stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kymijoki
Luontoarvoja > Hydrologiaa

Kymijoki alkaa Päijänteestä, joka on Suomen toiseksi suurin järvi 1 081 neliökilometrin pinta-alallaan. Alkukohdan Kalkkisten koskesta on säilynyt virtaamahavaintoja vuodesta 1911 alkaen. Päijännettä on säännöstelty vuodesta 1964 alkaen tulvantorjunnallisin perustein. Kalkkisten yläpuolinen valuma-alue on 26 459 neliökilometriä ja valuma-alueen järvisyys on 18,9 %. Luonnontilaisena Päijänne saavutti suurimman lähtövirtaamansa kesä-heinäkuussa ja virtaama oli pienimmillään keväällä ennen lumen sulamisen alkua. Nyt säännöstelyjaksolla virtaamat ovat muuttuneet samansuuruisiksi vuoden ympäri. Virtaamien vaihtelurajat ovat touko-kesäkuussa pienemmät kuin muina vuodenaikoina samalla kun kevään ja kevättalven virtaamat ovat kasvaneet. Kasvu on johtunut lumien aikaisemmasta sulamisesta. Päijänne-tunnelin vaikutus virtaamiin on noin kuutiometrin sekunnissa. Keskivirtaamalla veden virtaus Pyhäjärvestä mereen kestää kolme vuorokautta. Joen keskisyvyys on 9,5 metriä. Susikosken alapuolelta on mitattu 27 metrin syvänne .
Kymijoen virtaamatietoja mitataan monessakin kohtaa. Pernoonkoskella mittauksia on tehty 1900-luvun alusta sakka ja Anjalankoskella vuodesta 1938 asti. Anjalassa suurimmat virtaamat nähdään kesällä ja pienimmät syksyllä. Hieman ennen Pernoota Kymijoki haarautuu kahdeksi päähaaraksi ja alempana nämäkin haarautuvat kahtia, jolloin kunkin haaran virtaamat ovat yhteisvirtaamaa pienempiä. Anjalan Inkeroisen Ankkapurhassa eli Anjalankoskessa sijaitsee alin mittauspiste, jonka kautta kaikki Kymijoen vesi vielä virtaa läpi. Ankkapurhan virtaamista on tässä käytössä vuosina 1938–2004 mitattuja arvoja. Joen keskivirtaama (MQ) oli mittausjaksolla 279 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Virtaamat kuitenkin vaihtelevat päivittäin ja erityisesti eri vuodenaikoina paljonkin, vaikka Kymijoen vesistöalue on voimakkaasti säännöstelty. Vertaamalla vuosittaisia keskivirtaamia, löytyy niissä vuosittaista vaihtelua. Keskivirtaama on ollut suurin (ylin keskivirtaama, HMQ) 455 m³/s vuonna 1981 ja pienin (alin keskivirtaama, NMQ) 102 m³/s vuonna 1941. Suurin päivittäinen virtaama (ylivirtaama, HQ) on ollut 712 m³/s tammikuussa 1975 ja pienin (alivirtaama, NQ) 49 m³/s huhtikuussa 1942. Kun mittausjakson kaikista päivittäisistä ylivirtaamista lasketaan keskiarvo, saadaan keskiylivirtaamaksi (MHQ) 429 m³/s ja vastaavasti alivirtaamista saadaan keskialivirtaamaksi (MNQ) 154 m³/s. Kymijoessa virtaamat vaihtelevat keskimäärin 27 % keskivirtaamasta (keskihajonta).
Luontoarvoja > Yleistä

Kymijoki oli ennen Suomen etelärannikon merkittävin vaelluskalajoki. Vaelluskaloja nousi kaikkiin jokihaaroihin, mutta Korkeakoskenhaarassa Korkeakoski oli luonnollinen este nousulle. Muita jokihaaroja pitkin kalat nousivat Anjalankoskelle (Ankkapurhalle) saakka ja siitä ylös. Tärkeimmät vaelluskalat olivat lohi, taimen, siika, nahkiainen, ankerias, vimpa, toutain ja kuore. Patojen, perkausten ja teollisuuden jätevesien vuoksi vaelluskalakannat romahtivat ja hävisivät lähes kokonaan 1950-luvun alkuun mennessä. Vedenlaadun paraneminen, kalaportaiden rakentaminen ja kalanistutus ovat elvyttäneet kalakantoja. Merilohi nousee jokeen ja lisääntyy nykyisin taas luontaisesti. Kymijoen alkuperäinen oma lohikanta ei säilynyt ja lohenistutuksiin valittiin nevanlohi, joka oli maantieteellisesti lähin säilynyt kanta.
Luontoarvoja > Joenpohjan saasteet

