stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Måns Nilsson Kling
Myöhempi elämä

Kuvernöörikautensa jälkeen Kling sai tehtäväkseen matkustaa Ruotsiin värväämään uusia siirtolaisia. Hän lähti Uudesta Ruotsista toukokuussa 1640 Kalmar Nyckel -aluksella ja saapui Ruotsiin heinäkuussa.
Klingin värväyspyrkimykset maalaisväestön keskuudessa eivät onnistuneet, ja Ruotsin hallitus määräsi Värmlannin, Närken ja Taalainmaan maaherrat pidättämään kodittomia metsäsuomalaisia ​​ja tuomaan heidät Göteborgiin. Kling lähti Tukholmasta 3. toukokuuta Charitas-laivalla Göteborgiin varustelemaan Uuden Ruotsin retkikuntaa. Heinäkuussa 1641 Göteborgin satamasta lähti yli 50 pääosin suomalaista Klingin johtamaa siirtolaista Kalmar Nyckel- ja Charitas-aluksilla. Retkikunta saapui Uuteen Ruotsiin 7. marraskuuta. Klingin omaan seurueeseen kuului vaimo, pieni lapsi ja palvelija.
Kling nimitettiin nyt jälleen Fort Christinan komentajaksi. 1. toukokuuta 1641 alkaen palkaksi vahvistettiin 40 riikintaaleria kuukaudessa ja kuvernööri Klas Larsson Flemingin takaama 50 riikintaalerin lisä. Maaliskuussa 1644 siirtokuntaan saapui Johan Papegoja ja korvasi Klingin komentajana. 20. kesäkuuta 1647 Klingistä tuli Schuylkilljoen saarella siirtokunnan pohjoisosassa olevan Nya Korsholmin linnakkeen komentaja.
Vuonna 1648 Kling matkusti Svanen-laivalla jälleen Ruotsiin, saapui Tukholmaan 3. heinäkuuta ja luovutti siellä siirtokunnan hallintokirjat New Sverigekompanietin kamreerille Hans Kramerille.
Sen jälkeen kirjalliset todisteet Klingin elämästä loppuvat. Hänen oletetaan asuneen ensin Säämingin ympäristössä Savonlinnan lähellä, josta hän olisi muuttanut Liperiin, missä hän kuoli vuonna 1657.
Haile Gerima

| Haile Gerima |
| --- | --- |
 Haile Gerima kesäkuussa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1946 Gondar, Etiopia
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Harvest: 3000 Years (1974) Wilmington 10–USA 10 000 (1979) Sankofa (1993) Teza (2009
Palkinnot
 mm. Fespacon Yennengan kultainen ori (2009) 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Haile Gerima (s. 4. maaliskuuta 1946 Gondar, Etiopia) on etiopialaissyntyinen elokuvaohjaaja. Hän muutti koulun jälkeen Addis Abebaan, jossa hän opiskeli draamaa. Vuonna 1967 hän muutti Etiopiasta Yhdysvaltojen Chicagoon ja kirjoittautui Goodman School of Dramaan oppiakseen näyttelemistä.
Hän koki epämukavaksi tummaihoiselle näyttelijälle tarpeen muuttaa puheensa korostusta ja Yhdysvalloissa tuolloin kasvaneen rasismin. Tästä hän selvisi opiskelemalla 1960-luvun mustaihoisten militanttien tekstejä ja kytkeytymällä amerikanafrikkalaisiin yhteisöihin.
Suvaitsevampaa ilmapiiriä hakiessaan Gerim muutti vuonna 1969 Los Angelesiin ja jatkoi opiskeluaan Kalifornian yliopistossa (UCLA), mutta oli tyytymätön havaitessaan saavansa vain alisteellisia näyttelijärooleja. Vuonna 1970 hän löysi elokuvan vahvana viestinnän ja ilmaisun välineenä. Hän päätteli, että elokuvantekijä saattoi teatterinäyttelijää paremmin mitä tekee. UCLA:ssa Gerima tutustui maailman vapautustaisteluihin. Hän perehtyi Frantz Fanonin, W. E. B. Du Bois:n, Amilcar Cabralin, ja Che Guevaran töihin samoin kuin kehittyvään kolmanteen elokuvaan (Third Cinema) Afrikasta, sekä Etelä- ja Keski-Amerikasta. Näiden rakenne edusti - marxilaisen dialektiikan mukaisesti - pyrkimystä vapautumiseen. Gerimasta kehittyi ajattelultaan uuden vallankumouksen edustaja.
Elokuva Harvest 3000 Years (1976) oli mustavalkoinen, harrastajanäyttelijöiden avulla Ethiopian sisällissodan aikaan 16 mm:n filmille kuvattu elokuva. Se voitti palkintoja Locaron elokuvajuhlilla ja elokuvaa on pidetty hyvänä esimerkkinä kolmannen maailman elokuvan estetiikan vapautumisesta. Elokuvaa on kuitenkin esitetty vain harvoin, eikä sitä tunneta laajalti.  Geriman keskeisiin töihin kuuluu myös kahden tunnin kestoinen Yhdysvaltain poliittisia vankeja kuvaava dokumentti Wilmington 10–USA 10 000 (1979). Tunnustuksena tästä ja aiemmista 1970-luvun elokuvistaan Gerimalle myönnettiin samana vuonna Freedom Journalist -palkinto ja John Simon Guggenheim Memorial Foundation Fellowship.
Gerima paikan Howardin yliopiston professorina 1975.
Geriman tuotantoon kuuluvat muiden muassa elokuvat Sankofa (1993) ja Adwa (1999). Hänen tunnetuimpiin ohjauksiinsa luetaan elokuva Teza (2009), joka voitti Afrikan suurimman elokuvajuhlan Fespacon pääpalkinnon Yennengan kultaisen oriin (2009). Hän on ollut ehdolla myös Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun saajaksi.
Filmografiaa

