stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boston Celtics
Bill Russellin aikakausi

Boston Celticsin ensimmäinen menestysaika alkoi vuonna 1956, jolloin Bill Russell liittyi seuraan. Celticsillä oli varaustilaisuudessa myöhäinen varausvuoro mutta Auerbach sai toisen varausvuoron omaavan St. Louis Hawksin varaamaan Russellin ja tekemään tämän jälkeen vaihtokaupat. Samana vuonna Celtics varasi Tom Heinsohnin sekä Russellin joukkuetoverina yliopistosarjoissa pelanneen K. C. Jonesin. Kaudella 1956–1957 Celtics oli runkosarjan paras joukkue. Sen avausviisikossa pelasivat yleensä Russell, Heinsohn, Cousy, Bill Sharman ja Jim Loscutoff. Kuudentena pelaajana oli tärkeässä roolissa Frank Ramsey. Joukkue ylsi ensi kertaa NBA:n loppuotteluihin, joiden ratkaisu jäi seitsemänteen otteluun. Celtics voitti St. Louis Hawksin ratkaisuottelussa vasta jatkoajalla pistein 125–123 ja voitti ensimmäisen mestaruutensa.
Kaudella 1957–1958 Celtics oli runkosarjassa entistä vahvempi ja ylsi jälleen loppuotteluun mutta tällä kertaa St. Louis Hawks vei mestaruuden otteluvoitoin 2–4. Vuodesta 1959 alkoi Celticsin ennätyksellinen kahdeksan peräkkäisen mestaruuden aika. Kaudella 1959–1960 joukkueen voittoprosentti runkosarjassa oli 78,7 %, kun se voitti 75 ottelustaan 59. Joukkue voitti runkosarjassa 60 ottelua kaudella 1961–1962 ja 62 ottelua kaudella 1964–1965 mutta tuolloin otteluiden kokonaismäärä oli 80. Loppuotteluvastustajina Celticsille hävisivät kaudella 1958–1959 Minneapolis Lakers otteluvoitoin 4–0, kaudella 1959–1960 St. Louis Hawks 4–3, kaudella 1960–1961 St. Louis Hawks 4–1, kaudella 1961–1962 Minneapolis Lakersin seuraaja Los Angeles Lakers 4–3, kaudella 1962–1963 Lakers 4–2, kaudella 1963–1964 San Francisco Warriors 4–1, kaudella 1964–1965 Lakers 4–1 ja kaudella 1965–1966 Lakers 4–3. Ensimmäisten mestareiden lisäksi merkittäviä pelaajia olivat vuonna 1957 seuraan saapunut Sam Jones, vasta vuonna 1958 aloittanut K. C. Jones, vuoden 1960 varaus Tom "Satch" Sanders ja vuonna 1962 varattu John Havlicek.
Red Auerbach jätti paikkansa valmentajana vuonna 1966 ja Bill Russell jatkoi pelaaja-valmentajana. Kaudella 1966–1967 Celtics hävisi toisella pudotuspelikierroksella Philadelphia 76ersille 1–4 mutta kaksi seuraavaa kautta päättyivät mestaruuteen. Kauden 1967–1968 loppuotteluissa Celtics voitti Los Angeles Lakersin 4–2 ja kaudella 1968–1969 saman joukkueen 4–3. Näin Celtics oli voittanut 11 mestaruutta 13 kauden aikana.
Kaksi mestaruutta 1970-luvulla

