stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Margareta
Margaretoja, Margareetoja, Margareteja, Margarethoja ja Margareettoja > Kuningassukujen jäseniä

Margareeta I, Norjan, Ruotsin ja Tanskan hallitsija 1387–1412
Margareeta II, Tanskan kuningatar 1972–2024
Margaret (1930–2002), Yhdistyneen kuningaskunnan prinsessa, kuningatar Elisabet II:n sisar
Margaretha (s. 1934), Ruotsin prinsessa, kuningas Kaarle XVI Kustaan sisar
Margareta (s. 1949), Romanian prinsessa, kuningas Mikael I:n tytär
Margareeta Anjoulainen (1430–1482) , Englannin kuninkaan Henrik VI:n puoliso
Marguerite de France  (1158–1197), Englannin ja Unkarin kuningatar Henrik Nuoren puoliso
Margareeta Ranskalainen (1275–1318) Englannin kuninkaan Edward I:n puoliso,
Margareeta Burgundilainen (1290–1315), Ranskan ja Navarran kuningatar, kuningas Ludvig X:n puoliso
Margaret (1882–1920), Connaughtin prinsessa, Ruotsin kruununprinsessa ja kuningas Kustaa VI Aadolfin puoliso
Margaret Beaufort (1443–1509), Englannin kuninkaan Henrik VII:n äiti
Margareeta Teresia Espanjalainen (1651–1673), keisarinna, keisari Leopold I:n puoliso, Saksan kuningatar, Böömin ja Unkarin kuningatar, Itävallan arkkiherttuatar
Margareeta Fredkulla (k. 1130), Ruotsin kuninkaan Inge vanhemman tytär
Margareeta Itävaltalainen (1584–1611), Habsburg-sukuinen prinsessa, Espanjan kuningatar, kuningas Filip III:n puoliso
Margareeta Leijonhufvud (1516–1561), Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan toinen puoliso
Margareeta Navarralainen (1492–1549), Navarran kuningatar ja kirjailija
Margareeta Parmalainen (1522–1586), Parman herttuatar, Alankomaiden kenraalikuvernööri 1559–1567, keisari Kaarle V:n avioton tytär
Provencen Margareeta (1221–1295), Ranskan kuningatar, kuningas Ludvig IX Pyhän puoliso
Skotlannin Pyhä Margaret (n. 1045–1093), Englannin prinsessa ja Skotlannin kuningatar
Margaret (1283–1290), Skotlannin kuningatar
Margaret  (1872–1954), Preussin ja Saksan prinsessa
Pyhä Margareeta (1242–1270), unkarilainen nunna ja prinsessa
Margareeta Tudor, Englannin kuninkaan Henrik VII:n tytär ja Skotlannin kuninkaan Jaakko IV:n puoliso
Valois’n Margareta (1553–1615), Ranskan kuningatar, kuningas Henrik IV:n puoliso
Margaretoja, Margareetoja, Margareteja, Margarethoja ja Margareettoja > Muita historiallisia henkilöitä

Margareeta (300-luvulla), pyhimys, Suomessa tunnettu nimellä Marketta
Margareta Birgersdotter (Grip) (1538–1586), ruotsalainen kirjailija ja maanomistaja
Margaret Bondfield (1873–1953), englantilainen ammattiyhdistysjohtaja ja poliitikko
Margaret Bonds (1913–1972), yhdysvaltalainen pianisti, säveltäjä ja musiikkipedagogi
Margarete Bonnevie (1884–1970), norjalainen kirjailija ja naisasianainen
Margaret Cavendish (1623–1673), englantilainen aristokraatti, kirjailija ja filosofi
Margareta Dume (k. 1410), Ruotsin kruununperillinen, Bo Joninpoika Gripin puoliso
Margaretha Haverman (1693–1739), alankomaalainen taidemaalari
Margaret Hughes (k. 1719), englantilainen näyttelijä
Margareeta Itävaltalainen (1480–1530), Alankomaiden käskynhaltija
Maria Margarethe Kirch (1670–1720), saksalainen tähtitieteilijä
Margaret Lindsay Huggins (1848–1915), irlantilais-englantilainen tähtitieteilijä
Margaret Oliphant (1828–1897), skotlantilainen kirjailija
Tunnettuja Margaritoja

