stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tertiäärikausi
Tertiäärikauden tapahtumia

Liitukauden vaihtuessa tertiääri­kaudeksi päättyi maapallon historian keskiaika, mesotsooinen maailmankausi ("sekundäärikausi"). Niihin aikoihin  hirmuliskot, dinosaurukset, kuolivat sukupuuttoon ja nisäkkäät kehittyivät lukuisiksi eri kehityslinjoiksi, joista niistäkin monet ovat jo hävinneitä, kuten esimerkiksi lukuisat erityyppiset sapelihammaskissat.
Tertiäärin alussa esimerkiksi Eurooppaa peitti laaja meri ennen Alppien, Pyreneiden ja Karpaattien syntyä..
Tertiäärikauden alussa Euroopassa oli laajalti subtrooppinen ja trooppinen, kostea ilmasto, joka viileni ja kuivui kauden edetessä.
Kauden loppupuolella mioseenikaudella eläimistö alkoi muistuttaa nykyistä. Tertiäärille oli ominaista ilmaston viileneminen, joka johti lämpöä ylläpitävien merivirtojen katkeilusta, vuori­jono­poimutuksista jne. Vuorijononpoimutukset mahdollistavat lumirajan yläpuolella olevien alueiden kasvun, jäätiköitymisen. Jäätiköt heijastavat auringon säteilyä pois maapallolta, mikä viilensi ilmastoa. Pohjoiselle pallonpuoliskolle ilmestyi aluksi vuorten rinteille jäätiköitä, jotka kasvoivat Grönlannissa ja Huippuvuorilla isommiksi. Tertiäärikaudella Välimeri oli eräissä vaiheissa kuivaa maata. Tertiäärikautta seurasi kvartäärikauden pleistoseeni.
Tertiäärikauden jako

Neogeeni
Plioseeni 5,3–2,6 miljoonaa vuotta sitten
Mioseeni 23,0–5,3 miljoonaa vuotta sitten
Paleogeeni
Oligoseeni 33,9–23,0 miljoonaa vuotta sitten
Eoseeni 55.8–33,9 miljoonaa vuotta sitten
Paleoseeni 65,5–55,8 miljoonaa vuotta sitten
Ilmaston viileneminen tertiäärikaudella

80 miljoonaa vuotta sitten: +15 °C
70 miljoonaa vuotta sitten: +10 °C
60 miljoonaa vuotta sitten: +5 °C
55 miljoonaa vuotta sitten: +12 °C (Paleoseenin ja eoseenin raja, tertiäärikauden lämpöhuippu)
45 miljoonaa vuotta sitten: +8 °C
40 miljoonaa vuotta sitten: +14 °C (Viileneminen alkaa)
36 miljoonaa vuotta sitten: +13.5 °C (Oligoseenin alku)
30 miljoonaa vuotta sitten: +9 °C
25 miljoonaa vuotta sitten: +7.5 °C
22 miljoonaa vuotta sitten: +5 °C (Oligoseenin ja mioseenin raja, viileä kuoppa)
17 miljoonaa vuotta sitten: +7 °C
15 miljoonaa vuotta sitten: +6 °C
12 miljoonaa vuotta sitten: +4 °C (Plioseenin alku)
10 miljoonaa vuotta sitten: +2 °C
5 miljoonaa vuotta sitten: +1 °C
2 miljoonaa vuotta sitten: +0.5 °C
Maastohiihto

Hiihdon MM-kilpailut 2011 Oslossa, Holmenkollennilla.
Ahkion vetämistä hiihtämällä.
Maastohiihto (murtomaahiihto, usein myös pelkkä hiihto) on tasamaalla, mäkisessä maastossa tai vesistöjen jääpeitteellä tapahtuva hiihtomuoto, josta käytännössä kaikki hiihtolajit ovat kehittyneet. Maastohiihdossa hiihtäjä liikkuu usein valmiilla ladulla suksia ja sauvoja käyttäen, mutta myös umpihangella hiihtäminen on mahdollista.
Hiihtotapoja ovat perinteinen ja luistelu. Hiihto on tehokas liikuntamuoto: se parantaa sydämen suorituskykyä, hapenottokykyä ja vahvistaa useita lihasryhmiä, kuten selkää, hartioita ja jalkojalähde?. Monet arvostavat myös luonnossa olemista osana hiihtoelämystä.
Hiihto on suosittu liikuntamuoto erityisesti Pohjoismaissa, Venäjällä ja Kanadassalähde? pitkän ja lumisen talven vuoksi. Esimerkiksi Suomessa oli vuonna 2006 maastohiihdon harrastajia lähes miljoona.
Hiihtotavat

