stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pervaporaatio
Pervaporaation sovellutuksia

Pervaporaatiota käytetään muun muassa veden poistamiseen orgaanisista yhdisteistä, orgaanisten yhdisteiden poistamiseen vedestä ja orgaanisten seosten erottamiseen toisistaan. Menetelmä on käytetty erityisesti atseotrooppisten seosten erottamiseen, esimerkiksi veden poistamiseen etanolista tai isopropanolista. Vedenpuhdistuksessa pervaporaatiolla poistetaan helposti haihtuvia orgaanisia yhdisteitä. Orgaanisten yhdisteiden erottamisesta esimerkkejä ovat metanolin erottaminen metyyli-tert-butyylieetteristä ja sykloheksaanin erottaminen bentseenistä. Pervaporaation etuja ovat muun muassa alhaiset käyttökustannukset, kyky atseotrooppisten seosten erottamiseen, helppo käytettävyys ja kokoluokan skaalaus.
Perttilän riippusilta

| Perttilän riippusilta |
| --- | --- |
 Perttilän riippusilta
Ylittää:  Kyrönjoki
Sijainti:  Isokyrö
Ylläpitäjä:  Isonkyrön kunta
Siltatyyppi:  riippusilta
Pisin jänneväli:  81,5 m
Pituus:  108,5 m
Leveys:  4 m
Avattu liikenteelle:  1910
Koordinaatit:  62°59′01.6″N, 022°21′20.4″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Perttilän riippusilta on Suomen vanhin liikenteelle avoin teräksinen riippusilta. Vuosina 1909–1910 norjalaisen mallin mukaan rakennettu silta ylittää Kyrönjoen Isossakyrössä. Sillan ylittää Perttilän siltatie. Sillan kokonaispituus on 108,5 metriä ja jänneväli 81,5 metriä, vapaaksi aukoksi jää 80,5 metriä. Sillan hyötyleveys on neljä metriä. Perttilän riippusillan suunnitteli ja rakensi tunnettu sillanrakentaja Valle Antila.
Liikkuva kuorma kuluttaa sillan rakenteiden kantokykyä, joten tällä sillalla ei saa ajaa hevosta juosten.
Puukantinen Perttilän riippusilta otettiin museosillaksi vuonna 1982. Silta kuuluu Perttilänmäen ja Napuen taistelutantereen muodostamaan alueeseen, joka sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Sillan korjaukset

Perttilän sillan puinen kansi uusittiin 1980-luvulla, samoin sillan kaiteet. Silta suljettiin liikenteeltä vuoden 2010 alkukesällä, kun yhden säienipun havaittiin olevan poikki yhdessä sen neljästä kannatinvaijerista. Kannatinvaijerit olivat alkuperäiset. Sillan korjaussuunnitelman laatimisessa ja rahoituksen hankkimisessa kului aikaa niin, että silta pysyi suljettuna koko seuraavan vuoden. Korjaustöihin päästiin vasta vuonna 2012, jolloin kaikki vaijerit vaihdettiin uusiin. Silta avattiin liikenteelle lokakuussa 2012. Sillan painorajoitus on 4 tonnia, ja sillalle pääsevät vain alle 2,5 metriä korkeat ajoneuvot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perttilän riippusilta Wikimedia Commonsissa
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Perttilän riippusilta (Q11887560)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: riippusilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Isokyrö
koordinaatit: 62°59′02″N 22°21′20″E﻿ / ﻿62.98378°N 22.35567°E﻿ / 62.98378; 22.35567
Veikko Peräsalo

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Torino 1934 | korkeushyppy |  |
Veikko Tuomas Peräsalo (1. helmikuuta 1912 Ilmajoki – 25. elokuuta 1992 Jyväskylä) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy, mutta hän voitti myös kymmenottelussa Suomen mestaruuden vuonna 1935. Peräsalo saavutti EM-kisoissa 1934 korkeushypyssä pronssia tuloksella 197 (kisan voitti Kalevi Kotkas).
Peräsalo saavutti vuosina 1932-1944 kaikkiaan kahdeksan SM-mitalia, joista kaksi Suomen mestarutta vuosina 1932 ja 1933. Hän hyppäsi korkeudessa Euroopan ennätyksen 198 cm Oslossa 2. heinäkuuta 1933. Toukokuussa 1934 hän hyppäsi Seinäjoella 200,5 cm, joka oli ensimmäinen virallinen kahden metrin ylitys Euroopassa ja toinen suomalaisen hyppääjän kahden metrin ylitys. Kalevi Kotkas oli hypännyt 201 cm Rio de Janeirossa maaliskuussa 1934 ja unkarilainen Mihály Bodosi 200,5 cm epävirallisessa kilpailussa Pécsissä huhtikuussa 1934.
Seuratasolla Peräsalo edusti Ilmajoen Kisailijoita. Hänen veljistään Vilho ja Olavi kilpailivat myös yleisurheilussa ja Olavi teki työuran kirurgina.
Saavutukset

