stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMCS Annapolis

| HMCS Annapolis |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Union Iron Works, San Francisco
Kölinlasku:  4. heinäkuuta 1918
Laskettu vesille:  29. syyskuuta 1919
Palveluskäyttöön:  24. syyskuuta 1940
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 4. kesäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 200 t
Pituus:  95,82 m
Leveys:  9,43 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  27 000 hv
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  3 × 4"/L50 tykkiä 1 × 3" ilmatorjuntatykki 3 × .50" konekivääriä 6 × 21" (533 mm) torpedoputkea
HMCS Annapolis (viirinumero I04) oli Kanadan laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä USS MacKenzie (runkonumero DD-175).
Valmistus

Yhdysvaltain laivaston tilasi aluksen nimellä USS MacKenzie San Franciscosta Union Iron Worksiltä, missä köli laskettiin 4. heinäkuuta 1918. Alus laskettiin vesille 29. syyskuuta 1918, jolloin sen kummina toimi rouva Percy J. Cotton ja otettiin palvelukseen 25. heinäkuuta 1919 ensimmäisenä päällikkönään komentaja E. T. Oates. Alukselle määrättiin 17. heinäkuuta 1920 kylkinumeroksi DD-175.
Palvelus

Alus liitettiin Tyynenmeren laivastoon, jossa se kuului 2. ja 4. hävittäjälaivueeseen. Alus poistettiin palveluksesta 27. toukokuuta 1922 Mare Islandilla, minkä jälkeen se sijoitettiin valmiusreserviin San Diegoon.
Alus palautettiin 6. marraskuuta 1939 palvelukseen San Diegossa. Se siirrettiin Tukikohtia aluksista -sopimuksen nojalla Britannian kuninkaalliselle laivastolle 3. syyskuuta 1940. Alus saapui 20. syyskuuta 1940 Halifaxiin Kanadaan, jossa se poistettiin palveluksesta 24. syyskuuta.
Palvelus > HMCS Annapolis

Alus siirrettiin 24. syyskuuta Kanadan laivastolle nimellä HMCS Mackenzie. Kanadalainen miehistö saapui 29. tammikuuta alukselle ja se otettiin palvelukseen. Alus nimettiin 2. lokakuuta HMCS Annapolikseksi.
Alus vaurioitui pahoin neljännen kattilahuoneen tulipalossa, jossa kattilahuone ja taaempi savuhorni tuhoutuivat täysin. Tulipalon syyksi paljastui väärä käyttö. Alus siirrettiin Halifaxin telakalle korjattavaksi. Korjausten aikana aluksen ensimmäinen kattilahuone poistettiin käytöstä, mikä heikensi aluksen suorituskykyä merkittävästi, ja lisäksi alukselle asennettiin kanadalaisvalmisteinen SW1C-tutka.
Helmikuussa 1941 alus aloitti korjausten jälkeiset koeajot, joiden päätyttyä se liitettiin läntiseen saattajaosastoon (engl. Western Local Escort Force) Halifaxiin. Alus saattoi vuoden lopun Halifaxin ja Newfoundlandin välillä saattueita. Se ei kyennyt heikon toimintamatkansa ja konetehonsa vuoksi toimimaan Atlantin vaativissa olosuhteissa.
Vuoden 1942 alussa alukselle asennettiin tyypin 271 merivalvontatutka ja Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin. Alus avusti 13. syyskuuta HMS Witchin kanssa saattuetta ON127, joka oli joutunut Saksan laivaston sukellusveneiden maaliksi. Se avusti 18. joulukuuta USS Colen ja USS Dallasin kanssa saattuetta ON153, joka oli joutunut sukellusveneryhmä Raufboldin kohteeksi.
Kesäkuussa 1943 alus siirrettiin 8. saattajaryhmään, jossa se oli paikallissaattajana. Alus siirrettiin 10. saattajaryhmään helmikuussa 1944. Aluksen saattuetehtävät vähenivät uusien alusten saapuessa palvelukseen, joten se siirrettiin toukokuussa Halifaxiin koululaivaksi.
Toukokuussa 1945 tehtiin päätös aluksen poistamisesta palveluksesta. Aluksen tehtävät Halifaxissa päättyivät 4. kesäkuuta. Alus poistettiin palveluksesta 15. kesäkuuta ja sijoitettiin poistolistalle. Alus myytiin 21. kesäkuuta Boston Iron and Metal Corporationille. Se lähti seuraavana päivänä hinattuna romutettavaksi Bostoniin Massachusettsiin.
Muuta

