stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gallagher

Gallagher on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Brendan Gallagher (s. 1992), kanadalainen jääkiekkoilija
Conor Gallagher (s. 2000), englantilainen jalkapalloilija
David Gallagher (s. 1985), yhdysvaltalainen näyttelijä
Ellen Gallagher (s. 1965), yhdysvaltalainen kuvataiteilija
Fred Gallagher (s. 1952), brittiläinen kartanlukija
Helen Gallagher (1926–2024), yhdysvaltalainen näyttelijä
James Gallagher (1920–1985), yhdysvaltalainen lentäjä ja ilmavoimien eversti
John Gallagher, yhdysvaltalainen death metal kitaristi ja laulaja
Leo Anthony Gallagher Jr. (1946–2022), yhdysvaltalainen koomikko
Liam Gallagher (s. 1972), englantilainen Oasis-yhtyeen laulaja
Mark Gallagher (s. 1962), irlantilais-brittiläinen kirjailija, puhuja, mediakommentaattori ja johtaja
Megan Gallagher (s. 1960), yhdysvaltalainen näyttelijä
Noel Gallagher (s. 1967), englantilainen lauluntekijä ja kitaristi
Paul Gallagher (s. 1984), skotlantilainen jalkapalloilija
Peter Gallagher (s. 1955), yhdysvaltalainen näyttelijä
Rory Gallagher (1948–1995), irlantilainen blues- ja rock-kitaristi
Sean Gallagher (s. 1967), brittiläinen näyttelijä
Stephen Gallagher (s. 1954), englantilainen kauhukirjailija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Jules Sylvain

Jules Sylvain 1931.
Jules Sylvain, oik. Axel Stig Hansson, (11. kesäkuuta 1900 Tukholma – 29. lokakuuta 1968 Castiglione della Pescaia, Italia) oli ruotsalainen viihdemuusikko ja -säveltäjä.
Stig Hansson oli näyttelijäperheen poika. Hänen isänsä oli Axel Hansson ja äitinsä Suomessakin vaikuttanut Valborg Hansson. Hansson aloitti uransa 18-vuotiaana kahvilapianistina. Hieman myöhemmin hän ryhtyi säveltämään lauluja Ernst Rolfin ja Karl Gerhardin suosittuihin revyyohjelmiin nimimerkillä Jules Sylvain. Uransa aikana Hansson käytti lähes kolmeakymmentä salanimeä, joita olivat Jules Sylvainin lisäksi muiden muassa Nick Layton, Einar Björke, Willy Bramsen, Otto Herrmann ja Peter Lebedjeff. Hanssonin sävellykset julkaisi hänen oma kustannusliikkeensä Edition Sylvain. 1930-luvulla Hansson oli Svensk Filmindustrin hovisäveltäjä, ja hän laati myös viisi elokuvakäsikirjoitusta. Vuonna 1943 esitettiin Tukholman oopperassa hänen operettinsa Zorina.
Hanssonin ensimmäinen suurmenestys oli valssi "Vintergatan", jonka Sven-Olof Sandberg levytti vuonna 1927. Levyä myytiin kaikkiaan yli satatuhatta kappaletta. Suomeksi laulun levytti Georg Malmstén nimellä "Tähtivyö". Uuden version valssista teki vuonna 1960 Tapio Rautavaara nimellä "Linnunrata". Monet muutkin Hanssonin sävelmät tulivat suosituiksi Suomessa, kuten esimerkiksi "Tangokavaljeeri", "Lentäjän valssi" ja "Luutnantin sydän". Suomessa Hanssonin sävellyksiä ovat Malmsténin ja Rautavaaran lisäksi levyttäneet muiden muassa Matti Jurva, Hannu Hovi, Henry Theel ja Olavi Virta, myöhemmin myös Reijo Kallio, Topi Sorsakoski, Pirkka-Pekka Petelius ja Solistiyhtye Suomi.
Luonteeltaan levoton Hansson kyllästyi perin pohjin ruotsalaiseen byrokratiaan ja muutti vuonna 1947 Fidži-saarille, jossa hän ryhtyi banaaninviljelijäksi. Hirmumyrskyn tuhottua viljelykset hän siirtyi viisi vuotta myöhemmin asumaan Mallorcalle, jossa hän viihdytti muusikkona ruotsalaisia matkailijoita. Elämänsä viimeiset vuodet hän asui Italiassa.
Kirjallisuutta

