stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seven Days, Seven Nights
Työstö

Hurriganesin muutamat edelliset albumit oli äänitetty Tukholmassa, mutta Seven Days, Seven Nights nauhoitettiin syyskuussa 1983 Takomo-studiossa Helsingin Pitäjänmäellä. Äänittäjänä työskenteli Dan Tigerstedt. Yhtyeen kitaristin Ile Kallion muistikuvan mukaan äänitykset kestivät noin kaksi viikkoa, mikä oli Hurriganesin mittakaavassa pitkä aika. Kallio on kertonut ystävystyneensä Tigerstedtin kanssa äänityksissä, ja siksi he myöhemmin tekivät paljon yhteistyötä.
»Siinä hierottiin paljonkin tiettyjä yksityiskohtia ja ne biisit ei olleet ihan helppoja Hurriganes-biiseiksi. Duunia tehtiin hyvin huolellisesti. [...] Kaikki me puhallettiin siihen yhteiseen hiileen niin paljon kuin pystyttiin, mutta se oli Remun bändi ja hänen visioillaan mentiin.» 
(Ile Kallio, Hurriganesin kitaristi.)
Remu Aaltonen soitti äänityksissä Ludwig-rummuilla ja Cisse Häkkinen Fender Precision Special (Lake Placid Blue) ’80 (active) -bassolla. Ile Kallion kitara oli punainen ESP Stratocaster, jonka ESP hieman aiemmin oli hänelle mittatilauksena teettänyt. Albumilla käytettävä syntetisaattori on Roland Jupiter-8.
Alun perin yhtyeen oli tarkoitus työstää tupla-albumi, joka studiolevyn lisäksi olisi sisältänyt vuoden 1983 keikoilta koostetun livelevyn. Sitä ei kuitenkaan koskaan julkaistu. Levy-yhtiö Scandia osittain taloudellisista syistä ei pitänyt livelevyä aiheellisena. Livealbumien julkaisu oli tuohon aikaan epätavallista – varsinkin sellaisen, joka koostuisi sekä studio- että livelevystä. Remu Aaltonen on pitänyt mahdollisena, että livelevyn suunnittelu jäi seuraavana vuonna toteutetun videohankkeen jalkoihin. Ile Kallio sen sijaan on muistellut, että livelevyn mahdollisuudesta keskusteltiin vain juttelutasolla ja lopulta idea olisi hylätty selkeästi. Tuplalevystä ehdittiin kuitenkin tiedottaa medialle.
Albumin Roadrunner-tyylisen kansikuvan otti Henrik Schütt, ja kannen suunnitteli Private Eyen Tapsa Rantanen.
Musiikki

