stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Il leone di San Marco
Tuotanto

Il leone di San Marco on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä. Se on harmiton ja viihdyttävä seikkailuelokuva, jossa on runsaasti toimintaa Venetsian pittoreskeissa maisemissa.
Aiheesta muualla

Il leone di San Marco Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ampiaissimput

| Ampiaissimput |
| --- | --- |
 Rengasampiaissimppu (Apistus carinatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Alalahko::  Scorpaenoidei
Heimo::  Ampiaissimput Apistidae  Kaup, 1873
Suvut
 Apistops  Apistus  Cheroscorpaena 
Katso myös
   Ampiaissimput Wikispeciesissä   Ampiaissimput Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ampiaissimput (Apistidae) on yksi simppukalojen (Scorpaeniformes) kalalahkon heimoista. Se käsittää kolme lajia kolmessa suvussa. Ampiaissimppujen tieteellinen nimi Apistidae tulee kreikan kielen sanasta 'apistos', jonka merkitys on "epäilyttävä", "kyseenalainen".
Ampiaissimpuilla on kaksiosainen uimarakko.
Ampiaissimput elävät merivesissä. Niitä tavataan indopasifisen merialueen länsiosissa. Ne viihtyvät vesissä, joiden lämpötila on 22–28 celsiusastetta. Ampiaissimput elävät 9–142 metrin syvyydessä vedenpinnasta.
Indonesianpikkuliituri

| Indonesianpikkuliituri> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Heimo::  Oravat Sciuridae
Suku::  Pikkuliiturit Petinomys
Laji::  lugens 
Kaksiosainen nimi
 Petinomys lugens  Thomas, 1895 
Katso myös
   Indonesianpikkuliituri Wikispeciesissä  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Indonesianpikkuliituri (Petinomys lugens) on Indonesian Mentawaisaarilla tavattava pikkuliituri. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen vaarantuneeksi lajiksi.
Koko ja ulkonäkö

Indonesianpikkuliituri on pikkuliituriksi suhteellisen suurikokoinen. Naaraiden ruumiin pituus on 258,3 mm ja hännän pituus 225,8 mm. Urosten vastaavat lukemat ovat 250 mm ja 215 mm. Painoa molemmilla on noin 433 g. Väritykseltään indonesianpikkuliituri on kauttaaltaan savunruskean musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Indonesianpikkuliituria tavataan Indonesian Mentawaisaariin kuuluvilla Siberutin, Siporan ja Pohjois-Pagain saarilla Sumatran länsipuolella. Sen elinympäristö käsittää trooppisia ja subtrooppisia metsiä. Yksilöitä tiedetään esiintyvän myös kookos- ja banaaniplantaaseilla. Sen sijaan sen elintavoista tiedetään vain hyvin vähän.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt indonesianpikkuliiturin vaarantuneeksi lajiksi. Sen kantojen kokoa ei tunneta, mutta niiden uskotaan olevan laskussa. Lajia uhkaa etenkin sen elinympäristöjen nopea katoaminen hakkuiden ja maanviljelyksen tieltä.
Albert Ellis

