stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Geeni

Geeni eli perintötekijä on biologisen informaation yksikkö, joka on tallentunut DNA:n tai RNA:n nukleiinihappoketjuun. Geeni voi esimerkiksi sisältää rakennusohjeet tietylle proteiinille. Geneettinen informaatio on tallennettuna DNA:n emästen järjestykseen. Kolme peräkkäistä emästä muodostavat pienemmän informaatioyksikön, kodonin eli kolmikon, joka proteiinisynteesissä tulkitaan tietyksi aminohapoksi valmistuvaan peptidiketjuun. Koska tuotettavaan polypeptidiketjuun liitettävät aminohapot tulevat kodonien perusteella, voivat emästen lukumäärään vaikuttavat mutaatiot muuttaa polypeptidiketjun aminohapot toisiksi, jolloin ei yleensä synny oikein toimivaa proteiinia. Geenien toiminta vaikuttaa siis kaikkien eliöiden ulkoasuun ja ominaisuuksiin, joita myös ympäristötekijät muokkaavat.
Geenien sijainti ja määrä

| Geenien ja emäsparien määriä eri organismeilla> Organismi | Geenien ja emäsparien määriä eri organismeilla> Geenejä | Geenien ja emäsparien määriä eri organismeilla> Emäspareja |
| --- | --- | --- |
| Kasvi | <50 000 | <1011 |
| Vesikirppu | 30 900 |  |
| Ihminen | 20 814 | 3×109 |
| Banaanikärpänen | 16 000 | 1,6×108 |
| Mehiläinen | 15 000 | 3×108 |
| Sukkulamato C. elegans | 9 000 | 9,7×107 |
| Sieni | 6 000 | 1,3×107 |
| Bakteeri | 500–6 000 | 5×105–107 |
| Mycoplasma genitalium | 500 | 580 000 |
| DNA-virus | 10–900 | 5 000–800 000 |
| RNA-virus | 1–25 | 1 000–23 000 |
| Viroidi | 0–1 | ~500 |
Geenit sijaitsevat DNA:ssa, josta tuotetaan RNA:n kautta geenituote tai -tuotteita. Aitotumallisten eliöiden eli eukaryoottien DNA on pääasiassa solun tumassa, jossa se on pakkautuneena hyvin tiiviisti histoniproteiinien ympärille muodostaen lopulta kromosomeja. Tuman lisäksi eukaryooteilla on vähän DNA:a mitokondrioissa ja kasveilla myös kloroplasteissa. Mitokondrioiden ja kloroplastien DNA:ssa on vain vähän geenejä, ja niistä monet liittyvät juuri kyseisen soluelimen omaan toimintaan. Esitumallisten eliöiden eli prokaryoottien DNA on solun sytoplasmassa. Suurin osa prokaryoottien DNA:sta on niin sanottuna "keskuskromosomina", mutta sen lisäksi prokaryooteilla voi olla vaihtelevia määriä plasmideja, jotka koostuvat myös DNA:sta.
Eliön kaikki geenit muodostavat yhdessä muun DNA:n kanssa eliön genomin. Genomin koko vaihtelee suuresti eri eliöryhmien ja -lajien välillä, eikä sen koosta voi tehdä suoraa yleistystä eliön kehittyneisyydestä. Geenien määrää arvioitaessa on hyvä muistaa, että erilaisten geenituotteiden lukumäärä ei tyypillisesti ole yhtä suuri kuin geenien lukumäärä, sillä samasta geenistä saatetaan tuottaa useampaa kuin yhtä geenituotetta.
Ennen geeninä pidettiin DNA-jaksoa, joka muutettuna lähetti-RNA:ksi sisälsi yhden proteiinin valmistukseen tarvittavan informaation. Määritelmä on kuitenkin tiedon karttuessa osoittautunut epätarkaksi ja uuden määritelmän muodostaminen vaikeaksi. Proteiineja koodaavien geenien lisäksi DNA sisältää paljon alueita, jotka eivät suoraan osallistu proteiinien valmistukseen. Näihin alueisiin kuuluvat muun muassa geenien säätelyalueet, intronit sekä erikoistuneita RNA-molekyylejä tuottavat geenit. Tätä DNA:n osaa kutsutaan tilke-DNA:ksi. Aikoinaan sitä nimitettiin myös roska-DNA:ksi, mutta sittemmin on käynyt ilmi, että ainakin osa tilke-DNA:sta vaikuttaa solun toimintaan ja geenien aktiivisuuteen. Sen merkitystä ei kuitenkaan tunneta kunnolla.
Geenien rakenne

