stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neorealismi (elokuva)

Anna Magnani elokuvassa Rooma – avoin kaupunki.
Neorealistinen elokuva on Italiassa 1940- ja 1950-lukujen taitteessa kukoistanut elokuvaliike. Se syntyi toisen maailmansodan jälkeen ja oli teemoiltaan antifasistinen. Ensimmäisenä neorealistisena elokuvana pidetään Roberto Rossellinin elokuvaa Rooma – avoin kaupunki (1945). Seuraavan kymmenen vuoden aikana tehtiin noin 90 neorealistista elokuvaa. Vaikka liike on arvostettu, se ei menestynyt kovinkaan hyvin Italian elokuvateattereissa.
Neorealismi ei ollut yhtenäinen liike, mutta sen elokuviin liitetään useita piirteitä, joita esiintyy useimmissa neorealistissa elokuvissa. Tällaisia piirteitä ovat muun muassa amatöörinäyttelijöiden käyttö, jokapäiväisen elämän kuvaaminen ja elokuvien dokumentaariset sekä yhteiskunnalliset piirteet.
Neorealismin kausi

Vaikka Roberto Rossellinin elokuvaa Rooma – avoin kaupunki (1945) pidetään ensimmäisenä varsinaisena neorealistisena elokuvana, tyylin edeltäjäksi luetaan yleensä Luchino Viscontin ohjaama Riivaajat (1943). Viscontin mukaan termin neorealismi liitti elokuva-alaan ensimmäisenä leikkaaja Mario Serandrei, joka vuonna 1943 viittasi sanalla juuri Riivaajiin.
Rossellinin elokuvan jälkeen seurannutta vuosikymmentä korostetaan usein historiankirjoituksessa neorealismin kaudeksi, mikä on kuitenkin hieman harhaanjohtavaa, sillä vain hieman yli 10 prosenttia Italiassa vuosina 1945–1953 tehdyistä elokuvista oli neorealistisia. Kaikkiaan neorealistiksi elokuviksi voidaan kutsua noin 90 tuona aikana tehtyä elokuvaa. Merkittävin neorealisti oli Roberto Rossellini, jonka Rooma – avoin kaupunki, Paisa – vapauden tuli (1946) ja Saksa vuonna nolla kutsutaan ”sotatrilogiaksi”. Muita merkittäviä neorealistisia elokuvia olivat muun muassa Vittorio De Sican Sciuscià – viattomat (1946), Polkupyörävaras (1948) ja Umberto D. – elämän vanki (1952)  sekä Luchino Viscontin Maa järisee (1948) ja Bellissima (1951).
Vaikka monia neorealistisia elokuvia pidetään nykyään mestariteoksena, tyyli ei Italiassa ollut missään vaiheessa erityisen suosittu. Kaupallisina menestyksiä olivat vain muutamat tyylin elokuvista, kuten Rooma – avoin kaupunki, joka oli vuosien 1945–1946 katsotuin elokuva,  Paisa – vapauden tuli, Pietro Germin Lain nimessä, Polkupyörävaras ja Giuseppe De Santisin Katkeraa riisiä. De Sican  Umberto D. – elämän vanki menestyi elokuvateattereissa todella huonosti ja vaikutti osaltaan koko liikkeen katoamiseen.
Tyyli ja teemat

