stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä Box Office Majossa (englanniksi)
Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä Metacriticissä (englanniksi)
| n k Pirates of the Caribbean |
| --- | --- |
 Mustan helmen kirous  Kuolleen miehen kirstu  Maailman laidalla  Vierailla vesillä  Salazar’s Revenge 
Hahmot:  Luettelo Pirates of the Caribbean -hahmoista  Jack Sparrow  Hector Barbossa  Will Turner  Elizabeth Swann  Joshamee Gibbs  Davy Jones  Tia Dalma 
Rob Marshallin ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
2000-luku:  Chicago (2002)  Geishan muistelmat (2005)  Nine (2009) 
2010-luku:  Pirates of the Caribbean: Vierailla vesillä (2011)  Into the Woods (2014)  Maija Poppasen paluu (2018)
FlameZ

| flameZ> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Shahar Shushan
Syntynyt: 22. kesäkuuta 2003 (ikä 21)
Kansalaisuus:   Israel
Ammatti:  ammattipelaaja
Elektronisen urheilun pelaaja
Pelaajanimi:  flameZ
Aktiivisena:  2017–
Nyk. joukkue:  Team Vitality
Rooli:  kivääripelaaja
Peli:  Counter-Strike 2
Shahar ”flameZ” Shushan (s. 22. kesäkuuta 2003) on israelilainen ammattilaistason Counter-Strike 2 -pelaaja, Hän on pelannut vuodesta 2023 kivääripelaajan roolia Team Vitalitylle.
Ura

FlameZin ensimmäinen ammattilaistason joukkue oli exDT, jonka parissa hän kuitenkin vietti vain kaksi kuukautta. Seuraavat kaksi kuukautta flameZ oleili coREAn riveissä. Loppuvuosi 2019 kului Team Finestin joukkueessa. Seuraava vuosi kului ensin Adaptationin parissa, jonka jälkeen Endpointin parissa. Seuraavaksi oli edessä flameZin uran merkittävin joukkue, eli OG. Vuonna 2021 he voittivat yhden A-tason turnauksen, joka oli Spring Sweet Spring #2. Lisäksi he sijoittuivat toisiksi S-tason turnauksessa Intel Extreme Masters XVI - Summer. Vuonna 2022 he sijoittuivat toisiksi S-tason turnauksessa BLAST Premier: Spring Groups 2022.Lisäksi he tulivat kolmansiksi BLAST Premier: Fall Groups 2022 -turnauksessa. FlameZ siityi Vitalityyn 22. kesäkuuta 2023 korvaamalla dupreehin.
Saavutukset

Sija 7. HLTV TOP 20 -arvioinnissa vuonna 2024.
Aura (albumi)

| Aura CMX |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : lokakuu – joulukuu 1993
 Julkaistu: helmikuu 1994
 Tuottaja(t): Gabi Hakanen ja A. W. Yrjänä
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 55.47
 Levy-yhtiö: Herodes/EMI
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 8.    Fyysinen albumi: 1.
CMX:n muut julkaisut
| Aurinko 1992 | Aura 1994 | Rautakantele 1995 |
Aura on CMX:n neljäs albumi, joka julkaistiin helmikuussa 1994. Levy oli korkeimmillaan albumilistan kolmosena. Rumba-lehden kriitikot äänestivät levyn vuoden 1994 parhaaksi suomalaisalbumiksi. Lehden kirjoittaja Samuli Knuuti otsikoi arvostelunsa ”90-luvun suurin taiteellinen läpimurto suomalaisessa rockissa”.
Auran kappaleista ”Ruoste” ja ”Kultanaamio” julkaistiin singleinä.
Osalla albumin kappaleista käytetään jousisoitintaustoja. Tuottaja Gabi Hakanen oli tuottanut Topi Sorsakosken tangolevyn, jonka jousisovitukset oli tuottanut Veikko Huuskonen. Häneltä tilattiin jousisovitukset myös CMX:lle.
Albumin teko

