stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Musta surma
Aiheuttaja > Yersinia pestis -teoria

Useimmat tutkijat pitävät nykyisin mustan surman aiheuttajana Yersinia pestis -bakteerin aiheuttamaa paiseruttoa. Tauti leviää mustarotan kirpun Xenopsylla cheopis välityksellä. Kirppu etsiytyy ihmiseen kun sen isäntärotta on kuollut ja tartuttaa taudin uuteen isäntäänsä puremallaan. On myös esitetty, että musta surma olisi levinnyt ihmisestä toiseen myös suoraan kirppujen ja täiden levittämänä, sillä epidemia levisi poikkeuksellisen nopeasti vain rottien aiheuttamaksi.
Ruttobakteeri eristettiin vasta vuonna 1894, jolloin sen leviämistapa samalla selvitettiin.
Kanadalaisen McMaster-yliopiston ja saksalaisen Tübingenin yliopiston tutkimuksessa havaittiin ylöskaivetuista mustan surman uhrien luista eristetyn bakteeri-DNA:n kuuluvan juuri Yersinia pestis -lajille. Esihistoriallisten Yersinia pestis -bakteerien DNA poikkeaa vain hieman nykyisin elävistä saman lajin edustajista, eikä tutkijoiden mukaan heikentynyt mustan surman vahingollisuus johdu bakteerikannoissa tapahtuneista geneettisistä muutoksista, vaan täytyy olla muita selittäviä tekijöitä.
Aiheuttaja > Vaihtoehtoiset teoriat

Muitakin ruton muotoja kuin paiseruttoa, sekä kokonaan muita bakteereita tai viruksia on ehdotettu mustan surman aiheuttajaksi.
Englantilainen J. F. D. Shrewsbury (1971) ja jotkut myöhemmät tutkijat ovat ehdottaneet, että epidemia oli ollut primaarinen keuhkorutto tai jokin kokonaan toinen, tuntematon tauti. Keuhkorutossa ruttobakteeri menee keuhkoihin, minkä jälkeen se voi siirtyä yskivästä ihmisestä toiseen pisaratartuntana ilman välityksellä. Keuhkoruttopotilas ei kuitenkaan ehdi levittää tautia kovin tehokkaasti ennen kuolemaansa. Suurikokoiset pisarat jäävät myös usein kurkkuun ja aiheuttavat nopeasti tappavan veriruton. Keuhkoruttoepidemiat kestävätkin tyypillisesti vain lyhyen ajan, toisin kuin paiseruttoepidemiat. Paiseruttopotilaista 10–25 prosentille kehittyy sekundaarinen keuhkorutto. Jotkut mustan surman aikalaiset kuvailivatkin "verta yskiviä" uhreja, mutta suurin osa kuvauksista vastasi paiseruton oireita. Näin ollen on luultavaa, että keuhkoruttotapaukset olivat useimmiten sekundaarisia.
Cohn (2002) perusteli teoriaa viruksesta taudin aiheuttajana epidemian hyvin nopealla etenemisellä sekä sillä, että koska epidemia muuttui alun jälkeen etupäässä lapsia koskevaksi, aikuiset olivat saaneet siihen immuniteetin, mikä viittaa virustautiin.
Ihmisen kirppua esitettiin ruton levittäjäksi 1900-luvulla. Ranskalaiset tutkijat arvelivat, että Marokon ruttoepidemiaa 1941 levittivät myös ihmiskirput niille suotuisissa ilmasto- ja asumisolosuhteissa. Ihmiskirppu on kuitenkin sittemmin todettu hyvin tehottomaksi ruton levittäjäksi. Ihmisen veressä ei ole, toisin kuin rotan veressä, juuri koskaan riittävää määrää bakteereita siihen, että kirpusta voisi ihmisen verta nautittuaan tulla tartuttajaa. Paiseruton ei myöskään koskaan ole todettu tarttuneen ihmisestä toiseen kirppujen välityksellä.
Twigg (1984) ehdotti että musta surma olisi ollut pernarutto. Scott ja Duncan (2001 ja 2004) ehdottivat taudin olleen ebolan tai marburgin mutaatio, sillä mustan surman oireet muistuttivat niiden oireita.
Ole Benedictowin (2010) mukaan vaihtoehtoisia teorioita yhdistää se, että niissä tehdään totuudenvastaisia oletuksia esimerkiksi ruton leviämisestä ja mustarotan esiintymisestä Euroopassa.
Rutolta suojautuminen

