stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urjalan kotiseutumuseo

| Urjalan kotiseutumuseo |
| --- | --- |
Tyyppi:  Kotiseutumuseo
Sijainti:  Museotie, Urjala
Perustettu:  1950
Ylläpitäjä:  Urjalan kunta
Koordinaatit:  61°05′17″N, 23°28′26″E
 fiUrjalan kotiseutumuseo 
    
Urjalan kotiseutumuseo pihapiireineen sijaitsee rauhallisella ja kauniilla mäellä Urjalankylässä. Museo avattiin yleisölle vuonna 1950. Museon kahdeksan rakennusta on siirretty paikoilleen eri puolilta Urjalaa ja esineistö on saatu lahjoituksina. Kotiseutumuseon päärakennus on 1700-luvun lopulla rakennettu maalaistalon päärakennus, jossa pääsee näkemään 1800-luvun loppupuolen hämäläisen talonpojan elämäntapaa ja pienviljelijäkäsityöläisen elämää 1940-luvulla, paikallishistoriaa, käsityötaitoa, maatalous ja maalaiselämää. Päärakennuksen pirtin erikoisuus on harvinainen päreistä tehty sisäkatto, joka tehtiin perinteisesti joulun alla huonetta koristamaan, samalla päreet kuivuivat, ja juhlapyhien jälkeen niitä poltettiin pärepihdeissä valontuojina. Syytinkirakennuksessa asui 1940-luvun keinutuolinikkari perheineen. Urjala-mallisten keinustoolien teko alkoi kunnassa jo 1860-luvulla, ja vuosisadan vaihteen molemmin puolin nikkarointi kehittyi laajaksi kotiteollisuudeksi. Tuolloin nikkareita oli kymmeniä ja he olivat usein vähävaraisia mökkiläisiä, jotka asuivat ja työskentelivät samassa huoneessa. Rakennuksen porstuakamarissa on pieni suutarin työhuone. Museon pihapiiriin on myös rakennettu korsu, joka on Jalkaväkirykmentti 23:n Syvärin rannalla, etulinjassa olleen Karhukorsun kopio. Silloin korsua asutti puolikiväärijoukkue eli vajaat parikymmentä miestä. Korsun ympäristössä risteilee venäläisten linnoittajien vuosina 1915–1917 kaivamia juoksuhautoja. Alueella on myös muun muassa tuulimylly, joka on peräisin 1800-luvulta ja täysin toimintakuntoinen. Alueen vanhin rakennus on 1600-luvulla rakennettu ruotusotamiehen varusteaitta. Muissa aitoissa säilytettiin viljaa, ruokatarvikkeita ja vaatteita, Kaluaitassa on esillä monia 1800-luvun maa- ja kotitalouden työvälineitä.
Valkokauluskottarainen

| Valkokauluskottarainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae
Suku::  Grafisia
Laji::  torquata
Kaksiosainen nimi
 Grafisia torquata  (Reichenow, 1909) 
Katso myös
   Valkokauluskottarainen Wikispeciesissä   Valkokauluskottarainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokauluskottarainen (Grafisia torquata) on kottaraisten heimoon kuuluva afrikkalainen varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Levinneisyys

Valkokauluskottaraista tavataan laajalla alueella Kamerunissa, Keski-Afrikassa, Tšadissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Gabonissa. Lajin on kuvattu olevan paikallinen ja harvinainen, ja sen kannankehitys on laskeva. Sen levinneisyysalue on kuitenkin laaja, eikä vähentymisen katsota vielä vaarantavan lajia, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Urjalan seurakunta

