stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiina Itkonen
Aiheesta muualla

Tiina Itkosen verkkosivut
Rinta-Tassi, Minna: Jäätikön hiljaisuus Yle.fi. 31.5.2023.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  Photographers' Identities 
Muut:  IdRef
Isopäistärkoi

| Isopäistärkoi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Dacnonypha
Yläheimo::  Päistärkoimaiset Eriocranioidea
Heimo::  Päistärkoit Eriocraniidae
Suku::  Eriocrania
Laji::  semipurpurella
Kaksiosainen nimi
 Eriocrania semipurpurella  (Stephens, 1834) 
Katso myös
   Isopäistärkoi Wikispeciesissä   Isopäistärkoi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isopäistärkoi (Eriocrania semipurpurella) on pieni, violetinsävyinen, päistärkoihin kuuluva perhoslaji. Se on alkeellisen heimonsa kookkaimpia, laajimmalle levinneitä ja yleisimpiä lajeja niin Suomessa kuin muuallakin Euroopassa. Tosiasiassa kyseessä on ilmeisesti useista lajeista muodostuva lajikompleksi.
Koko ja ulkonäkö

Heimon muiden lajien tapaan isopäistärkoi on vaikeasti määritettävä perhonen, jonka erottaminen muista päistärkoilajeista vaatii yksityskohtaista tarkastelua. Lajin erottaminen erityisesti purppurapäistärkoista (Eriocrania sangii) saattaa olla mahdotonta ilman koiraan genitaalipreparaatin tutkimista. Naaraiden määrittäminen on genitaaleistakin vaikeaa.
Etusiivet ovat pääasiassa punaisen violetit, ja niissä on hajallaan kullankeltaisia suomuja, jotka eivät muodosta erityistä kuviointia ja siivet ovat kauttaaltaan metallinkiiltoiset. Siiven takaosassa on keltainen, vaihtelevan kokoinen kiilamainen täplä. Takasiivet ovat ruskeat, ja niiden tyviosassa on pitkiä, ohuita, karvamaisia suomuja. Koiraan genitaaleissa anelluksen kärkiosassa on piikkejä. Naaraan takaruumiin neljännen jaokkeen vatsakilven läpikuultavat kohdat ovat suunnilleen saman kokoiset kuin viidennen jaokkeen vatsakilven feromonirauhasten nystyt. Päälaella on harmaiden karvojen muodostama tupsu. Siipiväli on 12–16 mm.
Toukka on vaalea tai kellertävä. Pää on ruskea tai musta, ja keskiruumiin ensimmäisessä jaokkeessa on iso musta täplä.
Levinneisyys ja lentoaika

Isopäistärkoita esiintyy lähes koko holarktisella alueella, ja se puuttuu vain puuttomilta, arktisilta saarilta. Suomessa se on heimonsa laajimmalle levinnyt edustaja, ja perhosta tavataan erittäin yleisenä pohjoisinta Lappia myöten kaikkialla, missä kasvaa koivuja. Sukunsa ensimmäisinä lentäjinä perhosia tavataan huhtikuun alkupuolelta toukokuun loppupuolelle huipun osuessa vapun tienoolle. Lämpiminä keväinä lento saattaa alkaa jo maaliskuun puolella.
Elinympäristö ja elintavat

Kaikilla koivua kasvavilla paikoilla tavattava perhonen. Perhoset lentävät päivällä eivätkä tule valolle. Naaras asettaa munat veitsimäisellä munanasettimellaan ravintokasvin lehtisilmuijen tai nuorten lehtien sisään. Toukka on lehtimiinaaja ja kovertaa touko-kesäkuussa vajaan parin viikon aikana ravintokasvin lehden reunaosaan laikkumaisen miinan, jonka sisällä se elää kunnes pudottautuu jo kesäkuussa maahan, kehrää kotelokopan ja talvehtii sen sisällä.
Tutkimukset naaraiden tuottamien feromonien tehosta koiraisiin ovat antaneet syyn epäillä, että kyseessä on yhden lajin sijasta kolmesta kryptisestä lajista muodostuva ryhmälaji.
Ravintokasvi

