stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brillante (1754)

| Brillante |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Reales Astilleros de Esteiro, Ferrol
Kölinlasku:  11. elokuuta 1752
Laskettu vesille:  20. elokuuta 1754
Poistui palveluskäytöstä:  palanut 10. lokakuuta 1790
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 605,5 t (arqueo)
Pituus:  48,77 m (köli)
Leveys:  14,33 m
Syväys:  6,71 m
Miehistöä:  554
Aseistus
Aseistus:  68 tykkiä
Brillante eli San Dionisio oli Espanjan laivaston vuonna 1753 vesille laskettu Eolo-luokan kaksikantinen 68-tykkinen linjalaiva, joka kuului niin sanottuihin kahteentoista apostoliin.
Valmistus

Richard Roothin suunnittelema alus tilattiin 15. kesäkuuta 1752 Reales Astilleros de Esteirolta Ferrolista, missä köli laskettiin 11. elokuuta 1752. Alus laskettiin vesille 20. elokuuta 1754.
Palvelus

Alus saapui 12. toukokuuta 1758 Paderoson ja Neptunon kanssa Ferrolista Cadiziin päällikkönään Manuel de Guirior. Alus kohtasi algerialaisia merirosvoja ja siirrettiin Ferroliin 1760 ja 1761. Alus teki partiomatkan Ferrolista Itämerelle vieraillen matkalla Englannin ja Ranskan satamissa, mistä se palasi 1764 Cadiziin.
Alus lähti 1765 Cadizista Cartagena des Indiasiin ja Havannaan, mistä se palasi 26. syyskuuta 1766 Cadiziin. Alus saapui 15. elokuuta 1770 Ferroliin.
Kesäkuussa 1779 alus osallistui 1. Englannin kanaalin sotaretkeen. Se kuului Córdovan laivastoon, joka kaappasi 9. elokuuta 1780 brittiläisen 52 aluksen saattueen Cabo de Sao Vicenten edustalla. Alus kuului 1780 laivastoon, joka saartoi Gibraltaria. Kesäkuussa 1781 se osallistui 2. Englannin kanaalin sotaretkeen. Alus oli 21. lokakuuta 1782 Cape Spartelin taistelussa, jossa sai haavoittui viisi miehistönjäsentä.
Alus tuhoutui 10. lokakuuta 1790 tulipalossa ollessaan huollettavana Cartagenassa.
Breguet 14

Puolan ilmavoimien Breguet 14-kone.
Breguet 14 (1994)
Breguet 14 oli ensimmäisen maailmansodan aikainen, ranskalainen, kaksipaikkainen, kaksitasoinen ja metallirakenteinen yksimoottorikone kangasverhouksella. Konetta valmistettiin hyvin suuri määrä ja tuotanto jatkui useita vuosia sodan jälkeen. Kone oli ensimmäisiä massatuotantotyyppejä, jonka runko oli metallirakenteinen, jolloin koneesta saatiin puurakenteista kevyempi. Tämän takia kone oli nopea ja ketterä kokoonsa nähden ja siten monia aikansa muita hävittäjiä parempi. Koneen sanottiin olevan myös hyvin kestävä, tehokas ja helppo käsitellä.
Koneen suunnittelija oli Louis Breguet, joka lensi ensimmäistä prototyyppiä Breguet AV sen ensilennollaan 21. marraskuuta 1916. Loppuvuonna 1916 Ranskan armeijan ilmailuteknillinen osasto (Section Technique de l'Aéronautique - S.T.Aé) määritteli vaatimukset neljälle uudelle lentokonetyypille. Breguet esitti konettaan kahteen eri tyyppiin, tiedustelu- ja pommikonetyypille. Helmikuussa 1917 Breguet 14 valittiin molempiin tyyppeihin, ja 150 tiedustelu- että 100 pommituskonetta tilattiin, tyypeiltään 14A.2 ja 14B.2. 14A.2 oli varustettu kameralla, joissakin oli radio, kun taas B.2:n alasiipi oli varustettu Michelinin rakentamilla pommitelineillä.
Muita variantteja rakennettiin useita kappaleita, kuten 14B.1 (lyhyen kantaman yksipaikkainen pommikone), 14GR.2 (pitkän kantaman tiedustelukone), 14H (kellukekone), 14S (ambulanssikone) ja 14E.2 (koulukone). Myöhempien versioiden 14bis A2 ja 14bis B2 siivet olivat modifioitu paremmaksi. Breguet 16 oli tästä edelleen kehitetty suurempisiipinen kone. Breguet 14:ään perustuvaa Breguet 17:ää, kaksipaikkaista hävittäjää, rakennettiin muutamia kappaleita. Erikoisversiota 14TOE (Théatres des Operations Extérieures) tehtiin joitakin kappaleita.
Ranskan lisäksi konetyyppi oli myös käytössä Belgian armeijalla (40 kpl), US Air Service:llä (yli 600 kpl). Noin puolet näistä oli varustettu Fiat A-12-moottoreilla, koska alkuperäisestä Renault 12F-moottorista oli puute. Konetta käytettiin myös Brasiliassa (30 kpl), Espanjassa, Japanissa, Kiinassa (70 kpl), Kreikassa, Marokossa, Siamissa, Suomessa (30 kpl), Syyriassa, Tanskassa, Tšekkoslovakiassa (10 kpl) ja Uruguayssa (9 kpl). Noin 5 500 Breguet 14 -konetta oli rakennettu ensimmäisen maailmansodan loppuun mennessä.
Sodan jälkeen valmistettiin myös siviiliversioita: 14T.2 Salonissa oli modifioitu runko, jossa pystyttiin kuljettamaan kaksi matkustajaa. Tämän tyypin parannettua versiota 14Tbis valmistettiin sekä pyörä- että kellukeversiona. T14bis:in pohjalta rakennettiin myös parannettu ambulanssikone, ja yli sata postikonetta Lignes Aeriennes Latécoère -lentoyhtiölle (myöh. CGEA), joka käytti niitä mm. Saharan lennoillaan.
Tuotannon loppuessa 1928 kaikkiaan 7 800 (joidenkin lähteiden mukaan jopa 8 370) eri Breguet 14 -lentokoneen versiota oli rakennettu.
Suomen posti on julkaissut 2.6.1988 Breguet 14 -aiheisen postimerkin.
Tekniikkaa

