stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikke Knatterton
Kirjallisuutta

Gråsten, Johanna 1995: Sprachspiele in »Nick Knatterton« von Manfred Schmidt und seiner finnischen Übersetzung »Nikke Knatterton«. Pro gradu. Joensuun yliopisto.
Haukilahti, Maria: Sarjakuvan sanaleikkien kääntäminen: Esimerkkinä Nikke Knatterton -sarjakuvan ensi- ja uudelleensuomennos.  (Pro gradu)  Tampere:  Tampereen yliopisto, Kieli-, käännös- ja kirjallisuustieteiden yksikkö, 2013.  Teoksen verkkoversio.
Sackmann, Eckart: Oh, Nick Knatterton: Das Leben des berühmten Meisterdetektivs ausgespäht von Eckart Sackmann.  Hildesheim:  Comicplus, 2013.  ISBN 978-3-89474-234-8
Schmidt, Manfred 1990: Nikke Knatterton: Mestarietsivän tunnetuimpia seikkailuja. Suomentaneet Kari Nenonen ja Ulla Ropponen. Jalava, Helsinki. ISBN 951-8954-21-6
Schmidt, Manfred 2007: Nick Knatterton: Alle aufregenden Abenteuer des berühmten Meisterdetektivs. Lappan Verlag, Oldenburg. ISBN 978-3-8303-3152-0
Schmidt, Manfred 2009: Nikke Knatterton: Maineikkaan mestarietsivän kaikki kiihdyttävät seikkailut. 1. Laukaus tekotakaraivoon. Suomentanut Markus Lång. CN Publishing, Helsinki. ISBN 978-952-5703-82-5
Schmidt, Manfred 2011: Nikke Knatterton: Maineikkaan mestarietsivän kaikki kiihdyttävät seikkailut. 2. Bloody Cornerin kultasuoni. Suomentanut Markus Lång. CN Publishing, Helsinki. [Ei julkaistu.] ISBN 978-952-5703-83-2
Aiheesta muualla

Nick Knattertons Abenteuer – Der Raub der Gloria Nylon Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Nick Knatterton – Der Film Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Knatterton-hahmo vuodelta 1935.
”Laukaus tekotakaraivoon” -tarinan kehitysvaiheita: Ylinnä kuvitusta vuoden 1946 tarinaan. Toisena alkuperäinen sarjakuva Quick-lehdestä 49/1950. Kolmantena uudelleen piirretty versio vuodelta 1952. Alinna tuntemattoman piirtäjän jugoslavialainen piraattiversio vuodelta 1953.
Knatterton-aiheinen raitiovaunulippu mainosti Münchenin kaupungin uimaloita ja johti rikosilmoitukseen.
Vasemmalla ruutu saksalaisesta Knatterton-julkaisusta, oikealla alankomaalainen retusoitu julkaisu.
Bloody Cornerin kultasuoni. Ylempi näyte vanhasta suomennoksesta (1990), alempi uudesta suomennoksesta (2011).
Vuonna 1990 julkaistu suomalainen valikoima.
Kolofoni

Kolofoni voi tarkoittaa seuraavia asioita:
käsikirjoituskäärön lopussa oleva teksti
painojulkaisun kolofoni, teksti joka sisältää tietoja kirjanpainajasta ja painovuodesta; kolofoni voi sisältää myös muita julkaisutietoja, kuten tietoja paperin laadusta, käytetyistä kirjaintyypeistä ja graafisesta suunnittelijasta
lasimainen hartsi (colophonium)
jousihartsi
Kolofon on muinainen kreikkalainen kaupunki Vähä-Aasiassa. 700- ja 600-luvuilla eaa. kukoistanut kaupunki sijaitsi Efesoksen luoteispuolella.
Andrei Koivumäki

Andrei Koivumäki (s. 1988 Leningrad, Neuvostoliitto) on suomalainen asuntomyyjä .    Koivumäki on kerännyt huomiota sosiaalisessa mediassa ja tekee mm. puhujakeikkoja .
Ura