Hour Glass (1971)
Child of Resistance (1972)
Harvest: 3000 Years (Mïrt Sost Shi Amät, 1974)
Bush Mama (1976)
Wilmington 10–USA 10 000 (1979)
Ashes and Embers (1981)
After Winter: Sterling Brown (1985)
Sankofa (1993)
Adwa (2000)
Teza (2009)
Aiheesta muualla

Haile Gerima Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
L.A. Rebellion - Haile Gerima (englanniksi) (cinema.ucla.edu)
L.A. Rebellion - Haile Gerima (UCLA Film TV Archive, haastatteluvideo 3.5.2013, kesto 32min 36s) (englanniksi) (youtube.com)
Movie Review: Michael O'Sullivan on 'Teza' (Michael O'Sullivan, 18.9.2009) (englanniksi) (washingtonpost.com)
Teza -- Film Review (Frank Scheck, 14.10.2010) (englanniksi) (hollywoodreporter.com)
Teza - Trailer (englanniksi) (youtube.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Henry Saleva

| Henry Saleva> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1951 Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Henkka
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  left
Pituus:  184 cm
Paino:  85 kg
Sarja:  SML
Pelinumero:  9
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1967–1987
Seurat:  JYP TPS Jokerit Kärpät HIFK
Henry "Helge" Saleva (s. 22. maaliskuuta 1951 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Nykyiseltä ammatiltaan Saleva on lakimies ja pyörittää omaa lakitoimistoa Jyväskylässä. Salevan asiakkaita oli mm. Jarmo Björkqvist. Björkqvist surmasi Jämsän kaupunginvaltuuston puheenjohtajana toimineen vaimonsa Jämsässä heinäkuussa 2006.
Joukkueet

HIFK SM-Liiga 69/70
HIFK SM-Liiga 73/74
HIFK SM-Liiga 75/76
Oulun Kärpät SM-Liiga 77/78
Jokerit SM-Liiga 78/79
TPS SM-Liiga 79/80
TPS SM-Liiga 80/81
Oulun Kärpät SM-Liiga 81/82
Oulun Kärpät SM-Liiga 82/83
MoDo Hockey Elitserien 83/84
MoDo Hockey Division 1 (SWE) 83/84
JYP I divisioona 84/85
JYP SM-Liiga 85/86
JYP SM-Liiga 86/87
VaKi I divisioona 87/88
DeVonta Smith

