stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wolfgang Köhler

Wolfgang Köhler
Wolfgang Köhler (21. tammikuuta 1887 Rääveli, Venäjän keisarikunta – 11. kesäkuuta 1967 Lebanon, New Hampshire, Yhdysvallat) oli saksalais-yhdysvaltalainen psykologi. Köhler tunnettiin erityisesti hahmopsykologian uranuurtajana yhdessä aikalaistensa ja työtovereittensa Max Wertheimerin ja Kurt Koffkan kanssa.
Köhler opiskeli vuosina 1905–1906 filosofiaa, historiaa ja luonnontieteitä Tübingenin yliopistossa, Bonnin yliopistossa psykologiaa, matematiikkaa ja filosofiaa 1906–1907 sekä Berliinin yliopistossa psykologiaa, filosofiaa ja luonnontieteitä 1907–1909 Carl Stumpfin, Max Planckin ja Walther Nernstin johdolla. Hän suoritti tohtoritutkinnon Berliinissä (Akustische Untersuchungen, 1909).
Köhler siirtyi Frankfurt am Mainiin vuonna 1910, missä hän toimi assistenttina yhteistyössä Wertheimerin, Koffkan, Adhémar Gelbin ja Kurt Goldsteinin kanssa. Köhler ja Koffka toimivat tutkimuskohteina Wertheimerin kokeessa, mikä johti hahmopsykologian koulukunnan syntyyn. Suoritettuaan habilitaatiotutkinnon 1911 Köhler siirtyi Teneriffalle Preussin tiedeakatemian tutkimusaseman johtajaksi vuosiksi 1913–1920. Hänet nimitettiin kokeellisen psykologian ja filosofian professoriksi ja psykologisen instituutin johtajaksi Göttingenin yliopistoon 1921. Hän siirtyi edelleen Berliinin yliopiston professoriksi ja psykologisen instituutin johtajaksi Stumpfin jälkeen vuosiksi 1922–1935, jossa hän oli samanaikaisesti Wertheimerin kanssa vuoteen 1929 saakka ja siitä eteenpäin Kurt Lewinin kanssa vuoteen 1932. Köhler joutui eroamaan viroistaan Saksassa kansallissosialismin vallitessa jouduttuaan epäsuosioon natsien politiikan vastustajana. Saksasta hän siirtyi Harvardin yliopiston vierailevaksi professoriksi 1934–1935, josta hän siirtyi Swarthmore Collegen psykologian ja filosofian professoriksi vuosiksi 1935–1948 ja tutkimusprofessoriksi vuosiksi 1946–1958. Hän perusti aikakauslehden Psychologische Forschung toimien myös sen toimittajana 1921–1938. Hän toimi myös vierailevana professorina useissa yliopistoissa ja valittiin vuonna 1959 American Psychological Associationin presidentiksi. Hänet nimitettiin myös Freie Universität Berlinin emeritusprofessoriksi vuonna 1959 ja hän vieraili siitä lähtien entisessä kotimaassaan vuosittain.
Kölschin kieli

| Kölsch> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:   Saksa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  germaaniset kielet länsigermaaniset kielet
ISO 639-3:  ksh
 Ohje 
Wikipedia, vapaa tietosanakirja

Kölsch on Kölnin kaupungin ympäristössä puhuttu kielimuoto, joka voidaan luokitella joko saksan murteeksi tai erilliseksi germaaniseksi kieleksi.
Kölschin tyypillisimmät tunnusmerkit ovat ”laulava” intonaation käyttö ja sananalkuisen g-äänteen korvaaminen j:llä. Yleisesti ottaen kieli on lähellä nykysaksaa ja sitä kuvataankin joskus ”möykkyiseksi yläsaksaksi” (Hochdäitsch met Knubbel). Kölschin varianteista arkikölsch (Familienkölsch) on nykyisin tyypillisin Kölnin kaupunkimurre. Harvinaisempi varsinaiskölsch (Echt Kölsch) muodostui sotien välisenä aikana Kölnin slummeissa ja jota suurin osa nykykölniläisistä pitää ”epäystävällisen” kuuloisena.
ISO 639 -standardissa kölsch luetaan erilliseksi kieleksi germaanisten kielten länsisaksalaiseen haaraan muun muassa limburgin, luxemburgin ja pennsylvaniansaksan rinnalle. Myös Glottolog-tietokannassa kölschiä käsitellään omana kielenään.
Kölschiä kirjoitetaan kirjasaksan tavoin latinalaisilla kirjaimilla. Kirjoituksessa otetaan useimmiten mallia saksan oikeinkirjoitussäännöistä. Monet kölschinkieliset kirjoittajat käyttävät Adam Wreden vuonna 1956 teoksessa Neuer Kölnischer Sprachsatz julkaisema oikeinkirjoitusta.
Kääpiöpussiunikeot

