stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bismarck-luokka

| Bismarck |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  45 451 t (suunniteltu)
Pituus:  241,60 m
Leveys:  36 m
Syväys:  9,30 m
Koneteho:  138 000 shp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  103 upseeria ja 1 962 miehistönjäsentä
Aseistus
Meritorjunta:  8 x SK 38 cm/L47 C34 -tykkiä 12 x SK 15 cm/L55 C28 -tykkiä
Ilmatorjunta:  16 x 10,5 cm/L65 C38 -ilmatorjuntatykkiä 16 x 3,7 cm/L83 C30 -ilmatorjuntatykkiä 12 x 2 cm/L65 -ilmatorjuntatykkiä
Bismarck-luokka oli Saksan laivaston kahden hieman ennen toista maailmansotaa valmistetun taistelulaivan muodostama alusluokka, jonka alukset olivat Saksan laivaston suurimpia toisessa maailmansodassa palvelleita aluksia.
Tausta

Luokan suunnittelu alkoi jo vuonna 1930, jolloin Versailles’n rauhansopimus esti Saksaa uudelleenrakentamasta laivastoaan. Samoihin aikoihin Washingtonin laivastosopimus kielsi sopijaosapuoliaan Yhdysvaltoja, Yhdistynyttä kuningaskuntaa, Ranskaa, Italiaa ja Japania rakentamasta yli 35 000 tonnin taistelulaivoja. Adolf Hitlerin tultua valtaan Saksa irtisanoutui kaikista laivastoa rajoittavista sopimuksista. Maa kunnioitti kuitenkin näennäisesti Washingtonin sopimusta, vaikka sen alusten uppoumat ylittivät sopimuksen asettamat rajat.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen tehty rauhansopimus kielsi Saksalta yli 10 000 tonnin sotalaivat. Sen vuoksi laivaston kehitys lähes pysähtyi, eikä Saksassa kiinnitetty suurten taistelulaivojen suunnitteluun paljoakaan huomiota yli vuosikymmeneen. Kun Reichsmarine (myöhemmin Kriegsmarine) alkoi suunnitella uusia taistelualuksia vuonna 1932, laivaston suunnittelijoiden uusi sukupolvi joutui aloittamaan suurten sotalaivojen kehittelyn lähes tyhjästä. Tämän seurauksena Kriegsmarinen uusiin laivoihin jouduttiin lainaamaan ensimmäisen maailmansodan aikaisen, omana aikanaan edistyksellisen Bayern-luokan taistelulaivojen piirteitä. Esimerkiksi alusten kolme potkuria sekä ammusmakasiinien ja panssaroinnin suunnittelu muistuttavat edeltäjiään. Alusten suunnittelussa kuitenkin käytettiin hyväksi ensimmäisen maailmansodan jälkeen tapahtunut voimanlähteiden, panssaroinnin, tulenjohdon ja ilmatorjunta-aseistuksen kehitys. Suunnittelu oli suhteellisen perinteinen verrattuna moniin uusiin alustyyppeihin ja kärsi eräistä merkittävistä suunnitteluvirheistä. Näistä esimerkkejä olivat muun muassa tulenjohdon sijoittaminen panssaroidun kannen yläpuolelle. Panssarointi keskitettiin muiden osien kustannuksella moottoreiden, tykkitorneien ja ammusvarastojen suojaksi, minkä seurauksena aluksen tärkeät osat, kuten komentosilta ja ohjaus olivat alttiimpia lamaantumaan taistelutilanteessa.
Ominaisuudet

Alusten pituus oli 251 ja leveys 36 metriä. Ne oli jaettu laipioilla 22 vesitiiviseen osastoon, jotka voitiin tarvittaessa sulkea. Normaali paino oli 41 700 tonnia ja täysi paino noin 50 900 tonnia. Noin puolet kokonaismassasta muodostui teräspanssaroinnista.
Ominaisuudet > Aseistus