Suluissa olevat suomalaisista lähteistä
Kärkiväli: 14,36 m
Pituus: 8,87 (9,00) m
Korkeus: 3,30 m
Siipipinta-ala: 47,50 m²
Tyhjäpaino: 1.010 kg
Lentopaino: 1.536 (1.540) kg
Moottori: yksi 300 hv:n Renault 12F (tai Fiat A-12)
Suorituskyky

Huippunopeus: 175 km/h
Lakikorkeus: 6.000 m
Toimintamatka: 900 km
Toiminta-aika: 6 h
Aseistus

Yksi kiinteä .303 (7,7 mm) Vickers-konekivääri
Tähystäjällä kaksi .303 (7,7 mm) Lewis-konekivääriä (suomalaisissa koneissa kaksi saksalaista L.M.G.-konekivääriä)
Pommeja 300 kg:n asti (suomalaisissa koneissa kumpaankin siipeen voitiin kiinnittää 8 kpl 12,5 kg:n pommia)
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimille ostettiin vuonna 1919-1922 ns. Ilmavoimien ranskalaisen kauden aikana Ranskasta kaikkiaan 30 Breguet 14A.2 -tyypin eli Brequet XIV A-2-tyypin konetta joidenkin tahojenselvennä vastustuksesta huolimatta. Koneiden tunnukset olivat aluksi 2C460 - 471, 476, 477, 481 - 485 ja 2A491, 492 ja 495. Myöhemmissä rekistereissä koneet olivat tunnuksiltaan 3A 1-9 ja 3C 21-30 ja nykyään käytössä olevassa rekisterissä (vuonna 1927 vielä käytössä olleet koneet) välillä BR-2 - BR-30. Suomalaisissa koneissa oli moottorina Fiat A-12.
Kesällä 1919 liitettiin Suomen lentojoukkoihin ranskalainen komennuskunta, päällikkönä majuri Raoul Etienne. Kaksikymmentä Breguet 14A.2-konetta hankittiin tähän komennuskuntaan, samoin kaksitoista Georges Levy -lentovenettä. Nämä 20 konetta saapuivat pääosin kesän ja syksyn 1919 aikana. Vuonna 1921 ostettiin vielä kymmenen konetta. Kaikkiaan 38 konetta oli Utissa Lento-osasto 1:n maatiedustelulaivueen ja Viipurissa Lento-osasto 2:n pommituslaivueen käytössä.
Breguet 14A.2 osallistui ensimmäiseen Ilmavoimien esikunnan järjestämään Suomen ympärilentokilpailuun, joka järjestettiin 15. - 16. huhtikuuta 1922. Kaksi Breguet-konetta (3A 2 ja 3C 29) lensivät maalis-huhtikuussa 1925 retken Petsamoon ja takaisin.
Tyyppi oli Suomessa käytössä vuosina 1919-1927.
Aiheesta muualla

