Ristiretket vendejä vastaan
Vuoden 1147 ristiretki

Tanskan kuningas Eerik murhattiin vuonna 1137, minkä jälkeen syttyi pian sisällissota kuninkaaksi valitun Eerik Lamin ja erään Olofin välillä. Kun Eerik luopui vallasta 1146, sekä Knuut Maununpoika (Maunu Niilonpojan poika) että Sven Grate (Eerik Emunen poika) julistautuivat kuninkaiksi. Vuonna 1147 Knuut ja Sven solmivat rauhan ja lähtivät yhdessä sotaan.
Vuonna 1144 Eurooppaa ravisutti Edessan kreivikunnan kukistuminen. Paavi Eugenius III alkoi saarnata uuden Lähi-itään tehtävän ristiretken puolesta. Paavi ei kuitenkaan tyytynyt tähän toisena ristiretkenä tunnettuun retkeen, vaan antoi myös Kastilian kuninkaalle Alfonso VII:lle luvan hyökätä muslimeja vastaan omassa maassaan. Bernhard Clairvauxlainen osallistui 13. maaliskuuta 1147 saksalaisten suurmiesten kanssa Frankfurtissa pidettyyn kokoukseen. Paikalla oli myös useita saksilaisia suurmiehiä. Monella Pohjois-Euroopan aatelisella ei ollut varaa lähteä Jerusalemiin, eivätkä saksilaiset halunneet lähteä Konrad III:n kanssa pyhälle maalle, vaan halusivat sotia Elben takana asuvia slaaveja vastaan. Bernhard suostui saksien ehdotukseen, ja 11. huhtikuuta paavi Eugenius julisti bullan, jonka mukaan Pohjois-Euroopan kristityt saivat sotia lähellään asuvia pakanoita vastaan sen sijaan, että lähtisivät ristiretkelle Jerusalemiin. He saisivat samat etuoikeudet kun muutkin ristiretkiin osallistuneet, etupäässä syntien anteeksiannon. Paavi nimitti ristiretken johtajaksi Havelburgin piispan Anselmin.
Vendejä vastaan käydyt sodat saivat siis nyt pyhän sodan leiman. Tanskalaiset ja saksalaiset eivät kuitenkaan olleet taistelleet vendejä vastaan uskonnollisista syistä. Nytkin he ajattelivat, että ei kannattaisi yrittää käännyttää pakanoita väkisin, sillä se olisi vaatinut liikaa voimavaroja. Saksit halusivat etupäässä paavin hyväksynnän sodille, joita he muutenkin kävivät. Ennen kuin saksit ja tanskalaiset ehtivät aloittaa sodan, vendikuningas Nyklot hyökkäsi holsteinilaisten asutuksia vastaan heinäkuussa 1147. Vuoden 1147 ristiretkestä tulikin näin vastahyökkäys.
Tanskan kuninkaat Sven ja Knuut lähtivät yhdessä sotaan vendejä vastaan. He vihasivat toisiaan, mutta luultavasti arkkipiispa Eskil sai heidät tekemään yhteistyötä. Tanskalaisten tarkoitus oli hyökätä Nyklotin linnoittamaa Dobinia vastaan mereltä samaan aikaan, kun Bremenin piispa Adelbero ja Henrik Leijona hyökkäisivät sinne maitse. Samalla Anselm Havelburgilaisen johtama armeija hyökkäisi Diminiin. Tanskalaiset valtasivat helposti Dobinin sataman, mutta vendit hyökkäsivät tanskalaisten laivastoa vastaan sen jälkeen, kun osa joukoista oli noussut maihin. Vendit kukistivat helposti tanskalaisten laivaston. Yksi syy tanskalaisten tappioon oli, etteivät jyllantilaiset halunneet auttaa hätään joutuneita skånelaisia. Kun Sven ja Knuut kuulivat laivaston tappiosta, he kiirehtivät Dobinista paikalle ja onnistuivat ajamaan vendien laivaston pakoon. Sven menetti kuitenkin laivansa taistelun aikana, ja hänen joukkonsa kärsivät suurempia tappioita kuin Knuutin joukot. Sven päätti palata Tanskaan, missä hän taas aloitti taistelun Knuutia vastaan. Myös Knuut päätti tämän jälkeen jättää ristiretken, joten saksit saivat yksin taistella Dobinia vastaan. Lopulta dobinilaiset antautuivat sillä ehdolla, että he vapauttivat kaikki vankinsa ja ottivat vastaan kasteen.
Diminiä vastaan lähteneessä saksalaisten armeijassa olivat mukana Magdeburgin, Halberstadtin, Münsterin, Merseburgin ja Mährenin piispat. Armeijaa johti paavin legaatti Anselm Havelburgilainen. Ristiretkeläiset polttivat pakanallisen pyhäkön Malchowissa. Mukana olivat myös Meissenin rajakreivi Konrad Suuri ja Brandenburgin rajakreivi Albrekt Karhu (Albrecht der Bär). Rajakreivit halusivat jatkaa retkeä itään Szczeciniin, joka oli jo kristitty kaupunki. Pommerilaisten piispan Albertin ja paikallisen ruhtinas Ratiborin vastalauseiden (tai Szczecinin vahvojen muurien) vuoksi ristiretkeläiset kuitenkin kääntyivät takaisin. Pohjolan ensimmäinen virallinen ristiretki epäonnistui siis täydellisesti. Uusia alueita ei saatu paavin alaisuuteen, ja obotriittien kuningas Nyklot oli vielä vallassa eikä häntä ollut saatu käännytettyä kristinuskoon, vaikka hänestä olikin tullut saksien vasalli. Tanskalaiset ja saksit olivat myös tulleet epäluuloisiksi toisiaan kohtaan.