stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
TLC
Palkinnot ja maininnat

Year Result Award Category Song or Album
1993 Nominated Grammy Award Best R&B Song "Ain't 2 Proud 2 Beg"
1996 Won Best R&B Album CrazySexyCool Best R&B Performance by a Duo or Group with Vocal "Creep"
Nominated Record of the Year "Waterfalls" Best Pop Performance by a Duo or Group with Vocal "Waterfalls"
2000 Won Best R&B Album Fanmail Best R&B Performance by a Duo or Group with Vocal "No Scrubs"
Nominated Album of the Year Fanmail
Record of the Year "No Scrubs"
Song of the Year "Unpretty"
Best Pop Performance by a Duo or Group with Vocal "Unpretty"
Best Music Video, Short Form "Unpretty"
2003 Nominated Best R&B Performance by a Duo or Group with Vocal "Girl Talk"
2004 Best R&B Performance by a Duo or Group with Vocal "Hands Up"
1995 Won MTV Video Music Awards Video of the Year "Waterfalls"
Best Group Video "Waterfalls"
Best R&B Video "Waterfalls"
Viewer's Choice "Waterfalls"
Nominated Best Special Effects "Waterfalls"
Best Editing "Waterfalls"
Best Direction "Waterfalls"
Best Cinematography "Waterfalls"
Best Art Direction "Waterfalls"
Breakthrough Video "Waterfalls"
2000 Won Best Group Video "No Scrubs
Nominated Viewer's Choice "No Scrubs"
Best Hip Hop Video "No Scrubs"
Best Editing "No Scrubs"
Best Direction "No Scrubs"
Best Art Direction "No Scrubs"
1996 Won Billboard Music Award Artist of the Year -
R&B Artist of the Year -
R&B Single of the Year "Creep"
1997 Nominated American Music Award
Favorite Soul/R&B Album CrazySexyCool
Favorite Soul/R&B Band, Duo or Group -
Favorite Artist of the Year -
2000 Won Favorite Band, Duo or Group - Soul/Rhythm & Blues -
1996 Won Soul Train Lady of Soul Awards Best R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "Creep"
Paras R&B/Soul Album of the Year - Group, Band or Duo CrazySexyCool
1997 Best R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "Waterfalls"
1999 Aretha Franklin Award (Entertainer of the Year) -
Paras R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "No Scrubs"
Paras R&B/Soul Album of the Year - Group, Band or Duo Fanmail
2003 Nominated Best R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "Girl Talk"
Best R&B/Soul Album of the Year - Group, Band or Duo 3D
1997 Won Soul Train Music Award Best R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "Waterfalls"
Best R&B/Soul Album - Group, Band or Duo CrazySexyCool
Best R&B/Soul or Rap Music Video "Waterfalls"
1999 Best R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "No Scrubs"
Best R&B/Soul Album - Group, Band or Duo Fanmail
2003 Nominated Best R&B/Soul Single - Group, Band or Duo "Girl Talk"
2003 Nominated NAACP Image Award Outstanding Duo or Group -
Tegyrios

Tegyrios (m.kreik. Τεγύριος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Traakian kuningas.
Tegyrios otti vastaan Etiopiasta karkotetun Eumolpoksen, ja antoi tämän pojalla Ismarokselle tyttärensä puolisoksi. Eumolpoksen kuitenkin suunniteltua kaappavansa vallan itselleen, Tegyrios karkotti tämän poikineen suunnitelman tultua ilmi.
Myöhemmin Ismaroksen kuoltua Tegyrios palasi tekemään sovintoa Traakiaan Tegyrioksen kanssa. Nämä sopivat erimielisyytensä, ja Eumolpos seurasi Tegyriosta maan kuninkaana tämän kuoltua.
Tiff Needell

| Tiff Needell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1951 (ikä 72) Havant, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1980
Talli(t):  Ensign
Kilpailuja:  2 (1 startti)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Belgian GP 1980
Viimeinen kilpailu:  Monacon GP 1980
Aiheesta muualla
www.tiff.tv
Timothy ”Tiff” Needell (s. 29. lokakuuta 1951 Havant, Yhdistynyt kuningaskunta) on entinen brittiläinen auto-urheilija.
Needell osallistui kahteen Formula 1 -kilpailuun kaudella 1980 Ensign-tallin autolla. Belgian GP:ssa hän keskeytti ja Monacon GP:sta karsiutui. Needell lähti Belgian GP:ssä lähtöruudusta 23. Needell osallistui yhteen MM-sarjan ulkopuoliseen kilpailuun. Needell on osallistunut lisäksi muun muassa Britannian vakioautosarjaan, BTCC:hen.
Needell on esiintynyt televisiossa muun muassa vanhan Top Gearin ja nykyään Fifth Gearin juontajana.
Tehachapivuoret

| Tehachapivuoret |
| --- | --- |
 Tehachapi Mountain, Double Mountain ja Covington Mountain.
Maantiede

