stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Westminster Abbey

| Westminster Abbey |
| --- | --- |
 Westminster Abbeyn läntinen sisäänkäynti
Sijainti:  City of Westminster, Lontoo
Rakentamisvuosi:  960 1517 (uudelleenrakennettu)
Tyylisuunta:  Gotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Westminster Abbey on goottilaistyylinen kirkko Westminsterissä Lontoossa. Kirkko on toiminut perinteisenä Englannin kuninkaallisten kruunajaisten ja hautajaisten paikkana. Westminster Abbey, Westminsterin palatsi ja St. Margaret's -kirkko muodostavat Unescon maailmanperintökohteen.
Historia

Perimätiedon mukaan paikalle perustettiin ensimmäinen pyhäkkö vuonna 616 kalastajan nähtyä näyn Pyhästä Pietarista. Tämä on epävarmaa, mutta paikalla oli varmuudella benediktiinimunkkien yhteisö jo ennen kuin Edvard Tunnustaja alkoi rakennuttaa kirkon ensimmäistä, romaanista tyyliä edustanutta versiota noin 1045–1050.
Edvard perusti 1040-luvulla kuninkaallisen palatsinsa Thamesjoen varrelle Thorney Islandina tunnetulle paikalle. Edvard päätti laajentaa munkkiyhteisön kirkkoa, jota alettiin kutsua nimellä ”west minster” erotuksena ”east minsteristä” eli St Paulin katedraalista. Edvardin rakennuttama kirkko oli huomattavan kokoinen ja ristinmuotoinen, ja se vihittiin 28. joulukuuta 1065. Edvardin kirkosta on enää jäljellä kryptan pyörökaaret ja massiiviset pylväät sekä pylväskäytävän Pyx-kammio.
Henrik III määräsi 1245 kirkon rakennettaviksi uudestaan goottilaistyyliseksi. Uusi suunnitelma sai huomattavia vaikutteita aikansa ranskalaisista katedraaleista. Henrikin kirkko vihittiin käyttöön 13. lokakuuta 1269, vaikka se oli vielä keskeneräinen. Henrik kuoli kolme vuotta myöhemmin, ja kirkon vanha laiva oli käytössä pitkään. Laivaa alettiin rakentaa uudestaan vasta 1376, jolloin työn otti vastuulleen mestarimuurari Henry Yevele. Laiva valmistui 1517.
Henrik VII rakennutti 1500-luvulla kirkkoon uuden Lady Chapel -kappelin, joka tunnetaan nykyään Henrik VII:n kappelina. Sitä alettiin rakentaa 1503, mutta se valmistui vasta 1516. Se edustaa perpendikulaarityyliä, ja se rakennettiin vanhemman kappelin paikalle. Uusi kappeli tunnetaan hienostuneesta viuhkaholvistaan.
Kirkon viimeisin laajennus tehtiin 1700-luvulla, kun sen läntiset tornit rakennettiin Nicholas Hawksmoorin suunnitelmien pohjalta. Ne valmistuivat 1745. Tornit olivat aloitettu jo keskiajalla, mutta ne olivat silloin jääneet keskeneräisiksi. Ne ovat myös varhaisia esimerkkejä uusgotiikasta.
Westminster Abbeyn sisätiloihin on tehty muutoksia vielä 1700-luvun jälkeenkin, ja kuorin istumapaikat ovat esimerkiksi vuodelta 1847. George Gilbert Scott puolestaan suunnitteli 20 vuotta myöhemmin uudestaan pääalttarin ja alttariseinät. John Loughborough Pearson restauroi 1880-luvulla poikkilaivan julkisivun.
Toista maailmansotaa ennen monet Westminster Abbeyn taide-esineistä ja arkistoista siirrettiin turvaan ja kuninkaallisten hautojen suojaamiseksi käytettiin noin 60 000 hiekkasäkkiä. Pahimmat vauriot kirkkoalue sai yöllä 10.–11. toukokuuta tapahtuneissa pommituksissa. Vauriot kuitenkin korjattiin pian sodan jälkeen.
Kruunajais-, hää- ja hautakirkko

