stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Milton
Proosateokset

Of Reformation (1641)
Of Prelatical Episcopacy (1641)
Animadversions (1641)
Of Prelatical Episcopacy (1641)
Animadversions (1641)
The Reason of Church-Government Urged against Prelaty (1642)
Apology for Smectymnuus (1642)
Doctrine and Discipline of Divorce (1643)
Judgement of Martin Bucer Concerning Divorce (1644)
Of Education (1644)
Areopagitica (1644)
Tetrachordon (1645)
Colasterion (1645)
The Tenure of Kings and Magistrates (1649)
Eikonoklastes (1649)
Defensio pro Populo Anglicano [First Defence] (1651)
Defensio Secunda [Second Defence] (1654)
A Treatise of Civil Power (1659)
The Likeliest Means to Remove Hirelings from the Church (1659)
The Ready and Easy Way to Establish a Free Commonwealth (1660)
Brief Notes Upon a Late Sermon (1660)
Accedence Commenced Grammar (1669)
History of Britain (1670)
Artis logicae plenior institutio [Art of Logic] (1672)
Of True Religion (1673)
Epistolae Familiaries (1674)
Prolusiones (1674)
A brief History of Moscovia, and other less known Countries lying Eastward of Russia as far as Cathay, gathered from the writings of several Eye-witnesses (1682)
De Doctrina Christiana (julkaistiin 1825)
Virsiä

Cause Us to See Thy Goodness, Lord
Defend the Poor and Desolate
God in the Great Assembly Stands
How Lovely Are Thy Dwellings Fair (Nine Psalmes Done into Metre 1645)
Let Us with a Gladsome Mind
TheLord Will Come and Not Be Slow, (Poems,1648.)
No War nor Battle’s Sound (1629)
Suomennettu teos

Milton, John: Kadotettu paratiisi: Runoelma.  (Paradise lost: A poem, 1667.) Suomentanut Yrjö Jylhä. Elämäkerran ja selitykset kirjoittanut Eino Railo. 3. painos, näköispainos (1. painos 1933)  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-25253-0
Kirjallisuutta

Fish, Stanley: Versions of Antihumanism: Milton and Others.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2012.  ISBN 978-1-107-00305-7
DuRocher, Richard J. – Thickstun, Margaret Olofson (toim.): Milton's Rival Hermeneutics: "Reason Is But Choosing".  Pittsburgh:  Duquesne University Press, 2012.  ISBN 978-0-8207-0450-0
Fenton, Mary C. – Schwartz, Louis (toim.): To Repair the Ruins: Reading Milton.  Pittsburgh:  Duquesne University Press, 2012.  ISBN 978-0-8207-0454-8
Herman, Peter C. – Sauer, Elizabeth (toim.): The New Milton Criticism.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2012.  ISBN 978-1-107-01922-5
Jones, Edward (toim.): Young Milton: The Emerging Author, 1620–1642.  Oxford:  Oxford University Press, 2013.  ISBN 978-0-19-969870-7
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
John Miltonin teoksia Gutenberg-projektissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Mistral-luokka

| Mistral |
| --- | --- |
 Luokan alus verrattuna edeltäneeseen Foudre-luokkaan.

