stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iso-Pukki
Kirjallisuutta

Soiri-Snellman Helena. Ruissalon huvilat. Turun Ruissalon, Iso-Pukin ja Pikku-Pukin saarien huviloiden rakennushistoria ja rakennusluettelo. Turun Maakuntamuseo, 1985. ISBN 951-9125-56-6.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Stora Bocken
Turun saaret
| --- | --- |
Hirvensalo:  Pikku-Vihtilä  Iso-Vihtilä  Kupparkari  Nepo  Montti  Urhatti  Pikku-Urhatti  Mäntysaari  Kuivakari  Haurletto  Pissilinna  Ryttykari  Kauppakari  Leppäkari  Pitkäkari  Ämmäkari  Kommo  Laurinkari  Rautakari 
Kakskerta:  Haapaluoto  Harva  Hinttinen  Hylkeenkari  Iholuoto  Isosaari  Jukoluoto  Kirkkoherra  Kissasaari  Kraakunkari  Kruunukari  Kutukari  Kuusi  Kuusiluoto  Latosaari  Leppäkari  Niittusaari  Ollilansaari  Paljaskari  Peevalinkarit  Pikkusaari  Pitkä  Putki 
Satava:  Järvistensaari  Kulho  Kutuluoto  Liisankari  Porokari  Rajakari  Ristikari  Vepsä  Vähä-Tervi 
Ruissalo:  Iso-Kaskinen  Iso-Pukki  Kaletto  Kukkarokivi  Loistokari  Pikku-Pukki  Pöllönkari  Viittakari  Vähäkaskinen  Äijäkari 
Käännös suomeksi
Paul Iribe

| Paul Iribe |
| --- | --- |
 Paul Iriben kuolinilmoitus vuonna 1936 Revue des sports et du monde -lehdessä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1883 Angoulême, Ranska
Kuollut: 21. syyskuuta 1935 (52 vuotta) La Pausa, Ranska
Ammatti:  kuvittaja, graaffinen suunnittelija, sisustusarkkitehti
Puoliso:  Jeanne Dirys (1911–1918) Maybelle Hogan (–1928)
Lapset:  2
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Paul Iribe (alunp. Iribarnegaray); (8. kesäkuuta 1883 Angoulême, Ranska – 21. syyskuuta 1935 La Pausa, Roquebrune-Cap-Martin, Alpes-Maritimes, Ranska) oli ranskalainen kuvittaja ja graafinen suunnittelija sekä sisustussuunnittelija. Hän työskenteli Hollywoodissa elokuvateollisuudessa 1920-luvulla ja oli Coco Chanelin rakastaja vuodesta 1931 aina kuolemaansa asti.
Suku ja koulutus

Joseph Paul Iribarnegarayn vanhemmat olivat julkisten töiden insinööri Jules Jean Iribarnegaray (1836–1914) ja espanjalaissyntyinen Josepha Maria Sanchez de la Campa y Salgueron (s. 1853). Hänellä oli kaksi vanhempaa sisarta Jeanne (s. 1874 Sevilla) ja Dominique (s. 1876 Sevilla). Paul sai koulutuksensa Pariisissa. Vuosina 1908–1910 hän opiskeli École des Beaux-Artsissa käytyään ensin lukion College Rollinissa.
Yksityiselämä

Vuonna 1911 Paul Iribe meni naimisiin näyttelijä ja viihdetaiteilija Jeanne Dirysin kanssa. Samana vuonna näytelmässä "Le Cadet des Courtas" tämä käytti Iriben vuonna 1910 suunnittelemaa korua, ylellistä sulan muotoista turbaanineulaa, johon oli upotettu smaragdeja ja helmiä. He erosivat vuonna 1918.
Iriben toinen vaimo oli amerikkalainen perijätär Maybelle Hogan, joka oli ollut aiemmin naimisissa teatteri- ja musiikkipäällikkö Francis C. Coppicusin kanssa. Heillä oli kaksi lasta, Pablo (s. 1920) ja Maybelle (s. 1928). He erosivat vuonna 1928 Iriben ja Coco Chanelin yhteistyön seurauksena.
Julkaisut

