stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lasse Lucidor

Lasse Lucidor.
Lasse Lucidor, oikea nimi Lars Johansson, (6. lokakuuta 1638 Tukholma, Ruotsi – 12. elokuuta 1674 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen runoilija.
Lasse Lucidor oli monta vuotta ulkomailla ja taitoi monta kieltä. Hänen lyriikkansa, jonka pääaiheita ovat juominen, naiset ja kuolema, on allegorista tai humoristista. Pohjimmaisena siitä kuitenkin tapaa raskasta mietiskelyä ja unelmointia,lähde? ja saatanan pelosta ja sieluhädästä puhuva uskonnollinen runous. Hänen tuotannostaan tunnetaan parhaiten juomalaulut ja virret. Molemmissa on rajuutta ja värikylläisyyttä. Niissä saavat ilmaisunsa sekä kuuma, kiihkeä elämänhuuma että raskas, uskonnollinen vakavuus, jotka ovat ominaisia Ruotsin suurvalta-ajalle.
Lucidor kirjoitti myös vakavia virsiä, joista nykyisessä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on virsi 615 "Oi suruton, niin varma menossasi" (O syndig man, som säker är och trygger). Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa on myös yksi hänen virtensä "Herre Gud, för tig iag klagar", virsi 620 "Herra, vaivun maahan saakka". Virren on Anna-Maija Raittila suomentanut vuonna 2000.
Kindstugatan 14
Opiskeltuaan ja matkusteltuaan ulkomailla, luultavasti Carl Gustaf Wrangelin avustamana, Lucidor asettui noin 1669 Tukholmaan. Hän kirjoitti maksusta runoja kaikenlaisiin tilaisuuksiin, kuten häihin ja hautajaisiin. Runot olivat usein sävyltään rohkeita ja huolettomia. Niinpä eräs hääruno, "Gilliarekvaal", tuotti hänelle tutkintovankeutta ja käräjänkäyntiä. Vallaton humoristi oli kuitenkin pohjaltaan raskasmielinen haaveksija, mitä jo hänen käyttämänsä runoilijanimetkin ilmaisevat: Lasse den olycklige ('onneton'), Lasse den sorgbundne ('surullinen'), Thanatophilander ('kuolemanrakastaja'). Onnistuneimpia ovat hänen juomalaulunsa ja virtensä. Lucidoria pidetään Ruotsin ensimmäisenä varsinaisena  lyyrikkona, monessa suhteessa Bellmanin edeltäjänä. Vuonna 1689 ilmestynyt kokoelma Lucidorin runoja Helicons blomster (julkaistu Hansellin kokoelman 10. osassa 1869) on puutteellinen. Kootut runot 1–2 julkaistiin 1914–1930.
Hän sai surmansa kapakkatappelussa Fimmelstången-nimisessä krouvissa Tukholman Kindstugatanilla.
Suomennettuja runoja

Juomalaulu, suom. Lauri Viljanen, teoksessa: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1930
Kuoleman ja itsetietoisen ihmisen välinen keskustelu, suom. Aarni Kouta, teoksissa:  Maailman lyriikkaa: runosuomennoksia, Helsinki: Otava, 1922 ja  Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja
Olisin narri, jos viitsisin surra, suom. Aale Tynni, teoksissa: Maailman runosydän toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 ja Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Virsi 615 "Oi suruton, niin varma menossasi", suom. Niilo Rauhala, Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa
Virsi 620 "Oi, Herra, vaivun maahan saakka", suom. Anna-Maija Raittila, Ruotsin kirkon suomenkielisessä virsikirjassa
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Lasse Lucidor on Wikiaineistossa
Lasse Lucidor, Svenska Falmilj-journalen 1872
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Ludvig XV:n tyyli

Ludvig XV:n tyyli (Louis Quinze) on täysrokokoon ja varhaisen uusklassismin tyylikausien aikaisen sisustuksen ja arkkitehtuurin nimitys lähinnä Keski-Euroopassa. Sillä viitataan Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n valtakauden (1715–1774) tyyli-ihanteisiin. Ludvig XV:n tyylille on ominaista äärimmäinen charmi, keveys ja eleganssi. Tyylin esimerkkejä ovat Versaillesin kappelin, Nancyn ja Lunevillen linnojen sekä Pariisin Panthéonin sisustukset. Myös Pariisin Place de la Concordea ympäröivät palatsimaiset rakennukset edustavat tätä tyyliä.
Ludus Magnus

