stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dominikaanien historia
Sääntökunnan kehittyminen keskiajalla > Eläminen dominikaanina

Vain muutaman vuoden kuluessa dominikaanijärjestön perustamisesta katoliseen kirkkoon syntyi uusi merkittävä sääntökunta, joka tunnettiin fransiskaaneina. Dominikaanien tapaan hekin olivat kerjäläismunkkeja, mutta muuten sääntökunnat olivat keskenään hyvin eriävät. Myöhempinä vuosina dominikaanien tehokas ja sisäistä yhtenäisyyttä korostava hallintomuoto osoitti tarpeellisuutensa, kun fransiskaaniveljeskunta ajautui sisäisiin erimielisyyksiin. Dominikaanit sen sijaan pystyivät suhteellisen hyvin välttämään sisäiset jakaantumiset.
Dominikaanien pyrkimys maltilliseen suhtautumiseen heijastui myös heidän kantaansa köyhyyteen: vaikka dominikaanit olivatkin sitoutuneet henkilökohtaiseen köyhyyteen, ei yhteisön kiinteään omaisuuteen suhtauduttu yhtä viileästi kuin fransiskaanien parissa. Yhteisön kiinteä omaisuus mahdollisti sen, että dominikaanit saattoivat pitää koulutusjärjestelmänsä pystyssä.
Kuitenkin dominikaanienkin keskuuteen syntyi hurmoshenkisiä ryhmiä. Dominikaani Venturio Bergamolainen johti 1300-luvulla hurmoksellista kulkuetta Bergamosta Roomaan, minkä paavi tuomitsi jyrkästi. Syynä paavin kylmään suhtautumiseen oli kumouksellinen ajatus hurmoksellisesta köyhyydestä ja katumuksesta, joka oli kylvänyt kirkon sisällä hajanaisuutta. Pääosa kirkolle harmia tuottaneista julistajista oli tosin enimmäkseen fransiskaaneja. Yksi hyvin tunnettu 1200-luvun hurmosjulistaja oli esimerkiksi Fra Dolcino.
Keskiajalla myös naisen asema dominikaanijärjestössä korostui. Jo ennen dominikaanien perustamista joissain nunnaluostareissa oli noudatettu Dominicuksen ajatusten mukaisen asketismin perusteita. Toisaalta nunnaluostarien ylläpidon katsottiin dominikaanien parissa aiheuttavan turhia esteitä sääntökunnan tärkeämpien päämäärien toteutumiselle, joten suhtautuminen dominikaaninunniin vaihteli paljolti aikakaudesta riippuen. Dominikaaninunnat eivät myöskään koskaan saaneet muodostettua dominikaaniveljien kaltaista yhtenäistä ja selvää ryhmittymää, vaan dominikaaninunnaluostarit poikkesivat toisistaan suuresti. Nykyaikana on tosin tuotu julki näkökantoja, joiden mukaan dominikaanimunkkien kirjoittamassa historiassa juuri miespuolisten jäsenten merkitystä on korostettu, ja että naisten keskinäiset verkostot ja suhteet ovat olleet tärkeässä roolissa yhteisöjä muodostettaessa.
Dominikaanien päivittäinen elämä keskiajalla pyrki noudattamaan liturgisia harjoituksia ja tähtäsi opillisiin tavoitteisiin. Dominikaanien munkkiyhteisöissä opiskelulle jäi enemmän aikaa kuin muissa sääntökunnissa, sillä käytännön järjestelyt jätettiin yhteisöissä maallikoille. Samoin dominikaanit suhtautuivat varauksellisesti benediktiinien ja fransiskaanienkin korostamiin fyysisiin töihin osana hengellistä kehitystä. Myös hiljaisuus koettiin tärkeänä, ja eräs sääntökunnan tunnuslausekin totesi: hiljaisuus on saarnaajien isä (silentium pater praedicatorum. Dominikaanimunkin elämään kuuluikin vahvasti mietiskely, kirjoittaminen sekä lukeminen hiljaisuudessa.
Sääntökunnan kehittyminen keskiajalla > Kirjoitus- ja saarnaustyö