Tekniset tiedot
Uppouma:  16 500 t (standardi) 21 300 t (kuormattu)
Pituus:  199 m
Leveys:  32 m
Syväys:  6,3 m
Koneteho:  3 × Wärtsilä 16V32 -dieselmoottoria (6,2 MW) 1 × Wärtsilä Vaasa 18V200 -dieselmoottori (3 MW)
Nopeus:  18,8 solmua
Miehistöä:  160
Aseistus
Meritorjunta:  16–35 helikopteria
Ilmatorjunta:  2 × Simbad-ohjusjärjestelmää 4 × 12,7 mm Browning M2 HB -konekivääriä
Mistral-luokka on Ranskan merivoimien komento- ja hyökkäysalusluokka (BPC, ransk. bâtiment de projection et de commandement), jonka alukset on varustettu maihinnousuihin ja helikopteritukialuksiksi. Lisäksi niitä voi käyttää evakuointeihin ja niiden tiloihin kuuluu sairaala. Nato-luokitus on Landing Helicopter Dock (LHD).
Alusten hangaareihin mahtuu kuusitoista helikopteria, kuten Eurocopter Tiger tai NHIndustries NH90, tai niille voi sijoittaa 450 miestä (700 lyhyiksi ajoiksi), 60 panssariajoneuvoa (korkeintaan 230) tai 13 taistelupanssarivaunua. Maihinnousu voi tapahtua neljällä maihinnousualuksella tai kahdella ilmatyynyaluksella. Kevyempiin operaatioihin alukselle voi sijoittaa esimerkiksi 60 kommandoa tai jalkaväkikomppanian ja 3–6 helikopteria. Lisäksi aluksella on 850 neliömetrin tila 150 hengen esikunnan perustamista varten. Alus voi evakuoida 700 henkilöä ja sillä on 69-paikkainen hangaareihin laajennettavissa oleva sairaala, kaksi leikkaussalia ja röntgensali.
Aluksen itsepuolustusaseistukseen kuuluvat Simbad-ohjuslaukaisimet (ransk. Systèmes Intégrés Mistral Bi-munitions pour l’AutoDéfense) ja neljä 12,7 millimetrin konekivääriä.
Aluksilla korvattiin 1960-luvulla valmistuneet Ouragan-luokan alukset Ouragan ja Orage. Luokan ensimmäiset alukset Mistral (L9013) ja Tonnerre (L9014) rakennettiin STX:n Brestin telakalla, jossa ne valmistuivat vuosina 2004 ja 2005. Alukset otettiin palveluskäyttöön vuosina 2006 ja 2007. Luokan kolmas alus Dixmude (L9015) otettiin palveluskäyttöön vuonna 2012.
Taustaa

Ranskan laivasto aloitti 1990-luvun lopulla suunnittelutyön 1960-luvun puolivälissä palvelukseenotettujen Ouragan-luokan alusten (ransk. transports de chalands de débarquement, TCD) Ouraganin ja Oragen korvaamiseksi. Merkittävänä osana suunnittelutyötä oli vuonna 1997 julkistettu kansallinen maihinnousujoukkojen käyttöön liittyvä uusi konsepti, joka asetti suuremmat vaatimukset ilma-aseen tarpeille kuin korvattavissa aluksissa oli tarjolla. Samoin hissien nostokykyä tuli lisätä. Tuloksena saatiin täysin uudentyyppinen alus, joka poikkesi sekä kooltaan että ominaisuuksiltaan edeltäjistään.
Alukset

