stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean Sylvain Bailly
Ura tiedemiehenä

Bailly syntyi Pariisin Louvressa, sillä hänen isänsä oli Ranskan kuninkaallisen taidekokoelman hoitaja. Virka oli kuulunut Baillyn suvulle hänen isoisoisästään alkaen. Bailly peri isänsä viran vuonna 1768 ja hoiti sitä vuoteen 1783, minkä jälkeen hän sai kruunun eläkkeen ja kunniakokoelmanhoitajan arvonimen. Hänen koulutuksensa tähtäsi vain kyseiseen perintövirkaan, mutta aikuisena hän alkoi opiskella matematiikkaa Collège Royalissa.
Bailly perehtyi tähtitieteeseen aikansa huippujen, Nicolas-Louis de Lacaillen ja Alexis Clairaut’n johdolla. Baillyn ensimmäinen julkaistu tutkimus sisälsi vuonna 1759 Clairaut’n havaintojen pohjalta tehtyjä laskelmia Halleyn komeetan kiertoradasta. Bailly osoitti, että Halleyn komeetan tarkkaa kiertoaikaa ei voinut päätellä suoraan sen näyttäytymisistä. Vuonna 1760 Bailly alkoi tehdä omia astronomisia havaintoja työpaikallaan Louvressa. Hän saavutti mainetta julkaisemalla vuosina 1762 ja 1763 kaksi muistiota ja vuonna 1766 laajemman teoksen neljästä tuolloin tunnetusta Jupiterin kuusta, joiden tarkat kiertoradat hän pyrki selvittämään kolmen kappaleen probleemaan perustuneilla teoreettisilla laskelmilla, kun aiemmat tiedot perustuivat pelkästään epätarkkoihin näköhavaintoihin. Hänen laskelmansa eivät täysin vastanneet havaintoja, mutta hänen lähestysmistapansa merkitsi kuitenkin edistysaskelta. Vuonna 1771 Bailly julkaisi vielä yhden tutkimuksen Jupiterin kuiden heijastamasta valosta, mitä on pidetty yhtenä hänen parhaista töistään. Bailly julkaisi vuosina 1775–1779 aikanaan paljon luetun neliosaisen kuvauksen tähtitieteen historiasta vuoteen 1730 saakka sekä vuonna 1787 teoksen itämaisen tähtitieteen historiasta. Nämä työt jäivät sittemmin Jean-Baptiste-Joseph Delambren akateemisempien teosten varjoon.
Bailly valittiin vuonna 1763 Ranskan tiedeakatemiaan Lacaillen tilalle tämän kuoleman jälkeen ja vuonna 1783 Ranskan akatemiaan kreivi de Tressanin tilalle. Matemaatikko Jean le Rond d’Alembert vastusti Baillyn jäsenyyttä kummassakin akatemiassa, ja Baillyn pääsy Ranskan akatemiaan tuli mahdolliseksi vasta d’Alembertin kuoltua. Vuonna 1785 Bailly valittiin vielä kirjalliseen akatemiaan Académie des inscriptionsiin. Hän oli Bernard de Fontenellen ohella ainoa ranskalainen, joka on ollut yhtä aikaa kaikkien kolmen kuninkaallisen akatemian jäsen. Bailly valittiin vuonna 1784 jäseneksi myös kuninkaalliseen komissioon, joka asetettiin tutkimaan Franz Mesmerin esittämiä teorioita animaalisesta magnetismista. Bailly kirjoitti komission raportin, jossa todettiin, että Mesmerin väitetty magneettinen aine oli luultavasti pötyä ja sen vaikutukset potilaisiin joko kuviteltuja tai huijausta.
Poliitikkona