Myös dominikaanien kirjoitus- ja saarnaustyö oli keskiajalla merkittävää. Tärkeistä dominikaanikirjoittajista voidaan teologien lisäksi mainita esimerkiksi Vincent Beauvais'lainen, joka kirjoitti Speculum maius -ensyklopedian. Se kirjoitettiin kolmiosaisena, ja osat käsittelivät maailman järjestystä, kristillisen maailmanhistorian yleisesittelyä ja teologian keskeisiä kysymyksiä. Myös historiallisen tiedon kerääminen palveli dominikaanioppia saarnauksesta ja moraaliopetuksesta, sillä tietämystä saatettiin käyttää hyväksi moraalisessa johdatuksessa.
Saarnaus oli alusta asti dominikaanien tärkeimpiä päämääriä ja velvollisuuksia. Heidän teologinsa veivät paljolti oppia eteenpäin, mutta tavallisen kansan parissa opetus- ja saarnausmenetelmät olivat yksinkertaisempia kuin yliopistoissa. Koska saarnaaminen oli tärkeä velvollisuus, siihen valmistauduttiin huolella. Dominikaani saattoi saarnata aluksi oman munkkiyhteisönsä jäsenille ja vasta kehityttyään taidoissaan lähteä myös yhteisönsä ulkopuolelle. Parhaat saarnaajat pääsivät yleissaarnaajiksi, mikä takasi heille oikeuden papillisiin tehtäviin ja saarnaukseen piispojen alaisuudessa.
Dominikaanisaarnat harkittiin kohdeyleisön mukaan. Saarnaajat saattoivat tavallisen kansan keskuudessa käyttää kansankieltä latinan sijasta, eikä kaikkia tilaisuuksia järjestetty kirkoissa ja luostareissa, vaan myös esimerkiksi kaupunkien torit kelpasivat tarkoitukseen. Tavallinen aihe kansan parissa saarnatessa oli katumus ja sen merkitys. Saarnatyössä oli hyödyksi käyttää esimerkkeinä vaikkapa alkuseurakunnan pyhimysten tekoja, minkä takia dominikaanit myös kirjasivat muistiin vanhoja elämäkertoja.
Sääntökunnan kehittyminen keskiajalla > Sääntökunnan suhde muuhun katoliseen kirkkoon

Dominikaanisääntökunta oli kiinteä osa katolista kirkkoa. Monissa toimissaan he työskentelivät lähellä paavinistuinta ja toimivat paavin hyväksi, mikä takasi heille lämpimät suhteet paaveihin. Heidän keskuudestaan korotettiin keskiajalla kaksi miestä paavinistuimelle, vaikkakin molempien pontifikaatit jäivät lyhytaikaisiksi: Innocentius V, joka toimi paavina vuonna 1276, ja paavina 1303-1304 ollut Benedictus XI  olivat molemmat dominikaaneja. Tosin vaikka dominikaanien suhteet kirkon johtoon olivat hyvät, syntyi heidän ja paikallisten seurakuntien välillä toisinaan kiistaa. Tällöin kiistakysymyksenä oli usein papillisten oikeuksien käyttäminen sekä saarnaamisoikeudet. Toisaalta vaikka ristiriitoja syntyikin, paikallispiispat myös hyödynsivät dominikaanien saarnoja ja muuta toimintaa myös omissa seurakunnissaan.
Paikoin myös dominikaanit joutuivat kiistatilanteisiin paavinistuimen kanssa. Joiltain osin ongelmana koettiin joidenkin dominikaanien suhtautuminen tunnevoimaiseen mystiikkaan. Osa dominikaanimystikkojen ajatuksista tuomittiinkin kerettiläisyytenä. Tosin riidat osuivat juuri 1200-luvun jälkipuoliskolle ja 1300-luvun alkuun, jolloin varsinkin paavi Johannes XXII hyökkäsi kerjäläisveljestöjä ja spiritualistisia fransiskaanimunkkeja vastaan.
Dominikaanien "rappion ajat" 1300-luvun loppupuolella