| Urjalan seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Urjalan kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Tampereen hiippakunta
Rovastikunta:  Kangasalan rovastikunta
Pääkirkko:  Urjalan kirkko
Jäsenmäärä:  3 539 (2022)
– Osuus asukkaista:  77,4 %
Kirkollisvero:  1,70 %
Kirkkoherra:  vt. Auni Kaipia
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Urjalan seurakunta on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Pirkanmaalla, Urjala kunnassa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Kangasalan rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Timo Kumpunen. Vuonna 2017 seurakunnassa oli 3 913 jäsentä eli 81,03 % Urjalan asukkaista.
Urjalan seurakunta oli Akaan seurakuntaan kuulunut kappeliseurakunta viimeistään vuodesta 1540 lähtien. Itsenäiseksi seurakunnaksi se muodostettiin vuonna 1590.
Chiúren piiri

| Chiúren piiri Distrito de Chiúre |
| --- | --- |
 Chiúren piirin sijainti Mosambikissa.
 Koordinaatit: 13.3769°S, 39.9600°E 
Valtio:  Mosambik
Maakunta:  Cabo Delgado
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Chiúre
 – johtaja:  Agostinho André Manila 
Pinta-ala:  4 210 km²
Väkiluku (2020)  (ennuste):  333 013
Chiúren piiri (port. Distrito de Chiúre) on Mosambikin pohjoisosassa Cabo Delgadon maakunnassa sijaitseva piiri. Piirin hallintokeskus on Chiúren kaupunki, joka sijaitsee linnuntietä 75 kilometriä ja maanteitse 137 kilometriä maakuntakeskus Pembasta länsilounaseen. Kansallinen maantie N1 kulkee piirin kautta.
Piiri rajoittuu idässä Mecúfin piiriin ja Intian valtamereen, etelässä Nampulan maakunnan Memban ja Eratin piireihin, lännessä Namunon piiriin sekä ja pohjoisessa Montepuezin ja Ancuaben piireihin.
Piirin pinta-ala on 4 210 neliökilometriä (5,1 % maakunnan pinta-alasta). Paikallishallinnossa piiri jakautui kuuteen hallinto-alueeseen (postos administrativos, P. A) - Chiúre sede, Chiúre-Velho, Katapua, Mazeze, Namogelia ja Ocua - ja edelleen 16 paikkakuntaan (localidades).
Chiuren yläkoulua (toisen asteen koulu, luokka-asteet 8-10).
Mosambikin tilastoviranomaisen ennuste vuoden 2020 väkiluvuksi oli 333 013. Vuonna 2017 piirin väkiluku oli 299 235. Vuonna 2007 asukkaita oli 217 487. Väestöstä lukutaidottomia on noin 62,3 prosenttia (2021).
Pääelinkeinoja ovat maanviljely, kotieläintalous ja kauppa. Keskeisiä maataloustuotteita ovat maissi, maapähkinät, maniokki ja pavut.
Bruce Grobbelaar

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Bruce David Grobbelaar
Syntymäaika: 6. lokakuuta 1957
Syntymäpaikka: Durban, Etelä-Afrikka
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 185 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1973 | Highlanders |  ? | (?) |
| 1976–1977 | Durban City |  ? | (?) |
| 1979–1980 | Vancouver Whitecaps | 24 | (0) |
| 1979–1980 | Crewe Alexandra (laina) | 24 | (1) |
| 1980–1994 | Liverpool | 440 | (0) |
| 1993 | Stoke City (laina) | 4 | (0) |
| 1994–1996 | Southampton | 32 | (0) |
| 1996–1997 | Plymouth Argyle | 36 | (0) |
| 1997 | Oxford United | 0 | (0) |
| 1997 | Sheffield Wednesday | 0 | (0) |
| 1997–1998 | Oldham Athletic | 4 | (0) |
| 1998 | Chesham United |  ? | (?) |
| 1998 | Bury | 1 | (0) |
| 1998 | Lincoln City | 2 | (0) |
| 1999 | Northwich Victoria |  ? | (?) |
| 2001–2002 | Hellenic | 1 | (0) |
| 2006–2007 | Glasshoughton Welfare | 1 | (0) |
Maajoukkue
|  | Rhodesia | 1 | (0) |
| 1980–1998 | Zimbabwe | 32 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Bruce David Grobbelaar (s. 6. lokakuuta 1957, Durban, Etelä-Afrikka) on entinen Zimbabwen ja Liverpoolin jalkapallomaalivahti. Hän koki Liverpoolin joukkueen kenties menestyksekkäimmän jakson 1980-luvulla seuran ykkösvahtina.
Nuoruus

