CD-levy
Historia

1960-luvulla fyysikko James T. Russell kehitti ja patentoi digitaalisen optisen tallennus- ja toistomenetelmän (varhaisin patentti US3501586 haettu 1966 ja myönnetty 1970). Vuonna 1971 Eli S. Jacobs palkkasi Russellin ja joukon teknikoita Digital Recording Corporationiin videolevyn kehittämiseen, jonka tuloksena oli 20 minuutin videolevy vuonna 1973. Vuonna 1974 tekniikkaa esiteltiin messuilla ja vuonna 1975 Philipsin edustajat vierailivat julkaistuaan juuri laserlevyn.
CD-levyä kehitettiin 1970-luvun lopulla. CD:n teknisen toiminnan määrittelevästä Red Book -standardista päästiin yhteisymmärrykseen vuonna 1980, ja markkinoille CD:t tulivat syksyllä 1982 Euroopassa ja Japanissa. Ensimmäinen kuluttajamarkkinoiden CD-soitin, Sony CDP-101, tuli markkinoille Japanissa 1. lokakuuta 1982. Yhdysvalloissa levyt tulivat markkinoille keväällä 1983. Merkittävin tavoite CD:tä kehitettäessä oli äänenlaadun säilyminen, sillä vinyylilevyt kuluvat ja ääninauhat venyvät. CD kehitettiin alun perin pelkästään äänentoistoon eikä tiedon yleiseen tallennukseen, mihin sitä myöhemmin on myös käytetty. Ensimmäiset yleistä dataa lukevat CD-ROM-asemat tulivat 1985.
Vuoteen 1985 Russellilla oli 26 patenttia liittyen CD-ROM-teknologiaan. Vuonna 1992 Time-Warner ja muut valmistajat sopivat patenttirikkomuksesta ja maksoivat 30 miljoonaa dollaria Russellin työnantajalle.
CD:n koon ja kapasiteetin valitsemiseen liittyy useita tarinoita. Yhden version mukaan Philipsin insinöörien tavoitteena oli alun perin 60 minuutin levy. Hanketta johtanut Sonyn Norio Ohga kuitenkin esitti, että levylle pitäisi mahtua Beethovenin 9. sinfonia. Herbert von Karajanin johtamana kyseinen teos oli 66 minuuttia. Asia tarkistettiin vielä Philipsin Polygram-tytäryhtiöstä. Sieltä löytyikin tieto, jonka mukaan on olemassa vuodelta 1951 peräisin oleva tallenne, jossa saman teoksen kesto Wilhelm Furtwänglerin johtamana oli 74 minuuttia. Projektiryhmä päätti, että 74 minuuttia on täten sopiva kesto levylle, ja insinöörit laskivat, että levyn halkaisija tulee kasvattaa 12 senttimetriin. Toisen muunnelman mukaan CD-hankkeessa mukana ollut Akio Morita olisi puolestaan vaatinut Beethovenin 9. mahtumista CD:lle, koska kyseessä oli hänen tai hänen vaimonsa lempiteos. Kolmannen mukaan kapellimestari Herbert von Karajan olisi vaatinut sitä. Tarinoihin ei kuitenkaan ole välttämättä uskomista
Ensimmäinen populaarimusiikin CD-julkaisu oli Abban The Visitors -albumi vuonna 1982. Ensimmäisenä suomalaisena CD-julkaisuna puolestaan pidetään yleisesti Riki Sorsan Kellot ja peilit -levyä (CBS 1984), joka julkaistiin CD:nä vuonna 1985. Kyseinen levy tehtiin kuitenkin fyysisesti Suomen ulkopuolella ja sen julkaisi omistuspohjaltaan ei-suomalainen levy-yhtiö.
Ensimmäiset kirjoittavat CD-R-asemat tulivat ammattilaiskäyttöön vuonna 1991.
CD-levyt eivät sisältäneet minkäänlaista metatietoa levylle tallennetusta musiikista. Soitin osaa näyttää soitettavasta levystä ainoastaan kappaleen järjestysnumeron.
Ohjelmoija Ti Kan kehitti 1993 Unixissa toimivaan xmcd-soittimeensa menetelmän tallentaa levyn tiedot paikalliseen tiedostoon ja sittemmin Internetin palvelimelle muille jaettavaksi.
CDDB-tietokannasta tuli supersuosittu ja se otettiin käyttöön eri tietokoneille tehdyissä soittimissa. Siitä tuli myöhemmin Gracenote-yhtiö.
Maksulliseksi muuttuneelle CDDB:lle kehitettiin ilmaisia vaihtoehtoja kuten Freedb ja MusicBrainz.
CD-standardia (Red Book) uudistettiin 1990-luvun puolivälin jälkeen, jolloin Sony lisäsi CD Text -laajennoksen. Tämän avulla levylle voi lisätä noin 5000 merkkiä tekstiä (tai 2500 kanji-merkkiä) tietoa levyn musiikista, esittäjästä ja kappaleista. Loppuvuoteen 1997 mennessä noin 400 yhtiötä oli lisensoinut tekniikan ja lähes kaikki Sonyn itse tuottamat levyt varustettiin tiedoilla.