http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=242
http://www.aeroflight.co.uk/aircraft/types/breguet-14.htm
http://www.aviastar.org/air/france/breguet-14.php
http://www.worldwar1.com/dbc/breguet.htm
http://www.virtualpilots.fi/hist/WW2History-Bregue14.html (englanniksi)
http://www.k-silmailumuseo.fi/breguet_nayttelyyn (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Brin-luokka

| Brin-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 000 t (pinnalla) 1 245 t (sukellus)
Pituus:  72,47 m
Leveys:  6,68 m
Syväys:  4,54 m
Koneteho:  2 Tosi-dieselmoottoria 3 400 bhp (pinnalla) 2 Ansaldo-sähkömoottoria 1 300 hv (sukellus)
Nopeus:  17,3 solmua (pinnalla) 8 solmua (sukellus)
Miehistöä:  58
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 120 mm/43 tykki 8 × 533 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  4 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Brin-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston viiden vuosina 1936-1939 valmistetun sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Tosin suunnittelemat osittain kaksoisrunkoiset alukset olivat muunnoksia Archimede-luokan aluksista. Niistä kolmen ensimmäisen valmistus aloitettiin 1936 ja ne valmistuivat 1938. Viimeiset kaksi aloitettiin 1937 korvaamaan Espanjalle luovutetut samat nimiset Archimede-luokan alukset. Luovutuksen salaamiseksi alukset saivat samat nimet kuin luovutetut alukset ja ne valmistuivat 1939.
Alusten maksimi sukellussyvyys oli 109,73 metriä. Niiden aseistuksena oli keulassa neljä ja perässä neljä 533 millimetrin torpedoputkea, joihin oli neljätoista torpedoa. Aluksilla oli lisäksi 120 millimetrin 43 pituuskaliiperin tykki, joka oli asennettu tornin takaosaan ja varustettu kilvellä. Tykki korvattiin sodan alettua tornin eteen asennetulla 120 millimetrin 47 pituuskaliiperin kansitykillä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Archimede | Franco Tosi, Taranto | 23. joulukuuta 1937 | 5. maaliskuuta 1939 | 18. huhtikuuta 1939 | upotettu 15. huhtikuuta 1943 |
| Brin | Franco Tosi, Taranto | 3. joulukuuta 1936 | 3. huhtikuuta 1938 | 30. kesäkuuta 1938 | poistettu alusluettelosta 9. syyskuuta 1943 |
| Galvani | Franco Tosi, Taranto | 3. joulukuuta 1936 | 22. toukokuuta 1938 | 29. heinäkuuta 1938 | upotettu 24. kesäkuuta 1940 |
| Guglielmotti | Franco Tosi, Taranto | 3. joulukuuta 1936 | 11. syyskuuta 1938 | 12. lokakuuta 1938 | upotettu 17. maaliskuuta 1942 |
| Torricelli | Franco Tosi, Taranto | 23. joulukuuta 1937 | 26. maaliskuuta 1939 | 7. toukokuuta 1939 | upotettu 23. kesäkuuta 1940 |
Eemeli Rautiainen

Eemeli (Emil) Rautiainen (1902 Suomi – ?) oli neuvostoliitonsuomalainen kirjailija.
Viipurin Talikkalassa kasvanut Rautiainen työskenteli merimiehenä ja julkaisi jo 1920-luvun alussa runoja ja kertomuksia amerikansuomalaisissa lehdissä. Hän laati myös näytelmiä työväennäyttämöille. Rautiainen saapui Yhdysvalloista Neuvosto-Karjalaan vuonna 1931.
Rautiainen julkaisi joukon kertomuksia, kuvauksia ja romaaneja, joista varsinkin Mereltä leipää hakemassa sai hyviä arvosteluja. Hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton ehdokasjäseneksi vuonna 1936. Teokset havaittiin kuitenkin pian poliittisesti virheellisiksi, ja Suomessa vuonna 1933 käynyt Rautiainen erotettiin kirjailijaliitosta kesällä 1937. Julkaisematta jäivät ainakin vuonna 1935 valmistunut romaani Keltainen merimies ja näytelmä Klim Sobolev. Rautiainen vangittiin Stalinin vainoissa, mutta hänen myöhemmistä vaiheistaan ei ole tietoa.
Teoksia