Kaakkois-Suomen ympäristökeskuksen mukaan Kymijoen pohja on paikoitellen maailman saastunein tutkittu joenpohja. Pohjakerroksissa on erityisen runsaasti orgaanisia klooriyhdisteitä kuten dioksiineja ja furaaneja sekä elohopeaa. On arvioitu, että Kymijoen pohjassa on dioksiineja yhtä paljon kuin koko Suomenlahdessa. Pahimmin saastunut alue on Kuusankosken ja Keltin välillä. Klooriyhdisteitä syntyi Kuusankoskella Kymin Osakeyhtiön Ky5-nimisen puun sinistymisenestoaineen valmistuksen sivutuotteina vuosina 1940–1984. Myrkyt ovat sitoutuneina pohjan sedimentteihin, eivätkä ne saastuta vettä ellei pohjaa pöyhitä. Tästä syystä joenpohjaa ei saa ruopata. Kymijoen veden laatu on parantunut 1960-luvulta lähtien ja on nykyisin jo melko hyvä. Kalojen dioksiinipitoisuudet ovat hieman korkeampia kuin muualla Suomen sisävesissä, mutta kuitenkin selvästi merikaloja alhaisempia. Elohopeapitoisuudet ylittävät varsinkin suurissa petokaloissa EU:n suositusrajan.lähde?
Historia > Luonnonhistoriaa

Päijänteen vedet virtasivat alun perin pohjoiseen, mutta maankohoamisen ollessa voimakkaampaa pohjoisessa ne mursivat uuden reitin etelään Salpausselkien läpi Vuohijärven ja Pyhäjärven kautta Kymijokeen. Tämä purkautuminen tapahtui eri lähteiden mukaan noin 4 900 eaa. tai noin 4 000 eaa. Kymijoen osa ensimmäiseltä Salpausselältä mereen oli syntynyt jo aikaisemmin. Ennen Vuoksen syntymistä myös Saimaan vedet virtasivat Kymijokeen. Päijänteen nykyinen purkautumisreitti etelään puhkesi noin 1 000 eaa. Konniveden eteläpäästä toisen Salpausselän läpi, liittyen vanhaan uomaan Pyhäjärvessä. Pieni Nummenjoki on ollut jääkauden jälkeen yksi Kymijoen suuhaaroista.
Uitto Kymijoessa loppui Kuusankosken ja meren välillä vuonna 1966 ja Kuusankosken yläpuolella vuonna 2002.
Historia > Kymijoki rajajokena

Kymijoen alajuoksu Pyhäjärvestä Suomenlahteen saakka oli Ruotsin ja Venäjän rajajokena Turun rauhasta (1743) Haminan rauhaan (1809) saakka. Ruotsin puoli kuului hallinnollisesti Kymenkartanon ja Savon lääniin (myöhemmin jaettuna Kyminkartanon lääniksi sekä Savon ja Karjalan lääniksi) ja Venäjän puoli Viipurin kuvernementtiin eli Vanhaan Suomeen. Raja halkaisi Pyhtään pitäjän, jonka Ruotsin puolelle jääneestä alueesta muodostettiin Ruotsinpyhtään pitäjä.
Sen jälkeen kun Vanha Suomi vuonna 1812 yhdistettiin muuhun Suomeen, Kymijoki jäi Kymenkartanon ja Viipurin läänien, myöhemmin Uuden­maan ja Viipurin läänien rajaksi, kunnes vuonna 1949 Uudenmaan läänin itäisimmät kunnat yhdistettiin Viipurin läänin Suomelle jääneiden osien kanssa samaan Kymen lääniin.
Historia > Kuntajaon muutokset

