stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaunissaari (Pyhtää)
Historia > 1900-luku

Kaunissaaren asukasluku kasvoi nopeasti 1900-luvun alusta lähtien 1940-luvun lopulle asti. Ennen toista maailmansotaa Kaunissaaressa oli noin 150 asukasta ja vuonna 1950 heitä oli 241. 1960-luvulla väestö vähentyi nopeasti – vuonna 1970 asukkaita oli vain 37. Nykyään ympärivuotisia asukkaita on 5–10.
Kaunissaaren pääelinkeino on ollut kalastus, joka edelleen mahdollistaa ympärivuotisen asumisen saaressa.
Nopean väestönkasvun takia Kaunissaaressa oli paljon lapsia, ja koulun rakentaminen aloitettiin vuonna 1901. Koulu oli myös kylätominnan keskuspaikka. Vuonna 1965 kaunissaarelaisia lapsia oli niin vähän, että opetus lopetettiin.
Kaunissaareen saatiin sähkö vuonna 1982 ja vesijohtovesi 1989. Vuonna 1988 avattiin kauppa ja kahvila. Nykyinen vierasvenesatama rakennettiin 1990-luvun alussa, koska vanha ruuhkautui matkailun takia.
Kalastajakylä

Kaunissaaren eteläpäässä sijaitsee kalastajakylä, jonka vanhimmat rakennukset ovat 1800-luvulta. Kylän asutus on tiivistä, joten vierailija joutuu kävelemään aidattujen pihojen välistä kapeita kujia pitkin.
Luonto

Kaunissaari on osa Suomenlahteen työntyvää harjua. Maaperässä on harjumuodostuman länsipuolella myös moreenia. Puusto on pääosin mäntyä; saaren eteläosassa on kulttuurivaikutteista, vehmasta kasvillisuutta ja paljon jaloja lehtipuita. Saaren rannat ovat pohjois- ja itäpuolella hiekkarantoja. Parhaimmat hiekkarannat ovat itäpuolella.
Matkailu

Kaunissaaren vanha kalastajakylä ja saaren itä- sekä pohjoispään hiekkarannat tekevät siitä suositun retkikohteen. Kaunissaari onkin Kymenlaakson suosituin merellä oleva matkailukohde ja palveluvarustukseltaan monipuolisin saaristokohde. Etenkin juhannuksena saaressa on paljon kävijöitä. Yhteysalukset M/S Otava ja M/S Tekla I liikennöivät Kaunissaareen Kotkan Kuusisen satamasta. Veneilijöille saaressa on vierasvenesatama.
Matkailijoita ja kyläläisiä Kaunissaaressa palvelevat kauppa, ravintola, kahvila sekä saaristolaismuseo. Kaunissaaren lomakylä tarjoaa majoitusta hirsimökeissä, ja myös vanhan koulurakennuksen voi vuokrata pienille ryhmille.
Haapasaari on myös amatööradion the Islands on-the-air -yhteysohjelman saari.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilmakuva Kaunissaaresta. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Anna Kirveennummi: Suomalainen kylä kuvattuna ja muisteltuna.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-159-3
Kaunissaaren kylää
Kaunissaaren saaristolaismuseo
Kedreai

| Kedreai> Κεδρεαί |
| --- | --- |
 Kedreain teatterin rauniot.
Sijainti
 Kedreai
Koordinaatit:  36°59′34″N, 28°12′24″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Sedir, Muğla
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Aiheesta muualla
  Kedreai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kedreai (m.kreik. Κεδρεαί, myös Κεδρειαί, Kedreiai; lat. Cedreae) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisellä Sedirin saarella.
Maantiede

Kedreain kaupunki sijaitsi Kaariassa nykyisin nimellä Sedir (Sedir Adası, Şehiroğlu, Sideyri) tunnetulla Kerameikoksenlahden (nyk. Gökovanlahti) saarella, noin 16 kilometriä pohjoiseen nykyisestä Marmariksesta. Saaren pituus on noin kilometrin, ja se jakautuu kahteen osaan, joita yhdistää kannas. Kaupunkikeskus sijaitsi idänpuoleisessa osassa.
Historia