Ensimmäinen Westminster Abbeyssä kruunattu kuningas oli varmuudella Vilhelm Valloittaja, jonka kruunajaiset olivat 25. joulukuuta 1066. Harald Godwininpoika saatettiin kruunata kirkossa jo häntä ennen. Vilhelm Valloittaja saattoi valita Westminster Abbeyn, koska se vahvisti hänen asemaansa Edvard Tunnustajan seuraajana. Vilhelmin jälkeen kahta lukuun ottamatta kaikki Englannin monarkit ovat kruunattu Westminster Abbeyssä. Lapsikuningas Edvard V murhattiin ennen kruunajaisia, ja Edvard VIII erosi ennen niitä.
Westminster Abbeyssä on pidetty useita kuninkaallisia häitä. Kaksi kertaa siellä on vihitty myös hallitseva kuningas. Henrik I meni siellä vuonna 1100 naimisiin Matilda Skotlantilaisen kanssa ja Rikhard II 1382 Anne Böömiläisen kanssa. Prinssi Williamin ja Catherine Middletonin häät pidettiin myös Westminster Abbeyssä.
Westminster Abbeyyn on haudattu 30 kuningasta ja kuningatarta. Ensimmäisenä Edvard Tunnustaja, jonka suuri hautamuistomerkki on aivan pääalttarin takana. Muut monarkkien haudat ovat joko Edvardin haudan vieressä tai Henrik VII:n kappelissa. Vuonna 1760 kuollut Yrjö II on viimeisin sinne haudattu kuningas. Tämän jälkeen monarkkien viimeiseksi leposijaksi vaihtui Windsorin linna.
Kuninkaallisten lisäksi Westminster Abbeyyn on haudattu monia tunnettuja brittejä. Lisäksi siellä on monien tunnettujen henkilöiden muistomerkkejä. Viimeisen leposijan saaminen sieltä on ollut erityinen kansallinen kunnianosoitus. Kirkossa lepäävät muun muassa valtiomiehet William Ewart Gladstone, William Pitt vanhempi ja William Pitt nuorempi, säveltäjä Georg Friedrich Händel sekä tiedemiehet Charles Darwin, Isaac Newton, Stephen Hawking ja David Livingstone. Kirkon kuuluisin nähtävyys on kuitenkin Poet’s Corner eli runoilijoiden nurkkaus, jonne on haudattu englantilaisen kirjallisuuden suurimpia nimiä, muun muassa Robert Browning, Geoffrey Chaucer, Charles Dickens, Thomas Hardy, Samuel Johnson, Rudyard Kipling ja Alfred Tennyson. Lisäksi Poet’s Cornerissa on muistomerkkejä muualle haudatuille kirjailijoille, kuten William Shakespearelle ja lordi Byronille.
Englannin tasavallan perustaja, lordiprotektori Oliver Cromwell haudattiin Westminster Abbeyyn 1658. Kolme vuotta myöhemmin, kun monarkia oli palautettu, Cromwellin ruumis poistettiin kirkosta ja revittiin kappaleiksi.
Kruunajais-, hää- ja hautakirkko > Tuntemattoman sotilaan hauta

Läntisen oven lähellä keskellä laivaa on tuntemattoman sotilaan hauta.
Westminster Abbeyn tuntemattoman sotilaan hauta on historian ensimmäinen lajissaan.
Galleria

