stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Linnut
Linnut ja ihminen > Linnustus

Ihminen on metsästänyt lintuja ruoakseen ja saadakseen hyötytarvikkeita, kuten höyheniä, sulkia ja nahkaa jo nykyihmistä edeltäneistä ajoista lähtien. Nykyisin linnustus on länsimaissa pelkkä harrastus, mutta pienille alkuperäiskansoille lintujen metsästäminen ravinnoksi on edelleen tärkeää. Merkittävimmät riistalinnut kuuluvat kana- ja sorsalintuihin.
Joistakin lajeista muodostui aikojen myötä ravintokohteita, kun toisia lajeja ei syöty. Esimerkiksi viides Mooseksen kirja luettelee ”saastaiset” lintulajit, joita ei saa syödä; näitä olivat linnut, jotka söivät jätteitä ja haaskoja sekä saalistivat eläviä selkärankaisia. Tällaiset ruokatabut ovat perustuneet yhtäältä makuun, toisaalta tautien välttämiseen.
Lintujen metsästys ampumalla yleistyi 1700-luvun loppupuolelta alkaen haulikon käyttöönoton myötä. Ampuma-aseiden lisäksi lintuja on pyydetty muun muassa ansalangoilla, ansapoluilla, ilmaan nostetuilla verkoilla sekä metsästyshaukkojen avulla.
Lintuja on normaalia helpompi pyytää ja niiden munia kerätä soidin-, pesimä- tai sulkasatoaikaan. Sen vuoksi linnut ovat usein rauhoitettuja niinä aikoina. Säätelemätön linnustus on aiheuttanut joitain sukupuuttoja, kuten muuttokyyhkyn katoamisen Pohjois-Amerikasta. 2000-luvulla onkin laillista metsästää paljon harvempia lajeja kuin vielä 1800-luvulla.
Linnut ja ihminen > Ihmisen aiheuttamat sukupuutot

Ihminen on toiminnallaan aiheuttanut useiden lintulajien sukupuuton. Sukupuuttojen syitä ovat olleet metsien raivauksen aiheuttama lintujen elinympäristön tuhoutuminen, metsästys ja vieraslajit. Herkimmin katoavat harvalukuiset, suppealla alueella elävät ja pitkälle erikoistuneet linnut.
Koko maailmassa on vuoden 1500 jälkeen kuollut sukupuuttoon noin 140 lintulajia, joista 88 prosenttia saarilla. Erityisen pahoin ovat kärsineet Tyynenmeren saarten maalinnut, kuten lentokyvyttömät rantakanat, kyyhkyt, papukaijat ja varpuslinnut. Yksistään rantakanalajeja kuoli saarilla kokonaan sukupuuttoon ihmisten saavuttua vähintään tuhat, ehkä jopa kaksituhatta. Uudesta-Seelannista katosivat vuoden 1500 tienoilla jättiläiskokoiset moat ja niitä saalistaneet haastinkotkat. Jo ennen eurooppalaisten saapumista Uuden-Seelannin saarilta oli kuollut sukupuuttoon ihmisen vuoksi vähintään 38 lintulajia. Suurikokoinen mauritiuksendodo katosi Mauritiukselta 1600-luvulla. Pohjois-Amerikassa 1900-luvun alussa metsästyksen vuoksi kadonnut muuttokyyhky oli aikanaan maanosan runsaslukuisin lintulaji.
Linnut ja ihminen > Linnut kulttuurissa