Musiikkinäytteet
Avauskappale ”Love Me Only” julkaistiin myös singlenä.
Albumin viimeinen kappale on hidastempoinen ”Doreen”.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Remu Aaltosen sooloalbumi Message for You oli ilmestynyt noin puoli vuotta ennen Seven Days, Seven Nightsia, ja tuolloin Aaltonen oli puhunut elävän ja pelkistetyn soundin puolesta. Honey Aaltonen kirjoittaa Hurriganes-kirjassaan, että Seven Days, Seven Nights oli kuitenkin bändin kokeellisin ja ehkäpä eniten alkuperäisestä raa’an ja maanläheisen rockin esityksestä poikkeava”. Aaltosen mukaan Hurriganesille tyypillinen ”draivi” on kuitenkin tallella. Seven Days, Seven Nightsilla ei tavoiteltu Fortissimo-albumin kaltaista mahtipontisuutta, mutta tuotantotyyli on 1980-luvulle tyypillinen. Rockin’-albumiin verrattuna äänimaailma muuttui voimakkaasti. Levyllä ei ole keikoilta ennestään tuttuja rockeja vaan ennen kuulemattomia Remu Aaltosen mielessään kehittämiä hieman aiempaa vaikeammin lähestyttäviä melodioita. Honey Aaltosen mukaan huomio kiinnittyy ensimmäisenä Ile Kallion tyylikkääseen kitaransoittoon ja hienoihin kitarasoundeihin. Ile Kallio on kertonut, että albumilla tavoiteltiin hieman ZZ Top -yhtyeen äänimaailmaa. Kallio otti lisäksi vaikutteita The Policen Andy Summersin kitarasoundista. Kallion mukaan albumilla tehtiin ”eräänlaista soundin tutkimusmatkaa” enemmän kuin millään muulla aiemmalla Hurriganesin levyllä.
Remu Aaltonen oli jo vuosia aiemmin tahtonut Hurriganesin levyille saksofonia. Seven Days, Seven Nightsilla sitä soitti Paroni Paakkunainen. Jori Sivonen oli puolestaan esitellyt Aaltoselle syntetisaattoriin mahdollisuuksia ja myös saanut Aaltosen innostumaan soittimesta. Niinpä Sivosen soittamaa syntetisaattoria käytetään albumilla paikoin runsaasti. Vanhoista yhteistyökumppaneista levyllä esiintyvät Harri Merilahti (rytmikitara) ja Kassu Halonen (taustalaulu).
Seven Days, Seven Nightsilla on 12 kappaletta. Ne on merkitty Remu Aaltosen säveltämiksi, yhtyeen yhdessä sanoittamiksi sekä Aaltosen ja Ile Kallion sovittamiksi. Perusrockeja ovat ”You Don’t Know”, ”Tico” ja ”Indian Woman”. Albumin vuoden 2019 vinyylipainoksen saatesanat kirjoittaneen Vesa Kontiaisen mukaan albumin kappaleista ”erinomaisesti jytisevät” ”Love Me Only”, ”Rock ’n’ Roll Fever”, ”I Get Up, ”On the Border”, ”Don’t Cry” ja ”Come On and Rock”. Hurriganesille erikoisempia kappaleita Kontiaisen mukaan ovat ”Keep On Dancin’” ja ”I Get Up”. Hurriganesin 1980-luvun albumit usein päättyvät hitaaseen kappaleeseen: Seven Days, Seven Nightsilla se on ”Doreen”. Basisti Cisse Häkkinen laulaa kappaleen ”It’s You Babe”. Remu Aaltonen sanoi Suosikki-lehden 1/1984 haastattelussa, että albumin materiaali on tuhtia mutta monipuolista ja sillä on ”jokaiselle jotain kamaa”: Swingin Blue Jeans -tyyppistä raakuutta, ”perusjuttua”, kuten ”Rock ’n’ Roll Fever”, sekä rytmiballadi ”Doreen”. Aaltonen kuvasi kappaleita myös tanssittaviksi.
Albumin kappaleista Hurriganesin keikkaohjelmistoon päätyi loppuvuonna 1983 vain ”Indian Woman”, ja lisäksi alkuvuonna 1984 siihen lisättiin ”Doreen”. Ile Kallio uskoo, että kappaleita soitettiin vähän, koska monet niistä olivat Hurriganesille vaikeita.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti

Seven Days, Seven Nights julkaistiin loppuvuodesta 1983. Se oli yhtyeen ensimmäinen albumi sitten vuoden 1973 esikoisalbumin, joka ei ilmestynyt Ruotsissa vaan ainoastaan Suomessa.
Monet Hurriganesin ihailijat pitivät Seven Days, Seven Nightsin musiikkia vieraana, ja lisäksi yhtyeen kuuntelijat olivat ikääntyneet ja vähentäneet musiikkiharrastustaan. Kaupallisesti albumi menestyikin heikommin kuin yhtyeen edelliset albumit. Se nousi listalle joulukuussa ja oli korkeimmillaan tammikuussa 1984 sijalla 12. Listaviikkoja kertyi kahdeksan. Mitä Suomi soittaa -listalla albumi nousi joulukuussa 1983 sijalle 20. Seura-lehden listalla Seven Days, Seven Nights oli joulukuussa sijalla 19 ja tammikuussa sijalla 23.
Albumia myytiin ilmestyessään 10 000 kappaletta. Hurriganesin kolmesta edellisestä albumista poiketen sen myynnistä ei myönnetty kultalevyä, jonka raja oli 25 000 myytyä kappaletta. Sittemmin albumin kokonaismyyntimääräksi on CD-julkaisujen jälkeen kertynyt yli 15 000 kappaletta. Levymyynti olikin yhtyeelle pettymys. Suosion lasku alkoi pian näkyä myös keikkojen yleisömäärien vaihteluna. Hurriganesin esittämän rock and rollin sijaan vuosina 1983–1984 suosittua oli Yön ja Dingon kaltainen iskelmällinen rock.
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita

Helsingin Sanomien mukaan Seven Days, Seven Nightsin olisi yhtä hyvin voinut jättää tekemättä. Lehdessä sanotaan, että kappaleet ovat tuhanteen kertaan kuultuja ”keikutuksia” ja soitto kuin studiomuusikoiden soittamaa. Lehden mukaan jopa Remu Aaltosen laulusta puuttuu ”tuttu murina”, ja jos levyn kannessa ei lukisi Hurriganes, sitä ei uskoisi kyseisen yhtyeen albumiksi.
OK-lehden numerossa 1/84 Ilkka Isosaari kirjoitti, että Hurriganes on uudistunut. Seven Days, Seven Nightsia hän pitää ”kuukauden kovana kotimaisena”. Isosaaren mielestä kitaristina Kallio korvaa Louhivuoren enemmän kuin hyvin, ja hän kehuu myös saksofonisti Paroni Paakkunaisen sekä taustalaulaja Kassu Halosen panosta. Levyn parhaat kappaleet Isosaaren mielestä ovat ”Love Me Only” ja ”You Don’t Know”. Kappale ”Rock and Roll Fever” on hänen mielestään ”tätä nykyä diskokamaa”.
Rumban Rami Kuusinen ilahtui albumista. Hänen mielestään Seven Days, Seven Nights on hämmästyttävän tasokas rocklevy, mistä hän pitää esimerkkinä soiton sävykkyyttä. Varsinkin Ile Kallion soitossa yhdistyvät ”tyylikkäästi jonkinlaiset mexicano-bandiitto-syvä etelä -tunnelmat”, ja parhaimmillaan Kallion soitto yltää ZZ Topin ja The Gun Clubin välimaastoon. Hän kehuu myös kappaleiden kestävyyttä. Siitä hän nostaa esiin kappaleen ”I Get Up”, jota hän pitää tarttuvana, näkemyksellä soitettuna kappaleena. Sen sijaan kritiikkiä saa albumin alkeellinen tuottaminen: rumpujen pellit sihisevät ja soitto kuulostaa ohuelta, ”lähes autotallitasolta”.
Yhtyeen jäsenistä Remu Aaltonen on usein jälkeenpäin kritisoinut Hurriganesin albumeja, mutta Seven Days, Seven Nightsia hän on kehunut:
»Se on kyl hyvä levy edelleenkin. Soundi on ihan mieletön... se oli mun mielestä määrätyllä tavalla aika kova, mut toiset ihmiset voi ajatella niinkin, että se levy oli jotain muuta kuin Hurriganesia.» 
(Remu Aaltonen, Hurriganesin solisti-rumpali.)
Ile Kallio sanoi vuonna 2012 ilmestyneessä elämäkerrassaan, että Seven Days, Seven Nights on ”makea albumi”, jossa on ”hienoja biisejä”. Myös Cisse Häkkinen oli albumiin tyytyväinen.
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Lista | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Suomi | Suomen virallinen lista | 12 | 8 | joulukuu 1983 |  |
|  Suomi | Seura | 19. | 2 | joulukuu 1983 |  |
|  Suomi | Mitä Suomi soittaa | 20. | 1 | joulukuu 1983 |  |
Kappaleet

