stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuivaaminen
Kuivausmenetelmiä

Aurinkokuivauksessa tuotteet levitetään auringonpaisteeseen kuivumaan. Aurinkokuivausta käytetään joidenkin kasvisten kuten hedelmien ja tomaattien kuivaamiseen maissa, joissa on kuuma ja kuiva ilmasto. Menetelmän haittana on sen hitaus ja se, että tuote voi jäädä melko kosteaksi, jolloin sen pilaantumisriski kasvaa.
Osmoottisessa kuivauksessa tuotteesta poistetaan vettä osmoosin avulla. Sen annetaan olla väkevässä sokeri- tai suolaliuoksessa, johon tuotteen vesi siirtyy. Osmoottista kuivausta käytetään lähinnä hedelmien kuivaamiseen. Menetelmä säilyttää tuotteen maun ja rakenteen hyvinä, mutta sen säilyvyys voi kärsiä, ja tuotteista voi tulla liian makeita ja tahmeita.
Ilmakuivausmenetelmää käytetään yleisesti kasvisten kuivaamiseen. Lämminilmakuivauksessa kierrätettävä ilma lämmitetään kuivaamisen tehostamiseksi, ja kylmäilmakuivauksessa käytetään lämmittämätöntä ilmaa. Ilmakuivausmenetelmä ei sovellu ruskettuvien tai herkästi pilaantuvien materiaalien kuivaamiseen. Ilmakuivauksessa voidaan käyttää kaappikuivuria, lavakuivuria, kuivuritunnelia tai kuljetinkuivuria.
Pakkaskuivauksessa eli tyhjiökuivauksessa raaka-aine kuivataan tyhjiössä miedolla lämmöllä. Tuotteessa oleva vesi poistuu jäädytetystä raaka-aineesta sublimoitumalla kiinteästä olomuodosta höyryksi. Menetelmä on hellävarainen ja sopii etenkin lämpöherkän raaka-aineen kuivaukseen. Tarvittavat laitteistot ovat kuitenkin kalliita tai pienitehoisia, joten menetelmä ei sovellu tavalliseen suurtuotantoon. Sitä käytetään esimerkiksi hiivan säilömiseen sekä kuivattuihin valmiskeittoruokiin.
Ekstruuderimenetelmässä esikuivattua raaka-ainetta pidetään ensin ekstruuderissa paineen alaisena ja sitten normaalissa paineessa, jolloin sen kaasut vapautuvat.
Sumutuskuivausta käytetään nestemäisten raaka-aineiden kuten maidon kuivattamiseen maitojauheeksi. Kuivattava neste sumutetaan kuumana ilmavirtana ja kuivataan kuumassa ilmassa.
Valssikuivauksessa raaka-aine kuivuu kuumilla valsseilla. Valssikuivausta käytetään nestemäisiin raaka-aineisiin ja esimerkiksi perunasoseen kuivattamiseen perunahiutaleiksi.
Leijupeti- eli ilmasuspensiokuivaus tehdään leijupetikuivurissa. Kuivattava jauhe syötetään koneeseen ja se kuivataan pohjalta virtaavassa kuivausilmassa. Menetelmää käytetään esimerkiksi leikatun sipulin, perunakuutioiden, leivän, ruokasuolan, leipomohiivan, juomajauheiden ja laktoosijauheen kuivauksessa. Sitä käytetään myös kemian- ja lääketeollisuudessa.
Infrapunakuumennusta ja radiotaajuuskuumennusta voidaan käyttää ohuisiin tuotteisiin.
Kotitalouksissa kuivaaminen voi tapahtua ulkotiloissa alustalla tai sisätiloissa lämmönlähteiden läheisyydessä, kiertoilmauunissa tai kasvikuivurissa. Tärkeää on hyvä ilman kierto ja se, että lämpötila pysyy alle 50 celsiusasteessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuivaaminen Wikimedia Commonsissa
Tomaatteja kuivumassa auringossa
Pakkaskuivuri
Kuittijärvet