Toukka elää koivuilla (Betula).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Isopäistärkoi (Eriocrania semipurpurella)
UniProt: Taxonomy - Eriocrania semipurpurella (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Eriocrania semipurpurella, the Early purple moth[vanhentunut linkki] (englanniksi)
koiraan genitaalit
naaraan genitaalit[vanhentunut linkki]
lajin miina (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
microlepidoptera.nl (Arkistoitu – Internet Archive) (hollanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1755104  Wikispecies: Eriocrania semipurpurella  BAMONA: Eriocrania-semipurpurella  BioLib: 44494  BOLD: 86527  BugGuide: 15842  CoL: 3B4DM  EoL: 134252  EUNIS: 298269  Fauna Europaea: 431739  Fauna Europaea (new): 41a39527-8230-4f3b-a46f-bc057fec9991  GBIF: 1731826  iNaturalist: 219469  IRMNG: 10265270  LepIndex: 137618  LoB: 6294  MONA: 0005  NatureServe: 2.743278  NBN: NHMSYS0000502487  NCBI: 41180  Observation.org: 19182  PPE: eriocrania-semipurpurella  Laji.fi: MX.58523
Itsesuggestio

Itsesuggestio eli autosuggestio on suggestiomenetelmä, jossa henkilö pyrkii vaikuttamaan alitajuntaansa niin sanotun sisäisen puheen avulla. Itsesuggestion tarkoitus on ohjata ihmisen mieltä positiiviseen suuntaan.
Itsesuggestiota käytetään esimerkiksi rituaaleissa, joissa pyritään muokkaamaan tietoisuuden tilaa esimerkiksi mantroja toistamalla. Itsesuggestiota voidaan käyttää myös keskittymisen kohentamiseen ja shaolin-munkit kykenevät suggestoimaan itselleen kivuttoman tilan muun muassa meditaation avulla. Itsesuggestiota käytetään myös lisäämään mahdollisuutta nähdä selkounia.lähde?
Itsesuggestiota voidaan käyttää myös esimerkiksi painon tai addiktioiden hallinnan apuna.lähde?
Ihmisten suggestioherkkyys vaihtelee siten, että 10–15 prosenttia ei reagoi juuri lainkaan suggestioihin, toiset 10–15 prosenttia reagoivat herkästi ja loput 70–80 prosenttia reagoivat jonkin verran.
Aiheesta muualla

Autogenic Training: A Meta-Analysis of Clinical Outcome (abstrakti) (englanniksi)
Imagining Can Heighten or Lower the Perceived Likelihood of Contracting a Disease (abstrakti) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Isokäpylintu

| Isokäpylintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Käpylinnut Loxia
Laji::  pytyopsittacus
Kaksiosainen nimi
 Loxia pytyopsittacus  (Borkhausen, 1793) 
Katso myös
   Isokäpylintu Wikispeciesissä   Isokäpylintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isokäpylintu (Loxia pytyopsittacus) on varpuslintu, joka kuuluu peippojen heimoon. Sen levinneisyysalueeseen kuuluuvat Norja, Ruotsi, Suomi, Viro, Latvia sekä Länsi-Venäjä Uralille asti ja pohjoisessa sitä tavataan havupuurajalle. Lajin kuvaili ja nimesi Moritz Balthasar Borkhausen 1793.
Koko ja ulkonäkö

