stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petsamon lääni
Lääninhallinto

Petsamon lääninhallinto järjestettiin vain vuodeksi 1921, joten virkamiehet nimitettiin määräajaksi. Hallintoa johti maaherra, jolla poikkeustilan vuoksi oli muiden läänien maaherroja laajemmat valtuudet. Esimerkiksi muiden virkamiesten kirjeet muualle Suomeen kulkivat maaherran kautta. Maaherralla oli valtuudet valvoa lääninsä asukkaita, normaalia laajemmat mahdollisuudet toimituttaa etsintöjä ja vangitsemisia, oikeus rajoittaa ihmisten liikkumis- ja oleskeluoikeutta lääninsä alueella ja antaa määräyksiä jopa rajavartioston joukoille. Toisaalta hänen tuli järjestää elintarvikkeiden jakelu asukkaille.
Maaherrana toimi eversti Ilmari Helenius, jota sekä valtio että petsamolaiset pitivät sopivana henkilönä hoitamaan virkaansa. Hän oli kotoisin rajaseudulta ja Venäjän keisarikunnan palveluksessa toimineena osasi venäjän kieltä. Helenius oli hyvin perillä myös poliisin toiminnasta, sillä hän oli työskennellyt Helsingin virkaa toimittavana poliisipäällikkönä.
Yksi lääninhallituksen ensimmäisistä toimista oli väestönlaskenta ja uskollisuuden valan ottaminen. Asukkaat suostuivat valan vannomiseen, vain yksi luostarin munkki teki poikkeuksen. Valan sai vannoa joko suomeksi tai venäjäksi, sillä osa väestöstä osasi vain venäjää. Käytännössä valatilaisuuksien järjestäminen oli hankalaa petsamolaisten asuessa läänissään hyvin hajallaan. Valatilaisuuksia pidettiin vielä vuonna 1922. Valtaosa asukkaista piti suomalaista hallintoa parempana kuin edeltäneitä epävakaita oloja, vaikka uutta hallintoa moitittiin yhteyksien katkaisemisesta Venäjään ja Norjan suhtautumisen muuttumisesta vihamieliseksi.
Ennen suomalaisen hallinnon muodostamista Petsamossa oli ollut venäläinen paikallishallinto, jonka toiminta oli vähänlaista ja sekä oikeudelliset että hallinnolliset asiat lähes kokonaan järjestämättä. Kyläkokous ja kylän vanhin olivat olleet keskeiset toimijat ja ylemmät venäläiset virkamiehet olivat vierailleet harvoin Petsamossa. Venäjän vallankumouksen seurauksena alueelta muuttivat pois kaikki virkamiehet ja opettajat. Vaikka bolševikit olivat tuoneet uuden virkamiehistön, eivät suomalaiset suunnitelleet tulevan hallinnon olevan jatkoa aiemmalle, vaan hallinto haluttiin järjestää kokonaan uudelleen. Petsamon läänin maaherran tehtäväksi jäi myös kunnallishallinnon järjestäminen.
Lääninhallinto aloitti pian asukkaiden suomalaistamisen, jossa keskeisiä toimijoita olivat suomenkieliset koulut. Läänin venäläisten ja karjalaisten perheiden uskottiin niiden avulla omaksuvan suomalaisuuden ja suomenkielisyyden. Tarkoitusta varten perustettiin keväällä 1921 kaksi koulua. Opetuksen järjestämistä vaikeutti kuitenkin oppilaiden rajallinen kielitaito ja opettajien toimiminen myös elintarvikkeiden jakajina. Aikuisväestölle pidettiin kerran viikossa kansantajuisia esitelmiä ja heidän suopeuttaan uudelle hallinnolle pyrittiin lisäämään myös vapauttamalla heidät verojen maksamisesta. Verovapauden myöntämiseen vaikutti tosin myös se, ettei petsamolaisilla ollut käytössään Suomen rahaa, ja he olivat vähävaraisia.
Lääninhallituksen virkamiehet

