stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Naantali
Naantali kulttuurissa > Ruokakulttuuri

Naantalin pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla suutarinlohi, piparkakut sekä omenaviipaleilla täytetty hapanleipä, omenaleipä.
Kuvia Naantalista

Naantali nähtynä Muumimaailmasta. Vasemmalla Kailon saareen vievä ponttoonisilta, sen oikealla puolella Naantalin kirkko ja venesatamaa.
Naantalin vanhankaupungin rantaa kesäkuussa 2006
Näkymä Naantalin vanhankaupungin Mannerheiminkadulle
Vanhanajan kioski Naantalin vanhassakaupungissa
Naantalin vierasvenesatama heinäkuussa 2006
Höyrylaiva Ukko-Pekka Naantalin laiturissa vuonna 2006
Naantalin luostarikirkko (rak. 1442-1463) heinäkuussa 2006
Tunnettuja asukkaita

Pauli Aalto-Setälä (s. 1966), kansanedustaja (kok.), toimittaja, yritysjohtaja
Pirkko Arhippa (s. 1935), kirjailija
Aki-Petteri Berg (s. 1977), jääkiekkoilija
Jöns Budde (1437–1491), Naantalin luostarin munkki ja kirjailija
Bo Carpelan (1926–2011), kirjailija, kesäasukas
Fredrika Wilhelmina Carstens (1808–1888), kirjailija
Jarkko Eloranta (s. 1966), SAK:n puheenjohtaja
Axel Haartman (1877–1969), kuvataiteilija
Lauri Hei (s. 1989), runoilija, kuvataiteilija
Laila Hietamies (1938–2021), kirjailija, kesäasukas
Joachim Hänsel (1906–1978), yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Vilhelm Junnila (s. 1982), kansanedustaja (ps.)
Einari Karvetti (1897–1979), kansanedustaja (ml.) 1933–1945 ja maanviljelysneuvos
Mauri Karvetti (1927–2013), vuorineuvos ja Raision Tehtaiden pääjohtaja 1973–1985
Tapani Kiippa (s. 1939), kuvataiteilija
Alfred Kordelin (1868–1917), liikemies ja mesenaatti, kesäasukas
Birgitta Knutintytär Kurck (n. 1500–1577), Naantalin luostarin viimeinen abbedissa
Pertti Ylermi Lindgren (1936–2015), ”Kreivi”, naissankari
Toivo Lyy (alk. Mähönen) (1898–1976), runoilija, kääntäjä
Muumit, satuhahmoja, kesäasukkaita
Selim Palmgren (1878–1951), säveltäjä, kesäasukas
Tauski Peltonen (s. 1962), iskelmälaulaja
Raino Puottula (1930–2011), toimittaja
Mikko Rönnholm (s. 1946), kansanedustaja (SDP) 1979–1987 ja 1991–1995, Euroopan parlamentin jäsen 1995–1996
Ida Maria Saarinen (Karke) (1900–1991), kirjailija
Pekka Siitoin (1944–2003), okkultisti ja uusnatsi
Tuulikki Soini (1929–2023), kirjailija
Aatos Tapala (s. 1940), laulaja
Ville Tavio (s. 1984), kansanedustaja (ps.) 2015 alkaen ja ministeri 2023 alkaen
Keijo Virtanen (s. 1945), kulttuurihistorioitsija ja Turun yliopiston rehtori 1997–2012
Olavi Vuorisalo (s. 1933), Suomen ensimmäisen haamumailin juoksija eli 4 minuutin alittaja
Kari-Pekka Toivonen

| Kari-Pekka Toivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kari-Pekka Toivonen
Syntynyt: 6. toukokuuta 1967 (ikä 57) Turku
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja
Puoliso:  Merja Larivaara
Näyttelijä
Aktiivisena:  1991–
Merkittävät roolit:  Kari (Nousukausi) Pumppu (Rock'n Roll Never Dies) Rousku (Varasto)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Kari-Pekka Toivonen (s. 6. toukokuuta 1967 Turku) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän toimi Hämeenlinnan kaupunginteatterin taiteellisena johtajana 2019–2021 ja Oulun kaupunginteatterin taiteellisena johtajana 2014–2019.
Toivonen on työskennellyt myös muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa, Ryhmäteatterissa ja turkulaisessa Linnateatterissa. Hän on perustanut vaimonsa Merja Larivaaran kanssa porvoolaisen Jokiteatterin. Toivonen on ollut myös mukana improvisaatioryhmissä. Elokuvissa ja televisiosarjoissa Toivosen taiteellinen rekisteri ulottuu epookkielokuvista aikalaiskomediaan ja sotaelokuvista rikoselokuviin.
Ura > Teatteri

