stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilhelm Moberg

| Vilhelm Moberg |
| --- | --- |
 Vilhelm Moberg, 1967.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1898 Algutsboda, Småland
Kuollut: 8. elokuuta 1973 (74 vuotta) Väddö
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Pääteokset:  Maastamuuttajat (Utvandrarna, 1949–1959)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Karl Artur Vilhelm Moberg (20. elokuuta 1898 Algutsboda, Smoolanti, Ruotsi – 8. elokuuta 1973 Väddö, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on neliosainen teossarja Maastamuuttajat, joka kertoo ruotsalaisperheestä, joka joutui muuttamaan pientilalta Smålannista Minnesotaan, Yhdysvaltoihin vuonna 1850.
Maastamuuttajien ensimmäinen osa, sarjan nimiteos (Utvandrarna, 1949), kertoo Karl Oskar Nilsonin perheen muutosta Ljuderin pitäjästä Smålannista Pohjois-Amerikkaan vuoden 1848 nälkävuoden jälkimaininkien ajamana. Toinen osa Uuteen maahan (Invandrarna, 1952) saattaa matkalaiset kohteeseensa Ki-Chi-Saga-järven (nykyinen Chisago Lake) rannalle Minnesotaan samana vuonna. Kolmas osa Raivaajat (Nybyggarna, 1956) kertoo perheen vaiheista ensimmäisinä Pohjois-Amerikan vuosina. Neljäs osa, Viimeinen kirje Ruotsiin (Sista brevet till Sverige, 1959) yltää Yhdysvaltojen sisällissodan (1861–1865) ja Minnesotaan voimakkaasti vaikuttanen Sioux-intiaanien verisen kapinan (Dakota-sota, 1862) yli aina vuoteen 1890, jolloin kirjan nimihenkilön naapuri, vielä ruotsia taitava vanha isäntä, kirjoittaa Ruotsiin viimeisen kirjeen kertoakseen Karl Oskarin nukkuneen tästä elämästä. Ruotsiksi neliosaisena ilmestyneen sarjan kolme ensimmäistä osaa jaettiin suomenkielisinä käännöksinä osiin 1 ja 2, jolloin kirjasarjasta tuli seitsenniteinen.
Abban entiset miesjäsenet Björn Ulvaeus ja Benny Andersson kirjoittivat Maastamuuttajat-sarjan perusteella musikaalin Kristina från Duvemåla (1995).
Teokset > Suomennetut romaanit

