stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siniviuhkakasvit

| Siniviuhkakasvit |
| --- | --- |
 Goodenia ovata
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Osaluokka::  Eudikotyledonit
Ylälahko::  Asteranae
Lahko::  Asterales
Heimo::  Siniviuhkakasvit Goodeniaceae  R.Br., nom. cons.
Synonyymit
 Brunoniaceae Dumort., nom. cons.  Scaevolaceae Lindl. 
Suvut
 Anthotium  Brunonia  Coopernookia  Crossotoma  Dampiera  Diaspasis  Goodenia  Lechenaultia  Pentaptilon  Scaevola – viuhkakukat eli siniviuhkat  Selliera  Symphyobasis  Verreauxia 
Katso myös
   Siniviuhkakasvit Wikispeciesissä   Siniviuhkakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siniviuhkakasvit (Goodeniaceae) on Asterales-lahkoon kuuluva koppisiemenisheimo, jonka edustajia tavataan enimmäkseen Australiassa. Vain siniviuhkojen (Scaevola) suku, johon koristekasvina suosittu siniviuhka (Scaevola aemula) kuuluu, on levinnyt laajemmalle – kaikkialle tropiikkiin. Kaikkiaan heimossa on 12 sukua ja 430 lajia.
Tuntomerkit

Siniviuhkakasvit ovat enemmän tai vähemmän ruohovartisia. Lehtiasento on kierteinen ja kukat vastakohtaisia. Teriö on usein jakautunut tyveä myöten varren puolelta. Puoliskojen sivuilla on siivekkeet, jotka saavat kummankin puoliskon näyttämään kolmeliuskaiselta. Vartalo on käyrä ja sen kärjessä on kuppimainen muodostuma, jonka keskellä on kaksiliuskainen luotti. Heteenponnet avautuvat jo nuppuasteella, ja siitepölyä kertyy edellä mainittuun kuppiin. Näin kasvi varmistaa pölytyksen. Sikiäin on lähes aina kehänalainen.
Tribukset

Siniviuhkakasvien heimo jakaantuu fylogeneettisesti kolmeen tribukseen, joista yhdellä ei ole vielä nimeä.
Nimeämätön tribus
Ryhmä koostuu kolmesta suvusta ja 97 lajista, jotka kasvavat pääosin Australiassa, jokunen Uuden-Guinean eteläosassa. Tribuksen kasveilla on kukassaan yhteen kasvaneet heteet. Suvussa Dampiera on 66 lajia.
Tribus Brunonieae G.Don
Tribuksessa on vain yksi laji, kautta koko Australian levinnyt Brunonia australis. Se on ruoho, jonka kukinto on mykerömäinen. Verhiössä on rihmamaisia karvoja, teriö on säteittäissymmetrinen, eikä teriönpuolikkaissa ole siivekkeitä. Sikiäin on kehänpäällinen. Siemenessä ei ole endospermiä.
Tribus Goodenieae Dumort.
Tribus käsittää kahdeksan sukua ja 330 lajia ja on levinnyt Australiaan, Uuteen-Seelantiin, Chileen ja Kiinaan. Lisäksi siniviuhkojen (Scaevola) 100 lajia on valloittanut koko tropiikin rannikot. Goodenia-suvussa on 190 lajia. Tribuksen kasvit ovat ruohoja tai pensasmaisia, ja niiden kukissa hetiö on kiinnittynyt teriön tyveen. Kromosomiluku n = 8 (7).
Sinimustat

Sinimustien tunnus
Sinimustat oli Suomessa vuosina 1930–1936 toiminut, aluksi Lapuan liikettä ja sittemmin Isänmaallista kansanliikettä myötäillyt oikeistoradikaali nuorisojärjestö.
Historia

