stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raymundus Peñafortelainen
Elämä

Raymundus syntyi Espanjassa Vilafranca del Penedèsissä lähellä Barcelonaa. Hän opiskeli Barcelonassa sekä Bolognan yliopistossa Italiassa ja valmistui siviilioikeuden ja kanonisen oikeuden tohtoriksi. Hän opetti kanonista oikeutta vuosina 1195–1210. Vuonna 1210 hän muutti Bolognaan, jossa asui vuoteen 1222 saakka, mm. opettaen kolme vuotta kanonista oikeutta yliopistossa. Hän toimi mm. Jaakob I Aragonialaisen rippi-isänä.
Raymunduksella oli vaikutusta mercedaarien sääntökunnan (Orden Real y Militar de Nuestra Señora de la Merced de la Redención de los Cautivos) perustamiseen. Kun Pedro Nolasco lähestyi häntä asiassa, Raymundus kannusti häntä pyytämään suostumus Jaakob I:ltä. Palattuaan Barcelonaan vuonna 1222 Raymundus itse liittyi dominikaaneihin.
Paavi Gregorius IX kutsui Raymunduksen Roomaan vuonna 1230 auttamaan kanonisen lain uudistamisessa. Lait muodostivat aiemmin useita sekalaisia teoksia monina julkaisuina, ja ne järjestettiin yhtenäiseksi kokoelmaksi. Raymunduksen kanonisen lain kokoelmasta tuli standardi lähes 700 vuodeksi. Laki uudistettiin lopulta vuonna 1917. Tämän lisäksi Raymundus kirjoitti teoksen Summa causum, joka käsitteli katumusharjoituksia.
Raymundus palasi Espanjaan vuonna 1236. Hänestä tuli dominikaanisen sääntökunnan johtaja vuonna 1238, mutta hän luopui tehtävästä 1240. Tämän jälkeen hän asui Barcelonassa.
Raymunduksen päämääräksi tuli juutalaisten ja muslimien käännyttäminen kristinuskoon. Tämän edistämiseksi hän aloitti arabian ja heprean kielten opetuksen dominikaanien ylläpitämissä ylemmissä oppilaitoksissa. Hän myös kannusti toista dominikaania, Tuomas Akvinolaista, kirjoittamaan teoksensa Summa contra gentiles.
Raymundus järjestytti myös julkisen väittelyn juutalaisuuden ja kristinuskon välillä. Juutalaisuutta edusti rabbi Nahmanides eli Moshe ben Nahman, kristinuskoa puolestaan Fra Pablo eli Pablo Christiani, kristityksi kääntynyt juutalainen dominikaanimunkki. Väittely käytiin Barcelonan kuninkaallisessa palatsissa 20.-24. heinäkuuta vuonna 1263 kuninkaan ja ylimmän papiston läsnä ollessa. Raymundus johti paikalla olleita teologeja.
Kuningas antoi Raymunduksen suojatille Pablo Christianille oikeuden jatkaa lähetystyötään sekä määräsi kaikkia maassaan olleita juutalaisia kuuntelemaan Pablon ja muiden dominikaanien saarnoja. Samaan aikaan juutalaisten kirjat sensuroitiin kristinuskon vastaisesta aineistosta. Sensurointikomiteaan kuuluivat Raymunduksen lisäksi Barcelonan piispa Arnoldo de Guerbo sekä dominikaanit Arnoldo de Legarra, Ramón Martí (teoksen Pugio Fidei kirjoittaja) ja Pedro de Janua.
Raymundus kuoli vuonna 1275. Hänet on haudattu Barcelonan katedraaliin. Paavi Klemens VIII kanonisoi hänet vuonna 1601. Hän on kanonisen lain tuntijoiden suojeluspyhimys, ja Espanjassa kaikkien lakimiesten suojeluspyhimys. Hänen juhlapäivänsä on 7. tammikuuta.
Teoksia

Summa de casibus poenitentiae
Summa de Poenitentia et Matrimonio
Summa juris canonici
Aiheesta muualla

