stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parhaan kuvauksen Oscar-palkinto
Voittajat ja ehdokkaat > 1970-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1970 | Freddie Young | Ryanin tytär |  Fred Koenekamp – Panssarikenraali Patton  Ernest Laszlo – Kiitorata  Charles F. Wheeler, Osami Furuya, Sinsaku Himeda ja Masamichi Satoh – Tora! Tora! Tora!  Billy Williams – Women in love – rakastavaisia |
| 1971 | Oswald Morris | Viulunsoittaja katolla |  Owen Roizman – Kovaotteiset miehet  Robert Surtees – Viimeinen elokuva  Robert Surtees – Kesä ’42  Freddie Young – Nikolai ja Aleksandra |
| 1972 | Geoffrey Unsworth | Cabaret |  Charles B. Lang – Vapaa kuin perhonen  Douglas Slocombe – Tädin kanssa maailmalla  Harold E. Stine – S/S Poseidonin seikkailu  Harry Stradling Jr. – 1776 |
| 1973 | Sven Nykvist | Kuiskauksia ja huutoja |  Jack Couffer – Lokki Joonatan  Owen Roizman – Manaaja  Harry Stradling Jr. – Parhaat vuotemme  Robert Surtees – Puhallus |
| 1974 | Fred Koenekamp ja Joseph F. Biroc | Liekehtivä torni |  John A. Alonzo – Chinatown  Philip Lathrop – Maanjäristys  Bruce Surtees – Lenny  Geoffrey Unsworth – Idän pikajunan arvoitus |
| 1975 | John Alcott | Barry Lyndon |  Conrad L. Hall – Heinäsirkat  James Wong Howe – Funny Lady  Robert Surtees – Hindenburg  Haskell Wexler ja Bill Butler – Yksi lensi yli käenpesän |
| 1976 | Haskell Wexler | Tämä maa on minun |  Richard H. Kline – King Kong  Ernest Laszlo – Pako tulevaisuudesta  Owen Roizman – Kasvot kuvaruudussa  Robert Surtees – Tähti on syttynyt |
| 1977 | Vilmos Zsigmond | Kolmannen asteen yhteys |  William A. Fraker – Etsin sinua Mr. Goodbar  Fred J. Koenekamp – Saaret ja virta  Douglas Slocombe – Muistojeni Julia  Robert Surtees – Käännekohta |
| 1978 | Néstor Almendros | Onnellisten aika |  William A. Fraker – Taivas saa odottaa  Oswald Morris – Taikuri Oz  Robert Surtees – Samaan aikaan ensi vuonna  Vilmos Zsigmond – Kauriinmetsästäjä |
| 1979 | Vittorio Storaro | Ilmestyskirja. Nyt |  Néstor Almendros – Kramer vastaan Kramer  William A. Fraker – 1941 – anteeksi, missä on Hollywood?  Frank Phillips – Musta aukko  Giuseppe Rotunno – Syke ei sammu |
Voittajat ja ehdokkaat > 1980-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1980 | Geoffrey Unsworth (postuumisti) ja Ghislaine Cloquet | Tess – viattomuuden tarina |  Néstor Almendros – Sininen laguuni  Ralf D. Bode – Kaivosmiehen tytär  Michael Chapman – Kuin raivo härkä  James Crabe – Salainen kaava |
| 1981 | Vittorio Storaro | Punaiset |  Miroslav Ondricek – Ragtime – toivon ja vihan aika  Douglas Slocombe – Kadonneen aarteen metsästäjät  Alex Thomson – Excalibur – sankarin miekka  Billy Williams – Kultalampi |
| 1982 | Billy Williams ja Ronnie Taylor | Gandhi |  Néstor Almendros – Sofien valinta  Allen Daviau – E.T.  Owen Roizman – Tootsie – lyömätön lyyli  Jost Vacano – Sukellusvene U-96 |
| 1983 | Sven Nykvist | Fanny ja Alexander |  Caleb Deschanel – Valiojoukko  William A. Fraker – Sotaleikit  Don Peterman – Flashdance  Gordon Willis – Zelig |
| 1984 | Chris Menges | Kuoleman kentät |  Ernest Day – Matka Intiaan  Caleb Deschanel – Voittajan paluu  Miroslav Ondricek – Amadeus  Vilmos Zsigmond – Kun joki tulvii |
| 1985 | David Watkin | Minun Afrikkani |  Allen Daviau – Häivähdys purppuraa  William A. Fraker – Murphyn romanssi  Takao Saito, Masaharu Ueda ja Asakazu Nakai – Ran  John Seale – Peter Weirin Todistaja |
| 1986 | Chris Menges | Linnake |  Jordan Cronenweth – Peggy Sue meni naimisiin  Don Peterman – Star Trek IV: Kotiinpaluu  Tony Pierce-Roberts – Hotelli Firenzessä  Robert Richardson – Platoon – nuoret sotilaat |
| 1987 | Vittorio Storaro | Viimeinen keisari |  Michael Ballhaus – Broadcast News – suora lähetys  Allen Daviau – Auringon valtakunta  Philippe Rousselot – Odotuksia  Haskell Wexler – Matewan – kuoleman kaivos |
| 1988 | Peter Biziou | Mississippi palaa |  Dean Cundey – Kuka viritti ansan, Roger Rabbit?  Conrad L. Hall – Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus  Sven Nykvist – Olemisen sietämätön keveys  John Seale – Sademies |
| 1989 | Freddie Francis | Glory |  Michael Ballhaus – Loistavat Bakerin pojat  Robert Richardson – Syntynyt 4. heinäkuuta  Mikael Salomon – Abyss – syvyys  Haskell Wexler – Blaze |
Voittajat ja ehdokkaat > 1990-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | Dean Semler | Tanssii susien kanssa |  Allen Daviau – Avalon  Philippe Rousselot – Henry ja June  Vittorio Storaro – Dick Tracy  Gordon Willis – Kummisetä, osa III |
| 1991 | Robert Richardson | JFK – avoin tapaus |  Adrian Biddle – Thelma ja Louise  Allen Daviau – Bugsy  Stephen Goldblatt – Vuorovetten prinssi  Adam Greenberg – Terminator 2 – Tuomion päivä |
| 1992 | Philippe Rousselot | Ja keskellä virtaa joki |  Stephen H. Burum – Hoffa  Robert Fraisse – Rakastaja  Jack N. Green – Armoton  Tony Pierce-Roberts – Talo jalavan varjossa |
| 1993 | Janusz Kamiński | Schindlerin lista |  Gu Changwei – Jäähyväiset jalkavaimolle  Michael Chapman – Takaa-ajettu  Stuart Dryburgh – Piano  Conrad L. Hall – Kuningaspeli |
