stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gotha P.60
Horten 229:n jatkokehitelmä

Gotha-lentokonetehdas sai elokuussa 1944 tehtäväkseen valmistaa 40 kappaletta Horten Ho 229 -suihkuhävittäjiä, joissa oli käytetty Reimar Hortenin kehittelemää lentävä siipi -ideaa. Kone muodosti kolmiomaisen litteän siiven, ja myös rungon alapinta toimi kantovoimaa tuovana siipipintana. Hortenissa oli kuitenkin muutamia heikkouksia: moottorit olivat siiven sisällä, jolloin huolto ja uusien voimanlähteiden kokeilu oli hidasta ja kallista, koneen hyötypaino oli pieni ja rungossa ei ollut riittävästi tilaa mikäli miehistöä tai aseistusta olisi haluttu lisätä. Siiven profiili oli korkea ja takareunan jättökulma suuri, mitkä olivat aerodynaamisesti huonoja ratkaisuja. Gothassa molempia saatiin parannettua.
Gothan insinöörit kehittelivät ideaa tohtori Hunerjägerin johdolla. Tammikuussa 1945 Gothan insinöörit esittelivät Saksan Ilmailuministeriölle (saks. Reichsluftfahrtministerium, RLM) uuden konseptin suihkuhävittäjäksi, Gotha P.60:n.lähde?
Gotha P.60 (A-malli)

Gotha P.60 oli lentävä siipi kuten Hortenkin, mutta moottorit oli asetettu siiven ja rungon ulkopuolelle, toinen ala- ja toinen yläpuolelle. Näin ne oli helppo huoltaa ja tarvittaessa jopa kokeilla uusia moottorityyppejä. Moottoreina oli kaksi BMW 003A-1 -suihkuturbiinia, jotka kumpikin antoivat 800 kp työntövoiman. Miehistönä oli kaksi lentäjää, jotka makasivat vatsallaan kestääkseen paremmin kaarroista aiheutuvia G-voimia. Koneen keulana toimi paineistetun ja panssaroidun ohjaamon kupu.lähde?
Gotha P.60 (A-malli) > Rakenne

Keskirunko (keskisiipi) oli hitsattu teräsputkirunko, pinta taivutettua lentokonevaneria. Varsinaisten siipiosien kantava rakenne oli puinen rei'itetty profiili.
Gotha P.60 (A-malli) > Koneen ohjainpinnat

Koska kone oli lentävä siipi, eikä sivuvakainta ollut lainkaan, konetta ohjattiin suurissa nopeuksissa pienillä siivenkärjistä nousevilla levyillä, jotka olivat vinosti lentosuuntaan nähden. Tällöin levyn nosto aiheutti vääntömomenttia, mikä käänsi koneen. Siiven etureunaan rakennettiin laskeutuessa avattavat hydraulisesti toimivat siipisolat, etureunavakaimet, estämään koneen sakkaaminen. Alemman moottorin molemmin puolin sijaitsivat suhteellisen pienikokoiset nostovoimaa lisäävät laskeutumissiivekkeet. Takareunan laipat toimivat korkeusvakaimena.
Gotha P.60 (A-malli) > Mitat

Ilman perävakainta olevat lentävät siivet ovat vaikeita hallittavia laskeuduttaessa. Tämä huomioitiin suunniteltaessa P.60:n laskutelineiden sijoittelua sekä ammusten ja polttoaineen sijoitusta: painopisteen tuli laskun aikana olla mahdollisimman takana. Koneen laskutelineet olivat ylikokoiset: ne olivat valmiita, ylimääräisiä Junkers Ju 88 -pommikoneen laskutelineitä.
Pituus 8,82 metriä
Kärkiväli 12,2 metriä
Kantavaa siipipinta-alaa 46,8 neliömetriä, josta osa rungon osalla.
Sivuprofiilin suurin korkeus (moottoreiden kohdalla) 3,32 metriä
Painonjakauma:
Ulommat, varsinaiset siipiosat 900 kg
Keskinen runkosiipi 915 kg
Moottorit 1 570 kg
Panssarointi 290 kg
Aseistus 390 kg
Paineistettu ohjaamo 120 kg
Yhteensä 4 185 kg
Maksimi polttoainemäärä 4 000 kg
Maksimi nousupaino 7 450 kg
Gotha P.60 (A-malli) > Tyypit