Kukaan ei tiennyt, miten rutto levisi, joten siltä ei osattu suojautua. Melko yleisesti arveltiin, että rutto levisi ilman kautta. Ranskan Avignonissa asunut paavi Klemens VI suojautuikin rutolta lääkärinsä kehotuksesta pysyttelemällä omissa oloissaan sisätiloissa kahden valkean välissä. Tulen tarkoitus oli puhdistaa ilmaa myrkyllisestä miasmasta, jonka uskottiin olevan tautien syynä.
Jotkut kantoivat mukanaan kaulassa roikkuvia pieniä pusseja, jotka oli täytetty hyväntuoksuisilla yrteillä. Hyvän tuoksun toivottiin suojaavan rutolta, jonka uskottiin leviävän pahanhajuisen, saastuneen ilman mukana.
Flagellantit olivat 50–300-henkisinä kulkueina vaeltaneita miehiä ja naisia, jotka ruoskivat itseään verille. Itseruoskinnan katsottiin osoittavan syntien katumista ja siten edistävän mustasta surmasta paranemista. Flagellantit oli 900-luvulta peräisin ollut liike, mutta mustan surman aikana heitä alkoi liikkua paljon erityisesti Saksassa ja muualla Keski-Euroopassa. Liike hiipui vuoteen 1350 mennessä.
Pohjois-Italian Milanoon päästettiin vain hyvin vähän tulijoita. Kaupunki säästyikin melko hyvin: vain kolme perhettä sairastui ja kuoli, mutta heidän kotinsa laudattiin umpeen, joten tauti ei levinnyt.
Kuolleisuus

Arviot mustassa surmassa kuolleiden osuudesta Euroopan väestöstä ovat vaihdelleet 30 ja 60 prosentin välillä. Kuolleiden määriä ei yleensä tilastoitu luotettavasti. Vain harvoilta alueilta on saatavilla kuolleisuustilastoja, ja maista kokonaisuudessaan vain Englannista. Joiltakin rutosta kärsineiltä alueilta kuolleiden määrä voidaan kuitenkin arvioida kohtalaisen luotettavasti eri tilastojen kuten verotilastojen pohjalta. Näillä alueilla väestöstä kuoli 50–70 prosenttia, keskimäärin 60 prosenttia. Tämä tarkoittaisi sitä, että Euroopan 80-miljoonaisesta väestöstä tautiin kuoli 50 miljoonaa.
Varovaisempi joskus esitetty arvio Euroopan ja Lähi-idän väestömenetyksestä on 30–50 prosenttia. Euroopan väestöstä tämä oli 25 miljoonaa, ja epidemia saattoi surmata saman verran ihmisiä myös Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Vanhemmassa kirjallisuudessa arviot ovat hiukan pienempiä.
Kuolleisuus vaihteli Euroopassa alueittain voimakkaasti. Joillain paikkakunnilla lähes kaikki kuolivat, mutta toiset paikkakunnat säästyivät taudilta kokonaan. Erityisen pahasti kärsivät Firenze, Venetsia, Pariisi, Hampuri, Bremen ja Norja, joissa vähintään puolet väestöstä kuoli. Myös Tunisiassa, Syyrian Aleppossa, Egyptissä ja Gazassa epidemiaan kerrottiin kuolleen huomattavasti ihmisiä. Toisaalta esimerkiksi Nürnberg, osa Pyreneitä, keskinen Balkan, Islanti ja ehkä myös Suomi säästyivät epidemialta lähes täysin. Myös Milano ja osa Alankomaita pääsivät melko vähällä. Joidenkin tutkijoiden mukaan myös Böömi ja Puola kärsivät vain vähän. Todennäköisesti maat joutuivat kärsimään taudista kuitenkin yhtä paljon kuin muukin Eurooppa, ja vanha käsitys johtuu siitä että epidemiasta ei siellä paljon kirjoitettu. Joissain aikakirjoissa on kuitenkin kuvauksia taudin vuoksi tyhjentyneistä böömiläiskaupungeista.
Vuonna 2022 julkaistun siitepölyn fossiileihin perustuneen tutkimuksen mukaan viljely väheni vuosien 1250–1450 välillä huomattavasti muun muassa Ranskassa, Kreikassa ja Ruotsissa. Tutkijoiden mukaan tämä viittaa mustan surman aiheuttamaan korkeaan kuolleisuuteen näillä alueilla. Sen sijaan suurimmassa osassa Keski- ja Itä-Eurooppaa sekä Irlannissa, Pyreneiden niemimaalla tai Suomessa viljelyssä ei näy katkoa.
Itä-Euroopan pienet kuolleisuusluvut saattoivat johtua siitä, että ruttobakteeri oli ehtinyt muuttua vaarattomammaksi kierrettyään ensin monen vuoden ajan muualla. Böömiä suojasivat lisäksi vuoret kolmella suunnalla.
Seuraukset > Ensimmäiset reaktiot

