stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luumäki
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Luumäen väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 5 747 | 5 747 |
| 1985 | 1985 |    | 5 666 | 5 666 |
| 1990 | 1990 |    | 5 659 | 5 659 |
| 1995 | 1995 |    | 5 454 | 5 454 |
| 2000 | 2000 |    | 5 328 | 5 328 |
| 2005 | 2005 |    | 5 297 | 5 297 |
| 2010 | 2010 |    | 5 147 | 5 147 |
| 2015 | 2015 |    | 4 860 | 4 860 |
| 2020 | 2020 |    | 4 618 | 4 618 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Luumäellä oli 4 747 asukasta, joista 2 911 asui taajamissa, 1 800 haja-asutusalueilla ja 36:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Luumäen taajama-aste on 61,8 %. Luumäen taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Taavetti | 2 126 |
| 2 | Luumäen asemanseutu (Jurvala) | 785 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Seurakunnat

Luumäellä toimii evankelis-luterilainen Luumäen seurakunta.
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Luumäellä toimii Luumäen helluntaiseurakunta Saalem.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Luumäen alueella toimii Haminan ortodoksinen seurakunta.
Luumäki kuuluu roomalaiskatolisen Pyhän Ursulan seurakunnan alueeseen. Kyseinen seurakunta on osa katolisen kirkon Helsingin hiippakuntaa.
Perinteet

Luumäellä on omat käsityö- ja ruokaperinteensä. Luumäen lapaset ovat mustavalkoiset ja niiden vartta koristaa mustavalkoinen vinoneliöruudutus. Luumäen kuvatäkkejä eli värillisillä langoilla päälle kirjailtuja peittoja on toistakymmentä erilaista mallia, ja niistä kuuluisin lienee Pätärin kuvatäkki, joka on Pätärin suvun malli. Luumäen kansallispuku esiteltiin ensimmäisen kerran 1954.
Ruokaperinteeseen kuuluu kovaohranen, happamaton ohraleipä, joka on erityinen pyhäruoka ja muinoin myös kirkkoeväs. Perinteiseen lauantai-illan ateriaan kuului ohrainen hapanrieska, uunipiimä (kotitekoinen rahka) maidon kera, karjalanpaisti tai -lohko, uuniperunat sekä munavoi eli uunissa paistettu munakas. Luumäkeläinen piirakka oli perinteisimmillään suuren lautasen kokoinen, ohraiseen (hapan)rieskataikinaan tehty vatruska, jonka päällisenä tavallisesti oli potatvoita eli perunasosetta tai puuroa tai marjoja.
Nähtävyydet

Kannuskoski, kylä ja koskenpartaalla toimineet myllyt ja sahat
P. E. Svinhufvudin Kotkaniemi
Taavetin linnoitus
1988 valmistunut kunnantalo linnoituksessa
Kotiseutumuseo
Luumäen kirkko, C. L. Engelin piirustusten mukaan 1845 valmistunut kirkko
Salpalinja (korsuja, tulvituspato ja kallioon louhittu Lusikkovuoren luola)
JR 200:n muistomerkki
Suomen oikeustaistelun muistomerkki
Suomen sisällissodan viimeisen taistelun muistomerkki
Taavetin kahakassa surmansa saaneen jääkärin Lauri Pelkosen muistomerkki
Itsenäisyydentie
Liikenneyhteydet

Kuntaa halkoo itä-länsisuunnassa valtatie 6, joka kunnan alueella kulkee pääosin Salpausselän harjua pitkin ja jonka pohjoispuolelle jää Kivijärvi. Valtatien eteläpuolta kulkee rautatie. Luumäen rautatieasema on risteysasema, jossa Riihimäki–Pietari-rata ja pääosin 1960-luvulla rakennettu nykyinen Karjalan rata erkanevat toisistaan. Luumäelle myös päättyy valtatie 26 Haminasta.
Kulttuuri

