Sormenjälki
Sormenjälkien tutkimisen historiaa

Eräissä muinaisissa kulttuureissa sormenjälkiä käytettiin tapana "allekirjoittaa" sopimuksia. Muinaisessa Babylonissa käytettiin savilaattoja, joihin vaadittiin sormen jälki varmistukseksi. Sormenjälkiä savilaatoilla ja dokumenteissa on löydetty myös muinaisesta Kiinasta ja 1500-luvun Persiasta. Persiasta on myös säilynyt havainto, jossa todettiin, ettei kahta samanlaista sormenjälkeä ole olemassa.
Vuonna 1696 Marcello Malpighi, anatomian professori Bolognan yliopistolta huomasi kohoumat, spiraalit ja silmukat sormenjäljissä, muttei maininnut mitään niiden käyttämisestä ihmisten tunnistamiseen. Vuonna 1823 eräs toinen anatomian professori teki väitöskirjan, jossa hän muun muassa käsitteli sormenjälkien yhdeksää erilaista tyyppiä. Hänkään ei maininnut mahdollisuutta tunnistaa ihminen sormenjäljen perusteella.
Englantilainen sir William James Herschel päätti vuonna 1858 alkaa käyttää kätensä jälkeä sopimusten takana merkkinä allekirjoituksestaan. Hän ajatteli tämän estävän huijareita väärentämästä hänen allekirjoitustaan. Vähän ajan kuluttua Herschel siirtyi käyttämään merkkinään vain etu- ja keskisormiaan. Hän alkoi myös kerätä sormen- ja kädenjälkiä ja huomasi kokoelmansa kasvaessa, että nämä jäljet pysyivät samanlaisina läpi elämän ja että kaikkien jäljet olivat yksilölliset.
Vuonna 1870 ranskalainen antropologi Alphonse Bertillon kehitti tavan tunnistaa ihmisiä tiettyjen ruumiinominaisuuksien perusteella. Järjestelmään kuului pään ja muun kehon mittasuhteita, jotka eivät muuttuisi ihmisen aikuiselämän aikana. Järjestelmä nimettiin Bertillonin järjestelmäksi keksijänsä mukaan. Järjestelmää käytettiin sen tietyistä puutteista huolimatta kolmenkymmenen vuoden ajan, kunnes löydettiin kaksi niin samanlaista miestä, että järjestelmä todettiin kelvottomaksi. Bertillonin järjestelmästä on peräisin tapa kuvata rikolliset edestä ja sivulta.lähde?
Samana vuonnaselvennä tohtori Henry Faulds alkoi tutkia sormenjälkiä. Hän huomasi niiden mahdollisuudet ja kehitti järjestelmän ihmisten tunnistamiseksi sormenjälkien perusteella. Faulds julkaisi aiheesta artikkelin, jossa hän myös pohti jälkien ottamista musteella. Hän välitti tiedon ajatuksestaan Charles Darwinin kautta Sir Francis Galtonille, joka alkoi tutkia sormenjälkiä 1880-luvulla. Galton julkaisi vuonna 1892 kirjan, jossa hän kertoi sormenjälkien pysyvyydestä ja yksilöllisyydestä. Hän myös esitti kirjassaan ensimmäisen tunnetun tavan luokitella sormenjälkiä ja totesi, ettei sormenjäljistä voi päätellä yksilön älykkyyttä tai geneettistä historiaa. Galtonin laskelmien mukaan todennäköisyys kaksille samanlaisille sormenjäljille oli yhden suhde 64 miljardiin. Galton esitti kirjassaan alkuperäiset viisi sormenjäljissä esiintyvää muotoa: piste, päättyvä kohouma, aitaus, haarautuma ja saari. Näihin viitataan joskus Galtonin detaljeina.
Vuonna 1891 argentiinalainen poliisi Ivan Vučetić ryhtyi Francis Galtonin tutkimusten inspiroimana pitämään ensimmäistä sormenjälkirekisteriä, jonka avulla hän tunnisti vuonna 1892 rikostutkinnassa henkilön ovenkarmista löytyneen verisen sormenjäljen avulla.
Englannissa ja Walesissa sormenjälkiä alettiin käyttää rikostutkinnassa vuonna 1901. Yhdysvaltain asevoimat aloitti sormenjälkien käytön tunnistamiseen vuonna 1905. Suomessa Senaatin talousosasto teki joulukuussa 1908 päätöksen suomalaisten sormenjälkien rekisteröimisestä. Ensimmäinen sormenjälki otettiin Helsingin poliisilaitoksen antropometrisen toimiston kokoelmiin 2. helmikuuta 1909.
Vuonna 1918 Edmond Locard esitti, että jos sormenjälkien väliltä löytyy 12 samanlaista yksityiskohtaa, voidaan katsoa että kyseessä ovat samat jäljet. Tämä kriteeri on käytössä vieläkin useissa eri maissa.
Alun perin sormenjälkiä tutkittiin manuaalisesti ja jälkien vertailu arkistoissa oleviin oli hyvin työlästä. Tekniikan kehityttyä sormenjälkien tunnistaminen tapahtuu automaattisesti tietokoneiden ja sormenjälkirekisterin avulla.