Runoja teoksessa Murrosajan lauluja: kokoelma työväen runoja. Astoria: Amerikan suomalaiset sosialistiset kustannusliikkeet, 1924, s. 187–208.
Antin ja Petrin matka salolle. Leningrad: Kirja, 1933.
Neuvostomaata rakentamassa: Amerikan suomalaiset siirtolaiset sosialistisessa rakennustyössä Karjalassa. Petroskoi: Kirja, 1933.
Nuorta verta. Leningrad: Kirja, 1933.
Mereltä leipää hakemassa: kertomuksia mailta ja meriltä. Petroskoi: Kirja, 1934.
Niskavuoren naiset

| Niskavuoren naiset |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Hella Wuolijoki
Alkuperäiskieli:  suomi
Tyylilaji:  draama
Aihe:  avioliitto, aviorikos, sukupolvien väliset erot
Tapahtumapaikka ja -aika:  hämäläinen maalaiskylä 1930-luvun alussa
Kantaesitys:  31. maaliskuuta 1936
Kantaesityspaikka:  Helsingin Kansanteatteri
Sarja:  Niskavuori-sarja
Henkilöt
Henkilöt:  Loviisa, Niskavuoren vanhaemäntä  Aarne Niskavuori, agronomi  Martta Niskavuori, hänen vaimonsa  Anna-Liisa, Aarnen sisar  Ilona Ahlgren  rovasti  ruustinna  tohtori  apteekkari  Simolan isäntä  opettaja Vainio  telefuuni-Sandra  Serafiina, Sandran sisar  Salli, sisäkkö  isäntiä, emäntiä, piikoja, renkejä
Niskavuoren naiset on Hella Wuolijoen kolminäytöksinen näytelmä vuodelta 1933. Sen ensiesityksen Helsingin Kansanteatterissa 31. maaliskuuta 1936 ohjasi Eino Salmelainen, jonka merkitys Wuolijoen näytelmille oli keskeinen ja jonka ohjaustyöt  viitoittivat näytelmien tulkinnan ja laskivat perustan Niskavuoren teatterimaisemalle vuosikymmeniksi. Näytelmä ilmestyi painettuna vuonna 1936 tekijänimellä Juhani Tervapää, ja kustantaja oli Gummerus. Wuolijoki paljastui tekijänimen takaa kuitenkin jo näytelmän ensi-illassa. Se on julkaistu uudestaan 2001 Hella Wuolijoen tekijänimellä.
Tarinassa Aarne Niskavuori ihastuu kylän uuteen opettajaan Ilona Ahlgreniin. Sisäinen kamppailu velvollisuuden (vaimonsa Martan ja Niskavuoren talon) ja intohimon (Ilonan) välillä päättyy siihen, että hän tunnustaa rakkautensa Ilonalle. Suhteen paljastuttua Martta järjestää kuulemistilaisuuden, jossa tilanne selviää kaikille. Vanhaemäntä Loviisa tyytyy tappioon ja hyvästelee poikansa, joka lähtee Ilonan kanssa kaupunkiin.
Juoni > Prologi

Niskavuoren rusthollin suuressa salissa vietetään Loviisan päivää, eli on elokuu. Paikalla on pitäjän herrasväki ja puhelinkeskuksen hoitaja Sandra, joka istuu niin kutsutun albumipöydän ääressä hieman herrasväestä erillään. Emännät ovat pukeutuneet toistensa kaltaisesti: mustat asut, silkkiliinat hartioilla, kultaiset vitjat ja rintaneulat. Isännänhuoneessa on vähemmän muodollista, sieltä kuuluu puheensorinaa. Kahvi tarjoillaan tarkkaan määrätyssä järjestyksessä, ensin ruustinalle ja rovastille, sitten emännille, Sandralle ja isännille.
Jutustelu salissa pyörii maanviljelyn ja käsitöiden ympärillä. Tapojen turmeluksestakin puhutaan. Niskavuoren navetan seitsemästä piiasta kuudella on jo lapsia. "Aivan oikein, yksi siellä on enää ilman. Mutta se onkin niin ruma, että lehmätkin sitä pelkäävät", talon vanhaemäntä Loviisa tokaisee. Naiskauneuden kautta juttu kiertyy kylän uuteen opettajattareen, Ilona Ahlgreniin. Ilona saapuu juhliin Simolan isännän mukana, Loviisan nuorin tytär Anna-Liisa esittelee hänet kylänväelle. Suhtautuminen Ilonaan jakaa kyläläisiä, toisten mielestä hän on pelkkä hepsankeikka, toiset sitä vastoin pitävät häntä raikkaana tuulahduksena. Aarne ja Ilona ovat rakastuneet toisiinsa jo ennen prologin tapahtumia, prologin lopussa Ilona kutsuu Aarnen asuntoonsa kansakoulun yläkertaan.
Juoni > Ensimmäinen näytös

