stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes Lauristin
Kommunistivallankumouksellisena Viron tasavallassa

Lauristin oli maanalaisen Viron kommunistisen puolueen aktiivi toimija vuosina 1922–1923; hän oli samanaikaisesti töissä Tallinnan satamassa ja toimitti laittoman kommunistisen puolueen lehteä nimeltä Tallinna Tööline (suom. Tallinnan työläinen). Sen jälkeen hän toimitti toista maanalaista kommunistilehteä Noor Tööline (suom. nuori työläinen) vuosina 1922–1933. Hänet valittiin vuonna 1923 Viron riigikoguun eli parlamenttiin. Hän oli 1920-luvun alkupuoliskolla useita kertoja pidätettynä, ja hänet tuomittiin niin sanotussa 149 prosessissa vuosina 1923–1932 tuomittuna seitsemän vuoden vankeuteen ja uudelleen niin sanotussa 34 prosessissa, jossa hänet tuomittiin 1932–1938 kuudeksi vuodeksi vankeuteen.selvennä Osana yleistä armahdusta Lauristin vapautui 1938 muiden ajan tunnettujen virolaisten kommunistien kanssa eli Hendrik Allikin, Peeter Petreen (Pedrae), Hermann Arbonin, Paul Keerdon ja Oskar Sepren kanssa.
Neuvostovalta Viroon

Neuvostoliiton miehitettyä Viron tasavallan Viron kommunistinen puolue nousi maan alta 4. heinäkuuta 1940 kärjessään Karl Säre ja Johannes Lauristin. Kommunistien vallanottoon kuului liittyminen Neuvostoliittoon, jota varten muodostettu riikivolikogun valtuuskunta kävi 23. heinäkuuta anomassa liittymistä Neuvostoliittoon. Liittymispyynnön Neuvostoliiton korkeimmassa neuvostossa esitti puolueen keskuskomitean ensimmäinen sihteeri Lauristin. Näin syntyneen Neuvosto-Viron toimeenpanovaltaa hoitavaksi paikalliseksi elimeksi luotiin Kansankomissaarien neuvosto eli hallitus, jonka esimieheksi eli pääministeriksi Lauristin valittiin. Neuvostoliittoon liitetyssä Virossa vuoden mittaisella neuvostokaudella 1940–1941 valtaa käyttivät ennen kaikkea Karl Säre, Kansankomissaarien neuvoston puheenjohtaja Lauristin ja paikallisen turvallisuuselimen vastaava Boris Kumm. Vuosina 1998–2006 tehdynselvennä presidentti Lennart Meren asettaman totuuskomission puheenjohtajanaan Max Jakobson tekemät johtopäätökset ajasta todistavat Johannes Lauristinin olleen yksi keskeisimmistä syyllisistä vuosina 1940–1941 Virossa tehtyihin rikoksiin ihmisyyttä vastaan.
Neuvostovalta osoittautui tässä vaiheessa väliaikaiseksi, sillä Saksa aloitti kesäkuussa 1941 hyökkäyksen Neuvostoliittoon. Johannes Lauristin esiintyi Viron radiossa viimeisen kerran 22. elokuuta. Neuvostoliitto alkoi evakuoida Tallinnaa laivoilla 27. elokuuta maayhteyden jo katkettua muuhun Neuvostoliittoon. Lauristin menetti tässä yhteydessä henkensä. Hänen kuolemansa on jäänyt epäselväksi. Virallisten tietojen mukaan hän kuoli hävittäjä Volodarskin upottua Jumindan niemen miinakentässä matkalla Leningradiin. Jotkut ovat väittäneet, että omat kommunistit surmasivat hänet, koska hän ei olisi ollut yhtä mieltä Stalinin antamista perääntymiseen liittyvistä hävitysmääräyksistä.
Johannes Lauristinilla oli kirjallisia kykyjä. Hän kirjoitti vuonna 1929 kirjailijanimellä Johan Madarik teoksen Riigikukutajad. Hänelle myönnettiin postuumisti sodan jälkeen 1946 Leninin kunniamerkki. Samalla tavalla postuumisti julkaistiin hänen nimissään vuonna 1946 teos Esimene Nõukogude aasta Eestis. Lauristinin kunniaksi nimettiin Neuvosto-Virossa 1950-luvulla katuja: Tallinnassa nykyinen Roosikrantsi, Tarttossa nykyinen Karl August Hermanni tänav ja Rakveressä nykyinen Võidu tänav. Tallinnan konetehdas nimettiin myös hänen kunniakseen. Lauristinin kunniaksi nimettiin vuonna 1973 Puolassa tehty neuvostoliittolainen rahtilaiva.
Lähisukulaiset – sodan jälkeisen ajan poliittisia nimihenkilöitä

