stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erillinen pataljoona 10 (talvisota)
Yksiköt sekä niiden päälliköt ja vahvuudet perustettaessa

Komentaja + esikunta (vahvuus 14)
Esikuntakomppania (vahvuus 184), päällikkö luutnantti V. V. Kuusisto
1. komppania (1./ErP 10) (vahvuus 235), päällikkö kapteeni Y.E. Saarelainen, komppanian vahvuuteen kuului 67 rajamiestä
2. komppania (2./ErP 10) (vahvuus 191),  päällikkö kapteeni Y. O. Toppola
3. komppania (3./ErP 10) (vahvuus 191),  päällikkö luutnantti E. Larinen
Konekiväärikomppania (KKK/ErP 10) (vahvuus 151), kapteeni R. A. Ericsson
Kranaatinheitinosasto (KrhOs/ErP10) (vahvuus 37), vänrikki J. Härkönen
Komentajat

Majuri Leo Paloheimo 8.10. - 14.12.1939
Kapteeni Hugo Abel Lahtinen 14.12. - 21.12.1939
Kapteeni O. Toppola 22.12. - 28.4.1940
Keskittäminen ja taistelut

Erillinen pataljoona 10 perustettiin sen tulevalla toiminta-alueella  Suojärvellä ja se oli jo 8.10.1939 toimintavalmiina puolustusalueellaan Suojärven pitäjässä. Erillinen pataljoona 10:n eräänä tärkeänä tehtävänä oli jatkaa YH:n aikana sen kantajoukon Salmin rajavartioston 3. komppanian rajan vartiointitehtävää. Sen 1. komppania olikin ryhmitetty Suojärven alueen rajavartioasemille YH:n aikana. Sodan alkaessa 30. marraskuuta ErP 10 oli ryhmittyneenä itärajan tuntumaan Suojärven alueelle. Tehtävänä oli viivyttäen vetäytyä IV armeijakunnan pääpuolustuslinjalle.
ErP 10 kuului IV armeijakunnan puolustusalueen ns. suojajoukkoihin. Suojajoukkotehtävää varten IV armeijakunnan esikunta oli perustanut alajohtoportaakseen Karjalan ryhmän.
Suojajoukkojen yleisenä tehtävänä oli aluksi suojata kenttäarmeijan keskittäminen YHn julistamisen jälkeen.  Kenttäarmeijan keskittämisen jälkeen Karjalan Ryhmä lakkautettiin ja joukot liitettiin IV armeijakuntaan perustettuun Ryhmä Talvelaan.
Erillinen pataljoona 10 viivytti vihollisjoukkoja valtakunnan rajalta Tolvajärvi-Ägläjärvi tasalle yhdessä muiden Ryhmä Talvelaan kuuluneiden erillispataljoonien kanssa. Ryhmä Talvelan saatua vahvennuksekseen everstiluutnantti Aaro Pajarin komentaman Jalkaväkirykmentti 16:n (JR 16) se osallistui Tolvajärven–Ägläjärven taisteluun.
Joulukuun puolivälistä alkaen pataljoonan 1. komppania toimi vihollisen sivustoilla ja selustassa sissitoiminnassa. Komppaniaa johti aluksi kapteeni Yrjö Saarelainen. Hänen siirryttyä II/JR16:n komentajaksi, komppaniaa johti luutnantti Juho Pössi, jolle jatkosodan aikana myönnettiin Mannerheim-risti nro 7. Komppania toimi 6.3.1940 alkaen Erillisenä sissikomppaniana (ErSissiK).
Tappiot

Kaatuneina ja haavoihinsa kuolleina 150
Kadonneina 10
Haavoittuneina 165
Kaatuneilta jäi 120 sotaorpoa
Ben Nicholson

Ben Nicholson Mabel Pryden kuvaamana n. 1911-14
Benjamin Lauder ("Ben") Nicholson (10. huhtikuuta 1894 Denham, Buckinghamshire, Iso-Britannia — 6. helmikuuta 1982 Lontoo) oli englantilainen taidemaalari ja kuvanveistäjä, joka tunnetaan kotimaansa abstraktin taiteen uranuurtajana.
Tausta

