stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Romantiikka
Romantiikan kirjallisuus eri maissa > Ranska

Ranskan romanttiseen aikakauteen vaikutti myös suuresti Euroopassa levinnyt vallankumous 1789. François-René de Chateaubriandin katsotaan usein aloittaneen romanttisen virtauksen Ranskassa, vaikkakin myös saksalaisesta romantiikasta innoittunut Madame de Staël toimi tärkeänä välittäjähahmona. Victor Hugo oli itsevarma nuori ja nousi oman maansa romanttisen ryhmän johtoon. Hänen maailmankuuluja teoksiaan ovat Pariisin Notre-Dame ja Kurjat. Alexandre Dumas vanhempi oli eräs tunnetuista aikakauden kirjailijoista. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Kolme muskettisoturia ja Monte-Criston kreivi.
Romantiikan kirjallisuus eri maissa > Englanti

Englannin ensimmäisinä romantikkoina pidetään kahta runoilijaa, William Wordsworthia ja Samuel Taylor Coleridgea, jotka julkaisivat yhteiskokoelman Lyrical Ballads. Lordi Byron oli brittiläisen romantiikan perushahmoja. Hän oli särmikäs nero, joka kirjoitti Euroopan läpi kulkeneita runoja. Childe Haroldin pyhiinvaellusmatka -runoelma vuonna 1812 teki Byronista kuuluisan. Englantilaiset romantikot korostivat yksilöllisen kapinan merkitystä.
Byronin kanssa samaan tuttavapiirin kuuluivat myös runoilija Percy Bysshe Shelley ja hänen vaimonsa Mary Shelley. Jälkimmäisen tunnetuin teos on populaarikulttuuriin lähtemättömän vaikutuksen jättänyt Frankenstein - Uusi Prometheus (1818). Myös antiikin Kreikkaa suuresti ihaillut runoilija John Keats kuului samaan yhteisöön, joka asui vietti pitkiä aikoja Sveitsissä ja Italiassa.
Yksi tunnetuimmista romaanikirjailijoista oli romantiikan vuosikymmeninä vaikuttanut Jane Austen. Hän edusti hengeltään enemmän valistusta ja parodioi goottilaista romantiikkaa. Austenin suosituimpia teoksia ovat Ylpeys ja ennakkoluulo ja Järki ja tunteet.
Romantiikan kirjallisuus eri maissa > Yhdysvallat

Teoksissaan saksalaisia keskiajan romaaneja hyödyntänyt Edgar Allan Poe oli Yhdysvaltojen kauhuromantikko. Hän sai inspiraationsa omista neurooseistaan ja ahdistuksestaan. Poen tiivistunnelmaiset novellit ovat vaikuttaneet paljon nykyajan jännitysromaaneihin. Vasta hänen kuuluisa runonsa Korppi toi hänelle tunnustusta myös hänen kotimaassaan. Yhdysvaltojen ensimmäinen ammattikirjailija ja menestysromaanien tekijä oli Washington Irving, joka oli romaanien tekijä, konservatiivi ja luonteeltaan romanttinen uneksija. Irving tunnetaan esimerkiksi Salmagundi- ja Alhambra-romaaneistaan.
Romantiikan kirjallisuus eri maissa > Suomi

Suomessa romantiikka on tavattu perinteisesti jakaa mm. Adolf Ivar Arwidssonin edustamaan Turun romantiikkaan ja myöhemmin Helsingissä toimineeseen lauantaiseuraan. Jälkimmäistä edustivat muun muassa Johan Ludvig Runebergin runot. Muita romantiikan kirjailijoita olivat esimerkiksi Zacharias Topelius ja Elias Lönnrot. Kalevala ja Kanteletar voidaan tavallaan myös laskea romantiikan aikaansaannoksiksi, vaikka tätä käsitystä on tutkimuksessa myös kritisoitu ja Lönnrot on pikemminkin yhdistetty valistukseen ja uushumanismiin. Romantiikka valoi uskoa yhteen, voimakkaaseen suomalaiseen kansaan. Syntyi nationalismi ja kansallisromantiikka.
Kirjallisuutta

