stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iso Villasaari

Iso Villasaari
| --- | --- |
Sijainti:  Helsinki Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti
Korkein kohta:  14
Pinta-ala:  0,09 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Iso Villasaari (ruots. Stora Ullholmen) on yksityinen kesähuvilasaari Helsingissä Vuosaaren ja Villingin välissä, lähempänä Villinkiä, pinta-ala on 9,1 ha. Saaren pohjoispuolella sijaitsee kaksi saarta, Karhusaari ja Kivisaari. Saaressa on vanha kesähuvilakäytössä oleva kalastajatorppa 1800-luvulta ja arkkitehtitoimisto Palmqvist & Sjöströmin suunnittelema Jugend-huvila 1910-luvulta sekä useita myöhempiä rakennuksia 1920–1930 -luvuilta.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Irene (Bysantin keisarinna)

| Irene |
| --- | --- |
 
Bysantin keisarinna
Valtakausi:  19. elokuuta 797 – 31. lokakuuta 802
Edeltäjä:  Konstantinos VI
Seuraaja:  Nikeforos I

Syntynyt:  noin 750–755 Ateena, Kreikka
Kuollut:  9. elokuuta 803 Lesboksen saari, Kreikka
Puoliso:  Leo IV
Lapset:  Konstantinos VI
Suku:  Isaurialainen
Irene (syntyi 750–755, kuoli 803) oli Bysantin keisarinna ja keisari Leo IV:n vaimo vuosina 769–780. Miehensä kuoltua Irene hallitsi Bysantin valtakuntaa poikansa Konstantinos VI:n nimissä. Poikansa kuoleman jälkeen vuonna 797 Irene hallitsi yksin aina vuoteen 802, jolloin hänet syrjäytettiin. Irene oli poikkeuksellinen keisarinna siinä mielessä, että hän hallitsi Bysantin valtakuntaa omalla nimellään ja käytti itsestään keisarin maskuliinista arvonimeä basileios. Irenen aikana pidettiin seitsemäs ekumeeninen kirkolliskokous, jossa tuomittiin ikonoklasmi.
Elämä > Nuoruus

Irenen nuoruudesta tiedetään hyvin vähän. Hän oli kotoisin Ateenasta. Patriarkka Nikeforoksen lyhyen historian mukaan keisari Konstantinos V antoi tuoda Irenen Konstantinopoliin vaimoksi pojalleen Leo IV:lle marraskuussa 769. Irenen perheestä tiedetään hyvin vähän, ja myöhemmin Irene väitti olevansa orpo. Hänen sukunimensä tiedetään olleen Sarandapekhys. Ei tiedetä miksi Konstantinos V valitsi Irenen vaimoksi pojalleen. On esitetty, että Konstantinos V halusi saada Kreikan tiukemmin Konstantinopolin valtapiiriin, koska slaavit olivat vallanneet suuria alueita Balkanilla, ja Bysantin valta siellä oli joskus vain nimellinen. Ilmeisesti Konstantinos arveli kreikkalaissyntyisen prinsessan auttavan häntä saamaan alueen takaisin hallintaansa. Bysantin pääkaupunkiin tuli Irenen mukana ainakin yksi naissukulainen, jonka tiedetään menneen myöhemmin naimisiin bulgaarien kaanin Telerigin kanssa.
Vuoden 769 joulukuussa Konstantinos V kruunasi Irenen keisarinnaksi, ja myöhemmin samana päivänä Irene ja Leo IV vihittiin. Leo oli tuolloin yhdeksäntoista vanha; Irenen tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä, mutta hänen on täytynyt olla yli 14-vuotias ja luultavasti uutta aviomiestään nuorempi. Irene synnytti 14. tammikuuta 771 Leolle pojan, tulevan Konstantinos VI:n, keisarillisen palatsin niin sanotussa purppurakamarissa. Se oli erityinen huone, jossa vain keisarien lapset synnytettiin.
Konstantinos V kuoli elokuussa 775, ja hänen vanhin poikansa ja hallitsijakumppaninsa Leo IV julistettiin keisariksi. Irenestä tuli samalla vanhempi keisarinna, kun Konstantinin vaimo Eudokia vetäytyi julkisuudesta. Leon viisi velipuolta jäivät ilman mahdollisuutta tulla keisariksi, kun Leo julisti poikansa Konstantinos VI:n kruununperilliseksi ja hallitsijakumppanikseen pääsiäisenä 776. Leon velipuolet karkotettiin Konstantinopolista toukokuussa 776, kun oli paljastunut, että vanhin heistä, Nikeforos, oli yrittänyt syöstä Leon vallasta.
Ikonit olivat olleet kiellettyjä Bysantissa vuoden 754 kirkolliskokouksen jälkeen ja Leo IV jatkoi isänsä tapaan ikonoklasmia. Hän muun muassa yllätti osan palatsin eunukeista kunnioittamassa salaa ikoneja. Myöhemmin kirjoitetuissa lähteissä mainitaan, että Irene oli myös ikonien kannattaja. Hän oli mukana ikoneja kätkevässä ryhmässä. Erään 1100-luvulla kirjoitetun tekstin mukaan Leo löysi Irenen, kun tämä oli salaa kunnioittamassa ikoneja. Leo ei enää tämän jälkeen suostunut nukkumaan vaimonsa kanssa.
Elämä > Hallitsijana

