stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korean kieli
Kirjoitusjärjestelmä

Korean kirjoitusjärjestelmän kehittymiseen on vaikuttanut etenkin äännejärjestelmän rakenne. Kirjoitustaito saapui Korean niemimaalle Kiinasta, josta omaksuttiin myös Kiinan kirjoitusjärjestelmä. Aluksi kiina toimi kirjallisena kielenä, mutta kun se ei syrjäyttänyt koreaa puhuttuna kielenä syntyi lopulta tarve korealaiselle kirjoitukselle. Korean ja kiinan kielissä on kuitenkin merkittäviä eroja, jotka vaikeuttavat kiinalaisen kirjoitusjärjestelmän soveltamista koreaan. Kiinassa kukin kirjoitusmerkki vastaa käytännössä yhtä tavua, mutta toisistaan eroavia tavuja on kiinassa koreaa paljon vähemmän ja monet sanat ovat yksitavuisia. Samalla tavalla ääntyviä tavuja kirjoitetaankin usein eri merkeillä riippuen sanan merkityksestä. Korealaiset sanat ovat kuitenkin usein kiinalaisia pidempiä ja niiden sananvartaloissa on päätteitä. Korean tavurakenne on monimutkainen, mikä tekee jokaisen eri tavun kirjoittamisesta omalla merkillään hankalaa.
Koreassa ongelma ratkaistiin varta vasten koreaa varten kehitetyllä kirjoitusjärjestelmällä hangulilla. Järjestelmän keksijäksi sanotaan usein 1400-luvulla elänyttä Joseon-dynastian kuningas Sejongia. Kirjoitus toimii neljällä tasolla. Ensimmäisellä tasolla ovat 16 peruskirjainta, toisella 26 modifioitua ja yhdistettyä kirjainta, kolmannella etymologiset tavut ja neljännellä sanakokonaisuudet osoittavat sananvälit. Kirjoitus noudattaa yksinkertaisen äännekirjoituksen periaatteita monimutkaisesta kiinalaistyyppisestä ulkomuodostaan huolimatta. Hangulia on joskus kutsuttu maailman helpoimmaksi ja systemaattisimmaksi kirjoitusjärjestelmäksi. Se ei ole kuitenkaan etenkään Etelä-Koreassa korvannut kokonaan kiinalaisia merkkejä kirjoitusjärjestelmänä. Pohjois-Koreassa käytetään lähes pelkästään äännekirjoitusta.
Korean siirtokirjoituksessa otettiin käyttöön Etelä-Koreassa uudistettu latinaistamisjärjestelmä vuonna 2000. Toinen tunnettu siirtokirjoitusjärjestelmä on kehittäjiensä mukaan nimetty McCune–Reischauer-romanisaatio. Se julkistettiin nykymuodossaan vuonna 1939 ja sitä on käytetty laajasti etenkin Korean sodan jälkeen. Käytössä on ollut kahden edellä mainitun järjestelmän ohella useita eri menetelmiä (esim. Yale-järjestelmä, suomalais-ugrilainen tarkekirjoitus, vanha saksalaistyyppinen järjestelmä ja vanha ranskalainen järjestelmä) joiden suurimmat erot ovat äänteiden merkinnässä.
Äännerakenne > Vokaalit

