stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sabino
Yhdistelmäkuviot ja samankaltaiset kuviot > Kimo ja sabino

Kimot hevoset käyvät läpi harmaantumisvaiheen, joka alkaa pian varsan synnyttyä. Nuorilla kimoilla on usein harmaanvaaleaa ja värillistä karvaa sekaisin, minkä voi sekoittaa päistärikkökuvioon. Vuosien myötä kimot muuttuvat valkoisemmiksi ja valkoisemmiksi, ja suurin osa niistä menettää lopulta alkuperäisen pohjavärinsä kokonaan tai melkein kokonaan. Sabinokuviot sen sijaan ovat pysyviä, ja vaikka joissakin tapauksissa kuvio voi hieman muuttua, silmiinpistävät värin muutokset eivät liity sabinotyyppisiin kuvioihin. Jos yksilö kantaa sekä sabino- että kimogeeniä, sabinokirjavuus näkyy sen pohjavärissä nuorena kunnes karvoitus lopulta muuttuu valkoiseksi. Kun hevonen on kimoutunut, on kuitenkin mahdollista nähdä alkuperäisten kuvioiden vaaleanpunainen iho jos hevonen kastellaan tai klipataan.
"Maksimaalinen" sabino

Eri perinnöllisyystutkijoiden ja sabinokuviota mainostavien järjestöjen käyttämässä terminologiassa on eroja. Jotkut tutkijat (kuten Phillip Sponenberg) käyttävät termiä "maksimaalinen sabino" (maximum sabino) "sabinonvalkoisen" (sabino-white) sijaan kuvaamaan hevosia, jotka ovat yli 90-prosenttisesti valkoisia. Sabinokuviota ajavien ryhmittymien määritelmä on väljempi: Sabino Arabian Horse Registry määrittelee "maksimaalisen sabinon" olevan yli puoliksi valkoinen.
Rodut, joissa tunnustetaan sabinokuvio

Muiden muassa mustangeilla, paint-, miniatyyri-, morganin- ja hackney-hevosilla, tennesseenwalkereilla ja pinto-värirodussa tunnustetaan sabinokuvio. On joitakin hevosrotuja, jotka ovat yleisesti ottaen yksivärisiä ja joissa useimpia kirjavuuden muotoja ei hyväksytä, mutta joiden edustajilla saattaa esiintyä sabinogeeniä ja sen tuottamia korkeita sukkia, valkoisia läikkiä vatsassa ja suuria pään merkkejä. Tällaisia rotuja ovat muiden muassa clydesdalenhevonen, arabianhevonen, englannintäysiverinen ja shirehevonen.
Sabinouden esiintymisen suhteen kiistellyin rotu on quarterhevonen, jonka rotujärjestö ei vuosiin hyväksynyt herasilmäisiä tai yksivärisistä vanhemmista syntyneitä kirjavia eli käytännössä sabinokuvioisia tai valkovoikkoja yksilöitä. Tämä ulossulkeminen johti paint-rodun perustamiseen. Sittemmin DNA-testejä on alettu käyttää polveutumisen todistamiseen laajemmalti, ja quarterhevosen rotujärjestö on perunut kiistellyn "valkoisuussäännön" ja sallii nykyään vaaleat hevoset ja yksilöt, joilla on rungossa läikkiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sabino Wikimedia Commonsissa
Klassiset sabinomerkit: valkoisia laikkuja vatsassa, kintereen ylittävät sukat, valkoista leuassa ja leveä valkoinen pään merkki.
Sabinovalkoinen paso fino: pohjaväriä on vain hieman silmän ympärillä, turvassa ja korvissa.
Shirehevonen jolla sabinolle tyypilliset korkeat epäsäännölliset sukat, leveä päänmerkki ja valkoinen läikkä vatsassa
Rautias quarterhevonen, jolla korkeat sukat takajaloissa, läpikäyvä läsi sekä päistärkarvaa rungossa.
Vaakasuuntaiset valkoiset laikut liittyvät frame overo -kuvioon. Turvan ympäri leviävä läsi, epätasaiset korkeat sukat, koko rungolle leviävä päistärkarva ja valkoisten laikkujen reunojen sekakarvaisuus viittaavat siihen, että tämä yksilö on sekä frame overo että sabino.
Splashed white -kuvioinen tamma — kuvion reunojen epätasaisuus johtunee sabinogeenin vaikutuksesta
Tällä tobianolla on epäsäännöllinen, pään ympäri leviävä läsi ja valkoinen leuka; tobianokuviossa on epätasaiset reunat, jaloissa on korkealle ulottuvaa valkoisuutta ja tummilla alueilla näkyy jonkin verran päistärkarvaa. Tämä yksilö saattaa kantaa sekä tobiano- että sabinogeenejä.
Cantal (departementti)

