stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Amerikan kaakkoisen metsäalueen intiaanit
Eurooppalaisten taudit ja valloitukset

Eurooppalainen Ponce de Leon käväisi Floridassa ehkä calusa-heimon alueella vuonna 1513, ja kosketus oli vihamielinen. Tämän jälkeen tuli muita lyhyitä valkoisten käyntejä kaakkoisalueilla. Vaikka niistä onkin säilynyt muistiin merkintöjä vain vähän, valkoiset tartuttivat näillä taudeilla intiaaneihin tappavia tauteja, joita vastaan intiaaneilla ei toisenlaisen geeniperimän takia ollut vastustuskykyä. Hernando de Soton retkikunta Georgiasta Lousianeen 1539-1543 toi intiaaneille surmaa, mutta niin kuoli myös parisataa retkellä ollutta espanjalaistakin. Intiaanien vanhat suuret päällikkökunnat romahtivat kaikki noin vuosisadalla 1550-1650 jaa., jolloin monet eurooppalaisten tuomat taudit tappoivat valtavan määrän intiaaneja. Tällöin monia aiempia keskuksia hylättiin, kumpujen rakentaminen lakkasi monin paikoin ja Cahokian veroisia keskuksia ei säilynyt tai noussut. Nyt kaikki kylät olivat suunnilleen samankokoisia ja monia asuinalueita hylätty. Irokeesit laajensivat aluettaan 1600-luvun lopussa etelään päin, ja englantilaisten siirtokunnista vietiin intiaaneja orjiksi Länsi-Intiaan. Nämä ulkoiset viholliset nostivat creekien liittokunnan. Creekit ja englantilaiset tuhosivat Floridan alkuasukkaat tuliaseilla. Niinpä seminolet ovat creekien jälkeläisiä. 1700-luvun kuluessa varsinkin Alabaman ja Georgian uudisasuttajat valtasivat intiaanien pellot. Enenevien valkoisten maannälkä ajoi intiaanit ahtaalle ja monet heistä tuhoon. 1820- ja 1830-luvuilla valkoiset pakko"siirsivät" julmasti etelän intiaaneja Oklahoman intiaaniterritorioon, niin että monia intiaaneja kuoli matkalla epäinhimillisen kohtelun takia. Silti jotkut heimot mm muutamat seminolet, creekit, charokeet ja useat chocktawit onnistuivat välttämään pakkosiirron. Oklahomassa pakkosiirretyt heimot perustivat uudet heimohallinnot, joista tunnetuimmat ovat "viiden sivistyneen heimon" hallitukset. Sisällissodassa nämä intiaanit kannattivat jompaakumpaa osapuolta ja monia intiaaneja kuoli sodan takia. Lopulta valkoiset avasivat Oklahomankin uudisasukkaille. Uudisasukkaat valtasivat Viiden sivistyneen heimon maista suuren osan noin 1880-1900lähde?. Oklahoman osavaltion perustaminen merkitsi heimohallitusten vallan kutistumista. Monista tappioista ja väen vähenemisestä huolimatta Oklahomassa asuu nykyään runsaasti intiaaneja, ja joidenkin heimojen jäsenmäärä on jopa suurempi kuin ennen intiaanisotien alkua.
Gottfried Keller