| Albert Ellis> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. syyskuuta 1913 Pittsburgh, Yhdysvallat
Kuollut: 24. heinäkuuta 2007 New York
Ammatti:  psykologi ja psykoterapeutti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  City College of New York (B.Sc, liikkeenjohto/kirjanpito), Columbian yliopiston opettajakorkeakoulu (M.Sc. 1943, Ph.D. 1947, kliininen psykologia)
Tutkimusalue:  rationaalis-emotionaalinen käyttäytymisterapia
Aiheesta muualla
www.albertellis.info
Albert Ellis (27. syyskuuta 1913 Pittsburgh – 24. heinäkuuta 2007 New York) oli tunnettu yhdysvaltalainen psykologi. Hänet tunnetaan parhaiten kognitiiviselle käyttäytymisterapialle tietä raivanneen rationaalis-emotionaalisen käyttäytymisterapian (REBT) kehittäjänä.
Hän suoritti alemman korkeakoulutukinnon liikkeenjohdosta. Sitten hän opiskeli Columbian yliopiston opettajakorkeakoulussa kliiniseksi psykologiksi ja väitteli aihepiiristä vuonna 1949. Columbian yliopistossa hän opiskeli myös humanistisen suuntauksen mukaisesti psykoterapeutiksi, mutta vaihtoi sitten aluksi syvällisemmäksi uskomaansa freudilaiseen psykoanalyyttiseen lähestymiseen ja oli valmistumisensa jälkeen kuusi vuotta kliinistä työtä tekevä psykoanalyytikko. Kliinisen asiakastyönsä lomassa hän kirjoitti useita kriittisiä artikkeleita psykoanalyyttisestä lähestymisestä. Sittemmin hän haastoi epäolennaisuuksiin keskittyvänä ja tehottomana pitämänsä psykoanalyyttisen ajattelutavan vuonna 1955. Ellis ryhtyi kutsumaan itseään rationaaliseksi terapeutiksi ja kehitti rationaalis-emotionaalisen käyttäytymisterapian (alkujaan rational therapy, RT; sitten rational emotive therapy, RET; sittemmin rational emotive behavior therapy, REBT). Hänen mielestään psykoterapeutin tehtävänä oli suoraan - interventioiden ja potilaalle annettavien kotitehtävien avulla - auttaa potilaita hyväksymään itsensä ehdoitta ja sitten kouluttaa heitä välttämään itselle haitallisia tai tuhoisia tunteita - "ja löytää uusia olemassaolemisen ja käyttäytymisen tapoja".
Hänen työnsä vaikutti merkittävästi lukuisten psykologien ja psykiatrien, esimerkiksi kognitiivisen psykoterapian (CT) perustaja Aaron T. Beckin ajatteluun. Vuonna 1982 pohjoisamerikkalaiset psykologit arvioivat Ellisin vaikuttaneen heihin enemmän kuin Sigmund Freud, Carl Jung tai B. F. Skinner. Yhdessä Ellisin ja Beckin alullepanemat psykoterapiasuuntaukset loivat pohjan laajalti käytetylle kognitiiviselle käyttäytymisterapialle (CBT), jonka ensimuotona Ellisin kehittämää REBT-terapiaa on myös pidetty.
Kirjallisuutta > Suomennettu teos

Uskonto henkisenä sairautena: Psykoterapeutin näkemys.  ((The case against religion: A psychotherapist’s view, 1962.) Suomeksi toimittanut ja kääntänyt Kimmo Sundström)  Helsinki:  Kustannus Oy Vapaa Ajattelija Ab, 1986.
Kirjallisuutta > Englanniksi

Yli 80 kirjaa sekä yli 500 tieteellistä artikkelia yksin ja yhdessä muiden kirjoittajien kanssa, muun muassa
The Art of Erotic Seduction,
The Essential Albert Ellis
A Guide to Rational Living,
A Guide to Successful Marriage,
Handbook of Rational Emotive Therapy,
How to Live With a Neurotic (1956),
Overcoming Procrastination,
Rational-Emotive Approaches to the Problems of Childhood,
Sex Without Guilt,
How to Stubbornly Refuse to Make Yourself Miserable About Anything — Yes, Anything.
Aiheesta muualla

Rationaalis-emotiivinen käyttäytymisterapia. Järvenpään sosiaalisairaala. (PDF)
Three approaches to psychotherapy: Gloria (1965; videon loppuosassa 1:16:00- Albert Ellis esittelee rationaalis-emotionaalisen käyttäytymisterapian mukaisen lähestymisensä, 1:23:05- Case Gloria ja 1:40:35-1:45:53 yhteenveto) (englanniksi) (youtube.com)
Tori DeAngelis: APA's 2007 Annual Convention: Goodbye to a legend Monitor on Psychology, 38 (9): 38 (printed version).  Oct. 2007. American Psychological Society, apa.org. Viitattu 8.2.1017. (englanniksi)
Arkistoitu kopio famouspsychologists.org. Arkistoitu 11.2.2017. Viitattu 8.2.1017. (englanniksi)
Michael Feniche: On Therapy - A Dialogue with Aaron T. Beck and Albert Ellis (Beckin ja Ellisin välistä sanailua (heidän ensimmäisen yhteishaastattelunsa) APA:n vuosikokouksen 2000 yhteydessä)  4.-8.8.2000, American Psychological Association 108th Convention. Washington DC. fenichel.com. Viitattu 8.2.1017. (englanniksi)
M. Schoifet: Albert Ellis, psychologist who challenged Freud  27.7.2007. chron.com. Viitattu 8.2.1017. (englanniksi)
Ionikanava

