stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marxilainen taloustiede
Marxin talousteorian keskeiset opit > Tavaran arvo

Marx aloittaa kapitalismin analyysinsä tavaran analyysillä. Kapitalistiselle tuotantotavalle on Marxin mukaan tyypillistä tavaroiden kasaantuminen. Puhuttaessa tavaroista tarkoitetaan ensisijaisesti vapaasti uusinnettavissa olevia työn tuotteita. Marx piti klassisen taloustieteen perillisenä merkittävänä tavaran arvoa, jolla tarkoitettiin hyödykkeen tuottamisen objektiivista vaikeutta. Tavaran arvo eroaa Marxin mukaan oleellisesti sen käyttöarvosta, jolla tarkoitetaan tavaroiden ihmisille käyttökelpoisia ominaisuuksia. Toisaalta tavaran arvoa ei myöskään saa sekoittaa sen vaihtoarvoon eli suhteisiin, joissa tavara on vaihdettavissa toisiin tavaroihin (tavaran hinta). Tavaran arvon mitta on Marxin mukaan sen tuottamiseen tarvittava yhteiskunnallisesti välttämätön työaika. Esimerkiksi jos kenkien tuottamiseen kuluva yhteiskunnallinen työaika puolittuu kahdesta tunnista tuntiin, myös kenkien arvo puolittuu. Marxin esittämän ns. arvolain mukaan tavaroiden vaihtoarvo eli hinta määräytyy täydellisesti kilpailuilla markkinoilla niiden arvoa vastaavaksi. Tavaroiden käyttöarvolla ei ole merkitystä niiden arvon määräytymisen kannalta, koska markkinakilpailun takia kukaan tuottajista ei voi pyytää muita korkeampaa hintaa tuotteistaan. Marxin objektiivinen arvoteoria eroaa merkittävästi nykyisin valtavirran muodostavasta neoklassisesta taloustieteestä, joka pohjaa subjektiiviseen arvoteoriaan.
Marxin talousteorian keskeiset opit > Työnarvoteoria ja lisäarvo

Useimpien klassisen taloustieteen edustajien tapaan Marx kannatti työarvoteoriaa eli katsoi, että tavaran arvo määräytyy sen tuottamiseen tarvittavan työajan mukaan. Smithiä ja Ricardoa voimallisemmin Marx painotti työtä arvon substanssina: vain inhimillinen työ pystyy luomaan uutta arvoa tuotantoprosessissa. Ricardon tapaan Marx ajatteli, että koneet ja muut tuotantovälineet lisäävät tuotantoprosessissa hyödykkeen arvoa vain oman arvonsa verran, mutta ei enempää. Marx erottaa toisistaan työn ja työvoiman. Ihmisen ja luonnon välisellä vuorovaikutuksella eli työllä ei ole arvoa, vaan ainoastaan markkinoilla myytävällä tavaralla työvoimalla. Työvoiman arvon määrävät sen "tuotantokustannukset" eli kaikki se, mitä tarvitaan työvoiman ylläpitämiseksi työkykyisenä.
Klassisen taloustieteen mukaan työläisten palkka riippuu viime kädessä tästä työvoiman arvosta. Sen sijaan työläisten tekemän työn tuottama arvonlisäys riippuu muun muassa vallitsevasta tuottavuuden tasosta ja työpäivän pituudesta. Kapitalistit eivät kuitenkaan maksa työläisille palkkaa heidän työnsä tuottaman arvonlisäyksen mukaan, vaan työläisten työvoiman arvon mukaan. Tämän eron takia tulee mahdolliseksi kapitalistien haltuunottama ns. lisäarvo, jolla tarkoitetaan erotusta työläisen tuottaman arvonlisäyksen ja hänen palkkansa välillä. Esimerkiksi jos työläinen työskentelee kymmenen tuntia, niin siitä kahdeksan voi vastata työläisen työvoiman ja hän käyttämiensä tuotantovälineiden uusintamiseen tarvittavaa aikaa. Loput kaksi tuntia ovat Marxin mukaan sellaista aikaa, jossa työntekijä lisää arvoa tuotteeseen yli oman työvoimansa ja käyttämiensä tuotantovälineiden uusintamiseen vaadittavan ajan. Tätä maksamatonta työtä Marx kutsuu lisäarvoksi.
Marxille tämä lisäarvon pidättäminen tarkoitti työväenluokan laillistettua rosvousta. Sosialismissa tätä ei Marxin mukaan tapahtuisi, koska tuotantovälineet ovat yhteisomistuksessa.
Marxin talousteorian keskeiset opit > Lisäarvon riistoaste, voittoaste ja kapitalismin luhistuminen

