stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pöntiönjoki
Joen kulku

Ennen Maanpuuttuvannevan ojittamista oli Pöntiönoja alueen ainoa virtavesi. Joki putoaa kangasmaastosta Korvenkylän alavalle peltoaukealle, jossa se lievästi mutkitelleen alkaa virrata kohti luodetta.
Mutkalammen peltoaukea on hieman Korvenkylän aukeaa isompi ja täällä joki mutkittelee taajemmin. Lyhyitä metsätaipaleita lukuun ottamatta joki pysyttelee peltomaaksi raivattujen kapeiden jokilaaksojen keskellä. Sellainen on Ainalin pellot, jossa sijaitsevat Oja-Matin ja Kärkisten kulmakunnat. Täällä yhtyy jokeen Oja-Matin oja ja Hannioja eli Kärkisoja, joiden valuma-alueet muodostavat omat vesistöviranomaisten merkitsemät valuma-alueet. Joki virtaa Kärkisistä luoteeseen välillä suoraksi perattuna. Kärkiskankaalla virtaa joki metsätaipaleen läpi. Sitä on seurannut Ainalista alkaen yhdystie 18053.
Joki putoaa sitten useamman kosken läpi Pöntiön kylän pienelle peltoaukealle. Täällä siihen yhtyy etelästä tuleva Luomanoja ja joen ylittää yhdystien 7730 silta ja korkeajännitelinja. Pöntiöstä alkaen esiintyy joessa pieniä koskia. Se virtaa nyt noin yhdeksän kilometrisellä metsätaipaleella, joka loppuu vasta merenrannassa. Ennen Lahoniitunkoskea joki haarautuu yli 2,5 kilometriseksi sivujuovaksi, jonka varrelle on karttanimeksi kirjoitettu Leilinkääpäs. Joessa on ennen Antinkoskea toinen sivujuopa, joka toimii suo-ojien johto-ojana. Myös Sahakosken rinnakkainen mutta lyhyt uoma tulisi tässä huomioida. Pöntiönjokea on perattu 1960-luvulla, mikä näkyy joenvarressa monin paikoin reunavalleina. Perkaukset tehtiin tulvavaaran vähentämiseksi, mutta jokivarsi on edelleen tulva-altis esimerkiksi jääpatotulvien takia. Viimeisten kilometrien aikana joki alittaa valtatien 8.
Luontoarvoja

Joen kalataloudellinen merkitys on vähäinen johtuen veden vähäisyydestä, ympäristön aiheuttamasta kuormituksesta ja seudun peltomaiden savikoiden happamista sulfaattimaista. Merestä nousee esimerkiksi nahkiainen, hauki, made ja särkikalat kuuluvat eniten pyydettäviin lajeihin. Nahkiainen, joka myös lisääntyy joessa, pyydetään erityisesti syysnousun aikana joesta.
Pöntiönjoen valuma-alue > Yleistä

Pöntiönjoen vesistöalue on yksi Suomen päävesistöistä. Sen valuma-alueen pinta-ala on 206,84 neliökilometriä ja sen järvisyys on 0,37 %. Valuma-alueen pituus on 36 kilometriä ja keskimääräinen leveys noin 8 kilometriä. Se sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan Kalajoen ja Keski-Pohjanmaan Kannuksen alueella. Se jää kahden suuren vesistö, Kalajoen vesistöalueen (53) ja Lestijoen vesistöalueen (51) väliin yhdessä pienien jokien ja ojien valuma-alueiden kanssa, jotka on yhdistetty Perämeren rannikkoalueen vesistöalueeseen (84).
Pöntiönjoen valuma-alue > Sivu-uomia