Lindaryd, Christina: Boken om Jules Sylvain. Tuvesson & Lindaryd, 2017. ISBN 978-91-983822-1-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Puro

Yli-Utoksen Pontemanoja Utajärvellä on nimestään huolimatta tyypillinen puro.
Talvinen puro Latviassa.
Pieni puro Lapissa.
Puro on kapeassa luonnonuomassa tavallisesti nopeasti liikkuva vähäinen vesivirta. Sen leveys on keskimäärin enintään viisi metriä.
Purot virtavesinä

Suomen vesilaki vuodelta 1961 määritteli puroksi virtaavan veden vesistön, jossa ei voi kulkea soutamalla ja jonka virtaama on pienempi kuin kaksi kuutiometriä sekunnissa.
Suomen vesilaki vuodelta 2011 määrittelee puron jokea pienemmäksi virtaavan veden vesistöksi, jonka valuma-alue on alle 100 km². Jos vettä virtaa uomassa jatkuvasti ja uomassa kulkee kalaa merkittävissä määrin, myös valuma-alueeltaan pienempiselvennä uoma voidaan  määritellä puroksi. Puroa pienempi virtavesi, jossa vesi ei virtaa jatkuvasti, ja jossa ei kulje merkittävästi kalaa, on noro.
Veden pitää virrata jatkuvasti pienimmissäkin puroissa. Puron alku voi olla lähde, lampi tai järvi. Puroa suuremmat virtavedet ovat vesilain mukaan jokia, pienemmät taas ojia tai noroja. Puro voi yhtyä suurempaan puroon, jokeen tai muuhun vesistöön. Tuntureissa juoksevia puroja sanotaan tunturipuroiksi. Kaupungeissakin virtaa puroja – Helsingissä niitä on yli 25 kappaletta. Puroveden laatu voi varsinkin pienessä purossa vaihdella nopeasti esimerkiksi sateen tai kuivan sääjakson takia. Heikoimmin virtaavissa ja pienimmissä puroissa happitilanne on usein ongelma, ja niissä voi olla ajoittain paljonkin bakteereita. Kuten muissakin virtavesissä, puroihin liuenneet ravinteet saattavat heikentää veden laatua. Lähteet ja pohjavesi taas vastaavasti parantavat sitä.
Purot pienvesinä

Yhdessä norojen, lampien, lähteikköjen, fladojen ja kluuvien kanssa purot luetaan pienvesiin.
Purojen merkitys

Purot ovat osa luonnon monimuotoisuutta. Paitsi virkistyskäyttöä, niillä on merkitystä osana veden kiertokulkua. Purot kuljettavat valuma-alueilleen satavaa vettä muualle ja veden mukana myös roskia ja muita epäpuhtauksia, kaupunkipurot lisäksi liikenteen päästöjä. Purot ovat perinteisesti olleet joidenkin arvostettujen kalalajien, kuten harjuksen ja erityisesti tammukan elinympäristöjä. Virtaavan veden ja sen laadun ohella pieneliöstö on edellytys näiden kalalajien säilymiselle puroissa. Suomalainen rauhoitettu harvinaisuus, jokihelmisimpukka eli raakku, kasvaa yhä joissakin erämaapuroissa. Purot ympäristöineen ovat usein merkittäviä elinympäristöjä myös linnuille. Kaupunkipurot voivat toimia niin sanottuina ekologisina käytävinä. Toisaalta helppo pääsy niiden varsiin lisää veden likaantumisen ja rantojen roskaantumisen vaaraa. Pienenä virtavetenä puro ei siedä kulutusta yhtä hyvin suuremmat vesistöt.
Purojen nimet

Vanhoissa paikannimissä ja murresanana yleiskielen sana puro esiintyy vain suomen itämurteiden alueella. Suomen länsimurteiden alueella Etelä-Pohjanmaata lukuun ottamatta samaa tarkoittava murresana ja yleinen paikannimien jälkiosa on oja (vertaa esimerkiksi Kuninkoja Turussa) ja eteläpohjalaisten murteiden alueella vastaava pientä jokea tai sen haaraa tarkoittava murresana on luoma (vertaa esimerkiksi Mustaluoma Jalasjärvellä). Länsimurteiden alueella esiintyvät puro-nimet ovatkin usein uutta ruotsista suomennettua kaupunkinimistöä, kuten Helsingin Myllypuro (ruots. Kvarnbäcken, sanoista kvarn "mylly" ja bäck "puro"), jonka suomenkielinen nimi on vahvistettu vuonna 1959.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puro Wikimedia Commonsissa
Härkönen, Satu: Purovesistöt (slideplayer)
Osin jäätynyt puro Enäjärven luontopolulla Porissa ensilumen jälkeen.
Georges von Swetlik