Toivonen kävi Teatterikorkeakoulun 1988–1992 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 1994. Ammattimaisen uransa hän aloitti 1991 vierailevana näyttelijänä Helsingin kaupunginteatterissa. Vuosina 1994–2004 Toivonen oli mukana improvisaatioteatteri Stella Polariksessa. Vuonna 2004 hän liittyi Mitä sais olla? -improvisaatioryhmään.
Vuosina 2003–2010 Toivonen toimi näyttelijäntyön lehtorina Teatterikorkeakoulussa. Vuosina 2012–2014 hän toimi turkulaisen Linnateatterin taiteellisena johtajana edeltäjänään Mikko Kouki, joka puolestaan siirtyi Oulun kaupunginteatterin taiteelliseksi johtajaksi. Joulukuussa 2013 Toivonen valittiin Koukin seuraajaksi Oulun kaupunginteatterin taiteellisen johtajan tehtävään. Hän aloitti tehtävässä huhtikuussa 2014. Toivonen irtisanoutui lokakuussa 2018 ja lopetti työn huhtikuussa 2019.
Toivonen debytoi ohjaajana Linnateatterissa vuonna 2010, jolloin hän ohjasi uustulkinnan Aleksis Kiven klassikosta Seitsemän veljestä. Hän on ohjannut Linnateatteriin myös muun muassa komediat Kekkonen (2012), Monsteri olohuoneessa (2013) ja Haluatko mökkiläiseksi? (2017). Oulun kaupunginteatterissa Toivosen ensimmäinen ohjaus oli ruotsalainen näytelmä Viimeinen valssi kevätkaudella 2015. Se kertoo komedian keinoin ihmissuhteista vanhusten hoitokodissa. Syyskaudella 2017 Toivonen sovitti ja ohjasi Molièren klassikkokomedian Saituri. Kevätkaudella 2018 hän sovitti ja ohjasi oululaisvoimin kirjoitetun draaman Rakkautta.
Ura > Jokiteatteri

Toivonen ja hänen puolisonsa Merja Larivaara perustivat Porvooseen ammattiteatterin vuonna 2012. Sen nimeksi pantiin Jokiteatteri. Toivonen on ohjannut useat Jokiteatterin produktioista, kuten Mika Waltarin komedian Gabriel, tule takaisin (2012) ja Tuomas Kyrön kynästä lähtöisin olevan teoksen Miniä kohtaa mielensäpahoittajan (2013). Kepeää kesäteatteria edustaa musiikkinäytelmä Kesäillan valssi I, jota esitettiin 2017 ja Kesäillan valssi II, jota esitettiin 2018. Kesällä 2019 annetaan esitys Kesäillan valssi III. Ohjaustyönsä ohella Toivonen on myös näytellyt useissa Jokiteatterin produktioissa.
Ura > Teatterielokuvat

Valkokankailla Toivonen on näytellyt usein sivuosia päähenkilöiden työkavereina, ystävinä, isinä, rikostovereina ja rakastettuina. Toivosen pääroolit ovat olleet usein komediallisia, tunnetuimpana kenties Varasto-elokuvien Rousku.
Toivonen näytteli pieniä ja suuria sivuosia useissa 1990-luvun teatterielokuvissa, kuten Romanovin kivet (1993) ja Rukajärven tie (1999). Vuonna 2004 hän teki miespääosan Anterona draamassa Lapsia ja aikuisia, samana vuonna hänellä oli keskeinen osa  Stella Polariksen käsikirjoittamassa draamassa Kukkia ja sidontaa. Vuonna 2007 Toivosella oli miespääosa kapellimestari Joelina Lauri Nurksen esikoisohjauksessa Sooloilua ja seuraavana vuonna hän näytteli miespääosan draamassa Kolmistaan. Sooloilua oli kohtalainen kassamenestys: se sai lähes 190 000 katsojaa, Kolmistaan sen sijaan sai vain noin 22 000 katsojaa.
2010-luvulla Toivonen näytteli pääroolin suositussa duunarikomediassa Varasto (2011) ja sen jatko-osassa Varasto 2 (2018). Varasto keräsi lähes 200 000 katsojaa, Varasto 2 puolestaan 95 000. Vuonna 2010 Toivonen näytteli Paten roolin draamassa Vähän kunnioitusta ja vuonna 2012 hänellä oli sivuosa ylilääkäri Hentona jännityselokuvassa Vares – Kaidan tien kulkijat. Elokuvassa 95 (2017) Toivonen näytteli historiallista henkilöä, Hannu Aravirtaa.
Toivonen on ollut Jussi-palkintoehdokkaana parhaasta miessivuosaroolista elokuvista Nousukausi (2003) ja Rock'n Roll Never Dies (2007).
Toivonen on mukana huhtikuussa 2022 ensi-iltansa saavassa draamaelokuvassa Toinen mies.
Ura > Televisiosarjat

