stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vironmaan kuvernementti
Hallinto

Vironmaan kuvernementin johdossa oli baltiansaksalainen tai venäläinen kenraalikuvernööri, jonka apuna oli kenraalikuvernöörinvirasto. Virasto jakautui venäläiseen ja saksalaiseen kansliaan, joista venäläinen kanslia hoiti yhteydenpidon Pietarin senaattiin ja saksalainen Baltian viranomaisiin. Hallinnon alempana tasona olivat piirit, joiden alueet noudattivat karkeasti perinteistä maakuntajakoa.
Lähes kaikki Vironmaan kuvernementin asiat kuuluivat 1700-luvulla Vironmaan maapäivien päätösvallan alaisuuteen. Poikkeuksia olivat vain Venäjän valtakunnan ja kaupunkien asiat. Kaikilla aatelismatrikkeliin merkityillä suvuilla oli edustusoikeus maapäivillä. Maapäivät valitsi keskuudestaan ritarikunnan päämiehen, joka edusti virolaista aatelia Pietarin keisarillisessa hovissa, ja 12-jäsenisen maaneuvoskollegion, joka oli toimeenpaneva elin. Maapäivien kokoontumisrytmiksi vakiintui 1700-luvun kuluessa joka kolmas vuosi.
Venäjän ote Vironmaan kuvernementtiin oli aluksi varsin löyhä, ja saksalainen aateli sai maapäivien kautta hallita tahtonsa mukaan keskusvallan juurikaan sekaantumatta asioihin. Tilanne alkoi muuttua vasta 1760-luvun jälkeen.
Vuonna 1866 maaseudun paikallishallinto Venäjällä uudistettiin luomalla kunnallishallinto. Kaupunkien paikallishallinto uudistettiin 1870-luvulla. Kaupunginvaltuuston ja -hallituksen valitsivat jatkossa kaikki veroa maksavat, täysi-ikäiset ja miespuoliset asukkaat kansallisuuteen, ammattiryhmään tai säätyyn katsomatta. Äänioikeutetut jaettiin kolmeen ryhmään maksetun veromäärän mukaan, ja kukin ryhmä valitsi kolmanneksen edustajista. Hallinnon uudistuksiin liittyi oikeus- ja poliisilaitoksen uudistaminen. Sen periaatteita olivat kansalaisten yhdenvertaisuus lain edessä, oikeuslaitoksen riippumattomuus muusta hallintokoneistosta ja oikeudenkäyntien julkisuus. Venäjän kielestä tehtiin oikeudenkäyntikieli. Poliisitoimi siirrettiin Venäjän sisäministeriön alaiseksi, ja valtiovalta nimitti jatkossa kaikki ylemmät poliisivirkailijat. Uudistuksista huolimatta saksalaisen aatelin hallitsema maapäivälaitos säilytti asemansa hallinnon ylimpänä tasona Venäjän vallan loppuun saakka. Tosin vuonna 1881 valtaan noussut keisari Aleksanteri III ei enää vahvistanut saksalaisen aatelin privilegioita, ja maapäivien oli hyväksyttävä myös aatelittomien suurmaanomistajien osallistuminen maapäiville.
Vuonna 1917 Vironmaan maapäivät korvattiin vaaleilla valitulla Viron kuvernementin väliaikaisella maaneuvostolla.
Maanomistus

