stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Družina
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Загоскин, «Очерки организации и происхождения служилого сословия в допетровской Руси»;
Беляев, «О Д. и земщине». («Временник М. общ. ист. и др. рос.», I); Погодин, «О посадниках, тысяцких, воеводах и тиунах», (Временник, I); его же, «Исследование о древней русской аристократии» («Москвитянин», 1847);
Сергеевич, «Вече и князь»;
Ключевский, «Боярская дума древней Руси».
Стефанович П. С. ДРУЖИННЫЙ СТРОЙ В ДРЕВНЕЙ РУСИ И У ДРЕВНИХ ГЕРМАНЦЕВ: СУЩЕСТВОВАЛА ЛИ КЛЯТВА ВЕРНОСТИ ВОЖДЮ (ПРАВИТЕЛЮ)? //Древняя Русь. Вопросы медиевистики. 2008. № 2 (32). С. 33–40.
Стефанович П. С. ПОНЯТИЕ ВЕРНОСТИ В ОТНОШЕНИЯХ КНЯЗЯ И ДРУЖИНЫ НА РУСИ В XII–XIII в.  //Древняя Русь. Вопросы медиевистики. 2008. № 1 (31). С. 72–82.
Алпатов С.В.; Шамин С.М. Радость в жизни русских князей и дружины (X–XIV в.). // Русь, Россия: Средневековье и Новое время. Выпуск 3: Третьи чтения памяти академика РАН Л.В. Милова. Материалы к международной научной конференции. Москва, 21–23 ноября 2013 г. М., 2013. С. 89–93.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Wladimir Boguslawski: Slawjanskaja enziklopedija: Kijewskaja Rus-Moskowija: Tom 2. Olma Medija Group, 2001, S. 290-291. ISBN 978-5-224-02251-9. (venäjäksi)
Edessalo

Edessalo
Ilmakuva Päijänteeltä: etualalla Edessalo, kuva kohti Haukkasaloa.
| --- | --- |
Sijainti:  Jämsä Keski-Suomi Suomi
Vesialue:  Päijänne
Korkein kohta:  190 m 
Pinta-ala:  6,74 km²  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Edessalo  on Päijänteen saari Keski-Suomessa Jämsässä. Se sijaitsee Lehesselän eteläosassa.
Maantietoa

Saari on 3,9 kilometriä pitkä, 2,8 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 6,74 neliökilometriä . Sen erottaa mantereesta kapea Edessalmi, joka on lähes saaren pituisena 3,5 kilometriä pitkä ja 70–350 metriä leveä. Mantereelta katsoen saaren takana aukeaa Lehesselkä, mutta kaakossa sen erottaa Haukkasalosta Kunninsalmi ja mantereesta Raiskasselkä. Edessalon itä- ja koillissuunnassa näkymän Savisselälle tukkii Tuomisalo, Mustassalo, Kaijansalo ja Karhusalo. Edessalmen luoteisosan suuta vartioi Pirttisaari ja kaakkoisosassa sijaitsevat pienet Talassaari ja Porkkanaluoto, jonka kautta kulkee kuntaraja. Kunninsalmessa sijaitsevat Vahtisaari, Kunninluoto ja Laakasaari. Kunninsalmi levenee pohjoisessa ja siellä on Vennaslahden lahdelma. Vaikka saari on lounaissuunnalla lähes suorarantainen, on saaren koillispuolen rannat polveilevia. Itäpäässä työntyy järvenselälle niemi, jolla kohoaa matala Pajuvuori. Niemen suojaan jää Pajulahti, jota lahdensuulla oleva Pajusaari suojaa. Seuraavaksi saaren keskelle työntyy 1,2 kilometriä pitkä Kolvonlahti. Sen länsipuolelle jää Kolvonsaari, joka nimestään huolimatta on Edessalon luoteisosa. Kolvonlahti jättää saareen 700 metriä leveän kannaksen saaren osien väliin. Varisvuoren jyrkänne on 650 metriä pitkä.
Saaren matalia osia ovat Kolvonlahden eteläosassa olevat kaksi laaksoa, Kolvonsaaren luoteisosat, saaren kakkois- ja itäosat. Kolvonlahden molemmilla puolilla kohoavat korkeat vuoret. Saaren korkein huippu sijaitsee Hevovuorella, joka yltää noin 190 metrin korkeuteen merenpinnasta mpy.. Se kohoaa siten 112 metrin korkeuteen Päijänteestä. Hevovuoren pohjoispuolella on Varisvuoren noin 105 metrin huippu. Vuorien rinteet ovat paikoin niin jyrkkiä, että rinteet muodostavat jyrkänteitä. Kolvonsaaren huippu kohoaa yli 80 metrin korkeuteen.
Saaren haja-asutus muodostuu yhdestä kiinteästi asutusta tilasta ja noin 20 vapaa-ajan asuntoa. Saarelle ei tule tietä, eikä siellä ole muita teitä kuin metsäteitä.
Saareen on suunniteltu syöpäpotilaiden kurssikeskusta.
Luontoarvoja