O'Kane, Michael: St. Raymond of Peñafort Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat 2  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Raymond of Peñafort
Summa de Casibus Poenitentiae, noin 1280–1290. Biblioteca Medicea Laurenziana, Firenze.
Hänen haudansa Barcelonassa
Käännös suomeksi
Rem

rem (engl. roentgen equivalent man) on vanhentunut cgs-järjestelmän mukainen ekvivalenttiannoksen eli säteilyannoksen yksikkö. Sen on SI-järjestelmässä korvannut sievert (Sv). Nämä yksiköt kuvaavat ionisoivan säteilyn biologista vaikuttavuutta. Vuonna 1976 määriteltiin että yksi rem on 0,01 Sv. Koska rem on sangen suuri yksikkö, monesti käytetään sen tuhannesosaa joka on millirem (mrem).
Absorboituneelle annokselle on olemassa myös vastaava vanhentunut yksikkö rad, joka ei kuulu SI-järjestelmään. Sen on korvannut gray (Gy). Yksi Gy on sama kuin 100 rad. Aktiivisuuden yksikkö taas on becquerel.
José Régio

| José Régio> José Maria dos Reis Pereira |
| --- | --- |
 José Région muistopatsas hänen kotikaupungissaan Vila do Condessa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1901 Vila do Conde, Portugali
Kuollut: 1969 (67–68 vuotta) Vila do Conde, Portugali
Kansalaisuus:  Portugali
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: portugali
Tuotannon kieli: portugali
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.regio.pt
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
José Régio, oikea nimi José Maria dos Reis Pereira (1901 Vila do Conde, Portugali – 1969 Vila do Conde, Portugali) oli portugalilainen kirjailija ja toimittaja. Hän oli Presença-kirjallisuuslehden perustajia ja kuului modernisteihin. Hänen metodinaan on introspektiivisyys, jota hän sovelsi tuotannossaan ensimmäisenä Portugalissa. Hänen monipuoliseen tuotantoonsa kuuluu romaaneja, novelleja, runoja, näytelmiä ja esseitä.
Suomennettuja runoja

Runo suomeksi antologiassa Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Aution kahvilan laulu, suom. Rita Dahl
Runoja suomeksi julkaisussa Tuli & Savu: runouslehti 2007: 2
Musta kiitoslaulu, suom. Rita Dahl, kokoelmasta Poemas de Deus e do Diabo, 1926
Pamfletti, suom. Rita Dahl, kokoelmasta Biografia, 1929
Runoja suomeksi antologiassa Maailman syrjällä: portugalilaista nykyrunoutta, suom. ja toim. Rita Dahl, Tampere: Palladium Kirjat 2017 ISBN 978-952-7256-00-8
Hyvästit, kokoelmasta As Encruzilhadas de Deus, 1936
Musta kiitoslaulu, kokoelmasta Poemas de Deus e do Diabo, 1926
Omistaa ystäviä tai ei, kokoelmasta A Chaga do Lado, 1954
Pamfletti, kokoelmasta Biografia, 1929
Pieni sinfonia, kokoelmasta Mas Deus é grande, 1945
Rakkauskirje
Sanat
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta José Régio Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Reeves & Co

Reeves & Co. oli 1800–1900-lukujen vaihteessa Yhdysvaltojen Keskilännessä, Indianan Columbuksessa toiminut höyrykonekäyttöisiä vetokoneita (steam traction engine) valmistanut yhtiö. Omana aikanaan yhtiö valmisti Pohjois-Amerikan suurimpia ja voimakkaimpia traktoreita. Koska kyntö- ja vetotöiden lisäksi koneiden tehtävä oli tuottaa voimaa maatalouden koneiden käyttöön siellä, missä sitä tarvittiin, omavoimaisesti liikkuva voimakone oli maatalouden töiden tehostamisessa vallankumouksellinen väline.
Historia