Les robes de Paul Poiret. Julkaisija Se trouve a Paris chez Paul Poiret, couturier, 1908.
Le Témoin..., toimittaja Paul Iribe. Le Témoin aikakauslehti 1933.
Bleu, blanc, rouge: France, Etablissements Nicolas.
Paul Iribe – Précurseur de l'art déco. Bibliothèque Forney, 1983 ISBN 2-7012-0572-7
Perintö

Paul Iribe oli Coco Chanelin kanssa tämän huvilassa La Pausassa Ranskan Rivieralla 21. syyskuuta 1935, kun Iribe yhtäkkiä menetti tajuntansa pelatessaan tennistä ja kuoli 52-vuotiaana sydänkohtaukseen. Chanel näki rakastajansa kuoleman ja tunsi menetyksen raskaana, surren tätä kauan.
Paul Iribe tuli tunnetuksi ikonisista julisteistaan ja kuvituksistaan, joissa hän käytti modernismin, naisellisuuden ja voiman teemoja. Hänen kansainvälisesti tunnetut julisteensa, kuten Vogue-lehden kansi vuonna 1921, auttoivat edistämään art deco -tyyliä Euroopassa. Iribe oli myös erittäin vaikutusvaltainen muotimaailmassa ja suunnitteli monia trendejä luovia malleja ranskalaisille muotitaloille. Hänen käyttämänsä rohkeat värit, mielenkiintoiset muodot ja kuviot sekä innovatiivinen materiaalien käyttö poikkesivat radikaalilla tavalla aikakauden perinteisestä ranskalaisesta tyylistä.
Aiheesta muualla

Paul Iribe - International Movie Database
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Iribe Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Paul Iribe, Le Rire lehden kansi 1902
Paul Iribe, kuvitus Le Témoin lehteen 1906
Paul Iribe, Bénédictine liköörin mainos 1910-1914
Paul Iriben kuvitus, Paul Poiret'n sisustusmerkille Les Ateliers de Martine, 1918
Paul Iriben kuvitus Les Robes de Paul Poiret, 1908.
Paul Iribe, piironki n. 1919
Paul Iribe, Jeanne Dirys Le cadet de Coutras näytelmässä, Comoedia Illustré kansikuva 1911
Paul Iribe, "Marianne", Le Témoin 1934
Isolaattikieli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isolaattikieli Wikimedia Commonsissa
Isolaattikielet
abinomn
aimara
ainu
baski
bung
burušaski
hadza
haida
huaorani
japani
jeniseiläiskielet
jukagiiri
karkar-yuri
kehu
korea
kuot
kutenai
nihali
nivhi
odiai
porome
sandawe
sause
washo
yaghan
yalë
zuni
Intiaanien alkuperä

Jäätikköön avautui käytävä mannerjään sulaessa. Paleointiaanit saapuivat joko tätä käytävää tai Alaskan ja Kanadan länsirannikkoa pitkin nykyisten Yhdysvaltain alueelle.
Intiaanien alkuperä on perinteisen näkemyksen mukaan Itä-Siperiassa.lähde? Intiaanit ovat Amerikan mantereen alkuperäiskansa. Joihinkin kiistanalaisiin löytöihin perustuen on intiaanien esi-isien arvioitu tulleen mantereelle 16 000–50 000 vuotta sitten, mutta tätä ei kyetä pitävästi todistamaan.
Intiaanien esi-isät tulivat mantereelle viimeisimmän jääkauden lopulla Alaskan ja Itä-Siperian välisen Beringian maakannaksen kautta.
Kun jääkauden mannerjäätikkö alkoi sulaa, Beringian maakannas peittyi asteittain mannerjäätiköistä sulaneeseen veteen. Kanadan peittäneeseen jäätikköön avautui Kalliovuorten länsi- ja itäpuolelle Kanadan jääkäytävä, jota pitkin paleointiaanit saattoivat matkata etelään ja synnyttää paikallisen mammutinmetsästykseen perustuneen Clovis-kulttuurin noin 13 000–13 500 vuotta sitten.
Ennen Kanadan jääkäytävän avautumista aukesi vaihtoehtoinen kulkureitti Kanadan länsirannikkoa pitkin, ja ihmisiä on saattanut tulla mantereelle sitä kautta jo 16 000 vuotta sitten tai ehkä aiemmin ennen jääkauden ankarinta vaihetta.
Ihmiset levittäytyivät nopeasti koko mantereelle. Amerikan mantereen eteläkärjen ihminen saavutti noin 13 000 vuotta sitten.
Yleisesti ajatellaan alkuperäiskansojen tulleen Amerikkaan ainakin kolmessa aallossa: paleointiaanit, na-dene-kansat ja eskimot. Itä-Aasian ja Alaskan vanhoissa arkeologisissa löydöissä näkyy kaksi erityyppistä kulttuuria, joista vanhempi vaikuttaa liittyvän paleointiaaneihin ja myöhempi na-deneen tai eskimoihin. Geenien haplotyypeistä on löydetty viitteitä siitä, että paleointiaanien muuttoaaltoja olisi ollut kaksi. Jotkin asiantuntijat ovat esittäneet ihmisten tulleen jääkauden aikana Atlantin yli Euroopasta. Geenitutkimusten perusteella eurooppalainen yhteys selittynee yhteisillä pohjoiseuraasialaisilla esi-isillä.lähde?
Aika ennen Clovisin kulttuuria

