stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun Tiedepuisto

Yksi Turun Tiedepuiston keskeisistä kiinteistöistä on BioCity.
Datacity vuonna 2017.
Vasemmalta oikealle: Intelligate 1, ICT-City ja EuroCity vuonna 2008.
Turun Tiedepuisto (ruots. Åbo Vetenskapspark, engl. Turku Science Park) on Turussa sijaitseva korkeakoulujen, tutkimuslaitosten sekä erilaisten innovaatiotoimijoiden ja liike-elämän keskittymä. Kävelymatkan päässä kaupungin keskustasta sijaitsevalla alueella toimivat muun muassa Turun yliopisto, Åbo Akademin ja Turun ammattikorkeakoulu, Turun yliopistollinen keskussairaala Tyks ja yli 300 muuta yritystä ja yhteisöä. Turun Tiedepuiston alueella käy työssä arviolta 16 000 ja opiskelee 35 000 henkilöä. Tohtoreita alueen yliopistoista valmistuu vuosittain noin 200.
Tiedepuisto sijaitsee aivan Helsingin valtatien varressa, ja aluetta palvelee myös Kupittaan rautatieasema. Turun lentoasemalle on alle puolen tunnin ajomatka.
Turun kaupunki on valinnut Turun Tiedepuiston yhdeksi kaupungin kolmesta kärkihankkeesta. Tavoitteena on vahvistaa alueen vetovoimaisuutta ja kilpailukykyä kansainvälisesti entistä kiinnostavammaksi, rohkeammaksi ja älykkäitä ratkaisuja kokeilevaksi osaamiskeskittymäksi. Samalla alue laajenee Kupittaalta myös valtatien 1 toiselle puolelle, Itäharjun alueelle niin, että vuoteen 2050 mennessä alueella olisi uusia asuntoja yli 20 000 ja uusia työpaikkoja yli 10 000.
Turun Tiedepuisto on tärkeä osa dynaamista Turku Business Region -kokonaisuutta, joka maantieteellisesti kattaa Turun ohella 10 muuta kuntaa (Kaarina, Lieto, Masku, Mynämäki, Naantali, Nousiainen, Paimio, Raisio, Rusko, Sauvo).
Turku Science Park Oy

Turun Tiedepuiston sekä koko Turun seudun elinkeino- ja innovaatiotoiminnan kehittämistä tukee kehitysyhtiö Turku Science Park Oy. Turku Science Park Oy:n perustamishetkenä voidaan pitää päivämäärää 7.9.1988. Tuolloin aloitti toimintansa Oy DataCity Center Ab ja tiedepuistoalueen rakentaminen pääsi vauhtiin. Uudenlainen, ICT- ja bioaloihin keskittynyt tiedepuisto osoittautui vuosituhannen vaihteessa tarpeelliseksi, ja Turku Science Park Oy perustettiin joulukuussa 2001.
Kiinteistöjen rakentaminen jatkui painopistealojen kehittämisen, hautomotoiminnan ja markkinoinnin ohessa, kunnes vuonna 2007 tytäryhtiörakenne purettiin ja otettiin käyttöön uusi toimintamalli. Sen myötä yhtiö on viime vuodet keskittynyt ydintehtäväänsä: korkean osaamistason liiketoiminnan edistämiseen ja kasvattamiseen Turun seudulla ja Varsinais-Suomessa. Valtaosan Turun Tiedepuiston ytimessä, Joukahaisenkadun ja Lemminkäisenkadun väliin jäävällä alueella sijaitsevista kiinteistöistä omistaa nykyisin Turun Teknologiakiinteistöt Oy, joka vuokraa alueen toimitiloja yrityksille ja yhteistöille sekä kehittää Turun Tiedepuiston aluetta.
Kesällä 2016 Turun Seudun Kehittämiskeskuksen yrityspalvelutoiminnot yhdistyivät osaksi Turku Science Park Oy:tä. Näin syntyi yksi, koko seutukunnan yritys- ja innovaatiotoimintaa palveleva organisaatio. Turku Science Park Oy on neutraali ja taloudellista voittoa tavoittelematon seudullinen kehitysyhtiö, joka toimii kumppanina ja yhteistyön rakentajana yliopistojen ja korkeakoulujen, julkisen sektorin ja yritysten välillä. Yhtiö tukee uuden yritystoiminnan syntyä, uuteen osaamiseen perustuvien liikeideoiden jalostamista, liiketoiminnan kasvattamista ja kansainvälistämistä. Turku Science Park Oy:n johdolla toimivat myös Raisiossa sijaitseva kemianalan yrityksiin keskittynyt Smart Chemistry Park sekä Turun Tiedepuistossa Electro City -kiinteistössä toimiva uuden yritystoiminnan ja kasvun yhteisö SparkUp. Myös yritysneuvonta Potkuri ICT City -kiinteistössä ja Länsi-Suomen elokuvakomissio WFFC ovat osa yhtiön tarjoamia palveluja.
Erityisen vahvoja ja kansainvälisesti toimivia kärkialoja Turun seudulla ovat HealthTurku, MaritimeTurku, TechTurku, ExperienceTurku ja CleanTurku. Turku Science Park Oy on aktiivisesti rakentamassa ja vauhdittamassa näiden klusterien kasvua ja uudistumista Turun seudulla.
Turun Teknologiakiinteistöt Oy