Isokäpylintu muistuttaa paljon pikkukäpylintua ja kirjosiipikäpylintua, eroa on lähinnä nokan muodossa ja koossa. Käpylinnut ovat ”papukaijamaisia” suhteettoman suuren nokkansa ja kirkkaiden väriensä takia; isokäpylintu on vielä pienempiä sukulaisiaan harteikkaampi. Ala- ja ylänokan kärjet menevät ristiin, mikä on sopeutuma havupuiden siementen esiin kaivamiseen kävystä. Aikuinen koiras on vartaloltaan tiilen- tai oranssinpunainen ja naaras on harmaan- tai kellanvihreä ilman punaisia höyheniä. Nuoret yksilöt ovat harmahtavia, tummaraitaisia ennen sulkasatoa. Siivet ja pyrstö ovat kaikilla tummanharmaat.lähde?
Kooltaan isokäpylintu on hiukan viherpeippoa suurempi ja rotevampi. Pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 18–20 cm, koiras on hieman kookkaampi. Siipien kärkiväli on noin 30 cm ja nokan korkeus on 12–15 mm, nokan tyvestä mitattuna. Paino on 50–60 grammaa.
Syvä lentoääni ”kup kup” on yksi parhaita tuntomerkkejä iso- ja pikkukäpylinnun erottamiseen. Ruokailevista parvista kuuluu myös matalampaa köpöttelyä. Koiras laulaa pesäpuun lähettyvillä hiljaista, kaunista visertelyä. Laulu on selvästi vaimeampaa ja matalampaa kuin pikkukäpylinnun. Varoitusääni on itsepäinen, jankuttava, mustarastasmainen ”tsuk-tsuk-tsuk...”. Sitä kuulee etenkin silloin, jos närhi sattuu pesän lähelle. Poikasparvista kuuluu jatkuvaa tiititystä. Kaikki äänet ovat astetta matalampia kuin pikkukäpylinnun äänet.lähde?
1922 virolaiset Piiper ja Härms esittivät, että Virossa esiintyvä isokäpylintu olisi oma alalajinsa estiae. Väite perustui paikallisen populaation nokan muotoon. Myöhemmin on osoitettu, että nokan muoto vaihtelee jonkin verran koko levinneisyysalueella eikä em. alalajia katsota olevan.
Aikuisen isokäpylinnun sulkasato on kesällä heinä–syyskuussa, jolloin se vaihtaa koko höyhenpukunsa. Nuoret linnut vaihtavat kesällä pääosan ruumiinhöyhenistään, ja joskus muutamia pyrstösulkia.
Suomessa oli rengastettu 513 isokäpylintua, joista valtaosa pesäpoikasena, vuoden 2006 loppuun mennessä. Myöhempiä löytöjä näistä on vain kaksi.
Levinneisyys

Levinneisyysalue on paljon pienempi kuin pikkukäpylinnulla. Siihen kuuluvat säännöllisesti vain Norja, Ruotsi, Suomi, Viro, Latvia sekä Länsi-Venäjä Uralille asti ja pohjoisessa havupuurajalle. Skotlannissa pesii melko vastikään omaksi lajikseen erotettu skotlanninkäpylintu Loxia scotica. Linnut vaeltavat havupuiden siemensadon perässä satunnaisesti myös tämän alueen ulkopuolelle esimerkiksi Englantiin ja Tanskaan, joten yksittäisen paikan kanta vaihtelee vuodesta toiseen. Fennoskandiassa ja Baltiassa arvioidaan olevan 56 000–190 000 pesivää paria. Suomessa laji pesii koko maassa lukuun ottamatta Tunturi-Lapin havupuutonta vyöhykettä. Suomessa pesii keskimäärin 36 000 paria, vuosittaisen vaihtelun ollessa 10 000–100 000 paria. Euroopan populaatio on kooltaan 520 000–2 200 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Isokäpylinnun vaellukset ovat vähemmän mittavia kuin runsaamman pikkukäpylinnun. Pesinnän jälkeinen vaeltelu alkaa toukokuussa ja touko–kesäkuun vaihteessa voi Lounais-Suomen ulkosaariston mäntyä kasvavilla saarilla tavata pieniä parvia, joissa on sekä vanhoja että nuoria lintuja. Parvia esiintyy täällä vaihtelevassa määrin koko kesän. Syksyllä voi joskus havaita selvää meren yli suuntautuvaa muuttoa, jonka huippu on lokakuun puolimaissa. Joskus vaellus voi ulottua kauas, esimerkiksi 1990 Hollantiin. Varsinais-Suomessa lajin määrät ovat huomattavasti vähentyneet vuoden 1992 jälkeen.
Elinympäristö

Isokäpylinnun elinpiiriä ovat pääasiassa mäntymetsät. Tyypillinen pesimäajan ympäristö on kallioinen männikkö tai harva mäntykangas. Koska isokäpylintu suosii männynsiemeniä, se ei yleensä pesi puhtaissa kuusikoissa. Myös pesimäajan ulkopuolella laji viihtyy etupäässä mäntymetsissä.
Lisääntyminen