Johannes Lauristin oli naimisissa Olga Lauristinin kanssa, josta tuli vuoden 1944 jälkeisen Neuvosto-Viron keskeisiä poliitikkoja. Heidän tyttärensä Marju Lauristin oli keskeisiä hahmoja luotaessa uutta itsenäisyyttä 1980-luvun lopulla.
Asiasta muualla

Eesti biograafiline andmebaas ISIK: Johannes Lauristin (Arkistoitu – Internet Archive) (viroksi)
Neuvosto-Viron Ministerineuvoston puheenjohtajat (pääministerit)
Johannes Vares (1940) | Johannes Lauristin (1940) | Arnold Veimer (1944) | Aleksei Müürisepp (1951) | Valter Klauson (1961) | Bruno Saul (1984) | Indrek Toome (1988)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Johannes Lauristin kukitettuna Tallinnan rautatieasemalla hänen palattuaan Moskovasta 24. heinäkuuta 1940. Virosta oli tullut juuri Neuvostoliiton uusi neuvostotasavalta. Hänen vasemmalla puolellaan puoliso Olga Lauristin.
Melkisedek (kirja)

| Melkisedek |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  teologia
Julkaistu:  n. 150–255
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Melkisedek on gnostilainen apokryfinen kirjoitus, jotka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi IX, kirja 1). Se ajoitetaan noin vuosiin 150–255.
Kirjoitus on hyvin vaurioitut ja katkelmallinen. Se käsittelee Melkisedekiä, joka oli Vanhassa testamentissa ”Salemin kuningas ja Korkeimman Jumalan pappi”, jumalallisena välittäjähahmona. Tässä kirjoituksessa paljastetaan, että Melkisedek oli Jeesus Kristus. Melkisedek, Jeesuksena, elää, saarnaa, kuolee ja kokee ylösnousemuksen. Kirjoitus torjuu doketistisen tulkinnan Jeesuksesta, ja keskittyy apokalyptiseen eskatologiaan toteutuneen sijasta.
Kirjallisuutta

Melchizedek. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 5. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Melchizedek. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 438–444.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Melchizedek. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
Melchizedek. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Nag Hammadin kirjasto |
| --- | --- |
Koodeksi I:  Apostoli Paavalin rukous  Jaakobin salainen kirja  Totuuden evankeliumi  Tutkielma ylösnousemuksesta  Kolmiosainen tutkielma 
Koodeksi II:  Johanneksen salainen kirja  Tuomaan evankeliumi  Filippuksen evankeliumi  Hallitsijoiden olemus  Maailman alkuperästä  Kertomus sielusta  Tuomas Kilvoittelijan kirja 
Koodeksi III:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi  Eugnostos Siunattu  Jeesuksen Kristuksen viisaus  Keskustelu Vapahtajan kanssa 
Koodeksi IV:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi 
Koodeksi V:  Eugnostos Siunattu  Koptilainen Paavalin ilmestys  Ensimmäinen Jaakobin ilmestys  Toinen Jaakobin ilmestys  Aadamin ilmestys 
Koodeksi VI:  Pietarin ja kahdentoista apostolin teot  Ukkonen, täydellinen järki  Arvovaltainen opetus  Suuren voimamme tunteminen  Platonin Valtio 588a–589b  Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä  Kiitosrukous  Asklepios 21–29 
Koodeksi VII:  Semin selitys  Suuren Setin toinen opetus  Gnostilainen Pietarin ilmestys  Silvanoksen opetukset  Setin kolme kivitaulua 
Koodeksi VIII:  Zostrianos  Pietarin kirje Filippukselle 
Koodeksi IX:  Melkisedek  Norean ajatus  Tutkielma totuudesta 
Koodeksi X:  Marsanes 
Koodeksi XI:  Tulkinta tiedosta  Valentinoksen teosten katkelmia  Allogenes  Hypsifrone 
Koodeksi XII:  Sekstoksen lauseet  Totuuden evankeliumi  Katkelmia tunnistamattomasta teoksesta 
Koodeksi XIII:  Kolmimuotoinen Protennoia  Maailman alkuperästä
Menedemos (kyynikko)