Koivumäki on opiskellut Saimaan ammattiopistossa taloushallintoa ja Lahden ammattikorkeakoulussa johtamista ja viestintää.
Koivumäki aloitti uransa kiinteistöalalla vuonna 2012 Kiinteistömaailmassa.  Samana vuonna hän perusti itselleen Facebook-sivun, aikana jolloin juuri kukaan muu alan toimijoista ei ollut vielä työnsä puolesta somessa. Facebookin lisäksi Koivumäki on aktiivinen myös LinkedInissä ja Instagramissa. Viiden Kiinteistömaailma-vuoden aikana hän yleni Bulevardin toimiston kehitysjohtajaksi ja oli parhaimmillaan ketjun toiseksi paras myyjä Helsingissä. Sieltä hän siirtyi Kotijoukkueen palvelukseen vuonna 2017. Hän rikkoi Kotijoukkueen myyntiennätykset tuoden ketjun liikevaihdosta lähes kolmanneksen.  Koivumäki on hyödyntänyt venäläisiä juuriaan myydessään asuntoja venäläisille. Hänen tunnetuimpia välityksiään oli syksyllä 2017 Moskovan entisen varapormestari Vladimir Malyškovin ostama 435-neliöinen ja 2,6 miljoonaa euroa maksanut asunto Katajanokalla.
Koivumäki perusti yhtiökumppaniensa kanssa Neliöt Liikkuu LKV:n yrityksen alkuvuonna 2019.
Ei LKV-kokeen läpäisyä
Koivumäki ei ole läpäissyt Keskuskauppakamarin LKV-koetta, joten hänellä ei ole oikeutta kutsua itseään kiinteistönvälittäjäksi eikä välittäjäksi.
Aluehallintoviraston huomautus
Syyskuun 2022 alussa Koivumäki sai aluehallintovirastolta huomautuksen, sillä hän ja hänen työntekijänsä olivat esiintyneet kiinteistövälittäjänä, vaikka heillä ei ole oikeutta LKV-tittelin käyttämiseen.  Koivumäellä tai tämän työntekijöillä ei aluehallintoviraston mukaan ole kiinteistönvälittäjän (LKV) tutkintoa.
Parturi-kampaamo
Koivumäki on myös osakkaana helsinkiläisessä parturi-kampaamossa ja hänellä on nimeään kantava konsultointiyritys, jonka kautta hän tarjoaa puhujakeikkoja ja osallistuu myynti- ja markkinointialan asiantuntijatapahtumiin.
Koivumäki mediassa

Keväällä 2019 Koivumäki esiintyi Nelosen Asuntokaupat sokkona -ohjelmassa, jossa hänen tehtävänsä oli etsiä ostajille sopivat kodit ja neuvotella niiden hinnat.
Hän on esittänyt välittäjää myös Ylen Aikuiset-televisiosarjassa.
Teokset

Koivumäen ja Katleena Kortesuon kirja Sata faktaa myynnistä(ISBN 978-952-14-3637-6) ilmestyi keväällä 2019.
Yksityiselämä

Koivumäki muutti perheensä kanssa Pietarista Lappeenrantaan vuonna 1992. Koivumäen isällä on suomalaiset sukujuuret.
Aiheesta muualla

Koivumäen verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Radio Rock: Andrei Koivumäki - kiinteistövälittäjien Cheek
Puheen Aamu: Henkilöbrändäyksen ABC - kerro tarina, erotu ja kärjistä, sillä mikään ei muutu jos kukaan ei suutu! Vieraina Ville Tolvanen ja Andrei Koivumäki
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Alpo Koivumäki

| Alpo Koivumäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1939 Kauhajoki, Suomi
Kuollut: 13. toukokuuta 2023 (83 vuotta) Kauhajoki
Ammatti:  Maanviljelijä
Taiteilija
Aktiivisena:  1993–2023
Ala:  Kuvanveisto
Taidesuuntaus:  ITE-taide
Alpo Koivumäki (22. heinäkuuta 1939 Kauhajoki – 13. toukokuuta 2023 Kauhajoki) oli kauhajokelainen ITE-taiteilija.
Hän on tunnettu eläinaiheisista veistoksistaan, joiden materiaalina hän käytti kierrätysromua.
Ura

