stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksanteri II (patsas, Helsinki)
Patsas > Laki-veistos

Muistomerkin kuuluisin osa on jalustan Laki-veistos, jonka hahmot tulkittiin myöhemmin Suomi-neidoksi ja Suomen leijonaksi. Samanlainen karhuntaljaviittaan pukeutunut nainen Suomen henkilöitymänä oli myös aikaisemmin Walter Runebergin veistämän J. L. Runebergin patsaan (1885) jalustassa Helsingin Esplanadin puistossa. Hahmon nimi oli Walter Runebergin suunnitelmissa alkujaan Patria, mutta siitä käytettiin kilvessä olevan sanan mukaisesti nimeä Lex (Laki) vuonna 1893 alkuaan ruotsiksi julkaistussa tietokirjassa Suomi 19:llä vuosisadalla, ja tämä vakiintui samana vuonna Pariisista Suomeen toimitetun veistoksen nimeksi.
Aleksanteri II:n patsaan jalustalle sijoitettu perustuslakia suojeleva patsas oli poliittisesti uskalias allegoria, joka ärsytti fennomaaneja.
Patsaasta tehtiin myöhemmin kaksi alkuperäisen kokoista kipsikopiota, joista toinen sijoitettiin Säätytalon pääportaikkoon ja toinen aikanaan Suomen eduskunnan istuntosaliin, ensin Helsingin vapaapalokunnan ja sitten Heimolan talon tiloihin. Patsas oli istuntosalissa puhemiehen korokkeen takana. Se oli tarkoitus siirtää myös uuteen eduskuntataloon, mutta sinne ei enää haluttu Venäjän vallan aikaista taideteosta. Niinpä eduskunnan Laki-veistos siirrettiin 1930 Presidentinlinnan valtiosaliin entisen hallitsijan valtaistuimen paikalle, jossa se tänäkin päivänä on. Kuljetuksen aikana Suomi-neidon pää jouduttiin sahaamaan irti.
Kuvituksesta 1893 julkaistuun kirjaan Suomi 19:llä vuosisadalla.
Laki-veistos patsaan jalustan eteläisellä sivulla.
Valtiojohtoa kokoontuneena Presidentinlinnan Valtiosaliin vuonna 2001. Taustalla Runebergin Lex-veistos.
Lex-patsaan Säätytalossa oleva versio.
Vastaanotto