Luokan pääaseistuksena oli kahdeksan 38 cm SK C/34 -tykkiä, joiden pituus oli 47 kaliiperia. Pääaseisiin oli aluksella 840–960 kranaattia. Tulenjohtoa varten kuhunkin kaksiputiseen tykkitorniin oli asennettu 10,5-metrinen stereoetäisyysmittari. Apuaseina oli kaksitoista 15 cm SKL/47 C/28 -tykkiä, joihin oli 1 800 kranaattia. Ilmatorjunta-aseistuksena oli kuusitoista 10,5 cm L65 C/33, kuusitoista 3,7 cm L83 C/30 ja kaksitoista 2 cm L65 -ilmatorjuntatykkiä. Aluksille ei asennettu valmistusvaiheessa torpedoita.
Ominaisuudet > Propulsio

Propulsiojärjestelmä koostui kahdestatoista Wagner-korkeapainekattilasta, jotka oli sijoitettu kuuteen kattilahuoneeseen. Kattiloita lämmitti kaksi Saacke-lämmitintä, ja niiden tuottama höyry ohjattiin kolmelle höyrytyrbiinille, jotka olivat kukin sijoitettu omaan tilaansa. Aluksilla oli kolme akselia, joissa kussakin oli 4,7 metrin halkaisijainen kolmilapainen potkuri. Ohjaamisen mahdollistivat kaksi tasapainoitettua peräsintä. Järjestelmä tuotti suunnitelmien mukaan 138 000 hevosvoimaa (103 MW), minkä oli tarkoitus mahdollistaa 28 solmun nopeus. Todellisuudessa järjestelmä tuotti yli 150 000 hevosvoimaa, millä saavutettiin yli 30 solmun nopeus.
Ominaisuudet > Miehistö

Miehistöön kuului yli 2 000 miestä, joiden keski-ikä oli 21 vuotta. Heidän joukossaan oli muun muassa radisteja, lääkintämiehiä, matruuseja, koodinmurtajia, kokkeja, konemiehiä, suutareita ja lämmittäjiä. Miehistöä varten oli laivalla muun muassa pesula, parturi ja räätälinverstas sekä leikkaussali ja hammaslääkäri.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Bismarck | Blohm + Voss, Hampuri | 1. heinäkuuta 1936 | 14. helmikuuta 1939 | 24. elokuuta 1940 | upotettu 27. toukokuuta 1941 |
| Tirpitz | Wilhelmshavenin laivastontelakka | 20. lokakuuta 1936 | 1. huhtikuuta 1939 | 25. helmikuuta 1941 | upotettu 12. marraskuuta 1944 |

Bismarck-luokan pienoismalli,
Piirros Bismarckista.
Bertolt Brecht

| Bertolt Brecht |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Eugen Berthold Friedrich Brecht
Syntynyt: 10. helmikuuta 1898 Augsburg, Saksan keisarikunta
Kuollut: 14. elokuuta 1956 (58 vuotta) Itä-Berliini, Saksan demokraattinen tasavalta
Kansalaisuus:  Itävalta
Ammatti:  näytelmäkirjailija, runoilija
Kirjailija
Salanimi: Berthold Larsen 
Tyylilajit:  eeppinen teatteri
Esikoisteos:  Baal
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Bertolt Brecht, oik. Eugen Berthold Friedrich Brecht (10. helmikuuta 1898 Augsburg, Baijeri, Saksan keisarikunta – 14. elokuuta 1956 Itä-Berliini, Saksan demokraattinen tasavalta) oli saksalainen näytelmäkirjailija, runoilija ja teatteriohjaaja. Hänen tunnettuihin teoksiinsa kuuluvat Kolmen pennin ooppera (yhteistyössä säveltäjä Kurt Weillin kanssa), Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti (yhdessä Hella Wuolijoen kanssa), Äiti Peloton ja hänen lapsensa, Setšuanin hyvä ihminen ja Galileo Galilein elämä.
Elämä

