Kivikin kuninkaanhauta
Tutkimushistoria ja haudan ennallistaminen

Pronssikaudella rakennettu suuri röykkiöhauta ilmoitettiin niin sanotusti tieteelle vuonna 1748 sen jälkeen, kun talonpojat Lasse Pärsson ja Anders Sahlberg olivat sitä ensin tutkineet. Poimiessaan kiviä aitoihinsa he huomasivat kivipaadet. Kuvitetuista paasista kertovat huhut kiinnittivät viranomaisten huomion ja heidät pidätettiin syytettyinä muinaismuiston ryöstöstä. He myönsivät nähneensä pronssiesineitä, mutta niitä ei saatu enää takaisin. Todisteiden puuttuessa heidät vapautettiin kolmen kuukauden kuluttua syytteistä. Hautaröykkiöllä kävi seuraavana kesänä Carl von Linné, joka näki röykkiön pinnalla muutaman paaden. Paasia oli nosteltu sijoiltansa jo tuolloin. Ensimmäiset piirrokset paasista teki paroni Christian Barnekow vuonna 1752 tai 1753, mutta hänen piirroksensa ovat hävinneet. Vanhimmat säilyneet piirrokset teki Gustaf Fiedrich Felds vuonna 1756. Kuvioita dokumentoitiin myös vuosina 1764 (Nils Reinhold Brocman) ja 1775 (G. G. Hilfeling). Vuonna 1800 paikalla käynnyt Nils Henrik Sjöborg huomasi kolmen paaden hävinneen. Palattuaan paikalle vuonna 1814 hän etsi ja löysi kahden paaden kappaleita sisäänmuurattuina erään vänrikin viinapannun kylkeen. Näistä paasista saatiin talteen vain osia, mutta kolmas paasi jäi kadoksiin. Sen osia löydettiin vasta 1915, kun läheisen myllyn perustuksia purettiin. Löydetyistä osista voitiin koota vain kolmasosa viimeisestä padesta. Sittemmin yksi paasi katosi uudelleen. Kuninkaanhaudan paadet suojeltiin vuonna 1814.
Hajonneet paadet muurattiin yhteen sementillä vuonna 1861 samalla kun maahan pystytettyjen paasien ympärille valettiin betonikehikko (viereinen kuva). Kehikon ylle rakennettiin aluksi olkikatto, mutta lehmät söivät sen. Olkikatto korvattiin tämän jälkeen pärekatolla. Vuonna 1888 tai 1895 korvattiin aikaisempi katos uudella. Vuonna 1905 otettiin paasista kipsivalokset, jotta kopiot voitiin asettaa Statens historiska museumiin näytteille. Vuonna 1911 kauppias Anders Holmi vaihdatti ränsistyneen pärekaton sinkkipäällysteiseen katokseen.
Gustaf Hallström tutki hautaa yhdessä J. E. Forssanderin kanssa kuuden viikon ajan vuonna 1931. Tutkimuksen pääkohde oli haudan keskikohta, missä paadet sijaitsivat, mutta samalla kiviröykkiötä myllättiin laajalta alueelta. Lopuksi paadet irrotettiin paikaltaan, kun niiden alusmaa tutkittiin. Viimeisenä päivänä saatiin tästä aluskerroksesta talteen ihmisten ja eläinten luita sekä ihmishampaita. Kaivauksien saalista olivat myös eräät pienet pronssiesineiden kappaleet.
Sigurd Curmanin johdolla röykkiön ennallistaminen aloitettiin valamalla ensin betonista huone Kuninkaanhaudan suojaksi. Huoneesta tehtiin niin suuri, että kävijät pystyivät kiertämään haudan ja katselemaan paasien kuvioita. Kammion oviaukko rakennettiin muotoiluista kivistä ja aukon sulki suuri kuparinen ovi. Kokonaisuutta kutsutaan Leijonan portiksi (engl. Lion Gate). Röykkiön kivet kasattiin niin, että sen halkaisijaksi tuli alkuperäinen 75 metriä. Kiviä riitti vain 2−3 metrin vahvuuteen, sillä niitä ei voitu kustannussyistä johtuen kerätä kovin paljon lisää. Tiedetään kuitenkin, että kiviä tuotiin ympäröiviltä maatiloilta noin 3 000 autokuormallista. Röykkiön reunalta rakennettiin maantasainen käytävä, joka johti kivettynä röykkiön keskelle. Sitä pitkin ihmiset kulkivat, kun hauta avattiin yleisölle 20. kesäkuuta 1933. Samana vuonna ympäröivät alueet ostettiin valtion omistukseen ja nykyään niitä hallinnoi Riksantikvarieämbetet. Ennallistuksen kustannukset olivat 40 000 kruunua ja siitä tuli Ruotsin kallein ennallistamishanke ennen toista maailmansotaa.
Kuninkaanhaudan ladottu pinta
Käytävän kulkuaukko
Hautakammion suuaukko
Oven lähikuva
Näkymä oviaukosta