Philadelphia Eaglesin laitahyökkääjä DeVonta Smith kotiottelussa Washington Commandersia vastaan 14. marraskuuta 2022.
DeVonta Smith (s. 14. marraskuuta 1998 Amite City, Louisiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Smith edustaa NFL-joukkue Philadelphia Eaglesia. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Alabaman yliopiston joukkueessa. Eagles varasi hänet ensimmäisellä kierroksella kymmenennellä varausvuorolla vuoden 2021 NFL:n varaustilaisuudessa. Kesäkuussa 2021 Smith teki Eaglesin kanssa nelivuotisen ja yhteensä 20,1 miljoonan dollarin arvoisen tulokassopimuksen. Huhtikuussa 2024 Smith teki Eaglesin kanssa kolmivuotisen ja yhteensä 75 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Kaudella 2024 Smith kuului Eaglesin joukkueeseen, kun Eagles voitti Super Bowl LIX:n. Smith on pelannut 63 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 308 kiinniottoa, 4 011 kiinniottojaardia ja 27 kiinniotolla tehtyä touchdownia. Hän on edennyt juoksemalla yhden jaardin ja rähmännyt pallon kolme kertaa. Smith on pelannut yhdeksän NFL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 43 kiinniottoa, 595 kiinniottojaardia ja kaksi kiinniotolla tehtyä touchdownia. Uran tilastot päivitetty kauden 2024 jälkeen.
Louise (Ruotsin kuningatar)

| Louise |
| --- | --- |
 Louise vuonna 1945
Ruotsin kuningatar
Virkakausi:  29. lokakuuta 1950 – 7. maaliskuuta 1965
Edeltäjä:  Viktoria
Seuraaja:  Silvia

Syntynyt:  Battenbergin prinsessa Louise Alexandra Marie Irene 13. heinäkuuta 1889 Schloß Heiligenberg, Jugenheim, Hessenin suurherttuakunta, Saksan keisarikunta
Kuollut:  7. maaliskuuta 1965 (75 vuotta) Sankt Göranin sairaala, Tukholma, Ruotsi
Puoliso:  Kustaa VI Aadolf
Suku:  Battenberg (vuoteen 1917), Mountbatten (1917- )
Isä:  Battenbergin prinssi Louis
Äiti:  Hessenin prinsessa Viktoria
Nimikirjoitus:  
Louise (aik. lady Louise Mountbatten, syntyjään Battenbergin prinsessa Louise Alexandra Marie Irene); (13. heinäkuuta 1889 Schloß Heiligenberg, Jugenheim, Hessenin suurherttuakunta, Saksan keisarikunta – 7. maaliskuuta 1965 Sankt Göranin sairaala, Tukholma) oli saksalainen prinsessa, brittiläinen kuninkaallinen ja Ruotsin kruununprinsessa vuosina 1923-1950 sekä kuningatar vuosina 1950-1965.
Varhaislapsuudestaan asti Englannissa varttunut lady Louise Mountbatten avioitui leskeksi jääneen Ruotsin kruununprinssin, tulevan kuningas Kustaa VI Aadolfin kanssa vuonna 1923. Avioliittonsa myötä hänestä tuli Ruotsin kruununprinsessa ja Skånen herttuatar. Ruotsin kuningatar hänestä tuli Kustaa V:n kuoltua vuonna 1950.
Louise vanhempiensa Battenbergin prinssi Louis'n ja Hessenin prinsessa Viktorian sekä vanhemman sisarensa Alicen kanssa 1889
Battenbergin prinsessa Louise, Philip de László 1907
Kosijat

Louise oli saanut vuonna 1909 avioliittotarjouksen Portugalin kuningas Emanuel II:lta, jota Louisen setä kuningas Edvard VII piti hyvänä poliittisena naimakauppana. Louise hylkäsi kosinnan, koska halusi avioitua rakkaudesta. Samana vuonna 20-vuotias Louise oli salakihloissa Kreikan ja Tanskan prinssi Khristophorosin (1888–1940) kanssa, joka oli kuningas Georgios I:n ja kuningatar Olgan nuorin lapsi, mutta avioliitto ei toteutunut rahavaikeuksien vuoksi. Prinssi nai vuonna 1920 erittäin varakkaan amerikkalaisen lesken Nancy Leedsin.
Vähän ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista Louise rakastui mieheen, jonka hänen vanhempansa hyväksyivät, mutta tämä kuoli sodan alkuaikoina. Työskennellessään vuonna 1915 sotasairaalassa Neversissä, hän aloitti suhteen vapaaehtoistyöntekijä Alexander 'Sandy' Stuart-Hilliin, skotlantilaiseen rahattomaan taiteilijaan, jonka vanhemmilla oli kalakauppa Perthissä. Stuart-Hill oli lahjakas. arvostetun Edinburgh School of Artin oppilas, joka oli saanut matkastipendin Pariisiin. Sinne hän lähti sodan jälkeen ja Louise seurasi häntä.
Louise aavisti, että hänen vanhempansa pettyisivät hänen valintaansa, joten hän piti kihlauksen salassa. Lopulta hän uskoutui vanhemmilleen, jotka olivat ymmärtäväisiä, ja kutsuivat Stuart-Hillin käymään Kent Housessa kahdesti. Itse asiassa hänen perheensä, joka kutsui Stuart-Hilliä "Shakespeareksi" tämän oudon ulkonäön vuoksi, piti miestä "eksentrisenä" ja "teeskentelevänä". Varojen puutteessa kihlapari suostui lykkäämään avioliittoa sodan jälkeen. Vuonna 1918 Louisen isä kuitenkin selitti asiasta mitään tietämättömälle tyttärelleen, että Stuart-Hill oli todennäköisesti homoseksuaali ja että avioliitto tämän kanssa oli mahdotonta.
Kuningatar, viimeiset vuodet

