stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
San Antonio (Texas)
Maantiede > Kaupunkikuva

San Antonion keskustan päätiet noudattavat vanhoja espanjalaisia teitä tai 1800-luvun vankkurireittejä. San Antonion ydinkeskusta ja vanhin osa jäävät Interstate 410 -kehätien sisäpuolelle. Downtown San Antonio sijaitsee vanhan espanjalaisasutuksen paikalla, ja siellä sijaitsee muun muassa Alamo. Alamon ohella keskusta-alueen tunnetuin nähtävyys on River Walk, joka on noin viisi kilometriä pitkä kävelyreitti San Antonio -joen varrella ja jota reunustaa useat kaupat ja ravintolat. Ydinkeskustan välittömässä läheisyydessä sen eteläpuolella ovat King Williamin historiallinen alue, San Antonion ensimmäinen esikaupunkialue, jonka varakkaat saksalaiset asuttivat 1800-luvulla, ja Southtown ja South Side, joissa asuu iso osa kaupungin latinoväestöstä. Ydinkeskustan pohjoispuolella puolestaan on Monte Vista, jonka asuttivat 1900-luvun alussa rikkaat poliitikot, kenraalit ja karjanomistajat.
I-410-tien pohjoispuolella on lähinnä asuinalueita, ja erityisesti luoteiset seudut ovat nykyään kaupungin merkittävintä kasvualuetta. Siellä sijaitsee myös lääketieteen keskittymä South Texas Medical Center. Pohjoisosissa kaupunki on levinnyt toisen sitä ympäröivän Loop 1604 -nimellä tunnetun kehätien pohjoispuolelle. Siellä sijaitsee Six Flags Fiesta Texas -huvipuisto. Kaupungin länsiosat olivat pitkään kehittymättömiä, mutta se on kehittynyt 1990-luvun lopussa erityisesti keskiluokan suosioon. Siellä on myös maailman suurin meriaiheinen huvipuisto SeaWorld San Antonio.
Historia

Ensimmäiset eurooppalaiset saapuivat San Antonion alueelle 1691, kun espanjalaisten retkikunta saapui metsätasangolle, jota halkoi coahuiltecanien Yanaguanaksi kutsuma joki. Espanjalaiset nimesivät joen San Antonioksi Antonius Padovalaisen mukaan, sillä he olivat päässet joelle Antoniuksen päivänä. Coahuiltecanit kärsivät apassien sorrosta ja pyysivät pian espanjalaisilta suojelua ja kristinuskoon käännyttämistä. Espanjalaiset perustivat 1718 San Antonio de Valeron lähetysaseman, joka tunnetaan nykyään paremmin nimellä Alamo, ja sitä suojelemaan San Antonio de Bexarin linnoituksen. San Antonion lähetysasema siirtyi 1793 pois kirkon hallinnasta, ja sen ympärille kasvaneesta asutuskeskuksesta tehtiin kaupunki 1809.
San Antoniosta tuli osa Meksikoa Meksikon itsenäisyyssodan jälkeen. Meksikolaiset pyysivät angloamerikkalaisia uudisasukkaita muuttamaan Texasin alueelle, sillä espanjalaiset eivät suostuneet muuttamaan sinne intiaanien takia. Antonio López de Santa Anna kumosi 1835 Meksikon perustuslain ja julisti itsensä presidentiksi. Texasilaiset eivät tunnustaneet presidentin valtaa, ja kapina huipentui vuoden 1836 Alamon taisteluun, jossa 189 texasilaista pitivät Alamoa hallussaan 13 päivän ajan 4 000 meksikolaista vastaan. Vaikka meksikolaiset onnistuivatkin voittamaan taistelun, se muistetaan edelleen sotahuudosta ”Muistakaa Alamo!”. Taistelu rohkaisi myös muita texasilaisia, ja lopulta San Jacinton taistelussa meksikolaiset kukistuivat ja Texas julistautui itsenäiseksi tasavallaksi, joka liittyi Yhdysvaltoihin kuitenkin jo 1845.
San Antonio kasvoi, kun sinne muutti saksalaisia siirtolaisia, ja vuonna 1850 eurooppalaisia olikin enemmän kuin yhdysvaltalaisia. Sisällissota pysäytti kasvun, mutta se jatkui jälleen sodan jälkeen ja kiihtyi, kun rautatie saapui kaupunkiin 1877. San Antoniosta kehittyi paikallisen karjatalouden keskus. Lisäksi siitä tuli merkittävä asevoimien keskus. Vuonna 1876 valmistunutta Fort Sam Houstonia laajennettiin, ja vuosina 1917–1941 kaupunkiin valmistui neljä lentotukikohtaa. Ensimmäisessä maailmansodassa kaupungissa koulutettiin 1917–1918 noin 70 000 sotilasta ja toisessa maailmansodassa Lacklandin lentotukikohdassa koulutettiin yli kolmannes sodan lentokadeteista. Sotien välisenä aikana saksalaisten vaikutus kaupungissa väheni ja latinot alkoivat muuttaa kaupunkiin. Vuonna 1920 San Antoniossa oli 161 000 asukasta, ja se oli Texasin suurin kaupunki.
Vuonna 1968 San Antonio sai maailmanmainetta, kun siellä järjestettiin maailmannäytteli HemisFair ’68. Kaupungin väkiluku oli 1970 yli 700 000 asukasta, ja niistä yli puolet oli latinoja, jotka alkoivat hiljalleen vaikuttaa myös kunnallispolitiikassa. Vuonna 1981 valittu Henry Cisneros oli ensimmäinen merkittävän kaupungin espanjalais-amerikkalainen pormestari. 1900-luvun loppu oli San Antoniolle kehityksen aikaa, ja esimerkiksi 1990-luvulla rakennettiin Alamodome, joka oli kaupungin ensimmäinen suuren luokan kokous- ja tapahtumakeskus.
Hallinto

