stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miguel de Cervantes
Andalusia, Don Quijoten syntyvaiheet

Cervantesin ja Catalina de Salazarin muutettua erilleen Miguel matkusti Andalusiaan, missä hän suurimmaksi osaksi vietti seuraavat 20 vuotta alituista liikkeellä oloa edellyttävissä valtion pikkuviroissa, ensin Voittamattoman armadan varainhankkijana ja sittemmin veronkerääjänä. Väliaikoina Cervantes majaili pääasiassa Sevillassa, joka oli tuolloin Espanjan suurin ja vilkkain kaupunki siellä sijaitsevan siirtomaa-asioiden hallinnon ja linjalaivojen päätesataman ansiosta.
Cervantes ajautui vararikkoon, tuomittiin kirkonkiroukseen ja vangittiin tiettävästi ainakin kahteen otteeseen (1597 ja 1602) epäselvien tilien ja murron vuoksi. Istuessaan tuomiotaan Argamasilla de Alban vankilassa La Manchassa Cervantes sai ajatuksen Don Quijoten kirjoittamisesta. Alkuperäinen idea teokseen on lähtöisin pienestä kansankirjasesta nimeltään Entremes de los Romances, jossa romanssien lukeminen sekoittaa maalaismiehen pään. Kansallisen ja kansainvälisen menestyksen Don Quijotesta tekivät kuitenkin Cervantesin taiteelliset ratkaisut, kuten moniulotteinen huumori, toden ja fantasian välinen ristiriita, jokapäiväisten tapahtumien ja ihmisten kuvaus sekä arkikielen ja erilaisten slangien tuominen kaunokirjallisuuteen.
Viimeiset vuodet

Don Quijoten ensimmäinen osa ilmestyi 1605, ja seuraavana vuonna Cervantes palasi Madridiin, jossa hän vietti lopun elämänsä asuen samassa taloudessa vaimonsa, tyttärensä ja kahden naimattoman sisarensa kanssa. Cervantesin taloudellinen asema ei sanottavasti parantunut hänen viimeisinä vuosinaan huolimatta hänen myöhempien teostensa laajasta suosiosta. Cervantes oli nimittäin pakotettu myymään teostensa kustannusoikeudet kertasummista kirjanpainajille. Vuonna 1609 Cervantes liittyi ajan tavan mukaan maallikkoveljenä Olivarin Pyhän Sakramentin Orjien (la Congregación de los Esclavos del Santísimo Sacramento del Olivar) veljeskuntaan.
Don Quijote saavutti suuren suosion myös Espanjan ulkopuolella, kun teos alkoi pian ilmestymisensä jälkeen levitä ympäri Eurooppaa lukuisina käännöksinä. Varhaisin tunnettu suomennos on Pekka Ikosen lyhennelmä Don Quixote de la Mancha eli ritari surullisen muodon ritaristosta vuodelta 1877. Cervantesia suuresti ihaillut Aleksis Kivi tutustui aikanaan teokseen ruotsinkielisenä käännöksenä. J. A. Hollon klassinen täydellinen suomennos ilmestyi vuosina 1927–1928. Jyrki Lappi-Seppälän uusi suomennos ilmestyi 2013.
Viimeiset vuodet > Opettavaisia kertomuksia

Vuonna 1613 Cervantes julkaisi kaksitoista novellia sisältävän käänteentekevän, lähes kaikkia aikansa tyylilajeja hyödyntäneen kokoelman Novelas ejemplares (suom. Opettavaisia kertomuksia), jolla on ollut suuri vaikutus niin myöhempään romaanikirjallisuuteen kuin novellitaiteeseenkin. Teosta pidetään yleisesti Cervantesin merkittävimpänä Don Quijoten jälkeen, ja on sanottu että yksin sillä Cervantes olisi saanut nimensä kirjallisuuden historiaan. Opettavaisia kertomuksia on Don Quijoten ja Ocho comedias y ocho entremeses -kokoelman lyhyiden farssien ohella säilyttänyt suosionsa aina tähän päivään saakka.
Opettavaisten kertomusten käännöksiä vieraisiin kieliin alettiin julkaista pian teoksen ilmestyttyälähde?. Uusia käännöksiä ilmestyy yhä tasaisesti eri puolilla maailmaa. Walter Streng-Renkosen neljän novellin suomennosvalikoima Novelleja ilmestyi 1936. Arto Rintalan täydellinen suomennos, samalla ensimmäinen yksittäisen henkilön suorittama koko teoksen käännös, ilmestyi vuonna 2007.
Viimeiset vuodet > Viaje del Parnaso

