stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nancy Hogshead-Makar

Nancy Hogshead-Makar
| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | 100 metrin vapaauinti |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | 4 × 100 metrin vapaauintiviesti |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | 4 × 100 metrin sekauintiviesti |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1984 | 200 metrin sekauinti |  |
| MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Hopeaa | Länsi-Berliini 1978 | 200 metrin perhosuinti |  |
Nancy Lynn Hogshead-Makar (17. huhtikuuta 1962 Iowa City, Iowa) on yhdysvaltalainen entinen uimari ja olympiavoittaja. Hogshead-Makar voitti Los Angelesin kesäolympialaisissa 1984 kultaa 100 metrin vapaauinnista, sekä 4 × 100 metrin vapaauinti- ja sekauintiviesteistä. Lisäksi hän sijoittui hopealle 200 metrin sekauinnissa, häviten vain joukkuetoverilleen Tracy Caulkinsille. Ensimmäistä kertaa olympialaisissa jouduttiin jakamaan uintikultamitali kahden urheilijan kesken, kun 100 metrin vapaauinnissa Hogshead-Makar ja hänen huonetoverinsa Carrie Steinseifer uivat täsmälleen saman ajan, 55,92.
Hogshead-Makar voitti urallaan myös yhden MM-hopean. Berliinissä 1978 pitkän radan MM-kilpailuissa hän sijoittui toiseksi 200 metrin perhosuinnissa, häviten jälleen vain Caulkinsille.
Uintiuransa jälkeen Hogshead-Makar on toiminut astmaluennoitsijana sekä urheilu- ja tasa-arvojuristina. Hän on lisäksi kirjoittanut kaksi kirjaa. Hogshead meni naimisiin lokakuussa 1999 Scott Makarin kanssa ja otti käyttöönsä kaksiosaisen sukunimen. Parilla on kolme lasta, yksi poika ja kaksostytöt.
Hogshead-Makar on 172 senttimetriä pitkä ja painoi uintiurallaan 66 kilogrammaa.
Teokset

Asthma and Exercise.  Henry Holt & Company, 1990.  ISBN 978-08-0501-688-8
Equal Play: Title IX and Social Change.  Temple University Press, 2007.  ISBN 978-15-9213-380-2
70-vuotismuhennos

| 70-vuotismuhennos> Septuagenarian Stew: Stories & Poems |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Charles Bukowski
Kieli:  englanti
Genre:  satiiri, novellikokoelma, runous
Kustantaja:  Black Sparrow Press
Julkaistu:  1990
Sivumäärä:  375
Suomennos
Suomentaja:  Seppo Lahtinen & Henry Lehtonen
Kansitaiteilija:  Riikka Majanen
Kustantaja:  Sammakko
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  183
ISBN:  978-952-483-120-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
70-vuotismuhennos (engl. Septuagenarian Stew: Stories & Poems) on Charles Bukowskin vuonna 1990 julkaistu novelli- ja runokokoelma. Kirjan julkaisi suomennettuna Sammakko vuonna 2012 ilman runoja. Teoksen runoja on julkaistu aiemmissa Sammakon Bukowski runokokoelmissa Eläkeläinen Kaliforniasta ja 234 runoa.
Vanhan likaisen miehen juttuja

| Vanhan likaisen miehen juttuja> Notes of a Dirty Old Man.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Charles Bukowski
Kieli:  englanti
Genre:  artikkelikokoelma, kolumni
Kustantaja:  Essex House
Julkaistu:  1969
Ulkoasu:  paperback
Sivumäärä:  254
Suomennos
Suomentaja:  Seppo Lahtinen, Tuomas Laurila & Kalle Niinikangas
Kansitaiteilija:  Riikka Majanen
Kustantaja:  Sammakko
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  nid.
Sivumäärä:  219
ISBN:  952-5194-41-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vanhan likaisen miehen juttuja (engl. Notes of a Dirty Old Man) on Charles Bukowskin vuonna 1969 pehmeäkantisena kirjana julkaistu artikkelikokoelma. Kokoelma sisältää 40 Bukowskin losangelesilaiseen Open City -underground lehteen 1960-luvun lopulla kirjoittamaa kolumnia.
Sammakko julkaisi suomennetun kokoelman alkuperäisteoksen tapaan suoraan pokkarina vuonna 2002. Käännöksestä vastasivat Seppo Lahtinen, Tuomas Laurila ja Kalle Niinikangas.
Balthasar Russow

