stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen presidentinvaali 1968
Ehdokasasettelu

Eniten huomiota herättänyt piirre vaalien edellä oli Urho Kekkosta aiemmin kiivaasti vastustaneen ja vuoden 1962 eduskuntavaaleissa kannatuksensa aallonpohjan kokeneen SDP:n asettuminen näissä vaaleissa Kekkosen taakse. Taustalla oli SDP:n johdon vaihtuminen ja puolueen niin sanotun kolmannen linjan voitto vuoden 1963 puoluekokouksessa. Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa SDP oli noussut suurimmaksi puolueeksi, mistä seurasi sen tulo pääministeripuolueeksi. Rafael Paasion johtamalla vasemmiston ja keskustan yhteishallituksella oli myös Kekkosen vankka tuki. SDP:n äänestäjien keskuudessa esiintyi kuitenkin edelleen tyytymättömyyttä, jopa suoranaista katkeruuttakin Kekkosta kohtaan tämän aikaisempien sisäpoliittisten otteiden vuoksi. SDP:n nuorten kannattajien taholla heräsi vuonna 1966 ajatus vasemmiston yhteisestä presidenttiehdokkaasta, mutta kansandemokraatit eivät innostuneet asiasta.
Kekkonen pahastui Matti Virkkusen asettumisesta kokoomuksen presidenttiehdokkaaksi ja olisi nähnyt kokoomuslaisena vastaehdokkaana mieluummin vanhan ystävänsä, Uuden Suomen entisen päätoimittajan, ylipormestari Lauri Ahon. Virkkusen ehdokkuuden varmistuttua huhtikuussa 1967 Kekkonen kirjoitti ivalliseen sävyyn ulkoministeri Ahti Karjalaiselle:
» Olisiko otollinen ja kunniallinen teko, jos nyt ilmoittaisin vetäytyväni syrjään, kun Jumalan valitsema kansanjohtaja Matti Virkkunen on kokoomuksen ehdokkaana?»
Jo vaaliin valmistauduttaessa oli yleisenä käsityksenä, että Kekkosen kolmas kausi tulisi olemaan hänen viimeisensä presidenttinä. Tätä vahvisti Kekkosen vaalikampanjansa avaustilaisuudessa Helsingin Messuhallissa 8. joulukuuta 1967 pitämä puhe, jossa hän sanoi muun muassa:
»Jos olen vuonna 1974 vielä kantaani lausumassa, niin ehdokkaaksi en halua enkä suostu. Tämä on hyvä tietää jo ajoissa, että puolueet ja naiset ja miehet voivat ottaa sen tulevassa toiminnassaan huomioon.”»
Lausunto herätti seuraavien vuosien aikana keskustelun Kekkosen seuraajasta, jollaisina mainittiin erityisesti pääministeri ja Suomen Pankin pääjohtaja Mauno Koivisto sekä pitkäaikainen ulko- ja pääministeri Ahti Karjalainen. Kekkosen lausuntoon jouduttiin palaamaan neljä vuotta myöhemmin, kun kysymys hänen virkakautensa jatkosta tuli ajankohtaiseksi poikkeuslakihankkeen myötä.
Vuoden 1968 valitsijamiesvaalien äänestysprosentti oli 70,2 % eli alhaisempi kuin kaksissa edellisissä presidentinvaaleissa vuosina 1956 ja 1962. Tähän saakka presidentinvaalien äänestysprosentti oli noussut jokaisissa vaaleissa, mutta nyt se kääntyi ensi kertaa laskuun.
Kampanjatunnukset

Urho Kekkonen − Valtiomies − Presidentti
Matti Virkkunen: Maa tarvitsee presidentin
Unohdetun kansan puolesta − Veikko Vennamo
Tulokset > Valitsijamiesten vaalit