Rutto aiheutti tullessaan valtavan järkytyksen, ja jokapäiväinen elämä pysähtyi monilta osin. Maanviljelijät lakkasivat kyntämästä ja kauppiaat sulkivat ovensa. Papit lakkasivat antamasta viimeisiä riittejä. Myös rikkaiden ennen juhlavat hautajaiset muuttuivat koruttomiksi, ja vainajat usein vain heitettiin maakuoppaan.
Jotkut kerääntyivät asumaan taloihin, joissa kukaan ei vielä ollut sairastunut, ja eristäytyivät muista ihmisistä. Toiset ryhtyivät sen sijaan juhlimaan huolettomasti. Moni pakeni kaupungeista maaseudulle.
Seuraukset > Myöhemmät epidemiat

Rutto jäi mustan surman laannuttua elämään Euroopan jyrsijäpopulaatioihin, ja pandemia jatkui syklisesti. Mustaa surmaa heikompia epidemioita koettiin seuraavien vuosisatojen aikana Euroopassa ja muualla maailmassa useita kymmeniä viiden–kahdentoista vuoden välein paikasta riippuen. Toinen epidemia alkoi keväällä 1361 ja kesti vuoden ajan. Se surmasi Euroopassa ehkä 20 % väestöstä ja koetteli erityisen ankarasti lapsia ja maanomistajaluokkaa. Kolmas epidemia vuonna 1369 surmasi 10–15 % väestöstä, ja seuraavatkin enimmillään saman verran. Mustalta surmalta kokonaan säästynyt Islanti koki vuonna 1402 vakavan ruttoepidemian.
Seuraukset > Väestökato

Mustan surman seurauksena eurooppalaisten keskimääräinen elinikä laski 35–40 vuodesta alle 20 vuoteen 1300-luvun jälkipuoliskolla.
Euroopan asukasluvun lasku jatkui epidemian jälkeenkin. Joidenkin arvioiden mukaan maanosan väkiluku oli 1400-luvun alussa mahdollisesti laskenut jopa puoleen tai senkin alle epidemiaa edeltäneestä ajasta. Tämä lasku johtui ilmeisesti osittain mustan surman jälkeen tulleista pienemmistä ruttoepidemioista. Ensimmäisistä ruttoepidemioista selvinneet vanhukset selvisivät uusista epidemioista nuoria ihmisiä paremmin. Euroopan väkimäärä lähti jälleen nousuun vasta 1400-luvun puolivälissä, ja mustaa surmaa edeltänyt taso saavutettiin 1500-luvun alkupuolella. Lähi-idässä vastaavaa väestöllistä toipumista ei tapahtunut.
Seuraukset > Taloudelliset ja yhteiskunnalliset muutokset