Indianassa Rushin piirikunnan alueella asunut, maatilalta syntyisin ollut veljeskolmikko Marshall, Girney ja Milton Reeves olivat oman aikakautensa maatalouden ja ensiaskeleitaan ottavan moottoreilla liikkuvien vaunujen saralla todellisia monilahjakkuuksia. Perheen nimiin on kirjattu kaikkiaan 140 patenttia. Marshall Reeves oli vuonna 1869 kehittänyt maissipeltojen muokkausta varten tehokkaan auralaitteen, ja vuonna 1875 hän perusti yhdessä isänsä ja setänsä kanssa maatalouden koneita valmistaneen Hoosier Boy Cultivator Companyn. Vuonna 1879 tämän yhtiön nimeksi muutettiin Reeves and Co. Samoihin aikoihin, vuoden 1895 tienoilla, kun Reevesin veljeksistä Milton kehitteli ensimmäistä moottorivoimalla liikkuvaa ajoneuvoaan, Reeves & Co. alkoi valmistaa höyrykoneita ja höyrykonevoimalla liikkuvia traktoreita.
Yhtiö erikoistui valmistamaan suuria kyntökoneita, jotka jaksoivat vetää monisiipisiä auroja horisonttiin ulottuvilla Yhdysvaltojen ja Kanadan viljelysmailla. Yhtiö esitteli vuonna 1908 valtavan kokoisen 40-140-koneen. Koneen käyttäjän työmaa oli lähes 1½-kerroksisen talon korkeudessa, josta oli näköala höyrykoneen etupuolelle. Koneen mallimerkinnässä luku "40" tarkoittaa koneen nominaali- eli nimellistehoa (nhp, nominal horsepower) ja "140" on koneen arvioitu bhp (Brake horsepower) -luku.lähde?
Reeves & Co. myytiin tammikuun 1. päivänä vuonna 1912 Emerson-Brantingham-yhtiölle. Emerson-Brantingham hankki omistukseensa muitakin silloisia yhtiöitä, jotka valmistivat maatalouskoneita, kuten Gas Traction Co, Rockford Engine Works ja Geiser Manufacturing Co., mutta ajautui vuonna 1915 talousvaikeuksiin. Emerson-Brantinghamin yhdistyttyä D. M. Osborne Companyn kanssa, tästä syntyneen yhtiön osti vuonna 1928 J. I. Case Company, nykyinen Case IH.
Terminologiaa

Nominaalihevosvoima:
Nominaalihevosvoimalähde? on eräs tyypillinen tapa kuvata höyrykonekäyttöisten vetureiden tehoa, mutta todellisuuteen verrattuna se antaa roimasti alimitoitettuja arvoja. Höyrykoneisen veturin tehojen ilmoittamiseen on useita erilaisia asteikkoja ja tapoja, silti mikään niistä ei anna täsmällistä vastausta. Reevesin kaltaisen höyryveturin voimavarat ovat kuitenkin hyvin suuret.
Aiheesta muualla

Reeves 40-140 steam traction engine eli höyryvoimainen vetokone
Reisiyhdyntä

Louvren taidemuseossa oleva maalaus, jossa nuori mies ja teini harrastavat reisiyhdyntää.
Reisiyhdyntä on seksin muoto, jossa mies laittaa siittimensä partnerin yhteenpuristettujen reisien väliin. Reisiyhdyntää on käytetty keinona välttää raskaus ja säilyttää neitsyys.lähde?
Reisiyhdynnässä naisen kanssa siitin asetetaan reisien väliin niin ylös, että sen varsi koskettaa häpyhuulia, mutta terska on irti emättimestä.lähde?
Jotkin naiset kokevat reisiyhdynnän tuottavan vaginan penetraatiota voimakkaampaa mielihyvää.
Myös reisiyhdynnässä siemennestettä saattaa joutua emättimeen ja kondomin käyttö on tarpeen suojaamaan sukupuolitaudeilta. Liukaste voi olla tarpeen.lähde?
Aiheesta muualla

How to Have Interfemoral Sex - eHow Relationships & Family (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Reggatta de Blanc
Kappalelista

LP -versiolla ”Walking on the Moon” on levyn 2. puolen avauskappale.
”Message in a Bottle” (Sting) – 4:51
”Reggatta de Blanc” (Copeland, Sting, Summers) – 3:06
”It’s Alright for You” (Copeland, Sting) – 3:13
”Bring on the Night” (Sting) – 4:16
”Deathwish” (Copeland, Sting, Summers) – 4:13
”Walking on the Moon” (Sting) – 5:02
”On Any Other Day” (Copeland) – 2:57
”The Bed’s Too Big Without You” (Sting) – 4:26
”Contact” (Copeland) – 2:38
”Does Everyone Stare” (Copeland) – 3:52
”No Time This Time” (Sting) – 3:17
Kitaristi-laulaja Cas Haley esitti ”Walking on the Moon” -kappaleen yhdysvaltalaisessa America’s Got Talent -kykyjenetsintäohjelman karsinnassa vuonna 2007 ja sijoittui lopulta toiseksi.  Hän levytti versionsa ensimmäiselle albumilleen Cas Haley.
Esiintyjät