Raskin perhe. (Raskens. En soldatfamiljs historia, 1927.) Suomentanut Eino Palola. Hämeenlinna: Karisto, 1937. – 2. painos: Kariston lukuromaanit, 1976. ISBN 951-23-0924-6.
Mies ja hänen naisensa (Mans kvinna, 1933.) Suomentanut Mikko Taipale. Turku: Aura, 1944. – Romaani 1790-luvun Värendistä.
Käytös alennettu. (Sänkt sedebetyg (Toringtriologin), 1935.) Suomentanut Väinö Hämeen-Anttila. Hämeenlinna: Karisto, 1937.
Uneton. (Sömnlös (Toringtriologin), 1937.) Suomentanut Väinö Hämeen-Anttila. Hämeenlinna: Karisto, 1937.
Anna meille maa! (Giv oss jorden! (Toringtriologin), 1939.) Suomentanut Väinö Hämeen-Anttila. Hämeenlinna: Karisto, 1940.
Ratsasta tänä yönä! Romaani Värendistä vuodelta 1650. (Rid i natt! Roman från Värend 1650, 1941.) Suomentanut Arvi Nuormaa. Turku: Aura, 1943.
Sotilas, joka vihasi kivääriä. (Soldat med brutet gevär, 1944.) Suomentanut Arvi Nuormaa. Turku: Aura, 1945.
Morsianten lähde. Legenda pysyvästi asuvista. (Brudarnas källa. En legend om de bofasta, 1946.) Suomentanut Arvi Nuormaa. Turku: Aura, 1947.
Maastamuuttajat 1–2. (Utvandrarna, 1949.) Suomentanut Kristiina Kivivuori. Runot suomentanut Kirsi Kunnas. Helsinki: Otava, 1958.
Uuteen maahan 1–2 . (Invandrarna, 1952.) Suomentanut Kristiina Kivivuori. Helsinki: Otava, 1959.
Maastamuuttajat 3. Uuteen maahan 1. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-00938-9
Maastamuuttajat 4. Uuteen maahan 2. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-01493-5
Raivaajat 1–2 . (Nybyggarna, 1956.) Suomentanut Kristiina Kivivuori. Runosäkeet suomentanut Kirsi Kunnas. Helsinki: Otava, 1960.
Maastamuuttajat 5. Raivaajat 1. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-00939-7
Maastamuuttajat 6. Raivaajat 2. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-01624-5
Maastamuuttajat 7. Viimeinen kirje Ruotsiin. (Sista brevet till Sverige, 1959.) Suomentanut Sinikka Kallio. Helsinki: Otava, 1975. ISBN 951-1-00940-0
Ei kotia maan päällä. (Din stund på jorden, 1963.) Suomentanut Soili Nordgren. Helsinki: Otava, 1965.
Rajamaa. Kertomus ihmisistä, jotka historia on unohtanut. (Förrädarland. En berättelse om människor som historien har glömt, 1967.) Suomentanut Kyllikki Hämäläinen. Helsinki: Otava, 1976.
Teokset > Suomentamattomat romaanit

Långt från landsvägen (Adolf i Ulvaskog) (1929)
De knutna händerna (Adolf i Ulvaskog) (1930)
A. P. Rosell, bankdirektör (1932)
Det gamla riket (1953)
Teokset > Muut teokset

I vapenrock och linnebyxor (1921)
Svensk strävan (1941)
Sanningen kryper fram (1943)
Segerstedtstriden (1945)
Hatets och kärlekens diktare. Ragnar Jändel (1946)
Den okända släkten (1950)
Fallet Krukmakaregatan (1951)
Att övervaka överheten (1953)
Därför är jag republikan (1955)
Komplotterna. Affärerna Unman och Selling (1956)
Bondeåret. En krönika (1966)
Berättelser ur min levnad (1968)
Min svenska historia I–II (1970–1971)
I skrivande stund (1973)
Otrons artiklar (1973)
I egen sak (1984)
Vårplöjning och andra berättelser (1990)
Att upptäcka Amerika (1995)
I det fria ordets tid (1996)
Teokset > Näytelmät

Hustrun (1929)
Bröllopssalut (1929)
Marknadsafton (1930)
Våld (1933)
Jungfrukammare (1938)
Kassabrist (1939)
De knutna händerna (1939)
Änkeman Jarl (1940)
En löskekarl (1941)
Rid i natt! (1942)
Mans kvinna (1943)
Vår ofödde son (1945)
Gudens hustru (1946)
Jungfru Maria på fattiggårn (1954)
Lea och Rakel (1954)
Domaren (1957)
Nattkyparen (1961)
Sagoprinsen (1962)
Kvinnas man (1965)
Hundra gånger gifta (1965)
Din stund på jorden (1967)
Teokset > Elokuvia ja TV-tuotantoja Mobergin teosten pohjalta

Kärlek och kassabrist (1932)
Gläd dig i din ungdom (1939)
Rid i natt! (1942)
Mans kvinna (1945)
Änkeman Jarl (1945)
Marknadsafton (1948)
Domaren (1960)
Utvandrarna (1971)
Nybyggarna (1972)
Raskens (1976)
Teokset > Musikaali

Kristina från Duvemåla (1995)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vilhelm Moberg Wikimedia Commonsissa
Vilhelm Moberg (Arkistoitu – Internet Archive). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  DDB  Trove  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Särkijärvi (Askola)

