Talouskasvun teoria
Uusklassinen kasvuteoria

Uusklassinen kasvuteoria tarkastelee tuotantoa ja sen kasvua käytettävissä olevien tuotannontekijöiden funktiona. Tätä riippuvuutta esitetään tuotantofunktiolla. Tuotantofunktio kuvaa tekniikkaa(teknologiaa), jolla tuotannontekijät muuntuvat tuotantoprosessissa hyödykkeiksi. Tarkastelutapaa kutsutaan tarjontakeskeiseksi, joka käytännössä tarkoittaa tutkimusongelman muotoilua kysymykseksi; mitä tuotantopanoksilla saadaan aikaan. Tarjontakeskeinen lähestymistapa kertoo, mitkä tuotantopanoksiin liittyvät tekijät saavat aikaan kasvua. Perinteisen selityksen mukaan, kasvua tapahtuu, kun tuotannontekijöiden määrää lisätään. Tämän lisäksi tuotannontekijöissä voi tapahtua teknistä kehitystä, joka saa aikaan kokonaistuottavuuden kasvua. Yhdysvaltalainen taloustieteilijä Robert Solow (Solow 1957) osoitti 1950-luvulla, että työ- ja pääomapanoksen lisäksi teknisellä kehityksellä on keskeinen merkitys taloudellisen kasvun syntymekanismissa. Teknisellä kehityksellä Solow tarkoitti fyysisen ja inhimillisen pääoman laadullisia parannuksia, jotka johtavat tuottavuuden kasvuun. Tässä ns. uusklassisessa kasvuteoriassa tekninen kehitys oletettiin ulkosyntyiseksi (eksogeeniseksi), mikä käytännössä tarkoittaa sitä, että teknisen kehityksen syntymekanismin selittäminen ei sisälly malliin (Robert Solow palkittiin kontribuutiosta kasvuteoriaan taloustieteen Nobel-palkinnolla vuonna 1987).
Ennen Solowin tutkimuksia oli yleisesti vallalla käsitys, että työn tuottavuuden kasvu(bruttokansantuote per työpanos), joka tekee mahdolliseksi elintason kasvun, on pääasiassa seurausta pääomakannan kasvusta. Tuottavuuden kasvu selitettiin johtuvaksi siitä, että työntekijät saivat hyödyntää jatkuvasti kasvavaa kone- ja laitekantaa. Solow osoitti empiirisillä tutkimuksillaan Yhdysvaltain talouden kasvusta vuosina 1890–1995, että henkeä kohden lasketusta BKT:n vuosikasvusta 1,64 prosentista 0,55 % aiheutui pääoman määrän kasvusta, 0,17 % aiheutui työvoiman kasvusta ja loput 0,92 % tuottavuuden kasvusta, jonka aiheuttajaksi hän nimesi teknisen kehityksen.
Uusklassinen kasvuteoria lähtee siitä, että eri tuotannontekijäin hintasuhteet vaikuttavat niiden käyttösuhteisiin, koska tekijät ovat ainakin jossakin määrin korvattavissa keskenään. Korvautuminen on helpoimmin havaittavissa työn ja pääoman välillä. Jos työ on halpa tuotannontekijä pääomaan verrattuna, käytetään tuotannossa silloin suhteellisen runsaasti työvoimaa. Jos taas työ on kallista ja sitä korvataan pääomalla, tuotanto pääomavaltaistuu.
Yksinkertainen selitys taloudelliselle kasvulle on tuotannontekijöiden, työn, pääoman ja ostohyödykkeiden määrän lisäys. Tuotantopanosten määrän lisäykseen perustuva kasvu on helppo todeta arkihavaintojenkin perusteella. Jokainen ymmärtää, että kahdesta kilosta jauhoja syntyy kaksi kertaa enemmän leipää kuin yhdestä kilosta jauhoja. Tuotannon määrää voidaan siis lisätä samassa suhteessa kuin panoksia lisätään. Taloudellinen kasvu tuotantopanoksia lisäämällä on tärkeää tilanteessa, jossa tuotantopanoksia on käyttämättömänä, esimerkiksi työtöntä työvoimaa. Kun käyttämättömänä olevat tuotantopanokset otetaan tuotantokäyttöön, voidaan niiden käytöstä maksaa käypä korvaus. Tuotannon pääomavaltaistuminen on seurausta siitä, että pääoman määrää on voitu ja haluttu lisätä enemmän kuin työpanoksen määrää.
Uudessa ns. sisäsyntyisessä (endogeenisessa) kasvuteoriassa lähtökohtana on uusklassinen ajattelu, mutta malliin pyritään sisällyttämään myös teknisen kehityksen syntymekanismi. Lähtökohtana on kasvun sisäsyntyisyys, kasvun tekevät tuotannossa olevat ihmiset. Kasvun lähteitä ovat tieto ja ideat, joiden seurauksena voi syntyä epätäydellinen kilpailu. Epätäydellisen kilpailun oloissa menestyjä voi saada (tilapäisiä) monopolivoittoja ja päästä kasvaviin tuottoihin. Ideat, tieto ja niiden perusteella syntyneet keksinnöt ja innovaatiot ovat kasvun synnyttäjiä. Tieto ja ideat ovat helposti ja halvalla kopioitavissa. Tarkoituksenmukainen tieto leviää nopeasti ja suuret ihmisjoukot voivat hyödyntää sitä ilman suuria lisäkustannuksia. Tiedon erottaa fyysisistä hyödykkeistä niiden helppo kopioitavuus ja moniomistajuus. Tiedolla voi olla omistajia ja käyttäjiä kuinka paljon tahansa kun taas fyysisellä hyödykkeellä yleensä vain yksi.