| Balthasar Russow> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 1536lähde? Tallinna
Kuollut: 24. marraskuuta 1600 Tallinna
Kirjailija
Tuotannon kieli: keskialasaksa
Tyylilajit:  kronikka
Pääteokset:  Liivinmaan kronikka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Balthasar Russow (? Tallinna – 24. marraskuuta 1600 Tallinna) oli virolainen pappi ja kronikoitsija, joka tunnetaan kirjoittamastaan Liivinmaan kronikasta. Vuodesta 1563 hän toimi Tallinnan Pyhän Hengen seurakunnan pappina ja vuodesta 1566 kirkkoherrana kuolemaansa asti. Vuonna 1578 Russow julkaisi Rostockissa kotimaansa historiaa käsittelevän teoksen Chronica der prouintz Lyfflandt eli Liivinmaan kronikka. Se kirjaa tapahtumia muodostumassa olevassa Virossa 1100-luvun lopulta kirjoittajan omiin päiviin asti. Teoksen alkukieli on keskialasaksa, mutta se on käännetty 1900-luvulla kaksi kertaa viroksi.
Vaikka Russowin kronikkaa ei alun perin kirjoitettu viroksi, se luetaan vironkielisen kirjallisuuden perusteoksiin. Jaan Kross kirjoitti Russowin elämästä ja työstä pääteoksensa Uppiniskaisuuden kronikka.
Elämäkerta

Russowin tarkaa syntymäaikaa ei tiedetä. Syntymäajaksi on ehdotettu vuosia 1520–1525, 1530 tai 1542–1543. Hänen kansallisuudestakaan ei ole täyttä varmuutta, mutta viime aikojen tutkimuksen mukaan hän oli virolainen. Häntä pidettiin aiemmin saksalaisena, koska hän käytti teoksessaan hyvää saksan kieltä ja koska Balthasar oli tyypillinen saksalainen nimi tuohon aikaan. Lisäksi hänen sukunimensä Russow voitiin yhdistää Pohjois-Saksan Mecklenburgiin. Kuitenkin monet hänen arvostelijansa viittasivat häneen usein "ei-saksalaisena", nimityksellä jota käytettiin Liivinmaan alkuperäisväestöstä. Paul Johansenin mukaan Balthasar oli Simon Rissowin poika. Simon Rissowin juuret taas olivat lähellä Tallinnaa sijainneessa Kurglan kylässä, jossa oli Rysz- tai Russe-nimiselle suvulle kuuluneet kaksi kolmen koukun kokoista tilaa. Russowin tiedetään käyttäneen allekirjoituksissaan sukunimeä, joka lausutaan Ryssouw tai Rysow. Tilat olivat varsin suuria, ja ne olivatkin luultavasti vapaatalonpoikien omistamia. Simon Rissowe muutti Tallinnaan vuoden 1550 paikkeilla, ja hänellä tiedetään olleen suuri omaisuus. Russowin äidistä ei ole säilynyt varmoja tietoja.
Russow opiskeli Stettinin pedagogiassa eli sisäoppilaitoksessa vuosina 1559–1562. Hän jätti koulun kesken tuntemattomasta syystä. Stettinin akatemian rehtorin Tallinnan kaupunginraadille osoittaman kirjeen mukaan Russow oli karannut akatemiasta maksamatta opiskelumaksuaan. Vuonna 1562 hänet valittiin Tallinnan Pyhän Hengen seurakuntaan apulaispapiksi. Pappivihkimyksensä hän vuoden 1563 maalis- tai marraskuussa, ja 3. maaliskuuta 1563 hänestä tuli kirkkoherra ja köyhäinkassan hoitaja. Hän oli tässä virassa 33 vuotta eli kuolemaansa saakka vuonna 1600. Kaupunginraadin pöytäkirjoissa mainitaan Russowin kuolleen 25. maaliskuuta 1600 kärsittyään puristuksesta rinnassa.
Russow avioitui 14. heinäkuuta 1571 paikallisen varakkaan porvarin Hans von Gandersenin tyttären kanssa. Avioliitosta syntyi viisi lasta. Vuonna 1580 Tallinnassa riehunut rutto tappoi Russowin vaimon ja kaksi lasta. Russow meni uusiin naimisiin vuonna 1582 piispa Johan Robert Gelderin tyttären kanssa, ja sai tätä kautta pienen moision ja myllyn isännyyden myötäjäisinä. Uusi vaimo kuoli vuonna 1590 ja tämän lisäksi hänen lapsistaan oli elossa enää vanhin poika. Russow meni vielä kerran naimisiin vuonna 1593 pormestari Heinrich von Lohnin sisarentyttären kanssa ja varmisti näin nousunsa Tallinnan yläluokan kärkeen.
Russowin kronikka