Sävellykset Remu Aaltonen
Sanoitukset Aaltonen, Ile Kallio ja Cisse Häkkinen
Sovitukset Aaltonen ja Kallio
| --- | --- |
 A-puoli Love Me Only – 3.21  You Don’t Know – 3.35  Tico – 3.05  Rock ’n’ Roll Fever – 4.26  It’s You Babe – 3.15  Keep On Dancin’ – 4.33 :  B-puoli I Get Up – 3.47   On the Border – 4.00  Don’t Cry – 3.03  Come on and Rock – 4.12  Indian Woman – 2.37  Doreen – 3.47
Kokoonpano

| --- | --- |
  Muusikot  Remu Aaltonen – rummut, laulu  Cisse Häkkinen – basso  Ile Kallio – soolokitara Harri Merilahti – kitara  Jori Sivonen – kosketinsoittimet  Paroni Paakkunainen – saksofoni  Kassu Halonen – taustalaulu :   Muut  Dan Tigerstedt – äänittäjä  Henrik Schütt – kuva  Private Eye/Tapsa Rantanen – kannen suunnittelu  Remu Aaltonen – tuottaja
Painokset

Albumin alkuperäisen vinyylipainoksen julkaisi Scandia-Musiikki tunnuksella SLP 699. Scandia julkaisi samalla tunnuksella yhden uusintapainoksen. Alkuperäisen painoksen ja uusintapainoksen näkyvin ero on levyn etiketti, joka alkuperäisessä versiossa on punainen ja jonka A-puolella on kuva yhtyeestä. Uusintapainoksessa etiketti on sininen, eikä siinä ole yhtyekuvaa. Svart Records julkaisi vuonna 2018 kaksi rajoitettua vinyylipainosta, joista toinen on painettu mustalle ja toinen punaiselle vinyylille (400 kpl.). Painokset ovat avattavakantisia, ja niiden mukana tuli myös liite ja juliste.
C-kasettipainoksen Scandia julkaisi tunnuksella SMK 699. Myös siitä on julkaistu yksi uusintapainos.
CD-levynä albumin on julkaissut Fazer vuonna 1997. Lisäksi vuonna 2012 ilmestyi Warner Music Finlandin julkaisema kahden CD:n albumi Seven Days, Seven Nights / Fortissimo, jossa on mukana Hurriganesin vuoden 1981 albumi Fortissimo.
| Formaatti | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| LP | Scandia SLP 699 | 1983 |  |
| LP | Scandia SLP 699 (uusintapainos) | 19?? |  |
| MC | Scandia SMK 699 | 1983 |  |
| MC | Scandia SMK 699 (uusintapainos) | 19?? |  |
| CD | Fazer 0630-13180-2 | 1996 |  |
| LP | Svart SRE268 (musta vinyyli) | 2018 |  |
| LP | Svart SRE268 (punainen vinyyli) | 2018 |  |
Alkuperäisen vinyylin etiketissä on kuva yhtyeestä.
Oon

Mustakuviotekniikalla koristeltu oon, 400-luku eaa. Kerameikóksen arkeologinen museo.
Oon (m.kreik. ὠόν, ōon, ’muna’) on antiikin aikainen keraaminen, munanmuotoinen astia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Oon oli melko harvinainen vaasityyppi. Oon-vaaseja käytettiin oletettavasti hajusteöljyjen tai muiden hajusteiden säilyttämiseen. Niitä, samoin kuin oikeita munia, jätettiin muun muassa hautoihin.
Oon on muodoltaan pienikokoinen ja nimensä mukaisesti munanmuotoinen vaasi. Munassa on reikä toisessa päässä ja joskus myös kansi. Joissakin munissa on reikä kummassakin päässä. Ei ole varmuutta, onko tällaisia viimeksimainittuja munia koskaan käytetty minkään aineen säilyttämiseen, sillä ne ovat siihen epäkäytännöllisiä. Ooneissa esiintyy sekä mustakuvio- että punakuviotekniikalla tehtyä koristelua.
Oonin muoto.
Oon, 400-luku eaa.
Oon, 400-luku eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta oonit Wikimedia Commonsissa
Olympicin kansallispuisto

