stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Demilitarisointi
Demilitarisoituja alueita > Entiset

Dardanellien salmi vuosina 1920–1936.
Suursaari vuosina 1920–1940 saaren kuuluessa Suomelle ennen talvisotaa.
Saksalle kuuluva Reininmaa demilitarisoitiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen Versailles’n rauhansopimuksessa vuonna 1919. Natsi-Saksa remilitarisoi Reininmaan vuonna 1936 vastoin kansainvälisiä sopimuksia.
Keski-Kiinassa oli demilitarisoitu alue, joka luotiin Japanin ja Kiinan tasavallan aselevon jälkeen vuonna 1933, ja joka ulottui sadan kilometrin päässä Kiinan muurin eteläpuolelta ja ulottui Pekingistä Tianjiniin aina vuoteen 1945.
Israel ja Syyria: Israelin itsenäisyyssodan aikana vuonna 1948 kolme demilitarisoitua aluetta perustettiin vuoden 1949 aselevon jälkeen Syyrian ja Israelin rajalle.
Israel ja Egypti: Israelin itsenäisyyssodan aikana El Aujan demilitarisoitu alue perustettiin vuoden 1949 aselevon jälkeen Israelin ja Egyptin rajalle.
Israel ja Jordania: Israelin itsenäisyyssodan aikana Scopusvuori demilitarisoitiin Jordanian ja Israelin kesken.
Israel ja Jordania: Israelin itsenäisyyssodan aikana Latrun kukkula demilitarisoitiin  .
Kiina: Japanin miehitettyään Mantšurian maakunnan vuonna 1931 perustettiin nukkevaltio nimeltään Mantšukuo. Vuonna 1933 Kiina ja Japani allekirjoittivat sopimuksen, jossa Mantšukuon ja Kiinan raja demilitarisoitiin.
Pohjois- ja Etelä-Vietnamin välille tuli demilitarisoitu vyöhyke vuoden 1954 Geneven konferenssin jälkeen.
Norjan ja Ruotsin välille muodostettiin kilometrin pituinen demilitarisoitu vyöhyke, kun Ruotsin ja Norjan personaaliunioni päättyi vuonna 1905. Demilitarisoitu vyöhyke purettiin vuonna 1993.
Saudi-Arabian ja Irakin välinen neutraali alue vuosina 1920–1991.
Saudi-Arabian ja Kuwaitin välinen neutraali alue vuosina 1922–1970.
El Caguánin alue Kolumbiassa oli vuosina 1999–2002  demilitarisoitu vyöhyke kun Kolumbian hallitus oli sopinut asiasta FARC sissiliikkeen kanssa.
Termin muu käyttö

Venäjän hyökätessä Ukrainaan helmikuussa 2022 yksi sen julkistama propagandistinen tavoite oli Ukrainan demilitarisointi. Se tarkoitti Ukrainan riisumista väitetyistä joukkotuhoaseista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Demilitarisointi Wikimedia Commonsissa
Ei mikään naurun asia

| Ei mikään naurun asia> No Laughing Matter.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Joseph Heller Speed Vogel
Kieli:  englanti
Genre:  omaelämäkerta
Kustantaja:  G. P. Putnam’s Sons
Julkaistu:  1986
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  335
ISBN:  978-0-7432-4717-7
Suomennos
Suomentaja:  Liisa Ryömä
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1989
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  274
ISBN:  951-0-15094-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ei mikään naurun asia (engl. No Laughing Matter) on vuonna 1986 ilmestynyt omaelämäkerrallinen romaani, jossa yhdysvaltalainen kirjailija Joseph Heller ja hänen ystävänsä, taiteilija Speed Vogel kertovat vuorotellen omasta näkökulmastaan Hellerin sairastumisesta ja sairaudesta toipumisesta. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 1989 Liisa Ryömän suomentamana ja WSOY:n kustantamana. Suomennos on lyhennetty ruotsinkielisen laitoksen mukaan.
Sisältö