Linnut ovat olleet kautta historian ajan suosittu aihe kirjallisuudessa, musiikissa, kuvataiteessa, koruissa, käyttöesineissä ja rakennusten yksityiskohdissa.
Varhaisissa kivikauden kalliopiirroksissa esiintyy usein lintuja. Muinaiset egyptiläiset palvoivat lintuhahmoisia jumalia, kuten Thotia, Horusta ja Ra:ta, ja kuvasivat heitä paljon taiteessaan. Japanilaisten ja kiinalaisten taiteilijoiden suosikkilintu kurki symboloi pitkää ikää. Kiinan buddhalaisessa taiteessa esiintyvät myös esimerkiksi riikinkukko, kukko ja hanhi. Kiinassa lintu- ja kukkamaalaus oli kokonaan oma taiteenlajinsa. Länsimaissa taiteilijat olivat aikoinaan myös eturivin lintutieteilijöitä. Suomalaisista lintumaalareista tunnetuimpia ovat von Wrightin veljekset, joista Ferdinand von Wrightin Taistelevat metsot on Suomen ehkä kopioiduin maalaus. Akseli Gallen-Kallela kuvasi varista, joutsenta ja palokärkeä.
Klassisessa musiikissa on usein jäljitelty linnunlaulua: esimerkiksi Ludwig van Beethovenin Pastoraalisinfoniassa kukkuu käki ja Joseph Haydnin Luominen-oratoriossa livertää kiuru. Erityisesti Olivier Messiaen käytti paljon lintujen laulua teoksissaan. Pjotr Tšaikovskin baletti Joutsenlampi kuvaa joutsenen hienostunutta liikettä. Muista lintujen nimikkoteoksista tunnetaan esimerkiksi Jean Sibeliuksen Tuonelan joutsen. Myös populaarimusiikista löytyy lukuisia menestyskappaleita, jotka kertovat linnuista tai käyttävät lintusymboliikkaa.
Monessa kansalliseepoksessa mainitaan linnut. Kalevalassa kerrotaan miten maailma sai alkunsa sotkan munasta. Iliaassa ja Odysseiassa linnut yhdistetään kreikkalaisiin jumaliin. Raamatussa lintu esiintyy esimerkiksi vedenpaisumuskertomuksessa, jossa kyyhky tuo Nooalle oliivipuun oksan. Ihmiskunnan kotigalaksin Linnunradan suomenkielinen nimitys palautuu muinaissuomalaisten uskomuksiin. Linnunradan uskottiin olevan itämerensuomalaisten pyhän linnun joutsenen reitti taivaan halki Lintukotoon.
William Shakespeare ja moni muu näytelmäkirjailija ja runoilija on käyttänyt lintusymboliikkaa. Saduista tunnetaan esimerkiksi Peukaloisen retket. Myös Aisopoksen eläinsaduissa on usein pääosassa lintu. Sarjakuvan lintuhahmoisia klassikkoja on esimerkiksi Aku Ankka.
Tunnetuimpia lintuaiheisia elokuvia on Alfred Hitchcockin kauhuklassikko Linnut (1963). Pingviinien matka on 2000-luvun menestyselokuva, joka yhdistää kerrontaa ja dokumenttia.
Kotka oli Rooman keisarin tunnus ja esiintyy myöhemmin usein heraldiikassa. Kyyhkynen on rauhan symboli ja symboloi lisäksi kristinuskossa Pyhää Henkeä. Japanissa kurki on onnen ja pitkäikäisyyden symboli. Lintuja käytetään myös kuolinilmoituksissa ja hautakivissä. Suomen noin 500 kunnallisvaakunasta 32:ssa on lintu. Lintulajeja vaakunoissa esiintyy 22, ja ne liittyvät kunnan tai sen mahtisuvun nimeen tai kuvaavat pitäjän linturikkautta, rannikon tai erämaan tyypillisiä lajeja.
Linnut ja ihminen > Lintujen aiheuttamat ongelmat