Kaikelle hiihdolle ominaista on suksien liu’un hyväksi käyttäminen lumen päällä liikuttaessa, useimmiten varsinkin tasamaalla ja ylämäessä käytetään apuna sauvoja. Hiihtotyylejä on yhtä monta kuin hiihtäjää. Hiihtotapoja on kuitenkin vain kaksi erilaista: luistelu eli vapaa hiihtotapa ja perinteinen hiihtotapa.
Hiihtotavat > Perinteinen

Perinteisellä hiihtotavalla edetään sukset suoraan eteenpäin useimmiten valmiilla latu-uralla. Ylämäissä käytetään myös haarakäyntiä.
Perinteisen hiihtotekniikat:
Vuorohiihto muistuttaa liikerytmiltään kävelyä. Siinä vastakkainen käsi ja jalka ovat yhtä aikaa edessä tai takana. Suksi liukuu latu-uralla, ja vuoron perään potkaistaan suksella vauhtia suksen pohjassa olevan pitovoiteen lumen kanssa aiheuttaman kitkan turvin. Vuorohiihtoa käytetään hiihtokilpailuissa pääasiassa ylämäkitekniikkana, mutta kuntohiihtäjälle se käy myös tasamaatekniikaksi varsinkin silloin, jos luisto on huono.
Tasatyönnössä sukset pysyvät latu-uralla miltei vierekkäin tekemättä liikettä. Toisin kuin vuorohiihdossa, jossa sauvoilla työnnetään vuoron perään, tasatyönnössä sauvoilla työnnetään yhtä aikaa vauhtia koko ylävartalon liikkeellä. Tasatyöntö on erityisen hyvä tekniikka silloin, kun luisto latu-uralla on hyvä ja maastonkohta tasainen.
Yksipotkuisessa tasatyönnössä jokaisen tasatyönnön jälkeen potkaistaan suksen pohjan pitoa käyttäen lisää vauhtia vuoron perään kummallakin jalalla. Jalan liike taakse lähtee sillä hetkellä kun kädet eteen heilahtaessaan ohittavat vartalolinjan.
Haarakäyntiä käytetään jyrkissä ylämäissä, joissa hiihtäjän kunto tai suksen pito ei riitä latu-uralla etenemiseen. Haarakäynnissä kävellään tai juostaan sukset V-asennossa. Lumikontaktin aikana suksi ei liu’u vaan on paikallaan.
Hiihtotavat > Vapaa hiihtotapa