Korean lyhyiden ja pitkien vokaalien vokaalikaavio.
Useiden puhujien puheessa esiintyy seitsemän vokaalifoneemia.
|  | etu> lavea | keski> lavea | taka> lavea | taka> pyöreä | taka> pyöreä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| suppea | i |  | ɯ | u | o |
| väli | e |  | ʌ | ʌ | ʌ |
| väljä |  | a |  |  |  |
|  | etu> lavea | keski> lavea | taka> lavea | taka> pyöreä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| suppea | i |  | ɯ | u |
| väli | e̞ (ɛ) |  | ʌ | ɔ |
| väljä |  | a |  |  |
/a/:n äännearvo on [ɐ].
/e/:n ja /ɛ/n välinen ero on hävinnyt Etelä-Koreassa, ja molemmat lausutaan [e̞]. Pohjois-Koreassa eron on toisaalta raportoitu olevan yhä olemassa, kun taas toisaalta esimerkiksi uutistenlukija Ri Chun-hee ja jopa Kim Jong-un ääntävät molemmat samalla [e̞]. Nuoremmat pohjoiskorealaiset uutistenlukijat pyrkivät erottamaan ne toisistaan, mutta on epäselvää, onko kyseessä opeteltu vai luonnollinen ääntämys.
Soulissa /o/ ääntyy korkeampaa kuin /ʌ/, kun taas Pohjois-Koreassa ne ääntyvät yhtä korkealta, ja /ʌ/ on etisempi. Gyeongsangin murteessa sekä /ɯ/ että /ʌ/ ovat yhtyneet [ə]:ksi vanhempien puhujien puheessa, mutta nuorten ja keski-ikäisten daegulaisten puheessa ne erottuvat toisistaan.
Soulissa /u/ on etinen ja /o/ korkeampi, ja molemmat ääntyvät yhtä korkealta, mutta /o/ on pyöreämpi ja takaisempi. /ɯ/ on etisempi kuin /u/ ja Pohjois-Koreassa myös matalampi, lähellä [ɘ]:tä.
Koreassa oli aiemmin kaksi muutakin vokaalifoneemia, /ø/ ja /y/, mutta ne ääntyvät useimpien puhujien puheessa nykyään [we] ja [ɥi].
Puolivokaaleja /j w/ pidetään joskus nousevien diftongien liukuina eikä omina konsonanttifoneemeinaan. /j/-alkuisia diftongeja ovat /je jɛ ja jo ju jʌ, /w/-alkuisia /wi we wɛ wa wʌ. Näiden lisäksi on vielä /ɰi/. Diftongeista /ɰi/ ääntyy konsonantin jäljessä samoin kuin /i/.
Koreassa oli aiemmin ero lyhyiden ja pitkien vokaalien välillä, mutta nykyään se on hävinnyt lähes kokonaan. Pitkät vokaalit ääntyivät jokseenkin periferaalisempina kuin niiden lyhyet vastineet. Pitkät vokaalit ovat jäänne keskikorean korkeasta toonista. Ne säilyivät ainoastaa sanojen ensimmäisissä tavuissa.
Kirjaimet

Korean kielen kirjaimet ja äänteet vastaavat toisiaan melko suoraan.
Kirjoituksessa jokaista konsonanttia vastaa oma merkkinsä. Peruskirjaimia käytetään alla olevien konsonanttien kirjoitukseen.
ㅂ (p) ㄷ (t) ㄱ (k)
ㅊ (ch)
ㅅ (s) ㅎ (h)
ㅁ (m) ㄴ (n) ㅇ (ng)
ㄹ (r)
Kireitä klusiileja, kireitä affrikaattoja ja kireää frikatiivia vastaavat modifioidut kirjainmuodot.
ㅍ (p’) ㅌ (t’) ㅊ (ch’) ㅋ (k’)
ㅃ (pp) ㄸ (tt) ㅆ (ss) ㅉ (tch) ㄲ (kk)
Korean kielen vokaalit ryhmittyivät aikanaan vokaalisointuisiksi pareiksi. Vokaalisointu on kadonnut ajan myötä, mutta kaksi jäljellä olevaa alkuperäistä paria erottaa niiden graafisesta ulkomuodosta.
ㅏ (a) ja ㅓ (eo)
ㅗ (o) ja ㅜ (u)
Peruskirjaimilla kirjoitetaan kaksi vokaalia, jotka eivät alun perin olleet voikaalisointuinen pari.
ㅣ (i) ja ㅡ (eu)
Diftongien monoftongiutuessa koreaan syntyi yllä olevien kuuden vokaalin lisäksi myös neljä uutta vokaalia.
ㅐ (ae) ㅔ (e) ㅚ (oe) ㅟ (wi)
Huolitellussa yleiskielessä voidaan käyttää myös kombinaatiota ㅢ (ui), mutta joka normaalissa kielessä yhdistyy vokaaliin ㅣ (i).
Vokaalia edeltävän puolivokaalin sisältävät vokaalijärjestelmän osat merkitään modifioiduilla ja yhdistetyillä kirjainmuodoilla. Palataalinen y merkitään perusvokaalin jälkeisellä viivalla ja labiaalinen w labiaalivokaalin o tai u merkillä.
ㅑ (ya) ㅕ (yeo) ㅛ (yo) ㅠ (yu) ㅒ (yae) ㅖ (ye)
ㅘ (wa) ㅝ (wo) ㅙ (wae) ㅞ (we)
Muoto- ja lauserakenne