Joseph Heller hakeutui sairaalaan vuoden 1981 joulukuussa vakavien nielemiseen ja lihaksien hallintaan liittyvien oireiden vuoksi. Hänellä todettiin Guillain–Barrén oireyhtymä, joka on vakava hermostosairaus. Samaan aikaan hänellä oli menossa avioeroprosessi, ja hän oli muuttanut omaan asuntoon New Yorkissa. Speed Vogel saa luottamustehtävän asettua asumaan Hellerin asuntoon ja vastaamaan tämän postiin Hellerin käsialalla. Heller ja Vogel kertovat kirjassa vuorotellen sairaudesta ja siitä toipumisesta.
Heller kertoo myös vakavia asioita kuoleman pelosta sairauden alkuvaiheessa. Enimmäkseen hän tuntuu sairaudessaankin olevan oma vitsaileva itsensä, ja hänestä ovat enemmän huolissaan ne, jotka käyvät häntä katsomassa. Tähän joukkoon kuuluu myös useita julkisuuden henkilöitä kuten Mario Puzo, Dustin Hoffman, Mel Brooks ja Kinky Friedman.
Eino Kalpala

| Eino Kalpala |
| --- | --- |
 Osmo Kalpala, Stig Sjöblom ja Eino Kalpala (oik.) Jyväskylän suurajoissa 1956.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eino Onni Juhani Alpo Kalpala
Syntynyt: 5. elokuuta 1926 Helsinki, Suomi
Kuollut: 12. elokuuta 2022 (96 vuotta) Espoo, Suomi
Kansalaisuus:  Suomalainen
Uran tiedot
Lempinimi:  Jusa
Laji:  alppihiihto 
 Tietolaatikko päivitetty 16.9.2024 
Eino Onni Juhani Alpo Kalpala (vuoteen 1939 Sarlin, 5. elokuuta 1926 Helsinki – 12. elokuuta 2022 Espoo) oli suomalainen alppihiihtäjä, autourheilija ja yrittäjä. Hän edusti Suomea vuoden 1952 talviolympialaisissa Oslossa. Jyväskylän suurajoissa hän oli veljensä Osmo Kalpalan kartanlukijana tämän voittaessa kilpailun vuosina 1954, 1956 ja 1958. Kotimaan rallimenestyksen innoittamina Eino ja Osmo Kalpala osallistuivat yhden kerran, vuonna 1959, Monte Carlo -ralliin, jolloin heidän ajokkinaan oli Citroën.
Eino Kalpala teki työuransa omistamassaan yrityksessä, Radiotukku Oy:ssä. Kilpailuhenkisyys vei sitäkin uraa eteenpäin. ”Olin Blaupunkt-autoradioiden ja muun eletroniikan suurin myyjä Suomessa.” Lisäksi Kalpala oli urheiluvälineiden ja -vaatteiden tukkukauppias.
Alppihiihdon veteraanisarjoissa hän voitti muun muassa 80–84-vuotiaiden sarjassa MM-kultaa, MM-hopeaa ja kaksi MM-pronssia.
Kalpala perusti Suomen ensimmäisen laskettelukeskuksen Kalpalinnan vuonna 1963. Hän aloitti laskettelemisen 11-vuotiaana ja jatkoi sitä vielä yli 90-vuotiaana. Vuonna 2016 hän täytti 90 vuotta ja sai Ski Sport Finlandin kultaisen ansiomerkin.
Eino Kalpala kuoli Espoossa 96-vuotiaana 12. elokuuta 2022. Hänellä oli kolme lasta Jarmo Kalpala, Jyrki Kalpala ja Tuija Kalpala.
Aiheesta muualla

