stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskan Polynesian lippu

Ranskan Polynesian lippu
Ranskan Polynesian lippu on Ranskalle kuuluvan Ranskan Polynesian virallinen lippu. Lipun punainen ja valkoinen väri on otettu historiallisista Tahitin lipuista ja ne ovat myös perinteisiä värejä Polynesiassa.
Lippu otettiin käyttöön vuonna 1984. Samassa yhteydessä otettiin käyttöön protokolla, jonka mukaan Ranskan Polynesian lippu liehuu aina Ranskan lipun vieressä siten, että Ranskan Polynesian lippu on vasemmalla ja Ranskan lippu oikealla.
Tässä Ranskan merentakaisessa territoriossa trikolori on virallinen lippu, vaikka sen rinnalla liehuu myös paikallinen polynesialaisväreissä (punainen ja valkoinen) oleva lippu. Tuon lipun keskellä valkoisessa kentässä on pirogi (kaksipaikkainen palkovene, jota voidaan meloa tai purjehtia). Sen takana on kultainen sädekoroinen aurinko. Sininen ja valkoinen viittaavat merestä saatavaan hyvinvointiin ja pirogeja käytetään yhä kalastukseen. Viisi soutajaa edustavat Ranskan Polynesian departementteja: Tuamotun saaristoa, Marquesas- ja Tubuaisaaria, ja Seurasaaria, jotka koostuvat Tuulenpuoleisista ja Suojanpuoleisista saarista.
Tjatšiv

| Tjatšiv (Тячів) |
| --- | --- |
 Panoraamakuva Tjatšivin keskustasta.
 lippu:  vaakuna
 Tjatšiv
 Koordinaatit: 48.0115°N, 23.5720°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Taka-Karpatian alue
Piiri:  Tjatšivin piiri
Perustettu:  1200-luvun puolivälissä
Kaupunginoikeudet:  1329
Väkiluku (2021):  8 943
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tjatšiv (ukr. Тячів) on kaupunki Taka-Karpatian alueella Ukrainan länsiosassa, Tysajoen rannalla, maanteitse noin linnuntietä noin 115 kilometriä aluekeskus Užhorodstä itäkaakkoon.
Kaupunki on maaseutuvaltaisen Tjatšivin piirin (184 532 as., 2021) hallinnollinen keskus. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 8 943 (2021).
Kaupunki on perustettu 1200-luvun puolivälissä. Unkarin kuningas myönsi sille kaupunginoikeudet vuonna 1329.
Tjatšivin hallintorakennuksia.
Kirkko Tjatšivissa.
Katunäkymä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tjatšiv Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Henry Tizard

| Henry Tizard> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. elokuuta 1885 Gillingham, Englanti
Kuollut: 9. lokakuuta 1959 (74 vuotta) Fareham, Englanti
Koulutus ja ura
Instituutti:  Oriel College Imperial College London
Tutkimusalue:  kemia
Henry Thomas Tizard (23. elokuuta 1885 Gillingham, Englanti – 9. lokakuuta 1959 Fareham, Englanti) oli englantilainen kemisti, keksijä ja Lontoon Imperial Collegen rehtori. Hän oli myös merkittävä tiedevaikuttaja, jonka johtama valtuuskunta teki tiedevaihtoa Yhdysvalloissa toisen maailmansodan aikana.
Ura