Kedreai oli alun perin kaarialaisten kaupunki. Varhaisin maininta siitä on Hekataioksella, jota Stefanos Byzantionlainen lainaa. Muutoin sitä ei mainita antiikin maantieteilijöiden teoksissa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Kedreai kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–415/414 eaa.
Lysandros valtasi kaupungin toisella yrityksellä peloponnesolaissodan lopulla vuonna 405 eaa., ja toteutti siellä andrapodismoksen eli orjuutti sen väestön. Ainakin tuolloin Kedreain väestö oli kreikkalaisten ja barbaarien sekoitusta (μιξοβάρβαροι, miksobarbaroi) eli koostui kreikkalaisista ja osaksi seudun alkuperäisistä ei-kreikkalaisista asukkaista. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Kedriatēs (Κεδριάτης), Kedriētēs (Κεδριήτης), Kedreatas (Κεδρεάτας), Kedreatēs (Κεδρεάτης) ja Kedraīos (Κεδραῖος).
Kedreai hellenisoitui eli kreikkalaistui 300-luvulla eaa. Hellenistisellä kaudella siitä tuli osa Rhodoksen peraiaa eli mantereen puolen alueita, ja yksi Rhodoksen demoksista.
Nykyajan turismiteollisuudessa Sedirin saari tunnetaan ”Kleopatran saarena” ja siellä oleva hiekkaranta ”Kleopatran rantana”. Kerrotaan, että Marcus Antonius ja Kleopatra olisivat uineet saarella, ja rantahiekat olisi tuotu tätä tarkoitusta varten Egyptistä. Rannan erikoislaatuisen hiekan tutkimus on osoittanut, että se on mitä todennäköisimmin peräisin juuri Egyptistä, mikä tukee legendaa. Sen kuljetus olisi vaatinut noin 15 viljaproomua.
Rakennukset ja löydökset

Kedreain kaupunki saaren itäosassa oli ympäröity torneilla varustetuilla muureilla, jotka ajoitetaan hellenistiselle kaudelle. Kaupungissa oli Apollonin kultti epiteeteillä Pythios ja Kedrius, ja näin oletettavasti tälle omistettu pyhäkkö. Kaupungin kukkulan huipulta on löydetty doorilaista tyyliä edustaneen temppelin rauniot, jotka oletetaan kyseiseksi Apollonin pyhäköksi. Rakennus ajoitetaan arkaaiselle kaudelle. Myöhemmin paikalla on ollut kirkko.
Kaupungista on löydetty myös muun muassa agora ja sen tukimuureja sekä kreikkalainen teatteri, joka sijaitsi kukkulan pohjoisrinteessä. Teatterin katsomoa, joka oli jaettu pystysuuntaisilla porraskäytävillä yhdeksään sektoriin, on säilynyt suhteellisen hyvin. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa on ollut stadion.
Kaupungin nekropolis eli hautausmaa on löydetty mantereen puolelta. Sieltä on löydetty sekä holvattuja hautarakennuksia että sarkofageja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kedreai Wikimedia Commonsissa
Kavapippuri

| Kavapippuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Magnolianae
Lahko::  Piperales
Heimo::  Pippurikasvit Piperaceae
Suku::  Aitopippurit Piper
Laji::  methysticum
Kaksiosainen nimi
 Piper methysticum  G. Forst. 
Katso myös
   Kavapippuri Wikispeciesissä   Kavapippuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kavapippuri (Piper methysticum) on pippurikasveihin kuuluva viljelykasvi, joka on kotoisin läntiseltä Tyyneltämereltä. Nimitystä kava käytetään sekä kasvista että siitä valmistettavasta päihdyttävästä juomasta.
Juoman historia

Kavajuoman käytön keksimisestä tunnetaan useita myyttejä. Niistä suosituimman mukaan ihmiset oppivat kavan käytön nähdessään rottien syövän juurta ja hoipertelevan hakemaan lisää. Kava on jonkin kauan sitten kadonneen kasvin steriili klooni, ja se säilyy vain viljelyn ansiosta. Kavasta käytetään eri kielissä nimityksinä muiden muassa ʻawa (havaijiksi), 'ava (samoaksi), yaqona (fidžiksi) ja sakau (pohnpeiksi).
Valmistus