Lisäarvon riistoaste on suhde työntekijän tekemän "ylimääräisen" työajan, sekä hänen tekemänsä työvoiman uusintamiseen tarvittavan työajan välillä. Voittoasteella taas tarkoitetaan lisäarvon suhdetta niiden tuotantopanosten (kuten työvoima ja koneet) arvoon, jota tarvitaan lisäarvon luomiseen. Siinä missä lisäarvon ja kapitalistin tekemän voiton välillä on suora kausaalinen suhde, on vastaava suhde myös lisäarvosuhteen ja voittosuhteen välillä. Marx oletti lisäarvosuhteen olevan vakio kaikilla tuotannon aloilla ja kaikkina aikoina. Hän myös sanoi kapitalismin kilpailupaineiden johtavan siihen, että koneiden ja muiden arvonluontiin kykenemättömien tuotantovälineiden osuus tuotantoprosessissa tulee kasvamaan. Tämä tarkoitti, että lisäarvosuhteen ollessa vakio, voitonaste tulee pienenemään. Prosessin edetessä kapitalistit yrittäisivät vastata voittoasteen pienenemiseen madaltamalla palkkoja entisestään, joka kasvattaisi sosiaalista jännitettä ja johtaisi lopulta vallankumoukseen.
Marxin talousteorian keskeiset opit > Tavarafetisismi

Marx puhui "tavarafetisismistä", jolla hän tarkoittaa, että markkinat erottavat sosiaaliset suhteet tuotantoprosessista: hankkiessaan hyödykkeitä ihmiset pitävät silmillä niiden vaihtoarvoa niiden "oikean" arvon sijaan, mikä viittaa niihin käytettyihin työpanoksiin. Näin ihminen vieraantuu omasta työstään. Vieraantuminen on alun perin Hegelin käsite. Tavarafetisismi tarkoittaa pohjilmmiltaan sitä, että ihmisten väliset suhteet näyttävät ikään kuin tavaroiden välisiltä suhteilta. Esimerkkinä että että nykyään omistan "sinulta ostaneeni autosi" on minun ja sinun välinen suhde, ei rahan ja auton välinen.
Teorian kritiikki