Valmistumisensa jälkeen Tizard aloitti Royal Institutionissa vuonna 1909. Hän tutki indikaattorien värinmuutosta. Vuodet 1911–1914 hän opetti Oriel Collegessa. Ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen Tizard liittyi kuninkaalliseen linnoitustykistöön, mutta jo vuonna 1915 hän siirtyi vastaperustettuun kuninkaallisiin lentojoukkoihin. Sodan jälkeen hän palasi Oxfordin Oriel Collegeen, ja hänestä tuli vuonna 1920 yliopiston kemiallisen termodynamiikan apulaisprofessori.
Tizardista tuli Imperial Collegen rehtori vuonna 1929. Hän toimi virassa vuoteen 1942. Hänellä on merkittävä asema yliopiston historiassa, sillä hänen aikanaan oppilaitos laajeni merkittävästi. Hän hankki Harlingonin läheltä maita yliopiston urheilukentäksi, ja hän oli luomassa South Kensingtonin kampusaluetta, jonka paikka oli jo suunniteltu muuhun käyttöön.
Vuonna 1922 Tizard nimettiin hallituksen tieteellisen ja teollisen tutkimusosaston apulaisjohtajaksi, ja vuonna hän 1927 hän nousi osaston johtoon. Tizard kuului myös aeronautiikan tutkimuskomiteaan, jonka puheenjohtajana hän toimi 1933–1943. Vuonna 1932 Tizard aloitti kansallista ilmapuolustusta tutkivan komitean johdossa. Hänen ansiostaan Robert Watson-Wattin ehdottama tutkajärjestelmä otettiin käyttöön Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja saatiin toimintavalmiiksi ennen toista maailmansotaa.
Tizard esitti vuoden 1940 alussa, että brittiläiset tekisivät informaatiovaihtoa Yhdysvaltain kanssa tutka-asioissa. Tämä hyödyttäisi myös brittejä sotatoimissa, sillä Yhdysvalloissa oli huomattavasti paremmat tuotantomahdollisuudet. Vaikka Winston Churchill ja Watson-Watt olivat ehdotusta vastaan, Tizard lähetti ystävänsä Archibald Hillin Washingtoniin tutkimaan vaihtokaupan mahdollisuutta. Hillin raportti oli positiivinen, ja Tizardin johtama valtuuskunta saapui Washingtoniin 12. syyskuuta. Neuvottelut olivat onnistuneet, ja vaihtokaupan merkittävin osa oli brittien kehittämä ontelomagnetroni, joka joudutti Yhdysvaltain tutkatutkimusta.
Ranskan ympäriajo 2003

Ranskan ympäriajo 2003 alkoi 6. heinäkuuta ja päättyi 27. heinäkuuta 2003. Kilpailun voitti alun perin viidennen peräkkäisen kerran Yhdysvaltain Lance Armstrong, toiseksi sijoittui hänelle 1.01 minuuttia hävinnyt Saksan Jan Ullrich ja kolmas oli Kazakstanin Aleksandr Vinokurov 4.14 minuuttia voittajalle hävinneenä.
Vuonna 2012 Lance Armstrongin voitto mitätöitiin hänen dopingin käyttönsä paljastuttua.
Ranskan ympäriajo 2002

Ranskan ympäriajo 2002 alkoi 6. heinäkuuta ja päättyi 28. heinäkuuta 2002. Kilpailun voitti alun perin neljännen peräkkäisen kerran Yhdysvaltain Lance Armstrong, toiseksi sijoittui hänelle 7.17 minuuttia hävinnyt Espanjan Joseba Beloki ja kolmas oli Liettuan Raimondas Rumšas 8.17 minuuttia voittajalle hävinneenä.
Vuonna 2012 Lance Armstrongin voitto mitätöitiin hänen dopingin käyttönsä paljastuttua.
Birgitta Rantala

Birgitta Karin Rantala (o.s. Kaivola, s. 8. lokakuuta 1940 Vehmaa) on suomalainen yleisurheilija, joka saavutti keihäänheitossa yhden SM-mitalin. Hän edusti Laitilan Jyskettä, Rauman Urheilijoita ja Uudenkaupungin Urheilijoita.
Rantala saavutti keihäänheitossa Kalevan kisoissa pronssia vuonna 1960 sekä sijoittui neljänneksi vuonna 1961, viidenneksi vuonna 1970, kuudenneksi vuosina 1963 ja 1964, seitsemänneksi vuosina 1962 ja 1967 sekä kahdeksanneksi vuosina 1965, 1968 ja 1974.
Rantalan keihäänheittoennätys on 46,80 m, jonka hän teki Laitilassa syyskuussa 1969.
Titaanidiboridi

| Titaanidiboridi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  12045-63-5
PubChem CID:  92028754 ja 131664302
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TiB2
Moolimassa:  69,51
Ulkomuoto:  Harmaa kiteinen aine
Sulamispiste:  2 980 °C
Tiheys:  4,52 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Titaanidiboridi (TiB2) on titaanin ja boorin muodostama borideihin kuuluva epäorgaaninen yhdiste. Yhdiste on hyvin kovaa ja sillä on hyvin korkea sulamispiste, joten sitä käytetään suurta kovuutta ja kuumuudenkestoa vaativissa sovelluksissa.
Ominaisuudet

