stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valitusvirret

| Valitusvirret> איכה.Tanak Ketuvim.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Jeremia valittaa Jerusalemin tuhoa. Rembrandt, 1630.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Jeremia
Kirjoituspaikka:  Babylon (Babylonin vankeus)
Ajoitus:  n. 586–584 eaa.
Teksti
Genre:  runollinen kirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Valit.
Lukuja:  5
Jakeita:  154
Edeltävä: < Jer.Seuraava: Hes. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Valitusvirret (hepr. ‏איכה‎, ʾĒḫā(h), Eikha, ”Kuinka?”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin suurista profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 25. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kuudes kirja. Kirjassa profeetta valittaa kaldealaisten Jerusalemissa ja muualla Pyhässä maassa aiheuttamaa hävitystä.
Valitusvirsiä käytetään juutalaisuudessa nykyään joidenkin psalmien ohella Jerusalemin Itkumuurilla valitettaessa. Kristinuskossa valitusvirsiä käytetään katolisen ja anglikaanisen kirkon tenebrae-palvelussa.
Historia

Perinteisesti kirja on laitettu profeetta Jeremian nimiin. Hän oli hovivirkailija Nebukadressar II:n suorittaman Jerusalemin valtauksen aikana, kun Jerusalemin temppeli tuhottiin ja kuningas Jojakim otettiin vangiksi. Kerrotaan, että Jeremia vetäytyi Damaskon portin ulkopuolella sijainneeseen luolaan, jossa hän kirjoitti kirjan. Valitusvirret onkin yleensä sijoitettu Jeremian kirjan jälkeen.
Jotkut tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet sen, että Jeremia olisi kirjan kirjoittaja. Neljä sen viidestä kirjasta on kirjoitettu tyyliin, joka poikkeaa Jeremian kirjan tyylistä. Näiden tutkijoiden mukaan kirja kuuluu vanhempaan mesopotamialaiseen kaupunkivalitusten genreen, johon kuuluvista teoksista Urin valitus on vanhimpia ja tunnetuimpia.
Sisältö

Heprealaisessa kaanonissa kirjaa kutsutaan nimellä  'Ekhah, "voi!" tai "kuinka", joka kuvaa valitusvirren yleistä muotoa. Se on kirjan ensimmäinen sana, ja myös monet muut valituksista alkavat tällä sanalla, esimerkiksi "Voi! Kadonnut on kullan loisto, himmennyt sen hohto!", vanhassa kirkkoraamatussa "Kuinka onkaan kulta tummunut, muuttunut hyvä kulta" Muoto esiintyy myös esimerkiksi Daavidin itkuvirressä.
Kirja koostuu viidestä erillisestä runosta. Luvussa 1 profeetta valittaa lukuisia onnettomuuksia, joiden johdosta entinen suuri kaupunki istuu yksinään kuin murehtiva leski. Luvussa 2 näitä onnettomuuksia kuvataan suhteessa kansan tekemiin synteihin, jotka olivat aiheuttaneet onnettomuudet. Onnettomuudet olivat siis Herran rangaistus. Luvussa 3 puhutaan toivosta, joka Jumalan kansalla on jäljellä, sillä Herra ei hylkää iankaikkisesti. Kärsimykset olisivat vain kaikkien parhaaksi, ja parempi päivä tulisi ennen pitkää. Luvussa 4 valitetaan kaupungin ja temppelin tuhoa, mutta sekin palautetaan kansan synteihin. Luku 5 on rukous armahduksesta.
Neljä ensimmäistä runoa (lukua) ovat akrostisia (alfabeettisia), niin kuin jotkut psalmeista (25, 34, 37, 119), eli jokainen jae alkaa eri kirjaimella järjestyksessä heprealaisen aakkoston mukaan. Ensimmäisessä, toisessa ja neljännessä luvussa on 22 jaetta, mikä on heprealaisen aakkoston kirjainten määrä. Kolmannessa luvussa on 66 jaetta, ja siinä jokaiset kolme peräkkäistä jaetta alkavat samalla kirjaimella. Viides luku ei ole akrostinen, mutta siinä on myös 22 jaetta.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Peltola, Olavi: ”Valitusvirret”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Kirjallisuutta > Englanniksi