| Kääpiöpussiunikeot |
| --- | --- |
 Kääpiöpussiunikekoja (Cercartetus nanus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Phalangeriformes
Yläheimo::  Phalangeroidea
Heimo::  Pussiunikeot Burramyidae
Suku::  Kääpiöpussiunikeot Cercartetus  Gloger, 1841
Katso myös
   Kääpiöpussiunikeot Wikispeciesissä   Kääpiöpussiunikeot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kääpiöpussiunikeot tai pussiunikeot eli pikkuburrat (Cercartetus) on pussieläinten suku, johon kuuluu neljä lajia. Cercartetus- ja Burramys-suvun lajit muodostavat yhdessä pussiunikekojen heimon.
Lajit

pitkähäntäburra (Cercartetus caudatus)
eteläaustralianburra (Cercartetus concinnus)
tasmanianburra (Cercartetus lepidus)
kääpiöpussiunikeko eli paksuhäntäburra (Cercartetus nanus)
Edellä mainittujen lajien lisäksi Bruce Beehlerin johtama Conservation Internationalin ja Indonesian tiedeinstituutin (engl. Indonesia Institute of Science) tieteilijäryhmä raportoi 17. joulukuuta 2007 löytäneensä uuden Cecartetus-sukuun kuuluvan pussiunikekolajin kesäkuussa 2007 Papuan saaren Indonesian puoleisesta osasta Foja-vuoristosta. Tarkempi lajinmääritys ja tutkimus oli joulukuussa 2007 yhä meneillään.
Manhattanin murhamysteeri

| Manhattanin murhamysteeri> Manhattan Murder Mystery |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Woody Allen
Käsikirjoittaja:  Woody Allen Marshall Brickman
Tuottaja:  Charles H. Joffe Jack Rollins
Säveltäjä:  Cole Porter
Kuvaaja:  Carlo Di Palma
Leikkaaja:  Susan E. Morse
Tuotantosuunnittelija:  Santo Loquasto
Pääosat:  Woody Allen Diane Keaton
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  TriStar Pictures
Levittäjä:  TriStar Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1993
Kesto:  104 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Manhattanin murhamysteeri (engl. Manhattan Murder Mystery) on Woody Allenin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen rikoskomediaelokuva vuodelta 1993. Toisena käsikirjoittajana Allenin ohella oli Marshall Brickman.
Kun manhattanilaisessa kerrostalossa asuva vanha rouva kuolee, naapuripariskunnan (Allen ja Diane Keaton) rouva alkaa epäillä murhaa ja alkaa tutkia sitä perhetuttavan (Alan Alda) kanssa.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti elokuvaa yhtä vapautuneena kuin Allenin 1970-luvun komedioita ja antoi sille kolme tähteä viidestä.
Käsipallon miesten maailmanmestaruuskilpailut 2015

Vuoden 2015 miesten käsipallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Qatarissa 15. tammikuuta – 1. helmikuuta. Kisapaikkakuntina olivat Lusail ja Doha. Kilpailuihin osallistui 24 joukkuetta. Mestaruuden voitti Ranska, hopealle sijoittui Qatar ja pronssia sai Puolan. Kisojen arvokkaimpana pelaajana palkittiin Ranskan Thierry Omeyer. Turnauksen paras maalintekijä oli Slovenian Dragan Gajić.
Loppuottelu