Valtioneuvosto nimitti läänin maaherran, lääninsihteerin ja kruununvoudin. Maaherraksi valittiin ratsuväen eversti Ilmari Helenius, lääninsihteeriksi maanmittausinsinööri Väinö Ahla ja kruununvoudiksi varatuomari Lauri Itkonen. Helenius siirtyi Uudenmaan läänin maaherraksi jo syksyllä 1921, jonka jälkeen lääninsihteeri Ahla ja kamreeri Lauri Tuomola hoitivat läänin hallintoa maaherran puolesta. Petsamossa lääninhallinto oli hyvin maaherrakeskeinen ja kaikkien hallinnonalojen käytännön johtaminen oli keskitetty hänelle.
Muut lääninhallituksen virkamiehet palkkasi maaherra. Lääniin palkattiin kaksi kansakoulunopettajaa, kanslisti, kirjanpitäjä, kätilö, lennätinvirkamies, lääkäri, metsänhoitaja, pappi ja kaksi sairaanhoitajaa. Palkan lisäksi valtio maksoi heille kalustetun huoneen, lämmön, veden sekä meno- ja paluumatkan toimipaikalle. Hyvä palkka ei tahtonut riittää houkuttelemaan henkilöstöä Petsamoon, joka sijaitsi etäällä ja jossa olot poikkesivat muun Suomen oloista. Virkamiesten ja virkailijoiden oli varsinaisten virkatehtäviensä ohessa hoidettava myös muita maaherran pyytämiä tehtäviä. Lääninhallitus pani alulle myös kunnallishallinnon ja hoiti sen piiriin kuuluvia tehtäviä. Läänin lakkauttamisen jälkeen lääninhallituksen tehtävät siirtyivät sellaisille viranomaisille, jotka muualla Suomessa jo näitä hoitivat.
Lääninhallinnon lakkauttaminen

Petsamon lääni oli muihin lääneihin verrattuna alueeltaan kovin pieni, ja
sisäasiainministeriö piti jo keväällä 1921 lääninhallintoa liian kalliina ja pyrki sen lopettamiseen. Petsamoa varten varatut määrärahat ylitettiin ja lääninhallintoon osoitetuista varoista ei koettu olevan paljoakaan hyötyä. Rahaa tosin käytettiin myös Petsamo-yhtiön toimintaan. Valtion tilintarkastajat pitivät Petsamon hallintoa hapuilevana ja sen suunnittelua olemattomana. Lääninhallinnon olemassaoloa eivät myöskään vaatineet ulkomailta alueeseen kohdistuva uhka, eikä asukkaiden tyytymättömyys uuteen hallintoon, sillä he eivät suhtautuneet Suomen viranomaisiin vihamielisesti. Asukkaiden hoidettavaksi uskallettiin antaa kunnallishallinto, ja sen järjestämiseksi Petsamosta tehtiin kunta.
Päätös läänin lopettamisesta tehtiin kesällä 1921, ja vuoden 1922 alusta lähtien Petsamo kuului väliaikaisena kihlakuntana Oulun lääniin. Maaherra muutti pois Petsamosta lokakuussa 1921, ja hän oli tyytyväinen elintarvikkeiden jakelun järjestämiseen ja asukkaiden suomalaistamisen aloittamiseen. Alueen taloudellinen tilanne oli edelleen kehno ja muitakin ongelmia oli, mutta asukkaat tulivat jotenkuten toimeen. Vaikeaa oli esimerkiksi uuden valtakunnanrajan merkitseminen erämaahan. Suomalaiset joutuivat suorittamaan rajankäynnin itse ja saivatkin sen valmiiksi marraskuussa 1921 ennen määräajan päättymistä. Venäläiset vaativat uutta rajankäyntiä, mutta tähän aikaan vuodesta se ei enää onnistunut. Suomen hallitus myöntyi kuitenkin venäläisten vaatimaan merkityn rajalinjan muutokseen, jotta päästäisiin sopuun ja saataisiin uudelle rajalinjalle molempien hyväksyntä. Tämän vuoksi rajan kulkua muutettiin Kalastajasaarennolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petsamo Wikimedia Commonsissa
Petsamo Tietosanakirja 11, palstat 898–913 (tekstiä, kartta, kuvia)
| n k Suomen läänit (1634–2009) |
| --- | --- |
1634–1917:  Hämeen lääni (1831–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymenkartanon ja Savon lääni (1747–1775)  Kymenkartanon lääni (1775–1831)  Käkisalmen lääni (1634–1721)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Savon ja Karjalan lääni (1775–1831)  Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni (1721–1747)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Uudenmaan ja Hämeen lääni (1634–1831)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin ja Savonlinnan lääni (1634–1721)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1917–1997:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Hämeen lääni (1831–1997)  Keski-Suomen lääni (1960–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymen lääni (1945–1997)  Lapin lääni (1938–2009)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Petsamon lääni (1921–1921)  Pohjois-Karjalan lääni (1960–1997)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1997–2009:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Etelä-Suomen lääni (1997–2009)  Itä-Suomen lääni (1997–2009)  Lapin lääni (1938–2009)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)  Oulun lääni (1775–2009) 
 Suomen myöhemmälle alueelle ulottuneet Ruotsin läänit ja Venäjän kuvernementit: Västernorrlandin lääni (1634–1638)  Västerbottenin lääni (1638–1809)  Pietarin kuvernementti (1721–1744)  Viipurin kuvernementti (1744–1812)
Nils Katajainen