Huey, F. B.: Jeremiah, Lamentations: An Exegetical and Theological Exposition of Holy Scripture, NIV Text.  (New American commentary : an exegetical and theological exposition of Holy Scripture, 16)  B & H Publishing Group, 1993.  ISBN 0805401164
Ironside, H. A.: Jeremiah and Lamentations.  (Ironside Expository Commentaries)  Kregel Academic, 2008.  ISBN 0825496152
Parry, Robin: Lamentations.  (The Two Horizons Old Testament Commentary)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 2010.  ISBN 0802827144
Shute, Dan: Commentary on the Lamentations of the Prophet Jeremiah.  (Sixteenth century essays & studies, 55 Works)  Truman State Univ Press, 2011.  ISBN 1612480039
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valitusvirret Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Valitusvirret (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Valitusvirret (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Valitusvirret. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Faulhaber, Michael: Jeremias: Lamentations Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hirsch, Emil G. et al.: Lamentations. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Lamentations
Ketuvim
Psalmien kirja · Sananlaskujen kirja · Jobin kirja · Laulujen laulu · Ruutin kirja · Valitusvirret · Saarnaajan kirja · Esterin kirja · Danielin kirja · Esran kirja/Nehemian kirja · Aikakirjat (Ensimmäinen aikakirja · Toinen aikakirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
"Voi! Miten yksin onkaan nyt kaupunki, ennen niin täynnä väkeä! Kansojen valtiatar on kuin leski."
Käännös suomeksi
Valtiovarainneuvos

Valtiovarainneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka on myönnetty vain yhden kerran itsenäisyyden aikana (vuonna 1955) ja jota ei ole lueteltu tällä hetkellä voimassa olevassa arvonimistä annetussa tasavallan presidentin asetuksessa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähteet |
|  1.  | 1.4.1955  | Toivo Takki  | kansliapäällikkö, hallitusneuvos, lakitieteen lisensiaatti  | Helsinki  |   |
Valo yössä

| Valo yössä> Shining Through |
| --- | --- |

Ohjaaja:  David Seltzer
Käsikirjoittaja:  David Seltzer
Perustuu:  Susan Isaacsin romaaniin Shining Through
Tuottaja:  David Seltzer Carol Baum Sandy Gallin Zvi Howard Rosenman
Säveltäjä:  Michael Kamen
Kuvaaja:  Jan de Bont
Leikkaaja:  Craig McKay
Pääosat:  Michael Douglas Melanie Griffith Liam Neeson Joely Richardson John Gielgud
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Disney+
Ensi-ilta:  31. tammikuuta 1992
Kesto:  133 min
Alkuperäiskieli:  englanti saksa
Budjetti:  30 000 000 dollaria
Tuotto:  44 000 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valo yössä (engl. Shining Through) on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut brittiläis-yhdysvaltalainen toiseen maailmansotaan pohjautuva draamaelokuva. Sen on ohjannut ja käsikirjoittanut David Seltzer, ja sen pääosia näyttelevät Michael Douglas ja Melanie Griffith, Liam Neeson, Joely Richardson ja John Gielgud. Vaikka elokuva perustuu Susan Isaacsin samannimiseen romaaniin, elokuvan juoni on huomattavasti erilainen. Elokuva voitti Razzie-palkinnon kategorioissa huonoin elokuva, huonoin ohjaus (David Seltzer) ja huonoin naispääosa (Melanie Griffith).
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä sanoo tyylikkään toteutuksen ja charmikkaan pääparin tekevän yllätyksettömästä tarinasta parhaimmillaan jännittävän. Valo yössä saa häneltä kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Douglas  | … |  Ed Leland   |
|  Melanie Griffith  | … |  Linda Voss   |
|  Liam Neeson  | … |  Franze-Otto Dietrich   |
|  Joely Richardson  | … |  Margrete Von Eberstein   |
|  John Gielgud  | … |  Konrad Friedrichs/Sunflower   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valo yössä Wikimedia Commonsissa
Ebert, Roger: Shining Through RogerEbert.com.  31.1.1992. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)
Travers, Peter: Shining Through RollingStone.  31.1.1992. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)
Maslin, Janet: Reviews/Film; Spying and Strudel As Part of War Effort The New York Times.  31.1.1992. Viitattu 4.5.2021. (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Hudson Hawk – varkaista parhain | Huonoimman elokuvan Golden Raspberry -palkinto 1993 | Seuraaja: Vain yksi yö |
Valtimon Pyhän Kolminaisuuden kirkko

