Sävelmaalailu
Historiallinen kehitys

Sanojen sävelmaalailua käytettiin jo antiikin säveltaiteessa.  Sittemmin gregoriaanisessa kirkkolaulussa pienet musiikilliset kuviot vastasivat sanoja, jotka ilmaisivat paitsi tunteita, kuten iloa, myös teologisia merkityksiä. Esimerkiksi sävelkulku FA-MI-SOL-LA merkitsi Kristuksen kärsimystä ja kuolemaa sekä Hänen ylösnousemustaan. FA-MI tarkoittaa poistumista, kun taas SOL on ylösnousemuksen nuotti, ja LA puolestaan on ylösnousemuksen yläpuolella tarkoittaen Hänen taivaallista valtakuntaansa. Sävelkulkuja liitettiin Raamatun latinankielisen tekstin sanoihin. Esimerkiksi  FA-MI-SOL-LA yhdistettynä sanoihin ”et libera” (suom. ja vapauta) tarkoittaa, että Kristus vapauttaa meidät  kuolemansa ja ylösnousemuksensa kautta.
Sävelmaalailu kehittyi etenkin 1500-luvun lopulla italialaisten ja englantilaisten madrigaalisäveltäjien keskuudessa siinä määrin, että sävelmaalailukeinoja kutsuttiin madrigalismeiksi Madrigaaleista, jotka ovat maallista musiikkia, sävelmaalailu levisi ajan muuhun laulumusiikkiin. Sävelmaalailun runsas käyttö oli niin näkyvä piirre 1500-luvun lopun italialaisissa ja englantilaisissa madrigaaleissa, että se alkoi herättää kritiikkiä. Esim. sata laulua luutulle  julkaissut Thomas Campion sanoi sitä kokoelmansa ensimmäisen osan johdannossa naurettavaksi ja lapselliseksi sanojen tarkkailuksi.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sävelmaalailu kukoisti barokkiajan musiikissa. , jonka mestareille se periytyi. Tunnettu esimerkki  on Händelin oratorion Messias tenoriaaria Ev'ry Valley, 
joka sisältää tekstin:
Kaikki laaksot korotettakoon, kaikki vuoret ja kukkulat madallettakoon; koleikot * tulkoot tasangoiksi ja kalliolouhut tasaiseksi maaksi. (Jesaja 40: 4)
koleikko= epätasainen tie
Händelin melodiassa sana "laakso" päättyy matalaan nuottiin, "korotettakoon" -sanaa vastaa nouseva sävelkulku; "vuori" muodostaa melodian huipun ja "kukkula" pienemmän, kun taas "madaltaa" -sanaan liittyy matala nuotti. "Koleikko" kuvataan nopeana neljästä eri nuotista koostuvana sävelkuviona, kun taas "tasanko" lauletaan yhdellä nuotilla, ja "kalliolouhut" sisältää lyhyitä erillisiå nuotteja, kun taas viimeinen sana "tasainen maa" on laajennettu useisiin tahteihin, jotka koostuvat pitkien nuottien sarjasta.
Georg Philipp Telemannin (1681–1767) orkesterisarjassa Hampurin vuoksi ja luode (Vesimusiikkia) on tunnistettavissa sävelmaalailua kuten ”Vuoksi ja  luode” -osassa. Siinä vuorovettä kuvataan asteittain kaksi oktaavia nousevalla ja laskevalla  kolmen sävelen melodiakuviolla.
Sävelmaalailu kuului myös Johann Sebastian Bachin  sävellyskieleen. Esimerkiksi Johannes-passion tunnetuimpia sävelmaalailun kohtia ovat Pietarin itku, kukon kiekuminen, Jeesuksen ruoskiminen, bassoaarian kehotus kiiruhtaa Golgatalle sekä luonnonmullistukset Jeesuksen antaessa henkensä.
Romantiikan aikana alettiin lauluäänten sijasta käyttää orkesteria sävelmaalailuun myös oopperassa.  Orkesterisoitinnuksen ja pianotekniikan kehitys 1800-luvulla johti sävelmaalailuun, joka näkyi sinfonisessa runossa tai sävelrunossa.  Tällaisia kirjallisuuteen, historiaan, myytteihin, luontoon jne pohjautuvia nk. ohjelmamusiikkiin lukeutuvia teoksia sävelsivät monien muiden lisäksi Hector Berlioz, Franz Liszt, Felix Mendelssohn ja Richard Strauss, Suomessa Jean Sibelius (Finlandia).
Richard Wagnerin säveldraamoissa sävelmaalailun sanotaan olevan systemaattinen tyyliperiaate, samoin impressionisteilla kuten Debussylla.