stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amalric I
Toinen avioliitto ja liitto Bysantin kanssa

Palattuaan Jerusalemiin vuonna 1167 Amalric avioitui Maria Komnenan (n. 1154–1217) kanssa, Bysantin keisarin Manuel I Komnenoksen tyttärenpojan tyttären kanssa, jonka vanhemmat olivat protosebastos Johannes Doukas Komnenos ja Maria Taronitissa. Avioliittoneuvottelut kestivät kaksi vuotta, lähinnä siksi, että Amalric vaati Manuelia palauttamaan Antiokian Jerusalemille. Kun Amalric vihdoin luopui vaateestaan, hänen oli mahdollista avioitua Marian kanssa Tyroksen katedraalissa 29. elokuuta 1167. Tätä ennen Maria Komnena oli kruunattu Jerusalemin kuningattareksi. Hän ei tuonut serkkunsa, Balduin III:n puoliso Theodora Komnenan tavoin mukanaan suuria myötäjäisiä.
Heille syntyi kaksi lasta:
kuolleena syntynyt tytär n. 1171
Isabella (ennen syyskuuta 1172– 4. huhtikuuta 1205), avioitui neljä kertaa ja hänestä tuli seuraava Jerusalemin kuningatar, hänen tyttärensä oli Jerusalemin kuningatar Maria de Monferrat.
Tällä välin Balduin III:n leskikuningatar Theodora Komnena karkasi vuonna 1168 serkkunsa Andronikos Komnenoksen kanssa Damaskokseen, ja hänen hallussaan ollut Akko palasi Jerusalemin kuningaskunnan alueeksi. Samoihin aikoihin myös Guillaume de Tyre ylennettiin Tyroksen arkkidiakoniksi, ja Amalric värväsi hänet kirjoittamaan valtakunnan historiaa.
Vuonna 1168 Amalric ja keisari Manuel neuvottelivat liitosta Egyptiä vastaan, ja Guillaume de Tyre oli yksi niistä Konstantinopoliin lähetetyistä suurlähettiläistä, jotka viimeistelivät sopimuksen. Vaikka Amalricilla oli edelleen rauhansopimus visiiri Shawarin kanssa, Shawaria syytettiin yrityksestä liittoutua Nur ad-Dinin kanssa, ja Amalric hyökkäsi. Johanniittain ritarikunta tuki innokkaasti tätä hyökkäystä mutta temppeliritarit kieltäytyivät osallistumasta siihen. Lokakuussa odottamatta mitään apua Bysantilta ja itse asiassa edes odottamatta suurlähettiläiden paluuta, Amalric joukkoineen hyökkäsi ja valloitti Bilbeisin. Asukkaat joko surmattiin tai otettiin orjiksi. Amalric marssi sitten Kairoon, missä Shawar tarjosi Amalricille kaksi miljoonaa kultarahaa. Tällä välin Nur ad-Din lähetti kenraalinsa Shirkuhin takaisin Egyptiin, ja hänen saapuessaan Amalric joukkoineen vetäytyi.
Toinen avioliitto ja liitto Bysantin kanssa > Saladinin nousu valtaan