Koneesta suunniteltiin kolme versiota: raskas hävittäjä (saks. Zerstörer), tiedustelukone (saks. Aufklärer) ja korkealle nouseva torjuntahävittäjä (saks. Höhenjäger). Aseistuksena oli joko neljä MK108-automaattitykkiä tai kaksi MK103:a. Tiedustelukoneessa oli kaksi RB 50/18-kameraa. Torjuntahävittäjä voitiin varustaa myös Walter HWK 509B -rakettimoottoreilla, jolloin mallimerkintä oli P.60A/R.
P.60:n miehistön oli vaarallista poistua koneesta hätätilanteessa, sillä hyppäävä lentäjä iskeytyi helposti moottoriin. Tämän vuoksi suunniteltiin myös versio P.60A-2, jossa molemmat moottorit olivat siiven alapuolella. Siirto heikensi kuitenkin koneen kaarrelento-ominaisuuksia. Jatkokehittelyssä koneeseen aiottiin suunnitella heittoistuinmekanismi.
Gotha P.60B

P60-mallista kehitettiin rakenteeltaan ja tekniikaltaan yksinkertaistettu B-versio. Miehistön makaava ohjausasento oli korvattu normaalilla perättäin istuttavalla ohjaamolla ja deltasiiven molempiin kärkiin lisättiin sivuvakaimet. Moottorit vaihdettiin tehokkaampiin Heinkel HeS 011-suihkumoottoreihin. RLM hyväksyi tuotannon 1945, mutta valmistelu keskeytettiin kun C-malli kehitettiin.
Gotha P.60C

C-malli oli suunniteltu yöhävittäjäksi. Rakenne muistutti B-mallia, mutta ohjaamorunkoa pidennettiin, kone sai selkeän deltasiivestä eteen työntyvän keulaosan. Keulaan sijoitettiin tutka ja Morgenstern-tutka-antenni.
Kaikkien konemallien kehittely katkesi viimeistään sodan viime kuukautena: yhdysvaltalaiset joukot valtasivat Gothan tehdasalueen 14. huhtikuuta 1945. Useita keskeneräisiä Horten 8-229 -koneita jäi sotasaaliiksi.
Aiheesta muualla

Nurflugel: Proned pilot: konetyyppejä, joissa on käytetty miehistöllä makaavaa asentoa. Gotha P.60:n profiilista löytyy myös pari taiteilijan näkemystä.
Lasse Grönlund

Lasse Henrik Grönlund (s. 6. helmikuuta 1939 Tampere) on suomalainen meloja, joka kilpaili kanadalaiskanootilla.
Grönlund voitti 21 Suomen-mestaruutta kanadalaiskaksikoissa, 1 000 metrillä vuosina 1958, 1961–1962 ja 1970–1975 sekä 10 000 metrillä vuosina 1958–1959, 1961–1962, 1964, 1968–1969 ja 1971–1975. Hänen parinaan meloivat Reijo Molin 1958–1959 ja 1964, Timo Horppu 1961–1962, Hannu Koskinen 1968–1969 sekä hänen serkkunsa Timo Grönlund 1970–1975. Hän edusti seuratasolla Pirkka-Melojia.
Green River (albumi)