Vuoden 1894 paljastusjuhlan lisäksi Aleksanteri II:n patsaasta tuli laajojen mielenilmausten näyttämö myös vuonna 1899 alkaneiden sortovuosien aikana. Helsinkiläiset protestoivat Nikolai II:n venäläistämispyrkimyksiä vastaan kukittamalla ylenpalttisesti ”hyvän tsaarin” Aleksanteri II:n patsasta. Aleksanteri II:sta tehtiin populaarikeisari patsaan kuvista tehtyjen julisteiden, postikorttien ja kehystettyjen valokuvataulujen avulla.
Itsenäistymisen jälkeen kansallismieliset liikkeet pyrkivät hävittämään Helsingistä venäläiskauden jälkiä. Uudessa Suomessa kesällä 1918 julkaistussa kirjoituksessa vaadittiin venäläisen ”maallemme vihamielisen valloittajan” patsaan poistamista, ja sille paikkaa museossa. Nämä vaatimukset eivät kuitenkaan johtaneet tulokseen.
Sotien välisenä aikana Aleksanteri II:n patsaaseen suhtauduttiin usein tuomitsevasti. Urho Kekkonen, joka oli osallistunut Aleksanteri I:n rintakuvan tervaukseen yliopistolla, kirjoitti vuonna 1924 otsikolla "Ryssäläisyyden muistot yliopistolla":
Tässä yhteydessä johtuu mieleen, että oli maamme maineelle siunattu asia, kun hollantilaisia sanomalehtimiehiä ei johdettu käymään yliopistolla. Hehän kovasti ihmettelivät sitä seikkaa, että valtioneuvoston torilla annettiin seisoa ryssän keisarin Aleksanteri II kuvapatsaan. Mitä he olisivatkaan sanoneet, jos olisivat vielä täällä toisen keisarin kuvan tavanneet ja kaiken kukkuraksi yliopiston juhlasalissa. He eivät olisi voineet ymmärtää meidän suunnatonta "pieteettiämme" entisen sortajavallan muistoja kohtaan. - Mutta menepä puhumaan, että Aleksanteri II:n patsas olisi poistettava torilta, niin saat niskaasi koko pääkaupungin sanomalehdet (maaseutu voisi ymmärtää vaatimuksen, kuten ymmärsi A.I:n tervauksenkin).
Tammikuussa 1931 Lapuanliike uhkasi poistaa venäläisajan suuriruhtinaan muistomerkin. Uhkaus liittyi Lapualaisten pyrkimykseen manipuloida presidentinvaaleja kiihkonationalismin lietsonnalla, mutta se herätti laajaa vastarintaa. Lehdistössä irvailtiin, että johdonmukaisuuden vuoksi olisi Ruotsin vallan muistoina poistettava Kustaa III:n kuva Vaasan hovioikeudesta sekä Turusta Pietari Brahen patsas, linna ja tuomiokirkkokin. Vuonna 1935 tehtiin ehdotus, että Aleksanteri II:n patsas olisi poistettava Senaatintorilta ja tilalle pystytettävä Aleksis Kiven patsas yliopiston päärakennuksen eteen ja vastakkaiselle puolelle Valtioneuvoston linnan eteen Mannerheimin patsas.
Talvisodan aikana laaditun suojeluhierarkian mukaan Aleksanteri II oli 1. ryhmässä.
Ylioppilaskunnan kovaääniset ryhmät vaativat vuonna 1942, että Aleksanteri II:n monumentti pitäisi siirtää Senaatintorilta ja korvata kansallisella vapaudenpatsaalla. Vandalisoitu Aleksanteri I:n patsas oli aikaisemmin poistettu yliopiston juhlasalista, jossa se korvattiin Wäinö Aaltosen sittemmin pommituksessa 1944 tuhoutuneella marmorireliefillä. Erik Kruskopfin mukaan ”Yhtä ja toista sanottiin siinäkin keskustelussa, muun muassa että voitaisiin ehkä hyväksyä ryssä kirkon eteen kun sen katolla oli kaksitoista juutalaista.”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksanteri II (patsas, Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Helsingin Suurtorilla 40 vuotta sitten, Suomen Kuvalehti, 28.04.1934, nro 18, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Paljastustilaisuus 29.4.1894.
Lähikuva itse keisarin hahmosta.
Vuosien 1890 ja 1905 välisenä aikana otettu värikuva.
Kuva vuodelta 2001.
Kukkameri Aleksanteri II:n patsaalla 13.3.1899 keisarin kuolinpäivän muistopäivänä.
Reino Ala-Kulju

| Reino Ala-Kulju |
| --- | --- |
 Elias Simojoki ja Reino Ala-Kulju Sinimustien Kuortaneen leirin leirinuotiolla vuonna 1935.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1898 Kuortane
Kuollut: 5. elokuuta 1983 (85 vuotta) Seinäjoki
Ammatti:  rehtori rovasti
Arvonimi: kouluneuvos
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Entiset puolueet:  Isänmaallinen kansanliike
Asema:  kansanedustaja
Vaalipiiri:  Vaasan itäinen vaalipiiri Vaasan eteläinen vaalipiiri Vaasan vaalipiiri
Kotipaikka:  Kuortane Seinäjoki
Koulutus:  filosofian maisteri
Puoliso:  Kerttu Sylvia Soiniemi
Vanhemmat:  Aleksanteri Ala-Kulju Eveliina Ala-Kulju
Reino Ala-Kulju (25. huhtikuuta 1898 Kuortane – 5. elokuuta 1983 Seinäjoki) oli suomalainen poliitikko, rehtori, rovasti ja kouluneuvos. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1933–1939, 1952–1954 ja 1959–1966 edustaen ensin Isänmaallista kansanliikettä (IKL) ja myöhemmin kokoomusta. Hän oli IKL:n pääsihteeri vuosina 1932–1936.
Ala-Kulju oli mukana sekä maakunnallisessa, että valtakunnallisessa toiminnassa sekä opetustyössä. Hänet kutsuttiin kunniapuheenjohtajaksi tai kunniajäseneksi noin kymmeneen järjestöön. Muun uransa ohella hän toimi opettajana ja rehtorina Seinäjoella.
Nuoruus > Perhe

