stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jan van Goyen
Elämä ja ura

Van Goyen aloitti maalaamisen opiskelun kotikaupungissaan Leidenissä 10 vuoden ikäisenä. Van Goyen sai nuorena vaikutteita etenkin opettajaltaan Esaias van de Veldeltä, joka oli myös tunnettu naturalistinen maisemamaalari. Van Goyen matkusteli Alankomaissa ja Ranskassa ja maalasi erilaisia maisemia, kuten jokinäkymiä, merinäkymiä, kaupunkinäkymiä ja talvinäkymiä. Vuonna 1632 van Goyen muutti Haagiin, missä hän työskenteli suurimman osan ajastaan sen jälkeen.
Van Goyen ei saanut juurikaan tilaustöitä ja hänen työnsä olivat halpoja verrattuna muiden aikakauden maalarimestareiden töihin. Saadakseen lisää tuloja Van Goyen toimi myös taulukauppiaana ja keinotteli maa- ja talokaupoilla ja tulppaaninsipuleilla. Hän menetti runsaasti rahaa vuoden 1637 tulppaanimaniassa ja joutui myymään omaisuuttaan vuosina 1652 ja 1654 julkisissa pakkohuutokaupoissa. Kuollessaan van Goyen oli maksukyvytön ja hänen leskensä joutui myymään perheen talon kattaakseen edesmenneen miehensä velkoja.
Tyyli

Van Goyenin varhaisteoksissa on nähtävissä aikakauden flaamilaisen maalaustaiteen ja varsinkin hänen opettajansa Esaias van de Velden vaikutus. Van Goyen maalasi useita pyöreitä teoksia. Noin vuonna 1626 Van Goyen ja muutamat muut Haarlemin maisemamaalarit alkoivat maalata lähes monokromaattisia realistisia teoksia. Tyylistä tuli erittäin suosittu. Van Goyenin tyylille oli ominaista yksinkertainen sommittelu, matala horisontti, kevyt ote sekä ilmavuus ja valoisuus. Hänen maalauksiensa monokromaattiseen väriskaalaan kuului etenkin vaaleanvihreää ja kellanruskeaa.
Noin vuodesta 1643 alkaen van Goyen alkoi vähitellen hylätä monokromaattista tyyliä ja siirtyä vähitellen luonnonmukaisempaan väriskaalaan ja kirkkaampiin väreihin. Kirkkaimmat värit toimivat huomioväreinä, esimerkiksi maisemaan sommiteltujen ihmisten vaatteissa.
Monokromaattisen tyyli mahdollisti hyvin nopean työskentelyn. Van Goyen oli erittäin tuottelias ja häneltä tunnetaan noin 1200 maalausta sekä noin 800 etsausta tai piirrosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan van Goyen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  KulturNav 2  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Runkolinja 520

| Runkolinja 520 |
| --- | --- |
 Helsingin seudun joukkoliikenteen runkolinjan 520 bussi Vantaan Myyrmäessä.
Tyyppi:  runkolinja
Sijainti:  Espoo ja Vantaa, Suomi
Avattu:  14. elokuuta 2023
Alkupiste:  Matinkylä, Espoo
Päätepiste:  Martinlaakso, Vantaa
Vyöhyke:  B
Asemia:   Matinkylä  Leppävaara  Myyrmäki  Louhela  Martinlaakso
Helsingin seudun joukkoliikenteen runkolinjan 520 bussi Jönsaksentiellä, Vantaan Myyrmäessä.
Runkolinja 520 on Helsingin seudun liikenteen runkolinja, jonka liikennöinti alkoi 14. elokuuta 2023.  Linjan reitti kulkee väliä Matinkylä – Leppävaara – Martinlaakso vyöhykkeellä B. Leppävaarassa, Myyrmäessä, Louhelassa ja Martinlaaksossa on vaihtoyhteydet lähijuniin. Matinkylässä on vaihtoyhteys metroon. Vuoroväli on arkisin ja lauantaisin päiväsaikaan kymmenen minuuttia ja sunnuntaisin päiväsaikaan viisitoista minuuttia.
Hendrik Goltzius

