stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liikkeenjohdon strategia
Strategiset haasteet > Strategiset linssit

Strategiaa voidaan katsella monelta eri kantilta, ja jos strategian muodostamisessa pitäydytään vain yhdessä näkökulmassa, muiden näkökulmien esiin nostamat haasteet saattavat jäädä huomaamatta. Eri näkökulmat on rajattu kolmeen pääsuuntaan, joita kutsutaan strategisiksi linsseiksi.
Suunnittelulähtöisyys: Analyyttinen lähestymistapa strategian muodostamiseen, jossa strategian vahvuudet, heikkoudet, mahdollisuudet ja uhat arvoutetaan systemaattisesti. Ylimmän johdon velvollisuus on muodostaa strategia.
Kokemuslähtöisyys: Tulevaisuuden strategiat perustuvat edellisten strategioiden mukaelmiin sekä organisaatio johdon kokemuksiin strategiasta. Strategia nähdään jatkumona, joka riippuu paljon organisaation kulttuurista ja aiemmasta toiminnasta.
Idealähtöisyys: Strategia nähdään organisaation alemmilta tasoilta muodostuvana, ja työntekijöiden sekä ympäristön innovaatiolla on vahva sija strategiassa. Ylimmän johdon tulee luoda optimaaliset olosuhteet innovaatiolle ja kyetä huomaamaan uudet ideat, jotka tulee kehittää strategiaksi.
Strategia tutkimusalana

Liikkeenjohdon strategiasta alettiin puhua 1960-luvulla muun muassa Harvardin liiketalouden kursseilla, jolloin strategia tarkoitti lähinnä pitkän aikavälin yleissuunnitelmaa, ja sen opetus perustui yritysjohtajien käytännön kokemuksiin. 1970-luvulla yrityssuunnittelun vaikutuksesta strategian koettiin olevan hyvin lähellä operaatioita, ja eri tekniikoiden avulla pyrittiin löytämään mahdollisimman analyyttisesti yrityksen uhkia ja mahdollisuuksia. Tätä näkemystä kritisoitiin laajalti, sillä osa tutkijoista koki, että maailma on liian monimutkainen, jotta sitä voitaisiin analysoida tarkasti, ja että optimaalisten ratkaisujen etsiminen on näin ollen turhaa, kun voitaisiin sen sijaan keskittyä tutkimaan johtamisprosesseja.
Myöhemmin muun muassa Mintzberg on jakanut strategian eri osa-alueisiin alalla käydyn keskustelun tuloksena.
Strategian kehittyminen

Liiketoimintastrategioita julkaistiin kylmän sodan aikana Yhdysvalloissa noin joka toinen vuosi. Alla esitellään niiden pääsuunnat.
Strategian kehittyminen > Vaihe I: budjettisuunnittelu (1950–1960)

Tämä koulukunta sai alkunsa Alfred Sloanin (General Motorsin johtaja vuodet 1923–1955) toiminnasta ja muistelmista Vuoteni General Motorsissa (1963). Laajemmin tämän johtamistavan nosti tunnetuksi Peter Drucker jo kirjassaan Concepts of the Corporation vuodelta 1946, jossa analysoitiin Sloanin toimintaa GM:ssä sekä General Electric-, IBM-, Sears- ja Roebuck-yhtiötä. Kaikki nämä olivat pääkonttorin vahvan keskusjohdon alaisia yhtiöitä. Drucker havahtui huomaamaan, että yrityksen toimintaan liittyy voiton tekemisen ja sisäisten prosessien lisäksi asiakas, jonka tarpeita yritystoiminnan tulisi palvella.
Strategista johtamista oli aiemmin opetettu liikkeenjohdollekin Sun Tsun Sodankäynnin taito- ja Carl von Clausewitzin Sodankäynnistä-teoksen avulla. Philip Selznickin teos Leadership in Administration toi vuonna 1957 liikkeenjohdon terminologiaan mm. mission ja kompetenssin. Sosiologisen tutkielman ajatus oli, että yrityksen ylimmän johdon tulisi käyttäytyä valtiomiesmäisesti, ja hän korosti lähinnä yhteiskuntasuhteiden merkitystä liiketoiminnalle mutta esitti myös, että yrityksellä on oltava kilpailuetu, joka erottaa sen muista organisaatioista. Edith Penrosen teos Theory of the Growth of the Firm vuodelta 1959 havaitsi, että johto pyrkii kasvattamaan johtoa eikä yritystä.
Druckerin työhön perustuu tavoitejohtaminen, jota Yhdysvalloissa toimivat yritykset ottivat käyttöön 1960-luvulla ja esim. Suomessa 1970-luvulla.
Strategian kehittyminen > Vaihe II: korporatiivinen suunnittelu (1960–1968)

