stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PowerPC
Käyttö

PowerPC-suorittimia on käytetty muun muassa Amiga- ja Macintosh-tietokoneissa sekä sulautetuissa järjestelmissä, kuten verkkolaitteissa ja autojen tietojärjestelmissä. IBM käyttää Unix-koneissaan paitsi PowerPC:tä myös sen sukulaisarkkitehtuuria POWERia.
PowerPC:stä yritettiin 1990-luvun puolivälissä tehdä vakiintuneen WINTEL-arkkitehtuurin kilpailija. Vuonna 1994 IBM julkaisi PowerPC Reference Platformin, joka oli periaatteessa PC-klooni varustettuna PowerPC-suorittimella. Erityisesti Apple koki tämän ongelmalliseksi ja 1995 julkaistiin Common Hardware Reference Platform (CHRP) -määrittely, jonka pääasiallinen muutos oli Open Firmware, mahdollisuus ladata alustariippumattomia laiteajureita PCI-väylän korteilta, näin parantaen yhteensopivuutta ei laitteiden välillä. Sekä PReP että CHRP-koneet jäivät hyvin harvinaisiksi.
Käyttö > Tuotteita

PowerPC-suorittimia on muun muassa seuraavissa laitteissa:
Adaptec
Raid-kortit
Amiga
Eyetech AmigaOne
Eyetech MicroA1
ACube Systems Srl SAM440ep (667Mhz CPU)
Amiga ”Classic” -kiihdytinsarjat:
ACK Control PowerVixxen LT
Phase5 Blizzard
Phase5 CyberStormPPC
Apple
iBook
PowerBook
Power Macintosh
Apple Bandai Pippin
BeBox
Buffalo Technology
Kuro Box/LinkStation/TeraStation verkkopalvelinlaitteet
Cisco-reitittimet
Culturecom-laitteet:
Set Top Box (STB)
DVD Station
Voice-Over-IP (VoIP)
China Tax/Point-of-Sale (POS)-terminaali.
Genesi
Pegasos Open Desktop Workstation/ODW.
Efika
Harris Corporation
Night Hawk 6000 minitietokoneet
IBM
RS/6000 AIX-työasemat
Blue Gene-supertietokone. Jokaisessa laskentayksikössä on kaksi 700 MHz:n PowerPC 440 -ydintä.
Kyocera tulostimet.
Realm Systems
BlackDog Plug-in USB mobile Linux Server
DBox2, Dreambox Linux DVB-viritin
Käyttö > Tuotteita > Sulautetut järjestelmät

RAD6000 ja RAD750, säteilysuojatut suorittimet, joita käytetään muun muassa avaruusluotaimissa
Hewlett-Packard, Kyocera, Konica-Minolta, Lexmark ja Xerox laser- ja mustesuihkutulostimet
Ford-autot
TiVo (ensimmäinen sukupolvi) videotallennin.
Käyttö > Tuotteita > Pelikonsolisuorittimet

Erikoisversioita saman käskykannan toteuttavista suorittimista.
Gekko (Nintendo GameCube) – muunneltu 485 MHz:n 750CXe-ydin
Broadway (Wii)
Espresso (Wii U)
Xenon (Xbox 360)
Cell BE (PlayStation 3)
Kirjallisuutta

IBM & Motorola: PowerPC Microprocessor Family: The Programming Environments.  (IBM: MPRPPCFPE-01, Motorola: MPCFPE/AD) Määritä julkaisija!
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta PowerPC Wikimedia Commonsissa
Power.org
Apple-IBM-Motorola -yhteistyön historiaa
Luettelo Motorolan valmistamista suorittimista
| --- | --- |
6800-sarja:   6801  6802  6805  6809  Hitachi 6309 
Motorola 68000 -sarja:   68000  68008  68010  68012  68020  68030  68040  68060 
Matematiikkasuorittimet:  68881/68882
Muistinhallintayksiköt:   68451  68851 
88000-sarja:   88100  88110 
PowerPC-sarja:   PPC 6XX  PPC 7XX  PPC 7XXX 
Digitaaliset signaaliprosessorit:   Motorola 56000 56001  56002  56004  56100  56300  56800  96002 
Mikrokontrollerit:   Motorola 68300 DragonBall  PowerQUICC
Kanoninen oikeus