Yleisesti 1200-luku sekä 1300-luvun alku on nähty dominikaanisääntökunnan kannalta hyvänä ajanjaksona, jolloin veljeskunta kehittyi, laajeni ja sai uusia kannattajia. Sen sijaan useat toisistaan osin riippumattomat seikat johtivat sääntökunnan alamäkeen 1300-luvun loppupuolelle tultaessa ja 1400-luvun alussa. Euroopassa riehunut ruttoepidemia, paaviuden alennustila Avignonin vankeudessa ja satavuotinen sota pakottivat sääntökunnan uudistumaan.
Dominikaanit kärsivät pahasti mustan surman raivotessa halki Euroopan. Varsinkin Italiassa heidän munkkiyhteisönsä sijaitsivat aivan kaupunkien ytimissä, ja niinpä sääntökunnan jäsenmäärä kärsi kaupunkeja riepottelevien tautiepidemioiden levitessä. Vielä vuonna 1337 dominikaaneja – nunnat pois lukien – oli noin 12 000. Mustan surman edetessä järjestön kasvu pysähtyi. Rutossa kuolleiden jäsenten paikkojen täyttämiseksi valintaperusteita löysennettiin, alaikärajaa laskettiin ja yksityisomaisuutta alettiin sallia entistä enemmän. Munkkien ja nunnien yksityisomaisuuden osittainen salliminen asetti osin kyseenalaiseksi keskinäisen tasa-arvon dominikaanien välillä ja myös heikensi taloudellista vakautta: yhteisöstä eronnut jäsen saattoi ottaa omaisuutensa mukaansa.
Paheneva tilanne pakotti sääntökunnan uudistuksiin. Näitä hidasti Avignonin vankeutta seurannut suuri skisma, joka jakoi myös dominikaanit. Vasta vuonna 1390 uudistuksia päästiin kunnolla jatkamaan. Tällöin yleismestari antoi määräyksen, jonka mukaan jokaisessa dominikaaniprovinssissa oli oltava uudistettu konventti, jonka elämä toimisi alkuperäisten dominikaani-ihanteiden mukaisesti. Tosin nyt syntyneiden uudistettujen yhteisöjen ja väljempiä sääntöjä noudattaneiden konventtien välille syntyi uusia ristiriitoja.
Huolimatta kovista paineista ja kirkon maantieteellisestä jakautumisesta skisman aikaan dominikaanit pystyivät säilyttämään yhtenäisyytensä. Kaoottisten tilanteiden pakottamat uudistukset olivat myös selkeyttäneet organisaatiota, ja varsinkin nunnien ja maallikoiden merkitys dominikaanitoiminnalle selkeytyi. Dominikaanisen nunnaluostarin ihanteeksi muodostui ulkomaailmalta suljettu yhteisö, jonka nunnat olivat mahdollisimman vähäisessä tekemisessä muun maailman kanssa.
Dominikaanit 1400-luvulla

Dominikaanien tilanteen selkeydyttyä järjestö nautti jälleen samanlaista arvostusta kuin 1200-luvulla: sen saarnaajia pidettiin arvossa ja heillä oli myös yhä vaikutusvaltaa Euroopan yliopistoissa. Dominikaanit joutuivatkin ottamaan kantaa nousussa olleeseen humanismin aatteeseen. Humanistiajattelijoiden toimintaan kuului muun muassa antiikin aatteiden ihannointi, mitä vastaan myös dominikaanit laativat vastakirjoituksia.
Dominikaanien merkitys kirkon inkvisiittoreina kasvoi jälleen 1400-luvun loppupuolella. Vaikka "kerettiläinen taikuus" oli tuomittu rikoksena jo ennen uuden ajan alkua, vasta vuonna 1484 julkaistu paavi Innocentius VIII:n noituuden tuominnut bulla antoi pohjan laajamittaisille noitavainoille. Innocentius VIII myös valtuutti kaksi saksalaista dominikaani-inkvisiittoria ryhtymään vastatoimiin kytevää taikuutta ja vääräoppisuutta vastaan. Valtuutetut inkvisiittorit laativatkin pian Noitavasaran, käsikirjan noituutta vastaan. Seuranneet noitaoikeudenkäynnit jatkuivat tämän jälkeen kiivaina yli sadan vuoden ajan, eivätkä laantuneet esimerkiksi Lutherin uskonpuhdistuksesta. Mahdollisesti vainoissa menetti henkensä noin 50 000–60 000 ihmistä.
Uskonpuhdistus