Leo IV kuoli äkillisesti 8. syyskuuta 780. Koska Konstantinos VI oli vain 9-vuotias, Irene otti vallan omiin käsiinsä, ja hänet julistettiin poikansa hallitsijakumppaniksi. Vuonna 780 lyödyissä rahoissa Konstantinos ja Irene kuvataan vierekkäin. Melkein heti Leon kuoltua tämän velipuolet yrittivät kaapata vallan julistamalla vanhimman veljeksen, Nikeforoksen, keisariksi. Salajuoni saatiin kuitenkin paljastettua ja veljekset pakotettiin luostariin. Vanhimmalta heistä puhkaistiin silmät ja toisilta leikattiin kielet pois. Myös monia heidän kannattajistaan, heidän joukossaan monia tärkeitä sotilaskomentajia, karkotettiin. Kaikkia salaliittoon kuuluneita Irene ei kuitenkaan karkottanut, esimerkiksi Sisilian sotilaskomentaja Elpidios sai pitää virkansa. Hän alkoi kuitenkin kapinoida, ja Irene lähetti laivaston kukistamaan hänet. Laivasto onnistui tehtävässään, vaikka Elpidios pääsikin pakenemaan Afrikkaan. Saatuaan vallan omiin käsiinsä Irene alkoi nimittää omia suosikkejaan tärkeisiin virkoihin. Eunukki Staurakioksesta tehtiin siviilihallinnon päällikkö ja rahastonhoitaja Johanneksesta armeijan ylipäällikkö (Megas domestikos).
Seuraavana vuonna Irene lähetti diplomaatteja frankkien valtakuntaan tapaamaan Kaarle Suurta. Tarkoituksena oli löytää Konstantinokselle vaimoksi Kaarlen sukulainen. Lopulta päädyttiin Kaarlen tyttäreen Rotrudiin, jolle kreikkalaiset antoivat nimeksi Erythro (punainen). Frankit olivat aikaisemmin vallanneet langobardien kuningaskunnan Pohjois-Italiassa ja Kaarle oli kruunattu langobardien kuninkaaksi. Frankit uhkasivat myös Bysantille kuuluvia alueita Etelä-Italiassa, ja Irene toivoi Konstantinoksen ja Kaarlen tyttären välisen liiton rauhoittavan tilannetta.
Vuonna 781 armeijan ylipäällikkö Johannes kukisti arabit, jotka kuitenkin palasivat seuraavana vuonna suuremman armeijan kanssa. Bysantille tappiollisten taisteluiden jälkeen saatiin aikaan rauhansopimus, jonka mukaan Bysantti joutui maksamaan arabeille vuosittaisia lunnaita. Vuonna 783 Staurakios johti armeijaa, joka hyökkäsi Balkanilla asuvia slaaveja vastaan. Armeija tunkeutui aina Peloponnesokselle asti, josta se palasi mukanaan suuri määrä rahaa ja vankeja. Irene myönsi suosikkieunukilleen triumfin Hippodromissa vuoden 784 tammikuussa, vaikka sotaretki slaaveja vastaan oli todellisuudessa melko mitätön ryöstöretki.
Vuonna 784 Irene ja Konstantinos tekivät matkan Traakiaan, joka oli ainoa alue, josta Konstantinopoli sai elintärkeää viljaa. Matkan aikana Beroian kaupunki nimettiin uudelleen Eirenepolikseksi ja sen muurit rakennettiin uudelleen. Keisarinna ja hänen poikansa vierailivat muun muassa Filippopoliksessa ja Mustanmeren rannalla sijaitsevassa Ankhialoksessa, tärkeässä satamakaupungissa, josta yleensä aloitettiin bulgaareja vastaan käydyt sotaretket.
Elämä > Ikonoklasmin loppu