Saari on otettu mukaan Natura 2000-ohjelmaan, jossa saarella olevia vanhoja metsämaita halutaan suojella. Saaren suojelualueet sisältyvät laajempaan Edessalo–Haukkasalon suojelualueeseen (FI0900078, 2653,5 hehtaaria). Saaren Kolvonsaaren osassa on valtion metsäpuistoja, joiden metsä on ikääntynyttä.
Anneli Suikki tutki Metsähallituksen toimeksiannosta seudun valtionmetsät ja julkaisi havaintonsa vuonna 1997. Saari on graniittia ja granodioriittia, jossa on liuskealueille tyypillisiä sulkeumia. Niissä on täällä gneissiä, amfiboliittia ja sarvivälkegneissiä. Saari sijaitsee eteläboreaalisessa kasvillisuusvyöhykkeessä. Metsämaat ovat tyypillistä havupuuvaltaista mustikka- ja puolukkakangasta. Maaston painanteissa lehtomaisia kankaita ja reheviäkin lehtoja. Yleisilmeeksi jää kuitenkin kuivahko tai tuore kangas. Vaikka selvityksessä on lueteltu runsaasti eläin- ja kasvilajeja, voidaan tässä ilmoittaa tiivistelmässä esitetyt lajit: linnuista kalasääski ja pohjantikka, kasveista lehtoneidonvaippa, hirvenkello ja sarjatalvikki. Edessalo on rehevä ja kasvistollisesti merkittävä kohde, toisin kuin selvityksen muut maisemallisesti tärkeät mutta karut selkävesialueen saaret. Rantojensuojeluohjelman alueeseen Edessalosta kuuluu kasvistollisesti ja maisemallisesti arvokkaita ranta-alueita Kolvonsaaren pohjois- ja itärannoilta, Edessalon pohjoisrannalta sekä Edessalmen rannoilta.
Kolvonsaaren pohjpisrannassa on laavu nuotiopaikkoineen retkeilijöiden ja kalastajien käyttöön.
Historiaa

Saaren ja mantereen välinen Edessalmi on muodostunut, kun jääkauden loppuvaiheen mannerjäätikön sulamisvedet huuhtelivat puhtaaksi siinä ollutta kalliomurrosta . Vanhassa pitäjänkartassa vuodelta 1841 näkyy saaressa kaksi torppaa ja runsaasti ”kruununmaita”. Kartasta leikkautuu pois saaren eteläosa, missä on sijainnut kolmas torppa. Nämä kolme torppaa näkyvät vuoden 1938 taloudellisessa kartassa.
Vuoden 1966 peruskartassa Kolvonsaaren kohdalla lukee Kolvonmaa. Noin puolet saaresta on valtion omistuksessa, kun sen itäinen osa on yksityisillä. Saaren rikkonaisia peltopalstoja viljeltiin kolmen tilan voimin. Tilojen elinkelpoisuus heikkeni myöhemmin niin, että vuonna 1986 on kartassa enää kaksi tila toiminnassa. Kaikki tilat olivat metsittäneet peltomaitansa, yksi tila kokonaan. Myös viimeisten tilojen pelloista osa oli metsitetty edellisten lisäksi vuoden 1996 kartassa.
Rudi Dutschke