Nicholson syntyi taidemaalari Sir William Nicholsonin perheeseen ja hän kävi lyhyen aikaa Slade School of Fine Art -taidekoulua Lontoossa 1910-11. Muutoin hän oli maalarina valtaosin itseoppinut. Hän matkusteli laajalti Euroopassa vuosina 1911 ja 1914 sekä vieraili Kaliforniassa 1917, pitäen matkoillaan näkemästä arkkitehtuurista ja maisemista yksityiskohtaista luonnospäiväkirjaa. Nicholson ryhtyi maalaamaan päätoimisesti 1920, aloittaen perinteisellä, realistisella tyylillä. Aluksi hän kuvasi lähinnä asetelmia ja maisemia.
Ura

Vuonna 1921 Nicholson matkusti Pariisiin ja tutustui kubistisiin taideteoksiin, jotka vaikuttivat hänen ensimmäisiin abstraktiin suuntaan meneviin asetelmateoksiinsa. Ensimmäisen täysin abstraktin työn Nicholson teki vuonna 1924. 1920-luvun edetessä Nicholson alkoi esitellä mannermaista modernismia englantilaiseen taiteeseen yhdessä toisen vaimonsa, kuvanveistäjä Barbara Hepworthin ja Henry Mooren kanssa.
Hepworth ja Nicholson liittyivät pariisilaiseen Abstraction-Création -ryhmään, joka pyrki edistämään puhtaan abstraktia taidetta, vuonna 1933. Nicholson tapasi myös hollantilaisen maalarin Piet Mondrianin, jonka vaikutuksesta Nicholsonin töihin alkoi tulla voimakkaasti yksinkertaistettua geometriaa. Tälle ajalle tyypillisiä töitä ovat muun muassa valkeaksi maalatut reliefit, joissa on lähinnä ympyröitä ja nelikulmioita. Hän toimitti yhdessä taiteilija Naum Gabon ja arkkitehti sir Leslie Martinin kanssa teoksen Circle: An International Survey of Constructivist Art, joka manifestoi konstruktivismin ja muidenkin modernien taidesuuntien puolesta Englannissa.
Nicholson palasi maisema- ja asetelma-aiheisiin 1940-luvulla, maalaten usein yksinkertaistettuja asetelma-aiheita laajalti abstraktien sommitelmien sisälle. Myöhemmät työt jatkoivat abstraktion ja representaation vaihtelua.
Aiheesta muualla

Ben Nicholson Kansallisgallerian kokoelmissa
Nicholsonin töitä Tate-gallerian sivustolla
Sabu (krakkeri)

Sabu (oik. Hector Xavier Monsegur) on yhdysvaltalainen krakkeri ja LulzSec-krakkeriryhmän perustaja. Monsegurin johdolla ryhmä hyökkäsi useita suuryrityksiä ja Yhdysvaltain virastoja vastaan. Uhreina olivat muun muassa Sony, FBI ja CIA. Monsegur suostui salaa yhteistyöhön FBI:n kanssa jäätyään kiinni elokuussa 2011, koska ei halunnut joutua eroon lapsistaan. Kiinni jäätyään hän jatkoi esiintymistään muun muassa Twitterissä kuten ennenkin. Monsegurin paljastukset johtivat useisiin pidätyksiin maaliskuussa 2012.  Monsegurin ansiosta viranomaiset onnistuivat lisäksi estämään yli 300 hakkerointiyritystä ja välttämään miljoonien dollarien taloudelliset vahingot.
Viranomaisten kanssa tehdyn yhteistyön vuoksi Monsegur istui lopulta vankilassa yhteensä vain seitsemän kuukautta. Normaalitapauksessa Monsegur olisi voinut saada yli 20 vuoden mittaisen vankeusrangaistuksen.
Sacra di San Michele