Gottfried Keller vuonna 1860
Keller 10 Sveitsin frangin setelissä vuodelta 1956.
Gottfried Keller (19. heinäkuuta 1819 Zürich, Sveitsi – 15. heinäkuuta 1890 Zürich, Sveitsilähde?) oli sveitsiläinen kirjailija, joka tunnetaan esimerkiksi kehitysromaanistaan Viheriä Heikki.
Keller opiskeli ensin maisemamaalausta Münchenissä 1840–1842, mutta tiukan taloustilanteen vuoksi hän joutui palaamaan kotikaupunkiinsa Zürichiin, missä hän pian huomasi olevansa lahjakkaampi runoilijana kuin maalarina.
Kellerin ensimmäinen runokokoelma Gedichte (1846) sai kriitikoilta tunnustusta. Hän sai zürichiläisen valtionapurahan ja saattoi siten asettua useaksi vuodeksi Heidelbergiin, jonka yliopistossa hän täydensi opintojaan. Hän siirtyi 1850 Berliiniin perehtyäkseen teatteritaiteeseen, sillä hän aikoi näytelmäkirjailijaksi. Draamaluonnoksiaan hän ei kuitenkaan saanut valmiiksi. Sen sijaan hän julkaisi uuden sarjan runoja Neue Gedichte (1851) ja laajan omaelämäkerrallisen romaanin Der grüne Heinrich (1854–1855, Viheriä Heikki), joka nosti hänet merkittävimpien saksalaisten kirjailijoiden joukkoon. Siinä hän kuvaa erehdystään uravalinnassaan ja taiteellisessa ja uskonnollisessa kehityksessään.
Vuonna 1856 ilmestyi ensimmäinen nidos hänen kertomuksiaan Die Leute von Seldwyla (Seldwylan asukkaat), joiden huumori ja taiteellinen sommittelu herättivät ihastusta. Suuri yleisö löysi ne kuitenkin vasta vähitellen. Vuonna 1861 Keller nimitettiin Zürichin kantonin ensimmäiseksi valtionkirjuriksi, ja hän pysyi virassa vuoteen 1876. Tehtävä oli niin vaativa, ettei hänelle juuri jäänyt aikaa kirjalliseen työhön. Sieben Legenden kuitenkin ilmestyi 1872. Hän saattoi keskittyä kirjoittamiseen vasta virasta luovuttuaan. Keller muokkasi uudelleen romaaninsa Der grüne Heinrich  ja julkaisi uuden kokoelman novelleja Züricher Novellen (1878). Siinä ilmenee tekijän elämänilo entistä vahvempana. Vuonna 1883 Keller julkaisi aikojen kuluessa syntyneillä lyyrisillä runoilla laajennetun runokokoelman Gesammelte Gedichte. Aikansa epäkohtia hän ruoski satiirisessa romaanissa Martin Salander (1886, Martti Salander). Kellerille ominaista on idealismi, huumori, havainnollinen ja omintakeinen mielikuvitus ja erinomainen esityskyky. Eeppisenä runoilijana hän kuuluu vuosisatansa parhaisiin.
Keller julkaisi kootut teoksensa itse 1889–1890. Kellerin kuoltua Jakob Baechtold julkaisi Nachggelassene Schriften und Dichtungen (1893) ja Gottfried Kellers Leben. Seine Briefe und Tagebücher (1892–1896) sekä liitteenä Gottfried Keller Bibliographie (1897).
Valikoima teoksia

Gedichte, 1846
Neuere Gedichte, 1851
Der Grüne Heinrich, 1854–55 (suom. Viheriä Heikki)
Die Leute von Seldwyla, 1856–74 (suom. Seldwylan asukkaat)
Sieben Legenden, 1872 (suom. Seitsemän legendaa)
Romeo und Julia auf dem Dorfe, 1876 (suom. Maakylän Romeo ja Julia)
Züricher Novellen, 1878–79
Das Sinngedicht, 1882 (suom. Seitsemän rakkautta)
Gesammelte Gedichte, 1883
Martin Salander, 1886 (suom. Martti Salander)
Sämtliche Werke, 1889
Nachgelassene Schrifter und Dichtungen, 1893
Valikoima teoksia > Suomennetut teokset

Seldwylan asukkaat: kertomuksia. 1–2 (Die Leute von Seldwyla), suom. -ai-. Tampere: Hagelberg 1887–1888. Sarja: Helppohintainen suomalainen romaanikirjasto, 6
Martti Salander (Martin Salander), suom. Kyösti Wilkuna, Helsinki: Otava 1908. Sarja: Otavan romaanisarja, n:o 37. – Helsinki: Otava 1916. Sarja: Otavan 2 markan kirjasto, 4
Novelleja, suom. V. A. Koskenniemi, Porvoo: WSOY 1908. Sarja: Suurten kertojain teoksia, 19
Maakylän Romeo ja Julia, suom. V. A. Koskenniemi, Porvoo: WSOY 1921
Viheriä Heikki. 1–4 osa (Der Grüne Heinrich), suom. J. V. Lehtonen, Porvoo: WSOY 1921–1922.: Mainehikkaita romaaneja, 1
Seitsemän rakkautta (Das Sinngedicht), suom. Toini Heikinheimo, Tammi 1948
Seitsemän legendaa (Sieben Legenden), suom. Lauri Viljanen, Porvoo: WSOY 1953. Sarja: Pieni kirjasto, 9
Valikoima teoksia > Suomennettuja runoja