Marxilainen taloustiede perustuu materialismissaan pääasiassa tavarantuotantoon. Työnarvoteorialle on ongelmallista se, että työvoiman elinkustannukset vaihtelevat eri puolilla maailmaa ja ulkomaankaupassa eri alueiden kesken tulee lisäarvon määrittelyssä ongelma, koska työvoimaa kyetään uusintamaan suotuisissa olosuhteissa halvemmalla kuin esimerkiksi kylmillä ilmastovyöhykkeillä, missä toimeentulominimi edellyttää suotuisia olosuhteita korkeampaa palkkatuloa, jolloin lisäarvo jää pienemmäksi.lähde?
Marxin käyttämä klassisen taloustieteen näkemys työvoimasta arvon ainoana lähteenä on kyseenalaistettu laajalti. Esimerkiksi post-keynesiläinen taloustieteilijä Steve Keen kirjoittaa, että muiden koulukuntien edustajien mukaan arvolla nähdään olevan lukuisia lähteitä, eivätkä monet kriitikot näe syytä korostaa yhtä ylitse muiden. Jos arvon käsite kuitenkin hyväksytään, ovat kriitikot esittäneet lisää ongelmia. Esimerkiksi jos lisäarvon aste on sama kaikilla tuotannonaloilla, ja työvoima on ainoa lisäarvon lähde, silloin työvoimaintensiivisemmillä tuotannonaloilla pitäisi olla suurempi voitonaste kuin vähemmän työvoimaintensiivisillä. Kapitalistit eivät pyri reaalimaailmassa maksimoimaan lisäarvon astetta vaan voitonasteen. Tästä seuraisi, että kapitalistit siirtyisivät työvoimaintensiivisille aloille.
Marxin piti siis sovittaa yhteen kapitalistien tendenssi mennä korkeamman voitonasteen perässä teorian muiden väittämien kanssa. Hän pyrki ratkaisemaan ongelman sanomalla, että kapitalistit saivat voiton suhteessa investointinsa arvoon riippumatta siitä, mille alalle he investoivat. Vaikka kapitalistit pyörittävät tuotantoa aina jollakin tietyllä alalla, varsinainen voitto varmistetaan osakkeiden kautta. Kapitalismi näyttää siis ikään kuin isolta osakeyhtiöltä, jossa kaikki omistajat saavat yhtä paljon voittoa. Tuotantovaiheessa voitonaste vaihtelee, mutta koko talouden voitto jakautuu kuitenkin tasaisesti.
Tässä Marxin ehdotuksessa on kriitikoiden mukaan ongelmana, että väite kokonaisvoitot jakavista keskenään kilpailevista kapitalisteista ei ole järin uskottava. Lisäksi on esitetty hienosyisempää kritiikkiä rakentamalla pienenmittakaavan teoreettisia malleja, joiden avulla on tutkittu teorian sisäistä johdonmukaisuutta (esimerkiksi sraffalainen taloustieteilijä Ian Steedman on tehnyt näin). Tällaisin mallein on pyritty osoittamaan, että lopullisten tuotteiden hintoja ei voida johtaa hyödykkeiden ja työvoiman arvoista, kuten Marxin teoria ehdottaisi.
Myöhemmät teoriat

Yllä esitelty teoria on vain teoreettinen pohja marxilaiselle taloustieteelle. Myöhemmät edustajat ovat laatineet lukuisia empiirisempiä teorioita reaalimaailman kysymysten hahmottamiseen. Marxilaiselle taloustieteelle tyypillisiä ovat laajemmat järjestelmien analyysit, kuten vaikka maailmantaloutta koskevat mallit. Esimerkiksi monet riippuvuusteoreetikot ja maailmanjärjestelmän teoreetikot ovat olleet marxilaisia tai lähellä sitä. Usein he ovat katsoneet keskittymisen, kasautumisen ja kurjistumisen trendien toteutuvan eri maailmantalouden alueiden, kuten "ytimen" ja "periferian", välillä. Myös strukturalismi taloustieteessä on marxilaisuudelle läheinen koulukunta. Keskeistä marxilaisille teorioille on usein väittämä ylituotannosta, joka aiheuttaa ongelmia talousjärjestelmässä.
Koulukunnan asema

