stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toini Havu
Tuntemattoman sotilaan arvostelu

Havu laati Helsingin Sanomiin 1954 Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan arvostelun. Kriittinen, teilaava arvostelu herätti paljon huomiota ja aloitti niin sanotun kirjallisen jatkosodan. Havu oli arvostellut aiemmin vuonna 1954 Jussi Talven Ystäviä ja vihollisia -romaanin, jota hän kuvasi monumentaaliseksi, suurimittaiseksi sotaromaaniksi, ”jota meillä ei aikoihin hevillä ylitettäne”. Havua vaivasi se, että Linna lähestyi Suomen kohtalonhetkiä ”sammakkoperspektiivistä” eli antoi tavallisten rivimiesten kuvailla jaloa isänmaallista taistelua. Erityisesti häntä kiukutti kuitenkin se tapa, jolla Linna kohteli upseereita ja lottia. Havu tiivisti arvostelunsa toteamukseen: ”Tuntematon sotilas on paksu, mutta ei suuri sotaromaani.” Havulla oli sotaan kipeä henkilökohtainen suhde, koska hänen pikkuveljensä, Jalkaväkirykmentti 2:ssa taistellut luutnantti Teppo Havu oli kaatunut Räisälässä jatkosodan alkuvaiheissa elokuussa 1941.
Väinö Linna palasi Havun kritiikkiin neljännesvuosisataa myöhemmin, syksyllä 1980 Aamulehteen kirjoittamassaan kolumnissa. Linna pureutui arvostelun kohtaan, jossa Havu totesi, että ”Tuntematon sotilas on loistavan tyyliniekan kirjoittama”:
»Havun arvostelussa kiinnittää myöhemmin huomiota eräs kohta, joka on jäänyt melkein huomaamatta. Havu kiittelee kirjallisia ansioitani, mutta tuomitsee näkemykseni ja arvostukseni. Havu on siis yleensä päinvastaista mieltä kuin myöhempi arvostelu, joka myrskyn mentyä alkoi pitää näkemyksiäni merkittävinä, mutta kirjallisia taitojani puutteellisina tai lähes olemattomina.»
Linna totesi, että tämä havainto lisäsi jonkin verran hänen suopeuttaan Havua kohtaan.
Havu ja Väinö Linna olivat ennen Tuntemattoman sotilaan ilmestymistä tavanneet yhden kerran, kun Havu oli käynyt esitelmöimässä Pirkkalaiskirjailijoiden tilaisuudessa Tampereella ja Linna oli tämän jälkeen saattanut Havun sihteerin ominaisuudessa taksilla Hotelli Tammeriin. Toisen ja viimeiseksi jääneen kerran he tapasivat Lahdessa järjestetyssä kirjallisuusmatineassa vuonna 1959. Tällöin Havu ehdotti Linnalle menneiden unohtamista ja tarjosi sovinnon kättä, mihin Linna ei tarttunut. Myöhemmin Havu laski leikkiä siitä, kuinka rikas hän olisi, jos hän olisi saanut markan jokaisesta hänen kritiikkinsä ansiosta kaupaksi menneestä Tuntemattomasta. Havun lapset ovat kertoneet perheen elämän muuttuneen tapauksen vuoksi täysin: perhe joutui vuosikausiksi solvauskirjeiden ja puhelinterrorin kohteeksi. Havu ei itse koskaan katunut arviotaan Tuntemattomasta sotilaasta, mutta myöhemmin hän lahjoitti Täällä Pohjantähden alla -trilogian työtovereilleen Matti Paavilaiselle, Pekka Tarkalle ja Timo Tiusaselle.
Henkilökohtainen elämä

Havun ura Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikkona katkesi vuonna 1962 hänen riitauduttuaan Eljas Erkon kanssa. Myöhemmin hän teki muun muassa radio-ohjelmia. Väinö Linnan tavoin Havu, joka oli ollut ketjupolttaja, koki viimeisinä vuosinaan aivohalvauksen ja menetti puhe- ja kirjoituskykynsä.
Vuonna 1979 Havulta ilmestyi aforismikokoelma Hiljaisuuden kenttä.
Havun isä oli Turun hovioikeuden varapresidentti Johan Viktor Havu, äiti Sigrid Blomström. Hänen puolisonsa oli insinöörikommodori Martti Ollikainen. Hänen nuorempi veljensä oli kääntäjä Teijo Havu. Toini Havun tytär on muun muassa tietokirjailijana, kääntäjänä ja toimittajana työskennellyt Elina Hytönen.
Havu on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Aiheesta muualla