Kellerin runojen suomennoksia on julkaistu seuraavissa antologioissa:
Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta, suom. Arvi Kivimaa, WSOY 1936
Erään lapsen ruumiin ääressä
Sadesää
Surussa: 1
Surussa: 2
Sydämelle
Vanha kerjäläinen
sekä runot
Lipunkantajan laulu, teoksessa: Yrjö Jylhä, Veri ja kulta: Yrjö Jylhän suomentamaa maailmanlyriikkaa, Otava 1954
Metsälaulu (Waldlied), suom. Aale Tynni, Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2 ja 2004 ISBN 951-0-29121-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gottfried Keller Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Gottfried Kellerin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Olli Nuorto : Gottfried Keller kaskujen sankarina, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 03.02.1929, nro 5, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef  Theaterlexikon
Pohjansurviaiskoi

| Pohjansurviaiskoi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Seulakoimaiset Incurvarioidea
Heimo::  Surviaiskoit Adelidae
Alaheimo::  Adelinae
Suku::  Cauchas
Laji::  breviantennella
Kaksiosainen nimi
 Cauchas breviantennella  Nielsen & Johansson, 1980 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjansurviaiskoi (Cauchas breviantennella) on erittäin harvinainen, pieni perhoslaji. Se on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi.
Koko ja ulkonäkö

Pieni perhonen, jonka etusiivet ovat tummanvihreät ja metallinhohtoiset. Takasiivet harmaanruskeat. Pää on musta-keltainen. Tuntosarvet ovat korkeintaan etusiiven pituiset. Siipiväli 9–10 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Pohjansurviaiskoi on erittäin harvinainen laji. Sen tiedetään esiintyvän Euroopassa vain Ruotsissa, Suomessa ja Venäjällä, Kuolan niemimaalla. Näissä maissa perhosella on vain yksi tunnettu esiintymispaikka kussakin. Suomessa lajin ainoa tunnettu elinpaikka on Saanatunturin etelärinteellä, missä lajin turvaamiseksi on rajattu suojelualue.
Elinympäristö ja elintavat

Suomessa ja Venäjällä perhosta on tavattu karuilta paikoilta, Suomessa alueelta, jossa tunturinrinteeltä vyöryy irtosoraa. Ruotsissa elinpaikan kasvillisuus on runsaampaa. Aikuiset perhoset lentävät heinäkuun alussa, aurinkoisina ja tuulettomina iltapäivinä.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasvia ei tunneta. Lähilajit elävät ristikukkaisilla tai tädykkeillä.
IK Oskarshamn

| IK Oskarshamn |
| --- | --- |

Perustettu:  1970
Kaupunki:   Oskarshamn
Kotiareena:  Be-Ge Hockey Center
– kapasiteetti:  3 275
Sarjataso:  HockeyAllsvenskan
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Arsi Piispanen
Puheenjohtaja:   Therese Elofsson
Päävalmentaja:   Tero Lehterä
Kapteeni:   Rasmus Bengtsson
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
IK Oskarshamn on vuonna 1970 perustettu ruotsalainen jääkiekkojoukkue Oskarshamnista. Joukkue pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa. Kotiottelunsa joukkue pelaa Be-Ge Hockey Centerissä.
Joukkue kaudella 2024-2025

