stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kari Väänänen

| Kari Väänänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kari Kyösti Väänänen
Syntynyt: 17. syyskuuta 1953 (ikä 71) Inari
Ammatti:  näyttelijä, käsikirjoittaja, ohjaaja
Puoliso:   Sanna Fransman (vih. )  Susanna Roine (vih. )  Terhi Väänänen (vih. ) 
Näyttelijä
Aktiivisena:  1977–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kari Kyösti Väänänen (s. 17. syyskuuta 1953 Inari) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Savolaisen rajavänrikin ja viipurilaisen evakon poika Kari Väänänen aloitti näyttelijän uransa Vaasan kaupunginteatterissa 1977. Hän siirtyi 1970-luvun lopulla Helsinkiin, missä hän oli alkuun kiinnitettynä Kaupunginteatteriin. 1980-luvulla Väänänen näytteli Ryhmäteatterissa, joka eli tuolloin kukoistuskauttaan. 2000-vuosikymmenellä Väänänen näytteli Tampereen Työväen Teatterissa ja seuraavalla vuosikymmenellä hänellä oli johtajanpesti Rovaniemen kaupunginteatterissa.
Väänänen on näytellyt muun muassa puhenäytelmissä Pete Q (1978), Jumalan rakastaja (1984) ja Taru sormusten herrasta (1988) sekä musikaaleissa Oliver! (2001) ja Mielensäpahoittaja mussikaali (2022). Tuntemattomassa sotilaassa Väänänen on näytellyt Lahtisen teatterin lavalla ja Lammion valkokankaalla.
Elokuvauransa Väänänen aloitti 1980-luvun alussa. Hän sai Jussi-palkinnon pää­osasta vuoden 1983 elo­kuvassa Jon ja parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon roolista elokuvassa Juoksu­haudan­tie (2004). Muita huomattavia elo­kuva­rooleja Väänänen on tehnyt muun muassa elo­kuvissa Rosso (1985), Helsinki Napoli All Night Long (1987), Paperitähti (1989), Amazon (1990) Joulutarina (2007) ja Saunavieras (2012). Väänänen on ohjannut kolme elo­kuvaa: Vaiennut kylä (1997), Klassikko (2001) ja Havukka-ahon ajattelija (2009).
Väänänen toimi Teatteri­korkea­koulun näyttelijän­työn professorina vuosina 1992–1998. Väänänen ohjasi ja käsikirjoitti Taivaan tulet -televisio­sarjaa, jota tehtiin neljä tuotanto­kautta vuosina 2005–2013.
Väänäsestä ilmestyi lokakuussa 2022 Docendon kustantama, Tuomas Marjamäen toimittama 306-sivuinen elämäkertakirja Vänä elävänä.
Lapsuus ja nuoruus

Kari Väänänen syntyi keisarinleikkauksella Ivalon sairaalassa. Hänen ensimmäinen asuinpaikkansa oli vaatimaton mökki Ivalossa, ja alle kaksitoista kuukautta siellä elettyään hän sairastui vakavasti. Kari vietiin Rovaniemelle saamaan parempaa hoitoa, ja hänen vointinsa koheni pikkuhiljaa. Hänen isänsä, rajavänrikki Kyösti Väänänen, hankki paremmin palkatun työn Oulusta, jotta sairaalakulut saatiin katettua. Perhe muutti mukana ja asettui Karin äidin, viipurilaissyntyisen Annelin (o.s. Liukkonen) äidin perheen taloon. Liukkosten seitsenlapsinen perhe oli siirtynyt Viipurista Ouluun evakkona.
Karin vanhemmat erosivat tämän ollessa viisivuotias. Kari määrättiin isälleen ja pikkuveli Eero äidilleen. Kauppamatkustajan työnsä takia Kyösti Väänänen lähetti Karin äitinsä Elina Väänäsen hoiviin Kemijärvelle. Elina-mummi oli erinomainen kasvattaja ja Kemijärvi metsineen, järvineen ja tuohon aikaan runsaine lapsilaumoineen oli inspiroiva ympäristö. Mielikuvitukselliset leikit veivät Karia jo tuolloin taiteellisten ammattien suuntaan. Hän vietti viisi vuotta Kemijärvellä.
Kyösti Väänänen oli avioitunut uudestaan ja haki Karin luokseen Ouluun. Muistelmateoksessaan Kari Väänänen kutsuu äitipuoltaan hirviöksi, joka muun muassa kutsui häntä huoranpenikaksi. Hän oppi pitämään puoliaan ja pakeni tuon tuosta äitinsä, pikkuveljensä ja siskopuolensa Riitan luo kaupungin toiselle puolelle. Kyösti Väänäsen oli pakko viheltää peli poikki ja lähettää Kari takaisin Kemijärvelle, missä elämä alkoi jälleen lutviutua isän vanhempien hoivissa.
Kari luki paljon proosaa, runoista hän ei niinkään piitannut. Erityisen merkitsevä teos oli Havukka-ahon ajattelija. Villit leikit jatkuivat ja Väänänen luonnehti niitä pohjaksi hänen taiteilijan uralleen.
Opinnot > Kuopion lyseo