Kruununprinsessan äiti Hessenin prinsessa Viktoria kuoli hiukan ennen kuin appi, kuningas Kustaa V., jolloin Louisesta tuli kuningatar vuonna 1950. Äidin kuolema ja vallanvaihdos vaikuttivat kuningattaren terveyteen siten, että vuodesta 1951 lähtien hän kärsi sydänsairaudesta ja sai pari pienempää sydänkohtausta.
Hän ei kuitenkaan jättänyt täyttämättä velvollisuuksiaan, vaan seurasi miestään tämän yhteensä kuutena vuotena tehdyillä eerikinretkillä Ruotsin maakuntiin ja vuodesta 1952 lähtien myös virallisille vierailuille ulkomaille. Vuonna 1954 he tekivät virallisen valtiovierailun Englantiin ja vuonna 1956 Englannin kuningatar Elisabet II teki puolisonsa prinssi Philipin kanssa, joka oli Louisen sisarenpoika, vastavierailun Ruotsiin.
Kuningattarena hän käytti aikaansa muutoksille Tukholman kuninkaanlinnassa, joka oli virallinen asuinpaikka. Hän ei pitänyt jäykistä seremonioista ja otti käyttöön uudistetun ja demokraattisemman hoviprotokollan vuonna 1954. Hovipuvun käyttämisestä luovuttiin muilta, paitsi hovia palvelevilta naisilta. Hän ei pitänyt siitä huomiosta, jota hän sai olemalla pelkästään kuningatar. Kruununprinsessana hän ja Gustaf Adolf asuivat pääasiassa Ulriksdalin linnassa. Kesät vietettiin Sofieron linnassa Helsingborgin ulkopuolella. Joulua vietettiin Drottningholmin linnassa ja vallanvaihdoksen jälkeen myös suurin osa talvista vietettiin siellä.
Kuningattaren kerrotaan sanoneen, että ”kuninkaallisen perheen jäsen on joko terve tai kuollut”. Kuningattaren terveys heikkeni ajan myötä ja vuoden 1964 Nobel-palkintojen iltajuhla jäi hänen viimeiseksi julkiseksi esiintymisekseen. Hän oli vuodenvaihteen 1964–1965 sairaalahoidossa ja kuoli Sankt Göranin sairaalassa maaliskuussa 1965.
Hänet on haudattu kuninkaalliselle hautausmaalle Hagan puistoon Solnaan. Samassa haudassa ovat myös aviopuolison ensimmäinen puoliso kruununprinsessa Margaret ja vuonna 1973 kuollut aviopuoliso, kuningas Kustaa VI Aadolf.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louise (Ruotsin kuningatar) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kruununprinssipari vihkiäisissään Lontoossa vuonna 1923.
Kruununprinsessa Louise vuonna 1925
Kuningatar Louise vuonna 1963
Kuningatar Louisen hauta
Käännös suomeksi
Shūto Machino