| Kuittijärvet |
| --- | --- |
 Kalevalan kansallisen piirin kartta, jonka keskiosassa (vasemmalta oikealle) Ylä-, Keski- ja Ala-Kuittijärven muodostama Kuittijärvien ketju.
Valtiot:   Karjalan tasavalta (Venäjä)
Paikkakunta:  Kostamus ja Kalevalan kansallinen piiri
Koordinaatit:  65°08′00″N, 31°15′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Vienan Kemi
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  100 – 103 m  (Ala- ja Keski-Kuittijärven pinta noin101–101 m, vaihtelee säännöstelyn takia)
Pinta-ala:  596 km² (=198+257+141)
Suurin syvyys:  44 m 
Valuma-alue:  10 300 km² 
 fiKuittijärvet 
Vienan Kemin valuma-alueen kartta (venäjäksi). Kemijoki saa alkunsa Ala-Kuittijärvestä.
Kuittijärvet (ven. Озеро Куйто, Ozero Kuito) on kolmen järven, Ylä-, Keski- ja Ala-Kuittijärven muodostama järviketju Vienan Kemijoen vesistössä Kostamuksen kaupunkipiirin ja Kalevalan kansallisen piirin alueella Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Ylä-Kuittijärven pinta on pari metriä muita ylempänä (103 m mpy), ja sen suurin syvyys on 44 metriä. Se laskee pienen Alajärven kautta Keski-Kuittijärveen. Keski- ja Ala-Kuittijärvi ovat lähes samassa tasossa (100–101 m), ja niitä yhdistää salmi. Niiden vedentasoa säätelee vuonna 1956 rakennettu pato. Järvien kokonaisala on nykyään noin 600 neliökilometriä. Ennen vesistörakentamista ja säännöstelyä järvien pinta-ala oli nykyistä suurempi; esimerkiksi Keski-Kuittijärven pinta-alaksi mainittiin 493 km2, kun se nykyään on 257 km2.
Kaikki kolme järveä ovat hyvin kalaisia, ja niitä käytetään veneliikenteen reitteinä. Historiallisesti Vienan Karjalan tärkeimmät kauppa- ja kulkureitit veivät Kuittijärvien kautta. Suurin taajama järvialueella on Keski-Kuittijärven pohjoisrannalla sijaitseva Uhtuan (eli Kalevalan) kaupunkimainen taajama.
Erillisartikkelit

Ylä-Kuittijärvi (103 m  mpy, pinta-ala: 198 km2, suurin syvyys: 44 m)
Keski-Kuittijärvi (101 m mpy, pinta-ala: 257 km2, suurin syvyys: 34 m)
Ala-Kuittijärvi (100 m mpy, pinta-ala: 141 km2, suurin syvyys: 33 m)
Aiheesta muualla

Järvitietoa matkailusivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Topografinen karttalehti Q-36-XXVI-1.htm (Kartalta löytyvät Keski-Kuittijärven ydinosa, mm. Uhtua. Nuolilla voi siirtyä viereisille karttalehdille.) Karjalan tiedekeskus, Biologian instituutti, biology.krc.karelia.ru. Arkistoitu 8.8.2014. Viitattu 5.8.2014. (venäjäksi)
Topografinen karttalehti Q-36-XXV-1.htm (Kartalta löytyy Ylä-Kuittijärven pohjoisosa. Nuolilla voi siirtyä viereisille karttalehdille.) Karjalan tiedekeskus, Biologian instituutti, biology.krc.karelia.ru. Arkistoitu 8.8.2014. Viitattu 5.8.2014. (venäjäksi)
Topografinen karttalehti Q-36-XXV-2.htm (Kartalta löytyy Ylä-Kuittijärven eteläosa. Nuolilla voi siirtyä viereisille karttalehdille.) Karjalan tiedekeskus, Biologian instituutti, biology.krc.karelia.ru. Arkistoitu 8.8.2014. Viitattu 5.8.2014. (venäjäksi)
Yrjö Hietanen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   Hietanen (oikealla) ja Kurt Wires  vuoden 1952 kesäolympialaisissa. |   Hietanen (oikealla) ja Kurt Wires  vuoden 1952 kesäolympialaisissa. |   Hietanen (oikealla) ja Kurt Wires  vuoden 1952 kesäolympialaisissa. |  |
Maa:  Suomi
Miesten melonta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | kajakkikaksikot 1 000 metriä |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | kajakkikaksikot 10 000 metriä |  |
Yrjö Jalmari Hietanen (12. heinäkuuta 1927 Helsinki – 26. maaliskuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kilpameloja ja kaksinkertainen olympiavoittaja Helsingin kisoista 1952 parinaan Kurt Wires. Lontoon olympiakisoihin 1948 hän ei päässyt Suomen heikon valuuttatilanteen vuoksi mutta hän osallistui vielä Melbournen olympiakisoihin 1956. Hän kilpaili kajakkiluokissa.
Hietanen edusti koko uransa ajan Merimelojia. Hän liittyi seuraan 1943 ja oli sen puheenjohtaja 1983–1987. Hän sai opetusministeriön Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2000.
Hietanen omisti osaksi sähköalan yrityksen Oy C. A. Lindbergin, jonka toimitusjohtaja hän oli. Hän luopui omistuksesta 1984.
Varhainen elämä