Eino Kalpalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Eidsvoll

Eidsvoll on Norjan kunta. Se sijaitsee Akershusin läänissä, ja sen hallinnollinen keskus on Eidsvoll. Alueella harjoitetaan maataloutta ja metsäteollisuutta. Kunnasta käydään myös töissä pääkaupunki Oslossa. Vuoden 2022 alussa Eidsvollissa oli 26 716 asukasta.
Eidsvollia.
Keväällä 1814 paikkakunnalla oli Eidsvollin kansalliskokous, jossa luotiin Norjan perustuslaki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eidsvoll Wikimedia Commonsissa
Akershusin läänin kunnat
Asker
Aurskog-Høland
Bærum
Eidsvoll
Enebakk
Frogn
Gjerdrum
Hurdal
Jevnaker
Lillestrøm
Lunner
Lørenskog
Nannestad
Nes
Nesodden
Nittedal
Nordre Follo
Rælingen
Ullensaker
Vestby
Ås
Eino Salminen

Eino Salminen -nimisiä henkilöitä ovat olleet:
Eino Salminen (1887–1979), suomalainen valokuvaaja
Eino Salminen (1900–1985), suomalainen näytelmäkirjailija
Eino Salminen (1904–1965), suomalainen pakinoitsija.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Eino Salminen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Emile Zuckerkandl

Emile Zuckerkandl (1922–2013) oli itävaltalaissyntyinen ranskalainen molekyylibiologi, joka kehitti yhdessä Linus Paulingin kanssa molekyylikelloksi nimetyn ajoitusmenetelmän California Institute of Technology -yliopistossa Kalifornian Pasadenassa 1960-luvun alkupuolella. Häntä pidetään yhtenä molekyylievoluution tutkimuksen uranuurtajista.
Zuckerhandl syntyi Itävallassa juutalaisperheeseen, jonka äiti lapsineen pakeni perheen isän luo Pariisiin natsien noustua valtaan Itävallassa 1938. Natsien vallattua myös Ranskan perhe pakeni Algeriaan, jossa asui vuoteen 1945 saakka. Emile-poika haaveili lääkärin urasta, mutta oli myös lahjakas pianisti. Matemaatikko Walther Mayer, Albert Einsteinin läheinen työtoveri Princetonin yliopistossa, kuului Zuckerhandlin perheen ystäviin ja järjesti pojalle jo perheen Algerian-vuosina stipendin, jolla tämä olisi päässyt opiskelemaan Yhdysvaltoihin. Sodan jälkeen perhe palasi kuitenkin Pariisiin, jossa Emile Zuckerkandl opiskeli aluksi Sorbonnen yliopistossa, mutta huomasi stipenditarjouksen olevan yhä voimassa ja sai opiskelupaikan Illinois’n yliopistosta. Master-tutkinnon tutkielmaprojektin hän teki Massachusettsin osavaltion Woods Holessa sijaitsevassa merentutkimuslaitoksessa ja palasi sitten valmistuttuaan Ranskaan. Siellä hän jatkoi biokemian opintojaan, meni naimisiin ja työskenteli sitten useita vuosia Ranskan suurimmassa merentutkimuslaitoksessa. 1950-luvun keskivaiheilla hän tutustui Linus Paulingiin, joka houkutteli Zuckerkandlin pariskunnan muuttamaan vuonna 1959 Kaliforniaan ja otti Emile Zuckerkandlin tutkijaksi Caltech-yliopistoon. Vuonna 1963 Zuckerkand vieraili tutkijana Dick Jonesin laboratoriossa Oregonissa. 1970-luvun alussa hän meni mukaan vastaperustetun Journal of Molecular Evolution -lehden toimittajaryhmään.
Delta (DVD)

| Delta / Innocent Eyes Delta Goodrem |
| --- | --- | --- |

DVD-julkaisun tiedot
 Julkaistu:  13. lokakuuta 2003
 Tuottaja(t): Sony Music Entertainment
 Tyylilaji: Pop rock
 Kesto: 02.06.00
Delta Goodrem muut julkaisut
|   | Delta / Innocent Eyes 2003 | The Visualise Tour: Live in Concert 2007 |
Delta, tai Innocent Eyes (joissakin maissa) on australialaisen laulajan Delta Goodremin musiikki-dvd vuodelta 2003. Delta on kaikkien aikojen myydyin australialaisen artistin musiikki-dvd. Se on saavuttanut 11-kertaiseen platinalevyyn oikeuttavan myynnin rajan.
Sisältö > Konserttitaltioinnit