Vapaan hiihtotavan kilpailussa urheilija saa käyttää haluamaansa hiihtotyyliä, ja useimmiten käytetään luistelutyyliä.
Luistelutyyli on hiihtotapa, jossa suksien liike muistuttaa luistelua. Luistelu on huomattavasti nopeampi hiihtotapa kuin perinteinen.
Luistelutyylin tekniikat:
Kuokka eli perusluistelu on ylämäissä ja raskaalla kelillä käytettävä hiihtotapa, jossa sauvojen työntö ja työntöpuolen suksen liuku lähtevät lähes samanaikaisesti. Kuokan sauvatyöntö on epäsymmetrinen; liu’un puoleinen sauva viedään edemmäs. Toisen puolen sukselle ei sauvatyöntöä tehdä. Kun yhtä tasatyöntöä kohden tulee kaksi potkua, kutsutaan tyyliä kaksipotkuiseksi luisteluksi. Vaikka kilpailijat etenevät loivemmat ylämäet Wassberg-tyylillä, on kuokka useimmille harrastajille laajemman nopeusalueen perusluistelu.
Thomas Wassbergin mukaan nimetyssä Wassberg-tyylissä eli yksipotkuisessa luistelussa sauvoilla tehdään tasatyöntö jokaiselle potkulle. Siinä kuten myös Mogren-tyylissä liu’utaan pitkiäkin matkoja lähes tai täysin tasasuksella, mikä vaatii hyvän tasapainon. Kilpahiihtäjät käyttävät yksipotkuista luistelua erityisesti kiihdytyksiin ja loiviin ylämäkiin.
Torgny Mogrenin mukaan nimetty Mogren on tasamaalla ja loivissa alamäissä käytettävä kaksipotkuinen tyyli, jossa tasatyöntöä seuraa luistelupotku molemmilla jaloilla. Kuokasta poiketen Mogrenin sauvatyöntö on symmetrinen ja liikeradat pidempiä. Kilpailijat vaihtavat Mogren-tyyliin, kun Wassbergin kahdesta sauvatyönnöstä ei vauhdin kiihtymisen vuoksi ole enää riittävästi etua. Harrastajat voivat käyttää Mogrenia myös verkkaiseen retkihiihtoon esimerkiksi jäällä.
Sauvoitta luistelussa luistellaan tekemättä sauvoilla työntöjä. Sauvat ovat tällöin yleensä hiihtäjän kainaloissa. Kilpahiihdossa sauvoitta luistelua käytetään pääasiassa loivissa alamäissä, kun Mogrenin sauvatyönnöstä ei ole vauhdin kiihtymisen vuoksi enää riittävää etua.
Ankka eli vuoroluistelu on ylämäkitekniikka, joka muistuttaa normaalia haarakäyntiä, mutta suksia liu’utetaan. Vuoroluistelua ei käytetä kilpahiihdossa. Kilpahiihtäjät käyttävät sitä palauttavilla lenkeillä, jolloin ei ole tarkoitus kuormittaa elimistöä liikaa.
Toispuoleinen luistelu. Ladulla hiihdettävän tasatyönnön yhteydessä polkaistava toisen suksen luistelupotku lisävauhtia antamaan. Tämä oli luisteluhiihdon alkuperäinen muoto 1970-luvulla, mutta sen käyttö kilpatasolla on hävinnyt kokonaan.
Hiihtotavat > Vapaa hiihtotapa > Luistelutavan historiaa

Nykyinen kahden suksen luistelutyyli on melko uusi keksintö. Luistelupotku yleistyi 1970-luvulla ylipitkissä hiihtokilpailuissa. Erityisesti sitä käytti Keski-Euroopassa suomalainen pitkien matkojen hiihtäjä Pauli Siitonen ja potku myös hetkellisesti nimettiin Siitosen mukaan.
Julkiseen keskusteluun luistelupotku tuli voimakkaasti ensimmäisellä virallisella hiihdon maailmancupin kaudella ja erityisesti 1982 Oslon MM-hiihdoissa amerikkalaisen, silloisen 
maailmancupin kokonaiskilpailun voittajan, Bill Kochin myötä. Tuolloin luistelupotku ei ollut vielä kehittynyt nykyiseen muotoonsa pääasiassa sen vuoksi, että latu-urat olivat kapeita ja usein latu oli vedetty keskelle uraa.
Talvella 1984 lisääntyi merkittävästi niin sanotun toispuolisen luistelupotkun käyttö. Sarajevon olympialaisissa sitä käytettiin melko yleisesti. Keväällä 1984 pitovoiteet väistyivät lopullisesti syrjään ja hiihdettiin toispuolisesti vauhtia potkien. Tuolloin hiihdon suurmaan Neuvostoliiton kilpailijat, jotka olivat eläneet kuukauden eristyksissä, saivat tiedon vallankumouksesta vasta samana keväänä huhtikuussa Kiirunassa käydyissä keväthiihdoissa.lähde? Samana keväänä luistelupotkua alettiin laajalti harjoitella 1985 Seefeldin MM-kisoja silmällä pitäen.
Kansainvälisessä hiihtoliitossa FIS:ssä oltiin luisteluhiihdon suhteen sekavissa tunnelmissa. Myös hiihtäjät kehittelivät erilaisia ratkaisuja, muun muassa pitoteippejä, jotka saatettiin raskaan nousun jälkeen repiä suksen pohjasta pois. Seefeldin MM-kisoissa 30 kilometrillä avausmatkalla laduille oli pysytetty muoviaitoja, joilla pyrittiin estämään luistelupotkun käyttö. Saman vuoden keväänä pidetyssä kongressissa FIS melko yllättäen päätti eriyttää toisistaan vapaan ja perinteisen hiihtotavan ja ensimmäistä kertaa hiihdon arvokilpailuissa kilpailtiin kahden eri hiihtotavan sarjoissa jo seuraavissa MM-kisoissa 1987 Oberstdorfissa.
Varusteet