Hietanen syntyi vuonna 1927 Helsingissä perheensä toiseksi lapseksi. Kolmas poika syntyi vuonna 1936. Isä työskenteli kengitysseppänä ja myöhemmin autonkuljettajana. Isän matkustellessa paljon pojat olivat enemmän äidin hoidettavina. Perhe asui jonkin aikaa muun muassa äidinäidin luona ennen kuin oma talo valmistui Marjaniemeen vuonna 1936. Ennen sotia he muuttivat takaisin keskikaupungille. Yrjö Hietanen aloitti kansakoulun Kalliossa ja jatkoi Herttoniemessä, Mellunkylässä ja Snellmanin kansakoulussa. Hän meni vuonna 1940 Helsingin valmistavaan ammattikouluun opiskelemaan sähköasentajaksi. Vuonna 1942 hän meni Oy Strömberg Ab:lle muuntaja-asentajaoppilaaksi, ja vuodet 1943–1952 hän työskenteli Sähkö-Seppo Oy:llä sähkömoottorien korjaajana.
Hietanen harrasti nuorempana muun muassa pallopelejä, erityisesti pesäpalloa. Hän liittyi Helsingin Toverien pikajuoksuharjoituksiin vuonna 1940 ja olisi päässyt esiintymään seuran 25-vuotisjuhlissa Helsingin olympiastadionilla, ellei olisi sairastunut.
Melonta päälajiksi

Hietanen innostui melonnasta isoveljensä Niilon jäljillä ja kävikin noutamassa Marjaniemestä tämän kanootin käyttöönsä veljen ollessa sodassa. Hietanen liittyi Merimelojiin ja sai heti vuonna 1943 kehotuksen osallistua Pekka Harjolan kanssa kaksikolla juniorien Suomen-mestaruuskilpailuihin, jossa he voittivat kultaa 1 000 metrillä. Ensimmäisen aikuisten Suomen-mestaruutensa Hietanen voitti yksiköllä 500 metrin kilpailussa vuonna 1947 ollessaan armeijassa suorittamassa asevelvollisuuttaan. Mestaruus tiesi paikkaa maaotteluedustajaksi Tanskaan.
Hietanen valittiin Jouko Kilpiän kanssa Lontoon olympialaisiin 1948 Suomen edustajaksi kajakkikaksikoiden 10 000 metrille, mutta heikon valuuttatilanteen vuoksi rahat eivät riittäneet heidän lähettämiseensä kisoihin, joten Lontoossa kilpailivat myös 1 000 metrille valitut Ture Axelsson ja Nils Björklöf, jotka saavuttivat molemmilla matkoilla pronssia. Vuonna 1950 Hietanen ja Kilpiä voittivat 10 000 metrillä Suomen-mestaruuden ja pääsivät lähtemään maailmanmestaruuskilpailuihin, mutta heidän ollessaan noutamassa melojaan veistämöltä juuri ennen MM-kilpailuja Kilpiä kaatui polkupyörällä ja hänen kämmenluunsa murtui. He sijoittuivat MM-kilpailuissa kuudenneksi 10 000 metrillä ja yhdeksänneksi 500 metrillä. Vuonna 1951 Hietanen voitti Suomen-mestaruuden yksiköiden 500 metrillä. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui Ture Axelssonin parina kaksikoiden 10 000 metrillä neljänneksi mutta heidän erilaiset melontatyylinsä eivät tuntuneet sopivan yhteen.
Kaksi olympiakultaa