Ionikanavat kuuluvat integraalisiin kalvoproteiineihin eli proteiineihin, jotka ovat osa solukalvon rakennetta. Kanavaproteiinin keskellä olevaa kanavaa reunustavat hydrofiiliset aminohapot, jotka mahdollistavat ionien kulun kanavan läpi. Kulkeutuminen on passiivista eli se perustuu elektrodiffuusioon eikä vaadi energiaa. Ionikanavat ovat hyvin selektiivisiä eli ne päästävät lävitseen vain tiettyjä ioneja. Kanavat ovat auki usein vain hyvin pienen hetken, sillä ionien nopeus kanavassa on noin 108 ionia sekunnissa. Ionikanavat voidaan luokitella niiden porttirakenteiden perusteella.
Vuotokanavat

Vuotokanavat ovat ionikanavia, jotka ovat suuren osan ajasta auki. Esimerkkinä vuotokanavista ovat kaliumkanavat.
Jänniteohjatut kanavat

Jännitteestä riippuvat ionikanavat aukeavat vain, jos solukalvon jännitteessä tapahtuu muutoksia. Esimerkiksi hermosolun solukalvon depolarisaatiossa natriumkanavat aukeavat, jotta aktiopotentiaali pääsee kulkemaan, vaikka ne muuten ovat useimmiten kiinni.
Reseptoriohjatut kanavat

Ligandista riippuvat ionikanavat aukeavat, kun porttirakenteeseen kiinnittyy tietty kemiallinen yhdiste. Kemiallinen yhdiste voi olla solun ulkoinen molekyyli kuten hormoni, hermoston välittäjäaine, lääkeaine tai myrkky tai solun sisäinen molekyyli kuten syklinen AMP (syklinen adenosiinimonofosfaatti), G-proteiini tai kalsiumioni (Ca2+).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Encyclopaedia Britannica: ion channel (englanniksi)
Scholarpedia: Ion channels (englanniksi)
Hermosolun depolarisaatio
Isao Kimura

Isao Kimura vuonna 1954.
Isao Kimura (22. kesäkuuta 1923 – 4. heinäkuuta 1981) oli japanilainen näyttelijä, joka näytteli useissa Akira Kurosawan elokuvissa. Hän näytteli muun muassa elokuvassa Kulkukoira (1949) tarinan pääroistoa. Hänet muistetaan parhaiten roolistaan teini-ikäisenä samuraina (vaikka hän oli oikeasti jo 31-vuotias) elokuvassa Seitsemän samuraita (1954). Hän kuoli 58-vuotiaana syöpään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isao Kimura Wikimedia Commonsissa
Isao Kimura Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Isao Kimura Elonetissä.
Amerikkalainen viittomakieli

| Amerikkalainen viittomakieli |
| --- | --- |
 Sormiaakkoset amerikkalaisella viittomakielellä
Muu nimi:  American Sign Language
Tiedot
Alue:   Yhdysvallat  Kanada  Meksiko
Virallinen kieli:  –
Puhujia:  n. 500 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Viittomakielet
Kieliryhmä:  ASL-viittomakielet
ISO 639-3:  ase
 Ohje 
CDC:n Koronaviruksen torjuntaohjeita amerikkalaisella viittomakielellä
Amerikkalainen viittomakieli eli ASL (American Sign Language) tai joskus myös Ameslan (American Sign Language) on Yhdysvalloissa, Kanadassa ja joissain osissa Meksikoa eniten käytetty viittomakieli. ASL on puhuttujen kielten englantia vastaava viittomakielten lingua franca. Kansainväliset sormiaakkoset on kehitetty pääosin ASL:n sormiaakkosista.
Yhteensä ASL:n käyttäjiä arvioidaan olevan 500 000. Lukuun sisältyvät myös sellaiset, jotka käyttävät ASL:a ensisijaisena kommunikointivälineenä kuulovammaisen vanhempansa tai lapsensa kanssa. Kanadan vuoden 2006 väestölaskennan mukaan 8 995 käytti amerikkalaista viittomakieltä äidinkielenään.
Historia