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuningas Henrik III:n hauta Westminster Abbeyssä
Kristuksen marttyyreja läntisellä sisäänkäynnillä, vasemmalta oikealle Elisabet Fjodorovna, Martin Luther King, Jr., Óscar Romero, Dietrich Bonhoeffer
Pohjoinen sisäänkäynti
Westminster Abbeyn pohjapiirustus
Westminster Abbeyn vanhimpiin osiin kuuluva Pyx-kammio.
Henrik VII:n kappelin kattoa
Sisänäkymää
Elisabet II:n kruunajaiskuva, taustalla näkyy Westminister Abbeyn sisätiloja.
Tuntemattoman sotilaan hauta
Charlotte (Luxemburg)

| Charlotte |
| --- | --- |
 Suurherttuatar vuonna 1942
Luxemburgin suurherttuatar
Valtakausi:  14. tammikuuta 1919 – 12. marraskuuta 1964
Edeltäjä:  Marie-Adélaïde
Seuraaja:  Jean

Syntynyt:  23. tammikuuta 1896 Bergin linna, Colmar-Berg, Luxemburg
Kuollut:  9. heinäkuuta 1985 (89 vuotta) Fischbackin linna, Luxemburg
Puoliso:  Felix
Lapset:  Jean Elisabeth   Marie Adelaide   Marie Gabrielle  Charles  Alix
Koko nimi:  Charlotte Adelgonde Elisabeth Marie Wilhelmine
Suku:  Nassau-Weilburg
Isä:  Vilhelm IV
Äiti:  Maria Anna Portugalilainen
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Charlotte (23. tammikuuta 1896 – 9. heinäkuuta 1985) oli Luxemburgin suurherttuakunnan suurherttuatar. Hänen valtakaudellaan Luxemburg kehittyi nopeasti, ja Charlotten onnistui jopa välttää monarkian kaatuminen.
Varhainen elämä

Charlotte  oli isänsä Luxemburgin suurherttuan ja Nassaun nimellisen herttuan Vilhelm IV:n toiseksi vanhin lapsi. Charlotte ja hänen muut sisarensa edustivat sitä kuninkaallista sukupolvea, jonka koulutus tapahtui ensimmäistä kertaa nimenomaan luxemburgiksi.
Vilhelmin kuoltua hänen vanhin lapsensa Marie-Adélaïde nousi valtaan, mutta luopui kruunusta 14. tammikuuta 1919 saatuaan saksalaismyönteisen maineen ensimmäisen maailmansodan aikana. Charlotte nousi Luxemburgin suurherttuattareksi.
Luxemburgin suurherttuattarena

Marie-Adélaïden valtakauden jälkeen monet luxemburgilaiset olivat pettyneitä monarkiaan. Niinpä pian Charlotten valtaannousun jälkeen järjestettiin kansanäänestys monarkiasta luopumisesta. Charlotte onnistui kuitenkin muuttamaan kansan mielipiteen, ja sai 28. syyskuuta 1919 pidetyssä kansanäänestyksessä monarkian poistamisesta 77,8 % hyväksytyistä äänistä. Uudessa perustuslaissa suurherttuan asema valtionpäämiehenä säilytettiin, mutta hänen valtaoikeuksiaan kavennettiin.
Luxemburgin suurherttuattarena > Avioliitto ja perhe

Kuusi viikkoa kansanäänestyksen jälkeen Charlotte meni naimisiin Felix Bourbon-Parman kanssa, joka oli viimeisen Parman herttuan Robert I:n poika. Charlotten ja Felixin häät olivat ensimmäiset Luxemburgin suurherttualliset häät, joita vietettiin Luxemburgissa.
Parille syntyi yhteensä kuusi lasta.
Luxemburgin suurherttuattarena > Toinen maailmansota ja kruunusta luopuminen