Sacra di San Michelen luostari
Sacra di San Michele on Piemonten Susan laaksossa sijaitseva vanha luostari. Luostari perustettiin laaksossa olevalle korkealle kukkulalle 900-luvun lopussa, ja se on omistettu arkkienkeli Mikaelille. Luostarin nykypäiviin säilynyt karu kivirakennus on rakennettu noin vuonna 1000. Luostarissa on noin 10 000 nidettä sisältävä kirjasto.
Arkkienkeli Mikaelin uskotaan ilmestyneen täällä erakoksi ryhtyneelle Ravennan arkkipiispalle, pyhälle Johannes Vincenzolle (Besatelaiselle) 900-luvun lopulla. Lisäksi Sacra di San Michele sijoittuu kartalla linjaan, jossa seitsemän arkkienkeli Mikaeliin tavalla tai toisella liittyvää, hyvin vanhaa pyhäkköä on toisiinsa nähden suorassa linjassa Irlannin lounaiskärjen Skellig Michaelin ja Israelin Karmelvuoren välissä. Kartalla pyhäköt voi todellakin yhdistää toisiinsa viivoittimella vain yhden viivan avulla. Väitetään, että viiva seuraa kaiken lisäksi auringonlaskun reittiä kesäpäivänseisauksen aikaan.
Sacra di San Michele toimi Umberto Econ Ruusun nimi -romaanin innoittajana. Econ täti asui lähellä luostaria, ja Eco vietti lapsena lomiaan seudulla. Luostarissa vierailee vuosittain 200 000 kävijää.
Surun pyyhit silmistäni (musikaali)

| Surun pyyhit silmistäni |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Matti Laine
Alkuperäiskieli:  suomi
Aihe:  Kirka
Kantaesitys:  2. helmikuuta 2017
Kantaesityspaikka:  Peacock-teatteri, Helsinki
Surun pyyhit silmistäni on Matti Laineen käsikirjoittama musikaali, joka kertoo suomalaislaulaja Kirkasta. Esityksessä nähdään Kirkan elämään kuuluvia henkilöitä ja kuullaan hänen musiikkiaan.
Musikaalin ensi-ilta oli 2. helmikuuta 2017 Helsingin Linnanmäen Peacock-teatterissa. Ohjauksen oli tehnyt Kari Rentola, ja Kirkan roolissa vuorottelivat Kalle Lindroth ja Heikki Ranta. Musikaalissa esiintyivät myös esimeriksi Rauno Ahonen, Jon-Jon Geitel, Petrus Kähkönen, Kari Mattila ja Raili Raitala.
Niko Taskisen ohjaamana Surun pyyhit silmistäni sai ensi-iltansa 5. syyskuuta 2020 Kouvolan Teatterissa. Kirkaa näytteli Mikael Saari ja Sammy Babitzinia hänen veljensä Markus Waara. Esitykset alkoivat uudelleen lokakuussa 2024, jolloin Taskinen oli ohjannut uudelleen aiemmin koronapandemian jalkoihin jääneen esityksen.
Rovaniemen Teatteri alkoi esittää musikaalia Kirkan syntymäpäivänä 22. syyskuuta 2023, ja esitykset jatkuivat seuraavan vuoden alkuun. Musikaalin ohjasi Katriina Honkanen, ja Kirkaa näytteli Henrik Hammarberg. Rooleissa nähtiin myös muun muassa Markku Köngäs ja Siiri Partanen. Honkasen mukaan esityksellä haluttiin kunnioittaa Kirkan halua ja kykyä laulaa rockia.
Aiheesta muualla