Parin kuukauden rauhallisemman jakson jälkeen Hietanen aloitti marraskuussa 1951 kovan harjoittelun tähtäimessään seuraavana kesänä pidettävät Helsingin olympialaiset. Olympiaehdokkaat kokoontuivat tammikuussa 1952 leirille Vierumäelle ja maaliskuussa hiihtoleirille Kittilään. Toukokuussa oli ensimmäinen avovesileiri Espoon Solvallassa. Siellä paluuta kilparadoille tehnyt Kurt Wires ehdotti Hietaselle kilpailemista samassa kaksikossa ja pyrkimistä menestykseen olympialaisissa. He voittivat katsastuksissa Axelssonin ja Björklöfin ja pääsivät olympiaedustajiksi sekä tuhannelle että 10 000 metrille.
Olympiakisojen aikana Hietanen ja Wires asuivat huonekavereina Santahaminassa. Ensimmäisenä loppukilpailuna oli 10 000 metriä. Kilpailurata oli heille tuttu, joten kilpailua odotellessa he olivat vain puolisen tuntia vesillä ja tekivät sen jälkeen lähes tunnin juoksulenkin. Kilpailussa, jossa päästiin matkaan vasta toisella lähtöyrityksellä, he meloivat 3 300 metrin radalla 18 kajakin joukon kärjessä voidakseen säilyttää oman tahtinsa. Viimeisellä 600 metrillä ruotsalaispari Gunnar Åkerlund – Hans Wetterström saavutti heitä, mutta eroa jäi kolmisenkymmentä senttimetriä ja ajassa 0,4 sekuntia. Suomalaiset voittivat kultaa ajalla 44.21,3.
Seuraavana päivänä ohjelmassa oli 1 000 metrin kilpailu. Alkuerässä Hietanen ja Wires sijoittuivat toiseksi, edellään ruotsalaispari Lars Glassér – Ingemar Hedberg. Kajakkikaksikkojen loppukilpailu oli ohjelmassa päivän viimeisenä kilpailuna. Hietanen keskittyi matkan varrella vain tahdin pitämiseen eikä Wireksestä poiketen ollut tietoinen tilanteesta. Koska Wires ja Hietanen meloivat hieman eri kallistuksilla, olivat he virittäneet istuimiensa alle pienet kiilat, jotta he saisivat kajakin kulkemaan suorassa. He olivat 400 metrin kohdalla vielä neljäntenä mutta nousivat loppumatkasta ja voittivat kultaa kymmenen sentin erolla ruotsalaisiin; molemmat saivat ajan 3.51,1.
Suomen Olympiakomitea palkitsi Hietasen ja Wireksen vuoden parhaina olympiavoittajina amerikansuomalaisten lahjoittamalla hopeisella kahvikalustolla. Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä he sijoittuivat kuudenneksi.
Viimeiset kilpavuodet

Vuonna 1953 Hietanen keskittyi kilpailemaan yksikössä. Hän voitti Suomen-mestaruuden 500 metrillä. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän sijoittui viidenneksi 500:lla ja 1 000 metrillä sekä saavutti pronssia 4 × 500 metrin viestissä. Vuonna 1954 Hietanen voitti Suomen-mestaruuden yksiköiden 1 000 metrillä. MM-kilpailuissa Mâconissa hän kilpaili kaksikoissa ja sijoittui Jouko Kilpiän kanssa 10 000 metrillä kuudenneksi sekä jäi pikkuveljensä Jorman kanssa alkueriin 500:n ja 1 000 metrin kilpailuissa.
Vuonna 1956 Hietanen voitti Simo Kuismasen parina Suomen-mestaruuden kaksikoiden 1 000:lla ja 10 000 metrillä. Ennen loppuvuodesta järjestettyjä Melbournen olympialaisia melojat olivat lokakuussa kolme viikkoa leirillä Italiassa mutta sitten tuli tauko, jolloin ei päästy vesille. Hietanen ei myöskään viihtynyt Melbournen kylmässä säässä, ja hän ja Kuismanen sijoittuivat olympialaisten 10 000 metrillä seitsemänneksi.
Kilparatojen ulkopuolella

Hietanen tapasi tulevan vaimonsa Merimelojien vappujuhlissa vuonna 1947. He kihlautuivat vuonna 1950 ja avioituivat Helsingin olympialaisten jälkeen vuonna 1952. Heille syntyi poika vuonna 1956 Melbournen olympiakisojen alla.
Hietanen siirtyi vuonna 1956 työskentelemään C. A. Lindbergin sähkömekaaniseen korjaamoon, jonka osakas hänestä vielä samana vuonna tuli. Vuonna 1969 hänestä tuli toimitusjohtaja.
Hietanen on toiminut Suomen Kanoottiliiton hallituksessa 1950-luvulla ja myöhemmin uudelleen.
Urheilusaavutukset

kaksi olympiakultaa Helsinki 1952 yhdessä Kurt Wireksen kanssa (melonta, kajakkikaksikot 1 000 metriä ja 10 000 metriä)
seitsemäs Melbournen olympialaisissa 1956 yhdessä Simo Kuismasen kanssa (melonta, kajakkikaksikot 10 000 metriä)
Aiheesta muualla