Rudi Dutschke
Alfred Willi Rudi Dutschke, kutsumanimenä Rudi, (7. maaliskuuta 1940 Schönefeld, Brandenburg, Saksa – 24. joulukuuta 1979 Århus, Tanska) oli saksalainen opiskelija-aktivisti, tutkija ja poliitikko.
Nuoruus

Nuoruutensa Dutschke vietti DDR:ssä eli Itä-Saksassa. Unkarin kansannousun (1956) myötä Dutschke kiinnostui politiikasta kannattaen demokraattista sosialismia, joka ottaa etäisyyttä sekä Neuvostoliittoon että Yhdysvaltoihin. Dutschken mukaan vanhat rakenteet ja mentaliteetit jatkuivat niin DDR:ssä kuin Saksan liittotasavallassakin huolimatta kotimaansa valtiollisesta antifasistisesta ideologiasta. 1957 hän vastusti julkisesti DDR:n militarisoitumista (myös kieltäytyen palvelemasta DDR:n kansanarmeijassa) ja kannatti matkustusvapautta.
Vuodesta 1958 alkaen Dutschke kävi taajaan Länsi-Berliinissä opiskellakseen siellä. Samanaikaisesti hän kirjoitti myös urheilureportaaseja. Dutschke loikkasi Itä-Saksasta länteen vuonna 1961 hiukan ennen Berliinin muurin rakentamista. Dutschke opiskeli sosiologiaa, kansatiedettä, filosofiaa ja historiaa Freie Universität -yliopistossa, jossa hän väitteli tohtoriksi 1973. Dutschken kiinnostuksen kohteina olivat aluksi Heideggerin ja Jean-Paul Sartren eksistentialismi, mutta jo pian myös marxilaisuus ja työväenliikkeen historia sekä Adornon, Horkheimerin ja Marcusen edustama "kriittinen teoria".
Myöhäiskausi

Vuodesta 1972 alkaen Dutschke matkusti jälleen Saksaan. Hän pyrki keskusteluihin ammattiyhdistysliikkeen ja sosiaalidemokraattien kanssa. Vuonna 1973 hän piti ensimmäisen attentaatin jälkeisen julkisen puheensa Bonnissa järjestetyssä Vietnamin sodan vastaisessa mielenosoituksessa. Samana vuonna hän vieraili myös Itä-Berliinissä. Seuraavana päivänä hänet käännytettiin kuitenkin rajalta. Dutschke oli myöhemminkin yhteydessä DDR:n toisinajattelijoihin.
Vuonna 1974 Dutschke väitteli tohtoriksi tutkimuksellaan Versuch, Lenin auf die Füße zu stellen. Teoksessa hän selitti marxilaisen yhteiskunta-analyysin avulla neuvostoliittolais-kiinalaisen virheellisen kehityksen. Dutschken mukaan Venäjällä ei koskaan ollut vallinnut marxilaisen teorian edellyttämiä yhteiskunnallisia edellytyksiä vallankumoukselle. Siten hän näki kehityksen sijaan vain "aasialaisen despotian" jatkumon Tšingis-kaanista Josif Staliniin. Olihan vielä 1905 myös Lenin edellyttänyt kapitalismin tuomista Venäjälle, jotta maahan voisi syntyä todellinen työväenluokka.
Seuraavina vuosina hän toimi edelleen Saksan vasemmistolaisessa liikkeessä kirjoittaen eri vasemmistolaisjulkaisuihin. Lisäksi hän toimi uuden puolueen perustamiseksi, joka yhdistäisi nousevan vihreän liikkeen ja hajanaisen vasemmiston pienpuolueet. Vuonna 1979 Dutschke tuli Bremenin vaaleissa Vihreän listan (Die Grüne Liste) valituksi. Hän oli myös mukana perustamassa vihreää puoluetta (Die Grünen).
Dutschke kuoli jouluaattona 1979 Århusissa Tanskassa hukkumalla kylpyammeeseensa saatuaan epileptisen kohtauksen. Hänen hautajaisiinsa Dahlemin hautausmaalla Länsi-Berliinissä 3. tammikuuta 1980 osallistui noin 6000 vierasta.
Berliinin Kreuzbergin kaupunginosan valtuusto päätti vuonna 2005 nimetä Axel Springer AG:n pääkonttorin vieressä kulkevan kadunpätkän Rudi-Dutschke-Strasseksi. Päätös vahvistettiin myöhemmin vielä paikallisella kansanäänestyksellä. Yhtiön johto valitti päätöksestä eri oikeusasteisiin, mutta sitä ei kumottu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Biografie (saksaksi)
Ylen Elävä arkisto: Rudi Dutschken murhayritys
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  IdRef 
Dutschken murhayrityksen muistolaatta
Carl Petter Lenning

