stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gilbertinpäästäiskenguru

| Gilbertinpäästäiskenguru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Harvaetuhampaiset Diprotodontia
Alalahko::  Macropodiformes
Heimo::  Rottakengurut Potoroidae
Suku::  Päästäiskengurut Potorous
Laji::  gilbertii
Kaksiosainen nimi
 Potorous gilbertii  (Gould, 1841) 
Synonyymit
 Potorous tridactylus gilbertii (Gould, 1841) 
 Gilbertinpäästäiskengurun levinneisyys
Katso myös
   Gilbertinpäästäiskenguru Wikispeciesissä   Gilbertinpäästäiskenguru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Gilbertinpäästäiskenguru (Potorous gilbertii) on äärimmäisen uhanalainen rottakengurulaji. Se elää Länsi-Australian lounaisosassa. Lajin oletettiin kuolleen sukupuuttoon, kunnes se nähtiin vuonna 1994 uudelleen 120 vuoden tauon jälkeen. Sitä uhkaavat alueelle muualta tuodut petoeläimet. Siksi muutamia yksilöitä on siirretty turvaan saarelle, jossa ne voivat lisääntyä pedoilta suojassa.
Gilbertinpäästäiskenguru kasvaa noin puolimetriseksi, mihin sisältyy 15-senttinen häntä. Sillä on lyhyt, silkkinen, harmaanruskea turkki. Vatsapuoli on harmaanvalkea. Kuono on pitkulainen ja antaa lajille päästäistä muistuttavan ulkonäön.
Aiheesta muualla

Lajia käsittelevä sivusto (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q210073  Wikispecies: Potorous gilbertii  ADW: Potorous_gilbertii  AFD: Potorous_gilbertii  ARKive: potorous-gilbertii  BOLD: 666100  CoL: 4M6YR  EoL: 1038001  GBIF: 2440018  iNaturalist: 42993  IRMNG: 10270760  ITIS: 709419  IUCN: 18107  MDD: 1000327  MSW: 11000187  NCBI: 173936  SPRAT: 66642
Geordie

Geordie oli brittiläinen glam rock -yhtye, joka oli aktiivinen 1970-luvulla.
Historiaa

Geordie sai alkunsa kun laulaja Brian Johnson perusti rumpali Brian Gibsonin ja basisti Tom Hillin kanssa vuonna 1971 yhtyeen nimeltä Buffalo. Seuraavana vuonna mukaan tuli kitaristi Vic Malcolm, ja yhtye vaihtoi nimekseen USA. Yhtyeen ensimmäinen keikka oli Peterleessä 1. helmikuuta 1972. Saman vuoden toukokuussa yhtye teki sopimuksen levy-yhtiö Red Bus Recordsin kanssa ja vaihtoi nimekseen Geordie. Vuoden lopulla jäsenet muuttivat Newcastlesta Lontooseen. Yhtyeen ensisingle ”Don't Do That” julkaistiin syyskuussa 1972, ja se nousi brittilistalla joulukuussa sijalle 32. Yhtye teki kiertueen lokakuun ja marraskuun aikana sekä esiintyi talven aikana Top of the Pops -ohjelmassa ja The Velvet Undergroundin ja Sladen lämmittelijänä. Ensialbumi Hope You Like It ilmestyi 2. maaliskuuta 1973. Single ”All Because of You” nousi brittilistalla kuudenneksi ja myi miljoona kappaletta. Yhtyeestä oli tullut tunnettu ja se teki kiertueen Euroopassa. Albumi ei kuitenkaan myynyt kovinkaan hyvin edes Britanniassa, eikä yhtye saavuttanut minkäänlaista suosiota Yhdysvalloissa. Geordien viimeiseksi jäänyt listasingle oli ”Electric Lady”. Vuoden 1974 alussa yhtye keikkaili Japanissa ja Australiassa. Geordie esiintyi Suomessa Kuusrockissa 1974.
Toinen albumi Don't Be Fooled By The Name ilmestyi huhtikuussa 1974. Yhtyeen suosio oli jo laskenut Britanniassa, mutta he olivat edelleen suosittuja manner-Euroopassa. Kitaristi Malcolm kuitenkin jätti yhtyeen vuoden 1975 alussa ja laulaja Johnson saman vuoden kesällä. Johnson perusti vuonna 1977 uuden Geordien, joka tunnettiin myös nimellä Geordie II. Maaliskuussa 1980 hän siirtyi AC/DC:n laulusolistiksi.
Geordie koottiin vielä uudestaan laulajanaan Rob Turnbull, ja se julkaisi No Sweat -albumin vuonna 1983. Albumi ei saanut suurta kaupallista menestystä. Malcolm lähti taas yhtyeestä, joka sen jälkeen vaihtoi nimekseen Powerhouse ja julkaisi vielä yhden albumin.
Diskografia > Studioallbumit