Menedemos (m.kreik. Μενέδημος, 200-luku eaa.) oli kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli epikurolaisen Kolotes Lampsakoslaisen oppilas. Hänen filosofiastaan ei tiedetä juuri mitään.
Aiheesta muualla

Diogenes Laertios: Menedemoksen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Diogenes Laertios: Menedemoksen elämäkerta (kreikaksi)
Antiikin filosofia  Kyyninen koulukunta
| --- | --- |
Kreikkalainen aika:   Antisthenes  Diogenes  Monimos  Onesikritos  Filiskos  Krates  Hipparkhia  Metrokles  Kleomenes  Bion  Menippos  Menedemos  Kerkidas  Teles 
Roomalainen aika:   Demetrios  Oinomaos  Demonaks  Agathobulos  Sekundos  Peregrinos Proteus  Pankrates  Theagenes  Kreskentios  Herakleios  Asklepiades  Salustios
Menhir

Kergadioun menhir Bretagnessa Ranskassa. Taustalla kaatunut menhir.
Menhir, eli "pitkäkivi" (bretonin kielessä men=kivi, hir=pitkä) on muinaisina aikoina ilmeisesti kulttitarkoituksiin käytetty korkea pystykivi, joka muistuttaa veistämätöntä obeliskia.
Menhireitä pystytettiin erityisesti megaliittikaudella ja niillä on ilmeisesti haluttu ilmentää pysyvyyttä.
Suurin säilynyt menhirlähde? on Locmariaquerin menhir Bretagnessa. Bretagnessa on myös menhirejä jonoina, niin sanottuina Carnacin pystykivinä. Sardiniassa on menhirejä, joilla on veistetyt ihmisen kasvot. Joissain Länsi-Euroopan menhireissä on kaiverrettuna muun muassa paimensauvojen ja kuunsirppien kuvia. Bretagnessa on myös suurikokoisia kammiomaisia rakennelmia, joissa on neljä pystykiveä ja yksi katekivi. Niitä kutsutaan nimellä dysse tai dolmen. Pohjois-Saksassa niitä nimitetään jättiläisten haudoiksi (Hühnengräber). Dyssien lähellä on menhirejä, joiden symboliikkaa ja tarkoitusta ei ole pystytty selvittämään. Yksi tulkinta on “sielun istuin” lähelle haudatulle vainajalle. Menhir voi olla myös pyhän paikan merkkinä tai maailmanakselina. Menhirien avulla on ehkä määritelty ilmansuunnat tai ne ovat liittyneet pyhille paikoille tehtyihin pyhiinvaelluksiin.
Vanhimmat menhirit lienee pystytetty Turkissa Göbekli Tepessä, josta sydänsimpukkakeramiikkaan liittyvä kulttuuri levitti ne Eurooppaan.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Some Sardinian's menhirs in panoramic QTVR
Dolmens, Menhirs & Stones-Circles in the South of France
Stone Pages Photo essays of 529 archæological sites
The Menhirs of Dartmoor
S/S Mercator (1920)

