stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salosjärvi (Sastamala)

| Salosjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala
Koordinaatit:  61°26′06″N, 22°54′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Rautajoen valuma−a (35.134)
Tulouoma:  Pääjärveonoja Pääjärvestä
Laskuoja:  Pääjärvenoja Kaivolammiin
Järvinumero:  35.134.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  88,8 m  
Pituus:  270 m  
Leveys:  200 m  
Rantaviiva:  0,907 km  
Pinta-ala:  2,62 ha  
Saaria:  ei saaria
 fiSalosjärvi 
Salosjärvi on Pirkanmaalla Sastamalan Vammalassa Kylmäkoskenmaalla sijaitseva järvi.
Maantiede

Salosjärven pinta-ala on 2,6 hehtaaria, ja sen pituus on 270 metriä ja leveys 200 metriä. Se on muodostunut kallioperän murrokseen painuneeseen painaumaan. Järven itäosassa on kaksi pientä lahtea, ja järvi on saareton. Järven rantaviiva on 0,91 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Pohjoispuolella on pieni peltopalsta, joka ei ylety rantaan asti. Rannoille on rakennettu kolme loma-asuntoa, jolle johtaa tiet Pohjalanjärveltä. Järven yli kulkee korkeajännitelinja.
Vesistösuhteita

Salosjärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Rautajoen valuma-alueeseen (35.134) se kuuluu. Järvi on Rautajoen läpivirtausjärvi, jonka luusua sijaitsee järven lounaisrannalla. Sekä tuleva että laskeva oja on nimeltään Pääjärvenoja. Se muodostaa Rautajoen valuma-alueen pääuoman yläjuoksun osuuden. Aljuoksulla seuraava osuus on Kaivolamminoja ja viimeinen Rautajoki. Järven vedenpinnan korkeus on 88,8 metriä ja Kaivolammin 85,0 metriä mpy., joten Pääjärvenojalle kertyy pudotusta 3,8 metriä.
Historiaa

Vuonna 1893 järven vedenpintaa laskettiin alemmaksi. Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa tätä ei ollut vielä tapahtunut, jolloin se itäosat olivat mahdollisesti laajemmat. Järvi sijaitsi tuolloin Karkun pitäjässä. Vuonna 1930 julkaistussa Tyrvään seudun taloudellisessa kartassa on järven itäpuolisella alueella peltomaata ja järven eteläpuolella sijaitsi kyseinen maatila. Vuoden 1961 peruskartassa saattaa tilanne olla siihen nähden ennallaan. Tällöin oli järven yli jo vedetty korkeajännitelinja.
Luettelo Turun historiaa käsittelevistä kirjoista

