stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Työväenmuseo Werstas

| Työväenmuseo Werstas |
| --- | --- |
 Werstaan sisäänkäynti.
Tyyppi:  työväenmuseo, vastuumuseo
Osoite:  Väinö Linnan aukio 8, 33210 Tampere  
Sijainti:  Väinö Linnan aukio 8 Finlayson, Tampere
Perustettu:  1993 
Ylläpitäjä:  Työväen museoyhdistys ja Tampereen kaupunki (kiinteistöt) 
Johtaja:  Kalle Kallio 
Kotisivut:  werstas.fi
Koordinaatit:  61°30′05″N, 23°45′34″E
 fiTyöväenmuseo Werstas 
      
Vuosina 2017–2021 Werstaalla oli esillä näyttely Vapauden museo, joka tarkasteli suomalaista yhteiskuntaa ja Suomen itsenäisyyden aikaa vapauden ja hyvinvoinnin kannalta.
Työväenmuseo Werstas on valtakunnallinen vastuumuseo, joka sijaitsee Tampereella. Museo on erikoistunut sosiaalihistorian sekä työn ja työväestön historian tallentamiseen, tutkimiseen ja esittelyyn. Vuodesta 2012 lähtien Werstaan yhteydessä on toiminut myös Kuurojen museo, joka aiemmin sijaitsi Helsingissä. Vuoden 2014 alusta alkaen Työväenmuseo Werstas on hallinnoinut myös Tampereen työväentalossa toimivaa Lenin-museota.
Työväenmuseo Werstas on Tampereen toiseksi suurin museo ja Suomen laajin pääsymaksuton museokohde.
Museorakennus

Werstaan toimitilat sijoittuvat Finlaysonin suojeltuihin tehdasrakennuksiin TR6, TR6a ja TR19, jotka ovat rakennustaiteellisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaita. Museon sisääntuloaula on tehty entiseen lankavärjäämöön.
Pysyvät näyttelyt

Werstaan päänäyttely Yhteisvoimin käsittelee Suomen yhteiskunnallista kehitystä 1800-luvulta nykypäivään. Näyttelyssä pääsee tutustumaan muun muassa museokirjapainoon, työväen säästöpankkiin, työväentaloon ja terveyskeskukseen.
Höyrykonemuseon pysyvässä näyttelyssä on esillä suurin Suomessa käytetty höyrykone. Sulzer-jättiläiskone on otettu käyttöön vuonna 1900, ja se on toiminut Finlaysonin tehtaan voimanlähteenä. Kone sijaitsee alkuperäisellä paikallaan. Höyrykonemuseo on ollut aiemmin Finlaysonin tehtaan yksityisenä museona.
Kesäkuussa 2021 avattu Teollisuusmuseo on Werstaan ja Museokeskus Vapriikin yhteistyönä toteuttama näyttely, joka esittelee tamperelaisen teollisuuden kaksisataavuotista historiaa. Näyttelyyn on hankittu tietoa muun muassa Wikidata-verkkoprojektin avulla.
Historia

Työväenkulttuurin tallentamiseen erikoistuneen museon perustamisesta keskusteltiin Suomessa 1980-luvun alusta lähtien. Tavoitteen saavuttamiseksi perustettiin Työväen keskusmuseoyhdistys vuonna 1988. Yhdistys alkoi kartuttaa tulevan museon kokoelmia. Tulevan museon kokoelmiin sulautettiin useita jo olemassa olevia museoita ja kokoelmia, kuten Osuuskauppamuseo, Työväenaatteen museo, STS-pankkimuseo ja Kivistön torpparimuseo.
Työväen keskusmuseo perustettiin vuonna 1993. Museo toimi ensimmäiset vuodet Finlaysonin tehdasalueen rakennuksessa TR57. Muutto TR6:een vuonna 2001 antoi museolle uuden nimen Työväen keskusmuseo Werstas. Vuonna 2007 nimi lyhennettiin muotoon Työväenmuseo Werstas.
Museon kävijäennätys on vuodelta 2019, jolloin siellä vieraili yli 51 000 kävijää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Työväenmuseo Werstas Wikimedia Commonsissa
Työväenmuseo Werstaan kotisivut
VirtualTampere: Virtuaalivierailu Werstaalle
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Alvar Aalto -museo
Arkkitehtuurimuseo
Designmuseo
Forum Marinum
Ilmailumuseo
Käsityön museo
Lasimuseo
Lusto
Mobilia
Rautatiemuseo
Sarka
Siida
Teatterimuseo
Tekniikan museo
Työväenmuseo Werstas
Urheilumuseo
Valokuvataiteen museo
Valhalla