Alle kouluikäisestä lähtien Koivumäki teki töitä isovanhempiensa, vanhempiensa ja tätiensä sukutilalla, joka oli yksin hänen vastuullaan 1980-luvulta sen lopettamiseen saakka vuonna 1994. Kun viljely kävi kannattamattomaksi, mies ei jaksanut olla tyhjän panttina, vaan hänestä kuoriutui kokopäiväinen taiteilija. Ensimmäinen veistos, kurki, syntyi vuonna 1993 .
Aluksi Koivumäki veisti kierrätysromusta Suomessa esiintyviä lintuja, mutta pian hänen käsissään muotoutui kaikenlaisia eläinhahmoja muistakin maailmankolkista ja niiden joukkoon metallisia palmuja. Hän on osallistunut kutsuttuna taiteilijana outsider-taiteen näyttelyihin Ranskan Dicyssä sijaitsevassa La Fabuloserie -museossa ja Ittinger-museossa Thurgaun kantonissa Sveitsissä. Vuonna 2023 hänen veistoksiaan oli yli sata kappaletta ja osaan niistä voi tutustua Rauman taidemuseon Lintu ja kala! -näyttelyssä. Kesällä 2023 Koivumäen teoksia on esillä myös Parkanossa ja Kauhajoen Kotiseututalolla.
Alpon savanni

Alpon savanni
Kauhajoen Nummijärvellä sijaitsee veistospuisto Alpon savanni, jossa on esillä noin 150 kierrätysmateriaaleista valmistettua eläinaiheista taideteosta.
Palkinnot ja huomionosoitukset

Maaseudun sivistysliiton Vuoden ITE-taiteilija, 2023
Maaseudun sivistysliiton Santeri Alkio -mitali, 2017
Kirjallisuutta

Erkki Pirtola, Loviisa Kautiainen, Minna Haveri, Marja-Terttu Kivirinta, Seppo Knuuttila, Liisa Ruismäki, ja Veli Granö: Alpon savannilla. Kauhajoki-Seura, 2019. ISBN 978-952-69281-0-4
Aiheesta muualla

Alpo Koivumäki's Savanna Erkki Pirtolan kuvaama video vuodelta 1999. 26 min. YouTube.
Savannilta napapiirille Egenland-sarjan jakso vuodelta 2019. Video, 29 min. Yle Areena.
Alpon Savannilla ollaan ITE-taiteen ytimessä Pätkä Puoli seitsemän -sarjasta vuodelta 2019. Video, 5 min. Yle Areena.
Taiteiden reitti: Alpon savanni Videoita Kammista Skantziin -matkailutien verkkosivuilta
Alpon savanni Alpo Koivumäen veistospuiston verkkosivut
Alpo Koivumäen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Yle
Karl Koller (silmälääkäri)

Karl Koller noin vuonna 1900
Karl (Carl) Koller (3. joulukuuta 1857 Schüttenhofen, Böömi, Itävallan keisarikunta (nyk. Sušice, Tšekki) – 22. maaliskuuta 1944 New York, Yhdysvallat) oli juutalaissyntyinen itävaltalainen silmälääkäri, joka keksi paikallispuudutuksen.
Elämäkerta