Helsingin Kaupunginteatterin trailer (Youtube)
Rovaniemen Teatterin trailer (Youtube)
Lola Montez

| Lola Montez |
| --- | --- |
 Lola Montezin muotokuva, jonka Joseph Karl Stieler maalasi vuonna 1847 Ludvig I:n kaunokaisgalleriaan.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. helmikuuta 1821 Sligon kreivikunta, Irlanti
Kuollut: 17. tammikuuta 1861 (39 vuotta)
Kansalaisuus:  irlantilainen
Ammatti:  bolerotanssija
Lola Montez, oik. Eliza Roseanna Gilbert, (17. helmikuuta 1821 – 17. tammikuuta 1861) oli irlantilaissyntyinen tanssijatar. Vuonna 1846 hänestä tuli Baijerin kuninkaan Ludvig I:n rakastajatar, ja seuraavana vuonna hän sai Landsfeldin kreivittären arvonimen. Hänen vaikutuksensa kuninkaaseen johti levottomuuksiin Münchenissä. Viimeiset vuotensa Montez vietti Yhdysvalloissa.
Max Ophülsin elokuva Skandaalikuningatar vuodelta 1955 perustuu löyhästi Lola Montezin elämään.
Elämä > Tanssitytöksi

Tiedot Lola Montezin syntymäajasta vaihtelevat usealla vuodella, mutta uskottavimman lähteen mukaan hän syntyi helmikuussa 1821. Hänen isänsä oli brittiläisen armeijan upseeri nimeltä Gilbert ja äitinsä kreolilaista syntyperää oleva irlantilainen hatuntekijä. Perhe muutti Intiaan Lolan ollessa lapsi. Hän joutui viettämän pitkiä aikoja yksinään, ja sitoutumaton elämä teki hänestä levottoman. Noin kymmenvuotiaana Lola lähetettiin Englantiin kasvatettavaksi ja koulutettavaksi. Hän oppi ymmärtämään vieraita kieliä, keskustelemaan sujuvasti ja soittamaan pianoa kohtuullisesti.
Vuonna 1837 Lola avioitui 16-vuotiaana luutnantti Thomas Jamesin kanssa ja pari siirtyi Intiaan. Intiassa Lola solmi suhteita muihin miehiin ja hankki huonon maineen. Avioliitto purettiin viisi vuotta myöhemmin Kalkutassa. Avioeron jälkeen Lola matkusti ympäri Eurooppaa eri miesystäviensä kustantamana. Samalla hän koulutti itsensä tanssijattareksi Madridissa ja hänestä tuli donna Maria Dolorez. Sukunimen hän valitsi Espanjan tunnetuimman härkätaistelijan Montezin mukaan.
Ensimmäinen Montezia käsittelevä suomalainen julkaisu oli Borgå Tidningar -sanomalehden vuoden 1843 artikkeli, jossa uutisoitiin hänen ensimmäisestä teatteriesiintymisestään Pariisissa. Montezista tuli lyhyessä ajassa ajalleen hyvin poikkeuksellisesti Euroopan-kuulu julkisuuden henkilö. Lehdistö seurasi tarkkaan Montezin vaiheita, ja hän esiintyi monissa Euroopan suurkaupungeissa vaihtelevalla menestyksellä. Uutiset kohdistuivat pääosin Montezin elämään Baijerissa vuosina 1846–1848. Samalla vuosikymmenellä Montez nousi myös Suomessa hyvin tunnetuksi ja hänestä käytettiin nimeä ”Landsfeldin kreivitär”.
Elämä > Skandaalien täyttämä ura