Nykyisen Kouvolan alueella vuoteen 2008 asti Kymijoki virtasi entisten Jaalan, Kuusankosken, Valkealan, Elimäen, Kouvolan ja Anjalankosken kuntien alueella. Valkealan ja Elimäen alueella joki oli vain puoliksi, sillä kuntarajat kulkivat niissä kohdissa jokea pitkin. Loviisan puoleinen Kymijoen alue puolestaan kuului vuoteen 2009 asti Ruotsinpyhtään kuntaan.lähde?
Kymijoen vesistö > Yleistä

Kymijoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 37 159 neliökilometriä  (tai 37 107 km ), joka on noin 11 % Suomen pinta-alasta. Valuma-alueen järvisyys on 18,34 %  tai 19,7 % , riippuen lähteestä. Valuma-alueen pohjoisimmat osat sijaitsevat noin 530 kilometrin päässä jokisuistosta. Kaukaisimmat osat sijaitsevat Keski-Suomessa ja Pohjois-Savossa, mutta niiden reuna-alueet kuuluvat Keski-Pohjanmaalle ja Etelä-Pohjanmaalle. Valuma-alueen keskiosat sijaitsevat Pirkanmaalla ja Etelä-Savossa ja eteläisimmät osat Päijät-Hämeessä, Etelä-Karjalassa, Kymenlaaksossa ja Uudellamaalla. Vesistöreittinä Kymijoen vesistö olisi pitempi kuin Kemijoen tai Tornionjoen jokireitit.
Huomioita

1 2  Kymijoen pituus on määritelty Kotkasta Kouvolaan käyttämällä hyväksi Suomen ympäristökeskuksen Paikkatietoikkunan verkkopalvelun uomatietokantaa. Kouvolasta Kalkkisten koskelle reitin pituus on mitattu Maanmittauslaitoksen Karttapaikan verkkopalvelua. Pääuoman pituutta on käsitelty Kymijoen vesistön artikkelissa ja kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kymijoki Wikimedia Commonsissa
Vesistöennusteet: Kymijoen vesistö, vesi.fi
Kymijoen Vesi ja Ympäristö, vesiensuojeluyhdistys
Seppovaara, Ossi: Kymijoki : Virran kohtaloita vuosisatojen saatossa. Kymijoen Vesiensuojeluyhdistys, 1988. ISBN 9519996028.
Kymijoki tulvii, Suomen Kuvalehti, 01.02.1930, nro 5, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yleistietoa Kymijoesta ymparisto.fi. 8.12.2017. Helsinki:  Suomen Ympäristökeskus. Viitattu 20.2.2023.
Topografinen kartta Kymijoen vesistöalueesta.
Kalkkisten kanava
Virran silta Iitin kirkonkylällä Pyhäjärvellä.
Kymijokea Kouvolassa
Keskikosken silta Kouvolassa
UPM Kymi Kouvolassa
Ruotsinpyhtään rautaruukin säännöstelypadolla
Pernoonkoski
Karhulan hovi sijaitsee Korkeakoskenhaarassa.
Ohijuoksutustilanne Anjalankoskella
Koivukosken voimalaitos Kotkassa
Vanha päiväämätön kartta Kymijoen alajuoksulta.
Akseli Erkki Laaksi

