stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Impala
Luokittelu ja evoluutio

Impala muodostaa oman Aepycerotinae-alaheimonsa onttosarvisten heimossa. Alaheimon levinneisyys on aina rajoittunut Afrikkaan, ja sen kehityslinja erkani muista onttosarvisista jo mioseenikaudella. Vanhimmat löydetyt fossiilit ovat 6,5 miljoonan vuoden takaa, eikä impala ole muuttunut paljoakaan noista ajoista. Jotkut tutkijat jopa luokittelevat mioseenikautisen impalan samaan A. melampus -lajiin nykyisten impaloiden kanssa. Koska impala erkani muista onttosarvisista niin varhain, sen liittäminen muihin nykyisiin alaheimoihin on hyvin vaikeaa. Se näyttää ulkoisesti tyypilliseltä antiloopilta ja muistuttaa paljon monia muita onttosarvisia. Sillä on kuitenkin lukuisia ominaisuuksia, joita muilla onttosarvisilla ei ole. Jotkin biologit ovatkin kiistelleet sen luokittelusta omaksi ryhmäkseen. Aikaisemmin eräät tutkijat pitivät sitä gasellien lähisukulaisena, jotkut taas uskoivat ruokoantilooppien olevan sitä lähempänä. Alan Gentry on esittänyt tekemiensä hampaiden, kallon ja sarven tohlojen huolellisten mittausten ja tutkimusten perusteella, että gnuut ja lehmäantiloopit olisivat impalan lähimpiä sukulaisia. Nykyään lähimpinä ryhminä voidaan pitää hevosantilooppien, lehmäantilooppien ja vuohieläinten alaheimoja, mutta kaikki tutkijat eivät hyväksy tätä käsitystä.
Sana impala tulee zulun kielen sanasta im-pala ja tarkoittaa ”gasellia”. Nimen alkuperänä voi olla myös tswanan kielen sana phala. Nimitystä on käytetty englannin kielessä ainakin vuodesta 1875. Lajin tieteellinen nimi taas juontuu kreikan kielestä. Suvun nimi tulee sanoista aipos (”korkea”) ja keras (”sarvi”), joka viittaa uroksen pitkiin, lyyramaisiin sarviin. Lajinimi on peräisin kreikan sanoista melas (”musta”) ja pous (”jalka”), joka viittaa impalan takajalkojen mustiin karvatupsuihin.
Martin Lichtenstein kuvasi lajin vuonna 1812 Kurumanin alueen Khosisista, Kapmaasta, nykyisestä Etelä-Afrikasta. Alalajien lukumäärä vaihtelee lähteittäin. Mammal Species of the World -tietokannan mukaan impalalla on kuusi alalajia, mutta IUCN:n mukaan alalajeja erotetaan tavallisesti vain kaksi: Afrikan itä- ja eteläosissa elävä nimialalaji A. m. melampus ja Lounais-Angolassa sekä Luoteis-Namibiassa elävä elävä mustanaamaimpala A. m. petersi. Eteläisen Afrikan itäosien impalat ovat vaaleampia ja pienempiä kuin Itä-Afrikan. Nimialalaji A. m. melampus elää Kaakkois-Angolassa, Namibiassa, Botswanassa, Lounais-Sambiassa ja Sambesijoen eteläpuolella. Mustanaamaimpala luokitellaan joskus myös omaksi lajikseen. Alalaji A. m. johnstoni elää Pohjois-Mosambikissa, Malawissa, Itä-Sambiassa ja Tansanian eteläisimmissä osissa. Alalaji A. m. katangaein elää vain Kongon demokraattisen tasavallan kaakkoisosissa ja A. m. rendilis Keniassa ja Ugandassa sekä A. m. suara Tansaniassa ja Ruandassa.
Impala elinkeinoissa