Havu, Toini: Väinö Linna: Tuntematon sotilas (Arvostelu Tuntemattomasta sotilaasta) Helsingin Sanomat.  19.12.1954. Arkistoitu 21.6.2008.
Tarkka, Pekka: Havu, Toini (1908–1998) (Maksullinen) Kansallisbiografia.  9.10.2015. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo
Viiruhuppumuura

| Viiruhuppumuura |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Pitkäpyrstömuurat Drymophila
Laji::  malura
Kaksiosainen nimi
 Drymophila malura  (Temminck, 1825) 

Katso myös
   Viiruhuppumuura Wikispeciesissä   Viiruhuppumuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viiruhuppumuura (Drymophila malura) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Viiruhuppumuuraa tavataan Brasilian ja Paraguayn kaakkoisosissa sekä Argentiinan koillisosissa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 1 100 000 km2. Lajin kannankehitys on vakaa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tomas Häyry

| Tomas Häyry> Vaasan kaupunginjohtaja |
| --- | --- |
 2011 –  
Edeltäjä:  Markku Lumio
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1967 (ikä 57)
Tomas Häyry (s. 6. lokakuuta 1967) on Vaasan kaupunginjohtaja. Vaasan kaupunginvaltuuston valitessa kaupunginjohtajan elokuussa 2011 hän sai 34 ääntä 51:stä. Hän oli toiminut kaupunginjohtajan sijaisena edelliskeväästä saakka. Tätä ennen hän oli toiminut kaupungin teknisen toimen johtajana, kehitysjohtajana sekä kaupunkisuunnittelun lakimiehenä. Hän on Vaasanseudun Kehitys Oy VASEKin puheenjohtaja.
Hannes Volotinen

Johannes (Hannes) Volotinen (15. elokuuta 1911 Ilomantsi – 20. toukokuuta 1980 Joensuu) oli suomalainen agrologi, maatalousaineiden opettaja ja vuosina 1970–1975 kansanedustaja, ensin Suomen Maaseudun Puolueen (SMP) ja vuodesta 1972 Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolueen (SKYP) eduskuntaryhmässä.
Volotinen valmistui agrologiksi Kurkijoen maatalousopistosta vuonna 1936 ja toimi Laatokan Karjalan maanviljelysseuran rajaseutukonsulenttina 1937–1939, Verkkoteollisuus oy:n Vaasan konttorin päällikkönä 1945, Pohjois-Karjalan maanviljelysseuran asutustoimikunnan raivausteknikkona ja asutusneuvojana 1946–1954. Sen jälkeen hänestä tuli maatalousaineiden va. opettaja, ensin Enoon ja Kiteelle 1955–1958, sitten vakituinen Kiteen kansalaiskouluun vuodesta 1960. Asutus- ja maatilatalousliiton piirisihteerinä hän työskenteli vuodesta 1962. SKYP:n puoluesihteeri Volotinen oli vuosina 1979–1980.
Pekka Vilkuna

