Ensimmäinen sortokausi
Ensimmäinen sortokausi > Bobrikovin murha

Ensimmäinen sortokausi huipentui Eugen Schaumanin ampuessa Bobrikovin 16. kesäkuuta 1904. Samalla Schauman ampui itsensä. Schauman toimi yksin, joskin aktivistien tietäen ja määräajalla. Myös Lennart Hohenthal oli valmistellut Bobrikovin murhaamista.
Päivälehti julkaisi tapahtuneen jälkeen pääkirjoituksen otsikolla ”Juhannuksena” ja kuvaili siinä, kuinka juhannuksen aikaan valo aina sittenkin voittaa pimeyden. Lehti joutui tämän jälkeen lakkautetuksi pysyvästi.
Tekla Hultinin näkemyksen mukaan Bobrikovin kuolema rikkoi myytin suomalaisten tyytyväisyydestä Bobrikovin hallintoon. Bobrikovin kuoleman juhlinta oli aikalaiskuvauksien mukaan Helsingissä varsin näkyvää, mutta erityisesti ulkomailla oleskelevien suomalaisten keskuudessa teko nähtiin Suomen vapautumisena sorrosta. Uusi Suometar-lehti leimasi Schaumanin teon törkeäksi ja inhottavaksi rikokseksi. Venäläisten lehtien mukaan Bobrikovin kuolema oli järkyttänyt suomalaista väestöä, koska ”kenraalikuvernööri oli suosittu hyväntahtoisena ja erittäin helposti puhuteltavana miehenä.”
Myöntyväisyyssenaatti julkaisi 22. kesäkuuta lausuntonsa tapahtuneesta: ”syvimmän inhonsa siitä kauhistuttavasta, maamme asiakirjoissa ennenkuulumattomasta kavalasta rikoksesta, jonka uhriksi kenraalikuvernööri Bobrikov on joutunut ja jota kaikki oikeinajattelevat tässä maassa mitä syvemmin paheksuvat... Senaatti on tahtonut maan asukkaille huomauttaa, mihinkä suuresti surkuteltaviin seurauksiin se yllytys tottelemattomuuteen esivaltaa vastaan, jota viimekuluneina vuosina osaksi pahansuovat, osaksi hairahtuneet henkilöt maassamme ovat harjoittaneet, jo on johtanut, ja niistä vaaroista, minkä jatkuva hillitsemätön kiihotus tulevaisuudessa saattaa maallemme tuottaa...”
Bobrikovin kuolemasta kirjoiteltiin laajalti ulkomaisten lehtien sivuilla, kuvaten Bobrikovin harjoittamaa venäläistämispolitiikkaa sekä tuoden usein myös ymmärrystä Schaumanin tekoa kohtaan. Sortokausi lieveni hieman aktiivisen Bobrikovin kuoltua.
Bobrikovin murhan vuoksi suoritettiin kotietsintä Schaumanin isän, kenraali ja senaattori, salaneuvos Waldemar Schaumanin kotona, hänet vangittiin ja kuljetettiin Pietariin ja suljettiin Pietari-Paavalin linnoitukseen, jossa häntä pidettiin useita kuukausia, kunnes vapaampien tuulien alkaessa puhaltaa, hänet vapautettiin ja jätettiin Turun hovioikeuden tutkittavaksi. Muutamia viikkoja Bobrikovin murhan jälkeen karkotettiin Venäjälle Emil Schybergson, R. A. Wrede ja Viktor Theodor Homén ja Ernst Estlander.
Ministerivaltiosihteerin apulaisen Edvard Oerstroemin kertomuksen mukaisesti Bobrikovin murha oli nostanut yleisen venäläisen mielipiteen vaatimaan kostoa ja uhreja tapahtuneen johdosta, mutta Nikolai II oli yleistä mielialaa rauhoittaakseen lähettänyt erityisen venäläisen poliisituomarin asiaa selvittämään. Venäjän–Japanin sodan aiheuttamat epävakaat olosuhteet Venäjällä veivät kuitenkin huomion tapahtuneesta asiasta.
Nikolai II nimitti 30. kesäkuuta 1904 Suomen kenraalikuvernööriksi ruhtinas Ivan Obolenskin jatkamaan sitä venäläistämistä, joka keskeytyi Bobrikovin murhan vuoksi. Heinäkuussa 1904 Pietarissa murhattiin Venäjän sisäministeri, Suomen ministerivaltiosihteeri Vjatšeslav von Plehwe.
Kenraalikuvernööri Obolenskin ja vt. ministerivaltiosihteeri Oerstromin astuessa virkoihin näytti siltä että pahimmat ajat olisivat ohi. Sortotoimenpiteet kyllä jatkuivat, mutta hillitymmällä tavalla. Lehdet saivat kirjoittaa vapaammin kuin aikaisemmin. Siitä seurasi, että nyt ihmiset tiesivät venäläisen hallinnon toiminnasta enemmän, myös niistä ikävistä asioista, jotka Bobrikovin aikana pidettiin voimakkaan sensuurin avulla pois julkisuudesta.
Maasta karkotetut pitivät Ruotsissa maanpakolaisvaltiopäivät Mechelinin johdolla. Mechelin vastusti väkivaltaisuuksia ja laittomuuksia, joten vähemmistöön jäänyt kirjailija Konni Zilliacus perusti 11. lokakuuta 1904 Suomen Aktiivisen Vastustuspuolueen. Suomen aktiivisen vastustuspuolueen perustamiskokous pidettiin Helsingissä marraskuun 17 päivänä.