Kanoninen oikeus tarkoittaa muun muassa katolisessa, ortodoksisessa ja anglikaanisessa kirkossa syntyneitä oikeusjärjestelmiä, jotka määrittelevät kirkon perusteet, sen ja muiden instituutioiden väliset suhteet ja sisäisen järjestyksen. Kanonisen oikeuden määräyksiä kutsutaan kanoneiksi (kreik. κανών, sääntö, mitta), ja ne ovat yleensä kirkolliskokousten säätämiä. Kanoninen oikeus on vanhin edelleen käytössä oleva oikeusjärjestelmä läntisessä maailmassa, tosin sillä ei enää ole varsinaista juridista voimaa.
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous vuonna 325 määritteli kanonit kirkon kurinpitotoimenpiteiksi ja erotteli kirkon lain (kanones) maallisista määräyksistä (nomoi). Vuoden 1054 Suuren skisman jälkeen katolinen ja ortodoksinen kirkko ovat kehittäneet omat kanoniset oikeutensa kuten myös jotkut uskonpuhdistuksen myötä syntyneet protestanttiset kirkot.
Kanonin määritelmä

Kreikan kielen sana kanoni (m.kreik. κανών) merkisee suoraa lautaa, tai mittaamisvälinettä jota käytettiin kiven tai puun veistämisessä ja kiillottamisessa. Serbialaisen piispa Nikodim Milašin mukaan:
»Kanoneiksi sanotaan niitä kirjallisia määräyksiä, joita kirkollinen lainsäädäntövalta on useiden vuosisatojen aikana julkaissut ja jotka ovat vieläkin voimassa ortodoksisessa kirkossa positiivisina, kaikkia kirkon jäseniä yhteisesti ja kutakin erikseen velvoittavina säädöksinä.» 
(Милаш, Никодим: Правила православне цркве с тумачењима. I. 1895, II. 1896. Suomentanut Antti Inkinen.)
Katolinen kanoninen oikeus

Gratianus kokosi ensimmäisen täydellisen kokoelman katolisen kirkon kanoneja Decretum Gratianin noin vuonna 1140. Se perustui aikaisempiin kokoelmiin, kirkolliskokousten päätöksiin, roomalaiseen lakiin ja kirkkoisien teksteihin. Teos hyväksyttiin pian eurooppalaisissa oppilaitoksissa kanonisen oikeuden perusteokseksi, ja se oli roomalaiskatolisen kirkon kanoninen lakikirja vuoteen 1917. Laajennettu Corpus juris canonici julkaistiin vuonna 1500. Vuonna 1917 julkaistiin uusi Codex juris canonici -kokoelma ja Vatikaanin toisen konsiilin perustaman komission työn päätteeksi uusin kanonisen oikeuden kokoelma valmistui 1983.
Idän katolisilla kirkoilla on oma kanonisen lain kokoelmansa Codex canonum ecclesiarum orientalium, jonka paavi Johannes Paavali II otti käyttöön vuonna 1991. Tämä kanonikokoelma poikkeaa katolisen kirkon yleisestä kanonisesta oikeudesta niiltä osin, kuin kirkkojen perinteet eroavat. Eroja on muun muassa terminologian, kirkon hierarkian ja sakramenttien toimittamisen alueilla.
Ortodoksinen kanoninen oikeus

Ortodoksisen kirkon kanonisen oikeuden määräykset määräytyvät ekumeenisten kirkolliskokousten (Nikean toiseen kokoukseen asti) ja paikallisten piispainkokousten päätöksistä sekä kirkkoisien kirjoituksista. Näitä kanonien lähteitä on yhteensä noin tuhat, ja ne on koottu useiksi kokoelmiksi. Näistä yleisimmin käytössä olevaa kokoelmaa kreikankielisissä paikalliskirkoissa kutsutaan Pedalioniksi (kreik. Πηδάλιον, "peräsin").
Toisin kuin katolisessa kirkossa ortodoksisessa kirkossa kanonista oikeutta ei ole kodifioitu ja eri autokefaalisilla ja autonomisilla paikalliskirkoilla on Trullon synodin 39:n kanonin mukaan oikeus luoda omia sääntöjään. Näiden sääntöjen tulee kuitenkin ilmentää pyhissä kanoneissa esitettyä kirkon universaalin lain henkeä.
Kanonista oikeutta pyritään tulkitsemaan enemmän lain hengen kuin kirjaimen mukaisesti. Tämän vuoksi kirkossa on vähemman tärkeissä asioissa noudatettu ”ekonomia”-periaatetta, jonka mukaan rikkeen rangaistusta ei välttämättä panna täytäntöön. Oikeus soveltaa ekonomia-periaatetta kuuluu piispainkokoukselle tai synodille, joka voi puolestaan delegoida oikeuden yksittäisille piispoille kanonisen oikeuden rajoissa.
Protestanttiset kirkot

