stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rynnäkkötykkipataljoona
Rynnäkkötykkikalusto

Nimensä mukaisesti rynnäkkötykkipataljoonan taistelukalusto koostui rynnäkkötykeistä.
Pataljoonan ensimmäiset rynnäkkötykit olivat mallia BT-42, kotimaassa uudella tornilla ja 114 mm haupitsilla varustettuja sotasaalispanssarivaunuja. Nämä vaunut eivät kuitenkaan olleet paras mahdollinen kalusto uusimpia neuvostopanssareita vastaan: vanhalla 114 mm haupitsilla ammuttu ontelokranaatti ei ollut riittävän läpäisykykyinen, eikä vaunu itsessään ollut kovin vahvasti panssaroitu.
Rynnäkkötykkipataljoonan saadessa uudempaa kalustoa, siirrettiin BT-42-vaunut Erilliseen Panssarikomppaniaan. Kesän 1944 Viipurin puolustustaisteluiden jälkeen Er.PsK lakkautettiin. BT-42-vaunuja ei enää koettu käyttökelpoisiksi.
BT-42-vaunujen seuraajaksi oli saatu hankituksi Saksasta uusia tehokkaita Sturmgeschütz III -rynnäkkötykkejä. Vaunuja tilattiin kaiken kaikkiaan 59 kappaletta, joista ensimmäiset 30 saapuivat Suomeen ajoissa kesän 1944 taisteluihin. Varaosatilanne oli heikompi, minkä takia – ainakin numeronsa perusteella huono-onninen – vaunu Ps. 531-13 purettiin osiksi. Uudet vaunut osoittautuivat varsin tehokkaiksi ja säilyivät käytössä vielä pitkälle sotien jälkeenkin.
Pataljoona kesän 1944 taisteluissa

Rynnäkkötykkipataljoonan "Sturmit" joutuivat ensimmäisen kerran tositoimiin yöllä 14. kesäkuuta Kuuterselän lähistöllä. Tavoitteena oli lyödä etenevä vihollinen ja edetä VT-linjan tasalle. Panssaridivisioonan jääkärit saavuttivat VT-linjan, mutta joutuivat taipumaan raskaiden tappioiden jälkeen.
Pataljoona kulki taistelusta toiseen mm. Perkjärven ja Tali-Ihantalan kautta Vuosalmelle.
Pataljoonan 29 rynnäkkötykistä tuhoutui sodan taisteluissa kahdeksan, niistäkin osan tuhosivat omat joukot vaunun hylkäämisen yhteydessä. Ainakin 87 vihollisvaunua tuhoutui rynnäkkötykkipataljoonan miesten toiminnan ansiosta.
Pataljoona jatkosodan jälkeen

Vihollisuuksien loputtua Suomen ja Neuvostoliiton välillä, tuli välirauhan ehtojen mukaisesti entiset saksalaiset aseveljet poistaa maasta. Myös Rynnäkkötykkipataljoona osallistui tähän Lapin sodaksi kutsuttuun operaatioon.
Pataljoonan siirto alkoi aamulla 20. syyskuuta, jolloin ensimmäiset vaunut lastattiin Ouluun suuntaaviin juniin. Pataljoona pyrki kohti Ylikiiminkiä, mikä osoittautui lähes mahdottomaksi vesistöjen ylityksiin liittyvien vaikeuksien takia. Saksalaiset olivat vetäytyessään tuhonneet sillat ja miinoittaneet tiet, mikä teki panssarijoukkojen käytöstä erittäin vaikeaa. Lisäksi tiestön vähäisyys rajoitti liikkumista entisestään. Oulun ja Kemin välillä oli useita vuolaita jokia, joiden ylitse rynnäkkötykit olisi tullut siirtää. Pataljoona siirtyi Kiiminkiin 17. lokakuuta.
Epäsuotuisten tieolojen takia pataljoona päätettiin siirtää meritse Kemiin 21. lokakuuta. Pataljoonan 3. komppania oli siirretty kokonaisuudessaan 25. lokakuuta mennessä. Loputkin pataljoonasta oli tarkoitus siirtää, mutta pataljoonan komentajan everstiluutnantti Åkermanin käskystä siirrot keskeytettiin. Pataljoona pitäisi silloiset asemansa ja vanhimmat ikäluokat kotiutettaisiin, jäljelle jäävät nuoret ikäluokat keskitettäisiin 3. komppaniaan.
Uudelleenjärjestelyjen myötä 3. rynnäkkötykkikomppaniasta tuli Panssaripataljoonan 3. komppania. Lopullisesti rynnäkkötykit poistettiin - silloisen Panssariprikaatin - koulutuskäytöstä 1966.
Römpötti