Neorealismi ei ollut yhtenäinen liike, vaan nimellä kutsutaan erilaisia Italiassa 1940- ja 1950-luvuilla tehtyjä elokuvia, joilla oli joitakin yhtenäisiä piirteitä. Elokuvia yhdistivät tietyt metodit, asenteet, aihepiirit ja ideologia. Neorealistisissa elokuvissa käytettiin usein amatöörinäyttelijöitä, ne kuvattiin aidoissa kohteissa, niissä pyrittiin usein lähellä jokapäiväistä elämää ja kuvaamaan elämää sodan jälkeisessä Italiassa. Lisäksi taustalla oli usein toive politiikan uudistumisesta fasistisen diktatuurin ja natsivaltauksen jälkeen. Kriitikko André Bazinin mukaan neorealistiset elokuvat ilmensivät perinteisten elokuvakonventioiden kieltämistä ja niissä käytettiin dokumentaarisia keinoja. Tyyliin sisältyi lisäksi antifasistisen liikkeen vaalima solidaarisuuden sanoma.
Aihepiirinsä takia neorealismi liitetäänkin usein vahvasti realistisen kirjallisuuden perinteisiin. Osittain tästä syystä elokuvakriitikot painottavatkin neorealismissa nimenomaan kuvauksen dokumentaarisia ja yhteiskunnallisia piirteitä. Suurin osa neorealistisista taiteilijoista ei kuitenkaan yhdistä elokuviaan realistiseen perinteeseen. Poikkeuksen tekee De Sican kanssa yhteistyötä tehnyt käsikirjoittaja Cesare Zavattini.
Massimo Girotti ja Clara Calamai elokuvassa Riivaajat.
Hair (elokuva)

| Hair |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Milos Forman
Käsikirjoittaja:  Michael Weller
Perustuu:  Gerome Ragnin, James Radon ja Galt MacDermotin musikaaliin
Tuottaja:   Lester Persky  Michael Butler 
Säveltäjä:  Galt MacDermot
Kuvaaja:   Miroslav Ondříček  Richard Kratina  Jean Tavin 
Leikkaaja:   Lynzee Klingman  Stanley Warnow  Alen Hein 
Pukusuunnittelija:  Ann Roth
Lavastaja:  Harold Michelson
Pääosat:   John Savage  Treat Williams  Beverly D'Angelo  Annie Golden  Dorsey Wright 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   CIP Filmproductions  United Artists 
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1979
Kesto:  121 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hair on suosittuun Hair-musikaaliin (1967) perustuva elokuva vuodelta 1979. Elokuvan ohjasi Miloš Forman ja pääosissa ovat John Savage (maalaispoika Claude), Treat Williams (hippijoukon johtaja Berger), Beverly D’Angelo (hippeihin liittyvä ylhäisötyttö Sheila) ja Annie Golden (raskaana oleva hippityttö Jeannie).
Forman jätti tiettyjä musikaalin lauluja pois ja muutti juonta. Tärkeimmät muutokset koskevat Claude Bukowskin taustaa ja elokuvan loppuratkaisua.
Myöhemmin tuotantoyhtiö leikkasi elokuvasta rajusti lyhennetyn version ja levitti sitä televisiossa ohjaajan vastustuksesta huolimatta.
Juoni

Maalaispoika Claude tulee New Yorkiin muutamaksi päiväksi ennen lähtöään koulutusleirille ja sieltä Vietnamin sotaan. Hän tutustuu hippijoukkoon, joka esittelee hänelle elämää, huumeita ja maailmankatsomustaan. Joukkoon liittyy myös varakkaan perheen Sheila-tytär. Vaiheikkaiden päivien jälkeen Claude lähtee joukon vastusteluista huolimatta sotilasleirille. Hipit lähtevät tapaamaan häntä, ja Berger ja Claude vaihtavat paikkoja, jotta Claude voisi vielä kerran tavata Sheilan. Näiden tapaillessa tulee lähtökäsky, Berger joutuu Vietnamiin ja saa surmansa.
Vastaanotto