Uskonpuhdistuksen myötä syntyneissä protestanttisissa kirkoissa hylättiin pääsääntöisesti katolinen kanoninen oikeus, ja Martti Luther muun muassa poltti julkisesti kanonisen oikeuden kokoelmia, jotka hänen mielestään korruptoivat kristillisen uskon. Niissäkin protestanttisissa maissa, jossa joitain kanonisen oikeuden elementtejä säilytettiin, paavin asema sen toimeenpanemisessa hylättiin. Uskonpuhdistuksen myötä maalliset hallitukset ottivat asteittain haltuunsa perhe- ja avioliitto-oikeuden, joka aikaisemmin oli kuulunut kanonisen, kirkollisen oikeuden piiriin.
Protestanttiset kirkot säilyttivät käytössä kuitenkin joitain kanonisen oikeuden perinteen piirteitä. Erityisesti anglikaanisessa kirkossa kanoninen oikeus ja kirkolliset tuomioistuimet ovat käytössä useissa asioissa, mutta myös luterilaisuudessa hyödynnettiin kanonisen oikeuden osia. Myös esimerkiksi Jean Calvinin tietyt kirjoitukset pohjautuvat 1300-luvun kanonisen oikeuden periaatteisiin.
Ruotsin valtakunnassa uskonpuhdistuksessa 1520-luvulla yhteys paavinistuimeen katkesi ja kanoninen oikeus korvattiin osittain uusilla kirkollisilla säädöksillä ja toisaalta yhteiskunnallisella lainsäädännöllä. Samalla kirkon ylin johto siirtyi paavilta kuninkaalle. Västeråsin valtiopäivien jälkeen kuninkaalle siirrettiin muun muassa oikeus valita piispat. Vuoden 1571 kirkkojärjestyksessä tehtiin ero maallisen ja hengellisen vallan välille, mutta ei määritelty miten kirkon keskushallinto pitäisi järjestää. Vuoden 1686 kirkkolain myötä kaikki valtakunnan asukkaat sidottiin luterilaiseen tunnustukseen, kirkon itsenäisyys lakkautettiin kokonaan ja kirkosta muodostettiin valtion laitos.
Kirjallisuutta > Suomeksi julkaistua kanonista kirjallisuutta

Nikodim Milaš: Ortodoksisen kirkon kanonit selityksineen.  (Serbiankielinen alkuteos: Милаш, Никодим: Правила православне цркве с тумачењима. I. 1895, II. 1896)  Suomentanut Antti Inkinen. Pieksämäki:  Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1980.  ISBN 951-9071-34-2
Paikallissynodien kanonit.  (Ensimmäinen painos. Kreikankielinen alkuteos: Ἁμίλκα Σ. Ἀλιβιζάτου: Οἱ Ἱεροί Κανόνες καί οἱ Ἐκκλησιαστικοί Νόμοι. Ἐν Ἀθήναις 1949)  Suomentanut Johannes Seppälä. Pieksämäki:  Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1983.  ISBN 951-9071-64-4
Pyhien isien kanonit.  (Ensimmäinen painos. Käytetty tekstijulkaisu: Ἁμίλκα Σ. Ἀλιβιζάτου: Οἱ Ἱεροί Κανόνες καί οἱ Ἐκκλησιαστικοί Νόμοι. Ἐν Ἀθήναις 1949)  Suomentanut Johannes Seppälä. Pieksämäki:  Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1985.  ISBN 951-9071-78-4
Kirjallisuutta > Tutkimuksia