Toisen maailmansodan puhjettua syyskuussa 1939 Luxemburg arveli puolueettomuuden suojelevan valtiota. Natsi-Saksa kuitenkin käytti Luxemburgia ja Belgiaa, joka oli samalla tavalla puolueeton, läpikulkumaina Ranskaan ohi Ranskan Maginot-linjan. Toukokuussa 1940 Saksan joukot saavuttivat Luxemburgin ja miehittivät sen nopeasti. Luxemburgin hallitus ja Charlotte perheineen lähti salassa maanpakoon Ranskaan. Ranskan joutuessa Saksan hyökkäyksen kohteeksi pakolaishallitus siirtyi Espanjan ja Portugalin kautta Isoon-Britanniaan. Sieltä Charlotte ja hänen perheensä matkusti myös Yhdysvaltoihin ja Kanadaan, missä he asettuivat Montrealiin, mistä he palasivat myöhemmin Isoon-Britanniaan.
Natsi-Saksa yritti taivutella Charlottea palaamaan Luxemburgiin, mutta tämä kieltäytyi ja asettui tukemaan liittoutuneita ja Luxemburgia ulkomailta käsin.
Isossa-Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa Charlotte puhui Luxemburgin puolesta muun muassa radiossa. Vuonna 1945 pakolaishallitus pääsi palaamaan saksalaismiehityksestä vapautettuun Luxemburgiin.
Vuonna 1948 voimaantulleen perustuslain nojalla Luxemburgissa tehtiin monia merkittäviä muutoksia. Maa hylkäsi puolueettomuuden ollessaan mukana perustamassa Natoa ja Euroopan talousyhteisöä. Lisäksi maassa siirryttiin yleiseen ja yhtenäiseen äänioikeuteen, työntekijöiden oikeuksia kehitettiin ja sosiaaliturva otettiin käyttöön. Charlotte tuki avoimesti Luxemburgin demokratisoitumista, mutta osoitti myös isänmaallisuutta maataan kohtaan, minkä johdosta hänet nähtiin maan itsenäisyyden ja sodanjälkeisen kehityksen symbolina.
Kruunusta luopuminen viimeiset vuodet

Charlotte luopui kruunusta 12. marraskuuta 1964. Häntä seurasi suurherttuaksi hänen poikansa Jean. Entinen suurherttuatar asettui Fischbachin linnaan, jossa vietti eläkepäiviä omien mielenkiinnonkohteittensa parissa. Näihin kuuluivat mm. runot, joita hän kirjoitti niin englanniksi, ranskaksi kuin saksaksikin, ja kuvataide.
Charlotte kuoli 9. heinäkuuta 1985, ja hänet haudattiin Luxemburgin Notre-Damen katedraaliin.
Kunnianosoituksia > Luxemburgilaiset

Luxemburgin ansioritarikunta (1961, perustaja)
Nassaun perheen kultaisen leijonan ritarikunta (1919, yhdessä Alankomaiden hallitsijan kanssa)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Besan ritarikunta (Albania, 1931)
Tornin ja miekan sotilaallinen ritarikunta (Portugali, 1933)
Serafiimiritarikunta (Ruotsi, 1939)
Pyhän Kaarlen ritarikunta (Monaco, 1949)
Kahden ritarikunnan nauha (Portugali, 1949)
Elefanttiritarikunta (Tanska, 1955)
Pyhän Olavin ritarikunta (Norja, 1964)
Chakri-dynastian ritarikunta (Thaimaa, 1964)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charlotte (Luxemburg) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Marie-Adélaïde | Luxemburgin suurherttuatar 1919–1964 | Seuraaja: Jean |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Heleena Lönnroth

Heleena Lönnroth (o.s. Porri, s. 21. huhtikuuta 1947 Alahärmä) on suomalainen kirjailija. Vuoden 2022 elokuuhun mennessä häneltä on ilmestynyt 42 teosta. Lönnroth tunnetaan etenkin rikosromaaneistaan, joita suurin osa hänen teoksistaan on. Hän on julkaissut lisäksi ns. lukuromaaneja, lastenkirjoja  ja kaksi näytelmää.
Lönnroth aloitti kirjoittamisen 11-vuotiaana päiväkirjan muodossa. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, kirjastonhoitaja sekä aikuisopettaja.
Lönnroth on työskennellyt kirjastonhoitajana, aikuiskouluttajana ja projektisuunnittelijana sekä kunnallishallinnon erikoisasiantuntijana. Hän jäi eläkkeelle  Kotkan kaupunginkirjaston kirjastotoimenjohtajan virasta 2010.
Lönnroth perusti 2009 oman yrityksen, Zuppa di Porrin, joka on siitä lähtien kustantanut hänen kirjansa. Vuodesta 2013 Lönnroth on tehnyt päätoimisesti taiteellista työtä. Kirjoittaminen on pääroolissa, mutta hän on aloittanut uudelleen myös maalaamisen. Lönnrothin kirjat ovat saatavilla myös äänikirjoina ja e-kirjoina.
Tuotanto > Romaanit