| Hendrick Goltzius |
| --- | --- |
 Omakuva, n. 1593–1594.
Henkilötiedot
Syntynyt: tammikuu tai helmikuu 1558 Brüggen, Saksa
Kuollut: 1. tammikuuta 1617 (58–59 vuotta) Haarlem, Alankomaat
Kansalaisuus:  Alankomaat
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  Varhaisbarokki
Hendrik Goltzius (tammikuu tai helmikuu 1558 Brüggen – 1. tammikuuta 1617 Haarlem) oli Saksassa syntynyt alankomaalainen varhaisen barokkikauden taidegraafikko ja taidemaalari. Goltzius oli aikakautensa taiteen merkittävä ja arvostettu vaikuttaja. Hänen uransa alkuvaiheen taidegrafiikan manierismin jälkeen Italiaan suuntautunut opintomatka toi teoksiin myöhäisen renessanssin klassisia piirteitä. Goltzius ryhtyi taidemaalariksi uransa loppuvaiheessa maalaustaiteen arvostuksen noustua Alankomaissa.
Elämä ja ura

Goltzius oli lasimaalarin poika, jonka ensimmäinen opettaja oli hänen oma isänsä vuodesta 1561 alkaen. Hän loukkaantui onnettomuudessa lapsena, eikä pystynyt suoristamaan oikeaa kättään kunnolla. Myöhemmin Goltziuksesta tuli Dirck Coornhetin oppilas. Hän muutti oppimestarinsa kanssa Haarlemiin, jossa sai tilaustöitä ja perusti oman grafiikkapainonsa vuonna 1582. Hänen uransa alkuvaiheen painotöissä näkyivät manierismin liioitellut asennot ja monimutkaiset sommitelmat.
Goltzius sairastui luultavasti alkoholismin seurauksena ja lähti matkalle Italiaan vuonna 1590, jossa hän vieraili Roomassa, Napolissa, Venetsiassa ja Firenzessä. Hän piirsi matkallaan runsaasti taiteilijoiden muotokuvia, jäljensi tunnettujen taiteilijoiden töitä ja kuvasi varsinkin Rooman arkkitehtuurin yksityiskohtia. Palattuaan matkaltaan Haarlemiin 1591 Goltzius jatkoi työtä taidegraafikkona ailahtelevasta terveydestään huolimatta. Hänen grafiikkaansa oli tullut matkalla uusia myöhäisrenessanssin klassisia piirteitä. Vuonna 1605 Goltzius alkoi maalata ja käytännössä lopetti taidegrafiikan tekemisen.
Teoksia

Horatius Cocles sarjasta Roomalaisia sankareita, 1586.
Goltziuksen vioittunut oikea käsi, 1588. (23 × 32.2 cm). Teylers Museum, Haarlem
Ikaros sarjasta Neljä häpeää, 1588.
Herkules, n. 1598
Sine Cerere et Baccho friget Venus (Ilman Cerestä ja Bacchusta Venus jäätyisi), 1600–1603.
Haarlemilaisen simpukoiden keräilijän Jan Govertsen van der Aerin muotokuva, 1603.
Jupiter ja Antiope, 1612.
Lankeemus, 1612.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hendrik Goltzius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  Scientific illustrators  FID  KulturNav  National Gallery of Canada  Victoria  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 2
Martti Räsänen (näyttelijä)

| Martti Räsänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Martti Johannes Räsänen
Syntynyt: 9. helmikuuta 1920 Viipurin maalaiskunta
Kuollut: 17. lokakuuta 2002 (82 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, teatterinjohtaja, teatteriohjaaja
Puoliso:  Lahja Ester Thure
Näyttelijä
Aktiivisena:  1945–1985
Martti Johannes Räsänen (9. helmikuuta 1920 Viipurin maalaiskunta – 17. lokakuuta 2002) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Räsäsen pisin kiinnitys oli Joensuun kaupunginteatteriin.
Ura