Hope You Like It (1973)
Don't Be Fooled by the Name (1974)
Save the World (1976)
No Good Woman (1978)
No Sweat (1983)
Powerhouse (1986)
Diskografia > Kokoelmat

Geordie - Masters of Rock (1974)
Geordie featuring Brian Johnson (1980)
Strange Man (1982)
Keep on Rocking (1989)
Rocking with the Boys (1992)
A band from Geordieland (1996)
The very best of Geordie (1997)
The best of Geordie (1998)
Can you do it? (1999)
The Singles Collection (2001)
No Sweat (2002)
Can you do it (2003)
Unreleased Tapes (2005)
The very best of Geordie – The original versions (2009)
Keep on Rockin' – The very best of (2009)
Greatest Hits (2012)
The Albums (2016)
Diskografia > Singlet

"Don't Do That" / "Francis Was a Rocker" (1972)
"All Because of You" / "Ain't It Just Like a Woman" (1973)
"Can You Do It" / "Red Eyed Lady" (1973)
"Electric Lady" / "Geordie Stomp" (1973)
"Black Cat Woman" / "Geordie's Lost His Liggie" (1973)
"She's a Teaser" / "We're Alright Now" (1974)
"Ride on Baby" / "Got to Know" (1974)
"House of the Rising Sun" / "Goin' Down" (1974)
"Goodbye Love" / "She's a Lady" (1975)
"Don't Do That" / "Keep on Rocking" (1981)
"Nutbush City Limits" / "No Sweat" (1982)
Yhtyeen jäsenet

Brian Johnson (laulu) 1972–1980, 2001
Vic Malcolm (kitara ja laulu) 1972–1975 ja 1976-1977 ja 1982–1985
Tom Hill (basso) 1972–1977 ja 1982–1985
Brian Gibson (rummut) 1972–1977 ja 1982–1985
Micky Bennison (kitara) 1975-1976
Derek Rootham (kitara) 1977–1980, 2001
Dave Robson (basso) 1977–1980, 2001
Dave Whittaker (rummut) 1977–1980, 2001
Rob Turnbull (laulu) 1982–1985
David Stephenson (kitara) 1982–1985
Aiheesta muualla

Geordie  AllMusicissa (englanniksi)
Gidraninhevonen

| Gidraninhevonen |
| --- | --- |

Tyyppi::  lämminverinen
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Unkari
Rodun syntyaika::  1800-luku
Muita nimityksiä::  unkarinangloarabi, gidraninarabi
Ominaisuudet
Korkeus::  163-168 cm
Värit::  yleensä rautias
Gidraninhevonen on lämminverinen hevosrotu, joka on peräisin Unkarista. Se on kookas ja väriltään yleensä rautias. Rotu polveutuu lukuisista eri roduista, joista tärkeimmät ovat arabianhevonen ja englannintäysiverinen. Se jalostettiin alkujaan ratsuväen käyttöön, ja toimii nykyisin ratsuna ja ajohevosena.
Ominaisuudet