Vuonna 1993 CMX:llä oli suuria suunnitelmia liittyen heidän neljänteen albumiinsa. Sävellystyöhön käyettiin pitkä aika kevään 1993 keikkojen lomassa. Tulevana kesäkuuna tehtiin mahdollisesta materiaalista demo ja sävellettiin vielä lisää.
Vasta lokakuussa studiosessiot aloitettiin ja ne kestivät melkein kolme kuukautta. Albumin toinen tuottaja Gabi Hakanen oli aikaisemmin tuottanut Topi Sorsakosken albumin, johon Veikko Huuskonen oli kirjoittanut jousisovituksia. Koskettimiin taas värvättiin Gabin vanha soittokaveri Mara Salminen. Myös kuvaajat Aulis Moisio ja Tommi tikka dokumentoivat yhtyeen studiotyöskentelyä, harjoituksia sekä keikkoja aikeinaan tehdä dokumentti, mutta se ei kuitenkaan koskaan valmistunut rahoituksen puutteen vuoksi. Levyn miksasi Dan Tigersted.
Julkaisu ja vastaanotto

Aura julkaistiin vuoden 1994 helmikuussa ja nousi parhaimmillaan albumilistan kolmannelle sijalle. Myyntiä nosti myös single "Ruoste", josta oli tullut hitti.
Saman vuoden maaliskuussa yhtye aloitti ensimmäisen pitkän kiertueensa Suomen ympäri, johon kuului yhteensä noin kaksikymmentä keikkaa. Kiertue oli hyvin menestyksekäs. Mara Salminen otettiin kiertueelle mukaan soittamaan, joka sen jälkeen on tähänkin päivään mennessä pysynyt kiertueilla mukana. Tulevana kesänä yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa isoilla festivaalilavoilla ja menestyikin hyvin. Yhtye valittiin loppuvuodesta myös vuoden yhtyeeksi rumban lukijoiden äänestyksessä.
Kappaleet

Sävellykset: A. W. Yrjänä ellei muuta mainita, sanoitukset: A. W. Yrjänä
Mikään ei vie sitä pois – 3.18
Sametinpehmeä – 2.55
Elokuun kruunu – 4.32
Ruoste – 4.01
Nainen tanssii tangoa – 4.34
Turkoosi – 4.20 (säv. CMX)
Kultanaamio – 4.56
Raskas – 4.12
Talvipäivänseisaus – 4.46
Työt ja päivät – 5.17
Pilvien kuningas – 9.25 (säv. CMX)
Aura – 3.31
Vuoden 2014 uudelleenjulkaisu sisältää ensimmäisellä CD-levyllä uuden miksauksen Aura-albumista sekä bonuskappaleen ”Saatana”, ja toisella levyllä alkuperäisen albumin uudelleen masteroituna.
Tekijät > Yhtye

A. W. Yrjänä – basso ja laulu
Janne Halmkrona – kitarat
Timo Rasio – kitarat
Pekka Kanniainen – rummut
Tekijät > Muut

Gabi Hakanen – tuottaja
Dan Tigerstedt – miksaus
Pauli Saastamoinen – masterointi
Kain Ärjyvä – kansisuunnittelu, valokuvaus (= A. W. Yrjänä)
Jouko Lehtola/Flaming Star – valokuvaus
Inna Aarniala – valokuvaus
Seppo Renvall – valokuvaus
Tekijät > Vierailijat

Veikko Huuskonen – jousisovitukset
Martti Salminen
Risto Salmi
Henna Valvanne
Frida Segerstråle
Kaarina Kilpiö
Arvostelut

