stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan demokraattinen tasavalta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa
Saksan demokraattisen tasavallan menestyneimmät EM-kisaurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet | Lajit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Marita Koch | 6 | 0 | 0 | 6 | 1978–1986 | 400 metrin juoksu, 4 × 400 metrin juoksu |
| Marlies Göhr | 5 | 1 | 1 | 7 | 1978–1986 | 100 metrin juoksu, 200 metrin juoksu, 4 × 100 metrin juoksu |
| Renate Stecher | 4 | 4 | 0 | 8 | 1969–1974 | 100 metrin juoksu, 200 metrin juoksu, 4 × 100 metrin juoksu |
| Karin Balzer | 3 | 1 | 0 | 4 | 1962–1971 | 80 metrin aitajuoksu, 100 metrin aitajuoksu |
| Petra Vogt | 3 | 1 | 0 | 4 | 1969–1971 | 100 metrin juoksu, 200 metrin juoksu, 4 × 100 metrin juoksu |
| Bärbel Wöckel | 3 | 1 | 0 | 4 | 1974–1982 | 100 metrin juoksu, 200 metrin juoksu, 4 × 100 metrin juoksu |
| Heike Drechsler | 3 | 1 | 0 | 4 | 1986–1990 | 200 metrin juoksu, pituushyppy |
| Sabine Günther | 3 | 0 | 1 | 4 | 1982–1990 | 200 metrin juoksu, 4 × 100 metrin juoksu |
| Wolfgang Nordwig | 3 | 0 | 0 | 3 | 1966–1971 | seiväshyppy |
| Katrin Krabbe | 3 | 0 | 0 | 3 | 1990 | 100 metrin juoksu, 200 metrin juoksu, 4 × 100 metrin juoksu |
O-Klooritolueeni

| o-Klooritolueeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-kloorimetyylibentseeni
CAS-numero:  95-49-8
PubChem CID:  7238
SMILES:  CC1=CC=CC=C1Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H7Cl
Moolimassa:  126,576 g/mol
Sulamispiste:  -35,1 °C
Kiehumispiste:  159,2 °C
Tiheys:  1,083 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,374 g/l (25 °C)
o-Klooritolueeni eli 2-klooritolueeni (C7H7Cl) on orgaaninen yhdiste ja tolueenin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään teollisuudessa liuottimena ja muiden orgaanisten yhdisteiden valmistuksessa. o-Klooritolueenin isomeereja ovat m- ja p-klooritolueenit.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa o-klooritolueeni on kirkasta nestettä. Yhdiste liukenee vain pienissä määrin veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten hiilivetyihin, alkoholeihin, eettereihin ja ketoneihin. Aine myös muodostaa useiden orgaanisten yhdisteiden kanssa atseotrooppisia seoksia.
o-Klooritolueeni reagoi monella sekä aromaattisille klooriyhdisteille, että tolueeneille tyypillisillä tavoilla. Kloorattaessa yhdistettä pimeässä muodostuu neljän diklooritolueenin seos, jossa on pääasiassa 2,5-diklooritolueenia. Valon läsnä ollessa kloorautuu yhdisteen metyyliryhmä, jolloin muodostuu o-klooribentsyylikloridia, o-klooribentsaalikloridia tai o-klooribentsotrikloridia. Liittyvien klooriatomien määrää voidaan säädellä lisäämällä reaktioseokseen vetyperoksidia, joka pysäyttää reaktion. Metyyliryhmä voidaan myös hapettaa, jolloin tuotteena muodostuu o-klooribentsaldehydiä tai o-klooribentsoehappoa. o-Klooritolueenin aromaattiseen renkaaseen kiinnittynyt klooriatomi voidaan korvata muilla nukleofiileillä. Esimerkiksi reaktiossa natriumhydroksidin kanssa muodostuu o-kresolia ja reaktiolla ammoniakin kanssa syntyy o- ja m-toluidiinien seos. Yhdiste muodostaa useiden siirtymämetallien kuten raudan, koboltin ja kromin kanssa kompleksiyhdisteitä.
Valmistus ja käyttö

