stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Exxon Valdezin öljyonnettomuus
Onnettomuustutkimus > Onnettomuuden syyt

NTSB löysi tutkimuksissaan viisi keskeistä asiaa, jotka olivat vaikuttaneet onnettomuuden syntymiseen. Toinen perämies ei onnistunut ohjaamaan alusta turvallisesti, eikä kapteeni pystynyt auttamaan häntä humalatilansa takia. Exxon ei ollut huolehtinut siitä, että aluksella olisi ollut riittävästi miehistöä ja että miehistö olisi saanut tarpeeksi lepoa. Rannikkovartiosto ei ollut pitänyt yllä tarpeeksi tehokasta alusliikennepalvelua, eikä alukselle ollut tarjottu tarpeeksi tehokkaita luotsipalveluita.
NTSB teki kaikkiaan 47 erilaista huomiota onnettomuuden syistä ja siihen liittyvistä olosuhteista. Tutkijoiden mielestä kapteenin tekemä päätös purjehtia pois liikenneajokaistalta jäiden välttämiseksi oli todennäköisesti järkevä, vaikka alus joutuikin sen takia matalampaan veteen. Prince William Soundissa alusta ohjaamassa olisi kuitenkin pitänyt olla kaksi päällystön jäsentä; toisen ohjatessa toisen olisi pitänyt tarkkailla sijaintia. Humalainen kapteeni Hazelwood oli kuitenkin jättänyt toisen perämiehen yksin komentosillalle, vastoin Exxonin ja rannikkovartioston määräyksiä. NTSB:n keräämien todisteiden perusteella tutkijat päättelivät, että Hazelwood olisi nauttinut alkoholia vielä aluksellakin. Lisäksi toisen perämiehen toiminnassa oli puutteita, mikä johtui todennäköisesti väsymyksestä.
NTSB:n havaintojen perusteella Alyeskalla olisi pitänyt olla toinen proomu valmiina öljyn puhdistamiseen. Puhdistussuunnitelmissa ei ollut tarvittavaa ohjeistusta kemikaalien käytöstä ja öljyn polttamisesta, mikä hidasti niiden käyttöönottoa. Exxon Valdez täytti tosin kaikki yhdysvaltalaiset ja kansainväliset standardit, mutta jos siinä olisi ollut kaksoisrunko, siitä olisi todennäköisesti vuotanut mereen öljyä vain vähän tai ei jopa ollenkaan.
Muut vaikutukset > Taloudelliset vaikutukset

Exxon Valdezin onnettomuus vaikutti huomattavasti Alaskan talouteen, sillä kalastus on siellä tärkeä elinkeino. Lohikanta pieneni heti onnettomuuden jälkeen, ja monta kalastamoa jouduttiin sulkemaan. Taloudellisesti pahin vuosi oli kuitenkin vasta 1993, jolloin alueella ei juurikaan ollut aikuisia lohia, sillä miljardit munat jäivät kypsymättä onnettomuuden takia. Sillikalastamot kärsivät vielä lohikalastamoita pahemmin. Sillin kalastus oli 1980-luvun lopulla ennätyslukemissaan, ja vielä vuonna 1990 kanta oli vahva. Se kuitenkin romahti vuonna 1993 eikä ollut vielä vuoden 2010 tienoillakaan tarpeeksi vahva kestämään kalastusta. Silliä pyytäneet kalastajat ovat siis menettäneet täysin elinkeinonsa.
Ammattikalastuksen lisäksi onnettomuus vaikutti turismiin ja virkistysmatkailuun. Alue oli merkittävä urheilukalastajien kohde, mutta öljyonnettomuus vähensi selvästi Alaskaan tehtyjen kalastusmatkojen määrää ja pituutta. Kalansaaliit pienenivät, ja kalastukseen sopivia alueita oli vähemmän kuin ennen. Kaiken kaikkiaan Alaskan koko matkailuala kärsi onnettomuudesta. Öljy pilasi rannat, ja kun puhdistustyöt olivat taloudellisesti kannattavampia kuin matkailu, monet työntekijät vaihtoivat alaa. Matkailuala on kuitenkin alkanut kasvaa 2000-luvun alussa.
Muut vaikutukset > Lainsäädäntö