Nils Katajainen vuonna 1944.
Brewster B-239. Katajainen saavutti konetyypillä 17 ilmavoittoa.
Nils Edvard Katajainen  (31. toukokuuta 1919 Helsinki – 16. tammikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli vääpeli. Hän lensi 196 sotalentoa ja ampui alas 35 vastustajan konetta.
Parturi Oskar Katajaisen ja hänen vaimonsa Jenny Katajaisen perheeseen syntynyt Nils Katajainen aloitti sotilasuransa astumalla vapaaehtoisena Ilmavoimien palvelukseen vuonna 1939. Käytyään reservin aliupseeriohjaajakurssin hänet ylennettiin alikersantiksi 5. elokuuta 1940. Lentolaivueissa 24 ja 32 tapahtuneen jatkokoulutuksen jälkeen hänet kotiutettiin 1. maaliskuuta 1941.
Jatkosotaa edeltävässä liikekannallepanossa Katajainen sijoitettiin Lentolaivue 24:ään, jossa hän kuului kolmannen lentueen lentävään henkilökuntaan. Hän saavutti Brewster -hävittäjällä 17 ja myöhemmin laivueen kalustoksi tulleella Messerschmitt Bf 109 -hävittäjällä 18 ilmavoittoa. Katajainen haavoittui pahoin ilmataistelua seuranneessa pakkolaskussa 5. heinäkuuta 1944. Sairaalahoidon ja sitä seuranneen toipumisloman jälkeen Katajainen kotiutettiin 10. marraskuuta 1944, ja hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 170. Katajainen oli ainut Mannerheim-ristin saanut reserviläislentäjä.
Sodan jälkeen Katajainen toimi muun muassa yrittäjänä sekä Helsingin kaupungin palveluksessa.
Kirjallisuus

Mustonen, Harri: Ritari Nils Katajaisen lentäjätaival. Koala-kustannus, 2022. ISBN 978-952-229-223-0.
Erik Axel Karlfeldt

| Erik Axel Karlfeldt |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1864 Karlbo
Kuollut: 8. huhtikuuta 1931 (66 vuotta)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Kirjailija
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1931 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Erik Axel Karlfeldt (20. heinäkuuta 1864 Karlbo, Ruotsi – 8. huhtikuuta 1931) oli ruotsalainen runoilija, jolle myönnettiin postuumisti Nobelin kirjallisuuspalkinto 1931. Hänen runoutensa on perinteistä ja kuvaa kotiseutua Taalainmaata.
Karlfeldt oli Ruotsin akatemian jäsen. Hänelle ehdotettiin jo vuonna 1919 Nobelin palkintoa, josta hän kuitenkin kieltäytyi jääviytensä takia.
Elämä > Nuoruus