Koulukunta on nykyään muiden klassisten ja jopa keynesiläisten ohella marginaalisessa asemassa kenen mukaan?, mutta sitä kannattavia taloustieteen laitoksia on jonkin verran maailmanlaajuisesti. Suomessa marxilaista taloustiedettä ei käytännössä harjoiteta yliopistoissa. Syvällisen analyysin puutteessa nykyinen 2000-luvulla vallalla oleva uusliberalistinen talousoppi vaikuttaakin niiden näkökulmasta lähinnä sijoitusneuvonnaltalähde tarkemmin?. Yhdysvalloissa johtava laitos alalla on Massachusetts Amherstin yliopisto, ja englanninkielisiä alan julkaisuja ovat Monthly Review, Rethinking Marxism ja Capital & Class. Länsimainen marxilainen taloustiede ei ole ollut sidoksissa Neuvostoliittoon tai sen ideologiaan, marxismi-leninismiin. Akateemiset marxilaisen taloustieteen edustajat erottavat marxilaisen taloustieteen marxismista poliittisena ideologiana. Heidän mielestään Marxin tapa lähestyä taloustieteen kysymyksiä on hyödyllinen riippumatta siitä, onko Marxin kanssa samaa mieltä erilaisista ideologisista kysymyksistä.
Marxilaisia tai sitä lähellä olevia taloustieteilijöitä ovat esimerkiksi
Isaac I. Rubin
Paul Sweezy
Paul A. Baran
Michal Kalecki
Harry Magdoff
Piero Sraffa
Joan Robinson
Anwar Shaikh
Samuel Bowles
Kozo Uno
Makoto Itoh
Thomas Sekine
Thomas Weisskopf
E.K. Hunt
N. Okishio
Robert Pollin
Ernest Mandel
Roman Rosdolsky
Samir Amin
Richard Wolff
Robert Rowthorn
Riccardo Bellofiore
Ben Fine
John Weeks
Guglielmo Carchedi
Elmar Altvater
Michael Lebowitz
Alan Freeman
Alfredo Saad Filho
Costas Lapavitsas
Stephen Resnick
Eino Nevalainen
Matti Antero Peltonen
Kirjallisuutta

Nevalainen, Eino & Peltonen, Matti Antero: Marxilainen kansantaloustiede.  Kansankulttuuri Oy Helsinki, 1973.  ISBN 951-615-003-9
Arnold Pressburger

Arnold Pressburger (27. syyskuuta 1885 Preßburg, Itävalta-Unkari – 17. helmikuuta 1955 Hampuri, Länsi-Saksa) oli itävaltalainen elokuvatuottaja.
Pressburger aloitti ennen ensimmäistä maailmansotaa elokuvaajana Itävallassa. Sodan jälkeen hän toimi Sascha-Filmin tuotantojohtajana Wienissä. Tämän jälkeen hän tuotti elokuvia myös Lontoossa ja Pariisissa.
Vuonna 1941 Pressburger muutti Yhdysvaltoihin ja jatkoi uraansa Hollywoodissa, jossa hänen ensimmäinen tuotantonsa oli Josef von Sternbergin ohjaama Uhkapeliä Shanghaissa. Pressburger teki usein yhteistyötä Euroopasta lähtöisin olevien ohjaajien kanssa, sillä hän tuotti myös esimerkiksi Fritz Langin elokuvan Pyövelitkin kuolevat ja René Clairin elokuvan Tapahtui huomenna.
Aiheesta muualla

Arnold Pressburger Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Arnold Pressburger Elonetissä.
Preniteeni

| Preniteeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,2,3,4-tetrametyylibentseeni
CAS-numero:  488-23-3
PubChem CID:  10263
SMILES:  CC1=C(C(=C(C=C1)C)C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H14
Moolimassa:  134,212 g/mol
Sulamispiste:  -6 °C
Kiehumispiste:  205 °C
Tiheys:  0,905 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Preniteeni eli 1,2,3,4-tetrametyylibentseeni (C10H14) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. Preniteeni on dureenin ja isodureenin isomeeri.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa preniteeni on väritöntä nestettä, joka on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta. Yhdiste reagoi helposti elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Esimerkiksi Friedel–Crafts-asylointireaktio tapahtuu preniteenille noin 35 500 kertaa nopeammin kuin bentseenille ja kloorimetylointi kloorimetyylimetyylieetterin avulla noin 850 kertaa nopeammin kuin bentseenille.
Preniteeniä esiintyy kivihiilitervassa ja ruskohiilessä. Yhdistettä valmistetaan metyloimalla ksyleeniä kloorimetaanin avulla. Reaktiossa muodostuu lisäksi dureenia ja isodureenia, joista tuote voidaan erottaa tislaamalla. Preniteeniä käytetään pienissä määrin orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena.
Maskuliinisuus