Särkijärvi on kylä Askolan kunnassa itäisellä Uudellamaalla. Se sijaitsee kymmenisen kilometriä Askolan keskustasta itään Kylänpäänjärven pohjoisrannalla. Myös järvestä käytetään usein nimeä Särkijärvi. Porvooseen on matkaa noin 13 kilometriä. Särkijärven pohjoispuolella oleva kylä on Huuvari, ja Särkijärvi kuuluu Huuvarin postinumeroalueeseen 07590 (nimiosa vuoden 2019 alusta Askola, aiemmin Huuvari).
Museovirasto on vuonna 2009 luokitellut Särkijärven kylä- ja kartanomaiseman Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin, koska se on rakenteeltaan ja rakennuskannaltaan tyypillinen ja hyvin säilynyt Uudenmaan rannikon vanhan maantienvarren asutuskeskittymä ja viljelymaisema.
Vauraalta näyttävä maaseutukylä isoine kivi- ja tiilinavetoineen sijoittuu nauhamaisesti Kylänpäänjärveä kiertävän yhdystie 1605:n varteen sekä peltoaukeiden metsäkumpareille. Maantien varteen sijoittuvat myös 1900-luvun alussa ja 1950-luvulla rakennetut koulut ja vuonna 1927 valmistunut seuratalo Jukola, jossa toimii Huuvarin-Särkijärven Nuorisoseura. Alueen pohjoisosan merkittävä rakennusryhmä on Prestbackan kartanomäki koivukujineen ja empiretyylisine päärakennuksineen. Prestbackassa on ollut myös tiilitehdas. Kylän eteläpäässä on Kylänpää-niminen entinen Byändan ratsutila. Vanhoja ratsutiloja ovat myös Prestbacka ja Tamppi (Dampbacka).
Särkijärven koulu

Tampin kartanon omistaja, hovioikeuden asessori Johan Selim Holmberg perusti kylään koulun vuonna 1883. Se sai oman puurakenteisen rakennuksen 1909 ja rapatun lisärakennuksen 1952.
Aiheesta muualla

Särkijärven koulun verkkosivut
Seurantalo Jukola
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Kekkonen, Ilmo (toim.): Huuvarin-Särkijärven kyläkirja. Huuvari-Särkijärven nuorisoseura, 2002. 303 sivua. ISBN 952-91-4439-3.
| n k Askola |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Porvoon seutu 
| Historia |  Askolan kulttuuri  Johannes Linnankoski  Kottian kylän hiidenkirnualue  |  |
| Kylät ja  kunnanosat |  Huuvari  Juornaankylä  Kirkonkylä  Korttia  Monninkylä  Nalkkila  Nietoo  Puhar-Onkimaa  Särkijärvi  Tiilää  Vahijärvi  Vakkola  |  |
| Luonto |  Askolan hiidenkirnut  Ilolanjoen vesistö Ilolanjoki  Porvoonjoki Linnankoski  Vakkolankoski  Etujärvi  Koukjärvi  Kylänpäänjärvi  Takajärvi  Tiiläänjärvi  Vahijärvi  Valkjärvi  |  |
| Talous |  Posintra  |  |
| Kulttuuri |  Askola-seura  Askolapäivä  Askolan kotiseutumuseo  Askolan pääkirjasto  Huuvarin-Särkijärven nuorisoseura  Johannes Linnankosken nuoruudenkoti  Juornaankylän nuorisoseura  Laulu tulipunaisesta kukasta  Monninkylän nuorisoseura  Tuomiranta  Vahijärven nuorioseura  Luettelo taideteoksista  |  |
| Seurakunnat |  Askolan seurakunta Askolan seurakuntakoti  Askolan siunauskappeli  Askolan kirkko  Juornaankylän rukoushuone  |  |
| Urheilu ja liikunta |  Askolan Urheilijat  Askola-Areena  Askolan liikuntakeskus Askolan yleisurheilukenttä  Askolan pesäpallokenttä  Inkilän lenkki  |  |
| Koulutus |  Askola-Instituutti – Ammattiopisto  Monninkylän koulu  |  |
| Liikenne |  Kantatie 55  Seututie 151  Seututie 167  |  |
| Muuta |  Askolan kunnanvaltuusto  Askolan vaakuna  Askolan terveyskeskus  Mäntsälä-lehti  |  |
Irma Taavitsainen