Titaanidiboridi on huoneenlämpötilassa tummanharmaata kiteistä ainetta. Se on hyvin kovaa ja sen kovuus Mohsin asteikolla on 9 ja Vickers-kovuus on 33 780. Se on siis jopa volframikarbidia kovempi materiaali. Muista keraamisista materiaaleista poiketen yhdiste on kohtalaisen hyvä sähkönjohde ja sen ominaisvastus on 15 μΩ·cm. Titaanidiboridi on kuumuudenkestävää ja sulaa vasta 2 980 °C:n lämpötilassa. Yhdiste on myös inertti. Se ei liukene veteen eikä laimeisiin happoihin eikä ei-hapettaviin happoihin, mutta kuuma ja väkevä typpihapon ja rikkihapon seos liuottaa sen. Titaanidiboridi sen sijaan voi reagoida vahvasti emäksisten hydroksidien tai karbonaattien kanssa.
Valmistus ja käyttö

Titaanidiboridia valmistetaan teollisesti suurissa mittakaavoissa kuumentamalla titaanidioksidia ja boorikarbidia tai booritrioksidia hiilen läsnä ollessa. Toinen tapa suurissa mittakaavoissa on elektrolysoida rutiilin ja elektrolyyttien, kuten kryoliitin sulaa seosta. Elektrolyysillä saadaan tyypillisesti puhtaampaa tuotetta.
Hyvin puhdasta titaanidiboridia voidaan valmistaa titaanitetrakloridin, booritrikloridin ja vedyn välisellä reaktiolla, joko ALD-menetelmällä tai plasmareaktoreissa.
Titaaniboridin ensimmäiset käyttökohteet olivat yhdysvaltalaisissa ja neuvostoliittolaisissa panssarivaunuissa. Nykyään yhdistettä käytetään kovuutta ja kuumuudenkestoa vaativissa sovellutuksissa kuten sorvaukseen ja leikkaukseen käytettävien työkalujen terissä, elektrodeissa, komposiittimateriaaleissa ja korkean lämpötilan sinttereiden materiaaleina.
Tiourea

| Tiourea |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  62-56-6
PubChem CID:  2723790
SMILES:  C(=S)(N)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH4SN2
Moolimassa:  76,132 g/mol
Sulamispiste:  182 °C
Tiheys:  1,405 g/cm3
Liukoisuus veteen:  142 g/l (25 °C)
Tiourea (CH4SN2) on orgaaninen yhdiste ja rakenteeltaan urean analogi. Ureasta se eroaa siten, että urean happiatomi on korvautunut rikkiatomilla. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa väri- ja lääkeaineita, metalliteollisuudessa ja tekstiiliteollisuudessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tiourea on ulkomuodoltaan valkoisia kiteitä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Poolittomiin orgaanisiin liuottimiin se on liukenematon. Tiourealla on kaksi tautomerista muotoa. Tionimuoto, jossa hiili on sitoutunut kaksoissidoksella rikkiatomiin ja iminotiolimuoto, jonka rakenteessa kaksoissidos on hiili- ja typpiatomien välillä. Näistä tionimuoto on stabiilimpi.
Kuumennettaessa emäksisissä liuoksissa tiourea reagoi hajoamalla vetykarbonaateiksi, sulfideiksi ja ammoniumhydroksidiksi. aldehydien kanssa se reagoi muodostamalla N-hydroksialkyylitioureajohdannaisia, jotka kondensoituvat helposti hartseiksi. Akroleiinin kanssa reaktio voi olla hyvin kiivas. Klooriketonien, diketonien, hydroksiketonien ja dikarboksyylihappojen estereiden kanssa tiourea kondensoituu helposti muodostaen typpeä ja rikkiä sisältäviä heterosyklisiä yhdisteitä. Urean tavoin tiourea muodostaa hiilivetyjen kanssa inkluusioyhdisteitä ja komplekseja monien metalliyhdisteiden kanssa.
Tiourea ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä ja silmiä. Yhdiste voi olla syöpää aiheuttava eli karsinogeeninen.
Valmistus ja käyttö