«Maudie» 1927
A. Th. Larsen, Tønsberg
S/S Mercator oli Suomen Etelä-Amerikan linjalla vuodesta 1937 nimellä SS Angra liikennöinyt höyrylaiva. Saksalaiset takavarikoivat sen Danzigissa Lapin sodan alkupuolella ja internoivat sen miehistön Stutthofin keskitysleiriin.
Aikaisemmat nimet: Maudie, S/S Angra
Myöhemmät nimet: War Peshwa, r/n Empire Crouch, (S/S Mercator), Ruth Nurminen
Rakennuspaikka: Tønsberg, Norja
Rakennusvuosi: 1920
Pituus: 133 m
Kantokyky: 4 748 gross tons
Vetoisuus: 8 000 brt
Omistajat: 1920–1929 A/S Hvalen, 1929–1937 A/S Hektor, 1937–1942 Atlanta-varustamo, 1942–1944 Finland-Amerika Linjen, 1944–1945 Schulte & Bruns, 1945–1946 Gibbs & Co, 1946–1952 Finland-Amerika Linjen, 1952–1956 Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiö, 1956–1959 John Nurminen Oy.
Kotisatama: Helsinki
Vuonna 1937 Atlanta-varustamo osti Norjasta aiemmin valasöljyn kuljettamiseen erikoistuneen laivan nimeltä S/S Angra, joka muutettiin kuivalastilaivaksi. Sen ensimmäinen nimi oli Maudie ja se oli rakennettu A/S Hvalen -yhtiölle. Vuonna 1929 se siirtyi A/S Hektor -yhtiön omistukseen ja sen nimi muuttui Angraksi sen siirryttyä suomalaisomistukseen 1937.
Vuonna 1942 Angra myytiin Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiön omistamalle Finland-Amerika Linjen:ille, joka muutti sen nimeksi S/S Mercator. Laivan vetoisuus oli lähes 8 000 bruttorekisteritonnia ja kantokyky 4 748 gross tons. Se oli 133 metriä pitkänä eräs Suomen pisimpiä aluksia aikanaan. Rauhan aikana se oli muun muassa kuljettanut kahvia suomeen Etelä-Amerikan linjalla, mutta sodan aikana se kulki etupäässä Luulajan ja Saksan välillä kuljettaen rautamalmia saksaan ja tuoden kivihiiltä ja jopa heinäkuormia Suomessa olleiden saksalaisjoukkojen hevosille.
21. elokuuta 1944 Mercator lähti Luulajasta kohti Danzigia, kapteeninaan H. Salonen, saapuen määränpäähänsä 25. elokuuta. Suomen katkaistua diplomaattisuhteet Saksaan 2. syyskuuta 1944, Mercator oli yhä Danzigissa ja sen miehistö joutui saksalaisviranomaisten internoimaksi 4. syyskuuta. Sen koko 32-henkinen miehistö kuljetettiin lopulta Stutthofin keskitysleirille.
Saksalaisten takavarikoitua aluksen se joutui Schulte & Bruns -yhtiön operoimaksi nimellä War Peshwa ja kärsi vaurioita Hampurissa englantilaisten pommittamana. Suomalaiset arvelivat aluksi laivan uponneen sodan aikana, mutta se joutui vuonna 1945 brittien haltuun. Laiva sai nimen r/n Empire Crouch ja sitä operoi Gibbs & Co -niminen yhtiö. Britit korjasivat aluksen vauriot ja luovuttivat sen Suomelle vuonna 1946, jolloin sen nimi vaihtui takaisin Mercatoriksi. Alus asetettiin uudelleen linjaliikenteeseen. Muutamat keskitysleiriltä selvinneet miehistön jäsenet jatkoivat aluksella työskentelyä. Vuonna 1952 alus siirtyi Finland-Amerika Linjenilta täysin Suomen Höyrylaiva Oy:lle. Vuonna 1956 laiva myytiin John Nurminen Oy:lle, jolloin se sai nimen Ruth Nurminen. Lopulta laiva romutettiin Jokohamassa vuonna 1959.
Lateraali