Ranska – Qatar 25–22
Pronssiottelu

Puola – Espanja 29–28 (ja.)
Loppusijoitukset

| Sijoitus | Maa |
| --- | --- |
:  Ranska
:  Qatar
:  Puola
4.:  Espanja
5.:  Tanska
6.:  Kroatia
7.:  Saksa
8.:  Slovenia
9.:  Pohjois-Makedonia
10.:  Ruotsi
11.:  Islanti
12.:  Argentiina
13.:  Itävalta
14.:  Egypti
15.:  Tunisia
16.:  Brasilia
17.:  Tšekki
18.:  Valko-Venäjä
19.:  Venäjä
20.:  Bosnia ja Hertsegovina
21.:  Iran
22.:  Saudi-Arabia
23.:  Chile
24.:  Algeria
Wiesław Maniak

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Wiesław Maniak |  Wiesław Maniak |  Wiesław Maniak |  |
Maa:   Puola
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 | 4×100 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | 100 metriä |  |
Wiesław Jan Maniak (22. toukokuuta 1938 – 29. kesäkuuta 1982) oli puolalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Maniak sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa 100 metrin juoksussa neljänneksi ajalla 10,4 s sekä juoksi kolmannen osuuden 4 × 100 metrin viestissä, jossa Puolan joukkue saavutti hopeaa ajalla 39,3 s. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän voitti 100 metrillä kultaa ajalla 10,5 s. Méxicon 1968 olympialaisissa hän karsiutui 100 metrin alkuerissä ja juoksi ensimmäisen osuuden viestissä, jossa Puola sijoittui kahdeksanneksi ajalla 39,2 s.
Kääpiömangusti

| Kääpiömangusti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Mangustit Herpestidae
Suku::  Pikkumangustit Helogale
Laji::  parvula
Kaksiosainen nimi
 Helogale parvula  (Sundevall, 1847) 
 Kääpiömangustin levinneisyys
Katso myös
   Kääpiömangusti Wikispeciesissä   Kääpiömangusti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kääpiömangusti eli pikkumangusti (Helogale parvula) on mangustien heimoon kuuluva pienikokoinen petoeläin. Se on heimonsa pienin laji, ja elää Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa pieninä laumoina. Lajista on aiemmin käytetty myös nimeä kääpiömango.
Kääpiömangustit liikkuvat noin tusinan yksilön perheryhminä metsästellen päivällä ja nukkuen erilaisissa koloissa. Nukkumapaikaksi kääpiömangustit valitsevat onton puunrungon, hylätyn pesäkolon ja joskus jopa termiittipesän halkeaman. Joskus ne kaivavat oman kolonsa itse. Kääpiömangustit synnyttävät useita poikueita vuodessa. Vanhempien lisäksi hieman varttuneemmat poikaset osallistuvat hoivaamiseen.
Laumoilla ei ole rajattua reviiriä, koska ne vaeltavat laajoilla alueilla saadakseen riittävästi ravintoa. Kääpiömangustit syövät lintuja ja muita pieniä selkärankaisia, kuten hiiriä, ravinnon puutteessa myös hyönteisiä. Joskus lauma hyökkää yhteistuumin käärmeen kimppuun ja usein myös onnistuu siinä. Eläimet antavat toisilleen merkkejä kiljumista muistuttavin äännähdyksin. lähde?
Kääpiömangustit muistuttavat elintavoiltaan paljon kookkaampaa Saharan etelänpuoleisten puoliaavikoiden seepramangustia. Kääpiömangusti ei ole uhanalainen laji, ja ihmisen toimilla on kantaan hyvin vähän vaikutusta. Kääpiömangustit sopeutuvat hyvin eläintarhaan ja lisääntyvät tarhattuna usein.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pikkumangusti (Helogale parvula)
ITIS: Helogale parvula (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Helogale parvula, the Common dwarf mongoose (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Helogale parvula:  Wikidata: Q743563  Wikispecies: Helogale parvula  ADW: Helogale_parvula  ARKive: helogale-parvula  CoL: 3KH35  EoL: 999177  EPPO: HLGEPA  GBIF: 2434165  iNaturalist: 41906  IRMNG: 10664886  ITIS: 621890  IUCN: 41609  MDD: 1006066  MSW: 14000568  NCBI: 210647  Observation.org: 81426  Open Tree of Life: 6940  Paleobiology Database: 231465  Paleobiology Database: 231465  TSA: 8009  uBio: 105547 
Herpestes parvulus:  Wikidata: Q41165248  GBIF: 7679676  ZooBank: 84594E66-ED32-48A1-8EC7-E6B037902E20
Käräjämäki (Kokemäki)