Augsburgissa syntyneen Bertolt Brechtin äiti oli protestantti ja isä katolinen paperitehtaan johtaja. Brecht opiskeli lääketiedettä ja työskenteli ensimmäisen maailmansodan aikaan lääkintäjoukoissa. Sotakokemusten katsotaan vaikuttaneen syvällisesti hänen ajatteluunsa. Sodan jälkeen hän palasi lääketieteen opintoihin, mutta keskeytti ne 1921. Brechtin ensimmäinen näytelmä Baal esitettiin vuonna 1923. Siitä tuli erittäin suosittu. Vuonna 1927 Brecht alkoi lukea Karl Marxin Pääomaa, ja vuoteen 1929 mennessä hänestä oli tullut kommunisti.  Tosin hän ei koskaan liittynyt kommunistiseen puolueeseen.
Elämä > Pakolaisvuodet

Kun Hitler nousi 1933 valtaan, Brecht pakeni 28. helmikuuta perheineen Saksasta, koska hän tiesi olevansa natsien mustalla listalla. Maaliskuussa he olivat Prahassa, Wienissä ja Zürichissä. Huhtikuussa Caronassa. Toukokuussa hänen vaimonsa Helene Weigel matkusti lasten kanssa Tanskaan, Brecht lähti Pariisiin.
Natsi-Saksassa hänen näytelmänsä kiellettiin. Kun sota vuonna 1939 näytti väistämättömältä, hän siirtyi Ruotsiin. Saksan vallattua Tanskan ja sen jälkeen Norjan Brecht haki viisumia Yhdysvaltoihin. Viisumipäätöstä hän odotti Suomessa toukokuuhun 1941 asti. Suomessa Brecht asui kesän 1940 Hella Wuolijoen vieraana Marlebäckin kartanossa Iittissä ja kirjoitti muun muassa näytelmän Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti Wuolijoen kanssa. Lokakuussa 1940 Brecht muutti perheineen Helsinkiin osoitteeseen Köydenpunojankatu 13.
Suomesta Brecht jatkoi Neuvostoliiton (Vladivostokin) kautta Yhdysvaltoihin, jossa hän asettui Kalifornian Santa Monicaan ja jossa hänen kohtalotovereinaan oleskeli muiden muassa Thomas Mann. Hän yritti toimia Hollywood-käsikirjoittajana, mutta sai myydyksi vain yhden käsikirjoituksen. Vuonna 1947 Brechtiä syytettiin amerikkalaisvastaisesta toiminnasta. Tästä Brecht kuitenkin selvisi sepittämällä syyttäjilleen puolitotuuksia.
Vuonna 1949 Brecht muutti Itä-Saksaan ja asettui asumaan Itä-Berliiniin. Hän anoi ja sai vuonna 1950 Itävallan kansalaisuuden turvatakseen vapaan matkustusoikeuden. Brecht kirjoitti DDR:n järjestelmää kevyesti kritisoivia näytelmiä, jotka läpäisivät sensuurin ja saivat paljon suosiota sekä Itä-Saksassa että länsimaissa. Hän kuoli sydänkohtaukseen vuonna 1956.
Brechtin lapsista vanhin oli näyttelijä Hanne Hiob Brechtin ensimmäisestä avioliitosta oopperalaulaja Marianne Zoffin kanssa. Brechtin ja Helene Weigelin lapsista vanhempi oli kirjailija Stefan Brecht, joka jäi Yhdysvaltoihin kun muu perhe palasi sodan jälkeen Eurooppaan. Lapsista nuorin Barbara Brecht-Schall toimi äitinsä Helene Weigelin kuoleman jälkeen Brechtin tuotannon valvojana kuolemaansa vuoteen 2015 saakka.
Tuotannosta