Margarita Aliger, venäläinen runoilija
Margarita Cansino, Rita Hayworth, yhdysvaltalainen näyttelijä
Margarita Drobiazko, liettualainen taitoluistelija
Margarita Fjodorova, venäläinen pianisti
Margarita Levieva, venäläis-yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä
Margarita Louis-Dreyfus, venäläis-sveitsiläinen yritysjohtaja, perijätär ja miljardööri
Margarita Lozano, espanjalainen näyttelijä
Margarita Mamun, venäläinen rytminen voimistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari
Margarita Maslennikova, neuvostoliittolainen maastohiihtäjä
Margarita Nikolajeva, neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja
Margarita Robles, espanjalainen poliitikko ja ministeri
Margarita de la Pisa Carrión, espanjalainen poliitikko ja ministeri
Margarita Salas, espanjalainen biokemisti ja molekyyligeneetikko
Margarita Ševtšenko, venäläinen pianisti
Margarita Simonjan, venäläinen toimittaja
Margarita Štărkelova, bulgarialainen koripalloilija.
Margarita Xhepa, albanialainen näyttelijä
Kuvitteellisia Margaretoja ja Margareetoja

Margareta Armborg, Ester Toivosen roolihahmo elokuvassa Katariina ja Munkkiniemen kreivi
Margaret ”Maggie” Horton, hahmo televisiosarjassa Päivien viemää
Margaret ”Meg” March, päähenkilö Louisa May Alcottin kirjassa Pikku naisia
Margareeta eli Marikki, Astrid Lindgrenin luoma satuhahmo
Margarete eli Gretchen, hahmo Goethen näytelmässä Faust
Margareta, sopraanohahmo Charles Gounod’n oopperassa Faust
Margarita, keskeinen hahmo Mihail Bulgakovin romaanissa Saatana saapuu Moskovaan (alk. Мастер и Маргарита, Master i Margarita)
Margareta, hahmo Aleksis Kiven samannimisessä näytelmässä
Margareta, hahmo Karl Emil Ståhlbergin elokuvassa Margaretaa ajetaan takaa
Margaret ”Maggie” Simpson, hahmo animaatiosarjassa Simpsonit
Muita Margareettoja

Operaatio Margareetta (saks. Unternehmen Margarethe), natsi-Saksan sotatoimi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margareta Wikimedia Commonsissa
Pauli Marttina

| Pauli Marttina |
| --- | --- |
 Pauli Marttina luutnanttina.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1898 Viipuri
Kuollut: 25. tammikuuta 1963 (64 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Toimittaja
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi  Saksa
Palvelusvuodet:  1920 - 1945
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, Heimosodat, Talvisota, Jatkosota, Lapinsota
Sotilasarvo:  Majuri
Joukko-osasto:  Karjalan kaartin rykmentti, Reserviupseerikoulu, Pohjan rykmentti, Puolustusvoimain pääesikunta, Erillinen pataljoona 4, Saksalaismielinen vastarintaliike Suomessa
Paul (Pauli) Marttina (14. joulukuuta 1898 Viipuri  – 25. tammikuuta 1963) oli suomalainen sotilas. Hänen lempinimiään olivat muun muassa Paukka ja Kalmiston Janne.
Nuoruus

Marttina syntyi viipurilaiseen kauppiasperheeseen, jonka suku oli kotoisin Aunuksen Säämäjärveltä. Hän kävi seitsemän luokkaa Viipurin yhteiskoulua. Marttina osallistui Suomen sisällissotaan vapauduttuaan sotavankeudesta Viipurissa ja myöhemmin sisällissodan jälkeen Aunuksen retkikuntaan. Kyseisen retken aikoihin hänet ylennettiin vääpeliksi.
Sotilasura

Aunuksesta palattuaan hän osallistui itsenäisen Suomen ensimmäiselle reserviupseerikurssille vuonna 1920. Samalla hän sai Suomen kansalaisuuden. Kursseilta palattuaan hän astui vakinaiseen palvelukseen Karjalan kaartin rykmenttiin. Rykmentissä hän palveli aina vuoteen 1928 saakka, jolloin luutnantiksi ylennyt Marttina siirrettiin kouluttajaksi Reserviupseerikouluun. Kouluttajana hän toimi noin vuoden, jonka jälkeen hän palveli Pohjan rykmentissä aina vuoteen 1936 saakka. Tällöin hänet siirrettiin tiedustelusta vastaavaan Puolustusvoimain Tilastotoimiston alatoimistoon.
Toinen maailmansota

