stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bartolomeo Rastrelli

Francesco Bartolomeo Rastrelli Pietro Rotarin öljymaalauksessa 1750– tai 1760 -luvulta. Muotokuvan tilasi kiitollinen asiakas paroni Sergei Grigorjevitš Stroganov (1707–1756), jolle arkkitehti oli suunnitellut ja rakennuttanut Stroganovin palatsin vuosina 1752–1754.
Francesco Bartolomeo Rastrelli, kastenimi François-Nicolas (ven. Франческо Бартоломео Растрелли); (1697/1700 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – n. 29. huhtikuuta 1771 Jelgava, Kuurinmaa tai Pietari, Venäjän keisarikunta) oli italialaissyntyinen, suurimman osan elämästään Venäjällä asunut arkkitehti. Hän oli vuosina 1738-1763 Venäjän keisarillisen hovin vanhempi hoviarkkitehti ja päähoviarkkitehti sekä Pietarin taideakatemian kunniajäsen.
Hänen suunnittelemiaan barokkiarkkitehtuuria sekä rokokoota edustavia rakennuksia ovat muiden muassa Katariinan palatsi vuosina 1752–1757 ja Pietarin Talvipalatsi vuosina 1754–1762 sekä Pyhän Andreaksen kirkko vuosina 1748–1767 ja Marijinskyi-palatsi Kiovassa vuosina 1752–1870, Rundāles pils vuosina 1736–1740 ja 1764–1767 sekä Jelgavan palatsi vuosina 1738–1740 ja 1763–1772 Latviassa.
Suku ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat firenzeläissyntyinen, Roomassa koulutuksensa saanut kuvanveistäjä ja arkkitehti Carlo Bartolomeo Rastrelli (1675–1744) ja Caterina Osmo. Francisco Bartolomeon nuoruusvuosistaan Pariisissa ei tiedetä paljoa, mutta hän todennäköisesti sai koulutuksensa isänsä työpajassa, joka teki töitä kuningas Ludvig XIV:lle. Rastrelli saapui Pietariin ensimmäistä kertaa äitinsä ja nuoremman veljensä Bartolomeon kanssa vuonna 1717. Hänen isänsä oli vuonna 1715 tehnyt kolmivuotisen sopimuksen arkkitehtina, kuvanveistäjänä ja lavastajana ja saapunut Pietari I Suuren kutsumana Pietariin avustajansa kanssa jo maaliskuussa 1716. Vuoden 1719 jälkeen Carlo Bartolomeon sopimusta ei enää jatkettu ja isän ja hänen kahden poikansa erottaminen asiakirjoissa on vaikeaa, koska heihin viitataan vain sukunimellä. Arkkitehti kutsui itseään asiakirjoissa ja allekirjoitti nimellä "Fransois de Rastrelli".
Hän teki mahdollisesti opintomatkoja ulkomaille 1720-luvulla, koska länsieurooppalaisen arkkitehtuurin kuten Versailles'n palatsin, arkkitehti Filippo Juvarran ja Roomassa sijaitsevan Accademia di San Lucan vaikutus hänen suunnitelmissa on selvästi näkyvissä. Hän vieraili pariin otteeseen Moskovassa 1740-luvun alussa, jossa hän tutustui perinteiseen venäläiseen arkkitehtuuriin.
Ura Venäjällä > Tyyli

Rastrelli yhdisti "kansainvälisen" barokin ja rokokoon elementtejä paikalliseen venäläiseen perinteeseen, josta hän otti esimerkiksi julkisivuissa käyttämänsä kirkkaat värit.
Venäläinen ornamentiikka varsinkin sisustussuunnittelussa yhdistyi Rastrellin teoksissa vapaasti ranskalaisiin rocaille-aiheisiin eli rokokoohon, jota on nimitetty myös "venäläiseksi barokki-rocailleksi". Rastrellin arkkitehtuurissa Versailles'n palatsin vaikutus on ilmeinen: arkkitehtuuri, joka on elävä esimerkki aurinkokuningas Ludvig XIV:n 1600-luvun lopun hallituskauden "suuresta tyylistä", yhdistää elementtejä klassismista ja barokista. Toinen Rastrellin tyylin piirre on maallisuus, jossa kirkkojen ja maallisten rakennusten sommitteluerot tasoittuvat. Tämän todistaa eräs Katariina II:n lausunnoista, joka heitettiin moitteena edellisen arkkitehtuurin aikakaudelle: "Pyhäkkö on tullut mahdottomaksi erottaa juhlasalista".
Rastrelli kehitti rakennusten julkisivujen pystysuoraan jaksottamiseen monimutkaisen synkopoidun rytmin kolmella erilevyisellä ikkuna-aukolla: pieni, keskikokoinen ja suuri. Ikkuna-aukkoja on 12 eri tyyppiä, joissa on 22 tyyppiä hieman erilaisia ​​kehyksiä, joita täydentävät 32 erilaista veistoskoristelutyyppiä, kuten viisi eri kapiteelityyppiä ja neljä erityyppistä kartussia.
Ura Venäjällä > Uran loppupuoli

