stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osorkon vanhempi
Elämäkerta

Hän oli Sheshonk A:n, huomattavan Meshwesh-päällikön poika. Hänen äitinsä oli nimeltään Mehtenweshkhet. Osorkon vanhemman veli oli nimeltään Nimlot A, tällä oli vaimo nimeltään Tentshepeh A. Israelin historia kertoo suunnilleen samaan aikaan hallinneesta faaraosta, jonka aikana Egyptin hovissa toimi valtiatar Tahpense, jonka sisar annettiin edomilaiselle Hadadille vaimoksi. Ei ole kuitenkaan täyttä varmuutta siitä, oliko kysymyksessä sama henkilö. Noin 40 vuotta myöhemmin valtaan noussut faarao Shoshenk I oli Nimlotin ja Tentshepehin poika.
Useimmat tutkijat epäilivät Osochorin olemassaoloa, kunnes Eric Young vuonna 1963 vakiinnutti tulkinnan Karnakin papillisen kirjoituksen fragmentista 3B riveiltä 1–3, joissa todetaan papin nimeltä Nespaneferhor virkaanastumisen papilliseen virkaan tapahtuneen ”kuningas Aakheperre Setepenren 2. hallitusvuotena, ensimmäisen Shemu-kuukauden 20. päivänä”. Nespaneferhorin pojan Horin virkaanastuminen tapahtui yhden sukupolven kuluttua Siamunin 17. hallitusvuotena, joka on kirjattu saman papillisen kirjoituksen seuraaville riveille. Young väitti, että tämä kuningas Aakheperre Setepenre oli tuntematon Osochor. Tätä hypoteesia eivät kuitenkaan kaikki egyptologit täysin hyväksyneet tuona aikana. Sitten vuosina 1976–77 Jean Yoyotte huomioi, että libyalaisella Meshwesh-kuninkaalla Shoskenk A:lla oli poika nimeltä Osorkon Mehtenweshkhetin kanssa, josta nimenomaan arvostaen käytettiin nimitystä ”Kuninkaan äiti”, ja se osoitti kiistattomasti, että Aakheperre Setepenre oli todellakin Manethon Osochor, jonka äiti oli Mehtenweshkhet.
Vuonna 1999 Chris Bennett teki tutkielman Semnan temppelissä olleesta kuningatar Karimalaan liittyvästä kirjoituksesta tehden päätelmiä hänen sukutaustastaan. Häntä kutsutaan sekä nimellä 'kuninkaan tytär' että 'kuninkaan vaimo'. Hänen nimensä osoittaa hänen voineen olla libyalainen, tämän huomioon ottaen hän saattoi olla Osorkon vanhemman tytär. Kaiverruksessa olevan päivämäärän (vuosi 14) mukaan hän olisi voinut olla joko faarao Siamunin tai faarao Psusennes II:n kuningatarvaimo. Bennettin mukaan on todennäköisempää, että hän oli solminut avioliiton Siamunin kanssa, koska siinä tapauksessa hän olisi voinut ottaa vallan Kushin varakuninkaana Nubian uskonnollisena keulakuvana Neskhonsinin Siamunun 5. hallitusvuotena tapahtuneen kuoleman jälkeen.
Muinaisessa egyptiläisessä fajanssissa ja eräässä kivilohkareessa kuningas Osorkon nimetään Aakheperre Setepenamun ja Osorkon Meryamun, nämä molemmat ovat Alankomaiden kansallisessa arkeologisessa museossa Leidenin kaupungissa. Näiden tutkimukset olivat pitkään kohdistuneet Osorkon IV:een. Tätä nimeämistä on kuitenkin vuonna 2000 kritisoinut Frederic Payraudeau, joka huomautti, että nämä esineet oli todennäköisemmin tarkoitettu Osorkon vanhemmalle. Tämä johtaisi siihen tulkintaan, että hänen valtaistuinnimensä oli Aakheperre ja lisänimi Setepenre ja Setepenamun.
Osorkon historian aikajanassa