Noitapussista kurkistaa kuolema (Kustannus-Mäkelä 1992, ISBN 951-873-390-2)
Piironki, joka näki murhan (Kustannus-Mäkelä 1993, ISBN 951-873-440-2)
Takaisin Tanhuanpäähän (Kustannus-Mäkelä 1994, ISBN 951-873-483-6)
Ruumis uhrilähteessä (Kustannus-Mäkelä 1995, ISBN 951-873-512-3)
Tanhuanpään perintö (Kustannus-Mäkelä 1996, ISBN 951-873-628-6)
Sikakosto (Kustannus-Mäkelä 1998, ISBN 951-873-831-9)
Polttava syyllisyys (Kustannus-Mäkelä 2000, ISBN 951-882-070-8)
Murhaaja tulee netistä (Kustannus-Mäkelä 2001, ISBN 951-882-187-9)
Pohjalainen intohimo (Kustannus-Mäkelä 2003, ISBN 951-882-331-6)
Pyöritä tuudita pellavapäätä (Kustannus-Mäkelä 2004, ISBN 951-882-412-6)
Kuoleman portti (Kustannus-Mäkelä 2007, ISBN 951-882-758-3)
Raha ratkaisee (Kustannus-Mäkelä 2008, ISBN 978-951-882-886-3)
Puolalainen kuurupiilo (Zuppa di Porri 2009 ISBN 978-952-67286-0-5)
Silmä silmästä  (Zuppa di Porri 2012, ISBN 978-952-67286-1-2)
Noitapussista kurkistaa kuolema. Näköispainos (Zuppa di Porri 2012, ISBN 978-952-67286-2-9)
Salaisuus eli Sininen Motelli (Zuppa di Porri 2013, ISBN 978-952-67286-3-6)
Diverssikauppiaan kuolema ja muita murhia (Zuppa di Porri 2013, ISBN 978-952-67286-8-1)
Mystiset katoamiset (Zuppa di Porri 2014, ISBN 978-952-67286-9-8)
Rakkauden intiaanikesä (Zuppa di Porri 2014, ISBN 978-952-68149-0-2)
Uhri (Zuppa di Porri 2014, ISBN 978-952-68149-1-9)
Ryppyinen kostaja (Zuppa di Porri 2015, ISBN 978-952-68149-3-3)
Kukkamarin kolmas elämä (Zuppa di Porri 2015, ISBN 978-952-68149-2-6)
Puukolla vai puntarilla (Zuppa di Porri 2015, ISBN 978-952-68149-4-0)
Savikaupungin kauhu (Zuppa di Porri 2016, ISBN 978-952-68149-6-4)
Ne tapetaan jostei tykätä (Zuppa di Porri 2016, ISBN 978-952-68149-5-7)
Vaarallinen rakkaus (Zuppa di Porri 2016, ISBN 978-952-68149-7-1)
Hävinnyt (Zuppa di Porri 2017, ISBN 978-952-68149-8-8)
Heleena ja Tilley-hattu.Kerran vielä tytöt (Zuppa di Porri 2017, ISBN 978-952-68149-9-5)
"Pahuus" (Zuppa di Porri 2018, ISBN 978-952-7228-00-5)
"Matka halki Satumaan". Miten minusta tuli dekkarikirjailija (Zuppa di Porri 2018, ISBN 978-952-7228-01-2)
"Perinnönjakaja" (Zuppa di Porri 2018, ISBN 978-952-7228-03-6)
"Naisten talo" (Zuppa di Porri 2019, ISBN 978-952-7228-02-9)
"Salakuljettaja" (Zuppa di Porri 2019, ISBN 978-952-7228-04-3)
"Amerikan armeijan upseeri" (Zuppa di Porri 2019, ISBN 978-952-7228-05-0)
"Naisten talo 2" (Zuppa di Porri 2020, ISBN 978-952-7228-06-7)
"Toinen todellisuus" (Zuppa di Porri 2020, ISBN 978-952-7228-07-4)
"Talo pellon laidalla" (Zuppa di Porri 2021, ISBN 978-952-7228-08-1)
"Kosto" (Zuppa di Porri 2021, ISBN 978-952-7228-09-8)
"Morsiamet katoavat" (Zuppa di Porri 2022, ISBN 978-952-7228-10-4)
"Nenättömän miehen salaisuus" (Zuppa di Porri 2022, ISBN 978-952-7228-12-8)
"Käsittämättömiä rikoksia" (Zuppa di Porri 2022, ISBN 978-952-7228-14-2)
"Sateenkaaren alla odottaa kohtalo" (Zuppa di Porri 2023, ISBN 978-952-7228-15-9)
"Mummomurhat" (Zuppa di Porri 2023, ISBN 978-952-7228-16-6)
"Rakkaus, intohimo ja mustasukkaisuus" (Zuppa di Porri 2024, ISBN 978-952-7228-17-3)
"Rahat vai rakkaus" (Zuppa di Porri 2024, ISBN 978-952-7228-18-0)
Tuotanto > Näytelmät