Aluksen laivakello on Annapolis Royalin kaupungissa Nova Scotiassa.
Aluksen päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Colin Degge Donald 24. syyskuuta 1940 – 28. maaliskuuta 1941
Frank Crighton Smith 29. maaliskuuta 1941 – 1. heinäkuuta 1942
Geoffrey Huntley Davidson 2. heinäkuuta – 3. lokakuuta 1942
Ronald Fraser Harris 4.–14. lokakuuta 1942
Geoffrey Huntley Davidson 15. lokakuuta – 3. joulukuuta 1942
Angus George Boulton 4. joulukuuta 1942 – 2. maaliskuuta 1944
Hubert Charles Walmesley 3. maaliskuuta – 31. elokuuta 1944
Harvey Armstrong Lennox 1. syyskuuta 1944 – 4. kesäkuuta 1945
Harry Vardon

Harry Vardon
Harry Vardon (9. toukokuuta 1870 Grouville, Jersey – 20. maaliskuuta 1937 Totteridge, Hertfordshire, Englanti) oli jerseyläinen golfinpelaaja. Hän voitti Britannian avoimen golfturnauksen kuudesti vuosina 1896, 1898, 1899, 1903, 1911 ja 1914. Vardon menestyi myös Yhdysvalloissa ja voitti vuoden 1900 U.S. Openin. Uransa aikana hän voitti kaikkiaan 62 golfturnausta.
Vardon syntyi ja vietti lapsuutensa Grouvillessä Jerseyllä Kanaalisaarilla. Hän kiinnostui golfista ollessaan 7-vuotias. Vardon muutti Jerseyltä 20-vuotiaana vuonna 1890 ja hänestä tuli golfammattilainen. Vardon kuoli 1937 Hertfordshiressä 66-vuotiaana kärsittyään tuberkuloosista[lähde? ]. Hänet otettiin vuonna 1974 World Golf Hall of Fameen ensimmäisten joukossa. Vardonin pikkuveli Tom Vardon oli myös golfaaja.
Gunnar Jarring

Gunnar Jarring vuonna 1933.
Gunnar Jarring (12. lokakuuta 1907 Brunnby, Skåne – 29. toukokuuta 2002) oli  ruotsalainen diplomaatti.
Jarring opiskeli Lundin yliopistossa ja valmistui vuonna 1933. Hänen väitöskirjansa oli  Studien zu einer osttürkischen Lautlehre. Sen jälkeen kun hän opetti turkkilaisia kieliä yliopistossa 1930-luvulla.
Jarring oli töissä Ruotsin ulkoministeriössä ja vuodesta 1940 Ruotsin suurlähetystössä Ankarassa. Myöhemmin hän oli töissä Teheranissa, Bagdadissa ja Addis Abebassa. Hänet lähetettiin Intiaan vuonna 1948. Hän toimi Ruotsin lähetystöissä kaikkiaan yli 50 vuoden ajan.
Intian-kauden jälkeen Jarring toimi Ruotsin suurlähettiläänä YK:ssa vuosina 1956–1958, kaksi viimeistä vuotta Ruotsi oli turvallisuusneuvoston jäsen. Jarring toimi myös Ruotsin Yhdysvaltain suurlähettiläänä vuosina 1958–1964 ja Neuvostoliiton suurlähettiläänä vuosina 1964–1967. Kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967 Jarring nimitettiin YK:n pääsihteerin erikoislähettilääksi Kuuden päivän sodan jälkipyykin selvitysryhmään. Jarring yritti tuloksetta estää Jom Kippur -sotaa vuonna 1973.
Guido van Helten