Viisitoistavuotiaana Kari muutti Kuopioon opiskelemaan sikäläisessä lyseossa. Hän asui opettajana työskennelleen ja niin ikään Kuopioon siirtyneen isänäitinsä luona tämän keittiössä. Kari menestyi kohtalaisesti taideaineissa ja kirjoitti ylioppilaaksi keskinkertaisin arvosanoin. Hän oli koulukiusattu - savolaisten luokkatoveriensa taholta. Karin teiniangsti kesti noin 20-vuotiaaksi, mutta hän oppi terapoimaan itseään etsimällä ongelmiensa juurisyyt.
Teatterista Väänänen kiinnostui ensi kerran lyseovuosinaan, kun hän oli seuraamassa Kuopion Yhteisteatterin kabareen Savonmuan Hilma harjoituksia. Hän päätti haluta näyttelijäksi ja jätti lupaavasti alkaneen uintiuransa. Hän lyöttäytyi yhteen Allan Tuppuraisen kanssa ja he alkoivat esiintyä yhdessä. Väänänen pyrki Suomen Teatterikouluun ja pääsi sisään ensimmäisellä yrittämällä. Hänen äitinsä, joka oli nuorena haaveillut näyttelijän ammatista ja toiminut avustajana Viipurin teatterissa, oli innoissaan poikansa ammatinvalinnasta. Isä oli vähemmän mielissään.
Opinnot > Suomen Teatterikoulu

Väänänen aloitti Suomen Teatterikoulun syksyllä 1973. Koulu sijaitsi tuohon aikaan Suomen Kansallisteatterin ullakolla ahtaissa tiloissa. Väänäsen kurssikavereita olivat muun muassa Eija Ahvo, Jukka-Pekka Palo, Matti Pellonpää ja Kari Sorvali. Pellonpäästä ja Väänäsestä tuli erittäin läheisiä ystäviä. Maalaispoikana Väänänen koki televisiosta ja elokuvista tutut opettajat suurina taiteilijoina ja tunsi jossain määrin alemmuutta, kun osa opiskelukavereista oli tunnettujen näyttelijäsukujen vesoja. Lisäksi koulu alkoi hänen osaltaan huonosti, ensimmäisenä syksynä hän alisuoriutui. Neljä vuotta kestänyt koulu oli kuitenkin kaikkinensa antoisa.
Väänänen analysoi näyttelijäntyön olemusta kaiken aikaa ja näyttelemisen mysteeri avautui hänelle vähitellen. Eräs hänen varhaisia töitään oli Lokki, jossa hän sai näytellä Eeva-Kaarina Volasta vastaan. Volasen yhtäkkinen muuttuminen Ninan hahmoksi oli Väänäselle avainkokemus, joka järisytti nuorta näyttelijänalkua. Väänänen valmistui näyttelijäksi keväällä 1977, ja hän aloitti Vaasan kaupunginteatterissa seuraavana syksynä.
Koulutusta sivuten Väänänen on todennut, että hänen teatterikorkeakoulunsa oli Ryhmäteatteri ja Villealfa puolestaan hänen elokuvakorkeakoulunsa.
Väänänen on maininnut näyttelijän antoisaksi, mutta vaaralliseksi ammatiksi. Etenkin nuorena oman egon pullistuminen oli lähellä: Väänäsen rinta röyhistyi siinä määrin isoksi, ettei hän ollut nähdä eteensä. Väänäsen mukaan näyttelijän on unohdettava itsensä, kuten leikkivä lapsi. Hän ei pidä siitä, että "näyttelijä näyttelee näyttelijää, joka näyttelee". Väänänen ei pidä myöskään toimintaväkivallasta, joka ihmisen kokemien pelkojen kautta "lypsää rahat pois".
Teatteriura > Vaasan kaupunginteatteri