Lännenpihtoja Olympicin kansallispuistossa
| --- | --- |
Sijainti:  Washington, Yhdysvallat
Lähin kaupunki:  Port Angeles, Washington
Pinta-ala:  3 734 km²
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Olympic National Park 
Tyyppi:  Yhdysvaltain kansallispuisto, kansallispuisto 
Perustettu:  29. kesäkuuta 1939
Kävijämäärä:  3 142 774 (2005)
Hallinto:  National Park Service
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Olympicin kansallispuiston rannikkoa.
Olympicin kansallispuisto (engl. Olympic National Park) on yhdysvaltalainen kansallispuisto, joka sijaitsee Yhdysvaltojen Washingtonin osavaltiossa Olympian niemimaalla. Presidentti Theodore Roosevelt julisti nykyisen kansallispuiston alueen kansalliseksi suojelumonumentiksi vuonna 1909. Presidentti Franklin D. Roosevelt kohotti sen kansallispuiston asemaan 29. kesäkuuta vuonna 1939. Vuodesta 1981 lähtien Olympic on kuulunut UNESCOn maailmanperintöluetteloon. Kansallispuisto koostuu kahdesta erillisestä osasta: kapeasta kaistaleesta Tyynenmeren rannalla sekä isosta yhtenäisestä alueesta edellisestä itään. Yhteensä puisto kattaa 3 734 km² laajuisen alueen, ja sitä hallinnoi muiden Yhdysvaltain kansallispuistojen tapaan maan National Park Service.
Luonto > Rannikko

Rannikkokaista on 117 km pitkä mutta vain muutaman kilometrin levyinen. Rannat ovat hiekka- sekä kalliorantoja. Rannoilla on suuria määriä ajopuuta, jota joet ovat tuoneet merelle.
Suosituin kohde rannikkokaistalla on 14 km:n pituinen vaellusreitti Ozette Loop. Reitin lähtöpiste on Ozette Lake ja se sisältää merenrantaa sekä lähinnä sitkankuusesta, lännenhemlokista ja jättituijasta koostuvia rannikkometsiä.
Luonto > Vuoret

Puiston sisäosissa kohoaa vuoristo Olympic Mountains, jonka rinteitä peittävät vanhat jäätiköt. Vuoristo koostuu basaltista ja sedimenttikivilajeista. Korkein huippu Mount Olympus kohoaa 2428 m:n korkeuteen.
Luonto > Sademetsät

Puiston länsiosaa peittävät lauhkean vyöhykkeen sademetsät. Läntisissä laaksoissa vuoden sademäärä on 3000–3600 mm ja aivan rannikollakin 2300 mm. Nämä lauhkean vyöhykkeen sademetsät koostuvat pääasiassa havupuista, ennen kaikkea lännenhemlokista, sitkankuusesta, jättituijasta sekä douglaskuusesta. Etenkin kolme viimeksi mainittua saavuttavat valtavia mittasuhteita.
Myös puiston itäosat sisältävät vanhoja metsiä, mutta ilmasto on siellä merkittävästi kuivempi. Sitkankuusi puuttuu näistä metsistä, puut ovat pienempiä ja aluskasvillisuus on harvempaa.
Matkailu