Luistelussa ja perinteisessä tyylissä käytetään hieman erilaisia välineitä. Luistelussa sauvat ovat pidempiä, mutta sukset lyhyempiä ja jäykempiä. Sopiva perinteisen tyylin suksi on oma pituus + 15–25 cm. Sopiva sauva on puolestaan 83–86 % omasta pituudesta, eli noin hiihtäjän kaulakuoppaan asti. Perinteisen sääntöuudistuksen mukaan perinteisen hiihtotavan kilpailussa sauvan pituus saa olla maksimissaan 83 % omasta pituudesta. Sopiva luistelusuksi on oma pituus + 10–15 cm. Sopiva luistelusauva on 88–91 % omasta pituudesta. Vapaan hiihtotavan kilpailuissa sauva saa olla maksimissaan saman pituinen kuin hiihtäjä itse. Pituus mitataan niin, että hiihtäjä seisoo tasaisella alustalla hiihtokengät jalassa ilman päähinettä. Pituus on tason alareunasta pään korkeimpaan kohtaan.
Alla olevasta taulukosta voi katsoa, kuinka pitkä sauvan tulee olla luisteluun ja perinteiseen.
| Pituutesi | Luistelusauva (cm) | Perinteisen sauva (cm) |
| --- | --- | --- |
| 90 | 80 | 70 |
| 100 | 85 | 75 |
| 110 | 90 | 80 |
| 115 | 95 | 85 |
| 120 | 100 | 90 |
| 125 | 105 | 95 |
| 130 | 110 | 100 |
| 135 | 115 | 105 |
| 140 | 120 | 110 |
| 145 | 125 | 115 |
| 150 | 130 | 120 |
| 155 | 135 | 125 |
| 160 | 140 | 130 |
| 165 | 145 | 135 |
| 170 | 150 | 140 |
| 175 | 155 | 145 |
| 180 | 160 | 150 |
| 185 | 165 | 155 |
| 190 | 170 | 160 |
| 195 | 175 | 165 |
| 200 | 180 | 170 |
Luistelumonot ovat varreltaan korkeampia ja tukevat enemmän nilkkaa kuin perinteisen tyylin monot. Suksen siteet ovat luistelussa jäykemmät eli ne rajoittavat monon nousua toisin kuin perinteisen tyylin siteissä. Vain toiselle tyylille suunniteltujen välineiden lisäksi harrastekäyttöön on olemassa myös niin kutsuttuja combi-välineitä, jotka soveltuvat sekä luisteluun että perinteiseen.
Kilpailumuotoja

Perinteisen tyyli hiihtokilpailu
Vapaan tyylin hiihtokilpailu
Skiathlon eli yhdistelmäkilpailu (takaa-ajokilpailu)
Sprinttikilpailu
Parisprinttikilpailu
Väliaikalähtö
Yhteislähtö
Hiihtomaraton, matka yli 40 kilometriä
Merkittäviä hiihtokilpailuja

maastohiihdon maailmancup
hiihdon MM-kilpailut
talviolympialaiset
Tour de Ski
Vaasahiihto
Finlandia-hiihto
Oulun Tervahiihto
Pirkan hiihto
Nordic Ski Marathon Cup
Kuuluisia maastohiihtäjiä > Miehiä

