stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalaton (Mäntyharju, Mouhu)

| Kalaton |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju
Koordinaatit:  61°17′55″N, 26°52′47″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskuoja:  oja Iso Paavolampeen 
Järvinumero:  14.984.1.068
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  120,8 m  
Pituus:  290 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,65 km  
Pinta-ala:  2,325 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKalaton 
Kalaton tai Pieni Paavolampi on Etelä-Savossa Mäntyharjulla  Mouhun lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 290 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Tervajärven valuma-alueeseen (14.984) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 120,8 metriä mpy.
Karl Johan Winter

Karl Johan Winter  (13. heinäkuuta 1860 Nastola – 9. toukokuuta 1920 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Winterin vanhemmat olivat kappalainen Anders Winter ja Selma Gustava Winter ja puoliso vuodesta 1893 Tyra Sidonia Stålström. Winter tuli ylioppilaaksi Porvoossa 1879 ja valmistui filosofian maisteriksi 1886 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1891. Hän toimi siviili- ja sotilaslääkärinä eri paikkakunnilla ja oli kunnan- ja rautatielääkäri Jaakkimassa 1898–1912. Winter oli talonpoikaissäädyssä Kurkijoen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja Jääsken tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1905–1906. Hän oli molemmilla valtiopäivillä valitsijamies ja ensin mainituilla laki- ja talousvaliokunnan jäsen ja jälkimmäisillä talousvaliokunnan jäsen.
Karl Johan von Fieandt

Karl Johan von Fieandt (26. tammikuuta 1849 Mikkeli – 5. helmikuuta 1925 Hämeenlinna) oli suomalainen piirilääkäri ja professori.
Karl Johan von Fieandtin vanhemmat olivat lääninkamreeri, kamarineuvos Karl Fredrik von Fieandt (1817–1895) ja Sofia Fredrika Poppius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1865 Porvoon kymnaasista ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1869, lääketieteen kandidaatiksi 1872 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1875.
Von Fieandt oli piirilääkärinä Pielisjärvellä 1876–1879, linna- ja lasareettilääkärinä Oulussa 1879–1897 ja piirilääkärinä Hämeenlinnassa 1897–1913. Hän sai professorin arvon 1913. Karl Johan von Fieandt oli Hämeenlinnan Suomalaisen seuran puheenjohtajana ja Suomalaisen puolueen piirivaltuuskunnan rahastonhoitajana sekä oli mukana Hämeenlinnan Suomalaisen Säästöpankin toiminnassa. Hän oli myös Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Karl Johan von Fieandt oli naimisissa 1875–1916 Eva Maria von Essenin (k. 1916) kanssa. Heidän poikansa oli korva-, nenä- ja kurkkutautien erikoislääkäri Halvar von Fieandt.
Karl Johan von Fieandtin veli oli virka- ja valtiopäivämies Bror Albert von Fieandt. Hänen velipuolensa oli hammaslääkäri, valtiopäivämies Arvid Harald von Fieandt.
Karhusaaren kalliomaalaus

| Karhusaaren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Karhusaaren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°7′30.0797″N, 26°9′18.2616″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Iitti
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karhusaaren kalliomaalaus  sijaitsee Konniveden Karhusaaressa Iitissä Kymenlaaksossa. Se on varsin pieni kalliomaalaus, jonka löysi Timo Miettinen vuonna 1976.
Kallio ja sen sijainti

Karhusaari sijaitsee Konniveden eteläosassa ja sen itärannalla on itään aukeava kallio. Kallion jyrkkä seinämä putoaa maakannakselle, joka sijaitsee rannan tuntumassa puiden siimeksessä. Kalliojyrkänne on hieman kovera, joten se tarjoaa hieman suojaa sään haalistavaa vaikutusta vastaan. Kallio on väriltään vaalean harmaa.
Karhusaari kuuluu Kymijoen vesistöön ja sijaitsee hieman ylempänä kuin Vuolenkoski. Paikka on keskisellä paikalla vesistön vesireittejä ajatellen.
Maalaus