Sinimustat perustettiin talvella 1930–1931, kun Lapuan yhteiskoulun oppilaat perustivat kouluunsa Lapuan liikkeen aatteiden elähdyttäminä Sinimustat-kerhon. Sen ensimmäisenä puheenjohtajana oli Aulis Ojajärvi ja sihteerinä Jouko Sinisalo. Sinimustat toimivat Lapuan liikkeen nuorisojärjestönä. Järjestöllä ei ollut yhteyksiä ylioppilaskuntiin, eikä se ottanut kantaa kielikysymykseen.
Lapuan liikkeen toiminnan loputtua talvella 1932 Sinimustat jäi tuuliajolle. IKL:ssä havaittiin kuitenkin pian nuorisojärjestön tarve, ja valmis organisaatio siihen oli olemassa. Tammikuussa 1933 Sinimustat siirtyi IKL:n läheisyyteen. Tällöin järjestön keskusjohto siirtyi Helsinkiin ja sen johtoon tuli pastori Elias Simojoki.
Sinimustilla ja IKL:llä ei ollut virallista suhdetta. Sinimustien paikallisosaston johtajaa valittaessa oli kuitenkin kuultava IKL:n paikallisjohtajaa ja molempien järjestöjen johdossa oli samoja henkilöitä, ml. kaksi IKL:n kansanedustajaa, Simojoki ja Reino Ala-Kulju.
Syksyn 1933 sääntöjen mukaan Sinimustiin saattoi liittyä jokainen 10 vuotta täyttänyt tyttö tai poika. Kaikilla sinimustilla oli yhtenäinen järjestöpuku, musta pusero ja sininen solmio. Sinimustat käyttivät myös roomalaista tervehdystä. Jokainen 17-vuotias sinimusta saattoi liittyä IKL:n paikallisosastoon. Järjestön tarkoitukseksi nimitettiin Suur-Suomen luominen. Tämän saavuttamiseksi tuli toimia isänmaallisen ja suomalaiskansallisen hengen herättämiseksi ja lujittamiseksi Suomen nuorison keskuudessa. Ideologia sai vaikutteita erityisesti Akateemiselta Karjala-Seuralta. Ajan Suunnan mukaan: ”Suur-Suomi, jonka raja on kaukana ja kansa väkevä – siinä Sinimustien uljas päämäärä.” Kaikessa toiminnassaan sinimustien oli noudatettava kristillissiveellistä kuria ja järjestystä.
Jokainen sinimusta määrättiin ehdottomasti liittymään suojeluskuntaan tai sen poikaosastoon harjaantuakseen sotilaalliseen kuriin. Nuoret määrättiin myös perehtymään marssimusiikkiin ja aatteelliseen kirjallisuuteen. Pakollisia marssilauluja piti opetella toistakymmentä Maamme-laulun ja ”Luo lippujen” (Horst Wessel) lisäksi ennen valalle pääsyä. Suositeltavaa kirjallisuutta olivat esimerkiksi Aarno Karimon Kumpujen yöstä, Sulo-Weikko Pekkolan Kalterijääkärit, J. O. Hannulan Vapaussodan historia, Paavo Talvelan Aunuksen retken albumi ja erilaiset Benito Mussolinin ja Horst Wesselin elämäkerrat.
Uusi nuorisojärjestö sai välittömästi koulunuorison parissa suuren suosion. Sinimusta-osastoja oli toiminnassa 1935 seitsemänkymmentä. Valan tehneitä jäseniä oli noin 5 500, mutta Simojoen mukaan sen aatteita kannattivat kymmenet tuhannet nuoret. Kouluhallitus puolestaan kielsi järjestömerkit jo ennen syksyn 1933 koulun alkua.
Järjestökulttuuri