Sijainti:  Kalifornia, Yhdysvallat
Vuoriston pituus:  80 km
Tehachapivuoret [təˈhætʃəpi] on noin 80 kilometriä pitkä vuoristo Yhdysvalloissa Kalifornian osavaltiossa. Se sijaitsee lähes kokonaisuudessaan Kernin piirikunnassa lukuun ottamatta pientä aluetta, joka ulottuu Los Angelesin piirikunnan puolelle. Vuoret kulkevat itä-länsisuuntaisina San Joaquin Valleyn ja Mojaven aavikon välissä ja yhdistävät Tyynenmeren rannikkovuoriston Sierra Nevadan eteläkärkeen. Niiden korkeimmat huiput ovat vierekkäin kohoavat Double Mountain (2 433 m), Tehachapi Mountain (2 426 m) ja Covington Mountain (2 401 m).
Tehachapivuorilla harjoitetaan savenottoa ja hedelmien ja muiden hyötykasvien viljelyä. Merkittävin asutuskeskus on reilun 13 000 asukkaan Tehachapi, jossa on tuulipuistoja ja kasvitieteellinen puutarha.
Tom Bridger

| Tom Bridger> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1958
Talli(t):  BRP
Kilpailuja:  1
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Marokon Grand Prix 1958
Viimeinen kilpailu:  Marokon Grand Prix 1958
Thomas "Tommy" Bridger (24. kesäkuuta 1934 Woolmer Green, Hertfordshire – 30. heinäkuuta 1991 Logie Coldstone, Aberdeenshire) oli brittiläinen moottoriurheilija, joka osallistui yhteen Formula 1 -luokan kilpailuun BRP-tallin autolla. Kyseinen kilpailu oli Marokon Grand Prix 1958. Bridger keskeytti kilpailun kolariin 31. kierroksella.
The Boogeyman – sakset kurkulla

| The Boogeyman – sakset kurkulla> The Boogeyman |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ulli Lommel
Käsikirjoittaja:  David Herschel Ulli Lommel Suzanna Love
Tuottaja:  Ulli Lommel
Säveltäjä:  Tim Krog
Kuvaaja:  Jochen Breitenstein David Sperling
Pääosat:  Suzanna Love Ron James John Carradine Llewelyn Thomas
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  The Jerry Gross Organization
Ensi-ilta:  1980
Kesto:  82 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  300 000 dollaria
Seuraaja:  The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Boogeyman – sakset kurkulla (engl. The Boogeyman) on vuonna 1980 tehty kauhuelokuva, jonka ohjasi saksalaissyntyinen elokuvaohjaaja Ulli Lommel. Elokuva oli Ulli Lommelin ensimmäinen käsikirjoittama kauhuelokuva ja sitä pidetään ohjaajan kenties menestyneimpänä elokuvana The Tenderness of Wolvesin oheella, kun taas ohjaajan useimmat elokuvat (mm. Tyttö kellarissa) on saanut paljon kritiikkiä ja huonoa arvostusta.
Suomessa elokuva nähtiin elokuvateattereissa jo vuonna 1981, mutta leikattuna ja rangaistusverolla. Kokonaisuudessaan se esitettiin Night Visions- ja Iik!!- festivaaleissa vuonna 2002 ja DVD:nä se esitettiin vuonna 2010.
Elokuvalle tehtiin vuosina 1983 ja 1994 kaksi virallista jatko-osaa, The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu ja Return of the Boogeyman, sekä vuonna 1997 epävirallinen Bloodsuckers, joka nimettiin kansainvälisesti nimellä Boogeyman Vampire Club 4. Kaikki jatko-osat ilmestyivät vain videolevitykseen.
Juoni