Onnettomuuden jälkeen Yhdysvalloissa tiukennettiin säiliöaluksia koskevia määräyksiä. Ympäristönsuojelijat olivat jo aikaisemmin vaatineet tiukempia toimia ympäristön suojelemiseksi öljyvuodoilta, ja Exxon Valdezin onnettomuuden aikoihin Yhdysvaltain kongressissa kiisteltiin kaksoisrunkoisten alusten hyödyistä. Onnettomuuden jälkeen vuonna 1990 kongressi hyväksyi Oil Pollution Act -lain, jonka mukaan kaikki yksirunkoiset alukset olisi muutettava kaksirunkoisiksi tai poistettava käytöstä vuoteen 2015 mennessä.
Laki määräsi myös öljypuomit pantaviksi säiliöaluksen ympärille silloin, kun alusta täytetään tai tyhjennetään vaikeissa olosuhteissa, jotta öljyn leviäminen ympäristöön voitaisiin estää. Supertankkerit pitäisi jatkossa tarkastaa tunnin välein mahdollisten vuotojen varalta. Lisäksi laki kovensi määräyksiä huumeiden tai alkoholin käytöstä: satamasta lähtevien alusten kapteeneille ja joskus jopa miehistön jäsenille pitäisi tehdä alkoholitesti.
Laissa määriteltiin öljyn puhdistustöitä johtavat tahot. Lain mukaan komentokeskuksen muodostaisi paikallisista asukkaista koottu komitea, jota johtaisi paikalla oleva liittovaltion virkamies. Jos vuoto tapahtuisi liikennöidyllä väylällä, rannikkovartioston pitäisi vahvistaa komitea ja ohjata puhdistusoperaatiota. Yhdysvaltain maaperällä tapahtuvan vuodon puhdistustöiden johdossa olisi puolestaan ympäristönsuojeluvirasto. Öljy-yhtiöt ovat lain mukaan fyysisesti ja taloudellisesti vastuussa vuodon puhdistamisesta ja jokaisella yhtiöllä pitää olla öljyvuotojen varalta erikoiskoulutettu miehistö valmiudessa ympäri vuorokauden.
Kansainvälinen merenkulkujärjestö seurasi jonkin ajan päästä yhdysvaltalaista määräystä ja kielsi yksirunkoiset alukset. Järjestö ei kuitenkaan havahtunut vielä Exxon Valdezin onnettomuuden vuoksi vaan vasta sitten, kun säiliöalus Erikan uppoaminen oli aiheuttanut katastrofin Ranskan rannikolla vuonna 1999 ja Prestigen uppoaminen Espanjan rannikolla vuonna 2002.
Muut vaikutukset > Terveysvaikutukset ja yhteiskuntaongelmat

