Juliaaninen päivä
Historia

Juliaaniset päivämäärät perustuvat juliaaniseen jaksoon, jota Joseph Justus Scaliger ehdotti otettavaksi käyttöön vuonna 1583, gregoriaaniseen kalenteriin siirtymisen yhteydessä. Juliaaninen jakso on 15 · 28 · 19 = 7 980 vuotta kestävä jakso, joka saadaan kertomalla kolmen ajanlaskussa käytetyn jakson pituudet keskenään. Nämä jaksot ovat:
15-vuotinen indiktiojakso, jota alun perin käytettiin Rooman valtakunnassa eräisiin hallinnollisiin tarkoituksiin
28-vuotinen auringonsykli, jonka kuluttua sunnuntaikirjaimet juliaanisessa kalenterissa toistuvat samassa järjestyksessä ja jonka kuluttua juliaanisessa (mutta ei vuosisadan vaihteessa aina gregoriaanisessa) kalenterissa sama päivä vuodesta sattuu poikkeuksetta samaksi viikonpäiväksi, sekä
19-vuotinen Metonin jakso, jonka kuluttua Kuun vaiheet sattuvat likipitäen samoille vuoden päiville.
Jokaiseen vuoteen liittyy kussakin jaksossa tietty järjestysnumero, joka toistuu aina täyden jakson kuluttua. Juliaanisen jakson alkukohdaksi valittiin viimeisimmän sellaisen vuoden ensimmäinen päivä, jonka järjestysnumero näissä kaikissa jaksoissa olisi niitä kauas menneisyyteen jatkettuna ollut 1; näin sattuu vain joka 7 930:s vuosi. Ajankohdan valintaan vaikutti myös se, että kyseinen vuosi on kaikkia tunnetun historian vuosilukuja varhaisempi, minkä vuoksi sitä käytettäessä tarvittiin vain positiivisia vuosilukuja.
Alun perin juliaanista jaksoa käytettiin vain vuosien laskemiseen, ja sillä ilmaistiin toisinaan vanhan ajan historian vuosilukuja. Vuonna 1849 julkaistussa teoksessa Outlines of Astronomy tähti­tieteilijä John Hershel otti käyttöön tavan ilmaista ajankohdat juliaanisen jakson alusta kuluneiden vuorokausien lukumääränä. Herschel selitti asian näin:
»Näin saatua jaksoa 7980 juliaanisen vuoden jaksoa sanotaan juliaaniseksi jaksoksi, ja se on osoittautunut niin hyödylliseksi, että useimmat pätevät kirjoittajat eivät ole epäröineet julistaa, että vasta sen käyttöönoton myötä kronologiaan on saatu valoa ja järjestystä. Sen keksimisestä tai elvyttämisestä saamme kiittää Joseph Scaligeria, jonka on sanottu saaneen sen Konstantinopolin kreikkalaisilta. Ensimmäinen nykyisen juliaanisen jakson vuosi, eli se, jonka järjestysnumero kaikissa sen kolmessa alajaksossa on 1, oli vuosi 4713 eaa., ja keskipäivä kyseisen vuoden tammikuun 1. päivänä Aleksandrian pituuspiirillä on kronologinen epookki, johon nähden kaikki historialliset ajanlaskut ovat suorimmin ja ymmärrettävimmin verrattavissa laskemalla kokonaisten päivien lukumäärä tästä epookista keskipäivään Aleksandrian aikaa kulloinkin kyseessä olevan ajanlaskun ensimmäisenä päivänä. Aleksandrian pituuspiiri on valittu, koska sen mukaan Ptolemaios määritti kaikkien laskujensa perustana käyttämänsä Nabonassarin ajanlaskun alkuhetken.» 
()
Teoksessaan Hershel mainitsi myös useita esimerkkejä päivämääristä, joita ajan­lasku on eri aikoina ja eri kulttuureissa aloitettu tai ehdotettu aloitettavaksi tai ovat muutoin ajan­laskujen historian kannalta tärkeitä, sekä kuinka monta päivää tai vuoro­kautta tällöin oli kulunut juliaanisen jakson alusta.
Tähtitieteilijät alkoivat 1800-luvun lopulla käyttää Herschelin ehdottamia ”juliaanisen jakson päiviä”, mutta käyttivät Greenwichin pituuspiiriä Aleksandrian asemesta sen jälkeen, kun tämä oli Washingtonin kansainvälisessä meridiaani­konferenssissa vuonna 1884 valittu nollameridiaaniksi. Tämä on nykyään tullut juliaanisia päiviä käytettäessä standardiksi.
Ranskalainen matemaatikko ja tähti­tieteilijä Pierre-Simon Laplace käytti vuonna 1799 teoksessaan Traité de Mécanique Céleste ensimmäisenä päivämäärään liitettyjä desimaaliosia ajan ilmaisemiseen. Myöhemmät tähti­tieteilijät ovat liittäneet vuorokauden desimaali­osat juliaanisiin päiviin, ja näin saatuja desimaali­lukuja käytetään tähti­tieteessä laskujen helpottamiseksi yleisesti ajan ilmoittamiseen. Tässä muodossa näitä lukuja käytti ensimmäisenä Harvard College Observatoryn tähtitieteilijä Edward Charles Pickering vuonna 1890.
Juliaaninen päivä alkaa keski­päivällä, koska siihen aikaan kun Herschel niitä suositteli, tähti­tieteessä vuoro­kauden katsottiin vaihtuvan keski­päivällä. Tämä oli ollut käytäntönä siitä lähtien, kun Ptolemaios valitsi tähti­tieteellisten jaksojen alkuhetkeksi keskipäivän. Tähän valitsi keskipäivän, koska se sattuu havaitsijan pituus­piirillä vuoden jokaisena päivänä samaan aikaan, toisin kuin auringon nousu ja lasku, joiden ajat vaihtelevat useita tunteja. Myöskään keskiyö ei tällaiseksi alku­hetkeksi kelvannut, koska sitä ei voitu vesikellon avulla määrittää tarpeeksi tarkasti. Kuitenkin hän esitti monille öisille havainnoille kaksi aika­määrää, joista toinen perustui egyptiläisen käytännön mukaisesti auringon noususta, toinen taas babylonialaisen käytännön mukaisesti auringon laskusta alkaviin vuoro­kausiin. Tämä viittaisi siihen, että toisin kuin on joskus esitetty, keski­päivää ei valittu siksi, että kaikki saman yön havainnot voitaisiin rekisteröidä samalle päivä­määrälle. Vuonna 1925 tähtitieteessäkin muutoin luovuttiin tavasta aloittaa vuorokausi keskipäivästä, mutta juliaanisten päivä­määrien osalta vakiin­tu­nutta käytäntöä päätettiin jatkaa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Julian day