Sinimustahenkeä luotiin suurilla kesäleireillä, joita järjestettiin 1933 Vanajassa ja 1934 ja 1935 Kuortaneella. Leireillä asuttiin sotilasteltoissa ja marssittiin, laulettiin, uitiin, kuunneltiin esitelmiä ja keskusteltiin. Sinimusta-leirit saivat osakseen myös ankaraa vastustusta. Maalaisliiton Ilkka kirjoitti, että Sinimusta-leireillä opeteltiin tarttumaan aseeseen puoluepoliittisessa mielessä: ”erään puolueen valtaanpääsyn lopullisessa ratkaisussa.” Vuonna 1934 perustettiin Sinimustat-järjestön äänenkannattajaksi Sinimusta-lehti. Sinimustilla oli myös korkeatasoista kulttuuritoimintaa, muun muassa Sinimustain lausuntakuorot, joista tunnetuin Pekka Kuusen johtamana ja Merjan Kaikuna tunnettu kuoro. Kulttuurisuhteita pidettiin yllä etenkin Saksan Hitler-Jugendin kanssa. Sinimustat otti vaikutteita muista nuorisojärjestöistä niin koti- kuin ulkomailtakin, kuten Saksan kansallissosialisteilta ja Italian fasisteilta.
Järjestön jäsenet käyttäytyivät usein intomielisesti, jopa laillisuuden rajoilla. Vuonna 1935 sinimustat räjäyttivät omatekoisen kyynelkaasupommin Vallilan työväentalossa ja heinäkuussa häirittiin rauhankokousta Balderin salissa heittämällä yleisön joukkoon hajupommi. Vuonna 1935 sinimustat osallistuivat ruotsalaisuuden päivänä katutaisteluihin ”hurreja” vastaan.
Lakkauttaminen

Sinimustien kohtaloksi tuli sekaantuminen Viron sisäiseen valtakamppailuun. Suomalaiset – mukaan luettuna Simojoki – auttoivat pakoon Viron vapaussoturiliikkeen, vapsien, johtajan Artur Sirkin, joka oli tuomittu vankeuteen. Sirk sai Suomessa oleskeluluvan ja hänet määrättiin Lohjalle. Siellä häntä kävivät tapaamassa useat Sinimustat-liikettä lähellä olleet henkilöt. Syntyi ajatus Viron presidentti Konstantin Pätsin syrjäyttämisestä. Virosta haettiin varoja, joilla hankittiin vapseille aseita. Vapsien vallankaappauksen piti tapahtua joulukuun alkupuolella 1935. Yritys kuivui kuitenkin kokoon, kun Viron viranomaiset saivat vihiä suunnitelmasta ja pidättivät suunnittelijat 8. joulukuuta. Samalla löytyi aineistoa, joka todisti Sinimustien sekaantuneen suunnitelmaan. Kotietsinnöissä Simojoen luota löytyi ns. Heinäsaari-kirje Jaakko Virkkuselle, jossa Simojoki maalaili oikeusministerin, ”Sasun”, ”Eeron” ja muiden matelijain lähettämistä keskitysleirille Petsamon Heinäsaarille.
Sisäministeriö kielsi 23. tammikuuta 1936 Sinimustien toiminnan. Järjestön oli havaittu toimineen hyvien tapojen vastaisesti. IKL:n johto tuomitsi Sinimustien menettelyn jyrkästi ja vaadittiin jopa Simojoen erottamista eduskunnasta. Lisäksi Simojoki sai tuomiokapitulilta muistutuksen sopimattomasta menettelystä papinvirassa.
Lakkauttamisen jälkeen

Sinimustien toimintaa ryhdyttiin jatkamaan välittömästi uudella nimellä. IKL:n nuoriso-osastoksi perustettiin Mustapaidat-järjestö, joka julkaisi omaa Luo Lippujen -lehteään, toimittajanaan Viljo Lius. Järjestön johtoon tulivat samat henkilöt kuin aiemminkin: Simojoki, Reino Ala-Kulju, Anna-Liisa Heikinheimo jne. Kesäleiritoiminnan järjestäjäksi ilmoitettiin kuitenkin Akateeminen Karjala-Seura. Kesällä 1938 mustapaitojen leirejä järjestettiin jo kuudella paikkakunnalla. Mustapaitojen toiminta jatkui vuoteen 1939 asti. Tällöin ei enää järjestetty kesäleirejä, vaan kaikki varttuneet mustapaidat olivat AKS:n organisoimissa linnoitustöissä Kannaksella.
Hitler-jugend Sinimustien vieraana Suomessa 7.elokuuta 1934.
Järjestön katselmus Kuortaneen leirillä vuonna 1935.
Aira Sinervo