Thomas Alsgaard
Tobias Angerer
Lukáš Bauer
Dario Cologna
Bjørn Dæhlie
Per Elofsson
Silvio Fauner
Heikki Hasu
Veikko Hakulinen
Kalevi Hämäläinen
Jari Isometsä
Kalle Jalkanen
Sami Jauhojärvi
Harri Kirvesniemi
Sven-Åke Lundbäck
Juha Mieto
Mika Myllylä
Eero Mäntyranta
Iivo Niskanen
Petter Northug
Assar Rönnlund
Pertti Sankilampi
Vladimir Smirnov
Gunde Svan
Axel Teichmann
Vegard Ulvang
Andrus Veerpalu
Thomas Wassberg
Kuuluisia maastohiihtäjiä > Naisia

Berit Aunli
Stefania Belmondo
Marit Bjørgen
Olga Danilova
Manuela Di Centa
Toini Gustafsson
Therese Johaug
Charlotte Kalla
Marja-Liisa Kirvesniemi
Justyna Kowalczyk
Galina Kulakova
Larisa Lazutina
Marjo Matikainen-Kallström
Pirjo Muranen
Kateřina Neumannová
Siiri Rantanen
Marjut Rolig
Riitta-Liisa Roponen
Aino-Kaisa Saarinen
Virpi Sarasvuo
Krista Pärmäkoski
Bente Skari
Kristina Šmigun
Kristin Størmer Steira
Jelena Välbe
Suomalaisten arvokisamenestys

Suomi on ollut alusta asti mukana talviolympialaisissa vuodesta 1924. Suomi on saanut talviolympialaisissa eniten mitaleja maastohiihdosta, peräti 86 kappaletta, joista 22 kultaa, 27 hopeaa ja 27 pronssia.
Lisäksi Suomi on ollut alusta asti mukana hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa. Mitaleja Suomi on saanut maastohiihdosta yhteensä 147.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen hiihtoliitto
Hiihtomuseo, Lahti
Suomalainen maastohiihtoportaali (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomalaisten kilpahiihtäjien keskustelufoorumi (Arkistoitu – Internet Archive)
Näillä vinkeillä hiot perinteisen hiihtotekniikkasi kuntoon
Näillä vinkeillä hiot vapaan tyylin hiihtotekniikkasi kuntoon
Tasatyöntöä
Luistelun kaksipotkuinen ylämäkiluistelu eli ”kuokka”.
Hiihtojalkine eli mono NNN-tyyppisellä siteellä.
Enso-Gutzeitin Enson lasten hiihdot, kaksi hiihtäjää kamppailee yleisön seuratessa 1938.
Rampe ja Naukkis

| Rampe ja Naukkis |
| --- | --- |
 Rampe (oik.) ja Naukkis (vas.).
Luoja(t):  Pirkka-Pekka Petelius ja Aake Kalliala
Näyttelijä(t):  Pirkka-Pekka Petelius ja Aake Kalliala
Ensi- esiintyminen:  Pulttibois (1990)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Raimo Bilardo Wathén ja Sakari Naukkarinen
Ammatti:  muusikko
Sukupuoli:  mies
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rampe ja Naukkis on Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Aake Kallialan luoma ja esittämä lauluduo, joka esiintyi viihdesarjassa Pulttibois.
Yleistä

Rampe ja Naukkis ovat kymenlaaksolaisia laulajia, joilla on oma yhtye Trio Erektus. He soittavat pääasiassa huoltoasemilla, eivätkä ole kovin suosittuja. Taukojen aikana he kertovat toisilleen vitsejä takahuoneessa, samalla tupakoiden ja virvokkeita juoden. Peteliuksen esittämällä Rampella on kyttyräselkä, kölirinta ja puhevika.
Rampen ja Naukkiksen ”oikeat” nimet ovat Raimo Bilardo Wathén ja Sakari Naukkarinen. Rampe ja Naukkis viljelevät puheissaan runsaasti muusikoiden nimiä ja puhuvat usein muusikoista, joita he ovat tavanneet tai joiden kanssa he ovat soittaneet. He toteavat usein puujalkavitsiensä lomassa, että "Reiskahan elää viel", minkä on katsottu viittaavan jazzrumpali Reino Laineeseen.
Hahmoista tehtiin myös oma elokuva Rampe & Naukkis – kaikkien aikojen superpari vuonna 1990. Samoihin aikoihin julkaistiin myös "Trio Erektus" huumorimusiikkilevy Kultalevy 1.
Mynämäen Vesa