Talvisodan syttyessä Puolustusvoimain Tilastotoimistosta tuli Tiedusteluosasto ja sen alaisuuteen perustettiin kaukopartio-osasto, johon myös Marttina siirrettiin. Hän oli todennut jo talvisodan alla Kajaanissa, että Suomi oli valmistautunut huonosti partiointiin, ja ehdottanut 25. marraskuuta 1939 yleisesikunnalle, että sissi- ja tiedustelutoiminnassa tulisi sodan syttyessä käyttää itäkarjalaisia asekuntoisia pakolaismiehiä. Hän toimi Osasto Marttinan eli Kainuun kaukopartio-osaston johtajana, ja hänet ylennettiin vuonna 1940 kapteeniksi ja 1942 majuriksi.
Kolme päivää ennen jatkosodan syttymistä Marttina johti 16 miehen siviiliasuista iskuryhmää, jonka tehtävänä oli saksalaisten toimeksiannosta ja Luftwaffen avustuksella tuhota Stalinin kanavan portit ja katkaista Muurmannin rata. Isku tunnettiin nimellä Operaatio Erich. Ryhmä ei kuitenkaan onnistunut tehtävässään.
Syksyllä 1944 järjesti sielläselvennä inkeriläisille, itäkarjalaisille ja sotavangeille vääriä papereita ja työpaikkoja sekä auttoi näitä Ruotsiin.
Lapin sodan aikana Martina toimi Sicherheitsdienstin perustaman vastarintaliikkeen yhdyshenkilönä Ruotsissa . Punainen Valpo etsintäkuulutti Martinan kesällä 1945. Hän erosi armeijan palveluksesta ja pakeni Ruotsin kautta Venezuelaan. Hänen esimiehensä eversti Yrjö Pöyhösen kirjoittaman työtodistuksen mukaan hänen palveluksensa Yleisesikunnan ja pääesikunnan tilastotoimistossa sekä sodan aikana Päämajan tiedusteluosastossa alkoi 15. huhtikuuta 1936 ja päättyi 31. joulukuuta 1945.
Sotien jälkeen

Suomeen Marttina palasi vuonna 1950 ja toimi sen jälkeen Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien ulkomaanosaston toimittajana.
Julkaisut

Miesten syöjiltä sijoilta : muisteluksia Vienan ja Aunuksen vainovuosilta, WSOY Porvoo 1935
Kaukopartio-opas KAPO 1944
Vahingossa Venezuelaan : Kevyt kertomus raskaasta retkestä, WSOY Porvoo 1952
Aiheesta muualla

Paul Marttina : Räjähdyskomennuskunnan seikkailut Aunuksessa v. 1919, Hakkapeliitta, 18.05.1929, nro 19-20, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Positiivinen luku

Positiivinen luku on nollaa suurempi luku. Pienin positiivinen kokonaisluku on 1 (yksi). Positiivisten lukujen etumerkki on + (plus), mutta sitä ei yleensä merkitä.
Kirjallisuutta

Thompson, Jan & Martinsson, Thomas: Matematiikan käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0471-0
Theódoros Poulákis

| Theódoros Poulákis Θεόδωρος Πουλάκης |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1620/1622 Chaniá, Kreikka
Kuollut: 1692/1697 Korfu, Kreikka
Theódoros Poulákis (kreik. Θεόδωρος Πουλάκης) (1620/1622 Chaniá, Kreikka – 1692/1697 Korfu, Kreikka) oli kreikkalainen renessanssiajan taidemaalari. Poulákis syntyi Chaniássa Kreetan saarella, josta hän muutti Venetsiaan. Venetsiassa Poulákis teki suurimman osan töistään. Vietettyään pitkän ajan Venetsiassa, muutti Poulákis Korfun saarelle, jossa hän myös kuoli. Korfulla ovat säilyneet osa Poulákiksen suurimmista töistä. Lisäksi hänen töitään on säilynyt suuri määrä Kefalonián saarella. Arvellaankin, että Poulákis työskenteli sielläkin. Myös Panagía Odigítria -kirkossa Zákynthoksen saarella hänen tiedetään työskennelleen.
Poulákiksen maalaama ikoni.
Poulákis kuului kreetalaiseen koulukuntaan. Samoihin aikoihin Venetsiassa vaikutti myös toinen kreetalainen taidemaalari, Emmanouíl Tzánes.
Porvarikaarti