Römpötti (ven. Kljutševoje, Ключевое) on maaseututaajama Karjalankannaksella Makslahden maalaiskunnassa (Glebytševo), Leningradin alueen Viipurin piirissä. Taajama sijaitsee Koivistosta Viipurin johtavan rautatien varrella heti Makslahden nykyisen kuntakeskuksen pohjoispuolella.lähde? Sen itäpuolella on Venäjän ilmavoimien Pribylovon helikopteritukikohta.
Römpötti Suomen Koiviston maalaiskunnassa

Suomelle kuuluessaan Römpötti oli osa Koiviston maalaiskunnan laajaa Makslahden kylää, ja muodosti sen puitteissa erillisen taajamansa, jonka sijainti vastasi lähinnä nykyistä Glebytševon keskustaajamaa. Römpötissä sijaitsi 1925 käyttöön otettu Makslahden rautatieasema ja tärkeäksi puutavaran vientisatamaksi muodostunut Makslahden satama. Nykyinen Römpötti käsittää vain tämän taajaman pohjoisosan.lähde?
Ruusuportti

| Ruusuportti Hector |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : syys-lokakuussa 1979
 Studio : Finnvox   Finnlevy-studiot
 Julkaistu: 1979   1989 (CD)
 Formaatti: LP-levy (PEALP 6)   C-kasetti (PEAC 6)   CD-levy (PEACD 6)
 Tuottaja(t): Otto Donner
 Tyylilaji: folkrock, folk, laulelmamusiikki
 Kesto: 40.38
 Levy-yhtiö: Love Kustannus
 Levymerkki: Ponsi
Muut kannet
   Albumin takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 5. (marraskuu 1979) 
Hectorin muut julkaisut
| Kadonneet lapset 1978 | Ruusuportti 1979 | Linnut, linnut! 1980 |
Singlet albumilta Ruusuportti
 ”Peterin laulu” / ”Joululaulu Finnmarkenissa” Julkaistu: 1979 (PEAS 1005)
Ruusuportti on suomalaisen rockmuusikko Heikki Harman eli Hectorin kahdeksas studioalbumi vuodelta 1979. Se sisältää ruotsalaisrunoilija Dan Anderssonin lauluja Hectorin ja Tommy Tabermannin suomentamina.
Albumi julkaistiin Love Kustannuksen Ponsi-levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. Albumi julkaistiin ensimmäistä kertaa CD-levynä vuonna 1989.  Levystä ilmestyi remasteroitu CD-versio 24. lokakuuta 2007.
Kappaleet

Kaikki kappaleet suomentaneet Tommy Tabermann ja Hector sekä kaikki kappaleet sovittanut Erkki Melakoski.
Kappaleet > A-puoli

Veli Joachim – 2.54 (alkup. ”Avskedssång till Finnmarksskalden broder Joachim”, säv. Dan Andersson)
Joululaulu Finnmarkenissa – 2.22 (alkup. ”Julvisa i Finnmarken”, säv. Thorstein Bergman)
Näkyjä – 7.37 (alkup. ”Syner”, säv. Thorstein Bergman)
Per ols per Erik – 3.11 (alkup. ”Per ols per Erik”, säv. Dan Andersson)
Illalla – 3.28 (alkup. ”Om aftonen”, säv. Gunnar Turesson)
Hanhet muuttavat – 1.40 (alkup. ”Gässen flytta”, säv. Thorstein Bergman)
Kappaleet > B-puoli