Pikkutyttönä Lacey todisti kauhistuttavan murhan, kun hänen usein sänkyyn sidottu veljensä Willy päättää eräänä iltana surmata isolla veitsellä kummankin äidin sadistisen rakastelijan. Koska Lacey näki sen tapahtuvan peilin kuvajaisesta heijastumalla, häntä vaivaa seuraavat 20 vuotta kauhu kaikkia peilejä kohtaan. Mutta eräänä päivänä hänen miehensä Jake vie hänet tohtori Warrenin luokse, joka ehdottaa Laceylle menemistä takaisin lapsuuden kotiinsa voittamaan pelkonsa. Se on kumminkin käynnistävä kauhistuttavan, useita kuolonuhreja aiheuttavan painajaisen, kun talossa painajaismainen peili on odottanut Laceyta kaikki nämä vuodet, sisällään yliluonnollinen mörkö, joka sai alkunsa murhasta…
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Suzanna Love  | … |  Lacey   |
|  Ron James  | … |  Jake   |
|  John Carradine  | … |  Tohtori Warren    |
|  Nicholas Love  | … |  Willy   |
|  Raymond Boyden  | … |  Kevin   |
|  Llewelyn Thomas  | … |  Isä Reilly   |
Aiheesta muualla

The Boogeyman – sakset kurkulla Elonet.
The Boogeyman – sakset kurkulla Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Token (Formula 1 -talli)

| Token |
| --- | --- |

Koko nimi:  Token Racing
Päämaja:   Yhdistynyt kuningaskunta
Perustajat:  Tony Vlassopoulo ja Ken Grab
Henkilökunta:  Ray Jessop
Tunnetuimmat kuljettajat:   Tom Pryce  David Purley
Moottorit:  Ford
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Belgian Grand Prix 1974
Kilpailuja:  4
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Viimeinen kilpailu:  Saksan Grand Prix 1974
Token on entinen brittiläinen Formula 1 -talli, joka osallistui neljään osakilpailuun kaudella 1974. Talli ei saavuttanut suurta menestystä – paras sijoitus oli 11. sija Saksan GP:sta 1974.
Ron Dennisin Rondel Racing omisti aluksi tallin, mutta taloudellisten ongelmien vuoksi Tony Vlassopoulo ja Ken Grab nimesivät sen Tokeniksi etunimiensä mukaan (Tony Vlassopoulo, Ken Grab).
Myöhemmin tallin autolla kilpailtiin MM-sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa Safir-nimellä.
Formula 1 -valmistajat
| --- | --- |
Kaudella 2024:   Red Bull Racing  Mercedes  Ferrari  McLaren  Aston Martin Aramco  Alpine  Williams  RB  Kick Sauber  Haas 
Entiset valmistajat:   AFM  AGS  Alfa Romeo  AlphaTauri  Alta  Amon  Andrea Moda  Apollon  Arrows  Arzani-Volpini  Aston-Butterworth  ATS (Italia)  ATS (Saksa)  BAR  Behra-Porsche  Bellasi  Benetton  BMW Sauber  Boro  Brabham  Brawn  BRM  BRP  Bugatti  Caterham  Cisitalia  Coloni  Connaught  Connew  Cooper  Dallara  De Tomaso  Derrington-Francis  Eagle  Eifelland  Emeryson  EMW  ENB  Ensign  ERA  EuroBrun  Ferguson  FIRST  Fittipaldi  Fondmetal  Footwork  Force India  Forti  Frazer Nash  Fry  Gilby  Gordini  Hesketh  Hill  HWM  Honda  HRT  Jaguar  JBW  Jordan  Kauhsen  Klenk  Kojima  Kurtis Kraft  Lancia  Larrousse  LDS  LEC  Leyton House  Life  Ligier  Lola  Lotus  Lotus  Lyncar  Maki  Manor  March  Martini  Marussia  Maserati  Matra  McGuire  Merzario  Midland  Milano  Minardi  Modena  Onyx  OSCA  Osella  Pacific  Parnelli  Penske  Porsche  Prost  Racing Point  RAM  Rebaque  Renault  Rial  Sauber  Scarab  Scirocco  Shadow  Shannon  Simtek  Spirit  Spyker  Stebro  Stewart  Super Aguri  Surtees  Talbot  Talbot-Lago  Tec-Mec  Tecno  Theodore  Token  Toleman  Toro Rosso  Toyota  Trojan  Tyrrell  Vanwall  Veritas  Virgin  Williams (FWRC)  Wolf  Zakspeed 
Indianapolis 500 -tallit (1950–1960):   Adams  Deidt  Del Roy  Dunn  Elder  Epperly  Ewing  Hall  Kuzma  Langley  Lesovsky  Marchese  Meskowski  Moore  Nichels  Olson  Pankratz  Pawl  Phillips  Rae  Schroeder  Sherman  Stevens  Sutton  Trevis  Turner  Watson  Wetteroth
Suojatyö