Uusi keisarinna Katariina II hylkäsi barokkiarkkitehtuurin vanhanaikaisena "kermavaahtona" ja suosi muotiin tullutta uusklassismia. Jo vuonna 1760 arkkitehdin työt olivat alkaneet vähetä ja suuren perheen ylläpitoon meni rahaa. Päähoviarkkitehdin virka vaati edustustehtäviä kuten osallistumista hovin naamiaisiin kaksi kertaa viikossa. Rastrelli joutui alivuokraamaan talonsa tiloja sekä myymään maalauksia, hevosiaan sekä arvoesineensä.
Vuonna 1762 elokuussa Rastrelli lähetettiin perheineen lomalle "Italiaan vuodeksi hoitamaan sairauttaan, täydellä palkalla ilman vähennyksiä" 5 000 ruplan kertakorvauksella. Palattuaan vuotta myöhemmin Pietariin hän sai tietää epäsuosioon joutuneitten taide- ja kultturivaikuttaja Ivan Ivanovitš Šuvalovin ja entisen asiakkaansa, kansleri Mihail Illarionovitš Vorontsovin lähdöstä Venäjältä sekä että Pietariin oli kutsuttu ranskalainen arkkitehti Jean-Baptiste Vallin de la Mothe suunnittelemaan Talvipalatsin sisätilat uudelleen.
Ikääntynyt arkkitehti vetäytyi omasta pyynnöstään lokakuussa 1763 eläkkeelle Kuurinmaalle 1 000 ruplan vuosieläkkeellä. Vuodesta 1764 lähtien hän valvoi Kuurinmaan herttua Peter von Bironin Rundāles pils ja Jelgavan palatsin rakennuttamista ja sisustamista. Hän matkusti Berliiniin ja tarjosi palveluitaan vuonna 1766 myös Fredrik Suurelle ilman menestystä. Vaimo, paronitar Maria Anna von Walles kuoli Jelgavassa helmikuussa 1767, jonka jälkeen Rastrelli oli pakotettu myymään huonekalut, vaunut, hopeat ja koruja. Syksyllä 1770 hän palasi takaisin Pietariin.
Hänen viimeiset vuotensa kuluivat epäselvissä liiketoimissa italialaisten taidekauppiaiden kanssa. 24. helmikuuta 1769 Rastrelli matkusti Italiaan ostamaan italialaisten taiteilijoiden maalauksia Venetsiasta, Firenzestä ja Milanosta. Seuraavana vuonna hän toi 33 maalausta Pietariin myyntiin. Samalla hän lähetti Taideakatemialle hakemuksen tulla valituksi kunniajäseneksi. Akatemia hyväksyi tämän pyynnön 9. tammikuuta 1771, vain joitakin kuukausia ennen hänen kuolemaansa. Hänen tarkkaa kuolinpäiväänsä ja hautapaikkaansa ei tiedetä. Hänen eläkkeensä peritymispäivä vävylle on kirjattu 29. huhtikuuta 1771.
Perintö