Turun Teknologiakiinteistöt Oy on Turun Tiedepuiston alueella toimiva kiinteistösijoitusyhtiö. Turun Teknologiakiinteistöt Oy:n omistamien kiinteistöjen pinta-ala on noin 135 000 m² ja tilojen keskimääräinen käyttöaste 99 % (2019).
Turun Teknologiakiinteistöt Oy:n omistavat Hemsö TTP Oy, Turun kaupunki, Turun Seudun Osuuspankki, Åbo Akademin säätiö ja Eschnerska Frilasarettet -säätiö. Yritys on perustettu vuonna 2010, ja sen toimitusjohtaja on Mikko Lehtinen.
Turun Teknologiakiinteistöt Oy > Konserni vuonna 2019

Liikevaihto 27,6 milj. €
Keskimääräinen käyttöaste: 99 %
Julkisia yhteisöjä vuokralaisista: 59 %
Keskimääräinen neliövuokra: 16,7 €/kk
Maturiteetti: 5,8 v
Sijoituskiinteistöjen käypä arvo 373 milj. €
Rakennusten historiaa

Turun Tiedepuiston tunnetuimpia ja aivan alueen sydämessä sijaitsevia kiinteistöjä ovat DataCity, PharmaCity, ElectroCity, EuroCity ja ICT-City. Joulukuussa 2017 näiden talojen keskellä sijainneeseen tyhjään tilaan avautui Vierailu- ja innovaatiokeskus Joki. Joukahaisenkadulle, aivan ICT-City-kiinteistön viereen avattiin syyskuussa 2020 Turun ammattikorkeakoulun uusi kampusrakennus EduCity.
ElectroCityksi nimetty rakennus (1989) on entinen Silo Oy:n trikootehdas vuodelta 1942. Silon kolmikerroksisen kehräämörakennuksen jatkeeksi rakennettiin 1990-luvun alussa BioCity. Sen yhteydessä toimii presidentti Mauno Koiviston mukaan nimetty kokous- ja kongressikeskus Mauno vuodesta 1993.
PharmaCity valmistui vuonna 2002 Lemminkäisenkadun ja Itäisen Pitkäkadun kulmaan. Paikalta purettiin HK Ruokatalon matala tuotantorakennus ja vanhoja varastotiloja, jotka alun perin kuuluivat HK:n edeltäjälle, vuonna 1913 perustetulle LSO-osuusteurastamolle.
Intelligate-toimistorakennuksista valmistui ensimmäisenä asemarakennus vuonna 1995 ja toimistorakennukset 2006 ja 2013. Parhaillaan rakennetaan Intelligate 3 -rakennusta aivan ratapihan viereen, ja siihen valmistuu Sokos-hotelli Kupittaa vuonna 2020.
Vuonna 2006 valmistuneessa, Ilmari Lahdelman suunnittelemassa ICT-Cityssä (ent. ICT-talo, Joukahaisenkatu 3) koulutetaan Turun yliopiston, Åbo Akademin ja Turun ammattikorkeakoulun informaatioteknologian opiskelijoita.
Aiheesta muualla

Turku Business Region -verkkosivusto
Turun Teknologiakiinteistöt
Oy Datacity Patron Ab Pörssitiedon netissä
Turun Teknologiakiinteistöt Oy:n logo
Isolapionappari

| Isolapionappari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Napsijat Pipromorphidae
Suku::  Lapionapparit Tolmomyias
Laji::  sulphurescens
Kaksiosainen nimi
 Tolmomyias sulphurescens  (Spix, 1825) 