Martti Räsäsen vanhemmat olivat Juho Fredrik Räsänen ja Miina Kärkkäinen. Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli näyttelijä Lahja Thure. Vuonna 1947 solmittu liitto päättyi eroon 1961. Räsänen aloitti ammattiuransa Varkauden Työväen Näyttämöllä 1945–1947, mitä seurasi useita parin vuoden mittaisia kiinnityksiä eri teattereihin ja pesti Riihimäen teatterin johtajana 1958–1961. Hän toimi Varkauden teatterin ohjaajana 1961–1965 ja johtajana 1965–1972. Uran viimeinen vaihe oli Joensuun kaupunginteatterin ohjaajana ja näyttelijänä 1972–1985.
Räsäsen varhaisia rooleja olivat esimerkiksi Klaus Kurki (Elinan surma) ja Turkka (Tukkijoella). Rooliluettelo karttui Ryhtilän osalla komediassa Miljoonavaillinki, Tevjen osalla musikaalissa Viulunsoittaja katolla ja Aleksis Kiven osalla näytelmässä Kivi, jonka rakentajat hylkäsivät sekä lukuisilla muilla tehtävillä. Räsänen näytteli myös operettiosia.
Räsänen ohjasi muun muassa näytelmät Lapualaisooppera, Niskavuoren naiset, Rouva Suorasuu, Täällä Pohjantähden alla ja operetin Havaijin kukka.
Räsäsellä oli Kolehti-Kolehmaisen rooli televisioelokuvassa Kätkäläinen (1980). Hänen ainoa valkokangastehtävänsä oli syyttäjän rooli Yrjö Nortan rikoselokuvassa Kolmas laukaus (1959).
MGM-29 Sergeant

MGM-29 Sergeant lennossa.
MGM-29 Sergeant oli yhdysvaltalainen lyhyen kantaman kiinteäpolttoaineinen maasta maahan -ohjus. Yhdysvaltain asevoimat otti sen käyttöön vuonna 1962, ja seuraavana vuonna sitä alettiin sijoittaa Eurooppaan. Se kehitettiin korvaamaan MGM-5 Corporal-ohjus. Sergeantin tilalle tuli myöhemmin MGM-52 Lance. Tämän ohjuksen ryhmiä/kehitelmiä käytettiin myös Scout C -kantoraketin, Jupiter C -luotausraketin ja Juno I -kantoraketin vaiheina.
Tämä ohjusasetyyppi oli käytössä vuosina 1962–1979. Se saatiin kehitettyä kokeiluasteelle vuonna 1955. Ohjuksessa oli yksi W52-tyypin ydinkärki, jonka räjähdysvoima oli 200 kilotonnia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta MGM-29 Sergeant Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
A. P. Arvelo

Armas Pietari Arvelo, sukunimi vuoteen 1906 Achrén (29. kesäkuuta 1886 Uskela – 13. lokakuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen vankeinhoitolaitoksen ylijohtaja.
Arvelon vanhemmat olivat maanviljelijä Magnus Achrén ja Johanna Kristina Ahlfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun reaalilyseosta 1906 ja opiskeli Helsingin yliopistossa suorittaen alemman ja ylemmän hallintotutkinnon 1911 ja oikeustutkinnon 1913. Arvelo sai varatuomarin arvon 1916.
Arvelo oli Suomen senaatin palveluksessa 1911–1917, vankeinhoitohallituksen kanslistina 1917, senaatin kanslistina 1918 ja vankeinhoitohallituksen ja vankeinhoitoviraston ylijohtajana 1920–1945. Hän joutui eroamaan virasta vankeinhoitolaitokseen kohdistuneen voimakkaan kritiikin vuoksi.  Viimeksi Arvelo oli Helsingin panttilainakonttorin toimitusjohtajana 1946–1959. Hän oli vankilaoikeuden puheenjohtajana 1932–1945, Suomen Vankeusyhdistyksen johtokunnan puheenjohtajana 1920–1932 sekä useiden valtion komiteoiden puheenjohtajana. Arvelo oli myös Uudenmaan läänin vaalipiirin keskuslautakunnan puheenjohtajana 1936–1948.
Arvelo oli naimisissa 1913–1959 kansakoulunopettaja Lempi Ihanelma Lehtiön (1881-1959) kanssa. Heidän tyttärensä oli näyttelijä Ritva Arvelo ja poikansa puunsuojausalan uranuurtaja metsänhoitaja, ekonomi Teppo K. Arvelo (1916–2003).
Teoksia