Tammikuussa 1169 kenraali Shirkuh murhasi visiiri Shawarin. Shirkuhista tuli visiiri, mutta hän kuoli maaliskuussa, ja hänen seuraajakseen tuli veljenpoika Saladin. Amalric hätääntyi ja lähetti Tyroksen arkkipiispa Frederick de la Rochen hakemaan apua Euroopan kuninkailta kuten Ranskan Ludvig VII:lta ja aatelisilta, tuloksetta. Myöhemmin samana vuonna saapui keisari Manuelin apuun lähettämä Bysantin laivasto, ehtona että Egypti jaetaan Jerusalemin ja Bysantin kesken ja lokakuussa Amalric aloitti joukkoineen uuden hyökkäyksen ja piiritti Damiettan mereltä ja maalta. Piiritys oli pitkä ja kristittyjen leirissä oli pulaa ruuasta. Bysanttilaiset ja ristiretkeläiset syyttivät toisiaan epäonnistumisesta, ja Saladinin kanssa allekirjoitettiin aselepo. Amalric palasi joukkoineen kotiin.
Jerusalem oli nyt vihollisten ympäröimä. Vuonna 1170 Saladin hyökkäsi Jerusalemiin ja valtasi joukkoineen Eilatin kaupungin katkaisten Jerusalemin yhteyden Punaiseenmereen. Saladin, joka nimitettiin Egyptin visiiriksi, julistettiin sulttaaniksi vuonna 1171 viimeisen Fatimid kalifin kuoltua. Saladinin nousu sulttaaniksi oli odottamaton huojennus Jerusalemille, sillä emiiri Nur ad-Din oli nyt huolissaan voimakkaan vasallinsa hillitsemisestä. Tästä huolimatta Amalric vieraili itse Konstantinopolissa vuonna 1171 jättäen Jobert de Syrianin valtionhoitajaksi. Lähettiläitä lähetettiin Euroopan kuninkaiden luo toisen kerran, mutta apua ei taaskaan saatu. Seuraavien vuosien aikana valtakuntaa uhkasivat paitsi Saladin ja Nur ad-Din, myös assasiinit. Eräässä tilanteessa temppeliritarit murhasivat lähettiläinä esiintyneitä assasiineja, mikä johti lisäkiistoihin Amalricin ja temppeliherrojen välillä.
Persoona

Guillaume de Tyre oli Amalricin hyvä ystävä ja kuvaili häntä hyvin yksityiskohtaisesti. "Hänellä oli lievä puhevamma, ei tarpeeksi vakava, jotta sitä voitaisiin pitää vikana, mutta riittävä tekemään hänestä kyvyttömän kaunopuheisuuteen. Hän oli paljon parempi neuvottelussa kuin sujuvassa tai koristeellisessa puheessa." Veljensä Balduin III:n tavoin hän oli enemmän oppinut kuin soturi, joka opiskeli lakia ja kieliä vapaa-ajallaan: "Hän oli hyvin taitava tapaoikeudessa, jonka mukaan valtakuntaa hallittiin – itse asiassa hän oli vertaansa vailla, ainoa tässä suhteessa." Hän oli luultavasti vastuussa lakisäädöksestä (assize, Assise sur la ligece), jonka mukaan kaikki pienvasallit olivat suoraan kuninkaan alaisia ja oikeutettuja esiintymään vasallikokous Haute Courissa. Amalric oli älyllisesti valtavan utelias, ja Guillaume de Tyre oli kuulemma hämmästynyt huomattuaan Amalricin kyseenalaistavan kuolemaan johtaneen sairautensa aikana ruumiin ylösnousemuksen.
Hän nautti erityisesti lukemisesta ja siitä, että hänelle luettiin, viettäen tuntikausia kuuntelemassa Guillaume de Tyren lukevan historiikkinsä ensimmäisiä luonnoksia. Hän ei ollut kiinnostunut peleistä, urheilusta tai esityksistä, vaikka pitikin metsästyksestä. Hän luotti virkamiehiinsä, ehkä liikaakin ja näyttää siltä, että kansassa oli monia, jotka halveksivat häntä, vaikka hän kieltäytyi ryhtymästä mihinkään toimiin häntä julkisesti loukkaavia vastaan.
Hän oli pitkä ja melko komea; "Hänellä oli keskikokoiset sädehtivät silmät; hänen nenänsä, kuten veljelläänkin, oli pukevalla tavalla kotkamainen; hänen hiuksensa olivat vaaleat ja kasvoivat hieman takaisinpäin otsalta. Komea ja hyvin tuuhea parta peitti hänen poskensa ja leukansa. Hänellä oli tapa nauraa niin kovaa, että hänen koko ruumiinsa tärisi." Hän ei syönyt tai juonut liikaa, mutta hänen pyylevyytensä kasvoi hänen viimeisinä vuosinaan, mikä vähensi hänen kiinnostustaan sotaretkiin. Guillaume de Tyresin mukaan hän "oli liian lihava ja rinnat kuin naisella roikkuivat vyötärölle asti". Amalric oli hurskas ja osallistui messuun joka päivä, vaikka hänen sanotaan myös "uppoutuneen rajoituksitta lihan synteihin ja vietelleen naimisissa olevia naisia ..." Huolimatta hurskaudestaan hän verotti papistoa, mitä nämä luonnollisesti vastustivat.
Kuten Guillaume de Tyre sanoi, "hän oli viisas ja harkintakykyinen mies, täysin pätevä pitämään valtakunnan hallituksen ohjakset." Häntä pidetään viimeisenä Jerusalemin ensimmäisistä kuninkaista. Muutaman vuoden sisällä myös keisari Manuel I Komnenos kuoli, ja Saladin pysyi ainoana vahvana johtajana idässä.
Kuolema