Rumba:
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Aiheesta muualla

Enroth, Petteri: Aura. Desibeli.net 24.1.2006.
Valkonen, Tero: Kultanaamio eli viha on kaunis sana. Rumba 24/1998.
Äijö, Juho: Neitsyys meni – 20-vuotias Aura ensimmäisen kerran soittimessa. Soundi.fi 30.11.2014.
Aura (albumi) Discogsissa. (englanniksi)
| n k CMX |
| --- | --- |
 A. W. Yrjänä  Janne Halmkrona  Timo Rasio  Olli-Matti Wahlström   Tuomas Peippo 
Studioalbumit:  Veljeskunta  Aurinko  Aura  Rautakantele  Discopolis  Vainajala  Dinosaurus Stereophonicus  Isohaara  Aion  Pedot  Talvikuningas  Iäti  Seitsentahokas  Mesmeria  Alkuteos 
Kokoelmat:  Cloaca Maxima II  Kaikki hedelmät  Kolmikärjen Veljeskunta  Cloaca Maxima III 
EP:t:  Raivo  Tanssitauti  Musiikin ystävälliset kasvot  Musiikin ystävälliset kasvot +5  HC-EP  Auringon kultainen kaupunki 
Muuta:  Tuuliajolla-kiertue  Vapaus johtaa kansaa
Ferrari 612 Can Am

Ferrari 712 Can Am, jossa oli suurempi 6,9-litrainen moottori.
Kaudella 1967 heikosti menestyneen 350 CanAm -mallin jälkeen uutta CanAm Ferraria saatiin odottaa lähes koko kausi 1968. Ferrari panosti 1968 sekä Formula 1, että Formula 2 -luokkiin. Lisäksi valmisteltiin uutta ryhmän 6 prototyyppiä (312 P) kauteen 1969. Tämän vuoksi CanAm-projekti jäi hieman taka-alalle, ja uusi malli 612 CanAm debytoi vasta sarjan päätöskilpailussa Las Vegasissa 10.11.1968.
612 Can Am oli täysin uusi malli ja siinä oli suurin Ferrarin siihen asti valmistama moottori. 12-sylinterinen 6,2-litrainen V-moottori tuotti tehoa 620 bhp. Matala ja virtaviivainen kori varustettiin down forcea lisäävällä siivellä jotka tuohon aikaan tekivät tuloaan kilpa-autoihin. Ferrarin tapauksessa moottorin yläpuolelle sijoitettu siipi oli kuljettajan säädettävissä. Kehitystyön aikana auton paino nousi ollen lähes 800 kg. Merkittävän painonnousun alkujaan n. 700 kg painaneelle autolle muodosti juuri siipi/ilmajarru hydraulisine käyttömekanismeineen.
612 Can Amin (runkonumeroltaan 0866) kilpailuhistoria Las Vegasissa ei alkanut mairittelevasti. Aika-ajoissa Chris Amon oli sijalla 9. ja itse kilpailu päättyi keskeytykseen jo ensimmäisellä kierroksella.
Auto palautettiin Maranelloon ja sen kehitystyötä jatkettiin Italiassa. Auton alusta pysyi lähes muuttumattomana, mutta koria lyhennettiin 58 cm ja kavennettiin 10 cm. Samalla koria myös muotoiltiin uudestaan. Myös siipi poistettiin. Näillä muutoksilla autoa keveni hieman kuivapainon ollessa 680 kg.
612/69 ei ehtinyt Can Am-kauden 1969 kauden avaukseen mukaan, vaan se nähtiin vasta sarjan kolmannessa osakilpailussa Watkins Glenissä 13.7.1969 Amonin toimiessa edelleen kuljettana. Kevään aikana tehdyn kehitystyön tuloksena auton suorituskyky oli parantunut huomattavasti; kilpailussa Amon oli lupaavasti sijalla 3. Seuraavassa osakilpailussa Edmontonissa Amon oli jo toinen. Viidenteen osakilpailuun tultaessa autoon oli lisätty valtava takasiipi down forcen lisäämiseksi. Amon oli jälleen kolmas ja ajoi myös uuden rataennätyksen. Kuudennessa osakilpailussa Elkhart Lakessa Amon keskeytti toiselta sijalta polttoainepumpun vaurioituessa. Bridgehamptonissa kilpailu päättyi myös keskeytykseen. Brooklynissä Amon otti paalupaikan, mutta teknisten ongelmien vuoksi ei voinut startata kilpailuun. Laguna Secan kilpailu päättyi keskeytykseen öljypumpun vaurioituessa.
Kauden päätteeksi autoon saatiin vielä uusi 6,9-litrainen moottori, joka tuotti noin 660 hevosvoimaa. Joissain lähteissä autosta käytetään tällöin tyyppimerkintään 712.
Lupaavista tuloksista huolimatta Ferrarin tehtaan tuki projektille oli vähäinen. Amonilla oli jatkuvasti pulaa sekä varaosista, että henkilökunnasta.
Kaudeksi 1970 auto siirtyi Earle-Cord Racing teamin haltuun. 0866 modifioitiin uudelle moottorille joka tällä kertaa oli 512S -mallin 5,0-litrainen V12. Joissain lähteissä autosta käytetään tällöin nimitystä 512P. Kaudelle 1971 auton runko rakennettiin uusiksi. Kuljettajanaan Jim Adams auto saavutti keskinkertaisia sijoituksia CanAmissa kausien 1970 ja -71 aikana.
SCSI