Muutama tie tunkeutuu puiston reunaosiin, ja Olympian niemimaata kiertävä valtatie 101 kulkee puiston pohjoisosan halki, mutta puiston sisäosiin ei pääse tietä myöten. Puistossa on kattava vaelluspolkuverkosto, joita pitkin pääsee tutustumaan vuoristoon, sademetsiin sekä rannikkoon, missä on mahdollista patikoida myös hiekkarantoja pitkin. Polkujen varrella on merkittyjä telttailupaikkoja; suurimmassa osassa puistoa telttailu on sallittu myös niiden ulkopuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olympicin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Olympicin kansallispuiston viralliset sivut
Yhdysvaltain kansallispuistot
Acadia
American Samoa
Arches
Badlands
Big Bend
Biscayne
Black Canyon of the Gunnison
Bryce Canyon
Canyonlands
Capitol Reef
Carlsbad Caverns
Channel Islands
Congaree
Crater Lake
Cuyahoga Valley
Death Valley
Denali
Dry Tortugas
Everglades
Gates of the Arctic
Glacier
Glacier Bay
Grand Canyon
Grand Teton
Great Basin
Great Sand Dunes
Great Smoky Mountains
Guadalupe Mountains
Haleakalā
Hawaii Volcanoes
Hot Springs
Isle Royale
Joshua Tree
Katmai
Kenai Fjords
Kings Canyon
Kobuk Valley
Lake Clark
Lassen Volcanic
Mammoth Cave
Mesa Verde
Mount Rainier
North Cascades
Olympic
Petrified Forest
Pinnacles
Redwood
Rocky Mountain
Saguaro
Sequoia
Shenandoah
Theodore Roosevelt
Virgin Islands
Voyageurs
Wind Cave
Wrangell-St. Elias
Yellowstone
Yosemite
Zion
Unescon maailmanperintökohteet Yhdysvalloissa
Cahokia
Carlsbad Caverns
Chacon kanjoni
Everglades
Grand Canyon
Great Smoky Mountains
Hawaii Volcanoes
Independence Hall
Kluane / Wrangell-St. Elias / Glacier Bay / Tatshenshini-Alsek (Kanadan kanssa)
La Fortaleza ja San Juan National Historic Site
Mammoth Cave
Mesa Verde
Monticello ja Virginian yliopisto
Olympic
Papahānaumokuākea
Pueblo de Taos
Redwood
Vapaudenpatsas
Waterton Glacier (Kanadan kanssa)
Yellowstone
Yosemite
Olympicin kansallispuiston vuoristoa.
Oregoninvaahtera Hoh Riverin lähellä.
Oolong-tee

Oolong-teetä
Oolong-teetä hautumassa gaiwanissa.
Oolong-tee (kiin. 烏龍, wūlóng) on perinteistä kiinalaista puoliksi hapetettua teetä. Oolong kuuluu yhdessä vähemmän hapettuneen pouchongin kanssa niin kutsuttuun sinivihreän teen ryhmään, joka on hapettumisasteeltaan mustan teen ja vihreän teen välillä. Nimi oolong tulee alkuaan kiinalaisen nimen wūlóng englanninkielisestä ääntämyksestä.
Oolong-tee on 8–85-prosenttisesti hapetettua. Sen annetaan hapettua yleensä noin 2–3 päivää. Paras oolong-tee tulee pääasiassa Fujianin Wuyi-vuorilta ja Taiwanista. Oolong-tee on erittäin arvostettua Etelä-Kiinassa, Japanissa, Taiwanissa ja Etelä-Aasian ulkokiinalaisyhteisöjen keskuudessa.
Hyvä oolong-tee, todella hienosta puhumattakaan, voi olla huomattavan kallista, mutta hinta yleensä kompensoituu sillä, että – muusta teestä poiketen – samoja teelehtiä voi hauduttaa monia kertoja peräkkäin maun samalla parantuessa. Niinpä jos keskihintainen oolong maksaa esimerkiksi 15 euroa/100 g, tämä määrä riittää noin 50 kupilliseen teetä, ja kupillisen hinnaksi tulee vain 30 senttiä.
Kun vihreää teetä voi yleensä samoista lehdistä hauduttaa kolme kertaa, hyvä oolong kestää 5–6 haudutusta ja erittäin hieno oolong vielä enemmän. Oolong-teen juontiin onkin tästä kehittynyt erityinen gongfu-teeseremonia.
Oolongin ylemmät laatuluokat ovat parhaasta lukien Fanciest/Extra Fancy, Fancy ja Extra Choice/Extra Fine. Oolongin laatuluokitus on, toisin kuin mustalla teellä, suoremmin verrannollinen teen makuun.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oolong-tee Wikimedia Commonsissa
Onko ”Elä huomaamattomana” hyvä ohje