| 1994 | John Toll | Intohimon tuulet |  Don Burgess – Forrest Gump  Roger Deakins – Rita Hayworth – avain pakoon  Owen Roizman – Wyatt Earp  Piotr Sobocinski – Kolme väriä: Punainen |
| 1995 | John Toll | Braveheart – taipumaton |  Michael Coulter – Järki ja tunteet  Stephen Goldblatt – Batman Forever  Emmanuel Lubezki – Pikku prinsessa  Lu Yue – Shanghain triadi |
| 1996 | John Seale | Englantilainen potilas  |  Darius Khondji – Evita  Roger Deakins – Fargo  Caleb Deschanel – Tyttö ja villihanhet  Chris Menges – Michael Collins |
| 1997 | Russell Carpenter | Titanic |  Janusz Kamiński – Amistad  Roger Deakins – Kundun  Dante Spinotti – L.A. Confidential  Eduardo Serra – Kyyhkyn siivet |
| 1998 | Janusz Kamiński | Pelastakaa sotamies Ryan |  Conrad L. Hall – Siviilirohkeutta  Remi Adefarasin – Elisabet  Richard Greatrex – Rakastunut Shakespeare  John Toll – Veteen piirretty viiva |
| 1999 | Conrad L. Hall | American Beauty |  Roger Pratt – Jutun loppu  Dante Spinotti – The Insider – sisäpiirissä  Emmanuel Lubezki – Päätön ratsumies  Robert Richardson – Lumi peittää setripuut |
Voittajat ja ehdokkaat > 2000-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | Peter Pau | Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme |  John Mathieson – Gladiaattori  Lajos Koltai – Malena  Roger Deakins – Voi veljet, missä lienet?  Caleb Deschanel – Patriot |
| 2001 | Andrew Lesnie | Taru sormusten herrasta: Sormuksen ritarit |  Bruno Delbonnel – Amélie  Sławomir Idziak – Isku Mogadishuun  Roger Deakins – Mies joka ei ollut siellä  Donald M. McAlpine – Moulin Rouge! |
| 2002 | Conrad L. Hall (postuumisti) | Matkalla Perditioniin |  Dion Beebe – Chicago  Edward Lachman – Kaukana taivaasta  Michael Ballhaus – Gangs of New York  Paweł Edelman – Pianisti |
| 2003 | Russell Boyd | Master and Commander: Maailman laidalla |  Cesar Charlone – Jumalan kaupunki  John Seale – Päämääränä Cold Mountain  Eduardo Serra – Tyttö ja helmikorvakoru  John Schwartzman – Seabiscuit – amerikkalainen legenda |
| 2004 | Robert Richardson | Lentäjä |  John Mathieson – Oopperan kummitus  Zhao Xiaoding – Lentävien tikarien talo  Caleb Deschanel – The Passion of the Christ  Bruno Delbonnel – Pitkät kihlajaiset |
| 2005 | Dion Beebe | Geishan muistelmat |  Wally Pfister – Batman Begins  Rodrigo Prieto – Brokeback Mountain  Robert Elswit – Good Night, and Good Luck  Emmanuel Lubezki – The New World |
| 2006 | Guillermo Navarro | Pan’s Labyrinth |  Vilmos Zsigmond – Musta Dahlia  Emmanuel Lubezki – Ihmisen pojat  Dick Pope – Silmänkääntäjä  Wally Pfister – The Prestige |
| 2007 | Robert Elswit | There Will Be Blood |  Roger Deakins – Jesse Jamesin salamurha pelkuri Robert Fordin toimesta  Seamus McGarvey – Sovitus  Janusz Kamiński – Perhonen lasikuvussa  Roger Deakins – Menetetty maa |
| 2008 | Anthony Dod Mantle | Slummien miljonääri |  Chris Menges ja Roger Deakins – Lukija  Claudio Miranda – Benjamin Buttonin uskomaton elämä  Wally Pfister – Yön ritari  Tom Stern – Changeling – vaihdokas |
| 2009 | Mauro Fiore | Avatar |  Bruno Delbonnel – Harry Potter ja puoliverinen prinssi  Barry Ackroyd – The Hurt Locker  Robert Richardson – Kunniattomat paskiaiset  Christian Berger – Valkoinen nauha |
Voittajat ja ehdokkaat > 2010-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Wally Pfister | Inception |  Matthew Libatique – Black Swan  Danny Cohen – Kuninkaan puhe  Jeff Cronenweth – The Social Network  Roger Deakins – Kova kuin kivi |
| 2011 | Robert Richardson | Hugo |  Guillaume Schiffman – The Artist  Jeff Cronenweth – The Girl with the Dragon Tattoo  Emmanuel Lubezki – The Tree of Life  Janusz Kamiński – Sotahevonen |
| 2012 | Claudio Miranda | Piin elämä |  Seamus McGarvey – Anna Karenina  Robert Richardson – Django Unchained  Janusz Kamiński – Lincoln  Roger Deakins – 007 Skyfall |
| 2013 | Emmanuel Lubezki | Gravity |  Philippe Le Sourd – The Grandmaster  Bruno Delbonnel – Inside Llewyn Davis  Phedon Papamichael – Nebraska  Roger Deakins – Vangitut |
| 2014 | Emmanuel Lubezki | Birdman |  Robert Yeoman – The Grand Budapest Hotel  Lukasz Zal ja Ryszard Lenczewski – Ida  Dick Pope – Mr. Turner  Roger Deakins – Murtumaton |
| 2015 | Emmanuel Lubezki | The Revenant |  Ed Lachman – Carol  Robert Richardson – The Hateful Eight  John Seale – Mad Max: Fury Road  Roger Deakins – Sicario |
| 2016 | Linus Sandgren | La La Land |  Bradford Young – Arrival  Greig Fraser – Lion  James Laxton – Moonlight  Rodrigo Prieto – Silence |
| 2017 | Roger Deakins | Blade Runner 2049 |  Bruno Delbonnel – Synkin hetki  Hoyte van Hoytema – Dunkirk  Rachel Morrison – Mudbound  Dan Laustsen – The Shape of Water |
| 2018 | Alfonso Cuarón | Roma |  Łukasz Żal – Zimna wojna  Robbie Ryan – The Favourite  Caleb Deschanel – Never Look Away  Matthew Libatique – A Star Is Born |
| 2019 | Roger Deakins | Taistelulähetit – 1917 |  Rodrigo Prieto - The Irishman  Lawrence Sher - Joker  Jarin Blaschke - The Lighthouse  Robert Richardson - Once Upon a Time in Hollywood |
Pikkalan riemukaari