Tom Heinsohn otti valmennusvastuun vuonna 1969 ja hoiti tehtävää vajaat yhdeksän kautta. Kahdella ensimmäisellä kaudella Celtics jäi pudotuspelien ulkopuolelle. Kaksi seuraavaa kautta päättyivät tappioon konferenssifinaaleissa. Seuraavan mestaruutensa joukkue voitti kaudella 1973–1974 ja yhden välivuoden jälkeen jälleen kaudella 1975–1976. Loppuotteluissa Celtics voitti vuonna 1974 Milwaukee Bucksin 4–3 ja vuonna 1976 Phoenix Sunsin 4–2. Mestaruuskokoonpanojen tähtipelaajia olivat kokenut John Havlicek, nuoremmat Dave Cowens ja Jo Jo White sekä kolmikymppinen, vuonna 1972 Phoenix Sunsista siirtynyt Paul Silas. Vuoden 1976 mestaruutta oli voittamassa myös Celticsin vuoden 1970 seitsemännen kierroksen varaus ja ABA:ssa ammattilaisuransa aloittanut Charlie Scott, joka siirtyi Phoenixistä Bostoniin vuonna 1975. Vaihtokaupassa Phoenixiin siirtyi myöhemmin tähtipelaajaksi noussut Paul Westphal.
Kaudella 1974–1975 Celtics hävisi konferenssifinaaleissa ja kaudella 1976–1977 jo yhtä kierrosta aiemmin. Kausina 1977–1978 ja 1978–1979 joukkue ei päässyt pudotuspeleihin ja runkosarjan voittoprosentti jäi ensi kertaa sitten seuran alkuvuosien alle 40:n. Tammikuussa 1978 kesken kauden sai valmennusvastuun apuvalmentajana siihen saakka toiminut "Satch" Sanders, joka joutui marraskuussa 1978 kesken seuraavaa kautta tekemään tilaa Dave Cowensille.
Larry Birdin aikakausi

Larry Bird liittyi Celticsiin vuonna 1979 ja nousi joukkueen tärkeimmäksi pelaajaksi 13 kautta kestäneellä NBA-urallaan. Samana vuonna päävalmentajaksi tuli Bill Fitch. Heidän ensimmäinen kautensa päättyi tappioon konferenssifinaaleissa mutta kaudella 1980–1981 joukkue voitti mestaruuden, kun loppuotteluissa Houston Rockets kaatui lukemin 4–2. Kaudella 1981–1982 tie päättyi konferenssifinaaleihin ja vuotta myöhemmin konferenssisemifinaaleihin. Seuraava mestaruus tuli kaudella 1983–1984, kun joukkueen entinen pelaaja K. C. Jones oli ensimmäistä kauttaan päävalmentajana. Celtics voitti loppuotteluissa Los Angeles Lakersin 4–3. Larry Birdin aikakauden kolmannen mestaruuden Celtics voitti kaudella 1985–1986, kun Houston Rockets hävisi loppuottelut 4–2. Myös kausina 1984–1985 ja 1986–1987 Celtics selviytyi NBA:n loppuotteluihin mutta hävisi molemmilla kerroilla Lakersille otteluvoitoin 2–4. Jones lopetti päävalmentajan tehtävässä konferenssifinaalitappioon päättyneen kauden 1987–1988 jälkeen.
Birdin lisäksi 1980-luvun joukkueen tärkeitä pelaajia olivat Kevin McHale ja Robert Parish, ja yhdessä näitä kolmea kutsuttiin nimellä "The Big Three". Vuoden 1981 pudotuspeleissä merkittävässä roolissa olivat myös Nate "Tiny" Archibald, Cedric Maxwell ja Chris Ford, joista Maxwell kuului vielä vuoden 1984 mestarijoukkueeseenkin. Vuonna 1983 Celticsiin hankittiin Phoenix Sunsista NBA:n puolustustähdistöön monasti valittu Dennis Johnson, joka oli merkittävä pelaaja vuosien 1984 ja 1986 mestarijoukkueissa.
Laihemmat vuodet ja mestaruus 2008