Alalajit
 T. s. aequatorialis  T. s. asemus  T. s. berlepschi  T. s. cherriei  T. s. cinereiceps  T. s. confusus  T. s. duidae  T. s. exortivus  T. s. flavoolivaceus  T. s. grisescens  T. s. inornatus  T. s. insignis  T. s. mixtus  T. s. pallescens  T. s. peruvianus  T. s. sulphurescens 
Katso myös
   Isolapionappari Wikispeciesissä   Isolapionappari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isolapionappari (Tolmomyias sulphurescens) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava napsijoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isolapionappari on noin 14 cm. Lajin ulkonäkö vaihtelee alalajeittain ja osa alalajeista saattaa olla omia lajejaan. Kaikilla alalajeilla selkä on väriltään oliivinvihreä ja sen tummuus vaihtelee. Linnun levinneisyysalueen pohjoisosassa alalajien pää on väriltään oliivinvihreä. Siivet ovat harmahtavat ja niissä on keltaisia juovia. Vatsa on väriltään kirkkaan keltainen. Isolapionapparin eteläisillä alalajeilla on päässä musta täplä. Isolapionapparin nokka on leveä ja hieman litteä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isolapionapparin levinneisyysalue ulottuu Keski-Amerikassa Meksikon eteläosista Panamaan. Etelä-Amerikassa sitä tavataan Kolumbiasta ja Venezuelasta etelään aina Argentiinan pohjoisosiin asti. Linnun elinympäristöä ovat monenlaiset metsät ja metsien reunamaat sekä puoliavoimet ympäristöt. Erityisesti lajia tavataan jokien ja purojen läheisyydestä. Isolapionapparin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 900 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Isolapionapparit liikkuvat yleensä yksin tai pareittain ja voi liittyä myös sekaparviin. Ravintonaan se käyttää hyönteisiä, joita se pyydystää lehdiltä ja oksilta. Lintu voi syödä myös marjoja. Isolapionapparin pesimäkausi kestää Kolumbiassa tammikuulta heinäkuulle. Pesä roikkuu puun oksasta ja sivulla on pitkä putkimainen sisäänkäynti. Naaras munii kahdesta kolmeen valkoista ruskeapilkullista munaa.
Jokela (sukunimi)

Jokela on suomalainen talonnimiin perustuva sukunimi. Jokela on Suomessa yleinen talonnimi. Harvinaisempana on käytössä sitä muistuttava sukunimi Jokila (vrt. Mäkelä ja Mäkilä, Nummela ja Nummila).
Aleksi Jokela (s. 1985), meteorologi
Antti Jokela (s. 1981), jääkiekkomaalivahti
Antti Jokela (s. 1945), oikeustieteilijä, professori
Anu Jokela (o.s. Lehtonen, s. 1981), jalkapalloerotuomari
Edvard Jokela (ent. Astrén, 1889–1929), ammattiyhdistysjohtaja ja kansanedustaja
Eila Jokela (1915–2002), päätoimittaja
Erkki Jokela (1924–2011), kirkonmies, Eila Jokelan veli
Heikki Jokela (1917–2001), juristi, professori
Heljä Jokela (s. 2000), jalkapalloilija
Jenna Jokela (s. 1990), pikajuoksija
Jesse Jokela (s. 1987), pesäpalloilija
Joonas Jokela (s. 1998), lentopalloilija
Juha Jokela (s. 1970), teatteriohjaaja, näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja
Juha Jokela, tutkija, Ulkopoliittisen instituutin Euroopan unioni -tutkimusohjelman ohjelmajohtaja
Julianna Jokela (s. 1995), radiojuontaja
Leo Jokela (1927–1975), näyttelijä
Leo Jokela (1932-1994), nyrkkeilyvalmentaja, urheiluvaikuttaja ja liikuntaneuvos
Manne Jokela (vuoteen 1916 Kestikievari, 1916–1990), maanviljelijä, virkamies, maanviljelysneuvos ja kymmenottelija
Marjut Jokela (s. 1959), korkeimman oikeuden jäsen ja oikeusneuvos
Markus Jokela (s. 1952), lehtikuvaaja
Markus Jokela (s. 1979), psykologian apulaisprofessori
Mika Jokela (s. 1969), keittiömestari
Mikko Jokela (s. 1947), diplomaatti
Mikko Jokela (s. 1980), jääkiekkoilija
Mikko Jokela (s. 1947), muusikko
Mikko Jokela (1928–2007), poliitikko (kesk.), Eila Jokelan veli
Monica Vikström-Jokela ( o.s. Vikström, s. 1960), suomenruotsalainen kirjailija ja televisiotoimittaja
Niko Jokela (s. 1974), ravivalmentaja ja -ohjastaja
Olli Pekka Jokela (s. 1955), arkkitehti, Erkki Jokelan poika
Pentti Jokela (s. 1931), jalkapalloilija
Pentti Roiko-Jokela (s. 1941–2015), metsänhoitaja, tutkija, virkamies ja metsäneuvos
Reijo Jokela, korkeushyppyvalmentaja
Rike Jokela (oik. Risto Jokela, s. 1964), elokuvaaja, televisio-ohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja, Juha Jokelan veli
Seppo Jokela (1934–2000), näyttelijä
Tapani Jokela (1922–2014), taidemaalari
Teuvo Jokela, baritonilaulaja
Timo Jokela (s. 1956), taiteilija ja kuvataidekasvatuksen professori
Yrjö Jokela (1897–1977), kestävyysjuoksija.
Fiktiivisiä Jokeloita

