stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fiat 130
Fiat 130 A 1969–1971

Ensimmäinen sukupolvi, josta yleensä käytetään nimitystä 130 A tehtaan mallikoodien mukaisesti, esiteltiin Geneven autonäyttelyssä 1969. Suuren ja kulmikkaan korin oli muotoillut Dante Giacosa, ja siinä oli havaittavissa selkeä lähisukulaisuus niin ikään Giacosan muotoilemiin Fiat 124, Fiat 125 ja Fiat 128 -malleihin.
Voimanlähteenä oli  Aurelio Lampredin suunnittelema, kahdella yläpuolisella nokka-akselilla varustettu erittäin lyhytiskuinen V6-bensiinimoottori, jonka iskutilavuus oli 2866 cm³ ja teho 140 hevosvoimaa. 
Borg-Warnerin valmistama 3-portainen automaattivaihteisto tyyppiä 35 oli vakiovarusteena. Valinnaisvarusteena oli saatavilla Zahnradfabrik Friedrichshafenin (ZF) valmistama viisivaihteinen käsivalintainen vaihteisto.
Edessä oli vääntösauvajousitus putki-iskunvaimentimien toimiessa joustintukina. Myös takana oli erillisjousitus eteen viistosti suunnatuin tukivarsin ja kierrejousin. Kallistuksenvakaimet olivat niin edessä kuin takanakin. Kaikissa pyörissä oli tehostetut, jäähdytetyt levyjarrut. Ohjaus oli kuulamutterityyppiä ja hydraulisesti tehostettu.
Varustelu oli aikalaisittain hyvätasoinen, ja auto sai koeajoissa runsasta ylistystä nopeudestaan, hyvistä ajo-ominaisuuksistaan sekä pehmeästä ja hiljaisesta kulustaan.
1970 moottorin tehoa kasvatettiin 160 hevosvoimaan iskutilavuuden pysyessä samana.
Fiat 130 B 1971–1977

1971 esiteltiin parannettu versio, jota yleensä kutsutaan 130 B:ksi. Ulkonäön osalta ei tässä yhteydessä tapahtunut merkittäviä muutoksia. Sisustus uudistettiin arvokkaamman näköiseksi aitoa jalopuuviilua käyttämällä. Entisen vaakasuuntaisella nopeusmittarilla varustetun mittariston tilalle tulivat pyöreät mittarit. Moottorin tilavuus kasvatettiin 3235 cm³:iin, minkä seurauksena teholukemaksi saatiin nyt 165 hevosvoimaa. Automaattivaihteiston tyyppi vaihdettiin isomman moottorin kasvanutta vääntöä paremmin kestäväksi Borg-Warner 12:ksi.
Vuoden 1971 suurin uutuus oli coupé-malli, jonka oli muotoillut Pininfarinan toimistossa Paolo Martin. Martin on muotoillut myös Peugeot 604:n ja Rolls-Royce Camarguen. Coupé oli teknisesti identtinen berlinan kanssa, mutta sen sisustus oli vieläkin loisteliaampi. Coupén kokoonpano tapahtui Pininfarinan koripajalla.
Myös muiden erikoiskorimallien valmistamista harkittiin, mutta ne eivät koskaan päätyneet tuotantoasteelle. Prototyypit valmistettiin farmarista (familiare) sekä Pininfarinan muotoilemista Operasta ja Maremmasta. Opera oli coupén pohjalta tehty neliovinen malli ja Maremma shooting brake -tyyppinen kolmiovinen herrasmiesfarmari.
Fiat 130 Suomessa

Fiatin tuolloinen päämaahantuoja Autonovo oli Keskusosuusliike Hankkijan tytäryhtiö. Tuohon aikaan Hankkija oli vauras suuryritys, ja luontevaa oli, että sen johtoportaan käyttöön hankittiin edustusautot oman talon valikoimasta. Niinpä Suomeen on tuotu väestön ostovoimaan, autoveron tasoon nähden varsin monta Fiat 130 -autoa, 1970-luvun maahantuontitilastojen mukaan 88 kappaletta. Näiden lisäksi on Italian suurlähetystön käytössä ollut yksilö ja muutama yksityisesti maahan tuotu auto.
Suomessa on yhä noin 20 ajokuntoista Fiat 130 -yksilöä, joista moni on entistetty alkuperäistä vastaaviksi. Vain yksi A-tyyppi on säästynyt. Yhtään coupéta ei alun perin tuotu Suomeen, mutta niitä on jälkituotu muutama.
Triviaa