YLEn elävä arkisto – Wires ja Hietanen meloivat olympiavoittoon
Kuka keksi luonnonvalinnan?

| Kuka keksi luonnonvalinnan? |
| --- | --- |

Kirjailija:  Heikki Sarmaja
Kustantaja:  Terra Cognita
Julkaistu:  2009
Sivumäärä:  212
ISBN:  978-952-5697-32-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuka keksi luonnonvalinnan? on Heikki Sarmajan kirja, jonka julkaisi Terra Cognita 2009.
Aiheesta muualla

Marko Hamilo: ”Ateistista teoriaa” etsimässä. Tiede 13/2009.
Anto Leikola: Darwinista kohti Empedoklesta. Tieteessä tapahtuu 3/2010.
Osmo Tammisalo: Kuka murhasi älykkään suunnittelijan? Kansainvälisesti merkittävä pamfletti luonnonvalinnan keksimisestä. Helsingin sanomat 1.12.2009.
Pertti Töttö: Kuka keksi mitäkin (Arkistoitu – Internet Archive). Yhteiskuntapolitiikka 1/2010. (PDF)
Paul Krugman

| Paul Krugman |
| --- | --- |
 Paul Krugman Ruotsin akatemian tiedotustilaisuudessa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Paul Robin Krugman
Syntynyt: 28. helmikuuta 1953 (ikä 71) New York, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  MIT Yalen yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Rudiger Dornbusch
Instituutti:  Princetonin yliopisto
Tutkimusalue:  Kansainvälinen taloustiede, Makrotaloustiede ja international economic relations (käännä suomeksi)
Palkinnot:   Nobelin taloustieteen palkinto
Aiheesta muualla
web.mit.edu/krugman/www
Paul Robin Krugman (s. 28. helmikuuta 1953 New York) on yhdysvaltalainen taloustieteilijä. Hän sai vuonna 2008 Nobelin taloustieteen palkinnon kansainvälisen kaupan ja talousmaantieteen tutkimuksen kehittämisestä.
Krugman on kansantaloustieteen ja kansainvälisten suhteiden emeritusprofessori Princetonin yliopistossa. Hän on kirjoittanut useita kirjoja ja satoja artikkeleita. Lisäksi Krugman on kirjoittanut The New York Timesiin, Fortuneen ja Slateen.
Elämä ja ura

Krugman suoritti kandidaatin tutkinnon Yalen yliopistossa 1974 ja väitteli tohtoriksi MIT:ssä vuonna 1977.
Krugman työskenteli apulaisprofessorina Yalen yliopistossa vuosina 1977–1980 ja MIT:ssä vuosina 1980–1984. Vuosina 1982–1983 hän oli Ronald Reaganin hallinnon taloudellisen neuvonantajaryhmän jäsen, minkä jälkeen hän toimi professorina MIT:ssä (1984–1994 ja 1996–2000) ja Stanfordissa 1994–1996 ennen siirtymistään Princetoniin vuonna 2000.
Vuonna 1991 Krugman sai American Economic Associationin myöntämän John Bates Clark -mitalin.
Elämä ja ura > Yhdysvaltain vasemmiston ”keulakuva”

George W. Bushin ensimmäisellä presidenttikaudella Krugmanin arvioitiin nousseen New York Timesin kolumneillaan, kirjoillaan ja puheillaan Yhdysvaltojen opposition keulakuvaksi. ”Demokraattijohtaja John Kerryn esiintuloon 2004 asti Paul Krugmanista oli käytännöllisesti katsoen tullut Amerikan oppositiojohtaja – epätavallinen asema akateemiselle taloustieteilijälle”, arvioi uutistoimisto SBS 31. maaliskuuta 2004.
Krugman arvosteli jatkuvasti muun muassa Bushin talous- ja sosiaalipolitiikkaa. Hänen mukaansa Bushin politiikka suurensi kuilua rikkaiden ja köyhien välillä.lähde? Krugman vaati ”uutta New Dealia”, vähemmän sotilasmenoja ja enemmän sosiaali- ja lääkeohjelmia.
Näkemyksiä > Finanssikriisi