Kahden ensimmäisen aluksen tilaukset julkistettiin joulukuussa 2000 ja vahvistettiin heinäkuussa. Päätoimittajana oli Ranskan valtion omistama DCN. Lopulta aluksen keulaosa tilattiin Saint-Nazairessa sijaitsevalta Chantiers de l’Atlantiquelta, joka erityisalana oli risteily- ja matkustaja-alukset. Tarkoituksena oli supistaa valmistuskustannuksia ja -aikaa kauppa-alusten valmistusstandardeja hyödyntämällä ei-sotilaallista osaamista vaativissa osissa alusta. Peräosan valmistus samoin kuin osien yhteenliittäminen ohjattiin DCN:n hallinnoimalle Brestin laivastontelakalle. Kustannusten hillitsemiseksi peräosan varsinainen valmistus tilattiin alihankintana puolalaiselta telakalta, mikä aiheutti suurta kritiikkiä Ranskassa.
Työt Mistralilla alkoivat vuonna 2002. Etuosa hinattiin kesällä 2004 Brestiin ja virallinen vesillelasku osien yhteenliittämisen jälkeen tapahtui 6. lokakuuta. Tämän jälkeen viiveet SENIT 9 -taistelunhallintajärjestelmän valmistuksessa ja integroinnissa hidastivat aluksen luovuttamista laivastolle. Laivasto vastaanotti aluksen helmikuussa 2006, ja se otettiin virallisesti palvelukseen 15. joulukuuta, vaikka se oli osallistunut jo heinäkuussa Ranskan kansalaisten evakuointiin Libanonista. Tonnerre laskettiin vesille 26. heinäkuuta 2005, mutta senkin valmistuminen viivästyi laaduntarkastuksessa majoitustilojen linoleumlevyjen kiinnityksessä havaittujen puutteiden korjaamisen seurauksena. Alus luovutettiin laivastolle helmikuussa 2007, ja se otettiin palvelukseen 1. elokuuta.
Ranskan kesäkuussa 2008 julkisttu puolustusselonteko sisälsi toisen alusparin hankinnan vuoteen 2020 mennessä. Kolmannen aluksen tilausta nopeutti hallituksen suunnitelma vuosien 2008–2009 talouskriisistä selviämiseksi. Tarkoituksena oli pelastaa tilauspulasta kärsivän Chantiers d’Atlantiquen työpaikat. Lopulta kolmas alus tilattiin huhtikuussa 2009 STX:n omistukseen siirtyneeltä telakalta. Dixmudeksi nimetyn aluksen kölinlaskuseremonia järjestettiin Saint Nazairessa 20. tammikuuta 2010. DCS, joka oli muuttunut DCNS:ksi, vastasi edelleen integroinnista.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mistral  | DGA/DCNS | 10. heinäkuuta 2003 | 6. lokakuuta 2004 | 15. joulukuuta 2006 | palveluksessa 2017 |
| Tonnerre  | DGA/DCNS | 5. toukokuuta 2004 | 26. heinäkuuta 2005 | 1. heinäkuuta 2007 | palveluksessa 2017 |
| Dixmude  | Chantiers de l’Atlantique | huhtikuu 2009 | 17. syyskuuta 2010 | 27. heinäkuuta 2012 | palveluksessa 2017 |
| Gamal Abdel Nasser (alun perin Vladivostok) | Chantiers de l’Atlantique, Saint-Nazaire, Baltijski zavod | 1. helmikuuta 2012 | 15. lokakuuta 2013 | 2. kesäkuuta 2016 |  |
| Anwar El Sadat (alun perin Sevastopol) | Chantiers de l’Atlantique, Saint-Nazaire, Baltijski zavod | 18. kesäkuuta 2013  | 20. marraskuuta 2014  |  |  |
Venäjän kauppojen peruuntuminen

Ranska ja Venäjä neuvottelivat vuodesta 2009 asti alustyypin ostosta. Alkuvuodesta 2011 allekirjoitetun aiesopimuksen mukaan Venäjä ostaisi neljä alusta, joista kaksi ensimmäistä rakennetaan Ranskassa Saint-Nazairessa, Venäjän osallistuessa viidenneksen ja 40 prosentin panoksella, ja kaksi lisää Pietarissa Venäjällä, jolloin venäläisten osuudeksi tulisi 80 prosenttia. Ensimmäisen aluksen hinnaksi arvioitiin noin 720 miljoonaa euroa.
Ranska kuitenkin perui kaupat Ukrainan kriisin seurauksena ja Venäjän jo maksamat erät palautettiin.
Mogadorin pommitus

Mogadorin pommitus tapahtui elokuussa 1844, kun Ranskan laivasto Joinvillen prinssin François d'Orléansin johdolla saapui pommittamaan Marokon länsirannikolla sijaitsevaa Essaouiran (tunnetaan myös nimellä Mogador) kaupunkia. Ranska miehitti Essaouiran lyhyeksi ajaksi hyökkäyksen seurauksena.
Kaiverrus Mogadorin pommituksesta.
Ranskalaiset nousemassa maihin Essaouiran satamassa.
Tausta

Mogadorin pommitus oli seurausta Marokon liittoutumisesta algerialaisen kapinallisen ja ruhtinaan Abdulqadirin kanssa Ranskaa vastaan. Ranska oli ennen Essaouiraa pommittanut Marokon pohjoisrannikon Tangeria sekä lyönyt 14. elokuuta Marokon armeijan Algerian rajalla lähellä Oujdan kaupunkia Islyn taistelussa.
Pommitus