Jokela, hahmo Anni Swanin kirjassa Ollin oppivuodet.
Nokinäpsy

| Nokinäpsy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Napsijat Pipromorphidae
Suku::  Keltavatsanäpsyt Todirostrum
Laji::  cinereum
Kaksiosainen nimi
 Todirostrum cinereum  (Linnaeus, 1766) 

Alalajit
 T. c. cearae  T. c. cinereum  T. c. coloreum  T. c. finitimum  T. c. peruanum  T. c. sclateri  T. c. virididorsale  T. c. wetmorei 
Katso myös
   Nokinäpsy Wikispeciesissä   Nokinäpsy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Nokinäpsy (Todirostrum cinereum) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava napsijoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan nokinäpsy on noin 10 cm. Päästään laji on väriltään tumman harmaa ja silmien iiriksen ovat keltaiset. Nokka on pitkä ja litteähkö. Nokinapsun selkä on oliivinvihreä ja siivet mustat ja keltareunaiset. Kurkustaan, rinnastaan ja vatsastaan laji on kirkkaan keltainen. Eräillä alalajeilla kurkku on valkoinen. Nokinäpsyn pyrstö on tumma ja lintu pitää sitä kohotetussa asennossa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Nokinäpsyä tavataan Keski-Amerikassa Meksikosta Panamaan. Etelä-Amerikassa lajia tavataan alueella, joka ulottuu Kolumbiasta etelään Boliviaan ja itään rannikkoa pitkin Brasilian eteläosiin asti. Nokinäpsy puuttuu monin paikoin Amazonian alueen keski- ja länsiosista. Linnun elinympäristöä ovat avoimet ja puoliavoimet kosteat pensaikot ja tiheiköt, kuivia alueita se välttelee. Lisäksi lajia tavataan myös puistoissa ja puutarhoissa. Nokinäpsyn elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 900 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Elintavat

Ravintonaan nokinäpsy käyttää hyönteisiä, kuten kärpäsiä, ampiaisia, kovakuoriaisia ja muurahaisia, joita ne nappaavat lehdiltä. Linnut hankkivat ruokansa yleensä pareittain.
Nokinäpsyn pesimäkausi kestää maaliskuulta huhtikuulle. Pallomainen risupesä riippuu oksasta ja pesään kuljetaan sivulta. Naaras munii kahdesta kolmeen valkoista munaa.
Nokinäpsyn pesä
Dobrudzha

Pohjois-Dobrudzha   Etelä-Dobrudzha
Dobrudzha, vanh. Dobrudža, (bulg. Добруджа, rom. Dobrogea, turk. Dobruca) on maantieteellinen ja historiallinen alue Tonavan alajuoksun ja Mustanmeren välillä. Pohjois-Dobrudzha kuuluu Romanialle ja Etelä-Dobrudzha (Южна Добруджа) Bulgarialle. Hallinnollisesti Dobrudzhaan luetaan kuuluvaksi Romaniasta Constanțan ja Tulcean piirikunnat (județ) sekä Bulgariasta Dobritšin ja Silistran alueet (oblast).
Lukuun ottamatta Tonavan suistoa, alue on kukkulaista ja sen korkeus merenpinnasta on 200–300 metriä. Korkein kohta on Țuțuiatu, 467 m. Tärkein kaupunki on Romanian Constanța.
Historia