Krohn, Eino: Eros ja Narkissos – johdatus romanttiseen aatevirtaukseen.  Otava, 1956.
Krohn, Eino: Mitä on romantiikka – klassisuus, koomisuus, tyyli, realismi, ekspressionismi, draama, etiikka.  Otava, 1958.
Pinx. Maalaustaiteen mestareita. Osat 3 ja 4.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-29197-8  ja ISBN 951-0-29198-6
Whittall, Arnold: Romantiikan musiikki – Schubertista Sibeliukseen.  Suomentanut Jouko Laaksamo. Kuopio:  Unipress, 2007.  ISBN 978-951-579-196-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta romantiikka Wikimedia Commonsissa
Romantiikan ajan kuvataide Jyväskylän yliopisto. Arkistoitu 29.6.2007. Viitattu 8.5.2007.
Hildén, Sakari: 1800–luku: romantiikka (Kirjoitus romantiikan musiikista) Riihimäen musiikkiopisto. Arkistoitu 25.4.2009. Viitattu 31.12.2008.
Palolahti, Pekka: Romanttinen liike ja Euroopan sielu (Kirjoitus romanttisen liikkeen vaikutuksesta Euroopan henkiseen perintöön.) Näköpiiri nro 4 (2002). Arkistoitu 29.1.2016. Viitattu 21.1.2016.
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Johann Wolfgang von Goethen Nuoren Wertherin kärsimyksien ensimmäinen painos vuodelta 1774.
Lordi Byron
Älvdalska

| Älvdalska |
| --- | --- |
 Älvdalenin kunta, jonka eteläosissa älvdalskaa puhutaan.
Oma nimi:  övdalsk, övdalską, daląlską̊rran
Tiedot
Alue:   Ruotsi (Älvdalen)
Virallinen kieli:  ei
Puhujia:  noin 2 500–3 000
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen, riimukirjoitus
Kielenhuolto:  Råðdjärum, älvdalska språkrådet
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  germaaniset kielet skandinaaviset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  -
 Ohje 
Älvdalskankieliset riimuaakkoset.
Kaksikielisiä tienviittoja, joissa teksti on ruotsiksi ja älvdalskan kielimuodolla.
Älvdalska on skandinaavinen kielimuoto, jota puhutaan Älvdalenin kunnassa Taalainmaan läänissä Ruotsissa. Sitä on vanhastaan pidetty ruotsin murteena, mutta sille on ajettu oman kielen asemaa. Kieltä puhuu noin 2 500–3 000 henkilöä, ja se on äärimmäisen uhanalainen. Tästä syystä kielelle on ajettu Ruotsin virallisen vähemmistökielen asemaa, joka takaisi sille valtion suojeluksen. Älvdalska eroaa ruotsin kielestä siinä määrin, että ruotsinkieliset puhujat eivät ymmärrä sitä tai eivät täysin ymmärrä sitä.
Historia