Tämän kuninkaan edellä mainitun 2. hallitusvuoden kuukausipäiväyksen – jonka Rolf Krauss on tekemässään tähtitieteellisessä laskelmassa arvioinut vastaavan vuotta 990 eaa. – mukaan Osorkon vanhempi olisi tullut kuninkaaksi kaksi vuotta ennen Nespaneferhorin virkaanastumista vuonna 992 eaa.
Osorkon vanhemman hallituskausi on merkittävä, koska se raivasi tietä libyalaiselle 22. dynastialle. Manethon Aegyptiaca antaa hänen hallituskautensa pituudeksi kuusi vuotta ja häntä seurasi Siamun, jota yleisesti pidetään syntyperäisenä egyptiläisenä.
Käännös suomeksi
Oto-intiaanit

Oto-delegaatio
Oto-intiaanit olivat preerioiden  maanviljelijöitä ja asuivat historiallisella aikakaudella Nebraskassa  ja Missourissa Yhdysvalloissa. Heidän omakielinen nimensä oli wat'ota ("irstailijat") ja he olivat yksi kolmesta siouxien kielisestä  chiwere-haaraan kuuluneesta ryhmästä.  ranskalaiset siirtolaiset tapasivat otoja ensimmäisen kerran vuonna 1690 Des Moines -joella nykyisessä Iowassa. 1800-luvulla he liittoutuivat  pawneiden kanssa pystyäkseen puolustautumaan ympäristön heimoja vastaan. Otojen määrä oli alun perin noin tuhat, mutta  1800-luvun lopulla heitä oli alta 400. Vuonna 1854 he luovuttivat maansa Yhdysvalloille ja asettuivat reservaattiin Kansasin ja Nebraskan rajalle. Myöhemmin vuonna 1882 otot  siirrettiin uuteen reservaattiin Oklahoman pohjoisiin osiin. 1980-luvulla otojen lukumäärä ylitti uudelleen tuhannen intiaanin rajan.
Otojen synty

Vanhan suullisen tradition mukaan suuri joukko intiaaneja, joka kutsui itseään nimellä hotanga ("Kalansyöjät") oli paremman ruoan toivossa lähtenyt taivaltamaan kohti lounasta metsästääkseen biisoneita. Suurimman osan jäädessä Green Bayn rannoille, erkani heistä joukko, joka halusi  jatkaa matkaa eteenpäin. He tulivat lopulta Mississippin rannoille ja Iowa-joelle leiriytyen suurille hiekkasärkille. Osa tästä joukosta päätti jäädä paikoilleen. He olivat pahodjat, jotka tultiin tuntemaan nimellä iowat. Loppuosa joukosta jatkoi kulkuaan, mutta  riitaantui jakaantuen kahtia. Toinen joukko kutsui itseään nimellä neutache, mutta eurooppalaiset sanoivat heitä missoureiksi. Jäljelle jääneet kutsuivat itseään nimellä wat'ota, joko lyhentyi muotoon oto tai otoe.
Orapaatsamakirva

| Orapaatsamakirva |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 {{{status}}} 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Kirvansukuiset Sternorrhyncha
Yläheimo::  Aphidoidea
Heimo::  Kirvat Aphididae
Alaheimo::  Putkikirvat Aphidinae
Tribus::  Aphidini
Suku::  Aphis
Alasuku::  Aphis
Laji::  nasturtii
Kaksiosainen nimi
 Aphis nasturtii  Kaltenbach, 1843 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Orapaatsamakirva, joissakin lähteissä orapaatsaman perunakirva, (Aphis nasturtii) on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Se on merkittävä perunan tuholainen.
Koko ja ulkonäkö

