stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rein Otsason
Itsenäistyvän Viron ensimmäinen keskuspankin johtaja

Viron, silloinen vielä Neuvosto-Viron, hallitus päätti 15. joulukuuta 1989 perustaa Viron keskuspankin. Siihen liittyen 28. joulukuuta 1989 hyväksyttiin Viron pankkilaki, ja samana päivänä Rein Otsason nimitettiin perustetun Viron keskuspankin ensimmäiseksi pääjohtajaksi. Viron keskuspankki aloitti 1. tammikuuta 1990 toimintansa itsenäisenä keskuspankkina.
Viron keskuspankin johtaminen oli Rein Otsasonin vastuulla vuosina, jolloin pankkitoimintaa säätelevää lainsäädäntöä vielä valmisteltiin ja suunniteltiin siirtymistä Viron kruunuun. Marraskuussa 1990 Viron hallitus ja Viron keskuspankki valmistelivat rahapolitiikan siirtymismallin. Viron keskuspankin puolesta tätä työtä johti henkilökohtaisesti Rein Otsason.
Uuden lain perusteella perustettiin 27. maaliskuuta 1991 rahauudistuskomitea, jota johti pääministeri Edgar Savisaar. Rein Otsason osallistui tähän työhön Viron keskuspankin pääjohtajana. Hän allekirjoitti 10. toukokuuta 1991 sopimuksen 5-500 kruunun seteleiden painamisesta.
Rein Otsason joutui ristiriitaan Viron silloisen poliittisen johdon kanssa maan talouden hoidosta ja rahapolitiikasta. Otsason erosi virastaan23. syyskuuta 1991, ja hänet korvasi Viron keskuspankin pääjohtajana Siim Kallas, jonka johdolla rahauudistus saatiin päätökseen 20. kesäkuuta 1992. Aiemmin valmistetuissa 1- ja 2-kruunuisissa seteleissä oli Rein Otsasonin nimi ja allekirjoitus, kun taas 5-500 -seteleissä Siim Kallasin nimi ja allekirjoitus.
Vastuullisen roolinsa rahauudistuksen valmistelussa ja toimeenpanossa sekä Rein Otsasonia että Siim Kallasta kutsutaan "Viron kruunun isäksi". Tasavallan presidentti myönsi Rein Otsasonille vuonna 2003 Valtionvaakunan ritarikunnan III luokan kunniamerkin rahauudistuksen valmistelusta.
Liikepankin perustaja

Viron keskuspankin pääjohtajuden jälkeen Rein Otsason päätti perustaa uuden liikepankin, jonka nimeksi tuli Eesti Krediidipank ja joka aloitti toimintansa 15. maaliskuuta 1992. Pankin perustamisesta kuolemaansa asti Otsason oli Eesti Krediidipankin toimitusjohtaja, vuosina 1992-2000 hän oli myös pankin hallituksen puheenjohtaja. Hän oli yhdessä vaimonsa Valentina Otsasonin kanssa myös pankin suuria omistajia. Rein Otsason onnistui turvaamaan Eesti Krediidipankin selviytymisen kriisivuosien 1997-1999 aikana, jolloin useat rahoituslaitokset menivät konkurssiin, laajan suhdeverkoston ja laajan taloustietämyksen avulla.
Poliittinen toiminta

Rein Otsason oli Res Publica-puolueen jäsen ja osallistui vuoden 2003 Riigikogu-vaaleihin. Hänet valittiin riikikoguun, mutta hän luopui paikastaan.
Yhden kruunun seteli - setelissä Rein Otsasonin allekirjoitus.
Rumpaliräikkä

| Rumpaliräikkä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Rantakanat Rallidae
Suku::  Pikkuhuitit Zapornia
Laji::  paykullii
Kaksiosainen nimi
 Zapornia paykullii  (Ljungh, 1813) 
Katso myös
   Rumpaliräikkä Wikispeciesissä   Rumpaliräikkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rumpaliräikkä (Zapornia paykullii) on itäaasialainen rantakana. Sen elinympäristö käsittää Venäjän Kaukoidän, Kiinan koillisosan ja Korean niemimaan. Se on muuttolintu, joka talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa. Sven Ingemar Ljungh kuvaili lajin holotyypin Borneon Banjarmasinista ja Jaavan Jakartasta vuonna 1813, ja nimesi sen Gustaf von Paykullin kunniaksi.
SS Hilda