Mogadorin pommitus alkoi lähteestä riippuen 15. tai 16. elokuuta. Pommituksen aikana kaupungissa asuneen englantilaisen asukkaan mukaan taistelu alkoi tosin 13. elokuuta kello yhdeksältä aamulla marokkolaisten alkaessa ampua ranskalaisia 21 tykillään. Ranskalaiset eivät tuolloin vielä olleet asemissaan, eivätkä siten vastanneet tuleen kuin vasta kello kahdelta iltapäivällä. Ranskan laivaston vahvuuteen kuului muun muassa höyrylaivoja, prikejä ja fregatti. Marokkolaiset viranomaiset ja useat kaupungin asukkaat pakenivat kaupungista. 900 hengen ranskalaisjoukko nousi maihin Essaouiran edustan Mogadorin saarelle 16. elokuuta ja valtasi saaren varuskunnan ja linnoitukset. Ranskan tappiot pommituksessa englantilaisen asukkaan kuvauksen mukaan oli noin 20 kaatunutta ja useita haavoittuneita. Marokkolaiset menettivät pelkästään Mogadorin saarella noin 500 kaatunutta. Lisäksi kaupungissa tuli kaatuneita.
Jooseppi Moilanen

Jooseppi Moilanen
Jooseppi Moilanen (24. syyskuuta 1906 Suomussalmi – 3. helmikuuta 1982 Kotka) oli Mannerheim-ristin ritari numero 57. Joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 25:ssä palvellut Moilanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 15. toukokuuta 1942. Moilanen ansioitui kaukopartioretkillään vihollispuolella etulinjasta mm. selvittäen vihollisen pääpuolustuslinjan ja poistaen vihollisen ansoitusta. Erityisesti Moilanen ansioitui joukkueensa kanssa Pälli-Rättijärven tärkeän maastokohdan valloittamisessa vihollispuolelta, puolustamalla sillanpääasemia vihollisen saartamana ja näin estäen Rättijärven sulun laitteiden laajemman hävittämisen.
Suomalaisia upseereja (ryhmäkuva 1941-1944), Jooseppi Moilanen toinen vasemmalta
Suomussalmelainen JR 25:n taistelija erikoistui uskaliaisiin partiomatkoihin vihollisen selustaan Kannaksella ja Maaselän kannaksella. Kerran tarkka-ampujan luoti osui Moilasta kitalakeen, mutta hän käveli 15 kilometriä omille linjoille. Kesän 1941 aikana Moilanen teki kymmenen päivän aikana yhteensä kuusi eri partioretkeä tunkeutuen syvälle vihollisen varustettuihin asemiin hankkien arvokkaita tietoja. Eräällä näistä partioretkistä, hänen johtama partio tuhosi vihollisen konekiväärin miehistöineen ja vetäytyi tappioitta takaisin.  Elokuussa 1941 eräällä partioretkellä hän poisti 20 ansoiksi viritettyä haupitsin ammusta.
Sotilasarvoltaan Moilanen oli nimityshetkellä vääpeli. Moilanen ylennettiin vänrikiksi 28. tammikuuta 1943. Luutnantiksi hänet ylennettiin 8. marraskuuta 1956. Sotien jälkeen Moilanen työskenteli muun muassa koirankouluttajana, konttorinhoitajana, pakkaajana ja talonmiehenä. Moilanen on haudattu Parikan hautausmaalle Kotkaan.
Mississippi palaa

| Mississippi palaa> Mississippi Burning |
| --- | --- |
 Alkuperäinen teatterijuliste
Ohjaaja:  Alan Parker
Käsikirjoittaja:  Chris Gerolmo
Tuottaja:  Robert F. Colesberry Frederick Zollo
Säveltäjä:  Trevor Jones
Kuvaaja:  Peter Biziou
Leikkaaja:  Gerry Hambling
Pääosat:  Gene Hackman Willem Dafoe
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Orion Pictures
Levittäjä:  Orion Pictures Netflix
Ensi-ilta:   9. joulukuuta 1988  24. maaliskuuta 1989
Kesto:  128 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  15 000 000 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mississippi palaa (Mississippi Burning) on tositapahtumiin perustuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1988. Gene Hackmanin ja Willem Dafoen tähdittämä draama- ja jännityselokuva sijoittuu 1960-luvun Mississippiin ja kertoo räjähdysalttiista murhatutkimuksesta sekä rasismin aiheuttamasta sekasorrosta. Elokuvan on ohjannut Alan Parker.
Peter Biziou voitti elokuvasta parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon. Elokuva sai myös kuusi muuta Oscar-ehdokkuutta.
Juoni