| Irma Taavitsainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. tammikuuta 1946 (ikä 79) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  englantilaisen filologian professori (emerita)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1971, FM 1973, FL 1980, FT 1988)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Filologia ja englantilainen filologia
Aiheesta muualla
Kotisivu
Irma Aini Johanna Taavitsainen (o.s. Turunen; s. 25. tammikuuta 1946 Helsinki) on suomalainen filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston englantilaisen filologian emeritaprofessori.
Turunen tuli ylioppilaaksi Tyttönormaalilyseosta (1965). Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, ja valmistui sieltä filosofian kandidaatiksi (1971), maisteriksi (1973), lisensiaatiksi (1980) ja tohtoriksi (1988). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa  (1988) oli otsikoitu Middle English lunaries : a study of the genre.
Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Taavitsainen on ollut vuodesta 2004.
Carl Gustaf Söderstrand

| Carl Gustaf Söderstrand> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. syyskuuta 1800
Kuollut: 22. huhtikuuta 1862 (61 vuotta) Turku
Carl Gustaf Söderstrand  (9. syyskuuta 1800 – 22. huhtikuuta 1862 Turku) oli suomalainen maalarimestari, taidemaalari ja Turun maalariammattikunnan oltermanni. Söderstrand opiskeli Tukholman taideakatemiassa jonkin aikaa.
Söderstrand perusti Turkuun vuonna 1830 maalariammattikunnan piirustuskoulun, joka myöhemmin tunnetaan Turun piirustuskouluna. Söderstrand toimi Turun piirustuskoulun ensimmäiset 15 vuotta koulun ainoana opettajana. Koulu toimi tuolloin hänen omistamassaan talossa. Söderstrand myös tuki koulua taloudellisesti. Hän oli suorittanut mestarinäytteensä vuonna 1829, ja aloittaessaan piirustuskoulun opettajana vuonna 1830 hänet oli juuri otettu Turun maalariammattikunnan jäseneksi.
Söderstrandin maalaus Viimeinen tuomio (1820) lahjoitettiin vuonna 1824 Keuruun vanhaan kirkkoon ja vuonna 1902 Kansallismuseoon. Keuruun vanhassa kirkossa on nykyään maalauksen kopio 1930-luvulta. Söderstrand maalasi myös koristemaalaukset Jämsän neljänteen kirkkoon, joka paloi vuonna 1927, sekä Kuoreveden kirkkoon kuoriseinän verhosommitelman.
Söderstrand myös esitti taideyhdistyksen perustamista Turkuun jo 1840-luvulla. Kun Helsingissä vuonna 1846 perustettiin Suomen taideyhdistys, Turussa tyydyttiin aluksi siihen, että Turun piirustuskoulu toimi helsinkiläisen taideyhdistyksen alaisena ja Turun oman taideyhdistyksen sijaan oltiin helsinkiläisen Suomen taideyhdistyksen alaosasto, jonka huomattavimpia jäseniä olivat Söderstrand ja R. W. Ekman.
Söderstrandin poika oli taidemaalari Ernst Söderstrand.
Kirjallisuutta

