää satoja vuosia vanhoiksi. Vanhin tunnettu pihtayksilö on ollut purppurapihta (Abies amabilis), jonka iäksi määritettiin 725 vuotta. Jotkin pihdat voivat lisääntyä kasvullisesti taivukkaista maata koskettavien alaoksien juurtuessa.
Pihdat ovat muiden havupuiden tavoin tuulipölytteisiä. Toisin kuin mäntykasveilla yleensä, pihdoilla siemenaiheet eivät itse eritä pölytyspisaraa, vaan kävylle laskeutuva sadevesi kerääntyy pisaroiksi vastasuuntaisten siemenaiheiden alaspäin osoittaviin kärkiin. Vesipisara toimii pölytyspisaran tavoin kun pisaraan osuneet ilmaontelolliset siitepölyhiukkaset kelluvat ylöspäin kohti siemenaiheen sydäntä. Kävyt kypsyvät yhdessä kasvukaudessa. Siemenet ovat siivellisiä ja leviävät tuulen avulla.
Luokittelu

Pihdat ovat havupuita, jotka kuuluvat mäntykasvien heimoon (Pinaceae). Suvun tyyppilaji on saksanpihta. Geneettisten tutkimusten perusteella pihtojen lähimmät nykyisin elävät sukulaiset ovat suvun Keteleeria puut.
Luokittelu > Lajit

Pihtojen sukuun kuuluu lajien määritelmistä riippuen 39–55 lajia. Seuraavassa luettelossa lajit on esitetty siten kuin ne on määritelty havupuihin erikoistuneen kasvitieteilijän Aljos Farjonin vuoden 2017 teoksessa A Handbook of the World's Conifers.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sektio Abies Abies alba — saksanpihta  Abies cephalonica — kreikanpihta  Abies cilicica — kilikianpihta  Abies nebrodensis — sisilianpihta  Abies nordmanniana — kaukasianpihta  Abies ×borisii-regis — kuninkaanpihta  Sektio Piceaster Abies numidica — algerianpihta  Abies pinsapo — espanjanpihta  Sektio Bracteata Abies bracteata — vihnepihta  Sektio Momi Alasektio Homolepides Abies homolepis — nikkonpihta, nikonpihta  Abies kawakamii — taiwaninpihta  Abies recurvata — mininpihta  Alasektio Firmae Abies beshanzuensis  Abies firma — momipihta  Alasektio Holophyllae Abies chensiensis  Abies holophylla — ussurinpihta  Abies pindrow — pindrowpihta  Abies ziyuanensis |  Sektio Amabilis Abies amabilis — purppurapihta  Abies mariesii — honšunpihta, honshunpihta  Sektio Pseudopicea Alasektio Delavayianae Abies delavayi — delavaynpihta  Abies densa  Abies fabri  Abies fanjingshanensis  Abies fargesii — fargesinpihta  Abies forrestii — forrestinpihta  Abies spectabilis — intianpihta  Abies yuanbaoshanensis  Alasektio Squamatae Abies squamata — suomupihta  Sektio Balsamea Alasektio Laterales Abies balsamea — palsamipihta  Abies lasiocarpa — lännenpihta A. lasiocarpa var. arizonica — korkkilännenpihta eli korkkipihta  Abies sibirica — siperianpihta  Alasektio Medianae Abies fraseri — virginianpihta  Abies koreana — koreanpihta  Abies nephrolepis — ohotanpihta  Abies sachalinensis — sahalininpihta  Abies veitchii — japaninpihta |  Sektio Grandis Abies concolor — harmaapihta  Abies durangensis — sierramadrenpihta  Abies grandis — jättipihta  Abies guatemalensis — guatemalanpihta  Sektio Oiamel Alasektio Religiosae Abies religiosa — meksikonpihta  Abies vejarii  Alasektio Hickelianae Abies hickelii  Abies hidalgensis  Sektio Nobilis Abies magnifica — komeapihta  Abies procera — aitopihta |
Merkitys ihmiselle