Albumin kannessa on merkintä ”All noises by The Police”. ”Does Everyone Stare” -kappaleessa on mukana piano. ”Message in a Bottle” -kappaleessa on kertosäkeessä kuultavissa kosketinsoitin.
Sting – laulu, basso
Andy Summers – kitara, taustalaulu
Stewart Copeland – rummut, taustalaulu, laulu kappaleissa "Does Everyone Stare" (alkuosa) ja "Any Other Day".
Charlotte Rampling

| Charlotte Rampling |
| --- | --- |
 Charlotte Rampling vuonna 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tessa Charlotte Rampling
Syntynyt: 5. helmikuuta 1946 (ikä 79) Sturmer, Essex, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä ja malli
Puoliso:  Bryan Southcombe  (vih. 1972; ero 1976) Jean-Michel Jarre  (vih. 1978; ero 2003)
Lapset:  2
Näyttelijä
Aktiivisena:  1963–
Merkittävät roolit:   Yöportieri  Ratkaisun hetki  Uima-allas  45 vuotta 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Tessa Charlotte Rampling (s. 5. helmikuuta 1946 Sturmer, Essex) on englantilainen näyttelijä.
1960-luvun alussa mallina uransa aloittanut ja elokuvassa Georgy Girl – keinoista paras (1966) läpimurtonsa tehnyt Rampling on työskennellyt niin elokuvissa, televisiossa kuin teatterissakin ja tunnettu rohkeista rooleistaan, kuten elokuvassa Yöportieri (1974). Kaksikielisenä hän on näytellyt sekä englannin- että ranskankielisiä rooleja niin Hollywoodissa kuin Euroopassakin, erityisesti ranskalaisessa ja italialaisessa elokuvateollisuudessa. 2000-luvun alusta alkaen Rampling on muun muassa ollut François Ozonin vakionäyttelijöitä tämän ohjaamissa elokuvissa. Hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscarin saajaksi roolisuorituksestaan elokuvassa 45 vuotta (2015). Hänet on palkittu sekä Berliinin että Venetsian elokuvajuhlilla parhaan naisnäyttelijän palkinnolla, ja hänelle on myönnetty Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ja Kunnialegioonan arvonimiä.
Näyttelijänuransa ohella Rampling on lisäksi toiminut mallina, levyttänyt musiikkia, julkaissut omaelämäkerran ja pitänyt näyttelyn taiteestaan. Hän on ollut naimisissa kahdesti, ja hänellä on kaksi poikaa.
Lapsuus ja nuoruus

Tessa Charlotte Rampling syntyi Sturmerissa Essexissä 5. helmikuuta vuonna 1946. Hänen isänsä oli olympiakultaa voittanut yleisurheilija ja upseeri Godfrey Rampling (1909–2009) ja äitinsä taidemaalari Isabel Anne Rampling (o.s. Gurteen, 1918–2001). Hänellä oli vanhempi sisar Sarah (1943–1966), joka teki itsemurhan 23-vuotiaana. Hän varttui Englannin lisäksi Gibraltarissa, Espanjassa ja Ranskassa. Hän kävi St Hilda’s -koulua Busheyssa Hertfordshiressä ja Jeanne d’Arc -koulua Versailles’ssa. Hän lisäksi kävi sihteerikoulua ja opiskeli draamaa Royal Court Schoolissa Lontoossa 1960-luvulla.
Ura > 1960- ja 1970-luvut: läpimurto ja rohkeat roolit