Margareta Willner-Rönnholm: Taidekoulun arkea ja unelmia: Turun piirustuskoulu 1830–1981. [Turku]: Turun maakuntamuseo & Turun taidemuseo, 1996. ISBN 951-595-025-2 (sid.)
Immanuel Alm
Johan Alm
Helena Arnell
Johan Backman
Jonas Bergman
Johan Zacharias Blackstadius
Edla Blommér
Elias Brenner
Erik Cainberg
Margareta Capsia
Wilhelm Maximilian Carpelan
Auguste Joseph Desarnod
Robert Wilhelm Ekman
Samuel Elmgren
Gustaf Wilhelm Finnberg
Lennart Forstén
Lars Gallenius
Johan Georg Geitel
Berndt Godenhjelm
Emanuel Granberg
Johan Hedberg
Johan Gustav Hedman
Pietari Henrikinpoika
Adolf Hårdh
Johan Knutson
Pehr Adolf Kruskopf
Claes Lang (vanhempi)
Petter Lang
Aleksander Lauréus
Johan Lefrén
Thomas Joachim Legler
Liedon mestari
Johan Erik Lindh
Gustaf Lucander
Charlotta Malm-Reuterholm
Karl Peter Mazér
Erik Wilhelm le Moine
Abraham Myra
Didrik Möllerum
Mathilda Rotkirch
Nils Schillmark
Johan Strömer
Johan Stålbom
Gabriel Gotthard Sweidel
Carl Gustaf Söderstrand
Emanuel Thelning
Ulrik Thersner
Mikael Toppelius
Isak Wacklin
Erik Westzynthius (nuorempi)
Erik Westzynthius (vanhempi)
Magnus von Wright
Wilhelm von Wright
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Metallimusiikki

| Metallimusiikki |
| --- | --- |
Alkuperä:  psykedeelinen rock, bluesrock
Alkuperämaa:  Yhdistynyt kuningaskunta,Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  1960-luvun loppu
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara, sähköbasso, rummut, joskus myös kosketinsoittimet
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  alternative metal avantgardemetalli black metal death metal doom metal extreme metal folk metal glam metal goottimetalli grindcore hard rock industrial metal kristillinen metalli metalcore nu metal neoklassinen metalli power metal progressiivinen metalli sinfoninen metalli speed metal stoner rock thrash metal viikinkimetalli
Heaven Shall Burn -yhtyeen kitaristi Alexander Dietz.
Metallimusiikki on raskassointista rockmusiikkia, jonka ominaispiirteitä ovat intensiiviset rytmit, sähkökitaran särösoundi ja monesti myös sanoitusten synkät aiheet. Monin paikoin maailmaa metallimusiikkia on kutsuttu yleisesti nimellä heavy metal. Nykyisin käsite heavy metal viittaa ensisijaisesti 1970- ja 1980-lukujen melodisiin metalliyhtyeisiin. Suomessa on myös käytössä lainasana ”hevi”.
Metallimusiikin syntyhetken täsmällinen ajoittaminen on vaikeaa. Tyylilaji kehittyi 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa Englannissa. Sen juuret ovat bluesrockissa ja psykedeelisessä rockissa. Ensimmäisinä laajaa mainetta saaneina heavy metalia kehittäneinä yhtyeinä mainitaan usein vuonna 1968 perustetut Led Zeppelin, Black Sabbath ja Deep Purple. 1970-luvun loppupuolella Judas Priestin kaltaiset yhtyeet kehittivät tyylilajia eteenpäin hylkäämällä sen blues-juuret. Yhdysvaltalainen Ronnie James Dio toi metallimusiikkiin keskiaikaisen ritarimytologian ja demonit sekä hevin symboliksi nousseen pirunsarvi-käsimerkin.
1980-luvun alussa Motörheadin ja Iron Maidenin kaltaiset yhtyeet lisäsivät tyyliin aggressiivisuutta ja nopeutta. Yhdysvaltalaisen Metallican kaltaiset yhtyeet toivat raskaan thrash metalin valtavirtaan. Vuosikymmenen kuluessa metallimusiikki sai runsaasti suosiota myös kevyempää metallia soittaneiden yhtyeiden myötä. Metallimusiikki sai maailmanlaajuisen ihailijajoukon, jonka edustajia kutsutaan hevareiksi. Sittemmin metallimusiikki on jakaantunut lukuisiin alatyylilajeihin. Alakulttuuripiireissä kehittyivät äärimetallin tyylit, kuten death metal ja black metal. 1990-luvun puolivälissä metallimusiikin määritelmää laajensivat muun muassa nu metal, joka yhdistää metallimusiikkiin aineksia funkista ja hip hopista, sekä metalcore, joka yhdistää extreme metalia ja hardcore punkia.
Ominaispiirteet