| Pikkalan riemukaari> Pickala äreport |
| --- | --- |
 Pikkalan riemukaari kesällä 2019
Sijainti:  Pikkala, Siuntio, Uusimaa
Rakennustyyppi:  Riemukaari
Valmistumisvuosi:  1944–1956
Rakennuttaja:  Neuvostoliitto
Runkorakenne:  Metalli
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkalan riemukaari (ruots. Pickala äreport) eli Kabanovin riemukaari on Siuntion Pikkalassa sijaitseva riemukaari, joka on rakennettu silloiselle Porkkalan vuokra-alueelle Neuvostoliiton toimesta. Neuvostoliittolaiset rakensivat yli toistakymmentä riemukaarta Porkkalan alueelle, mutta Pikkalan riemukaari on ainoa, joka on säilynyt jäljellä. Riemukaari on rakenteeltaan metallinen ja maalattu punaisella, sinisellä ja kultaisella maalilla.
Riemukaarten läpi Neuvostoliiton sotilaat marssivat muun muassa urheilukisoihin tai paraateihin.
Pikkalan riemukaari sijaitsee niin kutsutun Kabanovin tykkitien varrella lähellä Pikkalan kartanoa. Kartano toimi Porkkalan vuokra-aikana asuntona kahdellekymmenelle neuvostoliittolaiselle ruokakunnalle. Tykkitie ja riemukaari ovat saaneet nimensä Porkkalan viimeisen neuvostoliittolaisen komentajan, kenraaliluutnantti Sergei Kabanovin mukaan.
Monacolaiset eurokolikot