Vuonna 1986 perustettu Luumäen elävän musiikin yhdistys Luumu ry järjestää kevyen musiikin konsertteja ja muusikoille harjoitusmahdollisuuksia. Luumäellä pidetään vuosittain heinäkuussa jazz-tapahtuma Vallijamit. Ensimmäiset Vallijamit järjestettiin vuonna 2002. Entinen Valtion Virastotalo remontoitiin uudeksi kirjastoksi vuoden 2013 aikana. Luumäen kunnankirjasto liittyi kesällä 2018 osaksi Heili-kirjastokimppaa.
Luumäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla kovaohranen eli ohrarieska, uunimunavoi ja puolukkaröpsö.
Urheilu

Luumäkeläisiä urheiluseuroja ovat Luumäen Pojat Ry (LuPo), jonka lajeihin kuuluvat jalkapallo, jääkiekko, hiihto, yleisurheilu, pesäpallo ja lentopallo. Suunnistuksella on oma erikoisseuransa, Luumäen Rasti. Luumäellä on myös salibandyjoukkue, LuFT-StU.
Nykyisin Yhdysvalloissa Orange County SC -joukkuetta edustava keskikenttäpelaaja Mikko Kuningas on kotoisin Luumäeltä.
Esimerkiksi Luumäkeläiset Jesse Ruotsi ja Roope Elimäki ovat pelanneet Jääkiekon SM-liigassa.
Yritystoiminta

Valtatie 6:n ja Haminantien risteyksessä sijaitsee kasvava alue puualan yrityksille. Luumäen suurimpien työllistäjien joukkoon voidaan lukea kunnan itsensä ohella muiden muassa Luumäen pellettitehdas Deletec Oy, Ansarin kasvihuoneet, Lujabetoni Oy, Etelä-Karjalan Osuuskauppa ja Evonik. Lisäksi Luumäki on maakaasuverkoston vaikutusalueella. Kunnan alueella on joillakin suoalueilla myös turvetuotantoa.
Kylät

Anjala, Antikkala, Askola, Ellola (Ellonen), Haimila, Heikkilä, Heimala, Hermunen, Hietamies, Himottula (Taina), Hirvikallio, Huomola, Huopainen, Husula, Hyyrylä, Iihola, Inkilä, Junttola, Jurvala, Juurikkala (Juurikas), Kaitjärvi, Kannuskoski, Kelvelä, Keskinen, Kiurula, Kiviniemi, Kokkola, Kolppola, Kontula, Koskela, Kähölä, Laapas, Lakkala (Lakka), Laukkala (Laukas), Lensula, Luotola, Marttila (Taavetti), Mentula, Metsola, Multiala, Munne (Munteenkylä), Niemi, Nokkala, Nuppola, Nurmiainen, Näppi, Okkola, Orkola, Parola, Pitkäpää, Pukkila (Pukki), Pätärilä, Rantala, Saareks, Saarits, Saksala, Salmi, Sarkalahti, Sarvilahti, Siiropää, Sirkjärvi, Suoanttila, Suoknuuti, Suonpohja, Sydänmaanlakka, Taina, Tapavainola, Taukaniemi, Toikkala, Uro, Vainonen, Venäläinen, Viuhkola
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luumäki Wikimedia Commonsissa
Luumäen kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Luumäen avainluvut
goSaimaa.com-matkailusivusto
Yle Elävä arkisto: Kotkaniemen tiluksilla vaalitaan presidentti Svinhufvudin perintöä
| n k Etelä-Karjalan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Imatra  Lappeenranta  Lemi  Luumäki  Parikkala  Rautjärvi  Ruokolahti  Savitaipale  Taipalsaari 
Entiset kunnat:  Joutseno  Lappee  Lauritsala  Nuijamaa  Saari  Simpele  Suomenniemi  Uukuniemi  Ylämaa 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Taavetin linnoitus
Seurantalo Joukola Taavetissa
Osmo Grönroos