Väänäsen debyytti ammattilaisena oli Niskavuoren Aarnen rooli Hella Wuolijoen kolmiodraamassa Niskavuoren naiset 9. syyskuuta 1977. Kevätkaudella 1978 hän teki Daniel Hjortin nimiroolin. Kahden Vaasan-vuotensa aikana Väänänen koki olevansa vielä raakile, ja moni roolisuoritus epäonnistui. Maakuntateatteri tarjosi kuitenkin tilaisuuden käyttää teatterikoulun oppeja ja se opetti paljon uutta näyttelijän työstä. Väänänen alkoi erottaa työn kannalta toisarvoiset asiat ja pääsi eroon turhamaisuudesta, jota hän pitää näyttelijän pahimpana vihollisena. Kaudella 1978–1979 Väänänen näytteli muun muassa draamassa Kolme sisarta ja Jack Londonin näytelmässä Salamurhaajat. Vähitellen hän alkoi myös uumoilla, ettei laitosteatteri ollut hänelle paras paikka, hän kaipasi vapautta.
Teatteriura > Pete Q

Kesällä 1978 Väänänen näytteli Helsingissä Koiton salissa Arto af Hällströmin ohjaamassa kulttinäytelmässä Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet. Kari Heiskanen teki nimiroolin ja Väänäsellä oli Ernestin osa. Teosta on kuvailtu Lapualaisoopperan tapaiseksi tienristeykseksi Suomen teatterihistoriassa. Väänänen käsittelee elämäkerrassaan teosta varsin lyhyesti: "Minullekin produktio jäi kyllä mieleen ---". Pete Q -näytelmää on kuvailtu myös "nauruksi taistolaisuudelle". Näytelmä on myös Väänäsen varhaisimpia televisioesiintymisiä, sillä se taltioitiin kuvanauhalle ja ensiesitettiin 21. syyskuuta 1978.
Teatteriura > Helsingin kaupunginteatteri