Van Heltenin maalaama siilo Australiassa.
Van Heltenin maalaama muraali Helsingin Vallilassa.
Guido van Helten (s. 1986) on australialainen katutaiteilija, joka työskentelee eri puolilla maailmaa. Hän on erikoistunut tekemään suurikokoisia fotorealistisia seinämaalauksia.
Van Helten maalasi syyskuussa 2017 Hämeenlinnan Kantolan vanhojen viljasiilojen julkisivuun 50 metriä korkean teoksen, joka on osa UPEA17-kaupunkitaidefestivaalia. Edellisvuoden UPEA16-festivaalilla hän maalasi seitsenkerroksisen talon päätyseinään Helsingin Vallilassa. Muualta maailmasta hänen töitään löytyy muun muassa Yhdysvalloista, Australiasta ja Grönlannista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guido van Helten Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto
Rock & Roll Divorce

| Rock & Roll Divorce Hanoi Rocks |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 19. toukokuuta 1985
 Julkaistu: syyskuussa 1985
 Tuottaja(t): Mick Staplehurst
 Tyylilaji: hard rock, glam punk
 Levy-yhtiö: Lick
Hanoi Rocksin muut julkaisut
| Two Steps from the Move 1984 | Rock & Roll Divorce 1985 | Twelve Shots on the Rocks 2002 |
Rock & Roll Divorce on Hanoi Rocksin toinen livealbumi ja itse asiassa bootleg. Yhtyeen oli tarkoitus julkaista uusi albumi syyskuussa 1985 kansainvälisen menestyslevyn Two Steps from the Moven jälkeen, mutta yhtyeen rumpalin Razzlen kuolema auto-onnettomuudessa joulukuussa 1984 aloitti yhtyeen hajoamisen. Razzlen Helsingin Kulttuuritalon muistokonserttien jälkeen 3. tammikuuta basisti Sam Yaffa erosi yhtyeestä. Näin ollen yhtyeeseen jäi tunnetuimmasta kokoonpanosta vain Michael Monroe, Nasty Suicide ja Andy McCoy. Uudeksi rumpaliksi otettiin yhtyeen vanha ystävä The Clashin Terry Chimes. Sam Yaffan tilalle basistiksi otettiin René Berg, mutta hänestä ei pidetty, ja hänet todettiin yhtyeeseen sopimattomaksi heti jo ennen Puolan kiertuetta. Molemmat uudet jäsenet soittavat tällä live-levyllä, mutta Monroen mukaan yhtye ei kuitenkaan ollut enää entisensä kahden ydinjäsenen poistuttua yhtyeestä.
Levyn on nauhoittanut Mick Staplehurst yhtyeen hajottaneen Puolan kiertueen viimeisellä keikalla Rockerina Festivalilla 19. toukokuuta 1985. Alkujaan levyä ei yleisesti pidetty hyvänä fanien eikä kriitikkojen keskuudessa, mutta myöhemmin se on saanut arvostusta. Yhtyeen viimeinen kiertue Puolassa vedettiin tuskallisesti läpi, ja koko kiertueen ajan yhtye tiesi tulleensa tiensä päähän. On sanottu, että nauhalle tallentunut Michael Monroen tuhahdus "Boring, fucking boring" (suom. Tylsää, vitun tylsää) levyn kahden viimeisen kappaleen välissä kertoo hyvin yhtyeen soittoasenteesta tuolla nauhoitushetkellä.
Nauhat jäivät yhtyeen hajoamisen jälkeen ilmeisesti Staplehurstin haltuun, mutta Andy McCoy varasti ja julkaisi ne Suomessa levynä elokuussa. Michael Monroe ei tosin olisi halunnut levyä koskaan julkaistavan. Tästä syystä levy on itse asiassa vain yhtyeen puolivirallinen albumi, koska se on koostettu bootleg-nauhoista. Rock & Roll Divorce -albumi julkaistiin aikanaan vain vinyylilevynä Isossa-Britanniassa ja Japanissa, eikä sitä ole saatavilla CD:nä tai remasteroituna. Seuraava Hanoi Rocks-levy julkaistiin vasta comebackin jälkeen vuonna 2002.
Kappalelista

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Andy McCoy, ellei toisin mainittu.
"Two Steps From The Move"
"Back To Mystery City"
"Boulevard Of Broken Dreams"
"Don't You Ever Leave Me"
"Tragedy"
"Malibu Beach"
"Million Miles Away"
"Taxi-Driver"
"Up Around The Bend" (John Fogerty)
"I Feel Alright" (L. Miles)
"Rock & Roll"
"Looking At You" (MC5)
Arvostelut