Georges von Swetlik (8. joulukuuta 1912 Pietari – 14. toukokuuta 1991 Tammisaari) oli venäläissyntyinen suomalainen taiteilija. Von Swetlikin suku muutti Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen Konstantinopolin kautta Suomeen vuonna 1923. Von Swetlik on tunnettu erityisesti muotokuvamaalarina, hän maalasi Suomen kulttuuri- ja talouselämän kärkihenkilöitä, muun muassa vuorineuvos Börje Forsströmin ja ulkoministeri Carl Enckellin muotokuvat.
Elämä ja opinnot

Georges von Swetlik syntyi Pietarissa vuonna 1912. Hänen isänsä Pavel von Swetlik palveli upseerina Venäjän keisarillisessa laivastossa. Äiti Eugenian tyttönimi oli Rjumin. Georges von Swetlikillä oli kolme vanhempaa siskoa ja pikkuveli. Asuttuaan muutaman vuoden Mustanmeren rannikolla perhe muutti Venäjän vallankumouksen aikoihin Turkkiin ja asettui asumaan Konstantinopoliin. Vuonna 1923 perhe saapui Suomeen. Von Swetlik asui etupäässä Helsingissä. 1930-luvulla hän opiskeli pari vuotta taidetta Pariisissa. 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa hän asui useita jaksoja Ruotsissa.
Von Swetlik kiinnostui jo nuorena historiasta ja olisi ryhtyä historioitsijaksi, mutta hänellä ei ollut varaa opintoihin. Hän aloitti myös maalaamisen hyvin varhain. Vieraillessaan 16-vuotiaana Laatokan Valamossa vuonna 1929 hän päätti ryhtyä taiteilijaksi. Kesät 1929 ja 1930 hän vietti Valamossa maalaten maisemia, sisäkuvia ja munkkien muotokuvia. Ortodoksisen luostariympäristön voi sanoa ilmentävän viimeistä palasta vanhaa Venäjää, ja Valamossa vietetty aika teki lähtemättömän vaikutuksen nuoreen venäläistaiteilijaan. Hän palasi toistuvasti näihin vaikutteisiin taiteilijanuransa aikana.
Von Swetlik varttui venäläisälymystön kulttuuripiireissä, joissa venäläinen kirjallisuus, muun muassa Dostojevski ja Tolstoi, toimi johtotähtenä. Ensimmäinen taiteellinen innoittaja ja esikuva oli venäläinen realismi. Kaksi tunnettua taiteilijaa oli huomannut tämän poikkeuksellisen varhain kehittyneen lahjakkuuden, nimittäin Ilja Repin, lähin naapuri Kuokkalassa (perheellä oli kesähuvila Kuokkalassa), ja Akseli Gallen-Kallela. Molemmat tarjoutuivat opettamaan häntä. Hänen ensimmäien oppi-isä Repin kuoli vuonna 1930 ja Gallen-Kallela vuonna 1931.
Myöhemmin von Swetlikin taiteen venäläisvaikutteiden tilalle nousivat vaikutteet klassisesta eurooppalaisesta maalaustaiteesta. Mesenaatti Gösta Serlachius tuki von Swetlikiä 1930-luvulla lähettäen tämän Pariisiin opiskelemaan Académie Colarossiin. Hän ei kuitenkaan arvostanut klassisia opintoja, vaan valitsi oppi-isikseen klassiset espanjalaiset, italialaiset ja hollantilaiset mestarit. Hän tutki hyvin tarkkaan Rembrandtia, Tiziania ja Velázquezia muun muassa Louvressa. Hän sai myös vaikutteita modernista ranskalaisesta taiteesta, alkaen impressionisteista. Puhtaan värin, puhtaan muodon ja puhtaan komposition tavoittelusta tuli hänen tärkein päämääränsä taiteilijana.
Von Swetlik joutui olemaan välillä vankeudessa venäläisyytensä vuoksi. Hän sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1951. Samana vuonna hän meni naimisiin ruotsalaisen Margareta du Rietzin kanssa. Tytär Marian synnyttyä pariskunta muutti Helsinkiin vuonna 1952. Vuonna 1971 he asettuivat asumaan läntiselle Uudellemaalle. Von Swetlik asui ja työskenteli siellä kuolemaansa asti. Von Swetlikille myönnettiin 1980-luvun lopussa valtion taiteilijaeläke. Hän kuoli Tammisaaressa vuonna 1991.
Jälkimaine