Akseli Erkki Laaksi, sukunimi aik. Mäkelä (25. maaliskuuta 1886 Kuorevesi – 6. syyskuuta 1954 Kuorevesi) oli suomalainen kirkkoherra.
Laaksin vanhemmat olivat talollinen, lautamies Kaarle Henrik Mäkelä ja Ida Mattila. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1910 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologisen erotutkinnon 1915 ja pastoraalitutkinnon 1918. Laaksi vihittiin papiksi Porvoossa 1916.
Laaksi oli Pihlajaveden vt. kirkkoherrana ja välivuodensaarnaajana 1916, Sahalahden vt. kirkkoherrana ja välivuodensaarnaajana 1916–1917, Somerolla vt. kirkkoherrana 1917–1918, vt. kappalaisena ja kirkkoherran apulaisena 1918-1919, kappalaisena 1921–1927 sekä kirkkoherrana 1927–1931. Hän toimi samalla myös  sotilaspastorina Viipurin rykmentissä, Kajaanin sissipataljoonassa ja Jääkäritykistörykmentissä 1919–1921 sekä Somerniemen kirkkoherrana 1928–1929. Laaksi oli viimeksi Kuoreveden kirkkoherrana vuodesta 1931 alkaen. Rovastin arvon Laaksi sai 1944.
Laaksi oli Kuorevedellä kunnanvaltuuston jäsenenä ja hoiti muita kunnallisia luottamustehtäviä. Hän tutki kirkkohistoriaa ja selvitti Kuoreveden seurakunnallista historiaa 1600-luvulla. Laaksi oli kiinnostunut erityisesti pyhäkoulu-, diakonia- ja lähetystyöstä ja hän saattoi alulle diakoniatyön Someron ja Kuoreveden seurakunnissa sekä teki aloitteen seurakuntatalon rakentamisesta molempiin seurakuntiin. Laaksi oli ollut jäsenenä Suomen Laulussa ja Ylioppilaskunnan Laulajissa ja hän pyrki kehittämään lauluharrastusta myöhemmin myös seurakunnissaan.
Laaksi oli naimisissa vuodesta 1932 Aili Sisko Tuomisen (k. 1944) kanssa. Heidän poikansa on sairaalapastori ja kirkkoherra Seppo Laaksi (s. 1935).
Kirjallisuutta

Seppo Laaksi : Akseli : Akseli Erkki Laaksi e Mäkelä ihmisenä ja pappina itsenäisyyteen kasvavassa Suomessa. Seppo Laaksi, Tampere 2015 ISBN 978-952-93-6337-7
Andreas J. Köstenberger

Andreas J. Köstenberger (s. 2. marraskuuta 1957lähde?) on itävaltalais-yhdysvaltalainen Uuden testamentin eksegetiikan professori korkeakoulussa nimeltään Southeastern Baptist Theological Seminary. Hän toimittaa aikakauskirjaa The Journal of the Evangelical Theological Society (JETS) ja on ollut perustamassa organisaatiota nimeltä Biblical Foundations.
Köstenbergerillä sai tohtorinarvon Trinity Evangelical Divinity School -korkeakoulusta (TEDS) ja Wienin taloustieteellisestä yliopistosta. Hänen julkaisuihinsa kuuluu Johanneksen evankeliumin kommentaari sarjassa The Baker Exegetical Commentary.
Tutkimus

Köstenberger on julkaissut sekä yleistä Raamatun historiallisuutta arvioivaa tutkimusta että tiettyihin Raamatun kirjoihin kohdistuvia eksegeettisiä kommentaareja.
Johanneksen evankeliumia koskeva tutkimus

Yksi Köstenbergerin tutkimuksen painopistealueista on Johanneksen evankeliumia koskeva tutkimus. Hän on kirjoittanut aiheesta kommentaarin, jossa käytetään monipuolisesti aiheesta julkaistua tutkimusta.
Teokset

Köstenberger, Andreas J. & David W. Jones. God, Marriage, and Family: Rebuilding the Biblical Foundation. Wheaton, Illinois: Crossway Books, 2004. ISBN 1581345801
Köstenberger, Andreas J. & Bouchoc, Raymond The Book Study Concordance of the Greek New Testament B&H Publishing Group, ISBN 0805424571
Köstenberger, Andreas J. Encountering John: The Gospel in Historical, Literary and Theological Perspective Baker Academic, ISBN 0801026032
Garland, David ¤ & Klein, William W & Köstenberger Andreas J. Ephesians - Through Philemon Zondervan, ISBN 0310235030
Köstenberger, Andreas J. John (Baker Exegetical Commentary), Baker Academic, 2004. ISBN 080102644X
Köstenberger, Andreas J. The Missions of Jesus and the Disciples according to the Fourth Gospel : With Implications for the Fourth Gospel's Purpose and the Mission of the Contemporary Church Eerdmans Publishing Company, William B., ISBN 0802842550
Köstenberger, Andreas J. & Nicole, Roger Quo Vadis Evangelicalism?: Perspectives on the Past, Direction for the FutureCrossway Books, ISBN 1581349688
Köstenberger, Andreas J. & O'Brien, Peter T. Salvation to the Ends of the Earth: A Biblical Theology of Mission Apollos, ISBN 0830826114
Köstenberger, Andreas J. Studies on John and Gender: A Decade of Scholarship
Peter Lang Pub Inc, ISBN 0820452750
Köstenberger, Andreas J. et al Whatever Happened to Truth?: Evangelical Perspectives on Truth in Scripture, Culture, Philosophy, and Theology Crossway Books, ISBN 1581347723 (1-58134-772-3)
Aiheesta muualla