o-Klooritolueenia valmistetaan tyypillisesti nestefaasissa tapahtuvassa tolueenin ja kloorin välisellä reaktiolla. Katalyyttinä reaktiossa käytetään Lewis-happoa, kuten alumiinikloridia, rauta(III)kloridia, tina(IV)kloridia tai titaanitetrakloridia. Reaktiossa muodostuu isomeerien seos, jossa on katalyytistä riippuen 50–70 % o-klooritolueenia. Tuote puhdistetaan isomeereistaan tislaamalla alennetussa paineessa.
o-Klooritolueenia voidaan käyttää liuottimena valmistettaessa hydroksinaftolihappoarylidivärien valmistuksessa ja yhdessä muiden isomeerien kanssa metallipintojen pyhdistamisessa ja maalinohentimissa. Yhdisteestä syntetisoidaan useita kemikaaleja, joita käytetään  muun muassa väriaineiden, lääkkeiden, maatalouskemikaalien kuten hyönteis- ja rikkaruohomyrkkyjen ja optisten kirkasteiden valmistuksessa.
Aiheesta muualla

o-Klooritolueenin kansainvälinen kemikaalikortti
Saksan 1. panssaridivisioona

| 1>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 1. panssaridivisioonan tunnus
Toiminnassa:  15. lokakuuta 1935 – 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssarijoukot
Koko:  divisioona
Tukikohta:  Weimar
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 1. panssaridivisioona (saks. 1. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien vuonna 1935 perustettu panssariyhtymä, joka osallistui 1938 Itävallan ja Tšekkoslovakian liittämiseen Saksaan. Toisen maailmansodan alussa se osallistui Puolan, Luxemburgin, Belgian ja Ranskan valtaukseen. Länsi-Euroopan sotatoimien päätyttyä se jäi Ranskaan koulutettavaksi ennen siirtoaan Itä-Preussiin syyskuussa 1940.
Operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 divisioona ylitti Pohjoisen armeijaryhmän mukana Neuvostoliiton rajan edeten kohti Leningradia, kunnes yhtymä siirrettiin lokakuussa keskustan armeijaryhmään. Divisioona osallistui Moskovan taisteluun ja sen jälkeiseen vetäytymiseen. Taisteluissa pahoin kulunut divisioona lähetettiin tammikuussa 1943 Ranskaan täydennettäväksi ja se palasi itärintamalle marraskuussa osaksi Etelän armeijaryhmää, jonka mukana divisioona vetäytyi vuonna 1944 Unkariin ja edelleen Itävaltaan maaliskuussa 1945. Divisioonan jäänteet antautuivat 8. toukokuuta yhdysvaltalaisille, jotka laskivat divisioonan hajalle 13. toukokuuta.
Perustaminen