| Valtimon Pyhän Kolminaisuuden kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Valtimo, Nurmes
Koordinaatit:  63°41′06.6″N, 028°48′19.0″E
Seurakunta:  Nurmeksen ortodoksinen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1960
Suunnittelija:  Ilmari Ahonen
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän Kolminaisuuden kirkko on ortodoksinen kirkko Pohjois-Karjalassa Nurmeksella, Valtimon Hiekkalahdessa. Se kuuluu Nurmeksen ortodokseseen seurakuntaan. Se on rakennettu 1960 ja on arkkitehti Ilmari Ahosen piirtämä. Kirkon yhteydessä on ortodoksinen hautausmaa. Kirkossa järjestetään säännöllisesti liturgioita ja muita jumalanpalveluksia.
Alkujaan rukoushuoneena ollut pyhäkkö vihittiin kirkoksi vuonna 2005.
Ortodoksisuuden tulo Valtimolle

Valtimo oli runsaslukuisen ortodoksisen siirtokarjalaisjoukon asutuskunta, ja heitä ja heidän jälkeläisiään oli enimmillään 1 100 henkeä. Kasvaneen ortodoksisuutta tunnustavan asukasmäärän tarpeisiin rakennettiin Valtimolle kaksikin tsasounaa, suurempi Hiekkalahteen 1960 ja pienempi Rasimäen tsasouna 1961 Rasimäkeen.
Síkinos

Síkinoksen rannikkoa.
| --- | --- |
Sijainti:  36°40′59″N, 25°07′00″E, Síkinos Thíra, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Troúlos, 553 m
Pinta-ala:  41,676 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  273
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Síkinos (kreik. Σίκινος) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 41,676 neliökilometriä ja asukasluku 273 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Síkinos kuuluu Síkinoksen kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Síkinoksen kylä.
Maantiede

Síkinos sijaitsee Välimereen kuuluvassa Egeanmeressä. Se on eteläisimpiä Kykladien saarista. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Íos itäpuolella ja Folégandros länsipuolella.
Saaren korkein kohta on Troúlos (553 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Síkinos kuuluu hallinnollisesti Síkinoksen kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat pääkylä Síkinoksen kylä eli Chóra (184 asukasta), joka sijaitsee saaren sisäosissa ja on kasvanut yhteen Kástron kylän kanssa, sekä saaren satamakylä Aloprónoia (89 asukasta), joka sijaitsee saaren itärannikolla. (Katso myös: Luettelo Síkinoksen kunnan kylistä ja saarista.)
Historia > Antiikki

