stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tauno Pasanen
Pihtiputaan poliisisurmat

Tapahtumaa edeltäneen viikon aikana Pasanen oli juonut päivittäin alkoholia ja valvonut öitä lehmän poikimista odotellessa. Tapahtumapäivänä noin kello kahdentoista aikoihin hänelle oli tullut riitaa vaimonsa Liisa Pasasen kanssa. Pasanen ajoi vaimonsa ja lapsensa ulos kodistaan kuten usein aikaisemminkin. Naapuri hälytti paikalle poliisit. Pasanen tunnettiin äkkipikaisena, siksi poliisipartiolla oli muun muassa konepistooli mukana.
Pasanen ampui minuutin sisällä avotähtäimisellä 7×33 millin lintukiväärillä neljä häntä kiinniottamaan tullutta, aseistautunutta poliisia. Pasanen ampui viimeiset, kuolettavat laukaukset uhrien vierestä teloitustyyliin. Tapahtuman jälkeen Pasanen käveli naapuriin ja pyysi soittamaan poliisit paikalle. Pasasen todettiin olleen 1,2 promillen humalassa. Surmansa saivat vanhempi konstaapeli Veikko Armas Riihimäki (53), nuoremmat konstaapelit Mauno Olavi Poikkimäki (31) ja Onni Saastamoinen (37) sekä konstaapeli Pentti Olavi Turpeinen (33).
Poliisivihaa epäiltiin julkisuudessa teon motiiviksi, mutta Pasasen mukaan hänellä ei ollut erimielisyyksiä poliisien kanssa. Pasasen puolustusasianajajana toimi Valto Riekkinen, joka oli muutamia vuosia aiemmin tullut tunnetuksi nailonsukkamurhista tuomitun Ilkka Kiviojan asianajajana. Riekkinen anoi päämiehelleen pääsyä mielentilatutkimukseen, mutta oikeus ei katsonut sitä tarpeelliseksi. Pasanen tuomittiin elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen, jota hänet passitettiin kärsimään Riihimäen vankilaan.
Tapaus herätti keskustelua poliisin koulutuksesta ja turvallisuudesta.
Entisen vaimon tappo

Vuosien aikana Pasanen itse ja hänen sukulaisensa kirjoittivat presidentti Urho Kekkoselle useita anomuksia Pasasen armahtamiseksi, mutta tuloksetta. Presidentti Mauno Koivisto armahti Pasasen 1. huhtikuuta 1982. lähde tarkemmin?
Pasasen vankeustuomion aikana vuonna 1977 hänen vaimonsa Liisa oli muuttanut lähemmäksi miestään Riihimäelle. Vapauduttuaan Pasanen eleli jonkin aikaa Riihimäellä yhdessä Liisan kanssa. Vuonna 1955 solmittu avioliitto päättyi eroon vuonna 1992, mutta puolisot tapasivat toisiaan edelleen säännöllisesti. Pasasen kotitalo Pihtiputaalla oli purettu hänen ollessaan vankilassa.
Lauantaina 24. elokuuta 1996, rankan juomisen päätteeksi, Pasanen kuristi Liisan hengiltä. Pasanen oli varannut itselleen ja Liisalle perjantaina viikonloppua varten kaksi pulloa Koskenkorvaa ja noin kymmenen pullollista olutta. Lisäksi hän oli tehnyt yli puoli ämpärillistä kiljua, joka oli valmistettu lisäämällä hiivaa ja sokeria kotikaljaan. Perjantaina juodun Koskenkorvan jälkeen juopottelua oli jatkettu lauantaina kiljulla. Liisa oli sammunut jo ennen puoltapäivää, mutta herännyt jälleen iltapäivällä. Koska Tauno Pasasen jalat eivät kestäneet juomisen takia kävelyä, kävi Liisa hakemassa kioskilta mehua laimennukseksi, sillä juomista jatkettiin jälleen Koskenkorvalla. Pasanen ei omien sanojensa mukaan muista kuristamisesta mitään ja kiisti jyrkästi aikoneensa tappaa Liisan. Hän arveli riidan syntyneen Liisan tyttärelleen antamasta lainatakauksesta, jota Liisa ei halunnut maksaa.
Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen (TEO) tekemän mielentilatutkimuksen mukaan Pasanen oli teon tehdessään alentuneesti syyntakeinen. TEO oli lausunnossaan ottanut syyntakeisuutta alentavana tekijänä huomioon Pasasen 2,4 promillen humalatilan. Syyttäjä arvosteli TEO:ta erityisesti lieventävänä asianhaarana käytetystä humalatilasta, koska Pasasta tutkinut lääkäri oli sitä mieltä, että Pasanen oli terve. Pasanen tuomittiin Riihimäen käräjäoikeudessa 26. helmikuuta 1997 täyttä ymmärrystä vailla olevana tehdystä taposta seitsemäksi vuodeksi vankeuteen. Tapaus aiheutti keskustelun moninkertaisen murhamiehen armahtamisen oikeutuksesta.
Pasanen vietti vankeusaikansa Riihimäen vankilassa ja vapautui ehdonalaiseen helmikuussa 2000. Vapauduttuaan Pasanen asettui Riihimäelle.
Aiheesta tehty elokuva

