stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sirpa Kurppa

| Sirpa Kurppa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. joulukuuta 1953 Joroinen (ikä 71)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  biotekniikka- ja elintarviketutkimuksen tutkimusprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (MMM ja agronomi 1977, MMT 1990)
Instituutti:  Luonnonvarakeskus
Tutkimusalue:  muun muassa elintarvike-ekologia
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sirpa Liisa Anneli Kurppa (o.s. Hynninen; s. 1. joulukuuta 1953, Joroinen) on Luonnonvarakeskuksen biotekniikka- ja elintarviketutkimuksen tutkimusprofessori. Hän työskentelee Jokioisilla.
Kurppa kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1972 (Varkauden yhteislyseo). Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, jossa suoritti maatalous- ja metsätieteiden maisterin tutkinnon ja josta valmistui agronomiksi vuonna 1977. Hän valmistui maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi vuonna 1990. Samana vuonna hänelle myönnettiin maatalouseläintieteen dosentuuri.
Professori Kurpalle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006.
Sirpa Kurppa on naimisissa emeritusprofessori Aarne Kurpan kanssa. Heillä on kolme lasta.
(Artikkeli on keskeneräinen)
Aiheesta muualla

Sirpa Kurppa Google Scholar, scholar.google.com. Viitattu 11.5.2018. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  ResearcherID
Helsingin pitäjä (vuosikirja)

Helsingin pitäjä (ruots. Helsinge) on Vantaan kaupungin ja sitä edeltäneiden Helsingin maalaiskunnan ja Helsingin pitäjän paikallishistoriaa käsitteleviä artikkeleita sisältävä vuosikirja. Pääosa tietokirjasarjan artikkeleista on suomeksi, mutta jotkin yksittäiset artikkelit on kirjoitettu ruotsiksi. Vuosikirja on julkaistu vuosittain vuodesta 1963 lähtien. Julkaisijana oli aluksi Helsingin pitäjän kotiseutu- ja museoyhdistys, myöhemmin Vantaa-Seura.
Uusimmat Helsingin pitäjä -vuosikirjat

| Teoksen nimi | Ruotsiksi | Tekijä (päätoim> ) | Sivuja | ISBN  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsingin pitäjä 2012 | Helsinge 2012 | Jukka Hako | 216 | 978-951-95795-9-7 |
| Helsingin pitäjä 2013 | Helsinge 2013 | Jukka Hako | 272 | 978-952-67848-0-9 |
| Helsingin pitäjä 2014 | Helsinge 2014 | Jukka Hako | 272 | 978-952-67848-1-6 |
| Helsingin pitäjä 2015 | Helsinge 2015 | Jukka Hako | 232 | 978-952-67848-2-3 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2016 | Helsinge – Vanda 2016 | Andreas Koivisto | 216 | 978-952-67848-3-0 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2017 | Helsinge – Vanda 2017 | Jukka Hako | 283 | 978-952-67848-4-7 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2018: Talonpojista kaupunkilaisiksi | Helsinge – Vanda 2018: Från bönder till stadsbor | Andreas Koivisto | 209 | 978-952-67848-5-4 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2019: Kuninkaantien varrella | Helsinge – Vanda 2019: Vid Kungsvägen | Andreas Koivisto | 243 | 978-952-67848-6-1 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2020: Kieltolaki ja 1920-luku | Helsinge – Vanda 2020: Förbudstiden och 1920-talet | Andreas Koivisto | 235 | 978-952-67848-7-8 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2021: Kivikausi | Helsinge – Vanda 2021: Stenåldern | Andreas Koivisto | 287 | 978-952-67848-8-5 |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2022: Ruotsin vallan aika | Helsinge – Vanda 2022: Det svenska väldets tid | Andreas Koivisto | 302 | 978-952-69598-1-8 |
Tulevat vuosikirjat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Teoksen nimi | Ruotsiksi | Tekijä (päätoim.) | Sivuja | ISBN |
| Helsingin pitäjä – Vantaa 2023: Elävä kulttuuriperintö | Ei tietoa | Adreas Koivisto | Ei tietoa | 978-952-69598-3-2 |
Rakkaudesta pitäjään -juhlakirja

