Fennoskandian mannerjäätikkö
Jäätiköitymisen eri vaiheita > Myöhäis-Veikselin jäätiköitymisen päättyminen

Viimeinen kylmyysvaihe oli käynnistynyt jo Keski-Veikselin aikana (MIS 3-vaihe, noin 30 000 vs alkaen), muuta se jatkoi syvenemistään Myöhäis-Veikselin alkuaikana (alkaen 25 000 vs). Kylmyyskauden huippukohtaa kesti vielä noin 20 000 vs asti, jolloin Fennoskandian mannerjäätikön ympäristössä alkoi ilmasto hitaasti lämmetä. Lämpeneminen oli alkanut Amerikassa jo aikaisemmin, sillä valtamerien vedenpinta oli alkanut kohota siellä sulaneesta jäästä. Täällä jäätiköt laajenivat vielä ja ne saavuttivat niin kutsutun LGM-vaiheen (engl. Last Glacial Maximum) vasta 20 000 vs. Sillä tarkoitetaan piiriä, minkä jäätikkö jätti maastoon ollessaan laajimmillaan. Se tunnistetaan yleensä puskumoreeneista, muista reunamoreenimuodostumista tai pelkästä pohjamoreenista, jota jäätikkö jätti jälkeensä. Piirin moreenimuodostumia ajoitettaessa on havaittu, että ne ovat syntyneet hieman eri aikoihin, mutta kaikki ajoitukset mahtuvat kuitenkin 3 000 vuoden pituisen ajanjakson sisälle.
LGM-vaiheessa mannerjäätikön jäänjakajan linja kulki Etelä-Norjasta Merenkurkulle ja siitä Pohjanlahden yli Suomen Keski-Lappiin. Jäänjakajan eteläpuolelle virtasi nopealiikkeinen Norjanhaudan jäätikkövirta ja sen itäpuolella virtasi hitaampi Keski-Ruotsin virtauskieleke. Näiden väliin tunkeutui väliaikaisesti myös Kattegatin jäätikkövirta. Mannerjäätikön keskeltä alkoi Itämeren altaassa etelään päin virrannut nopealiikkeinen Itämeren jäätikkövirta, jonka jäätiköt ylettyivät lopulta Valko-Venäjälle, Puolaan, Saksaan ja Tanskaan asti. Osa sen kaakkoon päin virtaavasta jäästä ylitti Suomen ja se hajosi erillisiksi kielekkeiksi vasta Baltian maissa. Suomen itäpuolella virtasi nopealiikkeinen Karjalan jäätikkövirta, joka kiersi kaakossa muut virtauskielekkeet niiden itäpuolelta kulkien Laatokan ja Novgorodin kautta Valko-Venäjän pohjoisosiin. Se alkupää sijaitsi Vienanmeren jäätikkövirran eteläpuolella. Tämän virtaussuunta oli itäinen ja se joutui aluksi Vienanmeren altaaseen. Sieltä se haarautui koilliseen, jossa kohtasi Vienankurkussa Barentsinmeren mannerjäätikön, itään päin, jossa se ennätti Vienanjoen jokilaaksossa pitkälle, ja kaakkoon päin, jossa se pyrki Vienanjoen sivuhaarojen jokilaaksoihin. Vaikuttaa siltä, että Kuolan niemimaalla on sijainnut oma kalottialueensa, josta on lähtenyt pieniä virtauskielekkeitä eri ilmansuuntiin.