Hair sai Golden Globe -ehdokkuuden parhaan musikaali- tai komediaelokuvan sarjassa, minkä lisäksi Treat Williams oli ehdolla vuoden miestulokkaan sarjassa.
Helsingin Sanomien Helena Ylänen kehui uutuuselokuvaa viihdyttävän raisuksi ja railakkaaksi mutta ihmetteli, miksi se on tehty vain 10 vuotta hippiaikojen jälkeen, aikana jolloin rock oli jakaantumassa viihteelliseen diskoon ja ”uusrahvaanomaiseen” punkiin, kahteen suuntaan poispäin Hairin linjoilta. Ainoa yritys ratsastaa 1970-luvun lopun elokuvatrendillä, Vietnamin sotaan joutumisen muistelulla, epäonnistuu Yläsen mielestä pahasti: ”Kuljetuskone Herkuleksen kitaan marssivat pelokkaat sotilaat ja loppunäkymät sankarihaudoilla laulavista jälkeenjääneistä ovat tyylillisesti liian raskas lasti näin kevyen elokuvan kantaa.” Iltalehden Heikki Eteläpään mukaan Hair on tepsivää viihdettä, mutta myös räiskyvää satiiria ja kansantajuista sosiologista historiankirjoitusta 1960-luvun lopun Amerikan jakautuneisuudesta porvarilliseen yltäkylläisyyteen ja kukkaislasten idealismiin. Asko Alanen piti elokuvan finaalivaiheita kaikkien aikojen tunnekuohuisimpina musiikkielokuvakohtauksina. Hän kuvasi Video-oppaassa elokuvan musiikkisovituksia kankeiksi, mutta kehui Twyla Tharpin tanssikoreografioita ja antoi Hairille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Hairin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Hair Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Puukenkäpuu

| Puukenkäpuu> L’Albero degli zoccoli |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ermanno Olmi
Käsikirjoittaja:  Ermanno Olmi
Tuottaja:  Giulio Mandelli
Säveltäjä:   Johann Sebastian Bach  Wolfgang Amadeus Mozart 
Kuvaaja:  Ermanno Olmi
Leikkaaja:  Ermanno Olmi
Tuotantosuunnittelija:  Enrico Tovaglieri
Pääosat:   Luigi Ornaghi  Francesca Moriggi  Omar Brignoli  Antonio Ferrari  Teresa Brescianini 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:   Ital-Noleggio Cinematografico  Gruppo Produzione Cinema  Radiotelevisione Italiana 1 
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1978, Suomessa 1979
Kesto:  187 min
Alkuperäiskieli:  lombardi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puukenkäpuu on Ermanno Olmin käsikirjoittama ja ohjaama italialainen elokuva vuodelta 1978. Se kertoo elämästä Italian maaseudulla 1900-luvun alussa. Elokuva voitti Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuva eroaa Roberto Rossellinin ja Luchino Viscontin tyylistä ja muistuttaa Georges Rouquieria siinä,  että elokuvassa ei itse asiassa  tapahdu juuri mitään. Siinä seurataan viiden perheen elämää vuodenaikojen vaihtuessa. Huippukohtia ovat kun vauva syntyy, sika teurastetaan ja maasta löytyy kultakolikko. Mielipiteitä jakanut kohtaus on lehmän paraneminen: naisen lehmä on sairas, hän rukoilee ja lehmä paranee ihmeen avulla. Ohjaaja on siinä korostanut katolisen uskon merkitystä maalaisten elämässä.
Vastaanotto

Puukenkäpuu sai Suomessa ensi-iltansa vasta 1979, jolloin se keräsi suomalaisilta elokuvakriitikoilta toiseksi eniten ääniä elokuvakerholehti Projektion järjestämässä äänestyksessä vuoden parhaista ensi-iltaelokuvista. Eniten ääniä sai Woody Allenin Manhattan. Iltalehden Heikki Eteläpään mukaan Olmin hellyydellä ja rakkaudella ohjaama Puukenkäpuu on suurimpia eeppisiä teoksia koko 1970-luvun elokuvassa. ”Rikkumattomalla harmonialla, hätäilemättömällä ohjausotteella ja vangitsevalla kuvalyriikalla Olmi tarkastelee suurperhe-elämää, meikäläisestä näkökulmasta pelottavasti feodaaliaikoja muistuttavaa, pohjoisitalialaisessa Lombardiassa 19. vuosisadan lopulla.”
The New York Timesin kriitikot valitsivat Puukenkäpuun vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Bradshaw, Peter: The Tree of Wooden Clogs review – Olmi's neorealist masterpiece The Guardian. 7.7.2017. (englanniksi)
Kaivosmiehen tytär