Orapaatsamakirvan siivettömien yksilöiden ruumis on pullea ja väriltään vaalean keltaisesta kellanvihreään. Pää on yleensä tummanruskea. Tuntosarvien, säärien, nilkkojen ja vaharauhasputkien kärkiosat ovat tummat, muutoin ne ovat vaaleat. Takaruumiin kärjen cauda on vaalea. Tuntosarvet ovat 5- tai 6-jaokkeiset ja pituudeltaan alle puolet ruumiin pituudesta, siivekkäillä naarailla kuitenkin lähes ruumiin mittaiset. Siivekkäillä yksilöillä on myös hieman tummempaa poikkijuovitusta takaruumiissaan. Ruumiin pituus 1,1–2,4 mm.
Levinneisyys

Orapaatsamakirvaa ei tavata Australaasiassa, mutta muutoin lajin levinneisyys on lähes maailmanlaajuinen. Suomesta havaintoja on harvakseltaan eteläpainotteisesti.
Elinympäristö ja elintavat

Lajilla esiintyy kirvoille tyypillinen isäntävaihto, jossa primääri-isäntänä toimivat paatsamat, etenkin orapaatsama. Keväällä primääri-isännällä kirvat lisääntyvät neitseellisesti, aiheuttavat nuoriin lehtiin kasvuhäiriöitä ja tuottavat lopulta siivellisiä yksilöitä, jotka siirtyvät sekundääri-isäntiin. Orapaatsamakirvan sekundääri-isäntiä ovat varsin monet erilaiset kasvilajit, kuten vesikrassit, peruna, tädykkeet, kihokit ja suolaheinät. Kirvat elävät kolonioina lehtien alapinnoilla. Kesän aikana syntyy siivellisiä sukupolvia, jotka siirtyvät uusille elinpaikoille. Syksyllä kirvat palaavat paatsamille, jolloin syntyy koiraita ja suvullisesti lisääntyviä naaraita. Hedelmöittyneet naaraat munivat silmujen tyville ja munat talvehtivat.
Kirvakolonioiden yhteydessä on vain harvoin muurahaisia.
Sekundääri-isännillä kirvat eivät aiheuta suoranaista vahinkoa muutoin kuin imemällä kasvinesteitä. Orapaatsamakirva levittää kuitenkin ainakin 15 kasvien virustautia, joista merkittäviä ovat ainakin perunan Y-virus sekä perunan A-virus.
Pohjois-Amerikassa orapaatsamakirvan populaatiokoot vaihtelevat yhdessä persikkakirvan (Myzus persicae) ja ansarikirvan (Macrosiphum euphorbiae) kanssa.
Ravintokasvit

Orapaatsamakirvan primääri-isäntinä toimivat paatsamat (Rhamnus), erityisesti orapaatsama (Rhamnus cathartica) ja sekundääri-isäntiä on tavattu yli 60 kasviheimosta.
Aiheesta muualla

Aphid Species File (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10415070  Wikispecies: Aphis nasturtii  ADW: Aphis_nasturtii  BOLD: 51927  BugGuide: 483913  CoL: FF55  EoL: 592655  EPPO: APHINA  EUNIS: 66808  Fauna Europaea: 54588  Fauna Europaea (new): 4948780d-01c4-447b-aced-5865392781f0  GBIF: 2072152  iNaturalist: 454210  IRMNG: 10201017  ITIS: 200579  NatureServe: 2.908400  NBN: NHMSYS0020736271  NCBI: 400569  Observation.org: 159630  Open Tree of Life: 428824  PPE: aphis-nasturtii  Laji.fi: MX.228272
Otajärvi

| Otajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta, Varsinais-Suomi
Kunnat:  Laitila, Pyhäranta, Rauma
Koordinaatit:  60°59′25″N, 21°38′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Ihodenjoki
Järvinumero:  83.002.1.014
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  11,8 m 
Pituus:  4,9 km  
Leveys:  1,6 km  
Rantaviiva:  24,907 km 
Pinta-ala:  4,56 km² 
Keskisyvyys:  1,22 m 
Suurin syvyys:  5,5 m 
Saaria:  26 
 fiOtajärvi 
Otajärvi on järvi Varsinais-Suomen ja Satakunnan rajalla, Pyhärannan kunnan ja Laitilan ja Rauman kaupunkien (aikaisemmin Kodisjoen kunnan) alueilla. Järven pinta-ala on 456 hehtaaria, keskisyvyys hieman yli metri ja korkeus merenpinnasta 11,8 metriä ja se laskee Ihodenjoen kautta Selkämereen.
Otajärvi kuuluu Natura 2000-alueisiin ja sitä pidetään lajidiversiteetiltään ja parimäärältään yhtenä Suomen parhaista lintuvesistä. Järvi on myös Metsähallituksen luontopalvelujen retkikohde, jossa on retkeilyä varten lintutorneja ja opastuspaikkana toimiva Otajärven luontotupa.
Kirjallisuutta

Aalto, Tapio 1997: Otajärven vesi- ja rantalinnuston kehitys ja nykytila. - Metsähallitus. Helsinki. ISBN 952-446-044-0
Rauman järvet
Otajärvi
• Narvijärvi
• Turajärvi
• Kaljasjärvi
Lavajärvi
• Kauklaistenjärvi
• Saarnijärvi
• Kaarojärvi
• Reelmäjärvi
Lutanjärvi
• Äyhönjärvi
• Salajärvi
• Neittamojärvi
• Kajajärvi
Loukonen
• Meri-Pitkäjärvi
• Tarvolanjärvi
• Ojajärvi
• Iso Saarnummenjärvi
• Kourulammi
• Köyhäjärvi
Vähä Saarnummenjärvi
• Lamminjärvi
• Noitajärvi
• Kuusmonjärvi
• Kinnalanjärvi
• Löyttyjärvi
Kaatmojärvi
• Mustajärvi
• Pirttijärvi
• Ahmasjärvi
Rapajärvi
• Vahejärvi
• Monnanjärvi
• Katonajärvi
Organum-seura

Organum-seura ry (ruots. Organum-sällskapet) on vuonna 1964 perustettu suomalainen urkutaidetta tukeva, edistävä ja kehittävä yhdistys. Seura järjestää konsertteja sekä koulutus- ja seminaaritilaisuuksia. Seuralla on julkaisutoimintaa, ja se julkaisee Organum-lehteä. Seuraa edelsi vuonna 1951 perustettu Diplomiurkureiden kerho.
Seuran puheenjohtajat

1965–1969 Enzio Forsblom
1969–1975 Pentti Pelto
1975–1977 Matti Rindell
1977–1981 Kari Jussila
1981–1986 Markku Heikinheimo
1986–1990 Olli Porthan
1990–1995 Folke Forsman
1995–2000 Pekka Suikkanen
2000–2002 Peter Peitsalo
2002–2009 Ville Urponen
2009–2014 Jan Lehtola
2014–2016 Susanne Kujala
2016–2019 Tomi Satomaa
2019–2022 Pétur Sakari
2022-2024 Maija Lehtonen
2024- Arttu Selonen
Seuran konsertteja

28. joulukuuta 2014 Helsingin tuomiokirkossa 50-vuotisjuhkakonsertti, jonka Yle radioi
Seuran julkaisuja

Jouko Linjama: Säveltäjän opintokirja: 30-vuotiaan muistelmat 75-vuotiaana. Helsinki: Organum-seura, 2012. ISBN 978-951-95712-2-5 (nid.)
Pelto, Pentti: Puoli vuosituhatta suomalaisia urkuja.  Helsinki:  Organum-seura, 2014.  ISBN 9789519571232
Aiheesta muualla