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Teoksen nimi | Tekijä (päätoim.) | Sivuja | Julkaisuvuosi | ISBN |
| Rakkaudesta pitäjään Vantaa-Seura – Vandasällskapet ry 1961–2011 | Jukka Hako | 192 | 2011 | 978-951-95795-8-0 |
Rakkaudesta pitäjään on Vantaa-Seuran 50-vuotisen toiminnan kunniaksi toimitettu kirja. Teos ei ole Vantaa-Seuran historiikki, vaikka teos esittelee yhdistyksen toiminnan tärkeimmät vaiheet ja saavutukset.
Kirja on artikkelikokoelma, joka kertoo yhdistyksen perustamisen taustoista, Helsingin pitäjä -julkaisun historiasta, Kirkonkylän myllystä ja myllyllä järjestettävien yhteislauluiltojen alkuvaiheista sekä Helsingin pitäjän kirkonkylän kulttuurikävelystä. Kirjassa on myös useita Vantaa-Seurassa vaikuttaneiden henkilöiden haastatteluja.
Aiheesta muualla

Vantaaseura.fi
Timo Seppälä (ampumahiihtäjä)

Timo Juhani Seppälä (s. 27. kesäkuuta 1968 Kauhajoki) on entinen suomalainen ampumahiihtäjä.
Seppälä sijoittui Lillehammerin 1994 olympialaisissa 20 kilometrin kilpailussa 41:nneksi ja viestissä viidenneksi. MM-kilpailuissa hän sijoittui Minskissä 1990 viestissä kuudenneksi, joukkuekilpailussa 12:nneksi ja 10 kilometrillä 50:nneksi sekä  Lahdessa 1991 20 kilometrillä 30:nneksi ja 10 kilometrillä 53:nneksi.
Timo Seppälä edusti seuratasolla Kauhajoen Karhua ja Tuusulan Voima-Veikkoja. Hän voitti Suomen mestaruuden 10 kilometrillä vuonna 1992 sekä viestissä vuosina 1990, 1991 ja 1993.
Myös Timo Seppälän poika Tero Seppälä on ampumahiihtäjä. Timo Seppälä toimii koulutusjohtajana Haapaveden ammattiopistossa, minkä lisäksi hän pyörittää maatilaa yhdessä poikansa kanssa.
Suomen Työväenpuolueen perustava kokous

Kokouksen osanottajia Turun työväentalon edustalla nykyisten Ursininkadun ja Eerikinkadun kulmassa.
Suomen Työväenpuolueen perustava kokous pidettiin Turussa 17.–20. heinäkuuta 1899. Turun työväentalolle kokoontuneet työväenyhdistysten edustajat perustivat tuolloin Suomen Työväenpuolueen, eli nykyisen Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen edeltäjän. Yhdessä neljä vuotta myöhemmin järjestetyn Forssan kokouksen rinnalla sillä on käänteentekevä merkitys suomalaisen työväenliikkeen historiassa. Turun kokouksessa Suomen radikaali työväenluokka syrjäytti lopullisesti porvariston ja sivistyneistön työväenliikkeen johdosta. Se mahdollisti myös kohti sosialismia tapahtuneen aatteellisen siirtymisen. Laajoine organisaatioineen ja ohjelmineen Suomen Työväenpuolueesta tuli Suomen ensimmäinen nykyaikainen puoluejärjestö, joka edusti kokonaan uudenlaista laajoille kansankerroksille tarkoitettua puoluetyyppiä.
Taustaa