Tämä on luettelo Turun historiaa käsittelevistä kirjoista.
Anne Ollila: Turku vanhoissa valokuvissa 1865-1915.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-338-8
Turun kaupungin historia
Erkki Kuujo: Turun kaupungin historia 1366–1521.  Turku:  Turun kaupunki, 1981.  ISBN 951-95083-1-7
Oscar ja Sigrid Nikula: Turun kaupungin historia 1521–1600. Osat 1 ja 2.  Turku:  Turun kaupunki, 1987.  ISBN 951-9262-24-5
Raimo Ranta: Turun kaupungin historia 1600–1721.  Turku:  Turun kaupunki, 1975.  ISBN 951-95081-7-1
Oscar Nikula: Turun kaupungin historia 1809–1856.  Turku:  Turun kaupunki, 1972.  ISBN 951-99003-2-2
Sinikka Uusitalo: Turun kaupungin historia 1918–1970.  Turku:  Turun kaupunki, 1982.  ISBN 951-95083-5-X
Reino Lento: Sellaista oli elämä vuosisadanvaihteen Turussa.  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-09345-9
Vilho Niitemaa, Oscar Nikula, Tapio Sormunen: Turun kulttuurihistoriaa.  Turku:  Turun historiallinen yhdistys, 1979.  ISBN 951-95100-7-9
Harri Kalpa: Muuttuva kaupunki: Turku eilen ja tänään.  Turku:  Turun Sanomat, 1980.  ISBN 951-99124-8-7
Auvo Kostiainen: Historiaa Auran rannoilla: turkulaista historiantutkimusta ja historiantutkijoita.  Turku:  Turun historiallinen yhdistys, 1998.  ISBN 951-29-1374-7
Simo Tuomola: Turun kaupungin selviytymistarina läpi vuosisatojen 8000 eKr – 1600 jKr.  Turku:  Turun tietotarjonta, 1999.  ISBN 951-9129-32-4
Mika Kallioinen: Kauppias, kaupunki, kruunu: Turun porvariyhteisö ja talouden organisaatio varhaiskeskiajalta 1570-luvulle.  (Väitöskirja, Turun yliopisto. Bibliotheca historica 59)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-202-6
Vuokko Valkamo: Lapsuuteni Turku : kertomuksia lapsuusmaisemista 1910- 1960-luvuilta.  Turku:  Turkuseura, 2002.  ISBN 951-96910-4-9
Ilkka Järvinen: Lähihistorian lähikuvia: Turkulaista muistitietoa 20. vuosisadalta.  Turku:  Ilkka Järvinen, 2003.  ISBN 952-91-5746-0
Jouni Kallioniemi: Entisajan arkea ja juhlaa: Turkulaisperinnettä ja perinteistä Turkua.  Turku:  Kirjatorni, 2004.  ISBN 951-96892-9-X
Jarmo Virmavirta: Suomen Turku.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-18464-4
Maarit Ahola, David Gaimster, Mika Kallioinen: Elämää Hansa-ajan Turussa.  Turku:  Turun maakuntamuseo, 2004.  ISBN 951-595-097-X
Maija Mäkikalli, Ulrika Grägg, Rauno Lahtinen: Moderni Turku 1920- ja 1930-luvuilla.  Turku:  Turun yliopisto, 2004.  ISBN 951-29-2714-4
Jukka Paaso: Turun kuva: itsenäisyyden ajan Turku.  Turku:  Jukka Paaso, 2006.  ISBN 952-99502-5-X
Hannu Laaksonen: Turun historiaa kahdeksalta vuosisadalta.  (Turun historiallinen arkisto 59)  Turku:  Turun historiallinen yhdistys, 2007.  ISBN 978-952-99637-3-7
Sanna Kupila, Marita Söderström (toim.): Turun katuja ja toreja. Nimistöhistoriaa keskiajalta nykypäivään.  Turku:  Turun museokeskus, 2011.  ISBN 9789515951502
Turun tuomiokirkon suojissa: Pohjoinen hiippakuntakeskus keskiajan ja uuden ajan alun Euroopassa (toim. Marika Räsänen, Reima Välimäki & Marjo Kaartinen). Historia Mirabilis 8. Turun historiallinen yhdistys & Turku Centre for Medieval and Early Modern Studies, Turku 2012.
Jyrki Holopainen

| Jyrki Holopainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. joulukuuta 1987 (ikä 37)  Suomi
Salibandyn pelaaja
Lempinimi:  Jykä
Pelipaikka:  puolustaja
Seura:  SBC Levi
Pelinumero:  87
Pituus:  175
Paino:  70
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | Ottelut (M+S=P) | Ottelut (M+S=P) |
|  | OLS |  |  |

Jyrki Holopainen (s. 29. joulukuuta 1987) on suomalainen salibandyn pelaaja. Holopainen edustaa Suomen 4. divisioonassa pelaavaa SBC Leviä. Hän on edustanut Suomessa  pääsarjaurallaan OLS:ia sekä Seinäjoen Peliveljiä.
Holopainen on saavuttanut SPV:n riveissä kolme Suomen mestaruutta (2012, 2013, 2015), yhden hopean (2011), neljä pronssia (2009, 2010, 2017, 2019), Suomen Cupin voiton (2011) sekä Champions Cupin hopean (2013).
Kirjoheltat

| Kirjoheltat |
| --- | --- |
 Reunuskirjoheltta (Panaeolus subbalteatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Incertae sedis
Suku::  Kirjoheltat Panaeolus  (Fr.) Quél.
Katso myös
   Kirjoheltat Wikispeciesissä   Kirjoheltat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirjoheltat (Panaeolus) on helttasienisuku. Suvun on epäilty kuuluvan Bolbitiaceae-sieniheimoon, mutta varmuutta asiasta ei toistaiseksi ole. Sukuun kuuluvia lajeja ovat esimerkiksi harmaakirjoheltta ja reunuskirjoheltta.
Jotkin kirjoheltat sisältävät psilosybiiniä, jota voidaan käyttää päihteenä.
Kirjoheltoilla on ulkoisesti yhteisiä piirteitä mustesienten kanssa, mutta ne eivät ”sula musteeksi”.
Lajeja