Korea on agglutinatiivinen tai tarkemmin suffigoiva kieli, eli sanojen suhde osoittautuu sanajärjestyksen ohella sanan vartaloon liittyvällä taivutuspäätteellä. Suomen kieli on pohjimmiltaan samaa kielityyppiä. Agglutinaatio on koreassa kuitenkin suomea mekaanisempaa ja läpinäkyvämpää. Sananpäätteet kasautuvat, jolloin suuri osa sanoista sisältää kolme tai useamman tavua. Johtamattomat sanavartalot ovat sen sijaan usein yksitavuisia.
Itäaasialaisten kielten tapaan korean kielen lauseet alkavat usein topiikilla, eli kuulijalle jo tutulla asialla. Topiikki on nominaalinen tai nominalisoitu sana tai jakso, jota osoittaa lauseen alkuun siirretty sijapääte. Omat päätteensä on myös nominatiiveilla, akkusatiiveilla, genetiiveillä, lokatiiveilla ja instrumentaaleilla. Lokatiivi-datiivit ja lokatiivi-ablatiivit käyttävät yhdistettyjä päätteitä. Sijakategoriat vaiheutuvat postpositionaalisten nominaalifraasien sarjaksi, jolloin sijapäätteiden määrän määrittely on hankalaa. Kieliopissa sijapäätteitä kutsutaan usein sijapartikkeleiksi.
Nomineja voidaan koreassa taivuttaa myös monikossa. Koreassa kuitenkin myös perusmuotoisella sanalla voi olla monikkomerkitys ja monikkojen käyttö ylipäänsä on rajallista. Lukusanoissa ei yleensä osoiteta monikkoa, vaan ne vaativat substantiivin kanssa laskusanan, joka ilmaisee substantiivin käsiteluokkaa. Eri luokkia on muutamia kymmeniä ja joitakin luokan muodostavia käsiteryhmiä ovat esimerkiksi ihmiset, eläimet ja koneet. Laskusana yhdistyy päätteen tavoin lukusanaan.
Verbit taipuvat koreassa esimerkiksi aikamuodon, tapaluokan ja pääluokan mukaan. Persoonamuotoja ei ole. Puhujan ja puhuteltavan suhde osoittautuu tyylirekisterillä päätesarjoina, partikkelina tai joskus sananvalintana. Eri rekistereitä on esimerkiksi normaaleissa, tuttavallisissa, välittömissä, epävirallisissa, kohteliaissa ja muodollisissa tilanteissa. Rekisteri kuvaa etenkin sosiaalista hierarkiaa ja niiden käyttämiseksi oikein on usein ymmärrettävä korealaista yhteiskuntajärjestelmää. Koreassa myös adjektiivit ovat muoto- ja lauseopiltaan verbaalisia. Ilmiö on tyypillinen myös muissa itäaasialaisissa kielissä.
Korean kielen sanajärjestys on muotoa SOV eli subjekti, objekti ja verbi. SOV on tyypillinen sanajärjestys esimerkiksi mongolissa ja japanissa, mutta esimerkiksi kiinan ja suomen kielen sanajärjestys on muotoa SVO.
Kielinäyte