Antiikin aikana Síkinos tunnettiin nimellä Oinoe, mikä viittaa viiniin (oinos). Nimi esiintyy ensimmäisen kerran Solonilla vuonna 604 eaa. Kreikkalaisen mytologian kertomuksen mukaan saari sai nimensä Lemnoksen maanpakoon lähteneen kuningas Thoaksen ja nymfi Oinoen pojasta Sikinoksesta.
Arkeologisten löydösten perusteella saari on ollut asuttu viimeistään mykeneläisellä ajalla. 900-luvulla eaa. saaren asuttivat joonialaiset ja 400-luvulla eaa. doorilaiset. Saaren poliksen eli kaupunkivaltion Sikinoksen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisellä Agía Marínan huipulla saaren lounaisosassa.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajalla saari kärsi merirosvojen hyökkäyksistä muiden Kykladien saarten tavoin. Sitä hallitsivat ensin venetsialaiset 1200-luvulta lähtien ja sitten osmanit vuodesta 1537. Saaresta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1830. Vuonna 1834 saarella oli 979 asukasta.
Kreikan sotilasdiktatuurin aikana vuosina 1936–1940 saari toimi vasemmistolaisten karkotuspaikkana. Toisen maailmansodan aikana saari oli ensin italialaisten ja sitten saksalaisten miehittämä. Sodan jälkeen monet ovat muuttaneet pois saarelta.
Nähtävyydet

Saaren nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Episkopín luostari. Sen kirkko oli alun perin roomalaisaikainen 200-luvulla eaa. rakennettu hautamuistomerkki, jota käytettiin myöhemmin temppelinä ja sitten kirkkona. Se on erikoinen yhdistelmä antiikin aikaista temppeliä ja myöhempää kirkkorakentamista. Luostari sijaitsee saaren lounaisosassa. Toinen luostari on Ζοodóchos Pigín luostari, joka sijaitsee Chóran kylän koillispuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Síkinos Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki 
Síkinoksen kylä.
Episkopín luostarin kirkoksi muutettu Apollonin temppeli.
Valohait

| Valohait |
| --- | --- |
 Leijahai (Dalatias licha)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Piikkihaikalat Squaliformes
Heimo::  Valohait  Dalatiidae  Gray, 1851
Suvut
 Dalatias  Euprotomicroides  Euprotomicrus  Heteroscymnoides  Isistius  Mollisquama  Squaliolus 
Katso myös
   Valohait Wikispeciesissä   Valohait Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valohait (Dalatiidae) on piikkihaikaloihin kuuluva valtamerissä tavattava kalaheimo, jonka lajit elävät yleensä syvissä vesissä.
Lajit

Valohaiden lajien lukumäärä vaihtelee lähteittäin. Uusimman luokituksen mukaan heimoon kuuluu 7 sukua ja noin 10 lajia. Aikaisemmin alaheimoiksi luokiteltuja taksoneita on erotettu omiksi heimoikseen. Tällaisia ovat Somniosidae, Etmopteridae ja Oxynotidae. Jos nämä luetaan kuuluviksi valohaiden heimoon on lajimäärä 67.
Anatomia

Valohait ovat pienikokoisia hailajeja ja suurin osa aikuisista on alle puolimetrisiä, pisimmillään hieman alle kaksimetrisiä. Heimoon kuuluu yksi maailman pienimmistä haista, kääpiövalohai, joka kasvaa vain 25 cm:n pituiseksi. Lajeilla on luminoivia elimiä, jotka sijaitsevat yleensä vatsassa. Selkäeviä lajeilla on kaksi ja niissä ei yleensä ole piikkejä. Silmät ovat valohailajeilla suurikokoiset. Suussa on hammasrivejä 16–37 ja alahampaat ovat ylähampaita suuremmat.
Levinneisyys

Valohaiden heimon lajeja tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueella niin kylmistä kuin lämpimimmistäkin vesistä. Lajeissa on sekä rannikon että avomeren kaloja.
Vallonit

Vallonit (ransk. Wallons) ovat eteläisen Belgian ranskankielistä kansaa. He muodostavat noin yhden kolmasosan kaikista belgialaisista eli puolet pohjoisemmassa asuvien hollanninkielisten flaamien määrästä. Uskonnoltaan vallonit ovat etupäässä roomalaiskatolisia.
Historia