Väestökato toi mukanaan taloudellisia muutoksia, koska sosiaalinen liikkuvuus parani. Esimerkiksi talonpoikien sitoutuminen perinteisille maa-alueilleen väheni, koska asutus harveni huomattavasti. Niinpä maaorjien olot paranivat merkittävästi; maaorjuus oli nimenomaan perustunut vuokraviljelijöiden ja maatyöläisten käytännössä mielivaltaiseen ja rajattomaan riistoon vuokranantajien taholta. Musta surma aiheutti valtavan työvoimapulan, kun esimerkiksi Englannissa jopa kolmannes aiemmin viljellystä pellosta jäi käyttämättä. Niinpä palkolliset kykenivät vaatimaan entistä suurempia palkkoja ja pienempiä vuokria, ja tämä johti lopulta feodalismina tunnetun järjestelmän romahtamiseen. Maata ja myllyjä saatettiin ottaa uuteen hyötykäyttöön, kuten laidunmaiksi, pelkän viljanviljelyn sijaan.
Vanhat johtajat kuten kuvernöörit, papit ja älyköt lakeineen ja teorioineen joutuivat epäsuosioon, sillä he eivät olleet onnistuneet suojelemaan kansaa. Lainvalvonnan rapautuminen aiheutti lisäksi anarkiaa.
Joidenkin ammattien harjoittajien kysyntä kasvoi hetkellisesti. Haudankaivajille ei ollut maksettu esimerkiksi Firenzessä lainkaan palkkaa ennen epidemiaa, mutta toimesta tuli epidemian ajaksi uusi elinkeino monelle köyhälle. Myös lääkärien määrä kasvoi nopeasti kun lääkäreiksi otettiin kovassa tarpeessa paljon täysin kouluttamattomia ihmisiä. Kun eri alojen ammattilaisia kuoli joukoittain, killat korvasivat vajeen ottamalla lisää noviiseja. Käytännön pakosta kiltoihin alettiin hyväksyä myös oppipoikia, joilla ei ollut omaa sukua ammattikunnassa. Laajentuneen rekrytoinnin johdosta jotkut aikalaiset kirjoittajat valittelivat työn laadun heikkenemistä.
Ihmisten ruokavalio muuttui halvasta vilja- ja papuvoittoisesta ruokavaliosta monipuolisemmaksi: alettiin nauttia entistä enemmän lihaa, voita, olutta ja viiniä. Ihmisillä oli myös entistä paremmin varaa vaatteisiin ja kaikenlaisiin tavaroihin kotiaan varten.
Seuraukset > Kirkon aseman heikentyminen

Katolinen kirkko menetti lisää paaviskandaaleissa jo karissutta uskottavuuttaan, kun ihmiset huomasivat ettei uskonto estänytkään taudin leviämistä ja perheiden kärsimyksiä. Uskonnonharjoitus kärsi myös siitä, että monelta alueelta kuolivat kaikki papit.
Kirkon kanssa kilpailemaan syntyi useita uskonnollisia liikkeitä. Syntyi uusien, köyhien pyhimysten kultti, jota kirkon oli vaikea hyväksyä.
Moni lähti pyhiinvaellusmatkalle: esimerkiksi Roomaan tuli vuonna 1350 paavin kehotuksesta yli miljoona pyhiinvaeltajaa.
Seuraukset > Koulutuksen muutokset

Yliopistot menettivät suuren osan opiskelijoistaan, ja Euroopan 30 yliopistosta viisi lopetti toimintansa kokonaan. Toisaalta epidemian johdosta monia yliopistoja laajennettiin ja uusia perustettiin nopeasti paikkaamaan syntynyttä pappien ja muiden oppineiden katoa. Firenzen yliopisto ja sen jälkeen moni muukin yliopisto Italiassa lisäsi klassisia aineita opintoihinsa. Latinaa osaavien opettajien vähenemisen seurauksena oppilaitoksissa alettiin käyttää kansankieltä.
Seuraukset > Juutalaisvainot