Länsi-Euroopassa alkoi 1500-luvulla levitä uskonpuhdistusliike, joka pyrki oikaisemaan katolisen kirkon opissa näkemiään epäkohtia. Uskonpuhdistuksen taustalla oli jo kauan jatkunut paaviuden alennustila sekä levinnyt turmeltuneisuus kirkon piirissä. Tärkeä tekijä uskonpuhdistuksen taustalla oli myös paavin siunaama ja myös dominikaanien harjoittama anekauppa.
Martti Lutherin 95 teesiä arvostelivat rajusti ajan katolista kirkkoa ja sen toimintaa. Vuoden 1518 alkupuoliskolla dominikaanien veljeskunta julisti Lutherin harhaoppiseksi. Huomattavaa asiassa on, että Lutherin teesien kiivain arvostelu suuntautui juuri aneita myyvään dominikaanipappi Johann Tetzeliin.
Uskonpuhdistusta seuranneen katolisen vastauskonpuhdistuksen aikana katoliseen kirkkoon syntyi uusi jesuiittojen sääntökunta. Dominikaanien tapaan sekään ei ollut sidoksissa luostarielämään. Seuraavina vuosikymmeninä ja vuosisatoina jesuiitat alkoivat perustaa omia oppilaitoksiaan ympäri Eurooppaa. Trenton kirkolliskokouksen päätettyä, että katolisten pappien koulutusta on parannettava, juuri jesuiitat lähtivät toteuttamaan tätä tavoitetta.
Sääntökunta teollisella aikakaudella

1800-luvulle tultaessa dominikaanit olivat kirkon tavoin kärsineet heikentymisestä. Sääntökunnan jäsenmäärä oli vielä 1300-luvulla ollut yli kymmenen tuhatta, mutta vuosisatoja kestäneen laskuvaiheen jälkeen dominikaanien määräksi maailmassa laskettiin vuonna 1876 vain 3 748 jäsentä. Tilanne ei kuitenkaan ollut sääntökunnan kannalta toivoton, sillä 1800-luvulla yleinen tilanne sääntökunnassa oli kohentumaan päin. Varsinkin Ranskan provinssi oli dominikaanien silmissä kasvattanut merkitystään. Dominikaaninen tieteellinen ja intellektuaalinen toiminta olikin Ranskassa voimakkainta aikoihin. Samaten sääntökunnan vahvistumista auttoi provinssi Filippiineillä, missä dominikaaneilla oli yhä paljon vastuuta koulutus- ja opetustyössä. Sääntökunta myös vastasi joiltain osin katolisen kirkon lähetyssaarnauksesta. Jäsenmäärä olikin vuoteen 1910 mennessä noussut noin 4 470 dominikaaniin. Lisäksi dominikaaneista 20 toimi piispana tai arkkipiispana.
Tärkeä vaikuttaja dominikaanien uudelle nousulle oli 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa hallinnut paavi Leo XIII. Hän arvosti dominikaanien vanhoja ihanteita ja toimintatapoja, minkä seurauksena hän vaati dominikaaneja palaamaan takaisin yhteisölliseen elämään. Hänen vaatimuksestaan yhteisöllisyys voimistui jälleen dominikaanien parissa ja vahvisti sääntökuntaa sisäisesti. Myös Leo XIII:n seuraajat suhtautuivat myönteisesti dominikaanijärjestöön. Heistä paavi Benedictus XV painotti ensykliassaan järjestön harjoittamaa julistus- ja opetustyötä sekä ylisti dominikaanien saavutuksia.
Myös teollisella aikakaudella lähetystyö koettiin tärkeänä. Tosin vielä vuonna 1876 vain seitsemän provinssia lähetti dominikaanejaan lähetyssaarnaamaan, vaikkakin ainakin yksi provinsseista käytti pääosan energiastaan Aasiassa tapahtuvaan lähetystyöhön. Järjestö alkoi voimistuessaan jälleen toimia tehokkaana vanhoilla lähetysalueillaan ja myös uusilla: Vuonna 1922 se harjoitti lähetystyötä 20 maassa, vuonna 1947 kohdemaita oli 33 ja 1958 jo 40. Vuonna 1930 lähetyssaarnaajina työskenteli 470 dominikaania, mutta vuoteen 1966 mennessä määrä oli kohonnut jo 1 175 saarnaajaan. Tällöin työssä toimi jo viisitoista piispaa.
1800-luvulla dominikaanien toiminta ei rajoittunut ainoastaan dominikaaniveljien saavutuksiin, vaan myös nunnaluostarit kehittyivät. Tosin myös luostaritoiminta oli kärsinyt uudella ajalla: ennen Ranskan suurta vallankumousta dominikaanien luostareita oli ollut 180, mutta vuonna 1895 niistä vain 150 oli jäljellä. Tosin luostarienkin määrä lähti nousuun muun veljeskunnan myötä, sillä vuoteen 1966 mennessä luostarien määrä oli noussut jo yli kahdensadan ja nunniakin oli päälle viisi tuhatta.
Dominikaanit nykypäivänä