Alue joutui Osmanien valtakunnalle 1491. Turkkilaisvallan aikana alueelle asutettiin turkkilaisia, arabeja ja tataareita. Turkkilaiset asuttivat alueella myös kasakoita ja Krimin sodan aikana alueelle asettui suuri joukko karkotettuja tataareja. Itävallasta alueelle tuli ruteeneja ja tšerkessejä Venäjän valloittaessa Kaukasian. Bessarabian saksalaiset perustivat sinne myös siirtokuntiaan.
Vuonna 1878 Romania sai Pohjois-Dobrudzhan korvaukseksi Venäjän saamasta Etelä-Bessarabiasta, ja uusi Bulgarian valtio pienemmän osan. Toisen Balkanin sodan jälkeen Bulgaria menetti alueensa Romanialle. Romanian liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan Ranskan ja Venäjän puolella keskusvallat antoivat Etelä-Dobrudzhan ja Pohjois-Dobrudzhan eteläosan Bulgarialle, joka menetti sen taas maailmansodan jälkeen. Toisen maailmansodan alussa Bulgaria sai akselivalloilta takaisin Etelä-Dobrudzhan Craiovan sopimuksella 1940. Vuoden 1940 rajat vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dobrudzha Wikimedia Commonsissa
Innamo

Innamo
Innamon kylänranta. Yhteysaluslaituri kuvassa vasemmalla.
| --- | --- |
Sijainti:  60°15′14″N, 021°46′13″E, Parainen Länsi-Suomen lääni Suomi
Saariryhmä:  Turunmaan saaristo
Vesialue:  Saaristomeri
Korkein kohta:  17  m 
Pinta-ala:  2,81 km² 
| --- | --- |
Asukasluku:  5 (2009)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Innamo on saari ja kylä Turunmaan saaristossa Saaristomerellä. Se on osa Paraisten kuntaa ja sijaitsee entisen Nauvon kunnan alueella linnuntietä noin kymmenen kilometrin päässä Nauvon keskustasta luoteeseen.
Yhteysalus M/S Innamo liikennöi päivittäin Innamoon.
Historia

Innamo on mainittu eräissä keskiaikaisissa asiakirjoissa. Saarella on mahdollisesti ollut jonkinlainen majapaikka, koska Turusta kulkeva väylä kulki Innamon ohi. Vuodelta 1540 peräisin olevassa Varsinais-Suomen maakirjassa on maininta kahdesta Korppoon läntisen verotilan verotalonpojasta. Talonpojat olivat Hans Thomason ja Frans Clemitzson. Innamo kuului Mynämäen kihlakunnan Korppoon pitäjään oikeudenkäytön kannalta ja Nauvon pitäjään kirkon kannalta.
Kylässä tehtiin vuonna 1793 isojako, jolloin kylässä oli neljä tilaa. Isojaon jälkeen vuosisadan vaihteessa tiloista kaksi halottiin.
Saaren tilat säilyivät pitkälle 1900-luvulle asti lähes ennallaan. Viime vuosikymmenten aikana saaria ja tilojen maalaistaloja on myyty ulkopuolisille. Metsien ja peltojen omistus on myös vaihtunut kylän sisällä. Kylän asemakaavassa ei ole tapahtunut oikeastaan lainkaan muutoksia ja talot ovat pääasiassa paikoilla, joissa ne alun perinkin sijaitsivat. Näiden seikkojen vuoksi Innamon kylänraitilla on vanhanajan tunnelmaa.
Historia > Seurasaarisäätiön kylätutkimuksia Innamossa 1964