Linnut voivat aiheuttaa mittavia ongelmia maataloudelle. Ne syövät satoja, repivät orasta juurineen ja tallovat peltoja. Suomessa satovahingot ovat vähäisiä, mutta muualla maailmassa syntyy merkittäviä satovahinkoja suurten parvien ilmaantuessa vielä puimattomille pelloille. Erityyppisiä haittalintuja ovat esimerkiksi ruusukakadu Australiassa, täpläkorvakyyhky Argentiinassa, hietakurki Pohjois-Amerikassa ja miljoonakutoja Afrikassa. Lintuja torjutaan pelloilta pelottelemalla, ampumalla tai ohjailemalla niitä suojelualueiden rantaniityille ja suojelupelloille.
Jotkin linnut verottavat kalastajien kalansaaliita, kuten Suomessa merimetso. Maakotkat voivat napata poronvasoja.
Linnut voivat aiheuttaa haittaa ulosteillaan tai aggressiivisella käytöksellään poikasiaan puolustaessaan.
Sähköjohtimiin törmäilevät linnut aiheuttavat sähkökatkoksia, ja lentävät lintuparvet vaikeuttavat lentoliikennettä ja lentokenttien sijoittelua.
Bakteeri- ja virusinfektiot voivat levitä linnuista ihmiseen lintujen ulosteiden, punkkien, hyttysten tai ruokien välityksellä. Lintujen levittämiä tauteja ovat muun muassa salmonella, neuroborrelioosi, kampylobakterioosi, pogostantauti, papukaijakuume ja influenssa. Lintuperäiset tautiepidemiat ovat ihmisellä kuitenkin melko harvinaisia. Vaarallinen lintuinfluenssa tarttuu ihmiseen erityisesti lähikontaktista lintujen kanssa.
Kirjallisuutta

Attenborough, David & Suominen, Teuvo: Lintujen elämää.  Helsinki:  Otava, 1999.
Bergman, Göran: Lintujen elämä. Helsinki: Otava, 1953.
von Haartman, Lars & Linkola, Pentti. Pohjolan linnut värikuvin I–II. Helsinki: Otava, 1963.
Häkkinen, Kaisa: Linnun nimi.  (Toimittaneet Kai Linnilä & Sari Savikko)  Helsinki:  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-434-6
Laakkonen, Juha: Lintujen anatomia.  Helsinki:  Books on Demand, 2016.  ISBN 978-952-3309-234
Laine, Lasse J.: Lintuharrastajan opas.  Helsinki:  Otava, 2004.
Lehtonen, Leo & Raitasuo, Kalevi. Lintujen elämänpiiri. WSOY, 1953.
Peiponen, Valto A.: Linnun silmin. Lintujen näköaisti, ulkonäkö ja sukupuolivalinta.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2000.  ISBN 951-570-466-9
Ulfstrand, Staffan: Lintuekologia.  Weilin+Göös, 1980.
Filosofisia tutkimuksia

| Filosofisia tutkimuksia> Philosophische Untersuchungen |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Ludwig Wittgenstein
Genre:  filosofia
Julkaistu:  1953
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Nyman
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1981
Sivumäärä:  357
ISBN:  951-0-10205-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filosofisia tutkimuksia (Philosophische Untersuchungen) on Ludwig Wittgensteinin filosofinen teos, jota pidetään hänen myöhäiskautensa pääteoksena. Teos julkaistiin kaksi vuotta Wittgensteinin kuoleman jälkeen vuonna 1953.
Teoksen synty