Brechtin tyylilaji on eeppinen teatteri. Hän pyrki vieraannuttamaan katsojan tapahtumista niin, että katsoja ei eläydy, vaan tietää kokemuksen olevan näytelmää. Näin kirjailija pääsee vetoamaan järkeen, ei tunteisiin. Hän oli oppositiossa vallitseviin oloihin nähden, käytti suoraa puhetta ja karttoi estetismiä. Brecht oli yhtä aikaa mystikko ja selkeään logiikkaan pyrkivä ajattelija. Totuuden hän katsoi suhteelliseksi monimutkaisen todellisuuden edessä.
Brechtin näytelmän Kaukasialainen liitupiiri taustalla on 1300-luvulla eläneen kiinalaisen kirjailijan Li Qianfun näytelmä Liitupiiri, kuten myös Brechtin novellin Augsburgin liitupiiri. Brecht sai novelliin aiheen saksalaisen kirjailijan Klabundin näytelmästä, joka oli kiinalaisen näytelmän käännös. Tarina on hyvin kansainvälinen ja esiintyy myös Raamatussa (1 kuninkaiden kirja 3:16–), mutta teatterissa on eniten vaikuttanut kiinalainen versio.
Tuotannosta > Brechtin teokset Suomessa

Vuonna 1979 ensi-iltansa sai Ralf Långbackan ohjaama elokuva Herr Puntila och hans dräng Matti, joka oli Suomessa filmattu ja ruotsiksi näytelty elokuva Brechtin näytelmästä. Puntilaa elokuvassa näytteli Lasse Pöysti ja Mattia Pekka Laiho. Viimeksi Brecht–Weill -tuotantoa on esitetty Suomessa: Ooppera Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho Helsingin juhlaviikoilla 19.–21.8.2011 ja Kolmen Pennin Ooppera -laulunäytelmä Lappeenrannan Kaupunginteatterissa keväällä 2016 sekä Seitsemän Kuolemansyntiä konserttiversiona Kuhmon Kamarimusiikissa kesällä 2015.
Teokset > Näytelmiä

Baal, 1922
Rummut yössä (Trommeln in der Nacht, 1922)
Pikkuporvarihäät (Kleinbürgerhochzeit, 1923)
Kaupunkien viidakossa (Im Dickicht der Städte, 1924)
Mies on mies (Mann ist Mann, 1927)
Kerjäläisooppera / Kolmen pennin ooppera (Dreigroschenoper, 1928)
Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho (ooppera, Aufstieg und Fall der Stadt Mahagonny, 1929, musiikki: Weill)
Happy End (Happy End,1929, musiikki: Weill)
Poikkeus ja sääntö  (Die Ausnahme und die Regel, 1930)
Teurastamojen pyhä Johanna (Die heilige Johanna der Schlachthöfe, 1932)
Seitsemän Kuolemansyntiä (The Seven Deadly Sins; German: Die sieben Todsünden; French: Les sept péchés capitaux,laulu-baletti, musiikki: Weill, 1933)
Rouva Carrarin kiväärit (Die Gewehre des Frau Carrar, 1937)
Barbara Peloton / Äiti Peloton / Äiti Peloton ja hänen lapsensa (Mutter Courage und ihre Kinder, 1941)
Arturo Uin valtaannousu (Der Aufhaltsame Aufstieg des Arturo Ui, 1941)
Galileo Galilein elämä (Leben des Galilei, 1943)
Setšuanin hyvä ihminen (Der gute Mensch von Sezuan, 1942)
Švejk toisessa maailmansodassa (Schweyk im zweiten Weltkrieg, 1944)
Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti (Herr Puntila und sein Knecht Matti, 1948)
Kaukasialainen liitupiiri (Der kaukasische Kreidekreis, 1949)
Kommuunin päivät (Die Tage der Kommune, 1949)
Pakolaiskeskusteluja (Flüchtlingsgespräche, 1961).
Teokset > Romaanit

Kerjäläisromaani (Dreigroschenroman, 1934)
Die Geschäfte des Herrn Julius Caesar, 1957.
Teokset > Runoja ja esseitä

Hauspostille, 1927
Kalendergeschichten (proosaa, 1949)
Hundert Gedichte, 1951
Teokset > Kuunnelmat

