stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hirveä Henri
Ääninäyttelijät ja keskeiset hahmot > Muita hahmoja

Pikkusievä-Paula (Prissy Polly): Henrin serkku, joka esiintyy ensi kerran omissa häissään, jaksossa "Henri häissä". Henri onnistui lopulta pilaamaan häät.
Puklu-Pirjo (Vomiting Vera): Pikkusievän Paulan vauva, joka oksentelee jatkuvasti.
Arka Anneli (Nasty Nicola): Oli hetken Henrin paras ystävä, mutta manipuloi häntä ja saattoi vaikeuksiin. Lopulta hänet erotettiin koulusta. Ensiesiintyminen jaksossa "Hirveä Henri telttalomalla".
Leikkisä Lasse (Jolly Josh): Yliaktiivinen poika, joka riehuu ja melskaa aina kaikkialla.
Laiska-Linda (Lazy Linda): Ei puhu paljon ja on aina erittäin väsynyt, hänet nähdään usein nukahtaneena tunnilla.
Lima-Lilli (Lisping Lily): Nikon pikkusisko, joka on ihastunut Henriin mutta joka ei osaa lausua tämän nimeä oikein. Hänen nenästään ja suustaan valuu usein kuolaa ja räkää, minkä takia hän suorastaan iljettää Henriä.
Niko (New Nick): Outo ja ilmaiseva poika, jonka koko perhekin on teatraalinen ja hyvin äänekäs. Kukaan ei näin ollen viihdy hänen kotonaan.
Upea Ulla (Gorgeous Gurinder) Tumma ja kaunis tyttö. Pitää ulkonäöstään huolta.
Laulava Leila (Singing Soraya) Luokan musikaalisin oppilas, pitää laulamisesta ja soittamisesta.
Neiti Sinikka (Mrs Oddbod): Koulun rehtori. Rauhallisempi kuin Petola, mutta pitää yhtä lailla Henriä hankalana oppilaana.
Hamppu (Fang): Henrin hamsteri.
Kerttu: Keittiötäti, joka syö pakonomaisesti herkkuja. Hänet nähtiin ensimmäistä kertaa jaksossa "Hirveä Henri ja keittiöhirmu".
Pupu (Bunny): Pekan pehmojänis.
Pörrö (Fluffy): Pekan kissa.
Raivo-Rebecca (Rabid Rebecca): Yksi kovimmista teineistä. Ensiesiintyminen jaksossa "Hirveä Henri ja karmea lapsenvahti". Hänen heikkoutensa ovat hämähäkit, ja hän röhkii puhuessaan.
Silmäpuoli (Mr. Kill): Henrin pehmonalle.
Takakiduskotilot

| Takakiduskotilot |
| --- | --- |
 Hermissenda crassicornis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Heterobranchia
Osaluokka::  Takakiduskotilot Opisthobranchia  Milne-Edwards, 1848
Lahkot
 Merijänikset Aplysiomorpha  Cephalaspidea  Siipijalkaiset Gymnosomata  Vapaakiduskotilot Nudibranchia  Nudipleura  Pleurobranchomorpha  Pussikielikotilot Sacoglossa  Siipikiduskotilot Thecosomata  Umbraculida 
Katso myös
   Takakiduskotilot Wikispeciesissä   Takakiduskotilot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Takakiduskotilot (Opisthobranchia) on aiemmin käytössä ollut meressä elävien kotiloiden osaluokka. Niiden yhteinen anatominen piirre on kidusten sijaitseminen sydämen takana, tyypillisesti keskiviivan oikealla puolella.
Useimmat takakiduskotilot ovat kuorettomia, ja niitä kutsutaan merietanoiksi.  Jos kalkkikuori on, se on yleensä surkastunut ja osittain tai kokonaan pehmytkudoksen sisällä. Monilta lajeilta puuttuu ruumiinontelo, ja joiltakin myös kidukset - tällaiset lajit hengittävät suoraan ihonsa läpi.
Suomessa Itämeren rantavesissä elää kolme takakiduskotiloihin kuuluvaa merietanalajia, ruskomerietana (Alderia modesta), liuskamerietana (Tenellia adspersa) ja sukkulamerietana (Limapontia capitata).
Taivallahden sotilashautausmaa

