Napoleon III
Kansan vastarinta nousee

1860-luvulla alkoi kansan vastustus kasvaa keisarikuntaa kohtaan. Napoleon III pelasi kaksilla korteilla. Hän ryhtyi miellyttämään niin porvaristoa kuin työläisiäkin. Työläisille annettiin lakko-oikeus vuonna 1864 ja oikeus ammatilliseen järjestäytymiseen vuonna 1866. Lisäksi valtio ryhtyi maksamaan avustuksia niille yhtiöille, jotka rakensivat työläisille edullisia asuntoja. Vuonna 1863 pidettiin vaalit, joiden tulosta yritettiin etukäteen peukaloida muun muassa hajottamalla oppositiolle suosiollisia vaalipiirejä. Hallituksen propagandarumpu pärisi sitä kannattavien ehdokkaiden puolesta. Hallitus sai vaaleissa jälleen äänienemmistön, mutta kaksi miljoonaa äänestäjää äänesti sitä vastaan. Oppositio sai nyt 35 paikkaa. Uusien lainsäätäjien joukossa oli Napoleon III:n sitkeä vastustaja, tuleva Ranskan tasavallan presidentti Adolphe Thiers.
Keisarin mielestä tähän ei kannattanut uhrata ajatustakaan. Kuitenkin vastustus oli kasvavaa: teattereissa vihellettiin näyttelijöille, joiden tiedettiin olevan hallituksen suosiossa, ja kahviloissa luettiin ääneen keisarista kertovia pilkkarunoja. Vuonna 1867 päätettiin tulla oppositiota vastaan: poliittiset klubit sallittiin, lehdistösensuuria lievennettiin ja lainsäätäjille myönnettiin entistä suurempi oikeus tehdä välikysymyksiä.
Keisarin terveys oli alkanut horjua ja hän näytti vanhalta mieheltä. Émile Zola kirjoitti armottoman kuvauksen jonka mukaan Napoleon III oli ”... väsynyt ja horjuva mies, kasvot olivat kalpeat ja pöhöttyneet... keisari kulki eteenpäin lyhyin laahaavin askelin”. Huolta aiheutti opposition kasvava vaikutus ja huoli siitä, pääsisikö poika koskaan valtaistuimelle. Hän oli kärsinyt äärimmäisen tuskallisista virtsakivikohtauksista jo vuodesta 1857 lähtien.
1860-luvun loppuvuosina keisari heräsi Preussin muodostamaan kasvavaan uhkaan. Saksa oli muodostumassa yhtenäisvaltioksi Preussin johdolla. Keisari ja hänen hallituksensa yrittivät päästä tilanteen herroiksi uudistamalla Ranskan armeijan. Tehtävä annettiin marsalkka Nielille joka kuitenkin kuoli yllättäen. Armeijan konservatiivinen johto torjui uudistukset. Kasvavia oppositiovoimia päätettiin lähestyä muodostamalla tammikuussa 1869 liberaalihallitus Émile Ollivierin johdolla. Se päätti järjestää kansanäänestyksen siitä, että hyväksyykö Ranskan kansa liberaalihallituksen uudistuspolitiikan. Keisari ilmoitti, että on tarve ”kuunnella kansan sydäntä”. Kansanäänestys oli käytännössä ensimmäinen vapaa äänestys sitten vuoden 1849. Osa äänestäjistä meni äänestystilaisuuteen kulkueena laulaen kiellettyä Marseljeesia. Keisari salli tämän, sillä oli varma, että suuri yleisö äänestää kuitenkin juuri niin kuin hän haluaisikin.
Kansanäänestys toukokuussa 1869 oli keisarille valtava voitto. Oppositiossa Léon Gambetta puhui kiivaasti keisaria vastaan vaatien tasavaltaa ja Ranskan vuoden 1789 vallankumouksen ihanteiden täyttämistä. Keisari siirsi tehtäviään pääministerille 2. tammikuuta 1870 alkaen. Ranskassa vallitsi erittäin optimistinen tunnelma ja sanottiin, että on siirrytty uuteen, ”liberaaliin keisarikuntaan”. Paikallishallintoa ja korkeinta opetusta ryhdyttiin uudistamaan. Lisäksi ryhdyttiin ajanmukaistamaan rikoslakia. Optimistinen henki näkyi myös Pariisin pörssin nousevissa kursseissa. Keisari ryhtyi suunnittelemaan, että voisi luopua vallasta vuonna 1874. Tuolloin hänen poikansa Eugene täyttäsi 18 vuotta ja liberaalit uudistukset varmistaisivat hänen valta-asemansa. Yhdessä Eugénie-puolisonsa kanssa hän asuisi talvet Pyreneiden juurella Paussa ja kesät Biarritzissa. Pian puhkesi kuitenkin sota, joka johti Napoleon III:n valtakauden loppumiseen ja uuden, Ranskan kolmannen tasavallan syntyyn.
Napoleon III järjesti kansalle leipää ja sirkushuveja. Säännöllisesti järjestettiin hovijuhlia ja maailmannäyttelyjä. Vuoden 1855 ja 1867 Pariisin maailmannäyttelyt olivat omana aikanaan huomiota herättäviä tapahtumia. Erityisesti jälkimmäisestä pyrittiin tekemään loistava näytelmä joka todistaisi kaikille Ranskan vauraudesta. Näyttelyä kävivät katselemassa monet Euroopan hallitsijat ja merkkihenkilöt. Hienoihin julkisivuihin kiinnitettiin huomiota ja ensimmäiset tavaratalot avasivat ovensa. Kuuluisuutta saavuttivat muotihuoneet ja kurtisaanit. Émile Zola kirjoitti myöhemmin, että keisarivalta oli muuttamassa Pariisia Euroopan bordelliksi.