Yleisesti ottaen geenit koostuvat pätkästä DNA:a, josta voidaan syntetisoida jotain orgaanista molekyyliä, usein jotain proteiinia. Geenin alussa on tietty emässekvenssi, josta geenin translaatio alkaa. Geenin lopussa on jonkinlainen emässekvenssi, joka saa geenin translaatiossa aikaan proteiinisynteesin päättymisen. Aminohappoja koodaavien kodonien lisäksi on olemassa kolme lopetuskodonia, joita ei vastaa mikään aminohappo. Translaatiossa geenin translointi ja polypeptidiketjun muodostus saattavat kuitenkin päättyä myös muuten kuin pelkästään lopetuskodonin vaikutuksesta. Geenin koodaava osa voi olla alusta loppuun yhtenäinen tai jakautunut lyhyemmiksi pätkiksi eli eksoneiksi, joiden väleissä on geeniä koodaamattomia osia eli introneita.
Geenituotetta koodaavan osan lisäksi geenin toimintaan liittyvät olennaisesti myös koodaavan osan ympärillä olevat DNA:n alueet. Näitä ympäröiviä alueita kutsutaan yleisesti geenin säätelyalueiksi. Säätelyalueet voivat olla geenistä riippuen erikokoisia ja ne voivat sijaita nukleiinihappoketjussa joskus aika kaukanakin varsinaisesta geenin koodaavasta osasta. Säätelyalueilla on tyypillisesti erilaisia tunnistus- ja kiinnittymiskohtia geenin toimintaa ohjaaville, aktivoiville tai inhiboiville, proteiineille. Säätelyalueella voi sijaita esimerkiksi vahvistajia (engl. enhancer). Lisäksi jonkin verran ennen geenin koodaavaan osan alkukohtaa on geenin promoottori.
Eukaryooteilla useimmat geenit ovat epäjatkuvia eli eksonien väleissä on introneita. Intronien aluissa ja lopuissa on emäsjaksoja, joiden avulla intronit voidaan ennen proteiinisynteesiä poistaa silmikoimalla syntyvä lähetti-RNA. Silmikoinnin yhteydessä eksonit liitetään peräkkäin kiinni toisiinsa joko samassa järjestyksessä kuin ne olivat ennen silmikointia tai johonkin toiseen järjestykseen. Eksonien liittäminen erilaiseen järjestykseen mahdollistaa esimerkiksi erilaisten proteiinien tuottamisen samasta geenin DNA:n pätkästä.
Prokaryooteilla geeneissä ei ole introneita, vaan geenit ovat kokonaisuudessaan koodaavaa osaa. Useampi geeni voi kuitenkin olla järjestäytynyt operoniksi eli peräkkäin yhteisen säätelyalueen ja promoottorin jatkoksi.
Geenien löytämisen historiaa > Perinnöllisyys ja geenit

Ajatus jonkinlaisesta eliöiden ominaisuuksien periytyvyyteen liittyvästä seikasta on satoja vuosia vanha. Perustan perinnöllisyystieteelle loi Gregor Mendelin 1866 julkaisema tutkimus herneiden ominaisuuksien periytymisestä. Mendel havaitsi, etteivät ominaisuudet periytyneet sekoittuen vaan tiettyjen sääntöjen mukaan. Näitä sääntöjä kutsutaan nykyään Mendelin säännöiksi.
Sana geeni luotiin 1900-luvun ensi vuosikymmellä, mutta kesti kuitenkin useampi vuosikymmen, että saatiin selville, mitä geenit ovat. Aluksi genetiikassa oli vallalla teoria, jonka mukaan yksi geeni tuotti yhden ominaisuuden. 1940-luvulla George Wells Beadle ja Edward Lawrie Tatum esittivät hypoteesin ”yksi geeni – yksi entsyymi”. Se elvytettiin 1950-luvulla muodossa ”yksi geeni – yksi polypeptidi”, ja näin syntyi ajatus siitä, että geenit koodaavat proteiineja. Sittemmin tutkimukset paljastivat muun muassa sen, että eliöiltä löydettiin enemmän erilaisia geenituotteita kuin geenejä. Ymmärrettiin, että yksi geeni saattaisi tuottaa useita proteiineja (pleiotropia) ja toimia yhteisvaikutuksessa muiden geenien kanssa (polygenia).
Geenien löytämisen historiaa > DNA:n yhteys perinnöllisyyteen ja geeneihin