Rastrellilla oli yhteistyökumppaneina arkkitehdit K. I. Blank, Ivan Fjodorovitš Mitšurin (1700–1763), A. P. Jevlastšev ja Vasili Baženov sekä useita oppilaita, joista tuli merkittäviä arkkitehtejä, kuten Savva Tševakinski, Juri Felten ja Moskovassa vaikuttanut Dmitri Uhtomski (1719–1774). Hänen johdollaan syntyi kukoistava venäläinen käsityöläisten, kuvanveistäjien ja koristetaitelijoiden koulukunta, ja hänen arkkitehtuurinsa oli ennennäkemätöntä ja edelläkävijä Venäjän valtakunnan alueella.
Hänen taidekäsityöläisten ryhmäänsä kuuluivat kuvanveistäjät ja puunkaivertajat itävaltalainen Johann Franz Duncker (1715–1795), ranskalainen Louis Rolland (1711–1791), ranskalainen kuvanveistäjä sekä Pietarin taideakatemian kuvanveiston opettaja Nicolas-François Gillet (1709–1791). Pronssiosat valoi italialainen keltavaluri Alessandro Martelli. Ikkunoiden ja ovien veistetyt koristeet teki Stephanus Claudius Girardon, kuuluisan ranskalaisen kuvanveistäjän kaima. Taidemaalarit ja sisustajat olivat italialaisia: kattomaalauksiin erikoistunut roomalainen Giuseppe Valeriani (1708−1761), venetsialainen lavaste- ja freskomaalari Pietro Gradizzi (n. 1700−1771), Angelo Carboni, Francesco Martini (sienalaisen renessanssikoulun taiteilijan kaima), bolognalainen Antonio Battista Peresinotti  (1708–1778) sekä venetsialaiset lavaste- ja koristemaalari Andrea Urbani (1711–1798), Francesco Salvator Fontebasso ja Carlo Zucchi.
Elämänsä viimeisinä vuosina Rastrelli toisti mielellään seuraava lausetta:
"Arkkitehtia arvostetaan täällä vain silloin, kun häntä tarvitaan."
Avioliitto ja jälkeläiset

Francesco Bartolomeo Rastrelli avioitui saksalaissyntyisen paronitar Maria Anna von Wallesin (1710–  helmikuu 1767) kanssa.
Heille oli syntynyt kolme lasta vuoden 1737 väestönlaskennan mukaan.
Giuseppe Jacopo (1733 – joulukuu 1737), kuoli nelivuotiaana koleraan
Eleonora (1735 – tammikuu 1738), kuoli kolmivuotiaana koleraan
Elisabetta Caterina (s. 1734) meni naimisiin 1750-luvun puolivälissä arkkitehti Francesco Bertogliatin, isänsä avustajan kanssa. He asuivat samassa Sablukovin talossa, Nevski prospekt 48. Vävy peri appensa eläkkeen tämän kuoltua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bartolomeo Rastrelli Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 2 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Rundalen palatsi
Jelgavan palatsi
Pietarhovin Suuri palatsi
Talvipalatsi
Keisarinna Elisabetin maaseutupalatsi Moskovassa
Katariinan palatsi
Marijinskyi-palatsi Kiovassa
Smolnan luostarin katedraali Pietarissa
Rastrellin suunnitelmia Talvipalatsin ikkunan-, oven-, ja komerosyvennysten kehyksiin (1, 2) sekä Mon Plaisir-palatsiin Strelnaan (3) 1750-luvulla
Pyhän Andreaksen kirkko, Kiova
Vorontsovin palatsi
Stroganovin palatsi
Käännös suomeksi
Okonomiyaki