Taulukossa on luettelo Pöntiönjokeen yhtyvistä sivu-uomista joensuusta alkaen. Sivu-uomien etäisyys joensuusta on mitattu merenrannasta. Taulukon tietojen lähteet on lueteltu taulukon alle ja kullakin riville on vielä yksilöity solujen tiedot.
| Sivu-uoman nimi   | Pääuoman kohta   | Etäisyys (km *)   | Pituus (km)   | Virtaama MQ (m³/s) | Valuma- alue (km²) | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Marjajärvenoja | Rautila | 1 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Piekkonoja | Rautila | 2 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Luomanoja | Pöntiö | 10 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Kärkistenoja | Kärkinen | 16 |  |  | 45 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Oja-Matin oja | Kärkinen | 16 |  |  | 36 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Heinistönoja | Ainali | 20 |  |  | 22 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Järvioja | Mutkalampi | 24 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
Yläjuoksu muodostuu Pöntiönojasta, jonka valuma-alue on tiheästi ojitettu.
Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = Karttapaikan verkkopalvelu, 3 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta ()
Pääjärvi (Loppi)

| Pääjärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Tammela, Loppi, Hämeenlinna
Koordinaatit:  60°47′29″N, 24°03′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Turpoonjoen valuma-alue (35.98)
Laskujoki:  Ilmetynjoki 
Järvinumero:  35.984.1.017
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  117,6 m 
Rantaviiva:  17,955 km 
Pinta-ala:  1,18619 km² 
Keskisyvyys:  1,7 m 
Suurin syvyys:  10 m  (alle) 
 fiPääjärvi 
Pääjärvi on Kanta-Hämeessä Lopella, Tammelassa ja Hämeenlinnassa oleva järvi, joka kuuluu Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen ja se on Pääjärven laskujoki.
Maantiede

Järven pinta-ala on 119 hehtaaria ja sen pituus on 4,9 kilometriä ja leveys 1,5 kilometriä. Järviallas jakantuu kolmeen pääalueeseen. Läntisin osa erottuu muusta järvestä Kynnyharjun ylittäessä järven. Vesi vaihtuu altaiden välillä vain harjussa olevan uoman kautta. Järven keskiosaa ja itäosaa erottaa Kiilinsaari-niminen niemi, jonka eteläinen salmi yhdistää altaat toisiinsa.
Siihen laskee lukuisat suo-ojat, joista yksi tuo Pikkulammin vedet. Sen lisäksi Haukilamminoja tuo Haukilammin vettä, Jokiniitunoja tuo Myllyjärven, Myllylammin, Pitkäjärven ja Hirvilammin vedet, Rietaoja taas Rietjärven, Honkalanlammin ja Nyypakanlammin vedet. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkunsa 13 kilometriä pitkä Ilmetynjoki, jonka ensimmäinen 2,6 kilometriä pitkä osuus laskee Vähä-Ilmettyyn.
Järvessä on 17 isompaa saarta, joilla on nimenä esimerkiksi Kanasaari, Riitakari ja Pukkisaari. Kiilinsaari on nimestään huolimatta 800 metriä pitkä niemi. Näiden lisäksi on vielä 13 luotoa. Kynnysharjun aukossa on ainoa saari, jolle on rakennettu silta. Poikamonlahdella on alle 20 metriä leveä lahdensuu, joten se muodostaa lähes suljetun järvenosan. Myös Pääjärven kylän puoleisella lahdella on sen suu vain 50 metriä leveä.
Järven rantaviiva on 18 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa, jota halkovat harjujaksot. Järven rannat ovat joissakin paikoin soistuneita. Rannoille on rakennettu loma-asuntoja, joille johtaa tiet kantatieltä 54.
Luonnontila

Pääjärvi on matala ja runsashumuksinen järvi, jonka ravinnetasot ovat koholla. Korkeat fosforin ja typen arvot tekevät Pääjärvestä rehevöityneen järven. Tämä aiheuttaa syvänteessä ja alusvedessä toistuvaa hapettomuutta. Järven tila ei ole muuttunut viime vuosina.
Järven kalalajeja ovat kahden koekalastuksen perusteella ahven, kiiski, kuha, hauki, made, särki, lahna ja suutari. Viimeisimmän koekalastuksen mukaan kuha, ahven ja lahna dominoivat biomassana ja särki, ahven ja lahna yksilömäränä.
Luonnonhistoria

Jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikön reuna päättyi näillä seuduilla suoraan Itämereen, joka oli suolaisessa Yoldiameren vaiheessa. Ilmaston lämpenevä trendi kuitenkin keskeytyi kylmyyskauteen, jonka seurauksena reunan sulaminen hidastui ja liukuva mannerjäätikön reuna työntyi talvisin uudestaan eteenpäin. Tämä tapahtui noin 11 400−11 300 vuotta sitten. Kesien sulaminen ja talvien työntyminen olivat sata vuotta tasapainossa keskenään ja aiheuttivat reunan edestakaisen liikkeen Tammelan seuduilla. Eräs geologisesti kiinnostava paikka on juuri Pääjärven alue, koska täällä mannerjää putosi Tammelan ylängöltä alemmaksi ja höyläsi maastoon painauman, johon Pääjärvi myöhemmin syntyi. Samalla kaikki jäätikön kuljettama maa-aines kasaantui järven kaakkoispuolelle muodostaen yhden jakson pitkästä Kolmannesta Salpausselästä. Järven nykyranta päättyy kaakoisrannastaan juuri yhteen tällaiseen päätemoreeniin. Kun mannerjäätikön reuna ilmaston uudelleen lämmettyä vetäytyi taas luoteeseen, jäi ympäristöään syvempään painaumaan makeaa vettä ja tämä muodosti paikalle suuren järven, josta Pääjärven pinta-ala on enää murto-osa. Järvi purkautui Yoldiamereen Tervalammin ja Viiverinsuon kautta.
Pääjärven alanne toimi jäätikköjokien kulkuväylänä. Tästä on muistoina esimerkiksi Kynnysharju ja Kynnysniemellä olevat kolme tytärharjua, jotka kuljettivat suurella vedenvirtauksella sulamisvettä, hiekkaa ja kiveä Kynnysniemen taakse oleville sandureille. Harjuissa on monia suppia ja osa pikkulammista saattavatkin olla suppajärviä. Myös Kiilinsaaren niemi syntyi tänä aikana. Niemen kapeikossa oli pitkän jäätunnelin suuaukko, joka syötti mereen kiviainesta. Jäätunnelin sanduuridelta eli jäätikköjoen suisto muodostaa Kiilinsaaren ja osan järven pohjasta.
Myöhemmin kutustuvan järven laskujoken luusuan paikka vaihtui länteen ja muodosti lyhyen Ilmetynjoen alun.
Historiaa

Järven rannoille ulottuvat Tammelan Portaan ja Lunkaan, Rengon Lietsan  sekä Lopen Vojakkalan kylien maat.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvellä yhtyvät kolme kuntarajaa kulkivat eri lailla kuin nykyään. Tammelan raja kulki järven yli Jokiniitynjoen suun itäpuolelle, jossa se yhtyi kahteen muuhun rajalinjaan. Kaakosta tullut raja ylitti Kiilinsaaren sen pituussuunnassa. Vuoden 1884 Senaatin kartastossa rajoja oli jo muutettu. Lopen raja oli siirretty kulkemaan Kiilinsaaren länsipuolen salmessa ja Tammelan raja yhtyi siihen niemen kapeikon edustalla järvessä.
Virkistys