Ensimmäisen kerran tioureaa valmistettiin kuumentamalla ammoniumtiosyanaattia, joka hajoaa kuumennettaessa tioureaksi. Teollisesti tioureaa valmistetaan kuitenkin pääasiallisesti kalsiumsyanamidista ja vetysulfidista. Reaktiossa kalsiumsyanamidi muodostaa syanamidia, joka reagoi vetysulfidin kanssa.
Tioureaa käytetään valmistettaessa heterosyklisiä ryhmiä sisältäviä väri- ja lääkeaineita. Tällaisia ovat esimerkiksi levamisoli, sulfatiatsoli ja eräät kefalosporiinit. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat käyttö valokuvauskemikaalina, kopiopaperin valmistus, polymeerien vulkanointia kiihdyttävänä yhdisteenä, apuaineena tekstiilien, kuten silkin, käsittelyssä, metallipintojen käsittelyyn kuparin jalostuksessa ja pinnoitettaessa muita metalleja kuparilla elektrolyyttisesti ja kullan ja hopean erottamiseen uuttamalla mineraaleista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tiourea Wikimedia Commonsissa
Tiourean tautomeriset muodot.
Tiosyanaatit

Tiosyanaattien yleinen rakenne
Tiosyanaatit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R-S-C≡N, missä R on orgaaninen ryhmä. Tiosyanaatteja käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa tiosyanaatit ovat nesteitä tai kiinteitä aineita ja niillä on usein pistävä haju. Yhdisteet ovat veteen liukenemattomia, mutta liukenevat orgaanisiin liuottimiin. Emäksisissä olosuhteissa ne hydrolysoituvat disulfideiksi ja happamissa olosuhteissa tioleiksi. Kuumennettaessa tiosyanaatit isomeroituvat isotiosyanaateiksi. Tiosyanaatit ovat elektrofiilisiä ja nukleofiilit reagoivat niiden kanssa additioreaktioilla. Lisäksi ne voivat reagoida sykloadditioilla muodostaen heterosyklisiä yhdisteitä.
Tiosyanaattien valmistamiseen on useita tapoja. Käytettyjä ovat muun muassa alkyylihalidien ja tiosyanaattisuolojen välinen nukleofiilinen substituutio, Mitsunobu-reaktio käyttäen tetrabutyyliammoniumtiosyanaattia ja diatsoniumsuolojen ja tiosyanaattisuolojen välinen Sandmeyer-reaktio.
Lääketieteellinen käyttö

Tiosyanaatit ovet tyreostaatteja, koska ne estävät kilpirauhasen toimintaa estämällä jodin keräystä. Ne mös voivat aiheuttaa verenkuvamuutoksia, erityisesti agranulosytoosia. Niitä voidaan kuitenkin käyttää kilpirauhasen toiminnan, erityisesti jodinoton tutkimisessa.
Lähtee t

↑  Thiocyanates IUPAC Gold Book. IUPAC. Viitattu 20.11.2021. (englanniksi)
1 2 3  Thomas Scott, Mary Eagleson: Concise encyclopedia chemistry, s. 1098-1099.  Walter de Gruyter, 1994.  ISBN 978-3110114515  (englanniksi)
1 2  Frank Romanowski & Herbert Klenk: Thiocyanates and Isothiocyanates, Organic, Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, John Wiley & Sons, New York, 2000.
1 2  Thomas Castanheiro, Jean Suffert, Morgan Donnard & Mihaela Gulea: Recent advances in the chemistry of organic thiocyanates. Chemical Society Reviews, 2016, 45. vsk, s. 494-505.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 20.11.2021. (englanniksi)
↑  Peltola, Pentti: ”Tyreostaatit”, Farmakologia ja toksikologia, s. 593.  Helsinki:  Kandidaattikustannus Oy, 1982.  ISBN 951-99395-7-1
Tjukalinsk

| Tjukalinsk (Тюкали́нск) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Federaatiopiiri:  Siperian federaatiopiiri
Alue:  Omskin alue
Väkiluku (2010):  11 275
Aikavyöhyke:  UTC+6 (MSK+3)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tjukalinsk (ven. Тюкали́нск) on kaupunki Omskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Išimin tasangolla Tjukalkajoen varrella 134 kilometriä Omskista luoteeseen. Kaupunki on Tjukalinskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Tjumenin ja Omskin välinen maantie. Kaupungissa asui 11 275 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1700-luvun puolivälissä perustetusta postiasemasta. Sen ympärille kehittynyt asutus sai kaupunginoikeudet vuonna 1823. Myöhemmin siitä tuli Tobolskin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Kaupungin taloudellinen merkitys väheni Siperian radan rakentamisen jälkeen.
Nykyään Tjukalinskissa toimii meijeri, teräsbetonirakennetehdas ja metsätila. Nähtävyyksiin kuuluu kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Epävirallinen kaupunkisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Gustaf Rancken