Osa öljyonnettomuuden jälkiä puhdistaneista työntekijöistä on kärsinyt terveysongelmista. Asiasta ei ole julkaistu tutkimuksia, mutta Exxonin sisäisistä raporteista käy ilmi, että kesän 1989 aikana puhdistustöissä olleet työntekijät kävivät 5 600 kertaa vastaanotolla ylähengitysteiden ongelmien takia. Ongelmien syytä ei selvitetty missään vaiheessa.
Exxon oli ilmoittanut puhdistustyöntekijöille, että työstä ei olisi vaaraa, jos aineita ei joutuisi iholle ja kaikkia varotoimenpiteitä noudatettaisiin. Useat puhdistustyöntekijät ovat kuitenkin kärsineet vuosia oudoista oireista, ja he epäilevät sairastelun aiheutuneen öljystä, öljysumusta ja kemiallisista puhdistusaineista. Biologi ja aktivisti Riki Ott, joka on kirjoittanut myös kirjoja onnettomuudesta, on kertonut, että eräs Yalen yliopiston jatko-opiskelija on tehnyt vuonna 2003 tutkimuksen terveysongelmista. Tämän julkaisemattoman tutkimuksen mukaan hengitystiesairauksilla oli yhteys öljyyn ja sen puhdistamiseen käytettyihin kemikaaleihin. Ottin mukaan noin 3 000 puhdistustyöntekijää kärsii todennäköisesti onnettomuuteen liittyivistä sairauksista.
Etelä-Alabaman yliopiston sosiologian professori Steve Picou on tehnyt laajoja tutkimuksia onnettomuuden vaikutuksesta alueen väestöön. Hän on havainnut, että onnettomuus on vaikuttanut sekä yhteiskunnallisesti että psykologisesti moniin kalastajayhteisöihin ja alkuperäisasukkaiden kyliin. Picoun tutkimuksissa havaittiin viisi ja kuusi vuotta onnettomuuden jälkeen, että ihmiset olivat masentuneita ja syrjäytyneitä ja että heillä oli voimakkaita traumaperäisen stressihäiriön ja masennuksen oireita.
Monet alueen asukkaista stressaantuivat onnettomuuden jälkeen nähtyään sen aiheuttaman tuhon ympäristölle ja menetettyään elinkeinonsa. Monet kokivat kesällä 1989 niin pahoja vihan ja turhautumisen tunteita, että esimerkiksi Cordovassa avattiin erityinen ”paineen purkamiseen” tarkoitettu tila, johon asukkaat saivat tulla rauhoittamaan tunteitaan. Monet alueen asukkaat menettivät työpaikkansa, monet joutuivat muuttamaan työpaikan perässä muualle ja monet alkoivat käyttää alkoholia tai muita päihteitä. Picou on kutsunut Cordovan tapausta kollektiiviseksi traumaksi, ja monet sosiaaliset verkostot ja perheet ovat sen seurauksena hajonneet. Yhteiskunnallisella tasolla avioerot, perheväkivaltatapaukset ja konkurssit ovat lisääntyneet. Esimerkiksi Cordovassa perustettiin vuonna 1992 järjestö kotiväkivallasta kärsiville naisille; aiemmin tällaiselle ei ollut tarvetta. Picoun mukaan onnettomuuden aiheuttamat yhteiskunnalliset muutokset ja mielenterveydelliset ongelmat näkyivät edelleen 2010-luvun alussa.
Muut vaikutukset > Vaikutukset Exxoniin

Öljy-yhtiö Exxon käytti öljyn puhdistamiseen ja oikeuskuluihin useita miljardeja euroja, mutta suurin isku yhtiölle oli onnettomuuden aiheuttama maineen menetys. Vaikka vaikutusta onkin hyvin vaikea arvioida, onnettomuudesta on tullut Yhdysvalloissa yritysten ylimielisyyden tunnuskuva. Exxon oli onnettomuuden sattuessa maailman suurin öljy-yhtiö, mutta onnettomuuden jälkeen yritys on jäänyt kolmanneksi. Pian onnettomuuden jälkeen pr-asiantuntijat arvioivat, että Exxon oli toimillaan heikentänyt yrityksen julkista kuvaa ja rikkonut monia yritysten kriisinhallinnan käytäntöjä.
Exxonin suurin virhe oli se, että toimitusjohtaja Lawrence G. Rawl lähetti onnettomuuspaikalle vain alempia johtajia eikä mennyt itse johtamaan näkyvästi operaatiota. Rawl suhtautui tiedotusvälineisiin hyvin epäluuloisesti eikä suostunut haastatteluihin heti onnettomuuden jälkeen. Vasta kun presidentti George H. W. Bush oli nimittänyt onnettomuutta suureksi tragediaksi, Exxon Shippingin johtaja Frank Iarossi piti Valdezissa lehdistötilaisuuden, joka sujui kuitenkin surkeasti. Iarossi yritti tuoda esiin joitain myönteisiä uutisia, mutta paikalliset kalastajat ja toimittajat kumosivat jokaisen väitteen. Exxon U.S.A.:n johtaja William Stevens kommentoi asiaa kaksi päivää Iarossin jälkeen, mutta Rawl antoi ensimmäiset kommenttinsa vasta 30. maaliskuuta, kuusi päivää onnettomuuden jälkeen. Alaskaan hän matkusti vasta 14. huhtikuuta. Monet paikalliset olivat pettyneitä Exxonin toimintaan: Valdezin pormestari John Devens koki, että Exxon oli ”pettänyt paikalliset”, ja Alaskan varakuvernööri Stephen McAlpine oli ”äärimmäisen pettynyt” yrityksen vastaukseen.
Sen lisäksi että Exxon reagoi hitaasti onnettomuuteen, se epäonnistui muutenkin julkisen kuvansa hallinnassa. Exxon hoiti tiedotuksen pienestä ja syrjäisestä Valdezista käsin, missä viestintämahdollisuudet olivat rajalliset. Yhtiö ei lisäksi ottanut missään vaiheessa vastuuta onnettomuudesta, vaan se syytti liitto- ja osavaltion virkamiehiä siitä, että vuodon hillitseminen oli viivästynyt. Exxon käytti kymmenen päivää onnettomuuden jälkeen 1,8 miljoonaa dollaria kokosivun ilmoitukseen, joka ilmestyi 166 lehdessä ja jossa yhtiö ilmoitti olevansa pahoillaan onnettomuudesta mutta ei ottanut siitä vastuuta. Monet pitivät ilmoitusta epärehellisenä ja riittämättömänä. Lisäksi yksi Exxonin johtajista kertoi, että yritys tulisi nostamaan bensiinin hintaa maksaakseen puhdistuskulut, mikä vihastutti kuluttajia, koska se vaikutti yritykseltä paeta vastuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Exxon Valdezin öljyonnettomuus Wikimedia Commonsissa
Trans-Alaskan öljyputki kulkee Alaskan pohjoisosista lähelle Valdezin kaupunkia.
Exxon Valdezin reitti onnettomuuspäivänä.
Öljyä meressä Exxon Valdezin onnettomuuden jälkeen.
Öljy ajautui muutaman päivän päästä onnettomuudesta rannoille ja peitti kaikenkokoiset kivet.
Raptor Education Groupin hoidossa olevia valkopäämerikotkia, jotka pelastettiin onnettomuudesta.
Öljyn puhdistamista eräällä rannalla.
Puhdistajat käyttämässä korkeapaineista, kuumaa vettä rannan puhdistamiseen.
Öljyonnettomuudessa kuollut merisaukko.
Onnettomuudessa kuolleita lintuja.
Onnettomuuden jälkeen hyväksytyssä Oil Pollution Act -laissa määriteltiin uudet valmiusmääräykset; tässä San Diegossa harjoitellaan öljyonnettomuuden varalta.
Cordovalaisen Reluctant Fisherman -nimisessä majatalossa ollut kyltti, johon oli kirjoitettu, että liput ovat puolitangossa ympäristön tuhoutumisen takia.
Anatoli Aljabjev

