Itävallan historia vuodesta 1945
Kreiskyn kausi 1970–1983

Kun Itävallan talous kehittyi 1950- ja 1960-luvuilla, äänestäjäkunnan rakenne muuttui vähitellen. Maa- ja metsätalouden vähenevä osuus söi ÖVP:n kannattajakuntaa. Kasvu tapahtui enimmäkseen palvelualoilla, ei raskaassa teollisuudessa tai valmistuksessa, jotka olivat SPÖ:n perinteistä kannattajakuntaa. Vuonna 1970 palvelualoilla työskenteli hiukan alle 40 % työvoimasta ja molemmat puolueet siirtyivät poliittista keskustaa kohti houkutellakseen näiden ääniä. Bruno Kreiskyn alaisuudessa SPÖ onnistui mukautumaan paremmin muutokseen.
Kreiskyn henkilökohtainen suosio oli suuri osa SPÖ:n menetystä. Hän oli kotoisin varakkaasta juutalaisesta perheestä, mutta julistautui agnostikoksi. Hänet oli vangittu 1930-luvulla poliittisesta aktiivisuudesta, mutta natsit antoivat hänen viimein muuttaa Ruotsiin, jossa hän tutustui paikallisiin sosialisteihin ja tapasi Willy Brandtin, myöhemmän Länsi-Saksan sosiaalidemokraattien johtajan. Kreisky palasi Itävaltaan sodan jälkeen ja työskenteli 1950-luvulla ulkoministeriössä ja ryhtyi aktiiviseksi puoluepolitiikassa. Kanslerina hän toi SPÖ:tä lähemmäs poliittista keskustaa ja houkutteli katolilaisten ja maaseudun edustajien ääniä. SPÖ:n sovittelua Itävallan historian kanssa kuvasti vuoden 1979 kampanjajuliste, jossa Kreisky istui keisari Frans Joosef I:n kuvan alla. SPÖ:n kilpailija ÖVP ei kyennyt löytämään itselleen identiteettiä Kreiskyn vallatessa keskustan.
Vuoden 1970 vaaleissa SPÖ:stä tuli suurin puolue, vaikka se ei saavuttanutkaan määräenemmistöä. Yritys uudistaa suuri koalitio epäonnistui. Kreisky ei saanut myöskään FPÖ:tä houkuteltua hallitukseen. FPÖ suostui kuitenkin tukemaan SPÖ:n budjettia vastineeksi vaaliuudistuksesta. Kreisky muodosti vähemmistöhallituksen 1970 ja uudet vaalit järjestettiin uuden lain mukaan lokakuussa 1971.
Vaaliuudistus nosti Nationalratin paikkamäärää 165:stä 183:een ja lisäsi äänimäärän ja edustajanpaikkojen vastaavuutta, mikä paransi pienpuolueiden asemaa. SPÖ saavutti vaalissa määräenemmistön, saaden 50 % äänistä ja 93 paikkaa laajennetussa parlamentissa. VPÖ sai 80 paikka 43 %:llä äänistä. FPÖ sai 5,5 prosenttia, saman kuin 1970 ja 10 paikkaa. Vuoden 1975 vaalissa toistuivat samat tulokset. Vuonna 1979 SPÖ lisäsi ääniosuuttaan 51 %:iin ja voitti 95 paikkaa. ÖVP sai 42 % ja 77 paikkaa ja FPÖ 6 % ja 11 paikkaa.
Äänestäjistö oli valinnut sosiaalidemokraattisen kanslerin ja jatkoi myös sosialistien presidenttiehdokkaiden tukemista koko Kreiskyn kauden. Kuusi kuukautta ennen 1970 parlamenttivaalia Franz Jonas valittiin uudelleen Kurt Waldheimia vastaan. Jonas kuoli 1974 ja häntä seurasi Kreiskyn ulkoministeri, Rudolf Kirchschläger. Hän ei ollut SPÖ:n jäsen, vaan poliittisesti riippumaton ja vakaumuksellinen katolilainen, ja oli tullut Kreiskyn hallitukseen 1970. Hänellä ei ollut vastustajaa uudelleenvalinnassa 1980.
Kreiskyn suosiota vahvisti maan taloudellinen ylämäki 1970-luvulla. Lainsäädäntö ja talous rakentuivat konsensukselle ja sosiaalipartnerien hyväksynnälle. Monet uudistukset menivät läpi ilman vastustusta Nationalratissa. Työntekijöiden etuja laajennettiin, työviikko lyheni 40 tuntiin ja lainsäädäntö takasi naisille tasa-arvon. Asevelvollisuusaika lyheni yhdeksästä kuuteen kuukauteen.
Kansaa jakoivat kuitenkin kolme asiaa. Vuonna 1973 sosialistit ajoivat ÖVP:n ja FPÖ:n vastustuksesta huolimatta läpi abortin laillistavan lain. Katolisen kirkon tukema kansanliike keräsi vetoomuksen, joka toi asian parlamenttiin toisen kerran keväällä 1976. Laki pysyi kuitenkin voimassa.
1970-luvun alussa OPECin ja arabien järjestämän öljynboikotin aiheuttama kansainvälinen öljykriisi osoitti Itävallan riippuvuuden energian tuonnista. Vähentääkseen riippuvuutta öljystä Kreisky jatkoi ydinvoimalan rakennustöitä Zwentendorfissa, 60 km Wienistä ja suunnitteli kolme uuden voimalan rakennusta. Kun Zwentendorfin voimala alkoi valmistua 1970-luvun lopulla, yleinen mielipide osoitti huolestumista ydinvoiman turvallisuudesta. SPÖ ei halunnut jäädä ilman vihreän liikkeen ääniä, eikä myöskään ammattiyhdistysten, jotka olivat hankkeen puolella. Asiasta järjestettiin kansanäänestys 5. marraskuuta 1978. Huolimatta Kreiskyn kampanjasta voimalan puolesta, äänestäjäkunta hylkäsi hankkeen niukasti ja voimala jäi avaamatta.
Täyttääkseen vuoden 1955 valtiosopimuksen velvoitteet maan kroaatti- ja sloveenivähemmistöjen asemasta, parlamentti vahvisti 1972 lain, joka määräsi kaksikieliset kyltit alueille, joilla oli vähintään 20 % vähemmistö. Kyltit pystytettiin kahteensataan Kärntenin 2900 kylästä ja kaupungista. Paikallinen saksankielinen väestö kuitenkin repi kyltit alas paikallisten viranomaisten ja poliisin tuella närkästyneenä Jugoslavian aluevaateista toisen maailmansodan jälkeen. Selvittääkseen asiaa hallitus järjesti 1976 väestönlaskennan Kärntenin väestöjakauman selvittämiseksi. Sloveeniväestön osuus oli vähentynyt vuodesta 1914, jolloin se oli 25 %, joten sloveenien edustajat kehottivat boikotoimaan väestönlaskentaa, eikä sen tuloksia pidetty varmoina. Kaksikieliset kyltit pystytettiin 1977 alueille, joilla vähemmistön uskottiin olevan yli 25 %.