Gidraninhevonen on kookas, ryhdikäs ja laadukas lämminverinen. Rodun säkäkorkeus on tyypillisesti 163–168 cm, mutta joskus jopa 173 cm.
Gidraninhevosen pää on hienopiirteinen, joskaan ei arabianhevosta vastaava. Kaula on lihaksikas ja hyvin kiinnittynyt, ja sen tulisi olla suhteellisen pituinen vartaloon verrattuna. Lapojen tulisi olla viistot. Rinta on syvä ja leveä. Runko on syvä, selkä vahva, joskus pitkä. Takaosa on lihaksikas, jalat vahvat. Kaviot ovat hyvänmuotoiset.
Gidraninhevoset ovat miltei poikkeuksetta rautiaita. Luonne tapaa olla arveluttava ja hankalasti käsiteltävä, mitä pidetään rodun kantaisän Siglavy Gidranin perintönä.
Historia

Gidraninhevonen kehitettiin unkarilaisessa Mezőhegyesin valtionsiittolassa 1800-luvulla. Rotu polveutuu vuonna 1816 Unkariin tuodusta arabialaisesta raudikko-oriista Siglavy Gidran. Vuonna 1820 sille syntyi espanjalais-napolilaisesta tammasta orivarsa Gidran II, josta tuli gidraninhevosen kantaisä. Rodun jalostus oli alkuvaiheessa sekalaista: tehtävään käytettiin ensin paikallisia, arabialaisia, transylvanialaisia ja espanjalais-napolilaisia tammoja. Vuoteen 1855 mennessä kantaoriitten emien suvuissa esiintyi noin kolmannes arabialaista, noin viidennes transyvanialaista ja pienemmissä määrin espanjalaista, unkarilaista, nonius- ja gidranverta. Jalostukseen lisättiin myös englannintäysiverisiä, vuonna 1893 jopa kolmessa perättäisessä polvessa. Lopulta arabialaista vaikutetta lisättiin ottamalla shagya-arabioriit Gazal III ja Siglavy II ensisijaisiksi siitosoriiksi, ja rodun tyyppi alkoi vakiintua angloarabimaiseksi ja erinomaiseksi hyppääjäksi.
Gidraninhevonen kehitettiin alun perin ratsuväen tarpeisiin, arabianhevosta kookkaammaksi ja vahvemmaksi. Siitä kehittyi kaksi jalostussuuntausta: raskaampi, kevyeen työhön soveltuva tyyppi, ja kevyempi ja nopeampi ratsuhevostyyppi. Ensimmäisessä maailmansodassa gidraninhevonen menetti suuren osan kannastaan. Jälkikäteen jalostuksessa lisättiin arabialaista ja uutena kisber felver -verta. 1970-luvulle tultaessa rodun tilanne oli taas huonontunut ja kaksi uutta oritta Bulgariasta otettiin laajentamaan kannan perimää.
Nykyisin gidraninhevonen on laadukas ratsu- ja ajohevonen, joka on menestynyt myös kansainvälisellä tasolla lajeissa, joissa sen nopeudesta, kestävyydestä, ketteryydestä ja rohkeudesta on etua.
Rodun jalostukseen hyväksytään yhä muita rotuja: hyväksytyt rodut ovat englannintäysiverinen, arabianhevonen ja angloarabi. Hyväksyttävällä hevosella on oltava neljänteen polveen ulottuva todistus polveutumisestaan, ja sen on oltava väriltään rautias ja vähintään 157 cm korkea. Oriiden on lisäksi läpäistävä jalostustoimikunnan tarkastus saadakseen siitosluvan.
Gibson L5

| Gibson L5 |
| --- | --- |
 Eddie Langin omistama akustinen L5
Perustiedot
Alkuperäinen valmistaja:  Gibson
Valmistusvuodet:  1922 –
Rakenne
Rungon tyyppi:  Akustinen, eri alamalleissa puoliakustinen tai kokopuinen runko
Kaulan kiinnitys:  Liimakaula
Nauhat:  19 tai 20
Materiaalit
Runko:  Kuusi, vaahterakansi
Kaula:  Vaahtera tai jalopähkinä
Otelauta:  Ruusu- tai eebenpuu
Värit
Värivaihtoehdot:  Monia eri vaihtoehtoja
Gibson L5 on Gibsonin vuodesta 1922 lähtien valmistama ja Lloyd Loarin suunnittelema kitara. Loar on suunnitellut Gibsonille myös mandoliineja.
Historia