Allmusic-sivuston määritelmän mukaan ”kaikista rock and rollin muodoista metallimusiikki on äärimmäisin äänenvoimakkuuden, miehisen uhon ja teatraalisuuden suhteen”. Metallimusiikin yleisiin ominaispiirteisiin kuuluvat äänekkäät särökitarat, ponnekkaat rytmit, tiheät basso- ja rumpuäänet sekä voimakas laulu.
Musiikillisten piirteiden, kuten melodian, harmonian, rytmin, kappalerakenteen, soinnin sekä instrumenttiroolien, mukaan metallimusiikin lajeja on alettu jakaa 1980-luvun puolivälistä lähtien karkeasti kolmeen luokkaan: perinteiseen metalliin, pop-metalliin ja äärimetalliin. Perinteisen metallin musiikillisia ominaispiirteitä ovat raskaat rummut ja basso, särökitaran riffit, virtuoosimaiset kitarasoolot ja ”ulvova” laulutyyli. Vaikka laulumelodiat ovat tärkeitä, kappaletta määrittelee enemmän kitara ja soitetut riffit. Varhaisessa metallissa kosketinsoittimet korvattiin usein toisella kitaralla. Kaksoiskitaroiden tai kitaran ja kosketinsoittimien vuorovaikutus on edelleen yksi perinteisen metallin piirre. Pop-metalli nousi valtavirran suosioon 1980-luvulla. Musiikilliset erot perinteiseen metalliin verrattuna olivat huomattavat. Merkittävin ero on siinä, että pop-metalli painottuu yleensä enemmän laulumelodioihin kuin kitarariffeihin.
Äärimetalli syntyi vastapainona pop-metallin kasvavalle kaupallisuudelle. Speed ja thrash metal -yhtyeet käyttävät hardcore punkin aggressiivisuutta ja nopeutta, mutta säilyttävät varhaisen metallin ja NWOBHM:n monimutkaiset kappaleiden muodot ja kitarataituruuden. Kitaran särö kasvaa äärimetallissa entisestään ja laulumelodioista tulee lähes merkityksettömiä. Siinä missä perinteisissä ja pop-metallikappaleissa on tunnistettava sävelkorkeus, äärimetallikappaleissa laulu voi olla huutavia ääniä eikä melodisella laululla ole merkitystä. Äärimetallissa käytetään yleensä kaksoiskitaroita. Virtuoosimaiset soolot ovat tärkeitä samoin kuin perinteisessä metallissa, usein vain lisääntyneellä nopeudella ja kitaran säröllä. Myös ”tummien” moodien käyttö on ominaista.
Musiikkilajien tyypittely perustuu musiikillisten piirteiden lisäksi paljon myös sanoituksiin ja ulkomusiikillisiin tekijöihin.
Ominaispiirteet > Soittimet ja ääni

Tyypillinen yhtyekokoonpano sisältää rumpalin, basistin, rytmikitaristin, soolokitaristin ja laulajan sekä joissakin tapauksissa kosketinsoittajan.
Ominaispiirteet > Soittimet ja ääni > Kitara