Pohjoisessa sijainneen Barentsinmeren mannerjäätikkö kosketti Fennoskandian jäätikköä itäiseltä Vienanmereltä läntiseen Pohjois-Norjan mannerjalustalle asti ulottuvalla reuna-alueella. Jäätiköiden välinen raja on seurannut Pohjois-Norjan rannikon edustaa merenpuolella. Pohjois-Norjan ja Venäjän Kuolan rannikon jäätikkövirrat purkautuivat Atlantille Karhusaaren painanteen jäätikkövirran mukana (Bear Island Trough Ice Stream ). Tämä on ollut Barentsinmeren suurimpia jäätikkövirtoja ja Fennoskandian jäätikkövirrat muodostivat sen virtausmäärissä hyvin pientä osaa. Keski-Norjan länsirannikko sijaitsee hyvin lähellä sen mannerjalustan reunaa. Tämän vuoksi rannikkoseutu on ollut lähes koko jääkauden paljaana ja se on peittynyt jäätiköillä vain valtamerien vedenpinnan ollessa alhaalla ja kun mannerjäätikkö on ollut hyvin laaja. Merenpohjalle jalustan rinteille on tämän takia kertynyt pohjamoreenia useiden jääkausien ajan valtavia määriä. Niistä on kertynyt erityisesti aktiivisten jäätikkövirtojen eteen valtaviksi keiloiksi, jotka ovat valuneet jalustan rinteitä alas usean kilometrin syvyyteen. Karhusaaren painanteen ja Norjanhaudan jäätikkövirtojen välissä on toiminut ajoittain aktiivisia ja kapeita mutta nopealiikkeisiä jäätikkövirtoja. Lofoottien eteläpuolen vuonosta virtasi lounaaseen päin Vestfjordenin jäätikkövirta, johon yhtyi idästä Trænadjupetin jäätikkövirta. Sen eteläpuolella sijaitsi pitkä Sklinnadjupetin jäätikkövirta sekä pienet Haltenin jäätikkövirta ja Frøybankholan jäätikkövirta. Vielä ennen Norjanhaudan jäätikkövirtaa tulevat Suladjupetin jäätikkövirta, Onadjupetin jäätikkövirta ja Breisunddjupetin jäätikkövirta. Kolmen viimeisen jäätikkövirran keilat kasaantuivat Storegganille, missä tapahtui valtava vyörymä jääkauden jo loputtua.
Maailman mittakaavassa ilmaston lämpeneminen käynnistyi noin 25 000 vs (MIS 2-vaihe). Sekä Doggerlandilla että Barentsinmerellä mannerjäätiköt irtautuivat toisistaan ja kohoavan valtameren vesi pääsi leviämään jäätiköiden väliin. Merivesi rikkoi nopeasti ohuen mannerjäätikön reunaa kelluviksi jäävuoriksi, jotka ajautuivat Atlantille sulamaan. Muutamassa vuosituhannessa, noin 17 000 vs mennessä, mannerjäätikkö ulottui Atlantilla enää nykyisten mantereiden rannikoille ja se oli sulanut pois Tanskan Jyllannista. Itämerellä sen reuna oli siirtynyt nykyiselle etelärannikolle. Idässä Venäjällä oli sulaminen ollut alussa hitaampaa. Kun Pohjanmeri oli jäätöntä aluetta, alkoi vasta Itämerenallas vapautua jäätiköstä etelästä lukien samaan aikaan, kun Barentsinmeri oli pohjoisessa osittain jäätiköiden peitossa. Noin 15 000 vs mennessä olivat Itämeren eteläosat ja Barentsinmeri kokonaan sulana, mutta Vienanmeri oli vielä jäässä. Etelä-Ruotsi oli osittain sulanut, puolet Latviasta, mutta Viro, Venäjän-Karjala ja Kuola oli vielä jäätikkönä. Nuoremman dryaskauden aikana (12 700–11 600 vs) kulki mannerjäätikön reuna Norjan rannikkoalueelta keskimäärin 0–50 kilometrin päässä nykyiseltä rannikolta, ylitti Keski-Ruotsin suurten järvien alueen, seurasi Suomessa Salpausselkiä pitkin Venäjälle, kulki siellä Venäjän-Karjalan keskellä kohti pohjoista Vienanmeren länsirannikolle ja jätti Kuolan niemimaan jäättömäksi alueeksi. Jäätikön reuna vetäytyi dryaskauden jälkeen Etelä-Suomesta ja Venäjältä Suomen yli Pohjanlahdelle ja Lapissa Ruotsin puolelle noin 11 000 vs mennessä.