| Pekka Vilkuna> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 24.3.1999–19.4.2011  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Oulun vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1949 Nivala, Suomi
Ammatti:  maanviljelijä
Ilkka Pekka Väinämö Vilkuna (s. 20. huhtikuuta 1949 Nivala) on suomalainen maanviljelijä ja poliitikko. Hän oli Suomen Keskustan kansanedustaja vuosina 1999–2011. Tämän lisäksi hän on toiminut Nivala-seuran hallituksessa vuodesta 1987, vuosina 1987–1998 sen varapuheenjohtajana, sekä vuodesta 2005 Jokilaakson Ravikeskus oy:n puheenjohtajana.
Vilkuna on tehnyt aloitteita vaihtoehtoisten energiamuotojen käytön edistämiseksi mm. bioenergian alalta.
Vilkuna avioitui Riitta Mehtälän kanssa 1973. Heillä on neljä lasta: Ville (s. 1975), Maija (s. 1976), Hanna-Suoma (s. 1978) ja Matti (s. 1981).
Sotilasarvoltaan Vilkuna on kersantti (1969).
27. tammikuuta 2008 Helsingin Sanomat teki nimettömän kyselyn eduskunnan naiskansanedustajille ja siihen pohjautuen nimitti Pekka Vilkunan yhdeksi eduskunnan seksuaalisista häiritsijöistä.  Julkisen sanan neuvosto antoi Vilkunan tapauksesta vapauttavan ja muiden kansanedustajien kohdalla langettavan tuomion. Helsingin Sanomien toimittajaa ja hänen esimiestään sekä toimituspäälliköitä vastaan nostettiin myös syyte törkeästä kunnianloukkauksesta, josta hovioikeus heidät kuitenkin elokuussa 2012 vapautti. Oikeus totesi, että lehtijutun väitteille esitettiin riittävät perusteet. Jutun aihe oli yhteiskunnallisesti merkittävä ja siksi sitä oli perusteltua käsitellä julkisuudessa.
17. huhtikuuta 2018 uutisoitiin eduskunnan aiemman talouspäällikön Pertti J. Rosilan kirjasta Arkadianmäen kirstunvartija, jossa Ilta-Sanomien mukaan kerrotaan, miten Pekka Vilkuna ohjasi kaikki avustajan palkkaamiseen tarkoitetut rahat omalle tukiyhdistykselleen. Vilkuna jäi kiinni menettelystään pyydettyään Rosilalta apua verottajalta tulleeseen vaateeseen vastaamisessa.
Aiheesta muualla

.aspx Pekka Vilkuna Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Suomen Keskustan kansanedustajat
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (48):  E. Aho  H. Aho  Aittoniemi (1999)  Ala-Nissilä  Anttila  Aula  Huuhtanen (1999–2000)  Hyssälä  Isohookana-Asunmaa  Jäätteenmäki  Kalli  Karjula  Karpela  Kerola  Keränen  Kiviniemi  Komi  Korkeaoja  Korteniemi (1999–2001)  Korva (2001–2003)  Kääriäinen  Lahtela  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Leppänen  Lintilä  Lämsä  Manninen  Myllyniemi  Mölsä  Neittaanmäki  Nousiainen  Oinonen  Pekkarinen  Puhakka  Ranta-Muotio  Rantakangas  Rehula  Rossi (1999, 2000–2003)  Ryynänen (1999–2003)  Saapunki  Salo  Takkula  Vanhanen  Vehviläinen  Vihriälä  Vilkuna  Väistö  Ylä-Mononen 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (55):  Ahonen  Alatalo  Ala-Nissilä (2003–2006)  Anttila  Haapoja  Hautala  Hoskonen  Hyssälä  Hänninen  Juhantalo  Jäätteenmäki (2003–2004)  Kaikkonen  Kalli  Karjula  Karpela  Karvonen (2004–2007)  Kerola  Kettunen  Kiviniemi  Kiviranta  Komi  Korkeaoja  Markku Koski  Kääriäinen  Lankia  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Lindqvist  Lintilä  Lämsä  Manninen  Riikka Moilanen-Savolainen  Neittaanmäki  Nousiainen  Oinonen  Paloniemi  Pekkarinen  Peltokorpi (2004–2007)  Pentti  Ranta-Muotio  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Rundgren  Salo (2006–2007)  Salovaara  Särkiniemi  Takkula (2003–2004)  Tiilikainen  Tölli  Vanhanen  Vihriälä  Vilkuna  Väistö  Ylä-Mononen 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (51):  Ahonen  Alatalo  Anttila  Autio  Haapoja (2007–2009†)  Hautala (2009–2011)  Heikkinen  Hoskonen  Hyssälä  Hänninen  Kaikkonen  Kalli  Kalmari  Kaltiokumpu  Karjula  Karpela  Katainen  Kaunisto  Kerola  Kiviniemi  Kiviranta  Komi  Korhonen  Korkeaoja  Kääriäinen  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Lintilä  Manninen  Mieto  Oinonen  Pakkanen  Paloniemi  Pekkarinen  Pentti  Puumala  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Salovaara  Seurujärvi  Sihto  Särkiniemi (2010–2011)  Tiilikainen  Tölli  Markku Uusipaavalniemi (2007–2010)  Vanhanen (2007–2010)  Vehkaperä  Vehviläinen  Vilkuna  Väyrynen 
1Susanna Haapoja kuoli 30. toukokuuta 2009, hänen tilalleen eduskuntaan nousi Lasse Hautala. 2Matti Vanhanen luopui kansanedustajuudesta ja siirtyi Perheyritysten liiton toimitusjohtajaksi 2010. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Seppo Särkiniemi. 2Markku Uusipaavalniemi erosi keskustan eduskuntaryhmästä 2010 ja liittyi perussuomalaisiin.
Oulun vaalipiirin kansanedustajat 2007–2011
Matti Ahde
Tuomo Hänninen
Kyösti Karjula
Inkeri Kerola
Martti Korhonen
Timo Korhonen
Merja Kyllönen
Paula Lehtomäki
Suvi Lindén
Raimo Piirainen
Erkki Pulliainen
Lyly Rajala
Antti Rantakangas
Tapani Tölli
Tuulikki Ukkola
Unto Valpas
Mirja Vehkaperä
Pekka Vilkuna
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Oskari Niemi