Cantal  (oksitaaniksi Cantal, Cantau, Chantal, Chantau) on Ranskan departementti numero 15, joka on nimetty Cantal-vuoriston mukaan. Departementti sijaitsee Etelä-Ranskassa, Auvergne-Rhônes-Alpesin hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 5 726 neliökilometriä, ja siellä on 149 684 asukasta (2006). Cantalin pääkaupunki on Aurillac. Cantal on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 27 kantoniin ja 260 kuntaan.
Cantal oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Se luotiin osasta Auvergnen provinssia.
Cantal on antanut nimensä alueella valmistetulle Cantal-juustolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cantal Wikimedia Commonsissa
Cantalin departementin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| n k Auvergne-Rhône-Alpes |
| --- | --- |
Departementit:  Ain  Allier  Ardèche  Cantal  Drôme  Isère  Loire  Lyonin metropoli  Haute-Loire  Puy-de-Dôme  Rhône  Savoie  Haute-Savoie 
Puy Griou, 1694 metriä, kuuluu Cantal-vuoristoon
Sancho II (Portugali)

Sancho II, Compendio de crónicas de reyes del Antiguo Testamento käsikirjoitus 1312-1325
Sancho II (port. Sancho II o Capelo, o Piedoso); (syyskuu 1207 Coimbra, Portugalin kuningaskunta – 4. tammikuuta 1248 Toledo, Kastilian kruunu) oli Portugalin kuningas vuosina 1223–1245.
Suku

Sanchon vanhemmat olivat kuningas Afonso II ja Kastilian prinsessa Urraca de Castillo, joiden vanhin poika hän oli. Hänen nuorempi veljensä oli Afonso III, joka seurasi häntä hallitsijana.
Kuningas

Hän tuli hallitsijaksi ollessaan alaikäinen ja sijaishallitsijoiden kausi synnytti Portugalissa sisäisiä ristiriitoja. Valtakautensa loppuajan hän yritti turhaan saavuttaa valtakunnassa poliittista vakautta.
Hän keskittyi valtakaudellaan reconquistaan eli ajamaan muslimeita pois Iberian niemimaalta.
Vuodesta 1240 sisäiset kiistat yltyivät niin ankariksi ja sisällissodaksi vuosina 1245-1247, että paavi Innocentius IV:n kehotuksesta Sancho luopui vuonna 1245 vallasta nuoremman veljensä Afonson hyväksi ja lähti maanpakoon Toledoon, jossa hän kuoli 38-vuotiaana tammikuussa 1248. Hänet on haudattu Toledon katedraaliin.
Avioliitto

Sancho avioitui noin vuonna 1240 kastilialaisen Mécia Lopes de Haron, Alvaro Peres de Castron lesken sekä Lope Díaz II de Haron ja Urraca Alfonso de Leónin tyttären, Leónin kuningas Alfonso IX:n aviottoman tyttären kanssa. Heillä ei ollut laillisia jälkeläisiä.
Haute-Loire