Carl Petter Lenning (1711–1788) oli ruotsalais-suomalainen urkuri ja suomalaisen orkesteritoiminnan perustaja.
Ennen muuttamistaan Turkuun Lenning oli toiminut Tukholmassa hovikapellin muusikkona ja Strängnäsin tuomiokirkon urkurina. Urkujen lisäksi Lenning soitti ainakin viulua ja klaveeria. Vuodesta 1741 alkaen Lenning toimi urkurina Turun tuomiokirkossa. Hän antoi kaupungissa myös yksityisopetusta viulun ja kosketinsoitinten soitossa.
Lenningin kokemusta arvostettiin Turussa aluksi laajasti kirkon ja akatemian piirissä. Vuonna 1747 Lenningistä tuli ensimmäinen suomalainen palkattu orkesterinjohtaja, kun hänet nimitettiin kuningas Fredrik I:n käskykirjeellä Turun akatemian musiikinjohtajaksi. Akatemiaan perustettiin pysyvä orkesteri, Akateeminen kapelli, joka koostui noin 15 yliopiston opiskelijasta ja jonka runkona
olivat jousisoittimet huiluilla ja oboeilla vahvistettuina. Kokoonpanoa täydennettiin kuitenkin konserteissa myös ulkopuolisilla ammatti- ja sotilasmuusikoilla. Muun muassa Turun tuomiokirkon kanttorin Johan Lindellin tiedetään soittaneen orkesterissa sekä huilua että selloa tai kontrabassoa.
Akatemia alkoi Lenningin aikana myöntää muusikoille stipendejä ja hankkia soittimia orkesterin käyttöön, ja Akatemian saliin rakennettiin orkesterille esiintymislava. Vuonna 1749 Ruotsin entinen hovikapellimestari Johan Helmich Roman lahjoitti lisäksi akatemialle merkittävän kokoelman nuotteja, ja konsistori antoi Lenningin tehtäväksi kirjoittaa kokoelmaan sisältyneiden partituurien orkesteriäänet.
Lenningille oli jo aiemmin annettu oikeudet Turun triviaalikoulun ja kaupungin porvarien yksityistilaisuuksien musiikin järjestämiseen. Akatemian musiikinjohtajana Lenning sai siten käytännössä yksinoikeuden musiikin esittämiseen koko kaupungissa. Lenning toimi Turussa lähes 40 vuotta, ja vuosien kuluessa hänen tapansa johtaa musiikkia alkoi herättää myös tyytymättömyyttä.
Lenningin johtama Akateeminen kapelli pystyi ilmeisesti esittämään 1700-luvun puolivälin varhaisia sinfonioita. Suomen sinfoniaorkesterien historian lasketaan kuitenkin alkaneen vasta Turun Soitannollisen Seuran syntymästä vuonna 1790. Vaikka kapelli siirtyi vuonna 1827 yliopiston mukana Helsinkiin, sen voidaan laskea toimineen yhtäjaksoisesti vuoteen 1926 saakka, jolloin perustettiin kapellin seuraaja, Ylioppilaskunnan Soittajat.
Lempäälä-Seura