Osmo Bernhard Grönroos
Osmo Bernhard Grönroos (käytti Saksassa peitenimeä Bernhardt), (Käytti Saksassa peitenimeä Bernhardt), (3. toukokuuta 1892 Savonlinna – 24. joulukuuta 1945) oli suomalainen jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat lehtori Artur Johannes Grönroos ja Annie Wersczinsky. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Toini Laura Hellströmin kanssa.
Opinnot

Grönroos kävi viisi luokkaa Savonlinnan reaalilyseota ja suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan Käkisalmen yhteiskoulussa vuonna 1924. Opintojaan hän jatkoi Wismarin insinööriopistossa Saksassa vuosina 1912–1915. Hän kävi kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna 1926.
Jääkäriaika

Grönroos liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 26. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui oberzugführer Friedel Jacobssonin komennuskunnan mukana Tornioon 30. tammikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Grönroos otti osaa Tervolan taisteluun ja johti Tornion suojeluskuntaa kaupungin valtauksessa. Tämä jälkeen hänet määrättiin Tornion, missä hänen johdollaan järjestettiin suojeluskuntajoukkojen koulutus. Koulutuksen päätyttyä hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1918 alkaen adjutantiksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Grönroos määrättiin sisällissodan jälkeen armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä 7. komppanian päälliköksi Valkoisen kaartin rykmenttiin, josta hänet siirrettiin 24. heinäkuuta 1918 Karjalan rykmentti n:o 3:een, jonka nimi muutettiin ensin Karjalan rykmentti n:o 2:ksi ja myöhemmin Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:ksi Hän toimi rykmentissä 7. komppanian päällikkönä sekä 9. elokuuta – 31. elokuuta 1918 välisen ajan 2. pataljoonan komentajana. Hänet siirrettiin 15. syyskuuta 1918 alkaen 2. pataljoonan komentajaksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:een, josta myöhemmin muodostettiin Pohjois-Savon rykmentti. Hänet komennettiin 5. elokuuta 1919 Savon jääkärirykmenttiin, missä määrättiin aluksi 4. komppanian päälliköksi ja 19. maaliskuuta 1920 alkaen 2. pataljoonan ja 20. elokuuta 1920 alkaen 1. pataljoonan komentajaksi sekä 7. joulukuuta 1923 alkaen 9. komppanian päälliköksi ja viimein 1. maaliskuuta 1925 rykmentinkomentajan apulaiseksi. Korpraali- ja aliupseerikoulun johtajaksi hänet nimitettiin 5. elokuuta 1925, josta hänet nimitettiin 12. heinäkuuta 1926 alkaen 1. pataljoonan komentajaksi. Hän sai kumminkin siirron 31. elokuuta 1926 Karjalan kaartin rykmenttiin 3. pataljoonan komentajaksi, mistä virasta hän erosi vakinaisesta palveluksesta 18. tammikuuta 1930 ja siirtyi 26. lokakuuta 1930 alkaen Helsingin kaupungin sähkölaitoksen palvelukseen.
Talvi- ja jatkosota

Grönroos osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Täydennysjalkaväkirykmentti 1:ssä ja osallistui taisteluihin Länsi-Kannaksella. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 1:een ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 14:ään, josta hänet siirrettiin kotiuttamista varten Helsingin suojeluskuntapiiriin.
Luottamustoimet

Grönroos toimi Karjalan Kaartin Rykmentin kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1927.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Vesa Haapamäki

Vesa Haapamäki (s. 1969) on suomalainen yritysjohtaja. Hän toimii Tuomi Logistiikan toimitusjohtaja.
Haapamäki toimi Virtain kaupunginjohtajana vuosina 2010–2019. Hän on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Ennen valintaansa kaupunginjohtajaksi hän oli Keski-Suomen sairaanhoitopiirin materiaalitoimen johtaja. Vuonna 2012 hän haki Laukaan kunnanjohtajan virkaa, mutta häntä ei valittu.
Paul Gustafsson

