Virolaiset
Ulkovirolaiset > Virolaisten maastamuuton kolme aaltoa

Vuosina 1816 ja 1819 lakkautettiin nykyisen Viron alueella maaorjuus, mutta koska tilat jäivät kartanonherrojen omistukseen, talonpojat joutuivat näiden vuokralaisiksi, mikä synnytti paineen lähteä muualle omaa viljelysmaata etsimään. Kun 1800-luvun puolessavälissä Venäjä alkoi tehostaa asutuspolitiikkaa eteläisillä alueilla ja vuonna 1863 voimaan tullut uusi passilaki helpotti talonpoikien liikkuvuutta, alkoivat virolaisten talonpoikien muuttoaallot Etelä-Venäjälle, Krimin niemimaalle, Kaukasiaan ja Siperiaan. Älymystöä, opiskelijoita ja työläisiä siirtyi runsaasti Pietariin, missä vuonna 1917 oli virolaisia lähes 50 000. Vuonna 1917 Viron ulkopuolella asui noin 215 000 virolaista, joista 200 000 Venäjällä, lopuista suurin osa Pohjois-Amerikassa. Ulkovirolaisia oli tuolloin kaikista virolaisista noin 19 %.
Venäjän vallankumouksen ja Viron itsenäistymisen jälkeen muutto Venäjälle hiipui. Länsi-Eurooppaan, Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan sekä Australiaankin siirtyi jonkin verran muuttajia, osa tosin vain väliaikaisesti; 1930-luvun lopulla länsimaissa lienee asunut noin 30 000 ulkovirolaista. Tilanne muuttui ratkaisevasti toisen maailmansodan ja neuvostomiehityksen myötä. Maastamuutto alkoi 1939, kun Saksaan tai sen miehittämille alueille asutettujen baltiansaksalaisten mukana lähti noin 4 000 virolaista, ja huipentui vuonna 1944 saksalaismiehityksen päättyessä ja Puna-armeijan palatessa. Arviolta kaikkiaan 70 000–80 000 virolaista pakeni sodan yhteydessä länteen; näistä 6–9 prosenttia sai surmansa matkalla, yli 40 000 päätyi Saksaan, 27 000 Ruotsiin. Sodanjälkeisessä Saksassa länsiliittoutuneiden miehitysalueilla pakolaiset sijoitettiin aluksi ns. displaced persons -leireihin. Kun kävi ilmi, että suurin osa heistä ei halunnut palata neuvostovallan alaiseen kotimaahansa, leirien asukkaista suuri osa asutettiin edelleen muualle läntiseen maailmaan, esimerkiksi Britanniaan, Amerikkaan tai Australiaan. Virolaisissa pakolaisissa oli runsaasti älymystöä ja kulttuuriväkeä, ja heidän yhteisöissään vaalittiin virolaista kulttuuria mm. koulujen, kustantamojen ja aikakauslehtien muodossa.
Venäjän virolaisyhteisöt hupenivat vuosina 1917–1945 lähes puoleen entisestään, mikä johtui mm. sulautumisesta sekä Stalinin ajan terrorista. Hupeneminen jatkui sodanjälkeisinä vuosina myös siksi, että runsaasti venäjänvirolaisia siirtyi paluumuuttajina Neuvosto-Viroon. Pieni mutta näkyvä osa näistä oli kommunistisen puolueen aktiivi- ja luottohenkilöitä, jotka saivat merkittävän aseman Neuvosto-Viron hallinnossa. Myös läntinen diaspora on sodanjälkeisinä vuosikymmeninä huvennut, mutta täällä paluumuuton merkitys on ollut väestön vanhenemisen ja sulautumisen rinnalla hyvin vähäinen.
Maastamuuton kolmas aalto alkoi Viron itsenäisyyden palauttamisen jälkeen, ja sitä on voimistanut Viron EU-jäsenyys ja EU:n sisäinen työvoiman liikkuvuus. Suurin osa tästä muuttoaallosta on suuntautunut Suomeen, mutta jonkin verran muutetaan työn tai opintojen vuoksi myös läntiseen Eurooppaan, kuten Saksaan, Britanniaan ja Ruotsiin, tai Yhdysvaltoihin. Muuttajat ovat enimmäkseen nuoria tai nuorehkoja, työikäisiä ihmisiä, eivätkä kaikki heistä suunnittele asettuvansa asuinmaahansa pysyvästi.