Aleppon emiiri Nur ad-Din kuoli vuonna 1174, jolloin Amalric piiritti välittömästi Baniaksen. Paluumatkalla piirityksestä luopumisen jälkeen hän sairastui punatautiin, jota lääkärit hoitivat, mutta Jerusalemiin päästyä se muuttui kuumeeksi. Guillaume de Tyre selittää, että "kärsittyään sietämättömästä kuumeesta useiden päivien ajan, hän määräsi kutsumaan kreikkalaisia, syyrialaisia ja muita kansallisuuksia edustavia, taidoistaan tunnettuja lääkäreitä sekä vaati, että he antaisivat hänelle jotain puhdistavaa lääkettä." He tai latinalaiset lääkärit eivät voineet auttaa, ja hän kuoli Jerusalemissa 38-vuotiaana 11. heinäkuuta 1174.
Perintö

Kuolinvuotellaan Amalric testamenttasi Nabluksen kuningatar Marialle ja prinsessa Isabellalle, jonne he molemmat vetäytyivät. Spitaalia sairastava poika Balduin IV seurasi valtaistuimelle isäänsä ja toi takaisin hoviin äitinsä Agnes de Courtenayn, joka oli avioitunut neljännen kerran Sidonin herra Reginald Grenierin kanssa noin vuoden 1170 jälkeen. Naimattoman, alaikäisen poikansa Balduin IV:n neuvonantajana, Tripolin kreivi Guillaume III toimi sijaishallitsijana,  kreivitär Agnes valitsi valtion virkamiehiä ja vaikutti vallanperimykseen valitsemalla puolisot sekä omalle tyttärelleen Sibyllalle että tytärpuolelleen Isabellalle, joista molemmista tuli Jerusalemin kuningatar.
Leskikuningatar Maria Komnena vetäytyi tyttärensä Isabellan kanssa läänityksilleen. Maria Komnena avioitui Ibelinin herra Balianin kanssa vuonna 1177 ja heille syntyi neljä lasta. Heidän avioliittoaan on kuvattu onnelliseksi, eikä hänellä ollut tämän jälkeen enää mitään vaikutusvaltaa hovissa, vaikkakin hän edelleen käytti itsestään titteliä Jerusalemin kuningatar.
Amalricin aikana lyöty raha (1163–1174). Amalric ja hänen seuraajansa käyttivät kääntöpuolella olevaa Pyhän haudan kuvaa todisteena siteestään Pyhän haudan kirkkoon, jossa heidät sekä kruunattiin että johon heidät haudattiin. Samalla se auttoi vahvistamaan dynastian Jerusalemin kuningaskuntaa koskevien vaatimusten legitiimisyyttä.
Amalric osallistuu teologisiin keskusteluihin, kuvitus kronikkaan Passages d'outremer, Sébastien Mamerot 1473–1474
Amalricin ja Maria Komnenan avioituminen, miniatyyrikuva 1200-luvun käsikirjoituksesta
Kuningas Amalric I:n kuolema, kuvitus 1200-luvun käsikirjoituksessa
Käännös suomeksi
FC Vorskla Pultava