Alfred Chandler oli yritysstrategioiden ensimmäinen akateeminen tutkija ja hänen teoksensa Strategy and Structure vuodelta 1962 oli läpimurto strategiatyölle. Hän käytti referenssiaineistona Du Pont-, General Motors-, Standard Oil-, Sears- ja Roebuck-yhtiötä. Hän määritteli strategian sisällöksi pitkäaikaiset päämäärät ja niiden saavuttamisen vaatimat toimet ja resurssit. Horisontaalinen ja vertikaalinen laajeneminen ja diversifikaatio nähtiin liiketoiminnan kasvun strategisina vaihtoehtoina.
Yrityshistorioitsija Alfred Chandlerin teos Strategy and Structure on ensimmäinen yritysstrategiaan keskittyvä teos. Tuohon aikaa hän pystyi näkemään yrityksissä tapahtuvan monialaistumisen ja divisioonien määrän kasvun; myöhemmin 1980-luvulta lähtien hän olisi nähnyt myös yritysten tavoitteiden karsimisen ja ydinosaamiseen keskittymisen.
Vuonna 1965 Igor Ansoff kirjoitti strategisen suunnittelun teoksen Corporate Strategy. Tässä hän esitteli tuote-markkina-matriisin, jota kutsutaan myös Ansoffin matriisiksi.
Vuonna 1965 Harvardin tutkijaryhmä kirjoitti teoksen Business Policy, jossa strategia katsottiin yksinkertaisen SWOT-analyysin lopputulemaksi. Yrityksen vahvuudet, heikkouden, sen ympäristön uhat ja mahdollisuudet määräävat strategian.
Strategian kehittyminen > Vaihe III: konsernistrategia (1968–1975)

Bruce Henderson perusti vuonna 1963 Boston Consulting Groupin. Hän loi kasvu/markkinaosuus-matriisin. Tämä toi 1970-luvun alussa yrityksiin portfolioajattelun, jossa konsernin liiketoimintayksiköiden hyödyllisyyttä arvioitiin.
Strategian kehittyminen > Vaihe IV: kilpailija-analyysi (1975–1985)

Harvardin yliopiston Michael Porter toi toimiala- ja kilpailija-analyysin johtamiseen vuonna 1980 julkaistussa teoksessaan Competitive Strategy. Se kuvaa viisi kilpailuvoimaa (Porterin timantti), joiden avulla asemoidaan yrityksen suhteellinen kilpailuasema markkinoilla.
Strategian kehittyminen > Vaihe V: kilpailuetu (1985–1995)

1980-luvun lopulla alettiin pohtia yrityksen vahvuutta mikroekonomisesta näkökulmasta ja tutkia yrityksen sisäistä rakennetta. Samaan aikaan elettiin yritysvaltausten kulta-aikaa; uuden omistajan alla yritykset yleensä saneerattiin tai lohkottiin ja myytiin paloina. Tämä vaati yritysten ja niiden osien tervehdyttämistä. Gary Hamelin ja C. K. Prahaladin Competing for the Future julkaistiin vuonna 1994. Alettiin puhua yrityksen henkilöstöstä resurssina.
Strategian kehittyminen > Vaihe VI: strategiset innovaatiot (1995–2001)

Yritykset havaitsivat, että markkinoilla pysyminen vaatii tuotteiden ja toimintatapojen muuttamista. Informaatioteknologia mahdollisti laadukkaan tuotannon muuallakin kuin Länsi-Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Mm. Davis Foggin Implementing Your Strategic Plan (1999) osoitti, ettei strategioita yleensä implementoida yrityksissä. Robert Kaplan ja David Norton
esittelivät kirjassaan The Strategy-focused Organisation ns. balanced scorecardin, jonka mukaan yrityksen kehittämisessä tulee ottaa huomioon strategia, konkreettinen tavoite ja yrityksen organisaatio (etenkin työtekijöiden mobilisaatio). Balanced scorecardia on kritisoitu, mutta Exxonin ja Fannie Maen kaltaiset suuryritykset ovat käyttäneet sitä.
Strategian kehittyminen > Vaihe VII: strateginen ajattelu (2003–)

