stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christer Pursiainen

Christer Pursiainen (s. 18. joulukuuta 1959) on suomalainen valtiotieteen tohtori ja Helsingin yliopiston kansainvälisten suhteiden dosentti, joka on kirjoittanut useita Venäjän ja Neuvostoliiton historiaa ja politiikkaa käsitteleviä teoksia.
Pursiainen työskenteli kymmenen vuoden ajan 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa sähköasentajana ja tulkkina Suomessa ja Venäjällä. Hän valmistui valtiotieteen maisteriksi Turun yliopistosta 1991 ja oli sitten Ulkopoliittisen instituutin tutkijana ja erikoistutkijana vuosina 1995–2000 ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1998. Tämän jälkeen Pursiainen on toiminut Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutin vt. johtajana 2000–2001, Pohjoismaiden ministerineuvoston Tukholmassa sijaitsevan Nordregio-instituutin vanhempana tutkijana 2001–2003 sekä 2006–2007, Euroopan komission Moskovassa sijaitsevan Russian-European Centre for Economic Policyn eli RECEP:in EU–Venäjä-suhteiden avainasiantuntijana 2004–2005 ja alueellisista turvallisuusverkostoista vastanneena vanhempana neuvonantajana Itämeren valtioiden neuvoston sihteeristössä Tukholmassa 2008–2012.
Viimeksi Pursiainen on toiminut vuosina 2012–2014 kriittisen infrastruktuurin suojelua tutkineena vanhempana tiedemiehenä Italian Isprassa sijaitsevassa Euroopan komission Joint Research Centre (JRC) -tutkimuslaitoksessa ja vuodesta 2014 yhteiskuntaturvallisuuden ja ympäristöasioiden professorina Tromssan yliopistossa Norjassa.
Pursiainen on kirjoittanut muun muassa ensimmäisen suomenkielisen laajan elämäkerran Lev Trotskista sekä Neuvostoliiton hajoamista ja Venäjän uudelleensyntymistä käsitelleen teoksen Venäjän idea, utopia ja missio. Hän on kirjoittanut myös raamatunhistoriallisen, apokryfikirjoihin perustuvan tieteisromaanin Enok, seitsemäs Adamista ja viimeksi yhdessä Tuomas Forsbergin kanssa ulkopolitiikan teoriaa käsittelevän kirjan Ulkopolitiikkaa norsunluutornista.
Teokset

Venäjän päätöksenteko ja Euroopan unionin vaikutusmahdollisuudet: Tshetshenian tapaus. Ulkopolitiikan haasteita 12. Ulkopoliittinen instituutti, Helsinki 1996
Against the state, with(in) the state, or a transnational creation: Russian civil society in the making?; kirjoittajat Heikki Patomäki ja Christer Pursiainen. UPI working papers 4. Finnish Institute of International Affairs, Helsinki 1998
Beyond sovietology: international relations theory and the study of Soviet/Russian foreign and security policy; Helsingin yliopiston väitöskirja. Finnish Institute of International Affairs, Helsinki 1998
Eurasianism and neo-eurasianism: the past, present and postmodernity of a Russian integration ideology. UPI working papers 5. Finnish Institute of International Affairs, Helsinki 1998
Finland's security policy towards Russia: from bilateralism to multilateralism. UPI working papers 14. Finnish Institute of International Affairs, Helsinki 1999
Venäjän idea, utopia ja missio. Ulkopoliittisen instituutin julkaisuja nro 6. Gaudeamus, Helsinki 1999
Russian foreign policy and international relations theory. Ashgate, cop. Aldershot 2000
At the crossroads of post-communist modernisation: Russia and China in comparative perspective: paper to be presented at the International Studies Association Convention Chicago, Feb 24, 2001; kirj. Linda Jakobson ja Christer Pursiainen. UPI working papers 30. Finnish Institute of International Affairs, Helsinki 2001
Et tu Brute!: Suomen Nato-optio ja Venäjä; kirj. Christer Pursiainen, Sinikukka Saari. UPI-raportti 1. Ulkopoliittinen instituutti, Helsinki 2002, ilmestynyt myös englanniksi nimellä Et tu Brute!: Finland's NATO option and Russia.
Puolustusvoimat ja sisäinen turvallisuus; kirj. Christer Pursiainen, Timo Hellenberg ja Hanna-Mari Kivelä. Aleksanteri-instituutti, Helsinki 2004
Civil protection systems in the Baltic Sea region: towards integration in civil protection training; kirj. Christer Pursiainen, Sigrid Hedin ja Timo Hellenberg. Eurobaltic publications 3. Aleksanteri Institute, Helsinki 2005
Trotski. Gummerus 2011, 3. painos 2012 ISBN 978-951-20-9020-4 (Tieto-Finlandia-ehdokas 2011)
Enok, seitsemäs Adamista; kansi ja kuvitus Heino Prunsvelt. Chan Puma House, Tampere 2014
Ulkopolitiikkaa norsunluutornista; kirj. Christer Pursiainen ja Tuomas Forsberg; karikatyyrit Heino Prunsvelt. Chan Puma House, Tampere 2015
Emanuel ja Fredrik: hovicembalisti ja hänen kuninkaansa. Docendo, 2017 ISBN 978-952-291-409-5
Teokset > Toimitustöitä