Vuoden 1987 jälkeen Celtics jäi 20 vuoden ajan NBA-finaalien ulkopuolelle. Konferenssifinaaleihinkin se ylsi vuoden 1988 jälkeen vasta vuonna 2002. Kaudella 1996–1997 voittoprosentti jäi 18,3:een, kun joukkue voitti 82 runkosarjaottelustaan vain 15. Kaudella 1993–1994 joukkue jäi pudotuspelien ulkopuolelle, ja kaudesta 1995–1996 alkoi kuuden kauden putki ilman pudotuspelejä. Kausi 2001–2002 toi uuden päävalmentajan Jim O’Brienin sekä tähtipelaajien Antoine Walkerin ja Paul Piercen johdolla parempaa mutta kausina 2005–2006 ja 2006–2007 Celtics jäi jälleen pudotuspelien ulkopuolelle. Päävalmentajana kaudella 2004–2005 aloittanut Doc Rivers sai kuitenkin jatkaa tehtävässään.
Kaudella 2007–2008 Celtics voitti 82 runkosarjaottelustaan 66 (voittoprosentti 80,5). Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella se voitti Atlanta Hawksin otteluvoitoin 4–3, toisella kierroksella Cleveland Cavaliersin 4–3, konferenssifinaaleissa Detroit Pistonsin 4–2 ja NBA-finaaleissa Los Angeles Lakersin 4–2. Viimeinen loppuottelu päättyi lukemiin 131–92, joka on NBA-historian suurin voitto ratkaisevassa loppuottelussa. Muut viisi loppuottelua päättyivät 5–10 pisteen eroon. Mestarijoukkueen tärkeimpiä pelaajia olivat kesällä 2007 ostetut Kevin Garnett ja Ray Allen, NBA:ssa toisen kautensa pelannut Rajon Rondo, seuraa vuodesta 2003 edustanut Kendrick Perkins sekä vuodesta 1998 Celticsin paidassa pelannut Paul Pierce, joka valittiin finaalien arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Loppuotteluissa 2010 ja 2022

Viimeisen mestaruutensa jälkeen Celtics on pelannut NBA:n loppuotteluissa kahdesti. Kaudella 2009–2010 joukkue voitti ensimmäisellä kierroksella Miami Heatin otteluvoitoin 4–1, toisella kierroksella Cleveland Cavaliersin 4–2 ja konferenssifinaaleissa Orlando Magicin 4–2. NBA-finaaleissa Celtics hävisi Los Angeles Lakersille 3–4, seitsemännen loppuottelun pistein 79–83. Joukkueessa pelasivat vuoden 2008 mestareista edelleen muun muassa Rondo, Pierce, Allen, Garnett, Perkins ja Glen Davis. Kauden alussa seuraan oli siirtynyt Rasheed Wallace. Kaudella 2021–2022 Celtics voitti ensimmäisellä kierroksella Brooklyn Netsin otteluvoitoin 4–0, toisella kierroksella Milwaukee Bucksin 4–3 ja konferenssifinaaleissa Miami Heatin 4–3. NBA-finaaleissa Celtics hävisi Golden State Warriorsille 2–4. Celticsin kantavia voimia olivat vuosien 2014, 2016 ja 2017 kärkipään varaukset Marcus Smart, Jaylen Brown ja Jayson Tatum, vuosina 2018 ja 2019 ensimmäisen kierroksen loppupuolella varatut Robert Williams ja Grant Williams, Celticsiin kesällä 2021 palannut konkari Al Horford sekä helmikuussa 2022 San Antonio Spursista siirtynyt Derrick White. Celticsin päävalmentajana oli ensimmäistä kauttaan Ime Udoka, joka korvasi joukkuetta kahdeksan kautta valmentaneen Brad Stevensin.
NBA-mestaruudet

