Lincoln Continental
Kolmas sukupolvi (1958–1960, "Slant-eyed Monster")

Toisen sukupolven tappiollisen valmistuksen vuoksi Ford-yhtymä asetti Continental-divisioonalle mallien hintatavoitteeksi selvästi alemmat 6 000 dollaria, jotta se pystyisi pärjäämään paremmin kotimaisia kilpailijoitaan Cadillac Eldoradoa ja Imperial Le Baron:ia vastaan. Tavoite tarkoitti, että Continental joutuisi käyttämään laajalti samaa 131 tuuman akselivälin koria kuin Lincolnin Premiere-malli, ja että myös tekniikka olisi Capri/Premiere-mallien kanssa pitkälti yhteinen. Nämä mallit valmistettiin uudessa Wixom-tehtaassa, mikä olisi 3.–9. sukupolven Continentalien valmistuspaikka, ja ne saivat itsekantavan korin ensi kertaa sitten valmistajan 1930-luvun loppupuolen mallin Lincoln-Zephyr. Uusi, itsekantavan korin saanut Ford Thunderbird valmistettaisiin myös Wixomissa, mikä saneli ratkaisun myös Lincoln-mallien osalta samaksi, ja vaikean koriprojektin taustalla oli pääinsinööri Earle S. McPherson - tunnettu nimeään kantavasta etupyörien tuennasta. Kori vaati 500 paunan verran lisäjäykisteitä, mikä taas johti 430-kuutiotuumaisen, aikansa suurimman iskutilavuuden ja tehon moottorin kehittelytarpeeseen.
Erillinen Continental-divisioona lakkautettiin tarpeettomana jo vuonna 1959, joskin Lincoln-mallisto jatkoi vuosimallikohtaisia muotoilumuutoksia lukuun ottamatta vielä vuoden 1960. Esimerkiksi etupuskurin "Dagmar"-sarvet jäivät pois vuosimallissa 1959, mutta sellaiset löytyvät tuotantojakson alun ja lopun vuosimalleista 1958 ja 1960, ja jäähdytinsäleikkö/valot muuttuivat hieman vuosikohtaisesti. Moottorina oli 430 kuutiotuuman V8, joka tarjosi vuosimallissa 1958 nelikurkkuisella Holley-kaasuttimella peräti 375 hv teholukeman, joskin haittana oli jopa halvan bensiinin aikakaudella kauhistuttavan korkea kulutus: polttoainegalloona riitti vain 10,5–13 mailia (miles per gallon = mpg: 22,4-18,1 l/100km). Jay Leno mainitsee vuoden 1958 Continental Mark III-autonsa videoesittelyssä mainittujen kulutuslukemien olevan saavutettavissa tasavauhtisessa maantieajossa, mutta että realistinen kulutuslukema jää alle 10 mailiin gallonalla. Vuoden 1959 Carter-kaasuttimella ja hieman alennetulla puristuspaineella teho laski 350 hevosvoimaan, jolloin kulutus pieneni lukemaan 14 mpg, ja vuodelle 1960 kaksikurkkuisella Carter-kaasuttimella edelleen laskeneella 315 hevosvoiman teholla se koheni maantieajossa lukemaan 16 mpg (Hemmings). Niin 430-moottori kuin siihen liitetty Turbo Drive-automaattivaihteisto ovat erittäin kestävän maineessa.
Kolmannen sukupolven muotoilu pohjautui Alex Tremulisin vuodelle 1955 luomaan Ford La Tosca -muotoilututkielmaan, joskin vuoden 1958 muotoilusta vastasi Lincoln-päämuotoilija John Najjar avustajanaan sittemmin Continentalin elegantin neljännen sukupolven muotoilullaan kuuluisaksi nouseva Elwood Engel. Kolmas sukupolvi sai korisisarestaan Premiere:stä poiketen vuoden 1956 Mercury Turnpike Cruiser -muotoilututkielmassa ensi kertaa esiintyneen takaikkunan, jossa oli alas laskettava, tuuletusta ja ilmastointia tehostava "Breezeway"-osa, sekä sen tuotantoversion takanojaan kallistetun takapilarin ja -lasin (on esitetty, että takakenoon kallistettu takalasi ja sen avattava tuuletusruutu olivat alun perin Packardin Balboa-koeautossa 1954, ja että ratkaisu tuli sarjatuotantoon 1957 Mercuryssa: piirre levisi kulovalkean tavoin myös Eurooppaan). Kolmannesta sukupolvesta tulisi eräs raskaimmista Ford-yhtymän automalleista Lincolnin yrittäessä päihittää Cadillacin "bigger is better" -filosofian mukaisesti, ja raskain koskaan valmistettu henkilöauto itsekantavalla korilla: suuren koon ja lyhytaikaiseksi muodiksi tulleen kallistetun nelivalojärjestelmän vuoksi Ford-muotoiluosasto antoi vuosien 1958–1960 Continentalille liikanimen "The Slant-eyed Monster" engl. vinosilmäinen hirviö.