Ensimmäiset kirjalliset maininnat älvdalskasta ovat 1600-luvulta. Kielen tärkeimpiin tutkijoihin kuului Lars Levander, joka tutki kieltä ja Älvdalenin alueen kulttuuria 1900-luvun alussa. Hän kirjasi ylös kielen sanoja. Vuonna 1916 perustetussa paikallislehdessä Skansvaktenissa julkaistiin älvdalskaksi runoja ja novelleja. Vielä siihen aikaan suurin osa alueen asukkaista osasi kieltä, joten ymmärtämisvaikeuksia ei ollut. Kieli menetti kuitenkin asemaansa ajan kuluessa ruotsille.
Eräs syy älvdalenin kielen säilymiseen oli, ettei Ruotsissa ollut vielä 1800-luvun alussa koulupakkoa. Kun yhä useampi lapsi 1800-luvun loppupuolella pantiin kouluun, asiat alkoivat muuttua.
Aina 1970-luvulle asti lapsi sai koulussa jopa selkäänsä jos puhui äidinkieltään älvdalenia riikinruotsin sijaan. Monet vanhemmat päättivät, että oli parasta pysytellä kotonakin valtakunnan kielessä.
1980-luvulla alkoi kasvava kiinnostus älvdalskaan. Vuonna 1986 Lars Steensland julkaisi kielen ääntämisohjeet ja myöhemmin Bengt Åkerberg kehitti kielelle omat aakkoset, joihin kuului tavallisten ruotsalaisten 22 aakkosen lisäksi viisi muuta. Sen jälkeen on lisätty vielä uusia aakkosia. Muutamia lapsia on kasvatettu älvdalska äidinkielenään.
Kielen piirteet

Älvdalskalla on hyvin monimutkainen muoto-oppi, ja siinä on säilynyt enemmän piirteitä muinaisnorjasta kuin ruotsin kielessä. Kieli on kuitenkin kielitieteellisesti melkein yhtä kaukana muinaisnorjasta kuin ruotsikin. Kieli eroaa ruotsista etenkin ääntämyksellisesti.
Kielentutkijat pitävät älvdalskaa erittäin tärkeänä lähteenä selvittäessään, millaista oli puhe muinaisessa Pohjolassa. Muualla Ruotsissa etenkin saksan kielen lainasanat muuttivat puhetta nykypäivän riikinruotsiksi, mutta omissa oloissaan puhuttu muinainen älvdalskan kieli piti pintansa. Tutkijat ovat luonnehtineet kielen kuulostavan fäärin kielen ja islannin sekoitukselta.
Kielen piirteet > Aakkosto

Älvdalskan uskotaan olevan viimeinen kieli, jota on arkikäytössä kirjoitettu riimuilla. Vielä 1500-luvulla kielen aakkosto koostui lähes pelkästään riimuista. Latinalaiset aakkoset kuitenkin ilmeisesti vaikuttivat riimujen kirjoitusasuun vaiheittain.
Vanhin ajoitettu älvdalskankielinen riimu on 1500-luvun lopulta. Se on puumerkkikaiverrus Åsenin kylästä peräisin olevassa kulhossa, ja siinä lukee "Anders on tehnyt (tämän) kulhon vuonna 1596".
Vasta viimeistään 1900-luvulle tultaessa kieli oli siirtynyt käyttämään kokonaan latinalaista aakkostoa. Paikkakunnalta on löytynyt kirje vuodelta 1906, joka on kirjoitettu riimuilla.
Älvdalskan nykyisissä aakkosissa on käytössä 33 kirjainta:
Aa Ąą Bb Cc Dd Đð Ee Ęę Ff Gg Hh Ii Įį Jj Kk Ll Mm Nn Oo Pp Qq Rr Ss Tt Uu Ųų Vv Ww Xx Yy Y̨y̨ Zz Åå Ą̊ą̊ Ää Öö
Kirjaimet, joissa on ogonek eli häntä (kuten Ą/ą), ääntyvät nasaalisina. Đ/ð on soinnillinen dentaalinen frikatiivi.
Elvytystoimet

Ruotsalainen Ulum Dalska -yhdistys on perustettu suojelemaan älvdalskan kieltä ja tuomaan kieltä paremmin esille muun muassa ajamalla sille virallisen vähemmistökielen asemaa. Toistaiseksi siinä ei ole onnistuttu, mutta yhdistys on ollut mukana jakamassa yhdeksännen luokan päättäville nuorille 6 000 kruunun stipendejä, mikäli nämä käyttävät aktiivisesti älvdalskan kieltä.
Ulum Dalska on myös julkaissut lyhyen johdannon älvdalskan kieleen.
Äänileikkaus