Haute-Loire (oksitaaniksi Naut Léger) on Ranskan departementti numero 43, joka on nimetty Loire-joen mukaan. Departementti sijaitsee Etelä-Ranskassa Auvergne-Rhônes-Alpesin hallintoalueella. Departementti on pinta-alaltaan 4 977 neliökilometriä ja siellä on 219 489 asukasta (2006). Haute-Loiren pääkaupunki on Le Puy-en-Velay. Haute-Loire on jaettu edelleen kolmeen arrondissementtiin, 35 kantoniin ja 260 kuntaan.
Haute-Loire oli yksi 83 departementista, jotka syntyivät Ranskan vallankumouksen yhteydessä 4. maaliskuuta 1790. Se luotiin osista Auvergnen, Languedocin ja Lyonnais’n provinsseja.
Departementista on neljä kylää päässyt Ranskan kauneimpien kylien järjestön Les Plus Beaux Villages de France jäseniksi: Arlempdes, Blesle, Lavaudieu ja Pradelles.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haute-Loire Wikimedia Commonsissa
Haute-Loiren departementin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| n k Auvergne-Rhône-Alpes |
| --- | --- |
Departementit:  Ain  Allier  Ardèche  Cantal  Drôme  Isère  Loire  Lyonin metropoli  Haute-Loire  Puy-de-Dôme  Rhône  Savoie  Haute-Savoie 
Le Puy-en-Velay
Lordi Rayleigh

| John William Strutt (lordi Rayleigh) |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1842 Langford Grove, Maldon, Essex, Britannia
Kuollut: 30. kesäkuuta 1919 (76 vuotta) Terling Place, Essex, Britannia
Kansalaisuus:   Brittiläinen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cambridgen yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Edward John Routh
Instituutti:  Cambridgen yliopisto
Oppilaat:  J. J. Thomson  George Paget Thomson  Jagdish Chandra Bose
Tutkimusalue:  Fysiikka, akustiikka, optiikka
Tunnetut työt:  Argonin löytäminen Rayleighin aallot Rayleighin-Jeansin laki Rayleighin sironta Rayleighin kriteeri
Palkinnot:  Copley-mitali (1899)  Nobelin fysiikanpalkinto (1904)
 Nimikirjoitus
John William Strutt, Rayleigh'n kolmas paroni (12. marraskuuta 1842 – 30. kesäkuuta 1919), oli brittiläinen fyysikko, joka tunnetaan nimellä lordi Rayleigh. Hän oli Cambridgen yliopiston kokeellisen fysiikan professori ja Lontoon Royal Societyn puheenjohtaja. Rayleigh oli yksi ensimmäisiä fysiikan Nobel-palkinnon voittajia tunnustuksena jalokaasu argonin löytämisestä. Hän keksi myös ilmiön, jota nykyisin kutsutaan Rayleigh’n sironnaksi ja jonka avulla hän selitti taivaan sinisen värin. Hän ennusti Rayleigh’n aaltona tunnetun pinta-aallon. Rayleigh kirjoitti laajan kaksiosaisen teoksen The Theory of Sound (1877–1888) ja on siksi yksi historian tärkeimpiä akustiikan tutkijoita.
Elämäkerta > Nuoruus

Strutt syntyi Maldonissassa, Essexissä. Struttin vanhemmat olivat John James Strutt, Rayleigh'n toinen paroni, ja tämän vaimo Clara Elizabeth La Touche, kapteeni Richard Vicarsin vanhin tytär. Koko lapsuutensa ja nuoruudensa ajan hänen terveytensä oli heikko, minkä takia hän joutui toistuvasti lopettamaan koulunkäynnin kesken. Strutt aloitti kymmenenvuotiaana opinnot wimbledonilaisessa yksityiskoulussa, mitä ennen hän opiskeli lyhyen aikaa Eton Collegessa, viettäen suurimman osan ajasta koulun parantolassa. Struttin opinnot Wimbledonissa kestivät yhteensä kolme vuotta. Wimbledonin jälkeen hän opiskeli lyhyen aikaa Harrow Schoolissa ja jatkoi edelleen opintojaan pastori George Townsend Warnerin sisäoppilaitoksessa, jossa hän kävi koulua neljän vuoden ajan.
Elämäkerta > Opiskeluvuodet

