stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Powell
Ura > Huippuvuodet > 1937–1944

Vuoteen 1937 mennessä Powell oli maailman huipulla, kunnes hänelle tapahtui tragedia yksityiselämässään: naisystävän kuolema. Vuonna 1937 Powell näytteli yhdessä Joan Crawfordin kanssa komediadraamassa Seurapiiriseikkailu. Loy oli aluksi Crawfordin roolissa, mutta kun Crawford ei tykännyt roolistaan elokuvassa Irlanti tulessa (1937) niinpä naiset vaihtoivat rooleja keskenään. Seurapiiriseikkailu sai laajalti positiivista kritiikkiä. Seurapiiriseikkailua seurasivat vielä vuoden 1937 puolella Keisarin nimessä ja Kaksoishäät, jotka eivät menestyneet yhtä hyvin kuin Seurapiiriseikkailu. Elokuvassa Keisarin nimessä Powellin vastanäyttelijänä oli Luise Rainer, Robert Young ja Maureen O'Sullivan. Kaksoishäät oli taas Powellin ja Loyn seitsemäs yhteinen elokuva. Elokuvan kuvaukset piti yhdessä välissä keskeyttää melkein kahdeksi kuukaudeksi Jean Harlow'n kuoleman takia.
Powell ei tehnyt yli vuoteen yhtäkään MGM-elokuvaa, vaan piti lomaa matkustellen. Vuonna 1938 hän kuitenkin teki yhden elokuvan 20th Century Foxille, Paronitar ja kamaripalvelija. Powellia koeteltiin vielä tällöinkin, sillä Powellilta diagnosoitiin syöpä. Hän joutui olemaan hoidossa puoli vuotta, jonka jälkeen hän parantui. Powell joutui sen takia ottamaan vähemmän rooleja vastaan ja 1940-luvulle mentäessä hänen uransa alkoi huomattavasti hidastua. Vuonna 1939 Powell palasi Nick Charlesin rooliin kolmanteen Pettävä varjo-elokuvaan, Pettävän varjon uudet seikkailut. Myrna Loy palasi Nora Charlesin rooliin ja siitä tuli heidän kahdeksas yhteinen elokuva. Pettävän varjon uudet seikkailut pääsi sijalle 11. vuoden 1939 menestyneimpien elokuvien listalle.
Vuonna 1940 Powell teki Loyn kanssa romanttisen komedian Rakastan sinua taas. Powell palasi Loyn kanssa yhteistyöhön seuraavaankin elokuvaansa Lemmenhullu vuonna 1941. Samana vuonna ilmestyi myös neljäs Pettävä varjo-elokuva, Pettävä varjo kummittelee, jossa he näyttelivät jälleen yhdessä. Se oli jo heidän yhdestoista yhteinen elokuvansa. Powell palasi ohjaaja Jack Conwayn kanssa yhteistyöhön elokuvaan Hämärän peitossa (1942), jossa Powellin vastanäyttelijänä oli Hedy Lamarr. Powellilla oli cameorooli vuonna 1943 elokuvassa The Youngest Profession. Lamarrin kanssa Powell teki vuonna 1944 elokuvan Rakkautta ja tähtitiedettä.
Ura > Huippuvuodet > 1945–1949