Vuonna 1971 sai ensi-iltansa Mikko Niskasen ohjaama elokuva Kahdeksan surmanluotia, joka pohjautuu Pihtiputaan tapaukseen. Elokuvasta on tullut klassikko, jonka sanotaan kuvaavan erityisen hyvin aikakauden elämää maaseudun köyhyydessä. Niskanen lähti tekemään elokuvaa, koska oli vakuuttunut siitä että Pasasen teon taustalla oli jonkinlainen yhteiskunnallinen syy jonka hän halusi tuoda esille. Tapahtumia on elokuvassa muutettu, siinä Pasanen ei esimerkiksi ammu ns. ”teloituslaukauksia” haavoittuneiden poliisien päähän näiden vieressä seisten. Tämä oli kuitenkin todellinen tapahtumien kulku.
Elokuvan katsotaan vaikuttaneen myös siihen, että Pasanen sai melko nopeasti armahduksen tasavallan presidentti Mauno Koivistolta vuonna 1982.
Aiheesta muualla

Mikkonen, Nadja: Pihtiputaan musta perjantai. Yle Uutiset.  7.3.2019.
Steffansson, Marjo: MIKON MATKASSA OSA IX: Kahdeksan surmanluotia osa 1: Kollegoiden surma järkytti. Äänekosken Kaupunkisanomat.  8.4.2017. Viitattu 19.4.2018.
Viljakainen, Miika: ”Soita nimismiehelle, että tulee hakemaan nuo raatonsa pois” – Näin Pihtiputaan poliisisurmat etenivät 48 vuotta sitten. Ilta-sanomat.  25.3.2017. Viitattu 19.4.2018.
Tauno Pasasen tila surmapäivänä.
Nimilaki

Nimilaki (SDK 694/1985, ruots. namnlag) oli laki, joka velvoitti jokaiselle kansalaiselle sukunimen ja etunimen. Se oli voimassa 1. tammikuuta 1986 lähtien. Lain mukaan jokaisella tulee olla sukunimi ja henkilö, jolla ei ole sukunimeä, on velvollinen sen ottamaan. Laissa säädettiin muun muassa lapsen sukunimestä, nimiasioista avioliittoon liittyen ja sukunimen muuttamisesta.
Uusi etu- ja sukunimilaki (946/2017) tuli voimaan 1.1.2019. Siinä on merkittäviä muutoksia lakiin, kuten sukunimiyhdistelmän ottaminen käyttöön. Laki ei sisällä välinimen käyttöä.
Ensimmäinen sukunimilaki säädettiin Suomessa 1920. Siinä määrättiin sukunimi pakolliseksi, joskin sukunimen käyttö oli yleistynyt jo 1800-luvun loppupuolella.
Lapsen sukunimen valinta > Lapsen sukunimi