Andreas J. Köstenberger Journal of Evangelical Theological Society.
Biblical Foundations — Köstenberger's presidential blog at the official domain name.
Andreas J. Köstenbergerin saarnoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Käännös suomeksi
Kääpiölurikki

| Kääpiölurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  wilhelminae
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna wilhelminae  (A.B. Meyer, 1874) 
Katso myös
   Kääpiölurikki Wikispeciesissä   Kääpiölurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kääpiölurikki (Charmosyna wilhelminae) on Papua-Uudessa-Guineassa elävä pieni kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Kääpiölurikin pituus on noin 13 cm ja paino noin 20 g. Se on pienin melanesianlurikeista. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä. Päälaki on sinihohtoisen purppuranruskea, koiraan alaselkä ja siipien alapeitinhöyhenet ovat punaiset, yläperä purppuranruskea, siipisulkien alapinnalla on leveä punainen vyö ja kurkussa on keltaisia viiruja. Nokka on oranssi, iiris oranssi tai punainen ja koivet harmaat. Naaras muistuttaa koirasta mutta siiven alapinnalla ei ole punaista ja alaselkäkin on vihreä. Nuori yksilö on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Kääpiölurikki elää Papua-Uusi-Guinean vuoristoseuduilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Populaation koko on arviolta vähemmän kuin 50 000 yksilöä.lähde?
Elinympäristö

Kääpiölurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä 500–1 800 metrin korkeudella, paikoin myös alempana. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai hiljaisina pikku parvina. Ne lyöttäytyvät usein muiden melanesianlurikkien seuraan.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan vankeudessa eläneistä linnuista. Pesä on kolossa. Munia on tavallisesti kaksi, kooltaan 17 mm × 13,5 mm. Haudonta-aika on noin kolme viikkoa ja pesäpoikasaika noin 1½ kuukautta.
Ravinto

Kääpiölurikit syövät ainakin kukkien siitepölyä ja mettä.
Jussi Liski

Jussi Liski
Jussi Salomon Liski on suomalainen muusikko ja lauluntekijä. Hänen pääinstrumenttinsa ovat koskettimet, mutta hän soittaa myös bassoa. Liski on tuurannut Pekka Hedkrokia eräillä Lapinlahden Lintujen keikoilla ja hänestä tuli yhtyeen vakituinen kosketinsoittaja Hedkrokin siirryttyä tauolle keväällä 2008. Hän on säveltänyt musiikkia myös televisiosarjoihin, kuten Team Ahmaan.
Liski on soittanut muun muassa Anneli Saariston ja Pekka Pohjolan kanssa. Hän on myös julkaissut vuonna 1993 soololevyn Tauotonta tarinaa.
Liski on toiminut sovittajana joillekin artisteille, mutta on tehnyt myös kappaleita muun muassa Pekka Hartoselle, Lentävälle Siemenelle, Taneli Mäkelälle ja Puhekuplalle.
Kääpiöpalmu

| Kääpiöpalmu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Arecales
Heimo::  Palmukasvit Arecaceae
Suku::  Kääpiöpalmut Chamaerops
Laji::  humilis
Kaksiosainen nimi
 Chamaerops humilis  L. 
Katso myös
   Kääpiöpalmu Wikispeciesissä   Kääpiöpalmu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kääpiöpalmu (Chamaerops humilis) on palmukasveihin kuuluva pensasmainen kasvi. Se on sukunsa Chamaerops ainoa edustaja ja pohjoisimpana luontaisesti kasvava palmulaji.
Ulkonäkö