Monacon eurokolikot ovat Monacolle lyötyjä eurokolikoita. Ne muodostuvat kansalliselta puoleltaan kahdesta erilaisesta kuviosta senttien kolikoissa ja erilaisista kuvioista euron ja kahden euron kolikoissa. Kolikoita on julkaistu kaksi eri sarjaa. Kaikissa kolikoissa kuitenkin on ulkokehää kiertävänä teksti MONACO ja Euroopan unionin kaksitoista tähteä.
Historia

Euroopan unionin komissio valtuutti 31. joulukuuta 1998 päätöksellä 1999/96/CE Ranskan valtion neuvottelemaan rahakysymyksistä Monacon kanssa. Vuonna 2002 syntyi sopimus Ranskan valtion (Euroopan unionin edustajana) ja Monacon ruhtinaskunnan välille.
Sopimuksen mukaisesti Monacon ruhtinaskunta oli oikeutettu laskemaan liikkeelle euromääräisiä keräilykolikoita 1. tammikuuta 2002 alkaen. Monacon ruhtinaskunta sitoutui teettämään tarvittavat kolikot Ranskan valtion omistamassa Pariisin rahapajassa.
Uusi erä kolikoita laskettiin liikkeelle ruhtinas Rainier III:n kuoleman ja ruhtinas Albert II:n valtaannousun jälkeen, kuten asiasta päätettiin joulukuussa 2006.
Kansalliset tunnukset > Ensimmäinen sarja