Ala-Kuljun vanhemmat olivat maanviljelijä Aleksanteri Ala-Kulju ja kansanedustaja Eveliina Ala-Kulju. Reino Ala-Kuljun vaimo oli Kerttu Sylvia o.s. Soiniemi. He avioituivat vuonna 1928.
Nuoruus > Sisällissota, heimosodat ja toiminta suojeluskunnissa

Ala-Kulju osallistui Lapuan suojeluskunnan toteuttamaan venäläisten aseistariisuntaan tammisunnuntaina 1918. Hän osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten riveissä ja oli mukana Vilppulan, Ruoveden, Länkipohjan ja Oriveden taisteluissa. Ala-Kulju toimi ryhmänjohtajana Tampereen valtauksessa, Lahdessa, Kouvolassa ja Viipurissa. Hän haavoittui 18. maaliskuuta 1918 Oripohjassa.lähde?
Ala-Kulju osallistui vuonna 1919 Viron vapaussotaan. Hän toimi Kuortaneen suojeluskunnan päällikkönä ja oli lisäksi Itsenäisyysklubi Junkkarien jäsen 1917–1918. Myöhempinä vuosinaan Ala-Kulju osallistui Vapaussodan Invalidien toimintaan. Suojeluskunnan työhön Ala-Kulju osallistui valistusupseerina ja pappina.
Nuoruus > Koulutus ja työura

Ala-Kulju valmistui ylioppilaaksi Lapualla vuonna 1918. Samana vuonna hän lähti Helsingin yliopistoon, jossa suoritti teologian erotutkinnon vuonna 1925, filosofian kandidaatin tutkinnon 1931 ja sai maisterin arvon 1932. Ala-Kulju vihittiin papiksi samana vuonna. Opiskeluaikanaan Ala-Kulju osallistui ylioppilastoimintaan, kuuluen ylioppilaskunnan hallitukseen 1925–1926. Ala-Kulju osallistui myös Akateemisen Karjala-Seuran toimintaan toimien järjestön varapuheenjohtajana 1926.
Työnsä Ala-Kulju aloitti Kristiinan suomalaisessa keskikoulussa 1924. Vuonna 1927 hän otti vastaan Seinäjoen yhteiskoulun uskonnon ja filosofian aineiden lehtoraatin. Vuosina 1930–1944 hän oli vanhempi lehtori Seinäjoen yhteislyseossa, tyttölyseon vararehroti 1930–1952 sekä rehtori 1952–1963 eläkkeelle siirtymiseensä asti.
Ala-Kulju vihittiin myös papiksi vuonna 1929, ja hän toimi toisen maailmansodan aikana sotilaspappina. Jatkosodan aikana hän oli heimosoturiprikaatin valistusupseeri ja pastori Itä-Karjalassa.
Ura poliitikkona > Kansanedustaja

Ala-Kulju toimi kansanedustajana kolmeen otteeseen. Vuosina 1933–1939 hän edusti eduskunnassa IKL:ää ja oli myös sen pääsihteeri vuosina 1932–1936. Hän oli myöhemmin kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1952–1954 ja 1959–1966 sekä presidentin valitsijamiehenä vuosina 1950, 1956 ja 1962. Vuonna 1964 Ala-Kulju yhtyi Margit Borg-Sundmanin alulle panemaan eduskuntakyselyyn Hannu Salaman eräissä piireissä pahennusta herättäneen Juhannustanssit-romaanin vuoksi.lähde?
Ala-Kulju ajoi koulun uudistamista ja korosti erikoistumista ja ylioppilastutkinnossa.selvennä Hän kannatti lyseoiden yhdistämistä ja korosti jatkuvan opiskelun merkitystä. Hän vastusti koululaisten ja poliittisten nuorisojärjestöjen univormuja.
Ala-Kulju oli Yleisradion hallintoneuvoston jäsen vuosina 1964–1967.
Ura poliitikkona > Maakunnalliset luottamustoimet