Samana vuonna Konstantinopolin patriarkka Paulus sairastui ja pyysi eroa virastaan. Ennen kuolemaansa Paulus tuomitsi ikonoklasmin, jota hän oli aina salaa vastustanut. Irene tahtoi siviilihallinnossa työskentelevän Tarasiosin ryhtyvän uudeksi patriarkaksi. Tarasios vastusti aluksi nimitystä esittäen, että hän ei ollut pätevä patriarkan virkaan. Tarasios suostui, kun päätettiin kutsua koolle kirkolliskokous, joka tekisi lopullisen päätöksen ikonoklasmista.
Seitsemäs ekumeeninen kirkolliskokous avattiin syyskuussa 786 Konstantinopolissa. Irene ja Tarasios olivat kuitenkin aliarvioineet ikonoklastit. Heidän joukossaan oli suuri osa armeijan komentajista, jotka yhdistivät ikonoklasmin aikaisempiin sotavoittoihin. Kirkolliskokous loppuikin mellakkaan, kun sotilaat valtasivat kirkon, jossa kokousta pidettiin. Irene ja Konstantinos VI joutuivat pakenemaan kirkosta keisarilliseen palatsiin. Irene ryhtyi voimakkaisiin toimiin ja päätti lakkauttaa koko ammattiarmeijan (tagmata). Armeija käskettiin koolle Malaginassa, Vähässä-Aasiassa, jossa se yleensä kokoontui ennen sotaretkiä arabeja vastaan. Siellä sotilaille maksettiin palkka ja heidät erotettiin tehtävistään. Heidän vaimonsa ja lapsensa karkotettiin Konstantinopolista. Poistettuaan näin vaikutusvaltaisimmat ikonoklastit armeijan johdosta Irene nimitti omia suosikkejaan heidän tilalleen. Kirkolliskokous pääsi nyt uudestaan alkamaan, tällä kertaa Nikeassa. Kokous päätti lopettaa ikonoklasmin ja ikonien kunnioittaminen sallittiin jälleen. Ikonoklasmin vastustajat vertasivat seitsemättä kirkolliskokousta vuoden 325 kokoukseen ja Konstantinosta ja Ireneä itseensä Konstantinus Suureen ja hänen äitiinsä Helenaan.
Elämä > Konstantinos yrittää kaapata vallan

Heti miehensä kuoleman jälkeen Irene oli vaatinut itselleen vanhemman keisarin arvoa. Esimerkiksi eräissä julistuksissa Irenen nimi luettiin ennen Konstantinoksen nimeä. Vuonna 797 Konstantinos oli jo 17-vuotias, ja hänen luultiin vaativan itselleen täyden keisarinvallan. Samana vuonna Irene perui Kaarle Suuren tyttären Rotrudin ja Konstantinoksen kihlauksen ja vaati Konstantinosta menemään naimisiin Armenian teemasta kotoisin olevan Marian kanssa. Syynä saattoi olla Kaarlen sekaantuminen Etelä-Italian asioihin. Irene lähetti armeijan ylipäällikön Johanneksen Etelä-Italiaan vastustamaan Kaarlen aikeita. Samalla, kun osa joukoista oli Italiassa, pääsivät arabit ja bulgaarit yllättäen hyökkäämään.
Konstantinos näki nyt tilaisuutensa tulleen ja yritti vangita äitinsä tärkeimmän apulaisen Staurakioksen, mutta tämä juoni paljastui. Vuoden 790 helmikuussa tapahtuneen maanjäristyksen yhteydessä Konstantinos ja Irene pakenivat Konstantinopolin ulkopuoliseen palatsiin. Irene antoi vangita poikansa ja tämän neuvonantajat. Kaikki Konstantinoksen kannattajat saatiin vangittua maanjäristystä seuranneessa sekasorrossa.
Irene määräsi valtakunnan sotilaat vannomaan valalla, etteivät he hyväksyisi Konstantinosta keisariksi. Saatuaan kuulla Konstantinoksen vangitsemisesta Armenian teeman armeija kieltäytyi vannomasta valaa. Armenian armeija syrjäytti komentajansa ja valitsi uuden Konstantinokselle uskollisen päällikön. Lokakuussa suurin osa Vähän-Aasian armeijoista julisti Konstantinoksen ainoaksi keisariksi. Konstantinos kaappasi vallan itselleen ja syrjäytti äitinsä. Hän antoi vangita Staurakioksen ja muut Irenen eunukeista ja suosikeista.
Elämä > Konstantinos keisarina