Divisioona perustettiin 15. lokakuuta 1935, jolloin siihen kuuluivat 1. kivääriprikaati (saks. Schützen), 1. panssariprikaati ja 73. kenttätykistörykmentti sekä divisioonajoukkoja. Kivääriprikaatin muodostivat 1. kiväärirykmentti ja 1. moottoripyöräpataljoona. Panssariprikaatin muodostivat Erfurthiin sijoitettu 1. ja Eisenachiin sijoitettu 2. panssarirykmentti. Henkilöstö tuli pääosin Thüringenista, mutta mukana oli merkittävästi myös saksilaisia ja preussilaisia ja myöhemmin täydennysmiehiä kaikkialta Saksasta. Divisioonan runkona olivat 3. (motorisoitu) ratsuväkidivisioona Weimarista ja II moottorikoulutuskeskus (saks. Kraftfahr-Lehrkommando II) Thüringenista. Pääosa divisioonanesikunnasta tuli koulutuskeskuksesta ja operaatioesikunnasta ratsuväkidivisioonasta.
Viestipataljoona muodostettiin 16. ratsuväkirykmentin 6. viestikomppaniasta ja kivääriprikaatin esikunnan runko muodostettiin 1. moottoripyöräpataljoonasta Langensalzasta ja pääosa rykmenttien miehistä tuli 16. ratsuväkirykmentin I pataljoonasta Erfurtista. 1. kiväärirykmentti muodostettiin Weimarissa 11. ratsuväkirykmentistä ja 14. jalkaväkirykmentin I pataljoonasta (Kiväärirykmentti Meiningen). Panssariprikaatin ja 1. panssarirykmentin esikunnat muodostettiin moottorikoulutuskeskuksen I pataljoonasta Ohrdrufista, ja niiden miehistöt tulivat 5. ja 6. ratsuväkirykmenteistä. Eisenachiin sijoitettu 2. panssarirykmentti muodostettiin aiemmin Breslauun sijoitetusta 7. ratsuväkirykmentistä sekä koulutuskeskuksen II pataljoonasta.
Samana kesänä 4. motorisoitu tiedustelupataljoona oli jo perustettu 4. moottorikuljetuspataljoonasta (Leipzig) ja 37. panssarintorjuntapatteristo oli perustettu Eisenachissa ja Mühlhausenissa runkonaan Kasselissa olleen 5. moottorikuljetuspataljoonan 3. komppanian henkilöstö. Kenttätykistörykmentti, johon aluksi kuului vain yksi patteristo, oli uudelleen nimetty motorisoitu kenttätykistön koulutuspatteristo Ohrdruf. II patteristo perustettiin kesällä 1936 ilman kaadereita. Kumpikin patteristo sijoitettiin Weimariin. 37. motorisoitu pioneeripataljoona (myöhemmin panssaripioneeripataljoona) perustettiin vasta kesällä 1938 ja sielloinkin vain komppaniana, joka täydennettiin pataljoonaksi vasta 1939. 37. viestipataljoona perustettiin Weimarissa 16. ratsuväkirykmentin viestijoukkueesta. Divisioonaan ei kuulunut erillisiä huolto-, lääkintä ja korjausyksiköitä ennen kuin keväällä 1938. Pääosa divisioonan täydennyksistä sodan aikana tuli Wehrkreis IX:n alueelta.
Divisioonan kalustona oli perustettaessa ainoastaan PzKw I -vaunuja, mutta keväällä 1936 sille toimitettiin PzKw II- ja talvella PzKw III -vaunuja. Divisioonan tärkein vaunukalusto oli vielä 1941 PzKw II. Vuodesta 1936 alkaen kumpikin panssarirykmentti luovutti 2–4 komppaniaa uusien panssarirykmenttien perustamiseksi. Kaadereista muodostettiin 7., 8., 15., 35. ja 36. panssarirykmentit.
Historia

Divisioona osallistui 1938 Itävallan ja Sudeettialueiden miehittämiseen sekä seuraavana vuonna marssiin Prahaan.
Historia > Länsirintamalla > Operaatio Punainen

Operaation toinen vaihe, operaatio Punainen (saks. Fall Rot) alkoi 5. kesäkuuta. Panssarijoukot organisoitiin uudelleen viideksi armeijakunnaksi. 1. panssaridivisioona muodosti 2. panssaridivisioonan kanssa armeijaryhmä A:n panssariryhmä Guderianin XXXIX armeijakunnan, jonka komentajana oli kenraalieversti Rudolf Schmidt. Panssariryhmän toinen armeijakunta oli kenraaliluutnantti Georg-Hans Reinhardtin XLI armeijakunta, johon kuuluivat 6. ja 8. panssaridivisioona.
Divisioona läpäisi 10. kesäkuuta Weygand-linjan taisteltuaan Ranskan panssarijoukkojen Char B1 -vaunuja vastaan, jolloin kumpikin osapuoli kärsi kovia tappioita. Taistelun jälkeen divisioona vietti yön Junivillen ja Aussoncen välisen tien länsipuolella. Divisioona ylitti Aisnen ja Marnen ja eteni Maginot-linjan selustassa. Se valtasi Besançonin, ja lopulta yhtymä saavutti 17. kesäkuuta Sveitsin rajan, mistä se hyökkäsi seuraavana päivänä edelleen Belfortiin. Ranskan taisteluiden aikana divisioonasta kaatui ainoastaan 495 miestä.
Ranskan antauduttua 25. kesäkuuta divisioona jäi Ranskaan Loiren laaksoon koulutukseen. Syyskuussa yhtymä siirrettiin Zinten-Sensburg-Allensteinin alueelle Itä-Preussiin uudelleen organisointia varten. 2. panssarirykmentti siirrettiin vastamuodostettuun 16. panssaridivisioonaan, ja 1. panssarirykmentti lähetti kolme komppaniaa 18. panssaridivisioonaan kaadereiksi. Saman aikaisesti 1. panssariprikaatin esikunta lakkautettiin ja vasta perustettu 113. motorisoitu kiväärirykmentti liitettiin divisioonaan. Organisoinnin aikana 69. motorisoidun jalkaväkirykmentin III pataljoona liitettiin divisioonaan 1. kiväärirykmentin III pataljoonaksi ja 56. motorisoidun kenttätykistörykmentin II patteristo 73. panssaritykistörykmentin III patteristoksi. Divisioonaa vahvennettiin liittämällä siihen erillinen 702. raskas motorisoitu haupitsipatteri. Panssariyksiköt varustettiin uudelleen Pzkw III -vaunuilla, ja panssaritorjunta- ja tiedustelupataljoonat saivat uutta kalustoa. Vuoden lopulla divisioonaan kuului 155 panssarivaunua, joista 85 oli Pzkw III- ja 30 Pzkw IV -vaunuja.
Historia > Levossa ja täydennettävänä