Pihtojen puuta kutsutaan pihtapuuksi, sahatavarana se on keskitasoista. Pihtapuulla on huono taivutuslujuus, mutta se soveltuu pystyrakenteeksi, jossa ei vaadita taivutuslujuutta. Pihdat ovat oksikkaita ja huonosti karsiutuvia, mikä heikentää pihtapuun arvoa sahatavarana. Pihtapuusta voidaan myös valmistaa lastulevyä.
Kauniin latvuksen ja neulastensa ansiosta pihdat ovat suosittuja koristepuita. Pihtoja kasvatetaan joulupuiksi ja koristehavuiksi. Neulaset eivät varise helposti; joulukuusessa ne pysyvät ilman vesijalkaakin lähes kaksi viikkoa. Keski-Euroopassa pihdat ovatkin yleisempiä joulupuita kuin metsäkuusi. Pihtojen siemeniä syövät linnut, kuten käpylinnut ja tiaiset.
Pihtoja on viljelty Suomessa vähän, mutta siperianpihta on melko yleinen koristepuu. Siperianpihta ja palsamipihta menestyvät Suomessa pohjoisimmaksi ja vaihtelevissa maaperissä.
Aiheesta muualla

Metla: Pihdat (Abies) (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25350  Wikispecies: Abies  APDB: 187660  CoL: 627WF  EoL: 13998  EPPO: 1ABIG  FNA: 100024  FoC: 100024  GBIF: 2684876  GRIN: 13  iNaturalist: 54262  IPNI: 31959-1  IRMNG: 1087198  ITIS: 18031  NBN: NHMSYS0000455511  NCBI: 3319  NZOR: 9a59b7af-d59a-4779-80b6-5d28f454cabc  Open Tree of Life: 994065  Paleobiology Database: 55065  Panartic Flora: 1301  PPE: genus-abies  PLANTS: ABIES  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325655-2  Tropicos: 40002848  VASCAN: 764  WFO: wfo-4000000038 
Levinneisyys Pohjois-Amerikassa.
Levinneisyys Eurasiassa.
Kaukasianpihtoja joulukuusiviljelmällä North Yorkshiressa Englannissa.
Maan historia

Maan ajanjaksot.
Maan historia alkoi 4,6 miljardia vuotta sitten maapallon syntyessä. Maan historian merkittävimpiä vaiheita ovat olleet suuren kappaleen törmäys 4,5 miljardia vuotta sitten, mikä synnytti maan kiertolaisen Kuun; mannerten, ilmakehän ja merten synty 3,5–4 miljardia vuotta sitten; sekä elämän synty 3,5–4,1 miljardia vuotta sitten.
Geologinen historia > Geologinen ajanlasku

Maapallon kehitysvaiheet jaetaan geologisiin kausiin ja jaksoihin. Jako perustuu eri kausilla muodostuneisiin kivilajeihin, katkoksiin kerrosten järjestyksessä sekä muutoksiin fossiileissa. Geologinen aika jaetaan kolmeen aioniin: arkeeinen, proterotsooinen ja fanerotsooinen. Arkeeista aionia edelsi noin 800 miljoonaa vuotta kestänyt hadeeinen aioni, jolloin maapallo muodostui ja sai kiinteän kuorensa. Arkeeinen aika alkoi lähteestä riippuen 3,8–4 miljardia vuotta sitten. Aionit jaetaan maailmankausiin, jotka jaetaan edelleen kausiin. Maapallon nykyinen kausi on 1,8 miljoonaa vuotta sitten alkanut kvartäärikausi.
Geologinen historia > Maan synty

Maa alkoi syntyä 4,7 miljardia vuotta sitten, kun Auringon syntyessä ylijääneestä materiaalista syntyneet planetesimaalit alkoivat vetää puoleensa hiukkasia ympäröivästä avaruudesta ja muodostaa planeettoja. Maapallo syntyi 4,6 miljardia vuotta sitten. Maasta tuli kiviplaneetta, koska se sijaitsi niin lähellä Aurinkoa; kauempana Auringosta syntyi kaasuplaneettoja.
Geologinen historia > Maan lämpeneminen

Maa oli aluksi viileä ja löyhä massamöykky. Se alkoi lämmetä kolmesta syystä: siihen kohdistui hiukkaspommitusta, painovoima puristi massamöykkyä yhä pienempään tilaan, ja radioaktiiviset ainesosat hajosivat.
Maan massan kasvaessa planeetan vetovoimakin lisääntyi, minkä seurauksena se veti entistä enemmän hiukkasia itseensä. Suuri osa hiukkastörmäysten synnyttämästä lämmöstä karkasi ympäröivään avaruuteen, mutta osa lämmöstä hautautui uusien hiukkasten alle ja jäi Maahan. Kun planeetan sisemmät osat puristuivat kasaan, ne samalla lämpenivät, ja lämpö myös pysyi planeetan sisällä, koska kivi johtaa lämpöä huonosti. Myös radioaktiivisten aineiden hajoaminen tuotti lämpöä enemmän kuin sitä pääsi poistumaan.
Geologinen historia > Suuri törmäys ja Kuun synty