| Aira Sinervo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Aira Onerva Sinervo
Syntynyt: 7. syyskuuta 1914 Helsinki
Kuollut: 28. toukokuuta 1968 (53 vuotta)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija, runoilija, sanoittaja ja suomentaja
Kirjailija
Salanimi: Aira Brink
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aira Onerva Sinervo, kirjailijanimeltään myös Aira Brink, (7. syyskuuta 1914 Helsinki – 28. toukokuuta 1968) oli suomalainen kirjailija, runoilija, sanoittaja ja suomentaja. Sinervo johti Sirola-opistoa vuosina 1947–1952 virallisella nimellään Aira Kolula.
Elämä ja ura

Aira Sinervo syntyi vuonna 1914 Helsingissä työväenluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Edvard Sinervo oli ammattiyhdistysaktiivi, joka joutui sisällissodan aikana piiloutumaan valkoisilta ja muuttamaan sittemmin perheineen turvaan isänsä kotipitäjään Laihialle. Sinervon vanhempia sisaria olivat poliitikko ja kirjailija Sylvi-Kyllikki Kilpi ja kirjailija Elvi Sinervo. Hänen puolisonsa oli runoilija Veikko Kolula.
Sinervo valmistui ylioppilaaksi vuonna 1935 ja filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1943. Sisarensa Elvin ohella Aira Sinervo kuului toimintansa vuonna 1936 aloittaneen vasemmistolaisen kulttuuriyhdistys Kiilan perustajajäseniin ollen sen ensimmäinen sihteeri. Hän kirjoitti säännöllisesti yhdistyksen julkaisuihin. Vuonna 1943 Kansan Lehdessä työskennellyt Sinervo sai yhdeksän vuoden vankeustuomion desantti Risto Westerlundin auttamisesta. Hän vapautui jatkosodan jälkeen.
Vuosina 1945–1946 Sinervo oli SNS-lehden toimitussihteeri ja 1946–1947 opintosihteeri Työväen Sivistysliitossa. Sinervo johti Sirola-opistoa vuodet 1947–1952, Paraisten työväenopistoa 1952–1955 ja Iisveden työväenopistoa 1955–1956. Hän johti myös Työväenteatteria sen lakkauttamiseen vuonna 1957 saakka, minkä jälkeen hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi ja kääntäjäksi. Vuodesta 1962 kuolemaansa saakka Sinervo työskenteli Kansallismuseossa. Hän oli viimeisinä vuosinaan aktiivinen kirjallisuuskriitikko, suomentaja ja esseisti.
Sinervo oli jäsenenä Sylvi Kekkosen johtamassa kulttuurivaltuuskunnassa, joka vieraili Kiinassa keväällä 1953.
Elämä ja ura > Tuotannosta