| Green River Creedence Clearwater Revival |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : San Francisco, Kalifornia, 1969
 Julkaistu: 3. elokuuta 1969
 Formaatti: LP, C-kasetti, CD
 Tuottaja(t): John Fogerty, Saul Zaentz
 Tyylilaji: rock blues rock country rock
 Kesto: 28.47
 Levy-yhtiö: Fantasy Records
Muut kannet
   takakansi
Listasijoitukset
  1. (1969)    2. (1969)    2. (27. syyskuuta 1969)    5. (viikko 52/1969)    11. (1969)    19. (1969)    20. (24. tammikuuta 1970)
Creedence Clearwater Revivalin muut julkaisut
| Bayou Country 1969 | Green River 1969 | Willy and the Poor Boys 1969 |
Green River on yhdysvaltalaisen rock-yhtyeen Creedence Clearwater Revivalin studioalbumi, joka julkaistiin vuoden 1969 elokuussa. Albumi sisältää tunnetut kappaleet ”Green River”, ”Bad Moon Rising” ja ”Lodi”. Green River oli yhtyeen ensimmäinen Yhdysvalloissa listaykköseksi noussut albumi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut John Fogerty, ellei toisin mainita.
A-puoli
Green River – 2.36
Commotion – 2.44
Tombstone Shadow – 3.39
Wrote a Song for Everyone – 4.57
B-puoli
Bad Moon Rising – 2.21
Lodi – 3.13
Cross-Tie Walker – 3.20
Sinister Purpose – 3.22
The Night Time Is the Right Time – 3.08 (säv. Napoleon ”Nappy” Brown, Ozzie Cadena, Lew Herman)
Kappaleet > 40th Anniversary Edition -bonuskappaleet

Broken Spoke Shuffle – 2.39
Glory Be – 2.48
Bad Moon Rising – 2.07 (Live in Berlin, Germany, 9/16/71)
Green River / Suzie Q – 4.28 (Live in Stockholm, Sweden, 9/21/71, säv. Fogerty, Eleanor Broadwater, Dale Hawkins, Stanley S. Lewis)
Lodi – 3.19 (Live in Hamburg, Germany, 9/17/71)
Singlet

”Bad Moon Rising” / ”Lodi” (1969)
”Green River” / ”Commotion” (1969)
Kokoonpano

John Fogerty – laulu, soolokitara
Tom Fogerty – rytmikitara
Stu Cook – basso
Doug Clifford – rummut
Grupos de Resistencia Antifascista Primero de Octubre

| Grupo de Resistencia Antifascista Primero de Octubre GRAPO |
| --- | --- |
 GRAPO:n lippu.
Perustettu:  1975
Tyyppi:  Marxilais-leninistinen terroristijärjestö
Toiminta-alue:   Espanja  Ranska
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Grupos de Resistencia Antifascista Primero de Octubre (”Lokakuun ensimmäisen antifasistiset vastarintaryhmät”) eli GRAPO on espanjalainen vasemmistolainen terroristijärjestö. Se vastustaa muun muassa Espanjan Nato-jäsenyyttä. Järjestö on nykyisin heikentynyt merkittävästi viranomaisten vastatoimien takia, eikä sitä pidetä merkittävänä uhkana.
Historia

GRAPO perustettiin vuonna 1975 Espanjassa tuolloin kielletyn Espanjan uudelleen muodostetun kommunistipuolueen aseellisena siipenä. Järjestö alkoi sitten tehdä poliittisia salamurhia, pommi-iskuja, kaappauksia ja ryöstöjä. Vuosien 1975 ja 2003 välillä se teki noin 700 iskua, joissa kuoli yhteensä 80 henkilöä. Kohteeksi joutuivat esimerkiksi Espanjan armeijan ja oikeuslaitoksen henkilöstöt sekä poliisi. Ensimmäisessä iskussaan vuonna 1975 GRAPO surmasi neljä poliisia. Verisimmän iskunsa GRAPO teki vuonna 1979, kun se pommitti kahvilaa nimeltä Cafeteria California-47. Tässä iskussa kuoli 8 henkilöä ja haavoittui yli 50.
Sittemmin GRAPO on heikentynyt merkittävästi Espanjan ja Ranskan viranomaisten iskujen takia. Marraskuussa vuonna 2000 uudelleenmuodostetun kommunistipuolueen keskuskomitean jäsenet pidätettiin Pariisissa. Kahta vuotta myöhemmin pidätettiin vielä 8 Pariisissa ja 4 Madridissa ja vuonna 2006 järjestön johtaja Juan Garcia Martin ja kaksimuuta pidätettiin Reusin kaupungissa Espanjassa. Pidätykset rampauttivat GRAPO:n johtorakenteet. Ongelmana järjestöllä on ollut lisäksi sen jäsenten vanheneminen ja uusien jäsenten hankkimisen vaikeus.
Kiinan kirjoitusjärjestelmä