Turun kokous oli alun perin Suomen työväenyhdistysten kolmas valtakunnallinen edustajakokous, joka päätti perustaa maahan itsenäisen työväenpuolueen. Aikaisemmin Suomessa oli toiminut vain niin sanottu wrightiläinen työväenliike, joka koostui lähinnä porvarillisista piireistä ja sivistyneistöstä, eikä sen parissa juurikaan ollut varsinaista työväestöä. 1890-luvun aikana työläiset olivat kuitenkin muodostaneet lukuisia ammattiyhdistyksiä ja niiden jäsenet olivat myös enenevissä määrin mukana wrightilaisten hallitsemissa työväenyhdistyksissä. Turun kokous oli tämän kehityksen huipentuma, joka käytännössä merkitsi porvarillisen työväenliikkeen loppua, kun sen johtoon astuivat pääosin työväenluokasta lähtöisin olleet sosialismin omaksuneet ammattiyhdistysaktiivit.
Työväenpuolueen perustamisen pohjana oli suurimmissa työväenyhdistyksissä vuosikymmenen aikana tapahtunut radikalisoituminen ja sosialististen aatteiden leviäminen. Wrightiläisen työväenliikkeen perustaja ja johtohahmo Viktor Julius von Wright oli siirretty syrjään jo vuonna 1896 Tampereella järjestetyssä toisessa edustajainkokouksessa ja Turun kokouksen jälkeen sen jättivät myös muut porvarit, kuten liberaalit nuorsuomalaiset.
Kokous päätettiin järjestää Turussa, jotta paikalle saapuisi mahdollisimman vähän utopiasosialisti Matti Kurikan helsinkiläisiä kannattajia. Hän oli sanomalehti Työmiehen päätoimittaja, jonka vaikutusvalta ja arvaamattomana pidetty linja eivät miellyttäneet muita työväenliikkeen johtohenkilöitä.
Osallistujat ja äänestykset

Turun kokouksessa oli kaikkiaan 85 osallistujaa, jotka edustivat 34:a työväenyhdistystä eri puolilta maata. Tunnetuista sosialisteista kokoukseen osallistuivat muun muassa Työväenpuolueen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittu tohtori Nils Robert af Ursin, toimittajat Matti Kurikka ja A. B. Mäkelä, faktori Reino Drockila sekä työläistaustaiset Ida Ahlstedt, Seth Heikkilä, Kössi Koskinen, Yrjö Mäkelin, Eetu Salin ja Taavi Tainio. Lisäksi paikalla olivat Suomen työväen valtuuskunnan edustajina tohtori Santeri Ingman, opettaja A. H. Karvonen ja maisteri Oskar Groundstroem. Muita porvariston edustajia oli muun muassa toimittaja Julius Lyly. Kutsuttuna vieraana mukana oli kymmenen vuotta aikaisemmin perustetun Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen johtohahmoihin lukeutunut Hjalmar Branting, joka osallistui kokouksessa laaditun puolueohjelman muotoiluun.
Kokouksessa käydyn vilkkaan keskustelun jälkeen suoritettiin puolueen perustamisesta äänestys, joka päättyi sen puolesta selvin lukemin 55–3. Tämän jälkeen äänestettiin vielä, perustetaanko se Julius Lylyn vai kokouksen asettaman valiokunnan esittämällä tavalla. Lyly sai ainoastaan viisi ääntä ja valiokunnan ehdotus 53. Puoluehallinnon toimipaikasta käydyssä äänestyksessä puolestaan Turku voitti Helsingin suurella enemistöllä. Äänestyksen jälkeen päätettiin myös lakkauttaa Helsingistä käsin toiminut työväenvaltuuskunta ja kutsua sen tilalle koolle erityinen ammattiyhdistyskongressi.
Puolueohjelma

Suomen Työväenpuolue ei vielä Turun kokouksessa omaksunut sosialismia, vaan sen ohjelma oli sisällöltään sangen maltillinen. Varsinaisen luokkataistelun sijaan siinä yhdistettiin sortovuosien uhkaamien kansallisten oikeuksien puolustaminen poliittisen järjestelmän kansanvaltaistamiseen muun muassa yleisen äänioikeuden muodossa. Vaatimukset sisälsivät valtiollisten kysymysten lisäksi runsaasti työelämään liittyviä parannuksia, kuten kahdeksan tunnin työajan, minimipalkan valtion ja kunnan töihin, työsuojelulainsäädännön ja ammatintarkastuksen tehostamista sekä vakuutusturvan järjestämistä.
Puolue ei julistautunut sosialidemokraattiseksi, koska aate oli vielä erityisesti maaseudulla suhteellisen tuntematon, lisäksi huomioon otettiin senaatin mahdolliset reaktiot. Ongelmana oli myös ammattiyhdistysten ja puolueen välinen suhde, jota ei sosialidemokraattien keskuudessa vuonna 1899 oltu vielä ratkaistu edes Keski-Euroopassa. Kokouksessa käytetyt puheenvuorot sisälsivät kuitenkin runsaasti luokkataisteluretoriikkaa sekä sosialistista ja marxilaista julistusta.
Puolueohjelma > Ohjelman tavoitteet