Soft security problems in Northwest Russia and their implications for the outside world : a framework for analysis and action ; editor Christer Pursiainen with the assistance of Pekka Haavisto and Nikita Lomagin. UPI working papers 31. Finnish Institute of International Affairs, Helsinki 2001
Early warning and civil protection : when does it work and why does it fail? ; editor Christer Pursiainen assisted by Per Francke. Nordregio report 1/2008. Nordregio, Stockholm 2008
At the Crossroads of Post-Communist Modernisation : Russia and China in Comparative Perspective. Palgrave Macmillan 2012
Virsi

Arvid Liljelund: Virttä veisaava mies, 1884.
Virsi on laulu, joka on suunniteltu erityisesti kiitosta, jumalanpalvelusta tai rukousta varten. Monissa kirkoissa perinteisiä lauluja pidetään virsinä, kun taas nykyaikaista ylistysmusiikkia ei pidetä virtenä. Virsi on pääasiassa harras jumalanpalvelus- tai hartauslaulu, jota osallistujat pitävät virtenä. Virsiä lauletaan seurakunnissa usein yksiäänisesti, mutta niitä esitetään myös neliäänisissä lauluyhtyeissä ja suurissa kuoroissa.
Charles Wesley on kuvaillut virsimusiikkia henkilökohtaiseksi lauluksi Jumalalalle. Monet nykyajan virret ovat kehittyneet tähän suuntaan ja esimerkiksi vahvat äänet voivat esiintyä kuoroissa solisteina. Kirkkokuorot kehittivät a cappella -lähestymistavan virsimusiikkiin, mistä syntyi lopulta gospel-musiikki, joka erikoistui virsien muokkaamiseen henkilökohtaisen todistuksen ilmaisuksi.
Lähestymistapa virsien esittämiseen ja oikeaan muotoon vaihtelee kirkkokunnittain tai eri yhteisöjen välillä, mutta yhteistä määritelmille on että se on suunniteltu hartaaksi ja osoitettu Jumalalle. Esimerkiksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon määritelmäksi virrelle rajataan runomittainen hengellinen laulu. Suomen evankelis-luterilainen kirkko rajaa virsimääritelmän koskettamaan ensisijaisesti kirkolliskokouksensa hyväksymän virsikirjan lauluja, mutta tunnistaa että myös muita lauluja kutsutaan virsiksi.
Suomen sana virsi on alkujaan tarkoittanut yleensä laulua tai varsinkin pitkähköä kalevalamittaista kansanrunoa. Virren laulamista on kutsuttu myös veisaamiseksi. Kristillisten virsien sävelmiä nimitetään yleisesti nimellä koraali.
Virren määritelmiä