Amerikkalaisen viittomakielen alkuperä on hämärän peitossa. Joidenkin teorioiden mukaan ASL perustuu ranskalaisen ja paikallisten viittomakielten Yhdysvalloissa syntyneelle sekakielelle, joka sai alkunsa jossain vaiheessa 1800-luvulla. Tätä perustellaan sillä, että merkittävä osa viittomista amerikkalaisen ja ranskalaisen viittomakielten välillä on samanlaisia, vaikka nykyään näiden käyttäjät eivät ymmärrä toisiaan.
Viittomakielten lingvistinen tutkimus alkoi William Stokoen todistaessa ASL:n olevan luonnollinen kieli.
Vuonna 2016 kaikista Yhdysvaltain 50 osavaltiosta 45 oli säätänyt jonkinlaisen lain, joka turvaa ASL:n opetuksessa tai kannustaa sen opiskelemiseen esimerkiksi vieraana kielenä. ASL:n käyttäjien oikeuksia valvoo kansallisella tasolla National Association of the Deaf, joka on perustettu vuonna 1880.
Luokitus ja suhde muihin viittomakieliin

Amerikkalainen viittomakieli kuuluu niin sanottuihin ASL-viittomakieliin, joka on kuurojen yhteisön viittomakieliin kuuluva kieliperhe. Siihen kuuluvat viittomakielet ovat läheistä sukua keskenään ja perustuvat amerikkalaiselle viittomakielelle. Tällaisia viittomakieliä ovat muun muassa etiopialainen, malesialainen ja thaimaalainen viittomakieli. Brittiläistä ja amerikkalaista viittomakieltä käyttävät henkilöt eivät välttämättä ymmärrä toisiaan.
Suomalaiseen viittomakieleen verrattuna ASL:n sanasto on saanut selvästi enemmän vaikutteita puhutusta kielestä (englannista). Useiden viittomien käsimuoto on sama kuin vastaavan englanninkielisen sanan alkukirjaimen sormiaakkonen. Myös viittomanimet muodostetaan sormittamalla henkilön etunimen alkukirjain ja koskettamalla sillä jotain kehon kohtaa, toisin kuin suomalaisessa viittomakielessä, jossa viittomanimien muodostus pohjautuu useimmiten henkilön luonteeseen, ulkonäköön tai nimen suomenkieliseen merkitykseen.
Isao Matsushita

Isao Matsushita (jap. 松下 功; 23. marraskuuta 1951 Tokio – 16. syyskuuta 2018 Tokio) oli japanilainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän opiskeli sävellystä Hiroaki Minamin ja Toshirō Mayuzumin johdolla Tokion taideyliopistossa (Tōkyō Geijutsu Daigaku) 1970-luvulla ja jatkoi opintojaan vuoteen 1986 saakka Isang Yunin johdolla Universität der Künste Berlinissä.
Matsushitan musiikkia on esitetty Euroopan ja Aasian maissa sekä Australiassa ja Yhdysvalloissa. Kapellimestarina hän toimi muun muassa Ensemble Kōchin ja Camerata Naganon musiikillisena johtajana. Matsushita toimi Japanin säveltäjäliiton varapuheenjohtajana vuosina 1997–2005 ja palasi tähän asemaan vuonna 2008. Hän toimi Aasian säveltäjäliiton puhemiehenä vuosina 1999–2004.
Matsushita kuului Tōkyō Geijutsu Daigakun henkilökuntaan vuodesta 1987.
Matsushitan tuotantoon kuuluu muun muassa oopperoita, orkesteriteoksia ja kamarimusiikkiteoksia vaihteleville kokoonpanoille. Hän käytti monissa teoksissaan japanilaisia soittimia. Lisäksi hän sävelsi konserton myanmarilaiselle saung-soittimelle. Hän myös sävelsi runsaasti kuoro- ja muuta vokaalimusiikkia.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi), (japaniksi)
Albinos