Football Club Vorskla Pultava (ukr. ФК Ворскла Полтава) eli FC Vorskla Pultava on ukrainalainen jalkapalloseura Pultavan kaupungista. Seura pelaa Ukrainan korkeimmalla sarjatasolla Ukrainan valioliigassa. Ukrainan Cupin seura voitti 2009.
Historia

Vorskla Pultava perustettiin 5. tammikuuta 1955 nimellä Kolgospnyk. Vuonna 1956 seura voitti Ukrainan SSR Cupin. 1957 seura muuttui puoliammattimaiseksi. Vuonna 1965 seura vaihtoi nimensä Kolokseksi. Vuonna 1968 seura nousi sarjatasoa ylemmäs, Ukrainan toiseksi korkeimmalla sarjatasolle ja vaihtoi nimensä Selstrojksi, mutta vaihtoi sen heti seuraavana vuonna Stroiteliksi. Vuonna 1971 Neuvostoliiton jalkapallossa tehtiin rakenteellisia muutoksia, jotka pakottivat Stroitelin vetäytymään 1. divisioonasta. Vuonna 1972 seuran nimeksi tuli taas Kolos. 1984 seura uudistui, ja vaihtoi nimensä Vorsklaksi. 1988 seura sijoittui 1. divisioonassa toiseksi. Neuvostoliiton hajottua Vorskla nousi pääsarjaan. Seura saavutti sen verran menestystä, että pääsi pelaamaan Euroopan yhteisiin turnauksiin kolmesti: UEFA Cupiin 1997 ja 2000 sekä Intertoto Cupiin 1998. Ukrainan Cupin seura voitti 2009. Eurooppa-liigaan seura on edennyt kahdesti: kaudeksi 2009-10 ja 2011-12.
1713

| --- | --- |
Vuosisadat: 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku
Vuosikymmenet: 1690-luku · 1700-luku · 1710-luku · 1720-luku · 1730-luku · 1740-luku 1750-luku · 1760-luku · 1770-luku · 1780-luku · 1790-luku · 1800-luku
Vuodet: 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709 1710 · 1711 · 1712 · 1713 · 1714 · 1715 · 1716 · 1717 · 1718 · 1719 1720 · 1721 · 1722 · 1723 · 1724 · 1725 · 1726 · 1727 · 1728 · 1729 1730 · 1731 · 1732 · 1733 · 1734 · 1735 · 1736 · 1737 · 1738 · 1739 1740 · 1741 · 1742 · 1743 · 1744 · 1745 · 1746 · 1747 · 1748 · 1749 1750 · 1751 · 1752 · 1753 · 1754 · 1755 · 1756 · 1757 · 1758 · 1759 1760 · 1761 · 1762 · 1763 · 1764 · 1765 · 1766 · 1767 · 1768 · 1769 1770 · 1771 · 1772 · 1773 · 1774 · 1775 · 1776 · 1777 · 1778 · 1779 1780 · 1781 · 1782 · 1783 · 1784 · 1785 · 1786 · 1787 · 1788 · 1789 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809
Tapahtumia

1. helmikuuta – Benderin kalabaliikki: Ruotsin kuningas Kaarle XII vangittiin nykyisen Moldovan alueella.
1. kesäkuuta – Ison-Britannian ylähuoneessa äänestettiin unionin jatkamisesta Englannin ja Skotlannin välillä. Päätös jatkaa unionia voitti neljällä äänellä.
Suuri Pohjan sota: Venäläisten hyökkäys sytytti suuren tulipalon Helsingissä, ruotsalaiset kärsivät tappion Pälkäneellä Kostianvirran taistelussa.
Suomessa alkoi isoviha.
Espanjan perimyssodan Alankomaissa päättänyt Utrechtin rauha solmittiin. Espanja joutui luovuttamaan Itävallalle Espanjan Alankomaat, siitä lähtien Itävallan Alankomaat (nykyinen Belgia), Savoijille Sisilian ja Isolle-Britannialle Gibraltarin ja Menorcan.
Kuningatar Maria Teresian tullessa valtaistuimelle haluttiin turvata Habsburgien perintömaiden jakamattomuus säätämällä asiasta pragmaattinen sanktio.
Ruotsissa säädettiin viinan valmistukselle vero, polttoaksiisi.
Syntyneitä