Von Swetlikin näyttely Tammisaaressa 1989 ja kirjan julkaisu sekä näyttely Helsingissä vuonna 1990 olivat suuria menestyksiä, mutta taiteilijan kuoltua yllättäen vuonna 1991 hänen töitään ei pantu esille ennen kuin vasta vuonna 2004 Tammisaaressa järjestetyssä retrospektiivisessä näyttelyssä. Vuonna 2006 oli näyttely Venäjän tiede- ja kulttuurikeskuksessa Helsingissä ja vuonna 2007 Moskovassa Aleksandr Solženitsynin säätiössä Fond Russkoje Zarubesjee.
Hersfeld-Rotenburgin piirikunta

Hersfeld-Rotenburgin piirikunta (saks. Landkreis Hersfeld-Rotenburg) on piirikunta Saksan Hessenin osavaltion Kasselin hallintopiirissä. Piirikunnan pinta-ala on 1 097,75 neliökilometriä, ja siihen kuuluu 20 kuntaa. Vuoden 2020 lopussa piirikunnan väkiluku oli 120 304 asukasta. Piirikunnan pääkaupunki on Bad Hersfeld. Piirikunnan ystävyyskaupungit ovat Hyvinkää Suomessa ja Działdowo Puolassa.
Hersfeld-Rotenburgin piirikunta ja sen kunnat. Pienemmässä kuvassa on piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hersfeld-Rotenburgin piirikunta Wikimedia Commonsissa
Piirikunnan verkkosivut (saksaksi)
Hessenin piirikunnat ja piirivapaat kaupungit
Bergstraße
Darmstadt
Darmstadt-Dieburg
Frankfurt am Main
Fulda
Gießen
Groß-Gerau
Hersfeld-Rotenburg
Hochtaunuskreis
Kasselin kaupunki
Kasselin piirikunta
Lahn-Dill-Kreis
Limburg-Weilburg
Main-Kinzig-Kreis
Main-Taunus-Kreis
Marburg-Biedenkopf
Odenwaldkreis
Offenbach am Main
Offenbachin piirikunta
Rheingau-Taunus-Kreis
Schwalm-Eder-Kreis
Vogelsbergkreis
Waldeck-Frankenberg
Werra-Meißner-Kreis
Wetteraukreis
Wiesbaden
Svenska Teatern

| Svenska Teatern Ruotsalainen teatteri |
| --- | --- |
 Svenska Teatern vuonna 2012.
Osoite:  Pohjoisesplanadi 2   00130 Helsinki
Sijainti:  Kaartinkaupunki
Valmistumisvuosi:  1866
Suunnittelija:  Nicolas Benois
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Svenska Teatern (suom. Ruotsalainen teatteri) on Helsingissä toimiva ruotsinkielinen teatteri. Teatterin rakennus sijaitsee Erottajalla Esplanadin puiston länsipäässä, Eteläesplanadi- ja Pohjoisesplanadi-nimisten katujen välissä.
Svenska Teaternilla on tätä nykyä kolme näyttämöä, Stora scenen eli Suuri näyttämö, Amos-näyttämö ja Nicken. Suuren näyttämön katsomoon mahtuu enimmillään noin 650 henkeä, Amos-näyttämön katsomoon 140 henkeä ja Nickenille 70 henkeä. Teatterilla on kymmenkunta ensi-iltaa vuodessa, ja se tekee yhteistyötä monen kulttuurilaitoksen kanssa. Vakituista henkilökuntaa teatterilla on noin 90.
Historia > Ensimmäinen teatteri puusta