Tallinnan kaupunginraadin pöytäkirjoista selviää, että Russow teki kronikkaansa kaupunginraadin tietäen. Kaupunginraadilla oli tarve selittää Ruotsin puolelle siirtyminen Baltian valtatyhjiössä. Russowin itsensä mukaan hän kirjoitti kronikkansa, jotta kristinuskon tulo saksalaisten mukana ei unohtuisi ja tulevatkin polvet tietäisivät, miksi Tallinna asettui Ruotsin puolelle. Kronikka alkaa kristinuskon tulosta Liivinmaalle vuonna 1158 ja päättyy Liivinmaan sodan päättäneeseen rauhaan vuonna 1583. Teos on osin luettelomainen, mutta siinä on myös laajempaa kerrontaa etenkin Russowin omakohtaisista kokemuksista kertovissa kohdissa. Russow käytti lähteinään myös aiempia kronikoita, kuten  Nuorempaa suurmestarikronikkaa ja Vanhempaa Liivinmaan runokronikkaa.
Kronikan ensimmäinen painos ilmestyi Rostockissa vuonna 1578. Vuonna 1584 ilmestyi korjailtu painos, johon Russow oli täydentänyt uudemia tapahtumia ja omien sanojensa mukaan edellisestä painoksesta unohtuneita asioita. Toisesta painoksesta oli pyritty myös tekemään tietokirjamaisempi, sillä siitä oli poistettu ensimmäisen painoksen lopussa olleet Russowin pohdiskelut talonpoikien asemasta.
Jeffrey Eugenides

Jeffrey Eugenides
Jeffrey Eugenides (8. maaliskuuta 1960 Detroit, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän valmistui Brown Universitysta vuonna 1983 ja on suorittanut myös tutkinnon luovasta kirjoittamisesta Stanford Universityssa. Eugenides on naimisissa taiteilija Karen Yamauchin kanssa ja asuu perheineen Berliinissä Saksassa. Hän ei esiinny mielellään julkisesti eikä kerro yksityiselämästään.
Romaaneja

Virgin suicides: Kauniina kuolleet.  ((The Virgin Suicides, 1993.) Suom. Juhani Lindholm)  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18447-4
Middlesex.  ((Middlesex, 2002.) Suom. Juhani Lindholm)  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18516-0  - josta voitti Pulitzer-palkinnon
Naimapuuhia.  ((The Marriage Plot, 2011.) Suom. Arto Schroderus)  Otava, 2012.  ISBN 951-1-26000-6
Romaanin Virgin Suicides pohjalta on myös tehty samanniminen elokuva, jonka ohjasi Sofia Coppola ja jonka pääosissa ovat muun muassa Kathleen Turner, Kirsten Dunst ja Josh Hartnett.
Novelleja

Baster (Wonderful Town, Remnick ed., Random House 2000)
Air Mail (Best American Short Stories, Proulx ed., Houghton Mifflin, 1997)
Ancient Myths (The Spatial Uncanny, James Casebere, Sean Kelly Gallery, 2001)
The Speed of Sperm (Granta, 1997)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ensio Seppänen

| Ensio Seppänen |
| --- | --- |
 Ensio Seppänen
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1924 Kemi
Kuollut: 28. kesäkuuta 2008 (83 vuotta) Kemi
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  kuvanveisto
Kuuluisimpia töitä:  Poro ja lappalainen Kveenipatsas Hyppäävät lohet Lauttamies-patsas Eero Mäntyrannan patsas
Kauko Ensio Seppänen (7. syyskuuta 1924 Kemi – 28. kesäkuuta 2008 Kemi) oli suomalainen kuvanveistäjä, professori ja Lapin kuvanveiston pioneeri.
Elämä ja ura