voi olla vanhempien yhteinen sukunimi
voi olla äidin tai isän sukunimi, mutta ei eri kuin sisaruksilla (jos nämä ovat äidin ja isän yhteisessä huollossa)
valitaan edellisin perustein myös ottolapsille, mutta tuomioistuin voi antaa luvan säilyttää vanhan nimen, jos se on lapsen edun mukaista.
Lapsen sukunimen valinta > Poikkeustilanteet

Jos isyys vahvistetaan vasta lapsen väestörekisteriin ilmoittamisen jälkeen, nimen saa vaihtaa isän sukunimeksi sitten kun isyys on vahvistettu.
Lapsen huoltaja päättää isän sukunimen ottamisesta, on siis mahdollista, että yksinhuoltajaäiti antaa lapselle tämän isän sukunimen, kun isyys vahvistetaan, vaikka isä ei tätä haluaisi.
Jos alaikäisen lapsen huoltaja menee naimisiin ja ottavat yhteisen sukunimen, lapsen nimen voi muuttaa samaksi (mutta vain jos lapsella ei ole toista huoltajaa muualla).
12-vuotiaan tai vanhemman lapsen nimeä ei saa muuttaa ilman hänen suostumustaan. Lapsiin liittyvät nimiasiat hoidetaan väestörekisterin pitäjän kanssa.
Sukunimen valinta avioliittoon mennessä

Avioliiton solmivat puolisot
voivat ottaa yhteisen nimen jonka täytyy olla jommankumman viimeksi käytössä ollut nimi naimattomana, ei siis minkään aiemman avioliiton kautta saatu nimi
säilyttää omansa, joka heillä on naimisiin mennessä (tämä vuodesta 1986 voimassa ollut käytäntö oli paluuta vanhaan, historialliseen käytäntöön)
voivat ottaa yhteisen nimen, jolloin se puoliso jonka nimi muuttuu, voi ottaa itselleen yhdysnimen Maija/Markku Vanhanimi-Uusinimi. Vanhan nimen on oltava uuden nimen edellä ja tässä "vanha nimi" voi olla joko viimeksi naimattomana ollut nimi tai se nimi, joka hänellä on naimisiin mennessä (esimerkiksi edellisestä avioliitosta jäänyt nimi).
Avioliittoihin liittyvät nimiasiat hoidetaan väestörekisterin pitäjän kanssa.
Sukunimen valinta avioeron yhteydessä

Avioeron yhteydessä
voi säilyttää avioliiton kautta saamansa nimen
voi luopua avioliiton kautta tulleesta nimestä ja ottaa käyttöön nimensä joka oli naimattomana ollessaan, mutta ei mitään aiempaa avioliiton kautta saatua nimeä
voi säilyttää avioliiton solmimisen myötä otetun yhdysnimen, tai ottaa käyttöönsä sen etuosan, eli vanhan nimensä (joka voi olla myös aiemman avioliiton kautta saatu nimi).
Sukunimen vaihtaminen

Sukunimen saa vaihtaa, jos
nimestä on ilmeistä haittaa, se on esimerkiksi hankala kirjoittaa (ulkomaalainen), liian yleinen, merkitykseltään nolo
uusi nimi on kuulunut aiemmin itselle tai suoraan edeltäville esivanhemmille
on muu hyvä syy.
Sukunimen muuttamisasiat hoidetaan Digi- ja väestötietoviraston kanssa.
Sukunimeä koskevat rajoitukset