Porvarikaarteja alettiin perustaa 1600-luvun puolessavälin Ruotsin vallan aikana. Kaartit oli jaettu kahteen osaan. Niissä oli porvareiden muodostama ratsuosasto ja muista kaupunkilaisista koottu jalkaväkiosasto. Osastojen tehtävänä oli turvata kaupunkien puolustus maakuntarykmenttien osallistuessa sotaan.
Historia

Porvarikaartien malli oli haettu Keski-Euroopasta, jossa perustettiin kaupunkien puolustukseksi kaarteja. Samanaikaisesti toimivat kuninkaan ylläpitämät kahdeksan ruotujakoista maakuntarykmenttiä, jotka olivat keskittyneet maakunnan ja rintamalinjan puolustamiseen. Myös linnoitustyöt kuuluivat maakuntarykmenttien alaisuuteen. Sodanuhan kasvaessa Kaarle XI määräsi järjestettäväksi ruotujakolaitoksen tavoin Suomen porvarikaartit Tukholman katselmusjärjestyksellä vuonna 1692. Venäjän yhdyttyä suurena pohjan sotana tunnettuun sotaan Ruotsia vastaan vuonna 1700 loputkin porvarikaarteista perustettiin tai varustettiin. Ne saivat aseellista täydennystä Ruotsin valtiolta, mm. tykkejä. Porvarikaartit perustettiin rannikkokaupunkeihin, koska  miehistöpulan vuoksi mereltä tulevaa vihollisuhkaa piti pystyä puolustamaan kaupunkikohtaisesti. Myöhemmin sodan edetessä irtonaiset, tuhoja tekevät ja osittain suuretkin kasakkapartiot työllistivät porvarikaarteja. Venäläisten miehitettyä osan Suomesta jaettiin porvarikaarti sissipartioiksi. Vuonna 1721 Uudenkaupungin rauhan jälkeen ja tilanteen rauhoittuessa palasivat porvarikaartit takaisin kaupunkeihin. Vuonna 1741 syttyi uusi sota. Tuolloin porvarikaartin miesvahvuus nostettiin koskettamaan koko miespuolista väestöä. Puolustustoimet olivat turhia, koska Etelä-Suomen puolustus ei kestänyt Venäjän hyökkäyksiä. Pohjois-Suomi jäi yksin puolustamaan maata. Sota päättyi Turun rauhaan 1743. Porvarikaartien aika jatkui rauhan aikana. 1780-luku oli porvariskaartien riitaista aikaa, kun kansan ja osittain porvariston mielipide kääntyi niitä vastaan. Porvarikaartien aika alkoi hiipua 1788, kun kuningas Kustaa III määräsi perustettavaksi jokaiseen kaupunkiin porvarikaartin pohjalle kaksi tai useamman jalkaväkikomppanian sekä ratsu- ja tykistöosastot. Porvarikaartit lopetettiin virallisesti vasta 1793 yleisellä esivallan käskyllä
Porvarikaartin komppanian komentajana toimi kapteeni tai luutnantti ja nuorimpana upseerina toimi yleensä vänrikki. Alipäällystöön kuuluivat vääpeli, kersantti sekä yksi tai useampia korpraaleja. Yleensä kaupunkikohtaisena komentajana toimi porvariupseeri (majuri). Suurissa kaupungeissa joukkoa täydensi katselmuskirjuri ja majoitusmestari. Upseereiksi valittiin pääasiassa valtaporvareita ja raatimiehiä. Porvarikaarti toimi maistraatin alaisena. Kriisi- tai sota-aikana maistraatin korvasi varuskuntakaupungeissa paikallinen sotilasviranomainen, joka otti johdon käsiinsä. Rauhan aikana porvarikaarti harjoitteli hyökkäystä sekä puolustusta. Paraatiharjoitukset kuuluivat myös harjoitusohjelmaan. Kaartin aseistus ja ampumatarvikkeet hankittiin rauhan aikana porvarien varoilla. Suomessa porvarikaarteja toimi mm. Helsingissä, Hämeenlinnassa, Kokkolassa, Oulussa, Pietarsaaressa, Porvoossa, Tammisaaressa, Torniossa, Turussa, Uudessakaupungissa ja Vaasassa.
Aiheesta muualla