Eliöiden ominaisuuksien periytyminen yhdistettiin vuonna 1944 Oswald Averyn tutkimusryhmässä deoksiribonukleiinihappo DNA:han. Alfred Hershey osoitti 1952, että virusten kopioituminen tapahtui DNA:n avulla tartunnan saaneissa soluissa, ja hän osoitti näin, että geeni koostuu DNA:sta.
Vielä vuonna 1950 Hermann J. Muller totesi: ”Geenin todellinen ydin vaikuttaa yhä olevan tuntematon. Meillä ei toisin sanoen ole vielä todellista tietoa mekanismista, joka tekee geenistä geenin – sen kyvystä syntetisoida toinen itsensä kaltainen rakenne, johon jopa sen sisältämät mutaatiot kopioituisivat. Emme tunne sellaista vielä kemian alalla.”
Rosalind Franklin ja Maurice Wilkins tutkivat DNA:a röntgendiffraktion avulla 1950-luvun alussa, mutta kuitenkin James Watson ja Francis Crick kuvasivat ensimmäisinä DNA:n rakenteen vuonna 1953 Nature-lehden artikkelissaan ”Molecular structure of nucleic acids: A Structure for Deoxyribose Nucleic Acid”.
1950-luvulla tutkimustyö keskittyi DNA:n toimintaan ja sen ominaisuuksiin. 1960-luvulla DNA:n rakenteeseen ja toimintaan liittyvä tutkimustyö loi molekyylibiologian ja geeniteorian perustan.
Ensimmäinen geenin nukleotidisekvenssi sekvensoitiin Gentin yliopistossa Belgiassa vuonna 1972. Kyseinen sekvensoitu geeni oli MS2-bakteriofagin kuoren proteiinin koodaava geeni.
Geenien säätely

Geenien säätely eli geenisäätely on yksinkertaisesti sanottuna geenien transkriptiota ja translaatiota säätelevää solun toimintaa. Geenejä voidaan kuitenkin säädellä useiden erilaisten mekanismien kautta. Geenisäätelyssä voidaan säädellä joko itse geeniä ja sen säätelyaluetta tai geenin kohdalla olevan DNA:n rakennetta, kuten histoneita tai kromatiinirakennetta. Histonien vapaiden päiden aminohappojen metylointi on yleensä geeniluentaa inhiboivaa ja asetylointi aktivoivaa. Täten myös demetylointi eli metyyliryhmien poistaminen on aktivoivaa ja deasetylointi eli asetyyliryhmien poistaminen on inhiboivaa. Edellisestä säännöstä on kuitenkin olemassa poikkeuksia, esimerkiksi histoni H3:n lysiini 4:n metylointi on aktivoiva signaali.
Geenisäätelyä voidaan luokitella esimerkiksi säätelymekanismin tai säätelyn vaikutuksen perusteella. Säätelyn vaikutuksen perusteella geenisäätely voidaan jakaa aktivoivaan eli käynnistävään sekä tehostavaan ja inhiboivaan eli hidastavaan ja pysäyttävään säätelyyn.
Lisäksi geenisäätelyä voi tapahtua geeniluennan eri kohdissa eli voidaan säädellä esimerkiksi transkription aloitusta tai translaation aloitusta.
Geenituotteiden ominaisuuksia

Geeni sisältää ohjeen geenituotteelle, joka valmistetaan proteiinisynteesin kautta. Geenituote voi vaikuttaa joko suoraan johonkin solun rakenteeseen tai toimintaan, esimerkiksi jos geeni koodaa jotakin solun metaboliassa tarvittavaa entsyymiä. Geenituote voi vaikuttaa myös toisiin geeneihin eli se voi olla niin kutsuttu säätelytekijä, kuten esimerkiksi transkriptiofaktori. Säätelytekijänä se voi joko aktivoida tai inhiboida jonkin toisen tai useamman geenin lukemista geenituotteekseen tai geenituotteikseen.
Geenituotteiden ominaisuuksia > Pleiotropia