Ala-Kulju kuului Etelä-Pohjanmaan maakuntaliiton hallitukseen sen perustamisesta alkaen 1939–1971, oli varapuheenjohtaja 1948–1955 sekä puheenjohtaja 1955–1971.
Ala-Kulju toimi Etelä-Pohjanmaan korkeakouluyhdistyksen puheenjohtajana 1960–1972 ja ajoi aktiivisesti korkeakoulua maakuntaan. Hän ajoi erityisesti humanistis-sosiaalisen tiedekunnan ja teologian opetusta maakuntaan. Ala-Kulju toimi myös Etelä-Pohjanmaan oppikouluopettajien puheenjohtajana 1952–1964.
Ura poliitikkona > Kaupungin luottamustoimet

Ala-Kulju toimi Seinäjoen seurakunnan johtoelimissä noin 40 vuotta. Ala-Kulju toimi muun muassa Lakeuden Ristin rakennustoimikunnan puheenjohtajana 1950–1960. Ala-Kulju kuului Seinäjoen kauppalan/kaupunginvaltuustoon 1946–1968 ja hallitukseen 1948–1961.
Harrastukset

Ala-Kulju harrasti radiotoimintaa ja näki radion sivistyksellisen merkityksen. Ala-Kulju toimi Seinäjoen maakuntaradion ohjelmaneuvoston puheenjohtajana 1950–1956 sekä myöhemmin Yleisradion ohjelmaneuvostossa 1961–1962 ja hallintoneuvostossa 1963–1967.
Ala-Kulju käytti aikaansa kotiseututyön ja kulttuuritoiminnan kehittämiseen. Myöhemmin Ala-Kulju kutsuttiin sekä Seinäjoen että Kuortaneen kotiseutuyhdistysten kunniapuheenjohtajaksi. Ala-Kulju vaikutti Etelä-Pohjanmaan historiatyhön Etelä-Pohjanmaan museoyhdistyksen, Kotiseutuliiton, Talonpoikaissäätiön sekä Suomen Kulttuurirahaston Etelä-Pohjanmaan rahaston kautta. Osana kotiseututyötä Ala-Kulju harrasti myös sukututkimusta.
Viimeiset vuodet

Eläkkeelle siirtymisensä jälkeen Ala-Kulju vähensi luottamustoimiaan ja alkoi harrastaa maalausta, johon hän oli saanut virikkeen eduskuntavuosinaan asuessaan Eero Nelimarkan luona.
Teokset

Seinäjoen yhteiskoulu, Seinäjoen yhteislyseo, Seinäjoen tyttölyseo 1913-1963, Seinäjoki, S.n, 1964.
Reino Ala-Kulju: Seinäjoen kirja: Kuvaus Seinäjoen vaiheista.  Seinäjoen seurakunta, 1963.
Reino Ala-Kulju ym.: Eteläpohjalaisia elämäkertoja 1 ja 2.  Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto, 1962, 1965.
Reino Ala-Kulju ym. (toim.), Etelä-Pohjanmaa 1970-luvulla. Seinäjoki : Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto, 1971
Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto 30-vuotias, Seinäjoki: Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto, 1971
Vihtori Kosola, legenda jo eläessään, Helsinki : WSOY, 1976 ISBN 951-0-07785-2
Vaasan läänin 70 vuotta itsenäisessä Suomessa 1917-1987, Vaasa : Vaasan läänin seutukaavaliitto, 1987 ISBN 951-9187-57-X
American Forces Network