Tractatus Logico-Philosophicuksen julkaisemisen jälkeen Wittgenstein katsoi ratkaisseensa kaikki filosofian ongelmat ja lähti kansakoulunopettajaksi Itävaltaan. Vuonna 1929 hän kuitenkin palasi takaisin Cambridgeen, missä hän oli nuorempana opiskellut. Aluksi hän lähinnä pyrki selventämään aiempaa filosofiaansa, mutta noin vuonna 1933 hänen filosofiansa sai uuden suunnan: Hän huomasi tehneensä Tractatuksessa ”vakavia virheitä”, mihin vaikuttivat myös hänen käymänsä keskustelut etenkin Frank Ramseyn ja Piero Sraffan kanssa. Vuosina 1933–35 hän saneli opiskelijoilleen huomautuksia, jotka on julkaistu nimellä Sininen ja ruskea kirja, ja jotka julkaisija on alaotsikoinut ”Filosofisten tutkimusten esitutkimuksiksi”. ”Ruskea kirja” muistuttaa sisällöltään Filosofisten tutkimusten varhaisempia osia.
Vuonna 1936 Wittgenstein muutti Norjaan ja kirjoitti siellä ensimmäisen version Filosofisista tutkimuksista. Hän palasi Cambridgeen ja kirjoitti teokselle esipuheen, mutta ei ollut vielä tyytyväinen teokseen. Vuonna 1945 hän kirjoitti teoksesta uuden version ja poisti siitä matematiikan filosofiaa koskevan osan. Teoksen ensimmäisen osan Wittgenstein kirjoitti lopulliseen muotoonsa myöhemmin samana vuonna ja lisäsi teokseen toisen osan. Hän ei ollut tyytyväinen lisäämäänsä aineistoon, vaan kirjoitti sitä vuoteen 1949 saakka tiivistäen sen muotoon, jossa se on lopulta julkaistu.
Wittgenstein suunnitteli teoksen julkaisemista elinaikanaan, ja halusi julkaista sen yhdessä Tractatuksen kanssa, koska teos olisi hänen mukaansa parhaiten ymmärrettävissä, kun sitä vertaisi hänen aiempiin ajatuksiinsa. Tätä ei kuitenkaan tapahtunut. Teoksen käänsi englanniksi Wittgensteinin oppilas Elizabeth Anscombe.
Rakenne

Filosofisia tutkimuksia koostuu kahdesta osasta. Ensimmäisen osan Wittgenstein oli muokannut lopulliseen muotoonsa jo vuonna 1946, ja toinen osa koostuu hänen vuosina 1946–1949 kirjoittamistaan huomautuksista, jotka hänen jäämistönsä haltijat toisen osan editoivat painokuntoon. Ensimmäisessä osassa on 693 numeroitua kappaletta, ja toisessa osassa 14 pidempää osiota.
Teoksen ensimmäinen osa on enimmäkseen kriittinen: siinä Wittgenstein esittää, missä suhteessa monet perinteiset filosofiset käsitykset ovat virheellisiä. Toisessa osassa Wittgenstein puolestaan käsittelee erilaisia filosofisia ongelmia eri näkökulmista.
Esitystapa

Filosofisissa tutkimuksissa Wittgenstein ei vain esitä väitteitä ja argumentoi niiden puolesta, vaan pyrkii dialogiin lukijan kanssa ja saattamaan tämän tiettyihin päätelmiin itsenäisesti. Hän esittää usein lukijalle jonkin ajatuskokeen, kuvaa, miten lukija todennäköisesti on taipuvainen suhtautumaan siihen, ja osoittaa lopuksi, miksi tämä näkemys on virheellinen.
Wittgensteinin esitystapa ei Filosofisissa tutkimuksissa ole erityisen systemaattinen: hän siirtyy aiheesta toiseen, palailee edeltäviin aiheisiin ja tarkastelee samoja aiheita eri näkökulmista.
Tulkinnat

Filosofisia tutkimuksia -teosta on tulkittu kahdella tavalla: Wittgensteinin ajatellaan siinä joko yrittävän vakavasti vastata filosofisiin ongelmiin tai vaihtoehtoisesti pyrkivän hälventämään lukijansa uskoa siihen, että käsitellyt ongelmat ovat todellisia ongelmia. Teoksesta voidaan löytää tukea molemmille tulkinnoille.
Fort Nya Korsholm