Äiti meidän joka olet taivaissa (1998)
Piironki joka näki murhan (1994)
Lastenkirjat
"Salaiset ystävät" (Zuppa di Porri 2021, ISBN 978-952-7228-11-1)
"Me muutetaan Lappiin" (Zuppa di Porri 2022, ISBN 978-952-7228-13-5)
Aiheesta muualla

Zuppa di Porrin verkkosivut
Marja Metso: Heleena Lönnroth päätoimiseksi kirjailijaksi (Kymenlaakson ammattikorkeakoulun yhteisölehti) 14.10.2004. Koskinen. Arkistoitu 3.9.2007. Viitattu 5.7.2007.
Miten rikoskirjani ovat syntyneet. toim. Paula Arvas ja Kirsi Luukkanen. Helsinki 2012,
Heikki Ollikainen: Enteet ja loitsut elävät Heleena Lönnrothin kirjoissa. Ruumiin kulttuuri 4/2012.
Heikki Ollikainen: Lönnroth syntisen Kotkan kuvaajana. Ruumiin kulttuuri 1/2016.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Muut:  IdRef
Heikki Haavisto

| Heikki Haavisto |
| --- | --- |
 Heikki Haavisto osuusmeijerin tuottajien kekrijuhlassa Nurmeksen Mikonniemellä vuonna 1987.
Suomen ulkoasiainministeri
 Ahon hallitus 5.5.1993–3.2.1995  
Edeltäjä:  Paavo Väyrynen
Seuraaja:  Paavo Rantanen
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1935 Raisio
Kuollut: 22. heinäkuuta 2022 (86 vuotta) Raisio
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Koulutus:  agronomi, lakitieteen kandidaatti
Heikki Johannes Haavisto (20. elokuuta 1935 Raisio – 22. heinäkuuta 2022 Raisio) oli suomalainen keskustalainen poliitikko ja yhteiskunnallinen vaikuttaja sekä maanviljelijä. Hän toimi Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliitto MTK:n puheenjohtajana vuosina 1975–1994 ja Suomen ulkoasiainministerinä Ahon hallituksessa vuosina 1993–1995.
Tausta ja ura