Impalaa metsästetään ahkerasti. Impala on harvoja antilooppeja, jonka liha on mureaa. Impaloista saadaan lihan lisäksi myös nahkoja ja trofeita. Niitä käytetään myös yleisesti syöttinä leopardeille. Impala on usein ulkomaisten metsästäjien ensimmäinen kohde. Laji on myös tavallinen näky turistisafareilla.
Impalauros Serengetin kansallispuistossa.
Impalalauma Lake Nakurun kansallispuistossa Keniassa.
Impalauroksia taistelemassa oikeudestaan lisääntyä.
Hyppelevä impala.
Impalanaaras ja vasikka.
Impalat ovat riippuvaisia vesipaikoista ja pysyttelevät melko lähellä niitä. Kun vettä on saatavilla, impalat juovat päivittäin. Poikkeusoloissa ne voivat tyydyttää vedentarpeensa syömällä mehikasveja.
Mustanaamaimpala.
Täytetty impalanpää.
Pulssintiheysmodulaatio

Esimerkki analogisesta siniaallosta ja sen PDM-moduloidusta vastineesta.
Pulssintiheysmodulaatio (PDM, engl. pulse-density modulation) on modulointitapa, jota käytetään muun muassa digitaalisissa mikrofoneissa. Toinen tapa kuvata on "ylinäytteistetty yksibittinen ääni" koska kyseessä on vain korkean näytteenottotaajuuden yksibittinen digitaalinen järjestelmä.
Useimmat digitaalisen äänen järjestelmät käyttävät monibittistä pulssikoodimodulaatiota (PCM) signaalin esittämiseen koska sitä on helppo käsitellä (miksaus, suodatus, ekvalisointi). PDM on yksinkertainen konseptina ja toteutuksena ja sisältää digitaalisen järjestelmän edut kuten alhaisen kohinan ja vapauden häiriösignaaleilta alhaisella hinnalla. Nostamalla CD-levyn näytteenottotaajuutta suuresti ja pudottamalla sananleveyden 16-bitistä yhteen bittiin saisi perustan PDM:lle. PDM:stä on tullut suosittu äänen viemisessä digitaalisesta mikrofonista digitaaliseen signaalinkäsittelyyn.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
HSPDM High Speed Pulse Density Modulation Module (PDF) (englanniksi)
Wanda Landowska

Wanda Landowska
Wanda Louise Landowska (5. heinäkuuta 1879 Varsova, Puola – 16. elokuuta 1959 Connecticut, Yhdysvallat) oli puolalaissyntyinen cembalisti. Landowska vaikutti voimakkaasti 1900-luvun alkupuolella siihen, että kiinnostus cembaloa kohtaan heräsi uudelleen. Landowska opiskeli sävellystä ja tutki varhaista musiikkia sekä kosketinsoittimia ja opetti Schola Cantorumissa.
Landowska oli ensimmäinen, joka levytti Johann Sebastian Bachin Goldberg-muunnelmat cembalolla. Wanda Landowska on erityisen tunnettu Bachin, Louis Couperinin ja Jean-Philippe Rameaun tulkitsijana. Landowskalle sävellettiin hänen uransa aikana monia merkittäviä uusia cembaloteoksia, kuten Manuel de Fallan El retablo de maese Pedro ja cembalokonsertto sekä Francis Poulencin Concert champêtre.
Elämäkerta

Landowskan isä oli lakimies ja äiti kielitieteilijä, joka käänsi Mark Twainin tuotantoa puolaksi. Hän aloitti piano-opinnot nelivuotiaana ja opiskeli myöhemmin Varsovan konservatoriossa Jan Kleczynskin ja Alexander Michalowskin johdolla. Hän opiskeli myös sävellystä Berliinissä vuonna 1896 opettajanaan Heinrich Urban. Vuonna 1900 hän muutti Pariisiin, jossa toimi vuoteen 1912 asti Schola Cantorumin opettajana. Vuonna 1903 hän soitti ensi kertaa julkisesti cembaloa ja julkaisi miehensä kanssa vuonna 1909 Musique ancienne -tutkielman 17.- ja 18.-vuosisadan musiikista. Vuosina 1912–1919 Landowska toimi cembalo-opettajana Berliinin Hochschule für Musikissä. Vuonna 1925 hän perusti koulun varhaisen musiikin tutkimiseen Saint-Leu-La-Forêtissa lähellä Pariisia.
Landowska perusti Pariisiin vuonna 1927 École de Musique Anciennen ja eli Ranskassa vuoteen 1940 asti, jolloin saksalaisten miehittäessä maan hän joutui juutalaisena pakenemaan Portugalin kautta Yhdysvaltoihin. Elämänsä loppuvuodet hän asui Lakevillessä, Connecticutissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
GLBTQ: Wanda Landowska (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  LexM  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Hotelli Seurahuone (Kokkola)