Karl Koller opiskeli lääketiedettä Wienin yliopistossa ja työskenteli sen jälkeen Wienin yliopistollisessa keskussairaalassa silmäsairauksien osastossa apulaislääkärinä. Tuohon aikaan silmäleikkaukset olivat kivuliaita ja vaikeita suorittaa, ja monien muiden lääkäreiden lailla Koller etsi ainetta, jolla kipua voitaisiin lievittää. Hänen ystävänsä ja kollegansa hermotautilääkäri Sigmund Freud oli julkaissut kesällä 1884 kirjasen Kokaiinista (saks. Über Coca) ja maininnut siinä, että kokaiinimuriaatti vaikutti kudoksiin puuduttavasti, ja ennakoinut ”muitakin käyttötapoja, jotka perustuvat kokaiinin puudutusvaikutukseen”. Koller tuli ajatelleeksi, että kokaiiniliuosta voitaisiin käyttää silmän puuduttamiseen. Hän kokeili ainetta aluksi eläimiin ja lopulta omaan silmäänsä, ja tulokset olivat myönteiset. Koller julkisti tuloksensa silmälääkärien kongressissa syyskuussa 1884, ja uutinen levisi kulovalkean lailla ympäri maailman. Kokaiinia alettiin pian käyttää muussakin pikkukirurgiassa ja hammaslääketieteessä. Kokaiini säilyi ainoana puudutusaineena siihen saakka kunnes prokaiini keksittiin vuonna 1904.
Koller joutui vuonna 1885 sapelikaksintaisteluun erään kollegansa kanssa, joka oli solvannut häntä juutalaisuuden tähden; kollega sai kaksi syvää haavaa. Koska kaksintaistelut oli laissa kielletty, tapauksen johdosta aloitettiin esitutkinta. Vaikka rikossyytteistä luovuttiin, tapaus vahingoitti Kollerin mainetta eikä hänen uransa edennyt Itävallassa huolimatta maailmanlaajuisesta kuuluisuudesta. Hän muutti Wienistä ensin Utrechtiin (1885–1888), sitten Lontooseen ja lopulta toukokuussa 1888 Yhdysvaltoihin. Siellä hän menestyi silmälääkärinä ja sai useita huomionosoituksia. Hän oli myös toistuvasti ehdolla Nobelin lääketieteen palkinnon saajaksi.
Kirjallisuutta

Koller, C.: Vorläufige Mittheilung über locale Anästhesirung am Auge. Beilageheft zu den Klinischen Wochenblättern für Augenheilkunde, 1884 (22), s. 60–63.
Koller, Carl: Nachträgliche Bemerkungen über die ersten Anfänge der Lokalanästhesie. Wiener med. Wschr. 1935 (85), s. 7–.
Koller-Becker, Hortense: Carl Koller and cocaine. Psychoanalytical Quarterly  1963 (32), s. 309–373.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC
Aku Päiviö

Aukusti Päiviö (ent. Jaakola ja Koponen), kirjailijanimi Aku Päiviö (2. huhtikuuta 1879 Kärsämäki – 1956 Ontario, Kanada) oli kanadansuomalainen toimittaja ja runoilija. Hän oli Sanna Kannaston ja A. T. Hillin ohella aikakauden merkittävimpiä kanadansuomalaisen työväenliikkeen vaikuttajia. Päiviö tunnettiin marxilaisena, joka piti koulutusta parhaana keinona työläisten ja köyhälistön olojen parantamiseksi.
Elämä ja tuotanto

Kärsämäellä syntynyt Päiviö kävi kansakoulun, jonka jälkeen hän toimi sekatyömiehenä Oulun ja Tornion seuduilla. Vaihdettuaan nimensä, Päiviö muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1902. Hän työskenteli toimittajana amerikansuomalaisissa sanomalehdissä Amerikan Uutiset, Päivän Uutiset ja Kansan Lehti, joita julkaistiin Ohiossa ja Michiganissa. Samoihin aikoihin Päiviö kiinnostui työväenliikkeestä ja siirtyi vuonna 1905 toimittajaksi Taavi Tainion vastaperustamaan sosialistiseen Raivaajaan, joka ilmestyi Massachusettsin Fitchburgissa. Avioiduttuaan Ida Hännisen kanssa, Päiviö muutti perheineen vuonna 1912 Kanadaan Thunder Bayn Alppilaan. Hän elätti 17 vuoden ajan perheensä runoilijana ja näytelmäkirjailijana, mutta ryhtyi vuonna 1929 Ontarion Sudburyssa ilmestyneen Vapaus-lehden toimittajaksi. Vuonna 1939 Päiviöstä tuli Vapauden julkaiseman Liekki-kirjallisuuslehden päätoimittaja.
Päiviön tuotanto käsittää satoja runoja, kolme romaania sekä kuusi näytelmää, joista kolme oli lapsille suunnattuja. Ne käsittelevät amerikansuomalaisten elämää ja työväenliikettä. Hän kirjoitti lukuisia ruonoja myös ajankohtaisista työväenliikkeeseen liittyvistä tapahtumista, kuten lakoista, erilaisista festivaaleista ja työväentalojen avajaisista. Päiviön romaaneista tunnetuin on Sara Kivistö (1913), joka kertoo amerikansuomalaisen naisen tarinan. Hänen runojaan julkaistiin useissa kokoelmissa.
Perhe