|  0,01€ |  0,02€ |  0,05€ |
| --- | --- | --- |
Monacon vaakunat.
|  0,10€ |  0,20€ |  0,50€ |
Monacon sinetti.
|  1€ |  2€ |  Reunakirjoitus 2€ |

| Ruhtinaiden Albert II ja Rainier III muotokuvat. | Ruhtinas Rainier III:n muotokuva. | Kuusi tähtiparia. |
Kansalliset tunnukset > Toinen sarja

|  0,01€ |  0,02€ |  0,05€ |
| --- | --- | --- |
Monacon vaakuna.
|  0,10€ |  0,20€ |  0,50€ |
Ruhtinas Albert II:n monogrammi.
|  1€ |  2€ |  Reunakirjoitus 2€ |

| Ruhtinas Albert II:n muotokuva. | Ruhtinas Albert II:n muotokuva. | Kuusi tähtiparia. |
Kahden euron erikoisrahat

| --- | --- |
 2007:  Ruhtinatar Grace Kellyn kuoleman 25. vuosipäivä  Kolikossa on ruhtinatar Gracen profiilikuva. Suunnittelija R.B.Baron. Lyöntimäärä 20 001 kpl.
Aiheesta muualla

Euroopan keskuspankki (englanniksi)
Euroopan keskuspankin Monacoa käsittelevät sivut (ranskaksi)
Ranskan keskuspankki (ranskaksi)
Monacon raha ja postimerkkimuseo (ranskaksi)
Philipp Spitta (musiikkitieteilijä)

Philipp Spitta
Julius (Johann) August Philipp Spitta (27. joulukuuta 1841 Wechold, Hannover – 13. huhtikuuta 1894 Berliini, Saksa) oli saksalainen musiikkitieteilijä.
Spitta opiskeli filologiaa Göttingenin yliopistossa ja toimi 1864–1875 kimnaasinopettajana Tallinnassa, Sondershausenissa sekä Leipzigissa. Hänet nimitettiin 1875 Berliinin yliopiston vastaperustettuun musiikinhistorian professuuriin ja nimitettiin myös Preussin taideakatemian pysyväksi sihteeriksi ja opettajaksi kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun, jonka johtajaksi hänet nimitettiin 1882. Hän sai 1891 salaneuvoksen arvon.
Spitta on Friedrich Chrysanderin rinnalla nykyaikaisen musiikinhistoriallisen tutkimuksen perustaja Saksassa. Hän sai mainetta suurella teoksellaan Johann Sebastian Bach (1873–1880). Hän laati myös lyhyen elämäkerran Robert Schumannista (1882), julkaisi kriittisiä laitoksia Dietrich Buxtehuden urkuteoksista (1876–1878) ja Heinrich Schützin kootut sävelteokset (1885–1894) sekä valikoiman Fredrik Suuren sävellykset (1889), kokosi ja toimitti Chrysanderin ja Guido Adlerin kanssa arvokasta julkaisua Vierteljahrsschrift für Musikwissenschaft (1885–1894) ja käynnisti 1892 julkaisusarjan Denkmäler deutscher Tonkunst.
Kirjoituksiaan Spitta kokosi kirjoihin Zur Musik (1892) ja Musikgeschichtliche Aufsätze (1894). Spitta oli arvostettu opettaja ja luennoitsija. Hän koulutti sellaisia merkittäviä musiikkihistorioitsijoita kuin Emil Vogel, Oskar Fleischer, Max Seiffert, Adolf Sandberger ja Max Friedlaender.
Spittan isä oli saksalainen virsirunoilija Philipp Spitta ja hänen veljensä hymnologi Friedrich Spitta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philipp Spitta (musiikkitieteilijä) Wikimedia Commonsissa
Pikkalanjoen linja-autoturma