Oskari Edvart (Edward) Niemi (26. lokakuuta 1886 Kangasala – 13. tammikuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Niemi kävi Taideteollisen keskuskoulun 1912–1914 ja opiskeli Académie de la Grande Chaumièressa Pariisissa 1925. Hän toimi piirustuksenopettajana oppikoulussa 1918–1920. Hän oli Kansallismuseon ja muinaistieteellisen toimikunnan konservaattori 1916–1956, ja siitä vuosina 1946–1950 ylikonservaattori Alfred Nilsonin apulainen Ruotsissa. Hän on entisöinyt useiden kirkkojen maalaukset, kuten esimerkiksi Turun tuomiokirkko, Keuruun vanha kirkko, Laitilan, Rymättylän, Hollolan, Hattulan, Lohjan ja Paltamon kirkot sekä Juseliuksen mausoleumi Porissa.
Oskari Niemelle myönnettiin ylikonservaattorin arvonimi 11. tammikuuta 1957.
Ahveniston helikopterionnettomuus

| Ahveniston helikopterionnettomuus |
| --- | --- |
 Onnettomuuskopterin kaltainen Agusta-Bell 47J.
Yhteenveto
Päivämäärä:  6. toukokuuta 1984
Onnettomuustyyppi:  hallinnan menetys laskeutuessa
Tapahtumapaikka:  Ahveniston moottorirata, Hämeenlinna
Kuolleita:  5
Loukkaantuneita:  26
Eloonjääneitä:  4
Lentokone
Konetyyppi:  Agusta-Bell 47J-2A
Rekisteritunnus:  OH-HAB
Matkustajia:  4
Miehistöä:  1
Ahveniston helikopterionnettomuus tapahtui 6. toukokuuta 1984 Hämeenlinnassa Ahveniston moottoriradalla pidetyn Hämeenlinna Race -rata-autokilpailun yhteydessä, ja siinä kuoli viisi ja loukkaantui 26 henkilöä.
Onnettomuuden kulku

Yleisölennätyksiä tehnyt Agusta-Bell 47J-2A -helikopteri, rekisteritunnukseltaan OH-HAB, oli laskeutumassa noin kuusi minuuttia kestäneeltä ensimmäiseltä lennoltaan iltapäivällä kello 13.07, kun lentäjä menetti kopterin hallinnan, ja kopteri pyöri alas katsojia täynnä olevaa rinnettä ja syttyi tuleen. Helikopterin neljästä matkustajasta yksi kuoli, ja muut kolme sekä koneen ohjaaja saivat pahoja palovammoja. Rinteessä olleista katsojista neljä sai kuolettavan osuman alas kierivän helikopterin roottorin lavoista, ja 22 katsojaa sai palo- tai iskuvammoja. Loukkaantuneista yhdentoista vammat olivat vakavia. Nuorin surmansa saaneista oli kopterin roottorin alle jäänyt 9-vuotias poika.
Sää onnettomuushetkellä oli puolipilvinen ja poutainen, mutta tuulinen. Kopterissa oli matkustajina äiti pienen poikansa kanssa sekä kaksi muuta poikaa. Onnettomuudesta hengissä selvinneen matkustajan mukaan tuulenpuuska heilautti helikopteria sen laskeutuessa, minkä seurauksena kopteri keinahti, sakkasi ja putosi rinteeseen. Vierimisen aikana kopteri syttyi räjähdysmäisesti palamaan, ja liekit tunkeutuivat myös kopterin matkustamoon. Surmansa saanut kopterin matkustaja oli hypännyt vierimisen aikana ulos ovesta ja menehtyi saamiinsa palovammoihin sairaalassa seuraavana päivänä.
Välittömästi onnettomuuden tapahduttua radalla käynnissä ollut Hämeenlinna Race -kilpailu keskeytettiin.
Tutkinta