Erickson, John H.: The challenge of our past: studies in Orthodox Canon law and Church history.  St Vladimir's Seminary Press, 1991.  ISBN 0-88141-086-1  Teoksen verkkoversio (viitattu 24.6.2009). (englanniksi)
John P. Beal, James A. Coriden, Thomas J. Green: New Commentary on the Code of Canon Law: Study Edition.  Paulist Press, 1991.  ISBN 0-8091-4066-7  Teoksen verkkoversio (viitattu 24.6.2009). (englanniksi)
Johannes, metropoliitta: Ykseyden ja yhdenmukaisuuden suhde kirkossa ekumeenisten synodien tradition valossa : Uskon ja käytännön keskinäinen suhde ortodoksisessa kirkossa.  Helsinki:  Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvosto, 1976.  ISBN 951-9071-08-3  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Katolisen kirkon kanonit: Code of Canon Law. Libreria Editrice Vaticana. (englanniksi)
Idän katolisten kirkkojen kanonit: Code of canons of Oriental Churchs.  1992. IntraText. Viitattu 24.6.2009. (englanniksi)
Ortodoksisen kirkon kanonit: Church Canons. Russian Orthodox Church of Three Saints. (englanniksi)
Anglikaanisen kirkon kanonit:  Canons of the Church of England. the Church of England. (englanniksi)
Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus

| Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus> Tequila Sunrise |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Towne
Käsikirjoittaja:  Robert Towne
Tuottaja:  Thom Mount
Säveltäjä:  Dave Grusin
Kuvaaja:  Conrad L. Hall
Leikkaaja:  Claire Simpson
Pääosat:  Mel Gibson Kurt Russell Michelle Pfeiffer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Xfinity Streampix
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  115 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tequila Sunrise – vaarallinen sekoitus on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut jännityselokuva. Elokuvan ohjasi Robert Towne ja pääosissa ovat Mel Gibson, Kurt Russell ja Michelle Pfeiffer.
Elokuva kertoo poliisi Nick Fresciasta ja tämän hyvästä ystävästä, huumekauppias Dale McKussicista, joka pyrkii takaisin kunnialliseen elämään. Kumpikin rakastuu kauniiseen Jo Ann Vallenariin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mel Gibson  | … |  Dale McKussic   |
|  Kurt Russell  | … |  Nick Frescia   |
|  Michelle Pfeiffer  | … |  Jo Ann Vallenari   |
Arvioita

Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti käsikirjoittajana arvostetun Townen (mm. Chinatown) ohjaustyön olevan tyhjänpäiväistä viihdettä, jossa melkein kaikki osa-alueet kuitenkin toimivat, paitsi etteivät miespääosien esittäjät Gibson ja Russell hänestä sovi lainkaan rooleihinsa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo hienostuneeksi ja romanttiseksi aiotun jännärin kuivuvan kasaan ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Terijoki (lehti)

Lehden ensimmäisen näytenumeron etusivu.
Terijoki oli Terijoella vuosina 1908–1909 ilmestynyt paikallislehti.
Paikkakunnan liikemiesten perustama Terijoki siirtyi pian Mikko Uotisen julkaisemaksi ja toimittamaksi. Viipurissa kahdesti viikossa painettu lehti oli poliittisesti sitoutumaton. Se lopetettiin kannattamattomana.
Aiheesta muualla

Terijoki digitoituna kansalliskirjastossa
Tenoksikaami

| --- | --- |

Tenoksikaami
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-hydroksi-2-metyyli-1,1-diokso-N-pyridin-2-yylitieno[2,3-e]tiatsiini-3-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 59804-37-4
ATC-koodi: M01AC02
PubChem CID: 54677971
DrugBank: DB00469
Kemialliset tiedot
Kaava: C13H11N3O4S2 
Moolimassa: 337,388
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 209–213 °C (hajoaa)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 99 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 72 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Tenoksikaami (C13H11S2N3O4) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään tulehduskipulääkkeenä muun muassa nivelkipujen hoidossa.
Ominaisuudet ja käyttö

Tenoksikaami kuuluu niin kutsuttujen oksikaamien lääkeaineryhmään. Sen käyttö kivunlievitykseen ja tulehduksen vähentämiseen perustuu siihen, että se sitoutuu syklo-oksigenaasientsyymeihin ja estää niiden toimintaa. Tällöin nämä entsyymit eivät kykene muodostamaan prostaglandiineja, jotka ovat tulehdusreaktiota välittäviä aineita elimistössä. Tenoksikaamia voidaan käyttää reuman, nivelrikon ja kihdin hoidossa.
Haittavaikutukset