Strateginen ajattelu on tähdännyt suunnittelun yksinkertaistamiseen. Kuuluisin tämän vaiheen strategiamalleista on Sinisen meren strategia, jonka esittivät INSEADin Chan Kim ja Renee Mauborgne vuonna 2005 julkaistussa kirjassaan Blue Ocean Strategy. Siinä yrityksiä kehotetaan etsiytymään liian kilpailuilta aloilta aloille, joissa yrityksen kilpailuetu on hyvin suuri ja perustuu tarkkoihin tuote- tai palveluvalintoihin. Eräällä tavalla siinä palataan niche-markkinan etsimiseen, mutta pyrkien välttämään niche-markkinan marginaalisuutta.
Līvli (lehti)

Līvli-lehden pääsivu vuodelta 1939.
Līvli on Latviassa ilmestyvä sanomalehti. Lehti oli alun perin liivinkielinen, mutta nykyisin pääosa sen artikkeleista on latviaksi. Lehden alkuperäinen tarkoitus oli toimia tietokanavana liiviläisille heihin liittyvissä asioissa. Lehdessä julkaistiin myös liivinkielisiä runoja, sekä muita tekstejä.
Historia

Līvli-lehdeden paino aloitettiin Jelgavassa vuonna 1931. Silloin lehden päätoimittajana toimi Andrejs Štālers. Vuotta myöhemmin painopaikka siirrettiin Mazirbeen ja päätoimittajaksi tuli Korli Stalte. Suomesta käsin lehden painoa tukivat merkittävissä määrin heimo-aatteen kannattajat. Vuodesta 1934 Latvian viranomaiset vaativat lehden artikkelien kääntämistä myös latviaksi, sillä he olivat huolissaan mahdollisesta kansankiihotuksesta. Tämä johti noin puolenvuoden pituiseen taukoon lehden painamisessa. Latvian viranomaiset peruivat määräyksensä vuonna 1937. Lehden toiminta loppui vuonna 1939, kun Korli Stalte muutti baltiansaksalaisen vaimonsa ja tyttärensä kanssa Saksaan Adolf Hitlerin kehotettua baltiansaksalaisia lähtemään Baltiasta.
Nykypäivä

Līvli  aloitti toimintansa uudelleen vuonna 1992. Lehden päätoimittajina ovat toimineet Gundega Blumberga ja Baiba Šuvcāne. Lehdessä on ilmestynyt muutaman kerran liivinkielinen versio, mutta yleensä sen kaikki tekstit ovat latviaksi. Lehti on ilmestynyt satunnaisesti muutaman kerran vuodessa. Lehdessä ilmestyy artikkeleita liiviläisiin liittyvitä asioista, kuten tutkimuksista tai tapahtumista. Lehden yksi tarkoitus on kirjata muistiin liiviläisten nyky historiaa. Lehti saa rahallista tukea Latvian valtiolta.
Lohilahti

| Lohilahti Лохгуба, Lohguba |
| --- | --- |
 Lohilahti
 Koordinaatit: 65°51′47″N, 32°9′17″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Kunta:  Kiestinki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lohilahti (ven. Лохгуба́, Lohguba) on entinen kylä Karjalan tasavallan Louhen piirin Kiestingin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Tuoppajärven samannimisen lahden rannalla 15 kilometriä Kiestingistä linnuntietä itään.
Lohilahden kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1723. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa se kuului Kiestingin volostiin ja kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 14 taloa, kyytiasema ja 110 asukasta.
Neuvostoaikana perustettiin Kiestingin piiriin kuulunut Lohivaaran (ven. Lohivara) kyläneuvosto. Lohilahti toimi kyläneuvoston keskuspaikkana, minkä takia sitä alettiin pian kutsua Lohilahden kyläneuvostoksi. Lohivaaran ja Lohilahden lisäksi kyläneuvostoon kuuluivat Lampahaini (Lambašguba), Liinamaa (Linama), Nilmilahti (Nilmoguba), Pohjois-Suurijärvi (Severnoje Bolšoje Ozero) ja Salmivaara (Salmavara). Vuonna 1933 niissä oli 479 asukasta, jotka neljää suomalaista lukuun ottamatta olivat kaikki karjalaisia.  Lohilahden kylässä asukkaita oli 122. Myöhemmin Lohilahti liitettiin Suurijärven kyläneuvostoon.
Loimo