Taivallahden sotilashautausmaan säilyneitä hautakiviä, keskellä yhteisenä muistokivenä toimiva punagraniittinen obeliski.
Taivallahden sotilashautausmaa eli Töölön sotilassairaalan hautausmaa oli Helsingin Etu-Töölössä vuosina 1826–1918 toiminut Venäjän keisarillisen armeijan sotilashautausmaa. Se sijaitsi nykyisen Eteläisen Hesperiankadun loppupään ympäröimällä alueella Taivallahden rannalla. Alue on nykyään pääosin puistona, joka rajoittuu Eteläiseen Hesperiankatuun, Hietakannaksentiehen, Helsingin juutalaiseen hautausmaahan ja Hiekkarannantiehen. Myös nykyinen Pyhän Nikolauksen seurakunnan hautausmaa sijaitsee Taivallahden sotilashautausmaan entisellä alueella.
Hautausmaan historia

Viaporin linnoituksessa ja Helsingin kasarmeissa palvellut venäläinen sotaväki käytti hautausmaanaan vuodesta 1809 aluksi Bulevardin varrella nykyisen korttelin nro 71 alueella ollutta laidunmaata, mutta kun tämä paikka todettiin kyseiseen tarkoitukseen soveltumattomaksi, uusi alue osoitettiin vuonna 1815 Lapinlahdesta. Siitä kehittyi nykyinen Helsingin ortodoksinen hautausmaa, joka luovutettiin vuonna 1831 neljä vuotta aiemmin toimintansa aloittaneelle Helsingin ortodoksiselle seurakunnalle.
Vuonna 1826 Taivallahdesta osoitettiin 5 500 neliömetrin alue lähellä toimineen Töölön sotilassairaalan hautausmaaksi. Sinne alettiin haudata myös pääosa Viaporin vainajista, varsinkin sen jälkeen, kun Viaporin oma merisotilassairaala lakkautettiin ja potilaat siirtyivät kaupungin venäläiseen sotilassairaalaan. Kun tila ortodoksisella hautausmaalla alkoi käydä ahtaaksi, Suomen kenraalikuvernööri määräsi vuonna 1875 ortodoksisen seurakunnan toiveiden mukaisesti, että Helsingin venäläisten varuskuntien miehistö ja aliupseerit haudattaisiin vastaisuudessa kaikki Taivallahteen. Upseerit haudattiin edelleen ortodoksiselle hautausmaalle. Koska myös Taivallahden hautausmaa oli käymässä liian pieneksi, sitä päätettiin samassa yhteydessä laajentaa noin 7 000 neliömetrillä. Laajennusosa otettiin käyttöön vuonna 1879. Myöhemmin aluetta laajennettiin vielä lisää, niin että vuonna 1885 se käsitti 20 780 neliömetriä.
1900-luvun alussa Taivallahden hautausmaa ajautui puutteellisen hoidon vuoksi huonoon kuntoon. Ensimmäisen maailmansodan aikana sinne perustettiin oma hautalohko rintamalla haavoittuneille ja Helsingin sotasairaaloissa sittemmin kuolleille sotilaille.
Venäläinen sotaväki poistui Helsingistä Suomen itsenäistymisen jälkeen ja lakkasi käyttämästä hautausmaata vuonna 1918. Helsingin kaupunki oli luovuttanut alueita hautausmaiksi korvauksettomalla käyttöoikeudella rajattomaksi ajaksi sillä edellytyksellä, että niitä käytettäisiin alkuperäiseen tarkoitukseensa. Koska Taivallahden sotilashautausmaan kohdalla tämän ehdon ei katsottu enää täyttyvän, alue palautettiin kaupungille vuonna 1927. Hautaaminen sinne kiellettiin vuonna 1930.
Taivallahden sotilashautausmaalle haudattiin sen toiminnan aikana arviolta noin 5 000 sotilasta. Joukossa oli ortodoksien ohella myös muihin kirkkokuntiin kuuluneita, jotka edustivat Venäjän keisarikunnan eri kansallisuuksia. Vain juutalaiset ja muslimit haudattiin omille hautausmailleen. Helsingin juutalainen hautausmaa perustettiin vuonna 1896 aivan venäläisen sotilashautausmaan viereen.
Alueen myöhemmät vaiheet ja säilyneet hautakivet