Vuonna 1975 teini-ikäinen Grobbelaar värvättiin valkoisen Rhodesian armeijaan taistelemaan erämaasodassa mustia vapaustaistelijoita vastaan. Oman kertomansa mukaan Grobbelaar tappoi sodassa lukuisia ihmisiä ja värikkään jalkapallouran muodostuneen sodan jälkeen pakotieksi traumaattisista kokemuksista.
Uran alku

Teininä Bruce Grobbelaar oli lupaava kriketinpelaaja ja olisi saanut baseball-stipdendin Yhdysvaltoihin, mutta hän valitsi kuitenkin jalkapallon.
Grobbelaar debytoi ammattilaisjalkapalloilijana Pohjois-Amerikkalaisen jalkapallosarjan NASL:ssa pelanneen kanadalaisen Vancouver Whitecapsin riveissä vuonna 1980. West Bromwich Albionin silloinen manageri Ron Atkinson yritti hankkia Grobbelaaria joukkueensa riveihin, mutta siirto kariutui koska työlupaa ei silloin myönnetty.
Liverpoolin aika

Grobbelaar siirtyi Liverpooliin 250 000 punnan siirtosummalla 17. maaliskuuta 1981. Grobbelaar pelasi vain reservipelejä kunnes seuran vakituinen ykkösmaalivahti Ray Clemence siirtyi hieman yllättäen kesällä 1981 Tottenhamiin. Grobbelaar oli seuran kiistaton ykkösmaalivahti David Jamesin saapumiseen saakka. Jamesin epävarmat otteet nostivat Grobbelaarin takaisin ykkösmaalivahdiksi kaudelle 1993-1994, mutta ura Liverpoolissa oli silti käytännössä katsoen jo ohitse. Hänen viimeiseksi ottelukseen Liverpoolissa jäi tappiollinen ottelu Leedsia vastaan 28. helmikuuta 1994.
Bruce Grobbelaarin uran alku oli Liverpoolissa melko takkuinen ja häntä syytettiin monista virheistä ja epätasaisista otteista. Vuoteen 1994 mennessä hän oli kuitenkin pelannut yli 600 ottelua Liverpoolissa noussut erääksi seuran legendaarisimmista pelaajista.
Hänen hassu jalkojen vatkauksensa ja sitä seurannut Francesco Grazianin epäonnistuminen rangaistuspotkussa jäivät jalkapallohistoriaan yhtenä oudoimmista mutta onnistuneimmista tempuista häiritä vastustajaa. Liverpool voitti tämän torjunnan ansiosta Euroopan Cupin loppuottelun AS Romaa vastaan ja Grobbelaarista tuli ensimmäinen Euroopan Cupin voittanut afrikkalaispelaaja.
Myöhempi ura

Grobbelaar siirtyi vuonna 1994 ilmaiseksi Southamptoniin ja pelasi siellä kaksi kautta kilpaillen ykkösmaalivahdin paikasta Dave Beasantin kanssa. Southamptonissa pelattujen vuosien jälkeen Grobbelaar pelasi lyhyitä aikoja useissa englantilaisseuroissa.
Lahjussyytökset