Loimo oli hämäläisen Portaan hallintopitäjän aiempi nimi 1500-luvun alkuvuosikymmeniin asti, jolloin pitäjän keskus siirrettiin jostakin nykyisen Tammelan Pyhäjärven pohjoisrannan kylästä Portaan kylään Hämeen härkätien varteen.
Myös Tammelan kirkkopitäjän tai kappelikunnan vanhempi nimi on  saattanut olla Loimo, sillä vuonna 1538  Someron ja Loimon on katsottu olleen rinnasteisia käsitteitä eli kirkollisia hallintayksiköitä.
Loimaan vaakuna

Loimaan vaakuna vuodesta 2005. Aiemmin sama vaakuna oli Loimaan kunnan vaakunana vuosina 1952–2004.
Loimaan vaakuna on Loimaan kaupungin tunnus, ja sen on suunnitellut Aake Kaarnama. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä paaluittain vehnäntähkä, jossa kaksi lehteä, saatteena neljä apilaristiä asetettuina 2+2; kaikki kultaa”, ja se on alun perin vahvistettu Loimaan maalaiskunnan kunnanvaakunaksi 12. toukokuuta 1952. Vaakunan tähkä kuvaa alueen viljavia peltomaita, ja neljä apilaristiä viittaavat nuorempiin kuntiin, jotka on erotettu vanhasta Loimaan emäpitäjästä. Loimaan kaupunki otti vaakunan käyttöönsä Loimaan kunnan kanssa tehdyn kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 2005.
Loimaan kaupunginvaakuna vuosina 1952–2004.
Alkuperäinen Loimaan kauppalalle 8. elokuuta 1952 vahvistettu vaakuna oli Eino Vuoren suunnittelema. Sen vaakunaselitys on ”sinisessä kilvessä palkeittain puupuntari; saatteena sen molemmin puolin paaluittainen tähkä; kaikki kultaa”. Kunnan vanhassa sinetissä oli vaaka, joka vaakunassa on vaihdettu puntariksi. Tähkät viittaavat paikkakunnan keskeiseen sijaintiin maan viljavimmalla alueella.
Lista 1:n vangit

Lista 1:n vangit Riihimäen keskusvankilan Tornin pihalla
Lista 1:n vangit olivat joukko suomalaisia, jotka Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta vangittiin vuonna 1944 epäiltynä jatkosodan aikana tehdyistä sotarikoksista. Ilman syytteitä selvinneet 17 vankia vapautettiin 20. helmikuuta 1947. Jäljelle jääneet jakautuivat syytteeseen asetettaviin (16) ja niihin, joiden asia meni vielä tutkittavaksi (6).  Aikanaan langetetut rangaistukset olivat tulleet sovitetuiksi pitkän pidätysajan kuluessa.
Taustaa

Moskovan välirauhansopimuksen 13. artikla velvoitti Suomen tuomitsemaan sotarikoksiin syyllistyneet. Yhteensä Suomessa tuomittiin sodan jälkeen noin 700 sotarikollista.
Lista 1:n vankien osalta kyseessä olivat väitetyt sotarikokset niillä alueilla, jotka Suomi oli vallannut Neuvostoliitolta jatkosodan aikana. Vallatuilla alueilla Itä-Karjalassa asuneesta väestöstä se osa, joka oli jäänyt tai jättäytynyt pois neuvostoviranomaisten suorittamasta pakkoevakuoinnista, palautettiin kotikyliinsä, mutta siellä, missä tämä ei kylien tuhouduttua tai sotatoimien vuoksi ollut mahdollista, koditon väestö koottiin yhteisiin sijoituspaikkoihin eli niin kutsuttuihin siirtoleireihin. Suomalaisten vetäydyttyä Itä-Karjalasta kesällä 1944 Neuvostoliiton viranomaiset ryhtyivät tutkimaan suomalaisten miehitysvallan aikaisia tapahtumia. Kuulusteltaviksi joutuivat alueelle jääneestä kantaväestöstä varsinkin ne henkilöt, jotka olivat tavalla tai toisella avustaneet suomalaista hallintoa tai muutoin joutuneet sen kanssa läheisiin tekemisiin.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda kertoi suomalaisten toimintaa tutkivan erikoiskomitean asettamisesta Itä-Karjalaan Suomelle omistetussa pääkirjoituksessaan 18. elokuuta 1944, noin kuukautta ennen Moskovan välirauhan solmimista.
Syyteaineisto

