Erik Molnár

| Erik Molnár |
| --- | --- |

Unkarin ulkoministeri
 24. syyskuuta 1947 – 5. elokuuta 1948 14. marraskuuta 1952 – 4. heinäkuuta 1953  
Edeltäjä:  Ernő Mihályfi Károly Kiss
Seuraaja:  László Rajk János Boldóczki
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. jouukuuta 1894 Újvidék (nyk. Novi Sad, Unkarin kuningaskunta, Itävalta-Unkari
Kuollut: 8. elokuuta 1966 (71 vuotta) Budapest, Unkarin kansantasavalta
Ammatti:  poliitikko, historioitsija
Puoliso:  Aranka Berkovics
Tiedot
Puolue:  Unkarin sosiaalidemokraatinen puolue (MSZDP) Unkarin kommunistinen puolue (MKP) Unkarin työväenpuolue (MDP) Unkarin sosialistinen työväenpuolue (MSZMP)
  [ Muokkaa Wikidatassa ]   
Erik Molnár (16. joulukuuta 1894 Újvidék (nyk. Novi Sad) – 8. elokuuta 1966) oli unkarilainen kommunistipoliitikko, joka toimi uransa aikana kaksi kertaa maansa ulkoministerinä (1947-1948 ja 1952-1953). Hän oli koulutukseltaan historioitsija. Hänet nimitettiin vuonna 1949 Unkarin tiedeakatemian akateemikoksi.
Molnár valmistui italialaisesta lukiosta Fiumessa vuonna 1912 ja aloitti sitten oikeustieteen opinnot Unkarin kuninkaallisessa yliopistossa Budapestissa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa, kun hänet kutsuttiin asepalvelukseen vuonna 1915 ensimmäisen maailmansodan aikana. Erik Molnár taisteli itärintamalla, missä hän joutui venäläisten vangiksi. Sotavankileirillä Vladivostokissa Molnár tutustui ensin kerran kommunistiseen aatteeseen. Myöhemmin hän palasi kotiin, suoritti sodan keskeyttämät lakiopinnot ja vuonna 1922 hänelle myönnettiin oikeustieteen tohtorin arvo. Hän suoritti sekä asianajajan että tuomarin kokeet. Harjoitteluvuosien jälkeen vuonna 1924 hän avasi asianajotoimiston Kecskemétiin.
Tämän jälkeen hän liittyi Unkarin kommunistisen puolueen laittomaan toimintaan yhdessä nuoremman veljensä kanssa. Hän oli laittoman kommunistipuolueen jäsen vuodesta 1928, mutta julkisti hän oli Unkarin sosiaalidemokraatisen puolueen (MSZDP) jäsen. Hän julkaisi monia artikkeleita laittomissa kommunistisissa sanomalehdissä. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa saksalaisten miehittäessä Unkaria (maaliskuu-syyskuu 1944) hänet pidätettiin, mutta hänen onnistui vapauduttuaan piiloutua.
Sodan vielä kestäessä Erik Molnár toimi kenraali Béla Miklósin johtamassa Unkarin väliaikaisessa kansallisessa hallituksessa Debrecenissä hyvinvointiministerinä vuosina 1944-1945. Myöhemmin hänet nimitettiin tiedotus- ja ulkoministeriksi vuosiksi 1947-1948, jolloin Unkarin kommunistit Rakosin johdolla ottivat vallan käsiinsä. Ulkoministeri Molnárin johdolla ulkoministeriö puhdistettiin kommunistien vastaisista virkamiehistä. Sen jälkeen hän siirtyi Unkarin suurlähettilääksi Moskovaan vuosiksi 1948-1949 ja oli samalla akkreditoitu myös Suomeen Unkarin Helsingin lähettilääksi. Palattuaan kotimaahan hän toimi oikeusministerinä vuosina 1950-1952. Vuosina 1952-1953 hän oli jälleen ulkoministeri, jonka jälkeen hänestä tuli Unkarin korkeimman oikeuden puheenjohtaja vuosiksi 1953–1954. Hänet nimitettiin sen jälkeen jälleen oikeusministeriksi vuosiksi 1954–1956. Erik Molnár oli Unkarin kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen vuodesta 1948.
Unkarin vuoden 1956 lopun kansannousun jälkeen Erik Molnár joutui syrjään Unkarin politiikan keskiöstä. Sen lisäksi hänet yhtenä kolmesta Rakosin diktatuuriajan professoreista erotettiin Budapestin yliopiston professorin virasta. Sen jälkeen Molnárilla oli suuri rooli Unkarin kansantasavallan historian tutkimuksen johtamisessa Unkarin tiedeakatemian historiallisen instituutin jäsenenä ja Unkarin historiallisen seuran puheenjohtajana vuodesta 1958. Vuodesta 1949 hän toimi Unkarin tiedeakatemian historian instituutin johtaja.
Hän tutki perusteellisesti Unkarin sosiaalisen kehityksen ongelmia, ennen kaikkea maakysymystä. Toisen maailmansodan aikana hän kirjoitti suuria tutkimuksia Árpád-dynastian yhteiskunnasta. Vuoden 1945 jälkeen Molnár työskenteli Unkarin historian eri aikakausien ja modernin kapitalismin kysymysten parissa. Vuonna 1964 Krakovan Jagellon yliopisto myönsi hänelle hänen historiantutkimuksestaan kunniatohtorin arvon.
Erik Molnárille myönnettiin työurallaan vuonna 1947 Unkarin tasavallan ansioritarikunnan hopeinen risti, vuonna 1948 hänelle myönnettiin Kossuthin ansiomerkin 1. luokka ja vuonna 1950 hänelle myönnettiin Unkarin kansantasavallan ansiomerkki. Hän sai Unkarin kansantasavallan ansiomerkin vuonna 1954 ja Työn punaisen lipun ansioritarikunnan ansiomerkki vuonna 1964. Vuonna 1963 hänelle myönnettiin toisen kerran Kossuthin ansiomerkin 1.luokka.
Hän kuoli vuonna 1966 Budapestissa.