yleinen ja yhtäläinen äänioikeus kaikille 21 vuotta täyttäneille Suomen kansalaisille
lainsäädäntö- ja verotusoikeus eduskunnan kautta
täydellinen yhdistymis-, kokoontumis-, puhe- ja painovapaus
kahdeksan tunnin työaika sekä minimipalkka valtion ja kunnan töihin
yleinen koulupakko ja maksuton opetus kaikissa oppilaitoksissa
asevelvollisuustaakan vähentäminen ja rauhanaatteen edistäminen
sukupuolten täydellinen tasa-arvo
kieltolaki
työsuojelulainsäädännön kehittäminen
asteittain nouseva tulo- ja perintövero sekä kaikkien välillisten verojen poistaminen
työläisten vakuutusturva valtion hoidettavaksi
maksuttomat oikeudenkäynti- ja lääkäripalvelut
maataomistamattoman väestön, maanvuokraajien ja pientilallisten aseman parantaminen
Henkilövalinnat ja ristiriidat

Suomen Työväenpuolueen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Turun Työväenyhdistyksen puheenjohtaja filosofian tohtori Nils Robert af Ursin, joka hoiti tehtävää vuoden 1900 tammikuuhun saakka. Puoluesihteeriksi valittiin Ursinin tavoin Turussa vaikuttanut opettaja J. K. Kari. Puoluehallitukseen valittiin yhteensä 17 henkilöä, valituiksi tulivat myös jäsenyydestä kieltäytyneet A. B. Mäkelä ja Eetu Salin.
Ammattiyhdistystoiminnan suhde puoluepolitiikkaan aiheutti "ammattiyhdistysjupakkana" tunnetun ristiriidan, joka nopeasti vaikutti myös tehtyihin henkilövalintoihin. Puheenjohtaja Ursinin kanta oli, että voimavarat tuli keskittää äänioikeusasian kaltaisten valtiollisten kysymysten hoitoon ja samalla työväenliikkeen ideologinen johto piti säilyttää puolueella. Suutarien ammattiyhdistyksen johtohahmoihin kuulunut Eetu Salin sen sijaan halusi keskittyä työtaisteluihin, joilla olikin onnistuttu saamaan parannuksia muun muassa teollisuustyöläisten palkkaukseen.
Joulukuun lopulla 1899 puolueen helsinkiläiset aktiivit pitivät oman ammattijärjestönsä perustavan kokouksen, jossa he samalla syrjäyttivät Turussa valitun puoluejohdon ja äänestivät uudeksi puheenjohtajaksi turkulaisen faktorin J. A. Salmisen. Vanha puoluejohto puolestaan kutsui vastaavan kokouksen maaliskuuksi Tampereelle. Siellä puheenjohtaja vaihtui niin ikään turkulaiseen puuseppään K. F. Hellsteniin, joka lopulta toimikin tehtävässä aina vuoden 1903 Forssan puoluekokoukseen saakka. Molemmat perustetut ammattijärjestöt lopettivat nopeasti toimintansa, mutta selkkauksen synnyttämät riidat jäivät kytemään pitkäksi aikaa. Sopu löytyi vasta vuonna 1907, kun Suomen Ammattijärjestö perustettiin ja samalla määriteltiin ammattiyhdistystoiminnan sekä puoluepolitiikan keskinäinen suhde.
Henkilövalinnat ja ristiriidat > Suomen Työväenpuolueen ensimmäinen puoluehallitus

| --- | --- |
 ompelija Ida Ahlstedt, Helsinki  faktori Reino Drockila, Helsinki  kirjapainonomistaja J. V. Hellberg, Tampere  puuseppä K. F. Hellsten, Turku  toimittaja E. V. Hänninen, Helsinki  nahkuri J. H. Jokinen, Turku  opettaja J. K. Kari, Turku  puuseppä Aappo Kärmekangas, Viipuri  räätäli K. A. Leino, Turku :  salvumies J. Lindström, Turku  räätäli A. Markkanen, Kotka  suutari Yrjö Mäkelin, Pori  muurari A. Nieminen, Tampere  taloudenhoitaja M. Saarinen, Turku  faktori J. A. Salminen, Turku  toimittaja Taavi Tainio, Turku  puuseppä M. V. Vuolukka, Oulu
Aiheesta muualla