Ensio Seppäsen vanhemmat olivat kirvesmies Kaarlo Seppänen ja Martta Seppänen, o.s. Järvinen. Puoliso vuodesta 1958 lähtien oli Tyyne Seppänen, o.s. Korhonen. He saivat kaksi poikaa.
Seppänen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa eli Ateneumissa vuosina 1946–1949 ja Accademia di belle arti di Firenzessä Italiassa 1956–1957, jona aikana hän myös esiintyi avustajana italialaisessa elokuvassa  Muistoja Italiasta (Souvenir d'Italie) (1957). Seppänen kävi 1973 Suomen Kuvanveistäjäliiton pronssivalukurssin.
Seppäsen ensimmäinen näyttely oli Rovaniemellä vuonna 1950. Hän veisti yhteensä 127 julkista veistosta. Jo vuonna 1984 hän oli tehnyt enemmän julkisia veistoksia kuin kukaan muu Suomessa: ”Kuvanveistäjä Ensio Seppänen on Suomen ennätysmies” otsikoi Helsingin Sanomat 1984. Hän pystyi elättämään perheensä taiteellaan ilman apurahoja eläkeikään asti. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuodesta 1985 alkaen.
Seppäsen veistosten materiaali on eri tavoin työstettyä pronssia ja graniittia ja hitsaamalla muotoiltua jaloterästä. Suurin osa veistoksista on näköispatsaita. Teoksiin sisältyy sisäinen sanottava tai aihe. Tyypillistä veistoksille on, että vaatteet ja työkalut ovat historiallisesti oikean näköiset. Suurin osa tuotannosta on tilaustöitä. Julkisten töiden lisäksi hän teki lukemattoman määrän hautaveistoksia, reliefejä, muistokivisuunnitelmia, muotokuvia, mitaleita, plaketteja ja pienoisveistoksia yksityisille henkilöille sekä suunnitteli urheilu- ja järjestölippuja, standaareja, käsiohjelmia, julistemainoksia. Hän maalasi myös tauluja ja suunnitteli ryijyjä. Seppäsen ohjenuorana oli Uuden Suomen taidekriitikon A. I. Roution ajatus: "Taiteilija, joka ryhtyy uskonnon tai ideologian lipunkantajaksi, on allekirjoittanut vararikkoilmoituksensa".
Seppänen teki 81-vuotiaaksi asti julkisia veistoksia, joista viimeisen vuonna 2005.
Teokset

Suurin osa veistoksista liittyy sotamuistoihin ja muuhun historiaan, kuten patsaat Torniossa tai Kajaanin Jääkärimuistomerkki vuodelta 1983. Pohjan stadionilla Olympiatulen saapumisen muistomerkki  ja Röyttän maihinnousu muistomerkki sekä Kulkukauppias patsas, Keikyässä
Vesisaaressa Norjan Ruijassa paljastettiin vuonna 1977 hänen veistämänsä maahanmuuttajien muistomerkki eli kveenipatsas, jota olivat paljastamassa Norjan ja Ruotsin kuninkaat sekä Suomen tasavallan presidentti. Kemissä on yhdeksän patsasta, kuten Hyppäävät lohet. Ylitorniolla on viisi patsasta ja Kukkolankoskella Lauttamies-patsas. Sodankylässä on veistos Poro ja lappalainen. Pellossa on kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja Eero Mäntyrannan hiihtäjäpatsas, "Kaarteetki täysillä".  Suurin osa muistomerkeistä sijaitsee Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosissa.
Ensio Seppäsen teoksia on Kemin taidemuseon ja Kemin kotiseutumuseon, Presidentti Urho Kekkosen, Aineen taidemuseon, Veli Aineen, Norrbottenin lääninhallituksen, varatuomari Kalle Länsitien, valtioneuvos Martti Miettusen, Luulajan teknillisen yliopiston, Kemin VPK-säätiön, Kemin ystävyyskaupunkien ja Lapin yliopiston kokoelmissa.
Teokset > Kuvia julkisista veistoksista