Vuonna 1945 Powellilta ilmestyi viides Pettävä varjo-elokuva, Pettävä varjo voittaa pelin. Myrna Loy palasi Noran rooliin; se oli jo kahdestoista heidän yhteinen elokuvansa. Elokuussa sai ensi-iltansa musikaali Ziegfeldin tähtirevyy, joka oli jatko-osa vuonna 1936 ilmestyneelle Ziegfeld, naisten kuninkaalle. Jatko-osaa oli suunniteltu Ziegfeld, naisten kuninkaalle jo vuodesta 1939. 3,2 miljoonan dollarin budjetilla tehty Technicolor-musikaali tuotti yli 5,3 miljoonaa dollaria. Elokuva oli niin sanottu "all-star"-elokuva, jossa näytteli useita suuria tähtiä, kuten Fred Astaire, Lucille Ball, Judy Garland, Gene Kelly ja Kathryn Grayson. Elokuvan ohjasi seitsemän eri ohjaajaa. Vuonna 1946 Powell näytteli musikaalidraamassa The Hoodlum Saint Esther Williamsin ja Angela Lansburyn kanssa. Hän samana vuonna myös esiintyi Frank Morganin omassa elokuvassa, The Great Morgan.
Vuosi 1947 oli Powellille taas menestykäs. Powell sai hänen kolmannen ja viimeisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miespääosasta komediaelokuvasta Isä ja me, mutta ei taaskaan voittanut sitä. Hän hävisi sen Ronald Colmanille, joka voitti sen roolistaan elokuvassa Kaksoiselämää. Hän ja Colman olivat olleet ystäviä 20-luvulta saakka. Isä ja me -elokuvassa näyttelivät myös Irene Dunne naispääosassa ja sivuroolissa Elizabeth Taylor. Isä ja me oli Warner Brothersin vuoden 1947 menestynein elokuva ja yksi suurimmista kassamagneeteista sinä vuonna. Elokuva perustuu amerikkalaisen kirjailijan Clarence Dayn (1874–1935) perhe-elämään. Day itse kirjoitti kirjan Life with Father, joka ilmestyi hänen kuolinvuonnaan. Alun perin mykkäelokuvan naistähti Mary Pickfordin piti aluksi tulla Dunnen rooliin tehdäkseen ison comebackinsa elokuviin (Pickford oli lopettanut elokuvauransa vuonna 1933), mutta rooli meni Dunnelle, koska hänen viimeisimmät elokuvat olivat olleet floppeja. Samana vuonna Isä ja me -näytelmäversio suljettiin Broadwaylla 3224 esityksen jälkeen, jota oli esitetty vuodesta 1939. Vuonna 1947 ilmestyi myös kuudes ja viimeinen Pettävä varjo -elokuva, Pettävän varjon laulu, joka oli jo kolmastoista hänen ja Loyn yhteistyö ja komediaelokuva Senaattori oli tahditon, josta Powell voitti New York Film Critics Circle -palkinnon suorituksestaan. Senaattori oli tahditon oli myös Powellin ja Loyn viimeinen yhteinen elokuva. Loylla kuitenkin oli vain cameorooli elokuvassa, naispääosa oli Ella Rainesilla. Vuonna 1948 Powell näytteli Ann Blythin kanssa fantasiaelokuvassa Mr. Peabody ja merenneito ja vuonna 1949 Powellilta ilmestyi elokuvat Vain yksi harha-askel ja Tanssi pimeässä, joiden jälkeen Powell piti pienen tauon elokuvista.
Ura > Loppuvuodet 1950–1955

Vuonna 1951 Powell teki MGM:lle pienen sivuroolin professorina antologiaelokuvassa It’s a Big Country. Elokuvassa näyttelivät myös muita useita suuria tähtiä, kuten Ethel Barrymore, Gary Cooper, Van Johnson ja Gene Kelly. Seuraavana vuonna hän otti pääosan Universalin b-luokan seikkailu- ja lännenelokuvasta Kadonneen laakson aarre, jossa hänellä vastanäyttelijänä oli Julie Adams. Vuonna 1953 Powell teki viimeisen MGM-elokuvansa romanttisessa draamassa Tyttö jolla oli kaikkea, jossa hänellä oli sivurooli Elizabeth Taylorin näyttelemän Jean Latimerin isänä. Samana vuonna hän teki 20th Century Foxille menestyksellisen sivuroolin J. D. Hanleynä komediaelokuvassa Kuinka miljonääri naidaan, jossa hänellä oli vastanäyttelijöinä kolme suurta naistähteä Marilyn Monroe, Betty Grable ja Lauren Bacall. Kuinka miljonääri naidaan ohjasi Jean Negulesco ja oli kaikkien aikojen ensimmäinen CinemaScope-elokuva. Elokuva oli yksi suurimpia kassa- ja arvostelumenestyksiä ja sai Oscar-ehdokkuuden.
Powell piti jälleen vuoden tauon elokuvista. Hän päätti tehdä vielä yhden elokuvan Warner Brosille ennen eläkkeelle siirtymistään. Hänen viimeiseksi elokuvaksi jäi draamakomedia Yöloma paratiisisaarella, joka sai ensi-iltansa vuonna 1955. Hänellä oli yksi pääosista; muissa pääosissa oli Henry Fonda, James Cagney ja Jack Lemmon. Naispääosassa oli Betsy Palmer. Yöloma paratiisisaarella oli vuoden 1955 toiseksi menestynein elokuva The Walt Disney Companyn Kaunotar ja Kulkurin jälkeen tuottaen 21,2 miljoonaa dollaria Yhdysvalloissa. Yöloma paratiisisaarella sai kolme Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti yhden; Jack Lemmon voitti suorituksestaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon. Elokuva oli myös ehdolla myös parhaan elokuvan Oscar-palkintoon.
Elokuvan ensi-illan jälkeen heinäkuussa Powell jäi eläkkeelle 63-vuotiaana päättäen näin 44 vuotta kestäneen uransa. Powellilla oli kuvauksien aikana vaikeuksia muistaa enää vuorosanojaan, mitä ei ollut tapahtunut hänelle aikaisemmin. Tämä oli yksi syy siihen miksi Yöloma paratiisisaarella jäi hänen viimeiseksi näyttelijätyöksi. Koko uransa ajan hän pystyi näyttelemään mitä tahansa pääroolia niin komediassa, romantiikassa, trillerissä kuin draamassakin.
Yksityiselämä, eläke ja kuolema > Eläkevuodet