Jouko Turkka soitti Väänäselle ja pyysi tätä Helsingin kaupunginteatteriin Tuntemattoman sotilaan Lahtisen rooliin. Väänänen aloitti Kaupunginteatterissa syyskaudella 1979. Hän joutui saman tien kokemaan Turkan omintakeiset menetelmät nöyryyttämisineen ja höykyttämisineen, mutta kun Turkka tajusi ettei pysty nujertamaan Väänästä, hän vaihtoi taktiikkaa ja aloitti ylenpalttisen kehumisen. Väänänen näki Turkan läpi ja toivoi, että tämä olisi antanut edes jonkin negatiivisen kommentin. Väänänen summasi Turkan metodeja: "Hän halusi murskata ihmisen, repiä palasiksi ja koota sitten omansa." Väänänen tuli kuitenkin toimeen Turkan kanssa, vaikka ei arvostanutkaan tämän opetustapoja.
Kaupunginteatterin Tuntematon sotilas esitettiin 93 kertaa ja se sai noin 74 000 katsojaa. Väänänen näytteli myös Olli Tolan ohjaamassa nuorisomusikaalissa Haavoittunut enkeli (yli 25 000 katsojaa) ja Turkan ohjaamassa draamassa Kohti toista tasavaltaa. Sen jälkeen hän lähti Kaupunginteatterista palkkakiistan takia. Syynä ei ollut hänen oma palkkansa, vaan silloisen puolison palkka, jota teatterin talousosasto ei suostunut korottamaan.
Helsingin Kaupunginteatterin jätettyään Väänänen joutui taloudellisiin ongelmiin. Hänen onnistui saada Amaryllixin rooli Helsingin Ylioppilasteatterin Asterix-produktiosta, jota näyteltiin kesällä Helsingin Seurasaaressa. Näytelmä oli kassamenestys, mutta se tyssäsi puutteellisiin tekijänoikeuksiin ja jouduttiin lopettamaan.
Väänänen palasi Kaupunginteatteriin vierailijana helmikuussa 1985, jolloin hän näytteli Kalle Holmbergin ohjaamassa Aleksandr Puškinin näytelmässä Boris Godunov. Se sai lähes 30 000 katsojaa. Marraskuussa 1991 sai ensi-iltansa Kari Heiskasen ohjaama Oliver Twist, jossa Väänäsellä oli kaksi roolitehtävää. Näytelmää esitettiin 43 kertaa ja sen katsojaluku oli noin 25 000. Vuonna 1999 Väänäsellä oli Johnnyn rooli Ville Mäkelän ohjaamassa näytelmässä Frankie ja Johnny.
Kului lähes 20 vuotta kun Väänänen näytteli seuraavan kerran Helsingin Kaupunginteatterissa. Marraskuussa 2018 sai ensi-iltansa Mika Waltarin rikosnäytelmä Kaasua, komisario Palmu!, jossa Väänänen näytteli Palmun roolin. Näytelmän ohjasi Heikki Kujanpää. Kokin roolin näytteli Petrus Kähönen ja Virran roolin Heikki Ranta. Länsi-Uusimaa-lehden Kaarina Naski näki Väänäsen osasuorituksessa "äreätä karismaa ja salaviisautta". Väänänen itse tunsi, että Joel Rinteen haamu leijaili esityksissä, ja hänen piti pyristellä vastaan välttääkseen Rinteen matkimista. Osa esityksistä onnistui loistavasti, osassa puolestaan oli enemmän virheitä, ja Väänänen kärsi myös jalkojensa heikkoudesta. Kaasua, komisario Palmu! näyteltiin 38 kertaa ja katsojia kertyi noin 26 000.
Teatteriura > Ryhmäteatteri

»Ryhmäteatterissa aukeni teatteriurani tärkein ajanjakso. Ryhmis oli oikea paikka minulle, vaikka en siellä varsinaisesti kiinnityksellä ollutkaan.» 
(Kari Väänänen. Vänä elävänä, s. 120)
1980-luvulla Väänänen näytteli Ryhmäteatterissa, joka oli tuolloin vahvassa vedossa. Myös Väänäsen elokuvaura alkoi 1980-luvun alussa, joten tuloja virtasi sekä teatterista että elokuvista. Väänäsen esikoinen oli syntynyt 1983 ja perhe-elämä oli suhteellisen auvoista. Väänänen näytteli Ryhmäteatterissa herra Evergreenin roolin rockoopperassa Sopimus Mr. Evergreenin kanssa, joka oli yleisömenestys. Ryhmäteatterin huonon taloudellisen tilanteen takia rockoopperaa esitettiin keväällä 1983 tiuhaan tahtiin. Kesällä 1983 Väänäsellä oli Nick Bottomin rooli komediassa Kesäyön unelma, jota näyteltiin Suomenlinnassa. Väänäsen mukaan Bottom on jokaisen Shakespearea vähänkään tuntevan näyttelijän toiverooli.
Väänänen mainitsee näyttelijän uransa raskaimmaksi tuotannoksi homoseksuaalisuudesta ja identiteetin etsimisestä kertovan Jussi Parviaisen kirjoittaman ja Arto af Hällströmin ohjaaman näytelmän Jumalan rakastaja. Se sai ensi-iltansa helmikuussa 1984. Väänänen näytteli pääroolin, Juska Paarman. Kehonrakennusta harrastava Juska haluaa bodata itsensä Michelangelon Daavid-patsaan näköiseksi näytelmässä, joka puntaroi ja tutkailee 1980-lukulaista omaan napaan tuijottamisen kulttuuria. Näytelmä oli Väänäselle raskas sekä fyysisesti että henkisesti. Juskalle syötetään alati enemmän pillereitä, ja myös Väänänen uumoili, että hänelle syötettiin vaivihkaa hormoneja. Parviaisen ja Väänäsen välit menivät poikki näytelmän takia kertakaikkisesti ja sen jatko-osa Valtakunta esitettiin Intimiteatterissa ilman Väänästä.
Kesinä 1988 ja 1989 Väänänen näytteli Ryhmäteatterin satunäytelmässä Taru sormusten herrasta, jota esitettiin Suomenlinnassa. Hänen rooleinaan olivat Ukko Gamg, Aragorn ja Klonkku. Niistä Väänäselle mieleisin oli Klonkku, joka kiipeili Suomenlinnan muureja, kunnes se todettiin liian vaaralliseksi. Esitysten kesto oli kuutisen tuntia. Raila Leppäkosken ohjaama tuotanto oli taiteellisesti ja teknisesti vaativa ja siitä tuli menestys. Sitä näyteltiin 87 kertaa ja katsojia kertyi yli 45 000.
1990-luvulla Väänänen näytteli Ryhmäteatterissa harvakseltaan. Kevätkaudella 1994 hän teki Fjodor Karamazovin rooli Raila Leppäkosken ohjaamassa draamassa Karamazovin veljekset.
Teatteriura > Tampereen Työväen Teatteri