EM-pronssia Torinosta 1934
SM-mitalit:
Kaksi kultaa vuosina 1932 ja 1933
Neljä hopeaa vuosina 1934, 1935, 1936 ja 1940
Kaksi pronssia vuosina 1937 ja 1944
Kaksi kertaa Suomen ennätyksen parannus vuonna 1933
Kahdeksan maaotteluedustusta vuosina 1932-1940, joista voittoja neljä kertaa
Etelä-Pohjanmaan vuoden urheilija 1933, palkintona Vaasa-lehden kultamitali
Arvo Perälä

Arvo Perälä (11. maaliskuuta 1917 – 16. toukokuuta 2003) oli  vanhoillislestadiolainen saarnaaja. Hän oli ammatiltaan räätäli. Vuonna 1941 hän avioitui Fanni Kyyrösen kanssa. Pian avioitumisen jälkeen pariskunta muutti Saloisiin, jossa he asuivat perheineen pitkään. Perälä asetettiin puhujaksi vuonna 1946. 1960-luvulla Perälä joutui autokolariin, jossa hän loukkaantui ja sairasteli sen jälkeen pitkään. Hän kärsi autokolarin seurauksena pääkivusta ja oli ajoittain sen vuoksi työkyvytön ja sairaalahoidossa. Autokolarissa saamiensa vammojen vuoksi Perälä vietti 1960-luvun lopulla paljon aikaa kotona. Sinä aikana hän kirjoitti kirjan "A ja O", joka käsittelee ilmestyskirjan profeetallista sanomaa. Vanhoillislestadiolaisuudessa Arvo Perälä muistetaan erityisesti lopunaikoja käsittelevistä saarnoista. Arvo Perälä oli Raahen rauhanyhdistyksen johtokunnassa pitkän aikaa ja toimi myös sen puheenjohtajana. Hän toimi Saloisten kunnan luottamustehtävissä. Hän oli monia vuosia SRK:n johtokunnassa ja työvaliokunnassa. Vanhuudessa Perälä kärsi kasvohalvauksesta, joka vaikeutti puhumista.
Arvo Perälän opillisia näkemyksiä

Arvo Perälän mukaan ihmiset ovat turhaan huolissaan liikakansoituksesta, koska "Jumala pitää luoduistaan huolen". Ehkäisyä hän piti "pakanoiden eksytyksenä". Hänen mukaansa "kerran pitää olla tilillä siitäkin, onko Jumalan tarkoittamat lapset otettu vastaan".
Perälän mukaan se sana, joka saarnataan Pyhän Hengen saaneilta ihmisiltä, on lähtöisin Jumalan suusta.
Perälä ennusti viimeistä sotaa. Hänen mukaansa viimeisen sodan syttyessä ajan vaiva ja ahdistus rajoittavat evankeliumin julistamisen mahdollisuutta. Hänen mukaansa sodan jälkeen tulee täydellinen pimeys, jolloin epäuskoiset sanovat: "Nyt on rauha ja ei mitään hätää", minkä jälkeen tulee maailmanloppu.
Perälä ennusti uskonnonvapauden loppumista. Hänen mukaansa tulee yö ja Jumalan lapsilta otetaan pois evankeliumin julistamisen vapaus.
Kirjallinen tuotanto

Perälä, Arvo: A ja O.  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys r.y, 1970.
Perälä, Arvo: Profeetallinen sana.  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys r.y, 1973.
Perusryhmä

Perusryhmä on kreationistisessa kirjallisuudessa esiintyvä taksonominen käsite. Käsitteen avulla nuoren Maan kreationistit perustelevat näkemystään Raamatun mukaisesta luomiskertomuksesta ja että kaikkien nykyisten maalla elävien eläinten esi-isät olisivat olleet mukana Nooan arkissa Raamatussa kerrotun vedenpaisumuksen aikaan. Tiedeyhteisöissä käsitettä perusryhmä ja yleensäkin kaikkia Raamatun luomiskertomusta tukevia tieteellisinä esitettyjä väitteitä pidetään näennäistieteenä.
Perusryhmän määritelmä