Maalaus sijaitsee noin 2,5 metriä järven pinnasta ja koostuu muutamasta kuviosta. Kallion pinta on lohjennut aivan kuvakentän keskeltä, joten muutama kuvio saattoi kadota palan mukana. Jäljelle on jäänyt 2−3 hirvieläintä esittävää, ohuilla viivoilla maalattua, kuviota. Ne ovat noin 15 senttimetriä pitkiä ja sijaitsevat molemmin puolin lohkeamaa. Koko kuvakenttä mahtuu 50×70 senttimetrin alalle.
Kantatie 79

Kantatie 79 on kantatie, joka johtaa Rovaniemeltä Kittilän kautta Muonioon. Tien pituus on 231 kilometriä. Tie on Rovaniemen keskustassa olevaa muutaman sadan metrin nelikaistaista osuutta lukuun ottamatta kaksikaistainen. Suurin osa tien liikenteestä painottuu kevättalveen, jolloin tietä käyttävät Leville kulkevat turistit. Tien eniten liikennöity osuus on välillä Rovaniemi–Levi, kun taas Levi–Muonio-välin liikennemäärät ovat huomattavasti pienempiä.
Tie on liikennemääriinsä nähden kohtuullisessa kunnossa. Tiellä on Meltauksen ja Alakylän kylien välillä muutamia tien rakenneheikkouksista johtuvia vuosittain toistuvia routavaurioita.[lähde? ]milloin?
Tien suurin ongelmakohta poistui elokuussa 2014, kun Kittilän Kaukosen uusi silta korvasi vanhan sillan, joka oli jonkin aikaa Suomen valta- ja kantatieverkoston ainoa painorajoitettu silta.
Olostunturi nähtynä kantatieltä 79
Tie lähtee Rovaniemen keskustasta pohjoiseen Ounasjoen länsirantaa seuraillen. Meltauksessa tie siirtyy Ounasjoen itärannalle ja jatkaa siten aina Kittilän kunnan Kaukoseen, jossa se siirtyy jälleen joen länsirannalle. Kittilän kuntakeskuksen jälkeen tie eroaa Ounasjoesta, ohittaa Sirkan kylän ja Levin matkailukeskuksen ja kääntyy sitten länteen kohti Muoniota. Tie kulkee läheltä Pallastunturien matkailualuetta ja ohittaa Olostunturin ennen saapumistaan Muonion kuntakeskukseen, jossa se päättyy.
Reitti

Rovaniemi
Rovaniemi (vt 4 E75, kt 78)
Sinettä (kt 83)
Meltaus (st 935, st 934, st 952)
Lohiniva
Kittilä
Kaukonen
Kittilä (kt 80)
Yli-Kittilä (kt 80)
Sirkka (st 956)
Muonio
Muotkavaara (st 940)
Särkijärvi (st 957)
Muonio (vt 21 E8)
Historiaa

Kantatie 79 oli jokseenkin nykyisellä paikallaan jo vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä. Kittilän ja Muonion välinen tie on rakennettu vuosina 1924–1933. Ounasjoen ylittävät lossit Meltauksessa ja Kaukosessa on korvattu silloilla jo 1950-luvulla. Tien kehittäminen sai odottaa vuoroaan pitkään; vielä vuonna 1970 tie oli kokonaisuudessaan soratietä. Sittemmin tie on parannettu nykyiseen tasoonsaselvennä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantatie 79 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Rovaniemeltä Sinettään
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 :   Kantatie (2+2), Poromiehentie
|  |   |  |  |   Toripuistikko Rovakatu | Kajaani, Ranua, Ounasvaara;   alkaa  Poromiehentie |
|  |   |   |  |       | Ivalo, Kemijärvi |
|  |   |   |  |     | Kemi |
|  |   |  |  | Lapinkävijäntie | Lapinkävijäntie |
 :   Kantatie (1+1), Kittiläntie
|  |   |  | Kairatienristeys | Kairatie Ylikyläntie |  Ylikylä |
|  |   |   |  | Ylikyläntie | Ylikylä |
|  |   |   |  | Nivankyläntie | Nivankylä |
|  |   |   |  | Nivankyläntie | Nivankylä |
|  |   |   |  | Sinetänsalmentie | Sinetänsalmi |
|  |   |   |  |   Pellontie | Pello |
Välimatkataulukko
| (km) | Rovaniemi |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sinettä | 21 | Sinettä |  |  |  |
| Kittilä | 150 | 129 | Kittilä |  |  |
| Sirkka | 170 | 149 | 20 | Sirkka |  |
| Muonio | 231 | 210 | 81 | 61 | Muonio |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Keniankirvinen