Valhalla, jota vartioi portilla Heimdall, on kuvattu tässä 1600-luvun islantilaisessa käsikirjoituksessa keskiajan kaupunkeja muistuttavaksi.
Valhalla (muinaisnorjaksi Valhöll, 'kaatuneiden soturien sali') on sankarivainajien asuinsija skandinaavisessa mytologiassa. Se on viikinkien ­jumalten kuninkaan, kuoleman jumalan ja Valhallan isännän Odinin sali, jonne valkyriat toivat urhoollisesti kuolleet soturit ja muut Odinin suosikit nauttimaan syömingeistä ja juomingeista. Muut vainajat päätyivät Helheimiin. Kaikki viikingit varallisuuteen kat­somatta toivoivat pääsevänsä ­Valhallaan, jotta he voisivat taistella ragnarökissä, eli maailmanlopun edellä käytävässä suurtessa taistelussa.
Odin valitsi Valhallaan ensin puolet sotureista, kun taas toisen puolikkaan valitseminen kuului erään myyttiversion mukaan Freijalle. Valhallan sotureita kutsuttiin nimellä einherjar. He taistelivat keskenään päivittäin mutta heräsivät joka ilta uudestaan eloon jatkaakseen syöminkejä ja taisteluita. Päivisin Valhallan soturit harjoittelivat ragnarökiä varten. Joka aamu he pukivat ylleen kypärän ja rengas­paidan ja tarttuivat aseisiinsa. Sitten he marssivat Valhallan muurien ulkopuolella sijaitsevalle tasangolle taistelemaan. Kun soturi kaatui taistelussa, Odinin naispuoliset soturit, valkyriat, virvoittivat hänet taas eloon. Illan tullen uupuneet soturit palasivat Valhallaan, missä he saivat syödäkseen mielin määrin Odinin Särimner-villisian lihaa. Valhallan kokki Andrimner teurasti joka päivä ruuaksi Särimner-villisian Valhallan sotureille. Samoin he saivat  juodakseen Heidrun-vuohesta lypsettyä simaa. Vuohi eli Valhallan katolla syöden Yggdrasil-maailmanpuun lehviä. Sen utareista suihkusi jatkuvasti vahvaa simaa suureen astiaan.
Valhallassa sanottiin olevan 540 ovea ja yhtä monta salia, ja sen katot oli päällystetty kultaisilla kilvillä ja pylväät keihäillä ja tuolit rintapanssareilla. Ragnarökin koittaessa jokaisesta ovesta mahtuu marssimaan rivissä 800 soturia taistelemaan Odinin rinnalla.
Soturin matka Valhallaan