Krugman arvosteli kolumneissaan toistuvasti George W. Bushin hallintoa. Vuonna 2008 puhjenneeseen finanssikriisiin johtaneesta menosta hän varoitteli vuosia etukäteen.
Näkemyksiä > Vuokrasääntely

Krugman pitää vuokrasääntelyä esimerkkinä huonosta taloudenpidosta, joka hyvistä tarkoituksistaan huolimatta johtaa vähäisempään asuntojen rakentamiseen, korkeampiin vuokriin ja rakennusten kurjistumiseen, kun omistajilla ei ole kunnon taloudellista kannustinta pitää huolta vuokra-asunnoista.
Näkemyksiä > Ympäristö

Vieraillessaan Sitran tilaisuudessa Helsingissä syyskuussa 2009 Krugman suhtautui pessimistisesti lähiajan talousnäkymiin, mutta piti yhtä tekijää toivoa herättävänä: jos maailmassa sitouduttaisiin ilmastomuutoksen torjuntaan eli hiilidioksidipäästöjen vähentämiseen, se saattaisi lisätä investointeja uuteen tekniikkaan ja luoda perustaa talouden elpymiselle.
Näkemyksiä > Demokratia

Krugmanin mukaan Yhdysvaltojen demokratian perusajatus on kansakunta ilman jyrkkiä luokkaeroja. Se ei tarkoita tasapäisyyttä muttei pyri eliitin ja kansalaisten suureen kuiluun. Keskiluokkainen yhteiskunta ei synny automaattisesti talouskehityksestä vaan se täytyy luoda poliittisin toimin. 1930-luvun laman jälkeen länsimaissa rakennetussa hyvinvointiyhteiskunnassa tuloerot kaventuivat kaikissa ryhmissä, rikkaiden verot, sosiaaliturva, työttömyysturva ja vahva ammattiyhdistys eivät romuttaneet taloutta vaan se johti kestävimpään talousnousuun historiassa.
Näkemyksiä > Tuloerot

Krugmanin mukaan suuri tulojen eriarvoisuus yhteiskunnassa johtaa väistämättä suureen sosiaaliseen eriarvoisuuteen. Taloustieteilijöiden tutkimusten mukaan yhdenvertaisuutta ei saavuteta kasvottomilla markkinavoimilla vaan poliittisen vallan tasapainolla.
Näkemyksiä > Ohjeet toimittajille

Teoksen The Great Unraveling: Losing Our Way in the New Century johdannossa on Rules of reporting eli toimitusperiaatteet: Miten kertoa tarina? Periaatteita voivat käyttää kaikki, jotka pyrkivät ymmärtämään uutisia. Krugmanin ohjeet toimittajille:
Älä oleta, että poliittisissa ehdotuksissa on järkeä suhteessa väitettyihin tavoitteisiin. Todellisten päämäärien tutkimisessa ei ole mitään hullua. Vehkeily ei ole epärealistista, vaikka päämäärät olisivat melko avoimia.
Älä oleta tavallista poliittista sääntöjenmukaisuutta. Valta pyrkii hallitsemaan mediaa puheenaiheita manipuloimalla. Koska valta ei hyväksy järjestelmää, se ei hyväksy muiden oikeutta kritiikkiin. Ilman kritiikkiä ei ole vapaita vaaleja eikä sananvapautta.
Oleta vastahyökkäys kritiikkiin.
Älä usko, että tavoitteilla on rajat.
Suomennetut teokset