| Keniankirvinen> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Västäräkit Motacillidae
Suku::  Kirviset Anthus
Laji::  latistriatus
Kaksiosainen nimi
 Anthus latistriatus  (Jackson, 1899) 
Katso myös
   Keniankirvinen Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keniankirvinen (Anthus latistriatus) on kirvisten sukuun kuuluva keskiafrikkalainen varpuslintu, joka luokiteltiin aikaisemmin kalliokirvisen alalajiksi. Keniankirvisen elinympäristö tunnetaan huonosti. Se pesinee Itombwen ylängöllä Kongon demokraattisen tasavallan itäosissa. Pesimäajan ulkopuolella sitä tavataan Lounais-Ugandassa, Luoteis-Tansaniassa ja Länsi-Keniassa. Frederick John Jackson kuvaili lajin holotyypin Kavirondosta Lounais-Keniasta vuonna 1899.
Kantatie 80

Kantatie 80 Sodankylässä lokakuussa 2012
Kantatie 80 on Lapissa kulkeva itä-länsisuuntainen kantatie. Tie kulkee Sodankylästä Kittilän kautta Kolariin. Tien pituus on noin 155 kilometriä, ja se on pohjoisin Suomessa kulkeva Itä- ja Länsi-Lapin yhdistävä päätie. Tie on päällystetty ja liikennemääriinsä nähden hyvätasoinen.
Reitti

Sodankylä
Kirkonkylä (vt 4 E75)
Vaalajärvi (st 952)
Mikkola
Jeesiö
Kittilä
Tepsa
Mustavaara
Hormakumpu
Kuusajoki
Kirkonkylä (kt 79)
Yli-Kittilä (kt 79)
Kolari
Ylläsjärvi
Kurtakko
Kattilamaa
Kirkonkylä (vt 21 E8)
Historiaa

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 80 oli Rovaniemen maalaiskunnan Vikajärven ja Kemijärven välinen tie. Sodankylän ja Kittilän välinen tie on rakennettu vuosina 1945–1955 ja viitoitettiin alun perin maantieksi 953. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa se muutettiin kantatieksi 80 ja Vikajärven ja Kemijärven välisestä tiestä tuli osa kantatietä 82. Vuonna 2006 kantatietä 80 jatkettiin Kolariin entisen seututien 939 reittiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kantatie 80 Wikimedia Commonsissa
Matti Grönroosin sivu kantatiestä 80
Välimatkataulukko
| (km) | Sodankylä |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kittilä | 85 | Kittilä |  |  |
| Ylläsjärvi | 125 | 40 | Ylläsjärvi |  |
| Kolari (Ylläsjokisuu) | 155 | 70 | 30 | Kolari (Ylläsjokisuu) |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Kaso

Kaso Oy (ent. Kassakaappi Oy) on turvallisuusalalla toimiva metalliteollisuusyritys, joka tarjoaa asiakkaiden omaisuuden ja tiedon suojaamiseen niin murtoa, paloa kuin muitakin uhkatekijöitä vastaan testattuja tuotteita, sekä niiden suunnitteluun, hankintaan, asennukseen ja käyttöön liittyviä palveluja. Yrityksen päätuotteita ovat raskaat turvatuotteet (mm. arkiston- ja holvinovet sekä elementtiholvit), kassa-, paloturva- ja datakaapit, kevyet turvatuotteet (mm. tallelokerot ja kassalippaat), turvaovet sekä puku- ja lokerokaapit. Kaso Oy:n huolto päivystää ja palvelee asiakkaita kaikissa kassakaappeihin liittyvissä asioissa koko Suomen alueella. Kason huolto ja asennuspalvelut ovat ISO 9001 -sertifioituja tarjoten varmasti asiantuntevia palveluita ainoana toimijana Suomessa.
Kaso Oy on suomalainen perheyritys.
Historia