All Music Guide-lehden arvostelu:
Levyllä soittavat

Michael Monroe – laulu, saksofoni
Andy McCoy – sähkökitara
Nasty Suicide – sähkökitara
René Berg – bassokitara
Terry Chimes – rummut
Gunnar Jeannette

| Gunnar Jeannette |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Moottoriurheilija
IMSA SportsCar Championship - GTD
Esikoiskausi:  2016
Nykyinen talli:  Riley Motorsports
Kilpailuja:  5
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Aikaisemmat sarjat
2012–2013 2000–2011:  FIA World Endurance Championship ALMS
Mestaruudet
2011:  1
Aiheesta muualla
www.gunnarjeannette.com
Gunnar Jeannette (s. 5. toukokuuta 1982 West Palm Beach, Florida, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kilpa-autoilija, joka kaudella 2017 kilpailee kotimaassaan IMSA WeatherTech Sportscar Championship sarjassa, sen GTD-luokassa ajokkinaan Riley Motorsportsin ajattama Mercedes AMG GT3. Kaudella 2016 hän kilpaili samassa luokassa AJR Racingin Porschella sijoittuen sarjassa sijalle 25.
Jeannette aloitti kilpa-ajajan uransa vuonna 2000 American Le Mans Series (ALMS) -sarjassa pääasiallisesti GT-autojen luokassa. Tämän ohessa hän ajoi yksittäisiä kisoja myös ALMS Prototyyppi-luokassa sekä GrandAm Sports Car Series -sarjassa. Jeannette on nähty useana vuonna myös Ranskassa Le Mansin 24h-kilpailussa. Vuonna 2001 Jeannette yhdessä Romain Dumasin ja Philippe Haezebrouckin kanssa ajoivat GT-luokassa sijalle kaksi.
ALMS kisoissa parhaat saavutukset ovat LMP-prototyyppiluokan hopeatila kaudella 2010 sekä sarjan mestaruus kaudella 2011.
Guidobaldo del Monte

Guidobaldo del Monte
Guidobaldo del Monte (11. tammikuuta 1545 Pesaro, Italia – 6. tammikuuta 1607 Montebaroccio, Italia myös Guidobaldi tai Guido Baldi), Markiisi del Monte oli italialainen matemaatikko, filosofi ja astronomi. Hänen isänsä Ranieri oli Urbinon johtavasta perheestä. Urbinon herttua Guidobaldo II antoi Ranierille del Monden markiisin arvon, jonka Guidobaldo sitten peri.
Mecanicorum liber, 1615
Guidobaldo opiskeli matematiikkaa Padovan yliopistossa. Hän kehitti teknisen piirtämisen laitteen, jolla saattoi piirtää säännöllisen monikulmion ja jakaa viiva halutun pituisiin janoihin. Nämä ominaisuudet sisältyivät sittemmin Galilein harppiin. Guidobaldo avusti Galileita tämän akateemisella uralla.
Aiheesta muualla

O'Connor, John J., and Edmund F. Robertson. "Guidobaldo del Monte". MacTutor History of Mathematics archive. (englanniksi)
Gunnar Jakobsson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gunnar Jakobsson vuonna 1932. |  Gunnar Jakobsson vuonna 1932. |  Gunnar Jakobsson vuonna 1932. |  |
Maa:  Suomi
Miesten taitoluistelu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Oslo 1923 | yksinluistelu |  |
Erik Gunnar Jakobsson (6. helmikuuta 1899 Helsinki – 14. huhtikuuta 1959) oli suomalainen taitoluistelija ja EM-mitalisti.
Jakobsson voitti EM-pronssia vuoden 1923 EM-kilpailuissa, jolloin hänestä tuli ensimmäinen suomalainen taitoluistelun EM-mitalisti. Vuoden 1922 EM-kilpailuissa hän sijoittui seitsemänneksi ja vuoden 1926 EM-kilpailuissa viidenneksi. Suomen mestaruuden Jakobsson voitti vuosina 1923 ja 1932.
Ammatilliselta koulutukseltaan Gunnar Jakobsson oli diplomi-insinööri. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli Oy Strömberg Ab:n insinöörinä vuosina 1926-1943. Sen jälkeen hän toimi ensin teknisenä johtajana Oy John Stenberg Ab:llä vuoteen 1945 ja edelleen Oy Terästuote Ab:llä Pitäjänmäellä.
Hänen veljensä oli taitoluistelija Walter Jakobsson.
HMS Calcutta (1831)