Järven kaakkoisrantoja ja Kynnysniemeä risteilee kaksi lyhyttä kävelyreittiä. Niiden varrella on pari nuotiopaikkaa ja laavu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Verkkosivut: Pääjärven suojelu ry, huolehtii Pääjärven ja Vähä-Ilmetyn suojelusta
Hämeen virkistysalueyhdistys: Pääjärven virkistysalue
Luontoon.fi: Pääjärven virkistysalue
SF-Caravan: Majamäki
Vanhatkartat: Pääjärvi, 1840-luvulla
(35.9)
Järven kävelyreitin nuotiopaikan näkymä.
Rabbe (etunimi)

| Rabbe |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  1. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Rabe, Rappo
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Ragnvald, Rafael tai saksalainen Rabe
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rabbe on miehen etunimi. Nimen alkuperästä on monia selityksiä. Ensimmäisen mukaan nimi olisi muotoutunut pohjalaisista Rabb- ja Rabbas-nimisistä taloista, jotka puolestaan ovat mahdollisesti Ragnvaldin muunnoksia. Toisen selityksen mukaan Rabbe on muunnos saksalaisesta nimestä Rabe, joka on lyhentymä nimistä Ratbold ('neuvova valtias, isäntä') tai Ratbod ('neuvontuoja').
Kolmannen selityksen mukaan Rabbe on muunnos enkelinimestä Rafael, jonka merkitys on 'Jumala parantaa'. Neljäs vaihtoehto on saksan kielen sana der Rabe, joka merkitsee 'korppia'.
Suomessa Rabbe-nimen sai ensimmäisenä Wrede-suvun suomalaisen sukuhaaran kantaisä Rabbe Gottlieb Wrede (s. 1742), joka nimettiin saksalaisen sukulaisen mukaan. Suomen ruotsalaisessa kalenterissa nimi on ollut vuodesta 1929 lähtien.
Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä noin 240 miestä saanut nimekseen Rabbe.
Tunnettuja Rabbe-nimisiä

Rabbe Enckell (1903–1974), kirjailija ja runoilija
Rabbe Grönblom (1950–2015), liikemies ja kauppaneuvos
Rabbe Johansson (s. 1961), suomalainen rumpali
Rabbe Smedlund (s. 1948), näyttelijä
Rabbe Stråhle (1856–1895), suomalainen juristi ja Porvoon pormestari
Rabbe Axel Wrede (1851–1938), oikeustieteen professori ja RKP:n kansanedustaja
Rabbe Fabian Wrede (1882–1957), tuomari ja Helsingin kunnallispormestari
Rabbe Gustaf Otto Wrede (1853–1927), suomalainen insinööri ja valtiopäivämies
Rabbe Wilhelm Wrede (1887–1938), suomalainen vapaaherra ja toimitusjohtaja
Rabbe Wladimir Wrede (1846–1903), suomalainen sotilas, maanviljelijä ja valtiopäivämies
Rabbe Zakarias Wrede (1815–1901), Metsähallituksen ylijohtaja
Veikko Pöysti

Veikko Henrik Pöysti (26. kesäkuuta 1909 Hamina – 23. joulukuuta 1942 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen työmies ja militantti kommunisti, joka kuului jatkosodan aikaiseen vastarintaliikkeeseen ja sai surmansa tulitaistelussa häntä pidättämään tulleen Valtiollisen poliisin kanssa Tikkurilan Hiekkaharjussa.
Veikko Pöysti 1930-luvulla.
Nuoruusaika

Veikko Pöystin isä nahkuri ja ammattiyhdistysaktiivi Matti Pöysti taisteli Suomen sisällissodassa punakaartin puolella ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle.  Matin pojat Einar, Veikko ja Taisto Pöysti olivat isänsä tavoin aktiivisia vasemmistolaisia, kommunistisen nuorisoliiton jäseniä. Veikko Pöystin ystävän arvion mukaan tämä aloitti aktiivisen "illegaalin" toiminnan vuoden 1927 tietämillä.  Pöystit asuivat tuolloin Laatokan Karjalassa, Lumivaarassa.
SKP:n sotilaslinjan aktiivi ja etappimies