Kaksi toimintatavoiltaan täysin erilaista FBI-agenttia (Gene Hackman ja Willem Dafoe) saapuu Mississippin osavaltiossa sijaitsevaan pikkukaupunkiin tutkimaan kolmen kansalaisoikeusaktivistin katoamista. Molemmat alkavat pian uskoa kyseessä olevan paikallisen Ku Klux Klanin tekemä murha. Tapaus on vaikea, sillä kukaan mustista ei suostu puhumaan, eivätkä valkoiset halua liittovaltion agentteja kaupunkiin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gene Hackman  | … |  Rupert Anderson   |
|  Willem Dafoe  | … |  Alan Ward   |
|  Frances McDormand  | … |  rouva Pell   |
|  Brad Dourif  | … |  sheriffi Clinton Pell   |
|  R. Lee Ermey  | … |  pormestari Tilman   |
|  Gailard Sartain  | … |  sheriffi Ray Stuckey   |
|  Stephen Tobolowsky  | … |  Clayton Townley   |
|  Michael Rooker  | … |  Frank Bailey   |
|  Pruitt Taylor Vince  | … |  Lester Cowens   |
|  Kevin Dunn  | … |  agentti Bird   |
|  Tobin Bell  | … |  agentti Stokes   |
|  Badja Djola  | … |  agentti Monk   |
|  Darius McCrary  | … |  Aaron Williams   |
|  Lou Walker  | … |  Vertis Williams   |
|  Frankie Faison  | … |  puhuja hautajaisissa   |
Oscar-ehdokkuudet

Paras elokuva
Paras ohjaus
Paras miespääosa
Paras naissivuosa
Paras ääni
Paras kuvaus (voitto)
Paras leikkaus
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi pitää elokuvaa hieman paasaavana ja hetkittäin tunkkaisena, mutta antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Mississippi palaa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mississippi palaa Elonet.
Mississippi palaa Allmovie-sivustolla. (englanniksi)
Mississippi Burning Official Trailer #1 Rotten Tomatoes Classic Trailers / Youtube. (englanniksi)
Mobira

Mobira Oy (myöhemmin Nokia-Mobira) oli suomalainen matkapuhelinten valmistaja. Nimi Mobira tuli sanoista mobile ja radiotelephone.
Nokian ja Saloran yhteisyritys Mobira Oy perustettiin vuonna 1979. Sen pääkonttori ja puhelintehdas oli Salossa. Oulun konttori valmisti tukiasemia ja verkkolaitteita. Ensimmäinen toimitusjohtaja oli Jorma U. Nieminen. Yksi Mobiran syntyyn vaikuttanut keskeinen tekijä oli, että NMT-matkapuhelintekniikka oli tulossa eikä kenelläkään kotimaisella valmistajalla ollut kunnollisia resursseja siihen.
Mobira julkaisi Senator-matkapuhelimensa vuonna 1982. Puhelin toimi NMT-verkossa. Se painoi 10 kg ja maksoi 20 000 markkaa. Senatorin ansiosta Mobirasta tuli Pohjoismaiden markkinajohtaja vuonna 1983.
Nokia osti Saloran 1984. Vuonna 1986 Mobiran nimi muutettiin Nokia-Mobiraksi osoittamaan Nokian yksinomistusta. Vuonna 1989 Nokia-Mobiran nimeksi muutettiin Nokia Mobile Phones.
Nokia-Mobira rekisteröi nimen Kännykkä omaksi tuotemerkikseen vuonna 1987. Nimeä Kännykkä® käytettiin joissain Cityman-mainoksissa, mutta siitä tuli pian matkapuhelimen yleisnimi, vaikka yhtiö yrittikin sitä estää.
Puhelinmalleja

Mobira Cityman 450
Mobira Cityman 900
Mobira MD25
Mobira Senator
Mobira Talkman
Kuvia

Mobira Cityman NMT450
Nokia Talkman NMT
Aiheesta muualla

Mobiran 40-vuotisjuhlaseminaarin (22.2.2019) videotallenne Youtubessa (4,5 tuntia)
Mogami-luokka

| Mogami-luokka |
| --- | --- |
 Kaaviokuva luokan aseistuksesta ja suojasta.