Paul Verner Erkki Gustafsson (9. huhtikuuta 1923 Helsinki – 23. maaliskuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan lainopin kandidaatti. Hän toimi ulkoministeriön oikeudellisen osaston päällikkönä 1967–1970 ja 1973–1976 ja oli suurlähettiläänä Haagissa 1970–1973, OECD:n edustustossa Pariisissa 1976–1977, alivaltiosihteerinä 1977–1980 ja suurlähettiläänä Tukholmassa 1980–1983.
Hän sai diplomaattisen virka-arvon erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri vuonna 1968.
Paul Gustafssonin vanhemmat olivat jääkärikenraalimajuri Verner Gustafsson ja oopperalaulaja Greta von Haartman.
Teoksia

Tie Dubrovkaan. Kirjayhtymä, Helsinki 1987. ISBN 951-26-2772-8.
Suurta unta. Kirjayhtymä, Helsinki 1992
Koulupoika, korpraali, konsuli. Kirjayhtymä, Helsinki 1995
Ritarikadun renki. Kirjayhtymä, Helsinki 1999
Kirjallisuutta

Mansala, Arto – Suomi, Juhani (toim.): Suomalainen diplomaatti: Muotokuvia muistista ja arkistojen kätköistä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 941. Helsinki 2003. ISBN 951-746-536-X
Aiheesta muualla

Rotkirch, Holger: / Gustafsson, Paul (1923–2002). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.6.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Grumman A-6 Intruder

| Grumman A-6 Intruder |
| --- | --- |
 A-6E Intruder Espanjan yllä. (Operaatio Matadori)
Tyyppi:  rynnäkkökone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Grumman
Muunnelmat:  EA-6B Prowler
Grumman A-6 Intruder ("Tunkeilija") oli yhdysvaltalainen lentotukialuskäyttöön rakennettu rynnäkkökone. Konetyyppi otettiin käyttöön 1960-luvulla, ja se korvasi potkurikäyttöisen Douglas A-1 Skyraiderin. Viimeinen Intruder poistettiin käytöstä vuonna 1997. Konetyyppi korvattiin pikkuhiljaa F/A-18 Hornet-koneilla.
Kehitys

Yhdysvaltain laivasto alkoi suunnitella vanhentuvan potkurikäyttöisen mäntämoottorikone Douglas A-1 Skyraiderin korvaamista uudella jokasään rynnäkköpommittajalla 1950-luvulla. Grumman sai sopimuksen vuonna 1957. Ensimmäinen A2F lensi vuonna 1960. Tätä konetyyppiä ei kuitenkaan hyväksytty.
Grumman suunnitteli koneen uudelleen, ja ensimmäinen laivueellinen A-6A-koneita otettiin käyttöön helmikuussa 1963. Konetyypistä tuli Yhdysvaltain laivaston ja merijalkaväen jokasään rynnäkkökone 1960-luvun puolivälistä 1990-luvun puoliväliin.
Konetyyppi palveli rintamalla ensimmäisen kerran Vietnamissa, ja myöhemmin Libanonissa ja Libyassa. Viimeisen kerran tyyppi nähtiin rintamalla Persianlahden sodan aikana. Intruder poistui palveluksesta 1990-luvun loppupuolella. Alun perin kone oli tarkoitus korvata A-12 Avenger II-stealth-koneilla. lähde? A-12-suunnitelma kuitenkin peruttiin, ja korvaajaksi tuli F/A-18E/F Super-Hornet.
Versiot > Rynnäkkömallit

A-6:sta tehtiin sen toimintakauden aikana seitsemän versiota, mukaan lukien prototyyppi YA-6. Viimeisin, A-6F suunniteltiin 1980-luvun alussa. Käytännössä kyseessä oli täysin uusi kone vanhoissa kuorissa. Grumman tarjosi A-6G-mallia vielä A-12-koneen peruutuksen jälkeen, mutta tätäkään konetta ei otettu palveluskäyttöön. lähde?
Versiot > Elektronisen sodankäynnin mallit