San Antonio on Bexarin piirikunnan hallintokeskus, ja sen poliittista valtaa pitää kaupunginhallinto ja käytännön hallinnosta vastaa virkamiesjohtaja. Valtuustoon valitaan 10 jäsentä, yksi jokaisesta vaalipiiristä, ja pormestari valitaan koko kunnan vaaleilla. Valtuusto ja pormestari nimittävät kaupungin virkamiesjohtajan ja lautakuntien ja komissioiden jäsenet. Pormestari Julian Castro valittiin toiselle kaksivuotiskaudelle 2011.
Talous

San Antonion talouden suurimmat tekijät ovat terveydenhuolto ja biotekniikka sekä turismi. Terveydenhuollon ja biotekniikan vaikutus talouteen on noin 12,9 miljardia dollaria, kun turismin vaikutus on noin 7,2 miljardia dollaria. Lisäksi perinteisesti kaupungin talouteen ovat vaikuttaneet asevoimien tukikohdat. Kaupungissa on nykyään kolme ilmavoimien ja yksi maavoimien tukikohta. San Antonion suurimmat yksittäiset työnantajat ovatkin Lacklandin lentotukikohta ja Fort Sam Houston. Suurimmat yritykset ovat finanssipalvelu- ja vakuutusyhtiö USAA ja kauppaketju H-E-B, joiden päämajat sijaitsevat kaupungissa.
Liikenne

San Antonion kansainvälinen lentoasema on noin 12 kilometrin ja 15 minuutin taksimatkan päässä kaupungin ydinkeskustasta. Sinne on päivittäin yli 100 lentoa. Kaupunkiin on lisäksi Amtrakin junayhteys, ja sinne on helppo ajaa autolla, sillä kaikki moottoritiet johtavat suoraan keskustaan ja kaupunkia ympäröi kaksi kehätietä. Kaupunkiin johtaa yhteensä kolme Interstate-valtatietä. Paikallisliikenteestä vastaa VIA Metropolitan Transit, jolla on kaupungissa yli sata bussireittiä.
Väestö

San Antonion kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 1 327 407 asukasta. Väestö oli kasvanut vuoden 2000 väestönlaskentaan verrattuna 16 prosenttia. San Antonio on asukasluvultaan Yhdysvaltain seitsemänneksi suurin kaupunki, ja se kasvoi 2000-luvulla nopeampaa kuin mikään muu Yhdysvaltain 15 suurimmasta kaupungista. San Antonion asukkaista valkoihoisia oli 72,6 prosenttia ja tummaihoisia 6,9 prosenttia. Latinoja asukkaista oli peräti 63,2 prosenttia, ja valkoihoisia, jotka eivät olleet latinotaustaisia, oli vain 26,6 prosenttia. San Antonioita ympäröivä San Antonion–New Braunfelsin metropolialueella on 2 142 508 asukasta, ja se oli vuonna 2010 Yhdysvaltain 25:nneksi suurin metropolialue.
San Antoniossa ei ole yleistä kouluhallintoa vaan kaikki 19 koulupiiriä ovat itsenäisiä laitoksia. Kaupungissa on yhteensä 337 peruskoulua ja 102 high schoolia. San Antoniossa on useita korkeakouluja. Texasin San Antonion yliopisto on Texasin yliopistojärjestelmän toiseksi suurin yliopisto. Järjestelmään kuuluu myös terveystieteellistä koulutusta antava University of Texas Health Science Center at San Antonio. Trinity University puolestaan on usein valittu läntisen Yhdysvaltain parhaimpien collegejen joukkoon. Lisäksi kaupungissa on muun muassa Meksikon kansallisen yliopiston kampus.
Kulttuuri