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 30 |  | Evan Cowley | L | 2025 | Cranbrook, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |  |
| 35 |  | Emil Kruse | L | 2025 | Karlstad, Ruotsi |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 3 |  | Niclas Burström (A) | L | 2027 | Skellefteå, Ruotsi |  |
| 13 |  | Rasmus Bengtsson (C) | L | 2025 | Landskrona, Ruotsi |  |
| 26 |  | Ville Jonsson | L | Laina | Örnsköldsvik, Ruotsi |  |
| 33 |  | Ludvig Östman | L | 2026 | Borlänge, Ruotsi |  |
| 38 |  | Axel Landén | R | Laina | Jönköping, Ruotsi |  |
| 49 |  | Michael Joyaux | R | 2025 | Bloomingdale, Illinois, Yhdysvallat |  |
| 58 |  | Hugo Jonasson | L | Laina | Ljungby, Ruotsi |  |
| 96 |  | Kevin Karlsson | L | 2025 | Linköping, Ruotsi |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 14 |  | Lukas Vesterlund | L | KH | Laina | Härnösand, Ruotsi |
| 19 |  | Viktor Smeds | R | KH | 2025 | Helsingborg, Ruotsi |
| 20 |  | Joel Jonsson | L | LH | 2026 | Brunflo, Ruotsi |
| 21 |  | Hampus Karlsson | L | KH | 2026 | Landsbro, Ruotsi |
| 22 |  | Erik Bradford (A) | L | KH | 2025 | Orangeville, Ontario, Kanada |
| 23 |  | Gustaf Westlund | L | H | 2025 | Tukholma, Ruotsi |
| 24 |  | Axel Wemmenborn | L | KH | 2025 | Kristianstad, Ruotsi |
| 25 |  | Carter Camper | R | KH / OLH | 2025 | Rocky River, Ohio, Yhdysvallat |
| 27 |  | Nolan Walker | R | KH | 2025 | Anchorage, Alaska, Yhdysvallat |
| 29 |  | Georg Weigelt | L | KH | 2025 | Tukholma, Ruotsi |
| 43 |  | Søren Dietz-Larsen | R | LH | 2025 | Vojens, Tanska |
| 62 |  | Felix Nilsson | L | H | Laina | Tukholma, Ruotsi |
| 71 |  | Filip Sveningsson | L | LH | 2026 | Gislaved, Ruotsi |
| 78 |  | Herman Hansson | L | LH | 2025 |  |
| 90 |  | Liam Hawel | R | KH / OLH | 2025 | Kanata, Ontario, Kanada |
| 92 |  | Zion Nybeck | L | LH | 2025 | Alvesta, Ruotsi |
Joukkue kaudella 2024-2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Tero Lehterä
Apuvalmentaja: Albin Blomqvist
Apuvalmentaja: Johannes Salmonsson
Maalivahtivalmentaja: Mikael Sandberg
Fysiikkavalmentaja: Daniel Ljungkvist
Huoltopäällikkö: Melker Andersson
Huoltopäällikkö: Bo Green
Huoltopäällikkö: Andreas Karlsson
Puheenjohtaja: Therese Elofsson
Toimitusjohtaja: Arsi Piispanen
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto
2013-2014 roster
| n k SHL |
| --- | --- |
Joukkueet (2023–24):  Frölunda HC  Färjestad BK  HV71  IK Oskarshamn  Leksands IF  Linköping HC  Luleå HF  Malmö Redhawks  Modo Hockey  Rögle BK  Skellefteå AIK  Timrå IK  Växjö Lakers  Örebro HK
Pohjanmaan jalkaväkirykmentti

| Pohjanmaan jalkaväkirykmentti |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1626–1809
Valtio:   Ruotsi
Aselajit:  jalkaväki
Osa joukkoa:  Ruotsin armeijaa
Koko:  1 200 miestä
Sodat ja taistelut:  Kolmikymmenvuotinen sota Skoonen sota Suuri Pohjan sota Hattujen sota Seitsenvuotinen sota Kustaa III:n sota Suomen sota
Kuninkaallinen Pohjanmaan jalkaväkirykmentti n:o 20 eli lyhyemmin Pohjanmaan rykmentti oli Ruotsin kuningaskunnan jalkaväkirykmentti Suomessa 1626–1809. Suomessa järjestetyistä joukoista käytettiin nimitystä maakuntarykmentti.
Historia