Veikko Pöystin toiminta arvioitiin viranomaisten taholta luonteeltaan maanpetokselliseksi jo 1920-luvun lopulla. Marraskuussa 1929 hän ilmaantui Metsäpirtissä Tapparin vartion lähellä olevaan taloon luullen olevansa Neuvostoliitossa. Talossa ollut rajavartija onnistui vahvistamaan vaikutelmaa ja houkutteli Pöystin lähtemään mukaansa. Paljastuessaan tämä oli ollut selvittämässä mahdollista uutta rajanylitysreittiä.
Pöysti tuomittiin seuraavana vuonna valtiopetoksen valmistelusta neljän ja puolen vuoden vankeuteen. Hän oli mm. osallistunut salaisten etappireittien ylläpitoon ja käyttämiseen laittomiin yhteyksiin Neuvostoliittoon SKP:n sotilaskomitean (”sotilaslinjan”) jäsenenä. Hänen lisäkseen tuomiolla oli muun muassa entisiä punajääkäreitä eli jääkäripataljoona 27:ssä toimineiden oppositioryhmien jäseniä. Myös hänen isänsä ja Einar-veljensä olivat tuomittujen joukossa.
Pöysti kärsi tuomiotaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa ja vapautui ehdonalaiseen huhtikuun 1934 lopulla. Vapauduttuaan Pöysti jatkoi etappitoimintaa ja muuta maanalaisen SKP:n työtä. Hänet pidätettiin Hyrsylän mutkassa, Rislakin mukaan pakomatkalla Neuvostoliittoon. Vankeustuomiota tuli syksyllä 1935 yhteensä kuusi vuotta ja kolme kuukautta. Hän vapautui 25. toukokuuta 1941, vähän ennen jatkosodan syttymistä.Sodan sytyttyä Pöystiä uhkasi pidätys ja päätyminen turvasäilöön. Hän katosi "maan alle".
Maanalaista toimintaa pääkaupunkiseudulla

Jatkosodan aikana vastarintaa tekevillä kommunisteilla oli pääkaupunkiseudulla maanalaista toimintaa Helsingissä ja lähikunnissa. Toimintaan sisältyi suoranaista vastarintaa, kuten liikenne- ja viestintäyhteyksien häirintää, julkaisujen laatimista ja jakelua sekä erilaisia tukitoimintoja, kuten majoituksen, muonituksen, vaatetuksen, asiapaperien ja rahoituksen sekä aseiden, ammusten ja räjähteiden järjestämistä. Kaikki tämä vaati yhteydenpitoa, kuljetuksia, viestintää ja kokoontumisia.  Näistä tukitoiminnoista vastasivat usein naiset, joiden miehet olivat metsäkaartissa sekä nuoret pojat ja tytöt. Myös salanimillä ”Lasse”, ”Pitkä poika” ja ”Vaalea poika” tunnetun Pöystin avustajia olivat ainakin maanpetoksesta myöhemmin kuolemaan tuomittu ja teloitettu ompelija Martta Koskinen sekä myöhemmät SKDL:n kansanedustajat Olga Terho ja Anna-Liisa Hyvönen. Pöysti käytti kaupungilla liikkuessaan vääriä henkilöllisyyspapereita ja armeijan tai suojeluskunnan univormuja. Joskus hän esiintyi metsätyömiehenä.
SKP:n paikallisten aktiivien salaisessa kokouksessa helsinkiläisessä yksityisasunnossa kesällä 1941 Veikko Pöysti selosti tovereilleen omaa rooliaan puolueen toiminnassa: ”En pyydä teiltä muuta kuin että minä johdan aseellista toimintaa sotaa vastaan. Minä en sekaannu poliittiseen puoleen, sen lupaan.”
Valtiollinen poliisi ja puolustusvoimat pyrkivät paljastamaan ja estämään toimintaa mm. tarkastamalla henkilöpapereita, tekemällä kotietsintöjä sekä pidättämällä ja vangitsemalla avainhenkilöitä.
Veikko Pöysti tunnettiin julkisuudessa viimeistään lokakuun alussa 1941 tapahtuneesta ampumavälikohtauksesta hänen yhden turva-asuntonsa rappukäytävässä. Pöysti haavoitti ratsattu asuntoa valvomaan asettunutta Valtiollista poliisia lievästi pistoolinlaukauksella  Vilhovuorenkatu 7–9 sijaitsevassa Marjatan talossa, Sörnäisissä
Kun tykistön ammusvarasto Pitäjänmäen Pajakukkulalla yritettiin räjäyttää 27. elokuuta 1941, mukana olivat Pöystin lisäksi Martti Koivistoinen ja Taavi Pöyry. Koivistoinen teloitettiin ja Pöyry tuomittiin seitsemäksi vuodeksi kuritushuoneeseen, tosin ei pelkästään tästä teosta.
Kesäkuussa 1942 Pöysti räjäytti yhden yön aikana kahdeksan voimalinjan pylvästä Tuusulassa ja myöhemmin yhden Hyvinkäällä.  Järvenpäässä sattuneen viljasiilon palon Pöysti itse nimesi omaksi teokseen.
Tunnetuimpia tuhotöitä, joihin Veikko Pöysti on liitetty, oli Vaskiojan rautatiesillan räjäytys Hunsalan pysäkin lähellä Hyvinkään–Karkkilan välisellä kapearaiteisella rautatiellä 1. syyskuuta 1942. Pienempiin, mutta yleisöä puhuttaneisiin tekoihin kuului hyvinkääläisen kartanon lehmän varastaminen. Lehmä teurastettiin piileskelevien metsäkaartilaisten ruuaksi.
Kuolema