Sähkökitara ja sen vahvistimella luoma äänivalli ovat historiallisesti olleet keskeisiä metallimusiikin ominaispiirteitä. Kitarat soitetaan usein säröpedaaleilla vahvistinten läpi luomaan paksuja, voimakkaita ja raskaita soundeja.
Kitaristilla on usein hyvin keskeinen osa metallimusiikkiyhtyeessä ja useimmissa metallimusiikin tyyleissä keskeinen osa on myös kitarasoololla. Metallikappaleissa on tyypillisesti vähintään yksi kitarasoolo. Kitaristit käyttävät teknisesti kehittyneitä soittotapoja ja monissa metallimusiikin alalajeissa korostuu virtuoosimainen taidonnäyttö.
1970-luvun alussa jotkut suositut rockyhtyeet, kuten Thin Lizzy ja Scorpions, alkoivat suosia kahden kitaristin yhteissoittoa. Standardiksi kahden kitaran kokoonpanot tulivat 1980-luvulla yhtyeiden kuten Accept, Judas Priest ja Iron Maiden myötä. Yhtyeet sovittivat sävellykset kahdelle kitaralle tavalla, jossa ne täydentävät toisiaan – esimerkiksi käyttämällä erilaisia sointukappaleita tai harmonisoitua melodiaa.
Ominaispiirteet > Soittimet ja ääni > Basso

Bassokitaralla on merkittävä osa monissa metalliyhtyeissä. Se luo perusalan äänen ja vaikuttaa ratkaisevasti siihen, mikä tekee musiikista ”raskasta”. Lisäksi bassonkin ääntä on usein särjetty ja sitä toisinaan muunnellaan erilaisilla efektipedaaleilla. Metallimusiikin basistit soittavat usein plektraa sormien sijasta. Plektra tuottaa voimakkaampia, korostuneempia ääniä.lähde?
Metallimusiikissa bassolla yritetään omaksua soittimen syvä ääniala. Tämän takia suuntaus eroaa selvästi esimerkiksi jazzista ja funkista. Metallimusiikissa bassolla soitetaan usein kahdesta oktaavista kitaran mataliin aloihin. Tämä korostaa pohjimmaisia harmonisia riffejä. Siten basson ja rytmikitaran ilmaisua voi verrata sellon ja kontrabasson käyttöön taidemusiikissa. Siinä basso useimmin kaksinkertaistuu oktaavilinjalla sellon kanssa. Tässä asemassa basso vuoraa kitaran ääntä. Joskus bassolla lisätään säveliä tai sävelten kirjoa rikastamaan aloja. Bassolla soitetaan poljinharmonioita taustalla, kun taas kitaroilla soitetaan eri harmonioita pinnalla.lähde?
Perinteisesti bassoa soitetaan kitaraa myötäillen. Joskus bassolla kuitenkin soitetaan itsetietoisemmin ja kitarasta erillään. Tämä on erityisesti havaittavissa Black Sabbathin Geezer Butlerin tai Metallican Cliff Burtonin tyyleissä. Niissä basson soitto ilmaisee vuoropuhelua kitaran kanssa, kuten kappaleissa ”N.I.B.” tai ”For Whom the Bell Tolls”. Basson itsenäisyys on usein toistuva piirre alternative metalissa ja olennainen osa funk metalissa, joka on perinyt basson merkittävän osan funkissa.
Ominaispiirteet > Soittimet ja ääni > Laulu

