Šarian historia
Ensimmäiset abbasidihallitsijat (750–800)

Vuonna 750 Persiasta tulleen arabialaisen abbasidiklaanin vallankumous suisti aiemmin hallinneen umaijadien suvun vallasta. Abbasidit ilmoittivat tuoneensa mukanaan  uuden, Jumalan lakiin perustuvan hallinnon. Medinan pyhäkön piirtokirjoituksessa 752 abbasidihallinto määritteli ohjelmansa seuraavasti: Jumalan palvelija, uskovien komentaja, on määrännyt pelkäämään Jumalaa ja tottelemaan häntä, mikä on sitä, että toimii Jumalan kirjoitusten (kitab) ja profeetan sunnan mukaisesti.  Teksti ei mainitse profeettaa eikä Jumalan kirjoituksia nimeltä, mikä on saanut historiakriittiset tutkijat otaksumaan, että Koraani ja Muhammed eivät vielä olleet vakiinnuttaneet asemaansa arabiuskonnossa. Schachtin mukaan vasta al-Shafi'i 800-luvulla alkoi yhdistää sunnan profeetta Muhammedin elämäntapaan.
Schachtin mukaan valtionuskonto oli abbasideille keino vakiinnuttaa dynastian despoottinen valta. Viimeistään 800-luvulle tultaessa abbasidien uskonnollinen reformaatio oli vakiinnuttanut opin profeetta Muhammedista valtakunnan perustajana ja lainsäätäjänä, Koraanista uskonnon pyhänä kirjana sekä abbasideista maan laillisina hallitsijoina, joiden oikeus valtaan perustui heidän sukulaisuuteensa Muhammedin kanssa. Abbasidien luoma ideologinen rakennelma oli niin tehokas, että heitä kunnioitettiin satojen vuosien ajan ainakin nimellisinä hallitsijoina vielä todellisen vallan menettämisen jälkeenkin.
Vasta abbasidien aikana qadi-tuomarin toiminta alkoi poikkeuksetta perustua uskonnolliseen lakiin eli šariaan. Hän ei ollut enää hallinnollisesti kuvernöörin sihteeri, vaan pyhän lain itsenäinen käyttäjä. Rikostuomioiden täytäntöönpanossa tuomioistuin turvautui kuvernöörin poliisiin (shurta). Abbasidit perustivat persialaisten esikuvien mukaisesti kalifin hovissa toimivan päätuomarin viran sekä valitusoikeuden, jossa käsiteltiin hallintoa vastaan tehtyjä valituksia. Nämä uudet instituutiot rajoittivat qadien valtaa. Roomalaisilta perittiin torivalvojan virasto (hisba), jonka johdossa oli muhtasib. Sen tehtäviin kuului liikenne, rakentaminen, puhtaanapito ja kaupan valvonta sekä šariatuomioiden, kuten ruoskinnan tai raajojen katkaisun toimeenpano. Tämä virasto säilyi monissa islamilaisissa maissa nykyaikaan saakka, kuten myös islamilainen hyvään kehottamisen ja pahan kieltämisen instituutio, joka oikeutti jokaisen muslimin oikaisemaan näkemänsä vääryyden vaikka pakkotoimin.
Lainkäytön vahva yhdistäminen Jumalan lakiin aiheutti sen, että kalifin katsottiin olevan vain hallitsija mutta ei lainsäätäjä. Kalifi al-Mansurin (754–775) persialaistaustainen päätuomari Ibn al-Mukaffa suositteli, että kalifi ottaisi hoitaakseen lainsäädännön edistämisen ja yhdenmukaistamisen valtakunnassa, mutta aika oli ajanut ehdotuksen ohi. Imaami Shafi'i  täsmensi 800-luvun alussa  kalifin valtuuksia siten, että tämä saattoi käyttää omaa mielipidettä (ra'y)  vain asioissa, joita ei ole ratkaistu Koraanissa tai profeetan sunnan perusteella. Kalifilla ei siten katsottu olevan lainsäädäntöoikeutta vaan ainoastaan oikeus hallinnoida. Käytännössä kalifit venyttivät tätä kohtaa siten, että tulkitsivat pelkiksi hallintotoimiksi myös uusien oikeusnormien antamisen ainakin silloin, kun ei astuttu qadien toimialueelle. Tällaisia toimia olivat Egyptin mamelukkien sotaväkeä koskevat säädökset ja Osmanisulttaanien lainsäädäntö. Todellisuudessa koko islamilaisessa maailmassa on aina vallinnut kaksoislainsäädäntö, missä qadit vastasivat šaria-laista ja poliittiset vallanpitäjät antoivat omia maallisia määräyksiään.  Vaikka islamilaisessa maailmassa papisto ei saavuttanut samanlaista poliittista valtaa kuin paavi Euroopassa, se saavutti vankan aseman vallanpitäjien vastavoimana hankkiessaan monopoliaseman Jumalan lain tulkinnassa.