Uuden Ruotsin siirtokunnan linnoitukset ja asutukset.
Fort Nya Korsholm (suom. Uuden Korsholman linnoitus) oli vuosina 1647–1654 Pohjois-Amerikassa Uuden Ruotsin siirtokunnassa toiminut linnoitus. Se sijaitsi pienellä Schuylkill-joen saarella nykyisen Philadelphian kaupungin alueella Yhdysvaltain Pennsylvaniassa. Nimensä linnoitus oli saanut Pohjanmaalla sijaitsevan Korsholman eli Mustasaaren pitäjän mukaan. Sen lähistöllä oli myös Vaasan kaupungin mukaan nimetty Nya Vasan asutus.
Historia

Fort Nya Korsholmin rakentaminen aloitettiin syksyllä 1646 Uuden Ruotsin kuvernöörinä toimineen Johan Printzin johdolla ja se valmistui helmikuussa 1647. Paikka oli mahdollisesti nykyään Province Island -nimellä tunnettu saari. Aluksi linnoitus käsitti vain muutamia asuinrakennuksia, mutta myöhemmin sen ympärille rakennettiin puinen varustus. Linnoituksen päällikkönä oli ilmeisesti siirtokunnan entinen kuvernööri Måns Nilsson Kling. Fort Nya Korsholmin päätarkoituksena oli toimia turkisten, viljan ja tupakan kauppapaikkana sekä samalla estää hollantilaisia käymästä kauppaa Delawarejoen länsipuolella mingo-heimon kanssa.
Vuonna 1648 hollantilaiset rakensivat lähistölle Fort Beversreede -nimisen linnoituksen, mutta ruotsalaiset kuitenkin sulkivat sen yhteyden joelle ja linnoitus hylättiin 1651. Fort Nya Korsholmista puolestaan luovuttiin vuonna 1654 yhdessä Delawarejoen suulla sijainneen Fort Nya Elfsborgin kanssa ja myöhemmin intiaanit polttivat sen. Nykyään linnoituksesta ei enää ole jäljellä näkyviä merkkejä.
Luettelo Kouvolan muistolaatoista

Luettelo Kouvolan muistolaatoista sisältää Kouvolan kaupungin muistolaatat. Luettelossa mainitaan vain pelkät julkiset muistolaatat. Jos muistolaatta on muistokiven, muistomerkin, muistopuun, reliefin tai vastaavan yhteydessä, se on artikkelissa  Luettelo Kouvolan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä. Myös kuva-aihetta sisältävät muistolaatat ovat muistomerkkiartikkelissa.
Kouvolaan on vuonna 2009 yhdistetty Anjalankoski, Kuusankoski, Elimäki, Jaala ja Valkeala. Näistä Anjalankoski muodostettiin aiemmista Anjalan ja Sippolan kunnista.
Julkisilta paikoilta poistetut ja tuhoutuneet muistolaatat

| Teos | Aiempi sijainti | Nykyinen sijainti | Tekijä | Paljastettu | Poistettu/ tuhoutunut | Syy | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sankarivainajien muistolaatta | Sippolan seurakuntatalon sisäänkäynnin ulkoseinä, Sippolantie 16, Anjalankoski, Sippola | Ei tiedossa, siirretty ehkä kirkkoon |  | 1997 | 2019–2020 | Seurakuntatalo purettu |  |  |
Theodor Fontane