Ludus Magnuksen raunioita
Ludus Magnus, "Suuri koulu", oli suurin antiikin Rooman gladiaattorikouluista ja kasarmeista (ludus gladiatorius). Roomaan syntyi keisariajan alussa useita gladiaattorikouluja. Ludus Magnus sijaitsi aivan Colosseumin vieressä, sen itäpuolella.  Koulusta Colosseumiin johti tunneli, jota gladiaattorit käyttivät.
Huomattava osa Ludus Magnus -gladiaattorikoulusta on kaivettu esiin, joten siitä tiedetään paljon. Se oli hyvin varustettu valmennuskeskus, johon kuului suuri harjoittelukenttä, katsomoita ja gladiaattoreiden asuntoja. Harjoittelukenttä oli soikio, jonka mitat olivat 62 x 45 metriä, joten se oli vähän pienempi kuin Colosseumin areena (80 x 54 m.). Pitkillä sivuilla harjoituksia katselivat tavalliset ihmiset, ja päädyissä oli ylimystön aitioita, joissa voitiin nähdä itse keisarikin.
Kentän pohjoispuolella olivat kasarmit, joissa gladiaattorit asuivat. Neljätoista huonetta, mitoiltaan kukin 4 x 5 metriä on säilynyt suhteellisen hyvin. Jokaisessa asui luultavasti kaksi gladiaattoria.
Rooman muut gladiaattorikoulut

Roomassa oli neljä lähellä Colosseumia sijaitsevaa gladiaattorikoulua. Ludus Magnus oli niistä suurin ja tärkein. Muita olivat Ludus Dacicus, Ludus Gallicus ja Ludus matutinus. Daakialaiset ja gallialaiset sotavangit sijoitettiin omiin kouluihinsa ainakin niiden alkuvaiheessa. Ludus matutinus  tarkoittaa aamupäiväkoulua, ja siellä harjoiteltiin taistelemaan eläimiä vastaan Colosseumin matineaesityksiä varten, jotka edelsivät päätapahtumia. Ludus matutinus sijaitsi Colosseumin vieressä nykyisen Piazza del Colosseon varrella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ludus Magnus Wikimedia Commonsissa
Espoon kartano

Espoon kartanon päärakennus.
Espoon kartano (ruots. Esbo gård) on Espoonkartanon kaupunginosassa Espoossa sijaitseva kartano, jonka mukaan kaupunginosa on saanut nimensä. Se on historiallisesti merkittävin Espoon lukuisista kartanoista. Espoon kartanon laajaan maisemakokonaisuuteen kuuluu useita kulttuurihistoriallisesti huomattavia rakennuksia.
Historiaa

Kuningas Kustaa Vaasa sai ajatuksen kartanon perustamisesta valtakunnan itärajalla pitkään vallinneesta kiristyneestä tilanteesta, joka johti vuonna 1555 avoimeen selkkaukseen. Asian hoitajaksi kuningas määräsi samana vuonna Helsingin lääninvoudiksi nimitetyn Anders Korpin. Kuninkaankartano perustettiin Espåbyn ja Mankbyn kylien maille, ja talonpojat saivat korvaavat pellot muualta. Sopimus rahvaan kanssa solmittiin Espoon pitäjän kesäkäräjillä 27. elokuuta 1556.
Peder Mandel oli kartanon ensimmäinen vouti, ja hän työskenteli vuosina 1557–1558. Vuodet 1559–1563 voutina toimi Truls Perinpoika. Läänimuutosten vuoksi, kun Espoo oli liitetty Raaseporin läänistä Porvoon lääniin 1564, kartanossa ei ollut omaa voutia. Vuonna 1572 tehdyn uuden läänimuutoksen jälkeen kartanosta tehtiin voutikunta. Tällöin voudiksi tuli Rasmus Jönsinpoika vuosiksi 1572–1575. Tämän jälkeen Espoon kartano oli Raaseporin lääninvoutien alaisena aina vuosisadan loppuun.
Kartano on kuulunut Ramsayn suvulle vuodesta 1756 lähtien. Kartanosta lähteneet Ramsayn veljekset mainitaan Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoissa. Ennen Ramsayita kartanon omistivat muun muassa Jacob de la Gardie ja Gustav Horn. August Ramsay osti kartanon takaisin suvulle vuonna 1914.
Kartanon entinen navetta on muutettu talliksi, ja sen tiloissa toimi vuosina 1987–2016 Espoon Ratsastustalli.
Espoon kartanon useista torpista mainittakoon Erkulla, Norkulla ja Tunfall. Kartanon maisemakokonaisuuteen luetaan varsinaisen kartanon rakennusten ja torppien ohella muun muassa Holkenin karelianistinen huvila ja Sperringsin lanterniinikattoinen ulkokartano. Kartanon mukaan on saanut nimensä myös ruotsinkielinen koulurakennus Kungsgårdsskolan.
Aiheesta muualla