Toivosen ensimmäinen televisiorooli oli pieni sivuosa Latena sarjassa Häräntappoase (1989). Late replikoi muutaman vuorosanan aivan sarjan alussa Turun satamassa. Sittemmin Toivonen sai tehtäväkseen suurempia sivuosia, kuten Teron rooli sarjassa Hirveä juttu (1993), Arin rooli saippuakomediassa Samppanjaa ja vaahtokarkkeja (1995–1997) ja Markuksen rooli draamasarjassa Klubi (1998–1999).
2000-vuosikymmenellä Toivonen näytteli muun muassa Oton roolin televisiosarjassa Seitsemän, ylikonstaapeli Koivun roolin rikossarjassa Rikospoliisi Maria Kallio (2003) ja Ilarin roolin draamasarjassa Kaikki kunnossa (2007). Toivonen näytteli Kari Urpolan roolin draamasarjoissa Harvoin tarjolla (2008) ja Maailma on valmis (2012) ja sivuroolin EePee Toivosena draamasarjassa Kiiltokuvia (2014).
Muuta

Toivosen aviopuoliso on näyttelijä-laulaja Merja Larivaara ja heillä on neljä lasta. Toivonen perheineen asuu Porvoossa ja hänet on muun muassa valittu vuonna 2004 vuoden porvoolaiseksi.
Valikoitu rooliluettelo