| SS Hilda |
| --- | --- |
 SS Hildan haaksirikko
Tyyppi:  Rahtialus
Lippuvaltio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Kotipaikka:  Southampton
Omistaja:  London and South Western Railway
Rakennustelakka:  Aitkin & Mansel, Glasgow, Yhdistynyt kuningaskunta
Vesillelasku:  1882
Status:  Uponnut 18. marraskuuta 1905
Tekniset tiedot
Pituus:  71.40 m
Leveys:  8.80 m
Syväys:  4.30 m
Bruttovetoisuus (GT):  848 
SS Hilda oli Skotlannin Glasgowissa olevalla Aitkin & Manselin telakalla rakennettu rahtilaiva.
Haaksirikko

17. marraskuuta 1905 klo 22.00 laiva lähti viimeiseksi jääneelle matkalleen Southamptonista kohti Ranskan Bretagnessa olevaa St. Maloa. Laivassa oli 28 hengen miehistö sekä 103 matkustajaa. Sää oli sumuinen ja laiva joutui ankkuroitumaan Isle of Wightin saarelle. Seuraavana aamuna 18. marraskuuta klo 6.00 laiva jatkoi matkaansa. Matka joutui suotuisassa säässä nopeasti aina Alderney Racen salmelle saakka. Sen jälkeen alkoi itätuuli voimistua ja ohitettuaan Jerseyn tuuli yhä voimistui ja ilma alkoi kylmetä. Klo 18.00 kapteeni ohjasi laivan Grand Jardinin majakkan avulla St. Malon lähestymisreitille. Oli pimeää ja kaupungin valot näkyivät. Silloin alkoi kuitenkin uusi lumimyräkkä, joka esti kaiken näkyvyyden. Laiva lähti merelle odottamaan että näkyväisyys palaisi. Viiden tunnin ajelehtimisen jälkeen laiva ajautui riuttaan Cézembre saarella, lähellä Grand Jardinin majakkaa. Laiva katkesi kahtia ja se upposi. Vain viisi matkustajaa ja yksi miehistön jäsen selvisivät haaksirikosta. Kuolleista matkustajista 70 oli kotiinsa palaavia bretonilaisia sipulikauppiaita, joita kutsuttiin nimellä Johnnies. Laskuveden aikana hylky oli onnettomuuden jälkeen selvästi nähtävissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SS Hilda Wikimedia Commonsissa
Rumpalit

Niilo Savia, Rumpalit, 1966.
Rumpalit-veistoksen vuonna  2013 paljastettu toisinto kiertoliittymässä Säkylän keskustan tuntumassa.
Rumpalit on Niilo Savian (1903–1976) vuonna 1966 paljastettu veistos Turun Tuomaanpuistossa, osoitteessa Kasarminkatu 6. Kaksimetrinen veistos on pronssia ja sen 3,50 metriä korkea jalusta punaista graniittia. Patsas on pystytetty Porin rykmentin muistoksi.
Toinen rumpaleista kuvaa 1800-luvun ja toinen 1960-luvun rumpalia. Vanhan Turun kasarmin alueella Tuomaanpuistossa sijaitseva patsas on paljastettu 7. elokuuta 1966. Patsaan toisinto on sijoitettu Säkylään Huovinrinteen varuskunta-alueelle vuonna 1988. Huovinrinteen patsaasta puolestaan paljastettiin 28. marraskuuta 2013 toisinto lähelle Säkylän keskustaa seututie 204:n kiertoliittymään.
SB Naantali