Italian pääministeri Aldo Moro oli vuonna 1978 matkalla Fiat 130:ssään, kun terroristijärjestö Punaiset prikaatit sieppasi hänet Via Fanilla Roomassa.
Michael Winnerin vuonna 1972 ohjaamassa elokuvassa The Mechanic pääosan esittäjä Charles Bronson ajaa tummansinisellä A-sarjan Fiat 130:llä.
MTV Italia esitti vuosina 2000–2002 tositelevisiosarjaa MTV Trip, jossa kaverukset Luca ja Paolo kiersivät Eurooppaa Fiat 130 -ruumisautolla.
Aiheesta muualla

Suomen Fiat 130 -kerho
Fiatin automallit
Job (kirja)

| Job |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kauko Röyhkä
Kieli:  suomi
Genre:  kaunokirjallisuus
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  201
ISBN:  978-952-471-983-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Job on Liken julkaisema Kauko Röyhkän 12. kaunokirjallinen teos. Se ilmestyi elokuussa 2007.
Kirjan päähenkilönä on keski-ikäinen, roiseilla romaaneillaan mitenkuten menestynyt kirjailija, joka on eroamassa vaimostaan ja joka ottaa kolmen rakastajattaren lisäksi neljännen rakastajattaren. Samalla hän yrittää selvitä raha- ja asunto-ongelmien, lastenhoidon ja epäonnisten ystävien täyttämästä arjestaan.
Romaani on eräänlainen sisarteos Röyhkän edelliselle kirjalle Avec (2006).
Joensuun tyttölyseo

Tyttölyseo toimi tässä rakennuksessa Pielisjoen rannalla 1911-1956.
Tyttölyseo sai vuonna 1956 uuden koulutalon, joka on sittemmin toiminut Joensuun lyseon lukion koulurakennuksena vuoteen 2021. Nyt rakennus on tyhjillään.
Joensuun tyttölyseo toimi oppikouluna Joensuussa 1865-1974.
Koulu on toiminut monella nimellä. Vuonna 1865 perustettiin Privata fruntimmersskolan, jonka opetuskieli oli ruotsi. Vuonna 1881 aloitti Joensuun yksityinen suomenkielinen koulu, ja opetuskieli vaihtui suomeksi. Vuonna 1899 koulu muuttui viisiluokkaiseksi valtion kouluksi nimellä Joensuun suomalainen tyttökoulu.
1911 valmistui uusi koulurakennus (myöhemmin Joensuun pääkirjasto ja konservatorio). 1920 koulusta tuli kuusiluokkainen.
Jatkosodan aikana tyttökoulun tiloissa toimi 22. sotasairaala 5. heinäkuuta 1941 alkaen. Koulun tiloissa oli tuolloin 200 sairaansijaa sisätautipotilaille.
1947 koulu otti nimen Joensuun tyttölyseo, kun se oli yliopistoon johtava koulu. 1956 valmistui koulurakennus Koulukadulle (nykyinen Joensuun lyseon lukio).
Oppilasmäärä oli korkeimmillaan lukuvuonna 1960-61, jolloin oppilaita oli 1 042 ja luokkia 30. Koulu oli yhdeksänluokkainen; keskikoulua käytiin kuusi luokkaa.
Vuonna 1974 toteutuneen peruskoulu-uudistuksen myötä koulu lakkautettiin. Tyttölyseon  ja poikalyseon keskikoulusta tuli Joensuun keskustan yläaste ja lukiosta Joensuun keskustan lukio. Lukio jatkoi tyttölyseon, yläaste lyseon rakennuksessa.
Rehtorit