Pietari Suuri peruutti Ruotsin vallan aikana tehdyt maaomaisuuden reduktiot, mikä tarkoitti sitä, että Ruotsin kruunun omaisuudeksi 1600-luvun lopulla julistetut maat palautettiin kartanoiden ja aatelissukujen yksityisomistukseen. Samalla Ruotsin aatelille vuoteen 1710 asti kuuluneet maat annettiin pääosin saksalaisten haltuun. Siten lähes kaikki viljelymaa kuului kuului 1700-luvulla yksityiskartanoiden alaisuuteen joko suoraan kartanonmaina tai kartanoiden alaisina talonpoikaistiluksina. Kartanoiden tärkeimmäksi tulonlähteeksi viljanviljelyn rinnalla muodostui 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla viinan myynti.
Maaorjuus lakkautettiin Vironmaan kuvernementissa vuonna 1816 Vironmaan maapäivien säätämällä lailla, ja talonpojista tuli periaatteessa täysin vapaita. Heidän yksityiselämänsä oli jatkossa suojattu isäntien mielivallalta. Talonpojat saivat myös oikeuden tehdä sopimuksia keskenään, omistaa irtaimistoa ja antaa sitä perinnöksi. Uusi maatalouslaki saattoi voimaan sopimussuhteet maanomistajien ja talonpoikien välille. Samalla se vahvisti aatelin maanomistusoikeuden. Talonpojat eivät saaneet ostaa viljelemäänsä maata, vaan heidät piti maksaa maasta vuokraa maanomistajille. Käytännössä vuokra maksettiin yleensä työllä kartanon mailla.
Vuonna 1856 Vironmaan maapäivät päätti talonpoikien aseman parantamisesta uudella agraarilailla, joka teki maanomistuksen mahdolliseksi talonpojille. Koska talonpojat olivat pääsääntöisesti köyhiä, viljelymaan lunastaminen vaati heiltä suuria taloudellisia ponnistuksia. Siksi valtiovalta alkoi myöntää heille edullisia lainoja maanostoon, mutta silti ostoprosessi kesti vuosikymmeniä. Mahtran kartanon ympäristössä sattui kesällä 1858 Mahtran sodan nimellä tunnettu välikohtaus, jossa maaseudun asukkaiden tyytymättömyys maatalousuudistusten riittämättömyyteen purkautui väkivaltaisesti.
Koululaitos

Koulujen määrä alkoi lisääntyä Aleksanteri I:n kaudella. Seurakunnat ja aatelisto olivat velvollisia ylläpitämään alkeiskouluverkkoa ja järjestämään talonpojille opetusta joko alkeiskouluissa tai kiertokouluissa, joissa opetuskieli oli oppilaiden äidinkieli. Lukutaidon lisääntymiseen vaikutti myös pietistinen herätysliike. Paikallishallinnon uudistamisen myötä päävastuu koulujen ylläpidosta annettiin 1860-luvulta alkaen kaupungeille ja maalaiskunnille. Alkeiskoulun jälkeen seuraava taso koululaitoksessa oli kaksivuotinen kihlakunnankoulu, mutta sitä kävi vain muutama prosentti nuorista. Vuonna 1887 alkoi koululaitoksen venäläistäminen.
Sivistystason nousu ja perustaitojen, kuten lukemisen, kirjoittamisen ja laskemisen, hallitseminen avasi virolaisille periaatteessa mahdollisuuden itsenäiseen taloudelliseen ja yhteiskunnalliseen toimintaan.
Maatalous

Perunan viljely alkoi yleistyä 1800-luvun puolivälin tienoilla. Katovuodet 1860-luvun lopulla jouduttivat siirtymistä viljan viljelystä lypsykarjan kasvattamiseen.
Väestönkasvu

Etnisten virolaisten määrä kasvoi 1800-luvun puolivälin noin 700 000:sta 1910-luvun noin 1,2 miljoonaan. Kaikille ei riittänyt maaseudulla toimeentuloa, ja liikaväestö muutti siirtolaisina ulkomaille tai kotimaassa kaupunkeihin. Virolainen siirtolaisuus suuntautui pääasiassa Venäjälle, lähialueille Baltiassa ja Siperiaan. Kaupunkiväestön osuus koko väestöstä nousi 1800-luvun lopulle tultaessa noin 20 prosenttiin. Nopeimmin kaupungeista kasvoi Tallinna.
Teollisuus