Olympiatulen muistomerkki, 1954, Tornio.
Ystävykset, 1960, Kemi.
Lauttamies, 1961, Tornio.
Savukosken sankarimuistomerkki, 1962, Savukoski.
Rakentaja, 1962, Tornio.
Talvisodan muistomerkki (Pelkosenniemen taisteluiden muistomerkki, 1964, Pelkosenniemi.
Simojärven sankarimuistomerkki, 1964, Ranua.
Ruotsin evakot, 1965, Rovaniemi.
Pulkkilan sankarimuistomerkki, 1965, Siikalatva.
Hyppäävät lohet, 1968, Kemi.
Kivalon jääkärikämpän muistolaatta, 1970, Keminmaa.
Poro ja lappalainen, 1970, Sodankylä.
Rajaleikkipatsas, 1971, Tornio.
Sotilaan rukous, Saloisten sankarimuistomerkki, 1971, Raahe.
Hyvästijättö, 1971, Utsjoki.
Lähtö, 1973, Raahe.
Röyttän maihinnousu, muistomerkki, 1973, Tornio.
Jääkärien etappimuistomerkki, 1976, Tervola.
Raivaajapatsas, 1978, Tervola.
Kuoskun partisaaniuhrien muistomerkki, 1979, Savukoski.
Seitajärven partisaaniuhrien muistomerkki, 1979, Savukoski.
Pujottelija Markku Vuopalan hautamuistomerkin reliefi, 1980, Rovaniemi.
Kirjastotalon seinäreliefi, 1981, Keminmaa.
Läpi harmaan kiven (Eino Tainion patsas), 1981, Kemi.
Uuno Hannulan patsas, 1981, Kemi.
Jääkärimuistomerkki, 1983, Kajaani.
Perinnepatsas (myös Käsityöläispatsas), 1987, Sastamala.
Sotaanlähdön muistomerkki, 1989, Ylitornio.
Niittäjäpatsas, 1989, Punkalaidun.
Kirjailija Annikki Kariniemi, 1990, Ylitornio.
Eero Mäntyrannan patsas, 1997, Pello.
Kemijoen uiton muistomerkki, 2001, Kemi.
Kivirannan taistelun muistomerkki, suunnittelija Yrjö Koskimäki 1990, uudistus 2002 Ensio Seppänen, Tornio.
Teokset > Muu tuotanto ja työskentely

Monipuolisena taiteilijana Ensio Seppänen suunnitteli ja piirsi 13 rakennusta, joista osa sijaitsee Ruotsissa. Lisäksi hän oli mukana suunnittelemassa Dunder 2060 -moottorikelkkaa. Hän myös suunnitteli ja rakensi perheelleen asuntovaunun. Vapaa-aikanaan hän teki lukuisan määrän huonekaluja ja työkoneita, muun muassa lumitraktorin. Ensio Seppänen toimi Kemin kaupunginteatterin lavastajana vuosina 1959–1965.
Huomionosoitukset ja palkinnot

Ensio Seppänen sai professorin arvonimen vuonna 1978 ja Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin 1998. Hänen mukaansa on nimetty Kemissä sijaitseva Ensio Seppäsen kuja vuonna 1995. Seppäselle myönnettiin Kemin kaupungin, Ateneumin taidemuseon Magnus von Wright- ja Kemin taideyhdistyksen stipendit, sekä Suomen Kulttuurirahaston Pohjois-Suomen rahaston apuraha ja Lapin taidetoimikunnan palkinto sekä Valtion taiteilijaeläke 1985.
Muita Seppäsen saamia huomionosoituksia ovat:
SVUL Ivar Wilskman mitali 1954
Lapin läänin Palokuntaliitto ry:n mitali 1962
Suomen itsenäisyys-mitali nro: 16 (Helsingissä Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys ry.) 1964
SVUL-plaketti 1974
Jääkäriliitto ry:n pienoislippu (ensimmäinen Lapin läänissä) 1981
Lapin läänin Palokuntaliitto ry. Keltainen risti -mitali 1984
Lapin läänin Palokuntaliitto ry. plaketti ansiokkaasta toiminnasta 1991
Pohjanprikaatin plaketti 1995
Vapaussodan Perinneliiton Sininen risti -mitali 1998
Näyttelyt ja veistoskilpailut

Ensio Seppänen ei uran alkuvaiheita lukuun ottamatta osallistunut näyttelyihin. Hän osallistui Suomen taiteen näyttelyihin ulkomailla, Lapin taiteen näyttelyyn Luleåssa 1959, Pohjoiskalottinäyttelyyn Hammerfestissa 1960, Pohjoiskalottinäyttelyyn Tromsøssa 1968, sekä Kemin taiteen näyttelyyn Volgogradissa Neuvostoliitossa vuonna 1970.
Näyttelyt ja veistoskilpailut > Veistoskilpailumenestys