Vuonna 1614 ilmestyi Cervantesin kunnianhimoisin yritys lyriikan alueella, oman aikansa kirjallisuutta hyväntahtoisesti arvosteleva allegorinen runoelma Viaje del Parnaso (Matka Parnassolla), joka sisältää runsaasti omaelämäkerrallista ainesta. Muutamien tunnetumpien sonettien, kuten satiirisen Al Túmulo del Rey Felipe en Sevilla (”Kuningas Filipin haudalle Sevillassa”) tai kirjailijan itsensä arvostaman Celos´in (”Mustasukkaisuus”) ohella Viaje del Parnaso on Cervantesin runomuotoisista teksteistä merkittävin, joskaan Cervantesin runouden ei yleisesti katsota nousevan samalle tasolle hänen proosansa kanssa.
Viimeiset vuodet > Don Quijote II, Ocho comedias y ocho entremeses nuevas

Alonso Fernández de Avellenada-pseudonyymin taakse piiloutuneen tuntemattoman tekijän kirjoittama Don Quijoten jatko-osa sai Cervantesin kiiruhtamaan oman teoksensa kirjoittamista, ja kauan odotettu toinen osa ilmestyi viimein vuonna 1615.
Samana vuonna ilmestyi Cervantesin uusien näytelmien kokoelma Ocho comedias y ocho entremeses nuevas, joka sisälsi kahdeksan pitkää, runomuotoista näytelmää (comedias) ja kahdeksan proosamuotoon kirjoitettua lyhyttä farssia, pitkien näytelmien tauoilla esitettävää välinäytöstä (entremeses). Yhtäkään näytelmää ei ollut esitetty ennen kirjan julkaisua, mutta varsinkin tarkkanäköiseen havainnointiin ja verbaaliseen ilotulitukseen pohjautuvista välinäytöksistä tuli myöhemmin hyvin suosittuja ja niitä esitetään edelleenkin.
Arto Rintalan kääntämä suomennosvalikoima Välinäytöksiä (2011) sisältää kaikki kahdeksan kokoelman välinäytöstä ja Espanjan varhaista teatterihistoriaa tarkastelevan Cervantesin esipuheen.
Cervantesin pidemmät näytelmät ovat jääneet myöhemminkin suhteellisen vähälle huomiolle. Maininnan arvoinen on kuitenkin esimerkiksi pitkä komedia Pedro de Urdemalas (Pahanilkinen Pedro), jonka päähenkilö, veijarimainen mustalaispoika, huijaa hyväuskoisia ihmisiä monissa eri rooleissa, ja päättää kappaleen lopussa ryhtyä näyttelijäksi.
Viimeiset vuodet > Los trabajos de Persiles y Sigismunda