Viron teollisuuden tuotannon arvo kasvoi vuosina 1860–1913 nopeasti, keskimäärin kuusi prosenttia vuodessa, ja työläisten määrä kuusinkertaistui puolessa vuosisadassa. Suurin teollisuudenala oli tekstiiliteollisuus. Hiidenmaalla Kärdlassa, Pärnun lähellä Sindissä ja Tartossa oli verkatehtaita, jotka hyödynsivät toiminnassaan höyrykoneita. Veran raaka-ainetta saatiin kotimaasta, ja tuotanto meni Venäjän armeijan tarpeisiin. Tallinnan teollisuus laajeni, kun Venäjä perusti sinne kolme telakkaa, joissa rakennettiin sotalaivoja. Tallinnan Lasnamäelle valmistui vuonna 1898 Dvigatelin junanvaunutehdas. Pohjoisrannikon Kundassa käynnistettiin vuonna 1873 sementtitehdas.
Rautatie

Tallinnan ja Pietarin välinen rautatie valmistui vuonna 1870. Tallinnan satamasta tuli rautatien myötä Venäjän ulkomaankaupassa Pietarin sivusatama.
Vuosien 1905–06 levottomuudet

Vuoden 1905 keväällä ja kesällä lisääntyivät levottomuudet, jotka seurasivat Pietarin tammikuista "verisunnuntaita". Lokakuussa Viro liittyi Venäjällä alkaneeseen yleislakkoon, ja tilanne kärjistyi Tallinnassa 16. lokakuuta verilöylyksi. Seuraavana päivänä tsaari Nikolai II antoi lokakuun manifestin, joka käynnisti Virossa kahdeksan viikkoa jatkuneet "vapauden päivät", joiden aikana perustettiin kaksi poliittista puoluetta: Balttilainen perustuslaillinen puolue (saksaksi Baltische Konstitutionelle Partei) ja Viron kansanmielinen edistyspuolue (viroksi Eesti Rahvameelne Eduerakond). Niiden lisäksi Virossa aktivoituivat sosialismin kannattajat. Marraskuun lopulla kokoontui Tartossa yleisvirolainen suurkokous, jossa mielipide-erot toimintalinjasta Viron tulevaisuuden suhteen kuitenkin johtivat kokouksen hajoamiseen. Joulukuun 10. päivänä Vironmaan varakuvernööri Alexander von Giers julisti Tallinnaan ja Harjumaalle sotatilan, ja suuri osa Tallinnan kaupunginvaltuutetuista pidätettiin. Tallinnasta lähti maaseudulle satakunta radikaalia työläistä, jotka tuhosivat tai ryöstivät yhdessä mukaan liittyneiden maatyöläisten kanssa 120 kartanoa Pohjois-Virossa. Hallituksen lähettämät rangaistusosastot ja baltiansaksalaisten kartanonomistajien perustamat suojajoukot ryhtyivät joulukuun puolivälissä vastaiskuun ja surmasivat ihmisiä ilman tutkintaa ja tuomiota. Joulun alla sotatila laajennettiin koko Vironmaahan. Sotaoikeus langetti Vironmaalla 168 kuolemantuomiota ja antoi lisäksi vankeus- , pakkotyö- ja karkotustuomioita.
Punaiset khmerit

Punaisten khmerien lippu
Demokraattisen Kamputsean lippu
Punaiset khmerit (ransk. khmers rouges, khmeriksi ខ្មែរក្រហម, khmae krɑhɑɑm) oli maolainen vallankumouksellinen liike, joka hallitsi Demokraattista Kamputseaa huhtikuusta 1975 tammikuuhun 1979. Pol Potin johtamien punakhmerien tavoitteena oli luoda maahan utopistinen agraariyhteiskunta tuhoamalla kaupunkien keskiluokka, jonka tuhkasta nousisi tulevaisuuden uusi ihminen. Tarkoitusta varten kaupungit tyhjennettiin ja väestö pakkosiirrettiin maaseudulle pakkotöihin "kuoleman kentille". Punakhmerien hallinnon aikana yli miljoona kambodžalaista menehtyi aliravitsemukseen, sairauksiin ja summittaisiin teloituksiin, mutta huomattavasti suurempiakin arvioita on esitetty.
Punaisten khmerien jälkeen valtaan noussutta hallitusta on syytetty kykenemättömyydestä saada entisiä punakhmerijohtajia oikeuden eteen vastaamaan hallintonsa rikoksista. Vasta vuonna 2006 perustettiin YK:n alainen kansanmurhatuomioistuin, jonka eteen haastettiin Khieu Samphan, Nuon Chea, Ieng Sary ja Duch. Heistä Duch, Khieu Samphan ja Nuon Chea on tuomittu, Ieng Sary kuollut ja Ieng Thirithselvennä vapautettu terveydentilan vuoksi.
Taustaa