Sotien jälkeen Sinervo kirjoitti useita kaunokirjallisia teoksia kirjailijanimellä Aira Brink. Hän kirjoitti sekä nuortenkirjoja että historiallisia romaaneja. Sinervon esikoisteos Memmoin arvat (1952) on tunnelmaltaan taianomainen ja sisältää fantasiakirjallisuuden elementtejä. Teos käsittelee kristinuskon ja pakanuuden yhteentörmäystä 1200-luvun Suomessa Hämeeseen ristiretkelle saapuvan piispa Tuomaan näkökulmasta. Kirja sijoittui toiseksi Tammen pohjoismaisessa nuortenkirjakilpailussa.
Sinervon toinen teos Velhojuuri (1953) sijoittuu 1600-luvulle Pietari Brahen aikaan. Se kertoo espanjalaisesta aatelismiehestä, joka etsii kaukaa Pohjolasta spitaalin parantavaa yrttiä. Noitavainojen aikaiseen Suomeen ja mystiseen Kaukoitään sijoittuvan monivaiheisen pääjuonen taustalla kulkee viittaussuhde Pedro Calderón de la Barcan tunnettuun filosofiseen näytelmään Elämä on unta (1635).
Vuonna 1959 ilmestyivät Sinervon teokset Koirantassujen rapinaa ja nuortenromaani Tapahtui toukokuussa, joka kuvailee näkökulmanvaihdosten kautta 14-vuotiaiden luokkatoverusten kipeitä kokemuksia, koulukiusaamista sekä kuolemaa ja mielenterveyden järkkymistä lähipiirissä.
Sinervon vuonna 1960 ilmestynyt kohua herättänyt romaani Koskessa kolisten kuvailee 1950-luvun vasemmistolaisuutta liikkeen sisältä käsin.
Sinervon sanoituksista tunnetuimpia lienee Henrik Otto Donnerin säveltämä Raja Pepe & Paradise -yhtyeen levyllä Niin vähän on aikaa.
Tuotanto > Teokset

Nimellä Aira Brink
Memmoin arvat.  Helsinki:  Tammi, 1952 (2. painos 1980).  ISBN 951-615-279-1
Velhojuuri.  Helsinki:  Tammi, 1953 (Maarit Sinervon uudistama lyhennetty 2. painos 1972).  ISBN 951-0-00297-6  Sarja: Nuorten toivekirjasto 203 – ISBN 951-0-00298-4 Sarja: Taskuset 12
Koirantassujen rapinaa.  Kansankulttuuri, 1959.
Tapahtui toukokuussa.  Porvoo:  WSOY, 1959 (2. painos 1980).  ISBN 951-0-10122-2
Koskessa kolisten.  WSOY, 1960.
Tuotanto > Suomennokset

Ivo Andrić: Drina-joen silta (1960, Elvi Sinervon kanssa)
Dobrica Ćosić: Aurinko on kaukana (1965, Esa Adrianin kanssa)
Florence Ford: Yhdeksäs kynttilä (1961)
Ivar-Lo Johansson: Nimetön mies - kertomus nuoruudestani (1951)
Ivar-Lo Johansson: Kulkukauppias (1953)
Aiheesta muualla

Aira Brink Risingshadow. Viitattu 19.4.2024.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Luettelo kristityistä ajattelijoista tieteen piirissä