Vaikka Konstantinos hallitsikin ilman äitiään, sai Irene palata keisarilliseen palatsiin vuonna 792. Pian hän sai myös takaisin oikeutensa poikansa hallitsijakumppanina. Samana vuonna Konstantinos teki sotaretken bulgaareja vastaan, mutta hänet kukistettiin perusteellisesti ja hän joutui pakenemaan takaisin Konstantinopoliin. Konstantinos kärsi myös tappioita arabeja vastaan. Vastoinkäymisistä huolimatta armeijat vastustivat äänekkäästi Irenen pääsyä takaisin valtaan, ja lopulta Armenian teeman joukot alkoivat taas kapinoida.
Vuonna 795 Konstantinos erosi vaimostaan Mariasta, joka lähetettiin luostariin. Hän otti uudeksi vaimokseen rakastajattarensa Theodoten, joka myös kruunattiin keisarinnaksi. Kirkko ei voinut hyväksyä, että keisari meni näin uusiin naimisiin, vaikka vanha vaimo oli vielä elossa. Irene oli heti poikansa vastustajien tukena, vaikka ei ollut mitenkään yrittänyt estää tapahtunutta. Tapauksen jälkeen Konstantinoksen kannatus oli pohjalukemissaan.
Lokakuussa 796 keisarillinen hovi oli pääkaupungin ulkopuolella Prousan kuumilla lähteillä, kun Konstantinos sai tiedon, että Theodote oli synnyttänyt hänelle lapsen (nimeltä Leo, joka kuoli seuraavana vuonna). Konstantinos kiirehti takaisin Konstantinopoliin tapaamaan vaimoaan jättäen seurueensa ja äitinsä Prousaan. Irene käytti tilaisuutta hyväkseen ja lahjoi ja kiristi Konstantinoksen kannattajat omalle puolelleen. Seuraavana vuonna Irenen kannattajat yrittivät vangita Konstantinoksen, mutta tämä pääsi karkaamaan Vähään-Aasiaan. Hänet saatiin pian kiinni ja kuljetettiin takaisin Konstantinopoliin. Konstantinos suljettiin purppurakamariin, samaan huoneeseen, jossa hän oli syntynyt. Hän kuoli sen jälkeen, kun hänet oli raa'asti sokaistu Irenen käskystä.
Elämä > Irene keisarina