Hiroshiman okonomiyaki
Osakan okonomiyaki
Okonomiyaki (jap. お好み焼き) on japanilainen paistettu ruokalaji, joka jossain määrin muistuttaa eurooppalaista munakasta. Japaninkielinen nimi okonomiyaki tarkoittaa suurin piirtein "se mitä haluat kypsennettynä"; okonomi tarkoittaa "mistä pidät" ja yaki tarkoittaa "paistettu" tai "keitetty".
Okonomiyakin keskeisiä aineksia ovat vehnäjauho, raastettu jamssi, kananmuna ja silputtu kaali. Nesteenä on vesi tai dashi-liemi, joka on valmistettu keittämällä merilevästä ja kalasta. Lisäksi okonomiyakissa voi olla monenlaista lihaa, äyriäisiä, vihanneksia ja juustoja. Koostumuksensa takia sitä usein verrataan länsimaisiin munakkaisiin ja pizzoihin, ja joskus sitä nimitetäänkin japanilaiseksi pizzaksi.
Okonomiyakia tarjoillaan ruokalajiin erikoistuneissa ravintoloissa, japaniksi okonomiyaki-ya, joita Japanissa on runsaasti. Osa ravintoloista toimii itsepalveluperiaatteella: ruokailija valitsee mieleisensä ainekset ja paistaa niistä itse okonomiyakinsa.
Okonomiyaki valmistetaan paistamalla sekoitetut ainekset pannulla tai paistolevyllä (teppan) molemmilta puolilta. Sen kanssa tarjoillaan okonomiyakikastiketta, merilevää (nori), kuivattua kalaa (katsuobushi) ja inkivääriä, joskus myös majoneesia.
Japanissa Hiroshima ja Osaka kilpailevat alkuperäisen okonomiyakin kotipaikan asemasta. Okonomiyakin koostumus ja valmistustapa vaihtelee paikkakunnittain.
Kiotossa okonomiyakin valmistukseen käytetään enemmän tummia vihanneksia kuin muualla.
Hiroshimassa okonomiyakiin lisätään usein yakisoba-nuudeleita. Lisäksi hiroshimalaisen okonomiyakin ainekset usein kypsennetään erikseen ja pinotaan taidokkaasti valmiina. Tämän muunnoksen nimi on modanyaki (モダン焼き).
Tokiosta on lähtöisin okonomiyakin kaltainen ruokalaji nimeltä monjayaki (もんじゃ焼き).
Suomen kielen etymologinen sanakirja

| Suomen kielen etymologinen sanakirja |
| --- | --- |
Kirjailija:  Y. H. Toivonen, Erkki Itkonen, Aulis J. Joki, Reino Peltola, Satu Tanner, Marita Cronstedt
Kieli:  suomi
Genre:  sanakirja
Kustantaja:  Suomalais-ugrilainen seura
Julkaistu:  1955–1981
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  2 293
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen kielen etymologinen sanakirja on 1950-luvulla aloitettu ja 1980-luvulla loppuun saatettu sanakirja suomen kielen etymologiasta. Seitsenosaisessa teoksessa on kaikkiaan 2 293 sivua. Teoksen ensimmäinen osa (aaja–knaappu) ilmestyi vuonna 1955 professori Y. H. Toivosen toimittamana. Toivonen aloitti myös toisen osan (ko–palvoa) toimitustyön ja ehti siinä n-kirjaimella alkaviin sanoihin asti, mutta työ jäi kesken hänen kuollessaan. Sen saattoivat valmiiksi Erkki Itkonen ja Aulis J. Joki, jotka sitten toimivat sanakirjan toimittajina kuudenteen osaan asti. Viidennessä ja kuudennessa osassa oli heidän lisäkseen kolmantena toimittajana Reino Peltola. Seitsemäntenä osana ilmestyi Satu Tannerin ja Marita Cronstedtin koostama hakemisto-osa.
Teoshanke aloitettiin jo vuonna 1930, kun professori E. N. Setälän aloitteesta perustettiin etymologista sanakirjaa varten tutkimuslaitos Suomen suku. Sen päätoimisena tutkijana aloitti Toivonen. Myöhemmin vuosina 1933–1953 Toivonen jatkoi tutkimuslaitoksen johtajana professorintyönsä ohella. Näin muodostui Etymologinen arkisto, joka sisältää suomen ja sen sukukielten sanaston historiaa sekä kielitieteellisesti että asia- ja kulttuurihistoriallisesti selvittävää aineistoa.
Kirjat

Toivonen, Y. H.: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 1.  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1955 (2.p. 1974).  ISBN 951-9019-07-3
Toivonen, Y. H. & Itkonen, Erkki & Joki, Aulis J.: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 2. [ko–palvoa].  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1958 (2.p. 1976).  ISBN 951-9019-14-6
Itkonen, Erkki & Joki, Aulis J.: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 3. [pamata–roska].  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1962.  ISBN 951-9019-16-2
Itkonen, Erkki & Joki, Aulis J.: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 4. [roskooli–teili].  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1969.  ISBN 951-9019-35-9
Itkonen, Erkki & Joki, Aulis J. & Peltola, Reino: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 5. [teini–vatoa].  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1975.  ISBN 951-9019-12-X
Itkonen, Erkki & Joki, Aulis J. & Peltola, Reino: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 6. [vatrata–ööttää].  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1978.  ISBN 951-9019-27-8
Tanner, Satu & Cronstedt, Marita: Suomen kielen etymologinen sanakirja. 7.  Sanahakemisto.  Helsinki:  Suomalais-ugrilainen seura, 1981.  ISBN 951-9019-44-8
Payback Time