| Käräjämäki (Kokemäki) |
| --- | --- |
 Käräjämäen tuomarinkivet
Sijainti
 Käräjämäki (Kokemäki)
Koordinaatit:  61°15′42.5667″N, 22°20′50.3910″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalmisto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Käräjämäki on Satakunnassa Kokemäen keskustassa Vuolteen kylässä Kokemäenjoen rannalla oleva pieni kumpare, jossa sijaitsevat käräjäkivet ympyrään aseteltuina. Kivet eivät ole alkuperäisellä paikallaan, vaan ne palautti mäelle Kokemäen Nuorisoseura 1900-luvun alussa, ja ne aseteltiin sinne Euran Käräjämäen mallin mukaisesti.
Käräjämäki vaikuttaa olevan ensisijaisesti kalmisto, johon on haudattu rautakaudella läheisen talon väkeä. Paikalta löydettyjä esineitä on tyylin perusteella ajoitettu kansainvaellusajalle. Käräjäkiviä käytettiin alkujaan merkitsemään haudan paikka samaan tapaan kuin Euran Käräjämäen tapauksessa.
Käräjämäen tontti on ollut asuttuna vuodesta 1891, jolloin mäelle rakennettiin ensimmäinen talo. Asuinrakennus paloi 1960-luvulla, ja jäljellä on vanha kunnostettu piharakennus. Pihalle on pystytetty kuparinen muinaismuistosta kertova taulu. Käräjämäki kuuluu opastettuun Villa Cumasta Kokemäen kaupunkiin -kulttuurireitistöön, johon tien vierressä oleva opastaulu liittyy.
Historiaa

Vanhin kirjallinen maininta Käräjämäestä (nimi esiintyi muodossa Kæræjæmæky) on vuodelta 1463. Paikka on mainitty ilmeisesti Kokemäen vanhan kirkon luonna pidettyjen maakuntakäräjien takia. Vanha kirkko sijaitsi noin 200 metrin päässä olevalla pienellä saarella joen pohjoisrannalla.
Käräjämäki joutui arkeologian kiinnostuksen piiriin vuonna 1877, kun K. Killinen suoritti paikalla tarkastuskäynnin. Killinen kuvaili Käräjäympyrää lyhyesti. Mäen ympäristö oli raivattu pelloksi, mäki oli noin 40 jalkaa (12 metriä) joen vedenpinnan yläpuolella, kivikehä oli ladottu samalla tavalla kuin Köönikän talon kalmistossa, kehän halkaisija 34 jalkaa (noin 10 metriä), kivien koko noin kuutiokyynärä (yli 0,5 m³) ja ympyrän sisällä oli maahan upotettuja kiviä. Kehäkivet olivat koholla jalan verran maasta. Killinen sijoitti asetelman kansainvaellus- tai merovingialajlle.
Aliupseeri Paul Danér rakensi talonsa mäelle vuonna 1890−91, jolloin kaivutyössä nousi esille rautainen veitsi. Käräjäkivet siirrettiin pois puutarhan tieltä vuonna 1905, jolloin löytyi myös keihäänkärki. Puutarhan raivaus lienee tuhonnut alkuperäisen kasvuston perusteellisesti, mutta vuoden 1998 kasvillisuuden inventoinnissa tavattiin vielä pölkkyruoho (Arabis glabra) ja keltamo.
J. R. Aspelin tarkasti mäen vuonna 1885 ja Theodor Schwindt 1901. Schvindt hankki lunastamalla kaksi keihäänkärkeä ja löysi taitetun keihäänkärjen sekä pitkän putkikeihäänkärjen. Nämä ajoitettiin noin 350 − 600 jaa.. Vuonna 1906 A. M. Tallgren tarkasti paikan, vuonna 1946 Esko Sarasmo ja 1998 Nina Strandberg.
Vuonna 2001 suoritti Jouni Taivainen koekaivaukset Käräjämäen kivien ympäristössä. Silloin havaittiin selvä kivikautisen asuinpaikan kulttuurikerros, jota ajoitti kaksi Pyheensillan kulttuuriin (noin 4500 − 4000 BP) kuuluvaa nuolenkärkeä. Kivikaudella asuinpaikka sijaitsi Kokemäenjoen suulla. Muita kaivauslöytöjä olivat keramiikkaa, taottuja nauloja, solki, veitsen katkelma, keihäänkärki ja naisen polttohaudasta löydetty lintuneula. Rautakauden esineistö on tyypillistä kansainvaelluskaudelle 400 – 550 jaa.. Lintuneulasta, joka oli käytössä 500 − 600 jaa., tehtiin rintaneula, jota on yleisesti myynnissä.
Huhtikuussa 1959 tapahtui lento-onnettomuus, jossa Tulkkilan yllä lentänyt ilmavoimien Valmet Vihuri syöksyi Käräjämäelle lehtori Saarivirran puutarhaan. Konetta ohjannut vänrikki sai surmansa.
Historiaa > Käräjäkivet