| Gustaf Rancken> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1756 Hattula
Kuollut: 16. tammikuuta 1831 (74 vuotta) Perniö
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  Perniön kirkkoherra
Vanhemmat:  Isä: Engelbrekt Rancken äiti: Kristina, o. s. Idman
Gustaf Rancken (2. kesäkuuta 1756 Hattula – 16. tammikuuta 1831 Perniö) oli Perniön kirkkoherra ja hengellisen kirjallisuuden suomentaja. Hän oli kiinnostunut pedagogiikasta ja kehitti erityisesti rippikoulun katekismusopetusta. Hän piti myös yhteyttä herätysliikkeisiin ja osallistui kirkollisen elämän uudistustyöhön.
Elämänvaiheet

Rancken jäi varhain orvoksi. Ensin kuoli hänen äitinsä, Kristina Idman. Isä, Sahalahden kirkkoherra Engelbrekt Rancken, kuoli Gustav Ranckenin ollessa kymmenvuotias. Ranckenin huoltajaksi tuli parin vuoden kuluttua Sahalahden kirkkoherraksi tullut Anders Malm, joka meni naimisiin Gustavin sisaren Ulrikan kanssa. Rancken pääsi kotona yksityisopetusta saatuaan Turun akatemiaan vuonna 1772. Opintojensa aikana hän hankki itselleen elatusta toimimalla kotiopettajana. Kesken opintojensa hänet kutsuttiin vuonna 1775 Sahalahden pitäjänapulaiseksi. Pappisvihkimyksen hän sai 19-vuotiaana. Vuonna 1779 hän siirtyi Kuhmalahden kappalaiseksi ja vuonna 1789 Turun suomalaisen seurakunnan kappalaiseksi. Perniön kirkkoherra hänestä tuli vuonna 1803, ja tätä virkaa hän hoiti kuolemaansa saakka. Vuosina 1810–1820 hän oli virkaa toimittava lääninrovasti. Uskonpuhdistuksen riemujuhlassa vuonna 1817 Rancken sai teologian kunniatohtorin arvon.
Pedagoginen toisinajattelija ja kansanvalistaja

Rancken oli monille valistusjan papeille tyypilliseen tapaan kiinnostunut kansanvalistuksesta ja toteutti näkemyksiään myös käytännössä.
Omaelämäkerrassaan Rancken katsoi, ettei hän ollut saanut yliopistosta juuri lainkaan valmiuksia papin käytännön työhön, kuten saarnan laatimiseen, sielunhoitoon ja katekismusopetukseen. Rancken arvioi myös, että hän ei ollut tässä suhteessa ainoa, vaan että sadat hänen kaltaisensa astuivat ammattitaidottomina papinvirkaan ja tekivät toimissaan pahoja erehdyksiä seurakuntalaisten vahingoksi. Hän ryhtyi heti kehittämään ammattitaitoaan erityisesti katekismusopetuksessa laatimalla opetettaville kysymyssarjoja. Havaittuaan niissä suuria puutteita hän kirjoitti ne vuosi vuoden jälkeen uudelleen. Hän laati myös erään toisen papin kanssa oppimateriaalin, josta tuli niin perinpohjainen, että siitä piti toimittaa lyhennetty laitos. Turussa ollessaan Rancken huolehti itse lastensa opetuksesta, koska arvioi katedraalikoulun opettajat kelvottomiksi, samoin kotiopettajat. Hän laati myös tarvittavat oppimateriaalit, koska hän piti silloisia oppikirjoja sekä kypsymättöminä että liian laajoina.
Perniössä hän käynnisti pyhäkoulutoiminnan ja on siten Johan Fredrik Berghin ohella pyhäkoulutyön uranuurtajia Suomessa. Pedagogisten kysymysten ohella Rancken harrasti myös taloudellisia kysymyksiä. Hän osallistui Suomen Talousseuran toimintaan ja pyrki edistämään kotiseutunsa talouselämää ja köyhäinhoitoa.
Uskonnollisen kirjallisuuden suomentaja