| Vuosi | Vastustaja | Tulos | Valmentaja | Finaalien MVP |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1957 | St. Louis Hawks | 4–3 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1959 | Minneapolis Lakers | 4–0 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1960 | St. Louis Hawks | 4–3 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1961 | St. Louis Hawks | 4–1 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1962 | Los Angeles Lakers | 4–3 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1963 | Los Angeles Lakers | 4–2 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1964 | San Francisco Warriors | 4–1 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1965 | Los Angeles Lakers | 4–1 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1966 | Los Angeles Lakers | 4–3 | Red Auerbach | ei valittu |
| 1968 | Los Angeles Lakers | 4–2 | Bill Russell | ei valittu |
| 1969 | Los Angeles Lakers | 4–3 | Bill Russell | Jerry West |
| 1974 | Milwaukee Bucks | 4–3 | Tom Heinsohn | John Havlicek |
| 1976 | Phoenix Suns | 4–2 | Tom Heinsohn | Jo Jo White |
| 1981 | Houston Rockets | 4–2 | Bill Fitch | Cedric Maxwell |
| 1984 | Los Angeles Lakers | 4–3 | K. C. Jones | Larry Bird |
| 1986 | Houston Rockets | 4–2 | K. C. Jones | Larry Bird |
| 2008 | Los Angeles Lakers | 4–2 | Doc Rivers | Paul Pierce |
| 2024 | Dallas Mavericks | 4–1 | Joe Mazzulla | Jaylen Brown |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Boston Celtics NBA:n virallisilla sivuilla
NBA 2023–2024
| Itäinen konferenssi | Itäinen konferenssi | Itäinen konferenssi | Läntinen konferenssi | Läntinen konferenssi | Läntinen konferenssi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Atlantin | Keskinen | Kaakkoinen | Luoteinen | Tyynenmeren | Lounainen |
| Boston Celtics | Chicago Bulls | Atlanta Hawks | Denver Nuggets | Golden State Warriors | Dallas Mavericks |
| Brooklyn Nets | Cleveland Cavaliers | Charlotte Hornets | Minnesota Timberwolves | Los Angeles Clippers | Houston Rockets |
| New York Knicks | Detroit Pistons | Miami Heat | Oklahoma City Thunder | Los Angeles Lakers | Memphis Grizzlies |
| Philadelphia 76ers | Indiana Pacers | Orlando Magic | Portland Trail Blazers | Phoenix Suns | New Orleans Pelicans |
| Toronto Raptors | Milwaukee Bucks | Washington Wizards | Utah Jazz | Sacramento Kings | San Antonio Spurs |
Tapahtumat: Tähdistöviikonloppu (Tähdistöottelu (MVP)) ·  Rookie Challenge ·  Shooting Stars Competition ·  Skills Challenge ·  Donkkikilpailu ·  Kolmen pisteen heittokilpailu) ·  Varaustilaisuus ·  Loppuottelut (MVP) ·  Pudotuspelit ·  NBA:n kesäliiga
Muut: NBA 50 ·  Ennätykset ·  G-League ·  Europe Live Tour ·  Larry O'Brien Championship Trophy ·  NBA TV ·  NBA Salary Cap ·  WNBA
Ceremonial Embrace

| Ceremonial Embrace> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1996–?
Tyylilaji:  black metal, power metal
Kotipaikka:   Kuhmo, Suomi
Laulukieli:  englanti
Entiset jäsenet:  Jani Huotari, laulu   Heikki Kähkönen, kitara   Jani Häkli, bassokitara, kitara   Olli Kokkonen, rummut   Jari Määttä, kosketinsoitin  
Levy-yhtiö:  Displeased Records, 2001  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ceremonial Embrace oli kuhmolainen black- ja power metal -yhtye, joka perustettiin talvella 1996. Yhtye on hajonnut.
Viimeinen tunnettu kokoonpano

Jani Huotari – laulu
Heikki Kähkönen – kitara
Jani Häkli – kitara, basso
Olli Kokkonen – rummut
Jari Määttä – kosketinsoittimet
Diskografia

Demo (1997)
Promo '98 (1998)
Beyond the Oblivion (1999,  EP, omakustanne)
Oblivion (2001,  Displeased Records)
Aiheesta muualla