Äänileikkaus on elokuvanteossa eri lähteistä kootun äänimateriaalin muokkaamista kuvamateriaalin leikkaukseen sopivaksi ja kuvakerrontaa täydentäväksi, jatkuvaksi kokonaisuudeksi. Äänileikkaus perustuu edeltä käsin tehtyyn äänisuunnitteluun, ja tavoitteena on luoda elokuvaan sekä teknisesti että taiteellisesti toimiva ääniraita. Kuunnelmien, radio-ohjelmien ja muiden itsenäisten ääniteosten  tuotannossa äänileikkaus on jälkituotannon tärkein vaihe. Äänileikkausta seuraava vaihe on äänien miksaus keskenään sopiville voimakkuustasoille.
Äänileikkaus on elokuvanteossa usein monimutkaisempaa ja monivaiheisempaa kuin kuvaleikkaus. Yhdestä elokuvakamerasta peräisin olevien kuvaotosten sijaan elokuvan ääniotoksia kerätään monesta eri lähteestä ja liitetään yhteen paitsi peräkkäin, myös päällekkäin ja lomittain.
Elokuvan kohtauksesta toiseen siirryttäessä äänen ei tarvitse vaihtua juuri kuvaleikkauksen kohdalla, vaan usein äänessä siirrytään taiteellisista syistä seuraavaan kohtaukseen jo vähän kuvaa aiemmin, seuraavan kohtauksen tapahtumia tai tapahtumapaikkaa ennakoivasti. Tällaista ennakointia tehdään myös elokuvan musiikilla, mutta liikaa käytettynä ennakointi voi viedä tarinalta jännitettä. Vastaavasti edellisen kohtauksen ääni, tai sen osa, voi jatkua seuraavaan kohtaukseen, esimerkiksi näyttelijän puhe kertojanäänenä kun siirrytään takaumaan. Pelkällä äänellä voidaan tehdä myös takauma keskelle kohtausta: henkilöhahmo muistaa eli ”kuulee” tietyn lauseen tai muun äänen menneisyydestään ja kenties ymmärtää sen nyt uudessa valossa.
Elokuvan äänimateriaali jaetaan
dialogiin eli näyttelijöiden kuvassa tapahtuvaan puheeseen sekä muiden puheroolien (selostaja, kertoja) jälkiäänitettyyn puheeseen;
musiikkiin;
tehosteisiin, joita ovat a) kohtauksen läpi jatkuvat taustatehosteet eli äänipohjat (meren kohina, liikenteen hälinä); b) hetkelliset pistetehosteet, ja c) jälkikäteen kuvan tapahtumien rytmiin äänitetyt synkroni- eli foley-äänet (näyttelijöiden askeläänet yms.).
Näitä kolmea äänimateriaalikokonaisuutta pidetään äänileikkauksessa erillään: kukin kokonaisuus leikataan ja alustavasti myös miksataan erikseen. Niiden keskinäinen säätäminen ja painotus tapahtuu vasta äänileikkausta seuraavassa työvaiheessa, äänimiksauksessa.
Äänileikkauksen työkalut

Nykyisin äänileikkaus tehdään valtaosin digitaalisesti työasemalla eli tietokoneella, yleisimpänä ohjelmana Pro Tools. Käytännössä äänieditointi tapahtuu niin, että ääniotoksesta valitaan tarvittava pala, joka siirretään oikeaan kohtaan editointiohjelman aikajanalle. Dialogi ja pistetehosteet kohdistetaan eli synkronoidaan tarkoin oikeaan kohtaan kuvaa. Siirretyn otoksen alkuun ja loppuun tehdään yleensä hyvin nopea ”feidaus” – alussa nosto, lopussa häivytys – rajakohdan pehmentämiseksi.
Ennen digitaaliaikaa äänileikkaus tehtiin filmileikkauksen tavoin ja sen ohessa leikkelemällä ääninauhan palasia konkreettisesti osiin ja teippaamalla niitä peräkkäin. Ääniotosten välisiä jyrkkiä ”pamahduksia” pyrittiin vaimentamaan leikkaamalla vinoon, jolloin leikkauskohtaan syntyi nopea ristifeidaus. Toinen tapa oli liuottaa magneettinauhan rautaoksidia skarvikohdassa pois asetoniin kastetulla vanupuikolla.
Kirjallisuutta

