Louise Farrenc
Säveltäjäura

Säveltäjänä Louise Farrenc nojautui klassismiin. Hänen esikuviaan olivat Haydn, Mozart ja Beethoven. Niin säveltäjänä kuin pianistina hän sai vaikutteita myös Nepomuk Hummelilta. Samoin hänen paneutumisensa vanhaan musiikkiin on kuultavissa hänen sävellyksissään. Hän kehitti oman klassis-romanttisen sävellystyylinsä, joka sai kiitosta muun muassa hyvästä orkestraatiosta.
Aluksi 1820- ja 1830-luvuilla Louise Farrenc sävelsi lähes yksinomaan pianolle. Hän kirjoitti lukuisan määrän muunnelmia, rondoja ja etydejä.Ylistäviä arvosteluja hän sai muun muassa Robert Schumannilta, joka kuvasi hänen 1835 ilmestynyttä sävellystään Air russe varié (Muunnelmia venäläisestä sävelmästä op 17) varmaksi, keveäksi ja älykkääksi. Myöhemmin Louise Farrenc sävelsi erilaisille kamarimusiikkikokoonpanoille, varsinkin puhaltimille. 1830-luvulta alkaen hän siirtyi pienimuotoisista sävellyksistä tutkimaan kontrapunktia ja vanhaa musiikkia.ja alkoi säveltää orkesteriteoksia ja kamarimusiikkia. Vuonna 1834 hän sävelsi alkusoiton Deuxieme Overture,(Op 24, 1834), joka sai kiitosta muun muassa Hector Berliozilta  Louise Farrencin varhaiskauden merkittävä saavutus vuodelta 1838 on 30 etydiä pianolle kaikissa duuri- ja mollisävellajeissa (Trente études dans tous les tons majeurs et mineurs, Op. 26 ) Piano-opiskelijoille tarkoitetuissa pienissä sävellyksissä käydään läpi sävellystyylien historiaa alkaen Bachista ja Händelistä päätyen Farrencin omaan aikaan. Vuonna 1845 kokoelma otettiin opimateriaaliksi kaikkien Pariisin konservatorion piano-opiskelijoden kurssivaatimuksiin. Farrenc soitti niitä myös omissa konserteissaan saaden hyvän vastaanoton.
Kamarimusiikkisävellyksistä puolestaan 1840-luvun vaihteessa sävelletyt kaksi pianokvintettoa (op 30 ja 31) saivat loistavat arvostelut. 1840-luvulla Louise Farrenc kirjoitti kolme sinfoniaansa (1841, 1845, 1874), jotka saivat ensi-iltansa myöhemmin herättäen musiikkiarvostelijoissa taidokkuudellaan hämmästystä ja ihailua. Kolmatta sinfoniaa, joka oli suuri menestys, soitettiin Farrencin elinaikana usein konserteissa Pariisin lisäksi muun muassa Genevessä ja Brysselissä.
Talvella 1849 valmistuneen puhallinkvintetille ja jousille sävelletyn Nonetton op 38 ensi-ilta, jossa tunnettu viulisti Joseph Joachim soitti, oli sensaatio. Louise Farrenc oli tuolloin opettanut jo useita vuosia Pariisin konservatoriossa ja tämän sävellyksen tuoma maine oli syynä siihen, että hänelle vihdoin alettiin maksaa samaa palkkaa kuin miespuolisille kollegoille. Toisin kuin säveltäjä olisi toivonut, hänen sävellyksistään vain Nonette op 38 esitettiin Saksassa. Farrencin seuraava teos Sekstetti pianolle ja puhaltimille c-molli (1852) oli myös menestys ja jäi historiaan yhtenä ensimmäisistä sävellyksistä kyseiselle kokoonpanolle.
Louise Farrencin nykyään yleisimmin esitetty teos on Trio huilulle, sellolle ja pianolle e-molli, op. 45, joka voidaan soittaa myös viululla, sellolla ja pianolla. Se ilmestyi vuonna 1862 ja oli yksi hänen viimeisistä kamarimusiikkiteoksistaan.
Louise Farrencin tuotanto käsittää yli 50 sävellystä ja huomattavan määrän vanhan musiikin tutkimusta. Hän sävelsi runsaasti kamarimusiikkia eri soitinkokoonpanoille ja se pysyikin hänen suurimman kiinnostuksensa kohteena. Ansioistaan kamarimusiikin alueella Académie des Beaux-Arts (Ranskan kaunotaiteiden akatemia) myönsi hänelle kaksi kertaa Prix Chartier -palkinnon, vuosina 1861 and 1869. Palkinto oli tuolloin korkein naiselle mahdollinen kunnianosoitus, sillä Prix de Rome -kilpailuun naiset eivät saaneet osallistua.