Perusryhmä ja biologinen lajikäsite määritellään sitä kautta, voivatko kaksi populaatiota lisääntyä keskenään. Keskenään lisääntymiskelpoiset populaatiot kuuluvat samaan lajiin. Samaan perusryhmään kuuluvat ne populaatiot, jotka voivat suoraan lisääntyä keskenään sekä ne populaatiot, joilla on epäsuora lisääntymislinkki toiseen populaatioon. Jos esimerkiksi lajit A ja B lisääntyvät keskenään ja samanaikaisesti B lisääntyy C:n kanssa, kuuluvat A, B ja C samaa perusryhmään vaikka A ei lisääntyisi C:n kanssa – koska epäsuora risteymä B+C yhdistää ne toisiinsa. Käsitteen on tehnyt tunnetuksi professori Siegfried Scherer:
»Kaikki yksilöt, jotka joko suoraan tai epäsuorasti ovat risteytyksen kautta sidoksissa toisiinsa kuuluvat samaan perusryhmään.» 
(Evoluutio – Kriittinen analyysi, s. 34)
Perusryhmän esitetään tukevan sitä, että mikroevoluutio ei kasaudu makroevoluutioksi, koska
»Toisiaan lähelläkään olevien perusryhmien kesken ei ole koskaan havaittu selvää risteymää.» 
(Evoluutio – Kriittinen analyysi, s. 284)
Eliöiden kuuluvuus samaan biologiseen lajikäsitteeseen tai perusryhmään on periaatteessa empiirisesti kokeiltavissa. Kehitystä perusryhmästä toiseen ei ole havaittu suoraan. Kreationistien näkemyksen mukaan perusryhmät eivät sulaudu yhteen eivätkä ne vaihda jäseniä keskenään toisen olemassa olevan perusryhmän kanssa. Sen sijaan olemassa olevien perusryhmien lukumäärän kasvamista pidetään mahdollisena muun muassa sukupuuton sekä lajiutumisen pohjalta. Jos edellä mainitussa tilanteessa A ja B tai B ja C lajiutuvat, eli eivät enää saa keskenään jälkeläisiä tai jos B kuolee sukupuuttoon, syntyy tilanne jossa ei ole havaittavissa epäsuoraa risteymää A:n ja C:n välille, jolloin A ja C kuuluisivat eri perusryhmiin.
Schreher myös kiistää makroevoluution todistamisen mahdollisuudenkin.
»Sen, onko kyse sukulaisuudesta geneettisessä merkityksessä, voi selvittää vain henkilökohtainen tieto tai henkikirjat.» 
(Evoluutio – Kriittinen analyysi, s. 155)
Tältä pohjalta hän päätyy lopputulokseen siitä, että risteymän rajat todistavat sukulaisuudesta, eikä niiden ulkopuolella sukulaisuutta voida perustellusti olevan.
Hän kuitenkin myöntää että
»Vaikka hyväksyisimmekin sen, että tietyn rakenteen evolutiivinen synty on toistaiseksi selittämättä, jää aina periaatteessa mahdolliseksi olettaa, että suunnittelusignaaleille ja niiden tuntemattomille funktioille on olemassa naturalistinen hypoteettinen evoluutiomekanismi. Tämä oletus siihen liittyvien maailmankatsomuksellisten perusnäkemysten kanssa on epäilemättä itsessään järkevä ja yhtä mahdoton todistaa vääräksi kuin luomisnäkemyskin.» 
(Evoluutio – Kriittinen analyysi, sivu 306)
Älykkään suunnittelun kannattajat eivät ole yleensä ottaneet kantaa perusryhmien olemassaoloon, muun muassa Michael Behe on hyväksynyt yhteisen kantamuodon teorian. Kuitenkin Discovery Institute julkaisi vuonna 2006  Jonathan Wittin ja Benjamin Wikerin kirjoittaman kirjan ”How the Arts and Sciences Reveal the Genius of Nature”, jossa epäsuorasti ollaan ”erikseen luotujen lajien” kannalla.
Bakteerien perusryhmät