Espoon kartano
Esbogård hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Espoon kartano.
Lovozero

Lovozeron kunnan vaakuna
Lovozeron kunta kattaa lähes koko Lovozeron piirin
Lovozero eli Luujärvi (ven. Лово́зеро, kiltinänsaameksi Луяввьр, Lujavvr) on maalaiskunta ja maalaiskylä Murmanskin alueella Luoteis-Venäjällä. Kylä on myös koko 11 820 asukkaan Lovozeron piirin hallinnollinen keskus, ja se on Revdan jälkeen piirin toiseksi suurin asutuskeskus.
Lovozeron kylä - maalaiskunnan keskus

Lovozeron kylä sijaitsee Lovozeron piirin länsiosissa ja on jakautunut molemmin puolin Virmajokea. Lähin rautatieasema on Revdassa, joka sijaitsee maanteitse 29 km kylästä länsilounaaseen. Varhaisimmat tiedot kylästä ovat vuodelta 1574.
Lovozeron kylässä asui 2 871 henkilöä (2010 väestönlaskenta; aiemmin 3 141 vuonna 2002 ja 3 638 vuonna 1989). Kylässä asuu huomattava osa Venäjän saamelaisesta väestöstä, ja se on kiltinänsaamelaisten keskuspaikka. Siellä järjestetään useita kansallisia ja kansainvälisiä saamelaisfestivaaleja. Lovozerossa asuu myös ižmalaisia (toiselta nimeltään Ižman komit eli izvalaiset), jotka harjoittavat poronhoitoa.
Maatalous- ja poronhoito-osuuskunta "Tundra" on kylässä keskeisessä asemassa. Muita tärkeitä elinkeinoja ovat kalastus, metsästys ja lakanpoiminta.lähde?
Lovozeron maalaiskunta

Lovozeron kunnan 3406 hengestä Lozorevon kylän ulkopuolella asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan vain 535 henkeä.
Lovozeron maalaiskunta (selskoje poselenie Lovozero) käsittää Kuolan niemimaan koillis- ja itäosat, lähes 50 000 neliökilometrin alueen. Siihen kuuluu neljä kylää:
Lovozero (kunnan ja piirin keskus)
Kanevka (107 as.)
Krasnoštšelje (605 as.)
Sosnovka (90 as.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lovozero Wikimedia Commonsissa
Lovozeron piirin sivut (venäjäksi) (lovozeroadm.ru)
Lovozeron maalaiskunnan sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admsplovozero.ru)
«Живая Арктика»: спецвыпуск, посвящённый селу (venäjäksi)
Русская Лапландия: Ловозеро (venäjäksi)
Saamelaisten kulttuurikeskus Lovozeron kylässä
Virmajokea Lovozeron kylässä
Saamelais-komilainen kuoro esiintyy kulttuurikeskuksessa
Saamelaisten esitys kulttuurikeskuksessa
Gabrielle Lord