Lempäälä-Seura on kotiseutuyhdistys, joka vaalii kotiseutuhenkeä Lempäälässä. Sen erityisiä tehtäviä ovat:
kotiseudun kehittäminen paikallisten erityispiirteiden pohjalta, elinympäristön laadun parantaminen ja viihtyvyyden lisääminen, kotiseututietouden lisääminen, kotiseutuhengen ylläpitäminen ja omatoimisuuden voimistaminen sekä kotiseudun kulttuurin vaaliminen ja edistäminen. Seuran puheenjohtaja on Pekka Mäenpää.
Seuran käytännön toimia ovat muun muassa Lempäälä-aiheisten kirjojen ja muiden painotuotteiden julkaiseminen, museotoiminnan harjoittaminen ja paikallisen kotiseutuarkiston tukeminen.
Seura on Kotiseutuliiton jäsen.
Kuokkalan museoraitti on museoalue, jonka omistavat yhdessä Lempäälän kunta ja Lempäälä-Seura,
Seuran julkaisuja

Lempäälän joulukirja. Lempäälä-seura. Lempäälä-seura, 1964-
Lemposti: Lempäälän kuntalainen, Lempäälän kunnan ja Lempäälä-seuran yhteistyössä toimittama tiedotus-kotiseutulehti. Lempäälä-seura, 1976.
Lempäälän joulu. julkaisija: Lempäälä-Seura ry. Lempäälä-Seura, 1987-
Mäkelä, Ritva, Toivonen, Pekka. Poissa on veljet: Lempäälän sankarivainajat 1939-1945 käydyissä sodissa. Lempäälä-seura, 1996 ISBN 952-90-8054-9.
Kuisma, Juha, Lempääläisiä liikanimiä eli Mythologica Lemboica. Lempäälä-seura, 2001 ISBN 951-98912-0-X.
Kuisma, Juha, Lemmon arvoitus. julkaisija: Lempäälä-seura ry yhteistyössä Lempäälän kunnan kanssa. Lempäälä-seura, 2002 ISBN 951-98912-1-8.
Mäkelä, Ritva, Lempäälän vuosi 1918. Lempäälä-seura, 2002 ISBN 951-98912-2-6.
Mäkelä, Ritva, Elävät kivet: Lempäälän kirkkomaahan haudatut henkilöt ja suvut. Lempäälä-seura, 2004 ISBN 951-98912-3-4.
Mäkelä, Ritva, Myllyjen ja museoiden Kuokkala. Lempäälä-seura, 2005 ISBN 951-98912-4-2.
Ruuska, Meri. Kaarlo Enqvist-Atra: myllärinpojasta maailmankansalaiseksi. Lempäälä-seura, 2007 ISBN 978-951-98912-5-5. taidehistorian pro gradu -työ Jyväskylän yliopistossa.
Mäkelä, Ritva, Ojala, Merja. Mandin ja Aaronin seikkailut museoraitilla: kauppa. Lempäälä-seura, 2009 ISBN 978-951-98912-6-2.
Mäkelä, Ritva, Ojala, Merja. Mandin ja Aaronin seikkailut museoraitilla: paja. Lempäälä-seura, 2010 ISBN 978-951-98912-7-9.
Mäkelä, Ritva, Ojala, Merja. Mandin ja Aaronin seikkailut museoraitilla. Lempäälä-seura, 2011 ISBN 978-951-98912-8-6.
Mäkelä, Ritva, Kotiseututyön kohokohtia: Lempäälä-Seura ry:n 60 vuotta 1952-2012. Lempäälä-Seura ry. ISBN 978-951-98912-9-3.
Kuisma, Juha, Lempääläinen paikannimikirja. Lempäälä-Seura, 2012 ISBN 978-952-67825-0-8.
Mäkelä, Ritva, Lempäälän kirkonkylä Lempoinen. Lempäälä-Seura, 2012 ISBN 978-952-67825-1-5.
Mäkelä, Ritva, Vuoden 1918 sota Lempäälässä. ISBN 978-952-67825-2-2.
Leipäsuo