Vaalit käytiin 15.–16. tammikuuta 1968.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Äänioikeutetut | 2 920 635 | +205 752 |  |
| Äänestäneet | 2 049 002 | −162 439 |  |
| Äänestysaktiivisuus | 70,2 % | −11,3 |  |
| Hylätyt äänet | 10 192 | +955 |  |
| Vaaliliitto | Puolue | Valitsija- miehet | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Urho Kekkosen vaaliliitto | A+B+C+D+E+F | 183 | 1 152 700 | 56,54 % |
|  | A Keskustapuolue | 65 | 421 197 | 20,66 % |
|  | B Suomen Kansan Demokraattinen Liitto | 56 | 345 609 | 16,95 % |
|  | C Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 55 | 315 068 | 15,46 % |
|  | D Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto | 6 | 46 833 | 2,30 % |
|  | E puolueettomat | 1 | 21 425 | 1,05 % |
|  | F Ruotsalainen kansanpuolue |  | 2 568 | 0,13 % |
| Matti Virkkusen vaaliliitto | A+B | 60 | 438 801 | 21,52 % |
|  | A Kansallinen Kokoomus | 58 | 432 014 | 21,19 % |
|  | B puolueettomat | 2 | 6 787 | 0,33 % |
| Veikko Vennamon vaaliliitto | Suomen Maaseudun Puolue ja puolueettomat | 33 | 231 282 | 11,35 % |
| RKP:n vaaliliitto | A+B+C | 15 | 112 947 | 5,54 % |
| A Kekkosen kannattajat | a+b | 9 | 68 378 | 3,35 % |
|  | a Ruotsalainen kansanpuolue | 8 | 64 468 | 3,16 % |
|  | b Åländsk Samling | 1 | 3 910 | 0,19 % |
| B Virkkusen kannattajat | a+b | 6 | 43 892 | 2,15 % |
|  | a Ruotsalainen kansanpuolue | 6 | 43 787 | 2,15 % |
|  | b Itsenäisyyspuolue |  | 105 | 0,01 % |
| C Vennamon kannattajat |  |  | 677 | 0,03 % |
| LKP:n vaaliliitto | A+B | 9 | 102 831 | 5,04 % |
|  | A Liberaalinen Kansanpuolue | 9 | 102 737 | 5,04 % |
|  | B puolueettomat |  | 94 | 0,00 % |
| Kirjoitetut listat |  |  | 31 | 0,00 % |
| Yhteensä | Yhteensä | 300 | 2 038 592 | 100 % |
Lähde: Suomen virallinen tilasto
Valitsijamiehistä 52 oli naisia.
Tulokset > Vaalipiireittäin

| Vaalipiiri | Valitsijamiehet> Kekkonen | Valitsijamiehet> Virkkunen | Valitsijamiehet> Vennamo | Valitsijamiehet> Yht. | Äänestys- aktiivisuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsinki | 16 | 13 | 3 | 32 | 68,8 % |
| Uusimaa | 17 | 8 | 3 | 28 | 67,9 % |
| Turku et. | 16 | 6 | 2 | 24 | 70,0 % |
| Turku pohj. | 14 | 4 | 2 | 20 | 73,3 % |
| Ahvenanmaa | 1 |  |  | 1 | 27,1 % |
| Häme et. | 14 | 6 | 2 | 22 | 69,4 % |
| Häme pohj. | 11 | 6 | 1 | 18 | 72,3 % |
| Kymi | 16 | 5 | 2 | 23 | 68,7 % |
| Mikkeli | 11 | 2 | 2 | 15 | 65,5 % |
| Pohjois-Karjala | 8 | 2 | 3 | 13 | 67,7 % |
| Kuopio | 13 | 2 | 3 | 18 | 69,9 % |
| Keski-Suomi | 12 | 2 | 2 | 16 | 69,4 % |
| Vaasa | 20 | 6 | 3 | 29 | 73,2 % |
| Oulu | 21 | 3 | 3 | 27 | 73,8 % |
| Lappi | 11 | 1 | 2 | 14 | 75,3 % |
| Kaikki | 201 | 66 | 33 | 300 | 70,2 % |
Suomen virallinen tilasto
Tulokset > Eniten ääniä saaneet valitsijamiehet