Tekniset tiedot
Uppouma:  8 636 t (standardi) 11 347 t (max)
Pituus:  197 m (vesiraja) 201,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  18 m
Syväys:  5,5 m
Koneteho:  152 000 shp
Nopeus:  37 solmua
Miehistöä:  850
Aseistus
Meritorjunta:  15 × 15,5cm/60 -tykkiä kolmoistorneissa 12 × 610 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  8 × 127 mm/40 type 89 -ilmatorjuntatykkiä 8 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Mogami-luokka (jap. 最上型) oli keisarillisen Japanin laivaston neljän aluksen muodostama raskas risteilijäluokka, jonka alukset valmistettiin vuosina 1931–1937. Kaikki luokan alukset tuhoutuivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Allekirjoitettuaan Lontoon laivastosopimuksen huhtikuussa 1930, Japani valmisti määritellyn määrän A-luokan eli kahdeksan tuuman tykein varustettuja risteilijöitä. Niin kauan kuin B-luokan eli kuuden tuuman tykein varustettuja risteilijöitä ei rajoitettaisi, maan tilanne ei olisi huolestuttava, koska tonnistoraja oli 98 415 tonnia mitattuna kuivana. Uusille aluksille oli jäljellä ainoastaan 2 035 tonnia. Lisäksi useat alukset saavuttivat asetetun käyttöiän vuonna 1934, joten ne voitiin korvata uusilla. Siten tehtiin päätös neljän uuden 8 500 tonnin valmistuksesta ennen vuotta 1936 ja kahden 8 450 tonnin aluksen myöhemmästä valmistuksesta.
Näiden alusten piti korvata parannellun Takao-luokan alukset, joiden tilaukset oli jouduttu peruuttamaan Lontoon laivastosopimuksen ratifioinnin yhteydessä. Suunnittelutyö aloitettiin vuonna 1930, jolloin vaatimuksiksi esitettiin viisitoista 15,5 senttimetrin tykkiä kolmiputkisissa ilmatorjuntaan soveltuvissa torneissa ja kahdentoista 24 tuuman torpedoputken asentamista. Rakennustöissä oli huomioitava tykkien vaihtaminen raskaampiin kahdeksantuumaisiin heti kun mahdollista. Panssaroinnin tuli suojata makasiinit kahdeksan tuuman kranaateilta ja konehuoneet kuusituumaisilta. Vaatimukset vastasivat siten A-luokan risteilijöiden vaatimuksia, ja siten oli mahdotonta pysyä asetetussa 8 500 tonnin uppouma rajassa, vaikka hitsausta käytettiin runsaasti.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mogami | Kuren laivastontelakka | 27. lokakuuta 1931 | 14. maaliskuuta 1934 | 28. heinäkuuta 1935 | tuhoutui 25. lokakuuta 1944 |
| Mikuma | Kure | 24. joulukuuta 1931 | 31. toukokuuta 1934 | 29. elokuuta 1935 | tuhoutui 6. kesäkuuta 1942 |
| Suzuya | Yokosukan laivastontelakka | 11. joulukuuta 1933 | 20. marraskuuta 1934 | 31. lokakuuta 1937 | tuhoutui 25. lokakuuta 1944 |
| Kumano | Kawasaki, Kōbe | 5. huhtikuuta 1934 | 15. lokakuuta 1936 | 31. lokakuuta 1937 | tuhoutui 25. marraskuuta 1944 |
Timo Rahja

Timo Rahja (s. 9. lokakuuta 1948) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Rahja edusti urallaan Helsingin Jalkapalloklubia 1967–1971 ja 1973–1976, HIFK:a 1972 ja Oulun Työväen Palloilijoita 1977–1978. Lisäksi hän pelasi kaudella 1974–1975 Alankomaiden pääsarjan MVV Maastrichtissa. Rahja voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1973. Kaikkiaan Rahja pelasi Suomessa 12 kauden aikana 169 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 52 maalia.
Rahja pelasi maajoukkueessa vuosina 1970–1974 yhteensä 7 maaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Mogambo