Sihanoukin kaatuminen kenraali Lon Nolin johtamassa sotilasvallankaappauksessa 1970 ja Nixonin valtuuttamat massiiviset Yhdysvaltain ilmavoimien ja Etelä-Vietnamin armeijan ilmapommitukset 1970–1973 loivat otollisen tilanteen punakhmerien valtaannousulle. Aiemmin vähäisestä sissijoukosta tuli nopeasti Kiinan ja Pohjois-Vietnamin tukemana varteenotettava voima Sihanoukin johtaman yhdistyneen kansanrintaman taistelussa ulkovaltojen aggressiota vastaan. Liikkeen todelliset johtohahmot piilottelivat keulakuvaksi asetetun Sihanoukin ja Kambodžan kommunistisen puolueen julkisivun takana. Liikkeen politbyroosta, Angkarista, tiedettiin hyvin vähän, eikä se esiintynyt julkisuudessa lukuun ottamatta presidentti Khieu Samphania.
Valtaan päästyään liike siirsi Kambodžan yhteiskunnan väkivaltaisesti ”vuoteen nolla”, mikä liikkeen johtajan Pol Potin fraseologiassa merkitsi vanhan tuhoutumista ja uuden luokattoman aikakauden alkua. Samaan aikaan punakhmerit joutuivat vakaviin rajakonflikteihin laajentumispyrkimysten, vietnamilaisen vähemmistön kohtelun ja poliittisten erimielisyyksien vuoksi juuri yhdistyneen Vietnamin joukkojen kanssa. Kambodžan sekasortoon ajetun yhteiskunnan infrastruktuuri romahti, eikä armeijan moraali kestänyt vahvan vihollisen kouliutuneiden joukkojen edessä.
Vietnamin joukkojen invaasio 25. joulukuuta 1978 merkitsi liikkeen lopun alkua, mutta aseellinen vastarinta päättyi vasta liikkeen sisäiseen hajaannukseen 1997, kun komentaja Ta Mok asetti syrjäytetyn Pol Potin kotiarestiin useimpien punakhmerien jo astuttua Hun Senin hallituksen joukkojen puolelle. Tässä vaiheessa punakhmerien hallussa oli enää kapea kaistale maata Thaimaan vastaisella rajalla lähellä Pailĭnia.
Hallinto

Vielä valtaan noustuaankin punaiset khmerit säilyttivät salamyhkäisyytensä. Puolueen toiminta pidettiin edelleen käytännössä salaisena, joskin siihen viitattiin epämääräisesti nimellä "angkar" (järjestö). Alkuun virallisena valtionpäämiehenä toimi edelleen prinssi Sihanouk, mutta keväällä 1976 maan nimeksi muutettiin Demokraattinen Kamputsea, julkistettiin uusi perustuslaki ja valtionpäämieheksi nousi Khieu Samphan. Pääministeriksi nimettiin tällöin Pol Pot joka oli alkuun ulkomaailmalle täysin tuntematon nimi. Vasta Pol Potin kuvien julkistamisen jälkeen tämän tunnistettiin olevan oikealta nimeltään Saloth Sar. Kamputsean kommunistisen puolueen olemassaolo tehtiin ulkomaailmalle julkiseksi vasta 1977. Laajamittaisesta terrorista huolimatta oli punaisten khmerien keskushallinnon ote varsinkin aluksi heikko. Alueelliset ja paikalliset puoluejohtajat käyttivät merkittävää valtaa alueillaan ja elinolot vaihtelivatkin alueittain.
Väestön pakkosiirrot ja työleirit