| Kiinan kirjoitusjärjestelmä |
| --- | --- |
 Neljä kirjoitusmerkkiä eri kirjoitustyylein kirjoitettuna. Tyylit aikajärjestyksessä oikealta vasemmalle: pientä sinettikirjoitusta, lishu-kirjoitusta, kaishu-kirjoitusta sekä kaksi nykyaikaista kirjasinlajia.
Kielet:  kiina, japani, korea
Aikakausi:  noin 1100–1400 eaa. – nykyaika
Luokitus:  logogrammi
Merkkejä:  nykyisin käytössä noin 20 000
Kirjoitussuunta:  nykyisin vasemmalta oikealle
ISO 15924:  Hani
Kiinan kirjoitusjärjestelmä koostuu logogrammeista, joilla kirjoitetaan kiinan kieltä ja joita käytetään myös japanin ja korean kielten kirjoittamisessa. Kukin kirjoitusmerkki vastaa yhtä tavua, ja sana voi koostua yhdestä tai useammasta merkistä. Kirjoitusmerkit erottelevat samalla tavalla ääntyviä mutta merkitykseltään erilaisia tavuja toisistaan. Kiinan kirjoitusmerkeillä on yli 3 000 vuoden historia, ja nykyisen muotonsa ne saivat 1 800 vuotta sitten. Nykyisin kirjoitusmerkkejä on Kiinassa käytössä noin 20 000. Manner-Kiinassa on 1950-luvulta lähtien yksinkertaistettu useita merkkejä, jotta kansalaiset oppisivat paremmin lukemaan ja kirjoittamaan.
Historia

Kiinan kirjoitusjärjestelmä on yli 3 000 vuoden ikäinen. Sen taustalla on solmujen solmintaa, erilaisia kaiverruksia ja klaanisymboleita. Kirjoitusmerkkien varhaisin kehitysvaihe ovat oraakkeliluukirjoitukset, jotka ovat peräisin Shang-dynastian ajalta noin 1100–1400-luvulta eaa. Zhou-kaudella 1100–300 eaa. yleistyivät pronssimerkit, jotka olivat muodoltaan pehmeämpiä kuin oraakkeliluukirjoitus. Qin-dynastian aikana 221–206 eaa. kirjoitusjärjestelmä uudistettiin. Silloin käytettyä ”pikku leima” -kirjoitusta (eli ”pientä sinettikirjoitusta”) käytetään edelleen esimerkiksi taiteilijoiden nimisineteissä ja kiinalaisessa kalligrafiassa. Siitä kehittyi Han-dynastian (206 eaa. – 220 jaa.) aikainen virallinen kirjoitus (lishu) ja nykyisin käytössä oleva normaalikirjoitus (kaishu). Yksi kaishun muunnelma on Hunanin maakunnan naisten käyttämä tavukirjoitusjärjestelmä nüshu. Samoihin aikoihin kaishun kanssa kehittyi xingshu eli sujuva kirjoitus. Xingshu on vapaamuotoisempaa kuin normaalikirjoitus, eräänlaista kaunokirjoitusta, ja se on edelleen yksi kalligrafien suosikeista. Kiinan kalligrafiatyyleistä vapaamuotoisin, caoshu eli ruohokirjoitus, kehittyi lopulliseen muotoonsa Tang-dynastian aikana 618–907.
Nykyiset kirjoitusmerkit saivat muotonsa Han-dynastian loppupuolella, joten normaalikirjoitus on ollut käytössä 1 800 vuoden ajan.
Vuoden 1949 kommunistien valtaannousun jälkeen Kiinassa normaalikirjoitusmerkkejä on yksinkertaistettu, jotta kansa oppisi paremmin lukemaan ja kirjoittamaan. Yksinkertaistaminen on vaikuttanut yli 2 000 kirjoitusmerkkiin. Myös Singaporessa käytetään yksinkertaistettuja merkkejä. Perinteisiä yksinkertaistamattomia merkkejä käytetään kuitenkin edelleen muun muassa Taiwanissa ja Hongkongissa.
Kirjoitusmerkkien määrä

Nykyisin käytössä olevia kiinan kielen kirjoitusmerkkejä (hanzi) on noin 20 000. Kiinan suurimmissa sanakirjoissa on noin 50 000 merkkiä, mutta niihin lukeutuu paljon vanhoja, käytöstä poistuneita ”kuolleita” merkkejä. Tavallisessa sanakirjassa on noin 7 000–9 000 merkkiä. Virallinen lukutaitoisuusraja on 1 500 merkkiä, mutta esimerkiksi sanomalehden lukemiseen vaaditaan 2 000–3 000 merkin hallinta. Yleisimmät 2 400 merkkiä kattavat 99 prosenttia kaikkien kiinalaisten tekstien merkeistä.
Koska kiinan kielessä on vain 1 196 eri tavoin ääntyvää tavua mutta 20 000 kirjoitusmerkkiä, moni kirjoitusmerkki ääntyy samalla tavalla. Esimerkiksi shì voidaan kirjoittaa yli 20 eri merkillä, jotka kaikki tarkoittavat eri asiaa. (Katso "Shī shì shí shī shǐ")
Merkkien luokittelu

Kiinan kirjoitusmerkit voidaan luokitella neljään ryhmään:
Kuvamerkit ovat kehittyneet kohteensa näköisistä piirroskuvista. Niitä on noin 400.
Esimerkkejä: 日 aurinko, 月 kuu, 木 puu, 人 ihminen
Ideogrammit ovat jonkin yksinkertaisen piirtovedon avulla kuvattuja merkityksiä eli ideoita. Niissä voi joskus olla pohjana kuvamerkki. Ideogrammimerkkejä on vähän yli 100.
Esimerkkejä: 上 yläpuolella, 下 alapuolella, 旦 aamunkoitto
Yhdistetyt kuvamerkit muodostetaan yhdistämällä kaksi tai useampia kuvamerkkejä tai ideogrammeja. Niiden merkitys on usein konkreettinen. Tällaisia merkkejä on yli tuhat.
Esimerkkejä: 好 hyvä (女 nainen + 子 lapsi), 林 metsä (puu+puu), 明 kirkas (aurinko+kuu), 休 lepo (人 ihminen + 木 puu)
Radikaali–fonetikum-merkit koostuvat radikaalista (merkitysosa), joka antaa vihjeen koko merkin merkityksestä, ja fonetikumista (ääntämisosa), joka viittaa sen ääntämiseen. Nämä kaksi osaa voivat eri merkeissä olla vierekkäin, allekkain tai sisäkkäin. Tällaisia merkkejä on kaikista kirjoitusmerkeistä 80–90 prosenttia.
Radikaalit

Radikaali on kirjoitusmerkin osa, joka antaa usein vihjeen koko merkin merkityksestä. Jokaisessa kirjoitusmerkissä on radikaali. Radikaaleja on perinteisessä merkistössä nykyisin 214, ja niissä on yhdestä seitsemääntoista vetoa. Jotkin radikaalit kirjoitetaan eri tavoin riippuen siitä, esiintyvätkö ne itsenäisenä merkkinä tai jonkin merkin osana: esimerkiksi 人 voidaan kirjoittaa myös 亻. Kiinalaisissa sanakirjoissa kirjoitusmerkit järjestellään niiden radikaalien piirtovetojen lukumäärän mukaisesti.
Kangxi-radikaalit 1–126. Punainen luku kuvaa seuraavien merkkien piirtovetojen määrää.
Kangxi-radikaalit 127–214.
Kirjoitusmerkki 媽 mā, 'äiti'. Se koostuu tässä punaisella korostetusta, merkityksen vihjaavasta radikaalista 女 'nainen' sekä ääntämisosasta 馬 mǎ, 'hevonen'.
Kirjoittaminen > Vetojen suunta

Vaakaviivat (esim. merkissä 一) vedetään vasemmalta oikealle. Pystyviivat (esim. 川) vedetään ylhäältä alas; joskus ne lopetetaan koukkuun (esim. 小). Laatikot (esim. 口) vedetään kolmella vedolla: ensin vasen reuna, sitten yläreuna ja oikea reuna yhdellä vedolla, lopuksi alareuna.
Kirjoittaminen > Vetojen järjestys

Jos merkissä on monta viivaa, ne vedetään alla olevassa järjestyksessä:
Ylhäältä alas, kuten merkissä 三
Vasemmalta oikealle, 川
Vasemmasta ylänurkasta oikeaan alanurkkaan, 石
Ulkoa sisälle, 月
Ristikkäisissä viivoissa vaakaviivat ennen pystyviivoja, 十
Vasemmalle kaartuva viiva ennen oikealle kaartuvaa, 人
Keskiviiva ennen ”siipiä”, 小
Laatikot suljetaan vasta kun sisäosa on piirretty (esim. 田 järjestyksessä: vasen reuna, ylä- ja oikea reuna, keskiosan vaakaviiva ja pystyviiva, ja lopuksi laatikon alareuna)
Kirjoittaminen > Kirjoitussuunta

Nykyisin kiinan kieltä kirjoitetaan joko vaakariveittäin vasemmalta oikealle, yläriviltä aloittaen, tai pystyriveittäin ylhäältä alas ja oikealta vasemmalle, oikeanpuolimmaisesta pystyrivistä aloittaen. Lyhyet tekstit voidaan historiallisista syistä kirjoittaa vaakasuunnassa joskus oikealta vasemmalle, kuten temppelien seinissä olevat nimet.
Kirjoittaminen > Välimerkit

Nykykiinan kirjoituksessa käytetään välimerkkejä melko samalla tavalla kuin muissakin kielissä. Joitain eroavuuksia ovat:
piste kirjoitetaan pienenä ympyränä 。
listoissa käytetään usein pilkkuna merkkiä 、
arvonimet ja nimet voidaan joskus kirjoittaa merkkien 《 》 väliin tai pystysuuntaisessa kirjoituksessa alleviivata
lainausmerkkeinä käytetään joskus merkkejä 「」 tai 『』
Käyttö muissa kielissä

Japanin kieli käyttää edelleen kiinalaisia merkkejä (jap. kanji) isona osana kirjoitusjärjestelmäänsä. Korean kielessä niitä (kor. hanja) käytetään nykyään vain Etelä-Korean puolella ja sielläkin käyttö on hiipumaan päin; Pohjois-Koreassa niistä on jo kokonaan luovuttu ja siirrytty täysin hangul-merkistöön. Vietnamin kielessä on myös siirrytty pois kiinalaisista merkeistä (viet. Chữ Nôm)  latinalaiseen aakkostoon.
Kirjallisuutta

Lindqvist, Cecilia: Merkkien valtakunta. Kertomus kiinalaisista ja heidän kirjainmerkeistään.  ((Tecknens rike. En berättelse om kineserna och deras skrivtecken, 1989.) Suomentaneet Arto ja Kirsti Ingervo)  Helsinki:  WSOY, 1991 (2. painos 1997).  ISBN 951-0-16595-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiinan kirjoitusjärjestelmä Wikimedia Commonsissa
Timo Poropudas: Kiinan kirjoitusmerkkejä on liikaa. Taloussanomat 3.4.2010.
Mitch Moxley: Tietotekniikka uhkaa Kiinan kirjoitusmerkkejä. Kansan uutiset 22.8.2010.
Kiinalaista kaunokirjoitustaidetta 1700-luvulta.
Monta sääntöä yhdessä merkissä: ulkoa sisälle, vaakaviivat ylhäältä alas, vaakaviivat ennen ristikkäisiä pystyviivoja, laatikon vetojärjestys, ja laatikon sulkeminen vasta lopuksi
Gruno-luokka (tykkivene)

| Gruno-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  530-545 t (standardi) 573-634 t (kuormattu)
Pituus:  52,66 m
Leveys:  8,52 m
Syväys:  2,75 m
Koneteho:  Gruno: 2 × 600 ihp Muut: 2 × 750 ihp
Nopeus:  14-15 solmua
Miehistöä:  52
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 10,5 cm tykkiä
Gruno-luokka tai Friso-luokka oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston kolmen aluksen muodostama tykkiveneluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. Friso | Amsterdamin telakka | 2. marraskuuta 1911 | 29. elokuuta 1912 | 12. heinäkuuta 1915 | Saksan ilmavoimien upottama 12. toukokuuta 1940 |
| Hr. Ms. Gruno | Amsterdamin telakka | 12. helmikuuta 1912 | 26. toukokuuta 1913 | 15. heinäkuuta 1915 | poistettu palveluksesta tammikuussa 1950 |
| Hr. Ms. Brinio | Amsterdamin telakka | 16. lokakuuta 1911 | 12. elokuuta 1912 | 8. syyskuuta 1914 | miehistönsä upottama 14. toukokuuta 1940 |
Graalin malja

Dante Gabriel Rossettin maalaus Graalin malja 1860-luvulta.
Graalin malja on kristinuskon mytologiassa astia, johon Joosef Arimatialainen otti talteen verta ristiinnaulitun Jeesuksen haavoista.
Graalin malja liitettiin varhaisissa kertomuksissa kuningas Arthurin ja pyöreän pöydän ritarien tarinoihin. Arthurin ritarit lähtivät etsimään Graalin maljaa Camelotissa sijainneen Pyöreän pöydän äärestä. Heistä kolme löysi tiensä Graalin linnaan, jossa Graalin malja oli.
Graalin maljalla on kerrottu olevan parantavia vaikutuksia. Tarinat eroavat siinä, onko Graalin malja se ehtoollismalja, jolla Jeesuksen kerrottiin tarjonneen viiniä viimeisellä ehtoollisella. Useissa tarinoissa legendan eri versiot on yhdistetty. Toisinaan kerrotaan myös, että Graal olisi muotoiltu ehtoolliskalkiksi smaragdista, jonka Saatana pudotti, kun hänet karkotettiin taivaasta.
Keskiajan katoliset teologit eivät mainitse Graalin maljaa, ja katolinen kirkko sivuuttaa legendan opissaan. Katolisen kirkon näkökulmasta legenda sisälsi elementtejä, joita kirkko ei voinut hyväksyä. Legenda perustuu apokryfikirjoituksiin, eikä kirkon hyväksymiin kanonisiin kirjoituksiin. Lisäksi legendassa sepitetään Britannian kirkolle lähes yhtä maineikasta alkuperää kuin Rooman kirkolla ja kuvataan sen riippumattomuutta Roomasta. Näin legenda rohkaisi Britanniassa separatistisia suuntauksia, mitä katolinen kirkko ei hyväksynyt.
Nimitys

Muinaisranskan sana graal tarkoitti alun perin leveää ja matalaa vatia. Muinaisranskaan sana tuli keskiaikaisen latinan sanasta gradalis ’laakea vati’, ’matala astia’. Sen alkuperä on mahdollisesti latinan sanassa crater ’kulho’, joka tulee kreikan sanasta kratér (krateeri, viinin ja veden sekoitusmalja).
Historia