Uusi sukunimi ei saa olla
sopimaton tai ilmeistä haittaa käytössä aiheuttava
kotimaisen kielenkäytön vastainen esimerkiksi kirjoitusasultaan
erittäin yleinen
etunimenä yleisesti käytetty
jonkin jo olemassa olevan suvun nimi
käytössä oleva liikemerkki, yrityksen tai yhteisön nimi, taiteilijanimi tms.
Vain ensimmäinen näistä kohdista on aivan ehdoton, muista voi perustellusta syystä poiketa.
Kirjallisuutta

Urpo Kangas: Etunimet, sukunimet ja laki.  (Juridica, 35)  Helsinki:  Alma Talent, 2019.  ISSN 1459-7535.  ISBN 978-952-14-3551-5.
Salma Hayek

| Salma Hayek |
| --- | --- |
 Salma Hayek Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2020.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Salma Valgarma Hayek Jiménez
Syntynyt: 2. syyskuuta 1966 (ikä 58) Coatzacoalcos, Veracruz, Meksiko
Ammatti:  näyttelijä, malli
Puoliso:  François-Henri Pinault (vih. 2009)
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1988–
Merkittävät roolit:   Desperado  Hämärästä aamunkoittoon  Frida 
Palkinnot
 luettelo palkinnoista 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Salma Hayek Pinault (s. Salma Valgarma Hayek Jiménez; 2. syyskuuta 1966 Coatzacoalcos, Veracruz) on amerikan­meksikolainen näyttelijä ja malli. Hayek on esiintynyt yli 30 elo­kuvassa ja saanut Oscar-ehdokkuuden. Hän on näytellyt myös televisio­sarjoissa Ruma Betty ja 30 Rock.
Varhainen elämä

Hayek syntyi Coatzacoalcosin satamakaupungissa Vera­cruzin osa­valtiossa libanonilaiselle isälleen ja espanjalaiselle äidilleen. Hän varttui katolilaisessa perheessä, ja hänet lähetettiin Yhdys­valtoihin 12 vuoden iässä katolilaiseen sisä­oppi­laitokseen Louisianan New Orleansiin. Käyttäytymis­ongelmat koulua johtaneiden nunnien kanssa johtivat kuitenkin siihen, että hän keskeytti koulun. Hän palasi hetkeksi takaisin Meksikoon, jonka jälkeen hänet lähetettiin tätinsä luo Texasin Houstoniin, jossa hän asui 17-vuotiaaksi asti. Sittemmin Hayek muutti Méxicoon opiskelemaan kansain­välisiä suhteita. Perheensä harmiksi hän kuitenkin jätti opinnot kesken luodakseen näyttelijättären uraa.
Ura

Hieman yli kahdenkymmenen vuoden iässä Hayek näytteli kahdessa meksikolaisessa televisio­saippua­oopperassa Nuevo amanecer ja Teresa, jotka nostivat hänet tähdeksi hänen koti­maassaan. Myöhemmin vuonna 1994 hän oli pää­roolissa palkitussa meksikolaisessa elo­kuvassa El callejón de los milagros.
Huolimatta tuolloin rajallisesta englannin kielen taidostaan Hayek muutti vuonna 1991 Los Angelesiin opiskellakseen näyttelemistä. Hänen haaveenansa oli näyttelijän ura Holly­woodissa. Tuottaja Elizabeth Avellan ja hänen miehensä elo­kuva­ohjaaja Robert Rodríguez ja antoivat hänelle toisen pää­roolin elo­kuvasta Desperado, vasta­näyttelijänään Antonio Banderas. Desperado olikin Hayekin läpi­murto, sillä se nosti hänet Holly­woodin ja koko maailman tietoisuuteen. [lähde? ]
Desperadon menestyksekäs rooli sai jatkoa lyhyessä, mutta muistettavassa roolissa elo­kuvassa Hämärästä aamunkoittoon vuonna 1996. Vuonna 1999 Hayek näytteli yhdessä Will Smithin kanssa suuren budjetin elo­kuvassa Wild Wild West. Samana vuonna hän myös esiintyi Kevin Smithin elo­kuvassa Dogma.
Hayekin osittain tuottama elo­kuva Frida julkaistiin vuonna 2002. Hän näytteli meksikolainen taiteilija Frida Kahlon osaa. Hayek oli ehdolla rooli­työstään parhaan nais­pää­osan Oscariin.
Vuonna 2003 Hayek jatkoi Desperadosta tuttua rooliaan elo­kuvassa Once Upon a Time in Mexico, joka oli ohjaaja Rodriguezin Mariachi-trilogian päätös­osa. Vuonna 2005 Hayek kokeili taitojaan musiikki­video-ohjauksessa, kun hän ohjasi artisti Princen kappaleen ”Te Amo Corazón” musiikki­videon.
Yksityiselämä