Kaso Oy:n perustivat Alfred Bachmann sekä Theo Gellin Helsingissä vuonna 1944. Toiminta käynnistyi sodassa vaurioituneiden kassakaappien korjaustoimintana. 1960-luvulla toiminta laajeni voimakkaasti, ja yritys rakensi Helsingin Suutarilaan uudet toimitilat, joissa yritys edelleen toimii. 1960-luvulla yritys myös kansainvälistyi, kun säännölliset toimitukset ensin useisiin Euroopan maihin, ja sittemmin Euroopan ulkopuolelle alkoivat. Saksaan perustettiin myyntikonttori. Kaso Oy aloitti myös lukittavien vaatekaappien valmistamisen.
1970-luvulla Kaso Oy osti Suomen vanhimman kassakaappivalmistajan Kaipio Oy:n (perustettu 1891), ja modernisoi sen tuotteet ja tuotantomenetelmät. Holvinovien ja kassakaappien ensimmäiset yhteispohjoismaiset SFS-standardin mukaiset murtotestit suoritettiin. 1980-luvulla perustettiin myyntiyhtiö Miamiin, Floridaan, ja kokeiltiin myös kassakaappien valmistusta USA:ssa. Kaso Oy:n emoyhtiö Kasola Oyj listautui Helsingin arvopaperipörssiin 16. joulukuuta 1987.
1990-luvulle tultaessa Kaso-konsernin henkilöstömäärä ylitti 500 henkilöä. Yhtiö toi eurostandardin mukaiset kassakaapit markkinoille, ja aloitti holvinovien toimitukset kiinalaisille markkinoille. 2000-luvulla Kaso Oy kehitti yhteistyössä tutkimuslaitosten kanssa BFP-monikerrosteknologian, joka mahdollistaa kevyet, mutta silti korkean turvatason vaatimukset täyttävät kassakaapit. Vuonna 2008 Kasola Oyj poistui Helsingin pörssistä järjestelyllä, jossa John Nurmisen logistiikkaliiketoiminta (sittemmin Nurminen Logistics Oyj) siirrettiin Kasola Oyj:n sisään, ja Kasola Oyj:n pääomistajat ostivat Kasola Oyj:n tytäryhtiöt Kaso Oy:n ja MK-Tresmer Oy:n liiketoiminnat ja kiinteistöt.
2010-luvulla Kaso Oy on lanseerannut useita uusia tuotteita, kuten uudet kevytholvit ja kevytholvinovet sekä E-500 -sarjan kassakaapin, joka mahdollistaa pankkisäilytystä vastaavan turvatason kotiin ja toimistolle. Kaso Oy on tuonut markkinoille myös eurotestatut turvaovet (Kaso-Ovi), jotka tarjoavat niin koteihin kuin liiketiloihin ylivoimaisen murtosuojauksen lisäksi testatun palosuojan, haju- ja äänitiiveyttä unohtamatta.
Vuonna 2019 75 vuotta täyttävä Kaso Oy on ainoa pohjoismainen kassakaappivalmistaja. Kason tuotteita on myyty yli sataan maahan, ja Kason asiantuntemukseen luottavat niin viranomaiset, isot kaupan alan toimijat, rahanhuoltoyritykset, presidentit kuin kuninkaatkin. Useita satoja Kason elementtiholveja on toimitettu ja asennettu ympäri maailmaa.
Kirjallisuutta

Bachmann, Heikki: Kaso 50 vuotta: 1944–1994.  Helsinki:  Kaso, 1995.
Aiheesta muualla

Yhtiöhistoriaa Pörssitiedon nettisivulla
Kason toimitilat ovat Helsingin Suutarilassa.
Kenian šillinki