»모든 인간은 태어날 때부터 자유로우며 그 존엄과 권리에 있어 동등하다. 인간은 천부적으로 이성과 양심을 부여받았으며 서로 형제애의 정신으로 행동하여야 한다.
Modeun inganeun taeeonal ttaebuteo jayuroumyeo geu joneomgwa gwonrie isseo dongdeunghada. Inganeun cheonbujeogeuro iseongwa yangsimeul buyeobadasseumyeo seoro hyeongjeaeui jeongsineuro haengdonghayeoya handa.»
Suomeksi:
»Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan veljeyden hengessä.»
(YK:n ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen 1. artikla)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
National Institute of Korean Language korean.go.kr. (englanniksi) (koreaksi)
The Association for Korean Studies in Europe koreanstudies.eu. (englanniksi)
Isolaattikielet
abinomn
aimara
ainu
baski
bung
burušaski
hadza
haida
huaorani
japani
jeniseiläiskielet
jukagiiri
karkar-yuri
kehu
korea
kuot
kutenai
nihali
nivhi
odiai
porome
sandawe
sause
washo
yaghan
yalë
zuni
Koreankielinen kartta korean murteista.
Jäljennös teoksesta Hunmin Jeongeum eli "Oikeiden äänteiden opettaminen kansalle". Vuonna 1446 julkaistussa teoksessa esiteltiin korean hangul-kirjoitusjärjestelmä.
Paloma Blanca

| ”Paloma Blanca” George Baker Selection |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Paloma Blanca
 B-puoli: ”Dream Boat”
 Julkaistu: maaliskuu 1975
 Formaatti: 7” vinyyli
 Tekijä(t): George Baker
 Tuottaja(t): George Baker
 Tyylilaji: pop, schlager
 Kesto: 03.27
 Levy-yhtiö: Warner Bros.
Listasijoitukset
 Suomi: 1.
George Baker Selectionin muut singlet
| ”Sing a Song of Love” 1975 | ”Paloma Blanca” 1975 | ”Morning Sky” 1975 |
Paloma Blanca on alankomaalaisen George Bakerin säveltämä kappale vuodelta 1975. Ensimmäiseksi sen levytti säveltäjän oma yhtye George Baker Selection. Kappale nousi Suomessa listan ensimmäiselle sijalle. Sen jälkeen hyvin monet esittäjät ovat tehneet siitä omia versioitaan. Suomessa Katri Helena levytti Chrisse Johanssonin suomeksi sanoittaman ja Veikko Samulin sovittaman Paloma Blancan vuonna 1975. Sanat Paloma Blanca ovat espanjaa ja tarkoittavat suomeksi valkeaa kyyhkystä.
Celine

| Celine, Céline |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  23. maaliskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Celin, Celina, Cellina, Selena, Selene, Seliina, Selin, Selina, Seline 
Nimen alkuperä:  taustaltaan moniselitteinen nimi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Celine on naisen etunimi, jonka alkuperästä on esitetty useita tulkintoja. Se saattaa olla esimerkiksi Selina-nimen variantti ja juontua latinan sanasta ’taivas’ (caelum). Celine ja ranskalainen nimivastine Céline ovat voineet syntyä myös lyhentymällä Marcus-miehennimen johdoksesta Marcellina.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on joulukuuhun 2024 mennessä tilastoitu noin 370–380 Celine-nimistä naista. Céline-nimisiä naisia on ollut noin 210.
Nimipäivät

Helsingin yliopisto tiedotti elokuussa 2023, että Celine-nimi lisätään suomenruotsalaiseen nimipäiväkalenteriin vuonna 2025. Nimipäivä on  23. maaliskuuta.
Norjassa Celinellä on nimipäivä 21. helmikuuta.
Tunnettuja Celine- ja Céline-nimisiä