Joissain paikoissa juutalaisia syytettiin mustan surman levittämisestä kaivoja myrkyttämällä, ja tämä johti juutalaisvainoihin. Useimmissa maissa viranomaiset pystyivät suojelemaan juutalaisia kansan raivolta, mutta koska Saksassa ei ollut riittävää keskushallintoa, moni suuri juutalaisyhteisö siellä hävitettiin kokonaan. Vainojen seurauksena moni juutalainen pakeni Puolaan ja Venäjälle.
Seuraukset > Lääketieteen kehitys

Mustalla surmalla oli suuri vaikutus lääketieteen kehittymiseen. Vallalla ollut humoraalioppiin perustunut lääketiede osoittautui tehottomaksi ruttoa vastaan ja menetti asemansa. Lääkärikoulutus oli 1300-luvulle asti ollut teoreettista eikä perustunut kliiniseen tutkimukseen ja hypoteeseihin. Mustan surman seurauksena terveydenhoito alkoi muuttua käytännöllisemmäksi, ja tieteellinen menetelmä tuli suosituksi. Kirurgit nousivat lääkärien rinnalle, ja yleinen anatomiantuntemus kasvoi ruumiinavausten yleistyessä. Hygieniaan alettiin kiinnittää huomiota, ja Italiassa heti epidemian jälkeen säädetyt terveydenhoitolait ja perustetut kunnalliset terveyslautakunnat levisivät muuallekin Eurooppaan. Aluksi terveyslautakunnat keskittyivät vain uusien ruttoepidemioiden torjumiseen, mutta myöhemmin niiden toiminta laajeni yleisemmäksi. Myös erityisten ruttolääkärien virkoja perustettiin. Vuonna 1374 Venetsiaan ei päästetty ihmisiä, joiden epäiltiin sairastavan ruttoa, ja muualla otettiin käyttöön laivojen karanteeneja. Täydellistä suojaa nekään eivät antaneet, joten ruttoepidemiat jatkuivat.
Seuraukset > Teknologinen kehitys

Äkillinen pula halvasta työvoimasta johti joidenkin mukaan myös teknologisen kehityksen välttämättömyyteen ja jopa laukaisi renessanssiin johtaneen kehityksen. Jotkut tutkijat, kuten David Herlihy, ovat antaneet mustalle surmalle kunnian useista keskiajalla yleistyneistä keksinnöistä. Koska musta surma surmasi paljon työväkeä, oli tarpeen kehittää välineitä, joilla työ saatiin tehtyä pienemmällä tekijämäärällä. Joidenkin tutkijoiden mukaan välittömästi mustan surman jälkeen ei kuitenkaan ole havaittavissa teknologista kehitystä juuri millään alalla, vaan useimmat aikakauden tärkeät keksinnöt ja uudistukset tehtiin joko ennen epidemiaa tai vasta vuosisatoja sen jälkeen. Islamilaisessa Lähi-idässä kehitys oli sitä paitsi Eurooppaan nähden päinvastainen, sillä alue taantui pitkäksi aikaa talouden, teollisuuden ja maatalouden tuottavuuden suhteen.
Seuraukset > Vaikutus taiteeseen

Musta surma oli keskiajan ihmisille valtava isku, joka heijastui myös kulttuuriin. Taiteessa alkoivat korostua kuoleman ja kauheuksien kuvaukset, sarkasmi, mutta joskus myös toivo. Realismi tuli aiempaa suositummaksi tyylilajiksi. Yksinäisestä sairastajasta kuolinvuoteellaan tuli yleinen teema maalauksissa, ja kuolemaa kuvattiin enkelinä tai luurankona. Kuolemantanssissa kuolemaa edustavat luurangot kuvattiin tanssimassa ja keräämässä kuolevia mukaansa. Taiteeseen tuli myös makaabereja kuvauksia mätänevistä ruumiista.
Rakentaminen muuttui mustan surman jälkeen aiempaa vaatimattomammaksi.
Kirjallisuutta