Kun punaiset khmerit olivat saaneet vallan 1975, he siirsivät välittömästi 2–3 miljoonaa ihmistä kaupungeista maaseudulle, missä heidät pakotettiin agraariyhdyskuntiin. Tämän jälkeenkin tehtiin lukuisia väestönsiirtoja, joissa ihmisiä siirrettiin uudiskyliin. Termeistä huolimatta nämä käytännössä vastasivat työleirejä. Arviolta kaksi kolmasosaa Kambodžan väestöstä joutui punaisten khmerien kaudella pakkosiirretyksi.
Väestönsiirrot toteutettiin marssittamalla ihmiset jalan uuteen sijoituspaikkaan. Vanhuksille, lapsille ja sairaille marssit olivat kohtalokkaita. Kaupungeista maaseudun leireille siirretyt olivat alkuun epäluotettavaksi kastettua alempaa kastia, "uusia", joita yleensä syrjittiin suhteessa yhdyskunnissa ennestään asuneisiin "vanhoihin". Tämä luokittelu lakkautettiin kuitenkin virallisesti 1977.
Epäluulo kaupunkilaisia kohtaan nojautui niin kuviteltuihin kuin todellisiin seikkoihin. Monet kaupunkilaiset olivat itse asiassa aiemmin maaseudulta punaisia khmerejä paenneita. Toisaalta kaupunkien sivistyneistön ja varakkaamman kansanosan keskuudessa epäilemättä vastustettiin laajalti punaisia khmerejä, ja näiden ryhmien taholta oli odotettavissa oppositioliikehdintää. Toisaalta punaisten khmerien ideologia nojautui maaseudun köyhiin ja kaupunkilaisia pidettiin "loismaisina".
Agraariyhdyskunnissa pyrittiin rakentamaan luokaton yhteiskunta. Pakkosiirrettyjä ihmisiä vartioivat vartijat. Omaisuudesta tuli yhteistä. Usein  perheet hajotettiin, eivätkä perheenjäsenet saaneet puhua toisilleen kuolemanrangaistuksen uhalla. Monet kuolivat nälkään, sairauksiin ja teloituksiin. Ihmisiä tapettiin kuokilla ammusten säästämiseksi.
Terrori

Punaisten khmerien hallinto oli vertaansa vailla julmuudessaan. Punakhmerien pakkotoimenpiteet kohdistuivat valikoimatta kaikkiin yhteiskuntaluokkiin, kuitenkin keskiluokkaan erityisesti. Ihmisiä vainottiin ja surmattiin vähäisistäkin syistä. Hallinto oli erityisen jyrkkä poliittista toisinajattelua ja vastarintaa kohtaan. Vanha älymystö oli uuden hallinnon erityisenä silmätikkuna. Vanha hallitseva luokka sai mennä, kun uutta ihmistä muovattiin porvarillisen yhteiskunnan tuhkasta. Tarkoituksena oli tasa-arvoistaa yhteiskunta pakkokeinoin. Punaiset khmerit vainosivat erityisesti lukeneistoa, kuten pappeja, lääkäreitä ja opettajia. Yhteydet ulkomaille olivat riittävä syy teloitukseen.
Punaisten khmerien tekemät murhat kohdistuivat myös etnisiin vietnamilaisiin, kristittyihin, muslimeihin ja buddhalaismunkkeihin. Koska Kiinan hallitus oli punaisten khmerien liittolainen, kiinalaisia ei tapettu, mutta monet lähtivät maasta, sillä he eivät saaneet harjoittaa ammattiaan. Myös puolueen sisäiset puhdistukset yltyivät punaisten khmerien hallinnon aikana huippuunsa vuosina 1977–1978. Koska puhdistusten yhteydessä tapettiin varsinaisen kohteen lisäksi myös tämän työtoverit, perhe jopa koko kylä, vaativat ne tuhansittain uhreja.
Khang Lek Ieun johtamassa Tuol Slengin vankilassa kidutettiin noin 17 000 ihmistä, joista vain seitsemän tiedetään selvinneen hengissä. Teloitusmenetelmät olivat mitä hirveimmät.lähde?
Elinolot