Luossan kerjäläinen – 4.49 (alkup. ”Omkring tiggarn från Luossa”, säv. Gunde Johansson)
Kaipuulleni – 4.37 (alkup. ”Till min längtan”, säv. Thorstein Bergman)
Muisto – 1.59 (alkup. ”Minnet”, säv. Thorstein Bergman)
Jungmanni Jansson – 1.44 (alkup. ”Jungman Jansson”, säv. Dan Andersson)
Soittaja – 3.31 (alkup. ”Spelmannen”, säv. Ragnar Ågren)
Viimeinen laulu – 2.46 (alkup. ”Den sista sången”, säv. Sven Lind)
Kokoonpano > Muusikot

Hector – laulu
Kokoonpano > Muusikot > Erkki Melakosken orkesteri

Matti Helin – huilu
Antero Jakoila – akustinen kitara
Antero Kasper – käyrätorvi
Aaro Kurkela – harmonikka
Tapio Laivaara – huilu
Paavo Lampinen – klarinetti
Aale Lindgren – oboe
Jukka Linkola – piano
Esko Linnavalli – sähköpiano
Erkki Melakoski – kapellimestari
Kalevi Nyqvist – harmonikka
Kokoonpano > Muusikot > Jorma Ylösen jousiryhmä

Jorma Ylönen – jousiryhmän johto, viulut
Jarmo Ahvenainen – viulut
Antero Helin
Yrjö Lasonpalo – viulut
Kari Lindstedt – sello
Marjukka Nenonen – viulut
Mikko Pesonen – viulut
Juhani Rantanen
Jaakko Raulamo
Seppo Rautasuo – viulut
Anna Repo – viulut
Juhani Tiainen
Heikki Vehmanen – alttoviulu
Kokoonpano > Tuotanto

Otto Donner – tuottaja, vuoden 2007 CD-painoksen remasterointi (DER, Tammisaari; syyskuu 2007)
Paul Jyrälä – äänittäjä (Finnvox & Finnlevy-studiot; syys-lokakuu 1979)
Erkki Harma – kannen suunnittelu ja ulkoasu
Fred Ohert – valokuvat
Aiheesta muualla

Hector: Ruusuportti Johanna-kustannus.
Immonen, Tenho: Ruusuportti: Laulelmia skandinaavisista metsistä (Internet Archive) Hectorfanit. Viitattu 15.12.2008.
Laulujen alkutekstit Projekt Runebergissä:
Avskedssång till Finnmarksskalden broder Joachim
Julvisa i Finnmarken
Syner
Per Ols Per Erik
Om aftonen
Gässen flytta
Omkring tiggarn från Luossa
Till min längtan
Minnet
Jungman Jansson
Spelmannen
Den sista sången
Hector
| --- | --- |
Studioalbumit:   Nostalgia  Herra Mirandos  Hectorock I  Liisa pien  Hotelli Hannikainen  H.E.C.  Kadonneet lapset  Ruusuportti  Linnut, linnut  Eurooppa  Hyvää yötä Bambi  Hectorock II  Nuku idiootti  Varjot ja lakanat  Yhtenä iltana  Ensilumi tulee kuudelta  Salaisuuksien talo  Kultaiset lehdet  Hidas  Helismaan pikajuna  Ei selityksiä  Hauras 
DVD:t:   Mestarit Stadionilla  Hector 60v-Juhlatupla
Rysäkirjoahven

| Rysäkirjoahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Acaronia
Laji::  nassa
Kaksiosainen nimi
 Acaronia nassa  (Heckel, 1840) 
Synonyymit
 Acara cognatus Heckel, 1840  Acara nassa Heckel, 1840  Acara unicolor Heckel, 1840  Apistogramma ambloplitoides Fowler, 1940  Centrarchus rostratus Jardine, 1843 
Katso myös
   Rysäkirjoahven Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rysäkirjoahven (Acaronia nassa) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Lajia kalastetaan ravinnoksi ja pidetään myös akvaariossa.
Koko ja ulkonäkö

Rysäkirjoahven voi kasvaa korkeintaan 15,4 senttimetrin mittaiseksi. Koiraat ovat yleensä naaraita kookkaampia. Lajilla on suuri piikikäs selkäevä sekä peräevään sulautunut pyrstö.
Levinneisyys ja elinympäristö