Jo lokakuussa 1941 oli vastarinnantekijöiden yli pyyhkäissyt pidätysten aalto. Syytteitä nostettiin myöhemmin yli 20:ta pidätettyä vastaan esimerkiksi maanpetoksesta ja avunannosta maanpetokseen. Ankarin rangaistus kohtasi Urho Kaipaista, joka tuomittiin rikoksenuusijana kuolemaan sekä menettämään kansalaisluottamuksensa ainiaaksi.
Pöystin tukiverkosto alkoi ilmiantojen ja pidätysten myötä heiketä. Hän luopui vuoden 1942 puolella viimeisestä asunnostaan Helsingissä, mutta onnistui suhteitaan käyttäen vielä saamaan käyttöönsä rakenteilla olevan talon Tikkurilan Hiekkaharjusta, silloisen Helsingin maalaiskunnan alueelta.
Jukka Rislakin arvion mukaan eräs Pöystin kiinni jääneistä yhdysmiehistä, joka tunsi talon sijainnin, paljasti sen kuulusteluissa viranomaisille. Iltapäivällä 23. joulukuuta 1942 pidättäjät saapuivat Pöystin piilopaikkaan  Mäntytie 17:ssä (nykyinen Lemmikkitie) Hiekkaharjulle .
Mäntytie 17:ssä ja sen ympäristössä käytiin mahdollisesti tunteja kestänyt laukaustenvaihto. Siinä sai surmansa konstaapeli Viljo Innanen. Lisäksi haavoittui kolme Valtiollisen poliisin ja Liikkuvan poliisin miestä. Veikko Pöystiin osui tiettävästi useita luoteja. Hänen täsmällistä kuolinsyytään ei varmuudella tiedetä. Päämajan kirkollisasiain osaston kokoamista kaatuneiden luetteloista ja tilastokeskuksen kuolinsyytodistuksista tehdyn yhteenvedon mukaan Pöystin kuolinsyyksi on jälkimmäiseen merkitty "ammuttu pidätettäessä". Pöysti on haudattu Malmin hautausmaalle niin sanottuun Fasismin vastustajien yhteishautaan.
Kirjallisuutta