Albinos (m.kreik. Ἀλϐίνος) (n. 150) oli antiikin kreikkalainen keskiplatonilainen filosofi, joka eli Smyrnassa ja oli Galenoksen aikalainen.
Albinokselta tunnetaan lyhyt tutkielma nimeltä Johdanto Platonin dialogeihin. Selvitettyään dialogin luonteen, jota hän vertaa draamaan, kirjoittaja jakaa Platonin dialogit neljään luokkaan, loogisiin, kriittisiin, fysikaalisiin ja eettisiin dialogeihin, ja mainitsee myös nykyisin useimmiten käytetyn jaon tetralogioihin eli neljän dialogin ryhmiin. Hän neuvoo, että Alkibiades, Faidon, Valtio ja Timaios tulisi lukea sarjaksi.
Boethius ja Cassiodorus mainitsevat latinaksi kirjoittaneen Albinoksen (tai Albinuksen), joka kirjoitti musiikista ja geometriasta. Kyseessä saattaa olla eri henkilö.
Albinos on joskus sekoitettu Alkinookseen. Saksalainen tutkija Jacob Freudenthal laittoi 1800-luvulla Alkinooksen teoksen Platonismin käsikirja Albinoksen nimiin. John Wittaker on kuitenkin kumonnut tämän vuonna 1990.
Iskukoukku

Iskukoukku on kalastusväline, joka soveltuu ympärivuotiseen käyttöön.[lähde? ] Tavallisia saaliskaloja ovat hauki, made ja muut petokalat. Iskukoukun rakenteeseen kuuluvat syöttikoukku, siihen liitetty laukaisulaite ja jousen voimalla syöttikoukkua vasten kiinni iskeytyvä koukku, joka voi olla yksi- tai kaksihaarainen. Kun saaliskala yrittää ottaa syötin, koukku laukeaa ja kala tarttuu yleensä yläleuastaan kiinni.
Syöttikoukku pistetään kiinni syöttikalan (esimerkiksi särki, ruutana tai pieni ahven) selkään. Iskukoukku kiinnitetään saaliskalan riuhtomisen kestävällä siimalla, langalla tai narulla keppiin tai kellukkeeseen, jonka avulla koukku asetetaan sopivaan syvyyteen pyyntiin. Laukaisulaitteen virittämisessä tulee noudattaa suurta varovaisuutta.
Ionimoottori

Nasan Glenn Research Centerin NEXT-ionimoottori koekäytössä tyhjiökammiossa vuonna 2009.
Ionimoottori on avaruusalusten sähköpropulsiotekniikka, jossa työntövoimaa tuotetaan kiihdyttämällä varautuneita ioneja sähkökentässä. Ionimoottoreihin luetaan tyypillisesti sähköpropulsion sähköstaattisen haaraan kuuluvat verkolliset- (GIT), Hall- ja kenttäemissioionimoottorit (FEEP).
Ionimoottorin toiminta perustuu varauksettomien ajoaineatomien tai -molekyylien pommittamiseen elektronisuihkulla, jolloin nämä ionisoituvat positiivisesti varautuneeksi plasmaksi. Ajoaineplasma ohjataan sähkökenttään, missä se kiihtyy sähköstaattisen Coulombin voiman vaikutuksesta hyvin suuriin nopeuksiin, ja poistuu moottorista tuottaen alukselle pakokaasun virtaussuunnalle vastakkaisen työntövoiman.
Ionimoottorien tuottama työntövoima on varsin heikkoa, mutta ne kiihdyttävät pakokaasunsa erittäin suuriin nopeuksiin, minkä ansiosta ajoaineen käytön hyötysuhdetta mittaava ominaisimpulssi on moottorityypillä erittäin korkea. Ionimoottorit kykenevät pitkiin ja hitaisiin kiihdytyksiin, joilla ne kykenevät saavuttamaan suuria kemiallisia rakettejakin vastaavia liikemääriä huomattavasti pienemmällä ajoaineen kulutuksella.
Ionimoottorien pääkäyttökohteena ovat muiden sähköpropulsiomuotojen tapaan avaruudessa tapahtuvat kiertoratamuutokset, asemanpito radalla ja avaruuskappaleiden väliset siirtymiset.
Alatyypit > Verkollinen ionimoottori