Pyhän Nikolauksen seurakunnan vuonna 1938 valmistunut Pyhän Nikolauksen kirkko ja sen ympärille samaan aikaan perustettu pieni hautausmaa sijaitsevat entisen Taivallahden sotilashautausmaan alueella. Osa sotilashautausmaan alueesta jäi vuonna 1948 rakennettujen Taivallahden tenniskenttien alle. Vuonna 2001 pääosa kentistä korvattiin paikalle rakennetulla tennishallilla.
Vuonna 1992 Helsingin kaupungin rakennusvirasto ja Helsingin kaupunginmuseo kunnostivat loput alueesta puistoksi. Kunnostus tehtiin maaherra Eva-Riitta Siitosen käskystä ja sen suunnitteli arkkitehti Sakari Siitonen. Säilyneet hautakivet ja muistomerkit huollettiin ja niiden perustukset uusittiin. Kaatuneet ja paikaltaan siirtyneet kivet siirrettiin muiden luo, mutta pääosa hautakivistä pysyi alkuperäisillä paikoillaan. Sotilashautojen hautakivet muodostavat nyt kaksi ryhmää, joista Hietakannaksentien lähellä olevassa ryhmässä on 20 hautakiveä ja lännempänä olevassa toisessa ryhmässä seitsemän. Lisäksi isomman ryhmän keskelle pystytettiin muistokiveksi tenniskentän täyttömaan laidalta kaatuneena löytynyt punagraniittinen obeliskin muotoinen hautakivi, jossa ei ollut säilyneitä merkintöjä. Siihen kiinnitettiin laatta, jossa lukee ”Sotilashautausmaa 1826–1930 Militärbegravningsplats”.
Säilyneiden hautakivien joukossa on muistokivi läheisen Taivallahden ruutivaraston räjähdysonnettomuudessa 1900-luvun alussa tarkemmin tuntemattomana ajankohtana kuolleille yhdelletoista sotilaalle. Toiseen säilyneistä haudoista on haudattu neljä Venäjän armeijasta kotiutunutta puolalaista, jotka ammuttiin 12. huhtikuuta 1918 Helsingin valtauksen päivänä Tehtaankadulla lähellä Pyhän Henrikin katedraalia heidän liikkuessaan venäläisissä sotilasasuissa, vaikka he olivat Helsingissä vain läpikulkumatkalla ja aikeissa lähteä seuraavana päivänä laivalla Puolaan. Heidän muistokivessään lukee puolaksi ”Olkoon tämä vieras multa heille kepeä”. Yksi säilyneistä hautakivistä kuuluu vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen upseerisurmien yhteydessä Munkkiniemessä surmatulle venäläiselle alivänrikille.
Myös Pyhän Nikolauksen hautausmaalla on säilynyt yksi Taivallahden sotilashautausmaan alkuperäinen hautakivi, jonka kohdalle on haudattu vuoden 1906 Viaporin kapinan kukistamisen yhteydessä kuollut sotilas. Lisäksi hautausmaalla on Venäjän Helsingin-suurlähetystön tuella vuonna 2001 pystytetty pieni muistomerkki alueelle haudatuille Venäjän keisarillisen armeijan sotilaille. Sinne uudelleenhaudattiin vuonna 2002 50 vainajaa, joiden jäännökset tulivat esiin, kun entisen sotilashautausmaan alueella tehtiin rakennustöitä.
Sotilashautojen ohella Taivallahden sotilashautausmaan alueella, aivan juutalaisen hautausmaan muurin vierellä, on viisi hieman myöhemmältä ajalta olevaa hautaa, joista neljällä on säilynyt hautakivi. Hautakivissä mainitaan seitsemän vuosina 1922–1927 kuollutta henkilöä, jotka lienevät olleet siviilejä. Näiden vainajien mahdollista yhteyttä venäläisiin sotilaisiin ei tunneta.
Kirjallisuutta