Tämä on luettelo uskonnon ja tieteen välisestä suhteesta, erityisesti kristillisistä lähtökohdista toteutetun luonnontieteellisen tutkimuksen historiasta. Luettelo ei ole tyhjentävä, ja se rajoittuu vain niihin luonnontieteilijöihin, jotka ovat antaneet panoksensa myös kristillisen ajattelun kehittämiseen.
Oxfordin yliopiston tieteen ja uskonnon professori Peter Harrison kiinnittää huomiota siihen, että monet merkittävistä luonnontieteilijöistä tieteen historiassa ovat olleet kristittyjä. Heidän kristillinen vakaumuksensa ei ole ollut pelkästään heidän yksityinen mielipiteensä, vaan se on vaikuttanut heidän tieteelliseen tutkimukseensa.
Oxfordin yliopiston matematiikan professorin John Lennoxin mukaan länsimaisen luonnontieteen parissa on ollut erityisen suuri merkitys kristinuskosta saadulla perusvakaumuksella, jonka mukaan maailmankaikkeuden on luonut älykäs ja kaikkitietävä persoona, niin että maailmasta on syytä etsiä järjestystä, jopa matemaattista kauneutta ja yksinkertaisuutta. Jotkut tieteelliset löydöt on tehty, koska tieteentekijä on edeltä ollut vakuuttunut siitä, että oikeiden yhtälöiden täytyy olla matemaattisesti kauniita ja elegantteja. Leibniz (1646–1716) johti optiikan alaan kuuluvan Snellin lain, koska hän uskoi, että luonto aina valitsee helpoimman ja suorimman tien vaihtoehtojen väliltä. Tämän metafyysisen periaatteen hän puolestaan johti teologisesta vakaumuksestaan, että Jumala on luonut maailman sellaiseksi, että siinä toteutuu maksimaalinen yksinkertaisuus ja täydellisyys. Carl von Linnéä (1707–1778) ohjasi luokittelutyössään teologinen näkemys, jonka mukaan Jumala on luonut organismit erillisiksi, luokiteltaviksi tyypeiksi ja lajeiksi. James Clerk Maxwell (1831–1879) johti valon kenttäteoriansa osittain teologisesta vakaumuksestaan, että Jumala on kolminaisuus ja että Jumala on tullut ihmiseksi.
Lähes kaikki tiedemiehet Newtonia myöten kertoivat olevansa uskonnollisia aina 1800-luvulle asti. Richard Dawkinsin mukaan 1800-luvulta lähtien oli aikaisempia vuosisatoja vähemmän sosiaalista ja lainsäädännöllistä painetta harjoittaa uskontoa ja toisaalta enemmän tieteellistä tukea sen hylkäämiseksi. Poikkeuksia on ollut molempiin suuntiin. Jopa ennen Darwinia kaikki eivät olleet uskonnollisia, ja jotkut merkittävät luonnontieteilijät ovat olleet uskonnollisia Darwinin jälkeenkin. Uskonnollisten osuus johtavien tieteilijöiden piirissä on jatkuvasti vähentynyt, ja vuonna 1998 Yhdysvaltain johtavista tieteilijöistä persoonalliseen Jumalaan ilmoitti uskovansa enää seitsemän prosenttia.
Aiheesta muualla

Cambridge Christians in Science (CiS) group (Arkistoitu – Internet Archive)
Christians in Science website
Ian Ramsey Centre, Oxford
The Society of Ordained Scientists (Arkistoitu – Internet Archive)-Mostly Church of England
"Science in Christian Perspective" The (ASA)
Canadian Scientific and Christian Affiliation about page explaining why they exist (Arkistoitu – Internet Archive)
The International Society for Science & Religion's founding members.(Of various faiths including Christianity) (Arkistoitu – Internet Archive)
Association of Christians in the Mathematical Sciences
Secular Humanism.org article on Science and Religion
SIP

| TCP/IP-pino |
| --- | --- |
sovelluskerros sovelluskerros: BGP · DHCP · DNS · ESMTP · FTP · HTTP · IMAP · IRC · LDAP · MGCP · NNTP · NTP · POP3 · RPC · RTP · RTSP · SIP · SMTP · SNMP · SOCKS · SSH · Telnet · TLS/SSL · XMPP  ·  (..lisää..)
kuljetuskerros kuljetuskerros: TCP · UDP · QUIC · DCCP · SCTP · RSVP · RIP · ECN
verkkokerros verkkokerros: IP (IPv4 ja IPv6) · ICMP (ICMPv6) · IGMP · IPsec
siirtoyhteyskerros: ARP · IS-IS · NDP · OSPF · L2TP · PPP
fyysinen kerros
SIP (lyhenne sanoista Session Initiation Protocol) on VoIP-yhteyksien luonnista vastaava tietoliikenneprotokolla. SIP on korvaamassa vanhemman videoneuvotteluun käytetyn H.323-protokollan.
SIP-protokollan avulla voidaan muodostaa puhelinyhteyksiä. Tavallisten puheluiden lisäksi voidaan muodostaa kuvapuheluita, videoyhteyksiä sekä periaatteessa mitä tahansa yhteyksiä minkä tahansa median välittämistä varten.
SIP-protokollaa käytetään mm. tulevissa matkapuhelinverkoissa IP-pohjaisissa palveluissa.
Myöhemmin SIP-standardia on laajennettu SIMPLE-protokollilla, joilla onnistuu myös saatavuuspalvelun ja pikaviestien kuten tekstiviestien toteuttaminen.
HTTP-protokollan tavoin SIP on tekstipohjainen protokolla. Yhteyksien kuvausten välittämiseen (portit, koodekit) käytetään erillistä SDP-protokollaa (Session Description Protocol). Reaaliaikainen ääni ja video siirretään tyypillisesti käyttäen RTP-protokollaa (Real-time Transport Protocol).
Standardointi