Seuran sivusto
Tyrvää

| Tyrvää Tyrvis> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Sastamala |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°21′13″N, 022°56′29″E
Lääni:  Turun ja Porin lääni
Kuntanumero:  861
Perustettu:  1439 1
Liitetty:  1973
– liitoskunnat:  Karkku Tyrvää
– kuntaan:  Vammala
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  399,1 km²
Väkiluku:  7 123   (31.12.1972)
– väestötiheys:  18,29 as./km²
  1 Pitäjän perustamisvuosi 
Tyrvään Pyhän Olavin kirkko.
Tyrvää (aikaisemmin Ala-Sastamala, Kalliala; ruots. Tyrvis) oli Turun ja Porin läänissä sijainnut Suomen kunta. Tyrvään kunta liitettiin 1973 Vammalaan, josta vuorostaan tuli vuonna 2009 osa silloin perustettua Sastamalan kaupunkia. Alue kuuluu nykyään Pirkanmaan maakuntaan. Tyrvää ympäröi Vammalan kaupungin joka puolelta, ja muut naapurikunnat olivat Karkku, Keikyä, Kiikka, Kiikoinen, Mouhijärvi, Punkalaidun, Suodenniemi, Tottijärvi, Urjala ja Vesilahti.
Luonto

Kokemäenjoen vesistöön kuuluvat Rautavesi ja Liekovesi jakavat entisen Tyrvään kunnan alueen kahtia. Muita huomattavia järviä ovat Houhajärvi, Ylistenjärvi ja Ekojärvi eteläosassa; pohjoisosassa taas on useita pikkujärviä. Valtaosa järvistä laskee Rautaveteen ja Liekoveteen, mutta kaakkoiskulma kuuluu Sammaljoen ja Punkalaitumenjoen vesialueisiin. Huomattavimpia Rauta- ja Kuloveteen laskevia jokia ovat pohjoispuolella Vaunujoki ja Rautajoki, eteläpuolella Pesurinoja ja Ekojoki. Vesistön pohjoispuolella maasto on melko tasaista ja huomattavasti alavampaa kuin eteläpuolella, jossa korkeuserot ovat suuria. Jo Stormin kylän ympäristössä useat kallioiden huiput ulottuvat yli 140 metrin korkeudelle merenpinnasta, Kaltsilan ja Sammaljoen kylien välillä jopa lähelle 160 metriä. Tyrvään pohjoisosa on paljolti soista ja metsäistä kankaremaata, eteläosa moreenipeitteistä mäkimaata. Luoteesta kaakkoon kulkeva harjujakso tulee entisen Kiikan puolelta, sivuaa Houhajärven pohjoisrantaa ja jatkuu Sammaljoen kylän pohjoispuolitse Urjalan puolelle.
Nähtävyydet

Tyrvään kuuluisin nähtävyys on Tyrvään Pyhän Olavin kirkko, joka on rakennettu 1500-luvun alussa. Kirkko oli erittäin hyvin säilynyt, mutta se tuhoutui pahoin tuhopoltossa 21. syyskuuta 1997. Kirkko korjattiin nykyasuun talkoovoimin. Nuorempi Tyrvään tiilikirkko on vuodelta 1855, ja sen on suunnitellut Pehr Johan Gylich. Kaukana pääkirkosta sijaitsevan Sammaljoen kylän asukkaat rakensivat vuonna 1834 oman saarnahuoneen, joka tuhoutui sisällissodan aikana. Arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelema nykyinen Sammaljoen kirkko valmistui vuonna 1924.
Kyliä