Verkolliset ionimoottorit jakautuvat rakenteellisesti kolmeen pääosaan: purkauskammiossa sijaitsevaan plasmantuottajaan, kiihdytysverkkoihin ja neutralointikatodiin. Verkollisten moottorien kolme alatyyppiä ovat elektronipommitus-, radiotaajuus- ja mikroaaltoionimoottorit, ja ne eroavat toisistaan pääasiassa plasman tuottamiseen käytetyn menetelmän osalta. Kolme metodia on kuvattu alla:
Elektronipommitusmoottoreissa plasma tuotetaan pommittamalla varaukseltaan neutraalia ajoainetta onton katodin termisessä emissiossa vapauttamilla elektroneilla, jotka virtaavat katodilta moottorin anodille, törmäten samalla varauksettomaan ajoaineeseen. Ylimääräinen elektroni saa ajoaineatomit tai -molekyylit ionisoitumaan positiiviseksi plasmaksi.
Radiotaajuusmoottoreissa
Mikroaaltoionimoottoreissa
Alatyypit > Kenttäemissioionimoottori

Kenttäemissiomoottorit (lyh. FEEP, engl. Field-emission electric propulsion) jakautuvat rakenteellisesti kolmeen pääosaan: emitteriin, kiihdytinelektrodiin ja neutraloijaan.
Verkollisista- ja Hall-ionimoottoreista poiketen niiden ajoainesyöttö tapahtuu nestemäisessä olomuodossa, minkä jälkeen nestemäinen ajoaine ionisoituu emitterin ja kiihdytinelektrodin välisen korkean potentiaalieron aikaansaamassa kenttäemissiossa.
Kenttäemissiomoottorit jaotellaan alatyyppeihin rakenteen ja käytetyn ajoaineen mukaan (nestemetallit cesium, indium ja elohopea, sekä erillisenä suolasulat).
Rakennetyypit
lineaarirako
neula
Ajoainetyypit
Cesiumkenttäemissiomoottori (lyh. Cs-FEEP)
Indiumkenttäemissiomoottori (lyh. In-FEEP)
Elohopeakenttäemissiomoottori (lyh. Hg-FEEP)
Suolasuolakenttäemissiomoottori (lyh. IL-FEEP, engl. Ionic liquid FEEP)
Suorituskyky

Ionimoottorien tuottama työntövoima on varsin heikko, vaihdellen Hall-moottoreissa välillä 10 µN – 2 N ja verkollisissa moottoreissa välillä 10 µN – 0,2 N. Moottorityyppi kykenee kuitenkin saavuttamaan erittäin suuria pakokaasun nopeuksia, (Hall-moottoreissa 10-20 km/s ja verkollisissa 20-40 km/s) minkä ansiosta ajoaineen käytön hyötysuhdetta mittaava ominaisimpulssi on erittäin korkea, liikkuen avaruuteen laukaistuissa Hall-moottoreissa 1 500–2 000 ja vastaavanlaisissa verkollisissa moottoreissa 2 500–3 600 sekunnin välillä. Laboratoriokoekäyttöön edenneissä moottoreissa on saavutettu jopa 17 000 sekunnin ominaisimpulsseja. Kokeellinen DS4G-ionimoottori saavutti vuonna 2006 ennätyksellisen 210 km/s pakokaasunopeuden ja noin 19 400 sekunnin ominaisimpulssin.
Lentokäyttöön edenneiden ionimoottorien kokonaishyötysuhteet ovat Hall-moottoreissa vaihdelleet 35-60 prosentin ja verkollisissa moottoreissa 40-80 prosentin välillä.
Historia