Pikkalanjoen linja-autoturma tapahtui tiistai-iltana 22. lokakuuta 1935 Siuntiossa Pikkalanjoen sillalla kun henkilöautoa sillalla väistänyt linja-auto syöksyi jokeen. Autossa olleissa yhdeksästä henkilöstä kolme hukkui.
Pakinkyläläisen liikennöitsijä E. Järvisalon omistama Morris-merkkinen linja-auto U 1982 oli matkalla Turusta Helsinkiin. Autossa oli kuljettajan lisäksi kahdeksan matkustajaa, jotka olivat palaamassa Turussa pidetystä autonomistajain keskinäisen vakuutusyhtiön kokouksesta. Kun linja-auto tuli kello 22 aikaan illalla noin 2 kilometrin päässä Kelan rautatieasemalta sijaitsevalle Pikkalanjoen sillalle sitä vastaan tuli sillalla Helsingin suunnasta kovaa vauhtia henkilöauto. Linja-auton kuljettaja yritti väistää täysillä valoilla vastaantullutta henkilöautoa mahdollisimman paljon oikealle mutta henkilöauto tönäisi linja-autoa niin että linja-auton etupyörä osui sillankaiteen kiviseen tukipylvääseen, jolloin auto kääntyi poikittain ja syöksyi nokka edellä sillalta Pikkalanjokeen murrettuaan 10 metrin matkalta sillan hirsisen kaiteen. Pikkalanjoki tulvi onnettomuushetkellä voimakkaasti sateiden seurauksena. Linja-auto kulkeutui noin 50 metrin matkan virran viemänä ennenkuin se painui joen pohjaan pyörät ylöspäin. Kuusi autossa ollutta matkustajaa onnistui pelastautumaan joen rannalle omin voimin ja heidät vietiin noin 100 metrin päässä sijainneelle Pikkalan kansakoululle. Auton kuljettaja ja kaksi matkustajaa hukkuivat onnettomuudessa. Onnettomuuden aiheuttanut henkilöauto poistui pysähtymättä paikalta.
Onnettomuusauto vedettiin vaijerilla joen pohjasta rantaan keskiviikkoaamuna 24. lokakuuta. Hukkuneiden ruumiita ei löytynyt autosta. Auto ei ollut vaurioitunut kovinkaan paljoa mutta kaikki auton ikkunat olivat rikkoutuneet. Kahden auton matkustajan ruumiit löydettiin Pikkalanjoesta sunnuntaina 28. lokakuuta noin kilometrin päästä onnettmuuspaikalta. 28. lokakuuta selvisi että linja-autoa vastaan oli ajanut turkulainen Fiat-merkkinen henkilöauto, jota ohjasi johtaja G. Källström. Autoa kuljettaneen Koivumäen ruumis löyty vasta 21. joulukuuta noin puolitoista kilometriä Pikkalanjoen sillalta Suomenlahteen päin.
Kirkkonummen ja Siuntion kihlakunnanoikeus vapautti henkilöautoa ohjanneen johtaja K. G. Källströmin kaikesta vastuusta onnettomuuteen 2. syyskuuta 1936. Päätöksen mukaan onneetomuuteen oli syynä lähinnä linja-autoa kuljettaneen Koivumäen varomaton ajo koska tämä oli ajanut Pikkalanjoen sillalle, vaikka henkilöautolla oli oikeus ensin kulkea sillan yli. Koivumäellä ei ollut myöskään lina-auton kuljettamiseen ajokorttia.
Martti Järventie