Suomen Työväenpuolueen ohjelma POHTIVA – Poliittisten ohjelmien tietovaranto.
Suomen Työväenpuolueen ensimmäinen puheenjohtaja N. R. af Ursin.
Kokouksen kiivaimpiin puhujiin lukeutunut Eetu Salin.
Wiljam Aittala

Wiljam Ensio Aittala (5. heinäkuuta 1920 Nousiainen – 27. syyskuuta 1993 Paimio) oli suomalainen teologi, kristillinen kirjailija ja Suomen Adventtikirkon saarnaaja, joka toimi kirkon esimiehenä.
Henkilöhistoria

Wiljam Aittalan vanhemmat olivat Hemming Nikolai Aittala ja Enni Katariina Hammar. Hän avioitui 1950 seurakuntasisar Sinikka Kurjen kanssa. Aittala tuli ylioppilaaksi 1946 ja suoritti teologian opintoja adventistien teologisissa seminaareissa Ruotsissa ja Englannissa. Teologian kandidaatiksi hän valmistui Helsingin yliopistosta 1967. Aittala oli ensimmäinen adventistipastori, joka suoritti teologisen loppututkinnon Helsingin yliopistossa. Hän oli Suomen Adventtikirkon työntekijä vuodesta 1948, saarnaajaksi hänet vihittin 1951. Adventistisaarnaajana Aittala toimi Riihimäellä 1948–1949, Heinolassa 1949–1950, Joensuussa 1950–1951, Kotkassa 1951–1953, Mikkelissä 1953–1955, Porissa 1955–1958 ja Turussa 1958–1960.
Aittala oli Suomen Adventtikirkon itäisen piirin esimies Helsingissä 1960–1967, Suomen Adventtikirkon esimies 1967–1984 ja Toivonlinnan seminaarin johtaja 1984–1986 ja rehtori 1986–1988.
Julkaisuja

Kaikkeuden sanoma avaruuskauden ihmiselle, 1959
Joka uskoo ja kastetaan, 1971
Kehitysoppi ja uskon kriisi, 1971
Tavoitteena kuolemattomuus, 1974
Aapiskujalta Tähkäpolulle: Wiljam Aittala muistelee, 1994
Aiheesta muualla

Wiljam Aittala Biografiasampo.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Assassiinit

Assassiinit olivat islamilainen ismailiittišiiojen nizareihin kuulunut, Alamutin linnaketta hallinnut sotilaallinen lahko tai kultti, joka oli olemassa 1000-luvun lopulta 1200-luvun puoliväliin.
Assassiinien nimen on usein väitetty tulleen arabian kielen sanasta ”haššāšīn” (حشّاشين), joka tarkoittaa ”hasiksen syöjää”, mutta se on kaikkea muuta kuin varmaa. Sana tarkoittanee todellisuudessa roskaväkeä.
Liikkeen perustamisajankohdaksi on usein mainittu vuosi 1090, jolloin Hassan-i Sabbah olisi vallannut Kaspianmeren eteläpuolella (noin 100 kilometriä nykyisestä Teheranista) sijainneen Alamutin vuoristolinnakkeen. Kuitenkin nizari-lahko syntyi vasta muutamia vuosia myöhemmin. Hassan-i Sabbahia on kutsuttu ”Vuoren vanhukseksi”, mutta todennäköisesti kyseessä on virheellinen käännös.
Lahko tunnettiin lähinnä sitä uhanneen seldžukkivaltion eliittiä vastaan tekemistään murhista. Murhat toteutettiin yleensä tikareilla ja usein julkisilla paikoilla kuten moskeijoissa pelotevaikutuksen aikaansaamiseksi. Jousien ja myrkyn tapaisia keinoja, jotka olisivat antaneet murhaajalle mahdollisuuden paeta, ei käytetty, vaan murhat olivat käytännössä itsemurhaiskuja – tosin assassiinit eivät tehneet itsemurhaa, vaan antoivat vangitsijoidensa surmata itsensä.
Suurin osa assassiinien uhreista oli sunnimuslimeja, jotkut väitetyt, kuten visiiri Nizam al-Mulk erittäin merkittäviä. Liike teki myös useita lähes onnistuneita Saladinin murhayrityksiä. Liikkeen piikkiin laitettiin myös muiden tekemiä murhia.
Assassiinit hävitti Mongolivaltakunnan sotapäällikkö Hülegü-kaani 1256. Mongolikaani Möngken hovissa käyneen hollantilaisen Vilhelm Rubrukin mukaan assassiinit olivat aiemmin lähettäneet Karakorumiin 400 miestä tarkoituksenaan surmata Mongolivaltakunnan suurkaani. Mongolihyökkäys hävitti myös paljon nizarien keskeisiä tekstejä.
Monet assassiineihin Euroopassa liitetyt legendat periytyvät ristiretkeläisiltä ja Marco Pololta, joka väitti vierailleensa Alamutissa vuonna 1273. Näitä tarinoita pidetään nykyisin lähinnä sepitteellisinä, varsinkin kun mongolit hävittivät linnakkeen 1256. Tunnetun, luultavasti täysin sepitteellisen tarun mukaan assassiinit loivat huumeilla ja haaremeilla paratiisinomaisen ilmapiirin, joka kannusti murhaajia pyrkimään todelliseen paratiisiin.
Pakistanin kansalliskirjasto