| Leipäsuo Лейпясуо |
| --- | --- |
 Leipäsuo Лейпясуо
 Koordinaatit: 60°33′25″N, 29°09′00″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Viipurin piiri
Kunta:  Kyyrölä
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+3
Postinumero:  188860 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leipäsuo (ven. Лейпясуо) on rautatieasema ja kylä Viipuri–Pietari-radan varrella Karjalankannaksella Kyyrölän kunnassa Viipurin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Leipäsuo sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamalla alueella ja Suomelle kuuluessaan Leipäsuo oli yksi Muolaan kunnan kylistä. Leipäsuo on säilyttänyt poikkeuksellisesti suomalaisen nimensä, vaikka sitä on toistuvasti yritetty nimetä uudelleen. Erityisesti on tarjottu nimiä Privetnoje ja Kazakovo, mutta mitään vaihtoehtoa ei ole hyväksytty.lähde? Kylän alue muodostuu laajasta lähes 16 000 hehtaarin kokoisesta entisestä Pällilän Kruununpuistosta. Alue on harjujen, soiden, purojen ja jokien halkomaa. Aseman etäisyys Viipurista on 29 km.
Perojoen padon rauniot Leipäsuon länsipuolella.
Historia

Leipäsuo oli Muolaan nuorin kylä. Alun perin postitoimipaikan ja aseman nimi oli Galitzina, sitten Äyräpää ja lopulta Leipäsuo. Nimi vaihdettiin Äyräpäästä Leipäsuoksi, kun Muolaan pohjoisosasta muodostettiin uusi Äyräpää-niminen kunta vuonna 1926.
Talvisodan alkaessa kylään sijoitettiin kenttätykistörykmentti 5 Hämeenlinnasta ja Turusta sekä 1. prikaatin patteristo Hämeenlinnasta. Leipäsuo tunnetaan talvisodan Summan taistelukuvauksista.
Aiheesta muualla

Kuva vuodelta 2003 liikennepaikalta
Perkjärvi, Kannaksen kuvastin seitsemin savuin sinisin, toim. Maija Heino-Vesihiisi, Karisto Oy, 1988, ISBN 951-23-2522-5 Seitsemän kannakselaista kylää omien asukkaittensa kuvaamina.
Muolaa
| --- | --- |
Muolaan kylät: Ala-Kuusaa • Hanttula 2 • Harvola • Hattula • Heikkilä 3 • Heimala 5 • Himala • Hotokka • Ilola • Jaarila 5 • Jääskelä 1 • Kallainen 5 • Kannila • Karhula 2 • Kiltee • Kirkkoranta (kirkonkylä) • Koirala • Kurkela 3 • Lattula • Lavola • Lehtokylä 5 • Leipäsuo • Leirilä 3 • Muolaankylä • Myhkyrilä 4 • Määttälä • Norkkola 1 • Oinala (Oinaala) • Oravala 4 Orola 1 • Paakeli • Passila • Peikola • Peippola • Perkjärvi • Perkjärvi as • Pihkala 5 • Punnus • Pyykkölä 1 • Pällilä • Retukylä • Saavola 4 • Sakkalila 5 • Selola 5 • Soittola 2 • Sokiala • Sormula • Taaperniemi • Telkkälä • Tervola • Turulila • Vesikkala • Vihola • Ylä-Hotokka • Ylä-Kuusaa
Kyyrölän kylät: Kangaspelto • Kyyrölä • Parkkila • Sudenoja
Huomautuksia
1 Jääskelä, Norkkola, Orola ja Pyykkölä muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Keskikyläksi.