2000-luvun alussa Väänänen näytteli Tampereen Työväen Teatterissa. Hänen tulorooleinaan olivat Fagin ja Bill Sikes musikaalissa Oliver!, joka perustuu Oliver Twist -romaaniin. Tuotannon ohjasi Tommi Auvinen. Oliver! esitettiin 72 kertaa ja sen katsojaluku oli yli 42 000.
Syyskaudella 2002 Väänänen näytteli nimiroolin Reko Lundánin ohjaamassa näytelmässä Vanja-eno – kuvia Suomesta ja Topias Kinkkusen roolin Auvisen ohjaamassa näytelmässä Miehen kylkiluu. Kevätkaudella 2004 Väänäsellä oli nimiosa Katja Krohnin ohjaamassa lastennäytelmässä Iso Paha Susi, joka esitettiin 45 kertaa. Katsojia kertyi yli 12 000. Väänäsen ura Tampereen Työväen Teatterin näyttelijänä jatkui näytelmissä Mobile Horror (2004) ja Mullan alle (2005).
Rovaniemen Teatterin johtajana

Väänänen nimitettiin lokakuusta 2015 alkaen viisi­vuotiskaudeksi Rovaniemen Teatterin johtajaksi. Väänänen haki eroa tehtävästä 1. elo­kuuta 2018 alkaen. Taustalla oli kiista, jonka vuoksi Väänänen teki rikos­ilmoituksen kaupungin­hallituksen jäsenestä. Hän uhkasi erolla teatterin­johtajan tehtävästä marras­kuussa 2017, jos päättäjä ei eroaisi teatterin hallituksesta. Väänäsen mukaan kaksi hänen alaistaan aloitti työpaikkakiusaamisen ja perättömien juttujen levittämisen, joiden todenperäisyyttä ei vaivauduttu selvittämään kaupunginvaltuustossa. Väänänen pohti narsismia eroonsa liittyen: "Narsisti on ovela peittämään tautinsa ja taitava manipuloimaan. --- menee pitkä aika ennen kuin muut tajuavat, mistä on kysymys."
Väänäsen lyhyehkön johtajakauden aikana teatterin ohjelmisto oli nykyaikaista kansanteatteria, joka sai hyvän yleisövastaanoton. Ohjelmistoon kuului muun muassa Kolme sisarta ja Myrskyluodon Maija.
Teatteriohjaukset