Dominikaanit muodostavat nykyään yhden katolisen kirkon suurimmista sääntökunnista. Dominikaanien veljestöön kuuluu noin 7 000 jäsentä, minkä lisäksi sääntökunnassa toimii tuhansia nunnia. Sääntökunnassa toimivien dominikaanisisarien määrä on huomattavasti veljestön jäseniä suurempi, ja 1900-luvun puolivaiheilla heitä oli jo 40 000. Dominikaanien kanssa nykyajan merkittävimpiä katolisia sääntökuntia ovat jesuiitat ja fransiskaanit sekä pääasiassa maallikoista koostuva Personaaliprelatuuri Opus Dei.
Dominikaaniprovinssien määrä nousi 1900-luvulla sääntökunnan levitessä laajemmalle. Vuonna 1911 perustettiin provinssi Kanadaan, 1912 Kaliforniaan, 1950 Australiaan ja Uuteen-Seelantiin, 1952 Brasiliaan ja 1967 Etelä-Vietnamiin. Dominikaanien provinsseja on nykyään lähes neljäkymmentä ympäri maailman.
Nykyään järjestö pitää tavoitteinaan muun muassa Dominicuksen esimerkin seuraamista, evankeliumin saarnaamista, kirkon vahvistamista ja kristittyjen uskon voimistamista. Sääntökunta näkee tärkeänä myös eri kansojen parissa tehtävän lähetystyön. Samaten opiskelua pidetään yhä korkeassa arvossa.
Viime aikoina on myös toivottu dominikaanien osallistuvan joiltain osin enemmän evankeliumin julistustyöhön. Onkin esimerkiksi huomautettu, että varsinkin Yhdysvalloissa julistustyötä harjoittavat pääasiassa protestantit, minkä takia katolinen kirkko on menettänyt huomattavasti jäseniään. Myös rinnastuksia Pyhän Dominicuksen ajan Ranskaan ja nykyajan Yhdysvaltoihin on tehty. Samaten on toivottu dominikaanien puuttuvan saarnoissaan ja julistuksissaan myös sosiaalisen oikeudenmukaisuuden saavuttamiseen.
Paavi Honorius III, joka vahvisti dominikaanien sääntökunnan.
Pyhä Dominicus.
Dominikaanit Dominicus ja Vincenzo Ferreri Neitsyt Marian seurassa. Teos sijaitsee bolognalaisessa Pyhän Dominicuksen basilikassa.
Dominikaanin johtama inkvisitio langettamassa kuolemantuomiota.
Dominikaaniteologi Tuomas Akvinolainen, yksi suurimmista katolisista kirkonopettajista.
Dominikaanikirkko Torinossa.
Dominikaanimarttyyri noin 1400-luvulta peräisin olevassa teoksessa.
Suuri skisma jakoi Eurooppaa eri paaveja kannattaviin leireihin, mikä aiheutti hajaannusta myös dominikaanien parissa. Vihreällä Rooman paavin kannattajat, punaisella Avignonin.
Dominikaanipappi Tetzel, jota vastaan Luther kävi teeseissään.
Dominikaani Bartolomé de las Casas.
1800-luvulla elänyt dominikaanipiispa Edward Fenwick.
Diboraani

| Diboraani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  19287-45-7
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  B2H6
Moolimassa:  27,668 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sulamispiste:  –165 °C
Kiehumispiste:  –92 °C
Tiheys:  0,96 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
   
Diboraani (B2H6) on boorin ja vedyn muodostama molekyyliyhdiste. Ainetta käytetään muun muassa orgaanisessa kemiassa uusien yhdisteiden synteesissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa diboraani on herkästi syttyvää makeantuoksuista kaasua. Aine polymerisoituu suhteellisen helposti, jolloin syntyy pentaboraania. Veden kanssa kosketukseen joutuessaan aine hajoaa muodostaen boorihappoa ja vetyä.
Valmistus