| Sija | Ehdokas | Puolue | Äänet | Vaalipiiri |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Raimo Ilaskivi | Kok. | 34 666 | Helsingin kaupungin vaalipiiri |  |
| 2 | Paavo Aitio | SKDL | 20 656 | Turun läänin eteläinen vaalipiiri |  |
| 3 | Juha Rihtniemi | Kok. | 15 022 | Kymen läänin vaalipiiri |  |
| 4 | Georg C. Ehrnrooth | RKP | 14 794 | Helsingin kaupungin vaalipiiri |  |
| 5 | Ahti Karjalainen | Kepu | 13 486 | Mikkelin läänin vaalipiiri |  |
| 6 | Johannes Virolainen | Kepu | 10 262 | Uudenmaan läänin vaalipiiri |  |
| 7 | Hertta Kuusinen | SKDL | 10 126 | Helsingin kaupungin vaalipiiri |  |
| 8 | Ele Alenius | SKDL | 9 203 | Helsingin kaupungin vaalipiiri |  |
| 9 | Irma Rosnell | SKDL | 8 765 | Turun läänin eteläinen vaalipiiri |  |
| 10 | Kuuno Honkonen | SKDL | 8 660 | Hämeen läänin pohjoinen vaalipiiri |  |
Lähde:
Tulokset > Valitsijamiesten suorittama vaali

| Ehdokas | Äänet |  |
| --- | --- | --- |
| Urho Kekkonen (Kesk.) | 201 |  |
| Matti Virkkunen (Kok.) | 66 |  |
| Veikko Vennamo (SMP) | 33 |  |
Lähde: Tasavallan presidentin kanslia
Vaalitoimitus

Valitsijamiehet kokoontuivat 15. helmikuuta 1968 Eduskuntatalossa. Puheenjohtajana toimi pääministeri Rafael Paasio ja sihteerinä eduskunnan sihteeri Olavi Salervo. Kekkonen valittiin jo ensimmäisellä kierroksella hänen saatuaan 201 ääntä. Häntä äänestivät myös Liberaalisen Kansanpuolueen (LKP) valitsijamiehet.
Keskustapuolueella oli valitsijamieskokouksessa 66 valitsijamiestä ja SKDL:llä 55, sillä SKDL:n valitsijamieheksi Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä valittu Osmo Kock oli sairastumisen vuoksi estynyt ja hänen varamiehekseen tuli samasta Kekkosen vaaliliitosta Keskustapuolueen Jouko Siikaniemi.
Jälkiarvioita

Vaalin ehdokasasettelusta seurasi, että äänestyksessä oli tosiasiassa kysymys myös yleispolitiikasta, mistä aiheutui hallituspuolueille harmia ja tappiokin. Vaalin heikohkoksi jäänyt äänestysaktiivisuus vaikutti erityisesti vasemmistopuolueiden ja LKP:n äänimääriin; toisaalta siitä hyötyi kokoomus, jonka kannatus kasvoi enemmän prosentuaalisesti kuin puolueen saaman äänimäärän perusteella. Matti Virkkusen ja Veikko Vennamon menestys presidentinvaalissa tulkittiin äänestäjien ainakin osittaiseksi epäluottamukseksi noudatetulle hallituspolitiikalle, ja se ennakoi SMP:n suurvoittoa sekä kokoomuksen kannatuksen nousua vuoden 1970 eduskuntavaaleissa. Kekkonen puolestaan sai äänestäjiltä vahvemman valtakirjan kuin kaksissa edellisissä vaaleissa, mutta myös muistutuksen poliittisesta kuolevaisuudesta.
Suomen Kristillisdemokraattien historia