Eko, Houhajärvi, Humaloja, Hätilä, Isojärvi, Juti, Järvenpää, Kahimala, Kalliala, Kaltila, Kaltsila, Kaukola, Ketola, Koivula, Komerola, Lantula, Laukula, Leiniälä, Liuhala, Lousaja, Lummaja, Marttila, Nuupala, Näntölä, Ojansuu, Pohjala, Rautajoki, Roismala, Ruoksamo, Sammaljoki, Soinila, Soukko, Stormi, Tapiola, Tyrvää, Uusikylä, Varila, Vataja, Vaununperä, Vehmaa, Vihattula, Vinkkilä, Illo
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Tyrvään taajamat olivat Roismala (582 asukasta), Stormi (544 asukasta) ja Vammalan keskustaajama (957 asukasta). Vammalan keskustaajama sijaitsi pääosin Vammalan puolella, ja sen kohdalla on mainittu pelkästään Tyrvään puolella asunut asukasmäärä. Vuonna 1960 määritellyistä taajamista Sammaljoki ja Tyrväänkylä eivät olleet enää taajamia vuoden 1970 rajauksessa.
Väestö

Vuonna 1850 Tyrväällä asui 8 873 ihmistä, joista kaikki olivat suomalaisia. Paikkakunnalle oli muuttanut joitakin hyvin harvoja ruotsalaisia ja virolaisia, mutta he olivat sulautuneet parissa sukupolvessa suomalaisiin. Vuonna 1848 Tyrväällä asui 6 Pohjanmaalta muuttanutta ruotsinkielistä henkilöä.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Tyrvään väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Tyrvään väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 6 561 | 6 561 |
| 1890 | 1890 |    | 7 472 | 7 472 |
| 1900 | 1900 |    | 8 492 | 8 492 |
| 1910 | 1910 |    | 9 303 | 9 303 |
| 1920 | 1920 |    | 9 089 | 9 089 |
| 1930 | 1930 |    | 9 301 | 9 301 |
| 1940 | 1940 |    | 9 530 | 9 530 |
| 1950 | 1950 |    | 10 828 | 10 828 |
| 1960 | 1960 |    | 8 137 | 8 137 |
| 1970 | 1970 |    | 7 306 | 7 306 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuonna 1955 Vammalaan liitettiin Tyrväästä alue, jossa oli 2 754 asukasta.
Tunnettuja tyrvääläisiä

| --- | --- |
 Johannes Bäck, kirkkoherra  O. R. Bäckman, eversti  Akseli Gallen-Kallela, kuvataiteilija  Jukka Hankamäki, filosofi  Aarre Haunia, toimittaja ja kirjailija  Tapio Horila, kotiseututyön vaikuttaja  Niilo Ikola, kielentutkija  Taave Junnila, kansanedustaja  Nestori Kaasalainen, poliitikko  Toimi Kankaanniemi, kansanedustaja ja ministeri  Pekka Katara, kielitieteilijä  Taavetti Kaunisto, jääkärimajuri  Rudolf Koivu, taidemaalari  Annastuuna Korkeemäki, kansannainen, tietäjäeukko ja tarinankertoja  Marjatta Leppänen, laulaja ja näyttelijä  Allan Liuhala, lehtimies  Antti Lizelius, pappi ja kirjailija  Katri Lylynperä, maajoukkuehiihtäjä  Jussi Merinen, kansanedustaja  Olavi Mäenpää, poliitikko  Pertti Mäkinen, kuvanveistäjä :  Matti Niemi, teollisuusneuvos  Frans Nuupala, poliitikko  Salme Näsi, professori  Heikki Ojansuu, kieltentutkija  Niilo Pajunen, kansanedustaja  Gunnar Pohjola, taidemaalari  Tuomas Ragvaldinpoika, virsirunoilija  Kari Raivio, lääkäri  Unto Salo, arkeologi  Kaarlo Sarkia, runoilija  Wäinö Selander, liikemies, kansanedustaja ja lehtimies  Oskari Söderholm, lehtimies, Tyrvään Sanomien perustaja  Risto Tainio, maaherra  Untamo Utrio, kirjankustantaja  Marko Vesterbacka, kirjailija  Anders Wanochius, Turun akatemian rehtori  Antero Warelius, pappi ja kirjailija  Hannes Vartama, kauppaneuvos  Kaapo Wirtanen, taidemaalari  Kalevi Vuorisalo, teollisuusneuvos
Aiheesta muualla