Virrellä voi olla erilaisia määritelmiäː Virsi on uskonnollinen laulu, jota kristityt laulavat jumalanpalveluksissaan ja muissa hartaustilaisuuksissaan, pyhissä toimituksissaan sekä myös yksinään hengelliseksi rakennukseksi. Virsi on Raamatun ilmoitukseen pohjautuva sanoman, runoasun ja sävelmän muodostama kolmisäikeinen lanka. Virsi on Raamattuun pohjautuva yhteislaulu, jossa sisältö, sävel ja runoasua välittävät kirkon uskoa ja ihmisen kokemusta.
Virsien tutkimus, hymnologia on yksi käytännöllisen teologian ja liturgikan tutkimusta.
Suomen sana virsi (pr. wīrds) on vanha balttilainen lainasana. Se on alkujaan tarkoittanut yleensä laulua tai varsinkin pitkähköä kalevalamittaista kansanrunoa, kuten Mataleenan virttä, jolla on kuitenkin kristilliset juuret. Sanaa virsi on käytetty yhtä lailla myös täysin pakanallisista runoista, kuten Vipusen virrestä. Alkuperäinen merkitys on edelleen säilynyt esimerkiksi yhdyssanassa itkuvirsi.
Virren sävelmä ja laulaminen

Virren laulamista on kutsuttu myös veisaamiseksi. Virressä on yleensä useita säkeistöjä. Virren säkeistöt ovat yleensä loppusointuisia, mutta jotkin virret ovat loppusoinnuttomia. Virren veisuuta voidaan säestää jollakin soittimella. Kirkoissa soittimena käytetään yleensä urkuja. Virttä voidaan säestää myös esimerkiksi pianolla, urkuharmonilla, kitaralla tai huilulla. Veisuuta johtaa usein esilaulaja, Suomen luterilaisissa kirkoissa yleensä kanttori. Virrestä voidaan eri tilaisuuksissa valita laulettaviksi vain osa säkeistöistä. Joissakin maissa, esimerkiksi Tanskan kansankirkossa on normaalia laulaa virret kokonaan. Monet virret ovat syntyneet rukouksena.
Virsien sävelmiä nimitetään yleisesti nimellä koraali. Koraalisävelmät kehityivät reformaation myötä kun seurakunta alkoi osallistua jumalanpalveluksen lauluihin. Myöhemmin, 1600-ja 1700-luvuilla virsien sävelmistöt laajenivat siten, että pietismin aikana virsisävelmät saivat vaikutteita tanssirytmeistä ja valistuksen aikana virsisävelmät saattoivat olla tunteikkaita. Koraali ei ole ainoa virsisävelmän muoto.
Suomessa tunnetuin virsien kokoelma on kirkolliskokouksen hyväksymä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja.
Erityyppisiä virsiä

Reformaation aikana ja sen jälkeen virsi liittyi sisältönsä puolesta keskeisesti jumalanpalveluksiin tai kirkkovuoden kiertoon. 1600-luvulta alkaen aihepiiri laajeni. Etenkin vaikeat yhteiskunnalliset tilanteet, sodat, nälänhätä synnyttivät virsiä, joiden aiheena oli lohdun tuominen ihmisen elämäntilanteeseen. Virsiä alettiin kirjoittaa myös kotihartauden tarpeeseen.
Virret ovat virsikirjoissa osastoittain niiden käyttötarkoituksen mukaisesti. Eri kirkkojen virsikirjoissa sama virsi voi olla eri osastoissa. Esimerkiksi virsi ”Maa on niin kaunis” on Suomen ev. lut. kirkon virsikirjassa (Virsi 30) ja Tanskan kansankirkon virsikirjassa jouluvirsien osastossa, Ruotsin kirkon virsikirjassa osastossa ”Tulevaisuus ja toivo/Pyhiinvaellus”. Virsi ”Oi Herra luoksein jää” on Suomen ev. lut. kirkon virskirjassa iltavirsi (virsi 555), Helsingin katolisen hiippakunnan laulukirjassa ”Cantemus” se on hautajaisvirsi.
Erityyppisiä virsiä > Esimerkkejä erityyppisistä virsistä