Rooli (Ihanneaviomies, Ryhmäteatteri, 1996)
Janne (Diiva lintu ja Japanin tyttö, 2000, Ryhmäteatteri)
Rooli (Kuka pelkää Virginia Woolfia?, Helsingin kaupunginteatteri, 2000)
Kreivi Johann Kilian von Strack, kamariherra; Josef II, Itävallan keisari (Amadeus, Ryhmäteatteri, 2001)
Jevgeni Vasiljevitsh Bazanov (Isät ja pojat, Helsingin kaupunginteatteri, 2005)
Jussi Vares (Vares, Linnateatteri, 2008)
Risto (Vaimoni on toista maata, Lilla Teatern, 2010)
Kimmo (Ihmisen osa, Helsingin kaupunginteatteri, 2011)
Gomez (The Addams Family, Oulun kaupunginteatteri, 2015)
Professori Henry Higgins (My Fair Lady, Oulun kaupunginteatteri, 2018)
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva / Televisioelokuva / Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1991 | Punainen huone | poikaystävä |
| 1992 | Kyyditys |  |
| 1993 | Ne halii meitin |  |
| 1993 | Ristilukki | Kuusinen |
| 1993 | Romanovin kivet | Valto |
| 1996 | Tie naisen sydämeen | Kihara |
| 1996 | Abiel | turisti |
| 1997 | Sagojogan ministeri | Otto Swinskjöld |
| 1997 | Viisi tytärtäni |  |
| 1997 | Vääpeli Körmy ja kahtesti laukeava | alikersantti Törönen |
| 1997 | Otsa kurtussa |  |
| 1997 | Paras miekka | Matti |
| 1998 | Minäkin rakastan sinua |  |
| 1999 | Rukajärven tie | Leinonen |
| 2000 | Lakeuden kutsu | Nikanderin avustaja |
| 2001 | Ei yhtään onnellista päivää |  |
| 2001 | Ilon juhla | Arto |
| 2002 | Risteys | Petteri |
| 2002 | Vapaa pudotus |  |
| 2002 | Viime hetken ostoksia | Pentti |
| 2003 | Isä | Hannu, Päivin aviomies |
| 2003 | Nousukausi | Kari |
| 2004 | Lapsia ja aikuisia | Antero |
| 2004 | Kukkia ja sidontaa | Ali Makkonen |
| 2005 | Yövuoro | lääkäri Timo Peltonen |
| 2005 | Äideistä parhain | Lauri, Eeron isä |
| 2005 | Lupaus | kapteeni jatkosodassa |
| 2006 | Suden arvoitus | Antti Köngäs |
| 2006 | Rock'n Roll Never Dies | Pumppu |
| 2007 | V2 – Jäätynyt enkeli | Taisto Pusenius |
| 2007 | Muisti |  |
| 2007 | Sooloilua | Joel Abrahamsson |
| 2007 | Raja 1918 |  |
| 2008 | Kolmistaan | Tomi Laakso |
| 2010 | Vähän kunnioitusta  | Pate |
| 2011 | Varasto | Antero Rousku |
| 2012 | Vares – Kaidan tien kulkijat | Sulo Hento |
| 2013 | Valtiopeli 1863 | Antti Puhakka |
| 2014 | Onneli ja Anneli | Annelin isä |
| 2014 | Vadelmavenepakolainen | Sakari |
| 2017 | 95 | Hannu Aravirta |
| 2018 | Varasto 2 | Antero Rousku |
| 2022 | Toinen mies | Frans |
| 2024 | Portti 44 | Tuomas |
| 2024 | Odile: Avajaiset ennen joulua | Erik von Hecksell |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1989 | Häräntappoase | Late |
| 1991 | Valomerkki |  |
| 1993 | Hobitit | Orc |
| 1994 | Team Suomi | Samu Kari |
| 1994 | Kultainen salama | Janne Mäki |
| 1995 | Samppanjaa ja vaahtokarkkeja | Ari Tuomisto |
| 1995 | Rillumarei ja reipastamenoa | monia rooleja |
| 1995 | Metsolat | Esa |
| 1998 | Team Ahma | vartija #2 |
| 1998–1999 | Klubi | Markus Pesonen |
| 1999 | Angela ja ajan tuulet | Bengt Granberg |
| 1999 | Pieni pala Jumalaa |  |
| 2000 | Kylmäverisesti sinun | Markku Voutilainen |
| 2001 | Korkeajännitystä –  eli sähköä kotiin kuljetettuna | Lappalainen, paikallislehden pomo |
| 2001 | Seitsemän | Otto Kaunispää |
| 2002 | Vapaa pudotus | monia rooleja |
| 2002 | Sänky | Matti |
| 2003 | Rikospoliisi Maria Kallio | ylikonstaapeli Pekka Koivu |
| 2003 | Kumman kaa | Cajander |
| 2003 | Ranuan kummit |  |
| 2003 | Kaverille ei jätetä | Renne / Timppa |
| 2005 | Yövuoro | lääkäri Timo Pelkonen |
| 2005 | Tahdon asia | poliisi |
| 2005 | Handu pumpulla | mies |
| 2007 | Kaikki kunnossa | Ilari Koski |
| 2007 | Kultainen noutaja | Hermanni Kivi |
| 2007 | Rajatapaus | Herre Kallio |
| 2008–2009 | Hymy Pyllyyn | monia rooleja |
| 2008 | Harvoin tarjolla | Kari Urpola |
| 2010 | Paratiisi | Atte, Ruutin isä |
| 2012 | Maailma on valmis | Kari Urpola |
| 2014 | Kiiltokuvia | EePee |
| 2025 | Vares |  |
Filmografia > Käsikirjoitukset

| Vuosi | Elokuva / Televisiosarja |
| --- | --- |
1995: Rillumarei ja reipastamenoa
2002: Vapaa pudotus
2003: Ranuan kummit
2004: Kukkia ja sidontaa
Skandinavian pronssikausi