Viikinkisoturit eivät niinkään piitanneet siitä, kuka voitti tai jäi henkiin, vaan heille tärkeintä oli osoittaa urheutta, sillä kunniakas kuolema taistelussa takasi heille tien Valhallaan. Monista taisteluista hengissä selvinneitä ikääntyneitä viikinkejä jäytikin jatkuva pelko siitä, etteivät he pääsisikään Valhallaan Odinin luo. Vanhuuteen tai sairauteen kuolleiden ­soturien ei uskottu pääsevän Valhallaan.
Skandinaavisessa mytologiassa ajateltiin, että kun Odin löytää taistelu­tantereelta soturin, joka ansaitsee päästä Valhallaan, hän lähettää naissoturinsa valkyriat noutamaan tätä. Tämän jälkeen valkyriat kantavat kuolleen soturin ratsu­jensa selässä ilmojen halki, Bifrost-sateen­kaarisillan ylitse ja perille Valhallaan. Siellä Odin herättää soturin henkiin ja nimittää hänet einherjeriksi eli jumalten sotajoukon jäse­neksi. ­Maail­­man­­lopun eli ragnarökin koittaessa soturi taistelee Odin joukoissa Fenris-sutta ja jättiläisiä vastaan. Tätä odottaessa soturit juhlivat iltaisin ja harjoittelevat päivisin.
Nimen alkuperä

Valhalla-nimi sisältää muinaisenglannista omaksutun 'salia' tarkoittavan lainasanan. Nimen otaksutaan syntyneen Englannin skandinaavisissa siirtokunnissa 900-luvulla. Uskomukset soturien paratiisista ja Odinin salista kuitenkin lienevät vanhempaa perua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valhalla Wikimedia Commonsissa
Uppolammi

| Uppolammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°09′20″N, 24°35′20″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Hauhon alue (35.77)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  35.772.1.007
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  85,2 m  
Rantaviiva:  0,983 km  
Pinta-ala:  2,677 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiUppolammi 
Uppolammi  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,7 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Hauhon alueella (35.77), jonka Hauhonselän alueeseen (35.772) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 85,2 metriä mpy.
Uuden aallon lauluja

| Uuden aallon lauluja Asa |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 A-puoli: 13:31
 B-puoli: 12:55
 Formaatti: Vinyyli
 Tuottaja(t): DJ Polarsoul
 Tyylilaji: Hip hop
 Kesto: 26.25
 Levy-yhtiö: Roihis Musica
Asan muut julkaisut
| Uni näkee unta meistä 2019 | Uuden aallon lauluja 2020 | Siemeniä 2021 |
Uuden aallon lauluja on suomalaisen rap-artisti Asan kahdeksas studioalbumi. Sen on tuottanut DJ Polarsoul. Albumi julkaistiin 19. huhtikuuta 2020, ja sillä vierailevat Elastinen, Kube sekä Raipati.
Kappaleet > A-puoli

Kaikki muuttuu jo – 3.45
Pappa-Frank – 2.14
Oon taas lippatukka – 3.46
Kaikki räppää – 3.47
Kappaleet > B-puoli

Reilu – 3.39
Leso – 2.56
Kauan juhlat voi kestää? – 3.08
Rauhaa – 3.12
Arvostelut

Soundi:
Videoulostulo

Videoulostulo on liitäntä laitteessa. Sen kautta voidaan toistaa laitteen syöttämää kuvaa.
Tunnettuja liitäntästandardeja ovat:
S-Video
HDMI (tukee myös ääntä)
Scart
DVI
VGA
Vidgren

Vidgren tai Vidgrén on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aaro Vidgren (s. 1997), suomalainen jääkiekkohyökkääjä
Einari Vidgrén (1943–2010), teollisuusneuvos ja Ponssen perustaja
Juha Vidgrén (s. 1970), teollisuusjohtaja
Simo Vidgren (s. 1983), suomalainen jääkiekkohyökkääjä
Tony Vidgren (s. 1990), suomalainen jääkiekkopuolustaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Turcat-Méry

| Turcat-Méry |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Merkin kotimaa:  Marseille, Ranska
Valmistaja:  Turcat-Méry & Cie
Valmistusvuodet:  1899 – 1929
Turcat-Méry 1906
Turcat-Méry model MJ Boulogne 1913
Turcat-Méry oli ranskalainen, vuosina 1899 – 1929 valmistettu automerkki. Yhtiön tunnuksena oli La voiture des connaisseurs, suomeksi Asiantuntijoiden ajoneuvo.
Historia