Lateraali eli laideäänne (engl. lateral tai lateral approximant) on konsonanttiäänne (kontoidi), jota tuotettaessa ilmavirta kulkee pääosin suun kautta, muttei kuitenkaan kielen keskilinjaa noudattaen vaan kielen jommaltakummalta tai kummaltakin laidalta. Lateraalit ovat resonantteja eli niitä muodostettaessa ääntöväylälle ei muodostu täyssulkeumaa eikä merkittävää friktiota tuottavaa supistumaa. Lateraalit muodostavat yhdessä tremulanttien kanssa likvidoiden luokan.
Lateraalit eri kielissä

Suomen kielessä lateraalifoneemeja on vain yksi, alveolaarinen lateraalinen approksimantti /l/. Sen koartikulaatio ympäröivien äänteiden kanssa on kuitenkin vahvaa, minkä vuoksi esimerkiksi sanoissa pullo /pulːo/ ja pilli /pilːi/ esiintyy kaksi toisistaan merkittävästi poikkeavaa l-äännettä. Vanhassa suomenkielisessä kirjallisuudessa ja edelleenkin kansankielessä näistä kahdesta variantista (tai oikeammin varianttijatkumon ääripäistä) käytetään äänteiden kuulokuvaan viittaavia nimityksiä tumma l ja heleä l. Nykyisessä foneettisessa terminologiassa puhutaan äänteiden artikulaatiopaikkaan viitaten vastaavasti takaisemmasta tai velaarisemmasta l:stä ja etisemmästä tai palataalisemmasta l:stä.
Muissa kielissä lateraalifoneemeja voi esiintyä useampiakin. Venäjässä niitä on kaksi: suomen etistäkin l:ää heleämpi /lʲ/ (palataalinen sekundääriartikulaatio) ja suomen takaista l:ää tummempi /ɫ/ (velaarinen sekundääriartikulaatio). Monissa romaanisissa kielissä kuten espanjassa (standardikastilia), katalaanissa, italiassa ja portugalissa lateraaleja on myös kaksi: alveolaarinen /l/ ja palataalinen /ʎ/ (esp. calle, kat. fill, it. figlio, port. filho). Riikinruotsin kaksi lateraalia taas ovat alveolaarinen /l/ sekä retrofleksi-/ɭ/ (esimerkiksi karl /kɑːɭ/).
Niissäkin kielissä, joissa suomen tapaan esiintyy vain yksi lateraalifoneemi, saattaa tämän täsmällinen artikulaatiopaikka tai sen allofoneemien distribuutio olla merkittävästi suomesta poikkeava. Esimerkiksi useimmissa englannin kielen muodoissa esiintyy /l/-foneemin varianttina vahvasti velarisoitu [ɫ] tavun lopussa. Muuten englannin [l] muistuttaa pitkälti suomen keskiverto-l:ää. Englantia puhuessaan suomenkielinen paljastaa nopeasti oman kielitaustansa lausuessaan esimerkiksi sanan feel 'tuntea' suomalaisittain [fiːl] englannissa yleisemmän [fiːɫ]-muodon sijaan. Suomessa l:n velarisoitumisaste ei ole riippuvainen tavurajoista vaan lähes yksinomaan ympäröivien vokaalien laadusta. Kummassakaan kielessä l-äänteen vaihtuminen toiseen ei kuitenkaan muuta sanojen merkitystä (ks. myös foneemi).
Kaikissa kielissä itsenäisiä lateraalifoneemeja ei ole laisinkaan. Esimerkiksi koreassa esiintyy vain yksi likvidafoneemi, jonka tavunloppuisena allofonina on retrofleksi-[ɭ]. Vokaalien välissä sama foneemi esiintyy yksitavuisena tremulanttina [ɾ].
Lateraalit eri kielissä > Vokaaliset lateraalit