Marraskuussa 1994 brittilehti The Sun esitti väitteitä joiden mukaan Grobbelaar, Hans Segers ja John Fashanu olisivat ottaneet lahjuksia ottelutuloksien järjestelemisestä. Ensimmäinen oikeudenkäynti heitä ja malesialaista liikemiestä Richard Limiä vastaan päättyi maaliskuussa 1997 siihen että valamiehistö ei päässyt yksimielisyyteen. Myöhemmin samana vuonna toisessa oikeudenkäynnissä kaikki syytteet hylättiin. Englannin jalkapalloliitto kuitenkin antoi Grobbelaarille puolen vuoden pelikiellon hänen myönnettyä auttaneensa vedonlyöntitoimistoa ennustamaan otteluiden tuloksia. Oikeuden vapauttavan päätöksen jälkeen Grobbelaar nosti The Sunia vastaan syytteen kunnianloukkauksesta. Lehti tuomittiin maksamaan Grobbelaarille 85 000 puntaa, mutta tuomio kumottiin valituksen jälkeen vuonna 2001. Grobbelaar anoi muutosta House of Lords'lta, joka puolestaan kumosi valitustuomioistuimen päätöksen, mutta määräsi The Sunin maksamaan korvauksia vain yhden punnan. Grobbelaar joutui maksamaan lehden oikeudenkäyntikulut, jotka nousivat yli miljoonan punnan. Grobbelaar ei pystynyt maksamaan ja hänet julistettiin henkilökohtaiseen konkurssiin.
Paluu Afrikkaan

Grobbelaar palasi konkurssinsa jälkeen Afrikkaan ja on toiminut valmennustehtävissä useissa eteläafrikkalaisissa jalkapallojoukkueissa. Hän on myös kahdesti toiminut Zimbabwen jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana. Grobbelaar on pelannut useissa hyväntekeväisyysotteluissa muun muassa vuonna 2000 syövän vastaisen kampanjan hyväksi järjestetyssä vuoden 1986 FA Cupin loppuottelun "uusintaottelussa" Evertonia vastaan.
Sopupeliepäilyistä huolimatta Grobbelaar on yhä erittäin suosittu pelaaja Anfieldillä. Hänet äänestettiin 100 Players Who Shook The Kop äänestyksessä sijaluvulle 17. ja on toiseksi korkeimmalle yltänyt maalivahti.
Saavutuksia

Englannin liigamestaruus (6): 1981–82, 1982–83, 1983–84, 1985–86, 1987–88, 1989–90
Euroopan Cup (1): 1983–84
FA Cup (3): 1985–86, 1988–89, 1991–92
Englannin liigacup (3): 1981–82, 1982–83, 1983–84
Bièvre

| Bièvre |
| --- | --- |
 Bièvre-joki Fresnesissä
Alkulähde:  Guyancourt  48.7803°N, 2.0489°E
Laskupaikka:  Pariisi  48.845°N, 2.3663°E
Maat:  Ranska
Pituus:  34,6 km
Virtaama:  0,2 m³/s
Valuma-alue:  200,5 km²

Bièvre on 34,6 kilometrin pituinen joki Ranskan Île-de-Francessa. Se alkaa Guyancourtista, ja ennen vuotta 1912 se laski Seineen Pariisissa lähellä nykyistä Gare d’Austerlitzia. Nykyisin sen Pariisissa oleva alajuoksu on kokonaisuudessaan putkitettu, ja joen vedet päätyvät Pariisin viemäreihin.
Nimen alkuperä

Nimi Bièvre johtuu mahdollisesti latinan sanasta biber ’majava’ (nykyisin tieteelliseltä nimeltään Castor fiber). Samaa alkuperää on keskiaikaisen ranskan majavaa tarkoittava sana bièvre, jonka on kuitenkin syrjäyttänyt nykykielestä sana castor. Joen nimi saattaa kuitenkin myös olla peräisin latinan sanasta beber, joka merkitsee ruskeaa väriä, jolloin se viittaisi joen veden väriin.
Eräässä vuonna 1787 laaditussa kartassa joen nimenä on kuitenkin "ruisseau des Gobelins", "Gobeliinien puro".
Joen kulku