Kreikkalaisessa mytologiassa Herakles on maskuliinisuuden vertauskuva.
Maskuliinisuus tarkoittaa miehiin yhdistettyjen ajatusten, tunteiden ja käyttäytymisten joukkoa. Maskuliinisuus tai maskuliinisuudet on nähty sosiaalisena konstruktiona, joka heijastaa yhteiskunnan käsityksiä miehelle kuuluvasta käyttäytymisestä. Myös hormonaalisilla tekijöillä on yhteys maskuliiniseen käyttäytymiseen.
Käsitteen vaihtelevuus

Nykyaikana monet tutkijat pitävät yhtä ja ainoaa maskuliinisuutta harhana ja puhuvat sen sijaan useista maskuliinisuuksista. Tämän pohjalta maskuliinisuus voidaan määritellä joustavasti kulttuurin ja aikakauden mukaan. Jokaisessa kulttuurissa voi esiintyä useita maskuliinisuuden käsitteitä, jotka riippuvat miehen asemasta kulttuurinsa sisällä. Eurooppalainen käsitys maskuliinisuudesta on kuitenkin levinnyt nykyaikana niin yleisesti hyväksytyksi, että se on syrjäyttänyt monet ei-eurooppalaisten yhteiskuntien omat maskuliinisuuden mallit.
Kulttuurin ja aikakauden ohella maskuliinisuuden käsitteeseen vaikuttaa myös yksilön sukupuoli-identiteetti, etnisyys, seksuaalinen suuntautuminen ja ikäluokka.
Biologinen tausta

Mieshormoni testosteronilla on vaikutusta yksilön maskuliinisuuden tasoon. Sikiöiässä testosteroni aiheuttaa aivojen maskulinisoitumisen, minkä seurauksena jo pikkulapsissa näkyy selkeät sukupuolierot käyttäytymisessä. Testosteroni muun muassa voimistaa miehen sukuviettiä, lisää itseluottamusta, lisää rohkeutta ja alentaa kynnystä riskien ottamiseen, sekä lisää taipumusta dominoivaan käyttäytymiseen.
Sosiaalisena konstruktiona

Maskuliinisuus on sosiokulttuurisiin sukupuolinäkemyksiin perustuva sosiaalinen konstruktio, joka heijastaa yhteiskunnan käsityksiä miehelle kuuluvasta käyttäytymisestä. Se on erillinen miehen biologisesta sukupuolesta, se ei ole perimän ja hormonien ohjelmoimaa, eikä se ole miehelle väistämätöntä. Miesten lisäksi myös naiset voivat ilmentää maskuliinisuutta, ja mies voi kokea olevansa mies ilman että hän mukauttaa ajatuksensa, tunteensa ja käyttäytymisensä maskuliinisiin normeihin.
Asteikot

Perinteisesti maskuliinisuutta on mitattu esimerkiksi Brannon Masculinity Scale (BMS) -asteikolla. Siihen kuuluu neljä normia: miehen ei pidä olla naismainen, miehen kuuluu tavoitella arvostusta menestyksestään, mies ei saa osoittaa heikkoutta, ja miehen kuuluu olla seikkailunhaluinen ja ottaa riskejä, tarvittaessa hyväksyen väkivallan.
Bostonin yliopistossa 1980-luvulla kehitetyssä MRNI-SF-asteikossa maskuliinisuuden normeja on seitsemän: naismaisuuden välttäminen, seksuaalivähemmistöjen torjuminen, omiin teknisiin kykyihin perustuva itseluottamus, kovuus, hallitsevuus, seksin tärkeys ja rajoittunut tunteellisuus.
Vuonna 2003 kehitetyllä CMNI-asteikolla maskuliiniseen minäkuvaan kuuluvat voittaminen, tunteiden hallinta, riskinottaminen, väkivalta, hallitsevuus, playboymainen seksuaalisuus, itseluottamus, työn ensisijaisuus, valta naisiin nähden, homoseksuaalisuuden halveksunta ja aseman tavoittelu.
Maskuliiniset arkkityypit