"Will You Fall For Me" (Channel [V] HQ)
"Not Me, Not I" (Channel [V] HQ)
"Born to Try" (Channel [V] HQ) — ei kansainvälisessä versiossa
"Throw It Away" (Channel [V] HQ)
"Predictable" (Channel [V] HQ)
"Lost Without You" (Channel [V] HQ)
"Innocent Eyes" (Channel [V] HQ)
"Butterfly" (Channel [V] HQ)
London Showcase (tammikuu 2003)
"Born to Try" (Channel 7 Bali Appeal) — ei kansainvälisessä versiossa
"Not Me, Not I' (Channel [V] Music Bus - Luna Park Melbourne) — ei kansainvälisessä versiossa
"Born to Try" (Celebrate - Christmas in the Capital)
Sisältö > Musiikkivideot

"Born to Try"
"Lost Without You"
"Innocent Eyes"
"Not Me, Not I"
"A Year Ago Today"
"I Don't Care"
Sisältö > Behind the Scenes

"Born to Try"
"Lost Without You"
"Innocent Eyes"
"Not Me, Not I"
Lontoo (tammikuu 2003)
Eurooppa (toukokuu 2003)
Live at Channel [V] HQ
Valokuvaussessiot
Sisältö > Nuoruus

Esiintyminen
Urheilu
Sisältö > Ekstrat

Sähköinen lehdistömateriaali
Parhaat palat
Valokuvagalleria
Edmund Holm

Edmund Holm (28. marraskuuta 1877 – 10. helmikuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen kilpapyöräilijä.
Holm ajoi vuonna 1897 Eläintarhan lautaradalla kilometrin aikaan 1.25,2, 4 kilometriä aikaan 6.05 ja tunnissa 37 kilometrin 606 metrin matkan. Tämän pyöräilyradan oli Pyöräilyklubi rakentanut vuonna 1894 Eläintarhan alueelta vuokraamalleen niitylle. Rata valmistui 1897 ja se purettiin 1903. Vuonna 1898 Holm ajoi Viipurissa kilometrin aikaan 1.21,2. Tämä tulos oli silloinen maailmanennätys. 13. elokuuta 1899 Helsingissä pidetyissä kansainvälisissä pyöräilykilpailuissa Holm voitti kaikki matkat, hänen aikansa kilometrillä oli 1.23,2 ja kahdella kilometrillä 3.05,2. Viiden kilometrin ajon hän voitti aikaan 8.59,0. Vuonna 1900 hän voitti 3 000 metrin tasoitusajon Tukholmassa.
Holm harrasti myös purjehdusta ja moottoriurheilua. Hän oli vuodesta 1900 alkaen Stockmannin palveluksessa. Hänestä tuli liikkeen auto-osaston esimies 1921 ja prokuristina hän toimi siellä vuodesta 1922 alkaen.
Holm kuoli helmikuussa 1940 62-vuotiaana Marian sairaalassa Helsingissä pitkällisen sairauden jälkeen.
Aiheesta muualla

Edmund Holm, Suomen Urheilulehti, 01.10.1900, nro 5, s. 44, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Edmund I