Avarese, John: Post Sound Design : The Art and Craft of Audio Post Production for the Moving Image. Bloomsbury Academic, 2017. ISBN 978-1-5013-2747-6.
Pirilä, Kari & Kivi, Erkki: Elävä kuva – elävä ääni. Toinen osa: Leikkaus. Like 2008. ISBN 978-952-01-0060-5.
Kirjallisuutta > Dokumenttielokuvia

Midge Costin: Ääniaalloilla – elokuvien äänisuunnittelun taide (Making Waves: The Art of Cinematic Sound). USA, 2019
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Äänileikkausohjeita videoharrastajille, Mediakompassi, Yle Vintti
Moviola-äänileikkauspöytä 1950-luvulta.
Catti Edfeldt

Aggie Catharina "Catti" Edfeldt (s. 29. maaliskuuta 1950 Gävle) on ruotsalainen elokuvaohjaaja. Hänen töitään ovat Isän sokkotreffit (1994), Eva & Adam – neljät synttärit ja fiasko (2001) ja Kidz in da Hood (2006). Lisäksi hän on toiminut esimerkiksi roolittajana (casting director) ja näyttelijänä sekä tehnyt käsikirjoituksen muun muassa elokuvaan Mies josta tuli miljonääri (1980).
Elokuva Kidz in da Hood toi Edfeldtille ja Ylva Gustavssonille parhaan ohjaustyön Guldbaggen vuonna 2007. Edfeldt sai Guldbaggen jakotilaisuudessa myös Gullspira-palkinnon. Hän oli ollut työllään Isän sokkotreffit ehdolla Guldbaggen saajaksi jo vuonna 1995.
Näyttelijät Tove ja Fanny Edfeldt ovat Edfeldtin tyttäriä.
Aiheesta muualla

Catti Edfeldt Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Bovespa

| B3 |
| --- | --- |

Paikka:  São Paulo, Brasilia
Perustettu:  23. elokuuta 1890
Omistaja:  B3 S.A. - Brasil, Bolsa, Balcão
Avainhenkilöt:  Gilson Finkelsztain (CEO) Antonio Carlos Quintella (Pj.)
Valuutta:  BRL
Listaukset:  476
Indeksit:  Ibovespa
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bovespa (port.Bolsa de Valores de São Paulo, suom. São Paulon pörssi) on brasilialainen, São Paulossa toimiva pörssi. Se perustettiin 23. elokuuta 1890.
Pörssi-kaupankäyntiä, 1920-luvun puoliväli.
Bovespa on Latinalaisen Amerikan suurin pörssi. Sen keskimääräinen päivittäinen vaihto on 1 221 miljoonaa realia (vuoden 2004 tilasto). Pörssi toimi valtion laitoksena vuoteen 1966 asti, jolloin siitä tuli voittoa tavoittelematon yhteisö.
Bovespassa käydään kauppaa noin 550 yhtiön osakkeilla.
São Paulon pörssin työntekijöitä.
Aiheesta muualla

Bovespa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bovespan historia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bovespassa listatut yhtiöt (Arkistoitu – Internet Archive) (portugaliksi)
Ydinvoima