Innamo oli vuonna 1964 Seurasaarisäätiön kylätutkimuksen kohteena edustamassa Läntisen Turunmaan saariston keskisuuria kyliä. Innamon valintaan tutkimuskohteeksi vaikutti muun muassa se, että vanhoille sisäsaariston kylille usein ominainen rivikylän muoto oli vielä havaittavissa. Kylän rakennetussa ympäristössä nähtiin sekä maanviljelys- että kalastajakylän piirteitä. Kallioisella ja metsäisellä Innamon saarella olevaan samannimiseen kylään kuului pääsaaren lisäksi myös eräitä sen länsi- ja koillispuolisia lähisaaria.
Kylän asutus keskittyi lämpimälle ja valoisalle etelärinteelle peltoaukeiden pohjoispuolelle, noin 300 metrin päähän kylänrannasta. Suojainen satama ja saarta ympäröivät laajat vesialueet tarjosivat hyviä mahdollisuuksia kalastukselle, ja sijainti vilkkaan väylän varrella loi puitteet merenkulkuun. Tosin kalastuksella vain täydennettiin maataloudesta saatuja tuloja. Ympäri vuoden auki pidetty laivaväylä Ruotsiin jätti saaren talvella eristyksiin.
Tutkimusaikaan kylässä asui noin 25 henkeä. Väkimäärä oli vähentynyt noin kolmasosaan verrattuna 1900-luvun alkuun. Yhtä alun perin seiskarilaisen kalastajan asuttamaa tilaa lukuun ottamatta Innamon yhteisö oli ruotsinkielistä.
Innamon nimestä

Varhaisissa asiakirjoissa saaren nimi on kirjoitettu muodoissa Jnnimo (1540), Innama (1555) ja Innamo (1556).  Alkuperäinen suomalaismuoto on todennäköisesti Innanmaa, jonka lopussa on suurta saarta merkinnyt sana "maa". Nimen alkuosa on liitettävissä satakuntalais-hämäläisiin Inna- tai Inta-henkilönnimiin. Mahdollisena on pidetty myös sitä, että nimeen sisältyisi Kalannin kylännimi Inhamo.
1900-luvun alussa kyläläiset kutsuivat Innamoa nimellä Immo.
Oleksandr Tymtšyk

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Oleksandr Vasylovytš Tymtšyk
Syntymäaika: 20. tammikuuta 1997 (ikä 27)
Syntymäpaikka: Kryklyvets, Kryžopilin piiri, Vinnytsjan alue, Ukraina
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: FK Dynamo Kiova
Pelinumero: 24
Junioriseurat
2011–2013: BRV-VIK Volodymyr-Volynskyi
2013–2014: FK Dynamo Kiova
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2014– | FK Dynamo Kiova | 60 | (4) |
| 2017 | → FK Stal Kamjanske | 15 | (0) |
| 2018–2020 | → FK Zorja Luhansk | 59 | (2) |
Maajoukkue
| 2013 | Ukraina U16 | 4 | (0) |
| 2013–2014 | Ukraina U17 | 12 | (0) |
| 2014–2015 | Ukraina U18 | 9 | (0) |
| 2015–2016 | Ukraina U19 | 7 | (0) |
| 2016–2017 | Ukraina U20 | 1 | (0) |
| 2016–2018 | Ukraina U21 | 2 | (0) |
| 2020– | Ukraina | 19 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 24. kesäkuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. kesäkuuta 2024.
Oleksandr Vasylovytš Tymtšyk (ukr. Олександр Васильович Тимчик; s. 20. tammikuuta 1997) on ukrainalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hän edustaa Ukrainan jalkapalloliigan FK Dynamo Kiovaa. Hän on pelannut Ukrainan A-maajoukkueessa vuodesta 2020.
Tymtšyk syntyi Vinnytsjan alueella sijaitsevassa Kryklyvetsin taajamassa ja aloitti juniorina Volodymyr-Volynskyin BRV-VIK-joukkueessa. Vuonna 2013 hän siirtyi FK Dynamo Kiovaan. Ensimmäisen ottelunsa Dynamon ykkösjoukkueessa hän pelasi vuonna 2016. Vuonna 2017 hän pelasi lainalla FK Stal Kamjanskessa ja vuosina 2017–2020 FK Zorja Luhanskissa. Heinäkuussa 2020 Tymtšyk palasi Dynamoon, jonka kanssa hänellä on voimassa sopimus vuoteen 2025 asti. Hän on pelannut kauden 2023–2024 loppuun mennessä 134 pääsarjaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Tymtšyk on edustanut Ukrainaa useissa nuorten maajoukkueissa. Ensimmäisen kerran hän pelasi Ukrainan miesten maajoukkueessa syyskuussa 2020 UEFAn Kansojen liigan otteluissa Sveitsiä ja Espanjaa vastaan. Hän kuului kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa Ukrainan joukkueeseen mutta jäi vaihtopelaajaksi. EM-kilpailuissa 2024 hän on päässyt pelaamaan. Hän on pelannut juhannukseen 2024 mennessä 19 A-maaottelua, joissa hän on ollut 15 kertaa avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt A-maaotteluissaan yhden maalin, syyskuussa 2022 Kansojen liigan ottelussa Armeniaa vastaan.
Tal Flicker