Bailly valittiin Pariisin edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen, joka pani vallankumouksen alkuun. Hänet valittiin 5. toukokuuta 1789 kolmannen säädyn puhemieheksi, ja kolmannen säädyn julistautuessa 17. kesäkuuta perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi hänestä tuli kansalliskokouksen ensimmäinen puhemies. Hän johti 20. kesäkuuta kuuluisan pallohuoneen valan vannomista, mutta jätti puhemiehen tehtävän jo 3. heinäkuuta. Bailly julistettiin Bastiljin valtauksen jälkeisenä päivänä 15. heinäkuuta 1789 Pariisin ensimmäiseksi määriksi eli pormestariksi, ja hän vastaanotti kuningas Ludvig XVI:n Pariisin kaupungintalolla kaksi päivää myöhemmin. Hänet valittiin jatkokaudelle pormestarina elokuussa 1790.
Bailly oli vallankumouksen alkuaikana hyvin suosittu, mutta menetti kansansuosionsa lujan perustuslaillisen kuningasvallan kannattajana. Hän liittyi perustuslaillisen monarkian kannattajien heinäkuussa 1791 perustamaan feuillanttien klubiin. Hänen maineensa kärsi pahasti, kun hän kuningasparin Varennesin pakoyrityksen nostattamien tasavaltalaisten mielenosoitusten aikana julisti 17. heinäkuuta 1791 Pariisin sotatilaan ja määräsi kansalliskaartilaiset hajottamaan voimakeinoin Marskentälle kokoontunutta suurta rauhanomaista mielenosoitusta, mikä johti niin sanottuun Marskentän verilöylyyn. Tasavaltalaisten mukaan verilöylyssä kuoli jopa 2 000 ihmistä, mutta viranomaiset väittivät mellakoitsijoita kuolleen vain alle kymmenen. Todellinen määrä lienee ollut noin 50 henkeä. Arvostelun kohteeksi joutunut Bailly erosi viroistaan 16. marraskuuta 1791. Hän siirtyi heinäkuussa 1792 Nantesiin.
Syksyllä 1793 Bailly pyrki Meluniin ystävänsä, tiedemies Pierre-Simon Laplacen luo, mutta hänet vangittiin matkalla. Häntä käytettiin todistajana kuningatar Marie Antoinetten oikeudenkäynnissä, minkä jälkeen häntä itseään syytettiin ”heinäkuun 17. päivän rikoksesta” eli Marskentän verilöylyn aiheuttamisesta salaliitolla ja kuningasparin pakoyrityksen tukemisesta. Oikeudenkäynti Baillya vastaan alkoi Pariisin vallankumoustribunaalissa 10. marraskuuta 1793. Syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville nujersi hänet nopeasti oikeudessa. Bailly tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin giljotiinilla 12. marraskuuta.
Muuta

Bailly oli vuodesta 1787 naimisissa madame Gaye -nimisen lesken kanssa. Baillyn Nantesissa kirjoittamat keskeneräiset muistelmat vallankumousajan tapahtumista julkaistiin postuumisti vuonna 1804.
Teoksia

Essai sur la théorie des satellites de Jupiter (1766)
Mémoires sur les inégalités de la lumière des satellites de Jupiter (1771)
Histoire de l’astronomie ancienne depuis son origine jusqu’à l’établissement de l’école d’Alexandrie (1775)
Histoire de l’astronomie moderne depuis la fondation de l’école d’Alexandrie, jusqu’à l’époque de M.D.CC.XXX (1779)
Traité de l’astronomie indienne et orientale (1787)
Mémoires d’un témoin de la Révolution (kirjoitettu 1793, julkaistu 1804)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean Sylvain Bailly Wikimedia Commonsissa
Pariisin uusi pormestari Bailly (korokkeella) kättelee kuningas Ludvig XVI:ta kaupungintalolla 17. heinäkuuta 1789. Jean-Paul Laurensin historiamaalaus vuodelta 1891 (yksityiskohta).
Baillyn teloitusta esittävä piirros.
Käärmeen merkki