Hotelli Seurahuone
Hotelli Seurahuone on Kokkolan keskustassa sijaitseva hotelli. Hotellikiinteistössä on aloitettu hotelli- ja ravintolatoiminta vuonna 1894, ja Hotelli Seurahuone kuuluu Suomen vanhimpiin hotelleihin. Hotellissa on kuusi kerrosta ja 60 huonetta. Seurahuoneelta on näkymä Suntille ja Kauppatorille. Hotellissa on useita ravintoloita monessa kerroksessa, tilaussaunoja sekä monipuoliset kokoustilat.
Korkearannikko – Merenkurkun saaristo

| Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  (virallisesti engl>  High Coast / Kvarken Archipelago) |
| --- | --- |
 Merenkurkun Suomen-puolen maailmanperintökohteen tunnus
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Ruotsi: Kramfors ja Örnsköldsvik;  Suomi: Korsnäs, Maalahti, Mustasaari, Vaasa ja Vöyri.  63°17′N, 21°0″E
Tyyppi:  luontokohde
Kriteerit:  viii
Tunnusnumero:  898
Valintahistoria
Valintavuosi:  2000
Laajennusvuosi:  2006
 Korkearannikko – Merenkurkun saaristo
Korkearannikko – Merenkurkun saaristo (virallisesti engl. High Coast / Kvarken Archipelago) on Ruotsin ja Suomen alueella Merenkurkun seudulla sijaitseva Unescon maailmanperintökohde. Siihen kuuluu Merenkurkun saaristoa Vaasan edustalla ja Korkeanrannikon (ruots. Höga kusten) rannikkoa Ruotsin puolella Uumajan eteläpuolella.
Alue, sen nimi ja muutokset

Ruotsin Korkearannikko hyväksyttiin maailmanperintökohteeksi vuonna 2000 nimellä "The High Coast". Merenkurkun saaristo liitettiin kohteeseen vuonna 2006 nimellä "The Kvarken Archipelago" (suom. Merenkurkun saaristo). Tässä vaiheessa Unesco käytti perintökohteesta nimeä "Kvarken Archipelago / High Coast, Finland and Sweden". Vuonna 2008 nimi muutettiin Ruotsin ja Suomen pyynnöstä uuteen muotoon, engl.  High Coast / Kvarken Archipelago ja ransk.  Haute Côte / Archipel de Kvarken.
Perintökohteen nimeksi näyttävät vakiintuneen suom. Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  ja ruots.  Höga kusten – Kvarkens skärgård .
Alueen pinta-ala on 3 369 neliökilometriä, josta Ruotsin puolella on 1 425 neliökilometriä ja Suomen puolella 1 944 neliökilometriä.
Luontokohde

Luonto on alueella jatkuvassa muutostilassa, sillä maankuori palautuu jäämassojen painosta edelleen. Maankohoaminen rannikolla on noin 9 millimetriä vuodessa.
Maailmanperintökohteen valintakriteerinä on ollut numero viii: poikkeukselliset geologiset arvot. Ensinnäkin lahden molemmin puolin havaitaan maailman nopeinta maankohoamista. Toisekseen Merenkurkun saariston 5 600 saarta koostuu monista jääkauden jättämistä rakenteista kuten De Geer -moreeneista.
Aiheesta muualla

Tervetuloa Korkearannikolle ja Merenkurkun saaristoon (Maailmanperintökohteen esittelysivusto) Länsstyrelsen Västernorrland & Metsähallitus Parks and Wildlife Finland. (suomeksi), (ruotsiksi), (englanniksi)
Tervetuloa Merenkurkun saaristoon (Maailmanperintökohteen Suomen alueen esittelysivusto) Vaasan kaupunki. (suomeksi), (ruotsiksi), (englanniksi)
Välkommen till Världsarvet Höga Kusten (Maailmanperintökohteen Ruotsin alueen esittelysivusto) Länsstyrelsen Västernorrland. (ruotsiksi), (englanniksi)
| n k Unescon maailmanperintökohteet Suomessa |
| --- | --- | --- |
|  Suomi |  Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  Petäjäveden vanha kirkko  Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue  Struven ketju Aavasaksa  Alatornion kirkko  Mustaviiri  Oravivuori  Stuorrahanoaivi  Tornikallio  Suomenlinna  Vanha Rauma  Verlan puuhiomo ja pahvitehdas  |  |
Häggvik
Hiilijalanjälki