| SB Naantali |
| --- | --- |

Perustettu:  2004
Paikkakunta:  Naantali
Kotihalli:  Maijamäen liikuntahalli
– Kapasiteetti:  378+100+(500)
Värit:  Sininen, Valkoinen
Miesten sarjataso:  Suomisarja
Miesten päävalmentaja:  Toni Renberg
Kotisivut:  http://www.sbnaantali.fi
SB Naantali (Salibandy Naantali ry) on naantalilainen salibandyn erikoisseura, joka syntyi vuonna 2004, kun Naantalin Salibandyseura (NaSSe) ja VG-62 Salibandy yhdistyivät.
Seuralla on suuri ja koko ajan kasvava nuorisotyö. Vuonna 2013 SB Naantali oli lisenssimäärällä (359 kpl) mitattuna Suomen 28. suurin salibandyseura.
Miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2015–2016 maan kolmanneksi korkeinta sarjatasoa II-divisioonaa. Naisten edustus pelasi I-divisioonaa kaudesta 2009–2010 lähtien, mutta tällä hetkellä naisten joukkue ei ole toiminnassa. Naisten joukkue sijoittui kauden 2009–2010 Suomen Cupissa neljänneksi. Kaudella 2015-2016 seurassa on aikuisjoukkueina lisäksi 5-divisioonaa pelaava M2 ja 4-divisioonaa pelaava M3. Seuran juniorijoukkueet ovat menestyneet sekä kansallisissa että kansainvälisissä sarjoissa ja turnauksissa. Kaudella 2015-2016 seuralla on juniorijoukkueet pojissa B-junioreissa ja siitä nuoremmissa sekä tytöissä C- ja D-junioreissa.
Seura on tehnyt aiemmin yhteistyötä FBC Turun kanssa, jonka kanssa sillä on yhteiset joukkueet A- ja B-poikien ikäluokissa. Joukkueet käyttivät sarjoissa nimeä SBC.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Seuran naisten edustusjoukkueen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
River of Tuoni

| River of Tuoni Amberian Dawn |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : tammi–heinäkuu 2007 Rockstar Productions Studio, Hyvinkää
 Julkaistu: 30. tammikuuta 2008
 Tuottaja(t): Lari Takala, Tommi Kuri, Tuomas Seppälä
 Tyylilaji: sinfoninen rock, heavy metal
 Kesto: 36.20
 Levy-yhtiö: Suomen Musiikki
Listasijoitukset
  36.
Amberian Dawnin muut julkaisut
|   | River of Tuoni 2008 | The Clouds of Northland Thunder 2009 |
Singlet albumilta River of Tuoni
 ”River of Tuoni” Julkaistu: 30. tammikuuta 2008  ”My Only Star” Julkaistu: 30. tammikuuta 2008
River of Tuoni on Amberian Dawnin esikoisalbumi, joka julkaistiin 30. tammikuuta 2008.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 36.
Kappaleet

River of Tuoni – 2.59
My Wings Are My Eyes – 3.12
Lullaby – 3.41
Valkyries – 3.27
Fate of the Maiden – 2.48
My Only Star – 4.21
The Curse – 4.04
Passing Bells – 4.01
Sunrise – 3.29
Evil Inside Me – 3.48
Dreamchaser – 4.02 (Japanin bonuskappale)
Kokoonpano

Heidi Parviainen – laulu
Kasperi Heikkinen – kitara
Tuomas Seppälä – kitara
Tommi Kuri – basso
Heikki Saari – rummut
Joonas Pykälä-Aho – rummut
Tom Sagar – koskettimet
Arvostelut

Imperiumi: 7+/10
Rumba: negatiivinen
Soundi:
Aiheesta muualla

Albumi discogs-sivustolla (englanniksi)
Japanissa julkaistun version tiedot (englanniksi)
Albumi River of Tuoni Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Rein Taagepera

| Rein Taagepera |
| --- | --- |
 Rein_Taagepera vuonna 2009
Res Publica-puolueen puheenjohtaja
 2001-2002  
Seuraaja:  Juhan Parts
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. helmikuuta 1933 (ikä 91) Tarto, Viro
Ammatti:  professori (1978-1994, Kalifornian yliopisto, Irvine) professori (1994-1998, Tarton yliopisto)
Puoliso:  Mare Taagepera (1938-2013)
Tiedot
Puolue:  Isänmaa Res Publica (2001-2005)
Koulutus:  Ydintekniikan insinööri (1959, Toronton yliopisto) Filosofian tohtori, fysiikka (1965, Delawaren yliopisto)
Tutkinnot:  Toronton yliopisto Delawaren yliopisto
Rein Taagepera (s. 28. helmikuuta 1933 Tarto) on virolais-amerikkalainen politiikan tutkija ja poliitikko. Hän toimi urallaan politiikan tutkimuksen professorina Kalifornian yliopistossa Irvinessä ja myöhemmin Tarton yliopistossa.
Elämä pakolaisena