Esiintymismatkoillaan ja yksityiselämässään Montez aiheutti monia skandaaleita ja jopa kaksintaisteluita. Hän jätti jälkeensä maksamattomia laskuja ja perikatoon ajettuja suosijoita, joihin kuului myös tunnettuja henkilöitä kuten Victor Hugo ja Franz Liszt. Heidän lisäkseen Montez käytti viehätysvoimaansa kuninkaallisiin ja sai Baijerin kuninkaan Ludvig I:n rakastumaan itseensä. Kuningas lahjoitti Montezille talon Münchenistä ja maksoi Montezin palvelusväen, kalustuksen ja korut. Lisäksi Montez nautti monista etuoikeuksista, jotka kuuluivat vain hallitsijaperheen jäsenille. Poliisijohtaja, joka tunsi Montezin maineen, tarjosi tälle 50 000 frangin korvausta Münchenistä poistumisesta, mutta Montez kieltäytyi tarjouksesta. Lopulta hänet karkotettiin keväällä 1848 Münchenin levottomuuksien yhteydessä.
Vuonna 1849 Montez avioitui Lontoossa nuoren ratsuväkiupseerin George Trafford Healdin kanssa. Montezin edellinen avioero ei kuitenkaan ollut virallinen, ja hän joutui syytteeseen kaksinnaimisesta. Päästyään vapaaksi takuita vastaan Montez pakeni Espanjaan. Seuraavan vuoden aikana hän palasi näyttämölle ja teki vuosina 1851–1853 kiertueen Yhdysvaltain itärannikolle. Matkustettuaan sieltä San Franciscoon hän otti ohjelmistoonsa kuuluisan ”hämähäkkitanssinsa”.
Heinäkuussa 1853 Montez avioitui San Francisco Whig -sanomalehden omistajan Patrick Purdy Hullin kanssa. Avioliitto osoittautui riitaiseksi, ja jo muutaman kuukauden yhdessäolon jälkeen Montez pyysi mieheltään avioeroa. Hän solmi välittömästi uuden rakkaussuhteen saksalaiseen paroniin, joka oli saapunut Münchenistä ja herätti eloon kuningas Ludvigiin liittyvät muistot. Paronin ja Montezin tuttavuus jäi lyhytaikaiseksi, sillä vain muutama päivä heidän tapaamisensa jälkeen paroni löydettiin ammuttuna metsästä. Kuolemansyyntutkija kuittasi asian lyhyellä päätöksellä, jonka mukaan paroni oli kuollut ampumavälikohtauksessa, jollaiset olivat yleisiä tuon aikakauden villissä lännessä.
Elämä > Kiertue Australiaan

Toukokuussa 1855 Montez valitsi managerikseen näyttelijä Noel Follinin ja purjehti tämän kanssa Sydneyyn, Australiaan. Elokuussa samana vuonna Montez avasi kiertueensa kuninkaallisessa Victorian teatterissa, jossa hän esitti paikallisten näyttelijöiden avustamana numeronsa Lola Montez Baijerissa. Sydneystä lähtiessään Montez jätti laskujaan maksamatta ja sai virkavallan peräänsä. Esiintyessään myöhemmin Melbournessa Montez joutui turvautumaan ”hämähäkkitanssiinsa” yleisömäärien vähenemisen estämiseksi. Lehdistö tuomitsi Montezin tanssin säädyttömänä, mutta rauhantuomarina toimiva Melbournen pormestari kieltäytyi pidättämästä tätä. Marras–joulukuussa Montez esiintyi täysille saleille Adelaidessa ja sai haltioituneen vastaanoton palattuaan Sydneyyn seuraavana vuonna.
Helmikuussa 1856 Montez saavutti suurta suosiota esiintyessään Ballaratissa. Paikallisen lehdistön moittiessa Montezia epäsiveellisestä tanssista tämä otti hevospiiskansa esiin ja ruoski julkisesti lehden päätoimittajan Henry Seekampin. Myöhemmin keväällä Montez kierteli Victorian osavaltion pienissä kaupungeissa, kunnes lopetti kiertueensa toukokuussa 1856 Uuden Etelä-Walesin Newcastleen. Siellä Montez ja hänen managerinaan toiminut Follin astuivat Jane A Falkenberg -alukseen ja aloittivat paluumatkan San Franciscoon.
Laivamatkan aikana Montezin ja Follinin välit kiristyivät ja Montezin miessuhteet Melbournessa nousivat uudelleen esiin. Yöllä 8. heinäkuuta Follin katosi Jane A Falkenbergilta ja hänen uskottiin pudonneen pimeässä mereen. Tapahtumasta on useita versioita. Montezin tiedettiin jo Melbournessa yrittäneen iskeä saksilla Follinia ja monet epäilivät hänen työntäneen managerinsa yli laidan. Vastaavasti myös Follinin itsemurhateoria sai kannatusta. Asiasta ei käynnistetty koskaan virallisia tutkimuksia.
Elämä > Viimeiset vuodet Yhdysvalloissa