On talvi ja Sandra on kutsuttu Niskavuorelle. Hän selvittää Loviisalle tietonsa suksenjäljistä, jotka alkavat opettajattaren luota ja päättyvät Niskavuorelle. Loviisa ymmärtää kyseessä olevan Aarnen. Myös Martta on kuullut opettajattaren miesvieraista: "Eikö Sandra kertonut teille, mikä Havaijin kukka pitäjään on tuotu?", hän kysyy tuohtuneena anopiltaan. Loviisa on päättänyt hoitaa Aarnen syrjähypyn Niskavuoren malliin. Hän kutsuu Ilonan kylään, ja tekee tälle selväksi, että tästä ei voi tulla emäntää Niskavuorelle, joka on pysynyt pystyssä miniöiden rahoilla. Ilona painottaa yksilöiden onnea ja vapautta, mitä Loviisa taasen pitää joutavanaikaisena. Aarne pelmahtaa paikalle Simolan isännän kanssa. Loviisa esittää puoliksi leikillään, että Ilonasta tulisi sopiva emäntä Simolaan, mistä Simola ei ole lainkaan pahoillaan. Aarne taasen ei pidä siitä, että Loviisa sekaantuu hänen naisasioihinsa.
Juoni > Toinen näytös > Ensimmäinen kuvaelma

Aarne on ollut Ilonan luona koko illan, ja hänen täytyy lähteä. Ilona kertoo Aarnelle olevansa raskaana. Aarne haluaisi häipyä Niskavuorelta Ilonan mukana, mutta hänellä ei riitä rohkeutta. Ilona ei painosta Aarnea jättämään perhettään. Martta on saanut vihiä, että Aarne on Ilonan luona. Hän saapuu kansakoululle opettaja Vainion, Sandran ja Serafiinan kanssa. Aarne ehtii paeta ikkunasta. Myös Loviisa saapuu paikalle. Hän pyytää Marttaa poistumaan ja jää kahden Ilonan kanssa. Ilona selvittää Loviisalle suhteensa Aarneen ja kertoo raskaudestaan. Loviisan mielestä Aarnen ja Ilonan suhteen on loputtava, ja Ilonan täytynee muuttaa pois kylästä.
Juoni > Toinen näytös > Toinen kuvaelma

Edellisestä osasta on kulunut puoli tuntia. Martta ja Aarne riitelevät vanhanemännän kamarissa. Aarne kieltää olleensa Ilonan luona. "Tämä on sitä kirottua avioliittokeskustelua. Hävetkäämme, Martta", Aarne summaa heidän riitansa, joka laajenee käsittelemään Martan ja Aarnen avioliiton todellista syytä: Martan isän rahoja, jotka tarvittiin Niskavuoren pelastamiseen. Martta heittäytyy melodramaattiseksi, ja teeskentelee tukehtuvansa. Loviisa saapuu paikalle, minkä jälkeen Martta rauhoittuu. Aarne saa Martan uskomaan, että heidän avioliittonsa voi jatkua.
Juoni > Kolmas näytös