| Mynämäen Vesa |
| --- | --- |

Koko nimi:  Mynämäen Vesa
Perustettu:  1920
Entiset nimet:  Mynämäen Vesa   1920-
Kaupunki:  Mynämäki
Kenttä:  Hanakat Areena
Naisten sarjataso:  Ykköspesis
Puheenjohtaja:  Tero Vauramo
Naisten pelinjohtaja:  Tuomo Pekkala
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mynämäen Vesa ry (MyVe) on vuonna 1920 perustettu mynämäkeläinen pesäpallon erikoisseura. Vesan naisten edustusjoukkue pelaa Ykköspesiksessä.
Aiheesta muualla

Seuran verkkosivut
L/A Sterna

| L/A Sterna |
| --- | --- |
 L/A Sterna Vuonna 2009
Tyyppi:  Vara-lautta
Nykyinen reitti:  Parainen-Nauvo
Lippuvaltio:   Suomi
Omistaja:  Hollming Oy
Rakennustelakka:  Hollming Oy
Vesillelasku:  1992
Neitsytmatka:  1992
Tekniset tiedot
Pituus:  59,2 m
Leveys:  10,2 m
Syväys:  4,2 m
Autokapasiteetti:  52 henkilöautoa
Sisaralukset:  L/A Falco
Lautta-alus L/A Sterna on lautta-alus Falcon ohella toinen Paraisten ja Nauvon välillä liikennöivistä vara-aluksista. Sterna on pienempi kuin hybridilautta Elektra. Sen on valmistanut Hollming Oy. Alus otettiin liikenteeseen vuonna 1992.
Aiheesta muualla

Tieliikelaitos: L/A Sterna tekniset tiedot (Arkistoitu – Internet Archive)
Ottawat

Ottawat olivat Kanadasta lähtöisin ollut intiaanikansa, joka kuului algonkinien kielikuntaan. Heidän alkuperäiset maansa olivat Ontariossa ja läntisessä Quebecissä. Ottawat liikkuivat tuohikanootein jo paljon ennen eurooppalaisten saapumista ja kävivät kauppaa Isoillajärvillä sekä Hudsoninlahdella. Ottawia on arveltu olleen 1600-luvulla noin 8 000 henkeä. He jakaantuivat neljään heimoon: kiskagon, sinago, nassauakueton ja Sable, joiden poliittiset yhteydet olivat erittäin löyhiä.
Ottawien vihollisia olivat irokeesit, foxit ja saukit. Huronien kanssa he kävivät paljon kauppaa, vuodesta 1615 eteenpäin myös ranskalaisten kanssa. Ottawien kauppamiehet kuljettivat vesiteitse paljon turkiksia, tupakkaa ja tärkeitä elintarvikkeita ranskalaisille saaden vastineeksi eurooppalaisen teollisuuden erilaisia tuotteita, jotka heidän kauttaan kulkeutuivat monille muille heimoille. Ottawien rooli 1600-luvulla ja vielä seuraavan vuosisadan alkupuolella oli merkittävä juuri heidän Uuteen-Ranskaan luomiensa kauppasuhteiden vuoksi. Yhdysvaltain historiassa heidän merkityksensä jäi pieneksi. Ottawa-johtajana mainetta hankkinut Pontiac aiheutti järjestämällään kapinalla englantilaisille raskaat tappiot vuosina 1763–1764.
Historia > Varhainen historia

Ottawat saapuivat Huronjärven itäpuolisille alueille joskus 1400-luvulla. Vanhan perimätiedon mukaan He tulivat yhdessä ojibwojen ja potawatomien mukana. Ottawien kieli oli hyvin lähellä edellä mainittujen murteita. Ojibwojen ja potawatomien jatkaessa matkaansa länttä kohti ottawat jäivät Huronjärven saarille ja valitsivat varsinaiseksi pääpaikakseen Manitoulinsaaren, johon kuului myös satoja pienempiä saaria. Myöhemmin saariketju tunnettiin myös nimellä "Ottawien saari", ja siellä kirjoitettiin kaksi rauhansopimusta 1800-luvulla.
Historia > Irokeesien ja dakotojen puristuksessa