Ilmailuhallituksen asettama tutkijalautakunta piti onnettomuuden syynä myötätuuleen ja sopimattomalle laskeutumispaikalle tehtyä laskuyritystä, jolloin lentäjä menetti helikopterin suuntaohjattavuuden. Onnettomuuteen myötävaikuttivat myös olosuhteisiin nähden suuri lentomassa sekä ohjaajan vähäinen kokemus helikoptereista ja kyseisestä vaikeasti lennettävästä konetyypistä erityisesti. Tutkinnan aikana kuulusteltiin yli sataa onnettomuuden silminnäkijää ja osallista.
Helikopterin ohjaaja oli onnettomuushetkellä 29-vuotias, ja kopterin omistaja luonnehti häntä vankaksi ammattilaiseksi ja erittäin kokeneeksi lentäjäksi. Ohjaaja oli saanut Ilmailuhallituksen myöntämän helikopteriyksityislentäjän lupakirjan vuonna 1979 ja ansiolentäjän lupakirjan vuonna 1982. Hänellä oli lentokokemusta helikopterilla noin 400 tuntia, mutta kyseisellä kopterityypillä vain 32 tuntia.
Tutkijalautakunnan mukaan myös itse onnettomuuskopterissa oli piilevä vika. Kopterin ohjausjärjestelmässä oli asennusvirhe, joka teki kopterin ohjaamisesta raskasta, jos sillä tehtiin laajoja liikkeitä. Viasta ei ollut merkintää kopterin asiakirjoissa eikä sitä ollut korjattu.
Tutkijalautakunta antoi loppuvuonna 1984 valmistuneessa raportissaan 14 turvallisuussuositusta, joista yksi oli, että yleisölennätyksiin vaadittaisiin enemmän lentokokemusta. Onnettomuuden aikaan ansiolentäjän lupakirjan saamiseen vaadittiin 100 tunnin lentokokemus, millä sai myös lennättää yleisöä. Myöhemmin vaatimus jo pelkän ansiolentäjän lupakirjan saamiseksi nostettiin 200 tuntiin.
Oikeuskäsittely

Tapausta käsiteltiin Hämeenlinnan raastuvanoikeudessa elokuussa 1986. Asianomistajia – onnettomuudessa loukkaantuneita ja surmansa saaneiden omaisia – oli lähes 50. Raastuvanoikeus katsoi helikopterin ohjaajan käyttäneen ilma-alusta huolimattomasti rikkomalla laskeutumisalueen kokoa koskevaa ilmailumääräystä ja siten aiheuttaneen huolimattomuudellaan onnettomuuden. Helikopterin ohjaaja tuomittiin ilmailuliikennerikkomuksesta, viidestä kuolemantuottamuksesta ja kymmenestä vammantuottamuksesta 80 päiväsakkoon. Sakkojen suuruudeksi muodostui hieman yli 5 000 markkaa, minkä lisäksi ohjaaja tuomittiin maksamaan erilaisia korvauksia ja muiden osallisten oikeudenkäyntikuluja 25 000 markkaa.
Asia eteni Turun hovioikeuteen, joka piti helmikuussa 1989 antamallaan päätöksellä voimassa helikopterin ohjaajan tuomion. Ilmakuljetuslain mukaan ensisijainen korvausvelvollisuus kohdistui helikopterin omistajaan, joka tuomittiin runsaan 100 000 markan korvauksiin. Neljä asianosaista haki valituslupaa Korkeimmasta oikeudesta, joka vahvisti hovioikeuden tuomion.
Kirjallisuutta

S.Jylhä: Siviili-ilmailun viimeiset lennot 1927-1994
Pohjolan poliisi kertoo 1989, s. 95-110
Aiheesta muualla

Seura- ja Apu-lehtien artikkelit onnettomuudesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen uutislähetys onnettomuudesta
Ei unohdu koskaan: Moottoriradalla käyminen jäi turmapäivään  23.7.2011. Hämeen Sanomat.
Ordoño I (Asturia)

| Ordoño I |
| --- | --- |
 
Asturian kuningas
Valtakausi:  850–866
Edeltäjä:  Ramiro I
Seuraaja:  Alfonso III