Das Verhör des Lukullus, 1939.
Teokset > Teatterikirjallisuutta

Aikamme teatterista: Epäaristotelelaisesta dramatiikasta.  ((Schriften zum Theater: Über eine nicht-aristotelische Dramatik, 1963.) Valikoinut Sigfried Unseld. Suomentanut Max Rand. Forum-kirjasto 11)  Helsinki:  Tammi, 1965.
Kirjoituksia teatterista.  (Suomentaneet Anja Kolehmainen, Rauni Paalanen ja Outi Valle. Teatterikorkeakoulun julkaisusarja nro 14)  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1991.  ISBN 951-37-0645-1
Teokset > Näytelmien suomennoksia

Kolmen pennin ooppera.  (Die Dreigroschenoper,  1928)  Suomentanut Max Rand ja Turo Unho. Laulut suomentanut Elvi Sinervo. Helsinki:  Otava, 1970.
Galilein elämä: Näytelmä.  (Leben des Galilei, 1939, toinen versio 1947)  Suomentanut Ritva Arvelo. Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-05655-7
Äiti Peloton ja hänen lapsensa.  (Mutter Courage und ihre Kinder, 1941)  Suomentanut Elvi Sinervo. Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-01999-6
Setšuanin hyvä ihminen.  (Der gute Mensch von Sezuan, 1942)  Suomentanut Elvi Sinervo. Helsinki:  Otava, 1967.  Suomennoksen on alun perin julkaissut monisteena Näytelmäkulma 1955.
Tunnustuksia

Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto vuonna 1954
Kirjallisuutta

Haikara, Kalevi: Bertolt Brechtin aika, elämä ja tuotanto. Helsinki: Art House 1992. ISBN 951-884-063-6
Hecht, Werner: Brecht und die DDR: Die Mühen der Ebenen.  Berlin:  Aufbau, 2013.  ISBN 978-3-351-03569-3
Knopf, Jan: Bertolt Brecht: Lebenskunst in finsteren Zeiten. Biografie.  München:  Carl Hanser Verlag, 2012.  ISBN 978-3-446-24001-8
Långbacka, Ralf: Muun muassa Brechtistä: tekstejä teatterista. Tammi. Helsinki 1982.
Niemi, Irmeli: Nykyteatterin juuret. Teorioita, tavoitteita, saavutuksia 1900-luvun eurooppalaisessa teatterissa. Helsinki 1975.
White, John J. – White, Ann: Bertolt Brecht's Furcht und Elend des Dritten Reiches: A German Exile Drama in the Struggle against Fascism. Camden House, Rochester 2010. ISBN 978-1-57113-373-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Bertolt Brecht at lyrikline.org
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Ritva  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef  Theaterlexikon
Toronto Maple Leafs

| Toronto Maple Leafs |
| --- | --- |

Historia:  Toronto Arenas   1917–1919   Toronto St. Patricks   1919–1927   Toronto Maple Leafs   1927–
Perustettu:  1917
Kaupunki:   Toronto, Ontario
Kotiareena:  Scotiabank Arena
– kapasiteetti:  18 819
Sarja:  NHL
Konferenssi:  Itäinen
Divisioona:  Atlantin
Värit:           

Toimitusjohtaja:   Brad Treliving
Päävalmentaja:   Craig Berube
Kapteeni:   Auston Matthews
Omistaja:   Maple Leaf Sports & Entertainment
Yhteistyöseurat:   Toronto Marlies (AHL)  Cincinnati Cyclones (ECHL)
Stanley Cupit:  13 (1918, 1922, 1932, 1942, 1945, 1947, 1948, 1949, 1951, 1962, 1963, 1964, 1967)
Konferenssin mestaruudet:  0
Divisioonan mestaruudet:  6 (1933, 1934, 1935, 1938, 2000, 2021)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Toronto Maple Leafs (viralliselta nimeltään Toronto Maple Leaf Hockey Club) on kanadalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Toronto Ontarion provinssissa. Seura kuuluu NHL-liigan Itäisen konferenssin Atlantin divisioonaan. Kaudesta 2024–2025 lähtien seuran uutena kapteenina toimii Auston Matthews.
Maple Leafs on yksi niin sanotuista Original Six -seuroista. Se on voittanut Stanley Cupin 13 kertaa, joka on toiseksi eniten Montreal Canadiensin jälkeen. Viimeisin mestaruus on kaudelta 1966–1967.
Historiaa > Arenas ja St. Patricks