Ortodoksisuutta eilen ja tänään. Helsingin ortodoksinen seurakunta 1827–2002 (toim. Petri Piiroinen ym.) (ISBN 951-95511-6-6)
Juhani Seppovaara: Elävä hiljaisuus Hietaniemen hautausmailla. Otava 2002 (ISBN 951-1-18024-X)
Sääksmäki

| Sääksmäki> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Valkeakoski |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°12′N, 024°04′E
Lääni:  Hämeen lääni
Kuntanumero:  788
Hallinnollinen keskus:  Huittula
Perustettu:  
Liitetty:  1973
– liitoskunnat:  Valkeakoski Sääksmäki
– syntynyt kunta:  Valkeakoski
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  215,8 km²
Väkiluku:  4 392   (31.12.1972)
– väestötiheys:  20,70 as./km²
Sääksmäki on Hämeen läänissä sijainnut entinen Suomen kunta ja vanha hämäläinen kirkkopitäjä. Se sijaitsee Valkeakoskesta kymmenisen kilometriä etelään. Ennen kuin Sääksmäen kunta liitettiin 1973 Valkeakoskeen, sen naapurikunnat olivat Kalvola, Lempäälä, Pälkäne, Toijala, Tyrväntö (sittemmin Hattula), Valkeakoski ja Viiala.
Sääksmäen sijainti Hämeen läänissä vuonna 1960
Sääksmäen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1954.
Maantiede

Entisen Sääksmäen kunnan alue sijaitsee Pirkanmaan maakunnan eteläosassa Vanajaveden molemmin puolin. Kunnan alue jakaantui kolmeen lohkoon, eteläiseen Saarioispuoleen, koilliseen Kirkonpuoleen ja Pohjois-Sääksmäkeen eli Rantooseen, joita erottavat toisistaan Vanajaveteen kuuluvat Vanajanselkä, Rauttunselkä ja Konhonselkä sekä koillisessa Mallasvesi. Eteläisin osa, Saarioispuoli, on suurimmaksi osaksi tasaista ja kattaa maisemallisesti laajoja peltoaukeita. Myös Pohjois-Sääksmäen alueella maaston korkeuserot ovat melko vähäisiä. Kirkonpuolen kautta kulkee harjujakso, jonka näyttävin osa on Rapolanharju. Harjujono on Hämeenlinnan Hattelmalanharjun jatko.
Vanajaveden ja Mallasveden lisäksi Sääksmäellä on vain vähän vesistöjä. Vanajaveteen laskevat eteläpuolelta Lontilanjoki ja Oikolanjoki, jälkimmäinen matalan ja ruohottuneen Saarioisjärven kautta.
Historia