Aku Päiviön puoliso oli Viitasaarella syntynyt Ida Hänninen, jonka kanssa hän avioitui Massachusettsin Fitchburgissa vuonna 1906. Pariskunnalle syntyi kuusi lasta. Heistä tunnetuin on arkkitehti Jules Päiviö, joka lähti vuoden 1936 lopulla vapaaehtoisena tasavaltalaisten joukkoihin Espanjan sisällissotaan. Aku Päiviö kirjoitti tämän johdosta kuuluisan runonsa To My Son in Spain (Pojalleni Espanjassa). Pariskunnan lapsista tunnettu on myös professori Allan Päiviö.
Teoksia > Romaaneja

Sara Kivistö. Toverin kustannusyhtiö, Astoria, Oregon 1913.
Teoksia > Novellikokoelmia

Hiiliä.  Työmiehen kustannusyhtiö, Port Arthur, Ontario 1914.
Teoksia > Runokokoelmia

Ovella.  Raivaaja, Fitchburg, Massachusetts 1907.
Ajan laulu.  Työmiehen kustannusyhtiö, Hancock, Michigan 1910.
Kostaja.  Työmiehen kustannusyhtiö, Hancock, Michigan 1911.
Kokoelma runoja ja runoelmia, kirjoittajat Aku Päiviö ja Tolle Kaivola.  Suom. sos. kustannusyhtiö, Fitchburg, Massachusetts 1912.  (Kirjan digitoitu versio Internet Archivessa)
Hornin orjat.  Työmiehen kustannusyhtiö, Port Arthur, Ontario 1913. (Kirjan digitoitu versio Internet Archivessa)
Kuohuvat virrat : runoja ja juhlarunoja.   Työmiehen kustannusyhtiö, Port Arthur, Ontario 1914. (Kirjan digitoitu versio Internet Archivessa)
Murrosajan lauluja : kokoelma työväen runoja, kirjoittajat Aku Päiviö ym.  Amerikan suom. sosialistiset kustannusliikkeet, Astoria, Oregon 1924. (Kirjan digitoitu versio Internet Archivessa)
Teoksia > Näytelmiä

Murrosaikana, 1911.
Saiturin hanhet : leikkinäytelmä lapsille.  Suom. sos. kustannusyhtiö, Fitchburg, Massachusetts 1916.
Tädin marjat : 2-kuvaelmainen lasten näytelmä.   Suom. sos. kustannusyhtiö, Fitchburg, Massachusetts 1916.
Rahaprinsessan suruja : toinen puoli pilaa, toinen puoli totta : kahdessa kuvaelmassa : varttuneempia tyttösiä ja poikasia varten. Suom. sos. kustannusyhtiö, Fitchburg, Massachusetts 1919.
Juho Kokkila

Juho Valter Kokkila (19. kesäkuuta 1894 Kortesjärvi – 10. syyskuuta 1971) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Yrjö Kokkila ja Liisa Kokkila. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Lempi Adolfiina Luoman kanssa.
Opinnot

Kokkila kävi kansakoulun ja Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin vuonna 1933.
Jääkärikausi

Kokkila työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 29. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Kokkila haavoittui Schmardenissa 25. heinäkuuta 1916.
Suomen sisällissota