Koneesta tehtiin myös elektronisen sodankäynnin (ELSO) malli EA-6A ECM Yhdysvaltain merijalkaväen tarpeisiin. Vain 28 konetta rakennettiin. Näiden koneiden erikoisuus oli kullalla päällystetty kuomu: tämä vain muutaman mikronin vahvuinen suojaus mahdollisti erityisherkkien elektronisten tiedustelulaitteiden käytön koneessa. Tämä erityiskäyttöön tähdätty konetyyppi otettiin palvelukseen vuonna 1972. Ensimmäinen sitä käyttänyt lentolaivue oli VAQ-132.
A-6:n pohjalta kehitettiin myöhemmin myös EA-6B Prowler, johon tehtiin huomattavasti suurempia muutoksia, muun muassa paikat neljän hengen miehistölle. Tämä konetyyppi on edelleen USA:n laivaston ja merijalkaväen käytössä. Kone käyttää ALQ-99 -nimistä elektronista häirintäjärjestelmää. Koneet päivitettiin 1990-luvun puolivälissä ylempään standardiin.
Versiot > Ilmatankkauskone

Koneesta tehtiin Vietnamin sodassa runsaasti käytetty ilmatankkausversio KA-6, josta puuttuivat inertianavigointijärjestelmä, kaksi tutkaa ja taisteluvarusteet. Kone pystyi kuljettamaan sisäisessä tankissaan ja irrotettavissa siipitankeissa noin 14 kuutiota kerosiinia. Koneessa oli muista poiketen kaksi radiolaitteistoa, jotta lentäjät pystyivät keskustelemaan tarpeen vaatiessa yhtä aikaan esimerkiksi vaurioituneen koneen ohjaajan ja lennonjohdon kanssa. Samoin he pystyivät kuulemaan kunkin hyökkäyksestä palaavan koneen ”jalat märät” -ilmoituksen, joka tarkoitti että kyseinen kone oli siirtynyt maan päältä meren puolelle. Se siis oli periaatteessa koska tahansa tankkausetäisyydellä ja kuitenkin pysymään kiinteässä yhteydessä lennonjohdon kanssa, mikä oli oleellista toiminnan kannalta. Yhtä tärkeätä oli, että näin tankkauskone pystyi tutkimaan tehtävältä tulevan pommittajan tai hävittäjän alapuolen taisteluvauriot, ja välittämään niistä tiedon yhtaikaisesti sekä lentäjälle että lennonjohdolle. Näin pystyttiin päättämään, yrittäisikö vaurioitunut kone laskua vai hylkäisivätkö lentäjät sen.
Tekniset tiedot (A-6E)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2 (lentäjä, pommittaja/navigaattori)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&016.060000016,6 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&016.020000016,2 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.07500004,75 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&049.010000049,1 m²
Siiven sivusuhde: &&&&&&&&&&&&&&05.03100005,31
Siipiprofiili: NACA 64A009 mod (tyvessä), NACA 64A005.9 (kärjessä)
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&011630.&&&&0011 630 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&027500.&&&&0027 500 kg
Suurin lentoonlähtöpaino tukialuksella (katapulttistartti): 26 636 kg
Hyötykuorma: &&&&&&&&&&015870.&&&&0015 870 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Pratt & Whitney J52-P8B suihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&&041.040000041,4 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&01040.&&&&001 040 km/h
Lentomatka: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”~”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”~”.~5 200 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&014480.&&&&0014 480 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&038.070000038,7 m/s
Nostovoima/vastus: 15.2
Aseistus
Max. 8 165 kg. Intruderissa ei ole tykkiä tai muutakaan kiinteää aseistusta. Koneessa on viisi ripustinta, joissa voidaan käyttää seuraavia aseita:
70 mm rakettikasetti
127 mm Zuni-rakettikasetti
Mk 20 Rockeye
Mk 77 Napalm
Mk 81 (113 kg)
Mk 82
Mk 83 (454 kg)
Mk 84 (907 kg)
Mk-117 (340 kg)
CBU-78 Gator
GBU-10 Paveway II -täsmäpommi
GBU-12 Paveway II -täsmäpommi
GBU-16 Paveway II -täsmäpommi
AGM-45 Shrike
AGM-62 Walleye
AGM-78 Standard
AIM-9 Sidewinder
AGM-84 Harpoon
AGM-88 HARM -tutkasäteilyyn hakeutuva ohjus
AGM-65 Maverick
AIM-120 AMRAAM
AGM-123 Skipper
AGM-123A Skipper II
B61, B83
Kasettipommeja ja sirotepommeja
Merimiinoja
Mk-76, BDU-45, LGTR, jne
Kirjallisuutta