Edmund I
Edmund I (Eadmund, 921 – 26. toukokuuta 946) oli Englannin kuningas vuodesta 939 kuolemaansa asti. Hän oli Edvard Vanhemman poika ja Athelstanin velipuoli. Hänen äitinsä oli Edvardin kolmas vaimo Edgiva (Eadgifu).[lähde? ]
Athelstan kuoli 27. lokakuuta 939 ja Edmund seurasi häntä kuninkaana. Kohta kruunajaisten jälkeen hän joutui kohtaamaan useita sotilaallisia uhkia. Kuningas Olavi III Guthfrithinpoika valloitti Northumbrian ja miehitti Midlandsin. Kun Olavi kuoli 942, Edmund valloitti Midlandsin takaisin. Vuonna 943 hänestä tuli Jorvikin kuninkaan Olavin kummisetä. Seuraavana vuonna hänen onnistui valtaamaan Northumbria. Samana vuonna Olavi menetti valtaistuimensa ja lähti Dubliniin, jossa hänestä tuli kuningas Olavi Cuaran. Olavi jatkoi yhteistyötään kummisetänsä kanssa.[lähde? ] Vuonna 945 Edmund valtasi Strathclyden, mutta luovutti oikeudet alueeseen Skotlannin Malcolm I:lle. Vastineeksi he solmivat rauhansopimuksen ja sopivat kahdenkeskisestä sotilaallisesta avunannosta.
Varas nimeltään Leofa[lähde? ] tappoi Edmundin kesken juhlien Pucklechurchissa. Kuninkaana häntä seurasi hänen veljensä Edred.
Edmundin kaksi poikaa hallitsivat myöhemmin Englannin kuninkaina:
Edwy, 955–957, ainoastaan Wessexin ja Kentin kuninkaana 957–959
Edgar, Mercian ja Northumbrian kuninkaana 957–959, sitten Englannin kuninkaana 959–975
Aiheesta muualla

Edmund I brittimonarkian virallisilla kotisivuilla
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Athelstan | Englannin kuningas 939–946 | Seuraaja: Edred |
Eneberg

Eneberg on suomalainen aatelissuku, jonka jäsenet käyttävät nykyään nimeä Kivikataja.
Senaattori Waldemar Eneberg aateloitiin joulukuussa 1903 ja hänen kuoltuaan seuraavana vuonna hänen lapsensa introdusoitiin Suomen ritarihuoneeseen numerolla 277. Hänen sukunsa tunnettiin aiemmin nimellä Enberg ja oli alkujaan Porista, jossa sen tiedetään olleen jo 1600-luvun lopulla. Eneberg otti aatelissukunsa tunnuslauseeksi routavuosien aikaisen vanhasuomalaisten iskulauseen ”taipuu ei taitu”, joka sopi myös hänen katajaan viittaavaan sukunimeensä. Neljä Enebergin lasta suomensi myöhemmin nimensä Kivikatajaksi, mikä on nykyään kaikkien aatelissuvun jäsenten nimenä.
Waldemar Enebergin veli oli assyriologi Karl Fredrik Eneberg, joka ei siis kuulunut aatelissukuun.
E. W. Pakkala

| E>  W. Pakkala.Ernst Werner Pakkala |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1878 Turku
Kuollut: 24. syyskuuta 1945 (67 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kappalainen, kirkkoherra, kirjailija, toimittaja
Vanhemmat:  Erik Pakkala ja Emilia Pihlman
Puoliso:  Hanna Elina Silander
Lapset:  Liisa, Esko ja Saara
Kirjailija
Aikakausi:  1913–1945
Tyylilajit:  hartauskirjat, synodaalikirjoitus
Aiheet:  hengellinen elämä, saarnat, sielunhoito
Esikoisteos:  Kirkkojen taiteellinen asu, 1913
Muuta tietoa
 Rovasti 1934 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ernst Werner Pakkala (27. toukokuuta 1878 Turku – 24. syyskuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen pappi, ”Koko Suomen kappalainen”, kirkkoherra, kirjailija, toimittaja.
Perhe ja koulunkäynti