Kustaa II Adolf allekirjoitti 16. helmikuuta 1626 Tallinnassa suunnitelmansa uudesta rykmenttijaosta, jonka seurauksena Pohjanmaalle perustettiin yksi kahdeksasta Suomeen perustettavasta jalkaväkirykmentistä. Rykmentin vahvuuteen kuului kahdeksan komppaniaa, joissa kussakin 125 numeroa eli miestä. Rykmentin päällystöön kuuluivat rykmenttiä komentanut eversti ja hänen alaisuudessaan everstiluutnantti, majuri, majoitusmestari (normaalisti kapteenin arvoinen sotilas). Sielunhoidosta vastasi rykmentin pappi ja kolme saarnaajaa, lääkintähuollosta vastasi rykmentin parturi kolmine kisälleineen ja rangaistusten täytäntöönpanosta profossi, jolla oli kolme apulaista. Näiden lisäksi oli vielä rykmentinkirjuri, josta toisinaan käytettiin nimitystä muonamestari.
Vuosien 1733–1734 toimeen pannun ruotujaon mukaisesti joukkoja järjesteltiin jälleen uudelleen useissa eri pitäjissä. Pohjois-Pohjanmaan pitäjät varustivat sotilaita seuraavasti:
Kemin komppania
Everstiluutnantin komppania
Pyhäjoen komppania
Lohtajan komppania (myöhemmältä nimeltään Toisen majurin komppania)
Majurin komppania (myöhemmältä nimeltään Ensimmäisen majurin komppania)
Henkikomppania
Ilmajoen komppania
Närpiön komppania
Komentajat

Alexander von  Essen (16. helmikuuta 1626 – 30. heinäkuuta 1631)
Hans Kyle (1. elokuuta 1631 – 1641)
Johan Henriksson Fleming (huhtikuu 1641–1646)
Herbert Glattsten (1646–1648)
Nils Bååt (15. marraskuuta 1648 – 12. maaliskuuta 1657)
Anders Munck af Sommernäs (12. maaliskuuta 1657 – 17. kesäkuuta 1661)
Gustaf Henriksson Horn af Kanckas (1661–1673)
Detloff Hauenschildt (1673 – 4. heinäkuuta 1691)
Johan Herman von Campenhausen (4. heinäkuuta 1691 – 28. helmikuuta 1705)
Axel Conrad von Wangersheim (sijainen, 4. kesäkuuta 1700 – ?)
Karl Fredrik Meijerfelt (sijainen, 28. helmikuuta 1705 – 1706)
Erik Göran von Fitinghoff (14. kesäkuuta 1706 – 16. syyskuuta 1721)
Otto Johan Maidel (sijainen, 7. marraskuuta 1711 – 30. heinäkuuta 1712)
Frommolt von Essen af Zellie (sijainen, 24. huhtikuuta 1714 – 10. marraskuuta 1721)
Henrik Georg Rehbinder (sijainen, 1717)
Reinhold Henrik Horn af Rantzien (16. syyskuuta – 10. marraskuuta 1721)
Christer Henrik d’Albedyhll (10. marraskuuta 1721 – 9. tammikuuta 1725)
Joachim Georg von Ganschou (viransijaisena, 9. tammikuuta 1725 – 16. toukokuuta 1728)
Gustaf Creutz (16. toukokuuta 1728 – 14. huhtikuuta 1739)
Joachim Georg von Ganschou (14. elokuuta 1739 – 30. lokakuuta 1747)
Wilhelm Carpelan (12. marraskuuta 1747 – 10. lokakuuta 1757)
Erik Gustaf Lillienberg (sijainen, 1756–1757)
Jonas Cronstedt (8. marraskuuta 1757 – 9. toukokuuta 1763)
Carl Christian Gyldenär (sijainen, elokuu 1758 – syyskuu 1759)
Gotthard Wilhelm Marks von Würtenberg (9. toukokuuta 1763 – 14. tammikuuta 1772)
Augustin Wolfgang von Baltzar (11. helmikuuta – 11. maaliskuuta 1772)
Erik  Armfelt (17. maaliskuuta – 1. huhtikuuta 1772)
Axel Löwen (27. huhtikuuta 1772 – 4. maaliskuuta 1773)
Axel Fredrik Cronhielm af Hakunge (sijainen, 1773)
Fredrik Magnus von Numers (1. marraskuuta 1773 – 12. joulukuuta 1781)
Sebastian Leijonhuvud (12. joulukuuta 1781 – 22. heinäkuuta 1788)
Carl Gustaf Ehrnrooth (21. lokakuuta 1789 – 2. joulukuuta 1790)
Fredrik Arvidsson Posse (2. joulukuuta 1790 – 11. joulukuuta 1794)
Gustaf von Numers (18. joulukuuta 1794 – 1809)
Komppaniat