Strutt aloitti matematiikan opinnot Cambridgen yliopiston Trinity Collegessa lokakuussa vuonna 1861. Hänen saavutuksensa eivät aluksi olleet kovinkaan mairittelevia, mutta pian hänen taitonsa olivat jo paremmat kuin muiden hänen ikätovereiden, hänestä tuli muun muassa Senior Wrangler, joka on arvonimi parhaimmalle Mathematical Tripos -kurssin opiskelijalle. Edward Routhin, väitöstyön ohjaajan, ja samaan aikaan Lucas-professorina toimineen Stokesin tieteellinen vaikutus Struttiin oli merkittävä. Routhilta hän oppi muun muassa sen, kuinka matemaattisia ongelmia kannattaa lähestyä, ja Stokes taas sai Strutt'n kiinnostumaan kokeellisten demonstraatioiden kautta. Oppilaat itse eivät saaneet suorittaa kokeita. Strutt puhui myöhemmin kuinka tärkeä rooli Stokesilla oli hänen kehittymisessään tieteilijäksi, mutta viitteitä siitä, että Stokes olisi suoraan rohkaissut oppilastaan valitsemaan tieteellisen uran, ei ole. Strutt sai kandidaatin tutkintonsa päätökseen vuonna 1865 ja kolme vuotta myöhemmin maisterin tutkinnon.
Valmistumisensa jälkeen Struttia kohtasi suuri ongelma. Tieteellinen ura ei olisi yksiselitteisesti hyväksyttävää hänen asemassaan, hänestä tulisi myöhemmin Rayleighin kolmas paroni. Monet hänen sukunsa edustajat vastustivat tieteellisen uran valintaa. Strutt oli kuitenkin päättänyt omistautua työlle tieteen hyväksi. Vuonna 1866 hänestä tuli opettaja Trinity Collegeen. Hän pysyi virassa vuoteen 1871 asti, jolloin hän solmi avioliiton Evelyn Balfourin kanssa ja heille syntyi kolme poikaa. Evelyn Balfour oli Arthur James Balfourin, konservatiivipuolueen jäsenen ja Britannian pääministerin vuosina 1902–1905, tytär.
Elämäkerta > Aikuisikä

Jonkinlaiseksi tavaksi oli muodostunut, että nuoret yläluokan edustavat miehet kiertelivät Euroopassa. Strutt teki poikkeavan valinnan ja päätti suunnata matkansa Atlantin yli Yhdysvaltoihin. Hyvänä puolena hänen yhteiskunnallisessa asemassaan oli se, ettei hän tarvinnut vakinaista työtä elääkseen. Palattuaan matkalta hän osti joukon tieteellisiä välineitä ja pystytti oman laboratorion perhetilalleen Terlingiin. Hän teki kokeita muun muassa galvanometrillä ja esitteli tuloksiaan British Association for the Advancement of Sciencen kokouksessa Norwichissä vuonna 1868.
Pian avioliiton solmimisen jälkeen Strutt sairastui reumakuumeeseen, joka oli lähellä lopettaa hänen tieteellisen uransa ennenaikaisesti. Struttia neuvottiin matkustamaan Egyptiin hoitamaan sairautta. Strutt totteli neuvoa, hän ja hänen vaimonsa matkustivat Egyptiin ja purjehtivat vuoden 1872 loppukuukaudet ja vuoden 1873 ensimmäiset kuukaudet Niilillä. Matkan aikana he kävivät myös Kreikassa. Niilin risteilyllä Strutt aloitti kirjansa The Theory of Sound ensimmäisen osan kirjoittamisen.  Takaisin Britanniaan he palasivat keväällä vuonna 1873. Matkan jälkeen hänen isänsä John Strutt, toinen paroni Rayleigh, kuoli ja hän peri paronin arvon.
Elämäkerta > Aikuisikä > Cavendish professuuri ja myöhemmät vuodet