Ceremonial Embrace Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Ceremonial Embrace Meteli.netissä
Ceremony and Devotion

| Ceremony and Devotion Ghost |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Julkaistu: 8. joulukuuta 2017
 Formaatti: digitaalinen lataus, 2CD, 2LP
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 72.11
 Levy-yhtiö: Loma Vista
Listasijoitukset
  2.  13.
Ghostin muut julkaisut
| Popestar (EP) 2016 | Ceremony and Devotion 2017 | Prequelle 2018 |
Ceremony and Devotion on heavy metal -yhtye Ghostin livealbumi, joka julkaistiin digitaalisessa formaatissa 8. joulukuuta 2017. Se on koottu yhtyeen fanien suosikkikappaleista, jotka on taltioitu yhtyeen vuoden 2017 Yhdysvaltain Popestar -kiertueella.
Albumi julkaistiin CD- ja LP-formaateissa tammikuussa 2018.
Kappaleet

Square Hammer – 4.23
From the Pinnacle to the Pit – 4.16
Con Clavi Con Dio – 3.53
Per Aspera Ad Inferi – 5.00
Body and Blood – 3.53
Devil Church – 2.17
Cirice – 5.59
Ghuleh / Zombie Queen – 7.39
Year Zero – 5.42
Spöksonat – 0.52
He Is – 4.44
Mummy Dust – 4.19
Absolution – 5.22
Ritual – 7.41
Monstrance Clock – 6.12
Arvostelut

Soundi:
Aiheesta muualla

Ceremony and Devotion Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Ceremony and Devotion Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Englannin krikettimaajoukkue

Englannin joukkue Brisbanen test matchissa 1928. Englanti voitti ottelun ennätyksellisellä 675 juoksun erolla.
Englannin krikettimaajoukkue edustaa Englantia ja Walesia kriketin maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi aiemmin Marylebone Cricket Club ja vuodesta 1997 England and Wales Cricket Board.
Test matchit

Englanti pelasi historian ensimmäisen test matchin, eli viisipäiväisen maaottelun, Australiaa vastaan 1877. Joukkueiden ottelusarjaa alettiin kutsua nimellä The Ashes Englannin kärsittyä kotitappion Australialle 1882. Toukokuuhun 2020 mennessä Englanti on voittanut maiden test match -kohtaamisista 110, Australia 146 ja "tasapeliin" eli käytännössä kesken on jäänyt 95 ottelua. Kaikkiaan Englanti on pelannut toukokuuhun 2020 mennessä 1022 test match -ottelua, joista se on voittanut 371, hävinnyt 304 ja "tasapeliin" on jäänyt 347 ottelua.
Australian lisäksi Englannin saldo on test matcheissa negatiivinen ainoastaan Länsi-Intian saaristoa vastaan (49 voittoa, 57 tappiota). Zimbabwea vastaan Englanti on voittanut kaikki kolme loppuun saatua ottelua, samoin Irlantia vastaan ainoan ottelun. Bangladeshia vastaan Englanti on voittanut yhdeksän test matchia ja hävinnyt yhden. Uutta-Seelantia vastaan voittoja (48) on lähes viisi kertaa enemmän kuin tappioita (11). Etelä-Afrikkaa vastaan Englannilla on 64 voittoa, 34 tappiota, Intiaa vastaan 47 voittoa ja 26 tappiota, Sri Lankaa vastaan 15 voittoa ja 8 tappiota ja Pakistania vastaan 25 voittoa, 21 tappiota.
Yhden päivän maaottelut