Sari Essayah on toiminut KD:n puheenjohtajana vuodesta 2015 lähtien.
Suomen Kristillisdemokraattien historia kattaa Kristillisdemokraattisen puolueen historian vuodesta 1958 lähtien. Puolue tunnettiin vuoteen 2001 saakka nimellä Suomen Kristillinen Liitto
Puolue perustettiin kokoomuksen kehitykseen tyytymättömien konservatiivien toimesta, jotka olivat innostuneet Norjan KrF:n esimerkistä. Puolueen perustamiseen vaikutti sosialidemokraattien vuosikymmeniä kestänyt valta-asema, kokemus Neuvostoliiton vaikuttamispyrkimyksistä, kasvava kirkosta eroamisen määrä sekä kommunistien vakiintuneet asemat ammattiyhdistysliikkeissä. Uusi liike koettiin tarpeelliseksi maallistuneen, uskonnonvastaisen ilmapiirin vuoksi.
Alkujaan yhdistyksen tarkoitus oli lähinnä tukea sopivia ehdokkaita eri puolueiden listoilla. Pyrkimys omaan kansanedustajaan vahvistui alkoholipolitiikan ja muun lainsäädännön liberalisoituessa. Yhteiskunnan suunnasta huolestuneet ihmiset halusivat tarjota selkeän vaihtoehdon yksilinjaiselle poliittisille ajattelulle viemällä Suomea perinteisten arvojen suuntaan.
Puolue vaihtoi nimensä Kristillisdemokraateiksi vuonna 2001. Bjarne Kalliksen puheenjohtajakaudella, vuosina 1995–2004, puoluetta modernisoitiin osaksi laajempaa eurooppalaista kristillisdemokraattista perinnettä ja puolue siirtyi eurooppamyönteisemmäksi. Suomenruotsalainen Kallis nosti puolueen kannatusta niin suomenkielisten kuin ruotsinkielisten RKP:n kannattajien piirissä. Vuoden 2003 vaaleissa puolue saavutti kaikkien aikojen parhaan vaalituloksensa, kun puolue keräsi yli 5,3 prosentin kannatuksen.
Tausta puolueen perustamiselle

Kristillisen puolueen perustaminen nousi aika ajoin esille jo 1920-luvulta lähtien. Eduskunta oli tuolloin korostuneen kristillinen ja itsenäisen Suomen ensimmäisinä vuosikymmeninä kymmeniä pappeja valittiin kansanedustajiksi. Puheet Kristillisestä puolueesta saivat lisäpontta etenkin vuoden 1933 jälkeen, kun Norjan Kristillinen kansanpuolue sai ensimmäiset kansanedustajansa suurkäräjille.
Sotien jälkeen uskonnollista lehdistöä puhutti mahdollisuus kristillis-isänmaallisen puolueen perustamisesta, ja 1950-luvulla sama ajatus tuli esiin monella eri taholla. Viidesläisten ja vapaiden kirkkokuntien kannattajien piirissä kasvoi pyrkimys poliittiseen vaikuttamiseen ja sitä kautta uusvasemmiston ja yhteiskunnan uuden liberalisoitumisen vastustamiseen. Liikkeen taustalla oli Suomen Raamattuopiston piirissä vaikuttanut kriittinen sukupolvi, joka oli mukana ylioppilasherätyksessä tai muuten otti osaa konservatiivisuuden ja evankelikalismin muutosvoimaan. Liikehdinnän taustalla vaikuttivat antikommunismi sekä Uuras Saarnivaaran ja häneen liittyneiden julistajien kritiikki.
Kristillisen liiton perustaminen ja varhaiset vuodet