Turcat-Méry -autojen valmistus sai alkunsa, kun marseillelainen Alphonse Méry osti vuonna 1895 sekä Panhard- & Levassor että Peugeot -ajoneuvot. Hänen nuorempi veljensä Simon Méry ja lankonsa Léon Turcat, molemmat insinöörejä, käyttivät näitä ajoneuvoja omien suunnitelmiensa mukaisten autojen perustana. Heidän tekemiinsä parannuksiin kuului omaa suunnittelua ollut 2,6-litrainen, sähköisellä sytytyksellä varustettu nelisylinterinen moottori, jossa oli jäähdyttimet molemmissa päissä, viisi vaihdetta eteenpäin ja kaksi taakse.
Vuonna 1899 Léon Turcat ja Simon Méry perustivat ajoneuvojen valmistusta varten Société des Ateliers de Constructions d'Automobiles Turcat, Méry et Cie -nimisen yhtiön. Yhtiö teki yhteistyötä elsassilaisen De Dietrichin teollisuussuvun edustajan, paroni Adrien de Turckheimin perustaman autotehtaan kanssa, joka valmisti De Dietrich -autoja Turcat-Méryn lisenssillä vuosina 1902 – 1905. Side De Dietrichiä seuranneen Lorraine-Dietrich -merkin kanssa pysyi vahvana aina I maailmansodan puhkeamiseen, vuonna 1914, saakka.
Ensimmäinen maailmansota lopetti yhtiön hyvässä vedossa olleen liiketoiminnan. Kuten monet yritykset, tehdas lopetti normaalin tuotantonsa ja siirtyi sotatarviketuotantoon. I maailmansodan päätyttyä yhtiö oli samassa tilanteessa kuin muut entiset ajoneuvovalmistajat. Sotatuotannon jäljiltä yhtiön palkkalistoilla oli paljon työvoimaa, uusien automallien kehitystä ei ollut tehty vuosiin, tuotantolinjojen ajantasaistaminen vaati runsaasti pääomaa ja inflaation takia autojen myynti oli alamaissa.
Vuonna 1920 yhtiö oli jälleen siinä tilassa, että se pystyi esittelemään uuden mallin. Tämä oli kuitenkin vaatinut suuria velanottoja ja herrat Turcat ja Méry olivat lisäksi sijoittaneet yhtiöön kaiken henkilökohtaisen omaisuutensa. Vuonna 1921 suurimmat velkojat ottivat yhtiön haltuunsa ja siitä tuli nimeltään  Automobiles Turcat-Méry SA. Yhtiön perustajista ja aiemmista johtajista Léon Turcat'sta ja Simon Méry'sta tulee yhtiön palkkalistoilla olevia alempia johtajia ja pääomistajana ollut marseillelainen pankki nimittää yhtiön johtoon Louis Mouren -nimisen henkilön.
Mouren muokkasi yhtiön toimintaa mm. siirtymällä omasta suunnittelusta ja tuotannosta ulkopuolisten valmistajien moottoreiden käyttöön, mutta yhtiötä ei saatu voitolliseksi ja se lopetti ajoneuvojen valmistuksen vuonna 1928. Yhtiö jatkoi varaosien, huoltopalveluiden ja varastoon jääneiden tuotteiden kauppaa vuoteen 1933 saakka.
Tuotanto