| Onko ”Elä huomaamattomana” hyvä ohje> Εἰ καλῶς εἴρηται τὸ λάθε βιώσας.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 100
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Onko ”Elä huomaamattomana” hyvä ohje (m.kreik. Εἰ καλῶς εἴρηται τὸ λάθε βιώσας, Ei kalōs eirētai to lathe biōsas; lat. An recte dictum sit latenter esse vivendum)  on Plutarkhoksen Moralia-kokoelmaan (kirja XIV, 77) kuuluva tutkielma, joka on suunnattu epikurolaisia vastaan.
Plutarkhoksen teos on muodoltaan lyhyt essee, joka koostuu seitsemästä luvusta. Teos on suunnattu nimensä mukaisesti erityisesti epikurolaista maksiimia ”elä huomaamattomana” (λάθε βιώσας, lathe biōsas) vastaan. Se oli eräs keskeisiä epikurolaisia elämänohjeita. Epikurolaisten mukaan onnellisuutta ei voitu löytää varakkuuden tai mahtavan yhteiskunnallisen aseman tai virkojen kautta, vaan ainoastaan kivun tai kärsimyksen puuttumisen (aponia) ja mielenrauhan (ataraksia) kautta. Oppiin kuului keskeisenä vetäytyminen julkisesta elämästä hillittyihin nautintoihin ystävien seuraan.
Plutarkhos hyökkää maksiimia vastaan kuudella tavalla:
Epikuros oli epärehellinen sen sanoessaan: hän tavoitteli itsekin mainetta.
Omien paheiden salaaminen estää niiden parantamisen, kun taas omien hyveiden salaaminen tekee niistä hyödyttömiä muille.
Aistinautinnot vaativat pimeyttä, mutta hyveelliset teot ansaitsevat tulla kaikkien nähtäville.
Tulevat tunnustukset tuottavat alkusysäyksen ja kannustimen teoille, kun taas tuntemattomuus tylsistää sekä ruumiin että mielen.
Ihminen etsii luonnostaan valoa; ihminen etsii tuntemista (tietämistä) ja sitä, että hänet tunnetaan.
Ne, jotka ovat saaneet mainetta hyveellisillä teoilla, saavat palkinnon kuoleman jälkeen, kun taas toimimattomuudesta seuraava unohdus on rangaistus.
Kirjallisuutta

Plutarch: Is "Live Unknown" a Wise Precept?. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume XIV. Loeb Classical Library 428. That Epicurus Actually Makes a Pleasant Life Impossible. Reply to Colotes in Defence of the Other Philosophers. Is "Live Unknown" a Wise Precept? On Music)  Cambridge, MA:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Plutarch: Whether 'twere Rightly Said, Live Concealed Plutarch’s Morals. The Online Library of Liberty (englanniksi)
Plutarch: Whether ’twere Rightly Said, Live Concealed Plutarch’s Morals. Internet Archive (englanniksi)
Omakotitalo

Saksalainen omakotitalo.
Suuri amerikkalainen omakotitalo.
K3-talon arkkitalotyyppi A4. 3h+k+rt 108-m², sauna 24 h-m².
Panamalainen makuuhuone.
Keskieurooppalaiseen tapaan varustettu keittiö.
Omakotitalo on erillispientalo, jossa on yleensä yhden perheen asunto. Kaavoitetulla alueella erillispientalotalotontille saadaan yleensä sijoittaa enintään kaksi asuntoa. Kaavamerkintä on AO. Kahden asunnon talo voi olla omakotitalo, jossa on pääasunto ja sivuasunto.lähde? Jos molemmat asunnot ovat suurehkoja, kysymyksessä ei ole omakotitalo vaan paritalo. Myös kaupunkipientalot ovat omakotitaloja.
Omakotitalo on useimmiten joko yksi- tai kaksikerroksinen ja siinä voi olla lisäksi kellari. Suomessa on noin 970 000 omakotitaloa (2006).
Vajaat 40 prosenttia suomalaisista asuu omakotitaloissa.
Rakenne ja rakentaminen