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten ampumahiihto. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten ampumahiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lake Placid 1980 | 20 km |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1980 | 4 × 7,5 km |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1980 | 10 km |  |
Anatoli Nikolajevitš Aljabjev (ven. Анато́лий Никола́евич Аля́бьев, 12. joulukuuta 1951 Danilkovo – 11. tammikuuta 2022 Pietari) oli venäläinen, Neuvostoliittoa edustanut ampumahiihdon olympiavoittaja.
Aljabjev harjoitteli nuorempana Spartakin akatemiassa Vologdassa, kunnes siirtyi Leningradin keskusakatemiaan.lähde? Vuonna 1979 hän voitti olympialaisten esikisoissa 20 kilometrin kilpailun mutta ei päässyt MM-kilpailuihin. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän saavutti kolme mitalia: kultaa 20 kilometrillä ja viestissä sekä pronssia 10 kilometrillä. Vuosien 1981 ja 1982 MM-kilpailuissa hän saavutti viestissä pronssia mutta ei menestynyt henkilökohtaisilla matkoilla.
Alankomaiden kuninkaallinen laivasto

| Alankomaiden kuninkaallinen laivasto |
| --- | --- |
 Alankomaiden laivastolippu
Toiminnassa:  1488–
Valtio:  Alankomaat
Kalusto:  4 hävittäjää, 3 fregattia, 2 maihinnousualusta (LPD), 4 sukellusvenettä, 10 miinanraivaajaa, 4 tukilaivaa ja muita yksiköitä yhteensä 55 alusta
Sodat ja taistelut:  80-vuotinen sota Hollannin ja Portugalin sota Englannin ja Alankomaiden sota Espanjan perimyssota Neliliiton sota Toinen maailmansota
Komentajat
Nykyinen komentaja:  kenraaliluutnantti R. L. Zuiderwijk
Tunnettuja komentajia:  Michiel de Ruyter, Maarten Harpertszoon Tromp, Jan van Speyk, Karel Doorman
Alankomaiden kuninkaallinen laivasto (holl. Koninklijke Marine) on Alankomaiden asevoimien merellinen osa.
Tukikohdat