Suojatyö' on vammaisten ja vajaakuntoisten henkilöiden erityistyöllistämisen perinteinen muoto. Toimintana se on säilyttänyt viimeisten 40 vuoden aikana kehittyneen sisältönsä, vaikka itse sanaa suojatyö pidetäänkin leimaavana eikä sitä enää ole alan lainsäädännössä.
Suojatyön historiallista taustaa

Sosiaalipolitiikan professori Deborah Stonen mukaan yhteiskunnilla on kaksi aineel­lisen hyvän jakelujärjestelmää. Ensimmäinen ja tärkein perustuu työnte­koon. Sitä täydentää tarpeisiin perustuva jakelu, joka on tarkoitettu niille ihmisille, jotka eivät syystä tai toisesta, esimer­kiksi ikänsä tai sairautensa takia voi osallistua työntekoon. Näiden järjestelmien yhteensovittaminen on tuottanut ongelmia. Työkyvyttömiä ihmisiä ei sovi jättää oman onnensa nojaan, mutta toisaalta avun saamisel­la täytyy olla jokin raja.
Suojatyön historiallista taustaa > Vaivaishoitoasetus 1879

Suomessa säädettiin vuonna 1879 vaivaishoitoasetus, jossa vaivais­ten avustus­perusteita tiukennettiin tarkoituksella karsia avunsaaji­en joukos­ta työky­kyiset. Vaivaisapuun olisivat vastedes oikeu­tettuja ainoas­taan työkyvyt­tömät. Työkykyiselle köyhälle sai harkin­nanvarai­sen avustuk­sen myöntää ainoastaan työnte­koa vastaan. Sitä varten perus­tettiin englantilaisen mallin mukaan kunnallisia työlai­toksia. Niitä ruvet­tiin kutsu­maan vaivaistaloiksi, koska niihin alettiin sijoittaa myös työkyvyt­tömiä ihmisiä eli varsinai­sia vaivai­sia. Vaivaistaloon tulija menetti henkilökohtaisen vapautensa, ja hänet alistettiin tiukasti valvottuun työntekoon ja kovaan kuriin, mitä varten taloissa oli myös arestihuoneita. Tiukka kuri oli vai­vais­talos­sa saadun ylöspi­don hinta. Tarkoi­tukse­na oli luoda pelotus­vai­kutus, joka karsi te­kosairaat taloon yrittävien joukos­ta.
Vaivaistalot alkoivat menettää työlai­toksen luonnettaan 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä, kun yhte­näinen vaivaishoitojärjestelmä purkaantui ja apua tarvitsevia alettiin lajitella omiin laitoksiinsa, kuten lastenkoteihin, kunnansairaaloihin, mielisairaaloihin, läänien työlaitok­siin ja vajaamielislaitoksiin. Vaivaistalot jäivät vanhusten käyttöön, ne muuttuivat kunnalliskodeiksi ja lopulta vanhainkodeiksi. Työnteon velvollisuus säilyi kuitenkin tavalla tai toisella myös näissä uusissa avustusjärjestelmissä. Selvimmin se kävi ilmi pakkotyö­vel­vol­listen työlai­toksissa sekä avun sitomisena raskaisiin hätäapu- tai työttö­myystöihin.
Suojatyön historiallista taustaa > Köyhäinhoitolaki 1922

Vaivaishoitoasetus korvattiin vuonna 1922 köyhäinhoi­tolailla. Köy­häinapuun varsinaisesti oikeutettuina pidettiin edelleen lähinnä työky­vyttömiä. 1930-luvun lamavuosina työttömyys tuli yleisim­mäksi avun saannin syyksi. Laki asetti työkykyiselle avustetta­valle tiukan työvel­vollisuuden, jota toteutettiin ankaraa kuria noudatta­vissa työlaitoksissa.
Suojatyön historiallista taustaa > Huoltoapulaki 1956