Tuomariympyrän käräjäkivet eivät ole alkuperäisellä paikallaan. Paul Danér siirsi ne pois rakennuksen ja puutarhan tieltä, mutta myöhemmin Kokemäen Nuorisoseura siirsi ne takaisin hieman eri paikkaan vuonna 1913−14 tai 1917. Tällöin ei voida enää olla varmoja kivien alkuperästä ja oikeasta lukumäärästä. Kehän keskellä ollutta kivikasaa ei palautettu ennalleen.
Samanlaisia kumpuja ympäröiviä kivikehiä tiedetään ollen muun muassa Kööninkässä, uuden Tulkkilan sillan luonna ja Ali-Forsbyn lähellä Hiidenniemessä.
Aiheesta muualla

Kokemäen kaupunki: Käräjämäki (Arkistoitu – Internet Archive), viitattu 16.7.2012
Museovirasto: Käräjämäki – hoidettu kohde
Kokemäen kaupunki: Pertolan kuva-arkisto[vanhentunut linkki]
Rautakauden esineistö: Räisälän keihäänkärki
Ivan Mankin

Ivan Pavlovitš Mankin (ven. Ива́н Па́влович Ма́нькин, 9. lokakuuta 1924 Soutjärven piirin Kaskesojan kyläneuvoston Suvagjan kylä – 9. maaliskuuta 1984 Petroskoi) oli vepsäläissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko.
Ivan Mankin syntyi vepsäläiseen talonpoikaisperheeseen. Isä kuoli sodassa ja perhe evakuoitiin Molotovin alueen Tšastyjen piiriin. Mankin opiskeli Nižni Tagilin sotakoulussa vuosina 1942–1943, mutta hänet kotiutettiin sen jälkeen.
Palattuaan Karjalaan vuonna 1944 Mankin työskenteli Soutjärven piirineuvostossa ja kirjastonhoitajana. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1947. Mankin työskenteli Komsomolissa, valmistui Karjalais-suomalaisen SNT:n puoluekoulusta vuonna 1950 ja toimi sen jälkeen nuorisoliitto-, puolue- ja neuvostojohtajana piiritasolla.
Mankin valmistui NKP:n keskuskomitean puoluekorkeakoulusta ja Sortavalan maatalousopistosta vuonna 1966. Hän työskenteli sen jälkeen puolueen aluekomiteassa ja Pitkärannan piirikomitean ensimmäisenä sihteerinä. Mankin oli Karjalan autonomisen tasavallan ministerineuvoston varapuheenjohtaja vuosina 1971–1979 ja tasavallan korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja vuosina 1979–1984.
Mankanjat

Mankanjat (myös bramet) ovat atlanttista kieltä puhuva kansa Guinea-Bissaussa. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan heitä on 44 829 henkeä (3,1 % maan väestöstä).
Mankanjat ovat läheistä sukua pepeleille ja mandjakoille. He asuvat etupäässä Canchungon ja Bulan välillä Mansoajoen pohjoisrannalla. Pieni ryhmä asuu Bolaman alueella. Kansan pääelinkeino on riisin viljely. Väestönlaskennan mukaan 65,7 % mankanjoista on kristittyjä, 13,5 % animisteja ja 2,4 % muslimeja.
Kärkisten silta