Yhdysvaltoihin saavuttuaan Montez yritti luoda uutta uraa tanssijana useissa kaupungeissa, mutta epäonnistui pyrkimyksissään. Vuonna 1857 hän ryhtyi moraalisten luentojen pitäjäksi ja kertoi katuvansa entistä elämäntapaansa. Syfiliksen kolmannen vaiheen eteneminen pysäytti Montezin uran luennoitsijana, ja hän kuoli Brooklynissa 17. tammikuuta 1861. Hänet haudattiin Greenwoodin hautausmaahan rouva Eliza Gilbertin nimellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lola Montez Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Australia  BMLO  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Lola Montez valokuvassa vuodelta 1851.
Mooseksen laki

Mooseksen laki on Raamatun Mooseksen kirjoissa oleva laaja uskonnollinen laki, jolla on keskeinen merkitys juutalaisuudessa. Raamatun mukaan laki annettiin, kun Jumala teki liiton Israelin kansan kanssa. Myös kristinuskon käsitys on, että laki on Jumalan antama, peräisin mutta suuret osat siitä eivät enää Jeesuksen ajan jälkeen, uuden liiton aikana ole voimassa.
Lain alkuperä Raamatun mukaan

Raamatun viisi ensimmäistä kirjaa eli Mooseksen kirjat tunnetaan varsinkin juutalaisten keskuudessa nimellä toora, joka usein käännetään sanalla laki, mutta joka varsinaisesti merkitsee papillista määräystä tai opetusta. Nämä kirjat sisältävät sekä lakitekstejä että historiallisia ja myyttisiä kertomuksia muinaisilta ajoilta, maailman luomisesta Mooseksen kuolemaan saakka. Lakitekstit on sijoitettu kertomusten lomaan siten, että niissä esitetään Mooseksen tiettyinä ajankohtina ilmoittaneen kansalle Jumalalta saamansa lait. Ne muodostavat suurelta osin Toisen Mooseksen kirjan (Exodus) loppuosan, johon sisältyvät muun muassa Kymmenen käskyä eli Dekalogi ja Liiton kirja (2. Moos. 20:22 - 23:33), Kolmannen Mooseksen kirjan (Leviticus) lähes kokonaisuudessaan, osan Neljättä Mooseksen kirjaa (Numeri) ja suuren osan Viidettä Mooseksen kirjaa (Deuteronomium).
Raamatun mukaan Jumala teki Israelin kanssa liiton kolmannessa kuussa sen jälkeen, kun kansa oli lähtenyt 
Egyptistä. Tätä liittoa kutsutaan lakiliitoksi, ja se oli kansallinen liitto. Israelin kansaan syntyvä oli syntymästään asti lakiliitossa ja erikoissuhteessa Jumalaan. Mooseksen laki oli järjestyksellinen lakikokoelma. Jumala välitti enkelien ja Mooseksen kautta lain Israelin kansalle. Laki saatettiin voimaan Siinainvuorella uhraamalla eläimiä. Mooses luki liitonkirjan kansalle, joka lupasi totella Jumalalta saatua Lakia.
Raamatun mukaan Mooses johti Israelin kansaa Egyptistä lähdön jälkeen 40 vuotta sen vaeltaessa autiomaassa keitaalta toiselle. Elämänsä lopulla hän piti pitkän puheen, joka muodostaa suurimman osan Viidennestä Mooseksen kirjasta. Puheen alkuosassa hän palautti mieleen tärkeimmät korpivaelluksen aikaiset tapaukset, kun taas sen loppupuolella hän julisti uudestaan lain säännöksiä. Tämän vuoksi Viides Mooseksen kirja tunnetaankin kansainvälisesti kreikkalaisperäisellä nimellä Deuteronomium (kreik. Δευτερονόμιον, "toinen laki").
Raamatussa kerrotaan edelleen, että myöhemmin Mooseksen laki pääsi suurelta osin unohtumaan. Mutta Josian aikana vuonna 622 eaa., kun Jerusalemin temppelissä suoritettiin kunnostustöitä, ylipappi Hilkia löysi sieltä "Herran lain kirjan".. Kun kuningas kuuli lain sisällön, hän järkyttyi, sillä laissa uhattiin sen rikkojia Jumalan lähettämillä rangaistuksilla eikä sitä ollut noudatettu eikä edes tunnettu useaan sukupolveen. Tämän vuoksi hän panikin toimeen suuria jumalanpalveluselämää koskevia muutoksia.
Jo eräät kirkkoisät kuten Hieronymos, Krysostomos ja Prokopios pitivät selvänä, että Hilkian löytämä kirja oli nimenomaan Deuteronomium, Viides Mooseksen kirja. Samaa mieltä ovat useat nykyisetkin tutkijat, sillä monet niistä säännöksistä, joiden mukaisia muutoksia Joosia suoritti, olivat juuri tässä kirjassa.
Lain sisältö