Kun suvullisesti lisääntyvien eliöiden perusryhmät määritellään populaatioiksi, jotka vaihtavat geenejä risteytyksen kautta, voidaan bakteerien perusryhmät määritellä geenien vaihdon avulla analogisesti:
»Kaikki bakteerikannat, jotka kykenevät kromosomaaliseen geenien vaihtoon kohjugaation ja transduktion kautta, kuuluvat samaan perusryhmään.» 
(Evoluutio – Kriittinen analyysi, s. 42)
Bakteerikromosomien analyysituloksista saadun tiedon perusteella voidaan perusryhmän määritelmää laajentaa seuraavasti:
»Kaikki ne bakteerikannat, joiden kromosomien rinnakkain asetetut geenikartat paljastavat samanlaisen geenialueiden perusmallin, kuuluvat samaan perusryhmään.» 
(Evoluutio – Kriittinen analyysi, s. 43)
Peteksen seisake

Peteksen seisake oli Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin Kalantiin vuonna 1933. Seisake lakkautettiin toukokuussa 1974. Radan pölkyt uusittiin seisakkeen kohdalta vuonna 2008.
Emmanuel Petit

Emmanuel Petit kuvassa keskellä
Emmanuel Petit (s. 22. syyskuuta 1970 Dieppe, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Petit pelasi Ranskan maajoukkueessa 63 ottelua ja teki niissä kuusi maalia. Hän edusti Ranskaa 
EM-kisoissa vuosina 1992 ja 2000 sekä MM-kisoissa vuosina 1998 ja 2002. Petit saavutti Ranskan riveissä MM-kultaa vuonna 1998 ja EM-kultaa vuonna 2000. Hän teki vuoden 1998 MM-loppuottelun viime hetkillä Ranskan 3–0-voiton sinetöineen maalin. Seuratasolla hän edusti AS Monacoa, Arsenalia, FC Barcelonaa ja Chelseaa.
Perniönjoki

| Perniönjoki Bjärnå å |
| --- | --- |
 Perniönjoki Perniön keskustan kohdalla
Alkulähde:  Ylisjärvi  60°21′07″N, 23°16′57″E
Laskupaikka:  Laukanlahti, Saaristomeri   60°08′15″N, 23°01′43″E
Maat:  Suomi
Pituus:  38 km
Virtaama:  5,8  m³/s
Valuma-alue:  1046,91  km²
Perniön jokilaakso maisemakuva, joka on otettu Aseman työväentalon suunnasta kohti Kisakallion kallioita ja jokilaaksoa. Kuva otettu ennen vuotta 1919.
Perniönjoki (ruots. Bjärnå å ), yläjuoksulla Muurlanjoki ja Karhujoki, on Varsinais-Suomessa Salon Perniössä virtaava 38 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Kiskonjoen–Perniönjoen vesistön pääuomasta lyhyen 6 kilometriä pitkän alajuoksun osuuden.
Joen kulku