NHL perustettiin vuonna 1917 yhdestä syystä – NHL:n edeltäjässä NHA:ssa pelanneen Toronto Blueshirtsin omistajan Eddie Livingstonen savustamiseksi ulos. Häntä syytettiin epärehellisestä pelaamisesta omaan sekä joukkueensa pussiin. Koska uutta liigaa ilman torontolaista edustajaa ei juuri voitu kuvitella, kaupunkiin perustettiin uusi seura, Toronto Arenas. Joukkueet NHL:n ensimmäisellä kaudella olivat Toronto Arenas, Montreal Canadiens, Ottawa Senators ja Montreal Wanderers. Arenas voitti Stanley Cupin uuden liigan ensimmäisellä kaudella.
Keskellä tappioputkea kaudella 1919–1920 seura nimettiin uudelleen Toronto St. Patricksiksi. St. Patricks voitti Stanley Cupin uudelleen kaudella 1921–1922, sankarinaan Babe Dye. Seuraavalla kaudella joukkue jäi niukasti ulos pudotuspeleistä.
Historiaa > Maple Leafs

Vuonna 1926 yksi joukkueen ikoneista, Conn Smythe, osti St. Patricksin ja nimesi sen Toronto Maple Leafsiksi. Seuraavalla kaudella joukkue esiintyi ensimmäistä kertaa nykyisin tutuissa sinivalkoisissa väreissään. Seurasi neljä huonoa kautta, jonka jälkeen, marraskuussa 1931 Maple Leafs siirtyi uudelle kotiareenalle, Maple Leaf Gardensiin. Samalla kaudella Maple Leafs voitti myös Stanley Cupin niin sanotun Kid Linensa (Busher Jackson – Charlie Conacher – Joe Primeau) johdolla.
Maple Leafsin tähtihyökkääjä Ace Bailey oli lähellä kuolla 1933, kun Boston Bruinsin puolustaja Eddie Shore taklasi hänet takaapäin laitaan. Puolustaja Red Horner tyrmäsi tämän jälkeen Shoren nyrkeillään, mutta Baileyn ura päättyi tuohon taklaukseen. Maple Leafs ylsi Stanley Cup -loppuotteluihin viidesti seitsemän seuraavan vuoden aikana, muttei pystynyt voittamaan pokaalia – loppuottelutappiot se kärsi Montreal Maroonsia (1935), Detroit Red Wingsiä (1936), Chicago Black Hawksia (1938), Boston Bruinsia (1939) ja New York Rangersia vastaan (1940).
Kannattajat ja vihamiehet

Maple Leafs -kannattajayhteisöä kutsutaan Leafs Nationiksi. Maple Leafsin kotipeleihin on jo pitkään ollut vaikea saada lippuja. Maple Leaf Gardensin ottelut olivat täysiä aina vuodesta 1946 vuoteen 1999, jolloin joukkue siirtyi Air Canada Centreen.
Maple Leafsin kannattajajoukko kuuluu Liigan suurimpiin Montreal Canadiensin kanssa. Tämä näkyy myös Maple Leafsin vieraspeleissä, sillä pelasi Leafs missä tahansa, on siellä halli yleensä puolillaan Leafs-faneja.
Michael Farber kirjoitti Sports Illustratedin artikkelissaan Maple Leafsin olevan yksi jääkiekon vihatuimmista joukkueista. Syiksi hän listasi muun muassa pelaajat kuten Tie Domi, Shayne Corson ja Darcy Tucker ja sen, että Toronto on yksi jääkiekon pääkeskuksista.
Maple Leafsin ja Canadiensin välillä on ollut jo NHL:n alusta asti vahva vihamielisyys toisiaan kohtaan. Tämä juontuu siihen, että Toronto on Ontarion pääkaupunki, kun taas Montreal on ranskankielisen Québecin pääkaupunki. Joukkueita pidetään ”ikuisina vihamiehinä”.
Tunnukset > Toronto Arenas