Coonts, Stephen: Paholaislentäjät, 1987. Alkuteos englanniksi, 1986: Flight of the Intruder. Suom. Nummi, Ilari. Kirjan kustantaminen: Kauppiaitten Kustannus Oy. Painettu Jyväskylässä 1987 Gummeruksen kirjapainossa. ISBN 951-635-664-8.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://militaryhistory.about.com/od/militaryaircraft/p/Vietnam-War-Grumman-A-6-Intruder.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.intruderassociation.org/history.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.airvectors.net/ava6.html
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=166
http://www.millionmonkeytheater.com/A-6.html (Arkistoitu – Internet Archive)
A-6-koneita lentotukialus USS John F. Kennedyn kannella. Etualalla S-3 Viking. Neljäs kone edestä laskien on elektronisen sodankäynnin versio EA-6B Prowler
Guatemalan sisällissota

Guatemalan sisällissota käytiin oikeistolaisen sotilasjuntan ja vasemmiston välillä vuosina 1954–1996. Sodassa sai surmansa 200 000 siviiliä. Sisällissota oli osa kylmää sotaa. Yhdysvallat tuki laajasti sotilasjunttaa ja koulutti maan armeijaa.
Oikeistolainen juntta kaappasi Yhdysvaltain tuella vallan Guatemalassa vuonna 1954, kun vasemmistolainen presidentti Arbenz yritti pakkolunastaa banaaniyhtiö United Fruit Companylta sen käyttämättömät maat. Seurasi pitkä sotilasvallan kausi. Sotilasjohtaja toisensa jälkeen nousi valtaan vaaleilla tai vallankaappauksissa. Useiden vaalien rehellisyys kyseenalaistettiin. Jos vaalit voitti siviilipresidentti, taustalla vaikutti armeija.
1960-luvulla hallitus alkoi tehostaa toimintaansa. Äärioikeistolaisiin kytköksissä olevat kuolemanpartiot kiduttivat ja tappoivat hallituksen poliittisia vastustajia. 1960- ja 1970-luvuilla hallitukset menestyivät taistelussa sissejä vastaan ja tukahduttivat itseensä kriittisesti suhtautuneet puolueet. Armeija tappoi joukoittain mailtaan karkotettuja intiaaneja.
1980-luvulla maa siirtyi siviilivaltaan sisällissodan yhä jatkuessa. Sisällissota päättyi lopulta vuonna 1996 YK:n neuvottelemaan rauhansopimukseen presidentti Álvaro Arzún ja Unidad Revolucionaria Nacional Guatemaltecan välillä. Jälkikäteen on todettu, että armeija, kuolemanpartiot ja muut hallituksen joukot tappoivat sisällissodan aikana huomattavasti enemmän siviilejä kuin sissit.
Sisällissodan aika > Yhdysvaltain tukema sotilaskaappaus ja sisällissodan alku (1954–1959)