Bièvre alkaa Bouviersin korttelista Guyancourtista, 159 metrin korkeudelta.
Joki virtaa seuraavien Ranskan departementtien ja kuntien alueella:
Yvelinesin departementissa:
Guyancourt
Buc
Les Loges-en-Josas
Jouy-en-Josas
Essonnen departementissa:
Bièvres
Igny
Verrières-le-Buisson
Massy
Antony
Val-de-Marnen departementissa:
Fresnes
L'Haÿ-les-Roses
Cachan
Arcueil
Gentilly.
Val-de-Marnessa myös Bourg-la-Reine rajoittuu Bièvreen, mutta joki ei kulje tämän kunnan alueen poikki.
Pariisissa joki virtasi ennen 13. ja 5. arrondissementtien, lyhyen matkaa myös 14. arrondissementin alueella.
Bièvre Pariisin ulkopuolella > Historia

Bièvren uomaa on jo kauan sitten keinotekoisesti muokattu perkaamalla ja pengertämällä. 1700-luvulla sen vesi ja sitä ympäröivät metsät tulivat useita kertoja oikeusriitojen kohteeksi.
Fructidor-kuun 26. päivänä vuonna III (12. syyskuuta 1795) Christophe-Philippe Oberkampf hankki omistukseensa kuninkaalle ennen kuuluneen maatilan Bouviersissa, Guyancourtissa. Bièvren lähteet sijaitsivat tämän tilan alueella, ja hänen tarkoituksenaan oli valvoa Bièvren veden laatua.
1600-luvulle saakka maat Bièvren yläjuoksun ympärillä olivat suota. Cassinin kartassa sinne ei ole merkitty järviä tai lampia vaan ainoastaan Bièvre-joki. Nykyisin alueella on joukko tekojärviä. Niistä ensimmäinen, Étang de la Minière, esiintyy Guyancourtin intendentin kartassa vuodelta 1787.  Myöhemmin niitä on rakennettu lisää. Niiden rantapengerten ja patojen kunnossapito olivat jatkuvia huolenaiheita. Esimerkiksi vuonna 1819 Pariisin terveydenhoitolautakunta päätti prefektin johdolla tehdä tutkimuksen siitä, miksi Bièvren virtaama Pariisissa oli vähäinen. Tutkimuksen tuloksena kirjoitetussa raportissa todettiin:
»Ei voida kieltää sitä, etteikö Bièvren uoma olisi yläjuoksullaan pahoin laiminlyöty. Sen alkulähteiltä Bucin kylään saakka sen uoman täyttää tavattoman paljon rikkaruohoja ja loiskasveja, jotka kasvullaan kuluttavat suuren osan joen vedestä. […] Kaikkialla Moulin-Renardin laaksossa on veden alle jääneitä maa-alueita, lätäköitä ja soita, joissa vesi seisoo aiheuttaen häviötä. […] rantapenkereisiin syntyneiden halkeamien kautta vesi karkaa uomastaan […].»
Vuonna 1879 Bièvren varrelle rakennettiin tykistön varuskunta, Batterie du Ravin de Bouviers. Se sijaitsee Forêt de Versaillesissa Satoryn sotilasalueen reunalla, ja sen kautta kulkee Étang de Saint-Quentinistä Versaillesiin johtava akvedukti.
Bièvre jakautuu nykyisin selvästi kahteen osuuteen:
alkulähteiltä Antonyn Parc Helleriin saakka Bièvre on näkyvissä, ja sen rannat ovat ulkoilijoiden suosiossa. Siitä vastaa kuntien yhteenliittymä SVIAB (Syndicat intercommunal pour l'assainissement de la vallée de la Bièvre, "Kuntainvälinen Bièvren laakson terveydenhoidon yhteenliittymä". Guyancourtissa se kulkee Forêt de Versaillesissa sijaitsevien Minièren tekojärvien kautta.
Antonyn Parc Helleristä eteenpäin Bièvre on kanavoitu ja melkein kokonaan peitetty. Siitä vastaa SIAAP (Syndicat interdépartemental pour läassainissement de l'agglomération parisienne) ("Departementtienvälinen yhteenliittymä Pariisin suurkaupunkialueen terveydenhoidon yhteenliittymä").
Vuonna 2003 Frensein kunta myönsi määrärahan Parc des Prés de la Bièvre -nimisen puiston perustamiseksi., mikä teki mahdolliseksi palauttaa näkyviin. Työt maksoivat puoli miljoonaa euroa.
Syksyllä 2010 Val-de-Marnen departementin yleisneuvosto järjesti Arcueilissa ja Gentillyssä sarjan keskustelutilaisuuksia sen selvittämiseksi, missä määrin Bièvren luonnollinen uoma on mahdollista palauttaa näkyviin.
Bièvre Pariisin ulkopuolella > Bièvre ja Versailles