Keväällä 1958 professori Paavo Päivänsalo ja hänen veljensä pastori Olavi Päivänsalo ryhtyivät pohtimaan Norjan mallin mukaisen ryhmittymän perustamista. Saman vuoden lähestyvät eduskuntavaalit antoivat hankkeelle lisäkannustusta. Suomen Kristillinen Liitto perustettiin Helsingissä Kuusisaaren kokouksessa Paavo Päivänsalon kotona 6. toukokuuta 1958
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Suomen Kristillinen Liitto edustaa kristillis-isänmaallista suuntausta maassamme ja tukee valtiollisissa ja kunnallisissa vaaleissa sellaisia ehdokkaita, jotka tuntevat vastuun suomalaisen kansanvallan säilyttämisestä puoluediktatuurin valtapyyteistä vapaana, kristillisen hengen ja moraalin turvaamisesta, yhteisen isänmaamme menestymisestä, kotien eheytymisestä, vanhusten vaalimisesta, nousevan polven kasvattamisesta Jumalan pelossa sekä yhteisten varojen käytöstä omaan etuun katsomatta. | ” |
– SKL:n perustamiskokouksen julkilausuma.
Perustetun Suomen Kristillisen Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Olavi Päivänsalo ja varapuheenjohtajaksi huoltopäällikkö Olavi Majlander. SKL kirjattiin yhdistysrekisteriin toukokuun lopulla. Liitto päätti asettaa myös kristillisiksi tunnettuja henkilöitä kansanedustajaehdokkaiksi Helsingin ja Uudenmaan vaalipiireissä. Ensimmäisiin vaaleihinsa SKL asetti yhteensä 16 ehdokasta, jotka keräsivät yhteensä 3358 ääntä, mikä ei riittänyt läpimenoon. Pienimuotoinen ja hajanainen toiminta sai merkittävän alkusysäyksen poliittisena liikkeenä profiloituneen Helsingin Kristillisdemokraattien perustamisesta vuonna 1960. Yhdistys liittyi SKL:n ensimmäiseksi jäsenyhdistykseksi syksyllä 1961.
SKL ei saanut ensimmäisiin vaaleihinsa juurikaan ymmärrystä muiden puolueiden taholta. Myös Suomen evankelis-luterilainen kirkko suhtautui kielteisesti, mikä oli liiton toimijoille yllätys. Kristillisen puolueen olemassaolo asetettiin kyseenalaiseksi, sillä kristittyjä toimi jo muissa puolueissa. Kristillisen vaaliliiton pelättiin myös sotkevan luterilaisen tulkinnan kahden regimentin opista. Sama ajatus toistui myös vuoden 1966 eduskuntavaalien yhteydessä, kun arkkipiispa Martti Simojoki torjui ajatuksen kristillisestä puolueesta. Myös myöhemmät arkkipiispat ovat toistaneet Simojoen käsityksen.
Vuoden 1962 eduskuntavaaleissa SKL:n jäsenet olivat mukana kristillisessä yhteisrintamassa Puolueeton keskusta-nimellä. Ryhmittymän ehdokkaat kampanjoivat Kokoomuksen ja Kansanpuolueen vaalilistoilla kuudessa vaalipiirissä. Vaikka vaaliliiton avulla helluntailainen toimittaja Kai Antturi pääsi varakansanedustajaksi, toivat kristillisten äänet varsinaisen paikan ateistina pidetylle Leo I. Mattilalle. Äänten valuminen herätti puolueessa ärtymystä niin, että mielipide-erot johtivat Päivänsalojen eroon SKL:n johdosta.
Kristillisen liiton perustaminen ja varhaiset vuodet > Toiminnan vakiintuminen

Vuonna 1964 SKL:n puheenjohtajaksi valittiin valtiotieteen maisteri Ahti Tele, joka hoiti tehtävää vuoteen 1967 saakka. Telen jälkeen puheenjohtajaksi valittiin  Helsingin tuomiorovastina aikaisemmin toiminut ja Suomen Raamattuopiston toiminnanjohtajan tehtävään vuonna 1964 siirtynyt Eino Sares. Sares hoiti tehtävää vuoteen 1970 saakka.
Telen kaudella, 10. maaliskuuta 1966, ilmestyi puolueen äänenkannattajaksi muodostuneen Kristityn Vastuu -lehden ensimmäinen numero. Vuonna 1967 SKL:llä oli vielä 580 jäsentä ja vuoden 1968 kunnallisvaaleissa SKL sai läpi kolme valtuutettua.
Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa SKL:n ehdokkaaksi asettui Olavi Ronkainen, yksi Kansanlähetyksen syntyvaiheen keskeisistä henkilöistä. Ronkaisen ehdolle asettumisen tulkittiin tarkoittavan, että politiikka kuului myös uuden herätysliikkeen toimialueeseen. Kansanlähetyksen ja Uusi Tie -lehden SKL:lle antama suora tuki vaikutti 1960-luvulta lähtien puolueen kannatuksen voimakkaaseen kasvuun. Myös Suomen Vapaakirkon hallituksen puheenjohtaja, sosiaalineuvos Usko Waismaa oli ehdolla SKL:n listalla.
1960-luvun SKL:ää on pidetty vallitsevaa kehitystä ja maallistumista vastaan protestoivana liikkeenä, jolla oli perinteisiä moraaliarvoja puolustava näkemys yhteiskunnasta, jota tulisi rakentaa. Tällä ajanjaksolla SKL muodosti myös herätyskristillisyyden poliittisen siiven. SKL asettui vastustamaan perinteisiä arvoja kyseenalaistanutta uusvasemmistolaista liikehdintää, koska se koki yhteiskunnan kristillisen perustan tulleen uhatuksi. Taustalla vaikutti myös kaupungistumista seurannut juurettomuuden kokemus.
Nousu eduskuntaan