Cervantes itse piti pääteoksenaan myöhäisantiikin filosofisen seikkailu- ja rakkausromaanin perinteestä, sekä Olaus Magnuksen ja Saxo Grammaticuksen pohjoisen Euroopan kuvauksista ammentavaa viimeistä romaaniaan Los trabajos de Persiles y Sigismunda – historia setentrional (Persilesin ja Sigismundan harharetket. Tarina pohjoisen mailta.). 1600- ja 1700-luvuilla Cervantesin viimeiseksi jäänyt romaani  olikin hyvin suosittu ja sitä pidetään yhtenä tärkeimmistä tuolloin muodissa olleen ”herooisen romaanin” esikuvista.
Fantasiaa ja realismia yhdistelevä Persiles y Sigismunda kertoo kahden pohjoisen valtakunnan kruununperillisten matkasta Euroopan halki Roomaan, jossa heidän on määrä astua avioliitoon paavin vihkiminä. Pääjuoneen yhdistyy suuri määrä lyhyitä sivukertomuksia ihmisistä ja tapauksista, joita rakastavaiset kohtaavat matkan varrella.
Myöhempinä vuosisatoina teos on jäänyt vähemmälle huomiolle, eikä sitä ole tutkittu kovinkaan syvällisesti. Cervantes kirjoitti Persiles y Sigismundan kuuluisan esipuheen kuolinvuoteellaan, ja Catalina de Salazar julkaisi teoksen postuumisti vuonna 1617.
Cervantes antoi viimeisinä päivinään munkkilupauksen, ja hänet haudattiin fransiskaaniveljen viitassa Madridissa myöhemmin 1600-luvulla perusteellisesti remontoituun trinitaariluostariin, jossa vainajien ruumiit ovat remonttien aikaisten siirtojen vuoksi sekoittuneet ja tunnistamattomia. Cervantesin luiden löytämiseksi perustettiin vuonna 2011 hanke, jonka takana olivat Espanjan kuninkaallinen kieliakatemia, Kuninkaallinen historia-akatemia ja Madridin arkkipiispa. Hankkeeseen oli varattu 100 000 euron suuruinen summa, ja sen piti valmistua vuonna 2016, jolloin Cervantesin kuolemasta tuli kuluneeksi 400 vuotta.
Cervantesin ruumis tunnistettiin keväällä 2015 ja haudattiin virallisin menoin kesäkuussa samaan kirkkoon, johon ruumis oli aiemminkin haudattu.
Cervantesin ja Shakespearen kuolinajat sattuivat samalle päivämäärälle. Tuolloin Espanjassa oli jo käytössä gregoriaaninen kalenteri, mutta Englannissa seurattiin vielä juliaanista kalenteria. Gregoriaanisen kalenterin mukaan Shakespeare kuoli 3. toukokuuta. Yhteensattuman kunniaksi Unesco julisti 23. huhtikuuta kansainväliseksi kirjan ja tekijänoikeuksien päiväksi (World Book and Copyright Day; katso myös Kirjan ja ruusun päivä). Cervantesin mukaan nimetty Alicanten yliopiston ylläpitämä Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes on maailman laajin espanjankielistä kirjallisuutta ja historiallisia teoksia sisältävä tietokanta.
Teokset

La Galatea (1585, paimenromaani)
Don Quijote I (1605, romaani)
Opettavaisia kertomuksia (1613, novellikokoelma)
El viaje del Parnaso (1614, runoelma)
Don Quijote II (1615, romaani)
Ocho comedias y ocho entremeses - osittainen suom. Välinäytöksiä (1615, näytelmäkokoelma)
Los trabajos de Persiles y Sigismunda (1617, romaani, ilmestyi Cervantesin kuoleman jälkeen)
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miguel de Cervantes Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Miguel de Cervantes Saavedran e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Eero Kivikari : Cervantes. Espanjalaisen runoilijan kohtalo, Helsingin Sanomat, 27.11.1927, nro 322, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Taiteilijan näkemys Cervantesista 1800-luvun saksalaisessa kirjallisuushistoriassa.
Lepanton taistelu.
Almagron näyttämöpiha La Manchassa on Espanjan ainoa alkuperäisessä asussaan säilynyt teatteri Cervantesin aikakaudelta.
La Numancian käsikirjoituksen ensimmäinen sivu. Käsikirjoitus n:o 15.000, Espanjan Kansalliskirjasto.
Casa de Medrano. Cervantesin oletettu vankikoppi Argamasilla de Albassa.
Cervantesin kotitalo Valladolidissa, missä kirjailija asui vuosina 1604–1606. Kuva talon puutarhasta.
Miguel de Cervantesin idealisoitu muotokuva teoksessa Retratos de Españoles Ilustres (Kuuluisien espanjalaisten muotokuvia), 1791.
Gustave Dorén kuvitusta Don Quijoteen.
Cervantesia esittävä vahanukke.
Cervantesin patsas Naupaktosin satamassa.
Aleksei Tšapygin