Theodor Fontane
Theodor Fontane (30. joulukuuta 1819 Neuruppin - 20. syyskuuta 1898 Berliini)lähde? oli saksalainen kirjailija ja esseisti. Hän julkaisi Englannin-matkojensa tuloksena Aus England. Studien und Briefe (1860). Kertomuksissaan Fontane on kuvannut kaikkia Pohjois-Saksan kansankerroksia. Mainittavimmat niistä ovat Vor dem Sturm, Roman aus dem Winter 1812–1813 (1878); novellit "Grete Minde" (1880), "Ellernklipp" (1881), "L’Adultera" (1882), "Schach von Wuthenow" (1883); romaanit Graf Petöfy, Unterm Birnbaum (1885), Cecile (1887), Irrungen, Wirrungen (1888), Unwiederbringlich (1891), Frau Jenny Treibel (1892), Effi Briest (1895), Die Poggenbuhls (1896).
Fontanen omintakeinen proosatyyli on hyvin havainnollinen, luonteva ja värikäs. Hän on ankara realisti, mutta samalla humoristinen. Fontane oli 1860–1870 toimittajana sanomalehdessä Neue Preussische Zeitung. Lisäksi Fontane on julkaissut teokset: Wanderungen durch die Mark Brandenburg (1862–1882), Der schleswig-holsteinische Krieg im Jahre 1864 (1866) ja Der deutsche Krieg von 1866 (1869–1871).
Vuonna 1870 hän kävi sotanäyttämöllä Ranskassa, joutui vihollisten vangiksi ja on kuvannut tämän kolmikuukautisen, runsasten kärsimysten ajan kokemuksia teoksessa Kriegsgefangen. Erlebtes 1870 (1871). Vuosina 1874–1876 hän kirjoitti lisäksi teoksen Der Krieg gegen Frankreich 1870–71. Teatteriarvostelijana 1870–1890 Fontane nautti suurta kunnioitusta. Fontanen romaanit ja novellit ilmestyivät 12 nidoksena 1890–1891.
Teokset

Nuoren naisen kohtalo (Effi Briest), suom. J. A. Hollo. Gummerus 1924
Näytteitä Fontanen tuotannosta on teoksessa Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, WSOY 1930
Vor dem Sturm (1878)
Grete Minde (1880)
Ellernklipp (1881)
L’adultera (1882)
Schach von Wuthenow (1883)
Unterm Birnbaum (1885)
Irrungen, Wirrungen (1888)
Stine (1890)
Unwiederbringlich (1891)
Frau Jenny Treibel (1892)
Effi Briest (1895)
Die Poggenpuhls (1896)
Der Stechlin (1899)
Gedichte  (1851)
Wanderungen durch die Mark Brandenburg (1862–82)
Der Krieg gegen Frankreich 1870–71 (1873)
Meine Kinderjahre  (1894)
Von Zwanzig bis Dreißig (1898)
Kirjallisuutta

Hans-Heinrich Reuter: Fontane (2 Bände), Verlag der Nation Berlin und Nymphenburger Verlagshandlung München 1968
Charlotte Jolles: Theodor Fontane, 4.Aufl., Sammlung Metzler 114, Stuttgart 1993. ISBN 3-476-14114-4
Heinz Ohff: Theodor Fontane, Leben und Werk. Piper-Verlag,  München 1995. ISBN 3-492-03667-8
Helmuth Nürnberger: Fontanes Welt, Siedler Verlag, Berlin 1997. ISBN 3-88680-582-4
Gordon A. Craig: Über Fontane, Beck'sche Verlagsbuchhandlung, München 1997f. ISBN 3-406-42642-5
Otto Drude: Fontane und sein Berlin - Personen, Häuser, Straßen, Insel Verlag, Ffm und Leipzig 1998. ISBN 3-458-16895-8
Christian Grawe: Fontane-Chronik, Reclam, Stuttgart 2000, ISBN 3-15-009721-5
Christian Grawe und Helmuth Nürnberger (Hrsg): Fontane-Handbuch, Alfred Kröner Verlag, Stuttgart 2000. ISBN 3-520-83201-1
Roland Berbig (julk.): Theodor Fontane im literarischen Leben. Zeitungen und Zeitschriften, Verlage und Vereine Verlag de Gruyter, 2000. ISBN 3-11-016293-8
Konrad Ehlich (julk.): Fontane und die Fremde, Fontane und Europa, Königshausen & Neumann, Würzburg 2002. ISBN 3-8260-1830-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Theodor Fontane Wikimedia Commonsissa
Theodor Fontane Literaturnetz.org
Theodor Fontane (DigBib.Org-Projekt)
Theodor Fontane Archiv (Arkistoitu – Internet Archive)
Theodor Fontane Gesellschaft
Theodor Fontane
Theodor Fontane (Mission: Fontane)
Theodor Fontane (Xlibris) (Arkistoitu – Internet Archive)
Theodor Fontane (Arkistoitu – Internet Archive)
katz-heidelberg.de (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Leo Frank