| HMS Calcutta |
| --- | --- |
 HMS Cambridge ja HMS Calcutta Devonportissa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bombayn telakka
Kölinlasku:  maaliskuu 1828
Laskettu vesille:  14. maaliskuuta 1831
Palveluskäyttöön:  22. elokuuta 1840
Loppuvaihe:  romutettu 1908
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 290 62/94 bm
Pituus:  59,74 m (tykkikansi) 49,49 m (köli)
Leveys:  16 m
Syväys:  6,86 m
Miehistöä:  700
Aseistus
Aseistus:  84 tykkiä
HMS Calcutta oli Britannian kuninkaallisen laivaston 84-tykkinen toisen luokan linjalaiva. Alus oli neljäs Bombayssä valmistettu kuninkaallisen laivaston linjalaiva. Alus valmistettiin tiikistä.
Valmistus

Sir Robert Seppingsin suunnittelema alus tilattiin 5. huhtikuuta 1827 Itä-Intian komppanian Bombayn telakalta. Köli laskettiin maaliskuussa 1828, mutta työt keskeytettiin 3. joulukuuta 1828 ja jatkettiin vasta 17. syyskuuta 1829. Alus laskettiin vesille 14. maaliskuuta 1831 ja lähti 15. toukokuuta Bombaystä päällikkönään Peter Fisher. Alus saapui 11. lokakuuta 1831 Plymouthiin, jossa se sijoitettiin reserviin. Alus varustettiin kesäkuusta lokakuuhun 1838 koealukseksi ja meripalvelukseen elokuusta lokakuuhun 1840. Aluksen valmistuskustannukset olivat 54 665 puntaa Itä-Intian komppanialle ja lisäksi 17 560 puntaa varustamisesta varikoille.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 22. elokuuta 1840 Välimeren laivastoon päällikkönään Sir Samuel Roberts. Alus palasi elokuussa 1842 Plymouthiin, jossa se huollettiin. Alus makasi tämän jälkeen ankkurissa vuoteen 1854.
Alus palautettiin palvelukseen 28. huhtikuuta 1854 päällikkönään James John Stopford ja varustettiin toukokuusta marraskuuhun Plymouthissa.
Toisessa oopiumisodassa alus oli kontra-amiraali Sir Michael Seymourin lippulaivana, jolloin sen päällikkönä oli William King-Hall. Alus vieraili 1858 Nagasakissa, jossa se viipyi viikon.
Alus muutettiin 1865 tykistökoululaivaksi ja ankkuroitiin HMS Cambridgen kanssa Devonportiin. Alus myytiin 1908 romutettavaksi.
Guido ja Maurizio De Angelis

Guido ja Maurizio De Angelis esiintymässä vuonna 2016.
Guido ja Maurizio De Angelis, yhteinen taiteilijanimi Oliver Onions (s. 22. joulukuuta 1944 ja 22. helmikuuta 1947) ovat italialaisia muusikoita. Suurin osa heidän musiikistaan koostuu syntetisaattorimusiikista, pääosin synthpopista ja erilaisista ambient-tyylisistä sävellyksistä.
Kaksikko on säveltänyt ja esittänyt musiikin moniin italialaiselokuviin yhteisnimellä Oliver Onions. Tunnetuimmat elokuvamusiikit veljekset ovat tehneet Bud Spencer ja Terence Hill -elokuviin. Vaikka De Angelis -veljekset esittivätkin kappaleensa englannin kielellä, italialaisen aksentin vuoksi sanoja oli usein vaikea ymmärtää[lähde? ]. He sävelsivät musiikkia ja lauluja 1980- ja 1990-luvulla lukuisiin eurooppalaisiin lastenohjelmiin.
Suomessa heidän tunnetuimpiin sävellyksiinsä kuuluu tv-sarjan Marseillen poika samanniminen tunnuslaulu, jonka suomenkieliset sanat kirjoitti Irina Milan. Sen ovat levyttäneet Cumulus vuonna 1977 ja Yö vuonna 1991.
Veljekset saivat italialaisen Nastro d'Argento (hopeinen nauha) -elokuvapalkinnon Siitä vaan pojat! -elokuvan musiikista. He ovat myös olleet ehdolla kahden Razzie-palkinnon saajaksi, huonoimman ääniraidan ja huonoimman kappaleen sarjoissa. Molemmat ehdokkuudet tulivat elokuvasta Yor.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Guido De Angelis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Maurizio De Angelis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Rukajärven reunamuodostuma