Aleksei Tšapygin.
Aleksei Pavlovitš Tšapygin (ven. Алексе́й Па́влович Чапы́гин, 17. lokakuuta 1870 Aunuksen läänin Kargopolin kihlakunnan Bolšoi Ugolin kylä – 21. lokakuuta 1937 Leningrad) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Aleksei Tšapygin syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän muutti vuonna 1883 Pietariin, jossa hän työskenteli maalarin apulaisena ja harrasti itseopiskelua.
Tšapyginin ensimmäinen teos ilmestyi vuonna 1903. Hänen varhaiset kertomuksensa kuvaavat köyhää maaseutua ja kaupunkeihin muuttanutta alaluokkaa. Huomiota herätti pienoisromaani Belyi skit (”Valkoinen skiitta”, 1913).
Tšapyginin pääteos on laaja historiallinen romaani Stepan Razin (1926–1927), joka on romantisoitu ja osin epäuskottava Stenka Razinin kansannousun kuvaus. Se oli yksi ensimmäisistä neuvostoliittolaisista historiallisista romaaneista. Samaa aihetta käsittelivät myöhemmin Stepan Zlobin ja Vasili Šukšin. Tšapyginin toinen historiallinen romaani Guljaštšije ljudi kuvaa Stepan Razinia edeltäneitä 1600-luvun kapinaliikkeitä.
Suomennettu teos

Stepan Razin: romaani 1–2. Suom. Juhani Konkka. Helsinki: Kansankulttuuri, 1957.
Andrei Sinjavski

Andrei Sinjavski vuonna 1975.
Andrei Donatovitš Sinjavski, salanimi Abram Terts (ven. Андре́й Дона́тович Синя́вский; 8. lokakuuta 1925 Moskova – 25. helmikuuta 1997 Pariisi) oli neuvostoliittolainen kirjailija ja toisinajattelija. Hänet tuomittiin työleirille gulagiin Juli Danielin kanssa ”neuvostovastaisesta toiminnasta” 14. helmikuuta 1966.
Sinjavski oli julkaissut salanimellä Abram Terts satiirisia proosakirjoituksia, joissa arvosteltiin neuvostojärjestelmää. Kirjoitukset oli julkaistu ulkomailla. Kun KGB sai tietää, että Sinjavski oli salanimen takana, hänet pidätettiin ja tuomittiin näytösoikeudenkäynnissä vuonna 1966 seitsemäksi vuodeksi pakkotyöhön. Hänet vapautettiin kuitenkin jo 8. kesäkuuta 1971.
Ryhmä merkittäviä ulkomaalaisia ja neuvostoliittolaisia allekirjoittajia lähetti Leonid Brežneville kirjeen, jossa he vetosivat, että hän ei palaisi stalinismin aikaan. Allekirjoittajien joukossa oli akateemikkoja, muun muassa Andrei Saharov, Igor Tamm ja Maja Plisetskaja. Kirjettä pidetään neuvostoliittolaisen toisinajattelijaliikkeen alkuna.
Kärsittyään rangaistuksen Sinjavski sai vuonna 1973 luvan muuttaa perheineen Ranskaan, ja hänestä tuli Sorbonnen yliopiston dosentti oppiaineenaan venäläinen kirjallisuus. Sinjavski kirjoitti aktiivisesti Radio Free Europeen. Hänen vankeusajan kirjeenvaihtonsa vaimonsa kanssa julkaistiin Lontoossa kirjana (1973, Golos iz khora, "A Voice from the Choir"), ja se julkaistiin myöhemmin useissa länsimaissa. Hänen vuosina 1975 ja 1976 julkaistut teoksensa Progulki's Pushkinym ("Walking with Pushkin", 1975) ja V Teni Gogolja ("In the Shadow of Gogol", 1976) saivat kuitenkin ristiriitaisen, jopa vihamielisen, vastaanoton Venäjän ulkopuolella asuvilta venäläisiltä lukijoilta.
Sinjavski palasi hetkeksi Moskovaan perestroikan vallitessa vuonna 1988, kun hänen ystävänsä Juli Daniel kuoli. Hän kuoli itse syöpäänlähde? 71-vuotiaana vuonna 1997.
Suomennettu tuotanto