Kaupunkilaisvaruskunnat eli porvarikaartit Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)
Aleksandr Popov (fyysikko)

Aleksandr Popov
Aleksandr Stepanovitš Popov (ven. Александр Степанович Попов, 16. maaliskuuta (J: 4. maaliskuuta) 1859 Turinkije Rudnik – 13. tammikuuta 1906 (J: 31. joulukuuta 1905)  Pietari) oli venäläinen fyysikko ja eräs radion varhaisia kehittäjiä.
Nuoruus

Popov syntyi Ural-vuorilla sijaitsevassa Turinkije Rudnikin kaupungissa (nyk. Krasnoturinsk). Hänen isänsä oli pappi ja myös Popovin lapsuuden opinnot tähtäsivät pappistutkintoon. 18-vuotiaana Popov kiinnostui luonnontieteistä ja valmistui 23-vuotiaana Pietarin yliopistosta. Valmistumisensa jälkeen Popov opetti samaisessa yliopistossa fysiikkaa ja matematiikkaa. Myöhemmin laitoksen rahoitusta karsittiin ja Popov joutui vaihtamaan työpaikkaa.
Opettajanvuosinaan hän oli alkanut kiinnostua elektronisten laitteiden rakentamisesta. Hän sai toisen opettajan paikan Venäjän laivastotukikohdasta Kronstadtista Pietarin läheltä. Opetuksen aiheena olivat elektroniset laitteet Venäjän sotalaivastossa. Muun työnsä ohella Popov seurasi Heinrich Hertzin tutkimuksia sähkömagneettisesta säteilystä.
Radiotekniikan edelläkävijä

Popov esitteli 7. toukokuuta 1895 Venäjän fysiikan ja kemian seuran kokouksessa laitteen, jossa ukkosenjohdattimen ja maajohdon välille kytketty kohereeri aiheutti soittokellon kilahduksen salaman iskiessä lähistöllä. Myöhemmin samana vuonna Popov keksi käyttää laitetta lennättimen vastaanottimena ja alkoi kehittää kipinälähetintä, tietämättä italialaisen Guglielmo Marconiin samankaltaisista kokeista Britanniassa. Kansainvälinen tekniikan alan järjestö IEEE katsoo, että Popov osoitti ensimmäisenä radiotekniikan olemassaolon ja hyödyllisyyden, vaikkakin ensimmäinen radiopatentti on Marconin vuoden 1896 patentti. Vuonna 1896 Popov demonstroi rakentamaansa lähetintä Pietarin yliopiston fysiikan laitoksella, jossa hän pystyi lähettämään sanoman 250 metrin päähän, yliopiston rakennuksesta toiseen. Sanomana toimi Morse-aakkosilla kirjoitettu teksti ”Heinrich Hertz”, jonka laitoksen puheenjohtaja kirjoitti kohereerin naksahduksia tulkiten liitutaululle. Vastaanottimena toimi sama kohereeriin perustuva laite, jolla Popov oli vuotta aikaisemmin tutkinut salamaniskuja. Samana vuonna Popov luki Marconin vastaavanlaisista kokeista ja innostus oman kipinälähettimen kehittämiseen kasvoi hetkellisesti. Lähetysetäisyys piteni ja Popov teki yhteistyötä Venäjän laivaston kanssa asentaen lähettimiä ja vastaanottimia koemielessä laivoihin.
Marraskuussa 1899 panssarilaiva General-Admiral Graf Apraksin ajoi karille Suursaaren lähistöllä Suomenlahdella, ja Amiraliteetti palkkasi langattomalla lennättimellä kokeita tehneen Popovin, joka muodosti tammikuussa 1900 Suursaaren ja Kymin Kuutsalon välille yhden maailman varhaisimmista radioyhteyksistä pelastustöitä varten. Radioasemaa käytettiin ensimmäisen kerran tositoimissa 5. helmikuuta 1900, jolloin Suursaaren luona ollut jäänmurtaja Jermak sai aseman välittämän viestin ryhtyä pelastamaan Lavansaaren lähellä jäälautalle jääneitä kalastajia. Kalastajat saatiin turvaan. Heidän lukumääränsä vaihtelee eri lähteissä 25:stä 50:een. Keväällä Kuutsalon asema siirrettiin Kotkansaarelle. Vuonna 1901 Popovin laitteella saattoi muodostaa yhteyden 150 kilometrin päähän.
Professori