Céline Bara (s. 1978), ranskalainen pornonäyttelijä
Celine Brun-Lie (s. 1988), norjalainen maastohiihtäjä
Céline Dion (s. 1968), kanadanranskalainen laulaja ja euroviisuvoittaja
Céline Dumerc (s. 1982), ranskalainen koripalloilija ja olympiamitalisti
Céline Goberville (s. 1986), ranskalainen pistooliampuja ja olympiamitalisti
Céline Imart (s. 1982), ranskalainen poliitikko
Céline Laporte (s. 1984), seychelliläinen yleisurheilija
Céline Moinet (s. 1984), ranskalainen oboisti
Céline Sciamma (s. 1978), ranskalainen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja
Céline Stettler (s. 2001), sveitsiläinen salibandyn pelaaja
Kuvitteellisia Céline-nimisiä

Céline, Jacques Rivetten ohjaamassa elokuvassa Céline et Julie vont en bateau
Gottfried Leibniz

| Gottfried Leibniz |
| --- | --- |
 Christoph Bernhard Franckein maalaus Leibnizista (noin 1695).
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1646 Leipzig, Saksin vaaliruhtinaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Kuollut: 14. marraskuuta 1716 (70 vuotta) Hannover, Hannoverin vaaliruhtinaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Koulutus ja ura
Koulukunta:  mannermainen rationalismi
Väitöstyön ohjaaja:  Jakob Thomasius, Erhard Weigel, Bartholomäus Leonhard Schwendendörffer (käännä suomeksi) ja Christiaan Huygens
Opettaja:  Jakob Thomasius, Bartholomäus Leonhard Schwendendörffer (käännä suomeksi), Erhard Weigel ja Christiaan Huygens
 Nimikirjoitus
Gottfried Wilhelm Leibniz (myös Leibnitz tai von Leibniz; 1. heinäkuuta (J: 21. kesäkuuta) 1646 Leipzig – 14. marraskuuta 1716 Hannover) oli saksalainen filosofi, luonnontieteilijä, diplomaatti, matemaatikko, oikeus- ja valtiotieteilijä, historiantutkija, kielitieteilijä, kirjastonhoitaja ja yleisnero. Leibniz toimi vuodesta 1676 Braunschweig-Lüneburgin (sittemmin Hannoverin) ruhtinassuvun palveluksessa. Filosofina ja oikeusoppineena sekä kahden merkittävän saksalaisen aatelissuvun palveluksessa Leibniz oli merkittävässä roolissa aikansa Euroopan politiikassa ja diplomatiassa.
Filosofiassa Leibniz edusti René Descartesin ja Baruch Spinozan tavoin 1600-luvun mannermaista rationalismia. Hänen filosofisena pääteoksenaan voidaan pitää omaperäisen metafyysisen järjestelmän esittelevää postuumisti julkaistua kirjaa Monadologia (1714). Filosofiassa Leibniz muistetaan myös optimismistaan, johtopäätöksestään, jonka mukaan maailmamme on paras, jonka Jumala kykeni luomaan.
Leibnizilla on yhtä merkittävä osa matematiikan kuin filosofiankin historiassa. Hänen nimiinsä on pantu matematiikan termi funktio (1694), jota hän käytti kuvaamaan käyrän laatua, kuten sen kaarevuutta tai erityistä pistettä. Leibnizia pidetään myös modernin analyysin isänä yhdessä Isaac Newtonin kanssa. Erityisesti hän kehitti integraalia ja tulosääntöä, ja hänen matemaattinen merkintätapansa on edelleen käytössä.
Filosofian ja matematiikan lisäksi Leibniz työskenteli myös fysiikan, tekniikan, biologian, lääketieteen, geologian, psykologian ja tietojenkäsittelyn aloilla. Hän kirjoitti myös politiikasta, laista, etiikasta, teologiasta, historiasta ja filologiasta, sekä jonkin verran myös runoutta. Hänen kirjoituksensa koostuvat kymmenistä tuhansista hajanaisista ja julkaisemattomista kirjeistä ja käsikirjoituksista, joten hänen saavutuksistaan ei ole vielä läheskään täydellistä kuvaa.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Leibnizin vanhemmat olivat Friedrich Leibnütz ja Catherina Schmuck. Hänen isänsä toimi Leipzigin yliopiston moraalifilosofian professorina. Hän alkoi kirjoittaa sukunimensä ”Leibniz” aikuistuttuaan, mutta muut viittasivat häneen usein kirjoitustavalla ”Leibnitz”, joka säilyi 1900-luvulle saakka. Myöhemmällä iällä hän käytti allekirjoituksissa usein nimeä ”von Leibniz”, ja monet kuoleman jälkeen julkaistut laitokset hänen teoksistaan kutsuivat häntä nimellä ”Freiherr [Baron] G. W. von Leibniz”. Mikään lähde ei kuitenkaan vahvista, että hänelle olisi koskaan myönnetty aatelisarvoa. 1600- ja 1700-luvulla sosiaalista nousua tavoittelevat lisäsivät usein keski-iässä liitteen ”de” tai ”von” sukunimiinsä vaikuttaakseen aatelisilta, mitä he eivät todellisuudessa olleet. Muita esimerkkejä ovat Voltaire, Pierre Beaumarchais ja Ludwig van Beethoven.
Kun Leibniz oli kahdeksanvuotias, hänen isänsä kuoli jättäen jälkeensä henkilökohtaisen kirjaston, johon Leibnizilla oli pääsy. 12-vuotiaana hän oli opiskellut latinan, kielen, jota käytti koko ikänsä, ja oli alkanut opetella kreikkaa. Hän aloitti isänsä yliopistossa 15-vuotiaana ja valmistui 20-vuotiaana erikoistuen lakiin ja halliten hyvin klassisen kirjallisuuden, logiikan, skolastisen filosofian ja teologian. Hänen matemaattinen koulutuksensa ei kuitenkaan vastannut ajan ranskalaisia ja brittiläisiä standardeja. Vuonna 1666 hän julkaisi ensimmäisen teoksensa De Arte Combinatoria (”Yhdistelmien taiteesta”).
Leipzigin yliopisto kuitenkin hylkäsi hänen väitöskirjansa ja kieltäytyi takaamasta hänelle lakitieteen opettajan virkaa. Leibniz lähetti sinne tarkoitetun väitöksensä Nürnbergin lähellä sijaitsevalle Altdorf bei Nürnbergin yliopistolle ja sai tohtoriuden viidessä kuukaudessa.
Elämä > Jälkimaine