Mooseksen laki tunnusti Jumalan Israelin kansan ehdottomaksi Suvereeniksi ja myös sen kuninkaaksi. Israelin kansan päämiehet ja kuninkaat olivat toiminnastaan tilivelvollisia Jumalalle. Laki vaati yksinomaista palvontaa Israelin Jumalalle. Kaikenlainen sekauskonto oli kielletty. Esimerkiksi uskonnollista puhtautta, ruokavaliota ja pukeutumista koskevat säännökset erottivat israelilaiset muista kansoista. Laki suojeli elämän pyhyyttä. Perheen, avioliiton ja ihmisten arvokkuutta ja kunniaa suojeltiin. Laki edisti myös israelilaisten terveyttä monilla hygieniaa ja puhtautta koskevilla laeilla.
Lain perustan muodostavat kymmenen käskyä. Näistä neljä ensimmäistä määrittelevät ihmisen suhteen Jumalaan. Viides käsky määrittelee ihmisen suhteen Jumalaan ja vanhempiin. Viisi viimeistä käskyä määrittelee suhteen lähimmäiseen. Viisi viimeistä käskyä on esitetty vahingon vakavuuden mukaisessa järjestyksessä: murha, aviorikos, varastaminen, väärä todistus ja himoitseminen. Kymmenes käsky kielsi itsekkään haluamisen ja se koski kaikkien muiden käskyjen rikkomisen perussyytä.
Juutalaisten oppineiden laskelmien mukaan laissa on kaikkiaan 613 käskyä, joista 248 on positiivisia käskyjä, loput 365 kieltoja.
Lain määräykset voidaan karkeasti ottaen ryhmään, kasuistisiin ja apodiktisiin. Kasuistiset säännökset ovat luonteeltaan siviili- tai rikos­oikeudellisia, ja ne on tarkoitettu tuomioistuimissa sovellettaviksi; niissä kuvataan tietynlainen oikeustapaus ja määrätään, millainen rangaistus on tuomittava tai miten tapaus on muutoin on ratkaistava. Sellaisia on runsaasti esimerkiksi Liiton kirjan alkupuoliskolla.
Sitä vastoin sijaan tyypilliset apodiktiset määräykset ovat luonteeltaan pikemminkin moraalisia elämänohjeita, kehotuksia ja käyttäytymissääntöjä, joista monet on annettu toisessa persoonassa. Niihin ei liity säännöksiä inhimillisissä tuomioistuimissa langetettavista rangaistuksista. Mooseksen kirjoissa on kuitenkin myös uhkauksia, että Jumala tulee rankaisemaan ihmisiä tai koko kansaa onnettomuuksilla, jos niitä ei noudateta.
Laajat osat Mooseksen lakia ovat luonteeltaan kultillisia. Siinä on yksityis­kohtaisia säännöksiä muun muassa uhreista ja uskonnollisista juhlapäivistä. Laissa on myös uskonnollisia määräyksiä sallituista ja kielletyistä ruoista ja puhtaussäännöksiä.
Lain sisältö > Rikoslaki