Ensimmäinen L5 esiteltiin vuonna 1922. Sen runko oli tehty vaahterasta ja kuusesta ja siinä oli kaksiosainen vaahterakaula.
L5 oli ensimmäinen Gibsonin valmistama kitara f-ääniaukoilla perinteisen pyöreän sijasta sekä ensimmäinen kitara säädettävällä kaularaudalla. Sen lisäksi sen kaulaliitos oli vasta neljännentoista nauhan kohdalla, mikä helpotti korkeiden sävelien soittamista ja näin ollen paransi sen käytännöllisyyttä myös sooloinstumenttina.
L5-kitaroita käytettiin julkaisemisensa jälkeen 1920-luvulla paljon tanssiyhtyeiden keskuudessa. Yksi ensimmäisimmistä kuuluisista L5-soittajista oli jazz-kitaristi Eddie Lang, joka alkoi käyttää L5:a vuonna 1929.
1930- ja 1940-luvuilla akustinen L5 kasvatti suosiotaan jazz-muusikoiden ja varsinkin big bandien keskuudessa. Kuitenkin kun 1950-luvulla äänentoisto sähköistyi vahvistimien ja mikrofonien myötä, alettiin valmistaa myös puoliakustista versiota L5:sta.
Vuonna 1951 julkaistu L5CES oli ensimmäinen puoliakustinen L5-malli. Ensimmäinen L5CES oli varustettu yksikelaisella P-90-mikrofonilla, mutta myöhemmin alettiin käyttää myös kahta humbuckeria.
1970-luvulla alettiin valmistaa kokopuurunkoista L5S-mallia. Kokopuurunkoisesta mallista ei tullut kovinkaan suosittua verrattuna puoliakustisiin malleihin. Puoliakustiset mallit ovat nykyäänkin suositumpia kuin kokopuurunkoinen.
Tunnettuja L5-soittajia

Eddie Lang (akustinen L5)
Elvis Presley (akustinen L5)
Pat Martino (akustinen L5)
Eric Clapton (L5 Super 400)
Ron Wood (yksimikrofoninen L5S, Super 400 CES ja akustinen L5)
Wes Montgomery (L5CES, Gibson on myös valmistanut hänelle nimikkomallia L5CES-kitarasta)
Albert Järvinen (L5S kokopuurunkoinen)
RN Giulio Germanico (1941)

| RN Giulio Germanico |
| --- | --- |
 Giulio Germanico

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  11. toukokuuta 1940
Laskettu vesille:  20. heinäkuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut 11. syyskuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 745 t (standardi) 5 419 t (kuormattu)
Pituus:  142,9 m
Leveys:  14,4 m
Syväys:  4,87 m
RN Giulio Germanico (ital. Regia Nave Cornelio Silla) oli Regia Marinan eli Italian kuningaskunnan laivaston vuonna 1941 vesille laskettu Capitani Romani -luokan kevyt risteilijä. Aluksen köli laskettiin 11. toukokuuta 1940 ja alus laskettiin vesille 20. heinäkuuta 1941.
Alus oli Italian antautuessa 94 prosenttisesti valmis, ja osa miehistöstä oli jo siirretty alukselle. Miehistö yritti estää saksalaisten aluksen valtauksen, mutta se antautui 11. syyskuuta. Laivan rakennustyöt keskeytettiin, ja perääntyvät saksalaiset upottivat aluksen 28. syyskuuta 1944.
Alus nostettiin 1947, jolloin se nimettiin FV2:ksi ja edelleen 1. maaliskuuta 1951 San Marcoksi ennen modernisointia ja palvelukseen ottoa. Alus palasi palvelukseen 1. tammikuuta 1955, kunnes se 1971 lopullisesti poistettiin.
Gimsøystraumenin silta