San Antonion suurin esittävän taiteen ryhmä on San Antonion sinfoniaorkesteri. Kaupungissa on myös useita ammattimaisia teatteriseurueita. Merkittävin teatterirakennus on vuonna 1929 valmistunut ja historialliseksi maamerkiksi valittu Majestic Theatre. Kaupungissa on myös San Antonion taidemuseo, joka on Yhdysvaltain lounaisosien suurimpia. Siellä on merkittävä latinalaisen Amerikan taiteen kokoelma.
Vaikka San Antonion taide-elämäkin on vilkasta, niin kaupunki on silti tunnetumpi monista anglo-espanjalaista perinnettä juhlivista tapahtumista. Huhtikuun puolivälissä on 10 päivää kestävä Fiesta San Antonio, jonka aikana on yli 150 yksittäistä tapahtumaa, jotka keskittyvät kaupungin gastronomiseen ja etniseen historiaan. Fiesta kerää vuosittain noin 3,5 miljoonaa ihmistä.
San Antioniossa pelaa sekä NBA:ssa pelaava San Antonio Spurs että naisten NBA:ssa pelaava San Antonio Silver Stars. Spurs on voittanut historiansa aikana viisi NBA-mestaruutta. Spurs ja Silver Stars pelaavat kotiottelunsa AT&T Centerissä, jossa pelaa myös jääkiekon AHL-joukkue San Antonio Rampage. Kaupungissa on lisäksi baseballin farmisarjan San Antonio Missions. Kaupungissa pelataan myös vuosittain golfin PGA Tourille kuuluva Valero Texas Open.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta San Antonio (Texas) Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut (englanniksi)
San Antonion tunnettu River Walk seurailee San Antonio -jokea kaupungin keskustassa.
Robert Jenkins Onderdonkin maalaus Alamon kukistuminen.
Yhdysvaltalainen HemisFair ’68 -maailmannäyttelyä varten tehty postimerkki.
Bexarin piirikunnan oikeustalo.
Yhdysvaltain ilmavoimien joukkoja lähdössä Lacklandin lentotukikohdasta humanitaariselle tehtävälle Chileen.
University of Texas Health Science Center at San Antonion pääkampuksen sisäänkäynti.
San Antonion sinfoniaorkesterin mainos Majestic Theatren taululla.
Unkarin–Turkin sota (1437–1438)

Unkarin–Turkin sota käytiin vuosina 1437–1438 Unkarin ja Osmanien valtakunnan välillä. Sodassa unkarilaiset torjuivat osmanien etenemisen syvemmälle Eurooppaan.
Edetessään Eurooppaan päin osmanit eivät yrittäneet vallata Belgradia, koska se oli linnoitettu vahvasti osmanien hyökkäyksen varalta. Sen sijaan he etenivät Tonavaa etelään ja alkoivat piirittää Smederevon linnoitusta. János Hunyadin johtamat unkarilaiset joukot vapauttivat linnoituksen piirityksestä ja karkottivat osmanit 1437. Tämän johdosta kuningas Albrekt II nimitti Hunyadin Valakian Severinin alueen sotilasjohtajaksi eli baaniksi. Hunyadi otti uudestaan yhteen osmanien kanssa vuosina 1441–1444.
Umarin sopimus