Metallimusiikin laulu vaihtelee yhtyeiden tyylin mukaan. Yksi laulutyypeistä ovat mahtipontiset monioktaavit kuten Judas Priestin Rob Halfordin ja Iron Maidenin Bruce Dickinsonin laulu. Toinen laulajatyyppi taas ottaa tarkoituksellisen karkean lähestymistavan. Tätä edustavat esimerkiksi Motörheadin Lemmy Kilmister.lähde?
Metallimusiikin alalajeissa on yleistynyt murinatyyli, jonka teki suosituksi Possessedin Jeff Becerra. Sittemmin tyyli on yleistynyt alalajeissa kuten death metal, grindcore, doom death ja goottimetalli. Örinän ja kirkunan muista muunnelmista toimivat esimerkkeinä Lamb of Godin Randy Blythe ja At the Gatesin Tomas Lindberg. Black metal -laulajien rääkymistyylistä toimii esimerkkinä Mayhemin Deadin limatukkoinen ja vimmattu ilmaisu. 1990-luvun puolivälissä ilmeni alternative metalin ja rapcoren myötä uusia laulutyylin kehityssuuntia, joissa korostuu melodisuus. Näiden tyylien esimerkkeinä toimivat laulajat kuten Jonathan Davis (Korn) tai Burton C. Bell (Fear Factory).
2000-luvun vaihteessa jotkut yhtyeet alkoivat hyödyntää laulajia, jotka ovat perehtyneet oopperalaulun tekniikkaan. Tämä on yleistä erityisesti sinfonisessa metallissa. Esimerkkinä entinen Nightwish-laulaja Tarja Turunen tai Sarah Jezebel Deva (Cradle of Filth, Therion, Covenant).
Ominaispiirteet > Soittimet ja ääni > Rummut

Rumpukokoonpano on yleensä huomattavasti isompi kuin muissa rockmusiikin lajeissa. Tavallisesti on tomeja, bassorumpu, pikkurumpu sekä hi-hat-, ride- ja crash-symbaaleja. Näiden lisäksi on vielä lisätomeja ja symbaaleja kuten splash ja china. Muut soittimet kuten lehmänkellot ovat myös yleisiä. Alun perin metallimusiikin rumpalit hyödynsivät perinteisen rockin lyömäsoitintekniikoita. Sittemmin monet suuntauksen alalajit ovat perättäin tehneet suosituiksi erikoistekniikoita kuten tuplabassorummun, skank-beatin ja erityisesti blast beatin. Nämä tekniikat antavat soiton luoda eteneviä ja rytmisiä kulkuja, jotka painottuvat nopeuteen ja korostavat kitaran etenevyyttä.
Tuplabasari-tekniikassa lyönnit on jaettu kahdelle rumpupedaalille tai kahdelle rummulle. Tyyliä luonnehtii tahdistettujen jalkojen tekninen soitto. Menetelmällä luodaan paahtavia kulkuja bassorummulla. Metallimusiikkiin tämän tekniikan toivat speed metalin ensimmäiset kokeilut: Judas Priestin kappale ”Exciter” (1978), Motörheadin ”Overkill” (1979) ja Acceptin ”Fast as a Shark” (1982). 1980-luvun alun thrash metal -yhtyeet kehittivät sitä eteenpäin. Tekniikkaa käytetään usein speed, power, thrash, death ja black metalissa.
Skank-beat tarkoittaa kaksiosaista supistumaa perinteisen rockin neliosaisesta rytmistä. Tyyli antaa vaikutelman musiikin kaksinkertaisesta nopeutumisesta, vaikka tahti ei ole noussut. Hardcore punk -yhtyeet tekivät tyylin suosituksi ja ensimmäiset thrash metal -yhtyeet omaksuivat tekniikan. Skank-beat on tyypillinen thrash metalin poljento.
Blast beat määrittää teknisen ja hyvin nopean rytmikaavan. Siinä soittoaika on yksi osa perinteisen rockin neljästä tahdista (kaksi bassorumpujaksoa pikkurumpua kohden). Tämä antaa vaikutelman musiikin nopeuden nelinkertaistumisesta. Saatu tehoste luo äänivallin vaikutelman.lähde? Metallimusiikille tämän tekniikan esittelivät S.O.D.:n Charlie Benante ja Napalm Deathin Mick Harris. Blast beatia hyödyntävät varsinkin black metal, death metal ja grindcore-yhtyeet.
Jotkin black metal -yhtyeet käyttävät oikean rumpalin tilalla rumpukonetta.