| Gimsøystraumenin silta |
| --- | --- |
 Gimsøystraumenin silta
Ylittää:  Gimsøystraumen
Sijainti:  Austvågøya – Gimsøya, Lofootit, Norja
Siltatyyppi:  kotelopalkkisilta
Pituus:  839,5 m
Avattu liikenteelle:  1980
Koordinaatit:  68°15′44″N, 014°15′19″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Gimsøystraumenin silta (norj. Gimsøystraumen bru) on Pohjois-Norjassa Lofooteilla sijaitseva kotelopalkkisilta, joka ylittää Gimsøystraumen-salmen Austvågøyalta Gimsøyan saarelle. Siltaa rakennettiin vuodesta 1979 vuoteen 1980 ja sen kokonaispituus on 839,5 metriä. Se on tarkoitettu maantieliikenteen käyttöön ja sen yli kulkee E10-tie. Sillan on suunnitellut norjalainen rakennusalan yritys Aas-Jakobsen AS.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gimsøystraumenin silta Wikimedia Commonsissa
Kenmu-restauraatio

Paleoliittinen kausi
Jōmon-kausi
Yayoi-kausi
Yamato-kausi
Kofun-kausi
Asuka-kausi
Nara-kausi
Heian-kausi
Kamakura-kausi
Kenmu-restauraatio
Muromachi-kausi
Nanboku-chō-kausi
Sengoku-kausi
Azuchi-Momoyama-kausi
Nanban-kaupan kausi
Edo-kausi
Bakumatsu
Meiji-kausi
Taishō-kausi
Japani I maailmansodassa
Shōwa-kausi
Miehitetty Japani
Heisei-kausi
Reiwa-kausi
Kenmu-restauraatio (jap. 建武の新政, Kenmu no shinsei) oli lyhyt, vuodet 1333–1336 kestänyt kausi Japanin historiassa Kamakura-kauden ja Muromachi-kauden välissä. Nimellä viitataan myös kauden poliittisiin tapahtumiin. Restauraatiossa keisari Go-Daigo yritti tuoda keisariperheen ja sen edustaman aatelin takaisin valtaan ja luoda Japaniin siten siviilihallinnon lähes puolitoista vuosisataa kestäneen sotilasdiktatuurin jälkeen. Restauraatio kuitenkin epäonnistui, ja valtaan nousi Ashikaga-shōgunaatti (1336–1575). Kenmu-restauraatio oli viimeinen ajanjakso, jolloin keisarilla oli minkäänlaista valtaa ennen Meiji-restauraatiota vuonna 1867. Keisarin kolmen vuoden aikana tekemillä lukuisilla vakavilla poliittisilla virheillä oli seuraavien vuosikymmenten aikana merkittäviä seurauksia Ashikaga-klaanin valtaannousun jälkeen.
Tausta

Minamoto-klaani ja Hōjō-klaani olivat käyttäneet keisarille aiemmin kuulunutta valtaa siitä saakka, kun Minamoto no Yoritomo oli saanut keisarilta sei'i taishōgunin (jap. 征夷大将軍) arvonimen vuonna 1192, minkä jälkeen hän hallitsi Kamakuran kaupungista käsin. Monestakin syystä Kamakura-shōgunaatti päätti antaa kahden kilpailevan keisarillisen sukuhaaran, eteläisen hovin eli nuoremman sukuhaaran ja pohjoisen hovin eli vanhemman sukuhaaran, nostaa jäseniään valtaistuimelle vuorovälein. Tapa toimi hyvin usean hallituskauden ajan, kunnes eteläisen hovin jäsen nousi valtaistuimelle keisari Go-Daigona. Go-Daigo halusi syrjäyttää shōgunaatin ja uhmasi Kamakuraa avoimesti nimeämällä oman poikansa vallanperijäkseen. Vuonna 1331 shōgunaatti lähetti Go-Daigon maanpakoon, mutta hänelle uskolliset joukot, mukaan lukien Kusunoki Masashige, kapinoivat ja tulivat apuun. Heitä auttoi muiden muassa samurai Ashikaga Takauji, joka kääntyi Kamakuraa vastaan, kun hänet lähetettiin kukistamaan Go-Daigon kapinaa. Samaan aikaan toinen maan itäosien päällikkö Nitta Yoshisada kapinoi shōgunaattia vastaan ja hyökkäsi sen pääkaupunkiin (Kamakuran piiritys 1333). Shōgunaatti yritti vastustaa häntä, mutta hajosi nopeasti.
Restauraation tavoitteet