Kavajuoma on nautittava tuoreena, joten se valmistetaan juuri ennen käyttöä.
Kava valmistetaan kavapippurin juurimukulasta. Mukulat hangataan puhtaiksi kookospähkinän kuorilla, kuoritaan ja suikaloidaan ja lopuksi liotetaan. Perinteisesti valmistaja on hienontanut juuren suussaan ja sylkenyt sen banaaninlehteen, mutta nykyisin hienontaminen tehdään yleensä juustonraastimella muovikulhoon. Suussa valmistettu kava ei levitä tauteja, sillä kasvi on antibakteerinen ja torjuu myös sieniä.
Nauttiminen ja vaikutukset

Liottamisen jälkeen valmis juoma kaadetaan kookospähkinöihin. Juoma nautitaan yleensä nopeasti, sillä se on pahanmakuista. Kava polttaa suussa kuin pippuri ja turruttaa huulet ja kurkun. Pian nauttimisen jälkeen päässä tuntuu täyteläinen olo, lämpimiä tunteita herää, ja kävelystä tulee horjahtelevaa. Juoma lisää sosiaalisuutta ja tekee käyttäjistään kohteliaampia, anteliaampia ja herkempiä. Äänet tuntuvat voimakkaammilta ja valo kovemmalta, minkä vuoksi käyttäjien keskuudessa pidetään kohteliaana puhua kuiskaamalla ja himmentää lamput. Juoma aiheuttaa muutaman tunnin kestävän kevyen transsin, minkä jälkeen käyttäjä nukkuu yön sikeästi.
Kavajuoman vaikuttavia aineita ovat kavalaktonit. Juoman ei ole todettu aiheuttavan riippuvuutta, mutta sen jatkuva käyttö voi aiheuttaa iho-oireita kuten kutinaa ja hilseilyä. Tämä johtuu siitä, että kavan käyttö voi rasittaa maksaa, ja voi aiheuttaa vakavia maksavaurioita, mikäli käytetään muita kasvin osia kuin juurta.
Käyttötarkoitukset

Vaikutustensa vuoksi kavaa on käytetty Polynesiassa perinteisesti kanssakäymisen yhteydessä. Kavan avulla perustetaan ystävyyssuhteita, sinetöidään sopimuksia ja lopetetaan vihamielisyyksiä. Kavaa vaihdetaan lahjana naapurien välillä sekä virallisemmin häissä ja hautajaisissa. Tongalla ja Fidžillä kavaa tarjotaan tervetulolahjana vieraileville valtionpäämiehille.
Kavaa käytetään myös saavuttamaan yhteys esi-isiin. Jotkut juovat kavaa hautausmailla jotta pystyisivät kuulemaan vainajien ääniä ja viestejä.
Joillain Polynesian saarilla kavan käyttö on rajoittunut pappien seremonioihin. Toisilla saarilla kaupungeissa toimii useita kavabaareja. Useimmilla saarilla kavaa valmistavat ja juovat vain miehet, ja naisilta sen käyttö on kiellettyä. Joidenkin kaupunkien kavabaareissa naiset kuitenkin saavat nauttia kavaa yhtä vapaasti kuin miehetkin.
Paikalliset hallitukset rohkaisevat kavan käyttöä, sillä se tukee taloutta ja lieventää alkoholin aiheuttamia haittoja yhteiskunnalle.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kavapippuri (Piper methysticum)
Enkovaara, Anna-Liisa: Luontaistuotteiden ja lääkkeiden yhteisvaikutukset. Lääketieteellinen aikakauskirja Duodecim, 2003, 119. vsk, nro 22, s. 2151–2157.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 16.5.2021.
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Piper methysticum (TSN 18313) itis.gov. Viitattu 16.5.2021. (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Piper methysticum (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Piper methysticum[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161067  Wikispecies: Piper methysticum  BOLD: 1109787  Ecocrop: 1713  EoL: 596615  EPPO: PIPME  GBIF: 3086358  GRIN: 28587  iNaturalist: 166895  IPNI: 198437-2  IRMNG: 11059660  ITIS: 18313  MoBotPF: 285095  NatureServe: 2.155089  NCBI: 130404  NZOR: 893f34bb-cfcd-45fb-9357-3cd8710cc865  Open Tree of Life: 1081778  Plant List: kew-2569602  PLANTS: PIME  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:198437-2  Tropicos: 25001137  WFO: wfo-0000486456 
Kavan juurta kuivumassa
Fidžiläinen kavaseremonia turisteille.
Luigi Galvani