Ylisjärvestä alkunsa saava Muurlanjoki virtaa aluksi etelään ja sitten länteen peltoaukioiden läpi. Ennen Pukkila kartanoa joen varrella on 1800-luvulla kuivatun Alasjärven peltotasanko. Pukkilan jälkeen joki puhkaisee hiekkanummet ja virtaa etelään kohti Perniön Pohjankylää yhteensä noin 12 kilometriä ennen Pohjankoskea.
Alajuoksulla Perniönjokena tunnettu jokiuoma jatkuu yläjuoksulla lähes yhtä vahvana uomana kuin alajuoksulla. Joen nimen vaihtukohdaksi Muurlanjoesta Perniönjoeksi kiinnitetään tässä artikkelissa Pohjankoskeen. Pohjankoskessa ja sen alapuolisessa Hamarinkoskessa on ainakin 1600-luvulla toiminut vesimyllyjä. Hamarinkoskessa toimi 1700-luvulla rautavasara ja Pohjankoskessa vuodesta 1745 sahalaitos ja vuodesta 1918 vesivoimalaitos. Pohjankoskella on pudotusta noin kolme metriä ja kosken ylittää yhdystie 12116.
Pohjankartano ja Pohjankylä sijaitsevat kalliokukkuloiden välisessä laaksossa, joka on otettu kokonaan viljelyyn. Muurlanjoki putoaa Pohjankoskessa alas etelään johtavaan laaksoon ja virtaa kohti Yliskylää. Matkalla sinne se virtaa kuivatetun Pohjanjärven halki pitkin kaivettua kanavaa. Jokilaakso on täällä 400–1 000 metriä leveä ja laaksoa reunustavat jyrkät kalliorinteet. Samassa laaksossa kulkevat kantatie 52 ja sen rinnalla Rantaradan rautatie. Yliskylän jälkeen joen ylittää kantatiestä haarautuva yhdystie 12115. Seutua kutsutaan Ristinkulmaksi, koska täällä on yhdystien varressa Yliskylän kirkko. Joki virtaa vielä 2,5 kilometriä etelään päin, jolloin se saapuu Perniön asemalle eli Asemanseudulle. Puolivälissä kirkolta asemalle sijaitsee rautatiesilta ja Asemanseudulla on kylätien silta.
Joki kääntyy Asemanseudulta kohti etelä-lounasta ja jokilaakso levenee. Yli viiden kilometrin päässä joki saapuu Perniön kirkonkylään, jossa se virtaa kirkonkylän taajaman läpi. Matkalla sinne yksi yleinen ja yksi yksityinen silta, sekä pieni kevyenliikenteen silta. Perniössä kantatie kaartaa kauemmaksi ja taajamassa jokea seuraa yhdystie 12105, joka ylittää joen keskiaikaisen kirkon kohdalla. Taajama-alueen jälkeen joen ylittää ensin Kiskoon johtava yhdystie 1840 ja Tammisaareen kulkeva kantatie 52. Ennen kantatietä jokeen yhtyy idästä tuleva Asteljoki. Jokien yhtymäkohdan eteläpuolella Perniönjoen itärannalla on Lupajan kylä, jonka kukkuloilla on pronssi- ja rautakautisia röykkiöhautoja.
Joki virtaa viimeiset kuusi kilometriä peltojen keskellä rauhassa tehden verkkaisia kaarteita. Latokartanon lähellä joki kaartaa länteen, jossa Muntolannokalla siihen yhtyy kaakosta tuleva yhtä suuri Kiskonjoki. Suureksi kasvanut joki jatkaa länteen päin Kestrikin ohi ja laskee kuuden kilometrin päässä Laukanlahteen. Lahti aukeaa Krailanselkään, ja Särkisalon jälkeen, tämä aukeaa Eekholmanselkään.
Perniönjoen valuma-alueen maankäyttö

Perniönjoen valuma-alueen maankäyttö on seuraavanlaista. Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 60,8 %, maatalousalueita 31,4 %, kosteikkoja ja soita on 0,5 % ja rakennettuja alueita on 5,3 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 2,0 %.
Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöalue

Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöalueen pinta-ala on 1 046,91 neliökilometriä ja sen järvisyys on 5,67 %. Vaikka Perniönjoki laskee mereen, on siihen alajuoksulla yhtyvä Kiskonjoki valuma-alueen koon perusteella virtaamaltaan suurempi uoma ja siten vesistöalueen pääuomaa. Kiskonjoen valuma-alueen pinta-ala on 630 neliökilometriä ja siihen yhtyvän Perniönjoen 417 neliökilometriä. Joen keskivirtaamaksi (MQ) on ilmoitettu 5,8 kuutiometriä sekunnissa (m³/s ).
Aiheesta muualla

Virtavesikunnostusta  harjoittelijan silmin
Perniönjoen perkaus (1936, lahdetieto)
Pesseta

| Pesseta Беседа, Beseda |
| --- | --- |
 Pesseta
 Koordinaatit: 59°21′34″N, 28°58′26″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Volossovan piiri
Kunta:  Suuri-Ruuta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2017):  1 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pesseta (ven. Бесе́да, Beseda) on maaseututaajama ja entinen maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin länsiosassa Hatsinan ja Iivananlinnan välisen rautatien eteläpuolella. Taajamassa on 1 000 asukasta (vuonna 2017).
Pessetan läheltä on löydetty keskiaikaisia kurgaanihautoja ja kiviristejä. 1400–1500-luvulla seutu kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Kaprion läänin Jastrebinon pogostaan. 1800-luvun alussa syntyi Pessetan aateliskartano, joka myöhemmin kuului Veimarnin suvulle. 1900-luvun alussa kartanoon perustettiin maatalousoppilaitos, jonka ympärille syntyi taajama. Ennen toista maailmansotaa seudulla asui venäläisten lisäksi inkerinsuomalaisia ja virolaisia, jotka kuuluivat Moloskovitsan luterilaiseen seurakuntaan.
Pessetan kunta liitettiin Suuren-Ruutan kuntaan vuonna 2019. Siihen kuuluivat Pessetan lisäksi Jastrebinon, Kotinan (ven. Kotino), Krääkkovan (Krjakovo), Lopetsin (Lopets), Morosovan (Morozovo), Raakkolan (Ragulovo), Suikuvitsan (Šugovitsy), Uuden-Molkkutsan (Novyje Smolegovitsy), Uuden-Raakkolan (Novoje Ragulovo) ja Vanhan-Molkkutsan (Staryje Smolegovitsy) kylät sekä Jastrebinon seisakkeen asutus. Vuonna 2017 kunnassa oli 1 400 asukasta.
Aiheesta muualla