Englanti ja Australia kohtasivat myös historian ensimmäisessä yhden päivän maaottelussa (eli pelimuodossa, jossa molemmilla joukkueilla on tavallisesti 50 syöttövuoroa, joissa jokaisessa kuusi syöttöä) tammikuussa 1971. Englanti on voittanut maiden kohtaamisista 62 ja hävinnyt 82. Kaikkiaan Englanti on pelannut yksipäiväisiä maaotteluja toukokuuhun 2020 mennessä 746. Niistä se on voittanut 375 ja hävinnyt 334. Tasajuoksuihin on päättynyt yhdeksän ja ilman ratkaisua 28 ottelua. Kahdestatoista suuresta krikettimaasta Englannin saldo on positiivinen Afganistania, Irlantia, Bangladeshia, Zimbabwea, Pakistania ja Länsi-Intian saaristoa vastaan. Kohtaamisissaan Sri Lankan kanssa se on sekä voittanut että hävinnyt 36 ottelua.
Yhden päivän maaottelut > MM-kilpailut

Yhden päivän pelimuodolla käytävissä MM-kilpailuissa Englanti on voittanut mestaruuden vuonna 2019. Se kukisti tasajuoksuihin päättyneessä loppuottelussa Uuden-Seelannin useampien kentän ulkopuolelle lyömiensä lisäpisteiden ansiosta. Lisäksi Englanti on saanut kolme hopeamitalia. Se hävisi loppuottelussa 1979 Länsi-Intian saaristolle 92 juoksulla, 1987 Australialle seitsemällä juoksulla ja 1992 Pakistanille 22 juoksulla. Välieräottelussa Englanti karsiutui 1975 ja 1983.
Twenty20-maaottelut

Englanti pelasi ensimmäisen Twenty20 -pelimuodon maaottelunsa, jossa kumpikin joukkue pelaa 20 syöttövuoroa (joissa jokaisessa on kuusi syöttöä), Australiaa vastaan 2005. Se on pelannut toukokuuhun 2020 mennessä kaikkiaan 117 maaottelua. Ratkaisuun päättyneistä otteluista se on voittanut 58 ja hävinnyt 53. Englannin maaottelusaldo on positiivinen Afganistania, Zimbabwea, Uutta-Seelantia, Pakistania ja Sri Lankaa vastaan.
Englanti voitti pelimuodon maailmanmestaruuden eli ICC World Twenty20 -turnauksen 2010 kukistettuaan loppuottelussa Australian. Vuonna 2016 Englanti hävisi finaalissa Länsi-Intian saaristolle.
Henkilökohtaisia tilastoja

Englannin pelaajista eniten juoksuja test matcheissa on lyönyt Alastair Cook, 12 472 ja yksipäiväisissä maaotteluissa Eoin Morgan, 6 624. James Anderson on "polttanut" Englannin pelaajista vastustajia eniten sekä test matcheissa, 584, että yhden päivän maaotteluissa, 269.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Englannin krikettimaajoukkue Wikimedia Commonsissa
Charles Friedek

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Saksa> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sevilla 1999 | kolmiloikka |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | München 2002 | kolmiloikka |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Maebashi 1999 | kolmiloikka |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Gent 2000 | kolmiloikka |  |
|  Hopeaa | Valencia 1998 | kolmiloikka |  |
Charles Michael Friedek (s. 26. elokuuta 1971 Gießen) on saksalainen kolmiloikkaaja, lajin maailmanmestari.
Friedek sijoittui vuonna 1998 toiseksi Euroopan hallimestaruuskilpailuissa Valenciassa tuloksella 17,15. Budapestin EM-kilpailuissa hän oli samana vuonna kuudes. Lisäksi hän voitti Grand Prix -finaalin ja maailmancupin.
Vuonna 1999 Friedek loikki sisäratojen MM-kilpailuissa Maebashissa kultaa halliennätyksellään 17,18. Seuraavana kesänä hän voitti ulkoratojen maailmanmestaruuden Sevillassa tuloksella 17,59. Talvella 2000 Friedek voitti sisäratojen EM-kultaa Gentissä loikittuaan 17,28. Kesällä 2002 hän sijoittui hopealle Münchenin EM-kilpailuissa tuloksella 17,33.
Friedek voitti Saksan mestaruuden ulkoradoilla kuusi ja sisäradoilla viisi kertaa.
Building On Tradition