Rykmentin everstiluutnantin komppania oli vuosina 1733-1734 toimeen pannun ruotujaon mukainen kuuluva 128 miehen komppania, johon toimitti Siikajoki 54 ja Liminka 96 ruotusotilasta..
Kirjallisuutta

Karolinska uniformer och munderingar åren 1700-1721. Anders Larsson. Jengel Förlag, Östersund 2022. ISBN 978-91-88573-43-8. (ruotsiksi)
Pohjanmaan jalkaväen lippu
Pohjanmaan rykmentin upseerin ja sotilaan palvelusasu mallia 1808
Kekälekakadu

| Kekälekakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Callocephalon
Laji::  fimbriatum
Kaksiosainen nimi
 Callocephalon fimbriatum  Grant, 1803 
 Kekälekakadun esiintymisalue Australian kartalla
Katso myös
   Kekälekakadu Wikispeciesissä   Kekälekakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kekälekakadu (Callocephalon fimbriatum) on keskikokoinen australialainen kakadulaji. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Kekälekakadun pituus on noin 34 cm ja paino 240–330 grammaa. Sen höyhenpuku on pääosin harmaa, höyhenten reunat ovat vaaleat saaden puvun näyttämään raidalliselta. Koiraalla on punainen pää ja töyhtö, naaraan pää ja vaatimattomampi töyhtö ovat harmaat. Nokka on sarvenvärinen, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta koirailla on punainen töyhdön kärki ja punaiset täplät otsassa ja päälaella, sekä tummanharmaa nokka.
Esiintyminen

Kekälekakadu elää Australian kaakkoisosassa Uuden Etelä-Walesin itäosista Victoriaan. Tasmanian pohjoisosassa ja King Islandilla laji on harvinainen vierailija. Lisäksi erillinen, istutettu kanta elää Kengurusaarella. Kokonaispopulaatio on yli 20 000 yksilöä. Lajin elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä. Lajin kanta on käymässä uhanalaiseksi elinympäristön häviämisen takia.
Elinympäristö

Kekälekakadut elävät tuoreissa metsissä, sekä vuoristossa että laaksoissa. Talveksi ne siirtyvät tasangoille, puutarhoihin ja puistoihin. Kekälekakadut esiintyvät lisääntymisaikana pareittain, perhekunnittain tai pieninä parvina, talvikaudella ne kerääntyvät joskus suurina kymmenien yksilöiden parvina hyville ruokapaikoille, kuten marjoville orapihlajapensaille.
Lisääntyminen

Kekälekakadun lisääntymiskausi on loka–tammikuussa. Pesäpuu on tavallisimmin vesistön rannalla kasvava kookas elävä eukalyptuspuu. Kekälekakadunaaras munii kaksi, harvoin kolme, munaa puunkoloon tehtyyn pesään. Muna on kooltaan 35,8 mm x 27,5 mm. Molemmat puolisot hautovat munia yhteensä noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä noin seitsemän viikon ikäisinä ja ovat emoistaan riippuvaisia vielä parin kuukauden ajan.
Ravinto

Kekälekakadut syövät pääasiassa eukalyptusten ja akasioiden siemeniä, mutta myös muiden puulajien siemeniä, marjoja, pähkinöitä, hedelmiä sekä hyönteisiä ja niiden toukkia. Ne ruokailevat järjestelmällisesti niin, että palaavat päivästä toiseen samaan puuhun tai pensaaseen, kunnes se on syöty tyhjäksi. Linnut ruokailevat hiljaisina puun latvustossa, josta kuuluu vain nokan napsetta niiden availlessa käpyjä.
Pohjois-Savon aluetoimisto

| Pohjois-Savon aluetoimisto |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1.1.2008 – 31.12.2014
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Osa joukkoa:  Savo-Karjalan sotilaslääni Itä-Suomen sotilaslääni
Koko:  19 henkeä (2008-2009) ja 14 henkeä (2010-2014)
Tukikohta:  Kuopio
Marssi:  Martti Parantainen: Asemies
Vuosipäivät:  24. helmikuuta
Pohjois-Savon aluetoimisto oli Savo-Karjalan sotilasläänin esikunnan ja vuodesta 2010 Itä-Suomen sotilasläänin esikunnan alainen asevelvollisuusasioita hoitanut aluetoimisto Kuopiossa vuosina 2008-2014.
Historia