Syksyllä 1825 alkoi Helsingfors Theaterhus Bolag -nimisen osakeyhtiön osakeanti, jolla kerättiin varoja uuteen puiseen teatteritaloon Helsingissä. Osakkeita merkittiin 141 kappaletta, ja ne maksoivat 100 pankkoruplaa kappaleelta. Osakkeille suunniteltiin maksettavan 10 %:n vuosittainen osinko. Yhtiö oli yksi Suomen ensimmäisistä osakeyhtiöistä.
Helsingin ensimmäinen teatterirakennus vihittiin käyttöön vuonna 1827. Kyseessä oli pieni puurakennus, joka sijaitsi keskellä Esplanadipuistoa hieman nykyistä idempänä. Rakennuksen oli suunnitellut arkkitehti Carl Ludvig Engel.
Teatterin käyttöönoton yhteydessä teatterilla ei ollut omaa, vakituista näyttelijäkuntaa, mutta Helsingissä vieraili tuolloin useita kiertueella olevia teatteriryhmiä. Ne olivat useimmiten matkalla joko Pietariin tai Pietarista pois. Ennen teatterirakennusta nämä teatteriryhmät olivat esittäneet näytelmänsä vaatimattomissa tiloissa.
Kun Helsingissä nyt oli oikea teatteri, teatterissa käynnistä tuli nopeasti suosittu ajanviete.
Taloudellisesti teatteri menestyi hyvin. Vuosina 1828–1847 jaettu osinko ylitti osakkeiden nimellisarvon.
Historia > Toinen teatteri kivestä

Engelin suunnittelema teatterirakennus kävi pian ahtaaksi. 1840-luvulla jotkut osakkeenomistajat alkoivat ajaa uuden teatteritalon rakentamista kivestä. Ajatuksen kannattajat yrittivät hankaloittaa vanhan teatteriyhtiön toimintaa monin tavoin. Suojautuakseen hyökkäyksiltä yhtiö laati yhtiöjärjestyksen vuonna 1846. Kivitalon kannattajat jatkoivat toimiaan yhtiön purkamiseksi. Kotimaisen oopperan Kaarle-kuninkaan metsästys ensi-ilta 1852 johti siihen, että hanke sai tuulta purjeisiinsa. Uusi yhtiö Nya Theaterhus-Bolaget perustettiin 1858. Vanha yhtiö lakkautettiin kaksi vuotta myöhemmin sen jälkeen, kun uusi yhtiö oli lunastanut osake-enemmistön vanhasta yhtiöstä.
Toinen teatterirakennus, joka sijaitsi nykyisen Svenska Teaternin paikalla Erottajalla, vihittiin käyttöön 28. marraskuuta 1860. Sen suunnitteli arkkitehti Georg Theodor Chiewitz ja se oli kivirakennus. Ensimmäinen rakennuksessa esitetty näytelmä oli Sakari Topeliuksen ja Fredrik Paciuksen Kypron prinsessa.
Historia > Svenska Teatern

Uusi rakennus tuhoutui tulipalossa muutaman vuoden kuluttua. Jälleenrakennustyöt aloitettiin melkein heti, ja vuonna 1866 käyttöön vihittiin käyttöön rakennus, joka myöhemmin jäi ruotsinkieliseksi näyttämöksi nimellä Svenska Teatern. Rakennuksen suunnitteli venäläinen arkkitehti Nicolas Benois.
Vuoteen 1887 saakka teatteria kutsuttiin Nya Teaterniksi eli Uudeksi teatteriksi, mutta suomenkielisen teatterin perustettua Helsinkiin uuden näyttämön vuonna 1872 nimeksi muutettiin Svenska Teatern.
Svenska Teaternin laajennustyöt käynnistyivät vuonna 1935 Eero Saarisen ja Jarl Eklundin johdolla. Tällöin teatterin ulkoasua muokattiin perusteellisesti. Arkkitehti Benois’n 1860-luvulla luomat salonki ja lämpiö sekä rakennuksen pyöreä osa säilyivät lähes alkuperäisessä muodossa.
1900-luvun alussa, vielä ennen Suomen itsenäistymistä, teatterin taiteellinen johto koostui lähinnä ruotsalaisista. Myös suuri osa näyttelijöistä tuli Ruotsista. Virallinen päätös siitä, että teatterista tulisi suomenruotsalaisen yleisön kansallisnäyttämö tehtiin vuonna 1915. Teatteri siis suomenruotsalaistuisi, ja ammattitaitoisten näyttelijöiden pulaa helpottamaan perustettiin vuonna 1908 Svenska Teaterns elevskola, joka koulutti suomalaisia näyttelijöitä. Kun Suomen teatterikoulu 1979 muutettiin Teatterikorkeakouluksi, tämä koulu yhdistettiin siihen.
Historia > Peruskorjaus

