Filippiinien historia
Itsenäisyyden alkuajat

Sodan aikana Kansainyhteisön presidentti Quezon kuoli maanpaossa ollessaan vuonna 1944 ja uudeksi presidentiksi tuli varapresidentti Osmeña, joka palasi Filippiineille yhdessä amerikkalaisten kanssa. Sodan jälkeen maan japanilaismielisen hallinnon presidentti Laurel vangittiin, mutta hänet armahdettiin pian ja hän palasi Filippiinien politiikkaan. Osmeñan ja kenraali MacArthurin välit olivat huonot ja MacArthur otti vallan omiin käsiinsä. Hän nimitti virkoihin omat suosikkinsa aina kun Yhdysvaltain armeija oli vapauttanut jonkun alueen japanilaisista, ja Osmeñan oli tyytyminen päätöksiin. MacArthur puhdisti ystävänsä Manuel Roxasin maineen, vaikka tämä oli toiminut maan japanilaismyönteisessä hallituksessa. MacArthur väitti että Roxas oli toiminut itse asiassa Yhdysvaltain agenttina ja vapautti tämän sotarikossyytteistä. Roxas nousi näin kilpailemaan Osmeñan kanssa maan presidentin virasta MacArthurin myötävaikutuksesta, ja Roxas voittikin vuoden 1946 presidentinvaalit ja hänet nimitettiin itsenäisen Filippiinien ensimmäiseksi presidentiksi.
Filippiinit itsenäistyi 4. heinäkuuta 1946. Nykyisin maa viettää itsenäisyyspäiväänsä kuitenkin kesäkuun 12. päivä, joka oli vuoden 1898 itsenäistymispäivä. Maa oli sodan jälkeen raunioina ja maa oli riippuvainen Yhdysvaltain taloudellisesta avusta. Yhdysvallat myönsi Filippiineille taloudellista apua maan jälleenrakentamiseen, mutta pakotti vastineeksi Filippiinit hyväksymään Yhdysvalloille edulliset kauppasopimukset. Maiden sopiman Bellin kauppalain mukaan yhdysvaltalaiset ja filippiiniläiset saivat samanlaiset oikeudet maan luonnonvaroihin. Tämä oli ristiriidassa Filippiinien perustuslain kanssa, joten maa oli pakotettu muuttamaan sitä. Lisäksi Yhdysvallat sai maiden välisen tukikohtasopimuksen mukaisesti 99 vuodeksi oikeuden pitää Filippiineillä sotilastukikohtiaan.
Presidentti Roxas ei olisi saanut toteutettua näitä lakeja täysin laillisin keinoin, joten hänen edustamansa liberaalipuolue esti yhdentoista edustajan osallistumisen kongressin työhön tekaistulla vaalivilppisyytteellä. Näin estettiin vasemmistolaisen demokraattisen allianssin toiminta. Kommunistien toimintaa ei Filippiineillä sallittu ja Hukbalahap julistettiin laittomaksi. Heille ei näin jäänyt muuta keinoa kuin jatkaa aseellista taistelua. Hukbalahabista muodostettiin vuonna 1948 kansallisen vapautuksen armeija, HNB, joka sai tukea taisteluunsa maan talonpoikaisväestöltä joka oli tyytymätön asemaansa muun muassa maanomistusolojen vuoksi. 1950-luvun alkupuolella HNB:n käymä sissisota saatiin rauhoitettua kun maan puolustusministeriksi noussut Ramon Magsaysay onnistui Yhdysvaltojen avulla sovittelemaan HNB:n ja maan hallinnon välit, muutamia pieniä HNB:n yksiköitä lukuun ottamatta.
Kun vasemmisto oli syrjäytetty, maan poliittisen vallan sodan jälkeen jakoivat maan liberaalipuolue ja kansallispuolue. Maan valtaa pitävien puolueiden väliltä valittiin tulevien vuosien aikana myös maan presidentit. Roxas kuoli vuonna 1948 ja häntä seurasi saman liberaalipuolueen Elpidio Quirino, joka toimi presidenttinä seuraavat neljä vuotta. Vuoden 1953 vaalien jälkeen presidentiksi nousi kansallispuolueen Ramon Magsaysay seuraavaksi nelivuotiskaudeksi ja vuonna 1957 presidentiksi nimettiin kansallispuolueen Carlos P. Garcia. Vuonna 1961 presidentiksi nousi liberaali Diosdado Macapagal ja 1965 kansallispuolueen Ferdinand Marcos.
Puolueiden poliittinen linja oli hyvin samankaltainen ja ne harjoittivat hyvin amerikkalaismielistä politiikkaa, vaikka suhteet Yhdysvaltoihin eivät olleet sodan jälkeen täysin kitkattomat. Filippiineillä oltiin pettyneitä sekä USA:n että Japanin maksamien sotakorvausten suuruuteen. Filippiineillä vastustettiin USA:n sotilastukikohtia eikä USA:n kommunismin vastaisen politiikan Japanin suosimista hyväksytty. Filippiinien liike-elämää taas ärsytti USA:n kansalaisten oikeus hyödyntää maan luonnonvaroja tasa-arvoisesti filippiiniläisten kanssa.
Garcian ja Macapagalin presidenttikausilla Filippiinit pyrki lähentymään aasialaisia naapurimaitaan, toteuttamaan uudistusohjelmia ja kehittämään kansantaloutta monipuolisemmaksi. Macapagalin presidenttikaudella turvauduttiin paluu Aasiaan -politiikkaan, jonka osana presidentti Macapagal neuvotteli Malphilindo-sopimuksen Indonesian presidentti Sukarnon ja Malesian pääministeri Tunku Abdul Rahmanin kanssa. Sopimus kuitenkin kariutui nopeasti, kun Indonesia vaati Malesian Borneon saarella sijainneita alueilta itselleen ja maiden välille syttyi aseellinen konfrontaatio. Myös Filippiinit esitti aluevaatimuksia Malesian Sabahin osavaltiosta ja maan välit Malesiaan tulehtuivat.