Abdulla Tukay
Kirjallinen ura > Uralskin aikakausi

Ğabdulla Tuqay oli opiskeluvuosinaan kiinnostunut kansanperinteistä ja runoudesta. Hän luki arabian-, persian-, turkin- ja vanhan tataarinkielistä runoutta sekä keräsi häntä kiinnostaneita lauluja, eepoksia ja satuja.
Tuqayn ollessa teini-iässä hän tapasi opiskelemassaan madrasassa vierailleen runoilijan, Mirxəydər Çulpanin. Hän oli ensimmäinen elävä runoilija, joka teki vaikutuksen Tukayhin. Çulpanin kirjoitustyyli oli vanhaa tataarinkieltä aruz-runousrytmillä kirjoitettuna.
Tuqay pääsi vuonna 1904 töihin rehtorin pojan, Kamil Motıyğin perustamaan kustantamoon. Samaan aikaan Tuqay opetti nuorempia oppilaita madrasassa käyttäen venäläisessä koulussa opittuja menetelmiä. Motıyği oli aikaisemmin julkaissut Tuqayn oodeja hänen organisoimassaan käsinkirjoitetussa lehtisessä, jossa Tuqayta kuvailtiin nimikkeellä ”madrasan ensimmäinen runoilija”.
Ennen Lokakuun manifestia tataarinkielisten sanomalehtien julkaisu oli kiellettyä. Kun siitä tuli sallittua, Motıyği alkoi ostamaan venäjänkielistä lehteä nimeltään Uralets, johon hän painoi lisäksi oman kansansa kielisiä julkaisuja, koska hän ei ollut tarpeeksi varakas perustaakseen omaa sanomalehtiyritystä. Tuqay hoiti tekstin latomisen kyseiseen lehteen, jonka nimeksi tuli Fiker.
Motıyğin seuraava lehti oli nimeltään Əlğəsrəlcadid, johon Tuqayn ensimmäisiä varsinaisia runoja julkaistiin. Tuqay oli myös samoihin aikoihin mukana monen eri tataarilehden julkaisuissa, joista yhteen hän kirjoitti itse. Hänen vuorokautensa jakautuivat kahteen osaan: päiväsaikaan hän työskenteli typografian parissa sekä oikolukijana ja illalla/yöllä hän keskittyi omiin kirjoituksiinsa. Eri lehtien parissa työskentelyn lisäksi Tuqay jakoi sosiaalidemokraattisia esitteitä sekä käänsi niitä myös tataarin kielelle. Kyseisten aikojen huomattavampia Tukayn tekeleitä oli runo Millətə ja artikkeli Bezneñ millət, ülgənme, əllə yoqlağan ğınamı?
Ğabdulla Tuqaysta oli muodostunut satiristi, jonka kohteena oli usein liberaalisuutta vastustava muslimipapisto. Kielenä oli edelleen vanha tataarin kieli paitsi silloin, kun Tuqay kirjoitti talonpojille, jolloin hän käytti tataarirunoudelle uutta modernia tataaria.
Vuonna 1906 Tuqayn teokset käsittelivät muun muassa isänmaallisuutta. Joitain teoksien nimiä olivat esimerkiksi Gosudarstvennaya Dumağa, Sorıqortlarğa ja Kitmibez!, joista jälkimmäisessä hän kuvaili tataarien olevan venäläisten veljeskansaa ja mainitsi Turkkiin maahanmuuttamisen olevan mahdoton idea.
Tuqaysta tuli seuraavana vuonna kaikkien Motıyğin aikakausilehtien johtava runoilija sekä julkaisija. Hän oli lähtenyt madrasasta pois ja muuttanut hotelliin saatuaan kerättyä itselleen tarpeeksi rahaa. Ultrakonservatiiviksi kuvailtu Bayan al-Xaq -niminen henkilö ja Tuqay lehtineen joutuivat kiistaan toistensa kanssa näinä aikoina. Al-Xaq usutti joukkovainoa liberaalisten lehtien kimppuun. Helmikuussa Motıyği menetti julkaisuoikeutensa.
Näiden aikojen jälkeen Tuqay oli eristänyt itsensä politiikasta ja keskittyi lähinnä omiin runoihinsa. Tukay kirjoitti vuoden 1906 kesän ja vuoden 1907 syksyn aikavälillä yli 50 runoa sekä 40 artikkelia. Hän oli siirtynyt moderniin tataarin kieleen, jonka ensimmäinen runo oli Puškinin inspiroima Şürəle.
Motıyği yritti vielä perustaa uutta lehteä ja kutsui Tuqayn mukaan projektiin, mutta suosionsa takia tämä oli saanut jo työtarjouksen Kazanista.