Rein Taagepera kasvoi Tartossa, mutta pakeni vanhempiensa kanssa Virosta ennen neuvostovaltaa vuonna 1944. Hän suoritti lukio-opinnot Marokon Marrakechissa, jossa hän valmistui lukiosta. Yliopisto-opinnot hän suoritti Pohjois-Amerikassa. Hän suoritti BSc-tutkinnon ydintekniikasta 1959 ja Master-tutkinnon 1961 Toronton yliopistosta. Sen jälkeen hän jatkoi opintojaan Yhdysvalloissa ja suoritti PhD-tutkinnon fysiikasta Delawaren yliopistossa. Hän työskenteli vuosina 1964–1970 kemianteollisuusyritys DuPont Co:n palveluksessa.
Taagepera suuntautui sen jälkeen enemmän yhteiskuntatieteisiin ja suoritti vuonna 1969 Master-tutkinnon kansainvälisistä suhteista Delawaren yliopistossa. Sen jälkeen hän siirtyi vuonna 1970 Kalifornian yliopistoon Irvineen (UCI), jossa hän työskenteli loppuajan Amerikan urastaan. Vuosina 1978–1994 hän toimi yliopiston professorina. Hän johti UCI:ssä politiikan ja yhteiskuntatieteiden ohjelmaa vuosina 1978, 1983–1985.
Vuosina 1986–1988 Taagepera toimi Baltian tutkimuksen liiton puheenjohtajana. Hän teki jo 1970-luvun alussa analyysiä Viron yhteiskunnallisesta kehityksestä nk. 30 vuoden suunnitelman nimissä. Tämä teki hänestä Neuvosto-Viron vallanpitäjien mielestä vaarallisimman ulkovirolaisen henkilön. Taagapera oli kylmän sodan vuosina Helsingin yliopistossa stipendiaattina 1961–1962 ja toiseen kerran luennoitsijana 1967–1968. Neuvostoliiton edustajat yrittivät painostaa suomalaisia yliopistoihmisiä kieltäytymään kutsumasta Rein Taagaperaa luennoitsijaksi onnistumatta asiassa.
Paluu uudelleenitsenäistyneeseen Viroon

Laulavan vallankumouksen myötä Taagepera suuntautui 1980-luvun lopulla synnyinmaansa Viron yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Hän pääsi vierailemaan synnyinmaassaan  pakolaisuutensa jälkeen ensi kerran toukokuussa 1987. Hän pääsi tällöin havainnoimaan, että hänen 1970-luvun alussa tekemänsä Viroa koskeva 30 vuoden kehitysesnnuste Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin valtaannousun myötä olisi toteutumassa. Sen jälkeen hän vietti entistä enemmän aikaa Virossa olojen siellä vapauduttua. Hän oli mukana vuosien 1990-1992 Viron kongressin ja oli kongressin edustajana Viron uutta perustuslakia valmistelleessa komiteassa. Tosin Neuvostoliitto pyrki vaikeuttamaan Taageperan toimintaa eväämällä häneltä vielä viisumin Viron kongressin toiminnan yhteydessä. Taagepera oli vuoden 1992 presidentinvaaleissa Kansanrintaman ehdokkaana. Ensi vaiheessa suoritetussa suorassa kansanvaalissa hän sijoittui kolmanneksi Arnold Rüütelin ja Lennart Merin jälkeen 23,4% äänisaaliilla. Samaan aikaan valittu riigikogu suoritti lopullisen presidentinvaalin, koska kukaan ehdokkaista ei ollut saanut yli 50% annetuista äänistä. Riigikogun suorittamassa presidentinvaalissa Taagaperaa tukeneet Kansanrintaman riigikogu-edustajat menivät Lennart Meren taakse, josta tuli Viron toinen presidentti.
Taagapera työskenteli vuosina 1994-1998 professorina Tarton yliopistossa tutkimusalueenaan politiikan tutkimus erityisesti vaalien ja puolueiden kvantitatiiviset ennustavat mallit. Tutkimustyötään hän jatkoi emeritus professorina virkakautensa jälkeenkin. Hän oli perustamassa joulukuussa 2001 uutta puoluetta Res Publica, jonka ensimmäisenä puheenjohtajana hän toimi elokuuhuun 2002. Puolue meni seuraavien vaalien jälkeen Juhan Partsin johdolla hallitukseen. Taagapera erosi puolueesta vuonna 2005 kritisoiden sen entistä oikeistolaisempaa suuntautumista.
Tunnustukset