Kallionsivu, Mikko: Ars moriendi, musta surma ja makaaberin traditio. Teoksessa Karttunen, Laura & Niemi, Juhani & Pasternack, Amos (toim.): Taide ja taudit. Tutkimusretkiä sairauden ja kulttuurin kosketuspinnoilla.  Tampere:  Tampere University Press, 2007.  ISBN 978-951-44-6988-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musta surma Wikimedia Commonsissa
Mustan surman leviäminen Euroopassa. Kartan valtionrajat ovat nykyvaltioiden mukaisia. Tarkoista vuosiluvuista ja taudilta välttyneistä alueista (etenkin Böömistä ja Puolasta) on erilaisia käsityksiä.  1347  keskikesä 1348  alkuvuosi 1349  loppuvuosi 1349  1350  1351  vuoden 1351 jälkeen  vain vähäinen esiintyminen
Rutto Firenzessä 1348, Luigi Sabatellin etsaus Boccaccion Decameroneen.
Musta surma, Hugo Simberg, 1906
Yersinia pestis -bakteeri.
Flagellantteja.
Michael Wolgemut, Kuolemantanssi, 1493, yksityiskohta. Kuolemaa ja Mustaa surmaa kuvattiin luurangoilla.
Paul Fürst: Rooman tohtori Nokka, 1656. Ruttotohtorit pitivät nenänsä edessä suojusta, jonka sisälle laitettujen aromaattisten aineiden uskottiin suojaavan tartunnalta.
Al-Sajda

Kumartamisen suuran viimeiset jakeet 29-30.
Al-Sajda (arab. السجدة‎, as-sajda) eli Kumartamisen suura on Koraanin 32. suura ja sisältää 30 jaetta. Nöldeken ikäluokituksessa suura on "mekkalainen". Suuran nimi tulee jakeesta 15, jossa puhutaan maahan lankeamisesta kunnioittaen.
Sisältö

Ensimmäinen jae käsittää mystiset kirjaimet ALM (alif, lām, mīm).
Jakeet 2.-3. kertovat, että kirja on ylhäältä Herralta tullut totuus, "jotta voisit varoittaa ihmisiä, joiden luokse ennen sinua ei ole saapunut varoittajaa". Lause on tulkittu niin, että ennen Muhammedia arabeilla ei ole ollut omaa profeettaa, jollainen on jo ollut kaikilla muilla kansoilla.
Jakeet 4.-9. kertovat Jumalan luomistyöstä. Jumala on luonut kaiken kuudessa päivässä. Hän lähettää käskynsä ylhäältä avaruudesta. Hän kaikkivaltias. Hän loi ihmisen kosteasta savesta, hänen siemenensä mitättömän näköisestä nesteestä  ja puhalsi häneen henkensä.
Jakeet 10.-14. kertovat siitä, että tuomiopäivänä syntiset saavat rangaistuksensa.
Suura käsittelee edelleen tuomiopäivää ja sen seurauksia ja Jumalan tunnusmerkkejä.
Portugalin väestö

Portugalin väkiluvun kehitys 1961–2003 (luvut tuhansissa)
Portugalin arvioitu asukasluku vuonna 2016 oli 10 309 573. Vuonna 2001 asukkaita oli 10 356 117, joista 51,7 % oli nais- ja 48,3 % miespuolisia. Portugali on uskonnollisesti ja kielellisesti verrattain homogeeninen maa. Nykypäivän portugalilaiset ovat lähinnä Rooman valtakuntaa edeltäneiden keltti- ja iberiheimojen jälkeläisiä.
Väestörakenne