Satunnainen teoreetikko ja muita viestejä synkeän tieteen saralta.  ((The accidental theorist and other dispatches from the dismal science, 1998.) Suomentanut Heikki Eskelinen)  Helsinki:  Tietosanoma, 1999.  ISBN 951-885-172-7
Lama - talouskriisin syyt, seuraukset ja korjauskeinot.  ((The Return of Depression Economics and the Crises of 2008) Suomentanut Jyri Raivio)  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2009.  ISBN 978-952-5557-27-5
Paul Krugman: Lopettakaa tämä lama nyt!.  (End This Depression Now!)  Suomentanut Anni Lassila. HS Kirjat, 2021.  ISBN 9789525557503
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Henkilökuva, New York Times. (englanniksi)
Krugmanin blogi New York Timesin sivustolla. (englanniksi)
Paul Krugman (MIT) Krugmanin Slate- ja Fortune-kolumnien ym. arkisto 1996-2000.
Paul Krugman Ylen Elävässä arkistossa
Ruotsin keskuspankin taloustieteen palkinnon saajat
| --- | --- |
 1969: Frisch, Tinbergen  1970: Samuelson  1971: Kuznets  1972: Hicks, Arrow  1973: Leontief  1974: Myrdal, Hayek  1975: Kantorovitš, Koopmans  1976: Friedman  1977: Ohlin, Meade  1978: Simon  1979: Schultz, Lewis  1980: Klein  1981: Tobin  1982: Stigler  1983: Debreu  1984: Stone  1985: Modigliani  1986: Buchanan  1987: Solow  1988: Allais  1989: Haavelmo  1990: Markowitz, Miller, Sharpe  1991: Coase  1992: Becker  1993: Fogel, North  1994: Harsanyi, Nash, Selten  1995: Lucas  1996: Mirrlees, Vickrey  1997: Merton, Scholes  1998: Sen  1999: Mundell  2000: Heckman, McFadden  2001: Akerlof, Spence, Stiglitz  2002: Kahneman, Smith  2003: Engle, Granger  2004: Kydland, Prescott  2005: Aumann, Schelling 2006: Phelps 2007: Hurwicz, Maskin, Myerson 2008: Krugman 2009: Ostrom, Williamson 2010: Diamond, Mortensen, Pissarides 2011: Sargent, Sims 2012: Roth, Shapley 2013: Fama, Hansen, Shiller 2014: Tirole 2015: Deaton 2016: Hart, Holmström 2017: Thaler 2018: Nordhaus, Romer 2019: Banerjee, Duflo, Kremer 2020: Milgrom, Wilson 2021: Card, Angrist, Imbens  2022: Bernanke, Diamond, Dybvig  2023: Goldin 2024: Acemoğlu, Johnson, Robinson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Gabriele Hinzmann

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gabriele Hinzmann |  Gabriele Hinzmann |  Gabriele Hinzmann |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Montréal 1976 | kiekonheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Rooma 1974 | kiekonheitto |  |
Gabriele Hinzmann (s. 31. toukokuuta 1947 Schwerin, Mecklenburg-Etu-Pommeri, Saksa) on entinen itäsaksalainen kiekonheittäjä ja olympiamitalisti.
Hinzmann sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1969 kiekonheitossa seitsemänneksi tuloksella 52,32 m. Münchenin 1972 olympialaisissa hän oli kuudes tuloksella 61,72 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän saavutti pronssia tuloksella 62,50 m. Montréalin 1976 olympialaisissa hän sijoittui myös pronssille tuloksella 66,84 m; loppukilpailussa hänen viisi ensimmäistä heittoaan kantoivat kaikki yli 66 metriä ja kuudes oli yliastuttu.
Kuganavolok

| Kuganavolok Куганаволок |
| --- | --- |
 Pyhän Eliaan kirkko Vodlajärven saaressa.
 Kuganavolok
 Koordinaatit: 62°14′N, 36°53′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Puudožin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 381,2 km²
Väkiluku (2012):  442
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuganavolokin kunta Puudožin piirin kartalla.
Kuganavolok (ven. Кугана́волок) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Puudožin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vodlajärven etelärannan niemellä 78 kilometriä maanteitse Puudožista pohjoiseen. Kylässä on 421 ja kunnassa 442 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Kuganavolokin kunnan pinta-ala on 2 381,2 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa ja idässä Arkangelin alueeseen sekä etelässä Puudožin piirin Kubovon, lounaassa Avdejevon ja lännessä Pälmän kuntiin.
Seudulla on suuri Vodlajärvi ja paljon pienempiä järviä. Jokia ovat Vodlajärveen laskeva Ileksa sekä järven laskujoet Suhaja Vodla ja Vama. Suuri osa kunnasta kuuluu Vodlajärven kansallispuistoon. Suunnitteilla on myös Tšukozeron rauhoitusalueen perustaminen.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu kahdeksan kylää: Bostilovo, Kansaniemi, Kevasalma, Kolgostrov, Koskosalma, Pelgostrov, Tšujala ja Vamskaja Plotina. Bostilovossa on 12 asukasta ja Kevasalmassa seitsemän. Neljässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.