| Kaivosmiehen tytär> Coal Miner's Daughter |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Apted
Käsikirjoittaja:  Thomas Rickman
Tuottaja:  Bernard Schwartz
Säveltäjä:  Owen Bradley
Kuvaaja:  Ralf D. Bode
Leikkaaja:  Arthur Schmidt
Pääosat:  Sissy Spacek Tommy Lee Jones Levon Helm Beverly D’Angelo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  7. maaliskuuta 1980 Yhdysvallat 3. huhtikuuta 1981 Suomi
Kesto:  125 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaivosmiehen tytär (Coal Miner's Daughter) on yhdysvaltalainen elämäkerrallinen draamaelokuva country-laulaja Loretta Lynnistä, jota näyttelee elokuvassa Sissy Spacek. Kaivosmiehen tyttären on ohjannut Michael Apted ja käsikirjoittanut Thomas Rickman Lynnin omaelämäkerran pohjalta.
Spacek sai naispääosastaan Oscarin ja Golden Globen. Lisäksi itse elokuva sai parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globen. Elokuva oli yhteensä ehdolla seitsemään Oscariin ja neljään Golden Globeen.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Kaivosmiehen tyttären vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 2006 listalleen sadasta kaikkien aikojen innostavimmasta yhdysvaltalaiselokuvasta.
Iltalehden Heikki Eteläpään mukaan ei tarvitse olla kantrimusiikin asiantuntija viihtyäkseen tämän uutuuselokuvan parissa, joka kerrotaan lämpimän inhimillisesti ja miljööseensä tukevasti ankkuroiden.
Rooliluettelo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sissy Spacek  | … |  Loretta Lynn   |
|  Tommy Lee Jones  | … |  Doolittle Lynn   |
|  Levon Helm  | … |  Ted Webb   |
|  Beverly D’Angelo  | … |  Patsy Cline   |
|  Phyllis Boyens  | … |  Clara Webb   |
Palkinnot

Paras naispääosa: Sissy Spacek
Golden Globe: Paras musikaali- tai komediaelokuva
Golden Globe: Paras naispääosa musikaali- tai komediaelokuvassa: Sissy Spacek
Aiheesta muualla

Kaivosmiehen tytär Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globe -palkinto |
| --- | --- |
1951–1970:  Pariisin lumoissa (1951)  With a Song in My Heart (1952)  Carmen Jones (1953)  Enkeleitä Broadwaylla (1954)  Kuningas ja minä (1955)  Tytöt (1956)  Auntie Mame / Gigi (1957)  Porgy ja Bess /  Piukat paikat (1958)  Rakkauden unelma (1959)  West Side Story (1960)  Minkin kosketus (1961)  Musiikkimies (1962)  Tom Jones – hulivilihurmuri (1963)  My Fair Lady (1964)  Sound of Music (1965)  Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat (1966)  Miehuuskoe (1967)  Oliver! (1968)  The Secret of Santa Vittoria (1969)  M.A.S.H. – armeijan liikkuva kenttäsairaala (1970) 
1971–1990:  Viulunsoittaja katolla (1971)  Cabaret (1972)  Svengijengi ’62 (1973)  Luunmurskaajat (1974)  The Sunshine Boys (1975)  Tähti on syttynyt (1976)  Rakkaus ei sula sateessa (1977)  Taivas saa odottaa (1978)  Fillarijengi (1979)  Kaivosmiehen tytär (1980)  Arthur (1981)  Tootsie – lyömätön lyyli (1982)  Yentl (1983)  Vihreän timantin metsästys (1984)  Prizzin kunnia (1985)  Hannah ja sisaret (1986)  Odotuksia (1987)  Working Girl – tieni huipulle (1988)  Palveluksessanne, Miss Daisy (1989)  Green Card (1990) 
1991–2010:  Kaunotar ja hirviö (1991)  The Player – pelimies (1992)  Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä (1993)  Leijonakuningas (1994)  Babe – urhea possu (1995)  Evita (1996)  Elämä on ihanaa (1997)  Rakastunut Shakespeare (1998)  Toy Story 2 (1999)  Melkein julkkis (2000)  Moulin Rouge! (2001)  Chicago (2002)  Lost in Translation (2003)  Sideways (2004)  Walk the Line (2005)  Dreamgirls (2006)  Sweeney Todd – Fleet Streetin paholaisparturi (2007)  Vicky Cristina Barcelona (2008)  Kauhea kankkunen (2009)  The Kids Are All Right (2010)  
2011–:  The Artist (2011)  Les Misérables (2012)  American Hustle (2013)  The Grand Budapest Hotel (2014)  Yksin Marsissa (2015)  La La Land (2016)  Lady Bird (2017)  Green Book (2018)
Kongō (1912)