Rayleigh seurasi Cambridgen yliopiston fysiikan Cavedish-professorina skotlantilaista James Maxwellia. Hän oli virassa vuosina 1879–1884. Virka oli perustettu viisi vuotta aikaisemmin. Rayleigh’n valinta virkaan oli melko selvää, koska muita hänen tasoisiaan vaihtoehtoja ei juuri ollut. Vaikka Rayleigh hyväksyi viran, hän olisi mieluummin työskennellyt omassa laboratoriossaan Terlingissä. Britannian maatalouden taloudelliset ongelmien vaikutukset kuitenkin heijastuivat myös Rayleigh’hin, ja hänen oli pakko ottaa virka vastaan pystyäkseen turvaamaan toimeentulonsa. Rayleigh oli virassa vain rahan takia, mutta hän otti työnsä kuitenkin vakavasti ja teki merkittäviä parannuksia Cambridgen yliopiston fysiikan opetukseen. Yksi muutos oli se, että hän tarjosi laboratoriokursseja, joissa tarjottiin mahdollisuus tehdä kokeita.
Rayleigh erosi virastaan vuonna 1884 aloittaakseen työskentelyn omassa laboratoriossaan. Hänellä oli nyt tarpeeksi rahaa ja hän pystyi keskittymään paremmin tieteeseen, kun hänen ei tarvitsisi huolehtia aikaa vievistä yliopistoviran velvollisuuksista. Monet Rayleigh’n työtovereista yrittivät puhua häntä ympäri, mutta hän tiesi mitä tahtoi. Rayleigh ei eristäytynyt täysin ulkopuoliselta maailmalta, vaan teki säännöllisiä vierailuja tiedeseuroihin Lontoossa. Rayleigh oli valittu Royal Societyn jäseneksi vuonna 1873. Hänelle myönnettiin Royal Societyn mitali vuonna 1882 ja kolme vuotta myöhemmin hänet valittiin seuran sihteeriksi. Vuonna 1905 Rayleigh’stä tuli kolmeksi vuodeksi Royal Societyn puheenjohtaja. Vuosi ennen vuosisadan vaihtumista Royal Society myönsi hänelle arvostetun Copley-mitalin. Hän oli hyvin aktiivinen myös Royal Societyn ulkopuolisissa tiedeseuroissa.
Rayleigh kuoli 30. heinäkuuta 1919 Withamissa.
Tieteellinen ura

Rayleigh’n tieteelliset työt olivat hyvin monialaisia. Hän keskittyi alkuvaiheessa matematiikan tutkimukseen, mutta hänen tutkimuskohteinaan olivat myös optiikka ja värähtely. Myöhemmin hänen tutkimuskohteidensa kirjo laajeni huomattavasti, ja siihen kuuluivat useimmat sen ajan fysiikan tutkimusalueet; akustiikka, äänieristys, aaltoteoria, värinäkö, sähköoppi, sähkömagnetismi, valon siroaminen, nesteiden virtaaminen, hydrodynamiikka, kaasujen tiheys, viskositeetti, kapillaari-ilmiö, elastiikka ja valokuvaus. Elämänsä aikana hän julkaisi 446 julkaisua. Rayleigh osallistui myös Encyclopaedia Britannica -tietosanakirjan kirjoittamiseen. Rayleigh’lle oli ominaista se, että hän ei halunnut politiikan sekaantuvan tieteen kehitykseen.
Tieteellinen ura > Fysiikan tutkimus > Siroaminen