| Käärmeen merkki> Le Serpent |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Eric Barbier
Käsikirjoittaja:   Éric Barbier  Trân-Minh Nam 
Tuottaja:   Olivier Delbosc  Eric Jehelmann  Marc Missonnier  Pierre Rambaldi 
Säveltäjä:  Renaud Barbier
Kuvaaja:  Jérôme Robert
Leikkaaja:  Véronique Lange
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:   Fidélité Productions  Big World  France 2 Cinéma  Canal+ 
Levittäjä:  Wild Bunch
Ensi-ilta:  2006
Kesto:  123 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Käärmeen merkki (Le Serpent) on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut Eric Barbier’n ohjaama ranskalainen jännityselokuva, jossa esiintyy suomalainen Minna Haapkylä. Tarinassa muotivalokuvaaja Vincent Mandel joutuu vanhan luokkatoverinsa Joseph Plenderin kostonhimon kohteeksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Yvan Attal  | … |  Vincent Mandel   |
|  Clovis Cornillac  | … |  Joseph Plender   |
|  Pierre Richard  | … |  Cendras   |
|  Simon Abkarian  | … |  Sam   |
|  Minna Haapkylä  | … |  Hélène   |
|  Olga Kurylenko  | … |  Sofia   |
|  Gérald Laroche  | … |  Becker   |
|  Jean-Claude Bouillon  | … |  Max   |
|  Veronika Varga  | … |  Catherine   |
|  Pierre Marzin  | … |  Carbona   |
Arvioita

Turun Sanomien Päivi Valotiestä Käärmeen merkki on kokemattoman ohjaajan kovin tavanomainen kostotrilleri, joka olisi tuskin tullut Suomessa teatterilevitykseen ilman Minna Haapkylän roolia siinä. Elokuva ei hänestä tuo juuri uutta kaluttuun tarinalajiin, ei edes yleisempää yhteiskunnallista ulottuvuutta.
Käännös suomeksi
Leonteus Lampsakoslainen

Leonteus (m.kreik. Λεοντεύς) (200-luvun alku eaa.) oli antiikin kreikkalainen epikurolaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Lampsakoksesta.
Leonteus oli Epikuroksen välitön oppilas. Hän oli naimisissa Themistan kanssa, joka opiskeli myös Epikuroksen Puutarhassa. Heidän kerrotaan pitäneen Epikurosta niin suuressa arvossa, että he nimesivät poikansa tämän mukaan.
Strabon kuvaa Leonteusta yhdeksi Lampsakoksen ”kaupungin kyvykkäimmistä miehistä” yhdessä Idomeneuksen kanssa. Plutarkhos kuvaa Leonteuksen Lykofronille kirjoittaman kirjeen, jossa tämä kertoo Epikuroksen kunnioittaneen Demokritosta, koska tämä oli jouduttanut häntä oikean tiedon saavuttamisessa; ja että Epikuros oli alun perin julistanut olevansa ”demokritoslainen”.
Janet Evanovich

| Janet Evanovich> Janet Schneider |
| --- | --- |
 Evanovich signeeraustilaisuudessa vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1943 (ikä 81) South River, New Jersey, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Peter Evanovich
Kirjailija
Salanimi: Steffie Hall
Tyylilajit:  dekkari
Esikoisteos:  Hero at Large (1987), One for the Money (1994)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Janet Evanovich (o.s. Schneider, s. 22. huhtikuuta 1943 South River, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän aloitti uransa kirjoittamalla romanttisia novelleja, mutta on saanut myöhemmin mainetta Stephanie Plum -kirjasarjallaan. Evanovich muutti miehensä kanssa New Hampshirestä Naplesiin Floridaan 2000–luvulla.
Henkilökohtainen elämä ja ura

Janet Schneider syntyi vuonna 1943 South Riverissä New Jerseyssä työläisperheeseen. Hän opiskeli maalausta Rutgersin yliopistoon kuuluvassa Douglass Residential Collegessa. Vuonna 1965 hän suoritti bachelor-tutkinnon.  Seuraavana vuonna 1966 hän meni naimisiin Peter Evanovichin kanssa. Hänen miehensä on matemaatikko Yhdysvaltojen laivastossa ja he joutuivat hänen miehensä työn vuoksi vaihtamaan usein asuinpaikkaa. Kahden lapsen syntymän jälkeen hän jäi kotiin kotiäidiksi ja alkoi kirjoittaa tarinoita joista ensimmäiset olivat erottisia. Hän yritti saada kirjoituksiaan julkaistuiksi mutta vasta kymmenen vuoden kuluttua hän sai ensimmäisen romanttisen tarinansa julkaistua Hero at Large vuonna 1987. Hän käytti siinä salanimeä Steffie Hall.
Hän siirtyi myöhemmin kirjoittamaan rikoskirjallisuutta ja hänen ensimmäinen dekkarinsa One for the Money julkaistiin vuonna 1994. Hänen dekkareistaan tuli menestys ja myöhemmin hän perusti yrityksen markkinoimaan hänen teoksiaan. Yritys on sittemmin työllistänyt hänen perheensä.
Stephanie Plum -sarja

Evanovichin kaksi ensimmäistä Stephanie Plum -dekkaria ilmestyivät suomeksi 1990-luvun puolivälissä Tammen kustantamana ja Kristiina Drewsin suomentamana. Vuonna 2008 sarjaa alettiin julkaista suomeksi uudestaan alusta alkaen WSOY:n kustantamana.
Stephanie Plum -sarja > Aiemmat suomennokset

Vainko rahasta, Stephanie?.  (One for the Money, 1994)  Helsinki:  Tammi, 1995.  ISBN 951-31-0621-7.
Ei millään pahalla, Stephanie.  (Two for the Dough 1996)  Helsinki:  Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0760-4.
Stephanie Plum -sarja > Uudet suomennokset

Ensin rahat.  (One for the Money, 1994)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33993-0.
Kahta kovemmin.  (Two for the Dough 1996)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35000-3.
Kolmas kovanokka.  (Three to Get Deadly 1997)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35284-7.
Neljäs kerta toden sanoo.  (Four to Score 1998)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-35840-5.
Luuvitonen.  (High Five 1999)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36278-5.
Kuudestilaukeava.  (Hot Six 2000)  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37194-7.
Herttaseiska.  (Seven Up 2001)  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38099-4.
Kahdeksan kaunista.  (Hard Eight 2002)  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38611-8.
Yhdeksän hyvää.  (To the Nines 2003)  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38875-4.
Kymmenen oksalla.  (Ten Big Ones 2004)  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40471-3.
Yhdestoista hetki.  (Eleven on Top 2005)  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-40924-4.
Stephanie Plum -sarja > Suomentamattomat teokset

Twelve Sharp (2006)
Lean Mean Thirteen (2007)
Fearless Fourteen (2008)
Finger Lickin' Fifteen (2009)
Sizzling Sixteen (2010)
Smokin' Seventeen (2011)
Explosive Eighteen (2011)
Notorious Nineteen (2012)
Takedown Twenty (2013)
Top Secret Twenty-One (2014)
Tricky Twenty-Two (2015)
Turbo Twenty-Three (2016)
Hardcore Twenty-Four (2017)
Look Alive Twenty-Five (2018)
Twisted Twenty-Six (2019)
Aiheesta muualla

Vainko rahasta, Stephanie? Kirjasampo. Viitattu 16.4.2019.
Janet Evanovich Goodreads. Viitattu 16.4.2019 (englanniksi).
Janet Evanovich Net Worth Celebrity Net Worth. Viitattu 16.4.2019 (englanniksi).
Janet Evanovich Biography Encyclopedia of World Biography. Viitattu 16.4.2019 (englanniksi).
Lahden vapaaseurakunta

| Lahden vapaaseurakunta |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  vapaakirkollisuus
Kirkkokunta:  Suomen Vapaakirkko
Perustettu:  1912
Johtaja:  Erkki Keski-Lusa
Pääkirkko:  Vesijärvenkatu 38 15140 Lahti
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lahden vapaaseurakunta on Lahdessa toimiva vapaaseurakunta. Vapaakirkollinen toiminta on alkanut Lahdessa vuonna 1888. Seurakunnan johtaja on Erkki Keski-Lusa. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Lahden keskustassa Vesijärvenkadulla. Seurakunta kuuluu Suomen Vapaakirkko -kirkkokuntaan.
Seurakunnan toimintaan kuuluvat jumalanpalvelukset, yhteysryhmät, naistentyö, diakoniatyö sekä kohdennetut työmuodot senioreille, lapsille ja nuorille sekä nuorille aikuisille.
Historia > Vapaakirkollisen toiminnan alkuvaiheet

Vapaakirkollista toimintaa esiintyi Kaakkois- ja Etelä-Hämeen maalaispitäjissä 1880-luvun lopulla. Vuosikymmenen vaihteessa vapaakirkollinen herätys saapui myös Lahteen paikkakunnalle muuttaneiden henkilöiden mukana. Vapaakirkollisen toiminnan keskuspaikka tässä vaiheessa oli maalarimestari Heinosen koti, joka toimi sekä majapaikkana että kokousten pitopaikkana. Monet valtakunnalliset vapaakirkolliset vaikuttajat vierailivat Lahdessa 1890-luvun alkuun mennessä. Lupa Heinosen johdolla pidettyihin vapaakirkollisiin herätyskokouksiin saatiin vuonna 1888 rovasti Snellmanilta. Lahden ympäristössä ylioppilas Rikhard Bonsdorff sai aikaan vapaakirkollista herätystä Padasjoen ja Asikkalan suunnalla.
Myös piispa C. H. Alopaeus suhtautui myötämielisesti vapaakirkolliseen herätykseen, mutta luterilaisen kirkon asenne muuttui kriittiseksi Herman Råberghin aikana. Vapaakirkolliset pitivät kesällä 1896 Bonsdorffin johdolla kokouksia Hollolassa ja Lahden kauppalassa. Vuosisadan vaihteessa Lahden vapaaseurakunta oli suhteellisen pieni, mutta sijaintinsa vuoksi se oli vuorovaikutuksessa liikkeen johtoon ja saarnaajiin. Vapaakirkollisen liikkeen sisäinen kahtiajako Vapaan Lähetyksen ja skuttnabbilaisuuden välillä kosketti myös Lahden seurakuntaa. Akseli Skutnabbin tärkeimmät vaikutusalueet vakiintuivat Pohjanmaalle, mutta vaikutus näkyi myös Hollolassa ja Lahdessa johtaen seurakunnan kahtiajakautumiseen 1900-luvun alussa. Liikettä yhteen kokoava Vapaa evankelinen sisälähetys sai vakiintuneen kannattajaryhmän Lahteen.
Historia > Vapaaseurakunnan vakiintuminen (1912–1945)

Vapaakirkollinen liike oli 1900-luvun alussa Lahden suurin vapaakirkollinen ryhmä. 1910-luvun alussa Lahti eli voimakasta kasvuvaihetta, ja myös vapaakirkollinen toiminta aktivoitui. Liikkeellä oli voimakasta kannatusta erityisesti Lahden lähiympäristössä Hollolassa, Lammilla ja Orimattilassa. Nuorisotoimintaan erikoistunut Christian Endeavor-yhdistys perustettiin Lahteen 24. elokuuta 1910, mikä oli ensimmäinen vaihe vapaakirkollisen toiminnan vakiintumisessa. Varsinainen vapaaseurakunta perustettiin 20. lokakuuta 1912. Perustamiskokouksen puheenjohtajana toimi asemapäällikkö Georg Paul.
Liikkeen toiminta alkoi Lahdessa aktiivisesti. Vuonna 1913 vanhalla tyttölyseolla pidettiin herätyskokousten sarja, joissa puhujina olivat saarnaajaveljekset Eeli Jokinen ja William Jokinen sekä lahtelainen Heikki Mäkinen. Herätyskokouksiin osallistui suuri joukko nuoria, joita kerrotaan olleen yli 200. Vapaakirkollisen toiminnan kanssa yhtä aikaa Lahdessa nousivat myös helluntaiherätys sekä adventismi.
1920-luvun lopulta lähtien seurakunta sai uutta kannatusta. Vapaakirkollisuudelle muodostui tärkeäksi vuorovaikutus ympäröivän maaseudun kanssa. Vuonna 1932 perustettiin Etelä-Hämeen piirilähetys, jonka myötä vapaakirkollinen liike sai alueelle vakituisen pastorin. Vakiintumisen kannalta keskeistä oli myös toimihenkilöstöön kuuluvien jäsenten tuleminen mukaan seurakunnan vastuunkantajiksi.
Historia > Kehitys toisen maailmansodan jälkeen (1945–)

Sotienjälkeinen muuttoliike lisäsi huomattavasti Lahden vapaaseurakunnan jäsenkuntaa. Vuonna 1960 seurakunnan jäsenmäärä oli noussut yhteensä 386 henkilöön. Suurin jäsenmäärä nousu tapahtui 1960-luvun alkuun mennessä. 1970- ja 1980-luvun aikana kasvu oli hieman hitaampaa. Vuonna 1984 vapaaseurakunan. jäsenmäärä oli noin 460.
Jäsenmäärän kasvaessa myös vapaseurakunnan toiminta monipuolistui. Toisen maailmansodan jälkeen seurakunnalla on ollut jatkuvasti päätoiminen pastori, joka on osallistunut myös Heinolan ja Hartolan seurakuntien toimintaan. Lisäksi eri toimintamutooja varten on ollut vapaaehtoisia ja palkkiotoimisia työntekijöitä. Nuoriso- ja pyhäkoulutyö ovat olleet jatkuvasti aktiivisia työmuotoja. Vuonna 1984 seurakunnassa toimi 13 solua. Lisäksi seurakunnan toimintaa on suunnattu ulospäin muun muassa katulähetyksen, laitoskäyntien sekä paikallisten kirkkojen yhteisten aktioiden ja tapahtumien välityksellä. Sosiaalinen raittiustoiminta aktivoitui seurakunnassa voimakkaasti 1980-luvulla, ja sitä on tuettu aktiivisella koulutustoiminnalla.
Toimintakeskukset

Lahden vapaaseurakunta toimi aina sotien jälkeiseen aikaan saakka vuokratuissa ja väliaikaisissa tiloissa. Suuria yleisötilaisuuksia järjestettiin tyttökoululla, kansanopistossa, Loviisankadun teatteritalossa sekä NNKY:n kokoushuoneessa. Seurakunta vuokrasi tiloja myös Seurojen Kotitalossa Vuorikatu 35:ssä sekä C.E.-yhdityksen talossa Vuorikatu 28:ssa. Seurakunnan kasvun myötä esiintyi tarve vakituisen kiinteistön hankkimiselle. Vuonna 1951 seurakunta hankki tontin  Vuorikatu 7:ssä yhdessä Suomen Vapaakirkon kanssa ja vuonna 1960 valmistui myös Vapaakirkon toimintarakennus. Seurakunta sai rakennukseen käyttöoikeuden vuokrasopimuksella. Kirkkosalin lisäksi rakennukseen tuli kokoustiloja, kerho- ja toimistohuoneita sekä asunto seurakunnan pastoria varten. Vuonna 1984 seurakunta lunasti kiinteistön omiin nimiinsä.
Kuujjuaq

Kuujjuaq
Kuujjuaq (inuktitutiksi ᑰᔾᔪᐊᖅ, suom. "suuri joki") on Nunavikin alueen suurin inuitien asuttama kylä pohjoisessa Québecissä, Kanadassa. Kylä on Nunavikin alueen hallintokeskus, ja sen asukasluku on noin 2 000. Kylä sijaitsee Koksoakjoen länsirannalla.
Kylän entinen nimi on Fort Chimo. Chimo on väärinkirjoitettu muoto sanasta saimuuq, joka tarkoittaa kätellään. Turkiskauppiaat toivotettiin usein tervetulleiksi sanomalla saimuuq, ja lopulta sana siirtyi osaksi kauppa-aseman paikannimeä.
Maantiede

Kuujjuaq sijaitsee joen varrella noin 50 kilometriä ylävirtaan Ungavanlahdelta. Tänne ylettyvät vuoroveden vaihtelut rytmittävät  asukkaiden päivittäistä elämää.
Puurajan läheisyydestä huolimatta boreaalisen vyöhykkeen, taigan, kasvillisuus hallitsee kylän ympäristöä. Kuujjuaq on myös karibujen vaellusreitillä, ja kaupungin alueella eläimiä liikkuu runsaasti elo–syyskuussa.
Historia

Ensimmäiset seudulle asettuneet eurooppalaiset olivat herrnhutilaisia, ja he saapuivat alueelle  25. elokuuta 1811  vaikean merimatkan päätteeksi. Siirtolaisryhmän johdossa olivat Benjamin Kohlmeisten ja George Kmoch, ja he löysivät inuitien leiripaikan muutaman kilometrin päässä nykyisen kylän paikalta alavirtaan. Herrnhutilaisryhmän tavoite oli käännyttää alkuperäiset asukkaat kristinuskoon. Kohlmeisterin päiväkirjojen mukaan inuitit olivat kiinnostuneita saamaan lähestysaseman kyläänsä.
Noin vuonna  1830 Hudson's Bay Company aloitti turkiskaupan Nunavikin alueella. Yhtiö perusti ensimmäisen kauppa-asemansa Koksoakjoen itärannalle noin viiden kilometrin päähän alavirtaan nykyisen Kuujjuaqin keskustasta. Kauppa-asema suljettiin  1842  mutta avattiin uudelleen  1866, ja sen asiakkaina olivat inuitien lisäksi innut.
Vuonna  1942 Yhdysvaltain ilmavoimat perusti Crystal 1 -nimisen lentotukikohdan joen länsirannalle samalle paikalle, jossa nykyinen kylän keskus sijaitsee. Armeijan läsnäolo vuosina  1941 – 1942 nopeutti asutuskeskuksen kehitystä. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvallat luovutti lentotukikohdan Kanadan hallitukselle. Vuonna  1948 paikkakunnalle perustettiin katolinen lähetysasema, terveyskeskus, koulu sekä sääasema. Hudson's Bay Company siirsi toimintaansa lähemmäs kaupunkia  1958 siirtyivät myös loput Fort Chimon asukkaista nykyiseen Kuujjuaqiin.
Liikenne ja talous

Kuujjuaqin lentoasema on kahdella kiitotiellään alueen ilmaliikenteen keskus. Kaupunkiin ei johda tietä, mutta Route Transtaïgan jatkamista Scheffervillen kautta Kuujjuaqiin saakka on suunniteltu.
Paikkakunnalla on useita hotelleja, ravintoloita, kauppoja ja käsityömyymälöitä sekä pankki.
Aiheesta muualla

Kuujjuaq village (Arkistoitu – Internet Archive)
Kativik Regional Government (Arkistoitu – Internet Archive)
Les aurores boreales du Nunavik
Jerome K. Jerome

| Jerome K>  Jerome |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. toukokuuta 1859
Kuollut: 14. kesäkuuta 1927 (68 vuotta)
Kansalaisuus:  brittiläinen
Aiheesta muualla
www.jeromekjerome.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jerome Klapka Jerome (2. toukokuuta 1859 – 14. kesäkuuta 1927) oli englantilainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten humoristisesta matkakertomuksestaan Kolme miestä veneessä (1889) . Hän syntyi Caldmore Roadilla, Bradford Streetin kulmassa olevassa talossa Walsallissa, Staffordshiressa, jossa sijaitsee nyt museo hänen muistokseen.
Alkuvaiheet

Jerome syntyi Jerome Clapp Jeromen  ja Marguerite Jonesin perheeseen neljäntenä lapsena. Lapsuus oli äärimmäisen köyhää. Hänellä oli kaksi siskoa ja yksi veli, joka kuoli nuorena. Jerome rekisteröitiin isänsä kaimaksi; K hänen nimessään on myöhempi muunnos Clappista. Isä kuoli, kun hän oli 12-vuotias, ja hän joutui pian lopettamaan koulunkäynnin. Äiti kuoli puolitoista vuotta myöhemmin. Jerome toimi monenlaisissa ammateissa, muun muassa rautateillä konttorissa.
Heinäkuussa 1888 Jerome avioitui Georgina Elizabeth Henrietta Stanley Marrisin kanssa, jolla oli yksi tytär edellisestä avioliitostaan. Jerome ja Marris viettivät kuherruskuukauden Thamesilla, ja sillä oli merkittävä vaikutus Jeromen menestysteokseen Kolme miestä veneessä.
Ura

Jerome siirtyi vähitellen kirjallisuuden, teatterin ja journalismin pariin. Vuonna 1886 ilmestyi hänen teoksensa The Idle Thoughts of an Idle Fellow, joka jo saavutti menestystä. Hän muutti vuonna 1888 Chelsea Gardensiin, jossa hän kirjoitti vuonna 1889 Kolme miestä veneessä. Teos sai myös jatkoa, kun Three Men on the Bummel ilmestyi vuonna 1900. Lisäksi Jerome kirjoitti näytelmiä ja saavutti jonkin verran suosiota Lontoossa.
Jerome menestyi toimittajana ja vaikutti monissa lehdissä. Hänet valittiin 1892 toimittamaan The Idler -lehteä, johon ovat kirjoittaneet useat merkittävät kirjailijat. Vuonna 1893 hän perusti lehden To-Day. Hän joutui kuitenkin luopumaan molemmista lehdistä taloudellisten vaikeuksien ja kunnianloukkaussyytteen vuoksi.
Ensimmäinen maailmansota ja kuolema

Jerome tarjoutui palvelemaan maataan sodassa, mutta hänet hylättiin ikänsä takia (56). Hän kuitenkin tarjoutui ambulanssinkuljettajaksi Ranskan armeijaan. Sota masensi häntä, kuten varmasti myös hänen tytärpuolensa kuolema 1921. Vuonna 1926 ilmestyi hänen omaelämäkertansa My Life and Times. Pian tämän jälkeen hänet julistettiin Borough'n kunniakansalaiseksi.
Vuonna 1927 hän sai aivoverenvuodon ja ehti olla sairaalassa kaksi viikkoa ennen kuolemaansa 14. kesäkuuta Northamptonshiressa. Hänet tuhkattiin ja haudattiin Ewelmeen Oxfordshireen.
Teokset > Romaanit

Idle Thoughts of an Idle Fellow (1886)
Kolme miestä veneessä (1889)
The Diary of a Pilgrimage (1891)
Novel Notes (1893)
Second Thoughts of an Idle Fellow (1898)
Three Men on the Bummel (eli Three Men on Wheels) (1900)
Paul Kelver, a novel (1902)
Tommy and Co (1904)
They and I (1909)
All Roads Lead to Calvary (1919)
Anthony John (1923)
The Love of Ulrich Nebendahl (1909)
The Philosopher's Joke (1909)