Neljän ydinvoimalaitoksen ryhmä Cattenomissa Ranskassa. Taustalla näkyvät jäähdytystornit, joista kohoaa vesihöyryä. Etualan rakennukset ovat varsinaisia voimalaitoksia, joiden yhteenlaskettu sähköteho 5200 MW vastaa noin puolta Suomen sähkön kulutuksesta.
Ydinvoima tai ydinenergia (vanhahtavasti atomivoima eli atomienergia) on energiantuotantoa, joka perustuu atomiytimien sidosenergian vapautumiseen fissio- tai fuusioreaktiossa tai muissa ydinreaktioissa, kuten radioaktiivisessa hajoamisessa. Ydinvoiman tuotannossa osa ydinpolttoaineen atomien massasta muuttuu energiaksi, joten ydinpolttoaineen energiasisältö on tavanomaisiin polttoaineisiin verrattuna hyvin suuri. Vapautuneen energian määrää voidaan ilmaista Albert Einsteinin löytämällä massan ja energian ekvivalenssin määräävällä yhtälöllä E = mc2. Fissioreaktiossa atomeita halkaistaan ja fuusioreaktiossa atomeita yhdistetään. Ydinvoima perustuu vahvaan vuorovaikutukseen fissio- ja fuusiovoimien tapauksessa ja heikkoon vuorovaikutukseen radioaktiivisuuden käytössä energianlähteenä.
Ydinvoimalla katetaan noin 9,1 prosenttia maailman sähköntuotannosta ja 4 prosenttia primäärienergiasta (vuonna 2023). Fissiovoimaloiden hiilidioksidipäästöt ovat alhaiset, mutta fissiovoimalat tuottavat radioaktiivista ydinjätettä, jonka loppusijoituksesta tai kierrätyksestä tulee huolehtia. Fuusiovoimalat ovat tutkimuksen alaisena ja koevoimala ITER sijaitsee Cadarachessa, Ranskassa. Fuusiovoiman ei uskota olevan valmista kaupalliseen käyttöön ennen vuotta 2050.
Ydinvoiman muodot

Ydinvoimaa hyödynnetään pääasiassa sähköntuotantoon ydinvoimalaitoksissa ja ydinkäyttöisillä aluksilla. Ydinvoimaa käytetään jossain määrin myös muun muassa avaruudessa, majakoissa, vedenpuhdistuksessa ja tutkimuksessa. Suurin osa ydinvoimasta on sähkön tuotantoa ydinreaktorilla. Reaktorissa hallittu fissioketjureaktio tuottaa lämpöä, jolla kiehutetaan vettä. Höyry johdetaan turbiiniin, joka muuttaa lämpöenergian liike-energiaksi, jonka generaattori muuttaa edelleen sähköenergiaksi. Tämä on ydinvoimalaitosten ja ydinkäyttöisten laivojen ydinreaktorien toimintatapa. Harvinaisempaa on radioaktiivisessa hajoamisessa syntyvän energian hyödyntäminen muun muassa avaruusluotaimissa. Hallitulla fuusioreaktiolla ei toistaiseksi ole tuotettu energiaa, mutta ydinfuusio saattaa tulevaisuudessa muodostua tärkeäksi energianlähteeksi.
Ydinvoiman muodot > Fissio