Työlaitokset poistuivat viimeistään vuoden 1956 huoltoapulain myötä. Tiukka tarveharkinta ja valvonta olivat huoltoavullekin tun­nusomaisia piirteitä. Huoltoapu muuttui vuonna 1984 toimeentulotueksi. Kun sosiaalimenot alkoivat pian kasvaa, myös toimeentulotuen myön­tämisessä tarveharkinta lisääntyi. Jatkuvaan tarveharkintaan perustuvan järjestelmän rinnalle alkoi kehittyä kansaneläkejärjestelmä, joka perustui säännölliseen kuukausiavustukseen. Kun Suomeen saatiin kansaneläkelaki vuonna 1937, se ei aluksi koskenut työkyvyttömiä. Lain tarkoituksena oli alun perin turvata työkykyisten henkilöiden vanhuudenturva. Aluksi kansaneläke alitti selvästi köyhäinhoitotason. Kaksikym­mentä vuotta myö­hem­min, vuonna 1957, laki laajeni koskemaan myös työkyvyttö­miä. Vuoden 1957 uudistuksessa kan­sanelä­ke­järjestelmä uudistettiin tasa­eläkeperi­aatteen pohjalle. Tasasuuruisen perusosan lisäksi alettiin maksaa harkinnanva­raista tukiosaa. 1980-luvulla tarveharkinta poistet­tiin. Kansaneläkkeen rinnalle syntyi palkkatuloihin perustuva työelä­ke­järjes­telmä 1960-luvulta alkaen.
Suojatyön historiallista taustaa > Yhteenvetoa

Henkilön työkykyisyys oli keskei­nen erotteluperuste, jonka nojalla apua pyytävät luokiteltiin kahteen ryhmään, aidosti apua tarvit­seviin ja niihin, joita voi epäillä työnteon välttelystä. Apua on haluttu säädellä siten, että se kohdis­tuisi vain työkyvyt­tömiin köyhiin. Muita varten avustusjär­jestel­mät ovat sisältä­neet erilaisia tehokkaita pelottei­ta. Heidän kohdal­laan avun saamisen ehtona on ollut osallistuminen kurinalaiseen ja mielui­ten raskaaseen työntekoon. Tarve erotella laiskurit ja pinnarit oikeista köyhistä oli siten keskeisenä perusteena köyhiin kohdistuvalle kurinpi­dolle. Kurin­pito kietoutui työntekoa koskevan moralisoinnin ympärille. Toistuvaan tarveharkintaan perustuvan järjestelmän rinnalle kehit­tyi 1940-luvulta alkaen kansaneläkejärjestelmä, joka takasi säännölli­sen toi­meentulon aluksi työiän ylittäneille ja myöhemmin muillekin työky­vyttömille henkilöille. Eläkejärjestelmän kaltaisen pysyvän avustusmuodon perusteena oli se, että jotkut avustettavat voitiin luokitella pysyvästi työkyvyttömiksi joko iän tai muun syyn nojalla. Tämä muu syy antoi aiheen uusien yleiskäsitteiden synnylle. Niitä olivat vammai­set ja invalidit.
Suojatyö

Työvoimaviranomaisten käytössä on jo pitkään ollut kaksi erilaista tapaa työllistää ihmi­siä, joille on vaikea löytää työpaikka. Henkilö voidaan sijoittaa avoimille työmarkkinoille erilaisten tukitoi­mien avulla. Toinen keino on sijoittaa hänet suojatyö­hön. Työvoimahallin­toon on vuosien mittaan kehittynyt laaja kokoelma vajaa­kun­tois­ten henkilöi­den työllistä­miskeinoja. Niistä ensimmäisiä olivat vuoden 1946 invaliidihuol­tolakiin sisältyvät työnväli­tys ja itsenäi­sen yrittämi­sen tukeminen. Myöhemmin mukaan tulivat työkokei­lut, työk­linik­ka­kokei­lut, erityistyöl­listämisen tukitoimet, työolosuh­teiden järjeste­lytuet ja monet muut. Myös kansaneläke­laitok­sella ja vakuutusyhtiöillä on ollut tarjolla erilaisia tukitoimia.­
Tukitoimien saamisen ehtona on ollut se, että henkilö kykenee sata­pro­sentti­seen työsuori­tukseen ja pystyy ansiotuloillaan elättä­mään itsensä. Kaikki vajaa­kun­toiset eivät kuitenkaan tähän pysty. Heitä varten on suunni­teltu muita ratkaisuja, jotka ovat muodostaneet toisen  työllistämis­kei­no­jen pääryh­män. Siihen kuuluu henkilön työllis­täminen normaali­en työmarkkinoiden ulkopuolella. Tällaisen työllistä­misen yleisni­mityksenä on ollut suojatyö.
Suojatyö > ILO:n työhuoltosuositus 1955