Eläkkeelle jäätyään 63-vuotias Powell muutti Palm Springsiin Kaliforniaan. Powell esiintyi harvoin enää julkisuudessa eikä antanut haastatteluja, mutta hänen suosionsa säilyi vielä vuosikymmeniä.
Studiopomot yrittivät vielä houkutella Powellia takaisin elokuviin hänen eläkevuosinaan ja tekemään "comebackin", mutta Powell kieltäytyi kaikista tarjouksista ja rooleista; hän oli onnellisempi eläkkeellä.
Powellin ainoa poika William David Powell kärsi masennuksesta, hepatiitista ja munuaisongelmista, jotka pakottivat hänet lopettamaan kirjoittamisenselvennä. Hän teki itsemurhan 43-vuotiaana 13. maaliskuuta vuonna 1968 puukottamalla itseään kuolettavasti suihkussa. Isälleen, jonka kanssa hän oli erittäin läheinen, hän jätti 4-sivuisen jäähyväiskirjeen. Yleisölle paljastettiin kirjeen kaksi viimeistä lausetta, jotka kuuluivat: "Things aren't so good here. I'm going where it's better." (suom. "Asiat eivät olleet hyvin täällä. Minä menen sinne, missä ne ovat paremmin."). Hänet haudattiin Desert Memorial Parkiin, Cathedral Cityyn.
Yksityiselämä, eläke ja kuolema > Kuolema

Loppuvuosinaan Powellin terveys alkoi hiljalleen heiketä ja hänen joutui muuttamaan pois kotoaan Palm Springsin vanhainkotiin.
William Powell kuoli nukkuessaan 91-vuotiaana sydämen vajaatoimintaanlähde? 5. maaliskuuta vuonna 1984 vanhainkodissa Palm Springsissä, Kaliforniassa. Hän oli jäänyt eläkkeelle vähän alle kolmekymmentä vuotta ennemmin. Powell tuhkattiin ja tuhkat haudattiin hänen poikansa viereen Desert Memorial Parkin hautausmaalle Cathedral Cityn kaupunkiin, Kaliforniaan, joka on Palm Springsin naapurikaupunki.
Diana-leski ei mennyt enää Williamin kuoleman jälkeen naimisiin ja kuoltuaan 13 vuotta myöhemmin 77-vuotiaana vuonna 1997 hänet haudattiin Williamin ja hänen poikapuolensa viereen.
Muuta

Vaikka hänellä on sama sukunimi Dick Powellin, Eleanor Powellin ja Jane Powellin kanssa, he eivät kuitenkaan olleet keskenään mitään sukua.
Akustisen kitaran muusikko Leo Kottke sävelsi instrumentaalisen laulun nimeltään "William Powell"; studioversio on Kottken vuoden 1989 albumissa "My Father's Face" ja liveversio on vuoden 1995 "Leo Kottke Live".
Williamin ja Dianan mukaan on nimetty golf-palkinto nimeltään William and Mousie Powell Award, jota alettiin jakamaan vuodesta 1986. Diana oli golf-järjestö LPGA:n pitkäaikainen tukija ja kunniajäsen.
Powell sai 8. helmikuuta vuonna 1960 elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle, Hollywoodiin osoitteeseen 1636 Vine Street. Hän on myös saanut 26. helmikuuta vuonna 1992 tähden Palm Springs Walk of Starsille, Palm Springsiin osoitteeseen 134 South Palm Canyon Drive. Diana-vaimo on myös saanut oman tähden samaan osoitteeseen vuonna 2000.
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet

| Palkinnot> Vuosi | Palkinnot> Palkinto | Palkinnot> Kategoria | Palkinnot> Elokuva | Palkinnot> Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1947 | New York Film Critics Circle -palkinto | Paras miespääosa | Senaattori oli tahditon | Myös suorituksesta Isä ja me |
| 1957 | George Eastman -palkinto | Elokuvaurasta | – | George Eastman Housen myöntämä |
| 1960 | Tähti Hollywood Walk of Famelle | Elokuvaurasta | – | Osoitteessa 1636 Vine Street |
| 1992 | Tähti Palm Springs Walk of Starsille | Elokuvaurasta | – | Osoitteessa 134 South Palm Canyon Drive |

Palkintoehdokkuudet
| Vuosi | Palkinto | Kategoria | Elokuva | Huomioita |
| 1935 | Oscar-palkinto | Paras miespääosa | Pettävä varjo | – |
| 1937 | Oscar-palkinto | Paras miespääosa | Godfrey järjestää kaiken | – |
| 1948 | Oscar-palkinto | Paras miespääosa | Isä ja me | – |
Teatteri

| Teatteri> Vuosi | Teatteri> Näytelmän nimi | Teatteri> Paikka | Teatteri> Rooli | Teatteri> Esityksiä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1912 | The Ne'er-Do-Well | – | – | – |
| 1913−1915 | Within the Law | – | – | – |
| 1917−1918 | The King and the Judge of Zalamea | George M. Cohan's Theatre | – | 127 esitystä |
| 1917−1918 | Going Up | Liberty Theatre | – | 351 esitystä |
| 1920−1921 | Spanish Love | Maxine Elliott's Theatre | Javier | 308 esitystä |
| 1922 | Bavu | Earl Carroll Theatre | Michka | 25 esitystä |
| 1922 | The Woman Who Laughed | Longacre Theatre | John Neilson | 13 esitystä |
Kirjallisuutta

Bryant, Roger, William Powell: The Life and Films, Jefferson, NC: McFarland & Co., 2006. ISBN 0-7864-2602-0
Francisco, Charles, Gentleman: The William Powell Story , New York: St Martins Press, 1985. ISBN 0-312-32103-1
Christensen, Lawrence O., et al. Dictionary of Missouri Biography.  Columbia, MO: University of Missouri Press ISBN 0-8262-1222-0
Aiheesta muualla

William Powell Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
William Powell Elonetissä.
William Powell Allmoviessa (englanniksi)
The William Powell Pages (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
William Powell NNDB:ssä (englanniksi)
Powell Answersissa (englanniksi)
William Powell Internet Broadway Databasessa (englanniksi)
Powell Angel Firessa (englanniksi)
Powell Find a Gravessa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Powell Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
William Powell (vas.) John Barrymoren kanssa ensimmäisessä elokuvassaan Sherlock Holmesissa (1922).
William Powell elokuvan Kahdesti vihitty (1936) trailerissa.
Powell Pettävän varjon ensimmäisen jatko-osan Pettävän varjon seuraaja (1936) trailerissa.
William Powell, Carole Lombard ja Jean Dixon elokuvassa Godfrey järjestää kaiken (1936). Elokuva toi Powellille toisen Oscar-ehdokkuutensa 1938.
Powell Myrna Loyn kanssa elokuvassa Ziegfeld, naisten kuningas (1936).
Powell elokuvan Seurapiiriseikkailu (1937) trailerissa.
Powell elokuvassa Rouva Sherlock Holmes (1936).
Powell neljännessä Pettävä varjo-elokuvassa Pettävä varjo kummittelee (1941). Kuva trailerista.
Irene Dunne ja Powell elokuvassa Isä ja me (1947), josta Powell sai kolmannen ja viimeisen Oscar-ehdokkuuden parhaasta miespääosasta.
Powell (vasemmalla) Lauren Bacallin, Betty Grablen ja Marilyn Monroen kanssa elokuvassa Kuinka miljonääri naidaan (1953).
Powellin toinen vaimo Carole Lombard. (Kuva elokuvasta Puolitiessä taivaaseen, 1937.)
Jean Harlow, Powellin naisystävä vuodesta 1934 tämän kuolemaan asti. (Kuva elokuvasta Saigonin kaunotar, 1932.)
Diana Lewis oli Powellin kolmas vaimo hänen kuolemaansa saakka. (Kuva elokuvasta Cry 'Havoc'  vuodelta 1943, joka oli Lewisin viimeinen elokuva.)
William Powell elokuvan Naisten aarreaitta (1934) trailerissa.
Punarintarastas

| Punarintarastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  migratorius
Kaksiosainen nimi
 Turdus migratorius  (Linnaeus, 1766) 
 Esiintymiskartta (keltainen=pesimäaikana, vihreä=ympäri vuoden, sininen=talvehtimisalue)
Katso myös
   Punarintarastas Wikispeciesissä   Punarintarastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punarintarastas (Turdus migratorius) on yleinen pohjoisamerikkalainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 25 cm, siipien kärkiväli 35–39,5 cm ja paino keskimäärin 77 g. Punarintarastas on kooltaan räkättirastaan luokkaa. Sen höyhenpuku on päältä tummanharmaa, pää on lähes musta, silmärengas on valkoinen, alapuoli oranssi, alavatsa ja alaperä valkoiset ja kurkussa on valkoista pisaratäplitystä. Naaraan selkäpuoli on ruskeamman sävyinen. Lajista tunnetaan useita alalajeja.
Vanhin rengastettu punarintarastas eli lähes 14-vuotiaaksi.
Esiintyminen

Punarintarastas elää lähes koko Pohjois-Amerikassa Alaskasta ja Kanadan arktisilta alueilta aina Sierra Madrevuoristoa pitkin Meksikon eteläosiin saakka. Esiintymisalueen pohjoisosissa se on muuttolintu, joka talvehtii eri puolilla Yhdysvaltoja, Meksikossa ja muualla Keski-Amerikassa. Lajin elinympäristön ala on 16 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on noin 320 miljoonaa yksilöä. Harhautuneita yksilöitä tavataan satunnaisesti läntisessä Euroopassa. Suomessa yksi yksilö on tavattu Punkaharjulla 1.5.2003.lähde?
Elinympäristö

Punarintarastas asuu monenlaisten metsien reunoissa ja metsäaukeilla, puutarhoissa ja puistoissa. Se on yleinen kaupunkien puistoissa ja maaseudun kylissä.
Lisääntyminen

Naaras rakentaa pesän korsista, höyhenistä ja risuista ja vuoraa sen mudalla ja heinänkorsilla. Pesä voi olla maassa tai korkealla puussa, mutta tavallisesti se on 1,5–5 m korkealla tiheässä pensaassa, puussa tai rakennuksessa. Naaras munii 3–5 munaa, yleisimmin neljä, ja hautoo niitä noin kaksi viikkoa. Poikaset jättävät pesän kaksiviikkoisina ja itsenäistyvät kaksi viikkoa myöhemmin. Pesii yleisesti kaksi tai kolme kertaa kesän aikana. Laji on sukukypsä yksivuotiaana.
Ravinto

Punarintarastas syö hyönteisiä, marjoja, matoja, etanoita, hämähäkkejä ja muita selkärangattomia sekä hedelmiä erityisesti talvisin.
munia Turdus migratorius
Kimalaiset

| Kimalaiset |
| --- | --- |
 Kartanokimalainen (Bombus hypnorum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Osalahko::  Myrkkypistiäiset Aculeata
Yläheimo::  Mesipistiäismäiset Apoidea
Kladi::  Mesipistiäiset Anthophila
Heimo::  Aitomehiläiset Apidae
Alaheimo::  Apinae
Tribus::  Bombini
Suku::  Kimalaiset Bombus  Latreille, 1802
 Kimalaisten luontainen levinneisyysalue punaisella. Ihmisen mukana ne ovat levinneet lisäksi Uuteen-Seelantiin ja Tasmaniaan.
Katso myös
   Kimalaiset Wikispeciesissä   Kimalaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kimalaiset (Bombus) on aitomehiläisten (Apidae) heimoon kuuluva lentävien hyönteisten suku. Niillä on tukeva, karvainen ruumis, ja suuren kokonsa ansioista ne ovat helposti erotettavissa muista hyönteisistä. Kimalaislajeja tavataan kaikissa maanosissa Etelämannerta lukuun ottamatta, joskin Oseaniaan ne ovat tulleet ihmisten mukana vasta 1800-luvulta alkaen. Kimalaiset syövät mettä ja toimivat monien kasvien tärkeinä hyönteispölyttäjinä. Useimmat kimalaislajit muodostavat yhteiskuntia, poikkeuksena loiskimalaiset.
Levinneisyys