Pahoin heikentynyt 1. panssaridivisioona siirrettiin lepoon ja täydennettäväksi tammikuussa 1943. Se lähetettiin aluksi Amiensiin ja edelleen Coëtquidaniin Bretagneen, jossa se varustettiin ranskalaisilla Hotchkiss H-39 ja Somua S-35 -vaunuilla. Toukokuussa divisioona sai täydennyksenä 299. moottoroidun ilmatorjuntapatteriston. Divisioona lähetettiin kesäkuussa Pelopennosekselle Kreikkaan, koska ylin johto pelkäsi mahdollista liittoutuneiden maihinnousua alueelle. Italian irtautuessa syyskuussa sodasta divisioona saartoi Italian 11. armeijan, joka ei tehnyt merkittävää vastarintaa. Lokakuussa divisioona sai riittävästi PzKw V Tiikeri -vaunuja pataljoonan varustamiseksi sekä sata PzKw VI Panther -panssarivaunuja, jolloin saavutettiin lähes määrävahvuus.
Komentajat

Divisioonan komentajina olivat:
kenraaliluutnantti Maximilian Freiherr von Weichs zu Glon perustamisesta – 1. lokakuuta 1937
kenraaliluutnantti Rudolf Schmidt 1. lokakuuta 1937 – 17. marraskuuta 1939
kenraalimajuri Friedrich Kirchner 17. marraskuuta 1939 – 16. heinäkuuta 1941
kenraaliluutnantti Walter Krüger 17. heinäkuuta 1941 – 31. joulukuuta 1943
kenraalimajuri Richard Koll tammikuu – 19. helmikuuta 1944
kenraalimajuri Werner Marcks 19. helmikuuta – 18. syyskuuta 1944
kenraaliluutnantti Eberhard Thunert 25. syyskuuta 1944 – antautumiseen
Teatteriaukiolla Hitlerin tarkastettavana oleva panssarirykmentti 4. lokakuuta 1938
1. panssarirykmentin Maasin ylitys ponttonisiltaa pitkin 14. toukokuuta 1940
rynnäkkövaunu
O-Nitrofenoli

| o-Nitrofenoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-nitrofenoli
CAS-numero:  88-75-5
PubChem CID:  6947
SMILES:  C1=CC=C(C(=C1)[N+](=O)[O-])O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5NO3
Moolimassa:  139,11 g/mol
Sulamispiste:  45,3–45,7 °C
Kiehumispiste:  216 °C
Tiheys:  1,485 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 3 g/l (38 °C)
o-Nitrofenoli  eli 2-nitrofenoli (C6H5NO3) on orgaaninen yhdiste ja fenolin nitrattu johdannainen. Yhdistettä käytetään valmistettaessa muun muassa väri- ja lääkeaineita ja analyyttisessä kemiassa indikaattorina. o-Nitrofenoli on m- ja p-nitrofenolien isomeeri.
Ominaisuudet

o-Nitrofenoli on huoneenlämpötilassa keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee niukasti veteen, mutta haihtuu helposti vesihöyryn mukana. Tämä johtuu yhdisteen hydroksyyli- ja nitroryhmien välisistä molekyylin sisäisistä vetysidoksista. o-Nitrofenoli liukenee hyvin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Yhdiste on heikko happo, jonka pKa-arvo on 7,22. Se on fenolia voimakkaampi happo, mikä johtuu nitroryhmän elektroneja puoleensavetävästä vaikutuksesta ja lisäksi nitroryhmä on orto-asemassa hydroksyyliryhmään nähden ja kykenee resonanssin kautta stabiloimaan hapen negatiivista varausta.
Valmistus ja käyttö