1990 Friedebert Tuglas-novellipalkinto aiheesta "Livland, Leaveland"
2000 Yhteistyö-palkinto
2002 Valtionvaakunan ritarikunta II luokka
2008 Uppsalan yliopiston Johan Skytte-palkinto tunnustuksena työstä, jota hän on tehnyt vaalijärjestelmien analysoinnissa
2009 Tarton yliopiston Skytte-mitali henkilölle, joka on tukenut yliopiston toimintaa ja sen edelleenkehittämistä.
2012  Kansainvälisen valtiotieteellisen yhdistyksen (IPSA) Karl Deutsch-palkinto
2017 Tarton kaupungin kunniakansalainen
Julkaisut

Ziedonis, Taagepera and Valgemäe, eds. (1973) Problems of mininations: Baltic Perspectives.
Taagepera (1984) Softening without Liberalization in the Soviet Union: The case of Jüri Kukk.
Misiunas and Taagepera (1983) The Baltic states: Years of dependence 1940-1980. California UP & Hurst
Misiunas and Taagepera (1993) The Baltic sates: Years of dependence 1940-1990. California UP& Hurst
Taagepera and Shugart (1989) Seats and votes: The effects and determinants of electoral systems. Yale UP. George H. Hallett Award 1999 by APSA Section on Representation and Electoral Systems.
Taagepera (1993) Estonia: Return to independence.  Westview
Taagepera (1999) The Finno-Ugric republics and the Russian state. Hurst. Estonian and Hungarian translations in 2000.
Robert Loggia

Robert Loggia
Salvatore "Robert" Loggia (3. tammikuuta 1930 – 4. joulukuuta 2015) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.
Loggia syntyi Staten Islandissa New Yorkissa italialaisille vanhemmille. Hän aloitti näyttelijäntyönsä opiskeltuaan journalismia Missourin yliopistossa (valm. 1951) ja palveltuaan Yhdysvaltain maavoimissa.
Ura

Loggia työskenteli Broadwaylle 1950-luvun vuosina. 1960-luvulla hän tuli tunnetuksi muun muassa sarjasta T.H.E. Cat. Tärkeitä rooleja on ollut esimerkiksi elokuvissa Upseeri ja herrasmies (1982), Scarface – arpinaama (1983), Prizzin kunnia (1985), Big – isoksi yhdessä yössä (1988) ja Independence Day – Maailmojen sota (1996) sekä antanut äänensä Disneyn piirroselokuvaan Oliver ja kumppanit.
Loggia tuli tunnetuksi myös äänenä muun muassa sarjassa Tom Goes to the Mayor (2004–2006) sekä tietokone ja -videopeleissä, kuten Grand Theft Auto 3:ssa (2001).
Loggia oli vuonna 1985 ehdolla parhaan miessivuosan esittäjän Oscar-palkinnon saajaksi Richard Marquandin trilleristä Viiltävä terä. Hänellä on ollut myös useita Emmy-ehdokkuuksia.
Yksityiselämä

Loggia meni vuonna 1954 naimisiin Marjorie Sloanin kanssa. Liitosta syntyi kolme lasta, mutta se päättyi lopulta eroon.
27. joulukuuta 1982 Robert Loggia solmi avioliiton Audrey O'Brienin kanssa. Hänellä on neljä lasta.
Loggia oli Merv Griffinin läheinen ystävä.
Loggia kuoli 4. joulukuuta 2015.
Aiheesta muualla

Robert Loggia Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
SS Hansa

| SS Hansa |
| --- | --- |

Tyyppi:  matkustaja-alus
Lippuvaltio:   Ruotsi
Kotipaikka:  Hampuri
Operaattori:  Ångfartygs AB Gotland, Visby
Rakennustelakka:  William Lindbergs Verkstads-och Varfs AB, Tukholma
Rakennusnumero:  233
Neitsytmatka:  16. syyskuuta 1899
Status:  uponnut Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen L-21 torpedoimana 24. marraskuuta 1944
Tekniset tiedot
Pituus:  47,9 (41,9 ennen vuotta 1904) m
Leveys:  7,8 m
Syväys:  3,9 m
Uppouma:  563 t
Koneisto:  Kolminkertaiset höyrykoneet
Koneteho:  700 hv (515 kW) kW
Miehistö:  22
Lähteet:  
SS Hansa oli ruotsalainen matkustaja-alus, joka oli käytössä Manner-Ruotsin ja Gotlannin saarella olevan Visbyn välisellä reitillä. Neuvostoliiton sukellusvene torpedoi ja upotti sen marraskuussa 1944, Toisen maailmansodan loppuvaiheessa.
Historia