Tinghøj on esimerkki kumpuhaudoista, joita rakennettiin Tanskassa varhaispronssikaudella.
Skrydstrupin tytön jäännökset tammiarkussaan. Monet ihmisten elämään liittyvät tavat on huomattu hyvin säilyneistä tammiarkkuhaudoista.
Trindhøjn miehen tammiarkku, vaatetus ja hauta-antimet.
Pronssikaudelta tunnetaan Tanskassa paljon esineellistä kulttuuria.
Ylimalkainen kartta metallurgian taidon leviämisestä ja Tanskalle tärkeän meripihkan kauppareiteistä.
Skandinavian pronssikausi (noin 1700–500 eaa.) on Skandinavian esihistorian aikakausi, jonka kukoistusaika on Keski-Euroopassa vallinneiden pronssikausien loppuaikoina. Sitä edelsi neoliittinen kivikausi ja sitä seurasi esiroomalainen rautakausi. Skandinavian pronssikausi muodostui ydinalueista, jotka sijaitsivat nykyisen Tanskan alueilla, Pohjois-Saksassa, Etelä-Ruotsissa ja Norjan eteläisellä rannikkoalueella. Osa tutkijoista liittää sen kulttuuripiiriin myös Pohjois-Norjan alueet, Itämeren länsipuolella Pohjois-Ruotsin rannikkoalueet ja Itämeren itäpuolisia alueita kuten esimerkiksi Ahvenanmaan, Lounais-Suomen rannikkoseudun, Pohjois-Viron rannikon ja sen suuret saaret.
Yleistä > Pronssin esittely

Euroopassa alettiin valmistaa tina-sekoitteista pronssia Vinčan kulttuurissa Balkanin niemimaalla noin 4500 eaa. Kyseisellä alueella tunnettiin myöhemmin useita metalleja ja niiden käsittelytaidon kehittyessä niistä alettiin tuottaa erityyppisiä polymetallisia esineitä. Idea valmistaa metalleja oli tullut sinne idän suunnalta. Metalliesineiden tuotanto oli ollut aluksi hidasta ja esineitä levisi ensin vain Balkanin lähiympäristöön, myöhemmin niitä levisi kauemmaksi itään ja länteen. Esineiden leviämisen myötä levisi myös pronssin valmistustaito ja silloin alueiden välinen kauppa kasvoi suuresti. Únětice-kulttuuri on todennäköisesti esitellyt pronssin skandinaaveille, kun sen asuinalue laajeni idästä päin Saksan pohjoisosiin noin 2000–1700 eaa. Esineitä, kuparia ja pronssia vaihdettiin ainakin meripihkaan. Tämän kulttuurialueen seuraaja tumuluskulttuuri jatkoi pronssikauppaa, jolloin sekä pronssiesineitä että pronssimetallia virtasi Etelä-Skandinaviaan runsaasti.
Pronssin valmistamiseksi tarvitsee sulaan kupariin sekoittaa 10–20 % tinaa, mutta vaikka kuparia esiintyi Euroopassa yleisesti, oli siellä tinaa erittäin vähän. Pronssia käyttävän yhteisön tuli tämän vuoksi vaihtoehtoisesti joko ostaa valmiita pronssiesineitä, ostaa molempia tai toista raaka-ainetta ja valaa esineet itse, tai hallita käytössään olevaa kupari- ja tinamalmiota ja samalla kontrolloida sieltä käytävää kauppaa muualle. Skandinavian pronssikulttuurissa hankittiin tarvittavat pronssiesineet aluksi valmiina, mutta myöhemmin niitä kierrätettiin sulattamalla ne uudelleen ja valamalla niistä uusia esineitä. Metalliesineistä tehdyt tutkimukset osoittavat, että näin toimittiin Etelä-Skandinaviassa koko pronssikauden ajan, vaikka Ruotsissa on useita kuparimalmioita ja esimerkiksi Britanniasta oli viety tinaa Välimeren maihin yli 1 000 vuotta. Verrattaessa Skandinavian pronssikulttuuria muihin eurooppalaisiin samanaikaisiin kulttuureihin se erottuu muista arkeologisesti rikkaana pronssiesineiden löytöalueena.
Kiveen muotoiltu valinmuotti putkikirveelle
Valinmuotteja Württembergin lääninmuseossa Pohjois-Saksassa
Pilen kätkö Malmöstä, jonka romupronssista on aiottu valaa uusia esineitä
Minolaiselta Kreetalta peräisin oleva kuparinen harkko, jolla käytiin metallikauppaa.
Ateenan museossa kaksi harkkoa.
Yleistä > Ajanjaksot