o-Nitrofenolia valmistetaan hydrolysoimalla o-kloorinitrobentseeniä emäksisissä olosuhteissa esimerkiksi natriumhydroksidin avulla. Reaktiolämpötila kohotetaan hiljalleen 170 °C:n. Muodostuva o-nitrofenoli saostetaan tekemällä liuos happamaksi. Toinen tapa valmistaa sitä on fenolin nitraus ja tässä reaktiossa muodostuu lisäksi p-nitrofenolia. Isomeerit voidaan erottaa toisistaan vesihöyrytislauksella.
o-Nitrofenolia käytetään valmistettaessa lääkeaineita, väriaineita, valokuvauskemikaaleja ja hyönteismyrkkyjä. Pelkistämällä siitä saadaan o-aminofenolia. Yhdistettä voidaan käyttää pH-indikaattorina ja sen alkoholiliuos muuttuu värittömästä keltaiseksi pH-alueella 5–7. Värinmuutos ei ole kuitenkaan kovin selkeä. Analyyttisessä kemiassa sitä voidaan käyttää myös reagenssina glukoosin määritykseen.
Aiheesta muualla

O-Nitrofenolin kansainvälinen kemikaalikortti
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 2-Nitrophenol (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): 2-Nitrophenol (englanniksi)
ChemBlink: 2-Nitrophenol (englanniksi)
o-Nitrofenoli muodostaa molekyylinsisäisiä vetysidoksia
Saksan 5. jalkaväkidivisioona

| Kommandant von Ulm 5>  jalkaväkidivisioona 5. kevyt jalkaväkidivisioona 5. jääkäridivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  Ulm, Konstanz, Freiburg
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 5. jalkaväkidivisioona (saks. 5.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa. Divisioona muutettiin 5. jääkäridivisioonaksi.
Perustaminnen

Wehrkreis V perusti 1. lokakuuta 1934 Ulmissa divisioonan peitenimellä Kommandant von Ulm, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 5. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 5. divisioonasta. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Ulmiin.
Palvelus

Toisen maailmansodan alkaessa divisioona oli Oberheinissa tehtävänään länsirajan suojaaminen. Talven 1939-1940 se oli Eifelissä. Divisioona liitettiin Luxemburgin rajalle kootun 12. armeijan reserviksi. Se osallistui Luxemburgin ja Belgian valtaukseen sekä Maasin ylitykseen Devillen ja Braux'n välillä. Se osallistui vielä Aisnen ylitykseen ennen hyökkäyksen toisen vaiheen alkamista. Sotatoimien päätyttyä divisioona jäi miehitysjoukkona Ranskaan, mistä se siirrettiin huhtikuussa 1941 Itä-Preussiin.
Operaatio Barbarossan alkaessa divisioona ylitti 22. kesäkuuta 1941 Neuvostoliiton rajan edeten Suwalki-Zipfelin alueelta Lidan yli kohti Vitebskiä. Se osallistui Smolenskin taisteluun ja marraskuussa Vjazman taisteluun. Divisioona siirrettiin joulukuussa lepoon Ranskaan, missä divisioona nimettiin 5. kevyeksi jalkaväkidivisioonaksi. Muutoksessa divisioona menetti kolmannen jalkaväkirykmenttinsä (Jalkaväkirykmentti 14), joka liitettiin 78. jalkaväkidivisioonaan.
Helmikuussa 1942 divisioona palasi itärintamalle pohjoiseen armeijaryhmään ja se otti osaa Demjanskin taisteluihin maaliskuusta huhtikuuhun taisteluosasto Seydlitzissä, kun se avusti II armeijakunnan motista vapauttamisessa.
Divisioona nimettiin 6. kesäkuuta 1942 edelleen 5. jääkäridivisioonaksi, jolloin se organisoitiin kuten vuoristodivisioonat, mutta divisioona varustettiin runsaimmin ajoneuvoin. Vuoden 1942 lopun ja koko vuoden 1943 divisioona taisteli Staraja Russan alueella.
Divisioona siirrettiin alkuvuodesta 1944 keskustan armeijaryhmmään, jossa se osallistui tammikuusta maaliskuuhun Vitebskin taisteluihin ja Kovelin alueen taisteluihin huhtikuusta heinäkuuhun. Keskustan armeijaryhmän rintaman romahdettua  divisioona lähetettiin länteen puolustamaan Puolaa ja edelleen itäiseen Saksaan. Alkuvuodesta 1945 se taisteli Pommerissa Neustettinissä ja Dramburgissa (nyk. Drawsko, Puolassa). Divisioona kävi viimeiset taistelunsa huhtikuussa Berliinin taisteluissa Freienwaldessa lähellä Oderia. Se antautui toukokuussa puna-armeijalle Wittenbergissä. Muutamat pienet osastot murtautuivat länsiliittoutuneiden linjoille Lenzenissä, jossa ne antautuivat amerikkalaisille 3. toukokuuta.
Komentajat