Harmaakirjoheltta (Panaeolus sphinctrinus)
Hirvenkirjoheltta (Panaeolus alcis)
Kalvaskirjoheltta (Panaeolus papilionaceus)
Kauluskirjoheltta (Panaeolus semiovatus)
Lantakirjoheltta (Panaeolus fimicola)
Nurmikirjoheltta (Panaeolus foenisecii)
Reunuskirjoheltta (Panaeolus subbalteatus)
Ruskokirjoheltta (Panaeolus acuminatus)
Ryppykirjoheltta (Panaeolus retirugis)
Tummakirjoheltta (Panaeolus ater)
Aiheesta muualla

Funet: Kirjoheltat (Panaeolus)
MushroomExpert: The Genus Panaeolus (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Panaeolus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2120832  Wikispecies: Panaeolus  APNI: 123399  AusFungi: 60015100  BioLib: 60604  CoL: 6D2W  EoL: 16735  EPPO: 1PANEG  FloraBase: 38713  GBIF: 2524401  iNaturalist: 118262  IndexFungorum: 18177  IRMNG: 1362932  MycoBank: 18177  NBN: NHMSYS0001491635  NCBI: 71684  NZOR: a5e0d025-3c6f-4762-afc8-18a26e9efdf4  Open Tree of Life: 532154  SpeciesFungorum: 18177
Tupla tai kuitti

| Tupla tai kuitti |
| --- | --- |
 Sarjan logo
Tyyli:  Visailu
Kestoaika:  30–45 min
Luoja(t):  Tauno Rautiainen
Pääosissa:  Kirsti Rautiainen (1958–1988) Kirsi Salo (2007–2008)
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Tesvisio (1958–1965)   MTV (1965–1988)   MTV3 (2007–2008)
Esitetty:  Alkuperäinen versio: 1958 – 1988 Toinen versio: 6. lokakuuta 2007 –  31. toukokuuta 2008
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Broadcasters (2007–2008)
Aiheesta muualla
IMDb
Juontaja Kirsti Rautiainen ja osallistuja Erkki Tuomioja Tesvision Tupla tai kuitti -ohjelmassa vuonna 1963.
Tupla tai kuitti on alkujaan Tesvision, myöhemmin MTV:n tietovisailu, jota on esitetty televisiossa useaan otteeseen: 1958, 1960–1976, 1978–1979, 1983–1987 ja 2007–2008. Ohjelmaa juonsi 1950-luvulta 1980-luvulle Kirsti Rautiainen (myöh. Pajari). Ohjelman esikuvaksi hän mainitsi Italian televisiossa suositun tietovisan, ja myös Ruotsissa oli vuonna 1957 aloitettu visa nimeltä Kvitt eller dubbelt. Idea oli peräisin yhdysvaltalaisvisasta The $64,000 Question, joka oli alun perin radio-ohjelma. Tes-TV:n ohjelmatiedoissa lokakuulla 1958 ohjelman nimi esiintyy muodossa Double or quit – tupla tai kuitti.
Ohjelmassa on kerrallaan vain yksi kilpailija. Hän on valinnut itselleen aihealueen, josta hänelle esitetään kysymyksiä. Kilpailijan on oikein vastattuaan päätettävä, haluaako hän jatkaa kisaamista (”tupla”) vai lopettaako hän (”kuitti”). Tuplan tai kuitin uudella esityskierroksella palkintosummat alkoivat 500 eurosta ja kaksinkertaistuivat kilpailijan jatkaessa. Pääpalkinto oli 16 000 euroa.lähde?
Ohjelmaa esitettiin aluksi vuosina 1958–1988. Tuolloin juontajana toimi Kirsti Rautiainen, jonka ohjelma teki siitä pisimpään Suomen televisiossa esitetyn kotimaisen visailuohjelman. Tämä ennätys on voimassa nykyäänkin. Pääpalkinnon suuruus nousi 1960-luvun tuhannesta markasta 1970-luvulla 4 000 markkaan ja vielä 1980-luvulla 5 000 markkaan.lähde?
Tuplan tai kuitti teki paluu televisioon 6. lokakuuta 2007 MTV:n juhlavuoden kunniaksi. Juontajaksi valittiin Kirsi Salo, joka juonsi aiemmin Heikoin lenkki -visailua. Ohjelman uusi versio oli Broadcastersin tuottama. Uusi versio herätti kritiikkiä heti ensimmäisenä tuotantokautenaan. Se lopetettiin vuonna 2008lähde?.
Kuuluisia voittajia