Kiinteä asutus on saapunut viimeistään 400-luvulla Kokemäenjokilaaksosta. Vanajaveden rannalla sijaitseva Sääksmäki on Hämeen vanhimpia kirkkopitäjiä. Alueen kaikki peltoviljelyyn sopiva maa on otettu käyttöön jo merovingi- ja viikinkiajan kuluessa.
Kristillisen ajan alussa Sääksmäestä tuli yksi Hämeen emäseurakunnista, ja se mainitaan paavin bullassa vuodelta 1340. Paavi vahvisti tuolloin kirkonkirouksen kymmenystensä maksamisen laiminlyöneille sääksmäkeläisille. Sääksmäkeen ovat aikoinaan kuuluneet Pälkäne ja Akaa, jotka mainitaan jo 1405.
Sääksmäen kihlakunta kattoi keskiajalta aina 1800-luvun lopulle asti koko läntisen Hämeen; se ulottui etelän Somerolta kauas Päijänteen pohjoispuolelle saakka, muun muassa Keuruulle.
Pitäjän nykyiset kylät on perustettu jo keskiajalla. 1400-luvulta on peräisin kolme aateliskartanoa. Ensimmäisten vuonna 1539 laadittujen maakirjojen mukaan talonpoikaistaloja oli 209. Vanhimmat kirkolliset väestötaulut ovat vuodelta 1749, jolloin asukkaita kirjattiin olevan 2 286.
Vanhimmat maininnat Sääksmäestä ovat latinankielisessä muodossa "Saxamaeke", koska latinassa ei tunneta ä-kirjainta. Sittemmin nimi kirjoitettiin muodossa Sääksenmäki ja vuodesta 1550 alkaen Sääksmäki. Tarinoiden mukaan kirkon paikalla kasvoi aikanaan suuri kuusi, jossa oli sääksen pesä. Kuusi oli tarinoiden mukaan satalatvainen ja niin iso, että sen juurella olevassa kolossa mahtui yöpymään paimen laumoineen. Tarinan mukaan puussa asuva lintu samaistettiin pahoiksi leimattuihin pakanajumaliin, ja siksi kuusi kaadettiin. Paikalle rakennettiin kirkko.
Valkeakoski oli entinen Sääksmäen myllykylä, joka kehittyi 1900-luvulla nykyisiin mittoihinsa paperiteollisuuden avulla. Vuonna 1923 se erotettiin Sääksmäestä eri kuntana olevaksi kauppalaksi, mutta puoli vuosisataa myöhemmin Sääksmäki yhdistettiin sillä välin kaupungiksi muuttuneeseen Valkeakoskeen. Jo vuosina 1949, 1957 ja 1958 Valkeakoski oli saanut lisäalueita Sääksmäestä. Vuoden 1975 alussa siirrettiin alkujaan Sääksmäkeen kuulunut Tyrisevän alue Valkeakosken kaupungista Toijalaan.
Sääksmäelle asutettiin jatkosodan jälkeen Muolaan siirtoväkeä.
Historia > Ote vuodelta 1964

Viikkosanomien Avain omaan maahan-liitteessä vuodelta 1964 on mainittu seuraavia tietoja Sääksmäestä.
Pinta-ala 215,8 neliökilometriä
Taajama-aste 2 (20 % kunnan asutuksesta keskittyy taajamaan)
Asukasluku 5 029
Ruotsinkielisten osuus 0,1 %
Elinkeinorakenne 331 (30 % maa- ja metsätaloutta, 30 % teollisuutta, 10 % palveluita)
Kunnanvaltuustossa 21 paikkaa, joista 11 porvaripuolueilla, 6 paikkaa sosialidemokraateilla sekä 4 paikkaa kansandemokraateilla.
Vuoden 1964 jälkeen valtuuston kokoonpanoksi muodostui sosialidemokraatit 7:llä paikalla, kokoomus 5:llä paikalla, maalaisliitto 5:llä paikalla ja SKDL 4:llä paikalla.
Sivistyslaitoksiksi mainitaan Päivölän kansanopisto ja teollisuuslaitoksiksi Metsäkansan tiilitehdas.
Liikenne