Kokkila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui 28. maaliskuuta 1918 ja määrättiin parannuttuaan haavoistaan 20. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi ensin 2:n ja myöhemmin 5. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonan 1. komppaniaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kokkila siirrettiin sisällissodan jälkeen 25. kesäkuuta 1918 alkaen Jääkärirykmentti 2:n 7. komppaniaan ja 12. heinäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Pioneerikoulutuspataljoonan 2. komppaniaan. Kokkila erosi armeijasta 15. helmikuuta 1919, mutta astui takaisin palvelukseen jo 1. maaliskuuta 1920 ja hänet sijoitettiin Käkisalmen läänin rykmentin III pataljoonan 9. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1921 koulutusaliupseeriksi Savon jääkärirykmentin I pataljoonaan (tunnettiin myöhemmin nimillä Savon prikaatin I pataljoona, Savon jääkäripataljoona ja Savon jääkärirykmentin I pataljoona) 3. komppaniaan. Komppanian vääpeliksi hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1921 alkaen.
Talvi- ja jatkosota

Kokkila osallistui talvisotaan komppanian vääpelinä 3. Prikaatissa, jonka joukoissa hän otti osaa taisteluihin Raudussa, Kämärällä, Pilppulassa ja Talissa. Välirauhan aikana hän toimi edelleen entisessä tehtävässä, kunnes siirrettiin konekiväärikomppanian vääpeliksi Erilliseen pataljoona 7:ään (Er.P 7). Seuraavaksi hänet siirrettiin komppanian vääpeliksi 4. Prikaatin II pataljoonan 3. komppaniaan.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Jalkaväkirykmentti 4:n II pataljoonan kranaatinheitinkomppaniaan. Vuonna 1942 hän joutui hoidettavaksi sairastuttuaan 35. Sotasairaalaan, josta hän pääsi pois parannuttuaan vuonna 1943, jolloin hänet siirrettiin talousupseeriksi Sotavankileiri 17:ään, missä hän palveli vuoteen 1944 saakka. Vuonna 1944 hän joutui uudelleen sairaalahoitoon ja parannuttuaan palveli 67. Sotasairaalassa, josta hänet siirrettiin myöhemmin Henkilötäydennyskeskus 12:een. Jatkosodassa Kokkila otti osaa taisteluihin Virolahdella, Kuurmanpohjassa, Suurperossa, Työppölässä, Selkissä, Suonteleessa, Karjalanmaaselällä, Suurlahdessa, Maanselällä ja Syvärillä.
Sotien jälkeen hän palveli edelleen Henkilötäydennyskeskuksessa, kunnes hänet siirrettiin joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 3:een, missä hän palveli kunnes erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna  1945 ja siirtyi maanviljelijäksi Kortesjärvelle. Hänet haudattiin Kortesjärvelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 10. maaliskuuta 1918  Vääpeli 24. huhtikuuta 1918  Vänrikki 1942  Luutnantti 1944 |     |  Vapaudenristi tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Sadamu Komachi

Sadamu Komachi, alkuvuodesta 1942 lentotukialus Shokakulla.
Sadamu Komachi (jap. 小町 定 18. huhtikuuta, 1920 Ishikawan prefektuuri – 15. heinäkuuta, 2012) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien hävittäjälentäjä sekä hävittäjä-ässä. Hän oli arvoltaan sotilasmestari. Hän aloitti ilmailu-uransa kesäkuussa 1940 valmistuttuaan lentokoulusta.
Sota-aikana Komachi oli kotimaassaan melko kuuluisa. Hänen saavutuksistaan kirjoitettiin usein, muiden muassa kotiprefektuurin sanomalehdissä. Lisäksi hän oli japanilaiseksi huomattavan pitkä, yli 180 cm. Hän osallistui muiden muassa Korallimeren taisteluun, Salomonsaarten taisteluihin Guadalcanalilla sekä Mariaanien taisteluun, missä hönet ammuttiin alas.  Hän lensi Mitsubishi A6M Reisenillä sekä Kawanishi N1K1 Shiden-Kailla. Urallaan Sadamu Komachi lensi arviolta 2 500 tuntia sekä osallistui 180 taisteluun. Hän teki kaksi pakkolaskua ja hänet ammuttiin alas kerran. Komachin lentäjätoverit arvioivat hänen saaneen noin 40 ilmavoittoa, mutta Komachin oman arvion mukaan, määrä olisi ollut vain puolet tästä.
Komachi selvisi sodasta hengissä. Hän osallistui myös veteraanitapaamisiin USA:ssa.
Kolttain mailta