Kääpiöpalmu on pensasmaisesti kasvava laji, joka voi kuitenkin kasvaa jopa 4,5-metriseksi, mutta jotkut jäävät vain 1,5-metrisiksi. Kääpiöpalmun ulkonäkö vaihtelee huomattavasti. Toiset kasvattavat monia juuriversoja ja saattavat levitä tuuheina peräti 4,5 metrin levyisinä pensaina, kun taas jotkut yksilöt kasvavat korkeudeltaan ja leveydeltään vain hieman yli metriin.
Lehtilapa on viuhkamainen. Pienet kirkkaankeltaiset kukat ovat yleensä piilossa lähellä runkoa lehtien takana. Syksyllä kääpiöpalmu kasvattaa pieniä, halkaisijaltaan noin senttimetrin kokoisia luumarjoja, jotka ovat tummankeltaisia, ruskeita tai oransseja.
Levinneisyys

Kääpiöpalmu on pohjoisin luonnonvaraisena kasvava palmulaji. Se on myös ainoa Manner-Euroopassa alkuperäisenä kasvava palmulaji (Kreetan saarella kasvaa myös taatelipalmun sukuinen laji kreetantaateli (Phoenix theophrasti)). Kääpiöpalmun levinneisyysalue käsittää Välimeren alueen. Sitä kasvaa Marokon Atlasvuorilta Espanjaan, Ranskaan ja Turkkiin asti.
Elinympäristö

Kääpiöpalmuja kasvaa vähäravinteisilla vuorenrinteillä ja kuivissa hiekka- tai kivikkomaastoissa aina tuhanteen metriin asti.
Kasvi viihtyy parhaiten auringossa, vaikka puolivarjokaan ei ole haitaksi. Kääpiöpalmut kestävät erittäin hyvin kuivuutta, eivätkä ne välitä vettyneestä maaperästä selvennä. Talvisin se kestää jopa kymmenen asteen pakkasia ja pientä lumentuloa.
Käyttö

Nuoria kääpiöpalmun lehtisilmuja ja tuoreita versoja käytetään vihanneksena. Lehdistä saatavasta vahvasta kuidusta voidaan valmistaa köysiä ja harjoja. Lisäksi Välimeren alueella kääpiöpalmuista on tehty pensasaitoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kääpiöpalmu Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161747  Wikispecies: Chamaerops humilis  APDB: 161462  APNI: 213894  CoL: TKRS  Ecocrop: 4469  EoL: 1091059  EPPO: CMEHU  EUNIS: 185802  GBIF: 2736625  GRIN: 10134  iNaturalist: 132759  IPNI: 665917-1  IRMNG: 10594339  ISC: 14353  ITIS: 506714  IUCN: 13164373  MoBotPF: 299207  NCBI: 54446  NZOR: 2109e644-f361-4d28-a207-a397ebda3238  NZPCN: 7732  Observation.org: 128518  Open Tree of Life: 452733  Plant List: kew-37792  PLANTS: CHHU7  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:665917-1  RHS: 3695  Tropicos: 2401423  WFO: wfo-0000839941
Jukka Laajarinne

Jukka Laajarinne Finncon 2013 -tapahtumassa Helsingissä.
Jukka Laajarinne (s. 11. helmikuuta 1970 Lahti) on suomalainen kirjailija, novellisti ja humoristi. Ennen jättäytymistään vapaaksi kirjailijaksi vuonna 2004 Laajarinne toimi useita vuosia matemaattisten aineiden ja filosofian opettajana.lähde?
Laajarinne oli Finlandia Junior -ehdokkaana vuonna 2003 kirjallaan Madonluvut. Vuonna 2005 Laajarinne voitti yhdessä Martti Ruokosen kanssa Pohjoismaisen kuvakirjakilpailun kirjalla Mummon kone. Vuonna 2007 hänelle myönnettiin Suomen tietokirjailijat ry:n Tietopöllö-kunniakirja ja vuonna 2022 Tietopöllö-palkinto, jonka suuruus oli 8 000 euroa.
Laajarinne on avustanut Tähtivaeltaja-lehteä. Hänen novellejaan on ilmestynyt suomalaisissa tieteislehdissä.
Teokset