Kalifi Umar valloittaa Jerusalemin vuonna 638. Kaiverrus 1800-luvulta.
Umarin sopimus on tunnetuin keskiaikainen dhimmien asemaa määrittelevä islamilainen asiakirja. Dhimmeillä tarkoitetaan niitä islamin alaisuuteen joutuneita ei-muslimeita, joille on myönnetty suojeltu asema. Käytäntö liittyi arabiheimojen tapoihin, joissa päällikkö saattoi ottaa suojelukseensa oman klaanin ulkopuolisia vieraita.
Tällä nimellä kulkevasta sopimuksesta oli 800-luvun alussa olemassa useita versioita, kuten Abu Yusufin tai Al-Shafin versiot. Kanonisoitu ja klassinen versio Shurūt Umar vakiintui kalifi al-Mutawakkilin aikana vuoden 850 tienoilla. Se on kuitenkin säilynyt vasta 1100-luvulta peräisin olevana käsikirjoituksena. Vaikka Umarin sopimusta ei vielä 1000-luvullakaan noudatettu kovin järjestelmällisesti, siitä näyttää myöhempinä vuosisatoina tulleen yleisesti hyväksytty normi.
Teksti on muodoltaan kahdenvälinen sopimus. Sopimuksen myöhemmissä kuvauksissa (Abu Yusuf ja Shafi'i) muslimit ovat aktiivisia ehtojen esittäjiä ja dhimmit kuuntelijoita. Varhaisessa versiossa sen sijaan kristityt dhimmit itse ehdottavat kirjeessä kalifi Umarille, että heitä syrjittäisiin korvauksena muslimien antamasta suojelusta.
Varhainen versio

Umarin sopimuksen varhaisessa versiossa kristityt vaativat itselleen seuraavia ehtoja.
1) emme rakenna uusia kirkkoja tai synagogia emmekä korjaa vanhoja;
2) olemme velvollisia majoittamaan matkalla olevia muslimeja kolmen päivän ajan;
3) emme opeta Koraania lapsillemme:
4) emme harjoita julkisesti uskontoa emmekä käännytä ketään omaan uskontoomme. Emme estä ketään kääntymästä islamiin;
5) osoitamme kunnioitusta muslimeja kohtaan: jos muslimi haluaa istua, annamme hänelle paikkamme;
6) emme käytä muslimeille ominaisia vaatteita tai hiusmallia emmekä puhu heidän tavallaan;
7) emme ratsasta hevosella, käytä satulaa emmekä kanna miekkaa tai muita aseita;
8) emme kaiverra arabian kielisiä merkkejä sinettiimme;
9) emme myy käymisteitse valmistettuja juomia emmekä pidä sikoja muslimien läheisyydessä;
10) meidän on käytettävä otsatukkaa;
11) pukeudumme aina samalla tavalla minne menemmekin, ja käytämme vyötäröllä zunar-vyötä, (kristityt sinistä ja juutalaiset keltaista);
12) (a) emme pidä esillä ristejä tai kirjojamme muslimien käyttämillä teillä tai toreilla, emmekä järjestä kulkuetta pääsiäisenä;
12 (b) käytämme kirkonkelloja hillitysti emmekä ripusta kirkontorniin ristiä;
12 (c) emme korota ääntä kirkonmenoissamme, hautajaisissa tai muslimien läsnä ollessa;
12 (d) emme sytytä valoja (kynttilöitä) muslimien läsnä ollessa;
12 (e) emme hautaa kuolleitamme muslimien läheisyyteen;
13)  emme ota muslimeille tarkoitettuja orjia;
14) emme rakenna taloamme korkeammaksi kuin muslimit.
Lopuksi dhimmit  ilmoittavat, että jos he rikkovat näitä sitoumuksia vastaan, he menettävät suojelunsa ja ovat velvollisia kärsimään rangaistuksen niskoittelusta ja kansankiihotuksesta.
Umarin sopimuksen arviointia

Islamilainen perinne sisältää muitakin samanlaisia säädöksiä, joiden kerrotaan sisältyvän ”Umarin sopimukseen”. Esimerkiksi fatimidikalifien aikana Egyptissä kristittyjen piti julkisessa kylpylässä kantaa kaulaan sidottua puista ristiä ja juutalaisten puista kultaisen vasikan kuvaa. Cohen katsoo, että ehtojen tarkoituksena oli suojella arabivalloittajien haurasta identiteettiä ja tukea heidän epävarmaa asemaansa. Toisin kuin kristityssä maailmassa, pukeutumisohjeiden tarkoituksena ei Cohenin mukaan ollut syrjiä ketään, vaan ainoastaan helpottaa monikulttuuristen tapojen noudattamista.
Islamilaisen perimätiedon mukaan sopimus tehtiin kalifi Umarin (634-644) hallintokaudella, mutta läntisten tutkijoiden mukaan se kirjoitettiin ilmeisesti 700- ja 800-lukujen vaihteessa. Oikeaan johdettu kalifi Umar saattaa olla fiktiivinen henkilö, sillä hänestä ei ole löytynyt kirjallisia aikalaistietoja eikä arkeologisia jälkiä, kuten kolikoita.
Milka Levy-Rubinin mukaan Umarin sopimus heijasti arabivalloituksen luomaa luokkayhteiskuntaa, jonka arabit olivat omaksuneet sassanidien valtakunnan perintönä. Hallitsevan luokan ja alistettujen välille luotiin eroja määräyksillä, jotka koskivat pukeutumista, liikkumista ja erilaisia etuoikeuksia.
Nykyaika