SIP määritellään RFC-dokumenteissa:
RFC 3261 SIP
RFC 3263 Locating SIP Servers
RFC 2327 SDP
RFC 3264 Offer/Answer Model with SDP
Aiheesta muualla

SIP forum
SIP Protocol Overview (Arkistoitu – Internet Archive)
Columbian yliopiston SIP-sivut
SIP Demystified, Gonzalo Camarillo (Suomen Ericsson), 2001, ISBN 0-07-137340-3
Sinihoki

| Sinihoki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Kummeliturskat Merlucciidae
Alaheimo::  Merlucciinae
Suku::  Macruronus
Laji::  novaezelandieae
Kaksiosainen nimi
 Macruronus novaezelandiae  (Hector, 1871) 
Katso myös
   Sinihoki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinihoki eli hoki (Macruronus novaezelandiae) on kaupallisesti tärkeä avomeren turskakala.
Koko ja ulkonäkö

Täysikasvuisen sinihokin pituus on 60–120 cm ja paino 7 kiloa. Hoki voi elää 20–25 vuoden ikäiseksi, mutta runsaasta kalastuksesta johtuen vain harvat selviävät yli 15-vuotiaiksi.
Sinihokin koko ruumis on siniharmaa. Toinen selkäevä, pyrstöevä ja peräevä ovat sulautuneet yhteen teräväksi pyrstöksi. Ruumis on ohut, ja leuat ovat isot.
Levinneisyys

Sinihokia tavataan Tyynellämerellä Uuden-Seelannin ja eteläisen Australian vesissä. Ne elävät 10–1 000 metrin syvyydessä. Nuoret kalat suosivat matalampaa vettä, joten niitä voi nähdä parvina jokien edustalla ja lahdissa. Aikuisten kalojen elinalue on n. 400 metrin syvyydessä.
Ravinto

Sinihoki syö enimmäkseen äyriäisiä, pieniä kaloja ja mustekaloja.
Lisääntyminen

Sinihokien kutuaika kestää kesäkuusta syyskuuhun, jolloin naaraskalat voivat laskea jopa miljoona mätimunaa. Hokikala saavuttaa sukukypsyyden 4–7 vuoden iässä eli melko myöhään.
Sinihokeja pyydetään pohjatroolilla 300–600 metrin syvyydessä. Kutuaikana niitä troolataan myös ylempää. Suurin osa kalasta myydään tuoreena, pakastettuna tai kalapuikkoina, ja sen voi valmistaa monella eri menetelmällä. Sen lihaa saa myös MSC-sertifioituna pakasteena. WWF Suomi ja monet kansainväliset yhdistykset kuten Greenpeace ovat listanneet sinihokin ns. punaiselle listalle: sen syömistä tulisi välttää. Syynä tähän on ylikalastus ja kalastustapa eli pohjatroolaaminen, joka tuhoaa merenpohjan ekosysteemejä ja ottaa suuret määrät sivusaalista.
Aiheesta muualla

Macruronus novaezelandiae (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Hokin ravintosisältö (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q74374  AFD: Macruronus_novaezelandiae  BOLD: 47372  CoL: 3XD3F  EoL: 46564933  FishBase: 1825  GBIF: 2415620  iNaturalist: 338921  IRMNG: 10154037  ITIS: 623193  NCBI: 248764  NZOR: b7a0cd95-6ec9-4e83-bbf1-b7e47edf68b2  OBIS: 272450  Open Tree of Life: 349847  WoRMS: 272450
Sir Gawain and the Green Knight