Suoja­työjärjestelmän lähtökohtana voi pitää kansainvälisen työjär­jes­tön (ILO) vuonna 1955 antamaa työhuol­tosuositus­ta. ILO:n mukaan sen jäsenmai­den tuli järjestää mahdollisuus työhön suojatuis­sa olosuhteis­sa niille invalideil­le, joita ei voida saada ky­keneviksi tavalliseen kilpai­lunalai­seen työhön". Suojattujen työpajojen tuli antaa mahdollisuus ei vain hyödylliseen ja tuotta­vaan työhön, vaan myös työhön totuttautumi­seen ja ammattitaidon kehittä­mi­seen sekä, mikäli mahdollis­ta, avoimille työmarkkinoil­le siirtymiseen. Suojatyön palkko­ja ja työeh­toja tuli säännös­tellä samas­sa laajuudessa kuin muussakin työssä tehtiin.
Suojatyö > Järjestöt 1960-luvulla

Suojatyön kehitys alkoi 1960-luvulla, mutta ei valtion, vaan järjestö­jen aloitteesta. Invali­di­järjestöt, kuten Tuberku­loosiliitto ja Suomen Siviili- ja Asevel­vol­lisuusinva­li­dien Liitto alkoivat 1960-luvulla perus­taa työkeskuk­sia invali­deille, jotka eivät kyenneet työllisty­mään elin­keino­neuvon­nan ja ammatti­kurs­situk­sen avulla avoimille työmark­kinoille. Valtionapua työkes­kukset alkoi­vat saada vuodes­ta 1971 alkaen invalidihuol­tolakiin tehdyn muutoksen pohjalta. Asiakkaat suojatyö­kes­kuk­siin osoitti työvoi­matoi­misto. Suojatyöjär­jes­tel­män luomises­sa seurat­tiin ILO:n antamaa kansainvälis­tä suositusta. Vuonna 1966 mietintönsä luovutta­nut Kuntoutus­komi­tea määritteli suojatyön seuraa­vas­ti: ­S­u­o­ja­ty­önä on pidettävä sellaisia toimenpiteitä, joiden tarkoi­tuk­se­na on avoi­mille työmark­kinoille väliaikaisesti tai pysy­västi kelpaamatto­mien henkilöiden työllistä­mi­nen.
Suojatyö > Kuntoutuskomitea 1966