Ordoño I oli Asturian eli Leonin kuningas vuosina 850–866 isänsä Ramiro I:n jälkeen.
Kun Toledon mozarabiväestö kapinoi Cordoban emiiri Muhammad I:stä vastaan, antoi Ordoño näille tukensa. Emiirin joukot löivät kuitenkin toledolaiset ja asturilaiset vuonna 854 Guadaceleten taistelussa. Lisäksi Ordoño pyrki saamaan vaikutusvaltaa alueella asuttamalla autioitunutta Dueron laaksoa sekä Leonin, Tuyn, Astorgan ja Amayan kaupunkeja. Tämä kehitys johti uusiin emiirin hyökkäyksiin, jotka asturialaiset kuitenkin torjuivat.
Ordoñoa seurasi kuninkaana hänen poikansa Alfonso III (886–910).
Markku Vuorensola

Markku Ilmari Vuorensola (17. joulukuuta 1948 Tampere – 5. huhtikuuta 2023) oli suomalainen poliitikko. Koulutukseltaan hän oli agrologi ja toimi muun muassa MTK:n toiminnanjohtajana. Vuorensola toimi kansanedustajana kaksi vaalikautta vuosina 1991–1999. Hän edusti Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä ja kuului Suomen Keskustan eduskuntaryhmään.
Vuorensola menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen 73-vuotiaana. Hänet on haudattu Messukylän hautausmaalle.
Lubok

Lubok (ven. лубо́к, ukr. лубковий ) eli niinipuupiirros on vanha venäläinen painokuva, jonka aiheina voi olla kansansatu, uskonto, politiikka tai usein yksinkertaisesti talonpoikien keskuuteen jaettavat laulut tai tanssit. Tavallisesti värikkäitä lubok-vedoksia tehtiin 1600-luvun puolivälistä ensimmäiseen maailmansotaan asti. Lubokeissa kuvat on usein koottu arkin molemmille reunoille ja keskellä on suuri keskuskuva. Teksti kulkee kuvien alla ja puhekuplissa. Pietari Suuri on usein toistuva aihe. Lubokeja on huomattava kokoelma Helsingin yliopiston kirjastossa. Halpoina kansanpainoksina tehdyt kuvat innostivat venäläisiä avantgardetaiteilijoita 1900-luvun alussa, kuten Mihail Larionovia ja Natalja Gontšarovaa. Erityisen tunnettuja ovat Gontšarovan Tulilintu-lavastussuunnitelmat. Karkea ja pelkistävä tyyli vetosi muun muassa uusprimitivisteihin ja kubofuturisteihin.
Lubok oli yhtä hyvin ukrainalainen ilmiö. Termiä käytetään myös näennäis-etnografisista kiertävien teatterien esityksistä. 1800-luvun lopulla lubok-teattereita oli noin 70. Teattereita oli vielä NEP-kauteen asti. Berezil-teatteri hyödynsi lubokia satiireissaan.
Lubokeja

Arkkienkeli Mikael, 1688.
Alkonost, 1800-luku.
Ilja Muromets ja Ryöstäjä Satakieli, 1800-luku.
Kulikovon taistelu, 1890-luku.
1800-luku.
Kazanin kissa, 1800-luku.
Karhu ja vuohi sovittelevat, 1800-luku.
Baba Jaga ratsastaa sialla ja taistelee kauheaa krokotiiliä vastaan, 1700-luvun alku.
Lubok-vaikutteista modernismia

Kazimir Malevitš, Talonpoikaisnainen, ämpärit ja lapsi, 1912.
Kazimir Malevitš, Keisari Vilhelmin karuselli, 1914.
Jelena Polenova, Iivana tsaari.
Vladimir Majakovski, Juliste,
Ivan Bilibin, Vasilisa, 1899.
Natalja Gontšarova, Sepän paja, 1912.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lubok Wikimedia Commonsissa
Lubok (Arkistoitu – Internet Archive), Venäjän kansalliskirjasto (englanniksi)
Alexander Boguslawski, Russian Lubok (englanniksi)
Vihtori Vesterinen