| Gabrielle Lord |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1946 (ikä 79)
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Fortress, 1980
Aiheesta muualla
gabriellelord.com/
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gabrielle Craig Lord (s. 26. helmikuuta 1946 Sydney, Australia) on australialainen kirjailija
Käytyään koulua Sacre Coeurin luostarikoulussa Rose Bayssa Lord suoritti tutkinnon University of New Englandissa. Hän aloitti kirjoittamisen työskennellessään työvoimahallinnossa.
Lord sai 1977 apurahan esikoisromaaninsa viimeistelyyn, mutta ikävän palautteen vuoksi hän luopui sen julkaisemisesta ja kirjoitti nopeasti uuden. Fortress ilmestyi 1980, ja siitä sai alkunsa Lordin jännitysromaanien sarja. Romaanien tapahtumapaikka on useimmiten nyky-Australiassa, ja aiheena on lasten huono kohtelu ja siitä perheille aiheutuvat ikävyydet.
Lordin kirjoista on tehty elokuvia, ja hän on niiden ansiosta voinut omistautua kokonaan kirjoittamiselle. Hän on saanut teoksistaan useita palkintoja.
Lordin romaanin Erämaaluolan vangit (Fortress) lyhennelmä on julkaistu Kirjavalioissa vuonna 1982.
Palkinnot ja tunnustukset

2004 Asialink Literature Residency Program for residency in Indonesia
2012 Ned Kelly Awards for Crime Writing —elämäntyöpalkinto
Suomennetut teokset

Kirjavaliot: neljä lyhennettyä menestysteosta Valitut palat. Valitut kirjavaliot, 1982 ISBN 951-9059-11-3 sisältää muun muassa Erämaaluolan vangit, suom.: Tuula Hulkkonen. Alkuteos: Fortress (1980)
Filmografia

Linnoitus, 1985 (romaanista Fortress)
Totuuden tuska, 1996 (romaanista Whipping Boy)
Aiheesta muualla

Gabrielle Lordin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Malcolm Lowry

| Malcolm Lowry> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1909 New Brighton, Merseyside, Englanti
Kuollut: 26. kesäkuuta 1957 (47 vuotta) Ripe, East Sussex, Englanti
Kansalaisuus:  britti
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: modernismi
Pääteokset:  Tulivuoren juurella
Palkinnot
 Governor General's Awards (1961) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Malcolm Lowry (28. heinäkuuta 1909 New Brighton, Merseyside, Englanti – 27. heinäkuuta 1957 Ripe, East Sussex, Englanti) oli brittiläinen kirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on Tulivuoren juurella vuodelta 1947, jonka Modern Library vuonna 1998 valitsi 1900-luvun 11. parhaaksi englanninkieliseksi romaaniksi. Teos on myösLe Monden listalla Vuosisadan 100 kirjaa.
Lowry sai valmiiksi ja julkaisi elinaikanaan ainoastaan teokset Ultramarine (1933) ja Tulivuoren juurella (1947). Tarinakokoelma Hear Us O Lord from Heaven Thy Dwelling Place julkaistiin postuumisti 1961.
Teos Tulivuoren juurella perustuu paljolti Lowryn omiin kokemuksiin ulkomailla ja hänen omaan alkoholismiinsa. Teoksen perusteella John Huston ohjasi vuonna 1984 ensi-iltansa saaneen samannimisen elokuvan.
Teokset

Ultramarine 1933
Under the Volcano 1947, suomeksi: Tulivuoren juurella, suomentaja Juhani Jaskari, WSOY
Hear Us O Lord from Heaven Thy Dwelling Place (1961) sisältää seitsemän novellia, joista huomiota ovat saaneet
"Through the Panama"
"The Forest Path to the Spring"
Selected Poems of Malcolm Lowry (1962)
In Ballast to the White Sea ilmestyy 2014
Lunar caustic (eli Swinging the Maelstrom) (1968) omaelämäkerrallinen
Dark as the Grave Wherein My Friend Is Laid (1968)
October Ferry to Gabriola (1970) keskeneräinen
The Cinema of Malcolm Lowry: A Scholarly Edition of Malcolm Lowry's "Tender is the Night" toim. Miquel Mota & Paul Tiessen (1990)
The 1940 Under The Volcano (1994)
La Mordida toim. Patrick A. McCarthy (1996)
Palkinnot ja tunnustukset