salanimellä Abram Terts: Oikeudenkäynti alkaa (Sud idët), venäjänkielisestä käsikirjoituksesta suom. Juhani Konkka, Helsinki: WSOY 1960
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrei Sinjavski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel 2  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat 2  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 2
Bonifatius III

| Bonifatius III |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 540 Rooma
Kuollut: 12. marraskuuta 607 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  19. helmikuuta 607
Paavius päättyi:  12. marraskuuta 607
Edeltäjä:  Sabinianus
Seuraaja:  Bonifatius IV
Bonifatius III (n. 540–12. marraskuuta 607) oli paavina 19. helmikuuta 607 – 12. marraskuuta 607. Hänen paavikautensa alkoi 19. helmikuuta ja loppui 12. marraskuuta 607, eli hän toimi paavina alle vuoden.
Bonifatiuksen syntymänimeä tai -aikaa ei tiedetä, mutta hän syntyi Roomassa, Italiassa, John Cataadiocen poikana. Diakonina toimiessaan Bonifatius teki vaikutuksen paavi Gregorius I:een, joka nimitti hänet vuonna 603 diplomaatiksi Konstantinopoliin. Bonifatius osoittautuikin taitavaksi diplomaatiksi.
Paavi Sabinianus kuoli helmikuussa 606, ja Bonifatius valittiin hänen seuraajakseen. Bonifatius ei kuitenkaan palannut Konstantinopolista Roomaan kuin vasta seuraavana vuonna. Paavikautensa aikana Bonifatius teki kaksi uudistusta paavien valintaan: paavin seuraajasta keskusteleminen paavin vielä eläessä kiellettiin, ja uuden paavin valinnan sai aloittaa vasta kolmen päivän kuluttua kuolleen paavin hautajaisista. Tarkoituksena oli pitää paavinvaalit vapaina ja riippumattomina.
Bonifatius kuoli Roomassa 12. marraskuuta 607. Hänet on haudattu Pietarinkirkkoon.
Bonifatius VI

| Bonifatius VI |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 26. huhtikuuta 896 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  11. huhtikuuta 896
Paavius päättyi:  26. huhtikuuta 896
Edeltäjä:  Formosus
Seuraaja:  Stefanus VI
Bonifatius VI oli paavina 11. huhtikuuta 896 – 26. huhtikuuta 896. Hänen valintansa ajoittui keskelle paavi Formosuksen kuolemaa seurannutta sekasortoa. Hän oli paavina vain viisitoista päivää, minkä jälkeen hän toisten lähteiden mukaan kuoli kihtiin, toisten mukaan joutui väistymään Stefanus VI:ta tukeneiden Spoleton suvun ja heidän kannattajiensa painostuksesta.
Karl Ludwig Bonhoeffer

| Karl Ludwig Bonhoeffer |
| --- | --- |
 Karl Ludwig Bonhoeffer vuonna 1938
Henkilötiedot
Syntynyt: 31 maaliskuuta 1868
Kuollut: 4. joulukuuta 1948 (80 vuotta)
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Bonnin yliopisto
Tutkimusalue:  lääketiede psykiatria neurologia
Karl Ludwig Bonhoeffer (31. maaliskuuta 1868 Neresheim, Württembergin kuningaskunta – 4. joulukuuta 1948 Berliini) oli saksalainen psykiatri ja neurologi. Hän toimi psykiatrian ja neurologian professorina Bonnin yliopistossa ja neurologian osaston johtajana Charitén sairaalassa Berliinissä.
Natsit teloittivat Karl Bonhoefferin pojat Klaus ja Dietrich Bonhoefferin sekä vävyn Hans von Dohnányin toisen maailmansodan loppuvaiheessa, koska nämä olivat osallistuneet Hitlerin vastaiseen salaliittoon.
Ura