Vuonna 1634 ranskalaiset lähettivät jesuiitta Jean Nicolletin vihamielisten winnebagojen kyliin viemään rauhansanomaa. Ensimmäistä kertaa valkoisen miehen nähneet intiaanit kohtelivat vierastaan hyvin, ja Nicollet onnistui avaamaan ylemmän Michiganin alueet ranskalaiselle turkiskaupalle. Osa ottawista jätti Manitoulin saaret ja siirtyi Michiganjärven alueille laajentamaan monihaaraista kauppaverkostoaan. Seuraavan vuosikymmenen lopulla suurin osa Manitouliin jääneistä ottawista seurasi perässä. New Yorkin osavaltion alueelta kohdistetut irokeesien liittokunnan tuhoisat iskut aiheuttivat laajamittaiset pakotoimet Isojenjärvien tuntumassa. Ottawat ehtivät jättää kylänsä, kun taas huronit ja monet muut eivät. Ottawat tulivat Yläjärven eteläisille rannoille vuoden 1650 aikana.
Wisconsiniin liikkuvat majavasotien pakolaiset, jotka kutsuivat itseään wyandoteiksi yhdistyivät ottawiin. Luoteisilla Wisconsinin metsämailla he joutuivat dakotojen mdewakanton-heimon maille. Ojibwojen, miamien, foxien ja muiden alueen heimojen kanssa sotivat dakotat eivät halunneet uusia vihollisia. Vuonna 1669 he lätettivät rauhanlähettiläät neuvottelemaan ottawien ja wyandotien kanssa. Ottawat surmasivat ja söivät neuvottelijat. Kostoksi dakotat sieppasivat erään ottawien päälliköistä, ja polttivat tämän kidutuspaalussa. Alueelle lähetysaseman Chequamegonin perustanut lähetyssaarnaaja Jacques Marquette puuttui asiaan ja kehotti ottawia lähtemään alueelta ennen dakotojen hyökkäystä. Ottawat ja wyandotit siirtyivät kohti kaakkoa, ja asettuivat Michiganiin uuden lähetysaseman St. Ignacen läheisyyteen. Seuraavana vuonna irokeesien liittokunnan senecat polttivat St. Ignacen ja niiden lähellä sijainneet ottawien kylät.
1680-luvulla irokeesien uhka väistyi näiden koettua raskaita tappioita Uuden-Ranskalle. Dakotojen käydessä omia sotiaan ottawat uskaltautuivat liikkumaan laajemmilla alueilla. Osa heistä asettui Eriejärven yläpuolelle, jossa sijaitsee nykyinen Detroit. Jotkut ottawista siirtyivät Kanadaan, jossa jatkoivat kauppiaina. Ottawien määrä ei vähentynyt merkittävästi, sillä kulkutaudit ja suuret sodat olivat ohittaneet heidät.
Historia > Englannin ja Ranskan seitsenvuotinen sota

Vuonna 1755 ottawien päälliköksi valittu  Pontiac perusti intiaaniliiton, johon kuuluivat oman kansan lisäksi ojibwat, potowatomit ja miamit. Käytännössä liitto hallitsi Isojenjärvien aluetta ja oli läntinen vastine idän irokeesiliitolle. Samoihin aikoihin Ohio-laaksoon levittäytyneiden brittien ja ranskalaisten keskinäiset välit tulehtuivat, ja johtivat pitkäaikaiseen sotaan, joka alkoi 1756. Euroopassa tämä levottomuuden aikakausi tunnettiin seitsenvuotisena sotana.
Amerikan mantereella ranskalaiset joukot olivat aluksi voitolla. Pontiacin johtamat ottawat ja heihin yhdistyneet monet muut heimot sotivat Ranskan puolella, koska englantilaisten kyky hoitaa intiaanipolitiikkaa oli riittämätön. Britit menettivät ensimmäisen vuoden aikana liittolaisiaan, kun useat heimoista vaihtoivat puolta. Englantilaiset lähettivät kuitenkin lisää sotilasosastoja meritse Amerikan mantereelle, ja lisäksi he onnistuivat saartamaan merillä ranskalaisjoukkojen kuljetukset. Tämä muutti sodan voimatasapainon Englannin eduksi. Ranskalaiset ajettiin Kanadaan ja Isojenjärvien etelänpuolella olevat linnakkeet joutuivat brittien haltuun. Fort Pontchantrainista tuli Fort Detroit. Sekä eurooppalaisten että intiaanien menetykset sodassa olivat mittavat.
Historia > Kapina brittejä vastaan