AFN Irakin radioasema Bagdadissa 2004.
Lionel Barrymore. AFRS "Concert Hall" Radio Show, n. 1947.
American Forces Network (AFN) on Yhdysvaltain asevoimien radio- ja televisioyhtiön United States Armed Forces Radio and Television Service (AFRTS) luoma brändi yhtiön maailmanlaajuiselle yleisradiotoiminnalle. Sen entinen nimi oli Armed Forces Network.
AFN toimii Yhdysvaltain puolustusministeriön alaisuudessa ja sen toimintaa ohjaa OASD-PA (Assistant Secretary of Defense for Public Affairs). Käytännössä AFN:ää pyörittää armeijan henkilöstö, joskin siviilejä on joissakin teknisissä ja tuotannollisissa tehtävissä. Vuodesta 1991 alkaen koko henkilökunta on koulutettu Marylandissa sijaitsevassa Defense Information Schoolissa. AFN:n johtajana toimi Allison Barber 20. lokakuuta 2008 saakka.
AFN:n toiminta alkoi vuonna 1942, jolloin Yhdysvaltain sotaministeriö (United States Department of War) perusti armeijan radioyhtiön Armed Forces Radio Service (AFRS). Televisiotoiminta liitettiin mukaan vuonna 1954, jolloin pilottiasema Limestonessa Mainessa aloitti toimintansa.
Toisen maailmansodan jälkeen AFN perusti useita asemia ja lähettimiä Eurooppaan. Pääpaino oli Länsi-Saksassa ja asemia oli myös ainakin Alankomaissa, Islannissa, Italiassa ja Kreikassa. Muissa maanosissa asemia on ollut ainakin Diego Garcian atollilla, Etelä-Koreassa, Etelämantereella, Grönlannissa, Guamilla, Iranissa šaahin aikana, Japanissa, Johnstonin atollilla, Kanadassa, Kuubassa, Marshallinsaarilla, Midwaysaarilla, Puerto Ricossa, Taiwanissa, Turkissa ja Waken atollilla.
Oman ohjelmatuotantonsa lisäksi AFN esittää kaupallisten verkkojen ohjelmistoja, joista mainokset on korvattu ei-kaupallisilla tiedotteilla.
Alankomaiden taide

Alankomaiden taide on nykyisen Belgian ja Alankomaiden alueen taidetta 1300-luvun lopulta 1700-luvulle. Etelä- ja Pohjois-Alankomaat sekä Burgundi muodostivat ennen 1500-luvulla tapahtunutta valtiollista kahtiajakoa taidehistoriallisesti yhtenäisen alueen. (niin sanottu vanha-alankomaalainen taide). Sen keskus sijaitsi Flanderissa. Alankomaalainen taide jakaantui 1500-luvun lopulla flaamilaiseksi ja hollantilaiseksi taiteeksi.
Vasta 1300-luvulla itsenäistynyt Alankomaiden taide irrottautui naapuriensa Ranskan ja Saksan taiteesta.selvennä Painopiste siirtyi 1400-, 1500-, ja 1600-luvuilla arkkitehtuurista maalaustaiteeseen. Kalvinilainen pohjoinen ja katolinen etelä alkoivat 1500-luvulla kehittyä voimakkaasti eri suuntaan. Hollantilainen taide eroaa monessa suhteessa flaamilaisesta barokista.
Alankomaiden taiteen kultakausi kesti noin sata vuotta ajoittuen lähinnä 1600-luvulle. Kultakausi näkyi etenkin maalaustaiteessa, kirjallisuudessa ja arkkitehtuurissa. Kultakauden maalarien teokset erosivat Peter Paul Rubensin edustamasta barokkityylistä. Maalaukset muuttuivat realistisemmiksi: arkipäivän aiheista maalattiin asetelmia, muotokuvia ja maisemia. Näitä töitä tilasi rikastunut porvaristo, ei enää kirkko eikä aatelisto.
Maalaustaide