Vilhelmiina Tavast 1865-1867
Adele Tavast 1867-1883
Stelal Alftan 1883-1886
Adele Tavast 1886-1887
Thilda Beyrath 1888-1925
Efraim Elo 1925-1932
Aatu Kokkonen 1932-1951
Armas Ore 1951-1971
Veikko Rauste 1971-1974
Iso Haukilampi (Toivakka)

| Iso Haukilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Toivakka
Koordinaatit:  62°05′30″N, 26°10′22″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Leppäveden alue (14.31)
Laskuoja:  oja metsään 
Järvinumero:  14.318.1.031
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  153,2 m  
Pituus:  370 m  
Leveys:  180 m  
Rantaviiva:  1,012 km  
Pinta-ala:  3,95 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso Haukilampi 
Iso Haukilampi  on Keski-Suomessa Toivakassa kirkonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,0 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Leppäveden alueella (14.31), jonka Pitkäjoen valuma-alueeseen (14.318) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 153,2 metriä mpy.
Finnfoam

| Finnfoam Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Meiltä saat laadukkaat, kosteusteknisesti turvalliset ja energiatehokkaat tuotteet kaikkeen eristykseen
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1982
Toimitusjohtaja:  Henri Nieminen
Puheenjohtaja:  Teppo Nieminen
Kotipaikka:  Salo
Toimiala:  rakennusteollisuus
Liikevaihto:  47,7M € (2020)
Liikevoitto:  4M € (2020)
Henkilöstö:  101 (2020)
Kotisivu:  finnfoam.fi
Huomioitavaa:  Aputoiminimet: FF-Muotikeskus, Helsinki Fashion House, Lohjan Pientalomessut 1997
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Finnfoam Oy on vuonna 1982 perustettu salolainen perheyritys. Sen päätuotteita ovat lämmöneristelevyt, joita käytetään paitsi rakennuksissa myös teiden, rautateiden ja lentokenttien perustusten eristämiseen. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Salossa, jossa yritys työllistää noin 101 henkeä (2020). Finnfoam-konserniin kuuluvat Finnfoam Oy:n lisäksi Finnfoam AB Ruotsissa, Finnfoam UAB Liettuassa, Finnfoam Sp. z.o.o Puolassa, Finnfoam S.L Espanjassa, Styroplast Oy Suomessa, Esplast Ou Virossa ja Cellterm AB Ruotsissa.
Finnfoam Oy jakaantui vuonna 2020 kahdeksi yhtiöksi; Finnfoam Oy ja FF-Future Oy. FF-Future keskittyy kestävien raaka-aineiden kehittämiseen.
Finnfoam tekee tutkimus- ja tuotekehitysyhteistyötä muun muassa Tampereen teknillisen yliopiston ja VTT:n kanssa. Lämpöeristeiden lisäksi Finnfoamin liiketoimintaan kuuluu myös kiinteistövälitys ja kiinteistöjen vuokraus.
Materiaali

Finnfoam-eristelevyt on valmistettu ekstruusiomenetelmällä eli suulakepuristamalla polystyreenistä (XPS). Polystyreeni on kestomuovi, joka voidaan uudelleen sulattaa ja käyttää raaka-aineena. Tuotannon toinen tärkeä raaka-aine on hiilidioksidi, jota yritys saa muun teollisuuden sivutuotteena. Hiilidioksidi poistuu levyistä muutaman viikon kuluessa valmistuksesta ja korvautuu ilmalla. Valmistusmenetelmässä eristeen solurakenne on täysin yhtenäinen ja suljettu. Tiiviin solurakenteen tavoite on lisätä levyn lujuutta ja estää homeen kasvua rakenteessa.
Polystyreenin ja hiilidioksidin lisäksi levyissä käytetään lisäaineita kuten väriä, prosessin stabilointiaineita ja solurakenteen modifiointiaineita.
Historia