Vuonna 2016 Portugalin tilastokeskuksen mukaan koko maassa asui 10 309 573 asukasta. Manner-Portugalin asukasluku oli 9 809 414, Madeiran 254 876 ja Azorien 245 283. Portugalin väkiluku on laskussa, sillä vuonna 2009 maassa asui 10 573 479 asukasta. Vuonna 2016 väestönkasvu oli -0,31 prosenttia.
Portugalin väestö ikääntyy, koska hedelmällisyysluku laskee ja ihmiset elävät pidempään. Vuonna 2016 syntyi 87 126 lasta eli 8,4 syntymää tuhatta asukasta kohti (1,9 prosentin kasvu edelliseen vuoteen verrattuna). Vaikka kokonaishedelmällisyysluku kasvoikin hieman, se on edelleen selvästi liian pieni, jotta väestö kasvaisi luonnollisesti.
Portugali oli pitkään maastamuuton maa. Portugalilaiset alkoivat 1960–70-luvulla paeta niin köyhyyttä kuin diktatuuriakin esimerkiksi Ranskaan. Niinpä Pariisia kutsutaan Portugalin toiseksi suurimmaksi kaupungiksi. Nyttemmin siirtolaisia on tullut varsinkin entisistä siirtomaista ja Itä-Euroopan valtioista.
Väestönkehitys

Korkea imeväiskuolleisuus ja maastamuutto hidastivat Portugalin väestönkasvua 1800- ja 1900-luvulla. Ensimmäinen virallinen väestönlaskenta tehtiin vuonna 1864, jolloin väkiluvuksi saatiin noin 4,3 miljoonaa. Sen jälkeen väestö kasvoi alle yhden prosentin vuositahtia käyden tämän yläpuolella ainoastaan 1930- ja 1940-luvulla.
1960-luvulla Portugalin väkiluku väheni 300 000:lla ja 1970-luvun alussa väestönkasvu oli edelleen seisahduksissa. Monet kansalaiset muuttivat pois maasta työn perässä tai välttyäkseen sotapalvelukselta siirtomaasodissa. Vuonna 1974 väkiluku osoitti ensimmäistä kertaa kasvun merkkejä ja vuonna 1981 maan väkiluvuksi arvioitiin 9,8 miljoonaa eli 1,2 miljoonaa enemmän kuin kymmenen vuotta aikaisemmin. Pääosa väestönkasvusta johtui arviolta 500 000–800 000 Afrikan siirtomaista saapuneen pakolaisen asuttamisesta. 1980-luvun alussa väestö kasvoi arviolta 0,8 prosentin vuositahtia ja kääntyi sitten laskuun.
1900-luvun lopulla imeväiskuolleisuus kääntyi laskuun ja maastamuutto hidastui kun taloudellinen tilanne parani. 1990-luvun alussa vuosittainen väestönkasvu oli arviolta 0,4 prosenttia, ja vuonna 1992 maan väkiluvuksi arvioitiin Azorit ja Madeira mukaan lukien 10,5 miljoonaa.
Etniset ryhmät ja kielet

Portugali on sekä kielellisesti että etnisesti melko homogeeninen valtio. Maassa asui vuoden 2016 lopussa 392 969 ulkomaalaista eli noin 3,8 prosenttia väestöstä. Ulkomaalaisten määrä oli kasvanut vuoden aikana 2,4 prosentilla, mitä ennen se oli laskenut kuusi vuotta peräkkäin. Suurimmat ulkomaalaisryhmät ovat brasilialaiset (79 569 asukasta), kapverdeläiset (36 193 asukasta), ukrainalaiset (34 428 asukasta) ja romanialaiset (30 429 asukasta). Lisäksi Portugalissa asuu muun muassa noin 10 000 marranoa, jotka ovat niiden juutalaisten jälkeläisiä, jotka joutuivat aikoinaan esittämään kristittyjä käännynnäisiä, vaikka samalla harjoittivatkin juutalaisuutta salaa kryptojuutalaisina. Portugalin asukkaista noin 800 on suomalaisia.
Romaanista portugalin kieltä puhutaan koko maassa, jonka lisäksi Miranda do Douron alueella puhutaan alueellisesti tunnustettua mirandeesia. Ethnologue luettelee Portugalissa käytettäviksi kieliksi asturian, celón, galegon, mirandeesin, portugalin, portugalilaisen viittomakielen ja vlaxinromanin. Portugali yhdistää kansaa, sillä lähes kaikki asukkaat puhuvat sitä äidinkielenään. Peruskoulutuksessa opetetaan englantia ja ranskaa.
Uskonto