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Shūto Machino joulukuussa 2022.
Henkilötiedot
Koko nimi: Shūto Machino
Syntymäaika: 30. syyskuuta 1999 (ikä 25)
Syntymäpaikka: Iga, Mien prefektuuri, Japani
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 185 cm
Seura
Seura: Holstein Kiel
Maajoukkue
| 2022– | Japani | 5 | (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 30. joulukuuta 2024.
Shūto Machino (jap. 町野修斗, Machino Shūto; s. 30. syyskuuta 1999 Iga, Mien prefektuuri) on japanilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut pääsarjatasolla Japanissa ja Saksassa. Hän on pelannut Japanin A-maajoukkueessa vuodesta 2022.
Machino edusti Japanin J1 Leaguessa Shonan Bellmarea kausilla 2021–2023. Hän siirtyi kesällä 2023 saksalaisseura Holstein Kieliin. Hän pelasi 2. Bundesliigassa 31 ottelua ja teki niissä viisi maalia kaudella 2023–2024. Seuraavaksi kaudeksi Holstein Kiel nousi pääsarja Bundesliigaan, jossa Machino on vuoden 2024 loppuun mennessä pelannut 14 ottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Machino pelasi Japanin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran heinäkuussa 2022 Itä-Aasian mestaruuskilpailuissa, joissa hän teki kolmessa ottelussa kolme maalia, kaksi Hongkongia ja yhden Etelä-Koreaa vastaan. Hän pelasi neljännen maaottelunsa syyskuussa 2022. Hän kuului Japanin joukkueeseen MM-kilpailuissa 2022 mutta ei päässyt turnauksessa pelaamaan. Hän pelasi viidennen maaottelunsa maaliskuussa 2023.
Yūka Kagami

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yūka Kagami nuorten olympialaisissa 2018. |  Yūka Kagami nuorten olympialaisissa 2018. |  Yūka Kagami nuorten olympialaisissa 2018. |  |
Maa:   Japani
Naisten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 2024 | 76 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 2023 | 76 kg |  |
|  Pronssia | Belgrad 2022 | 76 kg |  |
| AM-kilpailut  | AM-kilpailut  | AM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Xi’an 2019 | 72 kg |  |
|  Hopeaa | Ulan Bator 2022 | 76 kg |  |
Yūka Kagami (jap. 鏡優翔, Kagami Yūka; s. 14. syyskuuta 2001 Tochigi) on japanlainen vapaapainin olympiavoittaja, maailmanmestari ja Aasian-mestari.
Kagami voitti kadettien, eli alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruuden 70 kilogramman sarjassa vuonna 2017 ja 73-kiloisissa 2018. Kadettien Aasian-mestaruuskilpailuissa hän saavutti 65 kg:n sarjassa pronssia 2016 ja 73-kiloisissa kultaa 2018. Nuorten olympialaisissa 2018 hän sai pronssia 73 kilogramman painoluokassa.
Kagami voitti vuonna 2019 aikuisten Aasian-mestaruuden ja nuorten maailmanmestaruuden 72 kilogramman sarjassa. Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hän saavutti 76 kg:n painoluokassa hopeaa. Hän kuului Japanin kultajoukkueeseen maailmancupissa 2019.
Kagami saavutti Aasian-mestaruuskilpailuissa hopeaa ja MM-kilpailuissa pronssia 76 kilogramman sarjassa vuonna 2022. Hän voitti 76-kiloisten maailmanmestaruuden Belgradissa 2023 kukistettuaan loppuottelussa kirgisialaisen Aiperi Medet kyzyn. Hän voitti samassa painoluokassa olympiakultaa Pariisissa 2024. Loppuottelussa hän voitti yhdysvaltalaisen Kennedy Bladesin.
Venäjän keisarikunnan laivasto

| Venäjän keisarillinen laivasto |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1696–1917
Valtio:  Venäjän keisarikunta
Puolustushaarat:  Merivoimat
Aselajit:  Laivasto
Osa joukkoa:  Venäjän keisarillinen armeija
Venäjän keisarillisen laivaston sotalippu. Kyseessä on keula- eli rainelippu, jota käytettiin redillä.
Venäjän keisarillisen laivaston tunnuslippu.
Venäjän keisarillisella laivastolla tarkoitetaan Venäjän tsaarien laivastoa, joka oli olemassa aina vuoden 1917 vallankumoukseen saakka.
Historia > Laivaston juuret