Finnfoamin historian voi katsoa alkaneen jo vuonna 1971, kun Jorma J. Nieminen aloitti styroksisten (EPS) putkikourujen valmistuksen autotallissaan. Vuonna 1975 Nieminen perusti Muurlaan vanhan meijerin tiloihin Stynix Ky:n, joka valmisti muun muassa lämpöeristelevyjä, pakkauksia, putkikouruja sekä ruuanvalmistusastioille muotoiltuja lämpöeristekoteloita.
Vuonna 1980 Muurlan tehtaalla syttyi kuumalankaleikkurista lähtenyt tulipalo. Styroksin valmistuksessa käytetty ponneaine pentaani on herkästi syttyvä kaasu, joten tuli levisi nopeasti ja tuhosi koko tehdasrakennuksen ja vaurioitti valmisteilla ollutta tehdaslaajennusta. Tuhot raivattiin kuitenkin nopeasti ja uusi tehdas käynnistyi puolen vuoden päästä palosta.
Vuonna 1982 Jorma J. Nieminen perusti uuden yrityksen Finnfoam Oy:n valmistamaan suulakepuristettua polystyreenia (XPS), jossa on täysin suljettu solurakenne ja paremmat lujuusominaisuudet kuin styroksilla (EPS) .Polystyreenin ominaisuudet tekivät siitä huomattavasti sopivampaa esimerkiksi rautateiden routasuojaukseen. Samana vuonna Stynix myytiin Yhtyneille Paperitehtaille.
Finnfoamin valmistus kasvoi seuraavan vuosikymmenen aikana sekä lisääntyneen konekapasiteetin että uusien tuotantolaitosten kautta. Samalla Finnfoam Oy laajensi tuotantoaan myös polyuretaanituotteisiin, kuten linja-auton penkkeihin. 1989 Finnfoam Oy korvasi aiemmin käyttämänsä haitalliset CFC-yhdisteet HCFC:llä, jonka ympäristöhaitat olivat pienemmät. Yhtiö jatkoi myös kehitystyötä, jotta uudellekin ponneaineelle löytyisi korvaaja. Kotimaisten teollisuuslaitosten jätteenä saatava hiilidioksidi nousi ympäristöystävällisyytensä ja helpon saatavuutensa ansiosta parhaaksi vaihtoehdoksi.
Kehitystyössä tehtiin läpimurto vuonna 1998, kun yhtiö valmisti ensimmäiset Finnfoam-lämpöeristelevyt hiilidioksidia käyttäen. Seuraavana vuonna kaikki tuotantolinjat muutettiin käyttämään hiilidioksidia. Finnfoam Oy oli ensimmäisten HCFC-yhdisteiden käytöstä luopuneiden eristevalmistajien joukossa.. Vuonna 1999 Finnfoam luopui polyuretaanituotannosta, joka fuusioitiin toiseen alan yritykseen.
Vuonna 2002 Finnfoam Oy:n koko tuotanto siirrettiin uusiin, energiatehokkaisiin tiloihin. Uusissa tiloissa saadaan hukkalämpö tehokkaasti talteen tuotantolaitteista itse kehitetyn jäähdytysjärjestelmän ansiosta. Myös tehtaan valaistuksen energiatehokkuuteen on kiinnitetty huomiota. Kaksi vuotta aiemmin, vuonna 2000 Finnfoamilla oli aloitettu tuotekehitysprojekti, jonka tavoitteena oli parantaa Finnfoam-lämmöneristeen eristyskykyä 10 % ja pienentää tiheyttä yli 20 %:lla. Tavoitteena oli hyödyntää Finnfoamia eri rakenteissa siten, että rakenteiden kokonaiskustannuksia voitaisiin alentaa. Kehitystyössä oli kumppanina myös Tampereen Teknillinen Yliopisto.
Vuonna 2011 yritys ilmoitti avanneensa uuden tuotantolaitoksen Liettuaan, jonka tuotteet suunnataan Venäjän, Baltian maiden ja Keski-Euroopan markkinoille. Vuonna 2017 se myös avasi Ruotsin Kristinehamniin tehtaan.
Käyttökohteita

Finnfoam FF-EPS-, PIR- ja XPS-eristelevyt on tarkoitettu routa- ja lämmöneristeiksi, minkä lisäksi tuotesarjasta löytyy erikoislevyjä, kuten Finnfoam Tulppa-tuotesarja erilaisiin saneeraus- ja rakennustarpeisiin.
Aiheesta muualla