Psalmivirsi (Raamantun psalmi virsimuotoisena, esim. Suomen ev. lut.kirkon vk. 383 Nyt ylös vuorsiin tiellä)
Kertosäkeinen psalmilaulu (Ruotsin kirkon virsikirja virret 652–672, kuoro tai esilaulaja laulaa psalmin tekstiä ja seurakunta yhtyy kertosäkeeseen psalmin säkeistöjen välissä)
Rukousvirsi (Esim. Suomen ev. lut.kirkon vk.  492 Ystävä sä lapsien)
Kiitosvirsi (Esim. Suomen ev. lut. kirkon vk. 341 Kiitos sulle, Jumalani)
Liturginen virsi, erityisesti jumalanpalveluksessa käytettävä virsi (Esim. Suomen ev. lut. kirkon vk. 195 On riemu, kun saan tulla)
Opetusvirsi, katekismusvirsi (Esim. Suomen ev. lut. kirkon vk .183  On meillä aarre verraton, 913 Minä olen Herra, Jumalasi)
Lähetysvirsi (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 408 Joutukaa, sielut, on aikamme kallis)
Ehtoollisvirsi (Ehtoollisen merkityksestä kertova virsi, esim. Suomen ev. lut. kirkon vk. 231 Maan sato elon aikaan)
Kirkollisten toimitusten virret
Kastevirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 219 Kasten kirkas vesi on)
Häävirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 239 Loi Herra kuvaksensa
Hautajaisvirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 245 Nyt sydän luopuu kalleimmasta)
Vuodenaikaan tai vuorokauden aikoihin liittyvät virret
Kesävirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk.571 Jo joutui armas aika)
Talvivirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk.576 Maa hohtaa lumivaipassaan)
Aamuvirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk 532 Taas siunattu päivä nyt luo valoaan)
Iltavirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 552 Mua siipeis suojaan kätke
Kirkkovuoteen liittyvät virret
Adventtivirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk.2 Avaja porttis, ovesi)
Jouluvirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk.21 Enkeli taivaan lausui näin)
Pääsiäisvirret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 84 Nyt se suuri päivä koitti)
Lasten virret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 499 Jumalan kämmenellä)
Nuorten virret (Esim. Suomen. ev. lut. kirkon vk. 517 Herra, kädelläsi)
Hymni (Usein ei-säkeistömuotoinen, kirkon alkuajoilta peräisin oleva laulu, joista usein on myös säkesitömuotoisia muokkauksia, esim. Suomen ev. lut. kirkon vk. 320 Sinua, Jumalaa, kansasi ylistää, sen säkeistömuotoisia versioita 321 Sinua, Jumala, kansasi ylistää, 910 Luoja, Isä, sinulle)
Mariavirsi (Neitsyt Marian muistamiseen ja kunnioittamiseen liittyvä virsi, etenkin katolisen kirkon virsikirjoissa Suomen ev. lut kirkon vk. 51, Cantemus 208 Kaikki ilon lähteet puhkeavat)
Pyhimysvirsi (Pyhimysten muistamiseen ja kunnioittamiseen liittyvä virsi, etenkin katolisen kirkon virsikirjoissa). Suomen ev. lut. kirkon vk. 142, Cantemus 218 Oi Jeesus, kiitos nimellesi sun)
Yleisvirsi (virsi, joka soveltuu moneen eri tilanteeseen (Esim. Suomen ev. lut. kirkon vkːn virret 30, Maa on niin kaunis, 338 Päivä vain ja hetki kerrallansa, 600 Hyvyyden voiman ihmeelliseen suojaan, 923 Silmäni aukaise, Jumalani).
Jumalanpalveluksen virsiä

Suomen evankelis-luteilaisen kirkon jumalnpalveluksissa käytetään kirkolliskokouksen hyväksymää virsikirjaa. Jumalanpalveluksessa voidaan virsien ohella tilapäisesti käyttää myös muita sopivia lauluja..Siten messuun kuuluu normaalisti virsiä seuraavastiː
Alkuvirsi
Kiitosvirsi Pyhälle Kolminaisuudelle
Päivän virsi eli graduaali
Virsi saarnan jälkeen (voi jäädä pois)
Uhrivirsi eli offertorio
Ehtoollisen vietto, ateria, jonka aikana voidaan laulaa virsi tai virsiä
Ylistysvirsi (sen sijaan voidaan lukea kiitosrukous ja laulaa vuoroylistys)
Päätösvirsi, jonka sijalla voi olla soitinmuisikkia tai kuoron laulu.
Virsien määrä messussa vaihtelee, koska päivän virttä lukuun ottamatta ne voidaan korvata muulla musiikilla ja virsille on jumalanpalveluksessa sijaa myös muissa kuin perinteisissä paikoissa.
Tunnettuja virsiä