Nimellä A. P. Arvelo:
Virkamieslainsäädäntö : kokoelma valtion viran ja toimen haltijoita koskevia lakeja ja asetuksia ; toim. A. P. Arvelo. WSOY 1931
Huoltolait : kokoelma yhteiskunnallista huoltoa koskevia lakeja ja asetuksia ; toim. A. P. Arvelo. WSOY 1937
Virkamieslait : kokoelma valtion viran ja toimen haltijoita koskevia lakeja ja asetuksia ; toim. A. P. Arvelo. Tekijä, Helsinki 1942
Kunnallisvaalit : käsikirjanen : kokoelma kunnallisvaaleja koskevia säännöksiä lyhyine selityksineen ; koonnut A. P. Arvelo. Tekijä, Helsinki 1950, 2. uud. painos WSOY 1953
Valtiolliset vaalit : käsikirjanen : kokoelma valtiollisia vaaleja koskevia säännöksiä lyhyine selityksineen ; koonnut A. P. Arvelo. WSOY 1955
Nimimerkillä Lakimies:
Elinkautinen ja perinöllinen vuokrasopimus : vuokralautakuntien tarpeeksi kirjoitettu. Tekijä, Helsinki 1911
Mitä asioita vuokralautakunta saa vain sovitella ja mitä se saa päättää?. Tekijä, Helsinki 1911
Keskustelua valtiollisista uudistuksista ; eripainos Uuden Suomen n:rosta 181/182 1932. Helsinki 1932
Aiheesta muualla

Forsström, Johanna; Soukola, Timo: / Arvelo, Armas (1886–1966) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Maiju Pöyhönen

Maria Eleonora (Maiju) Pöyhönen (28. toukokuuta 1879 Pielisjärvi – 21. tammikuuta 1930 Haapavesi) oli suomalainen kasvitarhakoulun opettaja, joka kirjoitti eri aiheista.
Maiju Pöyhösen vanhemmat olivat Haapaveden kirkkoherra, rovasti Johan Pöyhönen (1839–1906) ja Haapaveden kasvitarha- ja keittokoulun johtaja Nora Pöyhönen. Pöyhönen valmistui ylioppilaaksi 1901 Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta. Hän kävi ulkomailla opintomatkalla Ruotsissa 1898 sekä sitten myöhemmin vielä Ruotsissa, Englannissa ja Belgiassa tutustumassa kasvitarhaviljelykseen ja toimi sitten luonnontiedon ja maantieteen opettajana Haminan suomenkielisessä yhteiskoulussa 1902–1911, Haapaveden kasvitarha- ja keittokoulun opettajana vuodesta 1911 ja johtajana 1919–1929. Pöyhönen oli Haapaveden kunnanvaltuuston jäsenenä ja kunnallislautakunnan varajäsenenä. Lisäksi hän oli valtion kotitaloustoimikunnan jäsen. Hän toimitti Kodin kasvitarha -lehteä 1912–1916 ja kirjoitti eri aikakauslehtiin kasvitarhanhoidon, terveydenhoidon ja raittiuden alalta. Hän suomensi kasvitarhakirjallisuutta.
Maiju Pöyhönen kuoli keuhkotautiin 1930.
Julkaisut

Eläinsuojelus ja vegetarianismi.Eläinsuojelu [S.l.]: [s.n.], 1912.
Enkla grönsaksrätter. 1, För hösten. Helsingfors: Statens kommission för huslig ekonomi, 1917. - (Flygskrift, Statens kommission för huslig ekonomi; 4.).
Yksinkertaisia kasvisruokia. 1. Syksyä varten. Helsinki: Valtion kotitaloustoimikunta,
Puheen luonnos: kotitalousneuvojalle kyläkokouksissa käytettäväksi. Helsinki: Valtion kotitaloustoimikunta, 1919.
Talonemännän kirjanpito. Porvoo: WSOY, 1925.
Nora ja Maiju Pöyhönen: Kodin kasvitarha: opas keittiökasvien, marjain, hedelmien, koristepuiden ja -pensaiden, avomaan kukkien ja huonekasvien viljelemiseen. Helsinki: Otava, 1927. (Useita painoksia)
Neville Lytton: Lähestyvä vallankumous ravintokysymyksen alalla. Englanninkielestä suomentanut Maiju Pöyhönen. Hämeenlinna: Karisto, 1910
Ossian Lundén: Keittiökasvikirja: käsikirja Suomen puutarhanhoitoa ja puutarhanopetusta varten. Suomentanut Maiju Pöyhönen. Helsinki: Otava, 1913.
Ossian Lundén. Kodin keittiökasvikirja: käytännöllinen opas keittiökasvien viljelemiseen kotikasvitarhoissa. Suomentanut Maiju Pöyhönen. Helsinki: Otava, 1915.
Ossian Lundén: Keittiökasvikirja: Suomen puutarhureita ja puutarhaopetusta varten. Suom. Maiju Pöyhönen ja Ilmari Ahma. Helsinki: Otava,1919–1921
Kirjallisuutta