Jungilaiset psykologit Robert Moore ja Douglas Gillette jakavat maskuliinisuuden kypsiin ja epäkypsiin maskuliinisuuden malleihin. Heidän mukaansa kypsä maskuliinisuus ei ole vahingoittavaa eikä dominoivaa, vaan se on aikaansaavaa ja luovaa sekä voimaannuttavaa niin itseä kuin toisiakin kohtaan. He määrittelevät kypsän maskuliinisuuden neljä jungilaista arkkityyppiä: kuningas, soturi, taikuri ja rakastaja. Kuningas on epäitsekäs, viisas, luja ja rohkea oikeudenmukaisen ja luovan järjestyksen voima. Soturi on aggressiivisen mutta väkivallattoman toiminnan voima. Taikuri on alullepanemisen ja muutoksen voima. Rakastaja on elinvoimainen itsen ja muun maailman yhdistämisen voima. Näiden neljän kypsän maskuliinisuuden mallin lisäksi Moore ja Gillette tunnistavat joukon epäkypsän maskuliinisuuden malleja, joihin kuuluu muun muassa erilaisia väkivaltaisia, tunnekylmiä ja kujeilevia miestyyppejä.
Toksinen maskuliinisuus

Jotkut ovat 1980-luvulta lähtien alkaneet kutsua kaikkea miesten käyttäytymistä ja maskuliinista käyttäytymistä "toksiseksi maskuliinisuudeksi", koska pitävät sitä haitallisena. Toiset jakavat maskuliiniset piirteet myönteisiin ja kielteisiin, ja kutsuvat toksisiksi vain niitä puolia, joita he pitävät vaarallisina tai haitallisina. Näitä ovat monet hallitsevuuteen, kovuuteen, aggressioon, tunteettomuuteen ja syrjintään liittyvät piirteet.
Kulttuurien maskuliinisuus

Kulttuurintutkija Geert Hofsteden mukaan maskuliininen kulttuuri on sellainen kulttuuri, jossa miesten odotetaan olevan itsevarmoja, lujia ja menestyshakuisia, kun taas naisilta odotetaan vaatimattomuutta, hellyyttä ja elämänlaadun tavoittelua. Kärkikymmenikköön tällaisessa 53 maan maskuliinisuusvertailussa vuonna 1997 sijoittuivat Japani, Itävalta, Venezuela, Italia, Sveitsi, Meksiko, Irlanti, Jamaika, Iso-Britannia ja Saksa. Matalin maskuliinisuusindeksi tutkimuksessa oli Ruotsilla, Norjalla, Alankomailla ja Tanskalla.
Mediassa

Mediassa maskuliinisuutta on kuvattu usein ihannoiden, mukaan lukien kuvaukset, joissa miehet ovat epäonnistuneet maskuliinisuuden tavoittelussaan. Maskuliinisuutta on kuvattu paljon esimerkiksi westerneissä ja eräkirjallisuudessa. Hollywood-elokuvissa maskuliinisuuden arkkityyppiä ovat esittäneet muun muassa John Wayne, Clint Eastwood ja Arnold Schwarzenegger.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maskuliinisuus Wikimedia Commonsissa
Positiivinen ja negatiivinen vapaus