Kimalaisia esiintyy Etelämannerta lukuun ottamatta kaikissa maanosissa. Oseaniassa ne eivät esiinny luontaisesti, vaan niitä vietiin 1800-luvulla Euroopasta Uuteen-Seelantiin puna-apilan pölyttäjiksi. Sieltä ne levisivät Tasmaniaan vuonna 1992. Afrikassa kimalaisia on vain Saharan pohjoispuolella. Tropiikissa kimalaisia on yleensäkin vähän. Runsaslukuisia kimalaiset ovat lauhkeilla, alpiinisilla ja arktisilla alueilla.
Kehityshistoria ja lajit

Kimalaisten arvellaan kehittyneen nykymuotoonsa noin 40 miljoonaa vuotta sitten Keski-Kiinan ja Itä-Tiibetin vuoristoseuduilla. Sieltä ne levisivät Eurooppaan ja noin 20 miljoonaa vuotta sitten Amerikkaan. Kimalaisten läheisimpiä sukulaisia ovat ilmeisesti Etelä-Amerikan kämmekkämehiläiset (Euglossini).
Fossiililöytöjä kimalaisista tunnetaan mioseenikauden keskivaiheilta alkaen, mutta ne ovat liian puutteellisia kimalaisten nykyisten taksonien monimuotoisuuden syntyajan määrittämiseksi. Suvun evoluutiopuu on kuitenkin pystytty laatimaan molekyylifylogeneettisen analyysin pohjalta.
Kimalaisten alasuvut (Williams ym. 2008):
Alpigenobombus
Alpinobombus
Bombias
Bombus
Cullumanobombus
Kallobombus
Megabombus
Melanobombus
Mendacibombus
Orientalibombus
Psithyrus eli loiskimalaiset
Pyrobombus
Sibiricobombus
Subterraneobombus
Thoracobombus
Koko maailmassa kimalaislajeja on noin 260. Euroopassa esiintyy vajaat 80 lajia, ja Suomessa on tavattu 37 lajia. Kimalaislajeista 230 elää yhteiskunnissa, ja loput 30 lajia kuuluvat loiskimalaisiin, joilla ei ole työläisiä.
Kimalaisista on vuodesta 1920 alkaen käytetty myös toisenlaista jakoa kahteen ryhmään, joista Odontobombus-ryhmällä naaraan keskimmäisen raajan nilkan tyvijaokkeen takakärki on piikkimäinen, Anodontobombus-ryhmällä ei. Tämä jako on osoittautunut parafyleettiseksi ja on siten vanhtentunut, mutta sitä voidaan edelleen pitää hyödyllisenä, sillä jako kuvastaa samalla suurpiirteisesti toukkien ruokkimiseen liittyviä käyttäytymiseroja.
Tuntomerkkejä

Kimalaistyöläiset ja -koiraat ovat lajista riippuen yleensä 10–15 millimetriä pitkiä ja kuningattaret enimmillään 25 millimetriä.
Kimalaisen pää on edestä katsottuna yleensä pyöreähkö, joillain lajeilla pitkänomainen. Koirailla on erityisen suuret verkkosilmät, jotka ovat tarkkoja etenkin liikkeen havaitsemisessa. Päälaella kimalaisella on kolme pistesilmää rivissä valon voimakkuutta aistimassa.
Naaraan tuntosarvissa on 12 jaoketta, koiraalla 13 jaoketta. Kimalaisella on vahvat yläleuat ja imukärsä, jonka pituus on lajista riippuen 7,5 millimetristä yli 20 millimetriin.
Kimalaisen keskiruumiissa on kaksi yleensä läpinäkyvää siipiparia ja kolme raajaparia. Etusiivet ovat kookkaampia kuin takasiivet. Naaraan takajaloissa on siitepölyvasut, joihin naaras työntää keräämänsä siitepölyn.
Naaraan takaruumis muodostuu kuudesta ja koiraan seitsemästä näkyvästä jaokkeesta. Takaruumiin yläpinnalla on selkäkilpiä, alapinnalla vatsakilpiä, joiden välisten kalvojen ansiosta kimalaisen takaruumis on taipuisa. Kuningattarien ja työläisten takaruumiissa on vaharauhasia, joista erittyvästä vahasta naaraat tekevät toukkakammioita. Naaraan takaruumiin päässä on myrkkypistin, jota kimalainen käyttää melko harvoin. Koiraalla ei myrkkypistintä ole. Pistosta aiheutuva kirvely kestää noin kymmenen minuuttia.
Kaikkien kimalaisten pinta on musta. Lajit eroavat karvapeitteen väriltään. Naaraat ja koiraat ovat suunnilleen samanvärisiä. Tavallisimpia värejä ovat musta, punainen, keltainen, ruskea, harmaa ja valkoinen, jotka esiintyvät erilaisina yhdistelminä. Loppukesään mennessä jotkin oranssit ja ruskeat kimalaiset ovat haalistuneet harmaiksi.
Suojautumistarkoituksessa kimalaisten karvaisuutta ja värejä jäljittelevät jotkin suurikokoiset kukkakärpäset. Perhosista kimalaista jäljittelee esimerkiksi kuusamakiitäjä.
Lento