Anja Pöyhönen: Sata vuotta ruustinnan koulua, 1992
Itsenäisyysjulistus

Itsenäisyysjulistus on julistusasiakirjassa määritellyn alueellisen yhteisön väite siitä, että se on itsenäinen ja muodostaa valtion. Itsenäisyysjulistuksella ilmaistaan virallisesti muille valtioille halu muuttaa aiemmin vallinnut oikeustila kyseisellä alueella. Usein itsenäisyysjulistuksessa määritelty valtion muodostava alue muodostuu jo olemassa olevasta tai juuri hajonneesta valtiosta tai sen osasta.
Itsenäisyysjulistuksella on juridista arvoa vain niissä maissa, mitkä ovat valtion tunnustaneet itsenäiseksi.lähde? Liittoutumat, kuten Yhdistyneet kansakunnat pitävät listaa jäsenmaistaan ja tarkkailijavaltioistaan. Kiistat itsenäisyysjulistuksen pätevyydestä voivat myös aiheuttaa kahden valtion välille sodan.
Tunnettuja kiistoja

Pakistan vs.  Armenia: Pakistan ei tunnusta Armeniaa.
Turkki vs.  Kypros: Turkki ei tunnusta Kyprosta.
Ranska,  Japani,  Etelä-Korea vs.  Pohjois-Korea: Ranska, Japani ja Etelä-Korea eivät tunnusta Pohjois-Koreaa.
Pohjois-Korea vs.  Etelä-Korea Vastavuoroisesti Pohjois-Korea ei tunnusta Etelä-Koreaa.
Serbia vs.  Kosovo: Serbia ei tunnusta Kosovoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itsenäisyysjulistus Wikimedia Commonsissa
Sakari Orava

| Sakari Orava |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1945 (ikä 79) Kokkola
Ammatti:  lääkäri kirurgi ortopedi
Yrjö Sakari Orava (s. 17. kesäkuuta 1945 Kokkola) on suomalainen kirurgi ja ortopedi, joka jäi eläkkeelle vuoden 2020 alussa. Orava on yksi maailman arvostetuimmista urheilukirurgeista ja hän on toiminut Suomen olympiajoukkueen ylilääkärinä vuosina 1988–2000. Orava on myös itse urheillut, ja hän on voittanut nyrkkeilyssä nuorten SM-kultaa 54 kg:n sarjassa vuonna 1962.
Orava valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Oulun yliopistosta 1972 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1980. Liikuntalääketieteen erikoislääkäriksi hän valmistui 1986. Orava on erikoistunut urheilulääketieteeseen ja tehnyt urallaan yli 25 000 leikkausta ympäri maailmaa. Hänellä oli vastaanotot Turussa, Madridissa ja Roomassa. Orava on naimisissa Aira Oravan kanssa ja heillä on poika ja tytär.
Kuuluisia Oravan operoimia urheilijoita ovat muun muassa yleisurheilijat Haile Gebrselassie ja Merlene Ottey sekä jalkapalloilijat David Beckham, Lionel Messi, Didier Deschamps, Josep Guardiola, Thomas Vermaelen ja Nicklas Bendtner. Hän on myös operoinut Serbian presidentin Boris Tadićin.
Oravalla on pitkäaikainen yhteistyösuhde AC Milanin lääkäreiden kanssa. Orava asui  Naantalissa 1996–2020 välisenä aikana. Vuodesta 2020 alkaen hän on asunut Kauniaisissa.
Orava on yhdessä Tarja Lappalaisen kanssa kirjoittanut omaelämäkerran Elämäni urheilukirurgina, joka julkaistiin vuonna 2020.
Kirjallisuutta