1500- ja 1600-luvuilla kasakat sotivat tataareja ja turkkilaisia vastaan käyttäen purje- ja soutulaivoja. Zaporožjen kasakat kutsuivat näitä tšaikoiksi tai tšelneiksi (чайка, челн), Donin kasakat puolestaan strugeiksi (струг). Näissä laivoissa oli yleensä 80 miestä, ja laivueen koko oli kahdeksastakymmenestä sataan laivaan.
Keskinen Venäjä on taistellut reiteistä Itämerelle, Mustallemerelle ja Asovanmerelle 1600-luvulta asti. Tuon vuosisadan lopussa venäläiset olivat saaneet arvokasta kokemusta jokilauttojen käyttämisestä maajoukkojen rinnalla. 1667–1669 venäläiset yrittivät rakentaa laivastoa Dedinovon kylään Okajoen rannalle suojellakseen Volgan kauppareittejä, jotka johtivat Kaspianmerelle.
Historia > Pietari Suuren aika

Suuren Pohjan sodan aikaan 1700–1721 Venäjä valmisti Itämeren laivaston. Kaleerilaivueen rakentaminen vei paikan 1702–1704 monissa satamissa. Jotta pystyisivät puolustamaan valloitettua rantaa ja hyökkäämään vihollisen meren yli kulkevia reittejä vastaan, venäläiset rakensivat purjelaivaston ulkomaisista ja Venäjällä valmistetuista aluksista.
1703–1723 Baltian laivaston tukikohta sijaitsi Pietarissa, sittemmin Kronstadtissa. Aluksi Vladimirski Prikaz oli laivanvalmistuksen johdossa. Myöhemmin tehtävä annettiin Admiralteiski Prikazille.
Laivaston upseerit otettiin värvättyjen joukosta. Palvelus laivastossa oli eliniän mittainen. Aatelisten, dvorjanstvoiden, lapset koulutettiin matematiikan ja navigoinnin tieteiden koulussa, joka oli perustettu 1701. Oppilaat koulutettiin usein ulkomaisissa laivastoissa. Oli myös tavallista värvätä ulkomaalaisia Venäjän laivastoon. Vuonna 1718 perustettiin korkein laivastoelin, amiraliteetti (Адмиралтейств-коллегия).
Vuonna 1722 Venäjän laivastossa oli 130 purjelaivaa: 36 linjalaivaa, yhdeksän fregattia, kolme šnjavaa (шнява, kevyt kaksimastoinen tiedustelualus), viisi pommitusalusta ja 77 avustavaa alusta. Soutulaivasto muodostui 396 aluksesta: 253 kaleeria ja puolikaleeria (скампавеи; kevyt, nopea kaleeri) ja 143 prikiä.
Laivoja rakennettiin 24 satamassa, muun muassa Voronežin, Kazanin, Perejaslavin, Arkangelin, Aunuksen, Pietarin ja Astrahanin satamissa.
Järjestöjen toiminnasta, koulutuksesta ja menetelmistä sotilaallisessa toiminnassa tehtiin yhteenveto vuonna 1720. Siinä tarkasteltiin ulkomaisten laivastojen kokemuksia. Pietari Suuri, Fjodor Apraksin, Aleksei Senjavin, Naum Senjavin, Mihail Golitsyn ja monet muut ovat olleet vastuussa venäläisen merenkäyntitaidon kehittymisestä. Merisodan periaatteita kehittivät Grigori Spiridov, Fjodor Ušakov ja Dmitri Senjavin.
Historia > Venäjän laivasto 1700-luvulla

1700-luvun toisella puoliskolla Venäjän laivasto kasvoi Venäjän yhä aktiivisemman ulkopolitiikan ja Turkin sodan vuoksi. Ensimmäistä kertaa Venäjä lähetti laivastoaan kaukaisille rintamille Mustaltamereltä. Amiraali Spiridovin laivue sai Egeanmerellä ylivallan kukistettuaan turkkilaiset 1770. Vuonna 1771 Venäjän armeija valloitti Kertšinsalmen ja Kertšin ja Jenikalen linnakkeet. Edettyään Tonavalle venäläiset loivat Tonavan Sotilaslaivaston suojellakseen Tonavan deltaa. Vuonna 1773 sota Turkkia vastaan päättyi voittoon, ja Venäjä sai alueita Asovan- ja Mustanmeren rannikolta. Krim julistautui itsenäiseksi Venäjän protektoraattina ja liittyi itse Venäjään 1783. Vuonna 1778 H’ersonin satama sai alkunsa. Saimaalla toimi Venäjän Saimaan laivasto.
Historia > Venäjän laivasto 1800-luvulta vuoteen 1917