Jotta Versailles'n palatsin puiston moniin suihkulähteisiin saataisiin vettä, insinöörit pumppasivat siihen vettä Seinestä Marlyn koneen avulla ja johtivat sinne Bucin akveduktia pitkin vettä kahdesta Saclayn alueella sijainneesta purosta, jotka aikaisemmin laskivat Biêvreen.
Yvetten ja Biêvren yhteenliittymä (SYB) on suunnitellut yhdessä SIAB:n kanssa akveduktiin johtavien kastelukanavien kunnostamista, jotta Versaillesin suihkulähteisiin voitaisiin jälleen johtaa Saclayn alueen sadevettä. Tällä pyritään välttämään tulvia Bièvren laaksossa.
Bièvre Pariisin ulkopuolella > Sivujoet

Bièvren suurin sivujoki on Sygrie, joka laskee siihen vasemmalta puolelta Biêvresissä. Lisäksi siihen laskee joukko pieniä puroja:
Ru Saint-Mard (oikealta)
Ru de Vauhallan (oikealta, Verrières-le-Buissonissa)
Ru des Gains (oikealta)
Ru des Godets (vasemmalta, Antonyssä)
Ru de Rungis (oikealta, Fresnesissä)
Ru de Morteaux (vasemmalta, Antonyssä)
Ru des Blagis (vasemmalta, L'Haÿ-les-Rosesissa).
Bièvre Pariisissa > Geomorfologia

Neoliittisella kivikaudella Bièvre jatkui nykyisen Pariisin alueella nykyisten Pont d'Austerlitzin ja Pont de l'Alman välisellä osuudella. Seine virtasi tuolloin nykyistä pohjoisempana, suurten bulevardien sekä Avenue Matignonin ja Avenue Montaignen kohdalla. Todennäköisesti toistuvien tulvien seurauksena, ja koska joet sivuuttivat toisensa varsin läheltä, Seinen vedet syöksyivät lopulta Bièvren uomaan ja vanhempi pohjoinen haara kuivui. Jokien yhtymäkohta siirtyi täten Sainte-Geneviève-kukkulan itäpuolella, nykyisen Jardin des Plantesin paikkeilla sijainneelle suolle. Tästä suosta ilmeisesti johtuu myös Pariisin roomalaisaikainen nimi Lutetia, sillä gallian kielessä lucotetia merkitsee suota. Joen kuljettamat maa-ainekset täyttivät vähitellen suon, mutta vielä nykyisinkin Gare d’Austerlitzin tienoo on alttiina tulville.
Bièvre Pariisissa > Suunnitelmat