Kun keisari Go-Daigo nousi valtaistuimelle vuonna 1318, hän ilmaisi heti halunsa hallita maata ilman Kamakuran sotilaiden sekaantumista asioihinsa. Historialliset lähteet osoittavat, että vastakkaisesta todistusaineistosta huolimatta hän ja hänen neuvonantajansa uskoivat voivansa tuoda keisarillisen hovin ja aatelin takaisin valtaan, ja että Kamakura-shōgunaatti oli suurin ja ilmeisin este valtaannousun tiellä.
Toinen ratkaisua vaatinut ongelma oli kartanoiden ja niiden maiden omistus (katso artikkeli shōen). Suurmaanomistajat (shugot eli kuvernöörit ja jitōt eli kartanonherrat) olivat poliittisesti itsenäisiä ja veroista vapautettuja, minkä vuoksi hallinto köyhtyi ja sen valta heikkeni. Go-Daigon tuleva pääneuvonantaja Kitabatake Chikafusa pohti tilannetta vallanperimystä käsitelleissä teoksissaan. Chikafusa myönsi, ettei kenelläkään ollut minkäänlaisia aikomuksia suurmaanomistajien etuoikeuksien lakkauttamiseksi, joten toivo onnistumisesta kysymyksen ratkaisussa oli jo heti kättelyssä erittäin heikko. Ei tiedetä, millä hän ajatteli korvata shugot ja jitōt, mutta hänellä ei varmastikaan ollut minkäänlaisia aikomuksia jakaa valtaa samurailuokan kanssa. Vaikka maanomistusongelma oli vakava, Go-Daigo ja hänen neuvonantajansa eivät vakavasti yrittäneet ratkaista sitä; osittain siksi, että läntisten provinssien kartanoiden samurait olivat kukistaneet bakufun Go-Daigon puolesta. Niinpä minkäänlainen yritys säädellä kartanoita olisi saanut aikaan katkeruutta Go-Daigon tärkeimpien liittolaisten keskuudessa.
Go-Daigon politiikan epäonnistuminen