Diboraania voidaan valmistaa useilla eri tavoilla. Ensimmäinen diboraanin synteesi perustui magnesiumdiboridin hajottamiseen. Myöhemmin ainetta syntetisoitiin sähköpurkauksien avulla boorihalideista ja vedystä. Näiden reaktioiden tuotto oli kuitenkin alle 10 %.
Nykyään diboraania syntetisoidaan alkalimetallihydrideistä, kuten litiumhydridistä, ja booritrifluoridista. Tuotteena syntyy lisäksi litiumfluoridia.
Valmistuksessa voidaan käyttää myös natriumborohydridiä tai litiumalumiinihydridiä.
Käyttö

Diboraania käytetään hiilivetyjen hydroboraatio-oksidaatiossa, jossa boraani liittyy hiilivetyyn. Boraani on kuitenkin hyvin epästabiili aine. Diboraanin eetteriliuos onkin korvannut pelkän boraanin. Usein käytetään diboraanin tetrahydrofuraaniliuosta.
Muita diboraanin käyttökohteita ovat rakettien polttoaineet, muiden niin sanottujen korkeampien boraanien valmistus ja polymeraatioreaktioiden katalyyttinä toimiminen. Ainetta voidaan myös käyttää pelkistimenä orgaanisissa synteeseissä.
Turvallisuus

Diboraani on myrkyllinen kaasu. Aineen joutumisesta hengitysteihin seurauksena on pahoinvointia, hengenahdistusta sekä ruumiin lämpötilan kohoamista. Pitkäaikainen altistus voi johtaa keuhkopöhöön.
Aiheesta muualla

Diboraanin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Molecule of the Month: Diborane. Bristol University School of Chemistry. (englanniksi)
Vesa Suutari

Vesa Suutari (s. 10. joulukuuta 1967 Valkeakoski) on ollut Vaasan yliopiston liiketaloustieteen, erityisesti johtamisen ja organisaatioiden professori vuodesta 2002. Hän on suorittanut yliopisto-opinnot Vaasan yliopistossa ja väitellyt kauppatieteiden tohtoriksi vuonna 1996. Suutari on toiminut Vaasan yliopistossa erilaisissa opetus- ja tutkimustehtävissä, muun muassa assistenttina, yliassistenttina, apulaisprofessorina, ma. professorina ja professorina lähes yhtäjaksoisesti vuodesta 1991 lukien.
Suutari toimi vuosina 2004-2006 Vaasan yliopiston johtamisen yksikön johtajana ja vuodet 2005-2006 kauppatieteellisen tiedekunnan varadekaanina. Vuosina 2010-2016 hän toimi kauppatieteellisen tiedekunnan dekaanina sekä Vaasan yliopiston vararehtorina.
Suutari on tutkinut muun muassa kulttuureiden välistä johtamista sekä kansainvälistä henkilöstöjohtamista. Hän on viime vuosina keskittynyt erityisesti kansainvälisten työurien ja henkilöstön kansainvälisen liikkuvuuden tutkimukseen. Hän on julkaissut noin 80 tieteellistä julkaisua kansainvälisissä lehdissä ja editoiduissa kirjoissa.
Vesa Suutari sai yhdessä professori Liisa Mäkelän ja tutkijatohtori Olivier Wurtzin kanssa Vaasan yliopiston Vuoden tutkimusteko 2018 -palkinnon ansioistaan kansainvälisessä GLOMO-tutkimus- ja tohtorikoulutushankkeessa. Suutari on aiemmin saanut Suomen Ekonomiliiton (nyk. Suomen Ekonomit) valtakunnallisen 'Vuoden opetussaavutus 2001' -palkinnon.
Vesa Suutari nimitettiin Kaupallisten ja teknisten tieteiden tukisäätiön (Kaute) hallituksen jäseneksi vuonna 2019 alkavalle kaudelle.
Aiheesta muualla

Professori Vesa Suutarin julkaisut ja asiantuntijatehtävät Vaasan yliopiston tutkimustietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Tšekki
Kuljurahkasammal

| Kuljurahkasammal |
| --- | --- |
 Kuljurahkasammalta.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Rahkasammalet Sphagnopsida
Alaluokka::  Sphagnidae
Lahko::  Sphagnales
Heimo::  Sphagnaceae
Suku::  Rahkasammalet Sphagnum
Laji::  cuspidatum
Kaksiosainen nimi
 Sphagnum cuspidatum  Ehrh. ex Hoffm. 
Katso myös
   Kuljurahkasammal Wikispeciesissä   Kuljurahkasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuljurahkasammal (Sphagnum cuspidatum) on sammal. Se kuuluu Sphagnaceae-heimoon ja rahkasammalten sukuun.
Ulkonäkö ja koko