Leo Frank vaimonsa Lucille Seligin kanssa oikeudenkäynnissä.
Leo Max Frank (17. huhtikuuta 1884 – 17. elokuuta 1915) oli yhdysvaltalainen mies, josta tuli ainoa tunnettu Yhdysvalloissa lynkattu juutalainen. Setänsä kynätehtaan johtajana Atlantassa Georgiassa toiminut Frank tuomittiin erään alaisensa, 13-vuotiaan Mary Phaganin raiskauksesta ja murhasta. Tapausta pidetään yleisesti oikeusmurhana.
Valamiehistön päätös heijasteli osaltaan luokallista ja alueellista paheksuntaa pohjoisen koulutettuja teollisuushenkilöitä kohtaan, joiden uskottiin keräävän liian paljon valtaa Yhdysvaltojen eteläosassa. Tämän uskottiin vaarantavan etelän kulttuurin ja moraalin. Lehdissä oikeudenkäyntiä puitiin näyttävästi. Georgialainen poliitikko ja julkaisija Thomas E. Watson käytti tapausta kerätäkseen henkilökohtaista poliittista vaikutusvaltaa ja tukea Ku Klux Klanin uudelleenperustamiselle.
Pian Frankin tuomitsemisen jälkeen tuli esille uusia todisteita, jotka herättivät epäilyn hänen syyllisyydestään. Sen jälkeen kun osavaltion kuvernööri muutti tuomion kuolemanrangaistuksesta elinkautiseksi vankeudeksi, Knights of Mary Phagan -niminen ryhmä kaappasi Frankin vankilasta ja lynkkasi hänet. Ryhmään kuului tunnettuja kansalaisia. Kerrotaan, että ryhmään kuului senaattorin poika, entinen kuvernööri, lakimiehiä ja syyttäjä.
Leo Frankin tapaus oli osaltaan edesauttamassa juutalaisten uskontoon perustuvan vainon ja syrjinnän vastaisen Anti-Defamation League -järjestön perustamista lokakuussa 1913.
Mary Phagan
Folke Forsman

Folke Forsman vuonna 1967.
Folke Michael Forsman (s. 10. huhtikuuta 1937 Helsinki) on suomalainen urkutaiteilija ja musiikkipedagogi. Vuosina 1966–2005 hän toimi ruotsinkielisen Olaus Petrin kirkon kanttorina Helsingissä. Vuosina 1963–2001 hän opetti urkujensoittoa Sibelius-Akatemiassa. Vuodesta 1965 hän on kirjoittanut musiikkiarvosteluja Hufvudstadsbladetiin. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti Olivier Messiaenin urkusävellysten esittäjänä ja tuntijana. Vuonna 2005 Forsman nimitettiin Ruotsin kuninkaallisen Pohjantähden ritarikunnan ensimmäisen luokan ritariksi ansioistaan Suomen ja Ruotsin yhteistyössä urku- ja kuoromusiikin alalla.
Forsman opiskeli 1950- ja 1960-luvun vaihteessa Sibelius-Akatemiassa Enzio Forsblomin johdolla. Hän suoritti urkudiplomin 1962, filosofian maisterin tutkinnon 1983 ja musiikin tohtorin tutkinnon 1999.
Vuosina 1990–1995 Forsman toimi Organum-seuran puheenjohtajana.
Folke Forsmanin nuorempi veli on Kyrkpressenin entinen päätoimittaja sekä nokkahuilunsoiton ja varhaisen musiikin asiantuntija Rabbe Forsman.
Teoksia