Pleiotropia (engl. pleiotropy) (kreik:tropy, käännös) on geneettinen ilmiö, jossa yksi geeni säätelee useiden, toisistaan näennäisesti riippumattomien ominaisuuksien syntyä.
Pleiotropia jaetaan valepleiotropiaan ja aitoon pleiotropiaan.
Valepleiotropiassa (engl. relational pleiotropy) yksi geeni aiheuttaa yhden ominaisuuden, joka taas vaikuttaa muihin ominaisuuksiin. Tällaisia ovat esimerkiksi entsyymit, joka säätelee useassa eri paikassa vaikuttavan hormonin syntyyn.
Aidossa pleiotropiassa (engl. genuine pleiotropy) taas yhdellä geenillä on useita eri toimintoja, eli geeni ohjaa useamman kuin yhden proteiinin syntyä.
Geenituotteiden ominaisuuksia > Polygenia

Polygenia (engl. polygeny) tarkoittaa sitä, että yhden fenotyyppisen piirteen syntyminen on seurausta usean geenin vuorovaikutuksesta. Tällöin yhdellä geenillä on yksinään vain pieni vaikutus. Useat geenit vaikuttavat yleensä määrällisiin ominaisuuksiin, kuten pituuteen ja painoon.
Kirjallisuutta

Dawkins, Richard: Sokea kelloseppä.  ((The Blind Watchmaker, 1986.) Suomentanut Risto Varteva)  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15863-1
Portin, Petter: Ne geenit! Ne geenit!.  Turku:  Kirja-Aurora, 2006.  ISBN 951-29-3036-6
Rothman, Barbara Katz: Ei yksin geeneistä: Matkaopas rodun, normaaliuden ja sikiämisen genomiikkaan.  ((The book of life, 2001.) Suomentanut ja toimittanut Olli Haapala)  Tampere:  Vastapaino, 2003.  ISBN 951-768-111-9
Sariola, Hannu: Elämä: Lyhyt oppimäärä.  Helsinki:  Duodecim, 2006.  ISBN 951-656-197-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kolme Opetus.tv:n videota, joilla käydään läpi käsite geeni.
Rheinberger, Hans-Jörg & Müller-Wille, Staffan: Gene The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
A global alliance to enable responsible sharing of genomic and clinical data[vanhentunut linkki]
Perinnöllisyystiede
| --- | --- |
Peruskäsitteitä:   geeni  kromosomi  DNA  RNA  genomi  mitoosi  meioosi  genotyyppi  fenotyyppi  geneettinen koodi  mutaatio 
Osa-alueita:   ekologinen genetiikka  käyttäytymisgenetiikka  molekyyligenetiikka  populaatiogenetiikka 
Sovellutuksia:   DNA-profilointi  perinnöllisten sairauksien tutkimus  molekyylievoluution tutkimus  jalostus  geenitekniikka  geeniterapia
Axayacatl

Axayacatl Codex Azcatitlanissa
Axayacatl oli asteekkien kuudes hallitsija (tlatoani) vuosina 1469–1481. Hän nousi hallitsijaksi 19-vuotiaana Montezuma I:n kuoltua. Axayacatlin tärkeimpiä sotilaallisia voittoja olivat Tehuantepecinkannaksen sota sekä sotaretket Pueblanlaaksossa, Meksikonlahden rannikolla, Tolucanlaaksossa, Guerrerossa ja Meksikon laakson pohjoispuolella. Axayacatlin aikana Tlatelolcon ja Tenochtitlánin kaupunkien väliset jännitteet purkautuivat lyhyenä sisällissotana, jonka seurauksena Tlatelolco antautui vuonna 1473. Asteekit kävivät Axayacatlin johdolla vuosina 1478–1479 sotaretkelle läntisten taraskien kimppuun, mutta he joutuivat palaamaan suurtappion kärsineenä.
Australianhuntulavastaja

| Australianhuntulavastaja |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lavastajat Ptilonorhynchidae
Suku::  Huntulavastajat Sericulus
Laji::  chrysocephalus
Kaksiosainen nimi
 Sericulus chrysocephalus  (Lewin, 1808) 
Katso myös
   Australianhuntulavastaja Wikispeciesissä   Australianhuntulavastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australianhuntulavastaja (Sericulus chrysocephalus) on itäisessä Australiassa tavattava lavastajiin kuuluva varpuslintu.
Nimeäminen