Tenoksikaamin haittavaikutukset ovat samankaltaisia kuin piroksikaamilla. Tyypillisimpiä ovat suoliston oireet ja iho-oireet.
Valmistus

Tenoksikaamin synteesissä metyyli-3-hydroksitiofeeni-2-karboksylaatista valmistetaan metyyli-3-kloorisulfonyyli-2-karboksylaattia. Tämä välituote reagoi seuraavassa vaiheessa sarkosiinin etyyliesterin kanssa ja muodostunut tuote muodostaa heterosyklisen rakenteen kuumennettaessa vahvasti emäksisissä olosuhteissa. Viimeinen vaihe tenoksikaamin synteesissä on reaktio 2-aminopyridiinin kanssa.
Usko Teromaa

Usko Teromaa (4. kesäkuuta 1924 Tampere – 20. elokuuta 2009) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja, -valmentaja ja -vaikuttaja.
Teromaa oli aloittamassa KooVeen eli silloisen TK-V:n jääkiekkotoimintaa vuonna 1945. Hän pelasi itse seurassa puolustajana ja SM-sarjassa hänen tililleen tuli kahdeksan ottelua. Myöhemmin Teromaa valmensi KooVeeta aina SM-hopealle asti.
Usko Teromaa toimi vuonna 1953 Suomen jääkiekkomaajoukkueen huoltajana ja vuonna 1959 joukkueenjohtajana.
Teromaa toimi Suomen Jääkiekkoliiton liittohallituksessa 1961–1962 ja 1965–1966. Hän oli vuonna 1979 perustamassa myös Suomen Jääkiekkomuseota yhdessä Aarne Honkavaaran, Kalervo Kummolan, Kimmo Leinosen, Harry Lindbladin ja Juhani Linkosuon kanssa.
Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Teromaan Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 83.
Henri Terrasson de Fougères

Jean Henri Terrasson de Fougères (20. helmikuuta 1881 Beaucaire – 5. toukokuuta 1931 Mâcon) oli ranskalainen siirtomaavirkailija, joka toimi Ranskan Sudanin varakuvernöörinä.
Terrasson de Fougères syntyi virkamiehen perheeseen. Hän valmistui Ranskan siirtomaakorkeakoulusta ja työskenteli hallintovirkailijana Ranskan Länsi-Afrikassa. 
Terrasson de Fougères harrasti kansatiedettä ja julkaisi tutkielman Norsunluurannikon avikamien häätavoista.
Terrasson de Fougères toimi Ranskan Sudanin varakuvernöörin Marcel Achille Olivierin sijaisena vuodesta 1921. Hän oli alueen varakuvernööri vuosina 1924–1931. Terrasson de Fougères oli tehokas hallintovirkamies, jolla oli selkeät vakaumukset. Hän vastusti pakkotyövoiman käyttöä maataloudessa, rakennutti Bamakoon muun muassa myöhemmin nimeään kantaneen yläalkeiskoulun ja siirsi sinne eläinlääketieteellisen koulun Dakarista.
Terrasson de Fougères kuoli auto-onnettomuudessa.
Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus

Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus -kirjan suomenkielinen kansikuva.
Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus (engl. Industrial Society and Its Future) on Unabomberina tunnetun kirjepommittaja Theodore Kaczynskin kirjoittama manifesti. Se julkaistiin 19. syyskuuta 1995 FBI:n suosituksesta The Washington Postissa sekä The New York Timesissa. Kaczynski oli toimittanut manifestin lehtien toimituksille kesäkuussa 1995. FBI suositteli lehdille manifestin julkaisemista vihjeiden saamiseksi.
Kaczynski oli poliisille osoitetussa kirjeessään luvannut lopettaa kirjepommikampanjansa, mikäli hänen manifestinsa julkaistaisiin laajalevikkisessä sanomalehdessä. Viimeisin pommi oli ollut tappava. Manifestin julkaisun jälkeen veljen vaimo epäili Theodoren voivan olla Unabomber ja veli David tunnisti Theodoren kirjoitustyylin vertaamalla henkilökohtaisiin kirjeisiin ja paljasti tämän FBI:lle. Kaczynskin asumukselle tehtiin kotietsintä ja hänet pidätettiin 4. huhtikuuta 1996.
»Toivomme vakuuttaneemme lukijan siitä, ettei järjestelmää voi uudistaa siten, että vapaus sovitettaisiin yhteen teknologian kanssa. Ainoa reitti ulos on vapautua koko teollis-teknologisesta järjestelmästä. Tämä edellyttää vallankumousta, ei välttämättä aseellista kansannousua, mutta varmasti radikaalia ja perustavan vastaista muutosta yhteiskuntamme luonteesta.» 
(Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus, 140. kappale.)
Sisältö

Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus alkaa Kaczynskin väitteellä "Teollinen vallankumous ja sen seuraukset ovat olleet katastrofi ihmiskunnalle". Manifesti käsittelee teollistumisen ja modernin teknologian haittoja ihmisille sekä luonnolle. Kaczynski katsoo, että ihmisvapauden ja autonomian kaventuminen on väistämätöntä teknologisessa yhteiskunnassa, koska "järjestelmän täytyy säädellä tarkkaan ihmisten käyttäytymistä toimiakseen". Kaczynski uskoo tämän johtavan voimattomuuden tunteeseen, stressiin ja muihin psykologisiin ongelmiin.
»Ihminen voi suuttua, mutta moderni yhteiskunta ei voi sallia tappelemista. Monissa tapauksissa se ei suvaitse edes sanallista aggressiota. Ollessaan matkalla jonnekin ihmisellä voi olla kiire tai hän saattaa haluta kulkea hitaasti, mutta useimmiten hänellä ei ole muuta vaihtoehtoa kuin kulkea virran mukana ja totella liikennesääntöjä. Joku haluaisi työskennellä toisella tavalla, mutta yleensä hän voi työskennellä vain työnantajan sääntöjä noudattaen. Monilla muillakin tavoilla moderni ihminen on sidottu ohjeiden ja sääntöjen (kirjoitettujen tai kirjoittamattomien) verkostoon, joka turhauttaa monet hänen impulssinsa ja näin riistää vallan prosessin. Useimpia näistä säädöksistä ei voi kiertää, koska ne ovat välttämättömiä teollisessa yhteiskunnassa toimimisen kannalta.» 
(Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus, 71. kappale.)
Kaczynski kritisoi manifestissaan Sylvanin oppimiskeskusten kaltaisia paikkoja, joissa ihmiset "aivopestään" käyttäytymään järjestelmän mukaisesti. Hän korostaa, ettei propaganda kuitenkaan rajoitu vain oppimiskeskuksiin. Myös media ja yritykset manipuloivat ihmisiä käyttäytymään järjestelmälle hyödyllisellä tavalla. Kaczynskin mielestä teollista yhteiskuntaa ei voida tuhota rauhanomaisin keinoin, vaan sen tuhoaminen vaatii vallankumouksen.
Kaczynski analysoi manifestissaan modernia vasemmistoa. Hän uskoo modernin vasemmistolaisuuden olevan teknologisesta elämäntavasta johtuvaa oireilua. Kaczynski nimittää alhaisen itsetunnon ja ylisosiaalistumisen vasemmistolaisille keskeisiksi taipumuksiksi. Kaczynski pitää vasemmistolaisia esteenä teknologiavastaiselle vallankumoukselle, koska "vasemmistolaista ajaa vallantarve" ja "vasemmistolainen ei todennäköisesti koskaan luovu teknologiasta, koska teknologia on liian arvokas kollektiivisen vallan lähde". Hän ennustaa, että vasemmistolaiset tulevat käyttämään modernia teknologiaa muiden sananvapauden rajoittamiseen.
Kaczynski oli lukenut ranskalaisen filosofin Jacques Ellulin teoksia, joista tunnetuin on tekniikan haittoja käsittelevä The Technological Society. Kaczynski on maininnut Ellulin teoksen lempikirjakseen.
Kirjallisuus

Kaczynski, Theodore: Teollinen yhteiskunta ja sen tulevaisuus.  ((Industrial society and its future, 1995.) Kannessa myös: Unabomber. Suomennos ja esipuhe: Timo Hännikäinen. Savumerkki)  Turku:  Savukeidas, 2005.  ISBN 952-5500-10-1
Aiheesta muualla

Timo Hännikäinen: Terroristi väärässä paikassa väärään aikaan. Ylioppilaslehti 10/2006.
Teppana