1985: Suomalaiset urkusävellykset ja suomalainen urkujenrakennus. Organum-seura. ISBN 951-99663-7-4.
1999: Registrering i Olivier Messiaens orgelmusik. Tohtorinväitös. Sibelius-Akatemia. ISBN 952-9658-69-9.
2001: Urkukoulu: Esityskäytäntöjen peruskurssi. WSOY. ISBN 951-0-26130-0.
Aiheesta muualla

Folke Forsman Discogs-levytystietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Luettelo rikoksista tuomituista kansanedustajista

Luettelo rikoksista tuomituista kansanedustajista vuodesta 1906 alkaen. Luettelo sisältää kansanedustajina toimineita henkilöitä, jotka on joskus tuomittu rikoksesta. Luettelo ei ole täydellinen.
Marketta Franck

Anja Marketta Franck (o.s. Sopanen, 25. tammikuuta 1944 – 8. tammikuuta 2013) oli suomalainen museonjohtaja. Hän toimi Nukke- ja pukumuseon johdossa Tampereella vuosina 1982–2006. Franck kirjoitti työuransa aikana useita kirjoja, jotka käsittelivät nukkeja, leikkiä, lapsuutta, nuoruutta ja muotia.
Koulutukseltaan Franck oli filosofian maisteri. Hän oli opiskellut kirjallisuutta, estetiikkaa ja taidehistoriaa. Nukke- ja pukumuseon johtajaksi hän tuli keväällä 1982, jolloin parintuhannen nuken kokoelma oli sijoitettuna Haiharan kartanoon. Kokoelman järjestäminen ja esillepano muodostui hänen elämäntyökseen: kokoelmaa kartutettiin, dokumentoitiin ja entisöitiin. Vuonna 1994 museo siirtyi Hatanpään kartanoon, jossa kokoelma oli esillä vuoteen 2006.
Teoksia

Nukkeja. Tampere: Haiharan nukke- ja pukumuseo, 1994. ISBN 951-96975-0-0.
Waatteen wiesti ja wiettelys, eli pukeutumisen historiaa kivikaudelta nykyaikaan. Tampere: Nukke- ja pukumuseo, Hatanpään kartano, 1997. ISBN 951-96975-1-9.
Ja viuhka käy. Tampere: Nukke- ja pukumuseo, 1999. ISBN 951-96975-2-7.
Ja leikki käy. Tampere: Nukke- ja pukumuseo, Hatanpään kartano, 1999. ISBN 951-96975-4-3.
Lapsi 2000. Historiaa ja uskomuksia. Tampere: Haiharan nukke- ja pukumuseo, 2000. ISBN 951-96975-6-X.
Nuoruus. Nuoruuden historiaa ja riittejä. Tampere: Nukke- ja pukumuseo, 2003. ISBN 951-96975-7-8.
Fort Clatsop

Vuonna 1955 rakennettu Fort Clatsop
2007 uudelleen rakennettu Fort Clatsop
Fort Clatsop oli Lewisin ja Clarkin retkikunnan väliaikainen linnake, joka toimi tutkimusmatkaajien tukikohtana talvella 1805 - 1806. Rakennus sijaitsi Tyynenmeren rannalla Oregonissa Columbiajoen suulla ja oli nimetty alueella asuvien clatsop-intiaanien mukaan.
Nykyisen Astorian kaupungin lähellä sijaitseva paikka on yksi Lewisin ja Clarkin kansallispuiston suojelukohteista, ja tunnettu myös Fort Clatsopin kansallisena muistomerkkinä. Linnakkeen jäljennös rakennettiin 1955 kunnes se tulipalon jäljiltä rakennettiin uudelleen vuonna 2006. Uusi jäljitelmä on vähemmän viimeistelty kuin edeltäjänsä ja antaa todentuntuisemman kuvan alkuperäisestä Fort Clatsopista.