| Luigi Galvani |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. syyskuuta 1737 Bologna, Kirkkovaltio (Italia)
Kuollut: 4. joulukuuta 1798 (61 vuotta) Bologna, Cisalppinen tasavalta
Kansalaisuus:  Italia
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Giovanni Aldini
Tutkimusalue:  lääketiede, fysiikka
Tunnetut työt:  Eläinsähkö
Luigi Galvani (9. syyskuuta 1737 – 4. joulukuuta 1798) oli italialainen lääketieteilijä ja fyysikko Bolognan kaupungista. Hän keksi, että lihakset ja hermosolut tuottavat sähköä.
Vuonna 1790 Galvani teki ruumiinavauksen sammakolle pöydällä, jolla hän oli tutkinut staattista sähköä. Tällöin hän havaitsi, että samalla hetkellä, jolloin sähköstaattisen generaattorin varaus purkautui kipinänä, sammakon raajat nytkähtelivät. Myöhemmin hän havaitsi, että samoin tapahtui myös, jos sammakon raaja oli ukonilmalla ripustettu metalliseen koukkuun. Selvittääkseen, onko ilma sähköinen muulloinkin kuin ukkosen aikana, hän ripusti kuolleen sammakon rautatankoon ja kiinnitti sen selkähermoon messinkisen koukun. Tällöin raajat eivät liikkuneet, mutta kun hän lisäksi yhdisti messinkikoukun rautatankoon, muodostui virtapiiri ja sammakon jalat alkoivat sätkiä. Galvani nimitti ilmiötä eläinsähköksi.
Muutamaa vuotta myöhemmin Alessandro Volta kuitenkin osoitti, että kahden metallin koskettaessa toisiaan esiintyy samantapainen ilmiö ilman sammakonjalkaakin. Havainto johti Voltan parin ja samalla sähkövirran keksimiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luigi Galvani Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Gangaran

Gangaran on historiallinen ja luonnonalue Malin länsiosassa. Se sijaitsee Mandinguen ylängön lounaisosassa Bakoye- ja Bafingjokien välillä. Suurin osa alueesta kuuluu Bafoulabén piirin.
Sundiata Keïtan sotapäällikkö Amari-Sonko valloitti Gangaranin ja Bambukin 1200-luvun alussa. Vuosisadan puolivälissä niistä tuli yhdessä Konkodugun kanssa Malin valtakunnan vasallivaltioita. Ne muodostivat yhdessä Mandingin ja Burén kanssa tärkeän kullan tuotantoalueen, jonka arabit tunsivat nimellä Wangara, Gbangara tai Gangara. Gangaranin ensimmäinen hallitsija oli Sané-Nianga Taraoré.
Gangaran joutui 1500-luvulla Tekrurin hyökkäysten kohteeksi. Myöhemmin se kuului Kaartan bambaravaltion alaisuuteen. 1800-luvulla alueen valloittivat Umar Tall ja Samori Touré. Ranskalaiset solmivat protektoraattisopimuksen Gangaranin hallitsijan Fadioungon kanssa vuonna 1881.
Gabienen taistelu

Gabienen taistelu oli vuonna 316 eaa. käyty taistelu, joka oli osa toista diadokkisotaa. Taistelun osapuolina olivat Eumenes Kardialainen ja Antigonos I kannattajineen. Taistelu päättyi tasatulokseen, mutta Antigonos sai vastustajansa leirin vallattua. Eumeneen sotilaat, jotka pelkäsivät leirissä olleitten perheittensä puolesta, pettivät komentajansa ja luovuttivat tämän Antigonokselle.
Taistelukentän tarkka sijainti ei ole tiedossa, mutta todennäköisesti se käytiin nykyisen Esfahanin eteläpuolella sijaitsevalla suolatasangolla. Taistelussa käytiin erikseen ratsu- ja jalkaväkitaistelu. Antigonoksen voitettua taistelun hänen jalkaväessään oli noin 50 000 ja ratsuväessä 12 000 sotilasta, vaikka taistelun alussa hänen joukkonsa olivat huomattavasti pienemmät. Hieronymos Kardialainen oli todistamassa taistelua, ja hänen kirjoittamansa sittemmin hävinnyt teos on monien myöhempien taistelua käsitelleiden teosten päälähde.
Tausta

Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen hänen sotapäällikkönsä jakoivat hänen valtakuntansa keskenään. Vuonna 319 eaa. hallitsijaksi valittu Antipatros nimitti kuolinvuoteellaan seuraajakseen Polyperkhonin. Antipatroksen poika Kassandros nousi kapinaan Polyperkhonia vastaan ja sai mukaansa Egyptin hallitsijan Ptolemaioksen, Traakian hallitsijan Lysimakhoksen ja Antigonoksen, joka haaveili pääsevänsä Aleksanterin seuraajaksi. Antigonos piiritti tuolloin Eumenesta Noran linnoituksessa, mutta päästi Eumeneen vapaaksi sen jälkeen kun tämä oli vannonut uskollisuuttaan Antigonokselle. Tämä tapahtui vuoden 318 eaa. kesällä. Eumenes liittoutui kuitenkin pian Polyperkhonin kanssa. Tästä hyvästä hän sai "Aasian kenraalin" tittelin, joka aikaisemmin oli kuulunut Antigonokselle, ja 500 talentin rahasumman. Lisäksi Eumenes sai komentoonsa argyraspideina tunnetun valiojoukon. Antigonos lähti ajamaan takaa Eumenesta, joka pakeni itäisiin maakuntiin. Siellä Eumenes sai apua paikallisilta satraapeilta, jotka olivat vähän aikaisemmin koonneet armeijansa kukistaakseen Meedian satraapin Peithonin, joka oli yrittänyt laajentaa omaa valtaansa muiden kustannuksella. Eumeneen liittolaisiin kuuluivat Persian satraappi Peukestas, Karmanian satraappi Tlepolemos, Arakhosian satraappi Sibyrtios, Arian ja Drangianan satraappi Stasandros ja Intiasta tullut Eudamos. Vuoden 317 eaa. kesällä Antigonos ja Eumenes kävivät Paraitakenen taistelun, joka loppui ilman selvää voittajaa.
Ennen taistelua > Paraitakenen taistelun jälkeiset tapahtumat

Antigonoksen joukot olivat kärsineet suuria tappioita Paraitakenen taistelussa, mitä Antigonos ei halunnut vastustajansa saavan selville. Antigonos päätti siirtää armeijansa kauemmas alueelle, jota joukot eivät vielä olleet ehtineet ryöstää. Hän marssitti joukkonsa Meedian eteläosaan, jonne hän aikoi jäädä lepäämään talveksi. Eumenes puolestaan marssi Gabieneen ja hajotti joukkonsa talvileireihin laajalle alueelle. Kun Antigonos sai kuulla, että Eumenes oli hajottanut joukkonsa pienempiin osastoihin, hän päätti yrittää saada sodan päätökseen yllätyshyökkäyksellä, ennen kuin Eumeneen joukot ehtisivät kokoontua.
Antigonoksen ja Eumeneen joukkojen talvileirit olivat noin 25 päivämarssin päässä toisistaan asuttujen seutujen läpi kulkevia teitä pitkin. Linnuntietä matkaa oli vain 9 päivää, mutta suora reitti kulki asuttamattoman aavikon läpi. Antigonos päätti valita lyhyemmän mutta vaivalloisemman reitin.
Ennen taistelua > Antigonoksen marssi aavikon läpi