Rancken myös käänsi suomeksi useita pietismiin liittyviä hartauskirjoja. Näistä tunnetuimpia ovat Thomas Gougen Sana syndisille, ja sana pyhille (1801) ja P. O. Buggen Postilla, eli ewangeljumillisia tutkistelemuxia (1804). Peter Buggen postillaa on luettu etenkin rukoilevaisuuden piirissä.
Englantilaisen Thomas Gougen Sana syndisille, ja sana pyhille levisi lukuisina painoksina. Vuosina 1801–1861 siitä otettiin kaikkiaan kuusi painosta Turussa, Oulussa ja Helsingissä.
Kirjan taival Ranckenin suomennokseksi on melko mutkikas. Alkuperäisteos julkaistiin Lontoossa vuonna 1668. Siitä toimitettiin saksankielinen laitos 1738, jossa Gougen tekstiin on tehty laajoja lisäyksiä, niin että teoksen laajuus on kasvanut kaksin-kolminkertaiseksi. Tämä teos käännettiin tanskaksi, jonka pohjalta ruotsalainen Anders Nilsson Brunius teki kahtena painoksena ilmestyneen ruotsinnoksen. Tämä laitos on ollut Ranckenin käännös- ja toimitustyön pohjana. Rancken ei noudattanut pohjatekstiä orjallisesti, päinvastoin. Hän karsi poistoja sekä jätti pois mielestään yksinkertaiselle lukijalle liian vaikeat kohdat eli pimiät, korkiammasa opisa kirjoitetut opin muodot. Muuten hän seurasi tekstiä, lisäten kuitenkin joitakin selvennyksiä opillisesti epäselviin ilmauksiin. Englanninkielinen alkuteos ei liene ollut Ranckenille tuttu, eivätkä kaikki hänen tekemänsä poistot kohdistuneet vain saksantajan lisäyksiin. Suomennos poikkeaa siten huomattavasti alkuteoksesta.
Paitsi suomentajana ja kirjoittajana Rancken osallistui muutenkin uskonnollisen kirjallisuuden levittämiseen. Hän oli hengellisen kirjallisuuden levittämistä varten perustetun Tukholman Evankelisen seuran jäsen. Ranckenin ja Bengt Jakob Ignatiuksen aloitteesta perustettiin Turussa vuonna 1818 samaan tarkoitukseen tähtäävä Evankelinen Seura, jonka toimintaan Rancken osallistui aktiivisesti ja julkaisi sen kustantamana rippilapsille tarkoitettu kirjasen Sydämellinen neuwo ja waroitus nuorukaisille.
Yhteys herännäispiireihin

Ranckenin pappisuran alku osui samaan ajankohtaan tunnetun Anna Rogelin käynnistämän herätysliikehdinnän kanssa. Elämäkerrallisissa muistiinpanoissaan Rancken mainitsee liikkeen itäisimmiksi vaikutusalueiksi Sahalahden ja Kuhmalahden, joissa hän toimi pappina vuosina 1775–1789. Herätysten maine kantautui Sahalahden pitäjään ennen varsinaista herätysliikehdintää. Rancken kertoo, että hän ei ottanut ennakolta kantaa liikkeeseen, vaan odotti kiinnostuneena omakohtaista tutustumismahdollisuutta. Hän arvosteli liikehdinnässä esiintyvää epäjärjestyksen siementä, mutta totesi kuitenkin pääasian olevan hyvä, minkä takia hän ryhtyi yhteistyöhön heränneiden kanssa.
Pappina toimiessaan Rancken papiston yleisestä linjasta poiketen piti yhteyttä herännäispiireihin. Hän oli kirjeenvaihdossa Nurmijärven kappalaisena toimivan tunnetun herännäispapin Johan Fredrik Berghin kanssa. Sielunhoidollisten asioiden ohella kirjeenvaihdossa käsiteltiin Nurmijärvellä esiintyvien herätysliikehdintöjen luonnetta.
Tuotanto > Oma tuotanto

Autuuden oppi syndisille: Jonga Gustaf Rancken kysymyxillä ja wastauxilla on selittänyt. Prändätty J. C. Frenckellin tykönä, 1808.
Halullisen rippi lapsen kaxi wirttä. Frenckell ja poika, 1817.
Sydämellinen Neuwo ja Waroitus Nuorukaisille, Aikoisansa ensimmäisen kerran Jesuksen pyhää Ehtollista nautita. Prändätty Biblia-seuran präntisä [sic], 1823.
Uskon opin puhdistus ihmisten valhesta ja pahoista juonista : joka ennen muinen yksi Turun pappi on kirj. käsi-kirjoituksena luettavaksi, mutta nyt väärän opin levennemisen estämiseksi präntin kautta ulosannettu. Holm 1836.
Halullisen rippi lapsen wiisi wirttä. J. W. Lillja & Co 1852.
Se oikia uskon oppi, ihmisten waiheesta puhdistettu. Käsikirjoitus, mahd. käännös.
Tuotanto > Suomennoksia