| Martti Järventie |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1976 (ikä 48) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Mara
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  87 kg
Pelinumero:  77
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1994–2016
Aik. seurat:  Ilves (SM-liiga) Lukko (SM-liiga) TPS (SM-liiga) Quebec Citadelles (AHL) Montreal Canadiens (NHL) Jokerit (SM-liiga) Mora IK (Elitserien) Kärpät (SM-liiga) HIFK (SM-liiga) HPK (SM-liiga) Milton Keynes Lightning (EPIHL)
NHL-varaus:  109. varaus, 2001 Montreal Canadiens
Martti Järventie (s. 4. huhtikuuta 1976 Tampere, Suomi) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi 845 SM-liigan runkosarjaottelua ja 121 pudotuspeliottelua seuroinaan Ilves, Lukko, TPS, Jokerit, Kärpät, HIFK ja HPK. Järventie voitti kaksi Suomen-mestaruutta, 2001 TPS:ssä ja 2011 HIFK:ssa. Hän pelasi yhden NHL-ottelun, kaudella 2001–2002 Montreal Canadiensissa.
Ura > Maajoukkueura

Järventie on edustanut Suomen maajoukkuetta . Hän pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 1994 ja nuorten MM-kilpailuissa vuosina 1995 ja 1996.
Yksityiselämä

Järventiellä on kolme poikaa, jotka kaikki pelaavat jääkiekkoa. Pojista Roby debytoi NHL:ssä kaudella 2023–2024.
Saavutukset ja palkinnot

Suomen-mestaruus (2001, 2011)
SM-hopeaa (1998, 2005, 2007, 2009)
SM-pronssia (1996)
SM-liigan tehopelaaja (2007)
Pikkaralan koulu

| Pikkaralan koulu> Pikkaralan kansakoulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Pikkarala, Oulu
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1892
Rehtori:  Kaisa Tähtinen
Luokat:  1–6
Verkkosivut
Pikkaralan koulu on Oulussa, Pikkaralan kaupunginosassa toimiva perusasteen 1–6 vuosiluokkien oppilaitos. Se perustettiin alun perin kansakouluksi vuonna 1892, jolloin se toimi kylän asuinrakennuksissa. Nykyisin käytössä oleva koulurakennus valmistui 1913.
Philipp Spitta

| Philipp Spitta |
| --- | --- |
 Philipp Spitta
Henkilötiedot
Syntynyt: 1801
Kuollut: 1859 (57–58 vuotta)
Ammatti:  runoilija, pappi
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Philipp Spitta  (1801 Hannover – 1859) oli saksalainen teologi ja hengellinen runoilija. Spitta opiskeli teologiaa Göttingenin yliopistossa ja toimi sen jälkeen pappina. Hän julkaisi virsikokoelmia, joista arvokkain on 1833 ilmestynyt Psalter und Harfe. Siihen sisältyvät virret ovat arvostettuja sekä sisällykseltään että muodoltaan. Toinen kokoelma on 1861 julkaistu Nachgelassene geistliche Lieder.
Spittan poika oli musiikkitieteilijä Philipp Spitta.
Kaksi Spittan virttä on ilmestynyt suomeksi Ruotsin kirkon vuoden 1937 virsikirjan suomennoksessa Ruotsin kirkon virsikirja, 1972. Virsi 244 "Lujaan Siion perustettiin"  (Gottes Stadt steht fest gegründe, 1843), suom. William Snell 1966 ja virsi 481 "Ma tahdon sua palvella" (1833), suom. William Snell 1968.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philipp Spitta Wikimedia Commonsissa
Pistepörssi