25. tammikuuta – Thomas Stenbäck, suomalainen kirkkoherra, lääninrovasti ja valtiopäivämies (k. 1776)
23. helmikuuta – Erik Frosterus, suomalainen kappalainen ja katekismuksen tekijä (k. 1788)
5. maaliskuuta – Frederick Cornwallis, englantilainen Canterburyn arkkipiispa (k. 1783)
10. huhtikuuta – John Whitehurst, englantilainen kelloseppä (k. 1788)
24. huhtikuuta – Serafino Filangeri, italialainen katolinen arkkipiispa (k. 1782)
13. toukokuuta – Alexis Clairaut, ranskalainen matemaatikko (k. 1765)
25. toukokuuta – John Stuart, Ison-Britannian pääministeri 1762–1763 (k. 1792)
22. heinäkuuta – Jacques-Germain Soufflot, ranskalainen arkkitehti (k. 1780)
31. heinäkuuta – Denis Diderot, ranskalainen filosofi (k. 1784)
3. elokuuta – Johan Georg Lillienberg, ruotsalainen kreivi, valtiopäivämies, vuorikollegion presidentti ja maaherra (k. 1798)
8. syyskuuta – Vitaliano Donati, italialainen kasvitieteilijä (k. 1762)
23. syyskuuta – Ferdinand VI, Espanjan kuningas 1746–1759 (k. 1759)
2. lokakuuta – Francisco Díaz del Rincón, espanjalainen pappi, dominikaani, lähetyssaarnaaja, marttyyri ja pyhimys (k. 1748)
24. marraskuuta – Laurence Sterne, englantilais-irlantilainen kirjailija (k. 1768)
2. joulukuuta – Johan Kraftman, suomalainen taloustieteilijä, maantieteilijä, rehtori ja valistusajattelija (k. 1791)
28. joulukuuta – Matti Honka, suomalainen kirkonrakentaja (k. 1777)
29. joulukuuta – Nicolas Louis de Lacaille, ranskalainen tähtitieteilijä (k. 1762)
Matti Jylkkä, suomalainen kirkonrakentaja (k. 1782)
Tuomas Ragvaldinpoika Suikkanen, suomalainen kirkonrakentaja (k. 1781)
Savva Tševakinski, venäläinen arkkitehti (k. 1780?)
Kuolleita

8. tammikuuta – Arcangelo Corelli, italialainen säveltäjä ja viulisti (s. 1653)
25. helmikuuta – Fredrik I, Preussin kuningas (s. 1657)
6. toukokuuta – Johan Schmedeman, suomalainen lakimies, virkamies ja kirjallisten aineistojen keräilijä (s. 1652)
31. lokakuuta – Ferdinand, Toscanan kruununprinssi (s. 1663)
15. joulukuuta – Carlo Maratta, italialainen taidemaalari (s. 1625)
Damat Hasan pašša, Osmanien valtakunnan suurvisiiri 1703–1704 (s. 1658)
Francis Hauksbee, englantilainen sähkön tutkija (s. 1660)
Taneli Luukkoinen, suomalainen sissisoturi
FK Radnički Niš

Fudbalski klub Radnički (serb. Фудбалски клуб Раднички) eli FK Radnički Niš on jalkapalloseura Nišin kaupungista. Seura pelaa kaudella 2021–22 Serbian korkeimmalla sarjatasolla Serbian Superliigassa. Radnički on pelannut useita kertoja Euroopan sisäisissä kilpailuissa ollen parhaimmillaan välierissä UEFA-cupin kaudella 1981–1982.
Argentiinan Primera División

Argentiinan Primera División
1. divisioona (Primera División) on Argentiinan jalkapallon korkein sarjataso. Argentiinan mestaruudesta on pelattu vuodesta 1891 lähtien. Ammattilaisliiga perustettiin vuonna 1931.
Sarjajärjestelmä