1700-luvun loppupuolelta 1800-luvun alkuun Venäjällä oli maailman kolmanneksi suurin laivasto heti Ison-Britannian ja Ranskan jälkeen. Mustanmeren laivastossa oli viisi linjalaivaa ja 19 fregattia (1787), Itämeren-laivastossa oli 23 linjalaivaa ja 130 fregattia (1788). Varhaisella 1800-luvulla Venäjän laivasto muodostui Itä- ja Mustanmeren laivastoista, Kaspian laivueesta, Vienanmeren laivueesta ja Ohotanmeren laivueesta. Vuonna 1802 perustettiin Merisotavoimien ministeriö (Meriministeriö 1815).
Vuonna 1826 venäläiset valmistivat ensimmäisen aseistetun höyrylaivansa Ižoran (73,6 kW tai 100 hevosvoimaa), jossa oli kahdeksan tykkiä. Vuonna 1836 he rakensivat ensimmäisen siipiratashöyryfregatin Bogatyrin (1 340 tonnia, 177 kW tai 240 hevosvoimaa), aseistuksena 28 tykkiä). 1803–1855 venäläiset aloittivat yli 40 maailmanympäripurjehdusta ja pitkää matkaa, jolla oli tärkeä rooli Kaukoidän tutkimuksessa, eri valtamerillä ja Tyynenmeren operaatioissa.
Krimin sodan aikaan Venäjällä oli Itämeren-laivasto ja Mustanmeren laivastot, Arkangelin laivue, Kaspian laivue ja Kamtšatkan laivue. Krimin sodan aikaan vuonna 1853 Venäjällä oli yhteensä 40 linjalaivaa, 15 fregattia, 24 korvettia ja rikiä jne. Venäjän laivasto teki useita laivastovierailuja eri maihin, muun muassa Ranskaan ja Itä-Aasiaan 1800-luvun lopulla.
Venäjän laivaston osasto lähti vuonna 1863 sisällissotaa käyviin Yhdysvaltoihin kontra-amiraali Andrei Aleksandrovitš Popovin johdolla. Joukossa oli Kalevala-luokan korvetti. Pohjoisvaltojen luvalla osasto viipyi San Franciscossa turvaamassa Venäjän strategia|strategisia etuja: Euroopan suurvaltojen välit olivat kireät Puolan kysymyksen takia. Osasto lähti takaisin Venäjälle elokuussa 1864 ja se palasi Itämerelle Kronstadtiin vuonna 1865.
Ensimmäinen  jäänmurtaja Jermak rakennettiin. Venäjän laivasto kärsi suuria tappioita Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905. Venäjän laivastossa tapahtui vallankumouksellista  toimintaa muun muassa taistelulaiva Potemkinilla Mustallamerellä ja Viaporissa vuosina 1905–1906. Venäjän laivastoa rakennettiin voimakkaasti 1900-luvun alkupuolella. Suuria taistelulaivoja, ns. dreadnought-luokan laivoja valmistui (muun muassa taistelulaiva Tŝarevits). Bolševikkivallankaappauksen jälkeen laivaston nimeksi tuli Työläisten ja talonpoikien punainen laivasto 1918.
Suomalaisia palveli keisarillisessa sotalaivastossa kaikkiaan 339 meriupseeria.
Lue myös

Venäjän keisarillinen armeija
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Taistelulaiva Gangut Helsingissä 27. kesäkuuta 1915.
Eduskunnan poliisiverkosto

Eduskunnan poliisiverkosto on eduskunnan poliisitaustaisten kansanedustajien ja muussa tehtävässä eduskunnassa toimivien poliisitaustaisten ihmisten marraskuussa 2024 perustama kerho. Sen tarkoituksena on pohtia yhdessä samasta ammattitaustasta tulevien kanssa hallituksen lakiesityksiä ja niiden toimivuutta  käytännössä poliisin ja eri viranomaisten yhteistyössä. Vuonna 2024 kerhoon kuuluu kahdeksan jäsentä: Puheenjohtaja on perussuomalaisten Mira Nieminen ja varapuheenjohtaja kokoomuksen Marko Kilpi. Muita jäseniä ovat kansanedustajat Mari Kaunistola (kok.), Rami Lehtinen (ps.), Veijo Niemi (ps.), Merja Rasinkangas (ps.), Anne Rintamäki (ps.) ja Timo Vornanen. Sisäministeri Mari Rantanen ei kuulu siihen asemansa vuoksi.