SCSI eli Small Computer System Interface on standardi tiedon välittämiseksi tietokoneen ja oheislaitteiden välillä.
Jotta tietokone voidaan liittää SCSI-väylään, pitää koneessa olla SCSI-ohjain. Oheislaitteessa vastaavasti pitää olla oma SCSI-kontrollerinsa, joka hoitaa väylälle liikennöinnin (tyypillisesti tämä kontrolleri on sisäinen osa laitetta lukuun ottamatta aivan varhaisimpia laitteita). SCSIa käytetään useimmiten kiintolevyjen ja nauha-asemien liittämiseen, mutta myös muita laitteita kuten skannereita, CD- ja DVD-asemia. SCSI-standardi on täysin laiteriippumaton, joten periaatteessa mitä tahansa laitteita voidaan liittää SCSI-väylään. Esimerkiksi SCSI-tulostimia on olemassa.
Historia

Laitteistojen ja ohjelmistojen standardit kiintolevyjen ja muiden komponenttien liittämiseksi juontavat Control Data Corporationin (CDC) Storage Module Drive (SMD) liityntään, jonka kehityksen CDC aloitti vuonna 1972.
Shugart Technology (Alan Shugartin Shugart Associates:ilta lähdön jälkeen perustama yritys) esitteli yksinkertaisemman väylän nimeltä SASI (engl. Shugart Associates System Interface) vuonna 1979. Samaan aikaan NCR Corporation:in oheislaiteosasto kehitti hienostuneemman tuotteen nimeltä BYSE ja kehitti sille ASIC-toteutusta. Vuoden 1981 loppupuolella NCR ja Shugart sopivat yhdistää näiden kahden ratkaisun parhaat puolet ja yhdessä ajaa sitä ANSI-standardiksi. Useiden komiteaistuntojen ja useiden yhtiöiden tuen jälkeen väylä sai nimen "SCSI". Vuonna 1986, jolloin SCSI oli jo laajalti käytössä, ANSI hyväksyi SCSI:n standardiksi X3.131-1986. Sen jälkeen SCSI on muodostunut laajaksi teollisuusstandardiksi. Toteutuksia on miltei kaikille tietokonejärjestelmille (on olemassa SCSI-toteutus jopa Commodore 64 -kotitietokoneelle). NCR lahjoitti ensimmäisen toimivan SCSI ASIC:in Smithsonian museolle.
Standardit