Suomen pääministerinäkin toimineen suurlähettiläs Sakari Tuomiojan 16-vuotias poika Erkki Tuomioja voitti pääpotin, 1 000 markkaa, vuonna 1963 aiheenaan kansainvälinen politiikka toisen maailmansodan jälkeen. Myöhemmin hän nousi kansanedustajaksi ja ministeriksi.
Markku Kivekäs voitti pääpalkinnon kahdesti: 15-vuotiaana vuonna 1962 aiheenaan Aku Ankka sekä vuonna 1965 aiheenaan Disneyn piirroselokuvat. Voiton myötä hän pääsi tapaamaan Walt Disneyn henkilökohtaisesti. Myöhemmin Kivekkäästä tuli Aku Ankka -lehden päätoimittaja.lähde?
Vuonna 1984 ohjelmassa esiintyi ”teininero” Harri Hursti, josta myöhemmin tuli tunnettu IT-asiantuntija.lähde?
Suurimpia voittoja

16 000 euroa
Riitta Valve, aiheena Tuntematon sotilas (2007)
8 000 euroa
Otto Hanhinen, aiheena Star Wars (2008)
Minna Mikkola, aiheena Marilyn Monroe (2008)
Tero Pekkala, aiheena Juice Leskisen elämä ja tuotanto (2008)
Esa Tuominen, aiheena suomalainen rockyhtye Hurriganes (2008)
Timo Pulliainen, aiheena Suomen linnut (2008)
Vesa Partanen, aiheena kanadalainen rockyhtye Rush (2008)
16 000 euron kysymykseen väärin vastanneita

Aki Hietaharju, aiheena Yhdysvaltain sisällissota (2007)
Markku Virtanen, aiheena muinainen Egypti (2007)
Maija Salonen, aiheena Romanovien suku (2007)
Matti Saarilaakso, aiheena Seitsemän veljestä -romaani
Uuden Tuplan tai kuitin kritiikki

15. joulukuuta 2007 esitetyssä jaksossa kilpailija Jan Glantzin oikea vastaus hylättiin vääränä. Juontajan oikeana pitämä vastaus oli kuitenkin vanhentunutta tietoa, kun taas kilpailija käytti oikeaa ajankohtaista tietoa.
3. toukokuuta 2008 esitetyssä jaksossa kilpailija Jukka Tabell aiheenaan Pohjois-Euroopan pussikoit sai vastattavakseen kysymyksen, johon kysymyksen laatijan mielestä asiantuntijakaan ei voi vastata oikein. Tuotantoyhtiö Broadcasters oli poistanut käyttämänsä perhosasiantuntijan laatimat lisävihjeet, jotka olisivat olleet ainoa keino kysymysten tietoperäiseen ratkaisemiseen. Ohjelman tuottaja, Broadcastersin Santtu Luoto, kertoi julkisuudessa ”kysymyksen olleen vaikea, mutta siinä ei ollut virhettä”. MTV3 lopetti uuden Tuplan tai kuitin jo sen toisen kauden lopussa, keväällä 2008lähde?.
Markku Kivekäs Tupla tai kuitti -ohjelmassa vuonna 1965.
Kouvolan seurakunta

| Kouvolan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Kouvolan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Mikkelin hiippakunta
Rovastikunta:  Kymenlaakson rovastikunta
Seurakuntayhtymä:  Kouvolan seurakuntayhtymä
Pääkirkko:  Kouvolan kirkko
Perustettu:  1921
Jäsenmäärä:  53 364 (2024)
– Osuus asukkaista:  n. 68,1 %
Kirkollisvero:  1,55 %
Kirkkoherra:  Tuija Nuutinen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kouvolan seurakunta on Kouvolassa Kymenlaaksossa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Seurakunta kuuluu Mikkelin hiippakuntaan ja Kymenlaakson rovastikuntaan. Seurakunnan kirkkoherra on Tuija Nuutinen.
Vuoden 2024 lopussa Kouvolan seurakuntaan kuului yhteensä 53 364 jäsentä, mikä oli noin 68,1 prosenttia Kouvolan asukkaista. Jäsenmäärä on ollut laskussa 2000-luvun alusta saakka.
Kirkot