Isokäpylintu on yksiavioinen. Pesä sijaitsee yleensä männyn latvaosassa. Tavallisesti se on oksan päällä, usein myös oksanhangassa tai rungon haarautumassa. Naaras rakentaa pesän taitavasti kuivista oksista, naavasta ja sammalista, ja käyttää pehmusteina karvoja ja höyheniä. Muninta alkaa hieman myöhemmin kuin pikkukäpylinnulla, johtuen männyn siementen myöhäisemmästä karisemisesta. Ensimmäinen muna munitaan maaliskuussa ja munia on yleensä neljä, joskus kolme tai viisi. Muna painaa keskimäärin 3,26 g. Naaras aloittaa haudonnan heti ensimmäisen munan munittuaan, koska pakkasta saattaa olla jopa 20 astetta ja paljaat munat muuten jäätyisivät. Haudonta kestää noin 15 vuorokautta ja poikaset kuoriutuvat eri aikaan. Koiras ruokkii naarasta haudonnan aikana, ja naaras poistuu pesästä vain muutaman kerran vuorokaudessa lyhyeksi toviksi. Poikaset viipyvät pesässä suhteellisen kauan, jopa 25 vuorokautta, ja silloin ne jo lentävät melko hyvin. Emot syövät poikasten ulosteet niiden ollessa pieniä, mutta noin 10 vuorokauden jälkeen ulosteet jäävät pesän reunoille, ja poikasten lähdettyä maailmalle ovat pesän reunat paksun ulostekerroksen peittämät.
Ravinto

Käpylinnut syövät havupuiden siemeniä. Ristinokallaan ne ensin leikkaavat siementä suojaavan suomun halki ja nappaavat sitten kielellään siemenen. Isokäpylinnun suosikki on mänty, mutta myös kuusen siemenet maistuvat. Pesimisaikaan se saattaa syödä myös hiukan hyönteisiä. Pesäpoikanen saa syödäkseen noin 20 000–30 000 siementä runsaan kolmiviikkoisen pesässä olonsa aikana. Emot tarjoilevat sen kuvussaan puoliksi sulaneena puurona oksentamalla poikasen avoimeen kitaan. Havupuiden siemenkadon aikana käpylinnut voivat syödä muutakin siemenravintoa ja pihlajanmarjoja.
Kirjallisuutta

Nethersole–Thompson, Desmond 1975: Pine Crossbills. T. & A. D. Poyser Ltd. Berkhamsted. ISBN 0-85661-011-9
Hildén, Olavi 1974: Havaintoja isokäpylinnusta Loxia pytyopsittacus Kirkkonummella. - Lintumies 2.1974 s. 45–51. SLY.
Pulliainen, Erkki, Helle, Pekka & Tunkkari, Paavo 1981: Räkättirastaan, tilhen, kottaraisen, punatulkun, taviokuurnan ja isokäpylinnun ruoansulatuskanavassa, sydämessä ja siivissä ilmenevistä sopeutumista. - Ornis Fennica 58:21–26.
Aiheesta muualla

Isokäpylintu Lintukuva-verkkopalvelussa
ITIS: Loxia pytyopsittacus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q645055  Wikispecies: Loxia pytyopsittacus  ADW: Loxia_pytyopsittacus  Avibase: CAAD3E23531C26C5  BioLib: 9015  BirdLife: 22720638  BOW: parcro2  BTO: bob16680  CoL: 3W8WV  eBird: parcro2  EoL: 45517710  EPPO: LOXIPI  EUNIS: 1124  EURING: 16680  Fauna Europaea: 97480  Fauna Europaea (new): 0cf74490-1a89-4f8d-9f66-b10276014157  GBIF: 2494154  iNaturalist: 10420  IRMNG: 11010333  ITIS: 560889  IUCN: 22720638  NBN: NHMSYS0000530456  NCBI: 127974  Observation.org: 1272  Open Tree of Life: 438238  TSA: 9679  Xeno-canto: Loxia-pytyopsittacus  Laji.fi: MX.36356 
Isokäpylinnun muna.
Isosepelkaija

