Suomen lähiöt
Lähiö suunnitteluideologiana > Otto-Iivari Meurmanin lähiöperiaate

Lähiöperiaate omaksuttiin Suomeen 1940-luvun lopulla Englannista, sekä suoraan että Ruotsin kautta. Merkittävässä roolissa oli Suomen ensimmäinen asemakaavaopin professori Otto-Iivari Meurman. Hän otti lähiön opetuksensa, sitä tukevan Asemakaavaoppi-teoksensa (1947), suunnittelutyönsä ja lehtikirjoitustensa ohjaavaksi periaatteeksi. Juuri Meurman toi lähiö-termin suomalaiseen kaupunkisuunnitteluun uudissanallaan asumalähiö.
Meurmanin ajatteluun vaikutti hajakeskittämiseen pyrkinyt puutarhakaupunkiaate ja Eliel Saarisen ajatukset kaupunkirakenteen hajakeskittämisestä. Lähiöllä hän halusi viitata kaupunkisuunnittelujärjestelmään kuuluvaan yksikköön. Hajakeskitettyyn yhteiskuntaan niitä kuului kolme: asumakunta (engl. community), asumalähiö (engl. neighborhood unit) ja asumasolu (engl. residential unit). Kaupunki koostuisi hajakeskitysperiaatteen mukaisesti viheralueiden erottamista asumakunnista, jotka vastaavasti jakautuisivat vielä asumalähiöihin. Meurman esitteli yksikköjen englanninkieliset nimet sitoakseen aatteensa englantilaisiin taustalähteisiin. Hän yhdisti lähiömallissaan puutarhakaupungin piirteitä lähiöjärjestelmään, mutta se poikkesi väljyydellään tiiviisti rakennetuista esikuvistaan. Hänen asumalähiönsä oli vihervyöhykkeen ympäröimä asumasoluista muodostettu kaupunginosa, johon sopi 6 000 asukasta.
Eliel Saarisen ”elimillisen hajakeskityksen” periaatteena oli yksilöiden elämisen ja työnteon keskittäminen yksiköihin, joista kaupunki muodostuisi. Esikuvana hänelle oli vanha kyläyhteisö tai pikkukaupunki. Kaiken piti sijaita kävelyetäisyydellä kodista, ja luonnolla oli suuri merkitys terveellisen elinympäristön aikaansaamiseksi. Esimerkiksi Saarisen Munkkiniemi-Haaga-suunnitelma oli tällainen hajakeskitetty kaupunkiyksikkö. Suunnitelmansa esipuheessa Saarinen kiitti asemakaavan laatimisessa auttanutta Otto-I. Meurmania. Kirmo Mikkolan mukaan Saarisen suur-Helsinki-suunnitelma oli varhainen esimerkki lähiöistä rakentuvasta kaupungista: siinä asuinalueet ryhmittyivät olemassa olevan kaupunkirakenteen ympärille, ei siitä erilleen. Vuoden 1943 teoksessaan The City Saarinen käsitteli hajakeskitystä sekä yksilö- että kaupunkitasolla. Yksilöiden työ ja asuminen olisi tullut keskittää toistensa lähelle, mutta yleisellä tasolla kaupunki olisi hajakeskitetty. Saarinen puhui kaupunkien tervehdyttämisestä ja painotti luonnon merkitystä.
Meurman toi esille Ebenezer Howardin hajakeskityksen suosittajana ja esitteli lukuisia puutarhakaupungin piirteitä, kuten esimerkiksi niiden itsenäisyyden, elinkeino- ja sosiaalisen elämän monipuolisuuden sekä viheralueiden tärkeyden. Puutarhakaupungeista hän mainitsi lukuisia esimerkkejä, Suomesta Käpylän ja Saarisen Munkkiniemen. Kaikki esimerkit eivät täyttäneet puutarhakaupungin periaatteita, sillä niitä ei oltu suunniteltu toimimaan itsenäisesti. Eliel Saariseen vedoten hän esitti, että kaupungeista on rakennettu liian tiiviitä; ohjaavaksi periaatteeksi tulisi ottaa ”elimillinen hajakeskitys”. Hän kirjoitti, ettei kaupunkia tulisi rakentaa yhdeksi massaksi, vaan lohkoiksi, ”pikkukaupungeiksi”, joilla on ”samanlaiset yhteenkuuluvat toiminnat rakennuksiseen ja laitteineen” ja joita ”ympäröi rakentamaton luonto”. Hän esitti asemakaavan pohjaksi kymmenen periaatetta: Paikalliset olot tuli ottaa huomioon ja yhdyskunta suunnitella seutuun sopivaksi. Asutus tuli hajakeskittää eli suunnitella erillisiksi yksiköiksi. Toiminnot (asuminen, työpaikat, virkistys jne.) tuli eriyttää. Liikenne piti suunnitella turvalliseksi ja tehokkaaksi sekä asuntoalueet riittävän väljiksi. Elinkeinoelämälle ja julkisille rakennuksille tuli varata riittävästi tontteja. Luontoa tuli säilyttää kaikkialla kaupunkiasutuksen piirissä ja kaupungin rajautua luontoon ja maaseutuun.
Vuonna 1946 Väestöliiton toiminnanjohtaja Heikki von Hertzen julkaisi pamflettinsa Koti vaiko kasarmi lapsillemme, jossa hän puolusti luontoon rakentamista ja vastusti ”kivikaupunkia”. Hänen vaatimuksensa asuinalueiden suunnittelusta ja toteutuksesta olivat hyvin samankaltaisia kuin Meurmanin Asemakaavaopissa. Hän painotti, että teollisessakin rakentamisessa tuli rakentaa yksilöä varten ja piti ihanteena puutarha- ja puistokaupunkeja. Hän esitti myös, että asumasolut (joilla hän viittasi lähiöihin) tulisi suunnitella ja rakentaa kokonaisuuksina. Rakennukset tulisi sijoittaa luontoon, jolloin asukkaat voisivat nauttia raikkaasta ilmasta ja auringosta. Pamfletin julkaisua edelsi yhteydenpito Meurmaniin, joka oli tarjonnut apua muun muassa mallialueisiin tutustumisessa. Yksi esimerkeistä oli Göteborgin Guldheden, jonka asemakaava oli vapaamuotoinen ja jonka rakennukset sijaitsivat vapaasti maastossa. Tornitalot sijaitsivat korkeimmissa kohdissa kallioita korostaen. Alueelle ei tullut läpikulkuliikennettä ja palvelut oli keskitetty alueen keskelle. Guldheim toimi esikuvana Tapiolalle, vaikka von Hertzen paheksuikin sen 7-kerroksisia tornitaloja.