Rukajärven reunamuodostuma (engl. Rugozero Moraine) on Venäjän puolella sijaitseva reunamuodostuma, jonka Suomen puolella sijaitseva jatke on Koitereen reunamuodostuman Rukajärven läntisen osan suora jatke. Läntinen osa kerrostui 11 790–11 590 vuotta sitten Fennoskandian jäätikön Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen ja sen itäinen osaa kerrostui Kuusamon–Vienanmeren virtauskielekkeen eteen 12 500–12 300 vuotta sitten.
Maantietoa

Rukajärven reunamuodostumassa on sen keskivaiheella taitekohta, jonka eri puolilla on reunamuodostumalla eri suunnat. Se jaetaankin läntiseen ja itäiseen osaan. Läntinen osa on suora jatke Suomessa sijaitsevalle Koitereen reunamuodostumalle, joka alkaa Venäjällä kaartamaan koillisen suunnasta lähes pohjoiseen päin. Se kulkee maastossa noin 30 kilometriä sen rinnakkaisesta Kalevalan reunamuodostumasta ja sen pituus on Suomen rajalta mitattuna noin 150 kilometriä. Rukajärven lähellä siihen yhtyy koillis-lounas-suuntainen itäinen haara, joka ulottuu Vienanmerelle Belomorskiin asti. Tämän haaran pituus on noin 100 kilometriä. Maaselkä kulkee itäisen reunamuodostuman ali, jolloin sen vedenjakaja jakaa alueen eri suuntiin laskeviksi.
Muodostumisteoria

Rukajärven reunamuodostuman itäinen osa muodostui ensimmäiseksi Kuusamon–Vienanmeren virtauskielekkeen eteen noin 12 500–12 300 vuotta sitten (aikaisemman ajoituksen mukaan 12 300–12 100 vuotta sitten). Virtauskieleke virtasi alueelle luoteesta päin. Mannerjäätikön reuna päättyi täällä kuivalle maalle, mutta jäätiköiden eteneminen oli jo padonnut Vienanmeren laskujoen ja vedenpinta oli alkanut nousta noin 12 300 vuotta sitten. Jääpato kesti yli 200 vuotta ja sen taakse muodostui Vienanmeren jääjärvi, jonka vedenpinta saavutti suurimman korkeutensa noin 12 050 vuotta sitten (±150 vuotta sitten). Vedenpinnan nousu vaikutti itäiseen haaraan huuhtoen esimerkiksi Rukavaaran rinteitä 175 metrin korkeudella.
Vienanmeren jäätikköjärven muodostanut jäätikkö suli pois noin 12 050 vuotta sitten ja jäätikköjärven vedenpinta alkoi tyhjentyä Vienankurkun kautta Barentsinmereen. Sen tyhjeneminen kesti noin 200 vuotta ja sen vedenpinta aleni silloin 50–60 metriä. Voimakas vedenpurkaus aiheutti tunnistettavaa eroosiota Vienankurkun pohjalle.
Rukajärven reunamuodostuman läntinen osa kerrostui Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen vasta jäätikköjärven pinnanlaskun jälkeen. Tämän näkee läntisen osan pohjoispäässä Rukajärven viereisestä Tikshasta, jossa muodostumassa ei ole veteen kerrostumisen merkkejä. Läntisen osan pohjoispää ohittaa hieman itäisen osan pään. Ei ole poissuljettua, että Pohjois-Karjalan kieleke olisi työntänyt edellään pientä osaa itäistä osaa. Läntisen osan ajoitus on epäsuora. Läntinen osa kerrostui vasta itäisen osan jälkeen, mutta ennen Kalevalan reunamuodostumaa 11 400–11 300 vuotta sitten. Jos oletetaan, että mannerjäätikön reuna perääntyi täällä 300–400 metriä vuodessa, kerrostui Rukajärven muodostuma 100–150 vuotta ennen Kalevalan muodostumaa. Silloin on läntisen osan todennäköinen muodostuminen tapahtunut 11 700–11 600 vuotta sitten.
Rukajärven itäisen osan muodostuminen on tapahtunut ennen tai lähes samaan aikaan kuin Ensimmäinen Salpausselkä ja läntinen osa samanaikainen kuin Koitereen reunamuodostuma ja Toinen Salpausselkä.
Lähteitä