Kun laji löydettiin sen luultiin kuuluvan mesikkojen heimoon ja John William Lewin antoi lajille tieteelliseksi nimeksi Meliphaga chrysocephala. Vuonna 1925 William Swainson nimesi lajin uudelleen ja antoi sille tieteelliseksi nimeksi Sericulus chrysocephalus. Australianhuntulavastaja siirrettiin kuuluvaksi lavastajien heimoon vuonna 1860.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan australianhuntulavastaja on noin 24–28 cm koiraan ollessa hieman naarasta pienikokoisempi. Aikuinen koiras on väritykseltään keltainen ja musta. Koiraan päälaki, niska ja siipien kärjet ovat väriltään kirkkaan keltaiset. Otsa on oranssin punainen. Muuten koiras on höyhenpuvultaan kiiltävän musta. Koiraan höyhenpuvun kehittyminen kestää kahdesta viiteen vuotta.. Naaras on huomattavasti koirasta värittömämpi. Naaras on vaaleanruskean ja valkoisen kirjava ja naaraan päälaki on tummanruskea. Naaras on myös koirasta pitkäpyrstöisempi. Nuoret australianhuntulavastajat muistuttavat ulkonäöltään naarasta.
Elinympäristö

Australiahuntulavastaja on metsien lintu laji. Erityisesti laji viihtyy kosteissa metsissä ja sademetsissä. Lintua tavataan Australian itäosista Queenslandin ja Uuden Etelä-Walesin osavaltioista.
Lisääntyminen

Koiraat rakentavat naaraita houkutellakseen käytävämallisia lehtimajoja, jotka ovat ylhäältä avoimia, risuista. Majat rakennetaan muutaman sadan metrin päähän muiden koiraiden rakennelmista. Koiras koristelee majansa sisäpuolen ruskeilla, vihreillä ja kellertävillä  kotiloilla, lehdillä, marjoilla ja kukilla. Koiraat voivat pesiä useiden naaraiden kanssa pesimäkauden aikana, joka kestää syyskuusta maaliskuulle.
Varsinainen pesä on naaraan rakentama matala lautasmainen ja tehty risuista. Naaras munii yleensä kaksi kermanväristä munaa. Koiras ei osallistu millään tavoin poikasten haudontaan tai ruokkimiseen vaan se on täysin naaraan vastuulla. Haudonta kestää noin kolmen viikon ajan ja poikaset poistuvat pesästä niin ikään kolmen viikon kuluttua kuoriutumisestaan. Naaras ruokkii poikasiaan hyönteisravinnolla.
Ravinto

Australianhuntulavastajan pääasiallinen ravinto ovat hedelmät. Toisinaan se etsii myös hyönteisiä puiden lehdiltä tai pyydystää niitä ilmasta.
Naaras
Artur Axmann

Artur Axmann
Artur Axmann Nürnbergissä 16. lokakuuta 1947
Artur Axmann (18. helmikuuta 1913 Hagen, Saksa – 24. lokakuuta 1996 Berliini, Saksa) oli Hitler-Jugendin johtaja vuosina 1940–1945.
Axmann liittyi Hitler-Jugendiin vuonna 1928. Hän eteni neljässä vuodessa johtavaan asemaan ja Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen valtaannousun jälkeen 1933 Axmann nimettiin valtakunnan nuorisojohdon sosiaaliasioiden toimiston johtajaksi. Elokuussa 1940 hänet nimettiin valtakunnan nuorisojohtajaksi Baldur von Schirachin tilalle. Vuonna 1941 hän palveli itärintamalla, jossa hän haavoittui vakavasti ja menetti oikean kätensä.
Kun puna-armeija lähestyi Berliiniä vuonna 1945, Axmann komensi Volkssturmille alistettuja Hitler-Jugend-joukkoja. Nuorimmat taisteluihin ja taistelutoimintaan osallistuneista olivat vain 11-vuotiaita eikä osaa pojista ja tytöistä ollut koulutettu käyttämään aseita. Puolustaessaan Hitler-nuorten kanssa Pichelsdorfin siltaa Berliinissä Axmann hylkäsi lapsista koostuneen osastonsa ja pakeni säästääkseen oman henkensä.
Hän asui Adolf Hitlerin Führerbunkerissa sodan viimeisinä päivinä. Hitlerin tehtyä itsemurhan 30. huhtikuuta Axmann pakeni Martin Bormannin ja Ludwig Stumpfeggerin kanssa. Hän joutui heistä eroon ja jouduttuaan palaamaan jälkiään Axmann löysi Bormannin ja Stumpfeggerin ruumiit.  Axmann onnistui välttämään pidätyksen ja hänen otaksuttiin kuolleen. Hän käytti nimeä Erich Siewert kuukausien ajan, ennen kuin hänet saatiin kiinni joulukuussa 1945. Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnissä 1949 Axmann tuomittiin kolmeksi vuodeksi  kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen.
Vapauttamisen jälkeen Axmann toimi myyntimiehenä. Vuonna 1958 hänet tuomittiin Länsi-Berliinissä pidetyssä sotarikosoikeudenkäynnissä lisäksi 35 000 D-markan sakkoihin, jotka vastasivat noin puolta hänen silloisesta omaisuudestaan.
Avoin yhteiskunta ja sen viholliset