Hayek on naimisissa ranskalaisen liike­miehen François-Henri Pinaultin kanssa. Paris­kunnalla on vuonna 2007 syntynyt tytär.
Valikoitu filmografia

Desperado (1995)
Hämärästä aamunkoittoon (1996)
Wild Wild West (1999)
Dogma (1999)
Frida (2002)
Once Upon a Time in Mexico (2003)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salma Hayek Wikimedia Commonsissa
Sandra Bullock

| Sandra Bullock |
| --- | --- |
 Sandra Bullock vuonna 2013.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sandra Annette Bullock
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1964 (ikä 60) Arlingtonin piirikunta, Virginia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat, Saksa
Ammatti:  näyttelijä, elokuvatuottaja
Puoliso:  Jesse G. James (2005–2010)
Lapset:  adoptoidut poika Louis ja tytär Laila
Näyttelijä
Aktiivisena:  1985–
Merkittävät roolit:  Crash Odottamaton ehdotus Elämä pelissä Gravity
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Oscar  2009 Elämä pelissä 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sandra Annette Bullock (s. 26. heinäkuuta 1964 Arlingtonin piirikunta, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen, Oscar-palkittu näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Demolition Man (1993), Speed – kuoleman kyydissä (1994), Crash (2004), Odottamaton ehdotus (2009), Elämä pelissä (2009), The Heat (2013) ja Gravity (2013).
Vuonna 2009 hänet palkittiin roolistaan elokuvassa Elämä pelissä parhaan naispääosan Oscarilla, Golden Globella ja SAG-palkinnolla. Bullock sai toisen Oscar-ehdokkuutensa vuonna 2013 roolistaan elokuvassa Gravity.
Lapsuus ja nuoruus

Sandra Annette Bullock syntyi 26. heinäkuuta 1964 Arlingtonin piirikunnassa, Virginiassa, Yhdysvalloissa. Bullockin äiti oli saksalainen oopperalaulaja Helga Meyer ja Bullock vietti lapsuudessaan ja nuoruudessaan useita vuosia Euroopassa seuraten äitiään konserttikiertueilla. Bullock harrasti lapsena laulamista ja balettia. Hänen ensimmäiset julkiset esiintymisensä olivat pieniä sivurooleja äitinsä oopperoissa.
Bullock opiskeli teatteritaidetta East Carolina Universityssä. Hän kuitenkin lopetti opiskelut ennen valmistumistaan etsiäkseen näyttelijän töitä New Yorkissa. Bullock ei kuitenkaan menestynyt New Yorkissa ja elätti itsensä tarjoilijana.
Näyttelijäura

Bullock muutti Los Angelesiin ja sai useita pieniä rooleja pienen budjetin elokuvissa. Ensimmäinen ison budjetin elokuva oli Sylvester Stallonen tähdittämä toimintaelokuva Demolition Man vuonna 1993. Bullockin läpimurtorooli on pääosa elokuvassa Speed vuonna 1994. Tämän jälkeen Bullock on esiintynyt useissa menestyselokuvissa, kuten Oscar-palkitussa elokuvassa Crash. Vuoden 2010 Oscar-gaalassa Bullock voitti parhaan naispääosan Oscarin roolisuorituksestaan elokuvassa Elämä pelissä. Samana vuonna Bullock vastaanotti myös vuoden huonoimman naispääosan Razzie-palkinnon elokuvasta All About Steve.
Bullock on valittu People-lehden maailman 50 kauneimman ihmisen listalle vuosina 1996 ja 1999.
Yksityiselämä