1 2 3 4 5 6  Putkinen, Niko: Late Weichselian deglaciation chronology and palaeoenvironments in northern Karelia, NW Russia (PDF) (väitöskirja geologiassa)  2011. Espoo:  Geologian tutkimuskeskus. Viitattu 18.8.2021. (englanniksi)
1 2  Stroeven, Arjen P. & al.: Deglaciation of Fennoscandia. Quaternary Science Reviews, 2016, nro 147, s. 91–121.  Elsevier Ltd.. doi:10.1016/j.quascirev.2015.09.016.  ISSN 0277-3791.  (englanniksi)
↑  Rukajärven reunamuodostuman keskikohta, GeoMixer-karttapalvelu, kosmosnimki.ru, viitattu 22.8.2021
Remotecontrolled Scythe

| Remotecontrolled Scythe Enter My Silence |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Studio Watercastle
 Julkaistu: 9. lokakuuta 2001
 Tuottaja(t): Enter My Silence Tuomas Jäppinen
 Tyylilaji: melodinen death metal
 Kesto: 34.40
 Levy-yhtiö: Mighty Music
Enter My Silencen muut julkaisut
| Sophia’s Eye (demo) 1999 | Remotecontrolled Scythe 2001 | Coordinate: D1SA5T3R 2006 |
Remotecontrolled Scythe on Enter My Silencen esikoisalbumi, joka julkaistiin 9. lokakuuta 2001.
Kappaleet

Six.Nothing – 2.58
Irrelevant – 4.17
Inhale/Exhale – 4.12
Articulate – 4.09
Split – 3.11
Nevernity – 3.41
Filter X – 4.34
Loss of the Leading One – 3.58
Mindfill Effect – 3.40
Kokoonpano

Mikko Kotamäki – laulu
Tuomas Jäppinen – kitara, tuottaja
Arto Huttunen – kitara
Ville Lapio – basso
Teemu Hokkanen – rummut
Kokoonpano > Tuotanto

Ossian Ryner – masteroija
Bjarke Ahlstrand – masteroija
Arttu Sarvanne – tuottaja
Niklas Sundin – kansitaide
Arvostelut

AllMusic:
Aiheesta muualla

Remotecontrolled Scythe Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Remotecontrolled Scythe Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ropivakaiini

| --- | --- |


Ropivakaiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(2S)-N-(2,6-dimetyylifenyyli)-1-propyylipiperidiini-2-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 84057-95-4
ATC-koodi: N01BB09
PubChem CID: 175805
DrugBank: DB00296
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H26N2O 
Moolimassa: 274,398
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 144–146 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 87-98 %
Proteiinisitoutuminen: 94 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 4,2 h
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: parenteraalinen
Ropivakaiini (C17H26N2O) on aromaattisiin amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä paikallispuudutteena.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa ropivakaiini on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivinen, ja sen ominaiskiertokyky metanoliliuoksessa on -82. Ropivakaiini muistuttaa rakenteeltaan huomattavasti bupivakaiinia, ja ainoa eroa rakenteessa on, että bupivakaiinin butyyliryhmä on korvattu propyyliryhmällä. Puudutusteholtaan ropivakaiini on hieman bupivakaiinia heikompi, mikä johtuu ropivakaiinin hieman heikommasta rasvaliukoisuudesta. Toisaalta ropivakaiinin aiheuttamat toksiset sydänvaikutukset ja keskushermoston sivuvaikutukset ovat huomattavasti vähäisemmät kuin bupivakaiinilla. Ropivakaiini on korvannut bupivakaiinia erityisesti epiduraalipuudutuksissa, joissa lääkeaineen pitoisuus on suuri. Ropivakaiini aiheuttaa puudutukset sitoutumalla natriumkanaviin, mikä estää hermoimpulssien kulun. Ainetta käytetään useimmiten sen hydrokloridisuolana.
Valmistus ja käyttö

Ropivakaiinin synteesin ensimmäisessä vaiheessa (S)-pipekoliinihappo reagoi 2,6-ksylidiinin kanssa muodostaen amidin. Tämä välituote alkyloidaan bromipropaanin avulla, jolloin muodostuu ropivakaiinia.