Haavisto syntyi talousneuvos Urho Haaviston ja Alli Svenssonin ainoaksi lapseksi Raision Hintsan tilalla. Hänen enonsa oli jääkärikenraalimajuri Antero Svensson. Haaviston talonpoikaiseen järjestötoimintaan osallistunut isä ja Maalaisliiton aatesisältö vaikuttivat hänen ajatteluunsa. Hän oli aktiivinen toimija muun muassa Maaseudun Nuorten Liitossa ja eteni sen johtotehtäviin.
Haavisto valmistui ylioppilaaksi vuonna 1953, agronomiksi vuonna 1957 ja lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1962. Hän suoritti myös poliittisen historian ja kansantaloustieteen sivuaineopintoja. Vuodesta 1962 Haavisto toimi maanviljelijänä Raision sukutilallaan Hintsan kartanossa. Vuodesta 1966 Haavisto työskenteli MTK:ssa, ensin yleissihteerinä (1966–1967), sitten toiminnanjohtajana (1967–1975) ja lopulta puheenjohtajana (1975–1994). Samanaikaisesti hän toimi keskustan puoluehallituksen työvaliokunnassa (1966), maatalouspoliittisessa toimikunnassa (1967–1986) ja talouspoliittisessa toimikunnassa (1987–1995).
Paavo Väyrysen erottua toukokuussa 1993 Esko Ahon hallituksen ulkoministerin paikalta kesken Suomen EU-jäsenyysneuvotteluiden Haavisto valittiin hänen seuraajakseen. MTK:n puheenjohtajana ollessaan Haavisto tuomittiin 29.5.1991 liikenteen vaarantamisesta, ruumiinvamman tuottamisesta ja liikennepaosta 72 000 markan sakkoon. Tästä syystä hänen kelpoisuutensa ministeriksi kyseenalaistettiin laajasti.
Ulkoministerinä Haavisto oli keskeisessä roolissa neuvottelemassa Suomen liittymisestä Euroopan unioniin. Alkuvuonna 1995 Haavisto jätti ministerin tehtävät saatuaan halvaantumiseen johtaneen aivoverenvuodon.
Haavistolla oli useita luottamustehtäviä. Hän oli muun muassa Pellervo-Seuran valtuuskunnan puheenjohtaja vuodesta 1979, Metsäliiton hallintoneuvoston puheenjohtaja 1982–1993 ja Raision tehtaat Oy:n hallintoneuvoston puheenjohtaja 1988–1996 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1997. Myöhemmin myös hänen poikansa Antti ja Erkki Haavisto ovat toimineet Raisio-yhtymän hallituksessa.
Perhe

Haavisto avioitui 1964 kotitalousopettaja Maija Helena Rihkon kanssa. Heillä syntyi kolme poikaa: Antti, Erkki ja Ilkka.
Kirjallisuutta

Kulha, Keijo K.: Mahtitalonpoika: Heikki Haaviston matkassa yleislakosta EU:hun. Helsinki: Edita, 1998. ISBN 951-37-2534-0.
Haavisto, Heikki: Talonpojan muistelmat. Helsinki: Otava, 2022. ISBN 978-951-1-45235-5.
Aiheesta muualla

Heikki Haavisto Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Heikki Haavisto täyttää 70 vuotta Rannikkoseudun Sanomat. 19.8.2005.
Haavisto, Heikki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Heikki Haaviston muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Paavo Väyrynen | Suomen ulkoministeri 1993–1995 | Seuraaja: Paavo Rantanen |
| n k Ahon hallitus |
| --- | --- |
Aho
 Isohookana-Asunmaa  Juhantalo, Tuomisto, Kääriäinen  Kanerva  Kankaanniemi  Kuuskoski, Huuhtanen  Norrback  Pekkarinen  Pietikäinen  Pokka, Jäätteenmäki  Pura, Pesälä  Rehn, Enestam  Rusanen, Taina  Uosukainen, Heinonen  Viinanen  Väyrynen, Haavisto, Rantanen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Teijo-Kalevi Lusa