Veturinkuljettaja Erik Pakkalan ja Emilia Pihlmanin perheeseen syntyi Turussa poika, joka sai nimen Ernst Werner. Isä Erik oli talollisen poika Vehkalahdelta.
Ernst aloitti koulunkäynnin Oulussa, mutta jatkoi pian Mikkelissä, josta tuli hänen varsinainen koulukaupunkinsa. Rautatieläisten tapaan perhe joutui vaihtamaan usein paikkakuntaa. Isä oli harvapuheinen, joten äidin vaikutus oli suurempi. Pakkala totesi myöhemmin äidistään: ”Tokko minusta lainkaan pappia olisi tullut ilman äidin rukousta.”
Mikkelin lyseossa samalla luokalla olivat tulevat professorit Antti Filemon Puukko ja Kaarlo Taskinen. Rippikouluajastaan pastori A. L. Gulinin johdolla Pakkala totesi: ”Silloin jo nuorukaisen elämän suunta määrättiin”. Niinpä Pakkala ylioppilaaksi tultuaan aloitti teologian opinnot Helsingissä.
Pakkala avioitui Hanna Elina Silanderin kanssa ja perheeseen syntyivät lapset Liisa, Esko ja Saara..
Työ > Lammi

E. W. Pakkala vihittiin papiksi Porvoossa 30. joulukuuta 1900. Pakkala määrättiin apulaispapiksi Lammin seurakuntaan. Siellä olikin kirkkoherrana Jaakko Päivärinta, entinen Swan, joka oli hänen uskonnonopettajansa Mikkelin lyseossa. Päivärinnan esimerkki työssään ja elämässään vaikuttivat pysyvästi Pakkalaan. Toinen tärkeä tekijä Lammilla oli Soverin talo. Siellä oli sairaanhoitoalalle suuntaava Hanna Silander, talon tytär, jonka kanssa nuori pastori kihlautui.
Äidiltään Ernst oli saanut evankelisia vaikutteita mm. Siionin Kanteleen lauluista. Soverin talossa hän sai vaikutteita rukoilevaisuudesta. Lammilla Pakkala koki syvän hengellisen murroksen. Rippi tuli hänelle arvokkaaksi.
Työ > Porvoo

Lammilta Pakkala siirtyi apulaiseksi Porvoon kaksikieliseen tuomiokirkkoseurakuntaan. Pakkala kokosi pian suuria kuulijakuntia molemmankielisiin jumalanpalveluksiin. Vanha lehtori Berndt Nybergh lausui kirkosta lähdettäessä Pakkalalle: ”Sinä olet istunut elämän lähteellä”. Saarnoissa oli tuoreutta ja voimaa. Pakkala puhui yksinkertaisesti ja suorasti. Valtava herätys tuli Porvooseen.
Työ > Helsinki

Keväällä 1908 tuli Helsingin Pohjoisen seurakunnan virallisen apulaisen paikka täytettäväksi. Siihen määrättiin Pakkala. Tämä pesti kesti vuoteen 1914. Nuorten Miesten Kristillinen Yhdistys (NMKY) oli rakennuttanut juhlasalin Vuorikatu 17:ta. Siellä pidettiin usein hengellisiä tilaisuuksia. Pakkala puhui hiljaa. Myöhemmin hän oli lausahtanut ”Kun minulla on vähän sanottavaa, koetan erityisesti puhua hiljaa ja hillitysti: kuulijat tarkkaavat paremmin”.
Erityisesti Pakkala halusi käydä kuulemassa syvämielistä kirkkoherraansa Erkki Kailaa, josta tuli myöhemmin Viipurin piispa ja sittemmin arkkipiispa, sekä keskustella hänen kanssaan jumaluusopillisista ja uskon kysymyksistä. Kailan johtamissa pyhäkoulunopettajien valmistuskokouksissa Betaniassa Pakkala kävi säännöllisesti.
Toisena ystäväpiirinä olivat Helsingin heränneet. Valtiopäivien aikana rovasti Wilhelmi Malmivaara asui Helsingissä. Hän ja tarkastaja Matti Pesonen olivat kautta vuosien läheisiä Pakkalan ystäviä ja vaikuttivat Helsingin seuratoiminnassa.
Kolmas ystäväpiiri oli Kristillinen ylioppilasliitto. Se veti puoleensa Pakkalaa. Häntä kutsuttiin sinne mielellään puhumaan.
Pakkalalle oli tärkeää myös pohjoismainen yhteys. Vuonna 1912 suomalainen ylioppilasjoukko, pastori Pakkala ja paroni Paul Nicolay osallistuivat Norjan Lillehammerin ylioppilaskokoukseen. Historiaan on piirtynyt Hannes Kolehmaisen kultamitali 10000 metrin juoksussa. Lillehammerin kokousmatkalla Pakkala sai seurata tätä juoksua Tukholman olympialaisissa. Myös Vadstenan ylioppilaskokoukseen vuonna 1914 Pakkala osallistui. Ensimmäinen Helsingin työkausi kesti kuusi vuotta.
Työ > Askola