| Building On Tradition Andy McCoy |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1995
 Tuottaja(t): Andy McCoy
 Tyylilaji: rock
 Levy-yhtiö: AMT
Listasijoitukset
  33. (albumilista)    9. (fyysinen albumilista)
Andy McCoyn muut julkaisut
| Too Much Ain’t Enough 1988 | Building On Tradition 1995 | The Real McCoy 1999 |
Singlet albumilta Building On Tradition
 ”Foxfield Junction” Julkaistu: 1995  ”Let It Rock” Julkaistu: 1995  ”Strung Out” Julkaistu: 1995
Building On Tradition on Andy McCoyn toinen sooloalbumi, joka on julkaistu vuonna 1995.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Andy McCoy, ellei toisin mainittu.
Strung Out – 04.44
I'm Gonna Roll – 05.19
Born Again Electric – 03.44
She's Doing It With Lazers – 03.57
Unconditional Love – 05.24
Foxfield Junction – 03.53 (säv. Traditional)
Heartattack – 04.23
Love & Hate – 04.49 (säv. Andy McCoy, Dan Lagerstedt, Gyp Casino)
Dreaming Of Japan – 03.22
Let It Rock – 04.38
Italian Girl – 03.54
Gotta Let It Go – 04.24
Apache – 03.45 (säv. Jerry Lordan)
Medieval Madras – 06.56
Kokoonpano

Andy McCoy – laulu, kitara, piano, koskettimet
Dan Lagerstedt – laulu, basso
Angela Nicoletti – laulu, syntetisaattori
Gyp Casino – rummut
Kokoonpano > Vierailijat

Mats Ronander – huuliharppu
Max Lorenz – urut, piano
Lili Päivärinta – taustalaulu
Sussie Päivärinta – taustalaulu
Per Rusktraesk – saksofoni
Epitome of Torture

| Epitome of Torture Sodom |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : loka–joulukuu 2012 Waldstreet, Saksa
 Julkaistu: 26. huhtikuuta 2016 (EU) 7. toukokuuta 2013 (US)
 Tyylilaji: thrash metal
 Kesto: 40.49
 Levy-yhtiö: Steamhammer
Sodomin muut julkaisut
| 30 Years Sodomized: 1982–2012 2012 | Epitome of Torture 2013 | Sacred Warpath (EP) 2014 |
Epitome of Torture on saksalaisen thrash metal -yhtye Sodomin 14. studioalbumi. Se julkaistiin Euroopassa 26. huhtikuuta sekä Yhdysvalloissa 7. toukokuuta 2013. Albumi on yhtyeen ensimmäinen rumpali Markus ”Makka” Freiwaldin kanssa.
Albumi julkaistiin Euroopassa 26. huhtikuuta sekä Yhdysvalloissa 7. toukokuuta 2013.
Vastaanotto

Albumi sai pääosin hyvän vastaanoton. Kaaoszinen Sami Elamaa piti albumia ”raakana, nopeana ja ilkeänä julkaisuna”. MetalSucks -sivuston arvioija antoi albumille kolme tähteä viidestä. Hän piti sitä hyvänä perusalbumina ja kuuntelun arvoisena teoksena, vaikkei pitänytkään sitä yhtenäisenä tai erityisen muistettavana. Angry Metal Guy antoi albumille arvosanan 2/5, ja sanoi albumia hätäisesti tehdyksi, kypsymättömäksi eikä hän pitänyt kappaleita tarttuvana, sekä sanoi sen olevan yksi yhtyeen pohjanoteerauksista. Blabbermouthin Ray Van Horn piti albumia tunnelmaltaan usvaisena, erinomaiseksi hiottuna teoksena. Kehuja saivat erityisesti kitaristi Bernemannin kitarasoolot. Imperiumin Marko Saarinen sanoo palasten loksahtaneen pitkästä aikaa kohdalleen, vaikka yhtye kierrättääkin omaa tuotantoaan.
Kappaleet