1960-luvun alussa Rampling esiintyi 14-vuotiaana sisarensa kanssa Lontoossa Bernays Institutessa, jossa he lauloivat ranskalaisia lauluja. Hän työskenteli lisäksi mallina uransa alussa, jolloin hän esiintyi 17-vuotiaana Cadburyn suklaamainoksessa. Hänen läpimurtoroolinsa oli elokuvassa Georgy Girl – keinoista paras (1966), jossa hän näyttelee nimihenkilön epämiellyttävää huonetoveria. Seuraavina vuosina hänestä tuli tunnettu rohkeista rooleistaan.
Vuonna 1969 Rampling näytteli keskitysleirille lähetettävää nuorta vaimoa Luchino Viscontin ohjaamassa elokuvassa Kadotetut, joka muovasi hänen imagoaan salaperäiseksi, traagiseksi ja jopa pahaenteiseksi. Hänen viileästä kissamaisesta katseestaan tuli hänen tavaramerkkinsä.
1970-luvulla Ramplingin menestys jatkoi kasvuaan, ja hänestä tuli maailman kolmanneksi parhaiten palkatuin naisnäyttelijä Barbra Streisandin ja Liza Minnellin jälkeen. Vuonna 1971 Rampling näytteli elokuvassa Nasta laudassa, jossa hänen näyttelemänsä salaperäinen liftaaja on vertauskuvallinen näkemys kuoleman enkelistä. Hänen kohtauksensa esiintyy elokuvan pidemmässä leikkausversiossa, joka julkaistiin Britanniassa. Seuraavana vuonna hän näytteli Anna Boleynia Waris Husseinin ohjaamassa elokuvassa Henrik VIII:n kuusi vaimoa.
Rampling näytteli vuonna 1974 John Boormanin ohjaamassa elokuvassa Zardoz, jossa hänellä on vastanäyttelijänään Sean Connery. Samana vuonna ensi-iltansa saaneessa Liliana Cavanin ohjaamassa kohua herättäneessä elokuvassa Yöportieri hän näyttelee keskitysleiriltä selviytynyttä entistä vankia, joka aloittaa sadomasokistisen suhteen häntä vankeuden aikana kiduttaneen entisen natsivartijan kanssa sodanjälkeisessä Wienissä. Hän lisäksi poseerasi Helmut Newtonin ottamissa alastonkuvissa, jotka julkaistiin Playboy-lehdessä vuonna 1974.
1970-luvun puolivälissä Rampling näytteli Raymond Chandlerin romaaniin perustuvassa elokuvassa Verenpunainen yö (1975), jossa hänellä on vastanäyttelijänään Robert Mitchum, ja psykiatriseen sairaalaan joutunutta väkivaltaista perijätärtä Patrice Chéreaun ohjaamassa elokuvassa Orkidean arvoitus (1975). Seuraavana vuonna hän toimi vuoden 1976 Cannesin elokuvajuhlien pääkilpailun tuomariston jäsenenä. Vuonna 1977 ensi-iltansa saaneessa Michael Andersonin ohjaamassa elokuvassa Orca – tappajavalas Rampling näyttelee älykästä meribiologia Rachelia.
Ura > 1980- ja 1990-luvut: Hollywood ja työnteon väheneminen

1980-luvun alkupuoliskolla Rampling näytteli naispääosassa Woody Allenin ohjaamassa elokuvassa Muistelmia – Stardust Memories (1980) ja Sidney Lumetin ohjaamassa elokuvassa Ratkaisun hetki (1982), jossa hän näyttelee petollista Lauraa. 1980-luvun puolivälissä hän näytteli lähinnä eurooppalaisissa elokuvissa, kuten elokuvissa On ne meurt que deux fois (1985), josta hän oli ehdolla parhaan naispääosan Césarin saajaksi, ja Max mon amour (1986), jossa hän näyttelee simpanssiin rakastunutta naista. 1980-luvun lopulla hän näytteli muun muassa kovaonnista naista Alan Parkerin ohjaamassa voodoo-aiheisessa elokuvassa Noiduttu sydän (1987). Seuraavalla vuosikymmenellä Rampling näytteli muun muassa muutamissa kohtalaisen hyvän vastaanoton saaneissa komedioissa, mutta hänen roolisuorituksensa monimutkaisena tätinä elokuvassa Kyyhkyn siivet (1997) teki hänestä jälleen eturivin näyttelijän. Vuonna 1997 hän toimi pääkilpailun tuomariston jäsenenä Venetsian elokuvajuhlilla. 1980- ja 1990-luvuilla hänen työntekonsa oli vähentynyt masennuksen vuoksi.
Ura > 2000-luku: paluu parrasvaloihin ja teatteri