Dhimmi-lainsäädäntö oli voimassa Osmanien valtakunnassa vuoteen 1856 asti.  Islamistiset liikkeet ovat pyrkineet ottamaan sitä uudelleen käyttöön vielä nykyisinkin muun muassa Pakistanissa.
Unto Monosen muistomerkki

Jorma Nordman, Unto Monosen muistomerkki (1996), graniitti. Someron kaupungintalon puistossa.
Unto Monosen muistomerkki Someron  kaupungintalon puistossa taidetalo Aholan edustalla on omistettu tangosäveltäjä Unto Monosen muistolle. Graniittisen muistomerkin on suunnitellut Monosen ystävä,  somerolainen Jorma Nordman. Muistomerkki pystytettiin vuonna 1996. Aloitteentekijänä sen pystyttämisessä oli Somerolla toimiva Unto Mononen -yhdistys. Muistomerkin kuva-aiheina ovat kitara, kuu ja tähdet. Muistomerkissä oleva teksti on lainaus säveltäjältä: "Lauluni tulevat jostakin tuolta siniseltä taivaalta."
Walde Sario

Walde Sario Mäntsälän kapinan aikana maaliskuussa 1932.
Walde (Valde, Vladimir) Sario (9. heinäkuuta 1888 Suistamo – 30. syyskuuta 1952) oli suomalainen konsuli ja liikkeenharjoittaja, joka osallistui vänrikkinä aktiivisesti niin Suomen sisällissotaan kuin myöhemmin heimosotiin. Walde Sario oli myös vahva vaikuttaja Lapuan liikkeessä ja Mäntsälän kapinan johtohenkilöitä.
Taustaa

Sarion vanhemmat olivat metsäpiiripäällikkö Nikolai Ivaninpoika Zherbin-Sario (1853–1917) ja Anna Bogdanova (s. 1862). Hän oli naimisissa kaksi kertaa ensin vuodesta 1913 Katri (Jekaterina) Gertzinan (1894–1980) kanssa ja sitten Marja Rängmanin (1910–1980) kanssa.
Sario työskenteli Viipurin Saha Oy:n palveluksessa ja oli puutavaran hankkijana Pohjois-Karjalassa asemapaikkanaan Lieksa. Sario kiersi puutavaran hankintamatkoillaan myös Venäjän puolella Repolassa ja hän tutustui siellä Hörtsän talon kauppiasperheeseen. Sario meni vuonna 1913 naimisiin perheen tyttären Katarina Gertzinin kanssa.
Sisällissodan aika