Amerikassa on tehty monia jopa 13 500–50 000 vuotta vanhoja löytöjä, joiden on esitetty olevan merkkejä asutuksesta. Löydöt ovat luita ja työkalun näköisiä kiviä, joissa on hiiltä, jonka on arveltu olevan peräisin nuotiosta. Kivi voi kuitenkin olla luonnon muokkaamaa ja puuhiili syntynyt salaman sytyttämästä tulipalosta. Luut taas saattavat olla eläin- eivätkä ihmisperäisiä. Varhaisimpien paleointiaanien työkaluvalikoiman sanotaan muistuttaneen Moustierin työkaluvalikoimaa, kuten myös esimerkiksi Ukrainan myöhäispaleoliittisen kulttuurin varhaisvaiheet. Jotkut löydöt, kuten Buttermilko Creek, Monte Verde ja Lindsay viittaavat siihen, että mantere asutettiin 14 000–15 500 vuotta sitten.
Tämä esi-Clovisiksi nimetty kulttuuri on kiistanalainen, eikä yli 13 500 vuotta vanhemmista löydöistä ole tieteellistä konsensusta. Joidenkin tutkijoiden mielestä muun muassa intiaanien geenistö, kielten runsaus ja asutuksen nopean leviämisen epätodennäköisyys viittaavat siihen, että Amerikka on saatettu asuttaa 20 000–40 000 vuotta sitten.
Ensimmäiset metsästäjät > Clovisin kulttuurin leviäminen

Tutkijat ovat melko yksimielisiä siitä, että Amerikassa asui mammutinmetsästäjiä noin 13 000–13 500 vuotta sitten. He olivat niin sanottuja Clovisin kulttuurin paleointiaaneja. Clovisin ihmisten elämä oli liikkuvaa, ja he siirtyivät pieninä ryhminä riistan perässä vuodenaikojen mukaan. He metsästivät luisilla ja piikivisillä keihäillä mammutteja, mastodontteja, biisoneita, hevosia, kameleita ja muita eläimiä.
Noin 12 500 vuotta sitten sammunut Clovisin kulttuuri oli ehtinyt levitä nopeasti laajoille alueille. Clovisin ihmisiltä jäi terämäisiä uurtimia, kaapimia ja muuta tyypillistä myöhäispaleoliittista esineistöä. Heille näyttää olleen Ukrainan Kostenkin kulttuurin tapaan ominaista moninainen mammutin hyödyntäminen. Clovisin kulttuurin jäljiltä ei ole löydetty kiinteitä asuinpaikkoja, vaan lähinnä eläinten teurastuspaikkoja.
Alaskan paleointiaanien leirit ajoittuvat 13 700 vuoden päähän. Sieltä he saapuivat joko Kanadan rannikkoa pitkin nykyisen Washingtonin osavaltion seudulle tai Kanadan jääkäytävää pitkin nykyiseen Montanaan, missä on tehty kaksi ristiriitaista ajoitusta Anzicin kalliosuojaan tehdystä okraa sisältäneestä haudasta. Toinen ajoitus on 13 470 vuoden ja toinen 12 840 vuoden päähän. Myös eräs vanhimmista kohtalaisen hyvin ajoitetuista Clovisin löytöpaikoista, Länsi-Nevadan Fishbone Cave, ajoittuu 12 –13 540 vuoden päähän ja Kalifornian rannikon Santa Rosa Islandin löytö 12 900 vuoden päähän. Paleointiaanien levittäytymisen tiheästi koko mantereelle uskotaan vieneen 500–1 500 vuotta.
Ensimmäiset metsästäjät > Suurten eläinten joukkotuho jääkauden lopulla