Sääksmäen tärkein liikenneväylä oli vuonna 1963 valmistunut valtatie 3. Tie ylittää vesistön Sääksmäen riippusiltaa sekä Valkeakosken kaupunkikeskuksen kohdalla, Säkkisaaren kahdella puolella olevia Isonvuolteen ja Pikkuvuolteen siltoja pitkin. Isonvuolteen silta (pituus 121 metriä) valmistui vuonna 1962 sekä Pikkuvuolteen silta (35 metriä) ja Sääksmäen silta (205 m) seuraavana vuonna. Uuden moottoritien valmistuttua 2000-luvun alussa Toijalan kautta vanha valtatie numeroitiin seututie 130:ksi. Muita tärkeitä teitä ovat seututiet Toijalaan Vanajaveden etelä- ja luoteispuolitse sekä seututiet Lempäälään, Kangasalle ja Pälkäneelle. Vanajavettä pitkin kulkee kesäisin Hopealinjan laivareitti Tampereelta Hämeenlinnaan. Riihimäki–Tampere-rata sivuaa Sääksmäen lounaiskulmaa, ja Metsäkansan kautta kulkee Valkeakosken rata, jolla on vain tavaraliikennettä.
Uuden valtatien valmistuminen Sääksmäen kautta paransi huomattavasti paitsi Helsingin ja Tampereen välisiä yhteyksiä, myös Sääksmäen kunnan sisäisiä liikenneoloja. Valtatien uudeksi linjaukseksi Hämeenlinnasta Tampereelle oli 1950-luvulla esillä kolme vaihtoehtoa, ensimmäinen Toijalan, toinen Valkeakosken ja kolmas valtatien perinteistä reittiä Pälkäneen kautta. Valtioneuvosto vahvisti vuonna 1958 valtatien rakennettavaksi niin kutsuttua Uittamon linjaa myöten Sääksmäen ja Valkeakosken kautta, ja rakennustyöt aloitettiin välittömästi. Vanajaveden ylitykseen kuului sillan lisäksi puolitoista kilometriä pengertietä. Uusi tie rakennettiin suurelta osin vankityövoimalla, ja Sääksmäen alueella oli kaksi vankisiirtolaa Uittamolla ja Vallossa. Paikallisten asukkaiden mukaan valtatie lyhensi matkaa Saarioispuolelta Sääksmäen kirkolle ja kunnantalolle lähes 30 kilometriä. Riippusillasta ja sen ympäristöstä tuli suosittu matkailukohde vuosikymmenien ajaksi, kunnes valtatie alkoi 1980-luvulla ruuhkautua liikennemäärien kasvaessa yhä pahemmin.
Liikenne > Etäisyyksiä Sääksmäeltä

Akaa 10 km
Helsinki 140 km
Hämeenlinna 40 km
Tampere 35 km
Turku 140 km
Valkeakoski 9 km
Nähtävyydet

Sääksmäki on maisemineen poikkeuksellisen kulttuurihistoriallinen alue, jossa on kulttuurikohteiden lisäksi myös paljon luonnonnähtävyyksiä.
Nähtävyydet > Sääksmäen kirkko

1200-luvulla Hämeen hallinnasta taistelivat Ruotsi ja Novgorod. Ensimmäiset puiset katoliset kirkot on Hämeeseen rakennettu samoihin aikoihin Tuomas-piispan lähetystyön tuloksena. Ennen sitä alueelle oli ortodoksisuus levinnyt jo 900-luvulle tultaessa. Ainoa kivikirkko oli Hattulan Pyhän Ristin kirkko. Kuuluisin kivirakennus tuolta ajalta on hyvin säilynyt Hämeen linna.
Kivikirkkojen varsinainen rakennuskausi alkoi vasta 1480-luvulla. Sääksmäen kirkon rakennusajaksi on määritelty 1495–1505. Kellotapuli oli peräisin vuodelta 1507, mutta se jouduttiin ukkosen jäljiltä rakentamaan uudelleen 1766.
Kirkossa on jäljellä vain vähän keskiaikaisia osia, sillä kirkkoa on milloin laajennettu, milloin supistettu ja tulipalotkin ovat vieneet osansa. 1600-luvun vaihteesta peräisin olevista Yrjänänpojan seinämaalauksistakin on saatu pelastettua vain muutama vihkiristi. Kirkko korjattiin perusteellisesti vuosina 1924–25 ja silloin tehtiin aukko lattian alla oleviin vanhoihin hautaholveihin, joiden joukossa oli mm. Svinhufvudin suvun holvi. Kolme vuotta myöhemmin aprillipäivänä kirkko kuitenkin paloi perusteellisesti. Nykyinen kirkko onkin rakennettu uudelleen vanhoja kiviosia käyttäen alkuperäiseen muotoon. Kirkon seiniin maalattiin tarkasti vanhojen aiheiden mukaiset vihkiristit. Kellotapulikin on rakennettu uudelleen vuonna 1932 lähes entisen näköiseksi.
Nähtävyydet > Rapolan muinaislinna