Pistepörssi on palloilussa ja erityisesti joukkueurheilussa käytetty tilastointimenetelmä, jolla osoitetaan, kuinka monta tehopistettä jokin pelaaja on tehnyt. Tehopisteiksi lasketaan, esimerkiksi jääkiekossa, maali tai maaliin johtanut syöttö.
Tyypillisesti pistepörssi on luettelo, jossa näytetään eniten tehopisteitä tehneet pelaajat yksittäisellä kaudella. Pistepörssin voittajaksi ilmoitetaan kauden tai turnauksen päätteeksi eniten tehopisteitä tehnyt pelaaja. Jääkiekossa on tapana palkita pistepörssin voittaneita pelaajia: esimerkiksi jääkiekon SM-liiga myöntää vuosittain Veli-Pekka Ketola -palkinnon ja NHL-liiga on jakanut yli 50 vuoden ajan Art Ross Trophyn runkosarjan pistepörssin voittaneelle pelaajalle.
Paul Johner

Paul Johner (10. syyskuuta 1887 Zürich, Sveitsi − 25. lokakuuta 1938 Berliini, Saksa) oli sveitsiläinen shakinpelaaja.
Johner voitti shakin pohjoismaiden mestaruuden Kööpenhaminassa vuonna 1916.
Hän edusti Sveitsiä epävirallisissa shakkiolympialaisissa Münchenissä vuonna 1936.
Aiheesta muualla

Paul Johner ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Philipp von Zesen

| Philipp von Zesen |
| --- | --- |
 Philipp von Zesen noin 1700.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. lokakuuta 1619 Priorau, Dessau
Kuollut: 13. marraskuuta 1689 (70 vuotta) Hampuri
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Der Färtige, Philipp der Färtige, Philipp der Wohlsetzende, Ritterhold von Blauen, Der Wohlsetzende, Der Färtig-Wohlsetzende ja Der blaue Ritter 
Tuotannon kieli: saksa
Pääteokset:  Adriatische Rosenlund (1645)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Philipp von Zesen (8. lokakuuta 1619 Priorau, Dessau – 13. marraskuuta 1689 Hampuri) oli saksalainen runoilija. Zesen oli Saksan ensimmäisiä ja aikansa merkittävimpiä kielenuudistajia.
Opiskeltuaan Wittenbergissä ja Leipzigissa Zesen työskenteli saksan kielen kehittämisen ja puhdistamisen hyväksi. Hänen tavoitteensa oli hyvin puristinen: karsia saksan kielestä vieraat sanat. Hän loi niiden tilalle uusia, ja joitakin niistä jäi elämään. Tarkoitusta varten hän perusti vuonna 1643 seuran Die Deutschgesinnte Genossenschaft, jonka keskeisiä voimia hän oli. Zesen oli tosin uusien sanojen ja vastineiden luomisessa usein varsin rohkea ja sai siksi osakseen pilkkaa, mutta hänen työnsä on kuitenkin jättänyt kieleen pysyviä jälkiä.
Zesen käänsi kirjallisuutta saksaksi ja on lisäksi kirjoittanut yli 70 teosta: runoelmia, arvosteluja, tutkielmia, satiireja ja opetuksellisia kirjoituksia. Hänen kaunokirjallisen tuotantonsa parhaimmistoon kuuluu romaani Adriatische Rosenlund (1645). Bibliothek deutscher Dichter des 17. Jahrhunderts sisältää valikoiman hänen runoelmiaan. Hänen kielitieteellisistä kirjoitelmistaan mainittavia ovat esimerkiksi Hochdeutsche Helikon (1640), Hochdeutsche sprachübung (1643) ja Rosenmohnd (1651). Hän toi romaanin saksalaiseen kirjallisuuteen kääntämällä Madeleine de Scudéryn tekstejä ja omilla teoksillaan. Hänen esikoisromaaninsa on italialaistyylinen rakkauskertomus Die adriatische Rosemund (1645). Die afrikanische Sofonisbe omistettu kuningatar Kristiinalle
Zesen valittiin merkittävään Palmenordeniin. Hän sai myös aatelisarvon ja erilaisia arvonimiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philipp von Zesen Wikimedia Commonsissa