Hansa oli matkustajahöyrylaiva, joka rakennettiin Tukholmassa vuonna 1899 Visbyn Ångfartygs AB Gotlandille. Se rakennettiin luksusrahtilinjoille, ja siinä oli ruokasali 40 vieraalle. Manner-Visbyn välisen purjehduksen lisäksi Hansa vieraili 1930-luvulla myös useissa muissa Itämeren satamissa, kuten Danzigissa, Tallinnassa ja Riiassa.
Uppoaminen

Hansa lähti Nynäshamnin satamasta 23. marraskuuta 1944 matkalle kohti Visbytä, jonne sen oli määrä saapua seuraavana aamuna klo 07.30. Oli siis kyseessä sodan ulkopuolella olleen Ruotsin sisällä tapahtunut laivaliikenne.
Neuvostoliiton Leninets-luokan sukellusvene L-21 oli metsästänyt saksalaista risteilijä Nürnbergiä kuitenkaan onnistumatta. Sukellusvene oli hieman vahingoittuinut taisteluissa saksalaisia vastaan. Sen jälkeen sukellusveneen kapteeni Sergei Mogilevski suuntasi Ruotsin rannikolle.
Sukellusvene kohtasi Visbyhyn matkalla olleen matkustajalaiva Hansan ampuen kolme torpedoa. Klo 05:57 torpedo aiheutti suuren räjähdyksen, joka rikkoi keulan ja komentosilta tuhoutui. Hansa upposi muutamassa minuutissa. Uppoamispaikka oli noin 40 kilometriä Visbystä pohjoiseen. 84 ihmistä kuoli ja vain kaksi pelastui. Toinen heistä oli silloinen Ruotsin armeijan kapteeni Arne Mohlin, josta tuli myöhemmin Ruotsin armeijan esikuntapäällikkö. Ruotsalaiset miinanraivaajat Landsort ja Arholma pelastivat kaksi selviytyjää.
Sodan jälkeiset tutkimukset osoittivat, että Neuvostoliiton sukellusvene L-21 oli vastuussa uppoamisesta. Sukellusvene suuntasi matkansa Hansan torpedoinnin jälkeen kohti Turkua, jonne neuvostolaivasto oli saanut ankkuripaikan Suomen tehtyä rauhan Neuvostoliiton kanssa syyskuussa 1944.
SL-Autolinjat

SL-Autolinjat oli Savonlinjan aputoiminimi, jolla yhtiö ajoi Turun kaupungin joukkoliikennetoimiston tilaamaa sopimusliikennettä ja TLO:n seutuliikennettä.
Savonlinja meni mukaan Turun seudun paikallisliikenteeseen vuonna 1996 ostaessaan neljä turkulaista linja-autoyritystä. Kyseiset yhtiöt olivat Linjaliikenne Onni Laaksonen Oy, Olavi Jalosen Liikenne Ky, Aatto Heinonen Oy ja Liikenneyhtiö M. Koski Oy.
Savonlinja vetäytyi Turun paikallisliikenteestä lokakuussa 2022, ja tuolloin voimassa olleet liikennöintisopimukset linjoilla 2, 2A, 2B, 2C, 12, 20 ja 28 siirrettiin LS-Liikennelinjoille. Toiminnan päättyessä Turussa oli aputoiminimestä SL-Autolinjat jo luovuttu.
SL-Autolinjojen Volvo B10M / Lahti Eagle 560 Jyväskylässä.
Ruth Matso

Usko Meriläinen ja Ruth Matso lastensa Lenan ja Arin kanssa 1960-luvun alussa.
Ruth Matso (oik. Meriläinen; 7. joulukuuta 1931 Tampere – 1. maaliskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen tanssija ja koreografi, tamperelaisen taidetanssin uranuurtaja. Hän yhdisti koreografioissaan tanssia ja nykymusiikkia.
Yksityiselämä

Matso syntyi suomenjuutalaiseen perheeseen. Hänen puolisonsa oli säveltäjä Usko Meriläinen. Heidän tyttärensä on näyttelijä Lena Meriläinen ja poikansa tuottaja Ari Meriläinen, joka on kirjailija ja poliitikko Rosa Meriläisen isä.
Matso on haudattu puolisonsa viereen Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Ura