Erik Axel Karlfeldt syntyi Taalainmaan kaakkoisosassa Folkärnan kunnassa Karlbon kylässä Tolvmansgårdenissa. Hänen isänsä oli maanviljelijä Erik Eriksson ja äitinsä Anna Jansdotter; sukunimen Karlfeldt hän otti myöhemmin. Seurakunnan pastori katsoi, että lahjakkaan Erik Axelin kannattaisi jatkaa opintojaan, ja hän aloitti 1878 Västeråsin oppikoulussa. Hän kuului koulun parhaimpiin oppilaisiin ja oli koulun kirjallisuusyhdistyksen jäsen. Karlfeldt asui kouluajan Västeråsissa mutta vietti lomat kotonaan Karlbossa. Kesällä 1882 hän vaelsi Taalainmaan läpi. Syksyllä 1884 hän tapasi nuoren tytön, Anna Bollingin, ja rakastui tähän. Päästyään ylioppilaaksi Karlfeldt ei enää tavannut tyttöä, mutta tämä lienee innoittanut monia Karlfeldtin romanttisia runoja.
Elämä > Djursholmin vuodet

Syyslukukaudella 1885 Karlfeldt aloitti opinnot Uppsalan yliopistossa pääaineenaan estetiikka. Seuraavina vuosina hän työskenteli kotiopettajana muun muassa Jämtlandissa. Syksyllä 1887 hän palasi Uppsalaan. Syksyllä 1888 Karlfeldt kirjoitti kirjeen Aftonbladetin päätoimittajalle Ernst Beckmanille ja haki toimittajaksi. Beckman oli nuorena kirjoittanut runoja ja julkaissut runokokoelman, ja kun hän näki nuoren opiskelijan kirjoittamia runoja, hän päätti palkata tämän koeajaksi. Uuden työn myötä nuori opiskelija muutti nimensä Karlfeldtiksi.
Joitakin Karlfeldtin runoja oli aiemmin julkaistu nimimerkillä, mutta vuoden 1890 alussa hän kirjoitti Svensk tidskrift -lehden päätoimittajalle, kirjallisuuskriitikko Frans von Schéelelle. Schéele oli antanut myönteisen arvion Karlfeldtin lähettämistä runoista, ja vuonna 1891 lehdessä julkaistiin neljä runoa, ensimmäistä kertaa Karlfeldtin omalla nimellä. Toukokuussa 1892 Karlfeldt suoritti kandidaatintutkinnon ja arvosanat latinassa, germaanisissa kielissä, pohjoismaisissa kielissä, mineralogiassa ja geologiassa, teoreettisessa filosofiassa sekä estetiikassa ja kirjallisuus- ja taidehistoriassa. Syksyllä 1893 hän aloitti Djursholmin yksityiskoulussa (ruots. Djursholms Enskilda Läroverket) ruotsin, englannin ja saksan kielen opettajana ja toimi opetustehtävissä huhtikuuhun 1895 asti. Hän asui tuon ajan Djursholmin linnassa.
Elämä > Ensiteos

Kesällä 1895 Karlfeldt sai valmiiksi esikoiskokoelmansa Vildmarks- och kärleksvisor, joka julkaistiin juuri ennen joulua samana vuonna. Esikoisteoksessaan Karlfeldt ei käyttänyt monimutkaisia runomittoja vaan usein käännettyä sanajärjestystä loppusointujen aikaansaamiseksi. Myöhemmin Karlfeldt kuitenkin vältti käännettyä sanajärjestystä. Perinteisten runomittojen, kuten heksametrin, aleksandriinin ja tuon ajan suosittujen runomittojen sonetin, canzonan ja tertsiinin, sijaan Karlfeldt käytti kansanlaulu- ja balladisäkeistöjä. Niissä runot on jaettu säkeistöihin, joissa on sama määrä säkeitä ja sama runomitta. Sen sijaan säkeistöjen pituus, rytmin luonne ja loppusointujen määrä vaihtelevat.
Elämä > Molkomin vuodet