Rakettitekniikan alkuisät Konstantin Tsiolkovski ja Robert Goddard loivat varhaisimmat visiot avaruusalusten sähköpropulsiosta ja ionimoottoreista. Goddard tutki sähköpropulsiota harvakseltaan vuodesta 1906 aina vuoteen 1917, jolloin hän hankki patentin ”metodille tuottaa sähköistettyjä kaasusuihkuja” (”Method of and Means for Producing Electrified Jets of Gas”). Patentti sisälsi kolme kaaviota, joista yhtä voidaan pitää varhaisimpana sähköstaattisen ionimoottorin mallina.
Merkittävät sähköpropulsion kehitysohjelmat käynnistyivät Yhdysvalloissa ja Neuvostoliitossa 1960-luvulla. Yhdysvalloissa tutkimusta tekivät muun muassa Nasan Glenn Research Center ja Jet Propulsion Laboratory, sekä yksityinen Hughes Research Laboratories, kun Neuvostoliitossa tutkimus jakautui eri instituuttien välille. Molemmat suurvallat laukaisivat ensimmäiset varhaisia cesium- ja elohopea-ajoaineita käyttäneet kokeelliset ionimoottorit kiertoradalle 1960-luvun alkuvuosina. Verkollisten- ja Hall-ionimoottorien kehitysohjelmat jatkuivat 1980-luvulle saakka.
Yhdysvalloissa sähköpropulsioon liittyvän tutkimuksen perusta syntyi 1960- ja 1970-luvun vaihteessa ilmestyneiden julkaisujen pohjalle. Ensimmäinen sähköpropulsiomenetelmiä käsitellyt systemaattinen analyysi oli Ernst Stuhlingerin vuonna 1964 julkaisema Ion Propulsion for Space Flight. Robert G. Jahnin kirjoittama, neljä vuotta myöhemmin julkaistu Physics of Electric Propulsion kuvaili kattavasti moottoreihin liittyviä fysikaalisia ilmiöitä. George R. Brewerin kirjoittama, vuonna 1970 julkaistu Ion Propulsion Technology and Applications esitti varhaisten ionimoottorien cesium- ja elohopea-ajoaineisiin pohjautuneen teknologian, sekä sähköpropulsiolle yleisen matalaan työntövoimaan perustuneen avaruusmissioprofiilin rata-analyyseineen.
Neuvostoliittolaiset asensivat vuonna 1971 kahteen Meteor-satelliittiin SPT-60 -Hall-moottorit. Moottorityypin käyttö neuvostoliittolaisissa tietoliikennesatelliiteissa olikin sähköpropulsion ensimmäinen laajamittainen käyttökohde. Moottorityypin käyttö näissä kohteissa on jatkunut Venäjällä Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Ensimmäinen pohjois-eteläsuuntaiseen asemanpitoon suunniteltu ionimoottori laukaistiin japanilaisen Engineering Test Satellite 6 (ETS 6) -koesatelliitin kyydissä vuonna 1995. Kantoraketin laukaisun osittainen epäonnistuminen esti kuitenkin ionimoottorin käytön asemanpitoon, mutta moottoria operoitiin tästä huolimatta onnistuneesti kiertoradalla.
Ionimoottorien kaupallinen käyttö käynnistyi Yhdysvalloissa vuonna 1997, kun Hughes toi markkinoille Xenon Ion Propulsion System (XIPS) -moottorinsa. NASA laukaisi vuotta myöhemmin kokeellisen NSTAR-ionimoottorin osana Deep Space 1 -luotaintaan.
NSTAR-ionimoottoria testataan JPL:ssä tyhjiökammiossa. Ionisoitunut ksenonkaasusuihku hehkuu sinisenä.