| Pakistanin kansalliskirjasto> قومى کتب خانہ پاکستان,  National Library of Pakistan |
| --- | --- |
 Pakistanin kansalliskirjaston rakennus Islamabadissa.
Osoite:  Sharah-e-Jamhoriat, G-5 Islamabad, Pakistan
Sijainti:  Islamabad, Pakistan
Koordinaatit:  33.7265°N, 73.1017°E
Valmistumisvuosi:  1988, avattu yleisölle 1993
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pakistanin kansalliskirjasto (urduksi ‏‎‎‎قومى کتب خانہ پاکستان‎, engl. National Library of Pakistan, lyh. NLP) on vuonna 1951 perustettu Pakistanin kansalliskirjasto, joka toimii Islamabadssa.
Vuonna 1954 maan kansalliskirjasto yhdistettiin Karachissa sijainneen Liaquatin muistokirjastoon, ja kirjaston uudeksi nimeksi tuli Liaquatin kansalliskirjasto. Pakistanin pääkaupungin siirtyminen Islamabadiin aiheutti kirjaston uuden jaon kahtia, ja Lianquatin muistokirjasto perustettiin uudelleen.
Suunnitelma uuden kansalliskirjaston rakentamiseksi Islamabadiin esitettiin 1963. Kansalliskirjaston rakentamishanke hyväksyttiin huhtikuussa 1980 ja rakennustyöt pääsivät alkuun 1982. Kirjastorakennus valmistui pääosin kesäkuussa 1988, ja henkilökunta muutti rakennukseen vielä samana vuonna. Kansalliskirjasto avattiin yleisölle pääministeri Mion-ud-Din Ahmad Qureshin johdolla 24. elokuuta 1993. Kirjasto on pääministerin kanslian (sihteeristön) viereinen rakennus. Kirjastorakennuksessa on neljä kerrosta ja sen pinta-ala on noin 15 686 neliömetriä (168 844 neliöjalkaa).
Vuoden 1971 sodan aikana kirjaston kokoelmat ohenivat merkittävästi Bangladeshin (aiempi Itä-Pakistan) perustamisen myötä, jolloin osa keskeisestä aineistsosta siirrettiin Bangladeshiin.
Aiheesta muualla

IFLA World Report - Pakistan (The International Federation of Library Associations and Institutions) (englanniksi) (ifla-world-report.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Olavi Virta