Hoosianna [vk 1] (adventtivirsi)
Enkeli taivaan [vk 21] (jouluvirsi)
Maa on niin kaunis [vk 30]
Vieraalla maalla kaukana [vk 78]
Jumala ompi linnamme [vk 170] (Lutherin taisteluvirsi)
Käyn kohti sinua, oi Herrani [vk 396]
Jo joutui armas aika [vk 571] (suvivirsi)
Oi ihmeellistä armoa (Amazing Grace) [vk 932]
Maan korvessa kulkevi lapsosen tie [vk 971]
Tunnettuja virsirunoilijoita

Tunnettuja virsirunoilijoita, joiden virsiä on suomenkielisissä virsikirjoissa:
Keskiaika
Aurelius Ambrosius
Hrabanus Maurus
Venantius Fortunatus
1500–1700-luvut
Martin Luther
Nicolaus Decius
Johann Rist
Johan Franck
Paul Gerhard
Jacobus Finno
Mikael Agricola
Hemminki Maskulainen
Haqvin Spegel
Jacob Arrhenius
Abraham Achrenius
Johan Kahl
Lars T. Nyberg
Hans Adolf Brorson
Charles Wesley
Isaac Watts
John Newton
1800-luku
Johan Olof Wallin
Franz Mikael Franzén
Elias Lönnrot
Johan Ludvig Runeberg
Zaharias Topelius
Julius Krohn
Lina Sandell-Berg
Fanny Crosby-van Alstyne
Nicolai Frederick Severin Grundtvig
1900–2000-luvut
Wilhelmi Malmivaara
Anna-Maija Raittila
Niilo Rauhala
Anna-Mari Kaskinen
Britt G. Hallqvist
Anders Frostenson
Fred Kaan
Fred Pratt Green
Huub Oosterhuis
Ylva Eggehorn
Sakari Puurunen

Ohjaaja Wilho Ilmari, teatterinjohtaja Sakari Puurunen ja kirjailija Veikko Huovinen vuonna 1959.
Väinö Sakari Puurunen (25. heinäkuuta 1921 Iisalmi – 5. elokuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen teatteri- ja oopperaohjaaja. Hän toimi Suomen Kansallisoopperan pääohjaajana 1976–1985. Hänen tärkeimpänä työnään pidetään Lauri Kokkosen kirjoittamaa ja Joonas Kokkosen säveltämää oopperaa Viimeiset kiusaukset. Hänen vaimonsa oli akateemikko Eeva-Kaarina Volanen.
Puurunen aloitti teatterialalla sodan jälkeen Ylioppilasteatterissa, vaikutti jonkin aikaa Tampereella ja palasi Helsinkiin. Hän toimi Helsingin kaupunginteatterin johtajana vuosina 1965–1970 ja vaikutti vahvasti sen perustamiseen ja Töölönlahden teatteritalon valmistumiseen toimiessaan kaupunginteatteria edeltäneen Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterin johtajana. Hänen merkittävimpiä ohjauksiaan Viimeisten kiusausten ohella olivat Juha, Anna-Liisa, Sota ja rauha, Riivaajat ja vuonna 1989 ensi-iltansa Suomen Kansallisteatterissa saanut Tie talvisotaan.
Puurusesta julkaistiin vuonna 1994 Maarit Huovisen kokoama muistelmateos Jalkapuu.
Puurunen on haudattu Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle samaan hautaan kuin puolisonsa Eeva-Kaarina Volanen.
Nikolai Punin

Nikolai Nikolajevitš Punin (ven. Николай Николаевич Пунин, 28. marraskuuta 1888 Helsinki – 21. elokuuta 1953 Vorkuta) oli venäläinen toimittaja.
Punin toimitti lukuisia lehtiä, ja oli myös perustamassa ikonografian osastoa Venäjän valtion museoon. Punin oli runoilija Anna Ahmatovan elämänaikainen ystävä ja avomies. Hän oli syytettynä Leningradin jutussa ja hänet tuomittiin työleirille Vorkutaan, jossa hän kuoli.
Biografia