Aasiasta vaelsi muun muassa arobiisoneja Alaskaan ja läntisille Kanadan Kalliovuorille sekä Yhdysvaltain luoteisimpaan kolkkaan jääkauden aikana, kun jäätikkö ei ollut laajimmillaan. Paul S. Martinin esittämän teorian mukaan mantereen lukuisat pleistoseenikauden suuret eläimet hävisivät melko äkkiä ihmisten metsästäessä ne sukupuuttoon. Hänen mukaansa ihminen levittäytyi Yhdysvaltoihin luoteesta noin 400 vuoden sisään ja koko Amerikkaan noin 1 000 vuodessa. Vaellusvauhti olisi ollut tällöin 11–15 km vuodessa.
Grand Canyonin alueella on ajoitettu normaalia tarkemmilla ajoituksilla shastan maalaiskiaisen ja harringtonin vuorivuohen katoaminen 10 900–11 100 vuoden päähän, aikaan johon on ajoitettu alueen varhaisimmat Clovis-löydöt ja jääkauden lopun suuri ilmastonmuutos. Monet suuret eläimet hävisivät Pohjois-Amerikasta noin 7 000–12 000 radiohiilivuotta sitten. Näitä olivat esimerkiksi hevonen, kameli, mammutti, mastodontti, jättiläismaalaiskiainen, laama, jättiläismajava, glyptodon, jättiläispekari, metsämaan myskihärkä, sapelihammaskissa ja gepardi. Joidenkin eläinten osalta häviäminen kävi melko nopeasti. Esimerkiksi jättiläismaalaiskiainen katosi Pohjois-Amerikasta noin 11 000 radiohiilivuotta sitten, Ohiosta jo 11 400 radiohiilivuotta sitten eli 13 300 vuotta sitten. Etelä-Amerikasta jättiläislaiskiaiset hävisivät 10 500 radiohiilivuotta sitten ja Länsi-Intian saaristosta 4 400 radiohiilivuotta sitten. Suuret eläimet ovat saattaneet hävitä Amerikasta nopeasti, eikä sen syystä olla varmoja. Toiset ovat väittäneet, että suurten eläinten häviäminen Amerikassa olisi ollut hitaampi prosessi.
Clovisin kulttuuri näyttää levinneen etelästä pohjoiseen Alaskaan eikä toisin päin. Alaskassa oli ihmisiä ainakin jo 14 000 vuotta sitten.. Kanadan jääkäytävän ja Alaskan vanhin Clovis-ajoitus on ajalta 12 500 vuotta sitten. Etelä-Amerikan vanhin Clovisin tyyppinen kärki on 12 750 vuotta vanha. Työkaluja tehtiin hienorakeisesta serttikivestä ja piikivestä. Etelä-Amerikkaan syntyi näihin aikoihin oma niin sanottu kalanpyrstötraditio, mikä on jättänyt jälkeensä muun muassa kolmiomaisia keihäänkärkiä. Joissain Clovisin kulttuurin keihäänkärjissä näkyy kalanpyrstömäisiä piirteitä. Etelä-Amerikan kärjessä Tulimaassa oli ihmisiä viimeistään 13 000 vuotta sitten. Kun ilmasto muuttui ja mammutit hävisivät, Folsom ja muut Pohjois-Amerikan varhaisen kivikauden biisoninmetsästyskulttuurit kehittyivät Clovisista 10 000–11 000 vuotta sitten. Noin 7 000–19 000 vuotta sitten alkoi arkaainen kausi, jolloin vuosituhansien kuluessa alkoi maanviljely ja syntyi kiinteää kyläasutusta.
Ensimmäiset metsästäjät > Vain harvoja todella vanhoja luulöytöjä

Vain harvat intiaanien tai heidän edeltäjiensä jäänteiden luulöydöt ovat todella vanhoja. Alle kuusi yksilöä on melko varmasti ajoitettu vanhemmaksi kuin 10 000 BP, vaikka 7 000-10 000 BP ikäisiä paleointiaanien luujäänteitä on 315. Tutkijat ovat esittäneet hyvin ristiriitaisia arvioita siitä, mille Aasian kansoille löydetyt muinaiset intiaanit olisivat sukua. Joidenkin mielestä Amerikan varhaisimmat asukkaat olisivat olleet ruumiinrakenteeltaan hyvin erilaisia kuin myöhemmät intiaanit.
Ensimmäiset metsästäjät > Hampaiden sinodonttisuus ja sundadonttisuus