| Mogambo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Ford
Käsikirjoittaja:  John Lee Mahin
Perustuu:  Wilson Collisonin näytelmään
Tuottaja:  Sam Zimbalist
Säveltäjä:  Robert Burns
Kuvaaja:   Robert Surtees  Frederick A. Young 
Leikkaaja:  Frank Clarke
Pukusuunnittelija:  Helen Rose
Erikoistehosteet:  Tom Howard
Pääosat:   Clark Gable  Ava Gardner  Grace Kelly 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1953
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ava Gardner Mogambon trailerissa.
Mogambo on vuonna 1953 ensi-iltansa saanut elokuva, joka kertoo rakkaussuhteista safarilla Afrikassa.
Mogambon ohjasi John Ford, ja sen pääosissa ovat Clark Gable, Ava Gardner ja Grace Kelly. Elokuva kuvattiin Kongossa, Keniassa, Tansaniassa, Ugandassa ja studiolla Englannissa.
Elokuva on uusintaversio vuonna 1932 ilmestyneestä elokuvasta Saigonin kaunotar, jonka päärooleissa esiintyivät Clark Gable, Jean Harlow ja Mary Astor. Elokuvan ohjasi Victor Fleming.
Grace Kelly voitti roolistaan Golden Globen parhaasta naissivuosasta ja elokuva oli ehdolla kahteen Oscariin parhaasta naispääosasta (Ava Gardner) ja parhaasta naissivuosasta (Grace Kelly). Itse elokuva oli ehdolla BAFTA-palkinnon saajaksi (Best Film from any Source USA).
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo pitää Fordin ohjausta löysänä ja antaa Mogambolle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mogambo Wikimedia Commonsissa
The Grace Kelly Filmography – Mogambo. Classic Movies. Arkistoitu 8.10.2014. (englanniksi)
Mitä kuuluu, Marja-Leena?

| ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” Leevi and the Leavings |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: 1978
 Tuottaja(t): Pekka Aarnio
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 03.42
 Levy-yhtiö: Love Records
Listasijoitukset
  23. (lokakuu/1978) 
Leevi and the Leavingsin muut singlet
|   | ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” 1978 | ”Sadan vuoden yksinäisyys” 1978 |
Ääninäyte
Alle 10%:n näyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Mitä kuuluu, Marja-Leena? on Leevi and the Leavingsin ensimmäinen single vuodelta 1978. Kappale on yksi yhtyeen tunnetuimmista. Singlen b-puolella on kappale ”Rakas Annika…”.
Luomistyö

Pääkaupunkiseudulla asuvien nuorten ryhmä soitteli Iittalassa harrastemielessä useilla kokoonpanoilla. Rumpali Reijo Inna päätti muilta salaa lähettää kappaleen ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” Love Recordsiin kuunneltavaksi. Yhtye pääsi kesäkuussa 1978 levyttämään Helsinkiin.
Jo tuossa vaiheessa musiikki oli Gösta Sundqvistin tekemää. Singlellä Sundqvist laulaa ja soittaa kitaraa, Risto Paananen bassoa, Jari Malinen koskettimia ja Reijo Inna rumpuja. Sundqvist soittaa kappaleella lisäksi soolokitaraa. Singlen b-puolena on vähemmän tunnettu kappale ”Rakas Annika…”, jonka tulkitsee Reijo Inna. Singlen musiikkia voisi luonnehtia vanhaa tanssi-iskelmää muistuttavaksi popmusiikiksi, kuten yhtyeen muutakin alkuaikojen tuotantoa.
Juha Partasen Cyrano ja hullu koira -kirjassa kerrotaan, että kappaleen muusana olisi toiminut Gösta Sundqvistin rinnakkaisluokalla Etelä-Espoon yhteiskoulussa ollut Marja-Leena-niminen tyttö, johon Sundqvist oli ihastunut. Hän ei kuitenkaan saanut tunteilleen vastakaikua.
Julkaisu

Koska yhtye ei alun perinkään keikkaillut ja vielä tuossa vaiheessa oli hyvinkin anonyymi, singleä arveltiin muun muassa Juice Leskisen tai Hectorin julkaisemaksi puolivitsiksi. Tämän ensimmäisen singlen julkaisi vielä pian konkurssiin mennyt Love Records. Myöhemmin yhtyeen tuotantoa julkaisivat samojen henkilöiden johtamat Johanna, Pyramid Musiikki ja Johanna Kustannus.
Kannessa mainitaan esiintyjänä vain The Leavings, ja ”Leevi-mytologia” luotiin vasta tekoprosessin aikana. Kannelle on jo tuolloin ominaista Göstan laatima mielenkiintoinen levynkansityyli mainoskirjeineen. Levypomo Atte Blom on levyllä ”Leevi L” eli hoitaa puheosuudet.