Karjalais-suomalaisessa neuvostotasavallassa todistusaineistoa suomalaisia vastaan keräsi kenraalimajuri Gennadi Kuprijanovin johtama komissio, jonka yhtenä jäsenenä oli Karjalais-suomalaisen kansankomissariaatin neuvoston puheenjohtaja, aikaisemmin Terijoen hallituksen Karjalan asiain ministerinä toiminut Paavo Prokkonen.
Valvontakomissio toimitti syyteaineiston Suomen hallitukselle vasta keväällä 1947. Aineisto käsitti seitsemän suurta kansiota, joissa oli yli 2 400 venäjänkielistä sivua, ja sen kääntäminen suomen kielelle kesti useita viikkoja. Todistusaineisto oli suurimmaksi osaksi kerätty vasta kesällä 1946, jolloin syytetyt olivat olleet Suomessa vangittuina jo yli puolitoista vuotta. Siirtoleireistä ja siviiliväestön kohtelusta esitettiin yksinomaan syytöksiä, ja suomalaisista käytettiin yhä uudelleen ja uudelleen ilmaisuja ”valkosuomalaiset pyövelit”, ”lahtarit”, ”nuo pahantekijät”, ”suomalais-fascistiset valtaajat” yms. Todistajiksi haastettujen suuresta määrästä huolimatta vain harvat heistä ilmoittivat havainneensa tai itse kokeneensa sellaisia tapauksia, joiden nojalla syytteitä oli nostettu. ”Keppikurista”, ”pieksämisestä” ja muusta vastaavasta puhuttaessa toistuivat ”itse en nähnyt mutta kuulin kerrottavan”, ”tiedän tapauksen, mutta en muista nimeä”, ”niin kertoivat minulle toiset”, ”silminnäkijöitä en nähnyt” -tyyliset lausumat. Todistajien muistamattomuus oli sikäli luonnollista, että suomalaisten miehitysajan päättymisestä oli kulunut jo liki kaksi vuotta. Mikäli kuulustelijoiden kysymykset oli merkitty pöytäkirjoihin, ne olivat tarkoituksellisen johdattelevia. Minkäänlainen miehitysolojen objektiivinen arviointi ei ollut mahdollista, ja aineistosta oli selvästi nähtävissä, että kuulusteltavat olivat suorastaan pelänneet tällaisten lausuntojen antamista.
Tuomiot ja vapauttaminen

Yksi vangituista joutui olemaan vangittuna pidempään, kaikki muut vangitut  vapautettiin viimeistään vuoden 1948 alussa. Vapausrangaistukseen tuomittiin 14 ja yhdelle määrättiin sakkoja.  Neuvostoliitossa kerättyä todistusaineistoa ei pidetty käyttökelpoisena suomalaisessa oikeudessa eikä todistajia saatu kuultaviksi Suomeen. Syytettyjä kehotettiinkin tunnustamaan rikokset, jotta tuomiot voitaisiin julistaa ja välirauhansopimuksen ja valvontakomission  vaatimukset täyttää. Vastineeksi tarjottiin välitöntä vapautusta. Vankeusrangaistukset olivat useamman kohdalla maltillisia , eivätkä ylittäneet jo kärsittyä lähes 3 vuoden vankeutta.
Miehikkälän varavankilan paikalla on nykyisin muistomerkki. Vankila-alueella sijainneista parakkirakennuksista on jäljellä vielä kaksi.
Vangitut