Hiilidioksin kierto
Hiilen kiertokulku
Hiilidioksidipäästöt
Hiilidioksidin geologinen varastointi
Hiilinielu
Hiilidioksidin talteenotto
Hiilivuoto
Hiilijalanjälki
Hiilidioksidiekvivalentti
Hiilidioksidipäästöt henkilöä kohden eri maissa vuonna 2017.
Hiilijalanjälki tarkoittaa jonkin tuotteen, toiminnan tai palvelun aiheuttamaa ilmastokuormaa eli sitä, kuinka paljon kasvihuonekaasuja tuotteen tai toiminnan elinkaaren aikana syntyy. Toisinaan hiilijalanjäljellä viitataan kasvihuonekaasujen kokonaispäästöjen sijaan pelkkiin hiilidioksidipäästöihin.
Hiilijalanjäljen ja ilmastokuorman käsitteet on kehitetty mittariksi, jonka avulla voidaan arvioida erilaisten tekojen ja kulutusvalintojen vaikutusta ilmaston lämpenemiseen. Hiilijalanjälki mittaa, paljonko kasvihuonekaasuja esimerkiksi autolla ajaminen tai juuston syöminen aiheuttaa. Tilannetta, jossa nettohiilijalanjälki on nolla, kutsutaan hiilineutraaliksi: toiminta ei vaikuta ilmaston lämpenemiseen lainkaan.
Termin alkuperä

Hiilijalanjälki on käännöslaina englannin kielen termistä carbon footprint, joka kehitettiin öljy-yhtiö BP:n mainoskampanjaan vuonna 2004. Tavoitteena oli siirtää vastuuta hiilidioksidipäästöistä fossiilisia polttoaineita tuottavilta yrityksiltä kuluttajien kannettavaksi. Tätä on pidetty yhtenä kaikkien aikojen menestyneimmistä PR-kampanjoista.
Mittaus

Toisin kuin ekologinen jalanjälki, hiilijalanjälki ilmoitetaan massana eikä pinta-alana. Hiilijalanjäljen yksikkönä käytetään tapauksesta riippuen tonnia, kilogrammaa tai grammaa. Yleensä hiilijalanjälki ilmoitetaan kasvihuonekaasujen yhteenlaskettuna määränä eli hiilidioksidiekvivalentteina, joskus kuitenkin pelkkänä hiilidioksidin määränä. Hiilidioksidiekvivalentit lasketaan kaikista kasvihuonekaasuista ottamalla huomioon niiden ilmastoa lämmittävä vaikutus verrattuna hiilidioksidiin.
Kasvihuonekaasuista hiilidioksidipäästöjen osuus oli vuonna 2022 Euroopan unionin alueella 81 prosenttia.
hiilidioksidi 81 %
metaani 12 %
dityppioksidi 5 %
fluorihiilivedyt 2 %
Suurimmat päästölähteet vuonna 2022 olivat:
liikenne 29 %
energiantuotanto 26 %
teollisuuden prosessit ja tuotteet 19 %
rakennusten käyttö ja huolto 11 %
maatalous 10 %
Suorat ja epäsuorat päästöt