SCSI on kehittynyt vuosien aikana. Ennen kehityksen yhteenvetoa on hyvä tehdä ero varsinaisten SCSI-standardien, joita INCITS:n T10 komitea julkaisee, ja yleiskäyttöiset termit, joita SCSI Trade Association (SCSITA) määrittelee.
Vuodesta 2003 lähtien ei ole ollut kuin kolme SCSI standardia: SCSI-1, SCSI-2 ja SCSI-3. Kaikki SCSI -standardit ovat olleet modulaarisia, määritellen useita ominaisuuksia joita valmistajat voivat toteuttaa halutessaan. Yksittäiset valmistajat ja SCSITA ovat antaneet nimiä eri ominaisuuksien tietyille yhdistelmille. Esimerkiksi termiä "Ultra SCSI" ei määritellä missään standardissa, mutta sitä käytetään SCSI toteutuksista joiden väylänopeus on kaksinkertainen verrattuna "Fast SCSI":iin. Tällainen signalointi ei ole yhteensopiva SCSI-2:n kanssa, mutta on yksi SCSI-3:n sallimista vaihtoehdoista. Myöskään matalajännitedifferentiaalisignalointia (LVD) ei määritellä missään standardissa, mutta "Ultra-2 SCSI" tuotteet sisältävät tämän ominaisuuden. Tämä helpottaa asiakkaiden tuotteen valintaa, koska "Ultra-2 SCSI" laitteessa on tietty toiminnallisuus toisin kuin jos sitä kutsuttaisiin "SCSI-3" laitteeksi.
Mikään standardiversio ei ole koskaan määritellyt millaisia liittimiä pitäisi käyttää, vaan käytetyt liittimet kehittyivät ajan myötä. Vaikka SCSI-1 laitteet tyypillisesti käyttivät leveitä Blue Ribbon ("Centronics") liittimiä ja SCSI-2 laitteet tyypillisesti "Mini-D" liittimiä ei ole kuitenkaan oikein puhua niistä SCSI-1 ja SCSI-2 liittiminä.
Yleisimmät SCSI-toteutukset (aikajärjestyksessä) käyttäen yleiskäyttöisiä termejä:
| Liitäntä | Väylänopeus | Väyläleveys | Kaapelin enimmäispituus | Laitteiden enimmäismäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| SCSI | 5 Mt/s | 8 bittiä | 6 m | 8 |
| Fast SCSI | 10 Mt/s | 8 bittiä | 1,5-3 m | 8 |
| Wide SCSI | 20 Mt/s | 16 bittiä | 1,5-3 m | 16 |
| Ultra SCSI | 20 Mt/s | 8 bittiä | 1,5-3 m | 5-8 |
| Ultra Wide SCSI | 40 Mt/s | 16 bittiä | 1,5-3 m | 5-8 |
| Ultra2 SCSI | 40 Mt/s | 8 bittiä | 12 m | 8 |
| Ultra2 Wide SCSI | 80 Mt/s | 16 bittiä | 12 m | 16 |
| Ultra3 SCSI | 160 Mt/s | 16 bittiä | 12 m | 16 |
| Ultra-320 SCSI | 320 Mt/s | 16 bittiä | 12 m | 16 |
| iSCSI | IP-verkko | - | - |  ?? |
| SAS | 375 Mt/s | 1 bittiä | 8 m | 16,256 |
Standardit > SCSI-1

Alkuperäinen standardi, joka kehitettiin SASI:sta ja jonka ANSI virallisesti tunnusti vuonna 1986. SCSI-1:ssä on 8-bittinen väylä (pariteetti mukaan lukien), jonka asynkroninen nopeus on 3,5 MB/s tai synkronisessa tilassa 5 MB/s. Väylän suurin sallittu kaapelin pituus on 6 metriä toisin kuin ATA-väylässä jonka enimmäispituus on vain 45 cm. Alkuperäisen standardin muunnelma sisälsi korkeajännitedifferentiaali (HVD) -signaloinnin, jonka suurin kaapelipituus oli moninkertainen verrattuna yleisempään yksipäiseen eli balansoimattomaan versioon (SE).
Standardit > SCSI-2

Tämä standardi julkaistiin vuonna 1989. Siitä syntyivät muunnelmat Fast SCSI ja Wide SCSI. Fast SCSI kaksinkertaisti enimmäisnopeuden 10:een MB/s. Wide SCSI levensi vielä väylän 16-bittiseksi nostaen enimmäisnopeuden 20:een MB/s. Nämä muutokset kuitenkin rajoittivat kaapelin enimmäispituuden kolmeen metriin. SCSI-2 määritteli Wide SCSI:sta myös 32-bittisen version, joka käytti kahta 16-bittistä kaapelia per väylä. Laitevalmistajat eivät kuitenkaan toteuttaneet tätä vaihtoehtoa laajalti. Niinpä se poistettiin SCSI-3 -standardista.
Standardit > SCSI-3