Rapolan harju on Suomen suurimpia muinaismuistoalueita. Siellä on muun muassa Suomen suurin muinaislinna, useita rautakautisia asuinpaikkoja sekä muinaispelto, kolme uhrikiveä ja kolme kalmistoa. Lisäksi Rapolan luonnonsuojelualueet sisältävät jääkauden aikana syntyneen harjun ja kaksi suppaa eli harjuhautaa.
Vihollinen saapui milloin mistäkin ilmansuunnasta. Turvapaikkaa haettiin vesistöjen varrelta vaikeapääsyisiltä korkeilta harjuilta, joilta oli hyvä näkyvyys.  Kaikkiaan tällaisia linnoitettuja mäkiä on Hämeestä löydetty 20. Rapolan muinaislinnassa oli kaksi suurta hirsivallein suojattua harjuhautaa, joihin vihollisen uhatessa otettiin mukaan karja ja muu tärkeä omaisuus. Nykyisin muinaislinnasta on jäljellä hirsivarustusten tukikiveys, 13 uunimaista tulisijaa, noin 80 asuinkuoppaa ja heittokivikasoja. Varhaisimmat merkit ihmisen toiminnasta ovat 600-luvulta ja tulisijoja on käytetty vielä keskiajalla.
Rapolan linnavuoren Vanajan puoleisella rinteellä on useita eri-ikäisiä asutusjäänteitä. Vanhimmat niistä ovat 2000 vuotta vanhoja. Alueella on kaksi polttohautoja sisältävää kalmistoa sekä uhrikivi, ns. kuppikivi. Kiveen koverrettuihin kuoppiin tuotiin viljaa ja maitoa hyvän sadon ja karjaonnen takaamiseksi. Kalmiston hautapaikoista on löydetty useita merkittäviä esineitä, jotka ajoittavat kalmiston 400–500-luvuille.
Nähtävyydet > Voipaalan kartano ja taidekeskus

Voipaalan taidekeskus Voipaalan kartanossa on Valkeakosken kaupungin ylläpitämä taidekeskus Sääksmäellä, Suomen suurimman muinaislinna-alueen Rapolan kupeessa. 
Voipaalan taidekeskus on toiminnassa ympäri vuoden tarjoten monipuolisesti näyttelyitä taiteen eri muodoissa. Taidekeskuksen näyttelytilat toimivat kartanon kahdessa kerroksessa sekä Voipaalan kartanon pihapiirin rakennuksissa mm. Ilkka-ateljeessa.
Nähtävyydet > Ritvalan helkajuhlat

"Helan huutamisessa" yhdistyy pakanallinen perinne ja katoliset uskomukset. "Ritvalan vainiot ja pellot lakkaapi kasvamasta ja hetelmiä antamasta silloin kun kansa näihin kyllästyypi tahi tämän vanhan tavansa heittääpi", kertoivat kyläläiset C. A. Gottlundille, joka ensimmäisenä tallensi helkavirsiä vuonna 1824. Sittemmin Elias Lönnrot, joka vuonna 1832 saapui Sääksmäelle koleralääkäriksi, julkaisi helkavirret Kantelettaressa.
Sääksmäen kyliä