Rysäkirjoahventa tavataan Bolivian, Brasilian, Kolumbian, Ranskan Guayanan, Guyanan ja Perun sisävesistä. Laji elää pääasiassa sameissa, hitaasti virtaavissa joissa ja puroissa noin metrin syvyydessä. Sopiva lämpötila sille on 25–28 celsiusastetta, pH-arvo 7 ja dH-arvo 12–15.
Ravinto ja elintavat

Rysäkirjoahven elää yksin ja käyttää ravinnokseen katkarapuja, hyönteisiä sekä pikkukaloja. Laji kutee sadekauden aikana. Naaras pitää huolta mätimunista koiraan vartioidessa lähiseutua.
Rysäkirjoahven
Rüti

| Rüti |
| --- | --- |
 Rütin keskustaa.
 vaakuna

 Rüti
 Koordinaatit: 47°15′30″N, 8°51′30″E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürichin kantoni
Hallintoalue (Bezirk):  Hinwilin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10,06 km²
Korkeus:  442–772 m
Väkiluku (31.12.2018)  (vakinaiset asukkaat):  12 174
 – Väestötiheys:  1 210 as./km²
 
 www.rueti.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rüti on kaupunki Pohjois-Sveitsissä Zürichin kantonissa. Siellä on runsaat 12 000 asukasta.
Sijainti

Rüti sijaitsee Zürichinjärven ja Rapperswilin koillispuolella parikymmentä kilometriä Zürichistä kaakkoon.
Liikenne

Moottoritie A53 kulkee kaupungin länsipuolitse. Rütistä on SBB:n rautatie kolmeen suuntaan: Rapperswiliin,  Wetzikonin kautta Zürichiin ja Bauman kautta Winterthuriin.
Rüti kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich):
SBB:n S5- ja S15-junat pysähtyvät Rütissä
Thurbon S26-junilla on yhteys Winterthuriin.
Aiheesta muualla

Hungerbühler, Hugo: Rüti (ZH, Gemeinde) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  6.1.2012. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rüti Wikimedia Commonsissa
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich
Vilho Rättö

| Vilho Rättö |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1913 Kanneljärvi
Kuollut: 21. tammikuuta 2002 (88 vuotta) Anjalankoski
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1939–1944
Taistelut ja sodat:  Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  ylikersantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Vilho Rättö (10. maaliskuuta 1913 Kanneljärvi – 21. tammikuuta 2002 Anjalankoski) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari, autoilija ja tuotantomies.
Sotamies Vilho Rättö nimitettiin jatkosodan alussa 3. elokuuta 1941 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi numero 4 ja hän oli ensimmäinen miehistöön kuuluva, jolle myönnettiin Mannerheim-risti. Hän oli tällöin panssarintorjuntatykin ampuja Jalkaväkirykmentti 27:ssä (JR 27).
Myöntämisen perusteina mainitaan Rätön tuhonneen viholliselta vallatun panssarintorjuntatykin putken läpi tähdäten neljä vihollisen panssarivaunua Karjalankannaksen valtauksen aikana, sekä urhoollisuus ja taistelun aikana osoitettu erinomainen neuvokkuus. Erään toisen lähteen mukaan tässä elokuun 1941 taistelussa Rätön tuhoamia tankkeja oli viisi tai kuusi. Jo välittömästi taistelun jälkeen oli 18. divisioonan komentaja eversti Aaro Pajari myöntänyt Rätölle 1. luokan Vapaudenmitalin.
Rättö eteni reservissä ylikersantiksi, joksi hänet ylennettiin 20. marraskuuta 1968.
Mannerheim-ristin ritariksi

”Puolustusvoimain Ylipäällikkö on myöntänyt sotamies Vilho Rätölle, joka taistelussa 3.8.41 ripeällä toiminnallaan valtasi vihollisen panssaritorjuntatykin ja tällä suuntauslaitteita vailla olevalla tykillä putken läpi tähdäten tuhosi neljä vihollisen hyökkäysvaunua, urhoollisuudesta ja taistelun aikana osoitetusta erinomaisesta neuvokkuudesta Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin.”
Alikersantti Vilho Rättö oikealla Mannerheim-ristin ritareiden, kapteeni Eero Kivelän, kenraalimajuri Aaro Pajarin ja kapteeni Juho Pössin kanssa.
Rynnäkkötykki