Warelius, Antero: Kertomus Tyrvään pitäjästä 1853, Suomi 1854; Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistys 1938 (uusin painos 1991). ISBN 951-9352-02-3.
Pakula, Vihtori: Tyrvään seutu Suomen vapaussodassa. Tyrvään Kirjapaino 1926, Vammala.
Piilonen, Juhani: Kunnallishallintoa kuttupitäjässä. Tyrvään kunta 1869−1968. Tyrvään kunta 1969.
Prusi, Hannes: Esihistoriallisista löydöistä Tyrväässä. Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XVIII, 1949, Vammala.
Rancken, J. Oskar I.: Sastamala (lyhentäen suomentanut Väinö Selander). Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XXXIII, 1963, Vammala.
Vankkaa ja työteliästä Satakuntaa. Vuohien kasvatus ja peittolaidunviljely kukoistavat Tyrväällä. Mutta osataan siellä olkitöitäkin ja savenvalantaa. "Eikä herrastelu ole liiaksi päässyt valtaan.", Helsingin Sanomat, 28.01.1939, nro 26, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Merja Ylä-Anttila

Merja Hannele Ylä-Anttila (o.s. Kivinen, s. 14. toukokuuta 1960 Hämeenlinna) on suomalainen toimittaja ja yritysjohtaja, joka on toiminut Yleisradion toimitusjohtajana vuodesta 2018. Koulutukseltaan Ylä-Anttila on ylioppilas.
Elämä

Ylä-Anttila kirjoitti ylioppilaaksi hämeenlinnalaisesta Kaurialan lukiosta 1979. Hän tuli MTV:hen alun perin kesätoimittajaksi vastaperustettuihin uutisiin vuonna 1982. Hän työskenteli muun muassa kotimaan toimittajana sekä pitkään politiikan toimittajana ja toimituspäällikkönä ennen siirtymistään päätoimittajaksi 2001. Ylä-Anttila toimi myös MTV:n toimitusjohtajan varahenkilönä. Huhtikuussa 2018 Ylä-Anttila valittiin Yleisradion toimitusjohtajaksi. Ylä-Anttila on toinen nainen Yleisradion johtajana Hella Wuolijoen jälkeen.
Ylä-Anttila aloitti tehtävässään Yleisradion toimitusjohtajana syyskuun 2018 alussa. Hän on toiminut MTV3:n MTV Uutisten uutis- ja ajankohtaisohjelmien vastaavana päätoimittajana vuosina 2001–2018. Ylä-Anttila oli sisällöntuotantoyhtiö Mediahub Helsingin toimitusjohtaja vuosina 2015–2018. Mediahubiin siirrettiin MTV:n uutistoimitus vuonna 2015.
Merja Ylä-Anttila kuuluu Päätoimittajien yhdistyksen johtokuntaan. Vuonna 2011 hänet nimitettiin Pelastakaa Lapset ry:n hallitukseen. Ylä-Anttila toimi Palvelualojen työnantajat Palta ry:n hallituksen puheenjohtajana vuosina 2021–2022.
Ylä-Anttilan puoliso on Ari Ylä-Anttila, joka myös työskentelee Ylessä.
Outokoit