Lentävän kimalaisen siivet liikkuvat eteen ja taakse jopa 200 kertaa sekunnissa. Työläinen lentää ravintoa etsiessään noin 15 kilometrin tuntinopeudella. Kimalaisen lentoääni on joillain lajeilla matala, toisilla lajeilla korkea. Noustakseen lentoon kimalaisen lentolihasten lämpötilan täytyy olla vähintään 30 astetta. Kimalainen pystyy kuitenkin lentämään jopa pienellä pakkasella. Sateella kimalaiset eivät lennä. Etsiessään ruokaa työläinen voi lentää jopa viiden kilometrin päähän pesästään. Kauimmas pesästään lentävät mantukimalaiset ja kontukimalaiset.
Ravinnonhankinta

Kimalaiset lentelevät auringonnoususta auringonlaskuun välillä keräämässä mettä kukista. Lyhytkieliset lajit liikkuvat vilkkaasti jo aikaisin aamulla, pitkäkieliset aloittavat lentonsa myöhemmin, sillä niillä on enemmän valinnanvaraa kukkien suhteen. Helteisinä keskipäivinä kimalaisia näkee vähemmän kuin viileinä aamuina. Myös kylmyys, sumu ja sadekuurot rajoittavat kimalaisten lentoa.
Kimalaiset liikkuvat pelloilla, niityillä, metsissä ja kuttuuriympäristöissä kuten puutarhoissa, pihoilla ja kaupunkien puistoissa. Ne valitsevat elinympäristönsä sen mukaan, missä ravintokasveja on eniten tarjolla. Eri lajeilla on erilaiset vaatimukset esimerkiksi paikan avoimuuden suhteen.
Kimalaiset suosivat sinisiä, violetteja ja punaisia kukkia. Suomessa kimalaisten on havaittu vierailleen yli 300 luonnonlajin, yli 200 koristekasvilajin ja lähes 30 viljelykasvilajin kukissa. Suosituimpia ravintokasveja ovat maitohorsma ja ruusuruoho, mutta suosittuja ovat myös ahdekaunokki, hiirenvirna, kanerva, kultapiisku, maitikat, vadelma ja voikukka. Kimalaiset keräävät meden yleensä kipuamalla kukkaan, mutta joskus ne purevat pitkätorvisen kasvin kukkatorveen reiän ja imevät meden sen kautta. Näin ne toimivat etenkin puna-apilan ja muiden hernekasvien sekä kannusruohon ja maitikoiden kohdalla.
Kimalaiset jättävät vierailemiinsa kukkiin tuoksujälkiä, joista muut kimalaiset osaavat välttää jo tyhjennettyyn kukkaan menemistä. Ne eivät osaa viestiä löytämistään mesiapajista kuten tarhamehiläiset.
Lehmusten juurelta löytyy usein loppukesäisin suuria määriä kuolleita kimalaisia. Ilmiön syytä ei tiedetä. Siitä on esitetty erilaisia teorioita, kuten se, että lehmuksissa oleva trigonelli-alkaloidi estäisi kimalaisia muistamasta että puussa ei enää olekaan ravintoa.
Meden lisäksi kimalaiset keräävät siitepölyä sekä kirvojen erittämää mesikastetta. Ne imevät meden pitkällä imukärsällään. Kimalaispesä tarvitsee vuorokauden aikana noin 50 grammaa mettä ja 20 grammaa siitepölyä.