| Kongō / 金剛 |
| --- | --- |
 Kongō vuonna 1944.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers-Armstrong, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  17. tammikuuta 1911
Laskettu vesille:  18. toukokuuta 1912
Palveluskäyttöön:  16. elokuuta 1913
Poistui palveluskäytöstä:  upposi sukellusveneen torpedoimana 21. marraskuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  26 650 t (standardi) 32 715 t (kuormattu)
Pituus:  214,58 m (kokonaispituus)  211,84 m  (vesiraja)
Leveys:  28,04 m
Syväys:  8,38 m
Koneteho:  36 Yarrow-höyrykattilaa, Brown Curtis -turbiinimoottori: 64 000 hv
Nopeus:  27,5 solmua
Miehistöä:  1 221
Panssarointi:  230 mm (päätykkitornit) 200 mm (panssarivyö) 38–70 mm (panssarikansi)
Aseistus
Aseistus:  8 × 36 cm/L45 type 41 kaksoistorneissa 16 × 15 cm/L50 type 41 yksiputkisina P Mk II -asennuksina 16 × 3″ tykkiä 8 × 533 mm torpedoputkea
Kongō (jap. 金剛) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1913 valmistunut Kongō-luokan taisteluristeilijä ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Alus upposi 21. marraskuuta 1944 Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Sealionin laukaistua kaksi torpedoa, mikä teki siitä Tyynenmeren sodan ainoan taistelulaivan, joka upposi sukellusveneen torpedoimana.
Valmistus

Alus tilattiin 1911 Vickers-Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 17. tammikuuta 1911. Alus laskettiin vesille 18. toukokuuta 1912. Panssariristeilijä Yakumon entinen päällikkö Nakano Noe (myöh. vara-amiraali) nimitettiin 1. joulukuuta varustamispäälliköksi. Alus valmistui 16. elokuuta 1913 ensimmäisenä päällikkönään Nakano.
Alus lähti 28. elokuuta Portsmouthista Singaporeen, jonne se saapui 20. lokakuuta. Alus jatkoi matkaansa Yokosukaan, jonne se saapui 5. marraskuuta. Alus sijoitettiin ensin reserviin. Nagato luovutti 1. joulukuuta aluksen päällikkyyden taistelulaiva Settsun entiselle päällikölle Yamanaka Shibakischille (myöh. vara-amiraali). Alus siirrettiin 12. tammikuuta 1914 Kuren telakalle, missä tarkastettiin sen aseiden tähtäinlaitteet. Alus palasi telakalta 27. tammikuuta.
Palvelus > Uppoaminen

Marraskuussa 1944 Kongō oli osana Borneolta Japaniin lähtenyttä saattuetta. Saattueen kimppuun hyökkäsi 21. marraskuuta vähän puolenyön jälkeen Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Sealion, joka upotti ensin hävittäjä Urakazen ja laukaisi sitten onnistuneesti kaksi torpedoa Kongōon. Aluksen kaksi kattilahuonetta täyttyivät vedellä, mutta se kykeni jatkamaan matkaansa 16 solmun nopeudella, joskin se ajautui erilleen saattueesta. Kello 5:24 Kongōn ammusvarastoissa tapahtui katastrofaalinen räjähdys, joka räjäytti koko aluksen. Miehistöstä menehtyi 1 200 miestä, mukaan lukien vara-amiraali Yoshio Suzuki ja aluksen kapteeni lippueamiraali Toshio Shimazaki, ja selviytyi 247. Kyseessä oli ainoa kerta Tyynenmeren sodassa, kun taistelulaiva joutui sukellusveneen upottamaksi.
Mediassa