Hillitäkseen Neuvostoliiton vallan kasvua Yhdysvallat pyrki patoamaan kommunismin leviämistä Latinalaisessa Amerikassa ja muualla ei-sosialistisessa maailmassa. Guatemalassa Yhdysvallat tuki sotilasjunttaa ja koulutti maan armeijaa, joka taisteli kommunistien sissiryhmiä vastaan.
Sisällissotaan johtavat tapahtumat alkoivat 1950-luvun alussa, kun vasemmistolainen presidentti Jacobo Arbenz Guzmán toteutti joukon uudistuksia, jotka veivät maata lähemmäksi sosialismia. Yhdysvallat karsasti Arbenzin toimia, koska pelkäsi kommunismin leviävän Latinalaisessa Amerikassa. Viimeinen pisara oli yritys kansallistaa suuren banaaniyhtiön United Fruitin maaomaisuutta. Arbenzin maareformissa United Fruitilta olisi otettu pois sen omistamat viljelemättömät maat, mihin yhtiö ei suostunut.
United Fruit oli läheisissä väleissä Guatemalan istuvan hallituksen kanssa. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu käynnisti "PBSUCCESS"-operaation, jossa pieni joukko guatemalalaisia sotilaita ja oikeistopoliitikkoja kaappasi CIA:n tukemana vallan Arbenzilta. Pahin vastarinta onnistuttiin nujertamaan pelottelutaktiikalla muutaman operaatiossa mukana olleen pommikoneen avulla. Presidentiksi tuli eversti Carlos Castillo Armas, jonka henkivartiojoukot murhasivat vuonna 1957.
Sisällissodan aika > Sotilashallitukset ja kuolemanpartiot  (1960–1978)

Sissisodassa hallitukset käyttivät poliittisina aseinaan väkivaltaa ja murhia, jotka nostivat lopulta vastareaktion Yhdysvalloissakin. Useimmiten sotilaiden muodostamat hallitukset pyrkivät tukahduttamaan kommunistisen toiminnan lisäksi kaiken muunkin kritiikin, myös armeijan sisäisen. Hallituksen vastaisen mielenosoitukset kukistettiin kovin ottein ja poliittiset murhat olivat arkipäivää. 1960-luvulla armeijan tukema siviilipresidentti Julio César Méndez Montenegro kukisti kapinoivat intiaanitalonpojat terrorin avulla. Terrori hajotti myös Mendezin oman keskustalaisen puolueen. Mendezin valtakauden (1966–1970) aikana Guatemalassa aloittivat toimintansa puolisotilaalliset kuolemanpartiot, joista monet toimivat äärioikeistolaisen MNL-puolueen tukemana. Tunnetuin kuolemanpartioista oli Mano Blanca.
Esimerkki terrorista oli vuoden 1958 Miss Guatemala Universumin Rogelia Cruzin murha 27-vuotiaana vuonna 1968. Siepatun Cruzin ruumis löytyi sillalta Escuintlan läheltä. Hänet oli raiskattu ja tapettu raa'asti kiduttaen. Cruz murhan syy oli todennäköisesti se, että hän oli Guatemalan nuorten työväenpuolueen JPT:n johtajan Leonardo Castillo Johnsonin tyttöystävä. Tieto Cruzin murhasta levisi maailmalle. Murha käynnisti kosto- ja vastakostomurhien sarjan, joissa sai surmansa muiden muassa amerikkalaisia sotilasvirkailijoita ja Cruzin poikaystävä Leonardo Castillo Johnson.
Sissisotaa johtanut kovaotteinen kenraali Carlos Manuel Arana Osorio voitti vuoden 1970 vaalit, joissa suurimmalla osalla Guatemalan kansasta ei ollut äänioikeutta. Virkakautensa (1970–1974) lopulla Arana hellitti väkivaltaa. Aranan seuraaja kenraali Kjell Eugenio Laugerud García näytti valtakautensa (1974–1978) alussa ajavan uudistuspolitiikkaa, vaikka maaseudun osuuskuntien aktiiveja katosikin kymmenittäin. Terrori kuitenkin lisääntyi uudestaan Laugerudin valtakaudenkauden lopulla vuonna 1976 ja Guatemala ajautui pian historiansa pahimpaan väkivallan kierteeseen. Yhdysvallat ei enää myynyt aseita Guatemalaan, mutta aseita saatiin ostettua Argentiinasta ja Israelista. Toukokuussa 1978 valtaan nousseen kenraali Fernando Romeo Lucas Garcían valtakauden (1978–1982) aikana väkivaltaisuudet jatkuivat.