Koska Irene oli jo aikaisemmin ollut Konstantinoksen hallitsijakumppani, kävi hänen pääsynsä takaisin valtaan helposti. Irenen valtakausi oli ennennäkemätön Rooman ja Bysantin historiassa. Tämä oli ensimmäinen kerta, jolloin nainen hallitsi valtakuntaa yksin. Irene alkoi joissain yhteyksissä jopa käyttää itsestään keisarin arvonimeä basileus, eikä keisarinnaa tarkoittavaa arvonimeä basilissa. Tämän tarkoituksena oli ehkä tehdä selväksi, että hänellä todella oli korkein valta. Irenen teettämissä kultarahoissa oli kummallakin puolella hänen oma kuvansa (aikaisemmin niissä oli ollut Irenen ja Konstantinoksen yhteinen kuva).
Heti Konstantinoksen kuoleman tultua julkisuuteen aikoivat Leo IV:n velipuolet, Konstantinoksen sedät, suunnitella jälleen vallan kaappaamista. Irene karkotti heidät Ateenaan. Siellä he kuitenkin saivat pian Hellaan teeman sotilaita puolelleen. Saadakseen kiusalliset veljekset kuriin Irene lähetti veljenpoikansa Teofylaktoksen Ateenaan isänsä Konstantinoksen (Irenen veljen) luokse. Ne veljeksistä, joiden näkö oli vielä tallella, menettivät nyt sen, kun heidän silmänsä puhkaistiin. Tämä on ainoa kerta, kun Irenen veli ja veljenpoika mainitaan historiallisissa lähteissä.
Irene yritti ulkopolitiikassaan saada aikaan rauhan sekä frankkien että arabien kanssa. Arabien Harun al-Rashid kieltäytyi rauhanehdotuksista ja teki useita retkiä Bysantin alueelle. Kaarle Suuri taas otti Irenen lähetystön vastaan. Idän ja lännen välit saatiin korjattua pitkän vihanpidon jälkeen.
Irenen vanhetessa kysymys hänen seuraajastaan nousi suureksi ongelmaksi. Irene oli jo yli neljänkymmenen, eikä luultavasti enää pystyisi saamaan lapsia. Jos hän menisi naimisiin nuoremman miehen kanssa, tulisi miehestä varmasti keisari Irenen kuoltua. Irenen eunukkisuosikit kilpailivat keskenään hänen suosiostaan. Lopulta Irene teki yllättävän päätöksen ja ehdotti avioliittoa Kaarle Suuren kanssa. Kaarle oli kruunattu vuonna 800 keisariksi Roomassa. Lännessä paavi katsoi, että keisarinistuin oli ollut tyhjänä Konstantinos VI:n kuolemasta. Kaarlen ja Irenen liitto ei olisi yhdistänyt valtakuntia, vaan kumpikin olisi jatkanut oman puoliskonsa hallitsemista kuten aikaisemminkin.
Liitosta ei kuitenkaan tullut mitään, kun Irene syrjäytettiin 31. lokakuuta 802. Frankkien lähetystö sai palata takaisin tyhjin käsin. Entinen valtiovarainministeri Nikeforos julistettiin keisariksi ja Irene karkotettiin Lesboksen saarelle, jossa hän myöhemmin kuoli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Irene (Bysantin keisarinna) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Leo IV | Bysantin keisarinna 797-802 | Seuraaja: Nikeforos I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Irenen appea Konstantinos V:tä (oikealla) ja tämän isää Leo III:ta esittävä raha.
Kaarle Suuri ja Pipin. Kopio kuvasta, joka tehtiin noin 829–836.
Irene ja Konstantinos seitsemännessä ekumeenisessa kirkolliskokouksessa.
Solidus-raha, jossa on Konstantinos VI:n ja Irenen kuvat.
Solidus-raha, jonka kummallakin puolella on Irenen kuva ja teksti "Irene Basilissa"
Nikeforos ja tämän poika Staurakios. Nikeforos toimi Irenen valtiovarainministerinä, mutta syrjäytti tämän vuonna 802 ja julistautui itse keisariksi. Staurakios hallitsi vain kuukauden isänsä kuoltua vuonna 811.
Paavi Leo III kruunaa Kaarle Suuren keisariksi Roomassa vuonna 800.
Muhammed
Muhammedista kertovat lähteet > Ibn Ishaq