Alankomaalaisen maalaustaiteen aloittivat kirjaminiatyyrit 1000- ja 1100-luvulla. Edellytykset van Eyckin veljesten maalaustyölle loivat noin 1400 Burgundin hoville lähinnä miniatyyrejä maalanneet Melchior Broederlam ja Limburgin veljekset maalaustensa luonnonmukaisuudella. Hubert van Eyckin ja Jan van Eyckin maalauksia pidetään varsinaisen vanhan alankomaalaisen maalaustaiteen alkuna.
Alueen eteläosassa rinnastettiin 1400-luvulla Raamatun tapahtumat maallisiin ja realistinen väritys selkeään kuvarakenteeseen. Tavoitteena  yksityiskohtien tarkka kuvaaminen ja tilan käyttö. Pohjoisessa oli vallalla karumpi, yksinkertaisempi ja asiallisempi ilmaisutapa.
Maalaustaide > Renessanssi

Renessanssin aloittajia olivat Antwerpenissä Leonardo da Vinciltä vaikutteita saanut Quentin Massys ja maisemamaalari Joachim Patinier. Pohjoisessa kehittyi kansallisempi ja omaperäisempi tyyli. 1500-luvun loppupuolta hallitsi oppinut manierismi. Maalaustaide alkoi jakautua eri lajeihin. Merkittävin 1500-luvun alankomaalainen taidemaalari oli Pieter Brueghel vanhempi, joka  maalasi kansalliseen tyyliin niin uskonnollisia kuin maallisiakin aiheita.
Maalaustaide > Barokki

Vähitellen flaamilainen barokki vapautui italialaisista esikuvistaan ja kehittyi oma aistillisen liikkuva, eloisan täyteläinen tyyli, jonka merkittävimpiä mestareita oli muun muassa Peter Paul Rubens, joka oli nerokas uudistaja ja vaikutti kaikkiin taiteen alueisiin.
Maalaustaide > Kultakausi

Alankomaiden 1600-luvun maalaustaiteen kukoistus on länsimaisen taidehistorian merkittävimpiä kausia. Oman aikansa Euroopassa Alankomaiden koulu oli ainutlaatuisen moderni. Se toimi lähinnä vapaiden markkinoiden varassa, kun taide muualla Euroopassa sai tukea aristokraateilta taiteensuosioilta ja kirkollisilta tahoilta. Se oli säännöistä vapaa, realistinen ja perin porvarillinen.  Kultakauden yksittäiset maalarit kuten Frans Hals, Jan van Goyen ja Vermeer keskittyivät usein luomaan ainoastaan yhden aiheen maalauksia, esimerkiksi muotokuvia tai maisemia.Taidemaalarit kuten Rembrandt tuottivat runsain mitoin teoksia ja kehittivät aiheitaan keskiluokan maun mukaisiksi.
Maalaustaide > 1700-luku

Taidemaalaus oli 1700-luvun lähes täysin lamassa ja elpyi vasta 1800-luvulla.
Taidemaalareita

Rubens (1577–1640) – Barokin suuri nimi
Frans Hals (1582/1583 – 1666) – Kultakausi, muotokuvia
Jan van Goyen (1596–1656) –  Kultakausi, maisemia
Antoon van Dyck (1599–1641) – Rubensin avustaja, josta tuli englantilainen hovimaalari
Rembrandt (1606–1669) – Kultakauden suurin
Vermeer (1632–1675) – Sisäkuvia
Vincent van Gogh (1853–1890), Kultakausi, maisemia
Arkkitehtuuri

Keskiajalla Alankomaiden arkkitehtuuri oli vielä täysin naapurimaiden Saksan ja Ranskan esikuvien mukaista. Esiromaanisen tyylin arkkitehtuuria edustavat Kaarle Suuren palatsi Nijmegenissä, Pyhän Johanneksen kirkko ja Pyhän Lambertin tuomiokirkko Liégessä.
Kultakauden arkkitehtuuri sai vaikutteita italialaisesta renessanssista, mutta siinä oli silti kansallisia ominaispiirteitä. Tyypillisiä rakennuksia olivat Amsterdamin raatihuone ja Haarlemin teurastajien kiltatalo.
Toinen tärkeä vaihe oli funktionalismin kukoistus 1930-luvulla, jolloin rakennettiin esimerkiksi Hilversumin kaupungintalo ja parantola sekä Van Nellefabriek -tupakkatehdas Rotterdamissa.
Elokuvat