Popov nimitettiin Pietarin yliopiston sähkötekniikan professoriksi vuonna 1901 ja myöhemmin koko laitoksen johtajaksi. Popov kuoli 13. tammikuuta 1906 aivoverenvuotoon. Ennen kuolemaansa hän oli sairastunut vaikeasti ja oli ilmeisen huolissaan vallankumouksen opiskelijaliikehdinnästä.
Popov tutki myös röntgensäteitä kipinälähettimen tutkimuksen ohella. Hänellä ei ollut suurta kiinnostusta keksintöjensä kaupallistamiseen, eikä hän tullut hakeneeksi patenttia kipinälähettimelle.
Muistaminen

Venäjällä Popovia on pidetty radion keksijänä ja toukokuun seitsemättä, salamalaitteen ensiesittelypäivää, on kutsuttu Venäjällä ”radion päiväksi” vuodesta 1945. Popov kehitti laitetta tutkijan näkökulmasta ja ensiesitykset tapahtuivat toisten tutkijoiden läsnä ollessa. Historiantutkimus pitää kuitenkin selvänä, että vaikka Popov ja Marconi kehittivät lähetintä toisistaan tietämättä, Marconi onnistui käyttämään laitetta hyödylliseen viestintään ennen Popovia.
Kotkan Isopuistossa on vuonna 1970 paljastettu Popovin patsas, jonka on toteuttanut neuvostoliittolainen kuvanveistäjä Dmitri Rja­bitšev. Sillä muistetaan Popovin ja hänen radiolaitteensa roolia vuoden 1900 meripelastusoperaatiossa. Kuutsalossa on myös Popovin muistolaatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandr Popov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
John Powell (kiekonheittäjä)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Powell vuonna 1972 |  Powell vuonna 1972 |  Powell vuonna 1972 |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Montréal 1976 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1984 | kiekonheitto |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1987 | kiekonheitto |  |
John Gates Powell (25. kesäkuuta 1947 San Francisco – 18. elokuuta 2022) oli  yhdysvaltalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Powell sijoittui Münchenin 1972 olympialaisissa kiekonheitossa neljänneksi tuloksella 62,82 m, jonka hän heitti toisella heittokierroksella. Long Beachissä 4. toukokuuta 1975 hän heitti maailmanennätyksen 69,08 m. Ennätys säilyi hänen nimissään vajaan vuoden. Pan-Amerikan kisoissa 1975 Powell voitti kultaa tuloksella 62,36 m.
Montréalin 1976 olympialaisissa hän heitti loppukilpailun kolmannella kierroksella tuloksen 65,70 m, mikä riitti pronssimitaliin.
Helsingin MM-kilpailuissa 1983 Powell karsiutui loppukilpailusta tuloksella 58,96 m. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän heitti viimeisellä kierroksella tuloksen 65,46 m ja nousi norjalaisen Knut Hjeltnesin ohi pronssille. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän saavutti 40-vuotiaana hopeaa heitettyään avausheitollaan tuloksen 66,22 m.
Danas Pozniakas

Danas Pozniakas (aik. Dan Ivanovitš Poznjak, ven. Дан Иванович  Позняк, 14. lokakuuta 1939 Tolchak, Puola – 4. helmikuuta 2005 Vilna, Liettua) oli liettualainen, Neuvostoliittoa edustanut nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Pozniakas, joka tunnettiin tuolloin nimellä Dan Poznjak, voitti Méxicon 1968 olympialaisissa kultaa raskaassa keskisarjassa eli alle 81-kiloisissa. Hän voitti kuubalaisen G. Aldaman tyrmäyksellä toisessa erässä, itäsaksalaisen Jürgen Schlegelin pistein 5–0 ja bulgarialaisen Georgi Stankovin pistein 5–0. Loppuottelussa hän sai luovutusvoiton nenänsä välierissä murtaneesta romanialaisesta Ion Moneasta.
Pozniakas voitti Euroopan-mestaruuden raskaassa keskisarjassa Itä-Berliinissä 1965, Roomassa 1967 ja Bukarestissa 1969 sekä EM-hopeaa Moskovassa 1963. Hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden vuosina 1962, 1965, 1967 ja 1968.
Irmgard Praetz