1917–1918
1918–1919
Tunnukset > Toronto St. Patricks

1919–1922
1922–1925
1925–1926
1926–1927
Tunnukset > Toronto Maple Leafs

1926–1927
1927–1938
1938–1963
1963–1967
1967–1970
1970–1982
1982–1987
1987–2016
2016–
Pelaajat > Joukkue kaudella 2024–2025

| Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025> Kokoonpano | Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025> Valmentajat | Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025>  | Toronto Maple Leafs kaudella 2024–2025>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Maalivahdit  41   Anthony Stolarz   60   Joseph Woll Puolustajat   2   Simon Benoit   25   Brandon Carlo   95   Oliver Ekman-Larsson   28   Jani Hakanpää   22   Jake McCabe   51   Philippe Myers   44   Morgan Rielly (A)    8   Chris Tanev |  |  Hyökkääjät  11   Max Domi   29   Pontus Holmberg   19   Calle Järnkrok   23   Matthew Knies   64   David Kämpf   24   Scott Laughton   18   Steven Lorentz   16   Mitchell Marner (A)   34   Auston Matthews (C)   74   Bobby McMann   88   William Nylander   67   Max Pacioretty   75   Ryan Reaves   89   Nick Robertson   46   Alex Steeves   91   John Tavares (A) |  |  Päävalmentaja Craig Berube  Selitykset (C) Kapteeni  (A) Varakapteeni  Lähde: Eliteprospects eliteprospects.com. Päivitetty: 9. maaliskuuta 2025  |  |  |
Pelaajat > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Craig Berube
Apuvalmentaja: Lane Lambert
Apuvalmentaja: Marc Savard
Apuvalmentaja: Mike Van Ryn
Maalivahtivalmentaja: Curtis Sanford
Videovalmentaja: Samuel Kim
Videokoordinaattori: Jordan Bean
Fysiikkavalmentaja: Louis Rojas
Apufysiikkavalmentaja: Artie Hairston
Kehitysvalmentaja: Nikolai Antropov
Kehitysvalmentaja: Denver Manderson
Kehitysvalmentaja: Jake Muzzin
Kehitysvalmentaja: Patrick O’Sullivan
Kehitysvalmentaja (Euroopassa pelaavat): Tomáš Pacina
Kehitysvalmentaja: Joe Underwood
Luisteluvalmentaja: Paul Matheson
Luisteluvalmentaja: Michele Moore Davidson
Huoltopäällikkö: Bobby Hastings
Presidentti: Brendan Shanahan
Toimitusjohtaja: Brad Treliving
Apulaistoimitusjohtaja & Henkilöstöjohtaja: Derek Clancey
Apulaistoimitusjohtaja (yhteistyöseurat): Ryan Hardy
Apulaistoimitusjohtaja: Darryl Metcalf
Apulaistoimitusjohtaja: Brandon Pridham
Apulaistoimitusjohtaja & Pelaajakehitysjohtaja: Hayley Wickenheiser
Toimitusjohtajan erityisavustaja: Shane Doan
Jääkiekkotoiminnanjohtaja: Leanne Hederson
Pelaajakehitysjohtaja: Danielle Goyette
Analytiikanjohtaja: Will Sibley
Maalivahtivalmennuksen- & maalivahtikykyjenetsinnänjohtaja: Curtis McElhinney
Videovalmennuksenjohtaja: Adam Jancelewicz
Kykyjenetsinnänjohtaja: Reid Mitchell
Amatöörien kykyjenetsinnän johtaja: Mark Leach
Pelaajat > Jäädytetyt numerot