Maaliskuussa 1895 Karlfeldt kirjoitti Molkomin kansanopiston (ruots. Molkoms folkhögskola) johtajalle ja haki koulusta opettajan sijaisuutta. Hän sai paikan, ja lukukauden alkaessa lokakuun lopussa Karlfeldt aloitti Molkomissa ruotsin, historian ja kaunokirjoituksen sekä kansantalouden opettajana.
Karlfeldt palasi Uppsalaan kirjoittaakseen stipendien turvin lisensiaattityönsä ja valmisteli samanaikaisesti seuraavaa runokokoelmaansa. Uppsalassa Karlfeldt tutustui Gustaf Frödingiin, joka luki hänen runojaan ennen julkaisua ja antoi hyviä neuvoja. Keväällä 1898 valmistui lisensiaattityö englantilaisesta näytelmäkirjailijasta Henry Fieldingistä ja erityisesti tämän romaanista Joseph Andrews.
Elämä > Fridolins visor och andra dikter -runokokoelma

Karlfeldtin toinen runokokoelma Fridolins visor och andra dikter ilmestyi 1898. Siihen Karlfeldt oli luonut talonpoika Fridolinin hahmon, runollisen alter egonsa, joka on sivistynyt mutta josta on tullut maanviljelijä ja joka kirjoittaa vapaahetkinään runoja: sekoituksen talonpoikaa ja kulttuuri-ihmistä. Fridolin esiintyy myös Karlfeldtin kolmannessa runokokoelmassa Fridolins lustgård och Dalmålningar på rim. Runoja leimaa oppineisuus, ja kieli on saanut vaikutteita Kaarle XII:n Raamatusta sekä Bondepraktikan-nimisestä maanviljelijöiden opaskirjasta. Karlfeldt sai vaikutteita myös 1600-luvun ruotsalaisrunoilijoilta Lars Wivalliukselta, Georg Stiernhielmiltä ja Lasse Lucidorilta, ja hänen runojensa rytmi oli ammennettu Carl Michael Bellmanin lauluista. Esikoisteoksessaan Karlfeldt oli sijoittanut joitakin runoja Taalainmaalle, ja sinne hän palasi runoissaan myöhemminkin. Taalainmaata ei ihannoitu vain sen kauneuden vuoksi, vaan se oli maisemineen, rakennuksineen ja vapaine talonpoikineen myös ajaton ihanne. Taalainmaaromantiikka kuului ajan henkeen. Vuonna 1901 Selma Lagerlöf oli julkaissut Jerusalemin ensimmäisen osan ja taidemaalarit, kuten Anders Zorn ja Carl Larsson, olivat tehneet maisemat tunnetuiksi. Karlfeldtille Taalainmaa oli Arkadia, ja sen paimenia olivat Taalainmaan itsenäiset tilanomistajat.
Elämä > Ruotsin akatemian jäseneksi

Suoritettuaan lisensiaatintutkinnon Karlfeldt jäi Uppsalaan ja alkoi stipendien turvin valmistella tohtorinväitöskirjaansa. Hän muutti 1898 Tukholmaan, missä hän aluksi työskenteli englannin tuntiopettajana Tukholman Porvarikoulussa (ruots. Stockholms Borgareskola). Vapaa-ajalla hän istui Ruotsin kuninkaallisessa kirjastossa (ruots. Kungliga biblioteket) kirjoittamassa väitöskirjaansa, jonka hän sai valmiiksi vuoden 1900 aikana. Saman vuoden syksyllä hän sai kirjastosta amanuenssin viran. Karlfeldtille myönnettiin vuodesta 1899 alkaen Ruotsin akatemian vuosittainen tuhannen kruunun suuruinen apuraha, ja matkastipendin ansiosta hän saattoi syksyllä 1901 matkustaa Italiaan. Joulukuussa 1901 julkaistiin hänen kolmas runokokoelmansa Fridolins lustgård och Dalmålningar på rim. Vuonna 1903 hän sai vakituisen kirjastonhoitajan viran [[Kuninkaallinen metsä- ja maatalousakatemia|Maatalousakatemiasta (ruots. Lantbruksakademien). Vuonna 1904 hänet valittiin Ruotsin akatemiaan ensimmäisenä niin sanotuista yhdeksänkymmentälukulaisista (ruots. nittiotalisterna).
Elämä > Vakiintunut asema runoilijana