Keisari otti haltuunsa muutamien kartanoiden omaisuuden, joiden hallinnan hänen sukunsa oli aiemmin menettänyt, ja palkitsi niillä muiden muassa Tō-jin ja Daitoku-jin kaltaisia buddhalaisia temppeleitä saadakseen niiden tuen taakseen. Hän ei kuitenkaan onnistunut suojelemaan vuokralaisten ja työläisten oikeuksia, ja heidän valituksiaan tulvi luostareihin.
Keisari ei ymmärtänyt, kuinka tärkeä sotilasluokka oli hänen hallintonsa kannalta, koska hän ei koskaan kunnolla palkinnut vähäisempiä samuraitukijoitaan. Hän olisi voinut käyttää palkitsemiseen Hōjō-klaanin takavarikoituja maita, mutta ajautui sen sijaan tukemaan omia suosikkejaan. Nämä virheet ovat ratkaisevia seuraavien vuosikymmenten tapahtumien ymmärtämisen kannalta. Palkittuaan uskonnollisia instituutioita Go-Daigo valmistautui jakamaan Hōjō-klaanin maita uudelleen, ja samuraita tuli hänen puheilleen sankoin joukoin vaatimaan omaa osuuttaan. Suurimmat palkkiot annettiinkin samuraille, kuten Ashikaga Takaujille ja Kamakura-shōgunaatin tuhonneelle Nitta Yoshisadalle. Toisaalta sen vuoksi hän ei kuitenkaan onnistunut palauttamaan provinssien hallintoa siviilien käsiin. Hänen suurin virheensä oli kuitenkin se, ettei hän antanut kunnollisia palkkioita häntä tukeneille alempiarvoisille sotilaille. Tarkoitusta varten luodut oikeusistuimet olivat tehottomia ja kokemattomia tehtävän vaativuuteen nähden, minkä lisäksi korruptio oli yleistä. Samuraita vihastutti lisäksi se, että Go-Daigo halusi rakentaa itselleen palatsin mutta joutui rahattomana keräämään lisäveroja samurailuokalta. Vihamielisyys aatelisia kohtaan levisi ympäri maata ja voimistui ajan kuluessa. Taiheiki kertoo myös, että vaikka Takauji ja Yoshisada palkittiin ruhtinaallisesti, shugon  ja jitōn virat yli 50 provinssissa annettiin aatelisille ja hovin byrokraateille, eikä sotureille jäänyt mitään. Vuoden 1335 loppuun mennessä keisari ja aateli olivat kokonaan menettäneet sotilasluokan tuen.
Ashikaga-veljesten nousu

Go-Daigo halusi valtansa ulottuvan Kamakuraan ja maan itäosiin ilman, että paikalle tarvitsisi lähettää shōgunia, koska sitä pidettiin yhä liian vaarallisena. Kompromissina hän lähetti kuusivuotiaan poikansa prinssi Norinagan Mutsun provinssiin (nykyisen Aomorin alueelle) ja nimitti hänet Mutsun ja Dewan provinssien kenraalikuvernööriksi. Ilmeisenä vastaiskuna Ashikaga Takaujin pikkuveli Tadayoshi saattoi toisen keisarin pojista, yksitoistavuotiaan Nariyoshin (eli Narinagan), Kamakuraan ilman keisarin määräystä. Siellä hän nimitti pojan Kōzuken provinssin kuvernööriksi ja teki itsestään apulaishallitsijan pitäen käytännössä valtaa käsissään. Sotilaan nimitys tärkeään asemaan oli tarkoitettu osoitukseksi keisarille siitä, ettei samurailuokka ollut vielä valmis puhtaaseen siviilihallintoon.
Myöhemmin Go-Daigon kolmas poika, prinssi Morinaga, nimitettiin sei'i taishōguniksi yhdessä veljensä Norinagan kanssa. Toimi herätti välittömästi Ashikaga Takaujin vihan. Takauji uskoi, että sotilasluokalla oli oikeus hallita maata, ja piti itseään vallananastajan sijaan Minamoto-klaanin vallan palauttajana, sillä Ashikagat polveutuivat Minamoto-klaanin haarasta. Kun Hōjō-klaanin varuskunta Rokuharassa tuhottiin vuonna 1333, hän puuttui heti tapahtumiin ja perusti paikalle toimistonsa (bugyōsho). Se piti järjestystä yllä kaupungissa ja otti yleisestikin haltuunsa aiemman bugyōshon toiminnot. Takauji laajensi sen valtaa käsittämään matkustuksen valtateillä ja passien myöntämisen ja antoi sille oikeuksia, jotka kuuluivat aiemmin shōgunaatin virkamiehille (Rokuhara tandai). Takauji osoitti siten uskovansa, että samuraiden poliittisen vallan tuli jatkua. Koska hän teki itsestään sotilasvallan edustajan, hänestä tuli myös sotilaiden tyytymättömyyden aggregaatti. Samurait näkivät hänet miehenä, joka voisi palauttaa takaisin shōgunaatin kukoistuskauden, ja sen vuoksi hänellä oli enemmän valtaa kuin kellään muulla samurailla Nitta Yoshisada mukaan lukien. Hänen ainoa esteensä oli prinssi Morinaga.
Prinssi Morinaga