| Payback Time Marya Roxx |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 5. marraskuuta 2010
 Tuottaja(t): Kevin Shirley
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 36.53
 Levy-yhtiö: DR2, CMM, Global Music, Demolition
Marya Roxxin muut julkaisut
| 21?! EP (EP) 2008 | Payback Time 2010 |   |
Payback Time on virolaisen Marya Roxxin debyyttialbumi. Albumin on tuottanut Kevin Shirley, joka on työskennellyt mm. Led Zeppelinin, Iron Maidenin, Dream Theaterin ja HIMin kanssa. Albumia ei julkaistu alun perin kaupoissa, vaan sen pystyi ostamaan Maryan kotisivuilta vuonna 2009.
Albumi julkaistiin Euroopassa virallisesti 5. lokakuuta 2010.
Albumin tyyli on klassista rockia ja hard rockia. Albumi sisältää 12 kappaletta, mm. 21?!. Marya Roxx on saanut vaikutteita monista hard rock ja metal-yhtyeistä, kuten Metallica, Black Sabbath, Judas Priest, Iron Maiden, Pantera, Slayer ja AC/DC.
Kappaleet

Time to Run – 4.15
Oh Yeah – 3.28
Strong – 3.54
21?! – 4.20
Filth – 4.06
Rebel – 3.10
Nothing Going On – 3.24
Loverboy – 3.22
Payback Time – 3.28
Boneyard – 3.26
Kokoonpano

Marya Roxx – laulu
Paul Crook – kitara
Scott Metaxas – bassokitara
Anton Fig – rummut (kappaleet 3 ja 10)
Brian Tichy – rummut (kappaleet 1, 2 ja 4–9)
Derek Sherinian – kosketinsoitin (kappaleet 1, 2 ja 4–9)
+
Kevin Shirley – tuottaja
Arvostelut

Metal.de: 5/10
Rockfreaks.net: 2/10
Aiheesta muualla

Payback Time discogs.com -sivustolla
Internet

Merenalaiset tiedonsiirtokaapelit yhdistävät mantereet verkostoksi.
Internet (puhekielessä usein ”verkko”, ”netti”) on maailmanlaajuinen toisiinsa kytkettyjen tietoverkkojen järjestelmä, joka käyttää IP-protokollaa (osa TCP/IP-protokollapinoa) yhdistämään tietoteknisiä laitteita toisiinsa. Se on tietoverkkojen tietoverkko, joka koostuu eri kokoisista miljoonista yksityisistä, julkisista, akateemisista, liike-elämän sekä valtiohallintojen tietoverkoista, jotka kytkeytyvät toisiinsa erilaisten teknisten laitteistojen avulla (esim. langattomat ja optiset verkkoteknologiat). Internetissä on laaja valikoima erilaisia tietovarantoja ja -palveluita, kuten esimerkiksi web-sivut, sähköposti, puhelinpalvelut, nettipelit ja tiedostojen jakamiseen käytetyt vertaisverkot. Rajoitetummassa teknisessä merkityksessä ”internet” tarkoittaa mitä tahansa TCP/IP-protokollaperhettä käyttävää verkkoa, vaikka se ei olisi yhteydessä maailmanlaajuiseen Internetiin.
Internetillä oli vuonna 2019 jo 4,1 miljardia käyttäjää eli yli puolet maapallon väestöstä käyttää internetiä. Yli 80 prosenttia eurooppalaisista käyttää, mutta Afrikassa osuus on alle 30 prosenttia. Internetiä käytetään nykyisin laajakaistaisen aina auki olevan yhteyden kautta, joka voi olla kiinteä eli kupari- tai valokuitukaapelia pitkin loppukäyttäjälle toimitettava yhteys tai langaton eli mikroaaltosäteilyn avulla loppukäyttäjälle toimitettava yhteys.
”Internet”-nimitystä alettiin käyttää 1970-luvulla, kun 1960-luvulla perustettu Yhdysvaltain sotilaallisessa käytössä ollut ARPANET-tietoverkko otettiin käyttöön myös yliopistojen puolella. Suomen yliopistojen tietoverkot kytkettiin Internetiin vuonna 1988. Koteihin alettiin myydä yksityisiä Internet-yhteyksiä vuodesta 1993 alkaen ja 2000-luvulle tultaessa Internet oli syrjäyttänyt useimmat aiemmin käytetyt tietoliikenteen muodot, kuten BBS:t (”purkit”) ja kansalliset tietoverkot (Suomessa TeleSampo ja Infotel). Internetin tullessa koteihin World Wide Web (WWW-sivut eli nettisivut) antoi kasvot Internetille graafisena käyttöliittymänä, jossa oli tekstin lisäksi myös kuvia.
Historiaa