Hamnerin, Nils: Tien Osottaja Ijankaikkiseen Elämään; ionga Nils Hamnerin on kirjoittanut niille neuwoxi ja hyödytyxexi, iotka niinkuin fangeinwartia Philippisä yxiwakaisesti kysywät: Mitä minun pitä tekemän, että minä autuaxi tulisin? Ap. tek. 16: 30. Suomexi käätty ruotzin kielestä: Gustaf Rancken. Prändätty Ioh. C. Frenckellin tykönä, 1801.
T. Gouge: Sana Syndisille, ja Sana Pyhille, Pyhille, eli Ylösherätys Suruttomille ja Ylöskehoitus Uudesta syndyneille Sieluille. Ionga se kuuluisa opettaja Englandisa Thomas Gouge on kirjoittanut. Ia yxi sanan palvelja Turuusa suomexi pannut. Prändätty I. C. Frenckellin tykönä, 1801.
Rosenmüller, Joh. Georg: Doctor Joh. Georg Rosenmllerin Autuuden opin ia iumalisuden historia lapsille. Eli opetus Iumalan tunnon ja palwelluxen menosta, mailman aluusta, nykyiseen aikaan asti. Ionga Gustaf Rancken suomexi kirjoitti. Prändätty Ioh. C. Frenckellin tykönä, 1803.
Bugge, Peter Olivarius: P. O. Buggen Postilla, eli ewangeljumillisia tutkistelemuxia juhla- ja sunnuntai päiwäin ewangeljumeista, juutin kielellä ensin kirjoitetut, ja autuutta halajawaisia suomalaisia warten on Gustaf Rancken ruotsin kielestä ne suomexi tehnyt. Prändätty Frenckellin kirjan prändisä,1804.
Neuwo Jesuxen pyhästä ehtollisesta. Ewangeliumillinen seura, 1814.
Richmond, Legh: Yhden Torpari Flikan Kristillinen elämä ja Autuallinen kuolema, nähty ja kirjoitettu, niinkuin se todella tapahtunut on, yhdeldä Papilda Englandisa. Frenckell ja poika, 1815.
Muutamain Talonpoikain terwellisiä Kanssapuheita keskenänsä. Kustantaja tuntematon, 1815.
Murray, Gustaf: Niiden Ihmisten Sieluin Waara, Jotka Parannuxesa wiiwyttävät, mielestänsä, soweljambaan tilaan ja aikaan on Gustaf Murray toimellisesti edespannut saarnasa, ewangeliumista 27 sunnuntaina jälken kolminaisuden wuonna 1791 ; jonga Gustaf Rancken suomeksi kirjoitti. A. Cederwaller, 1825.
Titta

| Titta |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  8. tammikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Tita
Nimen alkuperä:  Kristiina, Tiina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Titta on suomalainen naisen etunimi. Nimi on mahdollisesti syntynyt mukaelmana nimestä Kristiina tai sen lyhentymästä Tiina. Vastaava nimi Saksassa on Tita.  Aikoinaan Titta on ollut käytössä myös pojan nimenä, Tiitus-nimen kutsumamuoto.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 1 650 naista on saanut nimekseen Titta. Titan nimipäivä on 8. tammikuuta.
Tunnettuja Tittoja

Titta Antti-Poika (oik. Sirkka-Liisa Määttänen), suomalainen näyttelijä
Titta Hakala, suomalainen laulaja
Titta Heikkilä, suomalainen kirjailija ja ekonomi
Titta Heikkilä, joukkue- ja rytmisen voimistelun valmentaja
Titta Jokinen, suomalainen näyttelijä
Titta Karakorpi (Titta von Martens), suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja dramaturgi
Titta Keinänen, suomalainen karateka
Titta Kiuru, suomalainen päätoimittaja
Tittamari Marttinen, suomalainen enimmäkseen lapsille kirjoittanut kirjailija
Titta Mäkinen, Ellen, rap-artisti
Titta Pihlajamaa, Pihlaja, suomalainen laulaja ja lauluntekijä
Titta Ruffo (oik. Ruffo Califero Titta), italialainen oopperalaulaja
Titta Siilin, pesäpalloilija
Kuvitteellisia Tittoja

Titta Pikkanen (Tilda Appleseed), samannimisen animaatiosarjan päähenkilö