Antigonos lähti marssimaan joukkoineen joulukuussa 316 eaa. talvipäivän seisauksen aikoihin. Antigonos määräsi, etteivät joukot saaneet sytyttää tulia öisin, koska autiomaata ympäröi ylänköjä ja Antigonos pelkäsi, että ylänköjen asukkaat saattaisivat nähdä tulet ja ilmoittaisivat tästä Eumeneelle. Viidentenä marssiyönä oli kuitenkin niin kylmä, että jotkut sotilaat rikkoivat käskyä ja sytyttivät tulia. Antigonoksen pelko osoittautui aiheelliseksi, koska pian Eumenes sai tiedon, että aavikolla oli nähty suuri leiri.
Antigonoksen marssin aikana sattui kuuluisa tapaus, josta kertovat muun muassa Plutarkhos ja Seneca. Tarinan mukaan eräät tyytymättömät sotilaat seisoivat Antigonoksen teltan edessä haukkumassa päällikköään eivätkä huomanneet, että Antigonos sattui olemaan teltassaan. Antigonoksen kerrotaan huutaneen, että sotilaiden olisi parempi mennä kauemmas, jos aikoivat jatkaa hänen haukkumistaan. Tämä on tyypillinen esimerkki tarinoista, joita kerrotaan leireissä ja jotka nostavat päällikön mainetta sotilaiden silmissä.
Eumeneen kaukaisimmat joukot olivat kuuden päivän marssin päässä, kun taas Antigonoksen joukot olivat vain neljän päivän marssin päässä. Kun Peukestas sai kuulla Antigonoksen olevan lähettyvillä, hän halusi perääntyä ja koota armeijan kauempana vihollisesta. Eumenes lähetti joukon sotilaita autiomaata ympäröiville kukkuloille ja antoi näille tehtäväksi sytyttää nuotioita alueella, joka vastasi armeijan suuruista leiriä. Paikalliset asukkaat ilmoittivat Antigonokselle, että suuri armeija yöpyi alueella. Antigonos luopui aikaisemmasta suunnitelmastaan ja marssitti armeijansa asutulle seudulle, jossa se saattoi levätä. Eumenes taas kokosi armeijansa ja rakennutti linnoitetun leirin, joka suojaisi joukkoja siihen asti, että kaikki ehtisivät paikalle.
Ennen taistelua > Taistelua edeltäneet tapahtumat

Eumeneen sotanorsut saapuivat leiriin viimeisenä. Ilmeisesti norsuja oli pidetty idempänä, jossa niille oli enemmän muonaa. Paikalliset asukkaat kannattivat Peithonia, joka aikaisemmin oli ollut alueen satraappina, ja ilmoittivat hänelle hitaasti liikkuvan norsukolonnan sijainnin. Antigonos lähetti joukon ratsuväkeä ja kevyttä jalkaväkeä norsujen kimppuun. Norsujen ratsuväkisaattue oli selvässä alakynnessä, ja se saattoi vain yrittää suojata eläimiä hyökkäykseltä. Ilman norsuja Eumenes olisi menettänyt yhden valttikorteistaan. Hän lähetti kuitenkin oman joukon ratsuväkeä ja kevyttä jalkaväkeä, joka löi Antigonoksen joukot pakosalle. Taistelu ei kuitenkaan ollut alkanut kovin hyvin Eumeneen kannalta, koska norsut olivat väsyneitä ja osa niistä oli haavoittunut taistelussa.
Muutama päivä tämän jälkeen armeijat marssivat toisiaan vastaan ja asettuivat asemiin noin kahdeksan kilometrin päähän toisistaan.
Taistelupaikka

Armeijoiden välinen maasto oli tasankoa, jossa ei viljelty mitään, koska maa oli hiekkaista ja suolaista. Taistelukentän sijainti ei ole tarkalleen tiedossa, mutta Antigonoksen liikkeiden ja taistelukentän kuvauksen perusteella se lienee Esfahanin eteläpuolella sijaitseva suolainen tasanko. Eumeneen joukkojen selustassa oli joki, ja myös tämän tasangon läpi virtaa pieni joki. Aikaisemmassa Paraitakenen taistelussa maasto oli estänyt Antigonosta tekemästä koukkausta ratsuväkensä kanssa, mutta tällä kertaa maastossa ei ollut esteitä. Taistelupaikan länsipuolella kulkee Zagros-vuoristo, ja sen eteläpuolella sijaitsivat Persepolis ja Pasargadai.
Joukot > Antigonoksen joukot