2 Vuotjärven koulupiiriin kuuluneita Soittolaa, Karhulaa ja Hanttulaa kutsuttiin toisinaan Vuotjärven kyläksi.

3 Kurkelan, Heikkilän ja Leirilän pikkukylistä käytettiin yhteisnimitystä Nurmii.

4 Myhkyrilän, Oravalan ja Saavolan pikkukylistä käytettiin yhteisnimitystä Saustala.

5 Lehtokylän koulupiiriin kuuluneista kaakkoiskulman kylistä käytettiin nimitystä Ylämaa.

6 Neljästä kylästä koostunut Kyyrölän kunta liitettiin Muolaaseen vuonna 1934.
Discoveryn etelänaparetkikunta

Discovery-laiva
Discoveryn etelänaparetkikunta oli englantilaisten ensimmäinen suuri naparetki Etelämantereelle 1901–1904. Retken tarkoituksena oli tehdä erilaisia tieteellisiä tutkimuksia. Tutkimusretkeä johti Britannian laivaston kapteeni Robert Falcon Scott. Retkellä oli mukana myös myöhemmin kuuluisaksi tullut Ernest Shackleton. Matkan aikana tehtiin ensimmäiset pitkät rekiretket eteläisellä napamantereella ja lauttajäällä. Scott, Wilson ja Shackleton kävivät 82. leveysasteen eteläpuolella ja kulkivat yli 1 500 kilometriä muun muassa jäässä olevien railojen, veto­koirien sairastumisen, lumi­sokeuden ja keri­pukin vaivatessa.
Naparetkeilijät hankkivat tietoja Etelämantereen eläimistä, maantieteestä, geologiasta, säästä ja magnetismista. Retkellä löydettiin McMurdon kuivat laaksot. Matkaa kutsutaan yleensä Discoveryn retkeksi retkikunnan laivan mukaan. Discoveryn retkeä pidettiin Englannissa laajalti onnistuneena, ja se nosti Scottin kansallissankariksi. Tästä huolimatta jotkut tutkijat arvostelivat retkillä saatuja tieteellisiä tuloksia epätarkoiksi.
Saapuminen talvehtimisasemaan

Retkikunta rantautui Etelämantereella saavuttuaan Carsten Borchgrevinkin jättämän mökin luokse. Sen jälkeen Discovery jatkoi matkaansa Rossinsaaren itäkärjen Cape Crozieriin, missä osa miehistä nousi maihin. Discovery seurasi itään päin purjehtiessaan Rossin lauttajään reunaa ja luotaajat huomasivat meren madaltuvan. Sitten näkyi juuri löydetty kuningas Edward VII:n maa 150 läntisen pituusasteen tienoilla.
Scott ja Shackleton nousivat 4. helmikuuta ilmapallolla 180 m:n korkeuteen ja näkivät sieltä vain loputtoman Rossin jäälautan lakeuden. Wilson ajatteli ilmapallolentoa sulaksi hulluudeksi. Ilmapallo alkoi vuotaa, eikä sitä käytetty enää. Wilson ja Charles Royds kiipesivät Rossin lauttajäälle. Seuraavaksi Discovery purjehti takaisin länteen ja saapui McMurdonsalmeen. Alus rantautui Rossinsaaren etelärannalle Kap Armitageen muutaman kilometrin päähän Mount Erebuksesta. Rossinsaarelle rakennettiin talvehtimismökki Hut Point helmi-maaliskuussa.
Kohti etelää > Lähtö

Robert Falcon Scott, Ernest Shackleton ja retkikunnan nuorempi lääkäri ja eläintieteilijä Edward Wilson lähtivät 2. marraskuuta 1902 koirineen kohti etelää ja kulkivat Rossin jäätikön epätasaisella ja halkeamia täynnä olevalla pinnalla. Ryhmän tavoite oli edetä mahdollisimman kauas etelään, jopa etelänavalle. Alussa mukana oli apumiehiä, jotka auttoivat tavaroiden kuljetuksessa. Miehet eivät hallinneet koirien ajoa hyvin, ja kulku oli hidasta. Kun mukana olleet apumiehet jäivät matkasta pois 15. marraskuuta, Scott eteni siten että kuljetti reellä puolet mukana olevista tavaroista jonkun matkaa eteenpäin ja palasi hakemaan jäljelle jäänyttä puolikasta. Tämä hidasti kulkua entisestään.
Kohti etelää > Koirien sairastuminen