Kaikki profeetta Muhammedia koskevat tiedot ovat peräisin kahdesta tekstilähteestä. Niistä ensimmäinen on Ibn Ishaqin (k. 767) abbasidikalifaatin pääkaupungissa Bagdadissa kirjoittama Sirat Rasul Allah eli "Jumalan lähettilään elämäkerta". Teos on kirjoitettu yli sata vuotta Muhammedin ilmoitetun kuolinvuoden jälkeen. Se perustuu suullisiin tarinoihin, joita Ibn Ishaq kokosi etenkin kalifaatin sotilasleireistä. Teos seuraa kronologisesti Muhammedin elämää syntymästä kuolemaan, mutta sisältää myös laajemman kuvauksen maailman luomisesta ja profeettojen ketjusta läpi ihmiskunnan historian. Kirja on kadonnut, mutta sen sisältöä on voitu ennallistaa useista lähteistä. Niistä tärkeimmät ovat Ibn Hishamin (k. 834) 800-luvun alussa kirjoittama Muhammedin elämäkerta ja al-Tabarin (k. 922) 900-luvun alussa kirjoittama historiikki. Nämä teokset kertovat islamin historiasta, joka on osa uskontoa, mutta niitä ei pidetä Koraaniin tai hadith-kokoelmiin verrattavissa olevina pyhinä kirjoituksina.
Muhammedista kertovat lähteet > Hadith-kirjallisuus

Toinen Muhammedia koskeva lähde ovat 800-luvulta alkaen kootut lyhyet suullisesta perinteestä kootut tarinat, joissa kerrotaan, mitä Muhammed jossakin tilanteessa sanoi tai teki. Tämä hadith-kirjallisuus muodostaa yhdessä Koraanin kanssa islamilaisen lain eli šarian perustan. Sen luotettavimpana pidetty osa on niin sanotut "kuusi kirjaa" eli kutub al-sittah. Hadith-kertomukset ovat yhteydestä irrotettuja anekdootteja, jotka eivät kerro mitään Muhammedin elämänvaiheista, mutta kertovat mikä on sunna, eli Muhammedin antama ihanteellinen esikuva Jumalan tahdon mukaisesta elämästä. Jumalan lain sisältyminen Pyhään kirjaan ja profeetan esikuvaan muistuttaa  juutalaisuutta, missä vastaavasti Mooseksen sunna oli perusta Mišnalle, joka yhdessä Tooran kanssa muodosti halakha-lain. Hadithien epäluotettavuus historiallisena tietolähteenä alkoi valjeta eurooppalaisille tutkijoille 1800-luvun kuluessa. Vuonna 1890 Ignaz Goldziher päätyi lopulta arvioimaan, ettei yksikään hadith täyttänyt tieteellisen tiedon vaatimuksia.
Muhammedista kertovat lähteet > Koraani

Muslimit uskovat, että Koraani on peräisin profeetta Muhammedin elinajalta ja kertoo sen takia luotettavana aikalaislähteenä hänen elämästään. Länsimaiset tutkijat ovat kuitenkin todenneet, että Muhammedin elämäkertaa on päinvastoin kirjoitettu islamissa niin, että Koraanin eri lauseiden ympärille on rakennettu kohtauksia Muhammedin elämästä. Tästä tafsir-kirjallisuudesta esimerkin antaa Koraanin jae 9:65 "Me laskimme vain leikkiä". Se antoi Ibn Hishamille aiheen pienelle kertomukselle, missä Muhammed yhdistetään näihin sanoihin. Todellisuudessa Muhammed esiintyy harvoin Koraanin sivuilla. Sana "Muhammed" esiintyy kirjassa vain neljä kertaa, ja vain yksi niistä viittaa varmasti islamin profeetta Muhammediin.
Muhammedista kertovat lähteet > Tiedon luotettavuus

Profeetta Muhammedista ei ole aikalaistietoa. Häntä koskevaa suullista perimätietoa alettiin kirjoittaa muistiin 700-luvun jälkipuoliskolla, mutta tieto on säilynyt vasta sitä lainaavissa uusissa lähteissä 800-luvulta alkaen. Jotkut historioitsijat ovat sitä mieltä, että pitkän aikavälin takia kirjoittajat eivät voineet tietää mitään varmaa Muhammedista – eivät edes sitä, onko hän joskus elänyt. Muhammedia koskevan perimätiedon luotettavuutta on kyseenalaistanut myös se, että muistitiedon on todettu lisääntyneen ajan myötä. Muhammedin jäähyväissaarnasta on esitetty täysin uutta muistitietoa jopa 2000-luvulla.
Islamissa Muhammedia koskeva tieto on sen pyhää historiaa ja sellaisena varmaa ja tieteellisen arvostelun yläpuolella. Useimmat länsimaiset tutkijat pitävät islamin perimätietoa ainakin osittain luotettavana, vaikka skeptisyys onkin lisääntynyt. Vanhemman polven tutkijat suhtautuivat siihen luottavaisemmin. Suomessa Jaakko Hämeen-Anttila uskoo, että Koraani sisältää melko täydellisesti Muhammedin saamat ilmoitukset niin, että unohtumaan on päässyt korkeintaan yksittäisiä sanoja.
Muhammedista kertovat lähteet > Myöhempi elämäkertakirjallisuus