Kouvolan keskuskirkko
Käpylän kirkko
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Kouvolan kirkkoherroina:
1921–1923: vt. kirkkoherra Armas Aarnio
1923–1936: kirkkoherra Lauri Rikala
1936–1938: vt. kirkkoherra Ilmari Reijonen
1938–1961: kirkkoherra Sem Wahl
Kaarlo Heikkilä
2002–2022: kirkkoherra Keijo Gärdström
2022–: kirkkoherra Tuija Nuutinen
Kansallispuku

Suomalaisia kansallispukuja.
Kansallispuku on juhlatilaisuuksissa käytettävä kansanpuku tai sen mukaelma.
Kansallispuvut ovat nykykäyttöön koottuja uusintoja kansan perinteisistä ja yksilöllisistä juhla-asuista. Alkuperäiset asut ovat peräisin 1700- ja 1800-luvulta.
Paitsi juhlapukuna, kansallispukua käytetään esimerkiksi kansantanssi- ja kansanmusiikkiryhmien esiintymisasuina. Kansallispuku on kokonaisuus, johon kuuluvat tietyt puvun osat, päähineet, kengät ja korut. Tietoja siitä, mitä osia tiettyyn pukuun kuuluu ja miten ne puetaan, saa muun muassa kansallispukujen valmistajilta ja Suomen kansallispukukeskuksesta.
Suomalaiset kansallispuvut

Kansallispuvut ovat pukuhistorian asiantuntijoiden kokoamia uusintoja perinteisistä ja yksilöllisistä juhla-asuista, joita kansa eli rahvas käytti Suomessa 1700- ja 1800-luvulla. Ensimmäiset kansallispuvut on koottu 1800-luvun jälkipuoliskolla, joka oli kansallisromantiikan aikaa. Kansallispukumalleja on noin neljäsataa, joista yli puolet on suomenkielisiltä alueilta ja vajaa puolet suomenruotsalaisilta alueilta.
Suomessa naisjärjestöt tekivät 1885 ensimmäiset kansallispuvut, jotka esiteltiin julkisesti Venäjän keisarinnan vierailun yhteydessä.
Tohtori Theodor Schwindt julkaisi 1899 kahdeksan jo käytössä ollutta kansallispukumallia Koti ja Yhteiskunta -lehden käsityöliitteinä. Schwindt julkaisi vuonna 1902 Suomalaisia kansallispukuja -kirjassaan kahdeksan uutta pukua. Myöhemmin pukuja tutki U. T. Sirelius, joka julkaisi 1921 ja 1922 kirjat Suomen kansallispukuja l ja ll. Näissä esitellään 16 uutta pukumallia. Tyyni Vahter teki pukututkimusta 1930-1950-luvuilla ja kokosi lähes sata naisen ja miehen kansallispukumallia. Vahterin jälkeen Toini-Inkeri Kaukonen kokosi kolmisenkymmentä kansallispukumallia.
Uusia pukumalleja suunnitellaan nykyään pitkälti historiallisten näytteiden pohjalta sekä tutkitun yleisen tietämyksen perusteella. Eri aikoina valmistetut kansallispuvut kuitenkin kantavat sen ajan muotia ja käsityksiä mukanaan: esimerkiksi 70-luvulla valmistettujen pukujen hameet ovat lyhyempiä.
Suomalaiset kansallispuvut > Kansallispuvun käyttö

Suomen kansallispukuneuvoston kansallispukuraati on laatinut kansallispuvun käyttöohjeet vuonna 1991. Kansallispuku sopii kaikkiin juhlatilaisuuksiin, kuten perhe-, koulu-, kotiseutu- ja perinnejuhliin, sitä voi käyttää vuotuisjuhlissa kuten jouluna ja juhannuksena sekä erilaisten järjestöjen ja yhteisöjen juhlavissa tapahtumissa, joissa kansallispuku voi olla myös tarjoilijoiden asuna, kirkkotilaisuuksissa, ylioppilasjuhlan pukuna, vihkipukuna ja muun muassa kuorojen, kansantanssi- ja pelimanniryhmien esiintymisasuna. Itsenäisyyspäivän vastaanotolla kansallispuku on paras mahdollinen juhla-asu. Kansallispuku on sekä pukeutumisetiketin mukainen että Suomen kansallista identiteettiä korostava. Kansallispuvun osia voi käyttää osana muuta pukeutumista.
Suomalaiset kansallispuvut > Kansallispuvun valinta