Ihmisten hampaissa on erilaisia muotoja, joita on luokiteltu kiinalaisilla yleiseen sinodonttiseen ja Sundan alueella yleiseen sundadonttiseen muotoon. Sundadonttisuus on itäaasialainen hampaiden tyyppi, joka syntyi ehkä noin 30 000 vuotta sitten. Tästä kehittyi sinodonttisuus noin 20 000 vuotta sitten. Sinodonttisuus on yleinen pohjoisaasialaisilla ja se on kaikilla läntisen pallonpuoliskon kansoilla. Joillakin Amerikan alkuperäisasukkailla on lapionmuotoiset hampaat, jollaiset ovat myös mongoleilla.
Amerikan kansoissa sinodonttisuutta on ainakin kolme alalajia, nimittäin eskimo-aleutit, luoteisrannikon ja reuna-alueiden tyyppi sekä yksi muu tyyppi. Kaksi viimeistä saattavat vastata na-deneä ja amerindia. Tästä päätellen intiaanien alkukoti olisi Pohjois-Kiina. Tämän mukaan esi-amerintiaanit olisivat vaeltaneet ensin länteen Pohjois-Kiinasta, sitten pohjoiseen Lena-jokea pitkin ja lopulta Beringian kautta Amerikkaan. Na dené -kansojen esi-isät olivat matkanneet itään päin, amerintiaaneista etelään, ja eskimo-aleuteista pohjoiseen. Eskimo-aleutit olisivat kulkeneet ensin itään, sitten pohjoiseen, Amuria pitkin Beringinmeren rantaan, sitten Hokkaidoon, Ohotanmeren halki Aleuteille.
Varhaisten Amerikan alkuasukkaiden luurankoja on löydetty vähän, eikä lainkaan varhaisimmalta ajalta. Intiaanit on joskus kytketty Sahalinin saarella ja Japanin pohjoisosassa Hokkaidon saarella asuviin ainuihin ja muihin ns. paleosiperialaisiin, jotka ovat kielellisesti hajanainen ryhmä. Sinodonttisuutta ei esiinny esimerkiksi jääkauden ajan Maltan Baikalin järven alueen löydöissä. Sundadonttisuutta esiintyy taas Etelä-Aasiassa, ja näin ollen intiaanien alkuperä olisi Kiinan pohjoispuolella ja Baikalin itäpuolella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Informative page on Clovis Points, with photos (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
CNN article on the South Carolina discoveries (englanniksi)
Stone Age Columbus BBC Tvuotta programme summary (englanniksi)
Possible pre-Clovis Site in Ohio (englanniksi)
Radiocarbon datings. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Peopling of Americas (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Paleoamerican origins
America discovered by Stone Age Europeans
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Haplogroup_Q-M242
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Haplogroup_Q-M3
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit
| --- | --- |
Yleistä:  Intiaanien alkuperä  Paleointiaanit  Amerikan historia 
Pohjois-Amerikka:  Pohjois-Amerikan intiaanit  Arkaainen kausi  Arkaaisen kulttuurin alueet  Jälkiarkaaiset kulttuurit  Kanadan kivikausi  Kanadan kilven arkaainen perinne  Alaskan varhaiset arktiset kulttuurit 
Keski-Amerikka:  Mesoamerikan intiaanikulttuurit  Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe 
Etelä-Amerikka:  Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit  Keski-Andien intiaanikulttuurit  Perun varhaiskeraaminen kausi  Pohjois-Andien intiaanikulttuurit  Ecuadorin intiaanikulttuurit  Kolumbian intiaanikulttuurit 
Intiaanien geeneissä yleisin isälinjan geenityyppi on isälinjan haploryhmä Q, jota tavataan hieman myös Itä-Aasiassa.
Äitilinjan haploryhmää D esiintyy Itä-Aasiassa ja Siperiassa. D4:ää on löydetty varhaisilta intiaaneilta.
Amerikan kartta, joka näyttää löytöpaikkoja ajalta ennen Clovis-kulttuuria.
Clovisin ja muiden kulttuurien keihäänkärkiä, joita käytettiin muun muassa mammutin ja biisonin metsästyksessä. Äärimmäisellä vasemmalla muu työkalu.
Kuvassa näkyy Amerikan asuttamisen tapahtumasarja Beringia-mallin mukaan. Ensin ihmiset siirtyivät ennen jääkauden kylmää kautta Siperiaan, myöhemmin merenpinnan laskettua Alaskan alueelle ja lopulta jäättömiä käytäviä pitkin Yhdysvaltoihin ja etelämmäs.
Jääkauden kylmin aika Siperiassa. Asutusta oli luultavasti vain puurajan lämpimämmällä puolella. Punaiset ympyrät: varmat löytöpaikat, siniset ympyrät: epävarmat. Punainen kolmio: Baikalin löytöpaikka.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Isonokkasammal

| Isonokkasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Suikerosammalten heimo Brachytheciaceae
Suku::  Nokkasammalet Eurhynchium
Laji::  striatum
Kaksiosainen nimi
 Eurhynchium striatum  (Hedw.) Schimp. 
Katso myös
   Isonokkasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isonokkasammal (Eurhynchium striatum) on lehtisammallaji suikerosammalten heimossa (Brachytheciaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä, levinneisyys on hieman mereinen.
Isonokkasammal kasvaa suureksi, kymmenestä viiteentoista senttimetriä pitkäksi. Se haaroo tiheästi mutta epäsäännöllisesti ja tulee usein melkein pensasmaiseksi. Lehtien muoto vaihtelee herttamaisesta soikeaan, litteitä, poimuisia, terävähampaisia ja epäsäännöllisesti siirottavia. Lehden keskisuoni ulottuu kärkeen asti. Itiöpesäkkeet ovat harvinaisia. Isonokkasammalta voi olla vaikea erottaa lehtonokkasammalesta (Eurhynchium angustirete).
Aiheesta muualla

Ympäristo.fi: Isonokkasammal (Eurhynchium striatum) (pdf)[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q150324  Wikispecies: Eurhynchium striatum  BioLib: 91065  CoL: 3CZT2  EoL: 891003  EUNIS: 198181  GBIF: 2680247  iNaturalist: 450675  IRMNG: 10730924  NBN: NBNSYS0000036884  NCBI: 113274  Observation.org: 17393  Open Tree of Life: 741347  Plant List: tro-35136095  Tropicos: 35136095  WFO: wfo-0001166958  Laji.fi: MX.43602
Mercedes-Benz Sprinter

| Mercedes-Benz Sprinter> Valmistustiedot |
| --- | --- |
Valmistusmaa:  lukuisia
Valmistaja:  Mercedes-Benz
Valmistusvuodet:  1995–
Mercedes-Benz Sprinter on Mercedes-Benzin vuodesta 1995 lähtien valmistama isokokoinen pakettiauto. Sprinteristä on valmistettu pakettiauton lisäksi paljon pikkubusseja, ja se on ollut suosittu matkailuautojen, erityisesti Hymerien, alustana. Pohjois-Amerikassa Sprinteriä on myyty myös Dodgen ja Freightlinerin merkeillä.
Mercedes-Benz Sprinter I (1995–2006, W903)

| Mercedes-Benz Sprinter I |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistaja:  Mercedes-Benz
Valmistusvuodet:  1995–2006
Muut nimet:  Dodge Sprinter Freightliner Sprinter
Korimalli:  pakettiauto pikkubussi lava-auto
Edeltäjä:  Mercedes-Benz TN
Seuraaja:  Mercedes-Benz Sprinter II
Teknisesti samankaltaisia:  Volkswagen LT
Tekniset tiedot
Moottori:  R4 R5
Iskutilavuus:  2,1–2,9 l
Teho:  82–156 hv
Polttoaine:  diesel
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali
Ensimmäisen sukupolven Sprinter esiteltiin korvaamaan ikääntynyt Mercedes-Benz TN, jota oli valmistettu vuodesta 1977. Sprinter voitti Vuoden Pakettiauto -palkinnon 1995. Sprinterin sisarmalli oli Volkswagen LT.
Vuonna 2000 esiteltiin Sprinterin facelift-malli. Uudistuksen myötä auto sai uudet puskurit, maskin ja ajovalot. Sisällä oli täysin uusittu kojelauta.
Sprinterin umpimalli oli saatavana kolmella eri akselivälillä (3 000 mm, 3 550 mm ja 4 025 mm) ja kahdella eri korkuisella katolla.
Mercedes-Benz Sprinter I (1995–2006, W903) > Tilavuudet ja kantavuudet