1. divisioonan kausi on jaettu kahteen osaan: elokuusta joulukuuhun pelattavaan aperturaan ja helmikuusta kesäkuuhun pelattavaan clausuraan. Kummassakin sarjassa 20 joukkuetta pelaavat keskenään yksinkertaisen sarjan. Kauden päätteeksi kaksi joukkuetta, joilla on heikoin pistekeskiarvo kolmelta edelliskaudelta putoavat sarjaporrasta alemmas Nacional B:hen. Sijoille 17 ja 18 pistekeskiarvon perusteella sijoittuneet joukkueet pelaavat karsinnat Nacional B:n kolmosta ja nelosta vastaan.
Historia

Vuonna 1891 Argentiinassa ryhdyttiin ensimmäisenä Britteinsaarten ulkopuolisena maana pelaamaan jalkapalloa sarjamuotoisesti. Tuolloin sarjoja pelasivat amatöörijoukkueet.
Ammattilaissarja käynnistyi vuonna 1931. Alkuvuosina vain Buenos Airesin, Avellanedan ja La Platan alueitten seurat kuuluivat kansalliseen liittoon. Myöhemmin mukaan tuli joukkueita Santa Fen alueelta. Alussa pelattiin joka vuosi tavallinen kaksinkertainen sarja, jossa eniten pisteitä kerännyt voitti Argentiinan mestaruuden lukuun ottamatta vuotta 1936, jolloin sarjan mestari ja Buenos Airesin Copa de Honorin voittajat ratkaisivat mestaruuden. Järjestelmä oli käytössä aina vuoteen 1966 sakka. Sarjaa hallitsivat jo tuolloin nykyiset suurseurat Boca Juniors, River Plate, Independiente, Racing ja San Lorenzo, eikä mestaruus mennyt kertaakaan "viiden suuren" ulkopuolelle.
Vuonna 1967 sarjajärjestelmää muutettiin. Joka vuosi pelattiin kaksi sarjaa: Metropilitano kevätkaudella ja Nacional syysaudella. Metropolitanossa pelasivat vain vanhanmuotoisen sarjan joukkueet ja Nacionalissa oli joukkueita myös alueellisissta sarjoista. Nacionalissa pelattiin yksinkertainen sarja. Kolmen ensimmäisen vuoden aikana Metropolitano koostui kahdesta lohkosta, joiden kaksi parasta pelasivat välierät ja loppuottelun. Kummankin lohkon kuusi parasta joukkuetta pääsivät Nacionaliin ja sijojen 7 ja 8 joukkueet pelasivat Promocional-sarjan, joka sittemmin muutettiin nimelle Petit. Kaksi viimeistä joukkuetta pelasivat putoamiskarsinnat.
Vuonna 1970 sarjasysteemiä muutettiin jälleen radikaalisti. Nacional jaettiin lohkoihin ja mukaan tulivat pudotuspelit, ja Metropolitanoa pelattiin eri vuosina yhtenä sarjamuotoisena, joko yksin- tai kaksinkertaisena, joukkuemäärän vaihdellessa. Vuosina 1974, 1976 ja 1979 myös Metrpolitano oli jaettuna lohkoihin. Vuodesta 1971 lähtien kilpailut erotettiin kokonaan toisistaan, eivätkä Metropilitano-joukkueet enää osallistuneet Nacionaliin, vaikkakin vanha systeemi tältä osin palautettiin vuodeksi 1972. Myös Petit-turnaus samoin kuin Reclasificatorio-putoamiskarsinnat lakkautettiin. 1982 lähtien Metropolitano pelattiin Nacionalin jälkeen. Systeemi oli käytössä aina vuoteen 1985 saakka.
Kaudeksi 1985–1986 otettiin lähes kaikkialla Etelä-Amerikassa käyttöön Euroopan sarjoissa käytettävä systeemi, jossa pelattiin syksystä kevääseen kestävä kaksinkertainen sarja. Myös jako Metropolitanoon ja Nacionaliin purettiin. Kaudesta 1988–1899selvennä lähtien ottelujen voittajille annettiin kolme pistettä entisen kahden sijaan. Joinakin kausina käytiin tasapelin jälkeen rangaistuspotkukilpailu.
Eurooppalaismuotoinen sarjajärjestelmä oli käytössä vain viiden kauden ajan, minkä jälkeen siirryttiin nykyisenkaltaiseen apertura- ja clausura-systeemiin. 1991 kummankin sarjan voittajat pelasivat keskenään mestaruusottelun. Ottelu pelattiin myös seuraavana vuonna, mutta lopputuloksesta huolimatta mestaruus myönnettiin kummallekin joukkueelle. Sittemmin loppuottelua ei enää ole pelattu. Kaudesta 1995–1996 lähtien on ottelun voitosta saanut joka kausi kolme pistettä.
Joukkueet kaudella 2025