Kenian šillinki (KES) on Keniassa käytettävä valuutta. 
1000 Kenian shillinkiä maksaa 8,45 euroa (2.8.2015)
20 šillinkiä
10 šillinkiä
40 šillinkiä
Matti Jurva

| Matti Jurva |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1898 Helsinki
Kuollut: 16. syyskuuta 1943 (45 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Muusikko, elokuvanäyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Erkki Salama 
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1927–1943
Tyylilajit:  kupletti iskelmä jazz
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lennart Mathias ”Matti” Jurva (vuoteen 1933 Jurvanen, 29. huhtikuuta 1898 Helsinki – 16. syyskuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen laulaja, lauluntekijä, muusikko ja viihdetaiteilija. Hän kuului maailmansotien välisen ajan menestyneimpiin iskelmälaulajiin ja oli yksi Suomen aktiivisimmista levyttäneistä artisteista.
Uran alkuvaiheet

Matti Jurvan varhaisvaiheista tiedetään vain vähän. Hän syntyi Helsingissä 1898 ja ryhtyi ilmeisesti muusikoksi jo varhaisella iällä. Hän kuului tyylillisesti iskelmälaulajien aikaa edeltäneeseen kuplettilaulajien sukupolveen, jonka suuria nimiä olivat J. Alfred Tanner ja Rafu Ramstedt. Urallaan Jurva kantoi kuplettiperinnettä toiseen maailmansotaan asti.
Matti Jurva aloitti uransa estraditaiteilijana 1910-luvun lopulla. Vuonna 1919 Jurvan esityksen nähnyt elokuvatuottaja Hjalmar V. Pohjanheimo palkkasi Jurvan Helsingissä Yrjönkadulla sijainneeseen elokuvateatteriinsa Lyyraan. Jurva näytteli myös muutamassa Pohjanheimon tuottamassa mykkäelokuvassa 1920-luvun alussa.
Ensimmäiset tiedot Jurvan muusikonurasta ovat vuosilta 1927–1928, jolloin hän teki kuplettilaulaja Tatu Pekkarisen kanssa kiertueen Yhdysvalloissa viihdyttämässä suomalaisia siirtolaisia. Heidän esiintymisissään Pekkarinen oli päätähti ja Jurva säesti häntä pianolla. Kaksikko vieraili myös levytysstudiossa, jossa Jurva pääsi säestämisen lisäksi laulamaan levylle muutamia kupletteja.
1920-luvun viimeisinä vuosina myös Suomessa alettiin julkaista iskelmälevyjä. Sarja suosittuja levytyksiä, Ture Aran ”Emma” ja ”Asfalttikukka” sekä Georg Malmsténin ”Särkynyt onni”, käynnistivät vuonna 1929 raivoisan ”gramofonikuumeen”. Matti Jurva oli tuolloin jo kolmekymppinen, kokenut viihdyttäjä ja laulaja. Hän teki 1929 ensimmäiset suomalaiset levytyksensä Homocord-levymerkille. Näihin kuului useita Yhdysvaltain-matkalta mukaan tarttuneita muoti-iskelmiä, kuten ”Sonny Boy” ja ”Alla venäläisen kuun” (Unter der russischen Mond). Tuon vuoden levysatoon kuuluu myös tunnettu kupletti ”Soita vielä se neekerjazz”, jossa Jurva kuvailee humoristisesti kohtaamisistaan amerikkalaisen jazzmusiikin kanssa.
Kultainen 1930-luku