Kun Leibniz kuoli vuonna 1716, hänen maineensa oli alamaissa. Hänet muistettiin ainoastaan teoksestaan Théodicée. Voltairen romaani Candide vuodelta 1759 sisältää polemiikkia Leibnizin metafyysistä optimismia vastaan; Leibniz katsoi maailmamme olevan paras mahdollinen maailma. Leibnizilla oli innokas oppilas, Christian Wolff, jonka dogmaattinen ajattelutapa teki Leibnizin maineelle paljon hallaa. Filosofiset virtaukset olivat siirtymässä pois 1600-luvun rationalismista ja filosofisista järjestelmistä, joita Leibniz oli innokkaasti kannattanut. Monet alkoivat epäillä, ettei hän olisi keksinyt kalkyyliä itsenäisesti Newtoniin nähden, ja siksi kaikki hänen matematiikkaa ja fysiikkaa käsittelevät teoksensa jäivät syrjemmälle. Samoin hänen lakitieteen, diplomatian ja historian teoksensa nähtiin kiinnostavina vain lyhyen aikaa.
Leibnizin hidas nousu nykyiseen maineeseen alkoi vuonna 1765 julkaistulla teoksella Nouveaux Essais, jonka Immanuel Kant luki tarkoin. Vuonna 1768 Dutens toimitti ensimmäisen moniosaisen laitoksen Leibnizin teoksista, ja sitä seurasi 1800-luvulla useita laitoksia. Myös Leibnizin huomattavien henkilöiden, kuten Antoine Arnauldin, Samuel Clarken sekä Hannoverin Sofian ja tämän tyttären kanssa käymän kirjeenvaihdon julkaisu alkoi.
Vuonna 1900 Bertrand Russell julkaisi tutkielman Leibnizin metafysiikasta. Pian tämän jälkeen Louis Couturat julkaisi merkittävän tutkielman Leibnizista ja toimitti painoksen hänen ennen julkaisemattomista teoksistaan koskien pääasiassa logiikkaa. Vaikka Russellin ja Couturat’n tekemistä johtopäätöksistä on keskusteltu, he kuitenkin jossain määrin edistivät Leibnizin arvostuksen nousua 1900-luvun analyyttisten ja lingvististen filosofien parissa. Leibnizin käyttämä fraasi salva veritate (”totuus säilyen” eli sitä muuttamatta) esiintyy W. V. O. Quinen teoksissa. Leibnizin töitä käsittelevää kirjallisuutta alkoi kuitenkin syntyä laajemmin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Tämä pätee erityisesti englanninkielisiin maihin.
Leibnizin ajatuksista on 2000-luvulla kiinnostuttu monella taholla. Nicholas Jolleyn mukaan tämä johtuu muun muassa siitä, että aatehistoriallinen tutkimus 1600- ja 1700-lukuja koskien on antanut paremman kuvan siitä 1600-luvun henkisen vallankumouksen ajattelusta, joka edelsi paremmin tunnettuja 1700- ja 1800-luvun teollisia ja kaupallisia vallankumouksia. Lisäksi analyyttisessa filosofiassa on käsitelty aiheita, jotka sivuavat Leibnizin identiteettiä, yksilöä ja mahdollisia maailmoja koskevia ajatuksia.
Filosofia