| Kolttain mailta : Kansatieteellisiä kuvauksia Kuolan Lapista |
| --- | --- |
 Kirjan 2. uudistetun painoksen kansikuva.
Kirjailija:  Samuli Paulaharju
Kieli:  suomi
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Kustannusosakeyhtiö Kirja 
Julkaistu:  1921
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  202 
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kolttain mailta : Kansatieteellisiä kuvauksia Kuolan Lapista on opettaja Samuli Paulaharjun kirjoittama ja kuvittama suomalainen tietokirja. Se kuvaa kirjoittajansa Kuolan Lappiin erityisesti kesällä 1914, ja kevättalvella 1913 Suonikylään ja Nuorttijärvelle tekemien kansantieteellisen keruumatkojen tuloksia. Kirja piirtää kuvan kolttaheimon tilasta ennen ensimmäistä maailmansotaa ja vuotta 1920, jolloin Tarton rauhassa kolttien asuinalue jaettiin kahtia. Kustannusosakeyhtiö Kirja julkaisi kirjan vuonna 1921.
Kolttain mailta jakautuu rakenteellisesti 21 lukuun. Näissä käsitellään kolttien henkistä ja aineellista elämää eri näkökulmista. Kirjaan sisältyy runsaasti piirroksia ja valokuvia.
Teoksen ensimmäinen painos on digitoitu 2000-luvulla, ja vapaasti saatavilla Kansalliskirjaston julkaisuarkisto Doriasta.
Kirjasta on julkaistu toinen, uudistettu painos vuonna 2009. Tämän painoksen sivumäärä on 231. Siihen sisältyy muun muassa filosofian tohtori Pekka Laaksosen kirjoittama esipuhe, ja Samuli Paulaharjun teosluettelo.
Samoihin aikoihin, vuosina 1913 ja 1914 maisteri T. I. Itkonen teki kaksi kansatieteellistä tutkimusmatkaa samoille seuduille, joissa Paulaharju liikkui. Itkosella oli mukanaan fonografi, ja hän tallensi muun muassa runsaasti joikuja. Hänen jälkimmäinen matkansa Kuolan niemimaan pohjoisrannikolle kuitenkin keskeytyi maailmansodan käynnistyttyä. Osa matkan annista sisältyy Itkosen klassikkoteokseen Suomen lappalaiset (1948). Lisäksi postuumisti (1991) julkaistu T. I. Itkosen teos Lapinmatkani sisältää kuvauksia koltista, jotka yhdessä Kolttain mailta teoksen kanssa täydentävät aikalaiskuvaa kolttien elämästä.
Jaakko Kokkila

Jaakko Kokkila (20. syyskuuta 1896 Kortesjärvi – 15. helmikuuta 1974) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Yrjö Kokkila ja Liisa Kokkila. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Saima Sigrid Kohosen kanssa.
Opinnot

Kokkila kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1925 ja seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin hän suoritti vuonna 1924 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1926 sekä Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927–1928. Viestiupseerikurssin hän suoritti vuonna 1929 ja Taistelukoulun luutnanttikurssin vuonna 1932 sekä sotakoirakurssin vuonna 1933.
Jääkärikausi

Kokkila työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 27. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kokkila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän haavoittui pahasti 4. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Kokkila palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä edelleen 2. Jääkärirykmentissä, (tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkärirykmentti 2, Porin jalkaväkirykmentti 2 ja Savon jääkärirykmentti. Rykmentissä hänet määrättiin 26. marraskuuta 1926 alkaen nuoremmaksi upseeriksi 2. konekiväärikomppaniaan ja 15. joulukuuta 1928 alkaen viestiupseeriksi II pataljoonaan. Hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1934 alkaen Polkupyöräpataljoona 2:een viestiosaston nuoremmaksi upseeriksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin 11. syyskuuta 1935 alkaen apulaisupseeriksi Jyväskylän sotilaspiirin esikuntaan ja 15. toukokuuta 1937 alkaen samanlaiseen toimeen Ylivieskan sotilaspiiriin.