Vallonit polveutuvat etupäässä Belgiaa roomalaisaikaan saakka asuttaneista kelttiläisistä belgeistä. Kun seudulle alkoi 400-luvulla saapua lännestä frankkeja ja muita germaaneja, vallonien ja germaanien rajaksi muodostuivat Belgian keskiosien sankat metsät. Myöhemmin kun germaanit laajensivat aluettaan etelämmäksi, vallonit säilyivät yhä omana kansanaan.
Kun Belgia itsenäistyi 1830-luvulla, valloneilla oli maassa enemmän valtaa kuin maan pohjoisosien flaameilla, vaikka flaamit olivat enemmistössä. Ranskasta tehtiin Belgian ainoa virallinen kieli, ja flaamin kielestä alkoi tulla tasa-arvoisempi vasta myöhemmin.
Suurin osa Belgian raskaasta teollisuudesta ja kaivosteollisuudesta sijaitsee vallonien alueella.
Kieli

Vallonin kieli on määritelty paikalliseksi alkuperäiskieleksi, joka on sukua ranskan kielelle. Jotkut kielitieteilijät tosin luokittelevat vallonin vain ranskan kielen murteeksi, ja esimerkiksi pääkaupunki Brysselin ranskankieliset asukkaat eivät pidä itseään valloneina. Suurin osa valloneista puhuu nykyisin ranskaa, ja vain kolmasosa puhuu vallonia. Vallonin murteita pyritään säilyttämään esimerkiksi kouluopetuksen kautta. Vallonin kielellä on 900-vuotinen kirjallinen perinne.
Vallonit Suomessa

Suomen valloneista suurin osa on tullut Suomeen Ruotsin kautta. Ruotsiin tuotiin aikoinaan rautamalmin käsittelyn taitavia valloneja rakentamaan kaivosteollisuutta. Suomen rautaruukkien perustajista useat olivat valloneja, ja he toivat työvoimaa Ruotsista ja jopa suoraan Valloniasta, esimerkiksi Antskogin ruukkiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vallonit Wikimedia Commonsissa
Suomen Vallonit ry
Valkosiipikiuru

| Valkosiipikiuru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Kurut Alauda
Laji::  leucoptera
Kaksiosainen nimi
 Alauda leucoptera  (Pallas, 1811) 
Synonyymit
 Melanocorypha leucoptera 

Katso myös
   Valkosiipikiuru Wikispeciesissä   Valkosiipikiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkosiipikiuru (Alauda leucoptera) on aasialainen kiurujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 17–19 cm. Kiurun kokoinen vahvanokkainen lintu, jonka siipi on huomiota herättävän kolmivärinen: etuosa ruskea, käsisiipi ja kyynärsulkien tyvet mustat ja kyynärsiiven ulko-osa valkoinen. Vatsa on valkoinen, rinnassa on tummaa viirutusta, selkäpuoli on harmaanruskea. Seisovalla linulla näkyy siivellä valkea kuvio. Juhlapukuisella koiraalla on punaruskea päälaki ja poski sekä siiven pienet ja keskimmäiset peitinhöyhenet. Naaraalla värit ovat haileat. Laulu muistuttaa kiurun laulua.
Esiintyminen

Keski-aasialainen laji, joka pesii Kaukasukselta itään Kazakstaniin. Euroopassa pesii 20 000–65 000 paria Venäjän kaakkoisosissa. Se on muuttolintu pesimäalueensa pohjoisosissa ja talvehtii Mustanmeren ja Kaspianmeren ympäristöissä. Lajin kanta on elinvoimainen.
Valkosiipikiuru on tavattu Suomessa toistaiseksi kolmasti: 9.6.1971 Mustasaaressa, 21.–23.6.1999 Kalajoella ja 11.-13.4.2004 Luumäellä.
Elinympäristö

Viljelysmaat, arot ja muut kuivat seudut. Suosii elinympäristönään korkea- mutta harvakasvuista kasvillisuutta, kutea pujoa. Talvella voi muodostaa suuria parvia, joissa on noin 200 lintua, joskus jopa noin 4 000 yksilöä.
Lisääntyminen