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Irmgard Praetz EM-kilpailuissa 1938. |  Irmgard Praetz EM-kilpailuissa 1938. |  Irmgard Praetz EM-kilpailuissa 1938. |  |
Maa:   Saksa
Naisten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1938 | pituushyppy |  |
Irmgard Praetz (9. elokuuta 1920) – 2008 oli saksalainen yleisurheilija, jonka menestyi parhaiten pituushypyssä.
Praetz voitti Wienin EM-kilpailuissa 1938 pituushypyssä kultaa ennätystuloksellaan 588.
Poztykeres

Poztykeres (myös Poztykeros, ven. Позтыкерес, Позтыкерос; komiksi Позтыкерöс, Poztykerös) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Kortkerosin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Loktšimjoen rannalla 33 kilometriä Kortkerosista etelään. Kylässä on 240 ja kunnassa 440 asukasta (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1707. 1880-luvun lopussa sinne rakennettiin kirkko. Asukkaista valtaosa on komeja. Poztykeresin kuntaan kuuluu myös Sobinon (ven. Собино, komiksi Сöбин, Söbin) maaseututaajama ja Bajarkeresin (ven. Баяркерес, komiksi Баяркерöс, Bajarkerös) kylä. Tärkein työnantaja on metsäteollisuus. Palveluja ovat Poztykeresin peruskoulu, kerhotalo, kirjasto ja ensiapuasema. Kylässä on raunioitunut Kolminaisuuden kirkko. Lähistöllä sijaitsee Stalinin vainojen uhrien hautapaikka.
Porin silta

| Porin silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Kokemäenjoki
Sijainti:  Porin keskusta – Isosanta
Ylläpitäjä:  Porin kaupunki
Siltatyyppi:  teräksinen riippupaarteinen kaideansassilta. Sillassa oli alun perin avattava osuus.
Pituus:  156 m
Avattu liikenteelle:  26.9.1926
Koordinaatit:  61°29′27″N, 021°48′00″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porin silta (myös Porinsilta) on rautainen silta Porissa. Se ylittää Kokemäenjoen ja sijaitsee aivan kaupungin keskustan tuntumassa.
Rakentaminen ja rakenne

Silta vihittiin käyttöön 26. syyskuuta vuonna 1926 ja oli ensimmäinen Kokemäenjoen ylittävä rautasilta. Sen vihkijänä toimi presidentti Lauri Kristian Relander. Sillan suunnittelusta vastasi insinööri Jalmar Castrén ja sen rakensi helsinkiläinen Oy Constructor Ab. Uusi silta korvasi Charlotta-nimisen ponttoonisillan. Ponttoonisilta  oli avattu 12. toukokuuta 1855 Charlottan päivänä, siitä nimi. Porin silta on tyypiltään riippupaarteinen kaideansassilta.
Silta oli aikaisemmin avattava. Pohjoisin jänne nostettiin läppämäisesti ylös laivan tullessa. Nostokoneisto tuli kuitenkin tarpeettomaksi laivojen koon kasvaessa ja kaiken laivarahtiliikenteen siirtyessä Mäntyluotoon. Viimeksi siltaa on nostettu 1960-luvun alussa.
Ympäristö

Porin silta yhdistää Etelärannan historialliset kivitalokorttelit Isosannan teollisuusmiljööseen. Sen eteläpäässä on Keski-Porin kirkko ja pohjoispään länsipuolella sijaitsee Porin puuvillatehdas. Sillalta etelään johtaa Yrjönkatu, joka on nykyään osittain kävelykatuna ja pohjoiseen taas Siltapuistokatu. Porin silta on suojeltu asemakaavalla.
Valtatie 8 kulki Porin keskustan läpi Yrjönkatua ja Porinsiltaa pitkin aina Linnansillan valmistumiseen vuoteen 1974 saakka.
Korjaus

Sillalla alkoi peruskorjaus maaliskuussa 2014. Korjauksen ajan silta oli poissa ajoneuvoliikenteen käytöstä, mutta kevyt liikenne pääsi kulkemaan keskeytyksettä. Korjaus valmistui syyskuussa 2014.
Aiheesta muualla

Porin vanha "Charlotta", Suomen Kuvalehti, 24.04.1920, nro 17, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot