stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saamelaiset jumalat
Jako > Jaottelun rajaaminen

Rajan vetäminen jumalien ja muiden tuonpuoleisten olentojen välille on vaikeaa ja osin mielivaltaista, vain muodostuneeseen käytäntöön pohjaavaa. Tämän- ja tuonpuoleisuus ylipäätään muodosti saamelaisille pikemminkin jatkumon kuin länsimaistyyppisen arkisen ja pyhän dikotomian. Lähelle jatkumon toista, tämänpuoleisen, päätä sijoittuivat monenlaiset näkyvät ja näkymättömät kanssaeläjät (haltijat, maahiset), joiden huomioonottaminen usein vaati vain arkista kohteliaisuutta. Jatkumon keskivaiheille sijoittuivat seitakivet mahtavine, mutta osin vielä inhimillisiä piirteitä omanneine henkineen. Jumaliksi on tässä yhteydessä luettu jatkumon toiseen päähän sijoittuneet näkymättömät mahdit, joiden puoleen voitiin kääntyä vain rukouksin ja uhrein.
Aiheesta muualla

Saamelaisten historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Saamelaiset jumalattaret (Arkistoitu – Internet Archive)
Lehtoherkkutatti

Lehtoherkkutatti Jyväskylässä
Lehtoherkkutatti (Boletus aff. reticulatus) on kivitatteihin kuuluva sieni, jonka taksonominen asema vaikuttaa jossain määrin epäselvältä eikä sille ole vahvistettu tieteellistä nimeä. Laji on yleensä yhdistetty tammenherkkutattiin (Boletus reticulatus), mutta siinä on useiden tutkijoiden (Roy Watling, Sietse van der Linde, Mauri Korhonen) mielestä varsin selvät erot tähän. Lehtoherkkutatin jälkeen on Mauri Korhonen kuvannut Suomesta myös kangasherkkutatin (Boletus pinetorum).
Lehtoherkkutatti on tyypillinen herkkutattimainen sieni. Sitä tavataan Keski-Euroopassa. Suomessa se on lounaispainotteinen lehtipuiden juurisienenä, mutta ei yhtä selvästi kuin tammenherkkutatti. Se ei ole myöskään keskimäärin jalastaan yhtä paksu. Jalan vaalea kohoverkkokuvio on erityisen selkeä. Lehtoherkkutatti vaalenee ikääntyessään, kun tammenherkkutatti tummenee. Suurimmat erot ovat kuitenkin pintakelmun rihmoissa ja itiöiden koossa.
DNA-analyysi tuonee taksonomiaan lopullisesti selvyyden.
Aiheesta muualla

Kotihiiri-blogi
Hiipijä

| Hiipijä |
| --- | --- |
 Hiipijä, Hobie Brown
Luoja(t):  Stan Lee ja John Buscema
Kustantamo:  Marvel
Ensiesiintyminen:  Amazing Spider-Man #78 (1969)
Henkilötiedot
Oikea nimi:  (I) Hobie Brown (II) Rick Lawson (III) Aaron Davis
Status:  Aktiivinen
Ryhmäsidokset:  Hopeasapeli International
Voimat:  Taistelulajiekspertti, kyky kiipeillä seinillä erikoisvalmisteisten hanskojen ja saappaiden avulla
Hiipijä (engl. Prowler) (esiintynyt Suomessa myös nimellä Pyrkyri ja Saalistaja) on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä superroisto ja antisankari,  oikealta nimeltään Hobie Brown (myöhemmin myös Rick Lawson ja Miles Moralesin setä Aaron Davis). Hahmon ensiesiintyminen tapahtui Amazing Spider-Man -lehden numerossa 78 (1969). Hiipijän loivat alun perin Stan Lee ja John Buscema.
Suomessa Hiipijän ensiesiintyminen tapahtui Ihmesarjan numerossa 52 (1970).
Fiktiivinen historia > Hobie Brown

Hobie Brown oli alkuperäinen Hiipijä. Hän oli älykäs, mutta temperamenttinen afroamerikkalainen, joka saatuaan potkut ikkunanpesijän työstä ryhtyi superrikolliseksi varastamaan esineitä ja sitten palauttaessa ne Hobiena.
Otettuaan "Hiipijän" puvun käyttöönsä Hobie yritti ryöstää Daily Buglen toimiston palkanlaskentaosaston saadakseen julkisuutta. Peter Parker sai hänet kiinni itse teossa. Jotta ei paljastaisi itseään Hämähäkkimieheksi, Peter teeskenteli joutuneensa työnnetyksi ikkunasta ulos ja pelastautui salaa hämähäkkivoimillaan. Traumasoitunut Hobie pakeni katolle, jossa Hämähäkkimies neuvoi häntä olemaan tuhlaamatta elämäänsä rikollisena. Hobie ryhtyi kunnialliseksi kansalaiseksi ja myöhemmin esitti Hämähäkkimiestä sankarin itsensä pyynnöstä, jotta Peterin oma identiteetti pysyisi salassa. Ylikomisario George Stacyn kuoltua Hämähäkkimiehen taistelussa tohtori Mustekalaa vastaan Hämähäkkimiestä syyttävä Hobie päätti etsiä tämän käsiinsä. Myöhemmin hän aloitti uran rakennustyöläisenä ja meni naimisiin Mindy S. McPhersonin kanssa.
Muut versiot > Ultimate Marvel

Ultimate Marvelin maailmassa Hiipijänä toimi Aaron Davis, Miles Moralesin setä. Aaron ja hänen veljensä Jefferson Davis tekivät nuoruudessa useita rikoksia. Jefferson luopui rikoksistaan mentyään naimisiin Rio Moralesin kanssa, mutta Aaron ei luopunut tavoistaan vaan alkoi tehdä yhä suurempia murtovarkauksia "Hiipijän" nimellä. Hiipijä murtautuu Oscorpin hylätystä laboratorion kassakaapista pienen punaisen laatikon ja muita harvinaisia esineitä, mutta yksi Oscorpin geneettisesti muunnelluista hämähäkeistä ryömi salaa hänen säkkiinsä. Milesin vieraillessa setänsä luona, hämähäkki puree häntä. Miles pyörtyy ja Jefferson kieltäytyy päästämästä Aaronia Milesin lähelle. Vieraillessaan Mexico Cityssä Aaron tekee sopimuksen paikallisen rikollisjohtaja Mac Garganin / Skorpionin kanssa. Heidän yhteistyönsä aiheuttamien vastoinkäymisten jälkeen Meksikon poliisit pidättävät Aaronin. Hän palaa New Yorkiin ja kuultuaan Elijah Sterniltä Oscorpin geenimuunnelluista hämähäkeistä, hän tajuaa yhden niistä purreen Milesia. Salatakseen asian Aaron tappaa Sternin ja varastaa useita hänen varusteitaan: sähköistetyt ja lentävät puvut sekä sähköistetyt hansikkaat. Aaron päättää käyttää siivekästä pukua tappaakseen Skorpionin ja seuraavana päivänä tunnustaa Milesille tietävänsä tämän olevan uusi Hämähäkkimies. Aluksi Aaronin onnistuu suostutella Miles avukseen Skorpionia vastaan, mutta Miles tajuaa lopulta setänsä todellisen luonteen. Kun Miles aikoo katkaista välit Aaroniin, joka uhkaa kertoa Jeffersonille ja Riolle hänen olevan Hämähäkkimies, heidän välilleen syntyy taistelu, mutta sitten Aaronin hansikas räjähtää ja havoitti Aaronia, joka totesi miten paljon hän ja Miles muistuttivat toisiaan. Tämän jälkeen Aaron kuoli haavoihinsa. Vuoden kuluttua Hämähäkkimies saa selville, että Phillip Roxxon oli palkannut Aaronin murtautumaan Oscorpiin.
Muissa medioissa > Televisio

Hobie Brown esiintyi Hämähäkkimies-animaatiosarjassa. Hän esiintyi ensimmäisen kerran, kun hän työskenteli rikollispomolle nimeltä Iceberg ja tunsi, ettei saanut sitä arvostusta, mitä hän halusi siitä työstä mitä hän teki. Kun Iceberg sai asiasta tietää, hän aikoi tapattaa Hobin.
Hän onnistui pakenemaan, mutta hänen piti päästä pois kaupungista. Hän aikoi varastaa erään ohikulkijan käsilaukun saadakseen rahat pois kaupungista.
Se paljastui Mary Jane Watsonin käsilaukuksi kun hän ja Peter Parker olivat säästämässä rahaa asuntoon. Hobie pakeni, mutta Hämähäkkimies nappasi hänet ja Hobie toimitettiin vankilaan.
Kun hän oli vankilassa, hän pelasti Richard Fiskin hengen. Palkkioksi, Kingpin (Richardin isä) järjesti Hobille hyvän asianajajan ja Hobien päästessä pois vankilasta, erikoisen puvun.
Hobie käytti uutta pukuaan kostaakseen entiselle pomolleen Icebergille. Mutta puvussa oli eräs ansa, jos hän yrittäisi siirtää vyötä puvusta, se räjähtäisi. Hän ja Hämähäkkimies tekivät yhteistyötä hyökätessään Kingpiniä vastaan ja onnistuivat poistamaan ongelman Hobin puvusta. Hobie ei aikonut enää jatkaa rikoksen tiellä ja aikoi palata takaisin normaaliin elämäänsä.
Hänen äänenään oli Tim Russ.
Muissa medioissa > Elokuva

Aaron Davis esiintyi elokuvassa Spider-Man: Homecoming, näyttelijänään Donald Glover. Davis oli pikkurikollinen, joka ryösti huoltoasemia. Herman Schultz ja Jackson Brice yrittivät kaupitella hänelle chitaurien teknologiasta ja Ultronin jäänteistä valmistettuja aseita, mutta Hämähäkkimies tuli pysäyttämään kaupanteon. Myöhemmin Hämähäkkimies kohtaa Davisin parkkitalossa ja kiinnittää hänet seitillä autoonsa ennen kuin kysyy tietoja Korppikotkasta ja tämän kätyreiden olinpaikasta. Davis kertoo Korppikotkan seuraavan asiakkaan olevan Mac Gargan ja kertoo haluavansa pitää aseet pois kotiseudultaan veljenpoikansa turvallisuuden vuoksi. Hämähäkkimies lähtee kerrottuaan seitin sulavan tuntien päästä ja ärsyyntynyt Davis sanoo jäätelön sulavan autoon.
Aaron Davisin versio Hiipijästä esiintyi vuonna 2018 animaatioelokuvassa Spider-Man: Kohti hämähäkkiversumia, ääninäyttelijänään Mahershala Ali.
Hiipijä Hämähäkkimiehen animaatiosarjassa
Henri Turenne

| Henri Turenne |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1611 Sedan
Kuollut: 27. heinäkuuta 1675 (63 vuotta) Sasbach
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Alankomaat Ranska
Palvelusvuodet:  1625–1675
Komentajuudet:  Ranska (1643–1675)
Taistelut ja sodat:  Tuttlingen 1643   Freiburg 1644   Mergentheim 1645   Allerheim 1645   Arras 1654   Dyynit 1658   Sinzheim 1674   Enzheim 1674   Türkheim 1675
Sotilasarvo:  Marsalkka-kenraali (1660)
Henri Turenne oikeammin Henri de la Tour d'Auvergne, Turennen varakreivi (11. syyskuuta 1611 Sedan – 27. heinäkuuta 1675 Sasbach Baden) oli Ranskan marsalkka vuodesta 1643, ja 1600-luvun merkittävimpiä sotilaita.
Sotilasuran alku

Turenne syntyi Sedanissa vuonna 1611 ja hän oli Vilhelm I Oranialaisen tyttärenpoika. Hän oli Alankomaiden armeijan palveluksessa vuosina 1625–30, muun muassa setänsä Morits Oranialaisen alaisuudessa. Turenne siirtyi vuonna 1630 Ranskan palvelukseen, jossa hän saavutti Ranskan marsalkan arvon 1643.
Kolmikymmenvuotinen sota

Turenne johti Ranskan armeijaa kolmikymmenvuotisessa sodassa vuosina 1643–48. Hän sai komennettavaakseen Baijerissa operoivan Ranskan armeijan vuonna 1643. Hän hävisi Tuttlingenin taistelun marraskuussa 1643 Franz von Mercyn johtamille keisarillisille. Tappion jälkeen Turenne joutui vetäytymään seuraavan talven aikana Reinille ja menetti yli puolet 16 000 miehestään. Elokuussa 1644 Turenne yritti edetä Reinin laaksosta pois Schwarzwaldin kautta, mutta hän hävisi uudestaan Mercylle Freiburgin taistelussa. Turenne koetti jättää Reinin uudelleen vuonna 1645, kun yritti hän hyökätä Schwabeniin, mutta Mercy voitti hänet jälleen, tällä kertaa Mergentheimin taistelussa toukokuussa. Keisarillisten yliote Reinillä murtui, kun he hävisivät Böömissä ruotsalaisille Jankovin taistelun maaliskuussa 1645. Voittonsa jälkeen ruotsalaiset lähettivät Turennelle apuvoimia. Saatuaan vahvistuksia Turenne lähti hyökkäämään ja 3. elokuuta 1645 käytiin Allerheimin taistelu, jossa Mercy kaatui ja keisarillinen armeija tuhottiin. Kolmikymmenvuotinen sota päättyi vuonna 1648.
Fronde

Fronden kapinassa Turenne pysyi uskollisena Ranskan kuningas Ludvig XIV:lle. Ranskan armeija asettui Turennen puolelle kapinallisen Louis II Condén sijaan. Vuosina 1654–55 Turenne hääti vaiheittain Ranskaan kapinallisten avuksi tunkeutuneet espanjalaiset ja hyökkäsi sitten itse Espanjan Alankomaihin. Turenne valtasi Arrasin vuonna 1654 ja voitti Dyynien taistelun vuonna 1658. Rauha solmittiin vuonna 1659 ja Turenne sai Ranskan marsalkka-kenraalin arvon vuonna 1660.
Ranska aloitti devoluutio-sodan Espanjaa vastaan vuonna 1667. Turenne komensi pääarmeijaa, jonka mukana nimellisesti sotatoimia johtanut Ludvig XIV oli. Armeija hyökkäsi Espanjan Alankomaihin toukokuussa 1667. Armeija eteni menestyksekkäästi, mutta epätyydyttävä rauha päätti sodan vuonna 1668.
Ranskan–Hollannin sota

Ludvig XIV aloitti uuden sodan Alankomaita vastaan vuonna 1672. Ranskan–Hollannin sodassa Turennen johtama armeija operoi ensin Alankomaissa. Sota eteni hyvin ja syksyllä kaksi kolmasosaa Alankomaista oli vallattu. Keisari Leopold I ja Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm liittyivät sotaan Hollannin puolelle ja syksyllä 1672 Turenne lähetettiin johtamaan sotatoimia Reinille. Seuraavana talvena Turenne hävitti Reinin itärantaa tavoitteenaan estää keisarillisten eteneminen alueelle. Keisarillinen kenraali Enea Caprara ylitti Reinin Strasbourgissa vuonna 1674. Turenne kohtasi hänet Sinzheimin taistelussa 16. kesäkuuta 1674. Kummatkin armeijat koostuivat lähinnä ratsuväestä alueen vaikean huoltotilanteen vuoksi. Ranskalaiset joutuivat taistelussa vaikeaan asemaan, mutta Turennen taktinen neronleimaus ratkaisi taistelun. Ranskalaiset voittivat, mutta he olivat liian väsyneitä lähteäkseen takaa-ajoon. Kumpikin puoli menetti noin 2 000 miestä. Turenne ei pystynyt käyttämään voittoa hyväkseen, sillä hänellä oli liian vähän joukkoja käytettävissään. Sen sijaan hän hävitti läpi koko kesän laajasti Reinin itärantaa. (ns. ensimmäinen Pfalzin hävitys)
Turenne kohtasi 4. lokakuuta 1674 Enzheimin taistelussa Alexander Bournonvillen, jolla oli 36 000 miestä. Turenne oli vain 25 000 miestä, joten hän oli alivoimainen, mutta hänen oli pakko aloittaa taistelu. Ranskalaiset hyökkäsivät aamunkoitteessa ja seurasi koko päivän kestänyt taistelu. Keisarilliset jäivät tappiolle, mutta he pääsivät vetäytymään pimeyden suojassa seuraavana yönä. Keisarilliset menettivät taistelussa 3 500 ja Turenne 3 000 miestä.
Taistelun jälkeen keisarilliseen armeija yhtyi 20 000 brandenburgilaista 10. lokakuuta ja Turenne joutui vetäytymään. Bournonville luuli, että Turenne oli siirtynyt jo talvimajoitukseen, ja asetti omankin armeijansa talvimajoitukseen. Asioiden laita oli kuitenkin toinen: Turenne sai vahvistuksia ja lähti liikkeelle joulukuun alussa. Hän hyökkäsi keisarillisten hajallaan olleen armeijan kimppuun. Ranskalaiset löivät keisarillisten viivyttävän ratsuväen Mülhausenin taistelussa 29. joulukuuta 1674. Turenne kohtasi keisarillisten pääarmeijan 4. tammikuuta 1675 Türkheimin taistelussa. Kummallakin puolella oli noin 30 000 miestä. Keisarilliset vetäytyivät illan tultua alueelta ja Turenne siirsi joukkonsa talvimajoitukseen. Seuraavaksi kesäksi keisari Leopold kutsui Reinin armeijansa komentajaksi Raimondo Montecuccolin. Hänellä oli armeijassaan 35 000 miestä Turennen 25 000 vastaan. Turenne pakotti Montecuccolin taisteluun epäedullisessa asemassa Sasbachissa 27. heinäkuuta. Taistelussa Turenneen osui tykinkuula ja hän kuoli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henri Turenne Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Messerschmitt Me 323

| Messerschmitt Me 323 |
| --- | --- |

Tyyppi:  raskas kuljetuskone
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Messerschmitt
Ensilento:  syksy 1941
Esitelty:  1943
Kehitetty mallista:  Messerschmitt Me 321
Messerschmitt Me 323 ”Gigant” oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen raskas kuljetuslentokone. Se oli Messerschmitt Me 321 -liitokoneen moottoroitu muunnos ja sodan suurin maakentiltä toiminut kuljetuskone.
Konetta valmistettiin  213 kappaletta, ja kaikkien luultiin tuhoutuneen, mutta syyskuussa vuonna 2012 Sardinian rannikolta löytyi brittien pudottaman koneen hylky.
Runkorakenne

Koneen rakenne oli sovitettu halpaan massatuotantoon; sen runko oli kankaalla verhoiltu putkirunko tavanomaisen itsekantavan kevytmetallirungon sijaan, siivet olivat vaneripintaiset. Koneen laskutelineinä oli rungon molemmin puolin viisi muotosuojilla peitettyä pyörää, koneen painon levittämiseksi mahdollisimman laajalle alalle.
Moottorit

Alkujaan kone varustettiin neljällä ranskalaisella Bloch 175 -pommikoneen Gnôme-Rhône-tähtimoottorilla, auttamaan liitokonetta hinauksessa ja mahdollistamaan hinaukseton lentoonnousu tyhjänä. Nopeasti kone kuitenkin suunniteltiin kuljetusversioksi Me-323D, jossa oli kuusi Gnôme-Rhône-moottoria. Moottorit ylikuumenivat helposti, joten lähes joka lennolla vähintään yksi moottori jouduttiin sammuttamaan. Gigantissa voitiin myös käyttää siipiin kiinnitettäviä Walterwerke HWK 109-500 -lähtöapuraketteja.
Rahtitila

Me 323 pystyi kuljettamaan noin 15 tonnin lastin, esimerkiksi kevyen panssarivaunun tai 100–120 sotilasta varusteineen. Rahtitila oli kaksikerroksinen. Koneen erikoisuus oli ohjaamon alta kahteen osaan avautuvan nokan kautta tapahtuva lastaus.
Erikoisversiot

Koneesta valmistettiin myös muutamia kappaleita raskaasti aseistettua Me 323 E-2/WT (Waffenträger) mallia, jossa oli 11 kappaletta 20 millimetrin MG 151/20 -konetykkiä ja neljä MG 131 -konekivääriä koneen vakioaseistuksen lisäksi. Aseita käyttämässä oli 17 ampujaa ja ampuma-asemat oli suojattu 20 millin teräslevyillä ja 90 millin panssarilaseilla. ”Tykkilaiva”-muunnokset lensivät huoltolentomuodostelmissa suojaamassa kuljetus-Giganteja.
Koneesta oli myös erityinen ”lentävä korjaamo” -versio, joka oli varustettu varaosilla, työvälineillä ja työtiloilla toisten koneiden korjaamista varten.
Koneiden käyttö

Koneita käytettiin itärintaman ja Afrikan joukkojen huollossa, muun muassa kuljettamaan tarvikkeita ja reservijoukkoja Italiasta ja Sisiliasta Afrikakorpsille Tunisiaan ja muualle Pohjois-Afrikkaan.
Koneiden käyttö > Gigant Afrikan joukkojen huoltotehtävissä 1943

Saksan Afrikan joukkojen huolto vaikeutui ratkaisevasti joukkojen jäädessä alakynteen kevättalvella 1943, meriteitse huolto oli lähes mahdotonta. Saksalaisten oli turvauduttava massiivisiin ilmakuljetuksiin Italiasta. Muodostettiin vähintään sadan koneen ilmakolonnia, joissa hävittäjät suojasivat kuljetuskoneita. Suuren kapasiteettinsa vuoksi Gigant näytteli tärkeää roolia kuljetuksissa. Esimerkiksi 19. huhtikuuta 1943 kuljetettiin yhdessä ilmasiirrossa yli 200 tonnia tarvikkeita Italiasta Tunisiaan kenraalieversti Hans-Jürgen von Arnimin jäljellä oleville joukoille.
Italiassa Gigantit oli sijoitettu Kampfgruppe z.b.V 323 -yksikköön, jonka vahvuus oli noin 35 konetta.
Liittoutuneiden tiedustelu oli kuitenkin päässyt selville saksalaisten huoltolentojen aikatauluista, ja sen hävittäjät iskivät useisiin kuljetuslaivueisiin. 22. huhtikuuta 1943 lähellä Cap Bonia runsaan seitsemän lentueen ryhmä Etelä-Afrikan ilmavoimien Spitfire- ja P-40 Kittyhawk -koneita hyökkäsi kuuttatoista polttoainetta kuljettanutta Me 323:a ja niiden 36:n Messerschmitt Bf 109 -koneen hävittäjäsaattuetta vastaan. Gigantit etenivät peräkkäisissä yhdentoista sekä viiden koneen V-muodostelmassa ja olivat aloittaneet laskeutumisliun kohti kenttää. Kolonnasta oli juuri erkaantunut 68 saattohävittäjää ja kymmenen Junkers Ju 52 -kuljetuskonetta, jotka pääsivät vahingoittumattomina Tunisiaan. Kaikkiaan 14 Giganttia sen sijaan ammuttiin alas, ja saksalaiset menettivät niiden mukana 140 tonnia polttoainetta, 28 tonnia ammustarpeita ja 119 miehistön jäsentä. Vain 19 pelastui pudonneista koneista. Kaksi Giganttia pääsi määränpäähänsä. Viisi saksalaista saattohävittäjää ammuttiin alas. Eteläafrikkalaiset menettivät yhden hävittäjän.
Parin päivän kuluttua toinen ehjistä Giganteista tuhoutui Tunisissa liittoutuneiden maataistelukoneiden hyökkäyksessä. Lentosillan tuhouduttua saksalaisten Pohjois-Afrikan komentaja marsalkka Albert Kesselringillä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin yrittää laivastoevakuointia, mutta sen epäonnistuttua armeija antautui.
Löytynyt hylky

26. heinäkuuta 1943 oli viimeinen koneista matkalla Sardiniasta Toscanan Pistoiaan, kun brittihävittäjä pudotti sen. Kone kellui hetken ja muutamia miehistönjäseniä pääsi pelastautumaan. Koneen hylky löytyi uutterien etsintöjen tuloksena syyskuussa 2012 Sardinian vesiltä ehjänä, mutta ruostuneena.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 5
Pituus: &&&&&&&&&&&&&028.020000028,2 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&055.020000055,2 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&010.015000010,15 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&027330.&&&&0027 330 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&06.&&&&006 × Gnôme-Rhône 14N -tähtimoottoria; 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”.740–850 kW (0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”–”.990–1 140 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0285.&&&&00285 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0800.&&&&00800 km
Aseistus
5 × 7,92 mm MG 15 -konekivääriä
6 × 7,92 mm MG 34 -konekivääriä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Me 323 (saksaksi)
Me 323 -kuvagalleria, myös sodanaikaisia värivalokuvia
Liitokone Messerschmitt Me 321 (saksaksi)
Gigant purkaa lastinsa, Opel Maultier -kuorma-auton Italiassa 1943.
Me 323 kentällä.
Gigantteja käytettiin myös haavoittuneiden siirroissa.
Thomas Cavendish