Seuraavaksi Pakkalan työpaikkakunnaksi tuli Askola vuonna 1914. Hän oli seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra.
Askolassa Pakkala opetti uskontoa kirkonkylän kansakoulun jatkoluokilla. Hän oli etevä opettaja ja vaati oppilailta kuria. Rippikoulussa vallitsi sama ryhdikäs meno. Sielunhoitotilanteessa ei ollut painostavuutta. Pakkalan aikana Askolan kirkkoa ruvettiin kunnostamaan, mm. välikatto tehtiin puusta.
Pakkala osallistui kunnalliseen elämään kunnanvaltuutettuna. Kansakoulun johtokunnan puheenjohtajana hän oli toimellinen. Kirkkoherralla oli kiivas luonto, mutta hän piti sen kurissa. Hän oli kuitenkin herkkä ja auttavainen. Vuosien 1917–18 vaikea murrosaika haittasi työtä. Pakkalalla oli suhteita suojeluskuntaan. Tämän takia suhteet vasemmistoon kärsivät. Parin kiivaan saarnan jälkeen kirkkoherra joutui pakenemaan pappilasta. Yhdeksän viikkoa hän piileskeli metsissä. Tilanteen selvittyä jälki jäi olemaan. Pekkala saarnoissaankin mainitsi: ”Välit ovat rikki paimenen ja seurakunnan välillä. Vain suuri palveleva rakkaus voi sen korjata.” Vähitellen hänellä kypsyi päätös hakeutua muualle.
Työ > Helsinki