Prinssi Morinaga oli Takaujin luonnollinen vihollinen: hänellä oli arvovaltaa ja hän oli omistautunut siviilihallinnolle. Morinaga voikin siksi luottaa Takaujin vihollisten tukeen. Heihin lukeutui Nitta Yoshisada, jota Takauji oli loukannut. Jännitteet keisarin ja Ashikagojen välillä kasvoivat vähitellen, kunnes Takauji pidätytti Morinagan tekosyyhyn vedoten, telkesi hänet aluksi Kiotoon ja kuljetutti hänet sitten Kamakuraan, jossa häntä pidettiin vankina vuoden 1335 elokuun lopulle saakka. Tilanne Kamakurassa oli edelleen jännittynyt, ja Hōjō-klaanin tukijat aloittivat satunnaisesti kapinoita eri puolilla kaupunkia. Saman vuoden aikana viimeisen sijaishallitsijan Hōjō Takatokin poika Hōjō Tokiyuki yritti perustaa shōgunaatin uudelleen väkivalloin ja voitti Tadayoshin Musashissa nykyisen Kanagawan prefektuurin alueella. Tadayoshi joutui pakenemaan ja käski ennen lähtöään teloittaa prinssi Morinagan. Kamakura oli siten väliaikaisesti Tokiyukin vallassa. Kuultuaan uutisen Takauji pyysi keisaria tekemään hänestä sei'i taishōgunin, jotta hän olisi voinut kukistaa kapinan ja auttaa veljeään. Kun hänen pyyntöönsä ei suostuttu, hän kokosi joukkonsa, palasi Kamakuraan ilman keisarin lupaa ja voitti Hōjōt. Sen jälkeen Takauji asettui Kamakuran Nikaidōn kaupunginosaan. Kun hänet kutsuttiin takaisin Kiotoon, hän kertoi veljensä Tadayoshin kautta, että hän tunsi olonsa turvallisemmaksi Kamakurassa. Hän alkoi rakennuttaa itselleen kartanoa Ōkuraan, jossa Kamakuran ensimmäisen shōgunin Minamoto no Yoritomon residenssi oli sijainnut.
Sisällissota

Kiotossa oltiin nyt tietoisia siitä, että Takauji oli ottanut itselleen laajat valtaoikeudet ilman keisarin suostumusta: hän oli esimerkiksi nimittänyt Uesugi-klaanin jäsenen Nitta Yoshisadan synnyinprovinssin Kōzuken hallinnoijaksi. Vuoden 1335 loppuun mennessä useita tuhansia keisarin miehiä oli valmiina ryntäämään Kamakuraan, samalla kun Kō no Moroyasun komentama suuri armeija oli matkalla kaupunkiin auttamaan hyökkäyksen torjumisessa. 17. marraskuuta 1335 Tadayoshi lähetti veljensä nimissä viestin, jossa hän pyysi kaikkia samuraita asettumaan Ashikagojen puolelle ja tuhoamaan Nitta Yoshisadan. Samaan aikaan hovi oli vuorostaan tehnyt päinvastoin ja määrännyt kaikkia provinssien samuraita tukemaan Yoshisadaa ja tuhoamaan Ashikagat. Sota alkoi tilanteessa, jossa suurin osa samuraista oli vakuuttunut siitä, että juuri Takauji voisi korjata heidän kokemansa vääryydet, ja valtaosa talonpojista uskoi, että heidän tilanteensa oli ollut parempi shōgunaatin aikana. Siksi lukemattomia samuraita kiirehti auttamaan Ashikaga-veljeksiä, joille sodasta tuli valtavan menestyksekäs. 23. helmikuuta 1336 Nitta Yoshisada ja keisari olivat hävinneet ja Kioto menetetty vihollisjoukoille. 25. helmikuuta Ashikaga Takauji saapui pääkaupunkiin, ja Kenmu-restauraatio päättyi.