Kristinusko on ollut keskeisessä asemassa Portugalin historiassa, ja sillä on edelleen suuri merkitys. Vuoden 2011 väestölaskennan mukaan Portugalin suurin uskonnollinen yhteisö on katolinen kirkko, johon kuuluu 81,0 % portugalilaisista. Katolilaisten määrä on kuitenkin tasaisesti vähenemässä. Muita kristittyjä on noin 3,3 % ja muita uskontoja 0,6 % väestöstä. Uskontokuntiin kuulumattomia on 6,8 % ja kantansa ilmoittamattomia 8,3 % väestöstä. Suurimmat ja vanhimmat protestanttiryhmät ovat anglikaanit ja metodistit. Evankelikaaniset kirkot ovat saaneet 2000-luvulla suosiota, mutta niiden osuus on silti pieni. Myös juutalaisten osuus on pieni. Ennen 1500-lukua juutalaisia oli huomattava määrä, mutta vuonna 1496 kuningas Emanuel I määräsi heidät karkotettaviksi tai käännytettäviksi katolisuuteen. Alueen nykyisen väestön keskuudessa 20 prosentilla on DNA-analyysin perusteella juutalaisia esi-isiä.
Uskonnonvapaus on tullut maahan vasta vuoden 1976 perustuslaissa. Useimmat muut kuin katolisen uskonnon harjoittajista ovat taustaltaan maahanmuuttajia.
Vuonna 2010 tehdyn tutkimuksen mukaan 70 % portugalilaisista uskoo Jumalan olemassaoloon.
Portugalilaissyntyisiä paaveja ovat olleet Johannes XXI ja Pyhä Damasus I. Portugalin vanhimpia kirkkoja on vuonna 1147 rakennettu Lissabonin tuomiokirkko.
Fátiman kaupunki on tärkeä pyhiinvaelluskohde ja vetää vuosittain puoleensa satoja tuhansia pyhiinvaeltajia.
Uskonto > Terveys

Portugalin terveydenhoitojärjestelmää uusittiin vuonna 2002, jotta kustannuksia saataisiin pienemmäksi ja tehokkuutta paremmaksi. Sitä arvosteltiin sitä ennen pitkään lääkäripulasta ja tehottomuudesta. Portugalissa on sekä julkisia että yksityisiä sairaaloita. Santa Casa da Misericórdian hyväntekeväisyyssairaalat ovat tärkeitä erityisesti vanhuksille.
Portugalissa oli vuonna 2016 4,9 lääkäriä 6,7 sairaanhoitajaa tuhatta asukasta kohti. Molempien määrät kasvoivat muutamalla prosentilla vuodesta 2015. NUTS II -alueista eniten lääkäreitä oli Lissabonin metropolialueella (6,3 tuhatta asukasta kohti) ja vähiten Alentejossa (2,8 tuhatta asukasta kohti).
Portugalilaisten odotettavissa oleva elinikä on kasvanut muutamilla vuosilla 2000-luvun aikana. Miesten odotettavissa oleva elinikä on kasvanut vuosina 2000–2016 73,1 vuodesta 77,6 vuoteen ja naisilla 79,8 vuodesta 83,4 vuoteen. Samaan aikaan 65-vuotiaiden jäljellä oleva elinikä on kasvanut keskimäärin 16,6 vuodesta 19,3 vuoteen.
Vuonna 2015 Portugalissa kuoli 108 922 ihmistä. Tilastollisesti suurimmat kuolinsyyt olivat verenkiertojärjestelmän sairaudet ja syövät, jotka aiheuttivat yhdessä 54,3 prosenttia kuolemista. Vuonna 2015 uusia AIDS-tapauksia Portugalissa tuli 238. Se on 81,3 prosenttia vähemmän kuin niiden huippuvuonna 1999.