Kari Väänänen ohjasi Helsingin Kaupunginteatteriin Kari Hotakaisen kirjoittaman lasten musiikkinäytelmän Hukassa on hyvä paikka. Se sai ensi-iltansa syyskuussa 1999. Helsingin Sanomien Jukka Kajava oli kritiikissään suopea: "Ei mitään b-kulttuuria : Helsingin kaupunginteatterin musiikkinäytelmä valloittaa niin pienet kuin isotkin", oli otsikoitu hänen arvionsa. Juonta Kajava piti aavistuksen hajanaisena. Väänäsen mielestä näytelmä onnistui hyvin. Se esitettiin 71 kertaa ja katsojia Kaupunginteatterin pienellä näyttämöllä toteutetulle tuotannolle kertyi lähes 19 000.
Tampereen Työväen Teatterissa Väänänen ohjasi näytelmät Kesäyön uni (2001) ja Herra metsästää (2005). Aamulehden kulttuuritoimittaja ohjeisti Väänästä siitä, miten Shakespearen komedia Kesäyön uni tulee toteuttaa. Väänänen kuunteli, mutta toteutti oman mielensä mukaan. Kulttuuritoimittaja oli hyvin vihainen, kun näytelmää ei ollut tehty hänen ohjeidensa mukaan. Myöskään Jukka Kajava ei antanut näytelmälle suotuisaa arviota. Theseuksen osan näytteli Antti Seppä ja Hippolytan Tiina Weckström. Kesäyön uni näyteltiin 25 kertaa ja katsojia se houkutteli noin 12 800.
Herra metsästää on Georges Feydeaun makuukamarifarssi. Väänäsen ohjaustyössä päärooleja tulkitsivat Jussi Lampi, Minna Hokkanen ja Ola Tuominen. Herra metsästää sai runsaat 13 500 katsojaa.
Rovaniemin Teatterissa Väänänen ohjasi kuusi tuotantoa, joista ensimmäinen, Koira tahtoo taivaalle (2011), oli yhteistuotanto Tampereen Työväen Teatterin kanssa. Johtajakaudellaan hänen esikoisohjauksensa oli Jari Tervon romaaniin perustuva Esikoinen (2015), joka näyteltiin remontoidun Lappia-talon näyttämöllä. Sen katsojaluvuksi kirjattiin 7 304.
Seuraava ohjaus oli Anton Tšehovin näytelmä Kolme sisarta (2016). Mašan näytteli Eeva Hautala, Olgan Helka Periaho ja Irinan Malla Ylijurva. Lapin Kansa haastatteli Väänästä näytelmän tiimoilta ja kirjoitti: "Väänänen on niin ajan hermoilla Tšehovinsa kanssa, että menköön tämä 'Vänän' uudenvuoden puheesta."
Väänäsen neljäs ohjaus Rovaniemellä oli Maiju Lassilan komedia Tulitikkuja lainaamassa (2016). Elokuva Joulutarina dramatisoitiin Rovaniemen Teatteriin joulun alla 2016. "Näytelmä palauttaa lappilaisille mahdollisuuden käydä teatterissa joulun aikaan", Väänänen kertoi Yleisradion toimittajalle. Joulutarina näyteltiin myös seuraavina vuosina, kaikkiaan se sai yli 13 500 katsojaa.
Väänäsen kuudes ohjaus Rovaniemen Teatterissa oli Esko Janhusen näytelmä Nätti-Jussi seikkailee, joka kantaesitettiin syyskuussa 2017. Nätti-Jussina oli Marko Syysmaa. Väänänen kuvasi näytelmää "sarjakuvamaiseksi iloittelusekoiluksi", jossa liikutaan estotta ajassa ja paikassa. Esityksiä annettiin 30 ja katsojia kertyi hieman yli 9 000.
Roolit lastenelokuvissa