Vuosina 1963-1966 työskennelleen kuntoutuskomitean ratkaisuksi tuli  liittää suojatyötä koskevat säännökset invalidihuoltolakiin. Ennen lain säätämistä eräiden järjestöjen ylläpitämät työkeskukset saivat erillistä tukea valtion budjetista. Suojatyön pykälät säädettiin aluksi viiden vuoden koeajaksi (1971-75), jonka aikana kerättiin käytännön kokemuksia palvelujärjestelmän toimivuudesta.[lähde? ]
Kuntoutuskomitea katsoi suojatyön olevan olennainen osa kuntoutus­järjestel­mää. Suojatyötä alettiin toteuttaa suojatyökeskuksissa. Toiminta kapea-alaistui teolliseksi alihankintatoiminnaksi, jota tehtiin mieluiten teolli­suus­alueilla sijaitsevissa halleissa. Sille oli tyypillistä ositettu tayloristi­nen vaihe­työ.
Suojatyö oli ensin suunniteltu vain invalidihuoltolain mukaisil­le invali­deille, joiden tyypillisiä vammoja olivat liikunta- ja aistivam­mat. Työvoimatoi­mis­tot alkoivat kuitenkin heti lähettää suojatyökes­kuksiin muitakin kuin varsinaisia invalideja. Näitä muita ryhmiä olivat mielen­ter­veyson­gelmaiset, päihdyttävien aineiden väärinkäyt­täjät ja rikollisen elämän­historian vuoksi työelämään sijoittumatto­mat. Syynä kehityk­seen oli 1970-luvun alun hyvä työllisyysti­lanne, jolloin monet vajaa­kuntoi­set työntekijät pystyivät sijoittumaan avoi­mille työ­mark­kinoille. Jäljelle jääneet huono­kuntoi­simmat eivät tahtoneet kelvata suojatyön vetäjille, joiden huolena oli kelvollis­ten työsuoritusten aikaansaa­minen. Vuonna 1978 invalidihuol­tolaista lopulta poistettiin invalidi­teet­tivaatimus suoja­työntekijöiden valinta­perus­teena.
Vuoden 1975 jälkeen suojatyöpykälien väliaikaista voimassaoloa jatkettiin kahteen otteeseen yhteensä kolmeksi vuodeksi, ja sitten vuoden 1979 alusta invaliidihuoltolain suojatyöpykälät jäivät pysyviksi, aina vuoden 2002 maaliskuun loppuun saakka. 1970-luvun alussa suojatyökeskukset pieniä ja aivan ensimmäisinä vuosina ne olivat kaikki järjestöjen ylläpitämiä. Kun viiden vuoden kokeilujakson puolivälissä tehtiin mahdolliseksi myös kuntien suojatyökeskukset, toiminta alkoi hitaasti laajeta. Suojatyökeskusten määrä viisinkertaistui 25:stä 125:een.[lähde? ] Suojatyökeskusten asiakasmäärät pysyivät 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa alle kahdessa tuhannessa. Vaihtuvuus oli aluksi suurta, mikä osaltaan johtui tiukasta työku­ris­ta. Lähtijöistä huomattava osa  pääsi työhön avoimille markkinoille. Kymme­nen vuotta myöhemmin paikkoja oli 3051 ja paikkamäärät laskusuun­nassa.
Vajaakuntoisten henkilöiden työllistäminen nousi aika ajoin kehittämisen kohteeksi ja uusia kehittämisehdotuksia tehtiin harvakseltaan. Yksi toistuva keskustelun aihe oli suojatyön hallinnollinen sijainti; pitäisikö se siirtää sosiaali- ja terveysministeriöstä työministeriöön. Suojatyötoimikunta 1985 halusi erottaa toisistaan vajaakuntoisten työllistämisen ja sosiaali- ja terveyspalveluina toteutettavan työtoiminnan. Tämä erottelu on toistunut sen jälkeen kaikissa esityksissä.[lähde? ]
Suojatyö > Suojatyö 92 -mietintö

Sosiaali- ja terveysministeriön Suojatyö 92-työryhmä työskenteli maata vaivaavan talouslaman aikana eikä vajaakuntoisten työllistäminen saanut osakseen juuri mitään yleisempää huomiota. Vuoden 1993 alusta voimaan tullut kuntien valtionosuusuudistus siirsi sosiaali- ja terveyspalvelujen ratkaisuvallan käytännössä kokonaan kunnille eikä valtionhallinnolla ollut enää vaikutuskeinoja sosiaalihuollon toteuttamaan työllistämiseen. Suojatyö 92-työryhmä ei tehnyt mitään säädösmuutosesityksiä. Työryhmän hahmottelema ”työkeskusten uusi toimintamalli” sisälsi työkeskuksille kaksi tehtäväaluetta: kuntoutustavoitteinen työllistäminen ja erilaisten kuntoutuspalvelujen järjestäminen. Mallin mukaan työkeskusten tulisi järjestää muutoin avoimille työmarkkinoille sijoittumattomille vajaakuntoisille kuntoutusta ja työhön osallistumisen mahdollisuus.[lähde? ]
Vuoteen 1992 mennessä suojatyökeskusten työntekijärakenne oli muuttunut merkittävästi. Suu­rim­miksi käyttäjäryhmiksi kohosivat mielenterveysongelmaiset (28 %) ja kehitys­vammaiset (14 %) eli ne ryhmät, jotka alun perin oli suljettu invalidikä­sitteen ulkopuolelle. Vuoteen 1992 mennessä suojatyökeskusten työntekijärakenne oli muuttunut merkittävästi. Suu­rim­miksi käyttäjäryh­miksi kohosivat mielenterveysongelmaiset (28 %) ja kehitys­vammaiset (14 %) eli ne ryhmät, jotka alun perin oli suljettu invalidikä­sitteen ulkopuolelle.