Merkittäviä elokuvaohjaajia ovat Paul Verhoeven, Theo van Gogh ja  Willem van de Sande Bakhuyzen.
Kirjallisuus

Alankomaiden ensimmäinen huomattava runoilija oli Henrik van Veldeke (noin 1140–1210), jonka tunnettu teos on keskifrankin murteella kirjoitettu eepos Eneit. Lisäksi häneltä on säilynyt kansanomaista minnelyriikkaa.
Alankomaiden kultakausi (1584–1702) oli myös kirjallisuuden kehityksen aikaa. Tämän ajanjakson päähahmoja olivat runoilija-näytelmäkirjailija Gerbrand Bredero (1585–1618), kirjailija ja runoilija Jakob Cats (1577−1660), historioitsija Pieter Corneliszoon Hooft (1581–1647), runoilija Constantijn Huygens (1596–1687) sekä runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija Joost van den Vondel (1587–1679).
Kultakaudella kehittyi suvaitsevaisuuden ilmapiiri, joka avasi hollantilaisille mahdollisuuden nousta kirjakaupan eturintamaan. Nykyaikaiset historioitsijat kuvaavat tätä muutosta “hollantilaisena ihmeenä'” Lisäksi hollantilaisten lukutaito oli yleistä ja yrittäjät hyötyivät siitä. Seurauksena oli, että 1700-luvun Hollannista tuli suuri uutisten, Raamattujen ja poliittisten pamflettien tuottamisen keskus. Niinpä yrittäjä Louis Elzevir ja hänen jälkeläisensä loivat vahvan kirjakaupan dynastian. Tämä Elzevir-dynastia tuotti klassisten latinalaisten tekstien taskukirjoja, jotka olivat tieteellisiä, luotettavia ja kohtuuhintaisia. Elzevir-dynastia kuihtui vuonna 1712 ja samalla hävisi myös “hollantilainen ihme”, kun kansainvälinen kilpailu nitisti Hollannin kirjatuotannon.
Ensimmäisenä alankomaalaisena romaanina pidetään vuonna 1782 ilmestynyttä kaksiosaista teosta De historie van mejuffrouw Sara Burgerhart, jonka kirjoittivat Betje Wolff ja Agatha Deken.
Muiden aikakausien tunnettuja alankomaalaisia kirjailijoita:
Anna Blaman (1905–1960), runoilija
Robert van Gulik, salapoliisiromaanien kirjoittaja
Cornélie Huygens (1848–1902), kirjailija ja feministi
Tessa de Loo (s. 1946), romaanikirjailija
Janwillem van de Wetering (1931–2008), salapoliisiromaani- ja romaanikirjailija
Anna Woltz (s. 1981), journalisti ja lastenkirjailija
Musiikki

Alankomaalainen koulukunta, jota kutsuttiin myös nimellä burgundilainen koulukunta, hallitsi eurooppalaista musiikkia noin 1430–1570. Sillä oli merkittävä asema siirtymävaiheessa keskiajalta uudelle ajalle ja renessanssikauteen. Messu, maallinen ja hengellinen motetti ja chanson olivat suosituimmat muodot. Alankomaalaisen musiikin luoja ja polyfonisen tyylin perustaja oli Guillaume Dufay (1400–1474).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alankomaiden kultakauden taidemaalareita Wikimedia Commonsissa
Jan van Eyck: Arnolfinin perhe.
Stavelot'n Raamatun kirjaminiatyyri.
Alpo

| Alpo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  1. maaliskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  4. toukokuuta
Muunnelmia:  Alpi, Alvi
Vastineita eri kielissä:  Albin, Albinus, Aubin
Nimen alkuperä:  lat.  Albinus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alpo on suomalainen miehen etunimi. Alpon nimipäivä on 1. maaliskuuta. Suomessa nimi on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 10 371 henkilölle.
Nimen taustalla on skandinaavinen ja puolalainen nimi Albin. Albin takautuu muinaisroomalaiseen Albinus-nimeen, joka tulee latinan sanasta albus, 'valkoinen', 'kirkas'.
Tunnettuja Alpoja