| Isosepelkaija |
| --- | --- |
 Isosepelkaijakoiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Barnardius
Laji::  zonarius
Kaksiosainen nimi
 Barnardius zonarius  (Shaw, 1805) 
Katso myös
   Isosepelkaija Wikispeciesissä   Isosepelkaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isosepelkaija (Barnardius zonarius) on australialainen kaija. Barnardius-suvun lajeja oli aikaisemmin kaksi, mutta nykyisin katsotaan B. barnardin olevan B. zonariuksen alalaji. B. barnardia kutsuttiin suomeksi nimellä sepelkaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 37-42 cm ja paino 123–206 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, pää, posket ja niska ovat mustat, kaulassa on kirkkaan keltainen sepel ja pitkä pyrstö on sinikiiltoinen ja valkokärkinen. Naaras muistuttaa koirasta mutta on väreiltään himmeämpi ja sen pää on ennemminkin tummanruskea kuin musta. Nokka on vaaleanharmaa, koivet harmaat ja iiris ruskea. Aiemmin lajiin B. barnardi kuuluneet alalajit ovat muutoin samankaltaiset, mutta niiltä puuttuu selvästi tumma pää ja niiden höyhenpuku on himmeämmän vihreä.
| Nimi | Kuva | Kuvaus |
| --- | --- | --- |
| B. z. semitorquatus(engl. Twenty-eight parrot) |  | Punainen nauha nokan yllä ja vihreä vatsa erottaa alalajista B. z. zonarius. |
| B. z. zonarius(engl. Port Lincoln parrot / Port Lincoln ringneck) |  | Punaisen nauhan puute nokan yllä ja keltainen vatsa erottaa alalajista B. z. semitorquatus. |
| B. z. macgillivrayi(engl. Cloncurry parrot) |  | Selvästi keltainen vatsa ja punaisen nauhan puute nokan yllä erottaa alalajista B. z. barnardi. |
| B. z. barnardi(engl. Mallee ringneck) |  | Punainen nauha nokan yllä erottaa alalajista B. z. macgillivrayi. |
Esiintyminen

Isosepelkaijat elävät laajalla alueella Australian sisäosissa, lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja populaation koko on yli 100 000 yksilöä. Siitä tunnetaan neljä alalajia.
Isosepelkaija on melko suosittu lemmikkilintu Euroopassa, mutta Suomessa sitä ei tavata ollenkaan tai juuri ollenkaan.
Elinympäristö

Laji elää hyvin monenlaisissa elinympäristöissä, kuten jokivarsien eukalyptusmetsiköissä, pensaikoissa, esikaupunkien  ja viljelysmaiden metsiköissä.
Lisääntyminen

Pesintä alkaa elokuussa ja voi jatkua helmikuulle, jos olot ovat suotuisat, jolloin laji voi pesiä kahdesti kesän aikana. Pesä on tavallisesti syvällä eukalyptuksen onkalossa. Naaras munii neljästä kuuteen munaa, tavallisesti viisi, joita se hautoo keskimäärin 20 päivää. Naaras poistuu ruokailemaan vain aikaisin aamulla ja illalla. Koiras vartioi lähipuussa ja varoittaa heti, jos vaara uhkaa. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä.
Ravinto

Ruokavalio koostuu hedelmistä, pähkinöistä, siemenistä, marjoista, silmuista, kukista ja hyönteisistä sekä niiden toukista. Erityistä herkkua näyttävät olevan erään kurkun (Cucumis myriocarpus) ja vesimelonin (Citrullus lanatus) siemenet sekä pensastupakan (Nicotiana glauca) hedelmät.
Istuminen

Naiset istuvat miehiä useammin jalat ristissä ja miehet taas naisia useammin leveässä haara-asennossa eli niin sanotussa äijähaarassa. Risti-istuntaan sisältyy kuitenkin terveysriskejä.
Naisia polvi-istunnassa.
Meditoiva nainen istuu lootusasennossa.
Istuminen on alavartalon lepoasento, jossa selkäranka on enemmän tai vähemmän pystysuorassa asennossa alaraajojen ollessa paikoillaan.
Ihmisillä on useita erilaisia tapoja istua. Ihmiskunnan perinteisiä istuma-asentoja ovat esimerkiksi syväkyykky ja polvi-istunta sekä (matala) risti-istunta. Yläruumiin paino kohdistuu niissä jalkaterille, pohkeille tai pakaraan.
Länsimaista alkuunsa saanut istuminen tuolilla tai sohvalla aiheuttaa sen, että yläruumiin paino kohdistuu pakaroille, istuinkyhmyille tai reisille ja naisilla asennosta riippuen myös sukuelimille.
Ihmiset istuvat suurimman osan valveillaoloajastaan. Esimerkiksi australialainen aikuinen istui vuonna 2008 keskimäärin 9,3 tuntia päivässä ja liikkui 6,5 tuntia päivässä. Pohjois-Tansaniassa elävän Hadza-keräilijä-metsästäjäkansan jäsenet viettävät keskimäärin kymmenen tuntia päivässä istuma-asennossa. Heidän käyttämänsä syväkyykky- ja polvi-istunta-asennot aktivoivat jalkalihaksia kuitenkin kuusi kertaa enemmän kuin tuolilla tai sohvalla istuminen.
Aktiivinen istuminen