Seuraavana päivänä Niskavuoren salissa Martta on jälleen levoton. Hän kertoo Loviisalle kutsuneensa koulun johtokunnan ja Ilonan Niskavuorelle: Ilonan on tehtävä selkoa yöllisistä vieraistaan. Loviisa suostuu kokouksen järjestämiseen vastentahtoisesti. Aarne suuttuu Martan aikeista. Loviisa toivoo Aarnen noudattavan Niskavuoren perinteitä, ja jäävän kaikesta huolimatta Niskavuorelle. Hän torjuu jyrkästi Aarnen ajatuksen Niskavuoren jakamisesta useiksi pientiloiksi. Aarnen haaveissa siintää elämä pienviljelijänä, eräänlainen paluu aikaan "ennenkuin metsärahat ja rikkaat emännät ja pehtorit tuotiin taloon. Ennen kuin ryypättiin ja tehtiin pitkin kyliä äpäriä".
Opettaja, apteekkari, rovasti, Penttilän isäntä ja Simolan isäntä saapuvat Niskavuorelle pitämään johtokunnan kokousta, johon niskavuorelaisista osallistuvat Aarne, Martta ja Loviisa. Simola noutaa Ilonan. Johtokunta kuulustelee Ilonaa, joka ei suostu kertomaan yöllisen vieraansa nimeä. Rovasti moittii Ilonaa siveettömyydestä. Martta tekee virheen hakiessaan kaksi lastaan saliin. "Tätä sinä tulet katumaan, Martta. Ehkäpä elämäsi loppuun asti", Loviisa toruu miniäänsä. Kaikkien yllätykseksi Simola väittää olleensa yöllinen miesvieras. Hän kutsuu Ilonaa morsiamekseen, ja pyytää johtokuntaa jättämään tämän rauhaan. Ilona muuttuu silmänräpäyksessä siveettömästä naisesta siveelliseksi. Ilona ei kuitenkaan lähde mukaan Simolan hämäysyritykseen, vaikka on kiitollinen tälle. Kun Ilona on lähdössä, Aarne tunnustaa kaiken. Ilona lupaa odottaa Aarnea. Loviisa lohduttaa Marttaa, ja sanoo, ettei Aarnella ole enää asiaa Niskavuorelle.
Esitykset

Niskavuoren naiset pelasti monen teatterin talouden vuonna 1936. Näytelmää esitettiin Kansanteatterin lisäksi muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa, Turun Teatterissa ja Viipurin Kaupunginteatterissa. Kantaesityksessä Loviisana oli Elsa Rantalainen, Aarnena Kyösti Erämaa ja Marttana Aino Lohikoski. Ilonaa näytteli Martta Kontula. Näytelmä on menestynyt myös myöhempinä aikoina, vuonna 1997 se sai Tampereen Teatterissa yli 16 000 katsojaa.
Viipurissa Niskavuoren naiset sai ensi-iltansa 8. lokakuuta 1936 ohjaajanaan Arvi Tuomi. Näytelmä sai huomattavan paljon tunnustusta, ja muun muassa Kansan Työ ennusti sen muuttuvan suomalaisen näytelmäkirjallisuuden klassikoksi. Karjalan Viljo Kojo kirjoitti: "Tekijä on koettanut jakaa sympatiat melko tasaisesti molemmin puolin - alusta loppuun draamallinen, lujajännitteinen ja paikotellen varsinkin lopussa yllättäviin kohtauksiin huipentuva". Martta Suonion Loviisaa pidettiin yhtenä hänen suurimmista voitoistaan, Martta Kontulan Ilona oli voimakkaan nuori ja herätti myötätuntoa, Uno Wikström vakuutti Aarnen osassaan ja Aino-Inkeri Notkola Martan hankalassa osassaan. Kokonaisuus oli rakennettu vankasti ja huolellisesti.
Viipurin ensi-illassa Wuolijoki paljasti ensi kerran henkilöllisyytensä. Hän astui näyttämölle taputusten ja esiinhuutojen saattamana. Moni hämmästyi, sillä Wuolijoki tunnettiin suurliikenaisena ja vasemmistoradikaalina.
Filmatisoinnit

Näytelmän pohjalta on tehty kaksi elokuvaa Niskavuoren naiset vuodelta 1938 ja Niskavuoren naiset vuodelta 1958, jotka molemmat on ohjannut Valentin Vaala. Ilonan ja Aarnen tarinan kertovan Matti Kassilan ohjaaman elokuvan Niskavuori (1984) alkupuoli pohjautuu Niskavuoren naisiin.
Niskavuori-näytelmät tapahtumien aikajärjestyksessä

Niskavuoren nuori emäntä
Niskavuoren Heta
Niskavuoren naiset
Niskavuoren leipä
Entäs nyt, Niskavuori?
Aiheesta muualla