Antigonoksella oli noin 22 000 miestä raskaasti varustettua jalkaväkeä ja tuntematon määrä kevyesti aseistettua jalkaväkeä. Hänellä oli selvästi enemmän ratsuväkeä kuin Eumeneella, noin 9 000. Lisäksi hänellä oli 65 sotanorsua. Antigonos ja hänen poikansa Demetrios johtivat raskasta ratsuväkeä, joka oli oikealla siivellä ja jolla Antigonos aikoi ratkaista taistelun. Peithonin komentaman kevyen ratsuväen Antigonos sijoitti vasemmalle siivelle. Ratsuväkien väliin Antigonos sijoitti falanginsa.
Aikaisemmassa Paraitakeneen taistelussa Antigonoksen jalkaväki oli koostunut 9 000 kreikkalaisesta palkkasotilaasta, 3 000 lyykialaisesta ja pamfylialaisesta sekä 8 000 makedonialaisesta jalkaväkisotilaasta. Näiden lisäksi hänellä oli noin 8 000 pantodapoi-nimellä tunnettua sotilasta, jotka olivat kotoisin itäisistä maakunnista ja jotka oli koulutettu taistelemaan makedonialaiseen tapaan.
Antigonos sijoitti sotanorsunsa harvaan riviin rintaman eteen, ja norsujen väliin hän sijoitti kevyesti aseistettuja sotilaita. Antigonoksella oli vähemmän joukkoja ja sotanorsuja kuin Eumeneella. Lisäksi Antigonoksen jalkaväki oli kärsinyt raskaita tappioita aikaisemmassa taistelussa, ja joukkojen mieliala oli matalalla. Antigonoksen ratsuväki oli kuitenkin vahvaa, ja siihen oli onnistuttu värväämään uusia ratsumiehiä Meedian alueelta.
Antigonoksen joukot erään arvion mukaan vasemmalta oikealle:
4500 ratsumiestä Peithonin komennossa
5300 palkkasotilasta
1600 lyykialaista ja pamfylialaista jalkaväkeä
7500 niin sanotut epigoni tai pantodapoi
7600 makedonialaista jalkaväkeä
4500 ratsumiestä Antigonoksen komennossa
Lisäksi rintaman edessä 64 sotanorsua
Joukot > Eumeneen joukot

Eumeneella oli 36 700 miestä jalkaväkeä, johon kuului sekä raskaasti että kevyesti aseistettuja joukkoja. Lisäksi Eumeneella oli 6 000 miestä ratsuväkeä ja 114 sotanorsua. Eumeneen raskaaseen jalkaväkeen kuuluivat argyraspidit eli "hopeakilvet", jotka olivat Aleksanteri Suuren sotaretkien veteraaneja. Aleksanterin elinaikana tätä valiojoukkoa kutsuttiin hypaspisteiksi, ja Intian sotaretken aikana sille annettiin kunnianimeksi argyraspidit. Argyraspideja oli yhteensä 3 000. Lisäksi Eumeneen omiin joukkoihin kuului hypaspisteina tunnettu osasto, joka joskus sekoitetaan argyraspideihin, mutta osastoon kuuluneet eivät ilmeisesti olleet Aleksanterin sotaretkien veteraaneja. Argyraspidien komentajana mainitaan vuonna 320 eaa. Antigenes, joka mainitaan myös jo Aleksanterin hypaspistien yhteydessä vuonna 331 eaa. Argyraspidien komentajana mainitaan myös eräs Teutamos, josta ei tiedetä paljoakaan. On esitetty, että hän oli ollut Eumeneen hypaspistien johtaja. Raskaaseen ratsuväkeen kuului Eumeneen 300 ratsumiestä käsittänyt henkivartiosto eli agema. Peukestas ja argyraspidien komentaja Antigenes jakoivat toisen samankokoisen ageman.
Eumeneen joukot erään arvion mukaan vasemmalta oikealle:
3000 ratsumiestä Eumeneen ja Peukestaan komennossa
3000 hypaspistia
3000 argyraspidia
6000 palkkasotilasta
5000 niin sanotut epigoni tai pantodapoi
3000 ratsumiestä Filippoksen komennossa
Lisäksi rintaman edessä 114 sotanorsua