Pakkalan toinen jakso Helsingissä alkoi vuonna 1923. Hänestä tuli Pohjoisen suomalaisen seurakunnan (myöhemmin Keski-Helsingin) kappalainen. Edelliselle Helsingin työajalle 1908–1914 oli ominaista Pakkalan läheinen liittyminen Suomen kristilliseen ylioppilasliittoon (SKY), jonka puheenjohtajana hän oli 1913–1914. Pakkalan asema hengellisenä eturivin miehenä yhä laajemmissa piireissä oli kristillisen ylioppilasliiton ansiota. SKY:n ja sen ystävien piirissä alkoivat papiston hengelliset veljeskokoukset.
Pakkalan toiselle Helsingin kaudelle antoi leimaa vuonna 1924 julkaisuksi kypsyneen ”Kirkko ja Kansa” –lehden toimittaminen ja Tampereen synodaalikokoukselle synodaaliväitöskirjan tekeminen vuonna 1927. Kirkkopäiviin ja samantapaisiin uusiin aloitteisiin Pakkala mielellään osallistui. Vuonna 1943 hän toipui vakavasta sairaudesta. Tämän jälkeen alkoi hänen voimakkain vaikutuskautensa usein myös radioitujen ja kautta maan kuunneltujen saarnojensa kautta.
Yleisradion ensi vuosina jumalanpalveluksia lähetettiin ainoastaan Helsingin Johanneksen kirkosta. Pian otettiin mukaan myös Vanhan kirkon jumalanpalvelukset. Pakkalan julistuksen totuudellisuuspitoisuus satutti sydämiä kaikissa piireissä. E. W. Pakkalasta tuli 1930-luvun eniten kuunneltu suomalainen radiosaarnaaja. Siihen häntä olivat kypsyttäneet vuosien 1933–1934 ahdistukset.
Pakkala nautti suurta luottamusta sielunhoitajana. Neuvojen pyytäjiä kävi paljon hänen puheillaan. Monet nuoret kristillisen ylioppilasliikkeen piiristä kysyivät neuvoa hengellisissä ja ajallisissa asioissa uskoutuen hänelle, monet maaseudun papit kävivät yksityisissä keskusteluissa. Vaikeita aviollisia asioita selviteltiin. Myös sielunhoidollista kirjeenvaihtoa hän kävi. Pakkalan sielunhoitotyö syveni Helsingin keskusvankilan apulaissaarnaajan toimensa ansiosta vuosina 1923–1944. Siellä hän oppi kuuntelemaan toisia.
Pyhäkoulutyötä Pakkala myös uskollisesti harrasti. Hän antoi panoksensa sekä sen johtajana että kenttätyöntekijänä. Pyhäkouluyhdistyksen johtokuntaan hän kuului vuosina 1915–1945. Varapuheenjohtajuutta hän hoiti vuosina 1925–1932 ja 1937–1941. Loppuajan hän oli puheenjohtajana. Seurakunnassaan Pakkalalle oli uskottu pyhäkoulupapin työ. Hänen viikkokokouksissaan ja keskustelutilaisuuksissaan opettajille annettiin hyvät eväät seuraavaa sunnuntaita varten. Myös Luther-opistolle hän omisti paljon aikaansa. Pakkala oli papiston valitsemana edusmiehenä kirkolliskokouksissa vuosina 1923, 1928, 1933, 1935 ja 1938.
Pakkala mielellään aloitti saarnansa epätavallisesti käyttäen hyväksi havaintoa: ”Kolme ensimmäistä minuuttia ratkaisevat, rupeaako kuulija kuuntelemaan.” Saattoipa hän huomauttaa nukkujalle: ”Tullaan tänne kirkkoon nukkumaankin”. Joku kuulija otti sanan itselleen. Pakkalan vaikutus ja arvovalta perustui siihen, mitä hän oli ihmisenä, persoonallisuutena. Tutustuminen herännäisyyteen liitti hänet koko elämän ajaksi heränneitten ystäväpiiriin. Yhteys eri hengellisiin liikkeisiin säilyi Pakkalalla loppuun saakka.
Rovasti E.W. Pakkala oli radiosaarnojensa takia ”koko Suomen kappalaiseksi” kutsuttu peloton julistaja..
Julkaisutyö

”Kirkko ja Kansa” –lehden päätoimittajaksi tuli Erkki Kaila ja toimitussihteeriksi E. W. Pakkala. Lehti ilmestyi 1924–1929. Vuonna 1919 Kotimaan päätoimittaja Martti Ruuth pyysi Pakkalaa lehden pysyväiseksi avustajaksi. Tämä kirjoittikin säännöllisesti ”Päivän sana”-hartauskirjoituksia (aluksi nimimerkillä ”Vakaa”). Kuolemaansa saakka hän oli Kotimaan uskollinen ja ahkera avustaja. Myös Hengellistä kuukauslehteä Pakkala avusti säännöllisesti.
Synodaaliväitöskirja ”Jumala ja Hänen valtakuntansa” vuodelta 1927 oli tärkeä Pakkalan kirjallisen tuotannon alkupuolella. Merkittävin hartauskirjoista oli ”Iankaikkinen elämä”. Vuoden 1947 loppuun mennessä kirjaa oli julkaistu 45500 kappaletta ja useita painoksia senkin jälkeen. Muina kirjatyyppeinä on julkaistu saarnoja, saarnakokoelmia ja sielunhoitoa käsittelevä teos.