Governor General's Awards 1961
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma
-sitaatteja.
Foxcroft, Nigel H., The Kaleidoscopic Vision of Malcolm Lowry: Souls and Shamans (Lexington Books: Lanham, MD, 2019). ISBN 978-1-4985-1657-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
J. H. Erkko

| J>  H. Erkko |
| --- | --- |
 J. H. Erkko kuvattuna vuonna 1900.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. tammikuuta 1849 Orimattila
Kuollut: 16. marraskuuta 1906 (57 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija, aforistikko, näytelmäkirjailija, kulttuurivaikuttaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Runoelmia (1870)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juhana Heikki (Johan Henrik) Erkko (16. tammikuuta 1849 Orimattila – 16. marraskuuta 1906 Helsinki) oli suomalainen runoilija, aforistikko, näytelmäkirjailija ja kulttuurivaikuttaja.
Henkilötietoja

Erkon vanhemmat olivat maanviljelijä Juhani Eerikinpoika Eerakkala ja Maria Kyöstilä. Päivälehden päätoimittaja Eero Erkko oli hänen nuorempi veljensä. Erkko valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1872 ja toimi sitten opettajana Johanneksen Rokkalan lasitehtaan koulussa 1872–1873 ja Viipurissa Adam Wilken perustamassa koulussa 1874–1885, joskin hän oli koulun kirjoilla vuoteen 1892 asti. Opettajan virasta erottuaan Erkko sai valtioneläkkeen ja 1906 kirjailijaneläkkeen, jota hän ei kuitenkaan kerinnyt nauttia. Viipurilaisen Ilmarinen -lehden toimittaja Erkko oli 1874–1876 ja Ilmiö-nimisen aikakauslehden julkaisija ja toimittaja 1880–1881. Käkisalmen kunnallisneuvosmiehenä Erkko toimi 1893–1894 ja viinanpolttimoiden ja alkoholin vähittäismyynnin tarkastajana Tampereella 1896–1898. Erkko teki useita matkoja Eurooppaan vuosien 1877 ja 1902 välillä, mutta kävi myös Egyptissä ja Palestiinassa yhdessä Jaakko Häklin kanssa vuonna 1900.
Erkon kuolema herätti huomiota ja hautajaisissa hänen arkkuaan kantoivat Eero Erkko, Juhani Aho, Pekka Halonen, Eino Leino, Oskari Merikanto, E. N. Setälä, K. A. Castrén ja Juho Lallukka. Erkko oli suomalaisuusaatteen kannattaja ja vaikutti tarmokkaasti kansanvalistuksen piirissä tukien nuorisoseurojen, raittiusseurojen ja työväenyhdistysten perustamista ja toimintaa. Hän rakennutti 1902 itselleen Erkkola-nimisen taiteilijakodin Tuusulaan. Talon suunnitteli Pekka Halonen ja se rakennettiin Erkon toivomuksesta lähelle Syvälahden torppaa, jossa Aleksis Kivi oli viettänyt 1872 viimeiset elinkuukautensa veljensä Albert Stenvallin hoidossa. Erkko on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Julkaistuja teoksia > Runokokoelmia

Monet Erkon runoista ovat tunnettuja lauluja, muun muassa Hämeen maakuntalaulu Hämäläisten laulu, Jouluaatto (alkaa sanoin: No onkos tullut kesä) ja Kansalaislaulu (alkaa: Olet maamme armahin Suomenmaa). Erkko oli suomalaisen aforismin uranuurtaja, hän julkaisi tiettävästi ensimmäiset suomenkieliset aforismit vuonna 1899 teoksessaan Runoelmia ja ajatelmia.
Runoelmia I. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1870.
Runoelmia II. 1872.
Runoelmia III. 1876.
Paimenet : pieni laulukihermä. Tekijä, 1878.
Valikoima runoelmia. K. E. Holm, 1881.
Uusia runoelmia. WSOY, 1885.
Havaittuani : vihko runoja ja virsiä. WSOY, 1886.
Kuplia. Kurikka, 1890.
Ajan varrelta : laulurunoja. Otava, 1896.
Runoelmia ja ajatelmia. Otava, 1899.
Nuorten runoja. Kustannusosakeyhtiö Otava, 1903.
Ilmojen lauluja. Otava, 1904.
Ihmisiksi. Osakeyhtiö Kuopio, 1904.
Hulluuksia : pieniä runoja. Suomalainen Kansalliskirjakauppa, 1904.
Kootut teokset I : Runoelmia. Otava, 1908.
Kootut teokset II : Runoelmia. Otava, 1910.
Julkaistuja teoksia > Näytelmiä