Koulutus ja terveydenhuolto, jotka aiemminkin olivat olleet heikkoja romahtivat täysin. Koulutusjärjestelmä rajoittui kolhoosien kouluihin joissa keskityttiin paljolti poliittiseen kasvatukseen. Punaiset khmerit pakottivat ihmiset työskentelemään keskeytyksettä 12 tuntia ilman riittävää ravintoa. Länsimainen lääketiede pantiin viralta, mikä johti ihmisten kuolemiseen perinteisellä maalaislääketieteellä.
Khmerin kielessä on lukuisia sanoja joilla kuvataan ihmisen yhteiskunnallista asemaa. Punakhmerien hallinnon takia normaali yhteiskunta lakkasi toimimasta.  Punaisten khmerien terrorin voimakkuus vaihteli huomattavasti alueesta toiseen ja ajankohdasta toiseen. Puhdistusaallot harvensivat punakhmerien hallinnon virkamiehistöä. Maa harjoitti hyvin eristynyttä politiikkaa ja jonkinlaista yhteistyötä oli vain Kiinan kanssa. Maamiinoja, joita Pol Pot kutsui "täydellisiksi sotilaikseen", levitettiin laajalti ympäri maaseutua.
Vastarinta ja sisäiset levottomuudet

Punaisten khmerien johdon politiikka herätti luonnollisesti laajaa vastustusta. Laajamittaisen terrorin vuoksi tämä tuli esiin lähinnä joinain spontaaneina kapinoina ja puolueen sisäisenä taisteluna. Khieu Samphanin lausunnon mukaan punaisten khmerien johto joutui valtakaudellaan torjumaan ainakin seitsemän vallankaappausyritystä.
Suurin punaisten khmerien vastainen kapina oli itäisen vyöhykkeen puoluesihteeri So Phimin johtama toukokuussa 1978 ja ilmeisesti kapinahankkeen taustalla oli myös vietnamilaisten tuki. Pol Potin hallinto kukisti kuitenkin kapinan erittäin verisesti ja So Phim teki itsemurhan välttääkseen vangiksi joutumisen. Osa kapinaan osallistuneista pakeni kuitenkin Vietnamiin ja osallistui myöhemmin punakhmerien kaatamiseen. Marraskuussa 1978 keskisen erikoisvyöhykkeen puoluesihteeri Vorn Vet yritti ilmeisesti kaapata vallan, mutta joutui itse puhdistuksen kohteeksi.
Arviot uhrien määrästä

Lopullisesta sisällissodan, Pol Potin ohjelmien ja Vietnamin miehityksen uhriluvusta kiistellään. Kolme miljoonaa oli Vietnamin asettaman hallituksen arvio. Tarkkoja väestönlaskentoja ei ole maassa tehty usein. Yalen Kambodžan kansanmurhan tutkimusprojektin arvio on 1,7 miljoonaa, Amnesty Internationalin 1,4 miljoonaa ja Yhdysvaltain viranomaisten 1,2 miljoonaa.lähde? Khieu Samphan ja Pol Pot asettivat lukuja 800 000 uhrista miljoonaan.lähde? CIA:n arvioiden mukaan teloituksia oli 50 000–100 000.lähde?
Ideologia ja aate