Kirjasampo: Niskavuoren naiset
Bristol Old Vic Theatre School

Bristol Old Vic Theatre School (usein pelkkä Bristol Old Vic) on Bristolissa toimiva teatterikoulu. Koulu on perustettu vuonna 1946 ja se on yksi Britannian tunnetuimmista draamakouluista.
Koulua johtavat yhdessä rehtori ja taiteellinen johtaja. Koulu on osa Conservatoire for Dance and Dramaa, johon kuuluvat myös muun muassa Royal Academy of Dramatic Art ja London Academy of Music and Dramatic Art sekä useita tanssikouluja. Kouluun hyväksytään yli 1 700 hakijan joukosta vuosittain vain 24–28 uutta opiskelijaa, ja yhteensä koulussa opiskelee noin 160 opiskelijaa.
Moni sittemmin kuuluisuuteen noussut näyttelijä on opiskellut Bristol Old Vicissä. Heihin lukeutuvat esimerkiksi Daniel Day-Lewis, Jeremy Irons ja Peter O’Toole.
Koulun entisiä oppilaita

Brian Blessed – (Flash Gordon – iskevä salama, Star Wars: Episodi I – Pimeä uhka)
Samantha Bond – (James Bond -elokuvat, Downton Abbey)
Christopher Cazenove – (Dynastia, Ritarin tarina)
Olivia Colman – (Rautarouva, Broadchurch)
Charlie Cox – (Daredevil, Tähtisumua)
Daniel Day-Lewis – (There Will Be Blood, Lincoln)
Stephen Dillane – (Game of Thrones, Kuningas Arthur)
Oded Fehr – (Muumio, Resident Evil)
Naomie Harris – (007 Skyfall, Pirates of the Caribbean)
Jeremy Irons – (Onnen kulissit, Leijonakuningas)
Theo James – (Divergent – Outolintu, Kultapoika)
Sean Pertwee – (Viimeinen horisontti, Gotham)
Pete Postlethwaite – (Isän nimeen, Inception)
Faye Marsay – (Game of Thrones, Valkoinen kuningatar)
Miranda Richardson – (Päätön ratsumies, Harry Potter ja liekehtivä pikari)
Greta Scacchi – (Kunnes toisin todistetaan)
Ray Stevenson – (Thor, Rooma)
Patrick Stewart – (Star Trek – uusi sukupolvi, X-Men)
Mark Strong – (Sherlock Holmes, Green Lantern)
Gene Wilder – (Jali ja suklaatehdas, Bonnie ja Clyde)
Aiheesta muualla

Koulun kotisivut
Shirley Brown: Bristol Old Vic Theatre School: the first 50 years.  Lontoo:  Nick Hern Books, 1996.  ISBN 1-85459-395-1
Prahok

Banaaninlehtiin käärittyä prahokia riisin ja kasvisten kera.
Prahok on voimakkaan hajuinen kalatahna, jota käytetään yleisesti kambodžalaisessa ruoanlaitossa. Sitä valmistetaan jauhamalla ja fermentoimalla pikkukaloja. Prahokkia valmistetaan joulu-tammikuussa, kun pikkukaloja on joessa runsaasti, ja sitä säilötään silloin koko vuodeksi. Vuonna 2009 Kambodžassa valmistettiin 515 000 tonnia kalajalosteita.
Prahokkiin käytetty kalalaji on Henicorhynchus siamensis. Sitä valmistetaan usein joukolla. Kalat perataan ja murskataan perinteisesti polkemalla. Valmista tahnaa kuivatetaan päivä auringossa, ja sen jälkeen se pakataan tiiviisti muoviin käymään viikkojen tai kuukausien ajan. Hienoimpia lajeja kypsytetään kolme vuotta. Valmiina Prahok on harmaanruskeaa ja voimakkaan hajuista.
Hermann Hesse

| Hermann Hesse |
| --- | --- |
 Hermann Hesse
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1877 Calw, Baden-Württemberg, Saksa
Kuollut: 9. elokuuta 1962 (85 vuotta) Montagnola, Collina d'Oro, Sveitsi
Kirjailija
Salanimi: Emil Sinclair 
Tuotannon kieli: saksa
Pääteokset:  Arosusi, Lasihelmipeli
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Hermann Hesse (2. heinäkuuta 1877 Calw, Saksa – 9. elokuuta 1962 Montagnola, Sveitsi) oli saksalainen runoilija, kirjailija ja taidemaalari, joka palkittiin vuonna 1946 Nobelin kirjallisuuspalkinnolla. Hänen tunnetuimpia romaanejaan ovat Arosusi ja Lasihelmipeli.