Leibnizin filosofian hahmottaminen on melko vaikeaa, koska hänen filosofiset kirjoituksensa koostuvat pääasiassa monista lyhyistä kirjoituksista: artikkeleista, kauan kuoleman jälkeen julkaistuista käsikirjoituksista ja useista kirjeistä useille eri vastaanottajille. Hän kirjoitti ainoastaan kaksi laajempaa filosofista tutkielmaa, ja niistä ainoa hänen eläessään julkaistu, Théodicée vuodelta 1710, on yhtä lailla teologinen kuin filosofinen. Leibniz itse katsoi filosofin uransa alkaneen julkaisusta Metafysiikan esitys, jonka hän kirjoitti kommentaarioksi käynnissä olleesta erimielisyydestä Nicolas Malebranchen ja Antoine Arnauldin välillä. Se johti laajaan kirjeenvaihtoon Arnauldin kanssa. Kirjeenvaihto ja Discours de métaphysique julkaistiin vasta 1800-luvulla. Vuonna 1695 Leibniz astui julkisesti eurooppalaisen filosofian toimijaksi artikkelillaan ”Système nouveau de la nature et de la communication des substances” (”Uusi luonnon ja substanssien kommunikaation järjestelmä”). Vuosina 1695–1705 hän kirjoitti kirjoituksen Nouveaux essais sur l’entendement humain (”Uusia esseitä inhimillisestä ymmärryksestä”), joka oli pitkä kommentaario John Locken vuonna 1690 kirjoittamasta teoksesta An Essay Concerning Human Understanding, joka julkaistiin Locken kuoleman johdosta kuitenkin vasta vuonna 1765. Vuonna 1714 kirjoitettu ja kuoleman jälkeen julkaistu Monadologia koostuu yhdeksästäkymmenestä aforismista.
Leibniz tapasi Spinozan vuonna 1676 ja luki joitakin tämän julkaisemattomia kirjoituksia. Siitä saakka häntä on epäilty joidenkin Spinozan ajatusten omimisesta. Vaikka Leibniz ihailikin Spinozan älyä, hän kuitenkin kammosi joitakin tämän ajatuksia suorasukaisesti, erityisesti silloin kun ne olivat ristiriidassa oikeaoppisen kristinuskon opetusten kanssa.
Päinvastoin kuin Descartesilla ja Spinozalla, Leibnizilla oli läpikotainen filosofinen yliopistokoulutus. Hänen skolastinen ja aristoteelinen taustansa näyttää, että Leibniz on saanut paljon vaikutteita yhdeltä Leipzigin professoriltaan, Jakob Thomasiukselta, joka myös valvoi hänen kandidaatintyötään filosofiasta. Leibniz luki innokkaasti myös Francisco Suárezia, myös luterilaisissa yliopistoissa arvostettua espanjalaista jesuiittaa. Leibniz oli kiinnostunut Descartesin, Huygensin, Newtonin ja Robert Boylen uusista menetelmistä ja johtopäätöksistä, mutta katseli heidän töitään silti vahvojen skolastisten silmälasien läpi. Silti Leibnizin menetelmät ja tutkimuskohteet ennakoivat usein 1900-luvun logiikkaa sekä analyyttistä ja kielifilosofiaa.
Filosofia > Periaatteet