Ennen kuin Adaptec ja myöhemmin SCSITA määrittelivät terminologian, ensimmäisiä SCSI-2:n mahdollisuudet ylittäviä laitteita kutsuttiin yksinkertaisesti nimellä SCSI-3. Nämä laitteet, jotka tunnetaan myös nimellä Ultra SCSI ja fast-20 SCSI esiteltiin vuonna 1992. Väylänopeus kaksinkertaistui jälleen 20:een MB/s kapeille (narrow) 8-bittisille ja 40:een MB/s leveille (wide) 16-bittisille järjestelmille. Suurin sallittu kaapelin pituus säilyi kolmessa metrissä. Ultra SCSI:lle muodostui osittain aiheeton maine herkkyydestä kaapelin pituudelle ja kunnolle. Vialliset kaapelit, liittimet ja terminaattorit olivat usein syyllisiä epävakausongelmiin.
Standardit > Ultra-2

Tämä standardi julkaistiin noin 1997 ja esitteli matalajännite differentiaali (LVD) signaloinnin. Tästä syystä Ultra-2:sta joskus käytetään nimeä LVD SCSI. LVD:tä käyttäen kaapelin enimmäispituus voitiin nostaa 12 metriin suuremman häiriöiden sietokyvyn takia. Samalla siirtonopeus nostettiin 80:een MB/s. Ultra-2 SCSI:llä oli suhteelliset lyhyt elinkaari ja sen korvasi suhteellisen nopeasti Ultra-3 (Ultra-160) SCSI.
Standardit > Ultra-3

SCSI Parallel Interface-3 (SPI-3), tunnetaan myös nimellä Ultra-160 julkaistiin vuoden 1999 loppupuolella. Tämä versio on periaatteessa parannus suhteessa Ultra-2 standardiin; siirtonopeus kaksinkertaistettiin jälleen 160:een MB/s tuplasiirtymä kellotuksella. Lisäksi standardiin lisättiin valinnaisina myös syklinen redundanssitarkistus (CRC), virheenkorjausprosessi ja nopeuden valinta kättelyvaiheessa siirtotien laadun perusteella (domain validation). Standardista poistettiin HVD-signalointi, 32-bittinen siirtotie ja SCAM-toiminto.
Standardit > Ultra-3 > Ultra-160/m

Ultra-3 -standardin määrittelemistä valinnaisesti toteutettavista ominaisuuksista johtuen laitevalmistajat keksivät termin Ultra-160/m. Tällä tarkoitettiin Ultra-3 -laitteita jotka
toteuttavat Ultra-3:n tuomista uusista ominaisuuksista ainakin 160 MB/s siirtonopeuden, CRC-virheentarkistuksen ja siirtotien laadun tarkistuksen.
Standardit > Ultra-320

Käytännössä sama kuin Ultra-160 mutta vain siirtonopeus on jälleen kaksinkertaistettu 320:een MB/s.
Standardit > Ultra-640

Ultra-640 (tunnetaan myös nimellä Fast-320) on julkaistu standardina INCITS 367-2003 or SPI-5 vuoden 2003 alkupuolella. Tällä kertaa siirtonopeus nostettiin 640:een MB/s.
Standardit > iSCSI

iSCSI säilyttää SCSI paradigman, erityisesti komentosetin lähes muuttumattomana. iSCSI standardissa SCSI-3:n komentosettiä käytetään TCP/IP protokollan päällä. iSCSI on edullisempi vaihtoehto Fibre Channellille siirtotienä, koska Ethernetin laitetekniikka ja suuret valmistussarjat ovat tehneet tarvittavat laitteet edullisiksi hankkia. iSCSI voisi siten toimia sekä suurissa että pienissä ympäristöissä. Ethernetin tekniikka on lisäksi laajan käytön vuoksi hyvin osattua.
Standardit > Serial Attached SCSI (SAS)