Nimitys Ruotsin akatemian jäseneksi vakiinnutti Karlfeldtin aseman. Vuoden 1913 alussa hänestä tuli Ruotsin akatemian vakituinen sihteeri. Vuonna 1916 hänet vihittiin avioliittoon Gerda Holmbergin kanssa. Perheeseen syntyi neljä lasta. Syksyllä 1916 koko perhe muutti Lidingössä sijaitsevaan taloon ja lokakuussa 1918 viiden huoneen asuntoon Tukholmaan. Syksyllä julkaistiin runokokoelma Flora och Bellona. Seuraavana vuonna Karlfeldtin kollegat Ruotsin akatemiassa halusivat myöntää hänelle Nobelin kirjallisuuspalkinnon, mutta hän kieltäytyi palkinnosta. Kesät perhe vietti Taalainmaalla, ja vuonna 1921 Karlfeldt osti Leksandin ulkopuolelta Sjugarebystä Sånggården -nimisen huvilan, johon kuului navetta ja hieman maata. Kaikki lomansa he viettivät Taalainmaalla. Perheellä oli kahdeksan huoneen asunto Tukholmassa.
1920-luvun jälkipuoliskolla Karlfeldt matkusti vaimonsa kanssa vuosittain ulkomaille Kööpenhaminaan, Pariisiin ja Italiaan. Syksyllä 1927 ilmestyi runokokoelma Hösthorn, jota kriitikot ylistivät. Ensimmäinen, 5 000 kappaleen painos myytiin loppuun viikossa.
Erik Axel Karlfeldt kuoli 8. huhtikuuta vuonna 1931. Hänet on haudattu Folkärnan hautausmaalle.
Nobelin kirjallisuuspalkinto

Karlfeldtille myönnettiin postuumisti vuoden 1931 Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Muistomerkki

Karlfeldtin muistoksi paljastettiin heinäkuussa 1932 rintakuva Tolvmansgårdenilla Folkärnassa.
Tuotanto

Vildmarks- och kärleksvisor (1895)
Fridolins visor och andra dikter (1898)
Fridolins lustgård och Dalmålningar på rim (1901)
Valda stycken (1904)
Flora och Pomona (1906)
Skalden Lucidor (1914)
Flora och Bellona (1918)
Dalmålningar utlagda på rim (1920)
Valda dikter tillägnade ungdomen (1922)
Kärleksdikter i urval (1923)
Carl Fredrik Dahlgren : en bild ur svensk romantik för hundra år sedan (1924)
Hösthorn (1927)
Tankar och tal med ett lyriskt bokslut / utgivna av Torsten Fogelqvist (1932)
Karlfeldts ungdomsdiktning / med biografisk inledning av Sven Haglund och bibliografi av Nils Afzelius (1934)
Dikter / illustr. av Albert Engström (1939)
Erik Axel Karlfeldts dikter (1943)
Kärleksdikter (1947)
De 29 dikterna samt en visbok / i urval och med inledning av Lars Forssell (1955)
Dikter/i urval och med inledning av Olof Lagercrantz (1964)
Karlfeldt – dalmålaren/inledning och urval av Svante Svärdström (1974)
Samlade dikter (1981)
Henry Fielding: ett författarporträtt/med inl. av Sven Stolpe (1985)
Skalden Lucidor (1991)
Samlade dikter ; ur Tankar och tal / urval och inledning av David Gedin (1992)
Låt klinga våra dagar : födelsedagsbok med E A Karlfeldts dikter / i urval av Carin von Sydow & Lars Falk (1994)
I Dalarne ; Lukt och doft (1995)
Till bönder och till lärde män: Erik Axel Karlfeldts tal / urval och kommentarer: Christer Åsberg ; inledning: Kurt Johannesson (2004)
Suomennetut runot