Artikulatorisesti kaikki lateraaliäänteet täyttävät yleisesti hyväksytyt konsonantin tunnusmerkit, sillä niissä ilma ei pääse virtaamaan vapaasti pitkin kielen keskilinjaa suusta ulos kuten vokaaleissa. Akustisesti kuitenkin lateraaleilla ja vokaaleilla on monia yhteisiä ominaisuuksia, kuten selkeä formanttirakenne, okkluusion puute ääntöväylässä ja äänteiden oletusarvoinen soinnillisuus. Lisäksi lateraalit ovat vokaalien tapaan hyvin sonorisia, mikä mahdollistaa niiden käytön tavun ytimenä. Yksinkertaistaen sanottuna lateraalit voivat siis joidenkin kielten äännejärjestelmissä käyttäytyä kuten vokaalit, vaikka niiden ääntäminen onkin täysin konsonanttinen. Tällöin puhutaan vokaalisesta tai tavua kannattelevasta lateraalikonsonantista (engl. syllabic consonant). Joidenkin tutkijoiden käyttämän terminologian mukaan [l] on aina äänteenä konsonantin foneettiset ominaisuudet täyttävä kontoidi, mutta kielijärjestelmässä se voi olla yhtä hyvin konsonantti kuin vokaali.
Vokaalisia lateraaleja esiintyy muun muassa monissa germaanisissa ja slaavilaisissa kielissä. Esimerkiksi englannin kielen sanassa chapel 'kappeli' tai saksan sanassa Himmel 'taivas' ei – kirjoitusasusta huolimatta – jälkimmäisessä tavussa ole varsinaista vokaalia laisinkaan, vaan nämä lausutaan [ˈtʃæpɫ̩] ja [ˈhɪml̩]. Tavuja kummassakin sanassa on kuitenkin kaksi: [tʃæ] ja [pɫ̩] sekä [hɪ] ja [ml̩]. Jälkitavujen vokaalinen l vastaa täysin laadultaan näissä kielissä esiintyvää l-konsonanttia, sen käyttöyhteys vain on eri.
Slaavilaisista kielistä tšekissä, slovakissa ja joissakin serbian kielen murteissa esiintyy vokaalinen l. Esimerkiksi tšekin kielen sana vlk 'susi' lausutaan aivan kuten suomalainenkin sen lukisi: [vl̩k]. Intiassa puhutussa sanskritin kielessä oli myös vokaalinen l, ja onpa indoeurooppalaiseen kantakieleenkin rekonstruoitu peräti kaksi vokaalista lateraalia: lyhyt l̥ (IPA [l̩]) ja pitkä l̥̄ (IPA [l̩ː]).
Merkintä

Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa, IPA:ssa, lateraaleille varattuja erillisiä symboleja on neljä: dentaalinen, alveolaarinen tai postalveolaarinen [l], palataalinen [ʎ], retrofleksi [ɭ] ja velaarinen [ʟ]. Suurempaa tarkkuutta vaativissa teksteissä käytetään lisämerkkejä. Esimerkiksi [l]:n täsmällinen ääntymäpaikka voidaan kuvata näin: dentaali [l̪], alveolaari [l], postalveolaari [l̠]. Lisäksi lateraaleihin voi liittyä jokin sekundääriartikulaatio kuten labialisaatio [lʷ], palatalisaatio [lʲ] tai velarisaatio [lˠ] (usein myös [ɫ]). Lateraalin vokaalisuutta merkitään rivinalisella suoralla viivalla: [l̩].
Suomen sukukielten tutkimuksessa käytetyssä suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa lateraalien merkitsemiseen käytetään seuraavaa kolmea perussymbolia: soinnillinen alveolaarilateraali l, soinniton alveolaarilateraali ʟ, soinnillinen postvelaarilateraali ᴫ. Tarkempaa ääntymäpaikkaa, sekundääriartikulaatioita yms. merkitään tarkkeilla: dentaali l˲ (soinnittomana ʟ˲), postalveolaari l˱ (soinnittomana ʟ˱), kakuminaali ḷ (soinnittomana ʟ̣), palatalisoitunut ĺ (soinnittomana ʟ́), sonanttinen (vokaalinen) l̥. Lisäksi lateraaleihin liittyvää koartikulaatioastetta vokaalien kanssa voidaan merkitä alaindeksoiduilla vokaalimerkeillä: lᵢ lₑ lₐ lₒ lᵤ (järjestyksessä i:n värinen l, e:n värinen l, a:n värinen l, o:n värinen l ja u:n värinen l).
Perinteisessä indoeurooppalaisessa tarkekirjoituksessa vokaalista l-äännettä merkitään suomalais-ugrilaisen tarkekirjoituksen tapaan rivinalisella pallolla: l̥ (toisinaan myös ḷ). Lisäksi indoarjalaisten kielten ja dravidakielten tutkimuksessa retrofleksi-l merkitään ḷ.
|  | IPA | SU-tarkekirjoitus |
| --- | --- | --- |
| sll / ston dentaali | l̪ / l̪̥ | l˲ / ʟ˲ |
| sll / ston alveolaari | l / l̥ | l / ʟ |
| sll / ston postalveolaari | l̠ / l̠̥ | l˱ / ʟ˱ |
| sll/ston retrofleksi (kakuminaali) | ɭ / ɭ̥ | ḷ / ʟ̣ |
| sll / ston palatalisoitunut alveolaari | lʲ / l̥ʲ | ĺ / ʟ́ |
| sll / ston palataali | ʎ / ʎ̥ | ĺ / ʟ́ |
| sll postpalataali (postvelaari) | ʟ (?) | ᴫ |
| sll vokaalinen (sonanttinen) alveolaari | l̩ | l̥ |
Merenkulkijoiden ja mereen menehtyneiden muistomerkki

| Merenkulun muistomerkki |
| --- | --- |

Nimi:  Merenkulun muistomerkki
Toinen nimi:  Merenkulkijoiden ja mereen menehtyneiden muistomerkki
Tekijä:  Oskari Jauhiainen, Eero Eerikäinen
Valmistumisvuosi:  1968
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Korkeus:  12 m
Sijainti:  Ursinin kallio, Eira
Paikkakunta:  Helsinki
Koordinaatit:  60°10'N, 24°57'E, 60°9'14.80"N, 24°56'18.28"E
Muistomerkkiin kuuluva medaljonki.
Merenkulkijoiden ja mereen menehtyneiden muistomerkki (alun perin Merenkulun muistomerkki) on Oskari Jauhiaisen ja Eero Eerikäisen suunnittelema, Helsinkiin vuonna 1968 meren­kulkijoiden kunniaksi ja tunnustukseksi pystytetty muistomerkki.
Muistomerkki sijaitsee meren rannalla Eirassa, Ursinin kalliolla. Se on betoninen rakennelma, jonka huipulla paloi 2010-luvun puoliväliin asti ikuinen tuli.
Tuli kulutti vuosittain 27000–28000 kuutiota maakaasua, mikä maksoi rakennusviraston katu- ja puisto-osastolle 9880 euroa vuodessa (2005). Mereltä puhaltava tuuli sammutti tulen usein ja kaasutoimittajan työntekijät oli nostettava nosturiautolla muistomerkin huipulle sytyttämään tuli uudelleen, mikä maksoi noin 500 euroa joka kerta. Lopulta kaupunki päätti, että tulta ei enää pidetä elossa.
Betoni­pylväiden välissä maan pinnalla on pronssinen kompassi­aiheinen medaljonkimainen veistos, jossa on suomeksi ja ruotsiksi teksti "Suomen meren­kulkijoille" sekä roomalaisin numeroin merkitty vuosi­luku MCMLXVIII (1968).
Nykyään muistomerkki käsitetään ennen kaikkea hukkuneiden merimiesten muisto­merkiksi ja muistelu­paikaksi. Vuosittain pyhäinpäivänä Suomen Merimieskirkko järjestää sen luona tilaisuuden mereen menehtyneiden muistoksi. Tilaisuuden yhteydessä pelastus­laivat tekevät kunnia­käynnin muisto­merkin edustalla. Järjestö on myös kiinnittänyt siihen muisto­laatan, jossa ovat Itämerellä vuonna 1979 uponneen M/S Malmin mukana hukkuneiden nimet sekä teksti: "Mereen jääneiden vainajien muistolle."
Memoriaali