Kuluttajan hiilijalanjälki voidaan jakaa suoriin ja epäsuoriin päästöihin. Suorat päästöt syntyvät välittömästi kuluttajan oman toiminnan, esimerkiksi autolla ajamisen, seurauksena. Joukkoliikennevälineillä matkustamisen taas katsotaan aiheuttavan epäsuoria päästöjä, jotka jaetaan kaikkien matkustajien kesken henkilökilometrien suhteessa. Kuluttajan epäsuoriin päästöihin luetaan myös kuuluviksi hyödykkeiden ja palvelujen tuotannon, myynnin ja mahdollisen käytöstä poiston yhteydessä syntyvät päästöt.
Englanninkielisessä kirjallisuudessa viitataan suoriin ja epäsuoriin päästöihin Scope-termin avulla. Erityisesti yritykset ja organisaatiot voivat luokitella päästönsä näiden mukaan. Scope 1 -päästöt viittaavat organisaation suoriin päästöihin, joita ovat esimerkiksi organisaation oma energiantuotanto ja muut polttoprosessit sekä organisaation omien ajoneuvojen käyttö. Scope 2 -päästöt viittavat epäsuoriin energiantuotannon päästöihin, esimerkiksi organisaation ostamaan sähkö- ja lämpöenergiaan. Scope 3 -päästöt viittaavat organisaation muihin epäsuoriin päästöihin, joita ovat muun muassa työmatkaliikenne ja työmatkustaminen, hankinnat, rakentaminen sekä vesi- ja jätehuollon päästöt. Scope 3 -päästöt eivät ole suoraan organisaation hallinnassa, mutta ovat suoraa vaikutusta organisaation toiminnoista.
Rakennusten hiilijalanjälki

Rakennuksen hiilijalanjäljellä tarkoitetaan niitä päästöjä, joita rakennus tuottaa koko olemassaolonsa aikana alkaen sen rakennustuotteiden valmistuksesta päättyen rakennuksen purkamiseen. Nykyisin suurin osa rakennuksen hiilijalanjäljestä aiheutuu energiankulutuksesta.
Rakennuksen hiilijalanjälkilaskenta on 2020-luvulla tulossa osaksi Suomen rakentamismääräyksiä.
Ilmastoselvitys

Rakennusluvan saamisen ehdoksi Suomessa on tulossa uusi dokumentti, joka on nimeltään ilmastoselvitys. Ilmastoselvityksessä ilmoitetaan rakennushankkeen hiilijalanjälki ja hiilikädenjälki. Laskenta tehdään Rakennuksen vähähiilisyyden arviointimenetelmän mukaisesti. Vaatimuksen on arvioitu tulevan voimaan samalla kun uusi Kaavoitus- ja rakennuslaki tulee voimaan arviolta vuonna 2025. Ilmastoselvitystä ei todennäköisesti tulla vaatimaan esimerkiksi korjausrakennushankkeilta.
Ilmastoselvitys ja raja-arvot

Suomen uudisrakennuksille olisi tulossa raja-arvovaatimus käyttötarkoitusluokille 1d–8 eli rivitaloille ja sitä suuremmille rakennuksille. Tämä tarkoittaa sitä, että rakennuslupaa ei saisi, mikäli rakennushankkeen hiilijalanjälki ei alita asetettua raja-arvoa. Pientaloille raja-arvovaatimusta ei olisi tulossa, eikä niille olisi tehtävä ilmastoselvitystä. Raja-arvovaatimusten on arvioitu olevan lainsäädännössä vuoden 2025 alusta lähtien.
Yksilön hiilijalanjäljen jakautuminen ja vähennyskeinot Suomessa

Tutkimuksen mukaan ylivoimaisesti vaikuttavin teko kasvihuonepäästöjen pienentämiseksi on lasten tekemättä jättäminen. Vauraassa maassa yhden lapsen tekemättä jättäminen säästää vuodessa arviolta 58,6 tonnia hiilidioksidipäästöjä. Toiseksi tehokkain keino, autosta luopuminen, säästää 2,4 tonnia.
Seuraavassa taulukossa on jaoteltu yksilön hiilijalanjälki neljään osa-alueeseen, määritelty suomalainen keskiarvo-osuus päästöistä ja esitetty esimerkki siitä, miten hiilijalanjälkeä voi osa-alueen osalta pienentää.
| Kulutuksen tyyppi | Prosenttiosuus suomalaisen keskiarvoisesta jalanjäljestä | Esimerkkikeino pienentää hiilijalanjälkeä |
| --- | --- | --- |
| Asuminen | 33 % | Maalämpö, ilmalämpöpumppu asumisen lämmitysmuotona |
| Tavarat ja muu kulutus | 25 % | Vähempi uusien tavaroiden ostelu, tavaroiden pidempi käyttöikä, kierrätys |
| Liikenne ja matkailu | 22 % | Julkisen liikenteen tai polkupyörän käyttö yksityisautoilun sijaan, junamatkustus lentämisen sijaan, biokaasuauto bensiinikäyttöisen sijaan |
| Ruoka | 20 % | Kasvissyönti, ruokahävikin minimointi |
Hiilikädenjälki