Lappalainen, Tarja: Urheilukirurgi Sakari Orava – meillä ja maailmalla.  Päivä Osakeyhtiö, 2009.  ISBN 978-952-475-346-3
Orava, Sakari ja Lappalainen, Tarja: Elämäni Urheilukirurgina.  Päivä Osakeyhtiö, 2020.  ISBN 978-952-374-026-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sakari Orava Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva
Emanuel de Witte

| Emanuel de Witte |
| --- | --- |
 Oude Kerk, Delft, 1650-luku?, 48.3 × 34.6 cm, Metropolitan Museum of Art, New York.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1617 Alkmaar, Alankomaat
Kuollut: tammikuu 1692 Amsterdam, Alankomaat
Kansalaisuus:  Alankomaat
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Emanuel de Witte (1617 Alkmaar – tammikuu 1692 Amsterdam) oli Alankomaiden kultakauden aikana Delftissä vaikuttanut arkkitehtuuriin ja perspektiiviin erikoistunut taidemaalari, joka tunnetaan erityisesti kirkkojen sisätiloja kuvaavista maalauksistaan.
Elämä ja ura

De Witten vanhemmat olivat opettaja Pieter de Wit ja Jacomijntge van der Beck. Hän opiskeli Delftiläisen asetelmamaalari Evert van Aelstin (1602–1657) opastuksella. Vuonna 1639 de Witte liittyi Alkmaarin Pyhän Luukkaan taidemaalarikiltaan, mutta työskenteli myös Rotterdamissa vuosien 1639 ja 1640 aikana.
De Witte muutti takaisin Delftiin vuonna 1641 ja työskenteli kaupungissa noin kymmenen vuoden ajan samaan aikaan sisätilojen kuvaamiseen keskittyneiden Nicolaes Maesin, Carel Fabritiuksen, Pieter de Hoochin ja Johannes Vermeerin kanssa.
Vuonna 1652 de Witte muutti Amsterdamiin, jossa hän meni naimisiin kolme vuotta myöhemmin. Uusi avioliitto oli katastrofi. De Witten vaimo tuomittiin varkaudesta ja häneltä kiellettiin kuudeksi vuodeksi pääsy Amsterdamin kaupunkiin. De Witte kärsi taloudellisista vaikeuksista ja syvistä masennusjaksoista koko elämänsä ajan ja  joutui useaan otteeseen maksamaan velkansa työllä. Lopulta de Witte teki itsemurhan kun hänen vuokraisäntänsä vaati vuokrarästien maksua. De Witte aikoi hirttää itsensä Amsterdamin Korsjespoortin sillasta, mutta köysi katkesi ja hän hukkui. Koska kanavat jäätyivät samana yönä hänen ruumiinsa löydettiin vasta 11 viikkoa myöhemmin. De Witten ainoa tunnettu oppilas oli Hendrick van Streek (1659–1720).
Tyyli ja teokset

De Witteä ja Delftissä samaan aikaan vaikuttaneita Gerard Houckgeestia (1600–1661) ja Hendrik Cornelisz van Vlietia (1611–1675) pidetään Alankomaiden taiteen sisätilojen kuvaamisen mestareina. De Witte aloitti uransa uskonnollisten ja mytologisten aiheiden käsittelijänä. Noin vuonna 1650 hän erikoistui vähitellen sisätilamaalauksiin ja lopulta kirkkojen sisätiloihin. De Witte maalasi myös joitakin muotokuvia, laatukuvia ja varsinkin 1660-luvulta lähtien näkymiä ulkomarkkinoilta.
De Witten varhaisissa arkkitehtuuria kuvaavissa töissä näkyy vaikutteita Houckgeestiltä. Hän kehitti kuitenkin pian oman tyylinsä ja maalaustekniikkans. De Witte keskittyi erityisesti luonnollisen valon kuvaamiseen. Hänen kuvaamissaan tiloissa on ihmisiä ja usein myös eläimiä. Maalaukset ovat suuria ja niitä hallitsee voimakas perspektiivi. Väripaletti on usein lähes monokromaattisen rajattu.
De Witte muutettua Amsterdamiin vuonna 1652 kaupungin Nieuwe Kerk ja portugalilainen synagoga olivat tärkeitä inspiraation lähteitä. De Witte oli taitava tilan ja perspektiivin kuvaaja, mutta työskenteli varsinkin uransa loppupuolella kuten aikakauden maisemamaalarit. Monet hänen maalauksistaan eivät kuvaa todellisia kirkkotiloja, vaan ovat yhdistelmä eri tiloista poimittuja arkkitehtonisia piirteitä ja viitteitä.
Teoksia