Kuljurahkasammal on väriltään ruskehtavan vihreä tai vaaleanvihreä. Kasvi on tavallisesti suurikokoinen (20–50 senttimetriä). Kasvin latvushaarat ovat harittavat ja pitkät. Kuljurahkasammalella on veltto varsi. Kasvi on kaksikotinen. Kuljurahkasammalella haarakimpussa on yleensä kaksi alaspäin osoittavaa haaraa. Sen vaalea varsi näkyy, mutta kärkisilmu ei näy. Sen haaralehdet ovat suipot ja varsilehdet kolmiomaiset.
Elinympäristö

Kuljurahkasammal kasvaa esimerkiksi nevoilla ja ojissa.
Levinneisyys

Kuljurahkasammalta kasvaa Euroopassa, Pohjois-, Keski- ja Etelä-Amerikassa, Afrikassa, Australiassa sekä Kiinassa, Indonesiassa, Thaimaassa, Intiassa, Malesiassa ja Uuden-Guinean saarella.
Pohjois-Amerikassa kasvia tavataan pääasiassa Yhdysvaltain ja Kanadan itärannikon osavaltioissa sekä Suurten järvien alueelta. Kiinassa kuljurahkasammalta tavataan Sisä-Mongolian pohjoisosassa, Heilongjiangissa, Fujianissa sekä Yunnanin luoteisosassa.
Suomessa kuljurahkasammal kasvaa keidassuoalueilla yleisesti.
Aiheesta muualla

ITIS: Sphagnum cuspidatum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q28079  Wikispecies: Sphagnum cuspidatum  AoFP: 4649  BioLib: 91457  CoL: 4YT7G  EoL: 926613  EPPO: SHGCU  EUNIS: 5862  FNA: 200000801  GBIF: 2669112  iNaturalist: 169209  IRMNG: 10344134  ITIS: 15704  NatureServe: 2.122183  NBN: NBNSYS0000036095  NCBI: 41840  Observation.org: 17608  Open Tree of Life: 851191  Plant List: tro-35166920  PLANTS: SPCU4  Tropicos: 35166920  WFO: wfo-0001185685  Laji.fi: MX.44039 
Kuljurahkasammal.
Keltapääkaijanen

| Keltapääkaijanen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Pikkukaijaset Micropsitta
Laji::  pusio
Kaksiosainen nimi
 Micropsitta pusio  Sclater, 1866 
Katso myös
   Keltapääkaijanen Wikispeciesissä   Keltapääkaijanen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltapääkaijanen (Micropsitta pusio) on hyvin pieni melanesialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Keltapääkaijanen on noin 8,4 cm pitkä ja 10–15 g painava lintu, jonka höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta vaaleanvihreä. Sen otsa, naama ja posket ovat ruskehtavan keltaiset ja päälaella on sininen juova. Pyrstön alapuoli on keltainen, pyrstön keskimmäiset sulat ovat siniset ja reunimmaiset mustat ja niissä on keltaiset kärkitäplät. Nokka on harmaa, iiris ruskea ja koivet harmahtavat. Koiraan värit ovat hieman kirkkaammat kuin naaraan. Nuoren linnun päälaki on vihreä ja naaman väritys on himmeämpi kuin aikuisen linnun.
Esiintyminen

Keltapääkaijaset elävät Papua-Uuden-Guinean pohjois- ja itäosissa sekä Bismarckinsaarilla. Lajista tunnetaan neljä alalajia: pusio, harterti, stresemanni ja beccarii. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä ja sen populaatio on kooltaan vähintään 100 000 yksilöä.
Elinympäristö

Keltapääkaijaset asuvat alavien maiden metsissä, joskus 800 metrin korkeudelle asti. Ne liikkuvat tavallisesti muutaman yksilön parvissa ja ovat äänekkäitä, mutta pienen kokonsa takia vaikeasti nähtäviä.
Lisääntyminen

Lisääntymistä on havaittu lähes ympäri vuoden. Pesintä tunnetaan huonosti. Pesä on usein puussa olevassa termiittipesässä. Naaras munii tavallisesti kolme munaa.
Ravinto

Keltapääkaijanen syö ainakin siemeniä ja jäkälää, mahdollisesti myös hedelmiä sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.