Matso opiskeli Liisi Hallaksen (1941–1953), Kari Karnakosken ja Elsa Sylvesterssonin balettikouluissa 1953–1954 ja lisäksi hän opiskeli ulkomailla Pariisissa, Zürichissä, Tukholmassa ja Lontoossa tunnettujen taiteilijoiden johdolla.
Matso aloitti tanssijauransa tamperelaisissa teattereissa sekä Svenska Teaternissa Helsingissä, mutta siirtyi sitten koreografiksi ja opettajaksi. Hän toimi Tampereen ylioppilasteatterin liikunnanohjaajana. Hän teki myös musikaali- ja teatterikoreografioita. Hänellä oli oma balettikoulu Tampereella 1957–1982. Koreografina hän käytti usein musiikkina suomalaisten säveltäjien, kuten Erik Bergmanin ja puolisonsa Usko Meriläisen sävellyksiä.
Matsolle myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1985.
Koreografioita

Kaamos ja yötön yö (1978)
Virta (1979)
Ku-gu-ku (1980, säv. Usko Meriläinen)
Psyche (säv. Usko Meriläinen)
Alasin (säv. Usko Meriläinen)
Suden vuosi (1982)
Oratorio Picassolle ja kolmelle naistanssijalle (1984)
Pidetään pitkiä pitoja (1985)
Rakkautta (1990)
Kirjallisuutta

Hirvonen, Maritta: Aikaviivoja, rakkautta: Ruth Matson ja Usko Meriläisen tarina.  Helsinki:  Stresa, 2022.  ISBN 978-952-7369-08-1.
Jyrkkä, Hannele (toim.): Tanssintekijät.
Rytmi-instituutti

Rytmi-instituutti on yksi Suomen viidestä musiikki-instituutista. Sen tehtävänä on edistää luovaa ja elävää populaarimusiikkikulttuuria. Vuonna 1990 perustetun instituutin toimitilat sijaitsevat Seinäjoella Rytmikorjaamolla.
Rytmi-instituutti toimittaa musiikin tekemistä ja musiikkialaa käsittelevä verkko-opasta, Rytmimanuaalia. Rytmimanuaalin aiheet ulottuvat säveltämisestä ja sanoittamisesta uran rakentamiseen ja kehittämiseen. Lisäksi instituutti hallinnoi Rytmikorjaamolla sijaitsevaa Ääniaallot-studiolaitenäyttelyä, jossa on esillä äänentallennuksen ja -toiston laitteistoa 1930-luvulta alkaen.
Rytmi-instituutin päätehtäviin kuuluvat tutkimus-, julkaisu- ja koulutustoiminta. Toiminnan painotus on vaihdellut instituutin hankkeiden mukaisesti. Viimeisimpänä Rytmi-instituutti on keskittynyt julkaisuihin Rytmimanuaalissa sekä koulutuksiin järjestämällä musiikkia ja musiikkialan liiketoimintaa käsittelevää koulutusta. Osana koulutustoimintaa instituutti on järjestänyt myös tapahtumia: elektroniseen musiikkiin keskittyvää DJ Weekendiä sekä MARS goes SAD: Seinäjoki Artist Day -tapahtumaa.
Vuosien varrella koulutuksia on järjestetty lisäksi muun muassa instrumenttien hallinnasta, eri musiikkityyleistä, studiotyöskentelystä, esitystekniikasta, musiikkivideon tekemisestä ja oheistuotteiden valmistamisesta. Rytmi-instituutti on myös tarjonnut bändisoitinten opetusta, tukenut kiertuetoimintaa, järjestänyt Rocklyriikkakilpailua sekä ollut mukana luomassa ja järjestämässä Suomen toiseksi suurinta musiikkialan ammattilaistapahtuma MARSia.
Rytmi-instituutin hallinto

Hallituksen puheenjohtajat:
Kimmo Ahola, 2018 alkaen
Suikki Jääskä, 2007–2018
Jussi Raittinen 1989–2006, nimitetty ”kunniapuheenjohtajaksi”
Toiminnanjohtajat:
Satu-Maarit Veikkola, Muusikko AMK, 2018 alkaen
Suoku Siren, FM, 2008–2017
Pekka Leinonen, 2007
Kristiina Mäki-Välkkilä, 2001–2007
Esa Vienamo, FM, 1997–2000
Tarja Hautamäki, FM, 1993–1997
Helmi Järviluoma, FM, 1990–1992
Muut musiikki-instituutit Suomessa

Maailman musiikin keskus
Suomen Harmonikkainstituutti
Kansanmusiikki-instituutti
Finlands svenska folkmusikinstitut