| Kärkisten silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Kärkistensalmi, Päijänne
Sijainti:  Korpilahti, Jyväskylä
Ylläpitäjä:  Väylävirasto
Siltatyyppi:  Vinoköysisilta
Pisin jänneväli:  240 m
Pituus:  787 m
Leveys:  12 m
Korkeus:  96 m
Alituskorkeus:  18,5 m
Avattu liikenteelle:  1997
Koordinaatit:  61°59′52″N, 025°40′32″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Silta pohjoisesta kuvattuna.
Kärkisten silta on Jyväskylän Korpilahdella sijaitseva liittorakenteinen vinoköysisilta. Seututie 610 ylittää Päijänteen Kärkistensalmen siltaa pitkin yhdistäen valtatiet 4 ja 9. Sillan alittaa Lahden ja Jyväskylän välinen laivareitti. Kärkisten sillan avajaiset olivat 29. elokuuta 1997.
Suunnittelumaisema

Kärkistensalmi ylitettiin ennen lossilla, jonka liikenne ruuhkautui etenkin kesäviikonloppuisin. Tukinuitto aiheutti katkoja lossin liikennöintiin. 1980-luvun loppupuolella tehdyssä selvityksessä todettiin, että sillan rakentaminen tulee kannattavaksi, koska ylläpitokustannuksissa säästetään ja liikenteen palvelutaso säilyy.
Maisemallisesti ja vesiliikenteen puolesta vaativaan paikkaan sijoittuvan sillan rakentamiseksi järjestettiin avoin aatekilpailu vuonna 1990. Kilpailun voitti Insinööritoimisto Sormunen & Uuttu, pääsuunnittelijana diplomi-insinööri Raimo Sormunen ja avustajina professori Michel Virlogeux ja johtaja Claude Servant Ranskasta sekä arkkitehti Erkki Kairamo. Sormunen & Uuttu myös suunnitteli sillan. Sen urakoi YIT, ja se maksoi kaikkiaan noin 17,6 miljoonaa euroa.
Tekniset tiedot

Kärkisten sillan pääjänne on 240 metriä, se on Raippaluodon sillan ja Tähtiniemen sillan jälkeen Suomen kolmanneksi pisin. Silta on kokonaispituudellaan 787 metriä Suomen kolmanneksi pisin silta Raippaluodon sillan ja Tähtiniemen sillan jälkeen. H-kirjaimen muotoisten pylonien korkeus vedenpinnasta on 96 ja 69 metriä. Betonisten pylonien jalkojen poikkileikkaus on kolmion mallinen. Sillan alituskorkeus on 18,5 metriä. Sillan hyötyleveys on 12 metriä, josta 9 metriä on ajorataa, loppu jää kevyelle liikenteelle.
Sillassa on kaikkiaan 15 tukea. Päijänteen itärannalla olevaa maatukea lukuun ottamatta Kärkisten silta on perustettu kallion varaan. Pyloneiden alla on kaivinpaalut, ja neljä tukea on paalutettu teräspaaluin. Sillan pääpalkit, kaksi 1,6 m korkeaa I-palkkia ovat terästä.
Kärkisten siltaa pidetään kokonaisvaikutelmaltaan virtaviivaisena ja keveän näköisenä.
Poliittinen valmistelu

Kärkisten siltahankkeen taustalla toimi aktiivisesti Ahon hallituksen sisäministeri Mauri Pekkarinen, jonka vaalipiiriin Korpilahti kuuluu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kärkisten silta Wikimedia Commonsissa
Dorothy Manley