Vuonna 1899 valmistui yhtiön ensimmäinen auto, iskutilavuudeltaan 2600 cm³:n nelisylinterisellä moottorilla varustettu malli. Vuoden 1901 nelisylinterinen 16/20 HP -tuotantomalli, jossa käytettiin saksalaisen keksijän Robert Boschin sytytyslaitteistoa, kykeni saavuttamaan 80 km/h:n nopeuden. Vuonna 1907 markkinoille tuotiin ensimmäinen kuusisylinterinen, 10 200 cm³:n iskutilavuudella ollut malli. Ennen I maailmansotaa yhtiö toi markkinoille useita erikokoisia, nelisylinterisiä malleja, joiden iskutilavuutena oli 2600-, 3307, 4100-, 4700- tai 6300 cm³.
Vuoden 1918 jälkeen siirryttiin pienempien moottoreiden tuotantoon. Ensimmäisenä esiteltiin ennen sotaa suunniteltu ajoneuvomalli, joka oli varustettu 2977 cm³:n nelisylinterisellä, L-kantisella sivuventtiilimoottorilla. Vuonna 1923 tarjontaa täydennettiin huippumodernilla 2848 cm³:n nelisylinterisellä OHC-kansiventtiilimoottorilla varustetulla mallilla. Tätä seurasi samankaltainen, iskutilavuudeltaan 2388 cm³ ollut versio.
Louis Mourenin noustua yhtiön johtoon vuonna 1926, Turcat-Méry siirtyi käyttämään muiden valmistajien moottoreita. Valittavissa oli CIME:n 1200 cm³- ja S.C.A.P.:n 1614 cm³:n iskutilavuudella olleet nelisylinteriset moottorit. Vuonna 1927 valikoimaa täydennettiin CIME:n 1215 cm³:n kuusisylinterisellä sivuventtiilimoottorilla ja S.C.A.P.:n 2340 cm³:n OHV-rivikahdeksikolla varustetuilla malleilla.
Eräs ajoneuvojen valmistuksen historian erikoisuuksista oli kolmeakselinen malli, jossa etu- ja taka-akseli olivat ohjaavat ja keskimmäinen oli vetävä. Eräs tämän omintakeisen auton hankkineista oli Egyptin kediivi. Kenties kaikkein loisteliain ja erikoisin versio valmistettiin vuonna 1908 paroni Hermann von Eckardsteinin  tilauksesta. Tilaamallaan Turcat-Mérylla hän halusi lyödä laudalta kreivi Boni de Castellanen Panhard Pullman Limousine de Voyage -auton. Turcat-Méryn kolmeakselisen alustan päälle valmistettiin "postivaunu"-tyyppinen kori, jonka kalusteet toimitti lontoolainen Maple & Company . Vaunun peräosassa oli täydellisesti varustettu keittiö, jossa chef pystyi loihtimaan gourmet-aterioita myös auton ollessa liikkeellä.
Tuotanto > Lentokoneet

Turcat-Méry toimitti moottorit insinöörien Antoine Odier ja Raoul Vendôme perustamalle yhtiölle, joka valmisti Odier-Vendôme -kaksitasokoneita. Lentokoneita valmistettiin oheisen kuvan tekstin mukaan myös nimellä Turcat-Méry-Rougier.
Autourheilu

Toukokuussa 1903 pariisilainen kilpa-ajaja Henri Rougier osallistui 45 hevosvoimaisella Turcat-Mérylla Pariisi-Madrid -autokilpailuun. Tämä dramaattiset piirteet saanut kilpailu keskeytettiin ja tulokset julistettiin sen mukaisesti, missä järjestyksessä kilpailijat saavuttivat Bordeaux'n kaupungin. Rougier oli raskaimman painoluokan yhdeksäs ja yleiskilpailun yhdestoista.
Rougier osallistui 45 HP Turcat-Mérylla Saksassa 17. kesäkuuta 1904 ajettuun Gordon Bennett Cup -kilpailuun. Keisari Wilhelm II oli määrännyt kisan lähtöpaikaksi Taunus-vuoristossa sijaitsevan Homburgin (Bad Homburg vor der Höhe) kaupungin. Rougier käytti 564 kilometriä pitkän kilpailun suorittamiseen 6 tuntia, 46 minuuttia ja 31 sekuntia, sijoittuen kolmanneksi.
Vuoden 1911 tammikuussa 23 autoa 11:stä eri pisteestä ympäri Eurooppaa lähti kohden Monacoa. Rougier kuului yhdeksän Pariisista 1020 km:n matkalle lähteneen auton joukkoon. Ensimmäisen Monte Carlo -rallin voittajaksi julistettiin 25 HP Turcat-Mérylla ajanut Henri Rougier.
Vuonna 1921 Rougier saavutti Turcat-Mérylla 2. sijan Korsikalla ajetussa Circuit de Corse -kilpailussa, ennen kolmea muuta Turcat-Méry -kilpa-autoa.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Henri Rougier ja hänen voitokas 25 HP Turcat-Méry -autonsa, ennen ensimmäistä Monte Carlo -rallia.
Vapaaherran elämää