Hiilikädenjäljeksi lasketaan tuotteen, prosessin tai palvelun positiivinen ilmastovaikutus eli päästövähennyspotentiaali käyttäjälle. Valtion, yrityksen, yhdistyksen tai yksittäisen ihmisen tuottaessa hiilikädenjälkeä ”asiakkaalleen” asiakkaan oma hiilijalanjälki alenee. Hiilikädenjälki ilmaisee tulevaisuuden myönteiset päästövaikutukset: suuri hiilikädenjälki on hyvä asia.
Esimerkiksi rakennuksen hiilikädenjälki tarkoittaa rakentamisesta aiheutuvia myönteisiä ilmastovaikutuksia, joita ei syntyisi ilman rakennuksen rakentamista. Näitä ovat esimerkiksi puupohjaisiin rakenteisiin sitoutunut hiili ja rakennustuotteiden kierrätys.
Hiilipäästöjen verottaminen

Hiilivero eli päästömaksu voidaan periä päästöjä tuotettaessa, esimerkiksi mittaamalla tai estimoimalla päästöt. Fossiilisista polttoaineista aiheutuvia päästöjä voidaan kuitenkin usein helpommin verottaa jo polttoainetta tuotettaessa tai maahantuotaessa polttoaineen hiilipitoisuuden perusteella.
Vaikka hiilijalanjäljen vero on hiilipäästömaksua epätarkempi ja subjektiivisempi haittavero, sitä on ehdotettu käytettäväksi tuontituotteille maista, joissa hiiliveroa ei ole.
Luonnonvarakeskuksen erikoistutkija Juha-Matti Katajajuuren mukaan yksittäisille ruoka-aineille ei voi laskea selkeää hiilijalanjälkeä, mikä tekee ongelmalliseksi ruoan päästöperusteisen verotuksen.
Aiheesta muualla

Carbon Footprint Global Footprint Network (englanniksi)
Sitoumus 2050 -sivusto Sisältää kattavan hiilijalanjälkitestin vuodelta 2018 ja mahdollisuuden tehdä sitoumus omien tulosten pohjalta annettujen ehdotusten joukosta.
Lopettaisinko juuston syömisen vai vaihtaisinko sähköautoon? Kokeile Ylen laskurilla, mitkä ilmastoteot sopivat sinulle ja mikä vaikutus niillä on Yle uutiset 20.2.2019
Norfolkinsaari

Norfolkinsaari (engl. Norfolk Island) on saari Tyynellämerellä Australian, Uuden-Seelannin ja Uuden-Kaledonian välisellä merialueella. Saarelta on lähtöisin viherkasvina suosittu norfolkinaraukaria eli huonekuusi, joka on kuvattu myös saaren lippuun. Norfolkinsaari on yksi Australian territorioista ja siellä oli 1 748 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa.
Maantiede > Sijainti ja pinnanmuodot

Norfolkinsaari sijaitsee Tyynenmeren lounaisoassa noin 1 680 kilometriä Sydneystä koilliseen. Saari on noin 8 kilometriä pitkä ja 5 kilometriä leveä. Hallintoalueeseen kuuluu myös Norfolkinsaaren eteläpuolella kaksi pienempää saarta, Phillip Island ja Nepean Island.
Saaret ovat noin 2–3 miljoonaa vuotta tapahtuneen tulivuoritoiminnan jäänteitä ja muodostuneet vanhan kilpitulivuoren huipusta. Suurin osa Norfolkinsaaresta on tulivuoriperäistä basalttitasankoa, jonka keskikorkeus on 110 metriä. Korkein kohta on 319 metriä korkea Mount Bates.
Norfolkinsaaren maasto on varsin epätasaista, ja sen rannikko nousee monin paikoin jyrkkinä kallioina merestä. Korkeimmat kalliot ovat 90-metrisiä. Kingstonissa ja saaren pohjoisrannikon Cascadessa on ainoat paikat, jossa on loivempaa rannikkoa.
Maantiede > Ilmasto