| Joukkue | Kaupunki | Stadion | Kapasiteetti |
| --- | --- | --- | --- |
| Aldosivi | Mar del Plata | José María Minella | 35,180 |
| Argentinos Juniors | Buenos Aires | Diego Armando Maradona | 25,000 |
| Atlético Tucumán | Tucumán | Monumental José Fierro | 32,700 |
| Banfield | Banfield | Florencio Sola | 34,901 |
| Barracas Central | Buenos Aires | Claudio "Chiqui" Tapia | 4,400 |
| Belgrano | Córdoba | Julio César Villagra | 30,000 |
| Boca Juniors | Buenos Aires | Alberto J. Armando | 54,000 |
| Central Córdoba (SdE) | Santiago del Estero | Único Madre de Ciudades | 30,000 |
| Central Córdoba (SdE) | Santiago del Estero | Alfredo Terrera | 16,000 |
| Defensa y Justicia | Florencio Varela | Norberto "Tito" Tomaghello | 12,000 |
| Deportivo Riestra | Buenos Aires | Guillermo Laza | 3,000 |
| Estudiantes (LP) | La Plata | Jorge Luis Hirschi | 30,000 |
| Gimnasia y Esgrima (LP) | La Plata | Juan Carmelo Zerillo | 24,544 |
| Godoy Cruz | Godoy Cruz | Feliciano Gambarte | 14,000 |
| Godoy Cruz | Godoy Cruz | Malvinas Argentinas | 42,000 |
| Huracán | Buenos Aires | Tomás Adolfo Ducó | 48,314 |
| Independiente | Avellaneda | Libertadores de América | 52,853 |
| Independiente Rivadavia | Mendoza | Bautista Gargantini | 24,000 |
| Instituto | Córdoba | Presidente Perón | 26,535 |
| Lanús | Lanús | Ciudad de Lanús - Néstor Díaz Pérez | 46,619 |
| Newell's Old Boys | Rosario | Marcelo Bielsa | 38,095 |
| Platense | Florida Este | Ciudad de Vicente López | 28,530 |
| Racing | Avellaneda | Presidente Perón | 55,389 |
| River Plate | Buenos Aires | Mâs Monumental | 83,196 |
| Rosario Central | Rosario | Gigante de Arroyito | 41,654 |
| San Lorenzo | Buenos Aires | Pedro Bidegain | 39,494 |
| San Martín (SJ) | San Juan | Ingeniero Hilario Sánchez | 26,500 |
| Sarmiento (J) | Junín | Eva Perón | 19,000 |
| Talleres (C) | Córdoba | Mario Alberto Kempes | 57,000 |
| Tigre | Victoria | José Dellagiovanna | 26,282 |
| Unión | Santa Fe | 15 de Abril | 22,852 |
| Vélez Sarsfield | Buenos Aires | José Amalfitani | 45,540 |
Aiheesta muualla

Argentiinan jalkapalloliitto
Argentiinan jalkapallo
Lajiliitto: Argentiinan jalkapalloliitto 

Sarjat: Argentiinan 1. divisioona (1. sarjataso) | Primera B Nacional (2. sarjataso) 