Sota loppui Pariisissa tehtyyn rauhaan 1763. Rauhan yhteydessä tehtiin myös päätös jakaa suuria alueita algonkinkieliryhmän intiaanien alkuperäisistä maa-alueista englantilaisille. Brittien häikäilemättömyys maiden omimisessa sai alueen heimot raivon valtaan. Samaan aikaan delawarien profeetta Neolin saarnasi intiaaneille vanhojen perinteiden vaalimisesta, ja punaisten kansojen yhdistymisestä brittejä vastaan. Monet heimopäälliköt uskoivat yhä intiaanien voimaan, niin myös Pontiac, joka vihassaan englantilaisia kohtaan uskoi myös Uuden-Ranskan uuteen nousuun.
Pontiacin kapina alkoi 16. toukokuuta 1763, kun ottawat, wyandotit ja potawatomit valtasivat Fort Sanduskyn, pienen linnakkeen Ohion maaseudulla ja surmasivat kaikki Sanduskyn 13 puolustajaa. Sota levisi kuukauden aikana itään ja etelään. Pontiacin joukkoihin yhtyi yhä uusia heimoja. Muun muassa kickapoot, peoriat, mingot, delawaret ja shawneet tulivat mukaan. Jopa irokeesiliiton senecat ottivat osaa kapinaan, ja tuhosivat  muiden heimojen avustamina kolme brittilinnaketta. Ranskalaiset yllyttivät Pontiacia ja hänen intiaaniliittoaan nujertamaan englantilaiset. Noin 2 000 uudisasukasta on arveltu kuolleen kapinan yhteydessä.
Yli kymmenestä linnakkeesta kolme osoittautui kapinallisille liian kovaksi vastukseksi. Fort Detroit, Fort Niagara ja Fort Pitt pysyivät briteillä. Viimeksi mainitussa linnakkeessa turvauduttiin biologiseen sodankäyntiin heittämällä intiaaneille isorokon saastuttamia huopia varuskunnan sairaalasta. Tämä saattoi pelastaa Pennsylvanialaiset, sillä osa linnaketta piirittäneistä intiaaneista sai huovista tartunnan ja menehtyi rokkoon. Brittien apujoukkojen tulo lopetti Fort Pittin piirityksen.
Lokakuussa 1763 Pontiac sai ranskalaisilta kehotuksen lopettaa sota. Hän oli odottanut turhaan Uuden-Ranskan nousevan sodassa rinnalleen brittejä vastaan. Vuonna 1765 Pontiac sotureineen suostui rauhanehtoihin. Sen jälkeen hän pysytteli ystävällisissä suhteissa britteihin, mutta menetti samalla arvostustaan intiaanien silmissä. Ollessaan 1769 vierailulla illinoisien kylässä Pontiac iskettiin takaapäin hengiltä. Syyllisenä murhaan pidettiin erään englantilaisen turkismetsästäjän apulaisena toiminutta peoria-heimoon miestä. Murhan motiivi jäi epäselväksi.
Ottawat liittolaisineen järjestivät suuren kostoiskun illinoisien maille päällikkönsä murhan vuoksi, ja onnistuivat ajamaan illinoisit mailtaan lopullisesti. Vain pako ranskalaisten suojiin pelasti illinoisit täydelliseltä tuholta. Tämän päivän tutkijat eivät ole vakuuttuneet sodan väitetystä yhteydestä Pontiacin surmaan.