Aktiivista istumista tukevat tuolit sekä muut istuimet vähentävät kehon kuormitusta pitkäkestoisessa istumatyöskentelyssä. Tällaisista istuimista vanhin ja yleisin esimerkki on perinteinen keinutuoli. Aktiiviset istuimet vähentävät staattista jännitystä keinumalla ja mukailemalla istujan liikkeitä parantaen samalla ryhdin ylläpitoon tarvittavien lihaksien liikkeitä. Lihaksiston jatkuva liike parantaa verenkiertoa ja ehkäisee nikamiin kohdistuvaa painetta.
Aktiivisten istuinten liike voi suuntautua eteen, taakse, sivulle tai ne voivat tarjota jopa 360 astetta keinuvan alustan istumiselle.
Tutkimusten mukaan aktiivinen istuminen ei kuitenkaan välttämättä riitä kumoamaan istumiseen liitettäviä haittavaikutuksia, sillä pitkäaikainen istumistyö millä tahansa istuimella yksipuolisissa asennoissa kuluttaa nikamia, jänteitä ja lihaksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Istuminen Wikimedia Commonsissa
Keinuva kaksiosainen satulatuoli
Erkan Nasib

| Erkan Nasib |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1944 Tampere
Kuollut: 24. maaliskuuta 2016 (71 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Nasse
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  left
Pituus:  175 cm
Paino:  75 kg
Seura
Seura:  Tampereen Ilves, Turun Toverit
Pelinumero:  15 / 22
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1963–1969
Erkan Nasib (22. joulukuuta 1944 – 24. maaliskuuta 2016) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi Tampereen Ilveksessä hyökkääjän pelipaikalla kausina 1963–1969 ja voitti kerran SM-hopeaa. Turun Tovereita Nasib edusti kauden 1965–1966.
”Nasse” saavutti jääkiekossa myös junioreiden SM-hopean vuonna 1963 ja SVUL:n Varsinais-Suomen piirin tekniikkamestaruuden vuonna 1967.
Nasib toimi Ilveksen johtokunnan jäsenenä, perinneyhdistys Ilves Takkuturkit -puheenjohtajana, Ilveksen A-junioreiden valmentajana jääkiekossa, TaPa:n juniorivalmentajana jalkapallossa ja Oriveden Fortunan pelaajavalmentajana. Nasib palkittiin Suomen Jääkiekkoliitto ry:n kultaisella ansiomerkillä.
Tilastot

| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1963-1964 | SM-sarja | Ilves | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1964-1965 | SM-sarja | Ilves | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1965-1966 | SM-sarja | TuTo | 19 | 5 | 2 | 7 | 10 |
| 1967-1968 | SM-sarja | Ilves | 2 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| 1968-1969 | SM-sarja | Ilves | 13 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| YHT. |  |  | 41 | 7 | 2 | 9 | 10 |
1 SM-hopea (Ilves, 1969)
Yksityiselämä

Erkan Nasib kuului Suomen tataariyhteisöön. Myös hänen isänsä Naim ja setänsä Lotfi pelasivat jääkiekkoa Ilveksessä.
Israelin heimot

Israelin kahtatoista heimoa kuvaava mosaiikki synagogassa Jerusalemissa.
Israelin kahdentoista heimon alueet Joosuan kirjan mukaan.
Israelin heimot tai israeliitit perustivat rautakaudella etelä-Levantin alueella kuningaskunnan, joka jakautui kahdeksi kuningaskunnaksi, ja joutuivat myöhemmin elämään muiden valtojen alle. Israeliitit jakaantuivat juutalaisiksi ja samarialaisiksi kutsuttaviin kansanryhmiin. Heprealaisen Raamatun eli Vanhan testamentin mukaan israelilaiset koostuivat alkujaan kahdestatoista heimosta.
Historia