Ensimmäisen maailmansodan aikana Sario toimi jääkärivärvärinä ja hoiti etappipistettä. Vuonna 1917 hänet valittiin Pohjois-Karjalan suojeluskuntien alue-esikunnan jäseneksi. Sisällissodan aikana helmikuussa 1918 Sario kokosi Joensuussa itäkarjalaiset kokoukseen ja oli jäsenenä Sortavalassa perustetun Karjalan Vapautusseuran lähetystössä joka kävi valkoisten hallituksen puheilla Vaasassa. Samana vuonna vänrikiksi ylennetty Sario nimitettiin Joensuun kaupungin komendantiksi  ja jäseneksi Viipurissa toimineeseen Itä-Karjalan komiteaan joka suunnitteli Aunukseen tehtävää sotaretkeä. Huhtikuussa 1918 Sario kutsuttiin kenraali Mannerheimin päämajan tiedusteluosastolle Karjalan asioiden esittelijäksi. Sarion esitys Suomen armeijan avusta Aunuksen retken järjestämiseksi ei kuitenkaan tuolloin saanut kenraali Hannes Ignatiuksen tukea.
Kesällä 1918 Karjalan kansallisliiton jäsenenä ollut Sario palasi Pohjois-Karjalaan. Hän matkusti Repolaan ja neuvotteli siellä suomenmielisten karjalaisten kanssa Repolan liittämisestä Suomeen. Tätä koskeva päätös tehtiinkin Repolassa 31. elokuuta 1918. Tämän jälkeen Sario määrättiin Repolaan siirretyn suomalaisen III Rajavartiopataljoonan esikuntaan päälliköksi. Sario hankki muun muassa viljaa Suomen puolelta Repolaan ja rakennutti puhelinyhteyden Lieksasta Repolaan.
Vuonna 1919 Sario toimi heimoaktivistien Karjalan kansalaisliiton asiantuntijana tammikuusta 1919 ja Vienan komitean jäsenenä huhtikuusta 1919 alkaen. Sen jälkeen hänestä tuli Suomen hallituksen Itä-Karjalan toimituskunnan edustaja Porajärvelle touko-heinäkuussa 1919. Keväällä 1919 Sarion ja jääkärivänrikki Ville Maurasen perustmat joukot karkottivat bolsevikit Repolan naapuripitäjästä Porajärveltä joka oli tehnyt Suomeen liittymispäätöksen 5. joulukuuta 1918. Porajärvi liittyi sitten virallisesti Suomeen 6. kesäkuuta 1919. Myös Lintajärvi jonne Sarion ja Maurasen joukot olivat edenneet liittyi tällöin Suomeen mutta sen venäläiset valtasivat pian takaisin. Sario palasi Repolasta takaisin Viipuriin loppuvuodesta 1919.
1920-luvulta jatkosotaan

Heimosotien loppuvaiheessa 1920-luvulla Sario toimi Karjalan kansalaisliiton Itä-Karjalan komiteassa 1921-22, osallistui vakoiluun Neuvosto-Karjalassa ja kuului metsäsissikapinan aikana avustustoimikuntaan Viipurissa. Sario liittyi valtioneuvos E. N. Setälän johtamaan Pro Carelia -järjestöön joka avasi kouluja Repolaan ja Porajärvelle. Nämä koulut jouduttiin kuitenkin pian Tarton rauhansopimuksen solmimisen jälkeen sulkemaan. Vuonna 1930 Sario oli mukana ulkoministeri Hjalmar J. Procopén luona käyneessä Itä-Karjalan komitean valtuuskunnassa joka esitti ministerille huolensa Itä-Karjalan sen hetkisestä tilanteesta.
Sario liittyi Lapuan liikkeeseen 1929, osallistui talonpoikaismarssiin 1930 ja nousi liikkeen johtajistoon. Myöhemmin hän oli mukana Mäntsälän kapinan valmisteluissa, josta hän sai yhdeksän kuukauden tuomion. 1930-luvulla Sario toimi Lapuan liikkeen aatteelliseksi puolueeksi perustetussa IKL:ssä. Sario toimi myös muun muassa Liettuan kunniakonsulina sekä oli Viipurissa toimivien liikemiesten johtohenkilöitä. Hän osallistui aktiivisesti Viipurin Pamauksen toimintaan. Viipurissa ollessaan hän oli Viipurin Saha Oy:n isännöisijänä ja toimitusjohtajana. Sittemmin hänellä oli oma saha Inkilässä.
Talvi- ja jatkosodassa Sario toimi viestiupseerina. Sarion ja hänen puolisonsa Katri Gertzinin poika luutnantti Toivo Sario (s. 1914) osallistui talvisotaan lentäjänä ja menehtyi joulukuussa 1939 Simpeleellä.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Sario osti sahan ja myllyn Rautjärven Miettilästä , jonne hän otti työhön armeijasta eronneita upseereita. Hän oli mukana syksyn 1944 asekätkennässä. Tästä hän jäi kiinni maaliskuussa 1946 ja oli käräjillä saman vuoden lokakuussa, mutta hänet vapautettiin.
Aiheesta muualla