TM Rakennusmaailman routaeristelevyjen vertailutesti: Liikaa laatupoikkeamia: Vertailussa routaeristeet, solupolystyreeni, TM Rakennusmaailma 8/2011.
Jens Bilgrav-Nielsen

| Jens Bilgrav-Nielsen> Tanskan energiaministeri |
| --- | --- |
 Poul Schlüterin III hallitus 3. kesäkuuta 1988 – 18. joulukuuta 1990  
Edeltäjä:  Svend Erik Hovmand
Seuraaja:  Anne Birgitte Lundholt
Kansankäräjäedustaja
 1979–1994 1966–1977  
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1936 (ikä 88) Ølstrup, Tanska
Ammatti:  opettaja, poliitikko
Tiedot
Puolue:  Radikaali Venstre
Jens Bilgrav-Nielsen (s. 14. toukokuuta 1936 Ølstrup) on tanskalainen Radikaalin Venstren poliitikko. Hän on istunut kansankäräjillä vuosina 1966–1977 ja 1979–1979 sekä toiminut Tanskan energiaministerinä vuosina 1988–1990. Vuosina 1994–1998 hän oli Tanskan valtiontilintarkastaja (statsrevisor).
Aiheesta muualla

Jens Bilgrav-Nielsen Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla (tanskaksi)
Jens Bolling

| Jens Bolling |
| --- | --- |
 Jens Bolling vuonna 1958.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1915 Levanger, Norja
Kuollut: 13. joulukuuta 1992 (77 vuotta) Nesodden, Norja
Ammatti:  näyttelijä, teatterinjohtaja
Aiheesta muualla
IMDb
Jens Bolling (23. kesäkuuta 1915 Levanger – 13. joulukuuta 1992 Nesodden) oli norjalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hän oli vuosina 1936–1945 kiinnitettynä Norjan kansallisteatteriin, 1945–1949 Studioteatretiin ja 1954–1956 Den Nationale Sceneen. Vuosina 1949–1951 hän johti Rogalandin teatteria. Bolling oli 1945–1952 naimisissa näyttelijä Liv Dommersnesin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jens Bolling Wikimedia Commonsissa
Iso Haukilampi (Uurainen)

| Iso Haukilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Uurainen
Koordinaatit:  62°31′46″N, 25°18′29″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Saarijärven alue (14.61)
Laskujoki:  Välijoki Pieneen Haukilampeen 
Järvinumero:  14.616.1.014
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  151,9 m  
Pituus:  830 m  
Leveys:  210 m  
Rantaviiva:  1,856 km  
Pinta-ala:  9,837 ha  
Tilavuus:  0.000054 km³ 
Keskisyvyys:  0,55 m  
Suurin syvyys:  1,5 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso Haukilampi 
Iso Haukilampi  on Keski-Suomessa Uuraisissa  Haukimäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 830 metriä pitkä, 210 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 9,8 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lammen tilavuudeksi on saatu 54 400 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,6 metriä ja suurin syvyys on 1,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alueella (14.61), jonka Murronjoen alueeseen (14.616) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 151,9 metriä mpy.
John Irving Bentley

John Irving Bentleyn jäännökset
John Irving Bentley (1874–1966) oli yhdysvaltalainen lääkäri, jonka huomiota herättänyt kuolema Pennsylvaniassa oli oletettu itsesytyntä. Ilmiölle ei ole hyväksyttyä tieteellistä selitystä.
Bentley nähtiin elossa viimeisen kerran 4. joulukuuta 1966. Hän ei kyennyt enää liikkumaan ilman kävelytukea, joten seuraavana aamuna mittarinlukija Don Gosnell saapui Bentleyn asunnolle. Aluksi Gosnell havaitsi ainoastaan merkillisen hajun. Kylpyhuoneesta hän löysi sen, mitä Bentleystä oli jäljellä: kasa tuhkaa ja puolikas jalka. Lattiaan oli tullut ainoastaan pieni reikä, muuten kylpyhuone ja talo olivat säilyneet käytännössä vaurioitta.
Bentleyn kuolinsyyksi todettiin ”tukehtuminen ja 90-prosenttinen kehon palaminen”. Tutkimuksissa ei kyetty löytämään syttymisen syytä. Bentleyn kuolema on yksi historian tunnetuimmista itsesytyntätapauksista.
Jean Jacques Régis de Cambacérès