Rönnqvist, Artturi: Veikko Pöysti, taistelija, kommunisti. SKP taistelujen tiellä, 1947, nro 3, s. 152–157.  Helsinki:  Puoluetoimikunnan valistusjaosto.
Fasismin vastustajien muistomerkki (1963) Helsingin Malmin hautausmaalla. Paikalle on haudattu 17 jatkosodan aikana teloitettua kommunistista vastarintamiestä ja -naista, joukossa myös Veikko Pöysti.
Quanzhou-laiva

Quanzhou-laiva
Quanzhou-laiva on 1200-luvulla purjehtineen kiinalaisen džonkin hylky, joka on uponnut lähellä Quanzhoun kaupunkia Fujianin maakunnassa. Vuonna 1973 löydetty hylky on merkittävä meriarkeolginen löytö, joka kertoo tuon ajan laivanrakennustekniikasta ja merenkulusta.
Hylkylöytö

Hylyn kaivaukset aloitettiin vuonna 1974 noin 2-3 metrin syvyydestä Quanzhoun lahden rantamudasta. Kaivauksia johti paikallinen arkeologi, professori Zhuang Weij Xiamenin yliopistosta. Todennäköisesti paikalla oli 1200-luvulla kanava. Quanzhoun loistoaikana paikalla oli yksi Kiinan pääsatamista, jota kutsuttiin Houzhou-satamaksi (后渚港, Houzhougang). Laivan osat, jotka jäivät alkuperäisen vedenpinnan yläpuolella, ovat kadonneet, mutta rungon mutaan hautautuneet osat ovat säilyneet kohtuullisen hyvin. Ajoituksen kannalta tärkeimmät todisteet olivat hylystä löytyneet 504 kuparikolikkoa. Niistä 70 ajoittuu Song-dynastiaan, viimeisimmät pian vuoden 1272 jälkeiseen aikaan. Tämän avulla arkeologit ovat päätelleet aluksen uponneen joitain vuosia vuoden 1272 jälkeen eli Eteläisen Song-dynastian viimeisinä vuosina. Eteläisen Song-dynastian valloittivat mongolit vuonna 1279. On arveltu, että laivan miehistön upotti laivan matalaan veteen, jotta lasti ei joutuisi mongolien käsiin.
Laivatyyppi

Arkeologisten tutkimusten mukaan alus oli 34,6 metriä pitkä ja 9,8 metriä leveä kolmimastoinen purjelaiva. Säilyneiden vedenalaisten osien pituus oli 24 metriä, leveys 9,15 metriä ja syväys 2 metriä. Laivan on arveltu olleen keskikokoinen pitkänmatkan kauppalaiva. Laiva oli jaettu 12 laipiolla 13 osastoon. Rakenteen tutkiminen on paljastanut piirteitä niin Kiinan rannikolta kuin eteläisestä Aasista. Esimerkiksi lankut oli tiivistetty puusta uutetulla liimalla, joka tunnetaan nimellä chu-nam. Sitä saatiin Satingran satamasta, läheltä nykypäivän Songkhlata Etelä-Thaimaassa. Tämä on voinut tarkoittaa sitä, että Quanzhoun kauppiailla oli yhteisö esimerkiksi Satingraan satamassa.
Lasti

Edellä mainittujen kuparikolikoiden lisäksi laivasta löydettiin seitsemän rautakolikkoa sekä 2 000 merikotilonkuorta, jotka ovat mahdollisesti peräisin eteläisestä Itä-Aasiasta tai Hainanista. Varsinainen lasti oli suitsuketikkuja, joita löytyi 12 osastossa kaikkiaan noin 2 400 kiloa. Lisäksi oli pieniä määriä muita arvokkaita tuotteita: viisi "kiinalaista litraa" mustapippuria, Somaliasta peräisin olevaa ambraa, 6,3 grammaa olibaanihartsia todennäköisesti Arabian niemimaalta, 4 kiloa elohopeaa, pieni määrä lohikäärmeen vereksi kutsuttua väriainetta, hematiittia ja yksi kilpikonnan kuori.
Laivan nykyinen tila