kenraaliluutnantti Eugen Hahn perustaminen - 10. elokuuta 1938
kenraaliluutnantti Wilhelm Fahrmbacher elokuu 1938 - 25. lokakuuta 1940
kenraalimajuri Karl Allmendinger 25. lokakuuta 1940 - uudelleen nimeämiseen
kenraalimajuri Karl Allmendinger marraskuu 1941
Jost Juni Walter kesäkuu 1942
Hans von Juli Rohr heinäkuu 1942
Hellmuth Thumm 4. tammikuuta 1943
Johannes Gittner 1. maaliskuuta 1944
Hellmuth Thumm 1. toukokuuta 1944
Friedrich Sixt 15. elokuuta 1944
Edmund Blaurock 19. huhtikuuta 1945
Hr. Ms. O 12

| Hr> Ms. O 12 |
| --- | --- |
 Hr. Ms. O 12

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Koninklijke Maatschappij De Schelde, Vlissingen
Kölinlasku:  20. lokakuuta 1928
Laskettu vesille:  8. marraskuuta 1930
Palveluskäyttöön:  20. heinäkuuta 1931
Tekniset tiedot
Uppouma:  610 t (pinnalla) 754 t (sukellus)
Pituus:  60,42 m
Leveys:  6,83 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 900 bhp 2 × sähkömoottori 310 bhp
Nopeus:  16 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  29-31
Aseistus
Aseistus:  5 × 533 mm torpedoputki
Hr. Ms. O 12 oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston vuonna 1931 palvelukseenotettu O 12 -luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 4. lokakuuta 1927 Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 20. lokakuuta 1928. Alus laskettiin vesille 8. marraskuuta 1930 ja se otettiin palvelukseen 20. heinäkuuta 1931.
Palvelus

Alus lähti 10. syyskuuta laivastovierailulle Göteborgiin ja Osloon yhdessä Hr. Ms. O 13:n, Hr. Ms. O 15:n, Hr. Ms. Hertog Hendrikin, Hr. Ms. Kortenaerin, Hr. Ms. Van Ghentin ja Hr. Ms. Z 5:n kanssa. Osasto palasi kotisatamaansa 22. syyskuuta.
Alus lähti 14. tai 16. huhtikuuta 1937 Nieuwedieoistä Den Helderistä sisaraluksensa Hr. Ms. O 14:n kanssa. Alukset matkasivat Azorien Ponta Delgadan ja Puerto Ricon San Juanin kautta Curacaoon, jonne ne saapuivat 6. toukokuuta. Alukset jatkoivat matkaansa Curacaosta Port of Spainin kautta Surinameen, jonne ne saapuivat 8. elokuuta. Curacaosta alukset aloittivat 24. marraskuuta kotimatkan Den Helderiin, jonne ne saapuivat San Juanin kautta 24. joulukuuta. Alus teki 20. syyskuuta - 13. joulukuuta 1938 uuden vierailun Curacaossa yhdessä Hr. Ms. O 15:n kanssa.
Palvelus > Toinen maailmansota

Saksa hyökkäsi 10. toukokuuta 1940 Alankomaihin. Alus oli 14. toukokuuta Den Helderissä telakalla vuosihuollossa ja sen miehistö upotti aluksensa estääkseen sen joutumisen saksalaisille. Saksalaiset nostivat kesäkuussa hylyn ja korjauttivat sen Wilton-Fijenoordin telakalla. Alus liitettiin Saksan laivastoon nimellä UD-2.
Alus otettiin palvelukseen 30. tammikuuta 1943 päällikkönään korvetten kapitän F. Venier. Alus kuului sukellusvenekoulutuskeskuksessa Bergenissä Norjassa ja se poistettiin palveluksesta 6. heinäkuuta 1944 Kielissä. Alus upotettiin 3. toukokuuta 1945 Kielin satamaan. Myöhemmin aluksen hylky nostettiin romutettavaksi.
Aluksen päälliköt