Jean Jacques Régis de Cambacérès.
Jean Jacques Régis de Cambacérès, Parman herttua, Cambacérèsin herttua, keisarikunnan arkkikansleri (18. lokakuuta 1753 Montpellier – 8. maaliskuuta 1824 Pariisi), oli ranskalainen valtiomies ja yksi kolmesta konsulista Napoleon Bonaparten ja Charles-François Lebrunin ohella. Hänet muistetaan todennäköisesti parhaiten tekemästään Code Napoléon -lakikokoelmasta, joka on nykypäivänäkin pohjana useiden maiden oikeusjärjestelmille.
Elämäkerta > Tausta

Cambacérès syntyi vanhaan montpellier’laiseen aatelisukuun, joka oli palvellut sukupolvien ajan oikeusviroissa. Hän suoritti opintonsa Montpellier’n yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Vuonna 1771 hän seurasi isäänsä tämän virassa ja vuonna 1774 hänestä tuli asianajaja ja sen jälkeen ”Cour des Comptes” (tilintarkastusviraston) neuvos kotikaupungissaan.
Elämäkerta > Vallankumouksen aikana

Hän osallistui aktiivisesti Ranskan vallankumoukseen toimien kotikaupunkinsa neuvostossa ja alueen yleisenä syyttäjänä sekä Hérault’n rikostuomioistuimen puheenjohtajana.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
John J. Carty

| John Joseph Carty |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1861 Cambridge (Massachusetts), Yhdysvallat
Kuollut: 27. joulukuuta 1932 New York
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  sähkötekniikka
Palkinnot:  Franklin-mitali (1916)
 Nimikirjoitus
John Joseph Carty (14. huhtikuuta 1861 – 27. joulukuuta 1932) oli yhdysvaltalainen sähköteknikko, joka kehitti puhelinjohtojen tekniikkaa.
John Isaac Moore

John Isaac Moore
John Isaac Moore (7. helmikuuta 1856 – 18. maaliskuuta 1937) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Mississippissä ja valmistui Arkansas'n yliopistosta vuonna 1881.
Moore valittiin lukuisia kertoja Arkansas'n edustajainhuoneeseen ja senaattiin. Hänestä tuli Arkansas'n kuvernööri John Sebastian Littlen erottua vuonna 1907. Moorea seurasi Xenophon Overton Pindall.
John Ireland (näyttelijä)

| John Ireland |
| --- | --- |
 John Irelan elokuvan Koston laakso (1951) trailerisa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1914 Vancouver, Kanada
Kuollut: 21. maaliskuuta 1992 (78 vuotta) Santa Barbara, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
John Benjamin Ireland (30. tammikuuta 1914 Vancouver, Kanada – 21. maaliskuuta 1992 Santa Barbara, Kalifornia, Yhdysvallat) oli kanadalaissyntyinen näyttelijä. Nuoruutensa hän vietti New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Ireland oli ehdolla parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1949 elokuvasta Kaikki kuninkaan miehet. Hänen muihin elokuviinsa kuuluvat muun muassa Näin mitä teit (I Saw What You Did, 1965) ja Verenpunainen yö (Farewell, My Lovely, 1975). Kaikkiaan Ireland näytteli yli 200 elokuvassa.
Televisiossa Ireland näytteli muun muassa lännensarjassa Lännen tie. Irelandin suosio väheni 1960- ja 1970-luvuilla ja vuonna 1987 hän julkaisi lehti-ilmoituksen, jossa aneli itselleen töitä. Ilmoituksen ansiosta hän sai roolin televisioelokuvassa Bonanza: The Next Generation, jossa hän näytteli Ben Cartwrightin nuorempaa veljeä Jonathan Aaron Cartwrightia.
Ireland oli naimisissa näyttelijä Joanne Drun kanssa 1949–1956. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Jemanet

| Jemanet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kladi::  Putkilokasvit
Kladi::  Siemenkasvit
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit
Suku::  Jemanet Gmelina  L.
Katso myös
   Jemanet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jemanet (Gmelina) on huulikukkaiskasveihin (aiemmin verbenakasveihin) kuuluva Kaakkois-Aasiassa esiintyvä kasvisuku. Siihen kuuluu 32 lajia. Jemaneja kasvaa alkuperäisenä muun muassa Pakistanissa, Intiassa, Etelä-Kiinassa, Indokiinassa, Filippiineillä, Indonesiassa, Uudessa-Guineassa, Itä-Australiassa ja Melanesiassa.
Jemanelajeja