Noin 4,5 miljardia vuotta sitten arvellaan Marsin kokoisen kappaleen, Theian, törmänneen Maahan. Tällöin Maa suli 30–65-prosenttisesti ja kiertoradalle irronneesta materiaalista syntyi Kuu. Samalla maapallon akseli kääntyi 23 asteen inklinaatiokulmaan. Törmäyksen seurauksena Maan pinnalle syntyi satojen kilometrien paksuinen kuuma magmameri. Lämpö kuitenkin säteili avaruuteen ja planeetan pinta jäähtyi ja kiteytyi ajan myötä.
Geologinen historia > Maan kerrosten muodostuminen

Muutaman sadan miljoonan tai ehkä jopa miljardin vuoden kuluttua Maan synnystä sen sisäosat olivat niin kuumia, että rauta alkoi sulaa. Sen seurauksena rauta valui raskaana alkuaineena kohti maan keskiosia ja syrjäytti siellä kevyempiä aineita. Maan keskilämpötila kohosi samalla 2000 asteeseen ja suurin osa planeetasta suli. Aineet järjestyivät rakenteellisiksi kerroksiksi, ja näin Maasta tuli kerroksellinen planeetta, jossa on sisäydin, ulkoydin, vaippa ja kuori. Rauta muodosti ytimen. Raudan, magnesiumin ja piin yhdisteet kertyivät vaipaksi sen päälle, sekä kevyimmät yhdisteet muodostivat kuoren Maan pinnalle.
Geologinen historia > Maan kerrosten muodostuminen > Maankuoren synty

Sula kiviaines purkautui tulivuorista maanpinnalle ja jähmettyi kovaksi kivikuoreksi. Maan kuori oli aluksi epäyhtenäinen, ja se suli moneen otteeseen konvektiovirtausten vaikutuksesta. Vanhimmat todisteet alkeellisesta kuoresta on ajoitettu 4,374 miljardin vuoden ikäisiksi.
Noin 3,8 miljardia vuotta sitten alkoi maankuoresta muodostua protomantereita, nykyisten mannerten edeltäjiä. Sulan päälle syntyi saarikaaria ja hot spot -tulivuoria, jotka yhdistyivät vähitellen tuottaen ensimmäiset hajanaiset kiinteän kuoren palaset. Kiinteän kuoren osuus alkoi kasvaa nopeasti, ja seuraavan yli miljardin vuoden aikana kuoren palaset kasvoivat ja vahvistuivat. Noin 2,7 miljardia vuotta sitten laatat muodostivat kratoneita, paksua ja tektonisesti rauhallista hyvin vanhaa kuorta.
Geologinen historia > Merien synty

Kun maapallo jäähtyi, vesihöyry tiivistyi vedeksi ja satoi Maahan. Vesi kerääntyi altaisiin, jolloin syntyivät ensimmäiset valtameret.
Geologinen historia > Mannerten historia

Ensimmäinen suurempi kratonien yhdistelmä, nimeltään Ur, syntyi 3 miljardia vuotta sitten. Ur laajentui entisestään 2,5 miljardia vuotta sitten. Sen jälkeen muodostuivat Arctica ja Nena (2,5 miljardia vuotta sitten) ja Atlantica (2,1 miljardia vuotta sitten).
Maassa on ollut kolme niin sanottua supermannerta: Pangea (500 miljoonaa vuotta sitten), Rodinia (1000 miljoonaa vuotta sitten) ja Columbia (1,9 miljardia vuotta sitten). Vanhojen supermantereiden olemassaolosta, muodosta ja ajoituksesta on vain epätarkkoja ja epäsuoria todisteita. Columbia syntyi mahdollisesti Nenan, laajentuneen Urin ja Atlantican yhdistyessä. Se alkoi hajota 1,5 miljardia vuotta sitten. Rodinia muodostui 1000 miljoonaa vuotta sitten ja kesti muutaman sata miljoonaa vuotta. Sen osat ajautuivat uuteen järjestykseen, jolloin syntyivät Gondwanan mannermassa ja Lauraasia. Ne asettuivat supermanner Pangeaksi, joka saavutti suurimman kokonsa 300 miljoonaa vuotta sitten. Pangea alkoi hajota noin 200 miljoonaa vuotta sitten nykyisiksi mantereiksi. 250 miljoonan vuoden kuluttua arvellaan syntyvän uusi supermanner kun Amerikat törmäävät Aasiaan.