UD-2:n päälliköinä toimivat:
korvettenkäpitan Franz Venier tammikuu 1943 - huhtikuu 1944
eversti Günther Scholz huhtikuu - heinäkuu 1944
Nätkelmäpunatäplä

| Nätkelmäpunatäplä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Punatäplämäiset Zygaenoidea
Heimo::  Punatäpläperhoset Zygaenidae
Alaheimo::  Punatäplät Zygaeninae
Suku::  Zygaena
Alasuku::  (Zygaena)
Laji::  lonicerae
Kaksiosainen nimi
 Zygaena lonicerae  Scheven, 1777 
Katso myös
   Nätkelmäpunatäplä Wikispeciesissä   Nätkelmäpunatäplä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nätkelmäpunatäplä (Zygaena lonicerae) on niittyjen punamusta perhoslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Nätkelmäpunatäplä on pienehkö perhonen, jonka pohjaväriltään mustissa, hieman sinisen metallinhohtoisissa etusiivissä on viisi punaista täplää. Täplistä kaksi on aivan siiven tyvessä, siiven keskivaiheilla etureunan puolella oleva on selvästi muita pienempi ja kaksi uloimpana sijaitsevaa täplää ovat jokseenkin samankokoiset. Kaikki täplät ovat muodoltaan miltei pyöreitä. Takasiivet ovat punaiset, varsin teräväkärkiset ja niiden takareunaa kiertävä, leveä musta reunus kapenee äkillisesti ennen siiven tyveä. Naaraan väritys on hieman himmeämpi kuin koiraalla ja etusiipien alapinnalla on punertavaa kehnää. Ruumis on kokonaisuudessaan musta, mutta pää ja keskiruumis ovat hieman sinihohtoiset. Verkkosilmät ja imukärsä ovat hyvin kehittyneet ja huulirihmat keskipitkät. Raajat ovat mustat ilman metallinkiiltoa. Siipiväli 30–40 mm.
Viisitäpläisenä laji muistuttaa huomattavan paljon lähisukulaistaan virnapunatäplää. Nätkelmäpunatäplä on kuitenkin selvästi kookkaampi ja nuijamaiset tuntosarvet ovat pitemmät kuin 3/4 etusiiven pituudesta. Etusiivet ovat myös muodoltaan suipommat kuin virnapunatäplällä. Suurin piirtein samankokoisella maitepunatäplällä on kuusi punaista täplää.
Sukulaistensa tapaan maitepunatäplän yksilöiden ulkonäössä on vaihtelua. Esimerkiksi muodolla f. bercei osa täplistä on sulautuneena toisiinsa, muodolla f. rubescens täplät ovat kookkaita ja sumeareunaisia, ja muodolla f. incendium lähes koko etusiipi on punainen. Lajista tunnetaan myös värimuoto f. citrina, jolla punainen väri on korvautunut keltaisella.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta ja Irlannista Kaukasukselle ja Kiinan länsiosiin. Suomessa nätkelmäpunatäplää tavataan Ahvenanmaalla sekä maan etelä- ja keskiosissa, mutta havaintoja on hajanaisesti. Perhoset ovat lennossa heinäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Nätkelmäpunatäplä on päiväaktiivinen perhonen, joka viihtyy aurinkoisilla niityillä, rannoilla ja metsänreunoilla, ei kuitenkaan kuivissa ympäristöissä. Esiintymät ovat usein hyvin paikallisia, mutta niiden yksilömäärät saattavat olla suuria. Suomessa laji on luokiteltu vaarantuneeksi ja Norjassa suojelun tarpeessa olevaksi, mutta Euroopan mittakaavassa laji ei ole harvinainen.
Ravintokasvi

Toukka kelpuuttaa ravinnokseen useita hernekasveja, mm. apilat (Trifolium), nätkelmät (Lathyrus) sekä maitteet (Lotus).