Rayleigh’n teoria valon siroamisesta oli ensimmäinen oikea selitys kysymykseen ”Miksi taivas on sininen?” Rayleigh julkaisi siroamista koskevan tutkimuksensa vuonna 1871. Teoriassa oletetaan, että sirottavan partikkelin koko on paljon pienempi kuin säteilyn aallonpituus. Rayleigh’n sironnan perusajatuksena on hiukkasen varausjakauman oskillointi siihen vaikuttavan sähkömagneettisen säteilyn sähkökentän vaikutuksesta.
Rayleigh’n mukaan sironta on kääntäen verrannollinen säteilyn aallonpituuden neljänteen potenssiin. Tämä tarkoittaa sitä, että sironta on sitä voimakkaampaa mitä lyhyempi aallonpituus säteilyllä on. Ultraviolettisäteily siroaa siis ilman molekyyleistä enemmän kuin näkyvä valo. Koska suuri osa ultraviolettisäteilyä kuitenkin absorboituu ilmakehän ylemmissä kerroksissa, sen osuus siroavasta säteilystä on suhteellisen pieni. Näkyvästä valosta violetilla värillä on pienin aallonpituus, joten violettia valoa siroaa kaikkein eniten. Silmä näkee kuitenkin sinisen värin herkemmin kuin violetin. Tästä johtuu se, että taivas näyttää päivällä siniseltä eikä violetilta. Auringon noustessa tai laskiessa taivas näyttää kuitenkin punertavalta. Tämä johtuu siitä, että valo joutuu kulkemaan ilmakehässä pitemmän matkan, jolloin lyhyet aallonpituudet siroavat pois. Seurauksena on punertava valo.
Kun siroavan hiukkasen koko kasvaa, muuttuu myös riippuvuus aallonpituudesta ja Rayleigh’n sironta ei enää päde tarpeeksi tarkasti. Tätä varten on kehitetty monimutkaisempia teorioita.
Tieteellinen ura > Fysiikan tutkimus > Mustan kappaleen säteily

Wilhelm Wien esitti vuonna 1896 Wienin säteilylain, joka pyrkii kuvaamaan mustan kappaleen säteilyn spektriä. Rayleigh kuitenkin havaitsi laissa ongelman vuonna 1900 ja ehdotti korjausta, joka toimi hyvin säteilyn suurilla aallonpituuksilla. Laki ei kuitenkaan toiminut yhtä hyvin pienillä aallonpituuksilla, vaan tällä alueella Wienin laki oli mittaustulosten kanssa paremmin sopusoinnussa. James Jeans teki Rayleigh’n kaavaan pienen korjauksen, minkä takia kaava kutsutaan nykyään Rayleigh’n–Jeansin kaavaksi.
Rayleigh’n–Jeansin laki johtaa siihen, että pienillä aallonpituuksilla säteilyn energia näyttää olevan ääretön. Tätä kutsutaan usein ultraviolettikatastrofiksi. Max Planck yritti korjata tämän ongelman, ja päätyi lopulta tulokseen, että energian pitäisi olla kvantittunutta. Tämän takia Wienin ja Rayleigh’n–Jeansin kaavoilla on erityinen asema kvanttimekaniikan synnyssä.
Tieteellinen ura > Argonin löytäminen

Rayleigh huomasi vuonna 1892, että ilmasta eristetyn typen tiheys oli suurempi kuin ammoniakista hapettamalla valmistetun typen tiheys. Tästä hän päätteli, että ilmassa täytyy olla jotakin typpeä raskaampaa alkuainetta. Rayleigh ja skotlantilainen Sir William Ramsay ryhtyivät tutkimaan ilmaa tarkemmin ja havaitsivat kaasun spektristä uuden alkuaineen, jalokaasun, jolle he antoivat nimeksi argon. Rayleigh sai havainnostaan vuonna 1904 Nobelin fysiikanpalkinnon ja Ramsay taas Nobelin kemianpalkinnon. Myöhemmin he erottivat nesteytetystä ilmasta myös kolme muuta jalokaasua.
Huomionosoitukset