Pesä on hyvin piilotettuna maassa kasvien tai mättään suojassa. Munia on 3–8, tavallisimmin 5 tai 6. Muna painaa 3,23 g. Haudonta-aika on 12–13 päivää ja pääasiassa naaras huolehtii haudonnasta. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä.
Ravinto

Valkosiipikiuru syö kesällä siemeniä sekä hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia, talvella siemeniä.
Veijo Valtonen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Veijo Ensio Valtonen
Syntymäaika: 5. tammikuuta 1936
Syntymäpaikka: Käkisalmi, Suomi
Kuolinaika: 11. kesäkuuta 2016 (80 vuotta)
Kuolinpaikka: Valkeakoski, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 173 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1953–1968 |  Haka | 252 | (4) |
| Yhteensä | Yhteensä | 252 | (4) |
Maajoukkue
| 1955–1958 |  Suomi U21 | 8 | (0) |
| 1960–1964 |  Suomi B | 11 | (0) |
| 1960–1964 |  Suomi | 4 | (0) |
Valmennusura
1965:  Haka
1966:  Haka (apuv.)
1967–1970:  Haka
1972–1974:  Haka (apuv.)
1979–1980:  Haka (apuv.)
1981:  Haka
1991:  PS-44
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Veijo Ensio Valtonen (5. tammikuuta 1936 Käkisalmi – 11. kesäkuuta 2016 Valkeakoski) oli suomalainen jalkapalloilija ja valmentaja.
Puolustajana pelannut Valtonen edusti koko uransa ajan Valkeakosken Hakaa vuosina 1953–1968. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1960, 1962 ja 1965 sekä Suomen Cupin 1955, 1959, 1960 ja 1963. Kaikkiaan Valtonen pelasi 14 kauden aikana 252 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki neljä maalia.
Valtonen pelasi Suomen maajoukkueessa neljä maaottelua vuosina 1960–1964.
Pelaajauransa jälkeen Valtonen toimi muun muassa Hakan valmentajana kausilla 1966–1970, 1972 ja 1981. Hänet on valittu seuran kunniajäseneksi.
Vammalan vaakuna

Vammalan vaakuna (1950–2008)
Vammalan vaakuna oli Vammalan kaupungin tunnus. Vaakunan aihe viittaa kaupungin nimen alkukirjaimeen ja Vammaskosken ylittävään siltaan, joka loi edellytykset asutuksen syntymiselle sen ympärille.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja sen selitys on ”sinisessä kentässä kultainen kaateinen polviorsi, sen lappeiden välissä hirsittäinen, kaksikaarinen hopeasilta.” Vammalan kauppalanvaltuusto hyväksyi vaakunan 9. maaliskuuta 1950, ja sisäasiainministeriö vahvisti sen käyttöön 25. toukokuuta samana vuonna.
Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi sen jälkeen kun Vammala muodosti uuden Sastamalan kaupungin yhdessä Mouhijärven ja Äetsän kanssa 2009.
Vampulan vaakuna

Vampulan vaakuna (1955–2008)
Vampulan kunnanvaakuna on entisen Vampulan kunnan vaakuna, joka saanut aiheensa pitäjän ensimmäisestä kirkosta vuodelta 1590. Ristin vaakunassa symboloiman kirkon rakensivat hirsistä omalla kustannuksellaan neljä talollista, joihin viitataan neljällä naulalla.
Vaakunan heraldinen selitys on "sinisessä kentässä alaisesta, koverasta kärjestä nouseva apilaristi, saatteena neljä naulaa 2+2, kärjet vastakkain; kaikki kultaa". Vaakunan suunnitteli Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 19. lokakuuta 1955. Vampulan liityttyä Huittisten kaupunkiin vuonna 2009 vaakuna jäi kotiseutuvaakunaksi.