Jo varhain ajatuksia Internetin kaltaisesta tietoverkosta esitti Mundaneumin kehittäjä Paul Otlet. Vuonna 1934 Otlet julkisti idean maailmanlaajuisesta verkostosta, joka kytkisi yhteen tiedon katseluun tarkoitettuja laitteita, ”sähköisiä teleskooppeja”.
Historiaa > Internet syntyi 1960-luvulla Yhdysvaltain puolustusministeriön tarpeisiin

Internetin perustaa luotiin 1960-luvulla Yhdysvaltain puolustusministeriön käynnistäessä rahoituksen ARPANET-tietoverkon (Advanced Research Projects Agency) rakentamiseen. Laajalle levinnyt käsitys on ollut, että projektin tarkoituksena oli luoda hajautettu, ydiniskun kestävä viestintäjärjestelmä. Mikäli tietoverkko olisi ollut keskusjohtoinen, se olisi lamaantunut keskuksen tuhoutuessa. Esimerkiksi Internet Societyn laatimassa Internetin historiikissa kiistetään tämä tulkinta ja sanotaan, että tarkoitus oli yksinkertaisesti luoda sotilaskäyttöön tietoverkko, joka pystyisi jakamaan aiempaa tehokkaammin resurssit käyttöön verkon eri toimijoiden välillä. ARPA:n johtajan Charles Herzfeldin mukaan verkko perustettiin, koska tehokkaat tietokoneet ja niitä käyttävät tutkijat olivat maantieteellisesti etäällä toisistaan.
Tutkijayhteisö kehitti yhtenä Internetin kehityksen kannalta keskeisenä ratkaisuna solmutietokoneisiin perustuvan pakettikytkentäisen tietoverkon, jossa kaikki solmut olivat keskenään tasavertaisia eikä minkään tahon tarvinnut ylläpitää paljon voimavaroja vaativaa keskustietokonetta. Jokainen solmu vastaanotti ja välitti viestejä itsenäisesti. Tähän ratkaisuun pyrittiin, koska varhaisen tietoverkkoteknologian haasteena oli, että suuret paketit saattoivat tukkia muun tietoliikenteen jopa päiviksi. Tähän liittyen viestit purettiin pienemmiksi paketeiksi, jotka koottiin kokonaisiksi viesteiksi vasta kun ne olisivat perillä. Pakettien kulkureitillä ei ollut merkitystä. Ne vain siirtyivät solmulta toiselle kunnes saavuttivat päämääränsä. Ratkaisun ansiosta jokainen paketti siirtyi suunnilleen samankokoisina osina, eivätkä isommat paketit tukkineet enää tietoverkkoa tuntikausiksi ja samoin, vaikka suuri osa verkon solmuista menisi epäkuntoon, paketit pääsisivät kuitenkin perille jotain toista kautta.
ARPAnet-tietoverkon ensimmäisiä käyttäjiä olivat puolustusvoimien ohella yliopistot ja tutkimuslaitokset. 1970- ja 1980-luvuilla ARPAnetin lisäksi perustettiin lukuisia muita tietoverkkoja ja puolustusvoimien tietoverkko erkani ARPAnet-tietoverkosta omaksi MilNet-tietoverkoksi. ARPAnetin levitessä laajemmin akateemiseen käyttöön siitä alettiin ensimmäisen kerran käyttää nimitystä ”Internet”, jolla tarkoitettiin yhteen liitettyjen tietoverkkojen kokonaisuutta. 1970-luvun lopulla Internet koostui noin 60 palvelinkoneesta eri puolilla Yhdysvaltoja. Tämän lisäksi maassa oli pienempiä verkkoja (tunnetuimpana Michiganin yliopiston verkko), joita käytettiin samoihin asioihin. Sähköpostin lähettäminen Yhdysvaltain läpi saattoi edelleen kestää yli päivän hitaan tietoliikennetekniikan vuoksi.
1970-luvulla ongelmana oli erilaisten verkkojen yhdistäminen. Tämän vuoksi CYCLADES- ja NPL-verkko tekivät kokeita yhdistämiseen, joka vaikutti ARPANETiin ja TCP/IP-pinon kehitykseen.
Historiaa > Internet 1980-luvulla: Sähköpostit, uutisryhmät, tiedostonsiirto, pelit, IRC