Karl Bonhoeffer otti vuonna 1918 vastaan psykiatrian ja neurologian professuurin Berliinistä. Kuolemaansa asti Karl Bonhoeffer toimi vastavoimana psykoanalyyttiselle koulukunnalle. Vaikkei hän sinällään hylännyt Freudin, Jungin ja Adlerin teorioita, hän antoi etusijan empiiriselle psykiatrialle.
Karl Bonhoefferin arvostuksesta psykiatrina antaa kuvan se että hänet kutsuttiin Saksan valtiopäivätalon tuhopoltosta epäilyn Marinus van der Lubben oikeudenkäyntiin arvioimaan syytetyn mielenterveyttä.
Bonifatius V

| Bonifatius V |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Napoli
Kuollut: 25. lokakuuta 625 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  23. joulukuuta 619
Paavius päättyi:  25. lokakuuta 625
Edeltäjä:  Pyhä Deusdedit
Seuraaja:  Honorius I 
Bonifatius V (kastenimi tuntematon) (k. 25. lokakuuta 625) oli paavina 23. joulukuuta 619 – 25. lokakuuta 625. Hän syntyi Napolissa, Italiassa, mutta synnyinaikaa ei tunneta. Bonifatius V hallitsi Aeodatus I:n ja Honorius I:n välissä.
Skitalets

Skitalets. 1900-luvun alun valokuva.
Skitalets (ven. Скита́лец, suomeksi ”maankiertäjä, kulkuri”, oikea nimi Stepan Gavrilovitš Petrov, Степа́н Гаври́лович Петро́в; 9. marraskuuta 1869 nykyisen Samaran alueen Privolžjen piirin Obšarovkan kylä – 25. kesäkuuta 1941 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen kirjailija.
Tuleva kirjailija syntyi talonpoikaisperheeseen. Vuosina 1885–1887 hän opiskeli Samaran opettajaseminaarissa, josta hänet erotettiin poliittisesti epäluotettavana. Vuosina 1893–1897 hän kierteli Venäjän eteläosia kokeillen erilaisia ammatteja. Palattuaan Samaraan hän työskenteli Samarskaja gazeta -lehdessä.
Maksim Gorki vaikutti ratkaisevasti Skitaletsin kirjailijanuran muotoutumiseen. Gorkin myötavaikutuksella ilmestynyt pienoisromaani Oktava (1900) teki hänet tunnetuksi. Gorkin perustama Znanije-kustantamo julkaisi Skitaletsin ensimmäisen kertomuskokoelman vuonna 1902. Kirjailijan varhaisvaiheen realististen teosten sankareita ovat yhteiskunnan ulkopuolelle jääneet poikkeusyksilöt ja kapinalliset, joiden elämä päättyy usein traagisesti.
1900-luvun alussa Skitalets osallistui aktiivisesti poliittiseen toimintaan ja oli vuonna 1901 kolmen kuukauden ajan vankilassa. Vuoden 1905 vallankumoustapahtumien jälkeen hän julkaisi pienoisromaanin Etapy (”Etappeja”, 1908), jossa aikaisemman kapinahengen oli korvannut traaginen fatalismi. Samaan aikaan kirjailija etääntyi Maksim Gorkista ja bolševikeista. Vuonna 1921 hän muutti Harbiniin.
Vuonna 1934 Skitalets palasi Moskovaan. Elämänsä loppuvaiheessa hän keskittyi omaelämäkerrallisten ja muistelmateosten kirjoittamiseen.
Suomennoksia