Kaiverrus Hollannin Hweerologia. Animum fortuna sequatur on latinaa ja tarkoittaa "Onni suosii rohkeaa."
Thomas Cavendish (19. syyskuuta 1560 – toukokuu 1592) oli tutkimusmatkailija ja kaapparikapteeni, josta käytetään nimitystä "The Navigator", sillä hän oli ensimmäinen, joka tarkoituksellisesti lähti maailmanympäripurjehdukselle. Vaikka häntä ennen olivat lähteneet matkaan Magalhãesin, Loaisan, Draken ja Loyolan retkikunnat, lähtiessään heillä ei ollut ajatuksena maailman ympäri purjehtiminen. Rikastuttuaan ensimmäisestä maailmanympäripurjehduksesta, hän lähti toiselle mutta ei ollut yhtä onnekas, vaan kuoli merellä 32-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Encyclopaedia Britannica 1911 s. 580
John D. Neville. "History of Thomas Cavendish", Heritage Education Program, US National Park Service.
Christian Isobel Johnstone (1831). Lives and Voyages of Drake, Cavendish, and Dampier. Oliver & Boyd. Google Booksissa.
Christian Isobel Johnstone (1892). Early English voyagers : or, The adventures and discoveries of Drake, Cavendish, and Dampier. London : Nelson. Internet Archivessa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Thomas Cavendish
Käännös suomeksi
Ruukunkorjaaja

| Ruukunkorjaaja> Galactic Pot-Healer |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Philip K. Dick
Kieli:  englanti
Genre:  tieteisromaani
Julkaistu:  2010
Suomennos
Suomentaja:  J. Pekka Mäkelä
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2003
ISBN:  978-951-1-24984-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ruukunkorjaaja (engl. Galactic Pot-Healer) on Philip K. Dickin vuonna 1965 ilmestynyt tieteisromaani. Teoksen on suomentanut Likelle vuonna 2003 J. Pekka Mäkelä.
Aiheesta muualla

Seppo Lehtinen: Ruukunkorjaajan särkynyt maailma (Arkistoitu – Internet Archive). Turun sanomat 24.5.2003.
Toni Jerrman: Huumoria katedraalin varjossa. Helsingin sanomat 26.7.2003.
Vladimir Kramnik

| Vladimir Kramnik |
| --- | --- |
 Vladimir Kramnik Corus-shakkiturnauksessa 2005
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vladimir Borisovitš Kramnik
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1975 (ikä 49) Tuapse, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   venäläinen
Shakinpelaaja
Titteli:  suurmestari
Maailmanmestari:  2000–2007
Elo-luku:  2 753 (heinäkuussa 2019)
Korkein Elo:  2 817 (lokakuussa 2016) 
Aiheesta muualla
www.kramnik.com
Vladimir Borisovitš Kramnik (ven. Владимир Борисович Крамник, s. 25. kesäkuuta 1975 Tuapse, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen shakin suurmestari. Hän oli shakin maailmanmestari 2000–2007.
Kramnik voitti Garri Kasparovin maailmanmestaruusottelussa Lontoossa vuonna 2000, jolloin hänestä tuli shakin 14. klassinen maailmanmestari. Hän puolusti menestyksellisesti mestaruuttaan otteluissa Péter Lékóta vastaan Brissagossa vuonna 2004 ja silloista Maailman shakkiliitto FIDE:n maailmanmestari Veselin Topalovia vastaan Elistassa vuonna 2006, mikä teki hänestä ensimmäisen kiistattoman maailmanmestarin sitten vuoden 1993, jolloin Kasparov lakkasi pelaamasta MM-otteluita FIDE:n alaisuudessa.
Kramnik menetti tittelinsä Viswanathan Anandille Meksikon MM-turnauksessa syyskuussa 2007. Kramnik haastoi Anandin otteluun maailmanmestaruudesta Bonnissa lokakuussa 2008, mutta hävisi.
Tammikuussa 2019 Kramnik ilmoitti lopettavansa ammattimaisen shakkiuransa. Hän kertoi keskittyvänsä kehittelemiinsä projekteihin, jotka liittyvät shakkiin lapsille ja koulutukseen.