Bullock oli naimisissa moottoripyöräohjelmia televisiossa juontavan Jesse G. Jamesin kanssa, mutta avioliitto päättyi maaliskuussa 2010.
Bullock asui 12. ikävuoteen asti Saksassa. Hänellä on edelleen myös Saksan kansalaisuus. Bullock myös puhuu saksaa.
Vuonna 2010 Bullock adoptoi poikalapsen ja vuonna 2015 tytön.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sandra Bullock vuonna 2009.
Sandra Bullock vuonna 2010.
Pinetop Perkins

Pinetop Perkins
Joe Willie ”Pinetop” Perkins (13. heinäkuuta 1913 Belzoni, Mississippi – 21. maaliskuuta 2011 Austin, Texas) oli yhdysvaltalainen blues-muusikko. Hänet valittiin Blues Hall of Fameen vuonna 2003.
Perkins oli kotoisin vaatimattomista oloista ja työskenteli puuvillapelloilla jo seitsemänvuotiaana. Koulunkäynti jäi kolmeen luokkaan. Hän aloitti uransa kitaristina, mutta hänen vasen kätensä vammautui tappelussa Arkansas'ssa. Hän siirtyi pianoon ja teki 1950-luvulla yhteistyötä Earl Hookerin kanssa. Hookerin yhtyeen ohjelmistoon kuului ”Pinetop's Boogie Woogie”, josta hän sai lempinimensä.
Hän siirtyi Illinois'hin ja aloitti levytysuran uudelleen 1968.
Kun Otis Spann lähti Muddy Watersin yhtyeestä, Perkins tuli 1969 pianistiksi hänen tilalleen ja oli mukana 12 vuotta ja soitti kaikilla Watersin viimeisillä studiolevyillä.. Perkins levytti myös Legendary Blues Bandin kanssa. Oman ensilevyn hän teki vasta 1988 ja julkaisi yhteensä viitisentoista palkittua levyä. Hän esiintyi julkisesti vielä yli 90-vuotiaana. Hän loukkaantui liikenneonnettomuudessa vuonna 2004 mutta selvisi lievin vammoin.
Perkins asui Austinissa, Texasissa. Hänelle myönnettiin vuonna 2005 Grammy elinikäisistä saavutuksista musiikin alalla. Vuonna 2007 hän voitti Grammyn kaikkien aikojen vanhimpana esiintyvänä taiteilijana yhtenä Last of the Great Mississippi Delta Bluesmen: Live in Dallas -levyn esiintyjistä.
Perkinsille oli sovittu esiintyminen Rauma Bluesissa heinäkuussa 2011.
Meri-Tuuli Väntsi

Meri-Tuuli Väntsi (o.s. Lindström, s. 8. elokuuta 1980 Lissabon) on suomalainen juontaja ja ruokakirjailija. MoonTV:llä hän juonsi kolmen vuoden ajan etupäässä konemusiikki-, festari-, ja ruokaohjelmia. Vuodesta 2003 hän juonsi Ylellä Top40-ohjelmaa.
Väntsillä oli vuosina 2006–2011 catering-alan yritys Elokuvamuonitus Nakki Oy.
Ohjelmat, joissa juontajana

Top40 (Yleisradio)
Köyhät Ritarit (MTV3)
Huvila&Huussi  (Nelonen)
Saran ja Meri-Tuulin Metropolit (Liv)
Junior MasterChef (Nelonen)
Samassa liemessä
Neljän tähden illallinen
#lovemilla (Yle Areena)
Yksityiselämä