Serial Attached SCSI luopuu SCSI standardien perinteisestä rinnakkaisesta datansiirrosta ja käyttää sarjamuotoista siirtotietä.
Yhteensopivuus

Ultra-2, Ultra-160 ja Ultra-320 laitteita voidaan käyttää rinnakkain LVD-väylällä ilman että tehokkuus kärsii, koska ohjainkortti keskustelee jokaisen laitteen kanssa parhaalla mahdollisella liikennöintinopeudella. Yksipäisiä laitteita ei pidä liittää LVD-väylään, koska se pakottaa kaikki laitteet hitaampaan yksipäiseen nopeuteen. Tuki yksipäisille liitynnöille on poistettu SPI-5 standardista (joka määrittelee Ultra-640:n) eli tulevat laitteet eivät välttämättä ole sähköisesti yhteensopivia keskenään.
Varoitus: Nykyiset SCA-laitteet voidaan liittää vanhempiin ohjainkortteihin käyttäen SCA-adaptereita. Vaikka näissä adaptereissa usein on ulkoisen virransyötön mahdollisuus, sen käytössä pitää olla varovainen. Kiintolevy on mahdollista tuhota liittämällä ulkoinen virtalähde. Käytä aina ensin kiintolevyä ilman ulkoista virtalähdettä.
SCSI-laitteet ovat pääasiassa taaksepäin yhteensopivia. Eli on mahdollista kytkeä SCSI-3 kiintolevy SCSI-2 ohjaimeen ja käyttää sitä (tosin hitaammalla nopeudella ja pienemmällä komentosetillä).
Kullakin SCSI-laitteella (mukaan lukien ohjainkortti) tulee olla oma SCSI ID liikennöidäkseen väylällä. SCSI-väylä pitää myös terminoida terminaattorilla. Sekä aktiivisia että passiivisia terminaattoreita on käytössä. Tosin aktiiviset ovat paljon suositumpia (erityisesti LVD-väylillä). Viallinen tai puuttuva terminointi on yleinen ongelma SCSI-asennuksissa.
On mahdollista muuntaa leveä väylä kapeaksi asettamalla leveän väylän laitteet lähelle SCSI-ohjainta. Tämä vaatii kaapelin, joka terminoi väylän leveän osuuden oikein. Tällaista kaapelia kutsutaan high-9 terminoivaksi kaapeliksi. Erilliset komennot mahdollistavat SCSI-ohjaimen selvittää väylän oikean leveyden. Tällaista liitäntää ei kuitenkaan suositella.
Liittimet

SCSI-väylälle on useita liittimiä, sekä ulkoisia että sisäisiä.
Serial Attached SCSI (SAS) -liitäntä tukee myös Serial ATA -levyjä, mutta toisinpäin ei ole tuettu.
Kirjallisuutta

Lähteinen, Olavi; Pietikäinen, Ville; Kosonen, Harri: Uusi PC-tekniikan käsikirja, s. 341–376.  6. painos. Helsinki Media Erikoislehdet, 2000.  ISBN 951-832-051-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SCSI Wikimedia Commonsissa
SCSI standardit
SCSITA terminologia
"Storage Cornucopia" SCSI linkkejä, konsultin ylläpitämä (Arkistoitu – Internet Archive)
SCSI/iSCSI/RAID/SAS tietoa (Arkistoitu – Internet Archive)
Joukko SCSI-liittimiä.
SCA-2 liitin SCSI-kiintolevyssä.
Ounasvaaran hiihtokeskus

| Ounasvaaran Hiihtokeskus |
| --- | --- |
 Näkymä Ounasvaaran päärinteeltä.
Paikkakunta::  Rovaniemi, Suomi
Vaara:: Ounasvaara
Yläasema:: 215 m
Ala-asema:: 75 m
Korkeusero:: 140 m
Laskettelurinteitä:: 13 kpl, 7 km
Pisin rinne:: Easy East – 1,5 km
Hiihtohissejä:: 5 kpl
Lumetus:: Kyllä
Ounasvaaran Hiihtokeskus on talviurheilukeskus Rovaniemellä. Se sijaitsee Rovaniemen keskustassa Ounasvaaran pohjoisrinteellä. Laskettelukeskussa on 13 rinnettä ja 5 hissiä. Hiihtokeskuksessa sijaitsee myös maastohiihtostadion ja Ounasvaaran mäkikeskus.
Kim Won-gyun