Laiva on nykyään säilytetty Quanzhoun merentakaisten suhteiden museossa (泉州海外交通史博物馆), jossa on erityinen "Quonzhuon lahden muinaiset alukset" -näyttely. Se on sijoitettu paviljonkiin, joka on rakennetettu Quanzhoun Kaiyuan-temppelin alueelle. Näyttelyssä on myös malli aluksesta sellaisena, miltä se olisi voinut aikanaan näyttää.
Radio Etelän ääni

Radio Etelän ääni oli Keravalla toiminut suomalainen paikallisradioasema. Asema aloitti toimintansa 31. tammikuuta vuonna 1988 taajuudella 88,7 MHz. Keinukalliolla sijainneen lähettimen teho oli 50 wattia. Toimitilat sijaitsivat Keravan kävelykadun varrella. Aseman toiminta päättyi konkurssiin lokakuussa 1993.
Mainosrahoitteisen radioaseman perustajina ja vetäjinä toimi muusikkopariskunta Matti ja Pirjo Bergström, jotka alkuvaiheessa ilmoittivat panostavansa lastenohjelmiin ja myös ruotsinkielisen väestön palvelemiseen.
Myöhemmin samalla taajuudella toimi Radio Kymppi.
Radio Manta

Radio Manta oli Pirkanmaalla ja Satakunnassa vuoteen 2011 toiminut kaupallinen paikallisradio. Toimiluvanhaltija oli Kustannusliike Aluelehdet Oy. Radio Manta liittyi vuonna 2011 Iskelmä-ketjuun, jonka seurauksena aseman nimi on nyt Iskelmä Sastamala.
Radio Manta aloitti toimintansa 9. lokakuuta 1989 Vammalassa (nykyisessä Sastamalassa) taajuudella 101,2 MHz. Myöhemmin asema avasi lähettimet Ylöjärvelle (107,4 MHz) ja Kokemäelle (98,0 MHz).
R-A-K-A-S

| ”R-A-K-A-S” Tapani Kansa |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Mistä rakkaus alkoi
 A-puoli: ”Melina”
 Äänitetty : 1976
 Julkaistu: 1976
 Formaatti: 7" single
 Tekijä(t): säv. Jukka Kuoppamäki, san. Chrisse Johansson,   sov. Olli Heikkilä
 Tuottaja(t): Chrisse Johansson
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 02.42
 Levy-yhtiö: Scandia
Listasijoitukset
  Suomi: 1.
Tapani Kansan muut singlet
| ”Jos et tuu” 1976 | ”R-A-K-A-S” 1976 | ”Kuinka rakkaus alkoi” 1977 |
R-A-K-A-S on Jukka Kuoppamäen säveltämä ja Chrisse Johanssonin sanoittama musiikkikappale, jonka Tapani Kansa levytti vuonna 1976. Kappale ilmestyi samana vuonna ”Melina”-singlen b-puolella ja vuonna 1977 albumilla Mistä rakkaus alkoi. ”R-A-K-A-S” nousi tammikuussa 1977 Suomen listaykköseksi 13 viikon ajaksi.
Työstö

Sanoittaja Chrisse Johansson oli alun perin tehnyt kappaleen tekstin suomennokseksi ”Ballerino”-nimiseen espanjalaiseen kappaleeseen. Johanssonin edustama levy-yhtiö Scandia-Musiikki kuitenkin menetti sen käännösoikeudet EMI:lle, jolloin kappaleen levytti Juha Vainion sanoittamalla tekstillä Marion nimellä ”Kylähäät”. Tapahtuneen vuoksi Johansson pyysi Jukka Kuoppamäkeä tekemään hieman samantyylisen sävellyksen, jossa hänen sanoitustaan voitaisiin käyttää. Kappaleen tuotti Johansson ja sovitti Olli Heikkilä. Valmiin kappaleen levytti vastentahtoisesti Tapani Kansa.