Teppanan asuinaluetta.
Teppana on Kajaanissa Kajaaninjoen pohjoispuolella sijaitseva kaupunginosa. Teppana oli vuonna 1977 lakkautetun Kajaanin maalaiskunnan kuntakeskus.
Kaupunginosassa sijaitsee Karolineburgin kartano, joka nykyisin toimii hotellina ja ravintolana. Teppanan vieressä on Pöllyvaaran ulkoilualue. Teppanassa toimii kotiseutuyhdistys Teppanalaiset ry. Teppanassa toimii myös peruskoulu.
Teppanan koulu.
Historiaa

Teppana toimi Kajaanin entisen maalaiskunnan keskuksena, ja monille ulkopuolisille se näytti usein Kajaanin kaupungin esikaupunkialueelta.
Pöllyvaaran ulkoilualueella oli arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema näkötorni vuosina 1914–1949. Teppanan vanha puukoulu, "kylätalo", valmistui vuonna 1916 ja nykyisin käytössä oleva Teppanan koulu valmistui vuonna 1954. Vuonna 1962 Kajaaninjoen yli rakennetun puutavaratien ansiosta tuossa vaiheessa vielä Kajaanin maalaiskuntaan kuuluva Teppanan kaupunginosa alkoi kehittyä. Tavoitteena oli luoda alueelle 15 000 asukkaan keskustataajama. Alueen houkuttelevuutta lisäsivät lähellä olevat palvelut ja kohtuulliset tonttihinnat, mikä houkutteli runsaasti kaupungin asukkaita alueelle.
1960-luvulla kuntaliitoskysymys nousi esiin, sillä monet veronmaksajat muuttivat Kajaanista Kajaaninjoen pohjoispuolella sijaitseviin kasvaviin lähiöihin. Kajaanin kaupungin päättäjien näkökulmasta Teppanan kuntakeskus oli olennainen osa kaupungin liikekeskusta.
Teppanassa avattiin 30. marraskuuta 1964 koko Kainuun ensimmäinen ostoskeskus. Ostoskeskuksessa toimi sen alkuaikoina 13 eri liikettä muun muassa kaksi pankkia, apteekki, elintarvikeliike ja autokauppa.
23. lokakuuta 1975 valtioneuvosto teki päätöksen yhdistää Kajaanin maalaiskunta Kajaanin kaupunkiin 1. tammikuuta 1977 alkaen, vaikka maalaiskunnan kunnanvaltuuston enemmistö oli vastustanut tätä päätöstä. Tämä päätös vahvisti merkittävästi Kajaanin asemaa Kainuun maakuntakeskuksena ja loi samalla uskoa Kainuun läänin perustamiseen, vaikka tämä hanke ei lopulta toteutunutkaan.
Kirjallisuutta

Kalle Sillman ja Pieti Aulis: Teppana on toista maata.  Teppanalaiset, 2002.  ISBN 952-91-4620-5
Kalle Sillman ja Pieti Aulis: Linnan virran tuolla puolen.  Teppanalaiset, 2004.  ISBN 952-91-7731-3
Teologi

Teologi (kreik. θεολογικος) tarkoittaa sananmukaisesti ”sitä, joka ymmärtää Jumalan”. Varhaiskirkossa sana teologi olikin paljolti tässä käytössä. Nykyään sillä tarkoitetaan usein ainoastaan akateemista oppiarvoa.
Oppiarvo

Akateemisena oppiarvona teologi tarkoittaa teologian maisterin tutkinnon suorittanutta henkilöä.
Kirkollinen arvonimi

Erityisesti ortodoksisessa kirkossa ”teologi” on käytössä myös merkittävien kirkon opettajien arvonimenä. Tässä käytössä se on sangen harvinainen, sillä ainoastaan kolmen henkilön on katsottu sen ansaitsevan:
Johannes Teologi (evankelista)
Gregorios Teologi (Nazianzilainen)
Simeon Uusteologi
Kirjallisuutta

Niemelä, Kati & Salminen, Veli-Matti (toim.): Teologiksi kasvamassa: Koulutusalan valinta, opiskeluprosessi ja ammattiin suuntautuminen.  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2013.  ISBN 978-951-693-325-5
Ten Years After

Ten Years After vuonna 1970. Ylhäällä Leo Lyons, vasemmalla Chick Churchill, oikealla Ric Lee, edessä Alvin Lee.
Ten Years After esiintymässä 2009.
Ten Years After on Nottinghamista Englannista kotoisin oleva bluesrockyhtye.