Lastenelokuvassa Onni von Sopanen (2006) Väänänen näyttelee sivuroolin laiskana liikunnanopettajana. Keskisuomalaisen Marko Ahonen kuvaa patalaiskaa maikkaa teoksen hauskimmaksi hahmoksi "joka marisee jatkuvasti kaikesta ja jolle pulla maistuu". Lasten jouluelokuvassa Joulutarina (2007) Väänäsellä on Iisakin rooli, jossa hän kriitikon arvion mukaan "pienin vivahtein maalaa vihatusta Iisakista syvältä kouraisevan surullisen hahmon".
Lastenelokuvassa Me Rosvolat (Marjut Komulainen, 2015) Väänäsellä on keskeinen rooli maantierosvo Hurja-Kaarlona. Helsingin Sanomien Leena Virtanen arvioi Väänäsen olleen koko elokuvan kantava voima. Ilta-Sanomien Taneli Topelius piti Väänäsen ja Jussi Vatasen tulkintoja sketsihahmoihin rinnastettavana mesoamisena. Lähes puolitoista miljoonaa euroa maksaneen elokuvan kaupallinen menestys oli vaisuhkoa, katsojia kertyi noin 77 000.
Ohjaaja Tony Simpson halusi elokuvaansa Kiivijoulu (Kiwi Christmas, 2017) joulupukiksi näyttelijän, joka puhuu englantia toisin kuin uusiseelantilaiset. Rooliin valittiin Väänänen. Perheystävällisessä komediassa joulupukki pakenee joulun hälyä Uuteen-Seelantiin juuri joulun alla. Sunday Star Times -lehden kriitikko James Croot luokitteli elokuvan genreen "dramedy", joka tarkoittaa draamakomediaa. Croot kehui elokuvan käsikirjoittajia. Väänänen piti roolistaan.
Televisio > Taivaan tulet

Syksyllä 2005 alettiin kuvata Yleisradion draamasarjaa Taivaan tulet (2007–2014). Kari Väänänen käsikirjoitti ja ohjasi sarjan, jota tehtiin yhteensä 36 jaksoa. Ensimmäisen tuotantokauden jaksoja kirjoitti myös Timo Parvela. Sarja tapahtuu Kemijärvellä ja se on myös kuvattu siellä sisäkohtauksia myöten. Keskushahmona on Ria Katajan näyttelemä poliisi, joka muuttaa takaisin kotiseudulleen. Muita päärooleja näyttelevät Vesa Kietäväinen, Juha Veijonen ja Sari Havas. Väänäsellä on sarjassa isohko sivuosa poliisipäällikkö Kauko Junnina. Taivaan tulien katsojaluvut olivat enimmillään lähes miljoona.
Väänänen muutti perheineen kuvausten myötä Kemijärvelle Kotajärven rannalle muutaman kilometrin päähän keskustasta itään. Perhe jäi pysyvästi Kemijärvelle. Tosin Väänänen haaveilee, että pimeänä vuodenaikana olisi mieluisampaa asua Etelä-Euroopassa.
Taivaan tulet päättyi yhtäkkisesti vuonna 2013. Väänäsen mukaan syynä oli se, että rahoittajan näyttelijäpuolisolle ei ollut annettu sarjasta roolia.
Kemijärven sellutehtaan lakkauttaminen 2008 povasi kuolemaa Kemijärvelle ja aiheutti kansanliikkeen, jonka johtohahmona Väänänen toimi. Tehtaan toiminta lopetettiin kiivaasta vastarinnasta huolimatta. Kemijärvelle palattuaan Väänänen toimi vuosikausia aktiivisesti kaupungin hyväksi. Hän kehitti kaupungin osa-aikaisena työntekijänä matkailua ja sai aikaan tuloksiakin.
Taivaan tulien ensimmäinen tuotantokausi dramatisoitiin teatteriin vuonna 2015. Dramaturgina oli Jari Luolamaa. Taivaan tulet esitettiin Uudenkaupungin teatterissa kevätkaudella 2015 Luolamaan ohjaamana. Keskushenkilöä Raunia näytteli Sanna Koivunen. Syyskaudella 2015 Taivaan tulet esitettiin Varkauden Teatterissa Timo Torvisen ohjaamana. Varkaudessa keskushenkilöä näytteli Marja Sundgren. Taivaan tulet esitettiin 40 kertaa ja se sai noin 6 300 katsojaa.
Olli-Matti Oinonen sovitti ja ohjasi Taivaan tulet Pyynikin kesäteatteriin 2016. Raunia näytteli Lotta Huitti. Pyynikillä näytelmän katsojaluku kohosi 43 000:een.
Televisio > Muut televisiotehtävät