Avainhenkilö Venäjän taiteessa
Nikolai Punin syntyi Helsingissä. Nuorena Punin muutti Pietariin, missä kävi klassisen lukion ja tapasi Anna Ahmatovan. Vuosina 1907–1914 Punin opiskeli historiaa professori D.V Ainalovin johdolla Pietarin yliopistossa. Hän valmistui vuonna 1914 pääaineenaan taidehistoria. Opintojensa jälkeen Punin aloitti uransa taidekriitikkona ja toimittajana. Punin oli Venäjän taiteen avainhenkilöitä, ja hän toi esille akhmeismin, konstruktivismin, formalismin ja muita taiteen ja kulttuurin kehityssuuntia. Vuonna 1918 Anatoli Lunatŝarski nimitti Puninin tärkeisiin virkoihin, kuten Pietarin koulutuskomitean, Venäjän museon kansankomissaariksi ja Eremitaaŝin johtajaksi.
Liitto Anna Ahmatovan kanssa

Nikolai Punin oli avioliitossa runoilija Ahmatovan kanssa 1920- ja 30-luvuilla.
Stalinin diktatuurin alaisena

Neuvostoliiton salainen palvelu vangitsi Puninin kahdesti Stalinin diktatuurin aikana.
Vuonna 1949 Punin oli vangittu syytettynä "neuvostovastaisesta" toiminnasta, koska hän oli sanonut tuhansien Leninistä otettujen kuvien olevan mauttomia. Puninin kuuluisat eurooppalaiset esikuvat kuten Rembrandt ja impressionistit olivat kommunistien mielestä todiste Puninin "neuvostovastaisesta" toiminnasta.
Nikolai Puninin merkitys

Punin on tunnettu taidekokoelmien pelastajana. Eremitaašin ja Venäjän museon kuraattorina Punin pelasti pelasti merkittäviä taiteen mestariteoksia.
Punin oli myös merkittävä luennoitsija; hänen luentonsa olivat hyvin suosittuja yleisön ja lukuisten opiskelijoiden keskuudessa. Puninin taide-esseet ja muistelmat on julkaistu englanniksi ja venäjäksi
Volga (auto)

| GAZ 31105 'Volga' |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto  Venäjä
Valmistaja:  GAZ
Valmistusvuodet:  1956–2010
Korimalli:  4-ovinen sedan
Luokka:  E-segmentti
Edeltäjä:  Pobeda
Vetotapa:  takaveto
Volga Gaz-21.
Suomeen maahantuotuja Volgia varustettiin dieselmoottoreilla. Nämä oli suunnattu ensisijaisesti taksikäyttöön.
Volga (ven. Волга) on neuvostoliittolaisen, myöhemmin venäläisen Gazin autotehtaan vuodesta 1956 käyttämä automerkki. Se korvasi vuodesta 1946 lähtien tuotannossa olleen Pobedan.
Volgaa arvostettiin. Se oli neuvostoeliitin ja virkamiesten auto. Siitä käytettiin lempinimeä "Volžanka". Volgan nokkakoristeena alkuaikoina ollutta hyppyyn ponnahtavaa hirveä pidettiin hyvin tyylikkäänä.
Volgaa on valmistettu kolmena mallisukupolvena:
GAZ-21 (1956 – 1970)
GAZ-24 (1970 – 1992)
GAZ-31 (1982 –2010)
1959 Volga

Volgan kaarreajo-ominaisuudet eivät ole kovin hyvät ja istuimissa ei ole tarpeeksi sivutukea. Volga kiihtyi 0-100 km/h 29,8 sekunnissa. Huippunopeus on 126,8 km/h. Jarrut ovat melko tehottomat ja raskaskäyttöiset. Työkaluja on runsaasti vakiovarusteena.
Volga painaa 1550 kiloa. Vaihteisto on kolmivaihteinen, ja vaihteista ykkönen on synkronoimaton, 2-3 ovat synkronoituja.
1966 Volga

Ulkonäkö oli vanhanaikainen jo vuonna 1966 (TM 5/1966). Hallintalaitteet ovat jäykät, ja ohjaus on hidas ja raskas. Ohjaustehostinta ei ole. Iso maavara auttaa lumessa liikkumista. Auton sisäistä turvallisuutta moitittiin.
Volga M-21 S kiihtyi 0-100 km/h 26,0 sekunnissa. Huippunopeus on 130,4 km/h. Volga M-21 S maksoi Suomessa 9 380 markkaa vuonna 1966.
Volga Suomessa