Kim Won-gyun (hangul: 김원균; hanja: 金元均; uudistettu latinisaatio: Gim Won-gyun; 1917 Wonsan – 2002) oli pohjoiskorealainen säveltäjä ja poliitikko. Hän sävelsi vuonna 1947 Pohjois-Korean kansallislaulun, ja hänen tuotantoonsa kuuluu muitakin teoksia, kuten "Kenraali Kim Il-sungin laulu" ja vallankumousoopperoita.
Kim opiskeli Japanissa ja pääsi vuonna 1954 Korealaisten muusikoiden liiton keskuskomitean jäseneksi. Myöhemmin hän eteni sen varapuheenjohtajaksi ja puheenjohtajaksi. Vuonna 1960 hänestä tuli dekaani Pjongjangin musiikki- ja tanssiyliopistossa ja vuonna 1985 Pibada-oopperaseurueen puheenjohtaja. Syyskuussa 1990 hän toimi puhemiehenä Koreoiden jälleenyhdistymisen musiikkifestivaalissa. Hän oli kahdella kaudella Korkeimman kansanneuvoston jäsenenä. Hän sai urallaan monia palkintoja ja tunnustuksia, joiden joukossa olivat Pohjois-Korean kansantaiteilijan arvonimi ja Kim Il-sung -palkinto. Vuonna 2006 Pjongjangin musiikki- ja tanssiyliopisto sai lisänimen Kim Won-gyunilta.
Syyriantikka

| Syyriantikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Käpytikat Dendrocopos
Laji::  syriacus
Kaksiosainen nimi
 Dendrocopos syriacus  (Ehrenberg, 1833) 
 Syyriantikan esiintymisalue
Katso myös
   Syyriantikka Wikispeciesissä   Syyriantikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Syyriantikka (Dendrocopos syriacus) on itäisessä Keski-Euroopassa ja Lähi-idässä Iranissa asti elävä tikka. Sen holotyypin kuvaili Christian Gottfried Ehrenberg Pohjois-Libanonin Libanoninvuorelta 1833.
Esiintyminen

Maailman pesimäkannan kokoa ei tiedetä, mutta on arvioitu, että Euroopan pesimäalue muodostaa 90 prosenttia lajin koko maailman pesimäalueesta. Euroopan pesimäkanta on kaikkiaan 322 000 – 767 000 paria.
Euroopassa suurin kanta on Turkissa: 150 000 – 400 000 pesivää paria. Lajia pesii myös Romaniassa 36 400 – 94 500, Ukrainassa 40 000 – 80 000, Unkarissa 21 000 – 37 000, Bulgariassa 12 000 – 25 000, Kreikassa 10 000 – 25 000, Serbiassa 13 000 – 21 000, Azerbaidžanissa 5 000 – 20 000,  Venäjällä 11 000 – 16 500, Pohjois-Makedoniassa 3 000 – 15 000, Kosovossa 6 000 – 8 000, Valko-Venäjällä 3 000 – 5 000, Moldovassa 2 500 – 3 100, Slovakiassa 1 500 – 2 500, Puolassa 1 000 – 2 000, Armeniassa 1 300 – 1 800, Kroatiassa 1 000 – 1 800, Georgiassa 160 – 1 600, Tšekissä 800 – 1 000, Albaniassa 600 – 1 200, Montenegrossa 650 – 1 000, Bosnia-Hertsegovinassa 7–150 ja Sloveniassa 5–10 paria.
Myllyjoki

Myllyjoki voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Myllyjoki, joki Jyväskylän Vesangassa
Myllyjoki, joki Muuramen ja Jyväskylän rajalla
Myllyjoki, joki Tammelassa.