Annila, Huittula, Ikkala, Itko, Jutikkala, Kalalahti, Kantala, Kasuri, Kyä, Kärjenniemi, Kärsä, Lahinen, Lantoinen, Leipiälä (Naakkala), Linnainen, Liuttula, Maatiala, Mulkue, Muntee, Mustilahti, Muti (Mutinen), Nuutala, Pappila, Partala, Pietola (Koivuporras), Poukkala, Rapola, Ritvala, Roukko, Rytiälä, Saari, Salo, Sillantaka, Sulamäki, Talola, Tarttila, Terinen, Tyrisevä, Uittamo, Vainonniemi, Valkeakoski (erotettu kauppalaksi 1923), Valto, Vedentaka, Voipaala, Vuorentaka, Ylenjoki
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Sääksmäen taajamat olivat Kärjenniemi (466 asukasta), Valkeakosken keskustaajama (13 asukasta) ja Vanhakylä (37 asukasta). Näistä Valkeakosken keskustaajama ja Vanhakylä sijaitsivat pääosin Valkeakosken puolella, ja niiden kohdalla on mainittu pelkästään Sääksmäen puolella asunut asukasmäärä. Vuoden 1960 taajamista Huittulaa ei määritelty taajamaksi vuonna 1970, mutta nykyisin se on jälleen taajama.
Sääksmäen kyliä > Sääksmäen osa-alueet

Sääksmäen osa-alueita eri puolilla Vanajaveden vesistöä ovat Kirkonpuoli Vanajaveden ja Kärjenniemenselän koillispuolella, Saarioispuoli Vanajaveden eteläpuolella ja Pohjois-Sääksmäki Vanajaveden ja Kärjenniemenselän luoteispuolella.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Sääksmäen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Sääksmäen väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 4 630 | 4 630 |
| 1890 | 1890 |    | 5 579 | 5 579 |
| 1900 | 1900 |    | 6 584 | 6 584 |
| 1910 | 1910 |    | 7 550 | 7 550 |
| 1920 | 1920 |    | 7 637 | 7 637 |
| 1930 | 1930 |    | 7 280 | 7 280 |
| 1940 | 1940 |    | 3 877 | 3 877 |
| 1950 | 1950 |    | 4 952 | 4 952 |
| 1960 | 1960 |    | 4 920 | 4 920 |
| 1970 | 1970 |    | 4 467 | 4 467 |
Lähde: Tilastokeskus.
Valkeakosken asukkaat sisältyvät yllä Sääksmäen lukuihin vielä vuonna 1930, vaikka Valkeakoski erotettiin Sääksmäestä jo vuonna 1922.
Tunnettuja sääksmäkeläisiä

Emil Aaltonen, teollisuusmies ja suurlahjoittaja
Veikko Aaltonen, elokuvaohjaaja
Olli Aulanko, rehtori ja kansanedustaja, Mannerheim-ristin ritari
Kalle Carlstedt, taidemaalari
Odert Henrik Gripenberg, pedagogi
Johan Ulrik Sebastian Gripenberg, senaattori ja maatalousmies
Elias Ilkka, kuvanveistäjä
Toivo Ilomäki, Mannerheim-ristin ritari
Mielikki Ivalo, kirjailija
Eino Jutikkala, historioitsija, akateemikko
Paavo Järvinen, kirjailija
Eero Kolamo, kauppaneuvos
Kalevi Laurila, hiihtäjä, olympiamitalisti
Veli Lehtelä, soutaja
Joel Lehtonen, kirjailija
Pentti Linkola, kalastaja ja ympäristöfilosofi
Eemil Luukka, poliitikko
Pirkko Mannola, laulaja ja näyttelijä, Miss Suomi 1958
Frans Rapola, koulumies
Raul Reiman, muusikko, sanoittaja
Thorsten Renvall, ornitologi
Kari Rydman, säveltäjä
Seppo Simola, kuulantyöntäjä
Kari Suomalainen, pilapiirtäjä, professori
Pehr Evind Svinhufvud, Suomen tasavallan presidentti
Einari J. Vehmas, taidekriitikko
Emil Wikström, kuvanveistäjä
Anita Välkki, oopperalaulaja
Kulttuuri > Murre

Sääksmäen alueella puhutun kielen perustana on perihämäläinen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Perihämäläinen murrealue on hämäläismurteiden keskeisin alue. Perihämäläisellä murteella on 19 tyypillistä hämäläistä murrepiirrettä.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Sääksmäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla hernetuuvinki ja makea hapanleipä setsuuri.