Silloin tällöin on esitetty suunnitelmia Bièvren palauttamiseksi Pariisissa näkyviin ainakin paikoitellen. Pariisin määrin viraston asettama komissio esitti 1. helmikuuta 2001 niiden viranomaisten avustukella, jotka vastaavat Seinen ympäristöstä, veden laadusta ja terveydenhoidosta, kaupunginosien asukasyhdistyksille suunnitelman Bièvren uudelleensyntymisestä. Tarkoituksena oli palauttaa Bièvre päivänvaloon kolmessa kohdassa, erityisesti 400 metrin osuus kansallisen luonnonhistorian muiseon (Muséum national d'histoire naturelle) alueella Rue Buffonin ja Rue Poliveaun välillä.
Kun asiaa tutkittiin, Pariisin määrin virasto esitti 7. kesäkuuta 2007 hankkeen "Bièvren muiston ja kulun" ikuistamiseksi.
Suunnitelmat edellyttäisivät kuitenkin, että joen varrelle Pariisin rajalle olisi rakennettava vedenpuhdistamo ja että useat metrotunnelit, viemärit ja muut kunnallistekniset järjestelmät olisi uusittava. Kustannukset olisivat nousseet sataan miljoonaan euroon. Tämän vuoksi suunnitelmat Bièvren palauttamisesta näkyviin Poterne des Peupliersin, Square Renè-le-Gallin ja Gobeliinien kohdalla sekä koko pituudeltaan Jardin des Plantesin alueella on hylätty.
Arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija Benoît Jullien, maisema-arkkitehti Camille Jullien ja suunnittelutoimisto AEP Normand ovat laatineet uuden suunnitelman, jolla muisto Bièvrestä saataisiin näkyviin kaupunkikuvassa. Sen mukaan joen entisen uoman kohdalle rakennettaisiin seitsemän suihkukaivoa, katujen pintaan tehtäisiin merkintöjä ja paikalle järjestettäisiin tavanomaisesta poikkeava sininen valaistus osoittamaan, missä entiset sillat ja historialliset rajat aikoinaan sijaitsivat. Lisäksi Pariisia kiertävä ulkoilureitti GR 11 olisi siirrettävä kulkemaan Bièvren laaksoa pitkin Pont d'Austerlitzille saakka. Tämän suunnitelman mukaiset rakennustyöt aloitettiin vuonna 2008. Parc Kellerman on uudelleen muotoilu, ja sinne on muodostettu laguuni, johon on istutettu vesikasveja ja johon myös sorsat ja haikarat ovat pesiytyneet.
Paikoitellen Bièvren entisestä uomasta muistuttavat rakennusten seiniin kiinnitetyt muistolaatat ja sadevesikaivoihin kaiverretut merkinnät.
Muistolaattoja 13. arrondissementissa
Maahan vuonna 2008 kiinnitetty medaljonki, joka osoittaa Bièvren entisen uoman paikan.
Vuolasvirtaisen haaran medaljonki.
Kuivuneen haaran medaljonki.
Laatta entisen myllyn, Moulin des Prés'n paikalla sen mukaan nimitetyllä kadulla
Laatta entisen Coulebarben myllyn paikalla
Muistolaattoja ja medaljonkeja 5. arrondissementissa
Muistolaatta entisen Saint-Marcelin myllyn paikalla
Bièvren entisen uoman sijaintia osoittava medaljonki
Muistolaatta entisen Bièvren viimeisen mutkan kohdalla.
Bièvre taiteessa ja kirjallisuudessa