Valde Sario vaimoineen Repolassa 1920-luvun alussa (Pielisen museon kuvakokoelmat) [vanhentunut linkki]
Valde Sario seurueineen Lieksajärven rantahiekalla Repolassa (Pielisen museon kuvakokoelmat)
Undekyleenihappo

| Undekyleenihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  10-undekeenihappo
CAS-numero:  112-38-9
PubChem CID:  5634
SMILES:  C=CCCCCCCCCC(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H20O2
Moolimassa:  184,27 g/mol
Sulamispiste:  24,5 °C
Kiehumispiste:  275 °C
Tiheys:  0,912 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,03846 g/l (20 °C)
Undekyleenihappo eli undekeenihappo (C11H20O2) on rasvahappoihin kuuluva tyydyttymätön karboksyylihappo. Yhdistettä käytetään sienitautien hoidossa ja muun muassa hajusteina käytettävien kemikaalien valmistamiseen.
Valmistus

Undekyleenihappoa valmistetaan risiiniöljystä. Risiiniöljyn sisältämä rasvahappo risiiniöljyhappo ja sen metyyliesteri metyylirisinoleaatti pyrolysoidaan 300–460 °C:n lämpötilassa, jolloin se hajoaa muodostaen undekyleenihappoa ja heptaldehydiä.
Käyttö

Undekyleenihappoa ja eräitä sen suoloja, kuten sinkkiundekylenaattia (C22H38O4Zn) ja kupariundekylenaattia käytetään eräiden sieni-infektioiden, kuten jalkasilsan hoitoon. Se ei ole kuitenkaan aivan yhtä tehokas kuin monet muut ihon sieni-infektioiden hoitamiseen käytetyt yhdisteet. Tähän tarkoitukseen undekyleenihappoa ja sen suoloja käytetään jauheina tai voiteina. Undekyleenihaposta valmistetaan useita hajusteteollisuuden raaka-aineita, kuten undekenaalia ja undekanaalia. Lisäksi undekyleenihaposta valmistetaan 12-oksaheksadekanolidia, joka on myskinkaltainen tuoksu. Undekyleenihaposta voidaan valmistaa myös 11-aminoundekaanihappoa ja Nylon 11:tä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Undecylenic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Undecylenic acid (englanniksi)
DrugBank: Undecylenic acid (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Undecylenic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Undecylenic acid (englanniksi)
ChemBlink: Undecenoic acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Undecylenic-acid (englanniksi)
Sapatinrikos

Sapatinrikos eli lepopäivän rikkominen oli aiemmin Suomessa rikos, jolla loukattiin pyhäpäivän pyhyyttä.
Säännökset > Vuoden 1734 laki

Vuoden 1734 lain mukaan sapatinrikoksella käsitettiin sitä, että joku loukkasi pyhäpäivän pyhyyttä tekemällä sellaisena päivänä rikoksen tai luvallista, mutta vähemmän tärkeää työtä. Sapatinrikoksesta rangaistiin kymmenen talarin sakolla. Rangaistavaa oli myös rihkamakaupan pitäminen auki pyhäpäivänä; ruokaa ja juomia sen sijaan sai pyhäpäivinäkin myydä sen jälkeen, kun jumalanpalvelus oli päättynyt. Jos jokin muu rikos tehtiin sunnuntaipäivänä tai kirkollisena juhlapäivänä, tuomittiin rangaistus ensiksi varsinaisesta rikoksesta ja sitten lisäksi sapatinrikoksesta sakko, minkä jälkeen nämä rangaistukset yhdistettiin. Tämä säännös oli voimassa pyhäpäivisin kello neljästä aamulla kello yhdeksään illalla.
Säännökset > Vuoden 1889 rikoslaki

Suomen vuoden 1889 rikoslain 41. luvun mukaan sapatinrikkomiseen oli syypää:
se, joka sapattina teki käsitöitä tai muuta työtä, jonka sopii tuonnemmaksi jättää ja jota ei tehdä omaksi tai toisen hätätarpeeksi; ja
se, joka sapattina piti rihkamakaupan tai muun senkaltaisen kauppapuodin avoinna, tai sapattina kello yhdeksän jälkeen aamulla harjoitti torikauppaa.
Jos joku sapattina teki rikoksen, oli tämä seikka katsottava raskauttavaksi, paitsi jos rikos oli sellaista laatua, että sen voi tehdä vain sapattina.
Säännökset > Vuoden 1889 rikoslaki > Sapatin määritelmä rikoslaissa

Sapatti määriteltiin rikoslaissa niin, että sapatin aika kesti kello kuudesta aamulla kello kuuteen illalla sunnuntaina taikka kirkollisena juhlapäivänä, joka oli pyhäpäivä.