Syyrialta sotasaaliina saatu Sturmgeschütz III Ausf. G esillä israelilaisessa museossa vuonna 2005. Huomaa edestä katsottuna vasemmalla tornin päällä oleva Rundum-Feuer-tyyppinen kk-jalusta, jolla asetta voidaan käyttää myös vaunun sisältä.
Neuvostoliittolainen ISU-152 rynnäkkötykki esillä Ukrainan toisen maailmansodan historian kansallismuseossa Kiovassa.
Rynnäkkötykki on panssaroitu, etupäässä jalkaväen tukitehtäviin tarkoitettu tela-alustainen suorasuuntaustykki, jossa ei yleensä ole kääntyvää tornia. Rynnäkkötykin pääaseena on suurikaliiperinen kanuuna tai haupitsi. Kääntyvän tornirakenteen puuttuminen mahdollistaa raskaamman aseistuksen käyttämisen sekä pienentää tuotantokustannuksia. Rynnäkkötykit ovat jääneet käytöstä pian toisen maailmansodan jälkeen, ja niiden tehtävät ovat siirtyneet taistelupanssarivaunuille, rynnäkköpanssareille ja muille panssarivaunuille.
Historia > Suunnittelu

Rynnäkkötykin idean esitti ensimmäisen kerran saksalainen eversti, myöhemmin marsalkka, Erich von Manstein (1887–1973) vuonna 1935 muistiossaan Wehrmachtin komentajalle. Manstein tarkasteli ensimmäisen maailmansodan saattopatterien toimintaa ja esitti jalkaväen tukemista panssaroiduin ja liikkuvin tykkilavetein. Manstein nimitti suunnitelmaansa rynnäkkötykistöksi (saks. Sturmartillerie). Mansteinin suunnitelman mukaan joka jalkaväkidivisioona olisi saanut kolme patteria käsittävän patteriston (Abteilung). Saksassa yksiköt kuuluivat kenttätykistöön. Uuden aseen nimitys oli pitkään vakiintumaton.
Manstein tarkensi esitystään seuraavana vuonna. Erityisesti hän korosti, ettei Saksan ulkopuolella ymmärretty panssarivaunujen ja rynnäkkötykkien eroja: vaikka ne muistuttavat suuresti toisiaan, niiden taktinen käyttö tuli erottaa täysin toisistaan. Siinä missä panssarijoukkojen tarkoitus oli pyrkiä läpimurtoon ja toimia itsenäisesti, rynnäkkötykistö puolestaan on jalkaväkidivisioonan apuase. Rynnäkkötykit taistelevat pienissä yksiköissä jalkaväen tukena.
Historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana saksalaiset valmistivat runsaasti rynnäkkötykkejä jalkaväen tukivaunuiksi. Päätyyppi Sturmgeschütz III oli eniten valmistettu panssarivaunutyyppi Saksassa toisen maailmansodan aikana.  Niitä valmistettiin sodan loppuun asti kaikkiaan  11 960 kappaletta. Sturmgeschützin pääase oli aluksi lyhytputkinen 75 mm:n kanuuna. Helmikuusta 1942 alettiin valmistaa pitempää 75 mm:n StuK 40 (L/48) -kanuunaa, josta tuli Sturmgeschütz III Ausf. G:n pääase. Kanuuna kääntyi sivusuunnassa vain 10 astetta, ja suurempaa sivusuuntausta varten piti telojen avulla kääntää koko vaunua. Saksalaiset myös muunsivat aseistukseltaan vanhentuneita ja sotasaalisvaunuja enemmän tai vähemmän onnistuneiksi rynnäkkötykeiksi.
Rynnäkkötykkejä ei vielä käytetty Saksan hyökätessä Puolaan niiden ollessa vasta kokeiluasteella. Ensimmäiset taistelut, joihin rynnäkkötykit osallistuivat, käytiin Hollannin, Belgian ja Luxemburgin operaation aikana.
Sodan lopulla 1945 rynnäkkötykkejä jouduttiin käyttämään panssarivaunujen tapaan taisteluun vihollisen panssareita vastaan. Kesän 1943 kuulalaakeritehtaiden pommitusten jälkeen rakennettiin erityisesti panssarintorjuntaan tarkoitettuja rynnäkkötykkejä kuten Jagdpanther, Jagdpanzer IV sekä raskas 70 tonnin Jagdtiger, jossa oli erittäin tehokas 128 mm:n PaK 44 L/55 -kanuuna ja sodan paksuin, 250 mm:n etupanssarointi tornissa.
Myös Neuvostoliitossa käytettiin sodan aikana rynnäkkötykkejä. Siellä niitä nimitettiin Samohodnaja ustanovkaksi (itseliikkuva lavetti). Yleisimmät mallit olivat SU-85, SU-100, SU-122, SU-152 ja ISU-152.
Historia > Suomi