Aluetoimisto perustettiin 1. tammikuuta 2008 Kuopiossa toiminta-alueenaan Pohjois-Savon maakunta. Tehtävät aluetoimistolle luovutti lakkautettu Kuopion sotilasläänin esikunta, joka oli vastannut Pohjois-Savon maakunnasta vuoden 2007 loppuun.
Vuoden 2015 puolustusvoimauudistuksessa päätettiin supistaa aluetoimistojen lukumäärää ja samalle jäljelle jäävät liitetään sotilasläänien lakkauttamisen myötä joukko-osastojen alaisuuteen. Pohjois-Savon aluetoimisto liitettiin 31. joulukuuta 2014 osaksi Kainuun prikaatia.
Päälliköt

Aluetoimiston päälliköinä olivat:
eversti Jukka Hyttinen 1. tammikuuta 2008 - 31. joulukuuta 2009
eversti Asko Muhonen 1. tammikuuta 2010 - 31. joulukuuta 2011
majuri Pekka Ahonen 1. tammikuuta - 28. helmikuuta 2012
everstiluutnantti Ensio Palosaari 1. maaliskuuta 2012 - 31. joulukuuta 2014
Pohjois-Amerikan jälkiarkaaiset kulttuurit

Jälkiarkaainen jakso Pohjois-Amerikan intiaanien historiassa on se kausi, jolloin maanviljely synnytti suuria yhdyskuntia varsinkin lounaaseen ja kaakkoon. Jälkiarkaaisen jakson katsotaan monesti alkavan noin 1000 eaa. Itäisen metsämaan kummunrakentajat ja lounaisalueen pueblokulttuuri olivat kehittyneitä jälkiarkaaisia kulttuureja ajan Pohjois-Amerikan intiaanikulttuureiksi. Mississippin laaksoon ja sen sivuhaaroihin keskittynyt kummunrakentajien kulttuuri luhistui 1400-luvulla ja monet pueblot autioituivat. Tämä saattoi liittyä ilmastonmuutokseen vuoden 1300–1400 jaa tienoilla. Tällöin keskiajan lämpökausi päättyi ja pieni jääkausi alkoi, mikä kuivatti monin paikoin ilmastoa.
Mississippin laakson kulttuurivaiheet

Mississippin laakson arkeologisten kulttuurivaiheiden nimitykset eri alueilla, muun muassa Mississippin alajuoksulla,
Cahokia phases and dates taken from "Ancient Cahokia and the Mississippians", by Timothy Pauketat, 2004, Pp-6.. Ohio and Mississippi River Confluence Phases and dates taken from "Kentucky Archaeology", edited by R. Barry Lewis, 1996, Pg - 16.
Jälkiarkaainen kausi Suurilla tasangoilla > Tasankojen metsästyskulttuurin synty

Valkoiset toivat Meksikoon hevosen, joka levisi villinä 1500-luvulta lähtien nykyisen New Mexicon osavaltion seuduilta pohjoiseen ja itään myös preerialle vuosina 1600–1770.
Hevosen ja valkoisten tulo aiheutti sen, että monia maanviljelijäheimoja heimoja mm siouxit jja arikaratsiirtyi idästä ja etelästä Suurille tasangoille. Toiset heimot kuten pohjoisesta tulleet comanchet ja kiowat muuttuivat arkaaisista metsästäjä-keräilijöistä kierteleviksi biisonin metsästäjiksi.
Niinpä vuosina 1750–1850 preeriaintiaanien liikkuvaan elämäntapaan pohjautuva kulttuuri syntyi, levisi ja syveni, kun heimo toisensa jälkeen omaksui helpohkon alatuksena takaavan biisonin metsästyksen.
Kartiomainen tiipii-teltta oli monien preeriaintiaanien asumus.