Kootut teokset III. Wiipurin suomalainen kirjallisuusseura, 1873.
Näytelmiä
Kokkimajori (1873)
Sotaiset weljekset (1873)
Tietäjä. Viisnäytöksinen runoelma. WSOY, 1887.
Aino : runo viidessä näytöksessä. Otava, 1893.
Kullervo : runomuotoinen murhenäytelmä viidessä näytöksessä. Otava, 1895.
Pohjolan häät : kolminäytöksinen runo. Otava, 1902.
Julkaistuja teoksia > Muita teoksia

Kotoisia tarinoita I−II : novelleja. Holm, 1881 ja Holm, 1883.
Uskovainen : eletty kertomus. Kurikka, 1890.
Pimeän tullen : runoa ja suorasanaista. Otava, 1900.
Suomalainen huoneentaulu vanhoille ja nuorille sydämeen luettavaksi. Toinen tekijä Akseli Gallen-Kallela. Otava, 1900.
Kootut teokset IV. Kertomuksia ja kirjoitelmia. Otava, 1911.
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1896, 1901
Kirjallisuutta

Rajala, Panu: Runoilijan sydän: J. H. Erkon täyttymätön elämä. Helsinki: Otava, 2006. ISBN 951-1-20293-6.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia J. H. Erkon e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
J. H. Erkon muistovuosi 2006
Taiteilijakoti Erkkola
J. H. Erkko Lappeenrannan maakuntakirjaston Carelica-kirjailijat sivusto
Keijo K. Kulha: / Erkko, Johan Henrik (1849–1906) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 11.10.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Lauri Viljanen : J. H. Erkon runoilijamuisto, Helsingin Sanomat, 20.06.1937, nro 163, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
h
Aiheesta muualla > J. H. Erkon tuotantoa verkossa

Lisää luettavaa aiheesta J. H. Erkko on Wikiaineistossa
J. H. Erkon teoksia Gutenberg-projektissa
Kootut teokset I: Runoelmia 1868–1885
Kootut teokset II: Runoelmia 1886–1906
J. H. Erkon teoksia digitoituna Kansalliskirjaston kokoelmissa:
Havaittuani : vihko runoja ja virsiä. Porvoo 1896.
Suomalainen huoneentaulu vanhoille ja nuorille sydämeen luettavaksi. Helsinki 1900.
Aino : runo viidessä näytöksessä. 1893.
Ajan varrelta : laulurunoja. 1896.
Hulluuksia : pieniä runoja. 1906.
Ilmojen lauluja. 1904.
Kotoisia tarinoita - 1. 1881.
Kotoisia tarinoita - 2. 1883.
Kullervo : runomuotoinen näytelmä viidessä näytöksessä. 1895.
Kuplia. 1890.
Nuorten runoja. 1903.
Näytelmiä - 3, Kokkimajori ; Sotaiset weljekset. 1873.
Paimenet : pieni laulukihermä. 1878.
Pimeän tullen : runoa ja suorasanaista. 1900.
Pohjolan häät : kolminäytöksinen runo. 1902.
Runoelmia 1. 1870.
Runoelmia 2. 1872.
Runoelmia 3. 1876.
Runoelmia ja ajatelmia. 1899.
Tietäjä : viisinäytöksinen runoelma. 1887.
Uskovainen : eletty kertomus. 1890.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  RISM 
Erkon taiteilijakoti Erkkola Tuusulassa.
Heikki Lounaja