Omakotitalojen rakennusmateriaali on yleensä puu rankarakenteena tai hirsisenä, tai tiili, harkkorakenteisena kevytsora, höyrykarkaistu kevytbetoni tai betoni.
Nykyisin omakotitalot ovat usein teollisesti esivalmistettuja talopaketteja. Niiden sisällöt vaihtelevat rakennustavaratoimituksista avaimet käteen -ratkaisuihin. Omakotitalo voidaan rakentaa myös pitkästä tavarasta, jolloin työmaalle tilataan materiaalit ja työstöt suoritetaan työmaalla.
Historia

Omakotitalon voidaan katsoa kehittyneen 1600-luvulla yleistyneestä parituvasta, ja siitä syntyneistä erityppisistä useampia toimintoja sisältäneistä asuinrakennuksista. Parituvassa saavuttiin porstuaan, josta pääsi kahtaalle, joko tupaan tai pienempään huonetilaan, joka saatettiin käyttää kamarina, riihenä, aittana tai saunana. Vähitellen paritupa laajeni sisältämään useampia huonetiloja ja toimintoja.
Varasto- ja muiden piharakennusten omakotitalon kanssa muodostama pihapiiri on jäänne aikaisemmasta isommasta kokonaisuudesta, johon on kuulunut muun muassa karjapiha, miespiha, navetta, käymälä, sauna ja mahdollisesti muita apurakennuksia.
Esimerkiksi saunan sijoitus pihapiirin perälle on ollut käytännönläheinen ratkaisu. Sijoituksella ehkäistiin saunaan liittyvän tulipaloriskin vaikutuksia muihin rakennuksiin.
Rintamamiestalo oli 1940- ja 1950-lukujen yleisin omakotitalotyyppi. Näitä tyyppitaloja rakennettiin niiden kokonaisedullisuuden takia sodanjälkeisenä jälleenrakennuskautena.
Suunnittelu

Talon rakentamisen suunnittelun tulee lähteä tulevan asujan tarpeista. Tilat tulee mitoittaa siten, että jokainen tila vastaa kooltaan tulevaa käyttötarkoitusta. Tiloja suunniteltaessa tulee huomioida mahdolliset koneet ja laitteet ja niiden koot, sekä kulku tilassa. Tilassa tulee pystyä käyttämään tarvittavia koneita ja suorittamaan tilaan liittyvät toiminnot. Tilaa suunniteltaessa kannattaa huomioida myös mahdolliset turvallisuusriskit.
Tilojen asettelu talossa kannattaa miettiä auringon mukaan. Oleskelutilat kannattaa sijoittaa siten, että niissä voi nauttia päiväauringosta. Makuuhuoneet ja aputilat taasen kannattaa sijoittaa siten, ettei aurinko paista niihin suoraan. Auringon valo voi joissain tapauksissa myös häiritä tilan toimintoja.
Suunnittelun ammattilainen osaa usein neuvoa tilojen sijoittelussa ja tilojen koon tarpeessa.
Tilat

Omakotitalossa voi olla seuraavanlaisia tiloja:
olohuone
makuuhuone
työhuone
keittiö
eteinen
keittokomero
kodinhoitohuone
wc eli käymälä
pesuhuone tai kylpyhuone
sauna
vaatehuone
vierashuone
takkahuone
tuulikaappi
tekninen tila
omakotitalossa voi olla myös seuraavanlaisia varastointitiloja:
varasto
autotalli
pyöräsuoja
liiteri
ullakko