Supersankari Omega, WSOY 2000, ISBN 951-0-24499-6
Onnenpossu, WSOY 2003, ISBN 951-0-27765-7
Madonluvut, WSOY 2003, ISBN 951-0-27981-1
Mummon kone.  (Kuvittanut Martti Ruokonen. Pohjoismainen kuvakirjakilpailu, 2004)  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30333-X
Varsinainen kalavale, WSOY 2005, ISBN 951-0-30764-5
Minä en laske kymmeneen, WSOY 2006
Uskomattomia selityksiä.  (Kuvittanut Pekka Rahkonen)  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30333-X
Jäiset jumalat.  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32898-9
Elina vieraalla maalla, WSOY 2008
Ruoalla ei saa leikkiä, WSOY 2009
Leikkiminen kielletty.  Atena, 2011.  ISBN 978-951-796-766-2
Isä vaihtaa vapaalle.  (Kuvittanut Timo Mänttäri)  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39780-0
Hurmeen maku: romanssi.  Vaasa:  Haamu, 2019.  ISBN 978-952-7100-67-7
Mahdottoman suuri puu. Tarina äärettömästä.  (Kuvittanut Mari Luoma)  Helsinki:  Gaudeamus, 2020.  ISBN 978-952-345-058-5
Kadonneen madon jäljillä: tarina monimuotoisuudesta.  (Kuvittanut Mari Luoma)  Helsinki:  Gaudeamus, 2021.  ISBN 978-952-345-111-7
Mansikkamysteeri: tarina tiedon etsimisestä.  (Kuvittanut Mari Luoma)  Helsinki:  Gaudeamus, 2022.  ISBN 978-952-345-164-3
Isien paluu: seikkailukertomus.  (Itsenäinen jatko-osa romaanille Hurmeen maku)  Vaasa:  Haamu, 2022.  ISBN 978-952-7413-20-3
Hämmästyttävä härveli: tarina energiasta.  (Kuvittanut Mari Luoma)  Helsinki:  Gaudeamus, 2023.  ISBN 978-952-345-209-1
Kommelluksia keittiössä: tarina kemiasta.  (Kuvittanut Mari Luoma)  Helsinki:  Gaudeamus, 2024.  ISBN 978-952-345-256-5
Muumit ja olemisen arvoitus.  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-592-7
Kehys.  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-646-7
72.  Atena, 2013.  ISBN 978-951-796-935-2
Tiloissa: Esseitä.  Jyväskylä:  Atena, 2016.  ISBN 978-952-300-199-2
Pinnan alla pimeä, Ateena, 2017. ISBN 978-952-300-302-6.
Mykistynyt mies.  Helsinki:  Aula & Co, 2021.  ISBN 978-952-364-130-3
Novelleja

”Jumissa” (1989). Teoksessa Tähtipuu. 33 kotimaista tieteisnovellia.  Helsinki:  Ursa, 1990.  ISBN 951-9269-53-3
”Tietäjä”. Aikakone 1/1989.
”Jouluyö”. Kosmoskynä 4/1990.
”Muinaisten kuiske”. Aikakone 1/1993.
”Kuin tarujen sankari”. Spin 2/1994.
”Olin jo vienyt roskiksen”. Spin 3/1999.
”Nousu”. Spin 1/2000.
”Linssien takaa”. Tähtivaeltaja 2/2006.
”Metsästäjä-keräilijä”. Tähtivaeltaja 3/2006.
”Loppuun asti – triptyykki”. Tähtivaeltaja 4/2006.
”Nymphas”. Teoksessa Hannun basaarissa. Hannu Blommilan 50-vuotisjuhlakirja.  Espoo:  Espoon science fiction ja fantasiaseura ESC, 2007.  ISBN 978-952-92-2477-7
”Syyssaaret: merellisiä elämyksiä”. Teoksessa Fantastinen Espoo.  Espoo:  ESC ry, 2009.  ISBN 978-952-67158-1-0
Aiheesta muualla

Laajarinteen blogi
Jukka Laajarinne Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Muut:  IdRef
Köminjärvi

| Köminjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Keuruu
Koordinaatit:  62°22′05″N, 24°22′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pihlajaveden reitin valuma-alue (35.48)
Laskujoki:  Kirkkokanava 
Järvinumero:  35.483.1.020
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  141,4 m  
Rantaviiva:  10,71 km  
Pinta-ala:  1,31573 km²  
Saaria:  1 
 fiKöminjärvi 
Köminjärvi  on Keski-Suomessa Keuruulla Pihjalaveden aseman lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.