Tiedosto
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Punaisten khmerien ideologia oli sekoitus maolaisuutta ja nationalismia, joka suuntautui niin amerikkalaisia kuin vietnamilaisia vastaan. Ideologiassa korostui myös maaseudun ja omavaraisuuden ihannointi sekä anti-intellektuaalisuus.
Erityisesti Maon "Suuren harppauksen" ja kulttuurivallankumouksen on katsottu olleen punakhmerien esikuvina, joskin punakhmerien ohjelma meni esikuvaansakin pidemmälle.
Käytännössä puolue toteutti radikaalin ohjelman johon liittyi kaupunkien hylkääminen, useimpien oppilaitosten ja sairaaloiden sulkeminen, tehtaiden jättäminen, rahan hylkääminen, uskontojen hylkääminen, yksityisomaisuuden lakkauttaminen ja ihmisten siirto maalla oleville pakkotyöleireille. Politiikan tarkoitus oli muuttaa Kambodžan kansa uusiksi ihmisiksi maataloustyön avulla. Osin punaisten khmerien toimet oli tarkoitettu väliaikaisiksi, suunnitelmissa oli esim. uuden teollisuuden luominen kunhan maatalouden omavaraisuus olisi saavutettu ja väestö sopeutettu uuteen järjestelmään.
Liikkeen johtajat 1975–1979

Puolueen keskuskomitean toimeenpaneva komitea oli seuraava:
Pol Pot (Saloth Sar) "Veli numero 1", puolueen johtaja, pääsihteeri helmikuusta 1963
Nuon Chea "Veli numero 2", pääministeri
Ieng Sary "Veli numero 3" varapääministeri (Pol Potin lanko)
Khieu Samphan Punaisten khmerien presidentti
Ta Mok (Chhit Chhoeun) "Veli numero 7"
Son Sen, puolustusministeri
Yun Yat, Ke Pauk "Veli numero 13", aikaisempi pohjoisvyöhykkeen sihteeri ja Ieng Thirith .
Kukistuminen

Khmerien valtakausi päättyi Kambodžan–Vietnamin sotaan, jossa vietnamilaiset valloittivat Phnom Penhnin 7. tammikuuta 1979. Meni vielä jonkin aikaa, ennen kuin Vietnamin joukot saivat suurimman osan maasta hallintaansa. Vietnam valtasi maan, koska punaiset khmerit hyökkäilivät monia kertoja rajan takaa. Vietnamilaisia maahantunkeutujia auttoivat jonkin verran myös punaisissa khmereissä toimivat vastarinta-aktivistit, jotka muodostivat maan tulevan hallinnon ytimen. Khmerit jatkoivat maan länsiosissa, kontrolloiden Thaimaan rajaa vuosikausia rahoittaen toimintaansa timanttien ja puutavaran salakuljetuksella. Vuonna 1985 Khieu Samphan siirtyi virallisesti Punaisten khmerien johtoon. Puolue nimettiin Kamputsean Demokraattiseksi Puolueeksi ja se harjoitti jossain määrin itsekritiikkiäkin.
Vietnamilaiset joukot jäivät maahan vielä pitkäksi aikaa. Maassa jatkui sissisota. Kiina hyökkäsi pohjoiseen Vietnamiin 1979 rangaistukseksi siitä että Vietnam oli kaatanut sen liittolaispuolueen vallasta. Yhdysvallat ei tunnustanut Vietnamin perustamaa uutta hallintoa, ei myöskään Kiina. Tämä aiheutti sisällissodan pitkittymisen. Kiina tuki Punaisia khmerejä aseilla ja Thaimaan armeija antoi heille tiedustelutietoja. Itäinen ja Keski-Kamputsea oli vietnamilaisten valvonnassa, mutta Länsi-Kamputseassa vaikuttivat punaiset khmerit. Lisäksi maahan syntyi punakhmereja ja vietnamilaisia vastustaneita sissiliikkeitä kuten KPNLF ja ANS. Maan läntiseen osaan kylvettiin 1980-luvulla miljoonia miinoja. Yhdysvallat tuki Sihanoukin ja punaisten khmerien liittoumaa miljoonilla dollareilla 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa.
Kambodžaa johti 1980-luvulla Hun Sen. Vuonna 1991 eri poliittiset ryhmittymät pääsivät sopimukseen joka johti vuonna 1993 YK:n valvomiin vaaleihin. Punakhmerit kuitenkin jatkoivat taistelua, mutta vähitellen näiden joukot kärsivät yhä yleistyvästä karkuruudesta. Kambodžan hallitus sopi myös lukuisten yksittäisten punakhmerien johtajien ja ryhmien kanssa antautumisesta armahdusta vastaan.
Punaiset khmerit vangitsivat Pol Potin puolueen sisäisiin riitoihin liittyvässä taistelussa. Vuonna 1997 Pol Pot teloitutti pitkäaikaisen avustajansa Son Senin ja yksitoista tämän perheenjäsentä syytettyinä antautumisneuvotteluista Kambodžan hallituksen kanssa. Tämän seurauksena Pol Pot itse kuitenkin syrjäytettiin lopullisesti punakhmerien johdosta ja asetettiin kotiarestiin. Punaiset khmerit hajosivat eri faktioihin. Pol Pot kuoli huhtikuussa 1998 Ta Mokin johtaman faktion vankina, virallisen ilmoituksen mukaan sydänkohtaukseen. Khieu Samphan antautui 1998, ja viimeinen punakhmerien johtaja Ta Mok jäi kiinni maaliskuussa 1999.
Oikeudenkäynnit