Alpo Aaltokoski (s. 1958), tanssija ja koreografi
Alpo Aho (1934–1983), jääpalloilija
Alpo Autio (1891–1964), diplomi-insinööri ja apulaiskaupunginjohtaja
Alpo Oskar Eriksson (1923–2012), rakennusmestari, ekonomi, yritysjohtaja ja teollisuusneuvos
Alpo Hakala, Aikka Hakala (1957–2021), laulaja ja kitaristi
Alpo Halinen (1934–2022), muusikko ja televisioesiintyjä
Alpo Halme (s. 1929), arkkitehti, professori ja rakennusakustiikan tutkija
Alpo Harala (1913–2012), ylimetsänhoitaja ja eräkirjailija
Alpo Holopainen (s. 1947), liikkeenjohdon konsultti, markkinoinnin ja mainonnan kouluttaja ja mainonnan suunnittelija
Alpo Hukka (1916–2016), rovasti ja lähetysjohtaja
Alpo Jaakola (1929–1987), kuvanveistäjä ja taidemaalari
Alpo Jordan (1881–1953), kauppias, yritysjohtaja ja kauppaneuvos
Alpo Juntunen (s. 1944), turvallisuuspolitiikan ja strategian tutkija
Alpo Kantola (1924–2001), rannikkotykistön kenraaliluutnantti
Alpo Keturi (1926–2008), kuvataiteilija
Alpo Koivumäki (1939–2023), ITE-taiteilija
Alpo Kupiainen (1888–1937), toimittaja ja kirjallisuuden suomentaja
Alpo Lintamo (1933–2014), jalkapalloilija
Alpo Lumme (1890–1973), SDP:n kansanedustaja ja maaherra
Alpo Luostarinen (1886–1948), kunnallisneuvos, Edistyspuolueen ja Maalaisliiton  kansanedustaja
Alpo Marttinen (1908–1975), Mannerheim-ristin ritari
Alpo Mattila (1884–1940), toimittaja ja pakinoitsija
Alpo Neuvonen (1927–2013), yritysjohtaja ja kauppaneuvos
Alpo Nisula (s. 1938), kuulantyöntäjä
Alpo Noponen (1862–1927), kirjailija
Alpo Pesonen (1893–1969), kauppias, yritysjohtaja ja kauppaneuvos
Alpo Pohja (s. 1941), harmonikkataiteilija ja -pedagogi
Alpo Reinikainen (1919–1998), sotakirjailija
Alpo Routasuo (1912–1990), arvostelija ja kääntäjä
Alpo Rusi (s. 1949), diplomaatti ja ulkoasiainneuvos
Alpo Ruuth (1943–2002), kirjailija
Alpo Räisänen (1935–2011), kielitieteilijä, tietokirjailija ja professori
Alpo Rönty (s. 1941), lehtori ja suomentaja
Alpo Sailo (1877–1955), kuvanveistäjä ja taidemaalari
Alpo Sarava (1920–1984), taidemaalari ja Rauman taidemuseon intendentti
Alpo Savolainen (1917–1977), pikajuoksija ja pesäpalloilija
Alpo Setälä (1908–1979), eversti, Sotakorkeakoulun vt. johtaja 1960-luvulla
Alpo Silander (1878–1944), opettaja, lehdistöhistorian ja painovapausolojen tutkija
Alpo Suhonen (s. 1948), jääkiekkovalmentaja
Alpo Tiitinen (1917–1992), päätoimittaja ja kunnallispoliitikko (SDP)
Alpo Tuomisto (1937–2021), muotokuvamaalari
Alpo S. Tuura (1902–1928), amerikansuomalainen taidemaalari
Alpo Vammelvuo (1923–1963), mainostoimittaja ja elokuvanäyttelijä
Alpo Viinikainen (s. 1941), pesäpalloilija
Alpo Wikman, Alpo Viika (1899–1970), näyttelijä ja laulaja
Alpo Vuolle (1916–1997), näytelmäkirjailija
Muita Alpoja

M/S Alpo, hinaaja