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Judoka Tal Flicker. |  Judoka Tal Flicker. |  Judoka Tal Flicker. |  |
Maa:  Israel
Miesten judo
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Budapest 2017 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Taškent 2022 | sekajoukkue |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Praha 2020 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Tel Aviv 2018 | 66 kg |  |
Tal Flicker (s. 28. toukokuuta 1992) on israelilainen judon EM- ja MM-mitalisti. Hän on kilpaillut 66 kg:n painoluokassa vuodesta 2011 lähtien, ja oli vuosina 2017–2018 sarjan maailmanlistalla ensimmäisenä.
Flicker saavutti painoluokkansa pronssia Budapestin MM-kilpailuissa 2017 ja Tel Avivin EM-kilpailuissa 2018. Bakun MM-kilpailuissa 2018 hän oli viides. Hän saavutti hopeaa Prahan EM-kilpailuissa 2020 hävittyään loppuottelussa azerbaidžanilaiselle Orxan Səfəroville. Hän sai sekajoukkuekilpailuissa MM-pronssia Taškentissa 2022.
Hän voitti Bakun ja Abu Dhabin Grand Slam -turnaukset 2017 sekä Grand Prix -kilpailut Cancúnissa 2017, Zagrebissa 2018 ja Tbilisissä 2019. Hän on sijoittunut Grand Prix -kilpailuissa lisäksi viisi kertaa kolmanneksi. Grand Slameissa hän on ollut kahdesti kolmas. Hän on voittanut maailmancupiin kuuluneet European Open -kilpailut Bukarestissa 2013, Roomassa 2015 ja Lissabonissa 2017. Hän on sijoittunut maailmancupin kilpailuissa lisäksi kolme kertaa kolmanneksi.
Flicker on voittanut aikuisten sarjassa neljä Israelin-mestaruutta.
Juha Niinikoski

Juha Heikki Antero Niinikoski (18. maaliskuuta 1942 Turku – 8. lokakuuta 2024 Turku) oli suomalainen lääkäri. Hän oli Turun yliopiston kirurgian professori vuodesta 1987. Hänen tutkimuskohteensa olivat sydän- ja verisuonikirurgia. Hän oli Kirurgiyhdistyksen julkaisun Annales Chirurgiae et Gynaecologia päätoimittaja 1989, jolloin lehden julkaisu siirtyi Duodecimilta yhdistykselle.
Tuukka Pulliainen

| Tuukka Pulliainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. elokuuta 1984 (ikä 40) Turku, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Tuke, Professori
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  88 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2003–2012
Seurat:  TuTo (I-div./Mestis) TPS (SML) Jokipojat (Mestis) ES Weißwasser (2. BL)   HPK (SML)   HC Banská Bystrica (SloEL)
NHL-varaus:  248. varaus, 2002 Los Angeles Kings
Tuukka Pulliainen (s. 25. elokuuta 1984 Turku) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 195 runkosarja- ja viisi playoff-ottelua tehopistein 12+23=35 ja keräten 93 jäähyminuuttia. Suurimman osan urastaan Pulliainen pelasi kuitenkin TuTon Mestis-joukkueessa. Hän on kauden 2016–2017 jälkeen sarjan kaikkien aikojen runkosarjan paras syöttäjä sekä toiseksi paras pistemies Mikko Liukkosen kanssa tehtyään yhteensä 443 ottelussa tehot 112+280=392. Pulliainen toimi kaudella 2014–2015 TuTon kapteenina. Hän pelasi urallaan myös Saksassa ja Slovakiassa.
Ura > Maajoukkueura

Pulliainen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2002. Hän edusti myös Suomen Mestis-pelaajista koottua B-maajoukkuetta Ranskan Mont Blanc -turnauksessa joulukuussa 2002.