Pesseta Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Petolahden vaakuna

Petolahden vaakuna
Petolahden vaakuna oli Petolahden kunnan tunnus. Vaakunan perunankukat viittaavat perunanviljelyyn ja sahakoro vanhaan lankkujen sahaukseen.
Vaakunan selitys kuuluu seuraavasti: ”Sinisessä kentässä alapuolelta sahakoroinen hirsi; saatteena ylä- ja alapuolella perunankukka; kaikki hopeaa, kukkien emiöt kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Petolahden kunnanvaltuusto hyväksyi sen 15. heinäkuuta 1967. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 3. tammikuuta 1968.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973, kun Petolahti ja Bergö yhdistyivät Maalahden kuntaan.
Maria Petkova

| Mitalit> Maa:   Bulgaria.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Bulgaria.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Bulgaria.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Bulgaria> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | kiekonheitto |  |
|  Hopeaa | Moskova 1980 | kiekonheitto |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Helsinki 1983 | kiekonheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ateena 1982 | kiekonheitto |  |
Maria Dimitrova Petkova (bulg. Мария Димитрова Петкова , o.s. Vergova, bulg. Вергова, s. 3. marraskuuta 1950 Plovdiv) on entinen bulgarialainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Maria Vergova sijoittui vuoden 1973 universiadien kiekonheitossa neljänneksi. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän oli jälleen neljäs tuloksella 61,92. Vuonna 1975 hän voitti Rooman universiadeissa mestaruuden tuloksella 65,28 m. Montréalin 1976 olympialaisissa hän saavutti hopeaa toisella kierroksella heittämällään tuloksella 67,30 m. Vuonna 1977 hän oli jälleen universiadien ykkönen Sofiassa tuloksella 66,34 m.
Avioitumisensa jälkeen Maria Petkova heitti Sofiassa 13. heinäkuuta 1980 maailmanennätyksen 71,80 m. Moskovan 1980 olympialaisissa hän saavutti hopeaa viimeisellä kierroksella heittämällään tuloksella 67,90 m. Hänen aiemmat loppukilpailuheittonsa olivat mitaltaan 67,68, 65,36, 67,66, 65,56 ja 67,68 metriä.
Ateenan EM-kilpailuissa 1982 Petkova saavutti hopeaa tuloksella 67,94 m. Hän hävisi maannaiselleen Tsvetanka Hristovalle 40 senttimetrillä. Helsingin MM-kilpailuissa 1983 Petkova saavutti hopeaa tuloksella 66,44 m.
Sr2

| Sr2 |
| --- | --- |
 Sr2-veturi numero 3202 Tampereella juhannuksena 2012.
Perustiedot
Tyyppi:  sähköveturi
Liikennöitsijä:  VR-Yhtymä
Valmistaja:  Schweizerische Lokomotiv- und Maschinenfabrik ABB Adtranz Bombardier Transportation Transtech
Lukumäärä:  46
Valmistusvuodet:  1995–2003
Hylätty:  7
Numerointi:  3201–3246
Lempinimi:  Marsu Alppiruusu Käkikello Möhkö
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  210 km/h
Paino:  83 t
Pituus:  19 020 mm
Leveys:  3 000 mm
Korkeus:  4 310 mm
Pyörästö:  Bo′Bo′
Pyörästön pituus:  13 800 mm
Suurin akselipaino:  (enintään) 21 t
Pyörän halkaisija:  1 100 mm
Moottori:  4 × ABB ac
Moottorin teho:   
 • tuntiteho:  6 000 kW
 • jatkuva teho:  5 000 kW
 VR:n Sr2-sähköveturi n:o 3234 Turun rautatieasemalla vanhassa punaisessa värityksessä.
Sr2 on yksi kolmesta VR:n käyttämästä sähköveturityypistä. Ensimmäiset veturit otettiin käyttöön vuonna 1995 ja vakinaiseen liikenteeseen 1996. Niitä valmistettiin vuosina 1995–2003 kaikkiaan 46 kappaletta. Veturi perustuu sveitsiläiseen Lok 2000 -veturiin.