Toronto on sanonut jäädyttävänsä pelaajan numeron, jos tämä on antanut merkittävän panoksen Toronto Maple Leaf Hockey Clubille ja kokenut uran päättävän onnettomuuden kuuluessaan Maple Leafsin joukkueeseen. Barilko kuoli vuonna 1951 pienlentokoneen putoamisessa, ja Baileyn ura päättyi Eddie Shoren taklauksesta vuonna 1933.
5  Bill Barilko (Maple Leafsissa 1947–1951)
6  Ace Bailey (Maple Leafsissa 1926–1933)
99  Wayne Gretzky (jäädytetty koko NHL:ssä)
Pelaajat > Kunnianumerot

1993 Leafs alkoi kunnioittaa suurimpia pelaajiaan julistamalla näiden käyttämät pelinumerot ”kunnianumeroiksi” niiden jäädyttämisen sijaan. Tähän luokkaan on nimetty seuraavat pelaajat (lueteltu pelaajan numero, nimi, Maple Leafs -kaudet ja kunnianumeron myöntämisen päivä):
1 Turk Broda, 1937–1952; 11. maaliskuuta 1995
1 Johnny Bower, 1959–1970; 11. maaliskuuta 1995
4 Clarence ”Hap” Day 1927–1937 (päävalmentaja 1940–1950, General Manager 1957–1958); 4. lokakuuta 2006
4 Leonard "Red" Kelly, 1961–1967 (päävalmentaja 1973–1977); 4. lokakuuta 2006
7 King Clancy, 1931–1937 (päävalmentaja 1953–1956); 21. marraskuuta 1995
7 Tim Horton, 1950–1970; 21. marraskuuta 1995
9 Charlie Conacher, 1930–1938; 28. helmikuuta 1998
9 Ted Kennedy, 1943–1957; 3. lokakuuta 1993
10 Syl Apps, 1937–1948; 3. lokakuuta 1993
10 George Armstrong, 1950–1971 (päävalmentaja 1988–1989); 28. helmikuuta 1998
13 Mats Sundin, 1994–2008; 11. helmikuuta 2012
17 Wendel Clark, 1985–1994, 1996–1998, 1999–2000; 22. marraskuuta 2008
21 Börje Salming, 1973–1989; 4. lokakuuta 2006
27 Frank Mahovlich, 1957–1968; 3. lokakuuta 2001
27 Darryl Sittler, 1970–1982; 8. lokakuuta 2003
93 Doug Gilmour, 1991–1997, 2002–2003; 31. tammikuuta 2009
Pelaajat > Hockey Hall of Fameen valitut pelaajat

Jack Adams
Syl Apps
Max Bentley
Johnny Bower
Turk Broda
King Clancy
Charlie Conacher
Clarence ”Hap” Day
Babe Dye
Reginald ”Red” Horner
Tim Horton
Punch Imlach
Red Kelly
Dave Keon
Frank Mahovlich
Lanny McDonald
Babe Pratt
Börje Salming
Terry Sawchuk
Darryl Sittler
Mats Sundin
Norm Ullman
Pelaajat > Kapteenit

Hap Day 1927–1937
Charlie Conacher 1937–1938
Red Horner 1938–1940
Syl Apps 1940–1943
Bob Davidson 1943–1945
Syl Apps 1945–1948
Ted Kennedy 1948–1955
Sid Smith 1955–1956
Jim Thomson ja Ted Kennedy 1956–1957
George Armstrong 1957–1969
Dave Keon 1969–1975
Darryl Sittler 1975–1981
Rick Vaive 1981–1986
ei kapteenia 1986–1989
Rob Ramage 1989–1991
Wendel Clark 1991–1994
Doug Gilmour 1994–1997
Mats Sundin 1997–2008
Dion Phaneuf 2010–2016
ei kapteenia 2016–2019
John Tavares 2019–