Monet varusterekiä vetävät koirat sairastuivat, heikkenivät, ja ne päästettiin kulkemaan vapaana miesten vetäessä itse rekiään. Koiria oli ammuttava ja syötettävä jäljelle jääneille vetokoirille. Sairastuneet koirat olivat rasitteena, ja miehet pitivät suksia huonona liikkumistapana. Lopulta miehet vetivät itse rekiä ja koirat juoksivat perässä. Perimmäinen syy koirien sairastumiseen oli niille syötetty matkalla pilaantunut kuivattu kala. Wilson joutui ampumaan heikoimmat koirat muiden koirien ravinnoksi. Yhdessä vaiheessa Wilson veti rekeä lumisokeana. Reitti kulki lauttajäällä melko lähellä vuoria.
Kohti etelää > Eteläisin piste

Miehillä oli nälkä, eikä matkalla ollut kyllin ruokatarpeita pitkää retkeä varten. Shackletonia vaivasi alkava keripukki, eikä mukana ollut vitamiinipitoista hylkeenlihaa. Lopulta ruokavarat loppuivat, ja retkikunta kääntyi takaisin. Eteläisin 30. joulukuuta 1902 saavutettu piste oli leveysasteella 82°17' Nimrodin jäätikön alla lähellä Mount Markhamia. Silloin oltiin 608 km:n päässä laivasta. Paluumatkalla sairastuneen Shackletonin tila huononi, ja hän kulki hitaasti ilman rekeäkin, hidasti toisia ja jossain vaiheessa häntä jouduttiin vetämään kelkassa. Loputkin koirat kuolivat. Shackleton sylki verta, ja Scott ja Shackleton riitelivät retkellä alinomaa. Wilson toimi sovinnon tekijänä, kun luonteeltaan ja ajatuksiltaan erilaiset kauppalaivaston ja sotalaivaston mies haukkuivat toisiaan. Hut Pointiin retkikunta palasi helmikuussa vuonna 1903. Morning-laivan saavuttua sairastunut Shackleton palasi Englantiin. Yhteensä 1 530 kilometrin pituinen matka oli kestänyt 93 päivää, ja keskivauhti sillä oli ollut noin 16 km päivässä.
Retki länteen

Scott lähti toisena etelän kesänä 26. lokakuuta 1903 vaaralliselle rekiretkelle kohti länttä miesten vetäessä rekiä. Matkassa olivat Scottin lisäksi William Lashly ja Edgar Evans. Tavoitteena oli tutkia Victoriamaata ja käydä magneettisella etelänavalla asti. Miehet kulkivat nimeämänsä Ferrarin jäätikön kautta nousten. Ferrarin jäätikkö on mantereella McMurdonsalmen toisella puolella Rossinsaarta vastapäätä. Lumimyrsky pysäytti matkanteon kesken jäätiköllä nousua. Retkeläiset nousivat Etelämantereen napaylängölle 21. marraskuuta. Sen jälkeen kuljettiin pitkin piirteetöntä ylätasankoa, jossa käännyttiin takaisin 30. marraskuuta. Miehet eivät päässeet magneettiselle etelänavalle asti. Pituusaste 146°33' oli etäisin, missä käytiin. Suunnistustaulujen kadottua paluu oli vaikea, mutta tapahtui oikeaan suuntaan. Jäätikköä alas laskeuduttaessa miehet etenivät vain mailin verran päivää kohden. Ruokatavarat kävivät vähiin. Scott ja Evans putosivat railoon, mutta selvisivät turvaköysien ansiosta hengissä. Pian sen jälkeen Scottin ryhmä löysi McMurdon jäättömät kuivat laaksot. Miehet kulkivat retkellä noin 22 km:n päivävauhtia, nopeammin kuin aiemmalla retkellä etelään koirien kanssa. Tämä vaikutti Scottin suhtautumiseen koirien käyttöön vetoeläiminä. Retki ulottui 460 km:n päähän laivasta. Paluu tapahtui joulukuussa 1903.