| Olavi Virta |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. helmikuuta 1915 Sysmä
Kuollut: 14. heinäkuuta 1972 (57 vuotta) Tampere
Ammatti:  muusikko, elokuvanäyttelijä
Muusikko
Laulukielet:  suomi, englanti, espanja, italia
Aktiivisena:  1939–1966
Tyylilajit:  tango jazz iskelmä
Soittimet:  laulu, kitara
Levy-yhtiöt:  Warner Music Finland
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Olavi Virta Levytukun toimistossa 1950-luvulla.
Oskari Olavi ”Ola” Virta (vuoteen 1926 Ilmén, 27. helmikuuta 1915 Sysmä – 14. heinäkuuta 1972 Tampere) oli laulaja, näyttelijä ja yksi Suomen eniten levyttäneistä artisteista. Hän levytti vuosina 1938–1966 yhteensä 601 laulua, joista monista on tullut suomalaisen iskelmämusiikin klassikoita. Kansa on nimittänyt Virtaa ”Tangokuninkaaksi”, mutta Virtaa markkinoitiin uransa alussa Suomen Bing Crosbynä. Virta esiintyi myös kotimaisissa elokuvissa.
Virta aloitti nuoruudessa soittamalla viulua. Virran lauluihin kuului monipuolista iskelmämusiikkia (muun muassa ”Poika varjoiselta kujalta”, ”Hopeinen kuu”, ”Eva” , ”Kultainen nuoruus” ja "Punaiset lehdet") sekä tangoja (esimerkiksi ”Punatukkaiselle tytölleni” ja ”Täysikuu”). Hän oli myös 1950-luvun alussa Kipparikvartetin 2. tenori, joka tarkoittaa käytännössä Crosbyn kaltaista baritonia. Hän sai myös uransa aikana kolme kultalevyä kappaleista ”Ennen kuolemaa”, ”Tulisuudelma” ja ”La Cumparsita”. Nämä kaikki olivat Kullervon (Tapio Lahtinen) suomeksi sanoittamia.
Koko laulu-uransa aikana Olavi Virta levytti myös omia versioitaan suomalaisista ikivihreistä sävelmistä (esimerkiksi ”Metsäkukkia”) sekä kansainvälisesti tunnetuista tangoista (esimerkiksi ”La Cumparsita”, ”Ennen kuolemaa” ja ”Rakkautta ei se ollut” (Liebe war es nie). Joskus Virta levytti omia versioitaan aikansa tunnetuimmista hiteistä, mikä saattoi olla kohtalokasta aloittelevalle laulajalle, sillä useimmiten kuuntelijat ryhtyivät suosimaan Virran versiota.
Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Olavi Virta sijoittui jaetulle 79. tilalle hiihtäjä Veikko Hakulisen ja kirjastoneuvos Helle Kannilan kanssa. Virta ei ollut mukana alkuperäisellä asiantuntijaraadin kokoamalla listalla, vaan hän nousi lopulliselle listalle yleisöäänten turvin.
Musiikillinen tausta

Olavi Virran isä oli vuonna 1891 syntynyt sysmäläisen suutarin poika Juho Oskari Ilmén. Hänen äitinsä oli vuonna 1889 syntynyt, Karjalankannaksen Koivistolta Helsinkiin muuttanut Ida Grusander. He solmivat avioliiton lokakuussa 1914, ja Olavi oli ainoa lapsi. Virta kastettiin nimellä Oskari Olavi Ilmén, mutta Juho Ilmén suomensi sukunimen Virraksi vuonna 1926. Sisällissodan jälkeen Juho Ilmén tuomittiin puoleksi vuodeksi vankeuteen, jonka hän suoritti Hennalan vankileirillä. Juho Ilménille vankileirikokemukset olivat niin traumaattisia, että hän koki hermoromahduksen ja vapaaksi päästyään alkoi käyttää alkoholia itsetuhoisesti. Olavin ollessa 11-vuotias hänen vanhempansa erosivat.
Olavin isoisä Oskari Ilmén oli aikoinaan esiintynyt muun muassa kuplettilaulajana. Isä Juho puolestaan soitti viulua ja äiti mandoliinia. Olavi itse aloitti pianonsoiton kahdeksanvuotiaana. Vanhempien erottua oli luovuttava pianosta, jolloin Olavi sai isänsä viulun ja soitti jossakin vaiheessa Sörnäisten seurakunnan kamariorkesterissa. Kansakoulun päättötodistuksessa Olavi Virran laulunumero oli 7, todistuksen huonoin. 1930-luvulla Virta pääsi opiskelemaan Dallapé-opistoon ja alkoi keikkailla oppilaista kootun orkesterin kanssa. Tuolloin hän otti myös ensimmäiset laulutuntinsa kanttori Mauno Tammisen ja laulunopettaja Olavi Nybergin johdolla. Virta lauloi 1930-luvun puolivälin jälkeen armeija-aikanaan Karjalan Laulu -nimisessä mieskuorossa ja otti laulutunteja laulunopettaja Nikolai ”Ukko” Schmakoffin johdolla.Hän sai laulunohjausta myös oopperalaulaja Thorild Brödermanilta vuosina 1945–1946.