Laivaston päätukikohta on Den Helderin kaupungissa Noord-Hollandissa. Muita tukikohtia ovat Amsterdam, Vlissingen, Texel ja Willemstad, Curaçaossa. Merijalkaväen kasarmit ovat Rotterdamissa, Doornissa sekä tukikohdat Curaçaossa ja Savaneta Arubassa.
Historia

Alankomaiden laivastolla on erittäin pitkä historia. Se on käynyt sotaa muita Euroopan laivastoja vastaan 1500-luvulta eli Espanjan vallasta itsenäistymisestä alkaen ja sitten kauppareittien ja siirtomaiden herruudesta monissa maailmankolkissa. Näistä merkittävimpiä ovat neljä Englannin ja Hollannin välistä sotaa.
Historia > 1900-luvun alku

Alankomaat oli puolueeton ensimmäisessä maailmansodassa, mutta se kärsi merkittäviä taloudellisia haittoja sodankäynnistä rajojensa tuntumassa sekä kauppamerenkulun tappioina. Sodan päätyttyä maan asevoimat kärsi rahoituksen pienuudesta sodanvastaisuuden kukoistaessa Euroopassa.
1920-luvulla laivasto muodostui pääosin vanhentuneista aluksista, mutta poikkeuksena olivat kaksi modernia 1921 vesille laskettua Java-luokan risteilijää (Hr. Ms. Sumatra ja Hr. Ms. Java) sekä suppeahko sukellusveneohjelma. Laivastokomitea ehdotti 1920 neljän risteilijän, 24 hävittäjän ja 32 sukellusveneen hankkimista ja sijoittamista Alankomaiden Itä-Intiaan, mikä oli kuitenkin rahoituksellisesti kaukana mahdollisuuksista. Vuoden 1923 supistettuohjelma käsitti kahdentoista hävittäjän ja kuudentoista sukellusveneen hankinnan, mutta sekin tyrmättiin parlamentissa. Myöhemmin tehtiin tilaus kahdeksasta Admiralen-luokan hävittäjästä, joiden valmistaminen aloitettiin 1925 kaksi vuosittain.
Toinen laivastokomitea 1930 suositteli Alankomaiden Itä-Intian laivaston vahvuudeksi kolmea risteilijää, 12 hävittäjää ja 18 sukellusvenettä, mikä olisi edellyttänyt risteilijän, neljän hävittäjän ja kuuden sukellusveneen rakentamista. Risteilijä Hr. Ms. De Ruyter ja viisi KXIV-luokan sukellusvenettä saivat tilausvahvistuksen, mutta hävittäjät eivät saaneet valmistuslupaa.
Historia > Toinen maailmansota

Alankomaiden laivaston pääosa oli suunniteltu puolustamaan Alankomaiden Itä-Intiaa. Laivastopolitiikan mukaan laivastolla oli rajallinen määrä korkealaatuista kalustoa, jonka avulla se kykenisi puolustautumaan hyökkääjää vastaan, kunnes se saisi apua Yhdysvalloilta ja Yhdistyneeltä kuningaskunnalta.
Emämaassa olevat laivastovoimat olivat rajoittuneet miinanraivaajiin, moottoritorpedoveneisiin ja tykkiveneisiin. Saksan hyökättyä 10. toukokuuta 1940 Alankomaihin kotimaassa olleet laivaston alukset pakenivat Englannin satamiin. Paenneita olivat muun muassa kaksi risteilijää, hävittäjä, yhdeksän sukellusvenettä, kaksi tykkivenettä, sluuppi ja kuusi moottoritorpedovenettä. Laivaston esikunta sijoitettiin Lontooseen ja pienemmät osastot Sri Lankaan ja Australiaan.
Laivaston alukset osallistuivat operaatioihin maailman kaikilla kolkilla muun muassa kuljettaen joukkoja, suojaten saattueita sekä taisteluihin akselivaltojen laivastoyksiköitä vastaan. Sodan kuluessa laivasto kärsi suurehkoja tappioita erityisesti puolustaessaan Alankomaiden Itä-Intiaa japanilaisten etenemiseltä. Näistä puolustustaisteluita on esimerkiksi Jaavanmeren taistelu, jossa liittoutuneiden laivasto-osaston hollantilainen komentaja Karel Doorman kuoli lähes 1000 muun merisotilaan kanssa.
Sodan jälkeen Alankomaiden emämaan ja siirtomaiden väliset suhteet muuttuivat dramaattisesti. Indonesian valtion perustaminen kaksi päivää Japanin antautumisen jälkeen esti hollantilaisten suunnitelmat siirtomaaherruuden palauttamisesta. Neljä seuraavaa vuotta alueella käytiin sotaa ennen kuin Alankomaat tunnusti Indonesian itsenäisyyden. Alankomaiden laivasto piti tukikohtaa Papualla ennen kuin Indonesian joukot valtasivat tukikohdan 1962.
Historia > NATO-jäsenyys

