Carl Gustaf Emil Mannerheim
Ura itsenäisessä Suomessa > 1930-luku

Vietettyään jonkin aikaa Itävallassa Mannerheim palasi vuonna 1930 Suomeen, missä hänen oli otettava kantaa Lapuan liikkeeseen. Aluksi hän piti Lapuan liikettä vain reaktiona hajaannuspyrkimyksiin eikä ajatellut, että liike olisi demokratianvastainen tai uhkaisi yhteiskuntajärjestystä. Mannerheim ilmaisi myötätuntonsa Lapuan liikkeen isänmaallisia tavoitteita kohtaan ja myös toisti lausuntonsa eduskuntavaalien alla 1930. Mannerheim alkoi kuitenkin pian etääntyä Lapuan liikkeestä, koska hänen mielestään kyyditykset ja muu terrori osoittivat liikkeen rappeutuneen.
Suomen liberaali hallitus oli suhtautunut Mannerheimiin koko 1920-luvun ajan epäluuloisesti ja pitänyt hänet ilman julkista virkaa. Uusi, kokoomuslainen presidentti P. E. Svinhufvud sen sijaan pyysi häntä puolustusneuvoston puheenjohtajaksi vuonna 1931. Samalla Mannerheim valtuutettiin salaisella asiakirjalla Suomen armeijan ylipäälliköksi, mikäli sota syttyisi Svinhufvudin ollessa presidenttinä. Suomen ensimmäiseksi – ja ainoaksi – sotamarsalkaksi Mannerheim ylennettiin sisällissodan päättymisen 15-vuotisjuhlan yhteydessä vuonna 1933. Sotamarsalkka ei ollut sotilasarvo, vaan ratsuväenkenraali Mannerheimin arvonimi. Sotamarsalkan arvonimenkin saatuaan hän jatkoi ratsuväenkenraalina Suomen tasavallan upseeriluettelossa. 75-vuotissyntymäpäivänään 4. kesäkuuta 1942 hänet nimitettiin Suomen marsalkaksi. Tämä kuvasti sitä, että hän oli edennyt arvonimissä. Useissa maissa kuten Saksan valtakunnassa oli käytäntö, jonka mukaan sotivaa kenttämarsalkkaa ylempiarvoinen marsalkka oli valtakunnanmarsalkka. Saksan valtakunnassa ja Suur-Saksan valtakunnassa valtakunnanmarsalkka oli sotilasarvo eikä vain arvonimi.
Mannerheim edusti Suomea Britannian kuningas Yrjö V:n hautajaisissa Lontoossa tammikuussa vuonna 1936. Mannerheim tapasi matkallaan Britannian uuden kuninkaan Edvard VIII:n, jonka kanssa hän keskusteli Suomen ja Britannian välisistä kauppasuhteista ja Saksan nousevasta uhkasta. Mannerheim sai kuningas Yrjö VI:ltä Brittiläisen imperiumin ritarikunnan suurristin vuonna 1938.
Vuonna 1937 presidentiksi valitulla Kyösti Kalliolla oli myös hyvät suhteet Mannerheimiin. Kallion presidenttikaudella poliittinen asetelma kuitenkin muuttui, kun Cajanderin hallitus nimitettiin. Mannerheimin suhteet useisiin ministereihin, kuten ulko- ja puolustusministeriin, eivät olleet järin hyvät. Mannerheimin toiminta puolustuslaitoksessa pohjautui presidentti Kallion tukeen. Mannerheim olisi todennäköisesti luopunut tehtävistään, mikäli K. J. Ståhlberg olisi voittanut presidentinvaalit.
1930-luvulla erilaisten diktatuurien aggressiivinen politiikka herätti Mannerheimissa levottomuutta. Tärkein tehtävä olikin Mannerheimin mielestä Suomen puolustuslaitoksen kohentaminen, mihin hänen johtamansa puolustusneuvosto vaati lisää määrärahoja. Mannerheimin toiminnan ansiosta puolustuslaitokselle myönnettiin lisämäärärahaa perushankintoihin budjettiin vuonna 1938. Mannerheim vetosi vielä jälkeenpäin uudestaan resurssien vähyyteen, mutta pyrkimykset saada lisää määrärahoja kohtasivat aina talvisotaan asti poliittista vastustusta.
Vuonna 1939 olisi ollut mahdollista saada valtion laina Yhdysvalloilta sotilaskaluston ostoon, mutta hallitus torjui ajatuksen. Tämän seurauksena Mannerheim uhkasi taas kerran ja lopulta myös anoi 16. kesäkuuta eroa puolustusneuvostosta. Cajander olisi jo etsinyt Mannerheimille seuraajaa, mutta Kallio kielsi tämän, koska piti Mannerheimia lähes korvaamattomana.