Kansallispuvun voi valita perinteet huomioon ottaen, ensisijaisesti oman tai suvun kotiseudun tai synnyinseudun mukaan mutta myös muiden perusteiden tai omien mieltymysten mukaan. Kansallispuvun voi joko valmistaa kokonaan itse esimerkiksi kansalaisopiston kurssilla, teettää kansallispukualan koulutusta saaneella ompelijalla, ostaa valmiina alan liikkeistä tai vuokrata kansallispukuja vuokraavilta järjestöiltä tai liikkeiltä. Vanhan kansallispuvun voi kunnostaa ja täydentää.
Suomalaiset kansallispuvut > Kansallispuvun valmistaminen

Kansallispuku valmistetaan kansanomaisin työtavoin eli käsin ompelemalla. Kansallispuvun valmistaminen on elävän kulttuuriperinnön harjoittamista.
Paikalliset käsi- ja taideteollisuusyhdistykset välittävät oman alueensa kansallispukuja ja pukujen materiaaleja sekä ohjaavat niiden valmistusta. Kansallispukujen ohjeita ja tarvikkeita sekä valmiita pukuja myy Suomen Perinnetekstiilit Oy, suomenruotsalaisia kansallispukuja ja niiden tarvikkeita myy Brage. Kansallispukujen nappeja ja koruja valmistaa muun muassa Kalevala Koru.
Suomen Kansallispukukeskus

Jyväskylässä Suomen käsityön museon yhteydessä toimiva Suomen kansallispukukeskus esittelee, suunnittelee ja tallentaa suomalaisia kansallispukuja sekä muuta perinteistä pukeutumista, sekä neuvoo niiden käytössä. Kansallispukukeskus järjestää näyttelyitä, työnäytöksiä, työpajoja sekä muita tapahtumia sekä opastuksia. Vuonna 2010 toimintansa päättäneen Kansallispukuneuvoston tehtävät (mm. pukujen tarkistukset) siirtyivät Suomen kansallispukukeskukseen. Aiemmin Kansallispukuneuvoston yhteydessä toiminut Kansallispukuraati jatkaa toimintaansa Suomen kansallispukukeskuksen toimintana.
Muita kuin suomalaisia kansallispukuja

Perinteisesti kansainvälisissä kauneuskilpailuissa on kansallispukukierros, jossa ehdokkaat esittelevät kotimaansa asukulttuuria. Vuosien varrella kansallispukukierroksesta on tullut fantasiapukukierros, jolla tähdätään enemmän näyttävyyteen kuin perinteen esittelyyn.
Muita kuin suomalaisia kansallispukuja > Aasia

Bhutanissa kansallispuku kehitettiin 1600-luvulla kansallisen identiteetin vahvistamiseksi. Miehen puvun nimi on gho, naisen kira. Kansallispuvun käyttäminen on pakollista virallisissa tilaisuuksissa, kouluissa ja valtion virastoissa.
Intiassa perinteisiä vaatteita, kuten sari ja salwar kameez, käytetään edelleen arjessa ja varsinkin juhlissa.
Korealainen kansallispuku on nimeltään hanbok
Japanista tunnetaan kimono ja yukata
Sarongia käytetään  Kaakkois- ja Etelä-Aasiassa, Arabian niemimaalla, Afrikan sarvessa ja monilla Tyynenmeren saarilla
Muita kuin suomalaisia kansallispukuja > Afrikka

Itä-Afrikassa kanga on naisten asu, kanzu miesten asu
Swazimaassa kangaa muistuttavan asun nimi on umhelwane, ja sen kanssa käytetään Sidvwaba-nimistä mustaa nahkahametta. Miesten asu on sidvwashi.
Muita kuin suomalaisia kansallispukuja > Etelä- ja Pohjois-Amerikka

Huipil on Meksikon, Guatemalan, El Salvadorin ja Hondurasin intiaaninaisten perinteinen pusero
Ponchoja käytetään Perussa ja kaikkialla Andeilla.
Guayabera on miesten paita, jossa on neljä taskua ja laskoket selässä. Se on perinteinen vaate Latinalaisessa Amerikassa.
Muita kuin suomalaisia kansallispukuja > Eurooppa