Mooseksen lain säännökset rikosten rankaisemisesta muistuttavat monessa suhteessa Hammurabin lakia. Yhtäläisyytenä on varsinkin talio-periaate, jonka mukaan rangaistukset on kärsittävä saman suuruisena ja samassa muodossa kuin on tehty rikos, mikä Mooseksen kirjoissa on kolmeen kertaan ilmaistu sanoilla silmä silmästä, hammas hampaasta. Molempien lakien mukaan tämän periaatteen mukainen rangaistus voitiin kuitenkin eräissä tapauksissa korvata sakolla. Huomattavana erona Mooseksen ja Hammurabin lain välillä on kuitenkin, että rangaistus Hammurabin lain mukaan yleensä määräytyi rikoksella aiheutetun vahingon suuruudesta, Mooseksen lain mukaan siitä, kuinka suuressa määrässä rikoksentekijän katsottiin rikkovan Jumalaa vastaan. Hammurabin laki vaikuttaakin selvästi juristien laatimalta, Mooseksen laki sen sijaan luonteeltaan vahvasti uskonnollilta ja eettisiä näkökohtia korostavalta.
Lain sisältö > Rikoslaki > Murha

Mooseksen lakiin sisältyi paljon ihmishengen riistämistä koskevia säädöksiä. Laki erotti tahallisen ja vahingossa tapahtuneen surman. Kun joku sanoi olevansa tahaton tappaja, hänen väittämänsä kyseenalaistettiin jos
hän oli aiemmin vihannut surmattua
hän oli väijynyt uhriaan  tai
hän oli käyttänyt esinettä tai välinettä, jolla saattoi aiheuttaa kuolettavan vamman.
Jos isäntä tappoi orjansa, niin isäntä oli kuolemantuomion alainen. Kun joku oli syyllinen tahalliseen murhaan, niin hänet tuomittiin kuolemaan, eikä häntä voitu vapauttaa millään keinoilla, vain hänen oma elämänsä saattoi peittää uhrin kuoleman. Kuulusteltuaan murhaajaa tuomarit luovuttivat hänet sen jälkeen kostajalle, joka oli uhrin lähisukulainen. Kostaja surmasi murhaajan. Ketään ei voinut tuomita murhasta pelkästään epäsuorien todisteiden perusteella; vaadittiin vähintään kaksi silminnäkijää.
Surmaaja, joka oli tehnyt tekonsa vahingossa, saattoi säilyä hengissä, jos hän käytti hyväkseen tiettyjä Lain tarjoamia turvakeinoja. Jotkin tahalliset teot, jotka epäsuorasti aiheuttivat tai olisivat voineet aiheuttaa toisen ihmisen kuoleman, rinnastettiin tahalliseen murhaan. Esimerkiksi, jos omistaja tiesi että hänen sonnillaan on tapana puskea, ja omistaja ei välittänyt siitä ja sonni puski ihmisen kuoliaaksi, omistaja voitiin surmata. Joissakin tapauksissa sonnin omistaja selvisi maksamalla lunnaat. Ilmeisesti tuomarit huomioivat olosuhteet.
Myös ihminen, joka juonitteli surmauttaakseen jonkun toisen esittämällä hänestä väärän todistuksen, tuli itse surmata.
Itsepuolustus oli sallittu Mooseksen laissa. Ihmisellä oli esimerkiksi lupa suojella omaisuuttaan, tosin tietyillä rajoituksilla. Jos varas murtautui kotiin päiväsaikaan ja talon omistaja surmasi varkaan, tuli omistajasta verivelkainen. Jos talon isäntä surmasi varkaan yöllä, surmaajasta ei tullut verivelkaista. Syynä oli ilmeisesti se, että päivällä varas voitiin tunnistaa ja saattaa oikeuden eteen. Yöllä oli vaikea tietää mitä murtautuja tuli tekemään ja sitä joka tappoi sisääntunkeutujan pidettiin syyttömänä.