| Avoin yhteiskunta ja sen viholliset> The Open Society and its Enemies |
| --- | --- |
 Teoksen ensimmäisen osan kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Karl Popper
Kieli:  englanti
Kustantaja:  Routledge
Julkaistu:  1945
Suomennos
Suomentaja:  Paavo Löppönen
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1974
Sivumäärä:  728
ISBN:  951-1-16685-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Avoin yhteiskunta ja sen viholliset (engl. The Open Society and its Enemies) on Karl Popperin vuonna 1945 ilmestynyt kirja, jossa hän esitteli käsitteen avoin yhteiskunta. Yhteiskuntafilosofisessa teoksessaan Popper kritisoi monien marxilaisten suuntausten kehittelemää näkemystä historiaa ohjaavista laeista, historian ennustettavuudesta ja yleisemminkin totalitarismiin pohjautuvia filosofioita.
Popper näkee totalitaaristen ideoiden filosofian ankkuroituvan Georg Wilhelm Friedrich Hegelin kautta Platoniin, joka on siis avoimen yhteiskunnan vihollinen numero yksi. Avoimen yhteiskunnan arvoja edustavat taas Perikles, Demokritos ja Sokrates.
Aiheesta muualla

The Complete Review. (englanniksi)
Avioton lapsi

Avioton lapsi  (lyh. au-lapsi) on käsite, jolla viitataan avioliiton ulkopuolella syntyneeseen lapseen eli lapseen, jonka vanhemmat eivät ole olleet keskenään naimisissa lapsen syntyessä.
Avioliiton ulkopuolella syntyneillä lapsilla on ollut heikko asema monessa eurooppalaisessa, myös suomalaisessa yhteiskunnassa vielä 1900-luvun alussa. Joissakin kulttuureissa aviottomiin lapsiin suhtaudutaan edelleen halveksivasti, jopa vihamielisesti. Muinaisaikoina avioliiton ulkopuoliset lapset on ajoittain jopa surmattu jo vastasyntyneinä. Keskiajalla aatelinenkin saattoi olla äpärä, jos toinen vanhemmista oli aatelinen, joka oli tunnustanut avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsensa. Silloin hänen aatelisvaakunassaan oli niin sanottu bastardijänne.
Suomen eduskunta hyväksyi vuonna 1922 lain avioliiton ulkopuolella syntyneistä lapsista, ja sen nojalla kaikkiin kuntiin nimettiin lastenvalvojat valvomaan aviottomien lasten ja heidän äitiensä etuja.
Avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsen nimityksiä suomen kielessä

Suomen kielessä muita nimityksiä avioliiton ulkopuolella syntyneestä lapsesta ovat äpärä ja lehtolapsi. Nykyään nimitykset ovat halventavia mutta eivät välttämättä ole olleet aina. Lapissa ja Pohjois-Pohjanmaalla on äpärällä aiemmin tarkoitettu surmatun lapsen haamua.
Äpärä tai äpäre on aiemmin merkinnyt kansanomaisessa kielenkäytössä myös niitylle niittämisen jälkeen kasvanutta heinää eli odelmaa. Kirjateollisuuden puhekielessä äpärällä on viitattu taittovirheeseen, jossa kappaleen loppurivi tulee sivun tai palstan ensimmäiseksi riviksi.
Marlon Ayoví