| Vapaaherran elämää Ultra Bra |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Master Recording
 Julkaistu: 1996
 Tuottaja(t): Pekka Aarnio ja Kerkko Koskinen
 Tyylilaji: pop, laulelma
 Levy-yhtiö: Johanna Kustannus
Listasijoitukset
  11. (albumilista)    9. (fyysinen albumilista)
Ultra Bran muut julkaisut
| Houkutusten kiihottava maku 1995 | Vapaaherran elämää 1996 | Kroketti 1997 |
Vapaaherran elämää on Ultra Bran ensimmäinen pitkäsoitto. Albumi oli Suomen virallisella listalla yhteensä seitsemän viikkoa, korkeimmillaan sijalla 11. Se on myös Ultra Bran ainoa albumi, josta on julkaistu C-kasettiversio. Sen A-puolella ovat kappaleet 1-7 ja B-puolella kappaleet 8-14.
Kappaleet

Nainen, joka elää vapaaherran elämää – 3.03 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Naispaholainen – 3.51 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Säkeitä Erwin Rommelille – 3.25 (säv. Kerkko Koskinen, san. Janne Saarikivi)
Ken Saro-Wiwa on kuollut – 2.13 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Pikku kissa – 3.06 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Kahdeksanvuotiaana – 3.47 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Moskova – 2.49 (säv. Kerkko Koskinen, san. Janne Saarikivi)
Helsinki – 3.05 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Entäs nyt? – 3.30 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anna Ahmatova (suom. Pentti Saaritsa))
Sankaritar – 3.41 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Tel Aviv, Tel Aviv – 3.45 (säv. Kerkko Koskinen, san. Juhana Rossi)
Kuka haluaa – 2.06 (säv. Antti Lehtinen, san. Pekka Lahdenmäki)
Veturi, taksi, valtamerilaiva – 2.29 (säv. Kerkko Koskinen, san. Pekka Lahdenmäki)
Laulu asioista – 3.17 (säv. Kerkko Koskinen, san. Janne Saarikivi)
Kappaleet 1, 3, 6, 8–10, 13 ja 14 on sovittanut Kerkko Koskinen, kappaleet 2, 4, 5, 7 ja 11 Koskinen, Antti Lehtinen, Joel Melasniemi ja Tommi Saarikivi sekä kappaleen 12 Koskinen ja Lehtinen.
Kokoonpano

| --- | --- |
 Terhi Kokkonen, laulu  Vuokko Hovatta, laulu  Anna Tulusto, laulu  Arto Talme, laulu  Olli Virtaperko, laulu  Joel Melasniemi, kitara  Tommi Saarikivi, basso  Kerkko Koskinen, piano, laulu  Kari Pelttari, trumpetti, pikkolo, flyygelitorvi  Marko Portin, tenorisaksofoni, bassoklarinetti  Ilmari Pohjola, pasuuna  Jan Pethman, lyömäsoittimet  Antti Lehtinen, rummut, patarumpu Vierailijat Niko Kokko, bassopasuuna (1–3, 5, 6, 8, 9, 11–14)  Mikko Koponen, trumpetti (3, 6, 11, 14)  Timo Lassy, huilu (2, 3, 9), alttosaksofoni (1, 6, 11)  Mikko Karjalainen, trumpetti (1, 2), flyygelitorvi (9)  Janne Murto, huilu (2, 3)  Saija Lahtinen, harppu (14) :  Jouset kappaleissa 3, 6, 11, 13 ja 14 Pasi Heikkilä, viulu  Villeveikko Honkkila, viulu  Jussi Jaatinen, viulu  Babe Kokkonen, viulu  Elli Palovaara, viulu  Marja Sinbel, viulu  Maarit Holkko, alttoviulu  Joona Nissinen, alttoviulu  Sasha Mäkilä, sello  Olli Virtaperko, sello Kuoro kappaleessa 14  Ultra Bra, Agit-prop, Jussi Chydenius, Anni Eerikäinen, Kristiina Halkola, Samuli Harjunpää, Maarit Holkko, Virpi Moskari, Laura Mäkelä, Sasha Mäkilä, Samuli Mäkisalo, Juha Partanen, Petriikka Pohjanheimo, Ville Putro, Jukka Puurula, Katja Pätiälä, Ilona Rinne, Johanna Rusama, Jesse S., Timo S., Tuuli Saksala, Peppe Träskman ja Miira Tuominen
Vapaakappaleoikeus