Philemon ja Baucis, 1647, 53 × 62 cm, Delft museum, Delft.
Amsterdamin pörssitori, 1653, 49 × 47.5 cm, Museum Boijmans Van Beuningen, Rotterdam.
Oude Kerk Amsterdamissa, 1655, 60 × 52.5 cm, Musées de la Ville de Strasbourg, Strasbourg.
Kirkon sisätila Delftissä, Vilhelm I Oranialaisen kappeli, 1656,  97 × 85 cm, Palais des Beaux-Arts de Lille, Lille.
Satamamarkkinat, n. 1680, 61 × 75 cm, Pushkinin taidemuseo, Moskova.
Amsterdamin portugalilainen synagoga, 1680, 110 × 99 cm, Rijksmuseum, Amsterdam.
Kirkon sisätila, n. 1680, 62 × 54 cm, Cleveland Museum of Art, Cleveland. Kirkkotila, jota ei ole olemassa.
Amsterdam Nieuwe Kerk, 52.8 × 39.4 cm, yksityiskokoelma.
Amsterdam Oude Kerk, 1661, 101.5 × 121 cm, Amsterdam Museum, Amsterdam.
Kuviteltu katolinen kirkko, 1668, 110 × 85 cm, Mauritshuis, Haag.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emanuel de Witte Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  National Gallery of Canada  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef 
Sisäkuva, nainen soittaa virginaalia, upseeri kuuntelee sängyllä, n. 1660–1667, 77,5 × 104,5 cm, Montreal museum of fine arts, Montreal.
Pyynikin seurakunta

| Pyynikin seurakunta |
| --- | --- |
 Aleksanterin kirkko oli Pyynikin seurakunnan kirkko.
Seurakuntayhtymä:  Tampereen seurakuntayhtymä
Hiippakunta:  Tampereen hiippakunta
Perustettu:  1953
Erotettiin:  Tampereen tuomiokirkkoseurakunnasta
Lakkautettu:  2014
Liitettiin:  Tampereen tuomiokirkkoseurakuntaan
Kirkkoherra:  Ari Rantavaara (vt.)
Jäseniä:  7 613
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyynikin seurakunta oli Tampereella toiminut evankelis-luterilainen seurakunta. Seurakunta kuului Tampereen seurakuntayhtymään.
Pyynikin seurakunnan alueeseen kuuluivat Pyynikin, Pyynikinrinteen, Amurin, Särkänniemen ja Kaakinmaan kaupunginosat Hämeenpuiston länsipuolella. Pyynikin seurakuntaan kuului vuoden 2013 alussa 7 613 jäsentä .
Pyynikin seurakunnan vt. kirkkoherrana toimi seurakunnan loppuvuosina Ari Rantavaara.
Historia

Pyynikin seurakunta on perustettu vuoden 1953 seurakuntajaossa, jolloin Tuomiokirkkoseurakunnasta erotettiin Härmälän, Kalevan, Pyynikin ja Viinikan seurakunnat. Seurakunta lakkautettiin 7. tammikuuta 2014 ja samalla perustettiin uusi Tampereen tuomiokirkkoseurakunta, joka koostuu aiemmista Kalevan ja Pyynikin seurakunnista ja Tampereen tuomiokirkkoseurakunnasta.
Kirkko ja muut tilat

Aleksanterin kirkko sijaitsee Pyynikin kirkkopuistossa. Kirkko vihittiin käyttöön 1881 ja arkkitehtuuriltaan se edustaa lähinnä uusgotiikkaa, jossa on eri tyylisuuntien vaikutusta. Kirkkoon mahtuu 1 300 henkeä. Aleksanterin kirkon vuonna 2008 valmistuneessa kryptassa on seurakuntasali 80 hengelle.
Pyynikin kirkontupa sijaitsee osoitteessa Mustanlahdenkatu 21 A. Kirkontuvan saliin mahtuu 60 henkeä.
Pyynikin seurakuntakoti sijaitsee osoitteessa Kisakentänkatu 18. Rakennuksessa on aiemmin sijainnut pappila, joten talo tunnetaan Pyynikin pappilana. Seurakuntasaliin mahtuu 50 henkeä, Roosaan huoneeseen 20 henkeä. Alakerrassa sijaitsee partiotiloja.
Aiheesta muualla

Panoraamakuvia Aleksanterin kirkosta - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
Pyynkin seurakunnan verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)