I   sija Savukosken Sankaripatsaskilpailussa 1962
II  sija Oulu Oy:n Sankaripatsaskilpailussa 1964
II  sija Kaukovainion srk:n alttarireliefi-kilpailussa 1980
I   sija Rovaniemen Jääkäripatsaskilpailussa 1981
I   sija Kajaanin Jääkäripatsaskilpailussa 1982
I   sija Eero Mäntyranta-patsaskilpailussa 1996
I   sija Venäjän Sallan suomalaisten sankaripatsas 1998
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensio Seppänen Wikimedia Commonsissa
Bruno O’Ya

Bruno Oja
Bruno O'Ya (syntyjään Bruno Oja, 12. helmikuuta 1933 Tallinna – 9. lokakuuta 2002 Tartto) oli virolais-puolalainen elokuvanäyttelijä, laulaja-muusikko, kirjailija ja anarkisti.lähde? Hän aloitti 1959 Riiassa estradilaulajana ja esiintyi elokuvissa samasta vuodesta lähtien. 1960-luvun lopusta asti hän asui ja työskenteli pääasiallisesti Puolassa (Wrocławissa). Hän sai Neuvostoliiton valtiollisen palkinnon roolistaan elokuvassa Ei kukaan halunnut kuolla vuonna 1967. Suomessa hän tuli tunnetuksi suomalaiselokuvasta Tuntematon ystävä.
Elokuvaluettelo

| --- | --- |
 1959 – Očaja zemlja  1960 – Твое счастье  1962 – Путь к причалу (Matka satamaan)  1962 – 49 дней (Valtameren armoilla)  1963 – Выстрел в тумане  1963 – Генерал и маргаритки  1964 – Жаворонок (Leivonen)  1965 – Niekas nenorejo mirti (Kukaan ei halunnut kuolla)  1965 – Giperboloid inženera Garina (Insinööri Garinin kuolemansäde)  1965 – Vremja, vpered!  1967 – Kiedy miłość była zbrodnią  1967 – Operacja `Triest`  1968 – Wilcze echa  1970 – Tödlicher Irrtum  1970 – Pułapka  1971 – Tšornye suhari  1971 – Aktorka  1972 – Kopernik  1972 – Opętanie  1974 – Potop (Vedenpaisumus)  1974 – Głowy pełne gwiazd (Neuvostoupseeri) :  1975 – Сватбите на Йоан Асен  1975 – Kazimierz Wielki  1976 – Zaklęty dwór  1977 – Útek zo zlatej krajiny (TV-sarja)  1977 – Znak Orła  1978 – 07 zgło się'  1978 – Kentavry (Kentaurit)  1978 – Tuntematon ystävä  1979 – Cóżeś ty za pani...  1980 – Czułe miejsca  1983 – Ostrze na ostrze  1983 – Wedle wyroków twoich  1984 – Czas dojrzewania  1984 – Przyspieszenia  1984 – Rycerze i rabusie (TV-sarja)  1985 – Przyłbice i kaptury  1986 – Na całość  1986 – Rykowisko  1987 – Pociąg do Hollywood  1988 – Pan Kleks w kosmosie  2001 – Lightmaker
Kirjoja

O'Ya, Bruno. (Puolan kielestä Suom. Harvilahti, Lauri): Anteeksi, oletteko näyttelijä.  Pop-Kirjat Ky, 1977.  ISBN 951-99143-7-4
2000 – "Külalisena siin maailmas" (kustantaja Eesti Raamat)
Aiheesta muualla

Bruno O'Yan elokuvaluettelo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Jaan Kärner

Jaan Kärner (27. toukokuuta 1891 Kirepi, Tartumaa – 3. huhtikuuta 1958 Tartto) oli virolainen runoilija, kirjailija ja päätoimittaja.
Maanviljelijän poikana syntynyt Kärner kävi viisivuotisen ministeriumikoulun ja jatkoi myöhemmin opintojaan Moskovassa Šanjavskin yksityisessä yliopistossa, jossa hän opiskeli historiaa. Vuodesta 1910 Kärner toimi lehtimiehenä Tallinnassa, Tartossa ja Viljandissa. Vuosina 1927–1929 ja uudelleen 1944–1946 Kärner toimi Looming-kirjallisuuslehden ja vuosina 1936–1938 Tänapäev-lehden päätoimittajana.
Kärner pakeni Viron saksalaismiehitystä 1941–1944 Neuvostoliittoon. Hän joutui keskeyttämään työuransa vuonna 1946 sairauden vuoksi. Hän kuoli Tartossa 1958.
Kolme Kärnerin runoa on suomennettu vuonna 1940 ilmestyneeseen kokoelmaan Eestin runotar : virolaisen lyriikan antologia:
Teokset > Suomennettu tuotanto