Memoriaali tarkoittaa alun perin kirjallista lausuntoa, virkakirjelmää, hakemusta, anomusta tai pohjapöytäkirjaa. Se tulee ranskan sanasta mémorial, joka taas juontaa juurensa latinan sanasta memoria (muisti).
Asiakirja tai pöytäkirja

Memoriaaliksi sanottiin aikaisemmin Suomessa hovioikeuden kanneviskaalin virkasyyteasioissa hovioikeuteen jättämää syytekirjelmää. Memoriaaliksi tai memoriaalipöytäkirjaksi puolestaan kutsuttiin sitä muistipöytäkirjaa, jota pidettiin oikeudessa tai virastossa asian käsittelyn aikana ja josta asia sitten lopullisessa muodossaan kokoonpantiin kantatuomiokirjaksi.
Muistomerkki

Ilmeisesti nykyään sanaa käytetään ulkomaisten kielten vaikutuksesta myös tarkoittamaan jonkun henkilön tai asian muistoksi tehtyä esinettä tai veistosta eli muistomerkkiä.lähde?
Veikko Merenmies

Maunu Veikko Merenmies (alk.Sjöman vuoteen 1935, 17. syyskuuta 1907 Marttila – 31. lokakuuta 1941 Segeza) oli suomalainen pituushyppääjä ja kolmiloikkaaja. Hän edusti urallaan Turun Urheiluliittoa, Valkeakosken Hakaa ja Myllykosken Kilpa-Veikkoja.
Merenmies saavutti SM-kilvassa menestystä ensi kerran vuonna 1929 sijoittuessaan kolmiloikassa kuudenneksi. Vuonna 1934 hän oli SM-kisassa neljäs ja 1936 viides. Parhaan saavutuksensa hän sai vuoden 1937 SM-kisoissa sijoittuessaan pituushypyssä kolmanneksi. Tällöin hän edusti Myllykosken Kilpa-Veikkoja. Ennätyksensä hän saavutti vuonna 1928 kolmiloikassa tuloksen ollessa 14,47 ja pituushypyssä vuonna 1931 tuloksenaan 714.
Veikko Sjöman valmistui vuonna 1931 ekonomiksi ja opiskeli vielä sen jälkeen lakia. Hän oli työurallaan Iisalmessa, Valkeakoskella Jylhävaara Oy:n palveluksessa ja Myllykoskella Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n palveluksessa.
Veikko Merenmies oli kaatuessaan Jatkosodan hyökkäysvaiheessa luutnantti JR 23:ssa.
Lastensuojelu Suomessa

Lastensuojelu on Suomessa viranomaisten toimintaa, jonka tarkoitus on edistää lapsen suotuisaa kehitystä ja hyvinvointia. Jolleivat viranomaiset katso lapsen edun vaativan muuta, lastensuojelussa on käytettävä ensisijaisesti avohuollon tukitoimia. Kaikessa ensisijaista on lapsen etu.
Suomessa lastensuojelusta määrää lastensuojelulaki. Sen mukaan Suomessa lastensuojelusta vastaavat hyvinvointialueet ja hyvinvointialueissa sosiaalityöntekijät. Laissa määrätään myös se, mitä ja miten lastensuojelun pitää tehdä.