Sir Gawain and the Green Knight -käsikirjoituksen ensimmäinen sivu.
Sir Gawain and the Green Knight tai Sir Gawayne and the Grene Knight on tuntemattoman tekijän laatima ritarirunoelma, joka on kirjoitettu noin vuonna 1375. Runoelma liittyy kuningas Arthurin ja pyöreän pöydän ritarien taruihin. Teoksen päähenkilö on Sir Gawayne (Gawain), joka on harras mutta inhimillisiä heikkouksia omaava kristitty ritari, joka läpäisee mestaushaasteen ja kykenee vastustamaan herransa vaimon herättämää kiusausta, mutta lankeaa tarjoukseen haavoittumattomuudesta.
Runoelman alussa kuningas Arthurin hoviin saapuu uudenvuodenaattona salaperäinen, jättiläismäinen vihreä ritari. Jätti haastaa pyöreän pöydän ritarit mestauskilpaan. Gawain ottaa haasteen vastaan ja sivaltaa jättiläiseltä pään poikki yhdellä iskulla. Mutta ritari kumartuukin tyynesti, poimii päänsä ja nousee vihreän ratsunsa selkään. Sitten pää määrää Gawainin tapaamaan jättiläisen yhden vuoden ja yhden päivän kuluttua syrjäisen kappelin luona, jossa hän aikoo kostaa saamansa iskun.
Seuraavan vuoden aikana Gawain kokee useita seikkailuja ja tapaa Arthurin sisarpuolen Morgan le Fayn. Seikkailujensa aikana Gawain ei kykene vastustamaan kaikkia kiusauksia. Kun määrätty aika on kulunut, saapuu Gawain sovittuun tapaamiseen. Vihreä ritari onnistuu kuitenkin haavoittamaan Gawainia vain lievästi, sillä Gawain on petkuttanut jättiläistä pukemalla ylleen vihreän taikavyön, joka suojaa häntä.
Tämän jälkeen Sir Gawain palaa Arthurin hoviin tietäen, että hän on henkisesti epätäydellinen, ja vannoo pitävänsä vihreää vyötä loppuikänsä muistutuksena petoksestaan.
Taitavasti kirjoitettu runoelma muodostuu noin 2 500 säkeestä. Sen ranskan kielestä ja Luoteis-Englannin skandinaavisperäisistä paikallismurteista vaikutteita saanut kieli on rikasta. Runoelma on kiehtova sekoitus hienostunutta tunnelmaa, psykologista syvyyttä ja vivahteikasta ilmaisua.
Sir Gawayne and the Grene Knightin käsikirjoitukseen sisältyy myös kolme muuta runoelmaa, Patience, Purity ja Pearl, joiden uskotaan olevan saman kirjoittajan laatimia. Kirjoittajaa kutsutaan nimillä "Pearl Poet" tai "Gawain Poet".
Siperian laakiobasalttipurkaukset
Purkausten elämää tuhoava vaikutus

Purkausten maailmanlaajuinen tuhovaikutus perustui alussa niiden viilentävään vaikutukseen. Myöhemmin purkaukset nostivat kasvihuonekaasuillaan Maan lämpötilan 6 astetta korkeammalle kuin aiemmin. Tällöin uskotaan merenpohjan klatraattien vapauttaneet metaania, joka lämmitti Maata edelleen. Metaani hajosi Maan ilmakehässä hiilidioksidiksi, mikä söi ilmakehän happea ja tappoi monia eläimiä. Hapettomaksi muuttuneet meren rikkibakteerit myrkyttivät merivettä ja ilmaa rikkiyhdisteillä. Purkaukset purkivat myös suoraan fluoriyhdisteitä, jotka ovat eläimille myrkyllisiä.