Väntsillä on puolisonsa Jaakko Väntsin kanssa vuosina 2016 ja 2020 syntyneet pojat.
Teokset

Lindström, Meri-Tuuli: Mökin keittokirja.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-40958-9
Lindström, Meri-Tuuli: Kauneutta keittiöstä.  Helsinki:  Naisten Pankki / Kirkon Ulkomaanapu, 2015.
Lindström, Meri-Tuuli: Pataruokaa.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41850-5
Hurmerinta, Pipsa & Väntsi, Meri-Tuuli: Pipsa & Meri-Tuuli samassa liemessä.  Helsinki:  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-43074-3
Väntsi, Meri-Tuuli: Pataruokaa.  (Täydennetty laitos)  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-47947-6
Steve Irwin

Steve Irwin televisiossa.
Steve ruokkimassa alligaattoria (2005).
Stephen Robert ”Steve” Irwin (22. helmikuuta 1962 Essendon, Victoria – 4. syyskuuta 2006 Port Douglas, Queensland) oli australialainen eläinasiantuntija, Australia Zoo -eläintarhan johtaja, luonnonsuojelija ja televisiopersoona.
Irwin tunnetaan parhaiten monissa maissa esitetystä Krokotiilimies (engl. The Crocodile Hunter) -televisiosarjastaan. Suomessa sarjaa on esittänyt Nelonen ja Discovery-yhtiön Animal Planet -kaapelikanava. Maailmanlaajuisesti Irwinin ohjelmilla oli arviolta 200 miljoonaa katsojaa.
Irwin avioitui vuonna 1992 yhdysvaltalaisen Terri Rainesin kanssa. Tämä osallistui miehensä televisio-ohjelmien tekemiseen. Pari sai kaksi lasta.
Irwinin vilkas, innostunut ja liioitteleva esiintymistyyli sekä leveä australianenglannin murre on synnyttänyt näköishahmoja hänestä muun muassa televisiosarjoihin Simpsonit ja South Park. Irwin vieraili Oprah Winfreyn, Conan O’Brienin ja Jay Lenon televisio-ohjelmissa, Eläintohtori 2 -elokuvassa sekä antoi äänensä Happy Feet -animaatioelokuvassa näyttäytyneelle etelänmerinorsu Treville.
Irwinistä ei pidä eläinsuojelujärjestö PETA[lähde? ]. Väitetään myös, että hän häiritsi kuvaamiaan eläimiä.[lähde? ]
Kuolema

Irwin sai surmansa kesken luontodokumenttiohjelman kuvausmatkan sukeltaessaan Isolla valliriutalla  4. syyskuuta 2006 kello 11 aamupäivällä. Myrkyllinen 2,5 metrin pituinen, noin satakiloinen isokeihäsrausku pisti Irwiniä rintaan lähelle sydäntä, ja hän kuoli miltei heti sydämen pysähtymiseen. Tapahtuman jälkeen Irwin lennätettiin läheiseen sairaalaan, mutta mitään ei ollut tehtävissä. Tapahtuma tallentui videonauhalle, jonka Queenslandin poliisi otti haltuunsa. Irwinin ystävä John Stainton on kertonut, että kuolemaa todistavaa videonauhaa ei aiota koskaan näyttää julkisuudessa. Myös Discovery Channel ilmoitti, ettei aio näyttää videota sen vapauduttua poliisilta.
Irwin oli tiettävästi kolmas henkilö Australian historiassa, joka kuoli rauskun pistoon[lähde? ]. Edellinen samankaltainen kuolemantapaus sattui vuonna 1945[lähde? ]. Normaalisti rauskun pistos ei ole tappava, mutta ilmeisesti piikki osui suoraan sydämeen. Stainton kertoi CNN:n Larry King Live -lähetyksessä, että videolla Irwin vetää rauskun piikin rinnastaan viime hetkillään[lähde? ]. Maailmalla tunnetaan tapauksia, joissa rauskun piston sydämeen tai sen lähelle saaneet ovat jääneet henkiin, kun piikki on jäänyt haavaan[lähde? ]. Irwinin tapauksessa piikin irrottaminen omakätisesti saattoi koitua hänen kohtalokseen[lähde? ].
Australian pääministeri John Howard tarjoutui pitämään Irwinille valtiolliset hautajaiset, joista hänen isänsä Bob Irwin kuitenkin kieltäytyi ilmoittaen, että hänen poikansa olisi halunnut vain vähäeleiset hautajaiset.
Filmografia