Yritykset liittyivät mukaan korkeakoulujen jälkeen, ja niitä kiinnostivat erityisesti sähköposti- ja tiedostonsiirtopalvelut. Näiden toimintojen lisäksi 1980-luvun Internetissä keskeistä olivat uutisryhmät, joissa käyttäjät vaihtoivat kirjoituksiaan eri aihepiireistä ja jo tuolloin pelattiin myös verkossa toimineita moninpelejä. Reaaliaikaiset usean henkilön keskustelukanavat alkoivat yleistyä IRC-protokollan myötä vuodesta 1988 alkaen.
Koska Internet tuntui liian hitaalta, aloitti NSF (National Science Foundation) vuonna 1985 NSFNet -hankkeen nopeamman verkon (joka oli osa Internetiä) luomiseksi. Tarkoituksena oli saada enemmän käyttäjiä supertietokoneille, joiden rakentaminen joka yliopistoon olisi tullut kalliiksi. NSFNet oli samalla ensimmäinen kaikki Yhdysvaltain tutkimusta harjoittavat yliopistot yhdistävä verkko. Aiemmat Internetiin kytketyt verkot oli varattu rajatummille hankkeille. Koska julkista rahoitusta ei saatu tarpeeksi, mikä oli muutenkin hidastanut tietoverkkojen kehitystä Yhdysvalloissa 1970-luvulta alkaen, käännyttiin projektissa IBM:n ja MCI:n puoleen, joista ensin mainittu toimitti verkon laitteet ja ohjelmistot reitittimien suhteen ja jälkimmäinen huolehti varsinaisten verkon käyttäjien laitteistoista. NSFNet toimi vuodesta 1988 vuoteen 1995 asti, jolloin Yhdysvaltain kongressi päätti, että Internet on kaupallinen, eikä se tarvitse julkista tukea. Hanke oli kuitenkin onnistunut uudistamaan Internetin infrastruktuurin Yhdysvalloissa tuohon mennessä.
Marraskuussa 1988 Pohjoismaiden NORDUnet ja samalla siinä mukana ollut Suomen korkeakoulujen Funet yhdistettiin Princetonin yliopiston (New Jersey) von Neumannin supertietokonekeskukseen, joka puolestaan oli mukana Internetiin liitetyssä NSFNetissä. Näin Suomi liittyi Internetiin muiden Pohjoismaiden mukana. 1980-luvulla Funet pysyi ainoana tapana päästä Internetiin Suomessa. Tähän liittyi oleellisesti myös vuonna 1988 tehty Funetin oman tietoliikenneverkon pystyttäminen, jossa käytettiin samana vuonna markkinoille tulleita Cisco-yhtiön reitittimiä. Ne mahdollistavat moniin eri tiedonsiirtoprotokolliin perustuvan tietoverkon, jossa dataa siirtyy eri suuntiin samaa väylää pitkin. Vanha X.25-protokolla jäi näin historiaan. Vastaava siirtymä tehtiin samana vuonna myös Pohjoismaiden NORDUnetin tasolla. Fi.-domainpääte oli rekisteröity Suomelle jo vuonna 1986 eli kaksi vuotta ennen varsinaista Internetiin liittymistä.
Ennen varsinaisia kotiin tarjottavia Internet-yhteyksiä oli Suomessa mahdollista päästä kotoa käsin käyttämään Internetiä joko soittamalla modeemilla oman yliopiston linjaan tai sitten käyttämällä niin ikään modeemilla (tai erillisellä Minitel-päätteellä) kansallisten tietoverkkojen, TeleSammon ja Infotelin, tarjoamia Internet-palveluita. Tällainen Internetin käyttö pysyi kuitenkin varsin marginaalisena ilmiönä.