intianjemane (Gmelina arborea)
siaminjemane (Gmelina asiatica)
malesianjemane (Gmelina elliptica)
australianjemane (Gmelina leichhardtii)
filippiinienjemane (Gmelina philippensis)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Gmelina
Suomen Lajitietokeskus: Jemanet – Gmelina
Iso Hautajärvi

| Iso Hautajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ruovesi
Koordinaatit:  62°04′09″N, 23°43′03″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Karjulanjoen valuma-alue (35.36)
Laskuoja:  oja Saukkolammiin 
Järvinumero:  35.366.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  155,9 m  
Rantaviiva:  3,297 km  
Pinta-ala:  10,107 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso Hautajärvi 
Iso Hautajärvi  on Pirkanmaalla Ruovedellä Rontonmaan kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 10,1 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Karjulanjoen valuma-alueella (35.36), jonka Niemijärven valuma-alueeseen (35.366) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 155,9 metriä mpy.
Jean Hyppolite

Jean Hyppoliten rintakuva.
Jean Hyppolite (1907 Jonzac - 1968 Pariisi) oli ranskalainen filosofi ja Hegel-tutkija, joka tunnettiin Hegelin ja muiden saksalaisten filosofien puolestapuhujana. Hänen vaikutuspiiriinsä kuuluvat mm. Michel Foucault, Jacques Derrida, Gérard Granel, Etienne Balibar ja Gilles Deleuze.
Hyppolite valmistui École normale supérieuresta suunnilleen samaan aikaan kuin Jean-Paul Sartre. Vuonna 1939 hän julkaisi ensimmäisen ranskankielisen käännöksen Hegelin Hengen fenomenologiasta. Toisen maailmansodan jälkeen hänestä tuli Strasbourgin yliopiston professori. Vuonna 1949 hän siirtyi Sorbonnen yliopistoon. Vuonna 1954 hänestä tuli École normale supérieuren johtaja ja vuonna 1963 hänet valittiin Collège de Franceen.
Teoksia

Genèse et structure de la Phénoménologie de l'esprit (1947)
Marx et Hegel (1955)
Logique et existence (1961)
Aiheesta muualla

Jean Hyppolite: Logic & Existence, "The Organisation of the Logic: Being, Essence, Concept" (englanniksi)
Jani Uhlenius
Muuta

Järvenpääläiskaksikko Mikko Perkoila ja Jani Uhlenius on vuodesta 2017 esiintynyt duo-kokoonpanolla (laulemakonsertti "Serenadi Hetekalle") tulkiten suomalaista kupletti-, iltama- ja iskelmäperinnettä. Uhlenius on myös pyrkinyt tutkimaan ja elvyttämään suomalaista iltamaperinnettä perehtymällä kansalliseen kupletti- ja huumorimusiikkituotantoon yhdessä näyttelijä Valtteri Tuomisen kanssa. Heidän yhteinen ohjelmansa on nimeltään "Mamman lellipoika ja harmonikkamestari", ja sitä on arvosteluissa luonnehdittu "kunnianosoitukseksi 1900-luvun suomalaiselle iltamaperinteelle".[lähde? ]
Diskografia

Jani Uhlenius hauskimmillaan (2005)
Aiheesta muualla

Jani Uhlenius Pomuksen tietokannassa
Jani Uhleniuksen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jani Uhleniuksen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Iso Havukkalampi (Viitasaari)

| Iso Havukkalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°00′44″N, 25°37′48″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven–Vuosjärven alue (14.44)
Laskupuro:  Murtopuro Sammaliseen 
Järvinumero:  14.441.1.027
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  128,8 m  
Pituus:  320 m  
Leveys:  70 m  
Rantaviiva:  0,629 km  
Pinta-ala:  1,452 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso Havukkalampi 
Iso Havukkalampi tai Havukkalampi on Keski-Suomessa Viitasaarella  Huopanankosken lähellä sijaitseva lampi.