Raamatun mukaan israeliitit polveutuivat patriarkka Abrahamista. Hän solmi liiton Jumalan kanssa, joka ohjasi hänet Kaanainmaahan ja lupasi sen hänen jälkeläistensä muodostaman kansan asuinpaikaksi. Hänen pojanpojallaan Jaakobilla eli Israelilla oli kaksitoista poikaa, joista polveutuivat Israelin heimot. Jaakob asettui poikineen nälänhädän vuoksi Egyptiin, missä heidän kansansa myöhemmin orjuutettiin. Jumalan ohjaamana israelilaiset vapautuivat, vahvistivat liittonsa Jumalan kanssa ja saivat Mooseksen lait, ja suuntasivat jälleen kohti luvattua maatansa, jonka he valloittivat.
Tutkijoiden yleinen näkemys on, ettei Raamatun kuvausta sellaisenaan israeliittien orjuudesta Egyptissä ja Kaanainmaan valloituksesta ole pystytty vahvistamaan arkeologisilla todisteilla, ja tutkijoiden käsitys israeliittien alkuperästä vaihtelee. Israeliittien perustajaväestö koostui keskenään sukua olevista heimoista, joiksi tutkijat ovat ehdottaneet muun muassa shasu-paimentolaisia, paikallaan asuneita kanaanilaisia ja Cisjordanian ulkopuolelta tulleita puolinomadeja. Suurin osa tutkijoista katsoo, että myös exodus-kertomuksella on kuitenkin jonkinlainen historiallinen pohja, ja on esitetty, että israeliitteihin olisi Kaanainmaalla liittynyt pieni Egyptistä tullut ryhmä, jonka kokemuksista se olisi syntynyt. Vähemmistönäkemys pitää perinteisempää tulkintaa exoduksesta historiallisesti luotettavana. Varhaisin tunnettu Raamatun ulkopuolinen lähde, joka mainitsee Israelin kansan, on Merenptahin steela 1200-luvulta eaa. Tieto kansan historian vaiheista alkaa olla varmemmalla perustalla kuningas Daavidon ajasta eli noin 1000 eaa. lähtien.
Israelilaiset muodostivat alkuun yhtenäisen kuningaskunnan, joka jakautui pohjoiseksi Israelin kuningaskunnaksi ja eteläiseksi Juudan kuningaskunnaksi. 700-luvulla eaa. assyrialaiset valloittivat pohjoiskuningaskunnan, jossa asuneet israeliitit joutuivat osin pakkosiirretyksi muihin Assyrian osiin ja sen alueelle pakkosiirrettiin vierasperäistä väestöä muualta Assyriasta. Pohjoisen valtakunnan alueelle jääneistä israelilaisista muodostui samarialaisten kansa, jonka Juudan alueen israeliitit katsoivat sekoittuneen pakanoihin ja sekoittaneen jumalanpalvontaansa näiltä saatuja vaikutteita. Samarialaisten ja juudalaisten välit rikkoutuivat kokonaan 400–300-luvuilla eaa. Juudan ja myöhemmin Juudean alueen israeliitteja alettiin kutsua juutalaisiksi.
Identiteetti

Muinaiset israeliitit olivat etnisyyden ja uskonnon yhdistelmästä muodostuva ryhmä.
Israelilaisasutuksen muodostumisvaiheilla Kaanainmaalla heillä oli vihamieliset välit sekä egyptiläisiin vallanpitäjiin että kanaanilaisiin ja olivat näistä eristynyt ryhmä, ja tämä oli ominainen lähtökohta muista erottuvan etnisen identiteetin korostumiseen. Myöhemmin israeliittien omaa etnistä identiteettiä vahvisti konflikti filistealaisten kanssa.
Muinaisessa Lähi-idässä uskonto yhdistyi heimoon, ja myös israeliiteilla kehittyi uskomus omasta kansallisesta jumalastaan, jonka kanssa heillä kansana oli liitto. Uskonto ei ollut vain hengellisyyttä, vaan myös sidoksissa ryhmän kulttuuriseen ja etniseen identiteettiin. Arkeologisten ja raamatullisten todisteiden perusteella israeliittien keskuudessa esiintyi myös muiden kansojen jumalien palvontaa, millä tavoiteltiin ylimääräisen suojan saamista.