Rayleigh’n mukaan on nimetty Kuussa sijaitseva Rayleigh-kraatteri ja Marsissa sijaitseva samanniminen kraatteri. Hänen mukaansa on nimetty myös asteroidi 22740 Rayleigh. Rayleigh-niminen valovirran yksikkö taas on nimetty Rayleigh'n pojan, Robert Struttin, mukaan. (Katso lisää Rayleigh-nimisiä asioita)
Rayleigh’lle myönnettyjä tieteen alan palkintoja:
Royal Society Royal Medal (1882)
De Morgan -mitali (1890)
Copley-mitali (1899)
Nobelin fysiikanpalkinto (1904)
Rumford-mitali (1914)
Intian kansallismuseo

| Intian kansallismuseo The National Museum, New Delhi |
| --- | --- |

Tyyppi:  kansallismuseo
Sijainti:  Janpath, New Delhi, Intia
Perustettu:  1949
Johtaja:  Shri Raghvendra Singh
Kotisivut:  www.nationalmuseumindia.gov.in
Koordinaatit:  28.611811°N, 77.219262°E
 fiIntian kansallismuseo 
     
Näkymä museon sisäpihalta
New Delhin kansallismuseo (The National Museum, New Delhi), joka tunnetaan myös nimellä Intian kansallismuseo (The National Museum of India), on yksi Intian suurimmista museoista. Se perustettiin 15. elokuuta 1949 ja se sisältää erilaisia ​​aineistoa aina esihistoriallisesta ajasta nykyaikaisiin taideteoksiin. Se toimii Intian hallituksen kulttuuriministeriön alaisuudessa.
Historia

Intian kansallismuseon syntymän kimmokkeena toimi Kuninkaallisen taideakatemiann yhdessä Intian ja Britannian hallitusten kanssa järjestämä Intian taiteen näyttely. Siihen koottiin esineistöä Intian eri museoista, ja se oli näytteillä akatemian tiloissa Burlington Housessa, Piccadillyn varrella, talvella 1947-48. Esineiden palattua Intiaan päätettiin järjestää näyttely presidentin residenssissä New Delhissä, ennen kuin esineet hajaantuisivat takaisin eri museoihin. Näyttely oli suurmenestys, ja heräsi ajatus käyttää sen esineistöä uuden kansallismuseon kokoelmien pohjana. Suurin osa museoista ja yksityisistä omistajista kannattivat ajatusta ja lahjoittivat esineensä uudelle museolle.
Museo perustettiin 15. elokuuta 1949. Nykyisen museorakennuksen peruskiven laski pääministeri Jawaharlal Nehru 12. toukokuuta 1955, ja museon ensimmäinen osa valmistui joulukuussa 1960. Museon toinen vaihe valmistui 1989. Se on ollut vuodesta 1957 alkaen erillinen laitos Intian kulttuuriministeriön alaisuudessa.
Kansallismuseon kokoelmat karttuivat sekä lahjoituksista että ostoilla. Nykyään ne käsittävät yli 200 000 esinettä, sekä Intiasta että ulkomailta, ja kattavat yli 5000 vuotta Intian historiaa ja kulttuuria.
Kokoelmat > Harappa-kulttuurin galleria

Sisältää maailman suurimman yhtenäisen kokoelman Indus-kulttuurin esineistöä, yli 3500 esinettä, jotka ovat pysyvässä lainassa Archeological Survey of Indialta.
Tanssivaa tyttöä esittävä pronssipatsas
Lelukärryt Mohenjo-darosta
Reikäkoristeltu ruukku
Äitijumalattaren patsas
Sinettejä
Harappa-kulttuurin aikaisia pronssiaseita
Malja
Yksi yhdestätoista Rakhigarhista löydetystä luurangosta
Kokoelmat > Maurya-, Shunga- ja Sātavāhana-valtakuntien galleria