Leibniz sovelsi usein ajattelussaan yhtä tai useampaa seuraavista filosofisista periaatteista, jotka hän perusteli joskus mutta otti usein annettuna:
Yhtäläisyys / Ristiriitaisuus: Jos propositio on tosi, sen vastakohta on epätosi ja päinvastoin.
Salva veritate: Totuuden säilyvyys. Toden proposition voi korvata toisella todella propositiolla.
Leibnizin laki: Kaksi oliota ovat samat jos ja vain jos ne jakavat samat ominaisuudet; tai: Jos kahdella oliolla on samat ominaisuudet, kyseessä on sama olio.
Riittävän perusteen periaate: ”Täytyy olla riittävä peruste mille tahansa olla olemassa, mille tahansa tapahtumalle tapahtua, mille tahansa totuudelle joka voidaan saavuttaa”.
Ennalta-asetettu harmonia (harmonie préétablie).
Jatkuvuus: Natura non saltum facit (”luonto ei tee hyppäyksiä”).
Optimismi. ”Jumala valitsee varmasti aina parhaan”.
Runsauden periaate.
Filosofia > Monadologia

Leibnizin merkittävin panos metafysiikkaan on hänen teoriansa monadeista. Tämä 1600-luvun rationalismia edustanut järjestelmä on esitelty muutaman kymmenen sivun mittaisessa teoksessa nimeltä Monadologia. Leibniz ei kuitenkaan julkaissut teosta elinaikanaan, eikä hän myöskään käyttänyt itse ’monadologia’-sanaa, vaan se on keksitty myöhemmin.
Leibnizin järjestelmässä kaikki olevainen on kokoonpantu jakamattomista, häviämättömistä alkuosasista, monadeista. Monadit olivat ”substantiaalisia olemusmuotoja”, sielullisia ja tajuavia olentoja, sekä aistimisen kohteita. Niillä oli seuraavat ominaisuudet: ne ovat ikuisia, jakamattomia, yksilöllisiä, omien lakiensa alaisia, eivät vuorovaikutuksessa toistensa kanssa, ja kukin heijastaa koko muuta kaikkeutta ennalta säädetyn harmonian mukaisesti. Monadit olivat voimapisteitä: substanssi oli voimaa, kun taas avaruus, aine ja liike olivat olemassa vain ilmiömaailmassa.
Leibnizin mukaan aineelliset kappaleet ovat monadikokoelmia. Monadien ei tarvinnut olla pieniä: esimerkiksi ihminen oli monadi, samoin Jumala. Jumalan olemassaolo voidaan johtaa kaikkien muiden monadien keskuudessa vallitsevasta harmoniasta – se oli Jumalan tahtomaa. Sielullista elämää on Leibnizille lukemattomissa eri selvyydenasteissa. Monadeista ovat täydellisimpiä ihmissielut, joilla on itsetajuntaa ja järkeä, eli kykyä käsittää yleisiä totuuksia ja Jumalaa.
Leibniz katsoi monadien ratkaisevan toisaalta mielen ja aineen vuorovaikutuksen ongelman, joka seurasi Descartesin kartesiolaisesta dualismista, ja toisaalta yksilöllisyyden puutteen, joka seurasi Spinozan järjestelmästä, jossa yksilöoliot olivat pelkästään aksidensseja.