Graalin tarinan juuret ovat kelttiläisessä mytologiassa, jossa esiintyy ihmeitätekeviä ja nuorentavia astioita. Symbolin taustalla on myös klassisia myyttejä, arabialaista runoutta, suufilaisia opetuksia, kristillistä ikonografiaa ja alkemistisia oppeja.
Raamatussa Graalin maljaa ei mainita, vaan vanhimmat siihen liittyvät tekstit ovat peräisin keskiajalta. Vanhin Graalia käsittelevä teos on ranskalaisen Chrétien de Troyesin Conte del Graal, joka on kirjoitettu 1100-luvun lopulla. Graalista kerrotaan tarinassa vain vähän: seikkailussa päädytään Haavoittuneen kuninkaan linnaan, jossa nuorukaisten ja neitojen kulkue kantaa graaliksi kutsuttua ruoka-astiaa päärakennuksen läpi. Tässä tarinassa Graal ei ole vielä pyhäinjäännös, eikä Kristuksen verta tai messua mainita. Chrétienin tarina jäi kesken, ja hänen seuraajansa kirjoittivat siihen useita erilaisia lopetuksia.
Vuoden 1190 tienoilla ranskalainen Robert de Boron julkaisi trilogiansa ensimmäisen osan Joosef Arimatialainen. Hän oli ilmeisesti käyttänyt aineistonaan apokryfisiä Nikodemuksen evankeliumia ja Pilatuksen tekoja, jotka käsittelivät Joosefin vaiheita. Tällöin Graal yhdistettiin jo viimeisellä ehtoollisella käytettyyn maljaan ja astiaan, johon Kristuksesta vuotanut veri oli otettu talteen.
Vuonna 1210 valmistui suuri kokoelma Vulgatan tarupiiri (Queste del Saint Graal), joka viimeisteli Graalin maljan kehityksen täysivoimaiseksi kristilliseksi symboliksi. Teos oli luultavasti jonkin suuren ranskalaisen sistersiläisluostarin munkkien kokoama. He toivat tarinaan uuden hahmon, Galahadin, tahrattoman ritarin, jonka elämän tarkoitus oli Graalin etsintäretken onnistuminen.
Mystikko Wolfram von Eschenbachin Parsifal (1207) laajensi kertomusta käyttämällä itämaisia lähteitä. Parsifalissa Graal ei ollut malja vaan "kivi, joka on täydellisen puhdas". Graaliin katsominenkin estää ihmisen vanhenemisen ja pitää hänet hengissä vaikka kahdensadan vuoden ajan. Tarinassa kiven kerrotaan olevan smaragdi, joka putosi Luciferin kruunusta hänen sotiessaan Jumalaa vastaan.
Eschenbachin jälkeen Graalin tarinaa laajensivat vielä tuntemattoman kirjailijan Perlesvaus (n. 1225) ja Thomas Maloryn Le Morte d’Arthur (1485). Renessanssin aikana kiinnostus Graalin maljaan väheni, vaikka alkemistit pitivätkin astian käsitteen yhä hengissä.
Vaikka Graal oli laajalti tunnustettu esine ja monille tärkeä, kirkko ei missään vaiheessa viitannut siihen eikä myöntänyt tai kieltänyt sen olemassaoloa. Kirkkoisien vaikenemisen syyksi on esitetty sitä, että jotkut yhdistivät Graalin harhaoppisuuteen, tai että jotkut olivat ehkä harkinneet uuden kirkon perustamista Graal symbolinaan, tai että joidenkin tarinan lainauksien nähtiin tulleen muista kuin kristillisistä lähteistä.
Nykytiede pitää todennäköisenä, ettei Graalin myytillä ole todellisuuspohjaa.
Graalin koti

Graalin maljan kerrotaan olleen temppelissä tai Graalin linnassa. Graalin kuninkaan ja hänen linnansa nimet vaihtelevat tekstistä toiseen. Linnan kerrotaan sijainneen usein veden ympäröimän "pelastuksen" vuoren huipulla. Etelä-Ranskan kataarien Montségurin vuorilinnoitus yhdistettiin keskiajalla usein Graalin maljaan. Britanniassa Graalin tarinoiden keskukseksi on tullut Glastonbury, jonka kukkulalle Joosef Arimatialaisen kerrotaan pystyttäneen Graalin pyhäkön.
Graal ja temppeliherrat

Erään tarinan mukaan Temppeliherrojen veljeskunta löysi ristiretkien aikaan Graalin maljan Jerusalemista. Ritarit kuljettivat pyhäinjäännöksen Skotlantiin ja rakensivat sille kätköpaikaksi Rosslynin kappelin, joka on täynnä salaperäisiä symboleita.