Miehikkälän varavankilan aita ja yksi vangeista.
Miehikkälän varavankila. Edessä Hirvonen, Paloheimo. Takana Salmela, Rusanen, Saure, Grundström, Törmä, Jaakkola, Kallio.
Miehikkälän varavankilassa silakoita jakamassa Antti Airola.
Logicomix

| Logicomix: Nerouden ja hulluuden rajalla> Logicomix: An Epic Search for Truth |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Apostolos Doksiadis ja Khristos H. Papadimitriou
Kuvittaja:  Alekos Papadatos ja Anne di Donna
Suomennos
Kustantaja:  Avain
Sivumäärä:  344
ISBN:  9789516927865
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Logicomix: Nerouden ja hulluuden rajalla (engl. Logicomix: An Epic Search for Truth) on vuonna 2009 ilmestynyt sarjakuvaromaani, joka kuvaa logiikan kehitystä 1900-luvun alussa päähenkilönä Bertrand Russell. Teoksen ovat käsikirjoittaneet Apostolos Doksiadis ja Khristos H. Papadimitriou ja kuvittaneet Alekos Papadatos ja Anne di Donna.
Kertomuksessa esiintyvät muun muassa Gottlob Frege, Georg Cantor, Ludwig Wittgenstein ja Kurt Gödel. Teoksen lopussa lainataan Aiskhyloksen Oresteiaa.
Aiheesta muualla

Tero Mielonen: Veteen piirretty viiva. Kvaak.fi 15.12.2010.
Pekka Wahlstedt: Sarjakuva tekee analyyttistä filosofiaa tajuttavammaksi. Uutispäivä Demari 20.1.2011.
Panu Raatikainen: Sarjakuvakertomus toisenlaisista supersankareista. Tieteessä tapahtuu 2/2011. (PDF)
Frederick Loewe

Frederick Loewe (10. kesäkuuta 1904 Berliini – 14. helmikuuta 1988 Palm Springs) oli saksalaissyntyinen populaarimusiikin säveltäjä. Hänet tunnetaan parhaiten yhteistyöstään sanoittaja ja käsikirjoittaja Alan Jay Lernerin kanssa. Heidän menestyneimpiin teoksiinsa kuuluvat elokuvamusikaali Gigi sekä Broadway-näytelmät Brigadoon, Paint Your Wagon ja My Fair Lady.
Elämä ja ura

Frederick Loewe syntyi Berliinissä, Saksan keisarikunnassa. Hänen isänsä kotoisin Wienistä. Loewe opiskeli nuoruudessaan pianonsoittoa ja säveltämistä, ja 13-vuotiaana hän soitti soolopianoa Berliinin sinfoniaorkesterissa. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1924. Hän esiintyi konserttipianistina ilman mainittavaa menestystä ja alkoi 1930-luvulla musiikkia Earler Crookerin kanssa. Heidän kappaleestaan ”A Waltz Was Born in Vienna” tuli hitti vuonna 1936, mutta Broadway-musikaali Great Ladyn (1938) jäätyä vaille menestystä Loewe lopetti yhteistyön Crookerin kanssa. Vuonna 1942 hän tapasi sanoittaja Alan Jay Lernerin, josta tuli hänen uransa tärkein musiikillinen yhteistyökumppani.
Loewen ja Lernerin ensimmäinen musikaali Life of the Party ei menestynyt mainittavasti Broadwaylla. Vuoden 1947 Brigadoon menestyi paremmin ja näytelmän kappaleesta ”Almost like Being in Love” tuli hitti muun muassa Frank Sinatran ja Mildred Baileyn äänittämänä. Vincente Minnelli ohjasi Brigdoonista vuonna 1957 elokuvaversion Lumottu laakso.
Loewen ja Lernerin toinen menestynyt näytelmä oli Kalifornian kultaryntäykseen sijoittuva Paint Your Wagon. Musikaali sai ensi-iltansa vuonna 1951. Lee Marvin nauhoitti vuonna 1970 menestyneen version näytelmän kappaleesta ”Wand’rin’ Star”. Clint Eastwood esiintyi musikaalin elokuvaversiossa Kultarynnäkön iloiset päivät (1969) ja lauloi siinä kappaleen ”I Talk to the Trees”.
Vuonna 1956 sai ensi-iltansa George Bernard Shaw’n Pygmalion-näytelmään perustuva Broadway-musikaali My Fair Lady, josta tuli Lernerin ja Loewen uran suurin menestys. Alkuperäisiin näyttelijöihin Broadwaylla kuuluivat muun muassa Rex Harrison, Julie Andrews ja Stanley Holloway. Vuonna 1964 näytelmästä kuvattiin elokuvaversio My Fair Lady, jonka pääosassa olivat Harrison, Holloway ja Audrey Hepburn. Näytelmän tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluu ”On the Street Where You Live”, jonka ovat esittäneet muun muassa Eddie Fisher, Vic Damone ja Andy Williams.
Lerner ja Loewe tekivät musiikin Vincente Minnellin vuoden 1958 elokuvaan Gigi. Elokuva palkittiin yhdeksällä Oscarilla, mukaan lukien parhaan laulun palkinto Loewen ja Lernerin kappaleelle ”Gigi”. Frederick Loewe jäi eläkkeelle vuonna 1962.
Lohijoki