Teijo-Kalevi Lusa (s. 11. helmikuuta 1970 Kauhajoki) on kirjailija, eskatologi ja toimittaja. Hän on tutkinut Raamatun profetioita vuodesta 1982 saakka ja kirjoittanut niistä useita kirjoja. Ultra-lehden arvostelijan mukaan "Lusan kirjat vilisevät viittauksia populaarikulttuuriin, science fictioniin ja rajatietoon".
Lusan lokakuussa 2001 julkaistu esikoisteos Maailmanloppu 2028? oli ensimmäinen suomalainen kirja, jossa käsiteltiin syyskuun 11. päivän terroritekoja sekä niiden merkitystä tuoreeltaan. Kirja julkaistiin myös viroksi keväällä 2002. Lusa ennakoi 2000-luvun alussa julkaistuissa kirjoissaan muun muassa Venäjän uuden nousun sotilasmahdiksi ja sen hyökkäyksen Lähi-itään sekä Eurooppaan. Ihmiskunnan pahimpana uhkana Lusa piti jo tuolloin ilmastonmuutosta.
Lusa soitti nuorena kitaraa hardcorepunk-yhtye Valse Tristessä demolla Palava enkeli (1986). Vuosina 1985–1989 hän julkaisi omakustanteista fanzinea nimeltä Maailman valot. Saman vuosikymmenen lopulla Lusa toimi anarkistisen ja poikkitaiteellisen Musta Lokakuu -taiteilijaryhmän puheenjohtajana. Ryhmä järjesti kotimaakunnassaan useita taidenäyttelyitä 1980-luvun lopulla herättäen huomiota voimakkaalla ja kantaa ottavalla taiteellaan sekä järkyttävillä tilataideteoksillaan.
Vuoden 2016 alussa Lusa oli perustamassa ortodoksista rukoushuonetta Seinäjoelle. Hän toimi vuosina 2014–2018 seinäjokelaisen ortodoksiyhdistyksen puheenjohtajana.
Keväällä 2020 Lusa kertoi julkisuudessa, että häneltä ilmestyy 13 vuoden tauon jälkeen uusi teos nimeltä Ilmastoilmestyskirja nyt! Kyseessä on hänen mukaansa "ekologiaa ja eskatologiaa kansantajuisesti ja jalat maassa yhdistelevä teos ilmastokriisistä", jossa aihetta tarkastellaan myös vanhojen profetioiden valossa.
Kirjallinen tuotanto > Omat teokset

Universaali armo. Reformistinen traktaatti. Omakustanne, Ilmajoki 1996.
Maailmanloppu 2028? Kuva ja Sana, Saarijärvi 2001. ISBN 951-585-093-2
Maailmalõpp 2028? (vironkielinen käännös). Euromar, 2002. Kääntänyt Jane Korba. ISBN 9985785258
Lopun ajan salaiset kansiot. Kuva ja Sana, Saarijärvi 2004. ISBN 951-585-122-X
Avaruuden terroristit – Taivaan ilmiöt profetian valossa. Kuva ja Sana, Saarijärvi 2005. ISBN 951-585-139-4
Ehtoosade – Sata vuotta Pyhän Hengen työtä. Kuva ja Sana, Saarijärvi 2006. ISBN 951-585-154-8
Rakkauden herätys. Kuva ja Sana, Saarijärvi 2007. ISBN 978-951-585-174-1
Kirjallinen tuotanto > Muiden kirjoissa julkaistuja artikkeleita

Irakin sota ja salaperäisen eefa-mitan arvoitus. Kirjassa 5 minuuttia keskiyöhön. Kirjoittanut Leo Meller. Kuva ja Sana, Saarijärvi 2003. ISBN 951-585-110-6
Hardcorepunk lopun ajan ilmiönä. Kirjassa Punk on kuollut, eläköön hardcore. Kirjoittanut Juha-Pekka Inkinen. Like, Keuruu 2009. ISBN 978-952-01-0102-2
Aiheesta muualla

Ilmastoilmestyskirja nyt! -teoksen Facebook-sivu