Punakhmerien johtajat eivät ole toistaiseksi joutuneet vastaamaan teoistaan oikeudessa, ellei oikeudenkäynniksi lasketa Pol Potin näytösoikeudenkäyntiä vuonna 1997. Monet punakhmerien johtajat ovat myös 1980–1990-luvuilla neuvotelleet itselleen kuninkaallisen armahduksen vastineeksi antautumiselleen Kambodžan hallitukselle.
Vuonna 2006 YK:n ja Kambodžan hallituksen yhteisesti asettama tuomioistuin aloitti kuitenkin pitkällisen valmistelutyön jälkeen toimintansa. Sen seurauksena tilanne on muuttunut, ja vuoden 2007 aikana alkavia oikeudenkäyntejä varten pidätettiin entisen keskuskomitean jäsenet Nuon Chea, Ieng Sary, Ieng Thirith, Khieu Samphan ja Tuol Slengin vankilan entinen johtaja Kang Kek Ieu. Aiemmin pidätetty Ta Mok kuoli vankeudessa heinäkuussa 2006 ennen oikeudenkäyntien alkua. Eläkkeelle jäänyt kuningas Norodom Sihanouk on ilmoittanut vastustavansa oikeudenkäyntejä ja moittinut niiden tulevan kalliiksi ja tuomitsevan vain muutaman vanhan miehen, vaikka tapahtumiin osallistui satoja tuhansia.
Kang Kek Ieu eli Duch oli ensimmäinen tuomittu. Hänelle langetettiin 30 vuoden vankeustuomio, mutta se muutettiin vetoomustuomioistuimessa elinkautiseksi. Ieng Thirith puolestaan vapautettiin syyskuussa 2012 heikon terveyden takia. Oikeus ilmoitti, että mahdollisesti Alzheimerin taudista kärsivä Ieng Thirith ei pysty vastaamaan syytteisiin terveydentilansa vuoksi. Ieng Thirithin mies Ieng Sary kuoli kesken oikeudenkäynnin maaliskuussa 2013, jolloin viimeiset pidätetyt olivat Nuon Chea ja Khieu Samphan.
Punaiset khmerit kieltävä laki säädettiin heinäkuussa 1994.
Kirjallisuutta

Affonço, Denise: Elossa kuoleman kentillä.  Suomentanut Aura Sevón. Helsinki:  Like, 2009.  ISBN 978-952-01-0268-5