Marlon Ayovi (s.27. elokuuta 1971), on ecuadorilainen jalkapallopelaaja. Hän pelasi pitkään kotimaassaan Deportivo Quito -joukkueessa. Hän oli keskikenttäpelaaja. A-maaotteluja hänelle kertyi 76, joissa hän teki yhteensä viisi maalia. Hän kuului Ecuadorin jalkapallomaajoukkueeseen Saksan MM-kisoissa 2006 mutta pääsi pelaamaan vain jatkopaikan kannalta merkityksettömässä viimeisessä alkulohko-ottelussa Saksaa vastaan.
Ayérou

| Ayérou |
| --- | --- |
 Ayérou
 Koordinaatit: 14°44′9″N, 0°55′12″E 
Valtio:  Niger
Alue:  Tillabéri
Departementti:  Tillabéri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
Väkiluku (2010):  33 000
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ayérou (myös Ayorou on maalaiskunta ja sen keskuspaikka Nigerin Tillabérin alueen Tillabérin departementissa. Se sijaitsee Nigerjoen rannalla 87 kilometriä Tillabéristä luoteeseen. Kunnassa on 33 000 (vuonna 2010, arvio) ja Ayéroun kolmessa kylässä 7 600 asukasta (vuonna 2001, väestönlaskenta).
Ayéroun kunnan pinta-ala on 1 132 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Maliin, koillisessa Tillabérin departementin Inatessin, idässä Sakoiran ja Anzouroun sekä etelässä Dessaan kuntiin ja lännessä Téran departementin Gorouolin kuntaan. Seutu kuuluu Saharan ja Sahelin vyöhykkeen siirtymäalueeseen. Se on etupäässä arokasvillisuuden ja hiekkadyynien peittämää tasankoa, jonka länsipuolella sijaitsee vehreä Nigerjoen laakso järvineen. Huomattavin eläinlaji ovat Nigerin virtahevot, jotka toisinaan tuhoavat viljelyksiä ja aiheuttavat vaaratilanteita.
Kuntaan kuuluu 15 hallintokylää, kolme perinteistä kylää, 62 pikkukylää, 20 leiriä ja 20 vedenottopaikkaa. Paikallishallinnosta vastaa kunnanjohtaja ja vaaleilla valittava valtuusto. Hallintoon osallistuu myös ranskalaisten siirtomaaisäntien perustaman kantonin perinteinen päällikkö sekä 14 kylä- ja kaksi heimopäällikköä.
Seudun asukkaat ovat songhaita, tuaregeja, belloja, fulbeja ja hausoja. Heidän lisäkseen on Zarmagandan tasangolta sekä Malista, Togosta ja Nigeriasta muuttaneita siirtolaisia.
Ayérouhun johtaa päällystetty maantie Tillabérista sekä paikallistie Malin rajalta. Väestöstä 85 % harjoittaa sade- ja keinokasteluun perustuvaa maanviljelyä. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, lehmänpapu, durra ja riisi. Lisäksi harjoitetaan puutarhaviljelyä ja kasvatetaan hedelmäpuita.
Toinen tärkeä elinkeino on laiduntamiseen ja paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Nigerjoen saarten asukkaat harjoittavat kalastusta, jonka tuloksista suurin osa myydään paikallisilla markkinoilla tai viedään Niameyhin ja sen ympäristöön ja jopa Nigeriaan. Ayérou on tärkeä maataloustuotteiden ja karjakaupan keskus, jonka vaikutus ulottuu Niameyhin, Tillabériin, Téraan, Maliin ja Nigeriaan saakka. Perinteisillä käsityöammateilla on myös huomattava merkitys. Osa väestöstä käy muualla ansiotöissä.
Kunnassa on 20 alkeiskoulua, jotka tavoittavat 60 % kouluikäisistä (vuonna 2004–2005). Lisäksi on yksi yläkoulu. Terveyspalveluihin kuuluu kolme terveyskeskusta, viisi terveysasemaa ja kaksi apteekkia. Kunnallinen vesihuolto käsittää 13 porakaivoa, 9 vesipostia ja kaksi sementillä vahvistettua kaivoa.
Ayérou on toistaiseksi melko kehittymätön matkailukohde. Nähtävyyksiin kuuluvat värikkäät sunnuntaimarkkinat, Nigerjoen saarten perinteiset kylät sekä virtahevot ja vesilinnut. Kuntakeskuksessa on hotelli.
Australianenglanti

Australianenglanti on Australiassa puhuttava englannin kielen muoto. Se perustuu lähinnä brittienglantiin.
Historia

Australianenglannin oletetaan syntyneen englantilaisten, skottilaisten, walesilaisten ja irlantilaisten uudisasukkaiden kielimuotojen sekoituttua uudisasutuksen varhaisina aikoina. Nykyinen aksenttien jatkumo oli syntynyt luultavasti jo 1800-luvun alkuun mennessä.