Vuonna 2000 Rampling näytteli syvästi järkyttynyttä leskeä François Ozonin ohjaamassa elokuvassa Hiekan peitossa. Hänen roolisuorituksensa elokuvassa oli sekä kriitikoiden että yleisön ylistämä, ja hän oli ehdolla parhaan naispääosan Césarin saajaksi. Hänelle myönnettiin kunnia-César vuonna 2001, jolloin myös kuningatar Elisabet II myönsi hänelle Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin (Officer of the Order of the British Empire eli OBE) arvonimen. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin ranskalaisen ansioritarikunta Kunnialegioonan ritarin (chevalier) arvonimi. Rampling palasi pian yhteistyöhön Ozonin kanssa, kun hän näytteli rikoskirjailijaa tämän ohjaamassa elokuvassa Uima-allas vuonna 2003. Hän sai roolisuorituksestaan uransa kolmannen parhaan naispääosan César-ehdokkuutensa.
Vuonna 2005 Rampling näytteli vaikeaa vaimoa elokuvassa Lemming, josta hän sai parhaan naissivuosan César-ehdokkuuden, ja Haitiin matkustavaa professoria elokuvassa Kohti etelää, joka kertoo seksiturismista 1970-luvulla. Seuraavana vuonna hän oli kansainvälisen tuomariston puheenjohtaja Berliinin elokuvajuhlilla. Seuraavina vuosina hän näytteli muun muassa psykiatria epäonnistuneessa Basic Instinct 2 -elokuvassa (2006), Noelite-kirkon ylipapitarta Mathieu Kassovitzin ohjaamassa Babylon A.D. -elokuvassa (2008) ja tosielämän kreivitär Georgiana Spenceriä, Keira Knightleyn näyttelemän Georgiana Cavendishin äitiä, Herttuatar-elokuvassa (2008). Rampling ja Knightley näyttelivät yhdessä myös elokuvassa Ole luonani aina (2010).
2000-luvun aikana Rampling teki lisäksi muutamia teatterirooleja. Hän näytteli Lisaa Éric-Emmanuel Schmittin näytelmässä Pikkurikoksia rakkaudessa Pariisissa vuonna 2003, kreivitärtä Pierre de Marivaux’n näytelmässä La Fausse Suivante Lontoossa vuonna 2004 ja Alicea August Strindbergin näytelmässä Kuolemantanssi Pariisissa vuonna 2007.
Ura > 2010- ja 2020-luvut: palkitut roolit ja televisio

Vuonna 2010 Rampling ylennettiin Kunnialegioonan ritarin arvosta upseerin (officier) arvoon. 2010-luvun alkupuolella hän näytteli Kirsten Dunstin ja Charlotte Gainsbourgin hahmojen vieraantunutta äitiä Lars von Trierin ohjaamassa elokuvassa Melankolia (2011). Vuonna 2012 hän näytteli levottomaksi muuttunutta salaisen palvelun entistä vakoojaa William Boydin kirjaan perustuvassa minisarjassa Äitini, vakooja. Hän oli ehdolla roolisuorituksestaan parhaan naissivuosan Primetime Emmyn ja parhaan naisnäyttelijän Screen Actors Guild -palkinnon saajaksi. Hän teki seuraavan televisioroolinsa vuonna 2013, kun hän näytteli psykiatri Evelyn Vogelia Showtimen televisiosarjan Dexterin kahdeksannella ja viimeisellä tuotantokaudella. Samana vuonna hän näytteli lisäksi sivurooleissa Bille Augustin ohjaamassa elokuvassa Yöjuna Lissaboniin ja François Ozonin Isabelle: Nuori ja kaunis.
Vuonna 2015 Rampling näytteli eläkkeelle jäänyttä opettajaa Kate Merceriä arvostelumenestyksen saaneessa elokuvassa 45 vuotta, joka kertoo aviokriisiin ajautuvasta pariskunnasta 45-vuotishääpäivänsä juhlallisuuksien alla. Hänet palkittiin kriitikoiden ylistämästä roolisuorituksestaan parhaan naisnäyttelijän Hopeisella karhulla Berliinin elokuvajuhlilla, ja hän oli ehdolla roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscarin saajaksi. Samana vuonna hän näytteli syyttäjä Jocelyn Knightia sarjan Broadchurch toisella kaudella ja kylmäävää Frances Turneria minisarjassa London Spy, josta hän sai parhaan naispääosan Golden Globe -ehdokkuuden. Lisäksi vuonna 2015 Rampling julkaisi ranskaksi kirjoittamansa omaelämäkertansa Qui je suis, josta hän julkaisi myöhemmin englanninkielisen käännöksen Who I Am vuonna 2017.
2010-luvun loppupuolella Rampling näytteli muun muassa elokuvissa Assassin’s Creed (2016), Kuin jokin päättyisi (2017) ja Red Sparrow (2018). Elokuvasta Hannah (2017) hänet palkittiin roolisuorituksestaan parhaan naisnäyttelijän Coppa Volpilla Venetsian elokuvajuhlilla. Vuonna 2019 hänelle myönnettiin elämäntyöstä Kultainen karhu -kunniapalkinto Berliinin elokuvajuhlilla. Samana vuonna Rampling alkoi näytellä ranskalaista rikostutkijaa Claire Bobinia sarjassa DNA.
2020-luvulla Rampling on näytellyt muun muassa laskelmoivaa abbedissaa Paul Verhoevenin ohjaamassa elokuvassa Benedetta (2021) sekä keisarin totuudenpuhujaa Gaius Helen Mohiamia Denis Villeneuven ohjaamissa eeppisissä Dyyni ja Dyyni: Osa kaksi -elokuvissa (2021 ja 2024). 1990-luvun lopulta lähtien maalannut Rampling piti ensimmäisen taidenäyttelynsä Pariisin modernin taiteen museossa vuonna 2023.
Ura > Musiikillinen ura

