Suomen lähiöt
Lähiörakentamisen historia > Aluesuunnittelun käynnistyminen ja ensimmäiset lähiöt

Aluesuunnittelu käynnistyi Suomessa 1940-luvulla. Ensimmäinen seutukaava laadittiin Kokemäenjoenlaaksoon Porin kauppakamarin vuoden 1940 aloitteesta. Kauppakamari lähetti lähialueen kunnille asiasta kirjeen, jossa se puhui alueellisen kaavan puolesta Göteborgiin ja Tukholman esimerkkeinä vedoten. Kauppakamarin koolle kutsumassa kuntien edustajien kokouksessa aluesuunnitelman puolesta oli puhumassa Alvar Aalto, jolta kuntien perustama toimikunta lopulta myös tilasi Kokemäenjoen aluesuunnitelman. Asuntoalueiden suunnittelumalliksi tuli ympyräpohjainen vyöhykemalli, jossa asuinalueita erottivat keskustaa kohti kiilautuvat viheralueet. Aalto halusi kaupungin hajottavan asutusta naapurikuntiin ”sarjoittaisiksi asuntoaluevyöhykkeiksi”. Aallon seutukaava valmistui vuonna 1942, ja sen taustavaikuttajina olivat Tennessee Valleyn seutusuunnitelmat ja lähiöperiaate Lewis Mumfordin kautta. Kokemäenjoen jälkeen kaavoitettiin Kymenlaakso, jonka alueellinen suunnitelma valmistui vuonna 1946. Sen jälkeen useilla muillakin alueilla aloitettiin kaavoittaminen.
Kajaanin yleiskaava valmistui vuonna 1950 laatijoinaan Otto-I. Meurman, Olli Kivinen ja Keijo Petäjä. Suunnittelun periaatteita olivat soluperiaatteinen asumakunta ja Eliel Saarisen hajakeskitysperiaate. Meurmanin ja Aarne Ervin laatima Oulun yleiskaava noudatti samaa hierarkkista lähiöperiaatetta. Kouvolan ja Joensuun vuonna 1954 valmistuneet yleiskaavat sekä Iisalmen vuoden 1956 yleiskaava noudattivat nekin samaa kaavaa. Meurman ei ollut ainoa soluperiaatetta noudattanut kaupunkisuunnittelija – esimerkiksi Turun yleiskaavan 1951 laatinut Olavi Laisaari hyödynsi tätä jaottelua (asumakunta, asumalähiö, asumasolu). Laisaari piti Turun kaupunkirakennetta vanhanaikaisena, koska sillä oli vain yksi keskus.
Vuonna 1946 perustettiin Helsingin ja sen ympäristön aluesuunnitelmatoimisto, jonka edustajat kävivät hakemassa oppia muun muassa Englannista. Matkaajat, joiden joukossa oli arkkitehti Otto Flodin, esittelivät valtuuskunnalle englantilaista neighbourhoodia eli asumalähiötä esimerkkinään Hemel Hempstead: ”englantilaisilla on hyvin selvä käsitys siitä, että heillä täytyy olla paitsi koti, ’minun linnani’, myös sopiva ympäristö, pieni eristetty yhdyskunnan osa, sellainen alue, jota leikki-ikäiset lapset hallitsevat”. Tällaista asumalähiötä kotimaisiin omakotitaloalueisiin verratessaan he sanoivat suomalaisten tuhlaavan pinta-alaa. Helsingin kaupunki perusti 1948 asuntotuotantokomitean valmistautuakseen arava-lakien tuloon. Vuonna 1949 aloitetut asuntorakennuskohteet sijaitsivat Käpylässä, Maunulassa ja Ruskeasuolla. Seuraavina vuosina mukaan tuli kohteita myös Herttoniemestä. Kaudella 1946–1950 rakennettiin vielä enemmän kantakaupunkiin kuin vuonna 1946 hankituille esikaupunkialueille. 1950-luvulla painopiste siirtyi näille alueille, lähinnä Lauttasaareen, Pohjois-Haagaan, Maunulaan, Munkkiniemeen ja Herttoniemeen. Näistä Pohjois-Haagaan, Herttoniemeen ja Maunulaan tehtiin ensimmäiset lähiösuunnitelmat.
Helsingin yleiskaavaa alettiin laatia vuonna 1953, ja se valmistui seitsemän vuotta myöhemmin. Asemakaavoituksen perustaksi laaditussa ehdotuksessa määriteltiin periaatteet esikaupunkialueen asuntoalueiden suunnittelulle: selostus aloitettiin esittelemällä Englannin sodanjälkeistä kehitystä ja lähiöperiaatetta. ”päätarkoituksena oli jakaa kaupunki sellaisiin osiin, joiden koko luo parhaat mahdolliset edellytykset -- yhteenkuuluvaisuudentunteen kehittymiselle. Näitä yksiköitä kutsuttiin nimellä ’neighbourhood units’ - asumalähiöt”. Tarkoituksena oli suunnitella alueet niin, että asukkaat voisivat tyydyttää perustarpeensa asuinalueellaan. Huomiota kiinnitettiin myös väestön sosiaaliseen rakenteeseen paikallisen yhteenkuuluvuuden tunteen luomiseksi sekä liikenneyhteyksien joustavuuteen. Sopivana kokona pidettiin noin 5 000–10 000 asukasta. Ryhmittelyä tehtäessä raideliikenteen merkitys ja palvelutaso arvioitiin toteutunutta korkeammaksi. Lähiöt ryhmiteltiin neljään viheralueiden erottelemaan ryhmään ilmansuuntien mukaisesti. Malmille, Munkkivuoreen ja Vartiokylään suunniteltiin omat suurkeskukset.
Aluesuunnitelmien yleiseksi suunnitteluperiaatteeksi omaksuttiin siis lähiöperiaate. Tämä käy ilmi Flodinin vuonna 1956 pitämästä esitelmästä, jossa hän selvitti Helsingin aluesuunnittelun tilaa. Hän sanoi, että ”seutusuunnitelma koskee – yleisesti ottaen – asumisen ryhmittämiskysymystä, sillä liiton suunnittelutoiminnan pääpyrkimyksenä on saada asutus keskitetyksi naapuruusryhmiin, asumalähiöiksi, pääkaupungin tyttäriksi”. Tavoitteita olivat muun muassa lähiöiden kehittyminen itsenäisiksi toiminnoiltaan, niiden erottelu toisistaan sekä niiden välisen maan pitäminen vapaana asutuksesta ja säilyttäminen luontaisessa käytössä. Lähiöihin tuli sijoittaa ostoskeskus sisääntulon kohdalle tyydyttämään lähiön (tai useamman lähiön) oma ostotarve. Ostoskeskuksesta myös sanottiin, että sen sijoittelu ohjaa lähiön rakennetta.
1960-luvun alkupuolelle mennessä perustetut seutusuunnittelujärjestöt kattoivat suuren osan maasta. Rakennuslaki, joka sisälsi seutukaavoitusta koskevat säädökset, astui voimaan heinäkuussa 1959. Kunnilla ei usein ollut valmiuksia hankkia ja kaavoittaa maata tarpeeksi nopeasti vastaamaan asuntotarvetta, joten rakennusliikkeiden kanssa tehtiin aluerakentamissopimuksia. Rakennusliike huolehti asuinalueen toteutuksen kaikista vaiheista kaavoittamista rakentamiseen ja valmiiden asuntojen markkinointiin.