| Outokoimaiset |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Outokoimaiset Urodoidea
Heimo::  Outokoit Urodoidae  Kyrki, 1988
Suvut
 Adixoana  Spiladarcha  Urodus  Wockia 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Outokoit (Urodidae) on pieni, vain noin 60 lajia käsittävä perhosten heimo ja outokoimaisten yläheimon (Urodoidea) ainoa heimo. Useimmat lajeista elävät Etelä- ja Keski-Amerikassa. Yläheimon määritteli suomalainen hyönteistutkija Jorma Kyrki.
Outokoit on erotettu omaksi ryhmäkseen kehrääjäkoimaisista mm. siksi että aikuisen perhosen keski- ja takaruumiin välinen liitos on erilainen ja muistuttaa enemmän kääriäisiä. Lisäksi koirailta puuttuvat kehrääjäkoille ominaiset takaruumiin kärkiliuskat. Myös toukkatuntomerkit eroavat. Kaikki outokoilajit ovat pieniä, siipivälin ollessa 11–37 mm. Siivet ovat harmaat tai ruskeat ja niissä on sininen tai violetti metallinen hohde. Pistesilmät ja chaetosemat puuttuvat, samoin kuuloelimet. Imukärsä on suomuton ja huulirihmat surkastuneet. 
 Naaraan frenulumissa on vain kaksi okaa.
Toukat elävät ravintokasvilla vapaina. Toukilla on melko pitkät vatsajalat ja kotelovaiheessa kotelon selkäpuolella on piikkirivi, jonka avulla kotelo ryömii ulos kotelokopasta ennen aikuisen perhosen kuoriutumista.
Ryhmän ainoa Euroopassa tavattava laji on Suomessakin tavattava kohotäpläkoi (Wockia asperipunctella).
Vain elämää (televisiosarja)

| Vain elämää |
| --- | --- |
 Kahdeksannen tuotantokauden tunnus
Tyyli:  viihde tositelevisio
Kestoaika:  42–95 min
Alkuperämaa:  Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Nelonen
Esitetty:  5. lokakuuta 2012 –
Tuotantokausia:  15
Jaksoja:  147
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Broadcasters (kaudet 1–4) Banijay Finland (kaudet 5–)
Palkinnot
Voitetut:  Kultainen Venla Viihde- ja musiikkiohjelma 2012 Iskelmä Gaala Pro Iskelmä Kultainen Venla Viihde- ja musiikkiohjelma 2013  Kultainen Venla Viihde- ja eventsohjaaja, Teija Paajamaa ja Arja Lehtikangas 2020 
Ehdokkuudet:  Kultainen Venla Paras TV-ohjelma 2012  Kultainen Venla Paras TV-ohjelma 2013  Kultainen Venla Musiikkiohjelma 2014  Kultainen Venla Paras TV-ohjelma 2014  Kultainen Venla Musiikkiviihdeohjelma 2015  Kultainen Venla Musiikkiviihdeohjelma 2018 Kultainen Venla Musiikkiviihdeohjelma 2020 Kultainen Venla Musiikkiviihdeohjelma 2021
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Vain elämää on 5. lokakuuta 2012 Nelosella alkanut suomalainen viihdeohjelma. Ohjelmassa suomalaiset musiikkiartistit asuvat kahdeksan päivän ajan Hirvensalmella sijaitsevassa Satulinnassa; kuudennella ja kahdeksannella kaudella sen sijaan Espanjassa sijaitsevalla Aurinkorannikolla Mondan linnassa. Viikon aikana jokaisena päivänä yksi artisteista on päivän artistina ja tämä on järjestänyt muille yhteisiä aktiviteetteja. Lounaalla ja päivällisellä toiset artisteista esittävät päivän artistin kappaleista omantyylisiä versioita. Kauden viimeisen jakson duettopäivänä artistit esittävät duettoja omista kappaleistaan, 7. kaudesta lähtien kausi on päättynyt encore-päivään.
Alankomaalaiseen De beste zangers van Nederland -formaattiin perustuvaa ohjelmaa on Suomen lisäksi esitetty muun muassa Ruotsissa (Så mycket bättre), Norjassa (Hver gang vi møtes), Virossa (Laula mu laulu) ja Tanskassa (Toppen af Poppen). Ruotsin Så mycket bättre on maassaan suosittu keräten parhaimmillaan kaksi miljoonaa katsojaa.
Sarjan tunnusmusiikkina soi Irwin Goodmanin kappaleesta ”Vain elämää” tehty uusi versio.