NATOn perustamisen jälkeen Alankomaiden asevoimien painopiste siirtyi maa- ja ilmavoimiin ja vasta Korean sodan (1950–1953) alettua laivaston merkitys kasvoi. Hallitus päätti muodostaa kahden laivueen laivaston, johon kuului lentotukialus Hr. Ms. Karel Doormanin lisäksi kaksi De Zeven Provinciën -luokan risteilijää, 4 Holland-luokan ja 8 Friesland-luokan hävittäjää, kahdeksan sukellusvenettä, 6 Van Speijk -luokan fregattia sekä suuri joukko miinanraivaajia.
Naton jäsenmaana Alankomaiden puolustuspolitiikka muotoutui läheisessä yhteistoiminnassa muiden jäsenmaiden kanssa. Varsovan liiton perustaminen 1955 kiihdytti liittoutumien välistä asevarustelua. Vuodesta 1965 lähtien Alankomaiden laivasto on ollut osa NATOn pysyvää laivasto-osastoa Atlantilla (engl. Standing Naval Force Atlantic, STANAVFORLANT).
Nykyinen laivasto

Laivasto on jaettu seuraavasti:
pinta-aluslaivueeseen, johon kuuluvat kaikki pinta-alukset.
sukellusveneet, johon kuuluvat sukellusveneet ja niiden emälaiva
Miinanraivausosasto, johon kuuluvat miinanraivaajat
Kartoitustoiminta, johon kuuluvat mertenkartoitukseen soveltuvat alukset
Laivaston ilmavoimat, johon kuuluu kaksi helikopterilaivuetta
Merijalkaväki
1 Prikaati (holl. Groep Operationele Eenheden Mariniers, GOEM), jossa kaksi pataljoonaa, maihinnousutukipataljoona, maihinnousuhuoltopataljoona.
32. Kiväärikomppania, joka on pysyvästi sijoitettuna Arubaan.
Rannikkovartiosto, vaikka se ei virallisesti kuulu laivastoon se on operatiivisesti laivastolle alistettu. Myös Alankomaiden Antillien ja Aruban merivartiostot ovat Karibialle sijoitetun laivasto-osaston komentajan operationaalisessa valvonnassa.
Kalusto

Alankomaiden laivaston käytössä oli kesällä 2016:
4 De Zeven Provinciën -luokan ohjusfregattia
2 Karel Doorman -luokan ohjusfregattia
4 Holland-luokan ulkovartiolaivaa
2 Rotterdam-luokan maihinnousualusta
5 LCU
12 LCVP
suuri joukko pienempiä rynnäkköveneitä
Hr. Ms Karel Doorman
6 Alkmaar-luokan miinanraivaajaa
2 Snellius-luokka
huoltoalus Hr. Ms. Pelikaan
sukellusveneiden emälaiva Hr. Ms. Mercuur
koululaiva Hr. Ms. Van Kinsbergen
koululaiva Hr. Ms. Urania
4 Walrus-luokan sukellusvenettä
Laivaston ilmavoimien kalusto koostuu 21 SH-14D Lynx -helikopterista, joista ainoastaan kymmenen palveluskäytössä, ja 20 NH90-helikopterista.
Hr. Ms. De Zeven Provinciën avustaa palavaa konttialusta (2006).
Georgi Aljošin