Matti Heikki Lounaja (sukunimi vuoteen 1946 Lilja) (12. huhtikuuta 1912 Kiuruvesi – 19. helmikuuta 1987 Varkaus) oli suomalainen kirjailija.
Köyhiin oloihin syntynyt Lounaja kävi keskikoulun Kiuruvedellä ja sen jälkeen Rovaniemen metsäkoulun 1937–1939 ja valmistui metsäteknikoksi. Hän meni naimisiin Hilma Auerin kanssa 1938.
Talvisodassa Lounaja määrättiin vuoden 1939 itsenäisyyspäivänä taistelulähetiksi Sallan rintamalle ns. Sallan pataljoonaan. Menestyksellisistä taisteluista Sallan rintamalla komentaja kapteeni Väänänen kiitti miehiään urheudesta ja lisäsi vielä 11 sotilasta. joiden katsoi kunnostautuneen erityisesti. Yksi heistä oli Heikki Lounaja. Hänet ylennettiin alikersantiksi ja komennettiin tammikuussa 1940 reserviupseerikouluun. Talvisodan loppuvaiheessa Lounaja sai siirron joukkueenjohtajaksi Karjalan kannakselle. Hänet ylennettiin reservin vänrikiksi huhtikuussa 1940.
Lounaja palasi Sallan rintamalle jatkosodassa kesällä 1941. Hän haavoittui vaikeasti syyskuussa 1941, ja siihen loppui hänen sotansa.
Sotavuosien jälkeen Lounaja toimi Rauma-Raahen (myöhemmin Rauma-Repola) palveluksessa metsätyönjohtajana Oulaisissa ja 1947–1952 piiriesimiehenä Kajaanissa. Vuonna 1950 Lounaja tuli julkisuuteen esikoiskirjallaan Pitkin varsitietä ja seuraavina vuosina syntyivät Lounajan kolme ensimmäistä kirjaa ja hän tutustui myös kirjailija Ilmari Kiantoon ja Kajaanissa asuvaan metsänhoitaja, kirjailija ja taidemaalari H. Ahtelaan (Einar Reuter).
Vuosina 1953–1957 Lounaja asui Rovaniemellä ja toimi Metsähallituksen suonkuivaustehtävissä. Tämän jälkeen Lounaja asui perheineen muun muassa Oulussa, Haapajärvellä, Varpaisjärvellä, Iisalmessa ja Juuassa. Vuonna 1962 Lounajan vaimo kuoli ja hän meni seuraavana vuonna uudelleen naimisiin kieltenopettaja Irja Lukkarisen (s. 1916) kanssa.
Vuonna 1973 Lounaja jäi eläkkeelle ja alkoi suunnitella kolmiosaista 1800-luvun Kainuusta kertovaa teossarjaa.  Tästä sarjasta toteutui vain ensimmäinen osa, joka ilmestyi nimellä Tervakansan laulu.
Heikki Lounajaa voidaan pitää ensimmäisenä kainuistinalähde? – tähän ryhmään luettiin mukaan myöhemmin muun muassa Veikko Huovinen, Lauri Leskinen ja Marko Tapio.
Kirjat

Pitkin varsiteitä : kuvaus Kainuun selkoselta 1930-luvulta. Otava 1950, 2. painos 1956
Lautta ohittaa kylän : romaani. Otava 1951
Maaton mies : novelleja ja jutelmia. Otava 1952
Peittyneet jäljet : jotain Hildun Rikusta sekä niistä muistakin luhtalampelaisista. Otava 1954
Kurjet palaavat : romaani. Otava 1955
Jäätyneet tiet : romaani. Otava 1956
Vihreän kullan maa : kertomus puun vaelluksesta metsästä mereen ; kuv. Teuvo-Pentti Pakkala. Otava 1961
Tämä päivä : romaani. Otava 1962
Peni, ystäväni : erämuistelmia. Otava 1966
Tervakansan laulu : romaani suuren nälän vuosilta. Alea-kirja, Helsinki 1984
Savottojen savut : kertomuksia Lapin, Peräpohjolan ja Kainuun savotoilta 1930–1950-luvuilta ; toimittanut Aimo Lounaja ; piirrokset Erkki Lilja. Myllylahti, Suomussalmi 2008
Palkinnot

Kirjallisuuden valtionpalkinto 1952 (romaanista Lautta ohittaa kylän)