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Manley vuoden 1950 EM-kisoissa |  Manley vuoden 1950 EM-kisoissa |  Manley vuoden 1950 EM-kisoissa |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | 100 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bryssel 1950 | 4×100 metriä |  |
|  Pronssia | Bryssel 1950 | 200 metriä |  |
Dorothy Gladys Parlett (o.s. Manley, ent. Hall, 29. huhtikuuta 1927 – 31. lokakuuta 2021) oli brittiläinen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Dorothy Manley saavutti 100 metrin juoksussa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ajalla 12,2 s. Hän hävisi ylivoimaiselle Fanny Blankers-Koenille 0,3 sekuntia. Hän juoksi ensimmäisen osuuden Britannian joukkueessa, joka sijoittui 4 × 100 metrin viestijuoksussa neljänneksi ajalla 48,0 s. Avioiduttuaan hän kilpaili nimellä Dorothy Hall Brysselin EM-kilpailuissa 1950 voittaen kultaa 4 × 100 metrillä (47,4 s) ja saavuttaen pronssia 200 metrillä (25,0 s). Viestissä hän juoksi kolmannen osuuden.
Vuoden 1950 Brittiläisen imperiumin kisoissa (nyk. kansainyhteisön kisat) hän saavutti viesteissä hopeaa ja pronssia ja sijoittui korkeushypyssä neljänneksi. Vuonna 1951 hän juoksi Englannin joukkueessa 4 × 220 jaardin viestijuoksun maailmanennätyksen 1.41,4.
Käppäselkä

| Käppäselkä Кяппесельга, Kjappeselga |
| --- | --- |

 Käppäselkä
 Koordinaatit: 62°40′45″N, 34°16′12″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 011,1 km²
Väkiluku (2011):  1 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Käppäselän kunta Kontupohjan piirin kartalla.
Käppäselkä (myös Käppäli, Käppälinkylä; ven. Кя́ппесельгa, Kjappeselga; karjalaksi Käppäsel’g) on kylä, maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Kontupohjan piirissä Venäjällä. Taajama sijaitsee piirin pohjoisosassa Muurmannin radan varrella 65 kilometriä Kontupohjasta pohjoiseen. Kunnassa on 1 300, taajamassa 600 ja kylässä 45 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus

Käppäselän kunnan pinta-ala on 1 011,1 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Sungun, kaakossa Suurlahden, etelässä Tedjärven, lännessä Hirvaksen ja pohjoisessa Tšopinan maalaiskuntiin sekä koillisessa Karhumäen kaupunkiin. Pinta-alasta valtaosa on metsää ja noin 20 % vesialuetta.
Seudulla on paljon järviä ja jokia. Järviä ovat Ääninen, Lismajärvi, Šaidomozero, Viikšjärvi, Verhneje ja Nižneje Pigmozero, jokia Uunitsa, Kalaoja, Jelgamka ja Šaidomka. Kunnan alueella on Šaidomozeron rauhoitusalue sekä Pigmasuon ja Palasuon luonnonmuistomerkit.
Käppäselän taajaman ja kylän lisäksi kuntaan kuuluu Proletaarin (ven. Proletarka) taajama, Lehtiniemen (Listnavolok), Šäidämän (Šaidoma) ja Uunitsan kylät sekä Viikšjärven (Vikšezero) rautatieasema Keskustaajaman ohella suurimmat asutuskeskukset ovat sen vieressä sijaitseva vajaan 400 asukkaan Proletaari ja noin 200 asukkaan Uunitsa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 83 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 6 % karjalaisia, 5 % valkovenäläisiä, 2 % suomalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Käppäselän kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1707. Ennen 1920-lukua se kuului Kontupohjan kuntaan. Vuonna 1926 Käppäselän kirkonkylässä oli 566 asukasta, joista lähes kaikki olivat venäläisiä. Nykyisen kunnan länsiosassa sijaitsivat pohjoisimmat lyydiläiskylät Palolampi (ven. Paloselga) ja Kortaš (Kartaši), jotka nykyään ovat autioina. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Asemataajama perustettiin vuonna 1944.
Liikenne, talous ja palvelut

Käppäselän taajamassa sijaitsee rautatieasema. Kunnan länsiosan kautta kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie, josta haarautuu maantie Käppäselän ja Uunitsan kautta Fedotovon kylään. Uunitsasta on linja-autoyhteys Kontupohjaan.
Kunnan talous perustuu metsä- ja kaivosteollisuuteen. Puunhankintaa harjoittaa Kontupohjan metsäteollisuuspiirin Käppäselän puunhankintayritys ja sahatavaran tuotantoa Uunitsassa sijaitseva Triada-niminen yritys. Kolme yritystä louhii diabaasia ja tuottaa sepeliä. Palolammella louhitaan liuskekiveä. Maatalouden merkitys on vähäinen.
Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus kirjastoineen sekä pieni poliklinikka.