Vaikka gramofonikuume laantui parissa vuodessa, Matti Jurva vakiinnutti nopeasti asemansa yhtenä huomattavimmista suomalaisista iskelmälaulajista. Hän levytti 1930-luvun alkupuolella useille levymerkeille ja useiden orkestereiden kanssa. Hän työskenteli pari vuotta maineikkaan Dallapé-orkesterin solistina ja oli laulajana orkesterin legendaarisista kesäkiertueista ensimmäisellä vuonna 1932. Jurvan ja Dallapén yhteisistä levytyksistä tunnetuimpia ovat jenkka ”Tullaan, tullaan, toimehen me tullaan” sekä valssi ”Hiekkarannalla”, molemmat vuodelta 1934.
Vuodesta 1935 Jurva työskenteli säännöllisesti Levytukku Oy:n palveluksessa, jossa hänen levymerkikseen vakiintui Columbia ja taustaorkesterikseen Klaus Salmen johtama Ramblers. 1930-luvun viimeiset vuodet olivat Jurvan kiivainta aikaa: pelkästään vuonna 1938 hän levytti Ramblersin säestyksellä lähes sata laulua. Näinä vuosina syntyivät hänen tunnetuimmat laulunsa: valssi ”Savonmuan Hilma” (1938), polkat ”Pohjanmaan junassa” (1938) ja ”Viipurin Vihtori” (1938), jenkat ”Savotan Sanni” (1938) ja ”Lesken lempi” (1939). Jurva-Pekkarinen -yhteistyön tunnetuinta tuotosta, jenkkaa ”Väliaikainen”, Jurva itse ei koskaan levyttänyt, vaan sen lauloi savikiekolle Georg Malmstén vuonna 1938. Jurva lauloi sen hitaana laulelmana Nyrki Tapiovaaran elokuvassa Kaksi Vihtoria vuonna 1939.
Jurvan suosion kohotessa Tatu Pekkarinen jättäytyi hänen taustahahmokseen. Kaksikko muodosti tehokkaan lauluntekijäparin, joka kirjoitti suuren osan Jurvan levyttämistä lauluista. Levyetiketteihin yhteistyö merkittiin muodossa ”Jurva-Pekkarinen”, mikä tarkoittaa tavallisesti, että sävel on Jurvan ja sanat Pekkarisen. Matti Jurva oli kuitenkin myös pystyvä sanoittaja ja tekstitti itse useita sävellyksiään. Toisinaan myös laulun sävel on ulkomaista lainatavaraa ja vain suomalaiset sanat kaksikon kirjoittamat – tekijänoikeuksia ei tuolloin vielä valvottu kovinkaan tarkasti. Jurva ja Pekkarinen ovat lähes varmasti myös salaperäinen nimimerkki ”Erkki Salama”, jonka lauluja Jurva levytti runsaasti 1930-luvun lopulla. Naamioitumalla nimimerkin taakse kaksikko saattoi ilmeisesti kiertää vastaperustetun Teoston sääntöjä ja myydä Erkki Salama -laulujen kaikki oikeudet Levytukku Oy:lle. Nimimerkin takana saattoi kuitenkin työskennellä myös muita henkilöitä.
Tyyli ja henkilö

Aikalaiset kuvailivat Matti Jurvaa boheemina, runsaasti alkoholia käyttäneenä taiteilijasieluna. Samalla hän oli kuitenkin tiukka ammattilainen, joka ei antanut usein huikentelevaisen yksityiselämänsä häiritä työskentelyään. Lyhyt, vain 160-senttinen Jurva pukeutui ja esiintyi yleisön edessä aina moitteettomasti ja vaati samaa myös kanssaesiintyjiltään.
Laulajana Jurva ei ollut mikään operettisankari. Hänen äänensä ei ollut erityisen vahva eikä sen ääniala ollut erityisen laaja, ja myöhemmällä urallaan häntä vaivasi käheys – tulos suurten ihmisjoukkojen viihdyttämisestä ilman mikrofoneja. Jurvan lahjat eivät olleetkaan virheettömässä äänessä vaan esitystavassa: hänen laulunsa oli hyväntuulista, vivahteikasta ja humoristista. Luontevimmillaan Jurva oli kepeiden rallien ja kuplettien tulkitsijana, hänen heikko kohtansa sen sijaan olivat tangot ja muut tunnelmalliset laulut, joita hän joutui toisinaan laulamaan levylle. Lisäksi hänellä oli hyvä rytmitaju ja notkea kieli, minkä ansiosta hän kykeni laulamaan nopeimmatkin jenkat ja polkat sulavasti ja sanoihin sotkeutumatta.
Yleisön edessä esiintyessä lauluääni oli vain osa Jurvan repertuaaria. Pianon lisäksi hän hallitsi myös muita soittimia: hän säesti itseään usein ukulelella ja Dallapé-aikanaan soitti mukana orkesterin haitariryhmässä. Hän oli myös taitava steppaaja, taito jonka hän oli opetellut Yhdysvalloissa, ja joka on tallentunut valkokankaalle elokuvassa Ankkurikahvilan kantavieraat. Työtoverit kuvailivat häntä synnynnäiseksi viihdyttäjäksi, jonka show jatkui esityksen jälkeen pukuhuoneessa.
Sota-aika ja viimeiset levytykset