Maajoukkueet: Argentiinan maajoukkue | Argentiinan naisten maajoukkue | Alle 21-vuotiaiden maajoukkue
Conmebolin pääsarjat
Argentiina
Bolivia
Brasilia
Chile
Kolumbia
Ecuador
Paraguay
Peru
Uruguay
Venezuela
Club Atlético Rosario Central

Club Atlético Rosario Central on urheiluseura Rosariosta, Argentiinasta. Seuran päälaji on jalkapallo, jossa se pelaa maan pääsarjassa.
Kotiottelunsa Rosario Central pelaa Dr. Lisandro de la Torre -stadionilla, joka tunnetaan nimellä Gigante de Arroyito, samannimisessä kaupunginosassa. Seuran historiallinen paikallisvastustaja on toinen rosariolaisjoukkue Newell’s Old Boys.
Historia

Seura perustettiin vuonna 1889 nimellä Central Argentine Railway Athletic Club. Rautatieytiö oli tuolloin englantilaisomistuksessa ja seura perustettiinkin alun perin englantilaisten rautatietyöläisten seuraksi. Nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 1903, kun yhtiö osti Buenos Airesin ja Rosarion rautatieyhtiön. Jalkapallotoiminta alkoi vuonna 1905 paikallisissa sarjoissa. Argentiinan jalkapalloliigaan seura tuli jo ammattilaistoiminnan oltua useitten vuosien ajan käynnissä vuonna 1939, samaan aikaan kuin sen perinteinen paikallisvihollinen Newell’s Old Boys.
Rosario Centralin menestys Argentiinan sarjassa oli alkuun heikohkoa ja vuosina 1942 sekä 1951 se jopa putosi alemmalle sarjatasolle, nousten kuitenkin kummallakin kerralla takaisin vain yhden kauden jälkeen. Vuonna 1971 seura voitti Nacional-sarjan mestaruuden Angel Labrunan valmennuksessa, ja toinen mestaruus tuli Carlos Timoteo Griguolin valmennuksessa vuonna 1973. Vuonna 1974 tähtipelaaja Mario Kempes liittyi joukkueeseen, joka voitti Campeonato Argentino -mestaruuden, mitä Argentiinan jalkapalloliitto ei kuitenkaan katso viralliseksi mestaruudeksi. Seuraavan kerran joukkue voitti Nacional-mestaruuden vuonna 1980 Ángel Tulio Zofin valmennuksessa kauniin pelitapansa ansiosta "sinfoniaorkesteriksi" kutsutulla joukkueella.
Sittemmin Rosario Centralilla alkoivat vaikeudet, jotka kulminoituivat putoamiseen vuonna 1985. Seura kuitenkin nousi heti seuraavaksi kaudeksi takaisin pääsarjaan ja voitti mestaruuden kaudella 1986–1987 ensimmäisenä nousijajoukkueena Argentiinan jalkapallohistoriassa.
Vuonna 1995 Rosario Central voitti ainoan kansainvälisen tittelinsä, CONMEBOL Cupin, joka oli nykyisen Copa Sudamericanan edeltäjä. Copa Libertadoresiin seura on osallistunut kaikkiaan kymmenen kertaa, mikä on kolmanneksi eniten argentiinalaisjoukkueista.
Joukkue

Päivitetty 25. lokakuuta 2017.
Entisiä pelaajia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Roberto Abbondanzieri   Edgardo Andrada   Edgardo Bauza   Roberto Bonano   Juán Castro   José Chamot   Rubén Da Silva   César Delgado   Ángel Di María   Daniel Díaz   Hernán Díaz   Luciano Figueroa |  |   Jorge José González   Mario Kempes   Daniel Pedro Killer   Oscar Massei   Álvaro Méndez   César Luís Menotti   Omar Palma   Juan Antonio Pizzi   Aldo Pedro Poy   Benjamín Santos   Federico Vairo |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu
St. Mirren FC

Saint Mirren Football Club on vuonna 1877 perustettu jalkapalloseura Paisleysta, Skotlannista. Joukkue pelaa kaudella 2021-2022 Skotlannin pääsarjassa Skotlannin Valioliigassa.