Kari Väänänen on vieraillut useissa televisiosarjoissa, kuten Kaverille ei jätetä, Parhaat vuodet ja Tahdon asia sekä Suojelijat . Rikossarjassa Kylmäverisesti sinun Väänäsen roolihahmo Kalevi Repo nähdään IMDb:n mukaan yli kymmenessä jaksossa. IMDb:ssä Väänäsen kolmeksi merkittäväksi työksi, teoksiksi joista hänet tunnetaan, on nostettu televisiosarja Taivaan tulet, komediaelokuva Night on Earth, jossa Väänänen näyttelee pienen sivuroolin, ja draamaelokuva Lakeuden kutsu.
Väänäsellä on sivurooli Svante Takkisena Anna-Leena Härkösen romaaniin Häräntappoase (2021) perustuvassa saman nimisessä television minisarjassa vuonna 2021. Mesta.net-sivuston arvion mukaan Väänänen ja Jaana Saarinen ovat oiva valinta Takkisten isännäksi ja emännäksi. Romaanista oli tehty minisarja jo 1989. Siinä Takkisten pariskuntaa näyttelevät Risto Salmi ja Maija-Liisa Majanlahti.
Televisiosarjassa Mies joka kuoli (2022) Väänänen näyttelee lääkäri Järvistä ja lääkärin vaimoa näyttelee Saara Kotkaniemi. Film-o-holicin arvion mukaan Väänänen ja Kotkaniemi luovat sarjan "mieleen painuvimmat hahmot".
Matti Pellonpää ohjasi televisioelokuvan Viimeinen ilta (1994), jossa Väänäsellä on sivurooli portsarina. Televisioelokuvassa Heikuraisen nauru (2001) Väänäsellä on nimirooli. Elokuvan pohjana on Erno Paasilinnan novelli ja sen ohjasi Rauni Mollberg. Heikurainen on ison talon isäntä, korpifilosofi ja salametsästäjä. Elokuva tapahtuu 1950-luvun Pohjois-Suomessa Petsamon siirtolaisten asuttamassa kylässä.
Väänäsen kymmenien televisiotehtävien joukossa on myös avustajatason rooleja, kuten mies iltamatalon pihalla televisioelokuvassa Iltamien jälkeen (1980). Vuonna 2007 Väänänen näyttäytyi joulupukin hahmossa Eurovision laulukilpailun finaalissa.
Professuuri 1992–1998

Väänästä pyydettiin näyttelijäntyön professoriksi Teatterikorkeakouluun 1992. Hän suostui. Jotkut aikalaisista ihmettelivät Väänäsen ratkaisua. Työssään Väänänen pyrki korostamaan käytännön tekemistä erikoisopetuksen sijaan, opettajan piti tehdä itsensä tarpeettomaksi.
»Pääasia opettamisessa oli opettaa oppilas oppimaan, havainnoimaan itseään ja maailmaa.» 
(Kari Väänänen opettamismenetelmästään. Vänä elävänä, s. 186)
Osa opiskelijoista omaksui Väänäsen opin ytimen, osa puolestaan oletti saavansa valmiita vinkkejä ja kikkoja, joilla kehittyä hyväksi näyttelijäksi. 1980-luvun turkkalaisuus tuoksui Teatterikorkeakoulussa edelleen vahvasti ja osa pyrkijöistä oletti pääsevänsä sisään, kunhan vain kuolaa ja tärisee pääsykokeissa riittävän intensiivisesti. Väänänen halusi etäisyyttä Turkan metodeihin, vaikka arvostikin Turkkaa. Hän otti käyttöön kannustavan tyylin, jossa luovuttiin pelottelusta ja oppilaiden heikkoihin kohtiin iskemisestä. Hän joutui erimielisyyksiin eräiden Turkan entisten oppilaiden kanssa ja opettajakunta alkoi klikkiytyä. Viiden professorivuoden jälkeen Väänänen oli kyllästynyt työhönsä. Hän lopetti sen 1998.