Pyhä tuhka. Suom. Rob. A. Seppänen. Aika 1909, nro 3.
Muistelmia Maksim Gorkin vierailusta Suomessa. Punalippu 1956, nro 1, s. 101-108.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija (venäjäksi)
Skitaletsin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Bonifacionsalmi

Bonifacionsalmi kartalla
Bonifacionsalmi on Korsikan ja Sardinian välinen salmi. Salmi on nimetty korsikalaisen Bonifacion linnoituskaupungin mukaan. Salmi on noin 11 kilometriä leveä ja yhdistää Tyrrhenanmeren läntiseen Välimereen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bonifacionsalmi Wikimedia Commonsissa
Arkadz Kuljašou

Arkadz Kuljašou valkovenäläisessä postimerkissä.
Arkadz Aljaksandravitš Kuljašou (valkoven. Аркадзь Аляксандравіч Куляшоў, 6. helmikuuta 1914 Mahiljoun läänin Klimavitšyn kihlakunnan Samatevitšyn taajama – 4. helmikuuta 1978 Njasviž) oli valkovenäläinen runoilija ja kääntäjä.
Arkadz Kuljašou syntyi opettajaperheeseen. Hän opiskeli Mstsislaun opettajaopistossa ja Minskin opettajakorkeakoulun kirjallisuuden tiedekunnassa vuosina 1931–1933. Kuljašou työskenteli 1930-luvulla sanomalehdessä, radiossa ja kirjailijaliiton neuvonantajana sekä toisen maailmansodan aikana sotilaslehdessä ja Valko-Venäjän partisaaniesikunnassa. Vuosina 1945–1946 hän oli Litaratura i mastatstva -lehden toimittaja ja vuosina 1958–1967 elokuvastudio Belarusfilmin käsikirjoitusosaston päällikkö ja päätoimittaja. Kuljašou jäi eläkkeelle vapaana kirjailijana vuonna 1974.
Kuljašoun ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1930. Hän kirjoitti etupäässä ajalleen tyypillistä kansalaislyriikkaa. Runoelmat Stsjag brygady (”Prikaatin lippu”) ja Novaje retšyštša (”Uusi uoma”) saivat Stalin-palkinnot vuosina 1946 ja 1949. Kuljašou sai käännöksistään Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon vuonna 1970. Hänelle myönnettiin Valko-Venäjän Komsomolin palkinto vuonna 1968.
Kuljašou oli Valko-Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen jäsen ja kuului Neuvostoliiton kirjailijaliittoon vuodesta 1934. Hän oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen vuodesta 1941 ja Valko-Venäjän SNT:n korkeimman neuvoston kansanedustaja vuosina 1947–1978. Kuljašou nimitettiin Valko-Venäjän kansanrunoilijaksi vuonna 1968 ja Ukrainan SNT:n ansioituneeksi kulttuurityöntekijäksi vuonna 1973.
Aiheesta muualla

Arkadz Kuljašoulle omistettu sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki 2  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Kristinusko Rhode Islandilla

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Rhode Islandin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Rhode Islandin suurin uskonto. 75 prosenttia Rhode Islandin väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on katolisuus: katoliseen kirkkoon kuuluu 42 prosenttia väestöstä.
Toiseksi suurin suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 14 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 14 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 2 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Mormoneihin kuuluu noin prosentti väestöstä ja Jehovan todistajiin 2 prosenttia väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 142 | 445 597 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 56 | 25 880 |
| Yhdysvaltain episkopaalinen kirkko | Päälinja | Anglikaaninen | 52 | 14 678 |
| American Baptist Churches in the USA | Päälinja | Baptismi | 70 | 11 381 |
| Jehovan todistajat | Jehovan todistajat | Adventismi | 33 | 6 902 |
| Yhdistynyt metodistikirkko | Päälinja | Metodismi | 21 | 5 825 |