Sturmgeschütz III:t eli "Sturmit" olivat Suomessa jatkosodan lopussa Panssaridivisioonan Rynnäkkötykkipataljoonan kalustona. Suomalaiset tuhosivat näillä rynnäkkötykeillä kymmeniä vihollisen panssarivaunuja kesän 1944 ratkaisu­taisteluissa. Suomalaisten käyttö ei eronnut suurestikaan saksalaisesta käytöstä. Vaunuja käytettiin pääasiassa jääkärien välittömänä tulitukena, mutta myös puolustuksessa lähinnä panssarintorjuntaan. Suomella oli käytössään myös sotasaaliina saaduista BT-42-panssarivaunuista Suomessa muutettuja rynnäkkötykkejä, joissa oli pyörivä torni ja 114 mm:n haupitsi. Ne osoittautuivat kuitenkin varsin tehottomiksi sen aikaisessa sodankäynnissä.
Suomessa StuG III:t olivat koulutuskäytössä vielä muutama vuosi sodan jälkeenkin. Lopullisesti ne poistettiin käytöstä vasta 1960-luvulla. Tämänkin jälkeen niitä käytettiin kiinteinä tykkipesäkkeinä eri puolilla maata lentokenttien ja rannikkoväylien suojaamiseksi. 1980-luvulla ne poistettiin tästäkin tehtävästä.
Historia > Maailmansodan jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen rynnäkkötykkien kehityssuunta siirtyi Neuvostoliitossa kevyempiin maahanlaskujoukkojen mukana kulkeviin malleihin, kuten ASU-85. Viimeinen länsimaissa valmistettu puhdas rynnäkkötykki oli länsisaksalainen 90 mm:n kanuunalla aseistettu Jagdpanzer Kanone -panssarintorjuntavaunu, jota valmistettiin 1960-luvulla. Ruotsissa valmistettiin vielä 1970-luvun kuluessa S-Tank-tyyppisiä panssarivaunuja, joita voi rakenteeltaan pitää rynnäkkötykkeinä. S-Tankissa on täysin kiinteä 105 mm:n kanuuna, jonka suuntaaminen tapahtuu telojen jousituksen ja vaunun kääntämisen avulla. Nyttemmin rynnäkkötykit ovat poistuneet ensilinjan joukkojen käytöstä.
Röyhelökääpä