Norfolkinsaarella vallitsee subtrooppinen meri-ilmasto, jossa vuodenaikojen vaihtelu on hyvin pientä. Kosteus on korkeaa ja tuulet usein kovia. Lämpötila vaihtelee 13 ja 25 asteen välillä, ja vuotuinen sadanta on noin 1 300 millimetriä.
Maantiede > Luonto

Norfolkinsaaren luonto on ainutlaatuista. Saari ei ole ikinä ollut yhteydessä mantereeseen, joten kasvien siementä ja itiöiden on pitänyt kulkeutua saarelle pitkän matkan päästä. Norfolkinsaarella kasvaa yli 40 kotoperäistä kasvilajia, joista tunnetuin on jopa 60 metriä korkeaksi kasvava norfolkinaraukaria. Merkittävimmät luonnonvaraiset alueet kuuluvat Norfolkinsaaren kansallispuistoon.
Norfolkinsaarten eläimistä huomattavimpia ovat useat linnut, joista osaa ei tavata mistään muualta. Tällaisia ovat norfolkinsaarenviherkaija ja uudenseelanninhaukkapöllön alalaji Ninox novaeseelandiae undulata, joka kuoli 1980-luvulla melkein sukupuuttoon. Saaren rannoilla pesii muun muassa suippopyrstöliitäjiä, naamiosuulia, valkotropiikkilintuja, nokitiiroja ja tummaruskotiiroja.
Norfolkinsaarelta tunnetaan vain kaksi alkuperäistä nisäkäslajia, lepakot norfolkinhännäkkö ja australianperhoslepakko. Ihmisten mukana saarella ovat levinneet polynesianrotta, mustarotta ja kotihiiri sekä kissa ja nauta.
Historia

Norfolkinsaarella tiedetään olleen polynesialaisasutusta, ja arkeologisten todisteiden mukaan saaren asutusvaihe kesti noin vuodesta 1150 vuoteen 1450.
Ensimmäinen saaren nähnyt eurooppalainen oli kapteeni James Cook toisella tutkimusmatkallaan vuonna 1774. Hän nimesi saaren Norfolkin paronittaren Mary Howardin mukaan. Cook kehui saarta siellä kasvavien korkeiden puiden (norfolkinaraukarioiden) vuoksi, sillä hän luuli niiden sopivan täydellisesti laivojen mastoihin. Cookin arvio osoittautui myöhemmin vääräksi: puut eivät olleet laivojen mastoiksi sopivia.
Britit perustivat 1788 Norfolkinsaarelle rangaistussiirtokunnan, jonka tarkoituksena oli varmistaa saaren omistus ja tukea Australian mannermaan Port Jacksonin siirtokuntaa. Saaren olosuhteet olivat kuitenkin haastavat, sillä sillä ei ollut turvallista satamaa. Siirtokunta hylättiin 1814, ja vangit siirrettiin Van Diemenin maalle. Vuonna 1825 saarelle perustettiin uusi rangaistussiirtokunta. Siitä tuli pahamainen sen vankien ankarasta kohtelusta, ja kapinat olivat siksi yleisiä. Sen aikana aloitettiin myös saaren laajamittainen raivaaminen maataloudelle. Se kuitenkin suljettiin 1855.
Norfolkinsaaren seuraava asutusvaihe alkoi 8. kesäkuuta 1856, jolloin sinne asutettiin Pitcairnin saarelta HMS Bountyn kapinallisten ja tahitilaisten jälkeläisiä Pitcairnin käytyä liian pieneksi kasvavalle väestölle. Pitcairnilta saapui kaikkiaan 196 henkeä. Norfolkinsaari oli alkujaan oma itsenäinen siirtokuntansa, ja sen asukkaat kehittivät oman maanomistusoikeutensa ja yhteiskuntansa.
Norfolkinsaaren hallinto siirtyi vuonna 1901 Uuden Etelä-Wales kuvernöörille. Suoraan liittovaltion alaisuudessa oleva merentakainen territorio siitä tuli 1913.
Norfolkinsaaren lentoasema rakennettiin toisen maailmansodan aikana, koska saari sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla. Lentoasema kautta alkoi sodan jälkeen saarelle tulla matkailijoita, ja matkailusta tuli talouden keskeisimpiä aloja.