Suomen Kristillinen liitto sai ensimmäisen kansanedustajana kevään 1970 eduskuntavaaleissa, kun Raino Westerholm valittiin eduskuntaan puolueen saadessa yli 28 000 ääntä. Kansanedustajuus toi SKL:n piirissä intoa uusien jäsenten hankintaan ja jäsenyhdistysten perustamiseen. SKL merkittiin puoluerekisteriin 7. heinäkuuta 1970 ja puolueen kenttäorganisaation runko piiri- ja paikallisosastoineen rakentui 1970-luvun aikana. SKL:n puheenjohtajaksi valittiin vuonna 1970 huoltopäällikkö Olavi Majlander, joka hoiti tehtävää vuoteen 1973 asti. Majlanderin kaudella SKL:n jäsenmäärä kasvoi merkittävästi ja kauden päättyessä SKL:llä oli peräti 10 795 jäsentä.
Puolueen nousun taustalla olivat erityisesti politisoituneen 1960-luvun aikana tapahtunut lainsäädännön liberalisointi. Keskustelua herättivät uudistukset ja Reporadion ohjelmapolitiikka, jotka nähtiin arvopohjaa ja poliittista sovinnaisuutta rapauttavina. Merkittäviä tapauksia olivat myös Hannu Salaman jumalanpilkka­oikeudenkäynti ja opiskelijaelämän politisoituminen. Näiden tapahtumien myötä heräsi myös vastakaikua SKL:n äänestäjien piirissä. SKL:n saamia ääniä pidettiin osittain protestina elämäntyylille, radikalismille ja moraalittomuudelle. Monet äänestäjistä olivat entisiä kokoomuksen äänestäjiä. Monille työläistaustaisille, joille porvariston tai vasemmiston äänestäminen tuntui vaikealta, SKL myös kiteytti kristityn ajatukset politiikasta.
Puolueorganisaation kasvun myötä myös nuoriso- ja naistoiminta tehostuvat. Vuonna 1971 perustettiin Suomen Kristillisen Liiton Nuoret ja 1973 Suomen Kristillisen Liiton Naiset. SKL:n opiskelijat saivat edustajiaan läpi jo vuoden 1970 HYY:n edustajistovaaleissa ja vuonna 1975 edustajansa ylioppilaskunnan hallitukseen.
Vuoden 1972 eduskuntavaaleissa SKL kampanjoi sosiaalipoliittisilla teemoilla ja jatkoi kasvua nostaen äänimääräänsä yli 65 000:een ja lisäsi paikkamääräänsä neljään. Westerholmin rinnalle eduskuntaan valittiin pastorit Olavi Ronkainen, Antero Juntumaa ja Veikko Turunen. Eduskuntavaalien nousu johti läpimurtoon myös saman vuoden kunnallisvaaleissa. SKL sai läpi 134 valtuutettua. Vaalien jälkeen käynnistetty voimakas puolueohjelmatyö jatkui vuoteen 1976 saakka.
SKL:n poliittinen sisältö painottui 1970-luvulla voimakkaasti sosiaalipolitiikkaan. Keskeisinä sosiaalipolitiikan kysymyksinä perhepolitiikkaa, eläkkeitä ja alkoholiongelmia. Puolue toi vahvasti esille perheiden ja kodin puolesta puhumista ja korosti lasten etua. Vähitellen asialistalla keskusteluun tulivat mukaan talouspolitiikan saralla liikenne- ja maatalouskysymykset. SKL tuki etenkin yrittäjyyttä ja työn kunnioitusta. Kulttuuripolitiikan alalla puoluetta kiinnosti erityisesti koulutusasiat ja uskonnonopetuksen määrä. Puolue sai suurta huomiota, kuten pilakuvissa, myös kielteisestä suhtautumisesta vapautuneeseen abortti- ja alkoholilainsäädäntöön sekä siveettömyytteen. Varsinaisena politiikan sisältönä nämä eivät kuitenkaan olleet puolueen tärkeimpiä teemoja.
Arvopohjainen yleispuolue > Almgrenin kausi (1982–1989)