My Final Bullet – 4.39
S.O.D.O.M. – 3.46
Epitome of Torture – 3.31
Stigmatized – 2.55
Cannibal – 4.19
Shoot Today – Kill Tomorrow – 4.00
Invocating the Demons – 4.24
Katjuscha – 3.42
Into the Skies of War – 3.50
Tracing the Victim – 4.46
Kappaleet > Digipack bonuskappaleet

Waterboarding – 5.06
Splitting the Atom – 4.28
Kokoonpano

Tom Angelripper – laulu, basso
Bernd ”Bernemann” Kost – kitarat
Markus ”Makka” Freiwald – rummut
Arvostelut

Angry Metal Guy:
Blabbermouth: 8.5/10
Imperiumi.net:
MetalSucks:
Aiheesta muualla

Epitome of Torture Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Epitome of Torture Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Sodom
| --- | --- |
Studioalbumit:   Obsessed by Cruelty  Persecution Mania  Agent Orange  Better off Dead  Tapping the Vein  Get What You Deserve  Masquerade in Blood  'Til Death Do Us Unite  Code Red  M-16  Sodom  The Final Sign of Evil  In War and Pieces  Epitome of Torture  Decision Day  Genesis XIX 
Livealbumit:   Mortal Way of Live   Marooned Live  One Night in Bangkok 
Kokoelmat ja tribuutit:   Ten Black Years  Homage to the Gods  2 in 1  40 Years At War - The Greatest Hell Of Sodom 
EP-levyt:   In the Sign of Evil  Expurse of Sodomy  Ausgebombt  The Saw Is the Law  Aber Bitte mit Sahne  Sacred Warpath  Partisan  Chosen by the Grace of God  Out of the Frontline Trench  1982 
Singlet:  Get What You Deserve
Demot:   Witching Metal  Victims of Death 
DVD:t:   Lords of Depravity Part I   Lords of Depravity Part II 
Muuta:  Diskografia
Charles Francis Jenkins

Charles Francis Jenkins
Charles Francis Jenkins (22. elokuuta 1867 Dayton, Ohio – 6. kesäkuuta 1934 Washington DC) oli yhdysvaltalainen keksijä.
Jenkins sai kaikkiaan yli 400 patenttia. Hänen keksintöjensä joukkoon kuuluivat muun muassa ensimmäinen käytännöllinen elokuvaprojektori ja  etumoottorilla varustettu auto. Hän kehitti myös huomattavia parannuksia polttomoottoreihin.
Jenkins kehitti myös mekaanisia televisiojärjestelmiä. Hän järjesti Yhdysvaltojen ensimmäisen julkisen televisionäytöksen 13. heinäkuuta 1925, vain kolme kuukautta sen jälkeen kun John Logie Baird oli järjestänyt Englannissa vastaavanlaisen. Hänen Washingtonissa sijainnut W3XK-asemansa oli ensimmäinen Yhdysvalloissa toimiluvan saanut televisioasema. Säännölliset radioelokuvien lähetykset se aloitti 2. heinäkuuta 1928. Saman vuoden joulukuussa perustettiin Jenkins Television Corporation myymään Radiovisor-merkkisiä vastaanottimia yksityishenkilöille ja lähetyskalustoa muille kokeellisille asemille. Laitteet olivat kuitenkin kalliita lama-aikana, ohjelmatarjonta vähäistä, kuvanlaatu keskinkertainen ja elektroninen televisio oli odotettavissa lähitulevaisuudessa. Maaliskuussa 1932 yhtiön koko omaisuus myytiin De Forest Radiolle, joka puolestaan meni konkurssiin muutamaa kuukautta myöhemmin. De Forest Radion omistukset siirtyivät RCA:lle, joka lakkautti aseman toiminnan.