Äidinmaidonkorvike
Historia > Ensimmäiset kaupalliset tuotteet

Vuonna 1865 saksalainen kemisti Justus von Liebig kehitti, patentoi ja toi markkinoille äidinmaidonkorvikkeen, ensin nestemäisessä muodossa ja myöhemmin jauhemaisessa muodossa parantuneen säilyvyyden vuoksi. Liebigin tuote, joka sisälsi lehmänmaitoa, vehnä- ja mallasjauhoa sekä kaliumbikarbonaattia, nähtiin täydellisenä lastenruokana. Vasta Liebigin lastenruoan markkinoille tulon ja haihdutetun maidon keksimisen myötä alkoi nopea kaupallisten lastenruokatuotteiden ja kaavojen kehitys. Vuoteen 1883 mennessä oli jo 27 patentoitua lastenruokamerkkiä. Tuotteet olivat yleensä jauhemuodossa ja sisälsivät pääasiassa hiilihydraatteja, kuten sokeria, tärkkelystä ja dekstriinejä, jotka oli tarkoitus sekoittaa maitoon. Tuon ajan kaupallisia tuotteita olivat esimerkiksi Nestlé's Food®, Horlick's Malted Milk®, Hill's Malted Biscuit Powder®, Mellin's Food®, Eskay's Food®, Imperial Granum® ja Robinson's Patent Barley®. Vaikka nämä varhaiset äidinmaidonkorvikkeet olivat ravitsevia ja runsaskalorisia, niistä puuttui arvokkaita ravintoaineita, kuten proteiinia, vitamiineja ja kivennäisaineita. Ajan myötä ravintoaineita alettiin lisäämään tuotteisiin yksitellen.
Vuonna 1885 John B. Myerling kehitti makeuttamattoman kondensoidun maidon ja antoi sille nimen ”haihdutettu maito.” Myerlingin tuote oli suosittu valinta myös imeväisruokinnassa, ja lastenlääkärit suosittelivat sen käyttöä vielä 1930–1940-luvuilla.
Keinotekoisen äidinmaidonkorvikkeen käytön yhteydessä ilmeni useita kesäkauden imeväiskuolemia (Wickes, 1953d), jotka johtuivat maidon pilaantumisesta pulloihin. Yhteys ei tullut selville ennen kuin bakteeriteoria hyväksyttiin yleisesti. Vuosien 1890 ja 1910 välillä painotettiin erityisesti puhtautta ja maitotuotteiden laadun parantamista. Tällaisia parannuksia olivat muun muassa lypsykarjan parempi hoito sekä imeväismaitoklinikoiden perustaminen puhtaan maidon jakamiseksi yleisölle. Vuoteen 1912 mennessä kumiset tutit tulivat saataville, ja ne olivat helppo puhdistaa, mikä mahdollisti monien kotitalouksien turvallisen maidon säilytyksen jääkaapissa.
1920-luvulla tiedemiehet alkoivat etsiä vaihtoehtoisia ravintovaihtoehtoja lehmänmaitoallergisille pikkulapsille. Ensimmäinen maidoton äidinmaidonkorvike perustui soijajauhoon ja se tuli markkinoille vuonna 1929. Soijakaan ei sisältänyt kaikkia tarvittavia ravintoaineita, erityisesti vitamiineja. Lopulta ongelma saatiin ratkaistua lisäämällä vitamiineja tuotteisiinmilloin?.
Kun äidinmaidonkorvikkeiden kehitys eteni ja tutkimusnäytöt tukivat niiden tehokkuutta, valmistajat alkoivat kohdentaa mainontaa suoraan lääkäreille. Vuoteen 1929 mennessä American Medical Association (AMA) perusti ruokakomitean, jonka tehtävänä oli tarkastella ja hyväksyä äidinmaidonkorvikkeiden turvallisuus ja laatu, mikä johti useiden äidinmaidonkorvikkeiden valmistajien hakemaan AMA:n hyväksyntää tai käyttämään järjestön ”hyväksymismerkkiä”. Kolme vuotta myöhemmin mainontaa alettiin säännellä, estäen valmistajia hankkimasta tietoja muualta kuin lääketieteelliseltä henkilökunnalta, mikä edisti myönteisiä suhteita lääkäreiden ja äidinmaidonkorvikeyritysten välillä. 1940- ja 1950-luvuilla äidinmaidonkorvike oli laajalti tunnettu, suosittu ja pidettiin turvallisena vaihtoehtona äidinmaidon korvaajana lääkäreiden ja kuluttajien keskuudessa. Sen seurauksena imetys väheni asteittain 1970-luvulle saakka.