Vapaakappaleoikeus on joillekin kirjastoille lain mukaan kuuluva oikeus saada kappale jokaisesta jossakin maassa painetusta julkaisusta, kuten kirjoista sekä sanoma- ja aikakauslehdistä. Lisäksi vapaakappaleoikeuteen sisältyy oikeus hakea ja tallentaa verkkoaineistoja. Lain tarkoituksena on kulttuuriperinnön säilyttäminen sekä julkaisujen saattaminen tutkimuksen käyttöön.
Vapaakappaleoikeus Suomessa

Vapaakappalekirjastoja ovat Suomessa lain kulttuuriaineistojen tallettamisesta ja säilyttämisestä mukaiset kirjastot. Vapaakappalekirjastoissa 
säilytetään lain perusteella saatuja kappaleita kirjoista, lehdistä ja muista painotuotteista sekä musiikista ja muista tallenteista. Vapaakappaleina tallennetut elektroniset julkaisut kuten e-kirjat, e-lehdet, verkkomusiikki sekä suomalaiset verkkosivustot ovat myös käytettävissä vapaakappalekirjastoissa.
Suomessa täydellinen tai osittainen vapaakappaleoikeus on seuraavilla kirjastoilla:
Kansalliskirjasto (aiemmin Helsingin yliopiston kirjasto). Täydellinen vapaakappaleoikeus vuodesta 1829 lähtien. Kansallinen vapaakappaleiden arkistokokoelma.
Turun yliopiston kirjasto. Lähes täydellinen vapaakappaleoikeus vuodesta 1919 lähtien.
Åbo Akademin kirjasto. Lähes täydellinen vapaakappaleoikeus vuodesta 1919 lähtien.
Jyväskylän yliopiston kirjasto. Vuosina 1919–1980 vapaakappaleoikeus eräin rajoituksin. Vuodesta 1981 lähtien lähes täydellinen vapaakappaleoikeus.
Eduskunnan kirjasto. Vapaakappalekirjastona 1919–2007.
Oulun yliopiston kirjasto. Vuosina 1960–1980 osittainen vapaakappaleoikeus aineistoon, jota Eduskunnan kirjasto ei valinnut. Vuodesta 1981 lähtien lähes täydellinen vapaakappaleoikeus.
Itä-Suomen yliopiston kirjasto (v. 2010 asti Joensuun yliopiston kirjasto): Vuosina 1981–2007 osittainen vapaakappaleoikeus aineistoon, jota Eduskunnan kirjasto ei valinnut kokoelmiinsa. Vuodesta 2008 lähtien Eduskunnan kirjaston vapaakappaleoikeus siirrettiin kokonaan silloisen Joensuun yliopiston kirjastolle.
Vapaakappaleoikeuden omaavat kirjastot saavat maksuttomat kappaleet kotimaisista painotuotteista, ääntä, kuvaa tai tekstiä sisältävistä tallenteista sekä verkkoaineistoista. Oikeus perustuu Lakiin kulttuuriaineistojen tallettamisesta ja säilyttämisestä (1433/2007), joka 1.1.2008 alkaen kumoaa aiemman Vapaakappalelain (420/1980) sekä sitä täydentäneen asetuksen (774/1980) samoin kuin Lain elokuvien arkistoinnista (576/84). Vapaakappaleiden määrä vaihtelee aineistosta riippuen kuudesta (mm. kirjat, aikakauslehdet) kahteen (mm. mainokset, luettelot ja esitteet) tai yhteen (mm. sanomalehdet ja av-aineisto).
Lain mukaan Kansalliskirjaston tehtävänä on ohjelmallisesti hakea ja tallentaa tietoverkoista yleisön saatavilla olevaa verkkoaineistoa. Haettavaan ja tallennettavaan verkkoaineistoon tulee sisällyttää edustavasti ja monipuolisesti tietoverkoissa eri aikoina yleisön saatavilla olevaa aineistoa.
Tallennetut verkkoaineistot ovat nykyisten vapaakappalekirjastojen lisäksi käytettävissä Eduskunnan kirjastossa sekä  Kansallisessa audiovisuaalisessa instituutissa (KAVI).
Aiheesta muualla