Muhammedista kirjoitetut myöhemmät elämäkerrat nojautuvat kaikki Ibn Ishaqiin. 1900-luvulla merkittävimpiä eurooppalaisia Muhammedin elämäkertureita ovat olleet tanskalainen orientalisti Frants Buhl, jonka Muhammed-elämäkerta ilmestyi vuonna 1903, sekä skottiorientalisti William Montgomery Watt, jonka kaksiosainen Muhammed-elämäkerta ilmestyi vuosina 1953-1956. Vuosina 2005-2007 ilmestyi hollantilaisen orientalistin Hans Jansenin hengeltään hyvin skeptinen kaksiosainen Muhammed-elämäkerta. Suppeampia Muhammed-elämäkertoja on jatkuvasti ilmestynyt.
Elämä > Isoisä Abd al-Muṭṭalib

Ibn Ishaqin ja Ibn Hishamin kertomassa tarinassa Muhammedin isästä ei kerrota paljon, mutta isoisällä on merkittävä rooli. Isoisä Abd al-Muttalib (Šaiba ibn Hāšim) oli vähällä uhrata Mekassa poikansa Abdullahin. Hän oli vannonut uhraavansa yhden pojistaan, jos saisi kymmenen poikaa. Arpanuoli osui Muhammedin tulevaan isään Abdullahiin. Abdalmuttalib oli jo ottanut Kaaban temppelissä ison veitsen käteensä, mutta monien vaiheiden jälkeen, joihin liittyi lisäarvontaa, teko jäi tekemättä.
Ibn Ishaqin tarinassa isoisä rinnastuu Vanhan Testamentin Abrahamiin ja isä Iisakiin. Mekasta tulee näin vastaavasti uusi Jerusalem ja Kaabasta uusi Temppeli. Muhammed on tällöin vertauskuvallisesti Iisakin poika eli Vanhan Testamentin Jaakob. Tälle Jumala lupasi unessa perintöosaksi maan, jolla hän lepäsi. Aamun valjettua Jaakob otti päänalusenaan olleen kiven, pystytti sen patsaaksi ja antoi paikalle nimen Bethel eli Jumalan talo.
Volker Poppin tulkinnan mukaan tarina Jaakobin unesta oli muuttunut arabeille tärkeäksi jo varhain. 600-luvun lopulla kalifi al-Malik oli antanut lyödä kolikoita, joiden kääntöpuuolen aiheena oli Poppin - tosin kiistellyn - teorian mukaan Jaakobin päänalusestaan pystyttämä kivipatsas, Yegar Sahaduta.  Kolikon tunnus kertoi siitä, että arabivaltio nojasi Jumalan kanssa tehtyyn sopimukseen. Vastineeksi kuuliaisuudesta Jumala antoi Jaakobin jälkeläisille oikeuden luvattuun maahan. Paikka, jonne Jaakob oli pystyttänyt patsaansa, oli Jerusalemin Temppelivuori. Kalifi al-Malik antoi rakennuttaa sinne valtakuntansa keskuspyhäköksi Kalliomoskeijan. Pyhäkön keskellä on pylväiden ympäröimänä paljas kallio, maailman peruskivi. Sen päällä nukkuessaan Jaakob näki taivaaseen johtavat portaat, joita pitkin enkelit kulkivat. Tältä kiveltä myös Muhammed nousi taivaaseen jo Jaakobin näkemiä tikapuita pitkin. Tällä tavoin hän ylitti Jaakobin suorituksen. Tarinassa Muhammed on uusi Jaakob, joten Jaakobin siunaus yhdistyy myös Muhammediin, jolle Jumala näin antoi luvatun maan ja koko maanpiirin hallittavaksi siunaukseksi kaikille kansoille.