Ylivoimaisesti merkittävin ydinvoiman muoto on hallitun fissioreaktion hyödyntäminen. Fissiossa atomiydin halkeaa kahdeksi tai useammaksi kevyemmäksi atomiytimeksi, ja atomi hajoaa yhtä moneksi kevyemmän alkuaineen atomiksi. Lisäksi reaktiossa ytimestä sinkoutuu neutroneita, ja osa sen massasta muuttuu energiaksi.
Eräissä alkuaineissa voi suotuisissa olosuhteissa syntyä ketjureaktio, jossa fissiossa vapautuvat neutronit törmäävät muihin atomeihin ja aiheuttavat uusia fissioita. Jos kussakin fissiossa vapautuneet neutronit aiheuttavat keskimäärin ainakin yhden uuden fission, ketjureaktio pysyy käynnissä, muutoin se väistämättä pysähtyy. Ydinreaktorin tehon säätö perustuu yleensä vapaiden neutronien absorbointiin säätösauvoilla tai muilla keinoilla.
Ydinpolttoaineiksi kelpaavilta aineilta vaaditaan muutamia tekijöitä. Ensinnäkin vain harvat aineet pystyvät ylläpitämään ketjureaktiota eli ovat fissiilejä. Toisaalta taas energiaa saadaan vapautettua ainoastaan raskaista ytimistä, jotka hajoavat keskiraskaiksi ytimiksi. Tämä johtuu siitä, että keskiraskaiden alkuaineiden ytimien sidososuus (ytimen sidosenergia ytimen hiukkasten lukumäärää kohti) on suurempi kuin raskaiden tai keveiden aineiden sidososuus. Sidososuuden kasvaessa vapautuu ytimien rakenneosasten väliltä potentiaalienergiaa. Keveiden aineiden potentiaalienergiaa saadaan vapautettua fuusiolla.
Ydinpolttoaineessa käytetään yleensä uraanin fissiiliä isotooppia U-235 tai plutoniumin fissiiliä isotooppia Pu-239 tai molempia. Plutonium tuotetaan keinotekoisesti ydinreaktorilla, mutta uraania esiintyy luonnossa. Luonnon uraaniesiintymissä tiedetään jopa syntyneen luonnonydinreaktoreita, joissa ketjureaktio on käynnistynyt itsestään ja pysynyt käynnissä, kunnes polttoaine on loppunut.
Ydinvoiman muodot > Fuusio

Fissiolle vastakkainen reaktio on fuusio, jossa kaksi kevyen alkuaineen atomiydintä yhdistyy muodostaen uuden raskaamman alkuaineen. Samalla vapautuu hyvin suuria määriä energiaa. Yleensä fuusiossa yhdistyy kaksi vetyatomia, jolloin muodostuu heliumatomi. Fuusioreaktion vaatima suunnattoman korkea lämpötila ja siihen liittyvät ongelmat ovat tähän asti osoittautuneet suureksi tekniseksi esteeksi hallitun fuusioreaktion energiakäytössä. Toistaiseksi fuusion voimalaitoskäyttö vaikuttaisi olevan vähintään vuosikymmenien päässä. Luonnossa Auringon ja muiden tähtien energia on peräisin fuusioreaktiosta. Auringon energia on maapallon pääasiallinen energianlähde, sillä kaikki ihmisen käyttämä energia on tavalla tai toisella lähtöisin Auringosta, lukuun ottamatta ydinvoimaa ja geotermistä energiaa.
Ydinvoiman muodot > Radioaktiivisuus energianlähteenä

Radioaktiivisuuden käyttö energianlähteenä perustuu heikkoon vuorovaikutukseen. Radioaktiivisessa hajoamisessa vapautuvaa energiaa voidaan hyödyntää laitteissa, jotka kuluttavat suhteellisen vähän energiaa. Radioaktiivisuuteen perustuva isotooppiparisto (RTG) on vakaa ja pitkäikäinen voimanlähde syrjäisiin tai muuten eristettyihin järjestelmiin. Tyypillisiä käyttötarkoituksia ovat majakat, avaruusluotaimet ja satelliitit, aiemmin myös sydämentahdistimet. Hyvin pienet määrät radioaktiivista ainetta riittävät myös antamaan energiaa itsevalaiseviin pintoihin joissain pimeässä näkyvissä kylteissä sekä mittaristojen, kompassien tai kellojen viisareissa yms. Luonnossa radioaktiivinen hajoaminen on maan sisäisen lämmön lähde ja siten muun muassa tulivuorten ja kuumien lähteiden voimanlähde. Tätä kautta radioaktiivista hajoamista hyödynnetään geotermisessä energiassa esimerkiksi Islannissa ja Japanissa.