Talvisodan syttyminen 1939 merkitsi vaikeuksia suomalaiselle musiikkiteollisuudelle, sillä maassa toimi vain yksi levytehdas, turkulainen Sointu, ja muut yhtiöt olivat tavallisesti tehneet levynsä ulkomailla. Samalla katkesi Jurvan ja Ramblersin kiivas levytysputki. Sotavuosien aikana hän sai tilaisuuden levyttää vain kahdesti.
Välirauhan aikana marraskuussa 1940 Matti Jurva ja Eero Väre matkustivat Berliiniin, josta heille oli onnistuttu varaamaan muutamia päiviä levytystä varten. Saksalaisista muusikoista kootun orkesterin säestyksellä kaksikko lauloi levylle kymmeniä lauluja päivässä. Tässä urakassa Jurva levytti tunnetun marssilaulun ”Mannerheimin linjalla”. Seuraavan ja viimeisen kerran Jurvan ääni tallentui levylle toukokuussa 1942, kun Saksasta tullut äänitysteknikko pystytti tilapäisen levytysstudion helsinkiläisen koulun juhlasaliin. Tähän levytyssessioon kuuluivat propagandalaulut ”Niet Molotoff” ja ”Luulot pois” sekä useita muita sotaisia aiheita sivunneita lauluja, kuten foksi ”Aunuksen Anja” ja jenkka ”Äänisjärven jäällä”.
Matti Jurva kuoli liiallisesta alkoholinkäytöstä seuranneeseen sairauskohtaukseen syyskuussa 1943 45-vuotiaana. Jurvan viimeinen leposija on Malmin hautausmaalla. Hautakivessä nimenä on suvun nimi Jurvanen ja erikseen nimi Matti Jurva.
Diskografia

Ramblers-orkesteri ja Matti Jurva (2012).
Matti Jurva Orkesteri ”Jurva Jyrää!” -tribuuttialbumi, solistina Jukka Poika (KHY Suomen Musiikki Oy, 2013).
Elokuvia joissa Matti Jurva esiintyi näyttelijänä tai muusikkona

Kilu-Kallen ja Mouku-Franssin kosioretki 1920
Sunnuntaimetsästäjät 1921
Helsingin kuuluisin liikemies 1934
Kaksi Vihtoria 1939
Rakuuna Kalle Kollola 1939
Seitsemän velimiestä 1939
Ankkurikahvilan kantavieraat 1940 myös ohjaaja ja käsikirjoittaja
Herra johtajan "harha-askel" 1940
Maskotti 1943
Nuoria ihmisiä 1943
Kirjallisuutta

Gronow, Pekka: ”Jurva, Matti (1898–1943)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 510–511.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2.  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Matti Jurva Pomus.netin tietokannassa
Peter von Bagh Matti Jurvasta. (Arkistoitu – Internet Archive) Yle Teema.
Ääniesimerkki: Njet Molotoff
Matti Jurvan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Matti Jurvan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Matti Jurvan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Matti Jurvan lauluja. YLE Elävä arkisto.
Koppinen, Mari: Maailman Matti tuli takaisin. Helsingin Sanomat 11.6.2013.
Pyryä, pakkasta ja suomalaisia lännellä. Matkamuistelma, Viikkoliitteelle kirjoittanut Matti Jurva, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 10.02.1929, nro 6, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matti Jurva : "Haus Vaterland". Berlinin uusi nähtävyys, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 08.09.1929, nro 36, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Matti Jurva oli yksi eniten levyttäneitä suomalaisia laulajia.
Kalaton (Kuhmoinen, Karklampi)

| Kalaton |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°36′46″N, 25°05′07″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Päijänteen alue (14.22)
Laskuoja:  oja Riihijärveen 
Järvinumero:  14.224.1.019
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  136,8 m  
Pituus:  450 m  
Leveys:  90 m  
Rantaviiva:  0,955 km  
Pinta-ala:  2,359 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKalaton 
Kalaton on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Karklammen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä ja rannat ovat metsämaata. Rannoille on rakennettu neljä taloa, joille johtaa tie idästä yhdystieltä 3284.