Varhaisten intialaisten dynastioiden, tärkeimpänä Maurya-valtakunnan ja Sātavāhana-dynastian aineistoa.
Miesten päitä Maurya-kaudelta
Lapsi opettelemassa brahmalaista kirjoitusta, Srughna, 100-luvulta eaa.
Sureva nainen (Shunga-kaudelta)
Osa kaidetta Bharhutin stupasta, johon on kuvattu Buddhan elämän loppuvaiheita
Erakko Asita vierailemassa Buddhan isän, kuningas Suddhodanan luona (Sātavāhana-kaudelta)
Buddhan symboleja
Kokoelmat > Kušan-valtakunnan galleria

Aineistoa Kušan-valtakunnan ajalta; se hallitsi suurta osaa pohjois-Intiasta ja osaa Keski-Aasiasta ensimmäiseltä vuosisadalta jaa. 400-luvulle.
Buddhan patsa
Rikkauden jumala Kuberan patsas
Hiekkakivestä tehty bodhisattvan patsas
Jainalainen votiivilaatta
"Naurava poika", stukkoveistos Gandaharasta, 2-3 vuosisata jaa.
Kokoelmat > Gupta-valtakunnan galleria

Esineistöä Gupta-valtakunnann ajalta, n. 320-600 jaa. Tätä on usein pidetty muinaisen Intian taiteen kultakautena, ja se tunnetaan etenkin kuvanveistotaidon kukoistuksesta.
Kohtaus Mahabharata-eepoksesta
Kohtaus Ramayana-eepoksesta
Toinen kohtaus Ramayanasta
Vishnun patsas
Äitijumalattaren patsas
Kokoelmat > Keskiajan taiteen galleriat

Keskiajan taiteen galleria on kaksiosainen ja jakautuu varhaisen ja myöhäisen keskiajan taiteeseen ja esineisiin.
Varhaiskeskiajan galleria
Sisältää veistoksia 600-900-luvuilta. Gupta-valtakunnan hajottua Intia jakautui useisiin pienempiin valtioihin, joita olivat Palan valtakunta koillisessa, Pallava-, Chola-, ja Chalukya-valtakunnat etelässä, Maitraka-valtakunta lännessä ja Gurjara-Pratihara-valtakunta pohjoisessa.
Naisjoogia tai äitijumalatarta esittävä patsas
Vishnun patsas Pallava-dynastian ajalta
Myöhäiskeskiajan galleria
Sisältää veistoksia 900-1200-luvuilta. Tämän kauden valtioita olivat Hoysala- ja Nayaka-valtakunnat etelä-Intiassa, Paramara- ja Chandela-dynastiat pohjoisessa, Gajapati- ja Sena-dynastiat idässä, ja Chauhan-dynastia keski- ja pohjois-Intiassa.
Auringonjumala Suryan patsas Konarakin aurinkotemppelistä
Neminathaa, jainalaisten 22. tirthankaraa esittävä patsas 1000-luvulta
Parsvanathan, 23. tirthankaran patsas, 900-luvulta
Sarasvatin patsas Chauhan-dynastian ajalta
Jainalaisen äitijumalatar Ambikan patsas
Jainalainen patsas
Parsvanathan patsas Chola-dynastian ajalta n. 1000 jaa.
Kokoelmat > Käyttötaiteen galleriat

Sisältävät 1200-1500-luvuilta kaikenlaista käyttötaidetta - keramiikkaa, huonekaluja, lasiesineitä, tekstiilejä ym.
Ensimmäisessä galleriassa on esineitä museon keramiikka-, norsunluu- ja jade-esineiden kokoelmista.
Vishnulle omistettu norsunluinen pienoispyhäkkö
Suurmoguli Jahangirin jadesta tehty hooka-vesipiippu
Jadepullo mogulivaltakunnan ajalta
Käärmeet ja tikapuut-pelin pelilauta
Varanasin rajahin valtaistuin
Toisessa galleriassa on näytteillä koruja sekä puu- ja metalliesineitä museon kokoelmista.
Wooden Garudaa esittävä puuveistos Tamil Nadusta
Puuhevonen Tanjoresta
Puinen ovenvartijaksi tarkoitettu dvarapala-patsas