Polenitsa
Bylinojen sankarittaret > Aito polenitsa tai amatsoni

Antiikkikauden paimentolaisten joutuivat tietyssä taloudellisessa kehitysvaiheessa valloittamaan lisää maita laiduntamiseen. Tuolloin sotien päättyminen aikuisikäisten miesten kokonaisvaltaiseen surmaamiseen nostatti tarpeen aloittaa poikien rinnalla myös tyttöjen sotilaallisen koulutuksen. Tavan yhä laajentuessa ajan mittaan yhteiskunnasta tuli matriarkaalisempi, mikä säilyi kaikista kauimmin arokansojen, sarmaattien ja skyyttien keskuudessa. Naapurikansojen historioitsijat, mm. kreikkalaiset alkoivat kirjoittaa näistä arokansojen puolisotilaallisista naisista legendoja. Vanhimpina muinaistarinoina naissotureista pidetään noin 500 eaa. Herodotoksen kirjoittamia legendoja Fermodontejoella (kts. engl. Terme River tai saks. Thermodon) Vähässä-Aasiassa helleeneille häviävistä amatsoneista. Helleenien kuljettaessa heitä laivoilla vankeuteen nousevat amatsonit kapinaan kreikkalaisia vastaan ja voittavat. He eivät kuitenkaan osaa ohjata laivaa ja siitä syystä ajautuvat Asovanmeren rannikolle. Rantautumisen jälkeen he anastavat skyyteiltä maat. Eforoksen noin 400 eaa. kirjoittaman kertomuksen mukaan Euroopan arojen naissoturit ovat vaellusmatkoillaan menehtyneiden sarmaattimiesten vaimoja. Kun lopuksi Pompeius Trogus  ensimmäisellä vuosisadalla kirjoitti, että naissoturit ovat Vähään-Aasiaan asettuneiden skyyttien vaimoja, jotka antiikkikauden sodankäynneissä tai pitkissä vaelluksissa työ- ja taistelukykyiset miehensä menetettyään tarttuvat aseisiin ja menestyksellisesti puolustavat maitaan, lapsiaan, karjaa ja omaisuuttaan vihollisilta. Myös turkin- ja  iraninkielisissä kansanperinteissä on säilynyt maininnat omia valtavia tiloja hoitavista ja suojelevista naisista. Joissakin lähteissä viitataan jopa siihen, että joutuessa kotitöiden lisäksi täyttämään kansalaisvelvollisuuksiaan kotimaanpuolustuksen parissa, tytöt eivät voineet mennä naimisiin ennen kuin olivat tappaneet vihollisen - samoin kuin pojat. Neitosten ollessa yhtä rohkeita ja voimakkaita tai parempia kuin miehet, on ilmiselvää, että nämä mahtipontiset sankarilliset naishahmot, joissa on runsaasti piirteitä historiassa tunnetuista arotaistelijattarista, valtasivat venäläiset bylinat. Jopa bylinojen naissankareiden ikä ja sotavarusteet ovat keskiaikaisten aroilla taistelevien naissoturien ikää ja sotavarusteita koskevien tietojen mukaisia. Näitä tietoja vahvistavat arkeologiseen kompleksiin, kuuluisaan Dmitrievskoen muinaslinnan jäännökseen (ven. Дмитриевское городище) liittyvä historiallinen kirjallisuus sekä löydöt ja laskennat linnaan kuuluvalla hautausmaalla. Tälle Etelä-Venäjän ja kaakkoisen Ukrainan aro- ja metsäaroseuduille vuosina 650-969 sijoittuneen rautakauden ja Saltovo-Majatskajan kulttuurin (ven. Салтово-маяцкая культура) (kts. engl. Saltovo-Mayaki culture) aikaisen Kasaarien kaanikunnan alaani- bulgarialaiselle paimentolais- ja puolipaimentolaisväestölle kuuluneelle hautausmaalle 30 % naisista on haudattuina yhdessä aseiden, pääasiallisesti kirveiden kanssa. On onnistuttu selvittämään, että 70 % aseineen haudatuista naisista oli nuoria, 18-25-vuotiaita, ja ikääntyneempiä, 50-60-vuotiaita. Nuorten naissoturien hautaan oli sijoitettuna kokonainen asesarja: kirves, jousi nuolineen, tikari ja jopa miekka. Niinpä bylinojen sankarilliset naissoturitkin ovat mahtinaisia, jotka bogatyrien tavoin ratsastavat vahvoilla hevosillaan ja heillä on sotavarusteina useita kymmeniä kiloja painava sotanuija, kireälle pingotettu jousi, keihäs, miekka tai murskaava tikari. Joskus he ovat ulkonäöltään niin voimakkaita, että miesbogatyrit erehtyvät luulemaan heitä urhoiksi miehiksi, esimerkiksi tarinoissa Nastasja Mikulišnasta ja Nastasja Korolevitšnasta. Niille venäläisten bogatyrien kanssa tapaaville ja raa'asti taisteleville naissotureille jää kolme arosääntöjen mukaista velvollisuutta: naimisiinmenoon saakka osallistumine sotilaallisiin yhteenottoihin naapurimaiden sotavoimien kanssa, voimienmittailu kihlatun kanssa ennen häitä ja taistelukyvystä luopuminen avioituessa.
G. V. Vernadskin kirjassa "Kiovan Venäjä" (ven. "Киевская Русь") poljanitsa on muinaisvenäläinen aroseikkailijatar, jota vertaillaan amatsoniin, koska he molemmat suorittavat sankaritekonsa Ukrainan ja Etelä-Venäjän tai Don-joen ja Asovanmeren aroseuduille noin 800–600 eaa. asettuneen paimentolaisväestön skyyttien ja osittain niiden jälkeläisten sarmaattien aikakaudella. Joidenkin lähteiden mukaan akateemiseen kokoelmaan "Venäjän kansanperinettä" (ven. Свод русского фольклора) sisältyviä bylinoja eeppisistä naissotureista, poljanitsoista, pidetään poikkeuksellisen aitoina ainutlaatuisuuksina, joten niitä on mahdotonta yhdistää legendoihin vaeltavista amatsoneista. Nykyaikaisen eeposkirjallisuuden virallinen näkökanta on, että poljanitsa on arolla ratsastajatar, sarmaattien naissoturi ja taistelun jälkeen bogatyrin vaimo. Slaavinkielinen yleisnimi "poljanitsa" viittaa siihen, että naissoturit esiintyivät eeppisessä runoelmassa ennen kuin käytettiin turkinkielistä sanaa "bogatyr". Nimi ei muuttunut, vaikka poljanitsojen elävä esihahmo lakkasi olemasta. Toisaalta poljanitsat voisivat oikeasti osoittautua kaukaisen historian silminnäkijöiksi ja olla heijastus unhotetuista yhteyksistä sarmaatteihin, koska monien barbaarikansojen ja muutamien germaani-, mongoli- ja slaavikansojen kehityksien varhaisissa vaiheissa naiset usein taistelivat miesten rinnalla. Toisaalta "poljanitsoilla" mahdollisesti ei ole mitään yhteistä sarmaattien kanssa, koska heidät tuodaan bylinoihin kuin eeppisinä naishenkilöinä, kuten komeljanttaret tai muut vaeltajattaret.