Bièvre mainitaan monissa kaunokirjallisissa teoksissa, ja se esiintyy monissa maalauksissa.
Pierre de Ronsart mainitsee Hercueilin (Arcueilin) lähteet vuonna 1554 runokokoelmassaan Le Bocage.
François Rabelais'n romaanissa vuodelta 1534 Gargantua asui Bièvren varren metsässä.
Nadar otti Bièvren kokoojaviemäristä vuonna 1861 ensimmäisen maan alla keinovalon avulla otetun valokuvan.
Joris-Karl Huysmans, kirjoitti vuonna 1890 teoksen La Bièvre (1890). Siinä hän kuvailee Bièvre-joen kulkua hurjaan sävyyn verraten "muinaista Bièvreä" joen silloiseen tilaan käyden yksityiskohtaisesti läpi ne kadut ja paikat, joiden kautta se oli aikoinaan kulkenut. Teoksessaan Croquis parisiens vuodelta 1886 hän kuvasi faubourgeja, Bucia ja Poterne des peupliers'tä.
Victor Hugo kirjoitti runoteoksessa Les Feuilles d'automne ("Syksyn lehdet") on runosarja La Bièvre. Siinä hän kuvaa iloseen sävyyn Bièvren laaksoa, joka oli niin kaunis ja niin lähellä Pariisia.
Antoine Chintreuil maalasi maisemia Ignyn tienoilla.
Joukko nykytaiteilijoita perusti vuonna 2001 yhdistyksen nimeltä Lézarts de la Bièvre ("Bièvren sisiliskot"). Sen tarkoituksena on "edistää kulttuurista ja taiteellista toimintaa niissä Pariisin kaupunginosissa, joiden kautta Bièvre kulki, Poterne des Peuplier'stä Seinelle saakka." Tämä yhdistys järjestää joka vuosi kierroksen Bièvren uudelleen löytämiseksi. Vuonna 2007 sen merkitsi Franc Kuval, joka maalasi seiniin siluettikuvia kuudesta osuudesta:
Rue Mouffetardin rinteet
Jardin des Plantes
Butte-aux-Cailles
Arche de la Bièvre
jokilaakso Gobeliinien tehtaan kohdalla
jokilaakso Glacièressä.
Bièvre taiteessa ja kirjallisuudessa > Kuvataiteessa

kuvanveistäjä Louis Conversin teos (1860-1915), joka on esillä Gobeliinien tehtaalla, kuvaa Bièvre-jokea
Paul Baudier (1881-1962) teki Bièvreä Arcueilissä ja Cachanissa esittävän kaiverruksen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bièvren historiallinen uoma Pariisissa ja joukko sen varrella sijainneita kohtia kuten suvantoja ja myllyjä (Kartta) Google Maps.
Kartta Bièvren kulusta Pariisin alueella Gentillyyn saakka Gallica.
Kirjallisuutta

Roman de la Toile de Jouy: Le Neveu de l'abbé Morel.  L'Harmattan.  ISBN 2-7475-5116-4.
Renaud Gagneux, Jean Anckaert, Gérard Conte: Sur les traces de la Bièvre parisienne.  Parigramme, 2002.  ISBN 2-84096-238-1.
Alain Clément, GIlles Thomas: Atlas du Paris souterrain. Määritä julkaisija!
Patrick Fournier, Claire Gauge, Élisabet Grech: La Bièvre: La Haute Vallée.  Alan Sutton, 2003.  ISBN 2-84253-858-7.
Patrick Fournier, Claire Gauge, Élisabet Grech: La Bièvre: La Banlieue de Paris.  Alan Sutton, 2003.  ISBN 2-84253-946-X.
Patrick Fournier, Claire Gauge, Élisabet Grech: La Bièvre: Une rivière dans Paris.  Alan Sutton, 2003.  ISBN 2-84910-129-X.
Annie Cohen: La rivière des Gobelins.  Verdier, 2001.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Bièvre (affluent de la Seine)
Minièren tekojärvet Guyancourtissa, joiden halki Bièvre kulkee.
Pariisin eteläosien kartta vuodelta 1867. Bièvre lasku tuolloin Seineen lähellä Pont d'Austrelitzia.
Saint-Victorin munkkien rakentama Bièvren keinotekoinen uoma, joka toi vettä myllyyn ja kasteluvedeksi. Kartta noin vuodelta 1550.
Holvi, jonka ali Bièvre aikoinaan virtasi Filip II Augustin rakennuttaman kaupunginmuurin poikki.
Poterne des Peupliers, jossa Bièvre aikoinaan leikkasi Thiersin puolustusmuurit
Seinämaalaus Bièvren entisen uoman kohdalla Rue Mouffetardin varrella.
Bièvre Clos-Payenissä Pariisissa 1700-luvulla
Käännös suomeksi