| Georgi Vasiljevitš Aljošin> Viron kommunistinen puolue (EKP), toinen sihteeri |
| --- | --- |
 1985–1990  
Edeltäjä:  Aleksandr Kudrjavtsev
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1931 Krasnojarsk, Neuvostoliitto
Kuollut: 4. toukokuuta 2011 Novosibirsk, Venäjä
Kansalaisuus:  venäläinen
Tiedot
Puolue:  Viron kommunistinen puolue (EKP)
Muut puolueet:  Neuvostoliiton kommunistinen puolue (NKP)
Georgi Vasiljevitš Aljošin (ven. Гео́ргий Васи́льевич Алёшин, (s. 10. maaliskuuta 1931 Krasnojarsk, Neuvostoliitto – 4. toukokuuta 2011 Novosibirsk, Venäjä) oli Viron kommunistisen puolueen toinen sihteeri vuosina 1985–1990. Kansallisuudeltaan hän oli venäläinen.
Aljošin opiskeli sähkötekniikkaa Novosibirskin rautatieinstituutissa vuosina 1949–1954. Sen jälkeen hän työskenteli vuosina 1954–1956 Novosibirskissa veturivarikolla. Vuonna 1957 hänestä tuli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) jäsen. Hän siirtyi puolueen työntekijäksi Novosibirskissa. Vuodesta 1985 alkaen hän siirtyi Moskovaan NKP:n tehtäviin. Näin Aljošin oli puhdas Neuvostoliiton nomenklatuuran edustaja.
Vuoden 1985 joulukuussa NKP siirsi Aljošinin Neuvosto-Viroon paikallisen Viron kommunistisen puolueen toisen sihteerin eli paikallisen puolueen toiseksi vaikutusvaltaisimpaan virkaan. Ykköspaikalla eli ensimmäisen sihteerin virassa oli tiukan keskusvallan ja venäläistämisen kannattaja Karl Vaino. Aljošin oli Vainon kanssa samalla keskusvaltaa tukevalla linjalla kuten edeltäjänsä puolueen toisena sihteerinä ollut Aleksandr Kudrjavtsev. Aljošinin Neuvosto-Viron puoluesihteeritehtävän aikana alkoi virolaisen yhteiskunnan vapautuminen tiukasta kommunistipuolueen otteesta. Laulavan vallankumouksen myötä ensimmäinen sihteeri Vaino erotettiin kesäkuussa 1988 virolaisen Vaino Väljasin korvatessa Vainon.
Kesällä 1988 järjestäytyi keskusvaltamyönteinen ja samalla Viron itsenäisyysliikkeen vastainen Inter-liike, jonka kanssa Aljošinin oli yhteistyössä. Keskusvaltakeskeisen liikkeen asema heikkeni kuitenkin koko ajan Virossa. Maaliskuussa 1989 käydyissä Neuvostoliiton kansanedustajien kongressin vaaleissa Aljošin kärsi tappion sijoittuen vaalipiirissään vasta 4:ksi. Maaliskuussa 1990 Viron kommunistinen puolue irrottautui NKP:n määräysvallasta. Aljošin oli vielä tällöin puolueen keskuskomitean jäsenenä, mutta siirtyi vuoden 1990 aikana takaisin Venäjälle. Hän palasi Novosibirskiin NKP:stä irrottautuneen Venäjän kommunistisen puolueen tehtäviin.
HMS Albrighton

| HMS Albrighton |
| --- | --- |
 HMS Albrighton

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Brown and Company, Clydebank
Kölinlasku:  30. joulukuuta 1940
Laskettu vesille:  11. lokakuuta 1941
Palveluskäyttöön:  22. helmikuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan Liittotasavallan laivastolle 1959 nimellä Raule
Loppuvaihe:  romutettu 1969
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 070 t (standardi)  1458 t (max)
Pituus:  85,3 m
Leveys:  10,16 m
Syväys:  3,51 m
Koneteho:  19 000 hv
Nopeus:  27 solmua (50 km/h)
Miehistöä:  168
Aseistus
Aseistus:  4 × QF 4" Mk XVI -tykkiä kaksiputkisina Mk XIX -asennuksina 4 × QF 2 naulan Mk VIII -tykkiä neliputkisena Mk VII -asennuksena 2 × Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina P Mk III -asennuksina 2 × 21" (533 mm) torpedoputkea 4 × syvyyspomminheittäjää ja 3 kiskoa, joihin 110 syvyyspommia
HMS Albrighton (viirinumero L12) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 4. heinäkuuta 1940 osana vuoden 1940 hätäohjelmaa John Brown and Companyltä Clydebankistä, missä köli laskettiin 30. joulukuuta työnumerolla J1579. Alus laskettiin vesille 11. lokakuuta 1941 ja valmistui 22. helmikuuta seuraavana vuonna.