Vihtori Vesterinen
Vihtori Vesterinen (27. tammikuuta 1885 Kivijärvi – 28. kesäkuuta 1958 Laukaa) oli suomalainen maanviljelijä ja Maalaisliiton pitkäaikainen kansanedustaja ja ministeri.
Vesterisen vanhemmat olivat kannonkoskelaisen Mannilan tilan maanviljelijä Lauri Vesterinen ja Eriikka Liukko. Hän kävi kansanopiston ja toimi sen jälkeen maanviljelijänä vaimonsa kotitilalla Laukaan Leppävedellä Perttulan talossa.
Vesterinen oli Maalaisliiton kansanedustajana Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä 1919–1951. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies 1945. Vesterinen oli apulaismaatalousministerinä Tulenheimon hallituksessa 1925, Kallion II hallituksessa 1925–1926 sekä Sunilan hallituksessa 1927–1928. Kyösti Kallion IV hallituksessa hän oli kulkulaitosten ja yleisten töiden apulaisministerinä 1936–1937.
Sodan jälkeen Vesterinen oli maatalousministerinä Paasikiven III hallituksessa 1945–1946 ja Pekkalan hallituksessa 1946–1948. Viimeksi hän oli II sosiaaliministerinä ja II kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä Kekkosen I hallituksessa 1950–1951 ja sosiaaliministerinä Kekkosen II hallituksessa 1951.
Presidentin valitsijamiehenä Vesterinen oli vuosien  1925, 1931, 1937, 1940, 1943 ja 1950 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän toimi Laukaan kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Suomen itsenäistymisen aikoihin Vestarinen toimi torpparivapautuksen ja punavankien armahtamisen puolesta. Vesterinen oli allekirjoittamassa Pariisin rauhansopimusta Carl Enckellin ja Johan Helon kanssa 10.2.1947.
Vesterinen sai ministerin arvonimen 1951.
Kirjallisuutta

Lasse Kangas (toim.): Vihtori Vesterinen. Keskisuomalainen vaikuttaja. Kirjayhtymä 1985.
Lasse Kangas: Vihtori Vesterinen : Paasikiven ministeri.  Gummerus 1998
Nestor Väänänen

Nestor Väänänen (1. heinäkuuta 1877 Maaninka – 13. huhtikuuta 1930 Varpaisjärvi) oli suomalainen kansanedustaja. Väänäsen vanhemmat olivat Juhana Väänänen ja Justiina Honkanen ja hän meni naimisiin Hulda Vilhelmiina Korhosen kanssa 1916. Hän oli ammatiltaan pienviljelijä.
Väänänen toimi sosiaalidemokraattien kansanedustajana vuosina 1911–1917. Hän viljeli maata Varpaisjärvellä ja Nilsiässä hankkien lisätuloja koneenhoitajana eri paikkakunnilla.
Valkovatsamuura

| Valkovatsamuura |
| --- | --- |
 Valkovatsamuurakoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Myrmochanes
Laji::  hemileucus
Kaksiosainen nimi
 Myrmochanes hemileucus  (Sclater & Salvin, 1866) 

Katso myös
   Valkovatsamuura Wikispeciesissä   Valkovatsamuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkovatsamuura (Myrmochanes hemileucus) on puumuuriin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Valkovatsamuura kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat enimmäkseen toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, selkä ja siivet ovat mustat. Naaraalla nokan ja silmien välissä on valkoista. Siivissä on rivi valkoisia pilkkuja. Valkovatsamuuran rinta ja vatsa ovat valkoiset. Naaran kyljet ovat vaaleanharmaat.
Levinneisyys ja elintavat

Valkovatsamuuraa tavataan Brasilian pohjoisosista Ecuadoriin, Peruun ja Boliviaan. Lajin elinympäristöä ovat Amazonin saarten kosteat metsät. Erityisesti se elää pensaita ja köynnöksiä kasvavissa tiheiköissä. Valkovatsamuura liikkuu useimmiten pareittain.
Valkopartamuura

| Valkopartamuura |
| --- | --- |
 Valkopartamuurakoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Biatas
Laji::  nigropectus
Kaksiosainen nimi
 Biatas nigropectus  (Lafresnaye, 1850) 

Katso myös
   Valkopartamuura Wikispeciesissä   Valkopartamuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkopartamuura (Biatas nigropectus) on puumuuriin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Etelä-Amerikassa.