Teatterissa tehtiin 2010–2012 peruskorjaus. Teatteri on uusi kantavia rakenteita lukuun ottamatta. Teatteriin tuli uusi Amos-näyttämö, joka on teknisesti hyvin monipuolinen, ja sinne saadaan avautumaan näkymä puistoon. Lavasteet siirretään paikalleen kokonaisina, ja esimerkiksi esirippu avautuu koneellisesti. Näyttämö on pyörivä, ja sen lattiassa on 16 hissiä. Istumapaikkojen määrä kasvoi, sillä valaistustekniikka siirrettiin pois salista. Kattomaalaukset ja sisustus entistettiin, ja vaatesäilytystila on kaksinkertainen. Kahvilan nimi vaihtui Kafé Kafkasta Café Thaliaksi. Suunnittelijaksi valittiin vuonna 2005 arkkitehti Stefan Ahlman. Kustannukset olivat 50 miljoonaa euroa.
Johtajat

| Johtaja | Virkavuodet |
| --- | --- |
August Arppe: 1919
Nicken Rönngren: 1919–1954
Runar Schauman: 1954–1963
Carl Öhman: 1963–1982
Jack Witikka: 1982–1987
Georg Dolivo: 1987–1996
Lars Svedberg: 1996–2002
Johan Storgård: 2002–2017
Joachim Thibblin: 2017–
Näyttelijöitä ja ohjaajia

Bo Andersson (–1979)
Thomas Backlund (1981–)
Kyllikki Forssell (1981–1983)
Stig Fransman (1979–)
Lilga Kovanko (–1979)
Märta Laurent (–1981, 1983–)
Tom Lindblom (1981–)
Leif Lönnqvist (1981–)
Svante Martin (1979–)
Roger Nikkanen (–1979)
Erik Pöysti (1981–)
Johanna Ringbom (–1981, 1983–)
Susanne Ringell (1981–)
Göran Sjöblom (–1981, 1983–)
Göran Sjöholm (1979–)
Rabbe Smedlund (–1979)
Mats Stenlund (1981–)
Tom Wentzel (–1981, 1982–)
Gustav Wiklund (1979–)
Cita Örndal (–1979)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Svenska Teatern Wikimedia Commonsissa
Svenska Teatern i Helsingfors
Svenska teatern hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Svenska Teatern (Q926046)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: teatterirakennus, rakennus
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Kaartinkaupunki
katuosoite: Pohjoisesplanadi 2, 00130 Helsinki
koordinaatit: 60°10′03″N 24°56′37″E﻿ / ﻿60.16738°N 24.9437°E﻿ / 60.16738; 24.9437

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat  Ruotsi 
Maantieteelliset:  EUTA theatre  MusicBrainz place 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Hufvudstadsbladet 
C. L. Engelin suunnittelema vanha puinen teatteritalo, piirros 1800-luvulta.
G. T. Chiewitzin suunnittelema teatteritalo 1860-luvun alussa.
Ravintola Oopperakellari Svenska Teaternin talossa. Kuva noin vuosilta 1890–1910.
Svenska Teaterin näyttämö ja katsomo
Harding

Harding on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ann Harding (1902–1981), yhdysvaltalainen näyttelijä
Brenna Harding (s. 1996), australialainen näyttelijä
Chris Harding, brittiläinen taiteilija, Shynola-ryhmän jäsen
Daniel Harding (s. 1975), brittiläinen kapellimestari
Florence Kling Harding (1860–1924), Yhdysvaltojen presidentti Warren G. Hardingin puoliso
Ian Harding (s. 1986), yhdysvaltalainen näyttelijä
Joseph Harding (1805–1876), brittiläinen juustonvalmistaja
Josh Harding (s. 1984), kanadalainen jääkiekkomaalivahti
Karl Ludwig Harding (1765–1834), saksalainen tähtitieteilijä
Luke Harding (s. 1968), brittiläinen toimittaja ja kirjailija
Matt Harding (s. 1976), yhdysvaltalainen matkailija, pelisuunnittelija ja internet-persoona
Paul Harding (s. 1967), yhdysvaltalainen muusikko ja kirjailija
Phyllis Harding (1907–1992), brittiläinen uimari
Ross Harding (oik. David Gemmell, 1948–2006), brittiläinen fantasiakirjailija
Tim Harding (s. 1948), brittiläinen shakinpelaaja, -historioitsija ja shakkikirjoittaja
Tonya Harding (s. 1970), yhdysvaltalainen taitoluistelija
Warren G. Harding (1865–1923), Yhdysvaltojen presidentti 1921–1923
Wes Harding (s. 1996), englantilais-jamaikalainen jalkapalloilija.
Lisäksi:
John Wesley Harding, Bob Dylanin studioalbumi
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Suomettuminen

Suomettuminen (saks. Finnlandisierung) eli finlandisoituminen on Suomen toisen maailmansodan jälkeistä ulko- ja sisäpolitiikkaa kuvaava käsite. Suomettuminen viittaa kielteiseen sävyyn Neuvostoliiton vaikutusvaltaan Suomen poliittisessa päätöksenteossa.
Käsite esiteltiin Itävallassa jo 1950-luvulla, mutta sitä alettiin käyttää ahkerasti Saksan liittotasavallassa 1960-luvun lopulla. Käsitettä käyttivät Berliinin vapaan yliopiston professori Richard Löwenthal 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa Länsi-Berliinissä ja liittokansleri Willy Brandtin vastustajat arvostellessaan hänen uutta Ostpolitik-nimellä tunnettua ulkopoliittista linjaansa liian neuvostomyönteisenä. Brandt tuomitsikin termin käytön suomalaisia loukkaavana. Se merkitsi sananmukaisesti Suomen kaltaiseksi tulemista.
Etymologia

Länsisaksalaisille konservatiivipoliitikoille, etenkin Baijerin pääministerille Franz Josef Straussille, Suomen tapaus kelpasi varoittavaksi esimerkiksi siitä, kuinka suurvalta määräilee paljon pienempää naapuriaan tämän sisäisissä asioissa ja naapurin itsenäisyys muuttuu muodolliseksi. Springerin mediakonserni käytti ahkerasti Finnlandisierung-käsitettä.
Tarkka suomennos sanalle olisi 'suomettaminen'. Rinnakkaiskäsite suomettaminen tarkoittaa, että pyritään saamaan valtio tai ihminen suomettuneeksi ja suomettuminen taas, että suometutaan itsenäisesti. Käsitteellä tarkoitettiin Suomen joutumista Neuvostoliiton valtapiiriin. Suomessa Neuvostoliiton vaikutusvalta ulottui myös sisäpolitiikkaan ja ilmeni tiedotusvälineissä niin sanottuna itsesensuurina. Uuden Suomen entinen päätoimittaja Lauri Aho kirjoitti suomettumisen tarkoittavan ”tilaa, jossa maa ilman Neuvostoliiton miehitystä, ilman kommunistikaappausta ja ilman demokraattisten laitosten poistamista on tietyn asteisessa riippuvaisuussuhteessa Moskovasta” (Uusi Suomi 14. marraskuuta 1971).
Suomettumiskäsite ulkomaisessa käytössä

Suomettumiskäsitteen käyttö yleistyi Länsi-Saksassa Willy Brandtin noustua liittokansleriksi. Oikeisto-oppositio arvosteli Brandtin idänpolitiikkaa suomettumiskäsitteen avulla. Brandt piti termiä loukkaavana suomalaisia kohtaan.
Ranskassa kärjekkäitä suomettumissyytöksiä  presidentti Valéry Giscard d’Estaingiä vastaan esittivät Marie-France Garaud ja Jean-Marie Le Pen.
Itävallan liittokansleri Bruno Kreisky sanoi suomettumisesta puhumisen olevan epämiellyttävä ja vastuuton tapa luokitella valtioita, koska ”me kaikki otamme huomioon maittemme maantieteellisen aseman”.
Franz Josef Strauss kertoi lehtihaastattelussa vuonna 1976, että Kiinan kommunistisen puolueen puhemies Mao Zedong oli varoittanut häntä suomettumisen vaaroista.
Itsesensuuri

Suomettumiseen liittyy läheisesti myös termi itsesensuuri. Tässä yhteydessä sillä tarkoitetaan suomalaisten itse suorittamaa julkisen keskustelun valvontaa, jossa kaikki hiukankin Neuvostoliittoa kohtaan negatiiviseksi arvioitu aineisto joutui voimakkaan paheksunnan kohteeksi ja ”Suomen ja Neuvostoliiton välisiä suhteita” vahingoittavan materiaalin julkaisemisesta pyrittiin pidättäytymään.