Normaali akseliväli, normaali katto: 7,00 m³, 660–860 kg
Keskipitkä akseliväli, normaali katto: 9,1 m³, 1 490 kg
Keskipitkä akseliväli, korkea katto: 10,4 m³,1 460 kg
Pitkä akseliväli, korkea katto: 13,4 m³, 2 250 kg
Mercedes-Benz Sprinter I (1995–2006, W903) > Moottorit

| Malli | Moottori* | Moottori* | Iskutilavuus | Teho | Vääntö |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 214 314 414 | R4 DOHC 16V | M 111 E 23 | 2 295 cm3 | 105 kW (143 hv) @ 5000 r/min | 210 Nm @ 4 000 r/min |
| 214 314 414 | R4 DOHC 16V | M 111 E 23 | 2 295 cm3 | 105 kW (143 hv) @ 5000 r/min | 215 Nm @ 3 200–4 700 r/min |
| 208 CDI | R4 DOHC 16V | OM 611 DE LA | 2 151 cm3 | 61 kW (82 hv) @ 3800 r/min | 200 Nm @ 1 400 r/min |
| 211 CDI  311 CDI | R4 DOHC 16V | OM 611 DE LA | 2 151 cm3 | 81 kW (109 hv) @ 3800 r/min | 270 Nm @ 1 400 r/min |
| 213 CDI  313 CDI  413 CDI  | R4 DOHC 16V | OM 611 DE LA | 2 141 cm3 | 96 kW (129 hv) @ 3800 r/min | 300 Nm @ 1 600 r/min |
| 216 CDI  316 CDI  416 CDI 616 CDI | R5 DOHC 20V | OM 612 DE LA | 2 688 cm3 | 116 kW (156 hv) @ 3800 r/min | 330 Nm @ 1 400 r/min |
Mercedes-Benz Sprinter II (2006–2018, W906)

| Mercedes-Benz Sprinter II |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistaja:  Mercedes-Benz
Valmistusvuodet:  2006–2018
Korimalli:  pakettiauto pikkubussi lava-auto
Edeltäjä:  Mercedes-Benz Sprinter I
Seuraaja:  Mercedes-Benz Sprinter III
Teknisesti samankaltaisia:  Volkswagen Crafter
Tekniset tiedot
Moottori:  R4 V6
Iskutilavuus:  1,8–3,5 l
Teho:  88–258 hv
Polttoaine:  diesel maakaasu
Vetotapa:  takaveto neliveto
Toisen sukupolven Sprinter esiteltiin vuonna 2006. Takavedon lisäksi auton saa myös nelivetoisena. Sprinterin sisarmalli on Volkswagen Crafter.
Toisen sukupolven Sprinter koki faceliftin vuonna 2014. Uudistuksia olivat uudet puskurit, ajovalot, maski sekä ohjauspyörä.
Sprinterin umpipakettiautosta on jopa yhdeksän erikokoista versiota, autoa saa neljällä eri akselivälillä sekä kolmella eri kattokorkeudella. Sprinter II:ssä uutuutena tuli myös automatisoidut ovet.
Mercedes-Benz Sprinter II (2006–2018, W906) > Tilavuudet ja kantavuudet:

Normaali akseliväli, normaali katto: 7,5 m³, 1 030–1 555 kg
Normaali akseliväli, korkea katto: 8,5 m³, 998–1 520 kg
Keskipitkä akseliväli, normaali katto: 9,0 m³, 930–2 710 kg
Keskipitkä akseliväli, korkea katto: 11,0 m³, 899–2 680 kg
Keskipitkä akseliväli, superkorkea katto: 11,5 m³, 1 350–2 645 kg
Pitkä akseliväli, korkea katto: 14 m³, 1 250–2 510 kg
Pitkä akseliväli, superkorkea katto: 15,5 m³, 1 220–2 480 kg
Extrapitkä akseliväli, korkea katto: 15,5 m³, 1 200–2 465 kg
Extrapitkä akseliväli, superkorkea katto: 17 m³, 1 170–2 435 kg