Kongō on yksi DMM-yhtiön julkaisemassa Kantai Collection -verkkopelissä ja sen anime- ja mangaversioissa nähtävistä antropomorfisista laivahahmoista. Hahmo on pelissä hyvin miellyttämiseen halukas, ja sen sotahuuto on englanninkielinen ”Burning Love!” (suom. palava rakkaus). Hahmoa ääninäyttelee muiden Kongō-luokan aluksiin perustuvien hahmojen tapaan Nao Tōyama.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kongō (1912) Wikimedia Commonsissa
Kongō-luokan taisteluristeilijät
Alus vuosien 1925–1928 asussaan.
Keisarillisen Japanin laivaston lentotukialusviirikkö 3 Yhdysvaltain laivaston TF38:n lentokoneiden hyökkäyksen kohteena 20. kesäkuuta 1944. Taistelulaiva keskellä alhaalla on joko Kongō tai Haruna. Lentotukialus Chiyoda on oikealla.
Martti Palo

| Martti Palo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. marraskuuta 1943 Helsinki
Kuollut: 25. lokakuuta 2009 (65 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Martti Palo (1. marraskuuta 1943 Helsinki – 25. lokakuuta 2009 Tampere) oli suomalainen näyttelijä.
Ura

Martti Palo esittäytyy vuoden 1965 näyttelijämatrikkelissa näyttelijäoppilaana. Vuoden 1974 matrikkelissa Palo mainitaan ohjaajana ja näyttelijänä. Hänen rooleihinsa kuuluu muun muassa Rodolpho näytelmässä Näköala sillalta (A View from the Bridge, 1955). Lisäksi on mainittu Romeo (Romeo ja Julia). Palon ohjauksista on mainittu muun muassa Lähetyshäiriö.
Palo näytteli kevätkaudella 1960 maitokauppiaan poikaa Suomen Kansallisteatterin näytelmässä Rakastunut kenraali eli Äkäpää. Seuraavana syksynä hänellä oli kaksi roolia näytelmässä Juorukoulu. Ensimmäisen kiinnityksensä Palo sai Porin Teatteriin 1966–1971. Sitä seurasi Seinäjoen kaupunginteatteri 1971–1975 ja Tampereen Teatteri vuodesta 1975. Viimeksi mainitussa hänen roolejaan olivat muun muassa Onni (Sotamies Jokisen vihkiloma, 2004) ja Bensinger (Etusivun juttu, 2006). Se sai runsaat 7 700 katsojaa. Näytelmässä Cyrano de Bergerac (2003) Palolla oli peräti viisi roolia.
Palon uraan kuuluu yli 40 roolia elokuva- ja televisiotuotannoissa, ensimmäinen niistä jo vuonna 1946 elokuvassa Menneisyyden varjo kreditoimattomana unikuvana. Palon roolit olivat enimmäkseen pieniä. Televisiosarjassa Kotirappu Palo näyttelee viidessä jaksossa Matti Eskolaa ja sarjassa Metsolat hänen roolinaan on Riston työkaveri.
Yksityiselämä

Palolla oli neljä lasta. Hänen isänsä oli näyttelijä Tauno Palo ja äitinsä Sylvi Palo. Hänen veljensä oli Pertti Palo ja velipuolet Jukka-Pekka Palo ja Esko Salminen.
Aiheesta muualla

Martti Palo Elonetissä.
Martti Palo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kelujärvi