Krokotiilimies (engl. Crocodile Hunter) (1996–2006)
Eläintohtori 2 (cameo-rooli) (2001)
The Crocodile Hunter: Collision Course (2002)
Happy Feet (2006)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Steve Irwin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Steve Irwin Elonetissä.
Animal Planet: The Crocodile Hunter
HS.fi: "Krokotiilimiehen hautajaisista kiista" (Arkistoitu – Internet Archive)
HS.fi: "Krokotiilinmetsästäjä kuoli keihäsrauskun pistoon" (Arkistoitu – Internet Archive)
ABCNewsin artikkeli & Good Morning American Video
Koharu Kusumi

| Koharu Kusumi> 久住小春.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1992 (ikä 32)
Ammatti:  Laulaja, ääninäyttelijä, malli
Muusikko
Aktiivisena:  2005—
Tyylilajit:  J-pop
Yhtyeet:  Morning Musume
Levy-yhtiöt:  Zetima 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Koharu Kusumi (jap. 久住小春, s. 15. heinäkuuta 1992, Nagaoka, Niigatan prefektuuri, Japani) on japanilainen J-pop-laulaja ja ääninäyttelijä.
Kusumi oli kokoonpanoltaan vaihtuvan Morning Musume -yhtyeen 7. sukupolven ainoa jäsen. Hän osallistui Hello! Project -tyttöbändikollektiiviin kuuluvan Morning Musumen vuoden 2005 koelauluihin, ja hänet valittiin yhtyeen jäseneksi keväällä 2005. Hän oli tuolloin vain 12-vuotias. Koelaulut ja Kusumin debyyttikonsertti esitettiin Hello! Morning TV-ohjelmassa.
Koharu julkaisi Hello! Projectissa useita singlejä ja albumeja. Hänen soolojulkaisunsa on julkaistu nimellä ”Tsukishima Kirari starring Kusumi Koharu”. Tsukishima Kirari on animehahmon nimi, jonka ääninäyttelijänä Koharu toimi Kirarin Revolution -animessa vuosina 2006–2009. Kusumi oli johtavassa roolissa Morning Musumen 31. singlessä. Hänet valittiin myös Morning Musumen 10. juhlavuoden erikoisyksikkö Morning Musume tanjō 10-nen kinentaihin. Yksikön 24. tammikuuta 2007 julkaistussa singlessä ”Bokura ga ikiru My Asia” Koharu sai selkeästi yhden päärooleista. Morning Musumen 34. singlessä ”Onna ni sachi Are” Kusumi sai johtoroolin live-esityksissä. Tanssikoreografiassa hän on keskimmäisellä paikalla, joka on perinteisesti kuulunut Ai Takahashille.
Kusumi on kuulunut Hello! Projectin kickball-joukkue Metro Rabbits H.P.:hen sen muodostamisesta, vuodesta 2006 lähtien.
Koharu lähti eli ”valmistui” Morning Musumesta ja Hello! Projectista 6. joulukuuta 2009. Hän ilmoitti syyksi aikomuksensa ryhtyä malliksi.
Hello! Project -ryhmät

Morning Musume (2005–2009)
Morning Musume tanjō 10-nen kinentai (2007)
Kira☆Pika (2007–2009)
Milky Way (2008–2009)