Lohijoki Petroskoissa.
Lohijoki (ven. Лососи́нка, Lososinka) on Ääniseen laskeva joki Karjalan tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 25 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 302 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Äänisenrannan piirin Lohijärvestä (ven. Lososinoje), virtaa kiemurrellen kohti koillista ja laskee Äänisen Petroskoinlahteen Petroskoin kaupungin alueella. Tärkein sivujoki on Mašozerka.
Aikaisemmin Lohijoki oli nimensä veroinen, mutta nykyään se on pahasti saastunut. Vuonna 1703 sen suulle perustettiin Suojun (Pietarin) asetehdas, josta Petroskoin kaupunki on saanut alkunsa. Vuonna 1910 joen suuhun rakennettiin vesivoimalaitos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lohijoki Wikimedia Commonsissa
Lisääntyminen

Lisääntyminen biologiassa tarkoittaa eliön ominaisuutta tuottaa kaltaisiaan jälkeläisiä. Kaikki tunnetut eliöt lisääntyvät, ja lisääntymistä pidetäänkin yhtenä elävän luonnon muusta luonnosta erottavana seikkana. Jotta tietyn lajin yksilömäärä säilyisi samana, täytyy jälkeläisiä kuolleisuuden vuoksi tuottaa enemmän, kuin yksilöitä edellisessä sukupolvessa oli. Eläimillä lisääntymiseen vaaditaan yleensä eri sukupuolta olevien yksilöiden seksuaalista kanssakäymistä.
Lisääntymistavat > Suvuton lisääntyminen

Suvuton lisääntyminen on yksinkertaisin keino lisääntyä. Siinä perimäaines kopioidaan suoraan jälkeläisille, joten jälkeläiset ovat emonsa klooneja, ellei mutaatiota synny. Lähes kaikki yksisoluiset eliöt (bakteerit, alkueläimet) lisääntyvät suvuttomasti, samoin monet monisoluiset kasvit, esimerkiksi sanikkaiset ja siemenkasvit.
Jakautuminen
esimerkiksi tohvelieläin, bakteeri
Monistuminen
esimerkiksi ameba
Itiöt
esimerkiksi sienet osittain, sammalet, sanikkaiset
Silmikoituminen
esimerkiksi hiivat, meduusat
Palasesta
esimerkiksi rihmalevä
Kasvullinen lisääntyminen
Mukulat
esimerkiksi peruna
Sivusipulit
esimerkiksi sipulikasvit
Juurivesat
esimerkiksi haapa
Maavarsi
esimerkiksi juolavehnä
Lisääntymistavat > Suvullinen lisääntyminen

Tässä lisääntymistavassa uusi jälkeläinen saa alkunsa erityisistä haploidisista sukusoluista eli gameeteista. Uusi yksilö on ainutlaatuinen yhdistelmä kahden yksilön geenien alleeleja, jotka syntyvät geneettisen rekombinaation seurauksena. Kahden sukupuolen gameetit yhtyvät siitoksella, joka voi olla:
sisäinen: siittiöt ruiskutetaan suoraan naaraan sisään hedelmöittämään munasolut
lähes kaikki maaeläimet
ulkoinen: hedelmöitys tapahtuu vanhempien ulkopuolella vedessä tai ilmassa
esimerkiksi sammakot, kalat, kasvit jne.
Suvullisen lisääntymisen etu on, että sen yhteydessä tapahtuu ominaisuuksien vaihdosta eli kahden eri yksilön ominaisuudet sekoittuvat. Uudet ominaisuudet saattavat olla parempia kuin aikaisempien yksilöiden ja edistävät siten yksilön selviämis- ja lisääntymismahdollisuuksia. Itsehedelmöityksessä geenit tulevat yhden ja saman yksilön eri sukusoluista, ja perinnöllinen vaihtelu on pientä.