Positiivinen ja negatiivinen vapaus ovat Isaiah Berlinin esseessään Vapauden kaksi käsitettä (Two Concepts of Liberty, 1958) erittelemät yleiset vapauden määritelmät, joskin termit esiintyvät jo John Stuart Millillä. Klassinen yksinkertaistus positiivisen ja negatiivisen vapauden erosta on, että positiivisella vapaudella tarkoitetaan vapautta johonkin ja negatiivisella vapaudella vapautta jostakin.
Negatiivinen vapaus

Negatiivinen vapaus on klassisen liberalismin määritelmä vapauden käsitteestä; myös libertarismi perustuu negatiivisen vapauden käsitteelle ja korostaa sitä voimakkaasti. Negatiivisessa vapauskäsityksessä tarkoitetaan vapautta ulkoa tulevasta pakottamisesta, väkivallasta ja pakkovallasta. Tässä käsityksessä ihminen siis on vapaa, jos toiset ihmiset tai yhteiskunnalliset instituutiot (kuten viranomaiset, poliittiset päätöksentekoelimet tai sääty- tai kastijärjestelmät) eivät rajoita hänen toimintaansa eli puutu hänen ruumiilliseen koskemattomuuteensa, omaisuuteensa tai sopimusvapauteen. Negatiivisen vapauden toteutumiseksi riittää, että muut eivät loukkaa näitä henkilön oikeuksia. Muiden velvollisuus rajoittuu siis vain toisten negatiivisen vapauden loukkaamattomuuteen. Muiden muassa Thomas Hobbes, John Locke ja Mill perustivat vapauskäsityksensä negatiiviseen vapauteen; käytännössä Mill tosin huomioi sosiaaliliberalistisissa kirjoituksissaan myös positiivisen vapauden tarpeen.
Toisaalta esimerkiksi vaatimusta aakkosjärjestyksestä jossain tilanteessa ei voitane pitää negatiivisen vapauden vastaisena.
Positiivinen vapaus

Positiivisella vapaudella tarkoitetaan yleisesti tietyn ihmisideaalin mukaista elämää eli vapaaksi ihmiseksi käsitetään sellainen ihminen, joka toteuttaa autenttisen tai parhaan itsensä. Ihmisideaali on ymmärretty historiassa ja ymmärretään yhä eri tavoin. Kristinuskon mukaan vapaa ihminen elää Jeesuksen antaman esimerkin mukaista elämää. Antiikin käsityksen vapaa ihminen oli se, joka osallistui poliksen poliittisen päätöksentekoon. Immanuel Kantin mukaan vapaa ihminen on rationaalista tahtoa noudattava ihminen, siis sellainen, joka kykenee rationaaliseen ajatteluun ja ohjaa toimintaansa sen mukaisesti.
Muun muassa jo Rousseau, Hegel, Herder, Kant ja Marx pitivät positiivista vapautta tärkeänä. Isaiah Berlin katsoi, että eri vapauden lajien välillä tulee yhteiskunnassa vallita tasapaino.
Positiivista vapautta ei tule sekoittaa positiivisen oikeuden käsitteeseen.
Käytännössä

Demokraattiset oikeusvaltiot ovat käytännössä negatiivisen ja positiivisen vapauden kompromisseja: laeilla pyritään takaamaan yksilölle yhtäältä oikeus välttyä mielivallalta ja toisaalta vapaus harjoittaa sellaisia perusoikeuksia kuin sanan-, kokoontumis- ja uskonnonvapaus; lisäksi julkinen sektori tai sen ja yksityisen sektorin yhteistoiminta on pyritty järjestämään niin, että positiivisen vapauden mukainen mahdollisuus esimerkiksi koulutukseen ja terveydenhuoltoon jollain tapaa toteutuu.
Nykyisessä filosofisessa ja yhteiskuntatieteellisessä keskustelussa negatiivisen ja positiivisen vapauden olemusta ei yleensä lähestytä mitenkään itsestään selvänä. Vapauden käsite määrittyy aina vallan käsitettä vasten, ja nykyään (muun muassa Michel Foucault'n vaikutuksesta) ymmärretään yhteiskunnallisten valta-asetelmien voivan sisäistyä osaksi yksilön toimintaa ja identiteettiä. Tällöin korostuu tarve lähestyä vapautta historiallisena ilmiönä ja ajatus siitä, että negatiivinen ja positiivinen vapaus edellyttävät toisiaan.
Viime aikoina positiivisen vapauden näkökohtia on esittänyt vaikutusvaltaisella tavalla Nobel-palkittu taloustieteilijä Amartya Sen kykenevyyksien (capabilities) käsitteessään. Kykenevyyksiä voidaan pitää positiivisena vapautena.
Kirjallisuutta