Kelujärvi viittaa seuraaviin:
Kelujärvi (järvi), järvi Sodankylässä
Kelujärvi (kylä), kylä Sodankylässä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kelujärvi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Länsimuuri

| Länsimuuri |
| --- | --- |
 Länsimuuri
Sijainti:  Jerusalem
Koordinaatit:  31.776667°N, 35.234167°E
Rakennustyyppi:  temppelialueen muuri
Valmistumisvuosi:  1. vuosisadalla.
Rakennuttaja:  Herodes Suuri
Julkisivumateriaali:  kalkkikivi
Korkeus:  19 m
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Länsimuuri.
Ilmakuva Temppelivuoresta, Länsimuuri keskellä vasemmalla.
Länsimuuri
Länsimuuri (hepr. ‏הַכֹּתֶל הַמַּעֲרָבִי‎, Kotel, arab. حائط البراق‎, Hā'iṭ al-Burāq), joka tunnetaan myös nimellä Itkumuuri eli Valitusmuuri, on vanha kalkkikivinen muuri Temppelivuoren länsilaidalla Jerusalemissa. Tavallisesti Länsimuuriksi eli Itkumuuriksi nimitetty muuri on vain pieni osa paljon pidemmästä muurista, jota myös kokonai­suu­des­saan sanotaan Länsimuuriksi. Muurin rakennutti Herodes Suuri vähän ennen ajan­laskun alkua osana Jerusalemin toisen temppelin laajennus­töitä. Luonnostaan jyrkkärinteinen Temppelivuori laajennettiin suureksi suora­kulmaiseksi tasanteeksi jotta saataisiin lisätilaa varsinaiselle temppelille ja sen lisä­rakennuksille. Muurin uskotaan olevan temppelin ainoa säilynyt osa. Nykyään se muodostaa rajan Temppeli­vuoren ja Jerusalemin juutalaiskorttelin välillä.
Länsimuuri liittyy Temppelivuoreen, ja sitä pitävät pyhänä paikkana sekä juutalaiset että nykyään myös muslimit. Kun itse Temppelivuori on muslimien hallussa, Länsimuuri on pyhin paikka, jossa juutalaiset voivat rukoilla.  Juutalaisille kaikkein pyhin paikka ei kuitenkaan ole itse muuri vaan sen takana oleva temppelialue.
Muuri on ollut juutalaisten rukous- ja pyhiinvaelluspaikkana jo vuosisatojen ajan. Nimi Itkumuuri johtuu siitä, että hurskaat juutalaiset surevat sen luona temppelin hävitystä ääneen valittaen. Varhaisimmat tiedot Länsimuurista kulttipaikkana ovat 1100-luvulta, toisten tietojen mukaan 1500-luvulta. Aikaisemmin, kun pääsy kaupunkiin oli juutalaisilta kielletty, he kokoontuivat Öljymäelle ja Kidronin laaksoon valittamaan temppelin tuhoa. Suunnilleen 1800-luvun puolivälistä lähtien monet juutalaiset yrittivät tuloksetta hankkia oikeuksia muuriin ja sen lähellä oleviin alueisiin. Kun sionistinen liike nousi 1900-luvun alussa, muurista tuli juutalaisten ja muslimien välinen kiistan aihe, sillä jälkimmäiset olivat huolissaan siitä, että muuria voitaisiin käyttää tukemaan juutalaisten vaatimuksia Temppelivuoreen ja siten Jerusalemiin. Muurin luona puhkesi väkivaltaisuuksia, vakavimmat vuonna 1929. Israelin itsenäisyyssodan jälkeen Jerusalemin itäosa, johon sisältyi myös vanhakaupunki kokonaisuudessaan, joutui Jordanian hallintaan. Jordania karkotti juutalaiset Jerusalemin vanhasta kaupungista, myös juutalaiskorttelista. Juutalaisilla ei seuraavien 19 vuoden aikana ollut sinne pääsyä, minkä vuoksi he eivät myöskään voineet rukoilla Länsimuurilla. Tämä kausi päättyi kuuden päivän sodan aikana 10. kesäkuuta 1967, jolloin Israel valloitti Jerusalemin vanhan kaupungin. Kolme päivää valtauksen jälkeen israelilaiset purkivat muurin välittömässä läheisyydessä sijainneen marokkolaiskorttelin voidakseen rakentaa sen edustalle nykyisen laajuisen Länsimuurin aukion. Aukiosta on tullut Israelin kansallisten seremonioiden päänäyttämö.