Runot teoksessa: Eestin runotar: virolaisen lyriikan antologia. WSOY 1940.
"Arkaistinen ilta", suom. Yrjö Jylhä
"Epäilyksen yönä", suom. Matti Kuusi
"Varikset", suom. Matti Kuusi
Teokset > Romaaneja

1923: Bianka ja Ruth, runoromaani
1930: Naine vaesest maailmast
1930: Unustatud Emajõgi
1931: Moodne orjus
1934: Soodoma kroonika
1935: Kadunud aegade hämarusest, muistelmat
1936–37: Tõusev rahvas I–II
1938: Tuuled pöörduvad läände
1938: Pidu kestab
1939: Öösiti kumavad linnad
Teokset > Runokokoelmia

1913: Tähtede varjud
1919: Maises ringis
1921: Aja laulud
1925: Lõikuskuu
1926: Õitsev sügis
1928: Rändur vilistab
1929: Tormilüüra
1932: Inimene ristteel
1936: Sõna-sütega
1939: Käidud teedelt
1943: Kodumaa käsk
1944: Viha, ainult viha
David Grann

David Grann vuonna 2010.
David Grann (s. 10. maaliskuuta 1967 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija, jonka esikoisteos The Lost City of Z oli heti kirjallinen läpimurto ja nousi sekä myynnilliseksi menestykseksi että on saanut kriitikkojen kehut.
Grann on ollut vuodesta 2003 The New Yorkerin toimittaja, joka on kirjoittanut esikoisteoksensa The Lost City of Z – A Tale of Deadly Obsession in the Amazon Indiana Jonesin esikuvasta Percy Harrison Fawcettista. Hän törmäsi Fawcettin nimeen Arthur Conan Doylesta kertovissa teoksissa kirjoittaessaan lehtiartikkelia Sherlock Holmes -tutkijan salaperäisestä kuolemasta. Fawcett on myös Doylen tieteisromaanin Kadonnut maailma päähenkilön John Roxtonin esikuva. Fawcett-kirjaa tehdessään Grann teki tutkimustyötä myös Etelä-Amerikassa Amazonin alueella, missä Fawcettin arvellaan kadonneen. Kirjan tekemiseen kului neljä vuotta. The Lost City of Z:n elokuvaoikeudet ostettiin jo ennen kirjan julkaisua, ja James Grayn ohjaama filmatisointi Z: Amazonin kadonnut kaupunki (engl. The Lost City of Z) sai ensi-iltansa New Yorkin elokuvajuhlilla 2016.
Grann on kirjoittanut aiemmin novelleja, joita on julkaistu antologioissa.
Teokset

The Lost City of Z – A Tale of Deadly Obsession in the Amazon.  Doubleday, 2009.  ISBN 978-0385513531
Aiheesta muualla

David Grannin sivusto (englanniksi)
David Grannin kadonneesta Z:n kaupungista kirjoittama artikkeli, josta kehittyi kirja (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Friedrich Reinhold Kreutzwald

| Friedrich Reinhold Kreutzwald |
| --- | --- |
 Johann Kölerin maalaus vuodelta 1864: Friedrich Reinhold Kreutzwald lukemassa Kalevipoegin käsikirjoitusta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1803 Kadrina
Kuollut: 25. elokuuta 1882 Tartto
Kansalaisuus:  Venäjän keisarikunta
Ammatti:  lääkäri, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Tyylilajit:  kansallisromantiikka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Friedrich Reinhold Kreutzwald ([kröitsvalt]; 26. joulukuuta (J: 14. joulukuuta) 1803 Jõeperen kartano, Kadrina, Vironmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta (J: 13. elokuuta) 1882, Tartto, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli virolainen lääkäri, kirjailija ja Viron kansalliseepoksen Kalevipoegin kokoaja.