Valtion säädöstietopankki: Laki kulttuuriaineistojen tallettamisesta ja säilyttämisestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Vapaakappaletoimisto – Kansalliskirjasto
Pirkko Audejev-Ojanen Jyväskylän yliopiston kirjastosta kertoo vapaakappaleista Kirjastokaista-video
Venäjän jääpallon mestaruussarja

| Vysšaja liga |
| --- | --- |
Laji:  Jääpallo
Maa(t):  Venäjä, Kazakstan
Hallitseva mestari:  Sayans Abakan
Sarjataso:  2
Ylempi taso:  Superliiga
Sivusto:  www.rusbandy.ru
Venäjän jääpallon mestaruussarja eli Vysšaja liga (Высшая лига, suom. korkein liiga) on Venäjän jääpallon toiseksi korkein sarjataso. Vuoteen 2011 asti Vysšaja liga-nimitystä käytettiin korkeimmasta sarjatasosta, toiseksi korkeimman sarjatason ollessa Pervaja liga (Первая лига, suom. Ykkösliiga).
Sarjajärjestelmä

Sarjan joukkueet on jaettu maantieteellisesti neljään eri lohkoon. Lohkojen 1-2 parasta selviytyvät loppusarjaan, jonka voittaja on liigan mestari. Liigasta on mahdollisuus nousta ylemmälle sarjatasolle. Kakkosjoukkueilla ei nousumahdollisuutta ole.
Vesa-Pekka Pihlavisto

Vesa-Pekka Pihlavisto (s. 15. huhtikuuta 1965 Helsinki) on suomalainen yleisurheilija, jonka päämatka oli 400 metrin aitajuoksu. Hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja ja häntä valmensivat Kurt Eriksson ja Seppo Haavisto.
Pihlavisto voitti 400 metrin aitajuoksun Suomen mestaruuden kaikkiaan kuusi kertaa. Hän osallistui Stuttgartin MM-kilpailuihin 1993 sekä Splitin 1990 ja Helsingin 1994 EM-kilpailuihin pudoten kuitenkin joka kerta alkuerissä. Pihlavisto juoksi 26. heinäkuuta 1994 oman ennätyksensä ja tuolloisen Suomen ennätyksen 49,69.
Henkilökohtaiset SM-mitalit

Ulkoradat
400 metrin aitajuoksu
Kultaa 1987 51,34, 1990 51,00, 1991 50,73, 1993 50,19, 1994 49,75, 1996 50,84
Hopeaa 1988 51,28, 1989 53,06, 1992 51,29, 1995 51,40
Pronssia 1997 51,81
Sisäradat
300 metrin aitajuoksu
Kultaa 1989 37,28
Hopeaa 1996 37,02
Pronssia 1993 36,21