| Röyhelökääpä |
| --- | --- |
 Pseudopileuksia kasvattava röyhelökääpä.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Suku::  Rusokäävät Pycnoporellus
Laji::  alboluteus
Kaksiosainen nimi
 Pycnoporellus alboluteus  (Bres.) Ryv. 
Synonyymit
 Aurantiporellus alboluteus  Aurantiporus alboluteus  Fomes alboluteus  Hapalopilus alboluteus  Phaeolus alboluteus  Polyporus alboluteus  Scindalma alboluteum 
Katso myös
   Röyhelökääpä Wikispeciesissä   Röyhelökääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Röyhelökääpä (Pycnoporellus alboluteus) on Suomessa pohjoispainotteisesti esiintyvä, erittäin harvinainen ja erittäin uhanalainen kääpälaji. Se on kantokäävän seuraajalaji ja sitä tavataan vain vanhoissa metsissä maassa makaavilta kuusen rungoilta. Muutamia kertoja sen on havaittu kasvavan myös harmaalepällä ja haavalla.
Röyhelökäävän yksivuotiset itiöemät kehittyvät usein isäntäpuun irtoavan kuoren alle. Tyypiltään ne ovat resupinaattisia ja muodostavat joskus palleromaisia, röyhelöisistä onteloista koostuvia pseudopileuksia. Itiöemä voi olla pinta-alaltaan jopa 2 metriä leveä ja sen kokonaispaksuus 5–13 millimetriä. Röyhelön ulkopinta on kermanvalkea ja muuttuu tyveä kohti oranssiksi. Sama värivaihtelu koskee pillejä. Pillit ovat sokkeloisia ja hyvin suuria. Niitä mahtuu 3-7 senttimetrille. Pohjamalto on oranssi, 0,5–2 mm paksu ja huopamainen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Röyhelökääpä (Pycnoporellus alboluteus)
Ymparisto.fi: Röyhelökääpä (Pycnoporellus alboluteus). SYKEn lajiesittelyt. Päivitetty 1.9.2023. (pdf)
UniProt: Taxonomy - Pycnoporellus alboluteus (englanniksi)
MushroomExpert: Pycnoporellus alboluteus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pycnoporellus alboluteus:  Wikidata: Q10681358  ARKive: pycnoporellus-alboluteus  BioLib: 305174  CoL: 4QMTP  EoL: 194816  Fungorum: 338051  GBIF: 2543405  iNaturalist: 335957  IRMNG: 10398459  MycoBank: 338051  NatureServe: 2.911954  NCBI: 500520  NZOR: 81cec97c-463b-4dcb-83fc-ee2669e77aea  Open Tree of Life: 142613  Laji.fi: MX.205822 
Fomes alboluteus:  Wikidata: Q59562229  CoL: 6JD9J  Fungorum: 178515  GBIF: 2543412  IRMNG: 10697453  MycoBank: 178515  NZOR: 3d029db0-c704-47c0-aa97-ad9f8772472c
Noitalinna huraa!

| Noitalinna huraa!> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1985–1993, 1997, 2015–2018
Tyylilaji:  poprock
Kotipaikka:   Haapaluoman kylä, Peräseinäjoki, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Reijo Kärhä   Sari Peltoniemi   Hannu Sepponen   Antti Tammela  
Levy-yhtiö:  Pygmi, 1986   Megamania, 1988–1997   Svart Records, 2017–  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Noitalinna huraa! oli peräseinäjokelainen rockyhtye, joka oli alun perin toiminnassa 1980-luvun puolestavälistä 1990-luvun alkuun. Bändin nimen keksi Sari Peltoniemi pikkuveljensä tekemästä sarjakuvasta. Yhtyeen tunnetuin kappale on ”Pikkuveli” Kalan silmä -levyltä (1988).
Yhtyeen jäsenistä Sari Peltoniemi tuli myöhemmin tunnetuksi kirjailijana. Hannu Sepponen on tunnettu lastenmusiikkikokoonpanosta Tohtori Orff & Herra Dalcroze, nykyiseltä nimeltään Orffit, ja Antti Tammela soittaa nykyään yhtyeessä Musta köksä. Yhtyeen roudarina ja miksaajana sekä ”viidentenä jäsenenä” toimi Juha Kaski.
Vuonna 2015 yhtye äänitti uutta musiikkia, jota oli yhtyeen mukaan valmiina levyllinen. Maaliskuussa 2017 yhtye julkaisi kaikki albuminsa sisältävän CD-boksin Kaikki noidat linnassa. Yhtye ilmoitti ettei se kuitenkaan aikonut keikkailla. Sari Peltoniemi menehtyi heinäkuussa 2023.
Jäsenet

Reijo Kärhä
Sari Peltoniemi
Hannu Sepponen
Antti Tammela