Skotlantilaisen kansallispuvun keskeinen osa on miesten yllä nähtävä kiltti
Baijerissa  ja muualla Alpeilla miesten kansallispukuun kuuluu Lederhosen, nahkahousut. Samoilla alueilla on naisen kansanpukuna Dirndl.
Kirjallisuutta

Holst, Leena: Kansallispuku.  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-52-7
Kaukonen, Toini-Inkeri: Suomalaiset kansanpuvut ja kansallispuvut.  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-12794-9
Kurula, Mervi & Lehikoinen, Leena-Liisa: Kansallispukuja Suomesta.  Helsingissä:  Ajatus, 2004.  ISBN 951-20-6678-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansallispuvut Wikimedia Commonsissa
Vanhan kansallispuvun pesu, hoito ja säilytys (Arkistoitu – Internet Archive)
Perustiedot suomalaisista kansallispuvuista Suomen kansallispukukeskuksen Kansallispuvut.fi sivustolta.
Föreningen Brage - Dräktbyrå Suomenruotsalainen kansallispukuneuvosto. (ruotsiksi)
Kansallispukukeskus (Arkistoitu – Internet Archive).
Finnica.fi: Suomen kansallispuvut (Arkistoitu – Internet Archive).
Kansallispukuaiheisia linkkejä (Arkistoitu – Internet Archive). Suomalaisen kansantanssin ystävät ry.
Pukeutuminen: Kansallispuku. Kotiliesi.
Käytetyn kansallispuvun hankkiminen tai eteenpäin myyminen
Suomalaisia kansallispukuja, taustalla Zachris Topelius.
Norjalaisia tyttöjä erilaisissa kansallispuvuissa, norjalaisittain bunad.
Sakkaroosi

| Sakkaroosi |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  Sokeri
CAS-numero:  57-50-1
PubChem CID:  5988
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H22O11
Moolimassa:  342,30 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoinen kiinteä aine
Tiheys:  1,587 g/cm3
Liukoisuus veteen:  2 000 g/l (25 °C)
Sakkaroosi (C12H22O11) on disakkarideihin kuuluva sokeri, jota kutsutaan myös ruokosokeriksi, sukroosiksi tai (tavalliseksi) sokeriksi.
Sakkaroosi muodostuu α-D-glukoosin 1-hiilen hydroksyyliryhmän liittyessä β-D-fruktoosin 2-hiileen glykosidisidoksella.
Sakkaroosia ja sen hajoamistuotteita esiintyy luontaisesti hunajassa, hedelmissä, herneessä ja tuoreessa maississa sekä pieninä pitoisuuksina monissa muissakin vihanneksissa. Ihminen valmistaa lisäksi teollista sakkaroosia sokerijuurikkaasta tai sokeriruo'osta.
Teollista sakkaroosia tai sakkaroosipitoista siirappia tai mallasta lisätään yleisesti esimerkiksi virvoitusjuomiin, kahviin, maitotuotteisiin, leivonnaisiin ja leipiin sekä muihin suolaisiin valmisruokiin. Sakkaroosia edullisemmat tärkkelysmakeuttajat ovat kuitenkin syrjäyttäneet osan elintarviketeollisuuden käyttämästa sakkaroosista.
Taloussokerille on kehitetty vuosikymmenten varrella erilaisia vaihtoehtoja sen aiheuttamien haitallisten terveysvaikutusten vuoksi. Tällaisia ovat esimerkiksi erytritolista tai hedelmäsokerista eli fruktoosista valmistetut kidesokerit. Yli sadan gramman suuruiset fruktoosin päiväannokset lisäävät kuitenkin insuliininresistenssin riskiä.
Fysikaaliset ominaisuudet

Sakkaroosilla ei ole sulamispistettä, vaan se hajoaa kuumennettaessa tavalla, joka riippuu lämmitysnopeudesta.
Sakkaroosi hajoaa ruoansulatuselimistössä glukoosiksi ja fruktoosiksi. Osa hajoamisesta tapahtuu jo suussa, kun sakkaroosi kastuu syljen sisältämän veden vaikutuksesta. Loput hajoamisesta  tapahtuu vatsalaukun happohydrolyysissä ja ohutsuolessa. Sakkaraasi-entsyymi pilkkoo ohutsuoleen päätyneen sakkaroosin glukoosiksi ja fruktoosiksi. Suurin osa fruktoosista muuntuu sekin lopulta glukoosiksi.