Näyttelijänuransa ohella Rampling on myös levyttänyt musiikkia. Hänen ensimmäinen albuminsa oli Comme une femme (2002), jossa hän tulkitsee Michel Rivgauchen kappaleita. Vuonna 2010 häneltä ilmestyi albumi Les grains de sable ja vuonna 2022 De l’amour mais quelle drôle d’idée, jossa hän esittää Léonard Lasryn säveltämiä ja Élisa Pointin sanoittamia kappaleita. Albumeillaan hän tulkitsee kappaleita lähinnä lyyrisesti eikä niinkään laulaen. Rampling itse ei kuvaile olevansa laulaja eikä esiinny julkisesti keikoilla.
Yksityiselämä

Rampling oli naimisissa uusiseelantilaisen tiedottajan Bryan Southcomben kanssa vuosina 1972–1976. Heillä on poika, myöhemmin ohjaajaksi ryhtynyt Barnaby (s. 1972). Ennen avioliittoaan Rampling, Southcombe ja malli Randall ”Randy” Laurence olivat olleet ménage à trois -suhteessa asuessaan Lontoossa, josta Rampling sittemmin muutti puolisonsa ja poikansa kanssa Saint-Tropeziin.
Rampling avioitui ranskalaissäveltäjä Jean-Michel Jarren kanssa vuonna 1978. He olivat tavanneet illallisjuhlissa Saint-Tropezissa vuonna 1976 ja saaneet pojan, Davidin, vuonna 1977. Ramplingilla on myös tytärpuoli Émilie (s. 1976) Jarren edellisestä avioliitosta. David työskentelee sekä taikurina että muusikkona ja Émilie on graafinen suunnittelija. Rampling ja Jarre erosivat vuonna 1996, ja heidän avioeronsa myönnettiin vuonna 2003. Rampling oli eronnut Jarresta saatuaan tietää tämän uskottomuudesta iltapäivälehdistä, mutta he pysyivät hyvinä ystävinä eronsa jälkeen.
Erottuaan Jarren kanssa Rampling oli parisuhteessa ja sittemmin kihloissa ranskalaisen liikemiehen Jean-Noël Tassezin kanssa vuosina 1998–2015, jolloin tämä kuoli syöpään.
Rampling on kaksikielinen ja asunut Pariisissa 1970-luvulta lähtien.
Valikoitu filmografia

Georgy Girl – keinoista paras (1966)
Yöportieri (1974)
Verenpunainen yö (1975)
Ratkaisun hetki (1982)
Noiduttu sydän (1987)
Kyyhkyn siivet (1997)
Hiekan peitossa (2000)
Uima-allas (2003)
Herttuatar (2008)
Melankolia (2011)
45 vuotta (2015)
Red Sparrow (2018)
Dyyni (2021)
Dyyni: Osa kaksi (2024)
Omaelämäkerta

Rampling, Charlotte & Bataille, Christophe: Who I Am. (Alkuteos ranskankielinen). Lontoo: Icon Books, 2017. ISBN 978-1-78578-193-3. (englanniksi)