Bourbon-restauraatio
Yhteiskunnalliset olosuhteet

Borbon-restauraation aikana Ranskassa tasapainoiltiin vanhan aristokratian, kuninkaan isällisen itsevallan, parlamentarismin ja kansalaisten kasvavien vaatimusten välillä. Kuninkaan vuonna 1814 antama peruskirja osoittautui yhteiskuntaa muokanneeksi voimaksi. Suurporvaristo alkoi nousta vanhan aatelin rinnalle ja ohi uudeksi eliitiksi.
Suurin osa ranskalaisista, kaikkiaan 81 % eli maaseudulla, missä vallankumouksesta huolimatta elettiin edelleen vanhojen tapojen ja ikiaikaisten hierarkioiden mukaan. Varakkain prosentti väestöstä omisti kaikkiaan 28 % viljelymaista. Viljelijäväestö koostui tilansa omistavista talonpojista, vuokraviljelijöistä sekä maatyöläisistä, joista osa kierteli ympäri kotimaakuntaa. 1800-luvun kirjallisuus kuvaili usein  viljelijäperhettä joka eli omavaraisena omana tilallaan. He olivat pieni vähemmistö. Joillain seuduilla tilojen tuotto oli niin huono, että ne pystyivät maksamaan veroa vain 20 frangia vuodessa. Viljelijöiden lisäksi maaseudulla asui myös virkamiehiä, käsityöläisiä, opettajia ja pappeja.
Maaseudun elämää rytmittivät edelleen sadonkorjuu, uskonnolliset juhlat ja markkinat. Markkinoita järjestettiin paljon. Perheet olivat joko ydinperheitä tai suurempia isovanhempien, viljelijäpariskunnan sekä naimattomien sisarusten yhteenliittymiä. Vallankumouksen tuoma oikeus avioeroon kiinnosti vain kaupunkiporvaristoa. Suurinta osaa maalaisia ei heinäkuun vallankumous kiinnostanut. Sen puheet porvaristosta, tasavallasta ja vapaudesta ja demokratiasta olivat maalaisten mielestä Pariisin porvareiden asia. Moni piti Ludvig Filipiä laittomasti valtaannousseena kuninkaana.
Restauraation aikana kirkko kiinnitti huomionsa maaseutuun. Se pelkäsi, että kaupungeista oli levinnyt sinne vaarallisia vallankumousaatteita. Maaseudulla käynnistettiin lähetystyö jolla oli myös tuloksia. Eräissä departamenteissa havaittiin että jumalanpalveluksissa käyminen on noussut; 250- 300  miestä ja 500- 600 naista enemmän osallistui kirkonmenoihin. Lähetystyötä tekivät myös kirkon hyväksymät ”hurskaat naiset”, jotka opettivat kansalle uskontoa. On huomattava, että juuri naiset opettivat myös paikalliskielillä, bretonilla, oksitaanilla sekä myös saksaksi.
Kun 1700-luvulla suurin osa papeista oli lähtöisin porvarisperheistä, Bourbon-restauraation aikana papin ammatin alkoivat valita myös käsityöläisten ja viljelijäperherheiden pojat. Papin työ tarjosi kunnioitetun aseman yhteisössä ja vaatimattoman elintason.
Kaupunkien terveydelliset olosuhteet pysyivät edelleen heikkoina. 1820-luvulla tehtiin tutkimus, jonka mukaan lähes puolet kuolemista johtui keuhkosairauksista. Nykyajan ihminen kiinnittää huomionsa siihen, että tuolloin tupakan kulutus oli 1 kg/henkilö vuodessa. Tilastojen mukaan 63 % miehistä, 48 % naisista ja 25 % lapsista oli joko sairaita tai ”vaivaisia”.
Suurporvaristo ja osa pikkuporvareistakin asui kaupungeissa omissa taloissaan. Palkansaajat asuivat heikkokuntoisissa asunnoissan. Juokseva vesi alkoi olla itsestäänselvyys varakkaissa kodeissa, mutta köyhälistön naisten päivästä merkittävä osa kului veden kantamisessa suihkulähteistä koteihin. Varakkaiden asuinalueille alkoi tulla jo viemäröinti, mutta köyhien alueella liikui edelleen öisin käymälöiden tyhjentäjiä. Likavesien puhdistamisen merkitystä ei vielä ymmärretty ja kaupunkien likavedet valuivat yleensä läheiseen vesistöön.