Poliittisista takaiskuista ja heikkenevästä terveydestä kärsinyt Westerholm ilmoitti yllättäen vetäytyvänsä puheenjohtajuudesta vuoden 1982 Oulun puoluekokouksessa. Westerholmin seuraajaksi valittiin puoluesihteeri Esko Almgren ja uudeksi puoluesihteeriksi valittiin Jouko Jääskeläinen. Almgren johti Suomen Kristillistä liittoa yhteensä seitsemän vuoden ajan. Almgrenin kausi oli vaalimenestyksen suhteen vaikeaa aikaa, mutta puolue vakiinnutti asemansa osana poliittista elämää. Politiikan teko muuttui kauden aikana ammattimaisemmaksi ja avoimen uskonnollinen retoriikka jäi taka-alalle. Puolueen linjoissa korostuivat kristillisen arvopolitiikan teemat ja samalla politiikan sisältö monipuolistui.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa puolue kampanjoi teemalla Palvellen kansamme parhaaksi. Vaaleissa SKL kärsi suuren vaalitappion, kun eduskuntaryhmän koko romahti kymmenestä kolmeen. Etenkin uusi puheenjohtaja sai raskaasta tappiosta moitteita osakseen. Suuri huomio keskittyi epäonnistuneisiin vaaliliittoihin, erityisesti SMP:n suuntaan kariutuneeseen neuvotteluun, sekä SMP:n saamaan vaalivoittoon osittain SKL:lle tyypillisillä vaaliteemoilla. Epäonnistuminen vaaliliitoissa herätti kovaa kritiikkiä puheenjohtaja Almgrenia kohtaan. Taustalla vaikutti puolueen profiilin muuttuminen sekä tottuminen Westerholmin persoonalliseen johtajuuteen. Kritiikistä huolimatta Almgren valittiin toistuvasti jatkamaan puheenjohtajana, vaikka varapuheenjohtaja Olavi Ronkainen haastoikin johtajuuden entisen puheenjohtaja Westerholmin tukemana. Vuoden 1987 eduskuntavaaleihin SKL lähti osittaisessa vaaliliitossa Paavo Väyrysen johtaman keskustan kanssa ja nosti edustajamääränsä viiteen.
Oppositiopolitiikassaan Almgrenin SKL noudatti edelleen tutuiksi muodostuneita teemoja. Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa SKL:n teemana vaaleissa oli Vastuullinen vaikuttaja, jolla korostettiin puolueen vakiintuneisuutta protestiliikkeen sijasta.  Poliittisissa teemoissa korostettiin perhe-, kehitys- ja kulttuuripolitiikan ohella vaatimuksia tehokkaammasta pakolaispolitiikasta sekä vastustettiin ydinvoimaa edellisvuonna tapahtuneen Tšernobylin onnettomuuden vaikutuksesta. Energiapolitiikassa nähtiin toisaalta myös tarve saastuttavan hiilivoiman suitsimiseksi. Lehdistön suhtautuminen SKL:ää kohtaan oli näihin aikoihin tavallisesti kriittinen. Vuoden 1988 presidentinvaaleissa SKL:n valitsijamiehiksi valittiin Väyrystä tukeneet Almgren ja Kankaanniemi, sekä Harri Holkeria tukenut Jouko Halme.
Arvopohjainen yleispuolue > Nimenmuutos

Vuoden 2001 puoluekokouksessa puolue otti käyttöön nimen Suomen Kristillisdemokraatit. Bjarne Kalliksen mukaan nimen vaihdon tarkoituksena oli kirkastaa puolueen profiilia kristillisiä arvoja korostavana demokraattisena, kansanvaltaa kannattavana puolueena. Nimenmuutoksen taustalla oli kokemus, että Kristillistä Liittoa pidettiin jonkin verran sisäänpäin kääntyneeksi viittaavana nimenä. Asiaan vaikutti myös epäselvyys puolueen profiilissa: joiltain osin SKL:ää pidettiin hengellisenä liikkeenä. Nimenmuutoksella toivottiin puolueen samaistettavuutta pohjoismaiseen kristillisdemokratiaan. Ensimmäisen kerran nimenmuutosta oli esitetty jo vuonna 1989. Asiasta äänestettiin 1990-luvun puoluekokouksissa kahdesti ennen lopullista muutosta.