Volga oli Suomessa 1960-luvulla yleinen taksiautona. Edeltäjänsä Pobedan tavoin Volga saavutti hyvän maineen etenkin talviominaisuuksiensa ansiosta. Auto kulutti kokoonsa nähden vähän polttoainetta, sen moottori käynnistyi helposti kovillakin pakkasilla ja siinä oli tehokas lämmityslaite. Tekniikan Maailma -lehti koeajoi Volgan alkuvuonna 1959 ja koeajajat kehuivat edellisten lisäksi auton monipuolista varustelua sekä runsasta ja käyttökelpoista työkalusarjaa. Toisaalta auto sai moitteita melko raskaasta ohjauksesta ja suuresta kääntösäteestä sekä heikkotehoisista jarruista. Yhteenvetona TM totesi kuitenkin Volgan olevan hyvä käyttöauto Suomen silloin vielä varsin kehnoille maanteille. Tuontisäännöstelyn vuosina, jolloin länsieurooppalaisia ja yhdysvaltalaisia autoja joutui jonottamaan usein hyvinkin kauan, Volga oli ns. itäautona nopeasti saatavissa. Henkilöautojen tuontisäännöstely purettiin vuonna 1962, mutta Volga säilytti suosionsa taksiautoilijoiden keskuudessa sen jälkeenkin vielä useiden vuosien ajan. Toisen sukupolven Volga tuli Suomessa myyntiin vuonna 1970.
Vuonna 1965 oli taksina Suomessa 1 521 Volgaa. Suomeen tuotuihin, varsinkin taksiksi myytyihin autoihin, vaihdettiin usein bensiinimoottorin tilalle dieselmoottori. 1960-luvulla Volgan dieselmoottori oli useimmiten brittiläisvalmisteinen, mutta 1970-luvulla käyttöön tuli ranskalaisen Peugeot'n Indenor - moottori. Suomessa myytiin myös Fordin V6-bensiinimoottorilla varustettuja Volgia, mutta nämä jäivät harvinaisiksi. Korkean maavaran ansiosta Volga soveltui myös huonokuntoisille teille. Volgan farmarimalli oli rekisteröity henkilöautona kahdeksalle hengelle, mutta sitä rekisteröitiin myös pakettiautoiksi ns. piilofarmareina vajaat sata autoa vuosina 1967–1971.
Toisen sukupolven Volga ei saavuttanut enää edeltäjänsä suosiota, vaikka se maksoi dieselmoottorilla varustettuna vain hieman yli puolet vastaavankokoisen Mercedes-Benzin hinnasta. Volgan pahin haastaja oli vain vähän kalliimpi, mutta huomattavasti viimeistellympi Toyota Crown. Koko 1970-luvun aikana myytiin noin 1 300 Volgaa, mutta niitä oli rekisterissä vuoden 1979 lopussa vain 1 057 autoa. Vuonna 1983 Volga 24 Diesel maksoi 70 950 markkaa (vuoden 2005 rahassa 21 995 euroa), kun sen samankokoisista kilpailijoista Datsun 280 Dieselin hinta oli 114 480 markkaa (35 489 €), Toyota Crown Dieselin hinta 112 900 markkaa (34 999 €) ja Mercedes-Benz 200D:n hinta 141 500 markkaa (43 865 €). Volgan maahantuonti päättyi 1983. Suomessa sitä, kuten muitakin neuvostovalmisteisia autoja, edusti Oy Konela Ab.
Muuta

2000-luvulla Volga Gaz-21-malliin perustuvia koreja on valmistanut venäläinen A:Level. Kyseisten autojen alusta ja tekniikka perustuvat länsimaisiin automerkkeihin.
Aiheesta muualla

Машина 21 (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Volga Club Finland
Projektina GAZ M-21 Volga
Volgan nokkakoriste.
Vironmaan kuvernementti

Vironmaan kuvernementin kartta (n. 1820).
Vironmaan kuvernementti (vir. Eestimaa kubermang, ven. Эстля́ндская губе́рния, Estljandskaja gubernija) oli vuosina 1721–1917 Venäjän keisarikunnan kuvernementti. Viron kuvernementin alue kattoi Vironmaan eli nykyisen Pohjois-Viron. Alueen hallintokeskus oli Rääveli eli nykyinen Tallinna.
Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Viron kuvernementtiin yhdistettiin Liivinmaan kuvernementin pohjoisosat ja näin muodostettiin Viron autonominen kuvernementti, joka itsenäistyi 1918 Viron tasavallaksi.