Karlfeldtin suomennettuja runoja on julkaistu antologioissa. Runoja ovat suomentaneet muun muassa Yrjö Jylhä, Aale Tynni, Lauri Viljanen, Uuno Kailas ja R. R. Ryynänenlähde?.
Runot:
Elian taivasmatka (Elie himmelsfärd), suom. Aale Tynni, teoksissa: Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa,Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Tuhat laulujen vuotta
Elokuunhymni (Augustihymn), suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Helikonin lähde, Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Kevätsade: valikoima ruotsalaista lyriikkaa, Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 2: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja ja Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 2'
Hupsu Fridolin (Fridolins dårskap), suom. Heikki Asunta, teoksessa: Sudenmarja
Joutomies (En löskerkarl), suom. Uuno Kailas, teoksessa: Runot 1922–1931 (Kailas) (myös Wikiaineistossa)
Kärsimysviikolla , suom. Uuno Kailas, teoksessa: Runot 1922–1931 (Kailas) (myös Wikiaineistossa)
Sinun silmäs ovat tulta, suom. teoksissa: Kevätsade: valikoima ruotsalaista lyriikkaa, Lausuntaohjelmistoa (1929)
Sinun silmäs ovat tulta (Dina ögon äro eldar), suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 2: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja, Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 2 ja Helikonin lähde
Sub luna ( Sub luna), suom. Aale Tynni, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Tuhat laulujen vuotta
Sydämen arvoitusten kirjasta (Ur hjärtats gåtbok), suom. Uuno Kailas, teoksissa: Runot 1922–1931 (Kailas) (myös Wikiaineistossa)
Talviurut (Vinterorgel), suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Helikonin lähde, Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa ja Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 2: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja
Valitusvirsi maamiehen kuoltua (Klagosång över en landtman), suom. Yrjö Jylhä, teoksissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 2 ja Runon pursi: maailmankirjallisuuden kertovaa runoutta
Yökohokit keskellä viljaa (Nu öppnar nattglim sin krona), suom. Lauri Viljanen, teoksissa: Helikonin lähde,: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, Kevätsade: valikoima ruotsalaista lyriikkaa, Nobel-kirjailijat: maailmankirjallisuuden mestarit: 2 ja Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 2: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja
Musta Rudolf (Svarte Rudolf), suom. R. R. Ryynänen. Martti Jäppilä, teoksessa: Laula kanssamme
Suomennetut runot > Antologioissa

Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa, toim. Ritva Haavikko, Helsinki: WSOY 2003 ISBN 951-0-22877-X
Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1976 ISBN 951-0-07416-0
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Helikonin lähde: maailmanlyriikan suomennoksia, suom. Lauri Viljanen, WSOY 1951
Kevätsade: valikoima ruotsalaista lyriikkaa, suom. Elina Vaara ja Lauri Viljanen, Porvoo: WSOY 1926
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 2: Skandinavian kirjallisuuden kultainen kirja
Sudenmarja: runoja, WSOY 1950
Runot 1922–1931 (Kailas), Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2002 ISBN 951-746-314-6
Lausuntaohjelmistoa (1929), toim. Helinä Svensson-Timari WSOY 1929
Laula kanssamme: 150 kaikkien aikojen suosituinta laulua, Fazer Musiikki 1988 ISBN 951-9079-85-8
Kirjallisuutta

Jöran Mjöberg, Det folkliga och det förgångna i Karlfeldts lyrik, Natur och Kultur 1945 (väitöskirja)
Jöran Mjöberg, I Fridolins spår, Stockholm 1945 (väitöskirja).