Berlin, Isaiah: Vapaus, ihmisyys ja historia: Valikoima esseitä.  Gaudeamus, 2001.  ISBN 951-662-828-1
David Miller (ed.), The Liberty Reader. 2nd and revised edition. Edinburgh University Press, 2006. (1900-luvun keskeisiä tekstejä aiheesta, monta näkökulmaa.)
Skinner, Quentin: Kolmas vapauden käsite.  ((Third concept of liberty, 2002.) Muistoluento Britannian Akatemialle 2001 Isaiah Berlinin kunniaksi. Suomentanut Sami Syrjämäki.2 3°45)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2003.  ISBN 951-96984-9-3
| n k Vapaus |
| --- | --- |
Käsitteet:  Kognitiivinen vapaus  Moraalinen vastuu  Vapauden henkilöityminen Libertas  Negatiivinen vapaus  Positiivinen vapaus  Subjektiivinen oikeus  Omistajuus  Yhteiskunnallinen vapaus  Vapaa tahto 
Aloittain:  Akateeminen  Kansalaisvapaudet  Taloudellinen vapaus  Poliittinen vapaus  Älyllinen vapaus 
Oikeuksittain:  Ajatuksenvapaus  Aseiden omistaminen  Elämä  Kokoontuminen  Koulutuksenvapaus  Lehdistö  Liikkuminen  Omistaminen  Sananvapaus  Tiedonsaanti  Uskonto  Valinnanvapaus  Yhdistyminen
Pribylovo

Pribylovo (ven. Прибылово) on maaseututaajama Venäjän Leningradin alueen Viipurin piirin Koiviston kaupunkikunnassa. Pribylovon maaseututaajama sijaitsee Koivistonlahden eteläpäässä, entisen Suomeen kuuluneen Koiviston maalaiskunnan Makslahden ja Kurkelan kylien alueella (60.427°N, 28.68°E).
Aiempi Makslahden eli Glebytševon maalaiskunta liitettiin Koiviston osaksi vuonna 2014. Makslahden (Glebytševo) taajama  on sijaitsee Pribylovoa pohjoisempana, entisen Suomen Römpötin taajaman sijoilla. Glebytševon taajamassa sijaitsee Pribylovon rautatieasema ja taajaman itälaidalla Pribylovon lentotukikohta. Nämä ovat maantieteellisesti Pribylovon taajamasta erillisiä kohteita.
Pribylovon rautatieasema eli Makslahden asema on Viipuri–Koivisto-radan asema, joka sijaitsee Glebytševon eli Makslahden taajaman keskustassa, Pribylovon taajamasta pohjoiseen (60.4522°N, 28.7157°E). Rautateitse noin 4,9 kilometrin päässä, Pribylovon taajaman eteläpuolella sijaitsee puolestaan Borin seisake (ven. Бор) (ent. Lähteenmäen seisake).
Pribylovon lentotukikohta tai helikopteritukikohta sijaitsee Glebytševon ja Römpötin taajamien itäpuolella (54.9345°N, 19.9823°E). Paikalla sijaitsi sotien aikana suomalainen Römpötin sotilaslentokenttä.lähde?