Pronssikausi opittiin tuntemaan vuoden 1836 jälkeen, kun tanskalainen Christian Thomsen julkaisi kuuluisaksi tulevan kolmen aikakauden jaottelunsa. Siinä kaivauksien löydöt liitettiin kivikauteen, mikäli löydöt eivät sisältäneet metalliesineitä, tai pronssikauteen, mikäli löytöjen metalleissa ei esiintynyt rautaesineitä, tai sitten rautakauteen, mikäli rautaesineitä esiintyi eivätkä ne olleet historialliselta ajalta. Tämä jaottelu sopi erityisesti tanskalaisiin arkeologisiin löytöihin hyvin ja sillä voitiin ajoittaa tehdyt löydöt karkeasti oikein. Kaivauksissa oli havaittu, että rautakauden esineet olivat lähellä maanpintaa, pronssikauden esineet syvemmällä kuin rautaesineet ja kivikauden esineet kaikista syvimmällä. Jaottelu ilmaisi myös yhteisöjen kehitystilaa ”darwinistisella” tavalla. Löytöjen määrän kasvaessa voitiin esinetyyppien avulla jaotella aikakaudet tarkemmin. Oscar Montelius julkaisi vuonna 1885 kuusiperiodisen jaottelun skandinaavisen pronssikauden eri vaiheista ja se perustui tiettyjen esinetyyppien muotoilun ja koristelun kehityksen tuntemiseen.
Monteliuksen periodit ilmaistaan roomalaisilla numeroilla. Varhaiseen eli vanhimpaan pronssikauteen kuuluvat periodit I, II ja III, ja myöhäiseen eli nuorempaan pronssikauteen periodit IV, V ja VI. Toisinaan kutsutaan viimeisintä periodia VI myöhäisimmäksi pronssikaudeksi, koska se oli Skandinaviassa myllerryksen aikaa kauppa- ja liittolaissuhteiden katkettua ja raudan korvatessa pronssin tärkeimpänä metallina. Nykyään tarkastellaan periodejakin kaksiosaisina aikakausina. Esimerkiksi periodi IIa tarkoittaa toisen periodin alkupuoliskoa ja IIb sen loppupuoliskoa.
Radiohiiliajoituksen avulla voitiin periodit kiinnittää kalenterivuosiin. Niiden aikarajoja oli jo spekuloitu ennen radiohiilimenetelmän käyttöönottoa ja siinä oli onnistuttu niin hyvin, etteivät periodit siirtyneet aikajanalla kovinkaan paljon. Kirjallisuudessa esiintyy periodien vaihtumisajoista hieman erilaisia arvioita, mutta pääsääntöisesti ne ovat samanlaisia. On huomattava, etteivät skandinaavisen pronssikauden periodit seuraa keskieurooppalaisten pronssikausien periodeja. Seuraavalla aikajanalla on periodien rajat merkitty lähimpään sataan vuoteen pyöristettyinä. Negatiiviset vuosiluvut tarkoittavat aikaa ennen ajanlaskun alkua (eaa.)
Pronssikautta edelsi neoliittinen kivikausi. Kivikauden loppuvaiheessa skandinaavit olivat tutustuneet kupariin jo ennen 2000 eaa., mutta sitä oli liikkeellä niin vähän, ettei tutkijat katso sen vaikuttaneen yhteisöjen elämään merkittävästi. Tuon vuosiluvun jälkeen tuli alueelle pronssia, jonka määrä lisääntyi koko ajan. Noin 1700 eaa. voidaan katsoa pronssikauden alkaneen Etelä-Skandinavian keskusalueilla. Pronssikautta seurasi sitten rautakausi, jonka alkua kutsutaan esiroomalaiseksi rautakaudeksi.
Yleistä > Eteläiset samanaikaiset kulttuurit

Skandinaavinen pronssikausi, vaikka se jaotellaankin esineiden mukaan periodeihin, on sisältänyt monenlaisia muitakin ilmiöitä. Sen kulttuuri on saanut vaikutteita eteläisiltä naapurikulttuureiltaan, joiden kaupankäynnistä se on ollut riippuvainen. Pronssikauden alku periodiin Ia asti oli samamaikainen Únětice-kulttuurin kanssa (2300–1600 eaa.) ja se kehittyi sitten tumuluskulttuurin (1600–1200 eaa.) rinnalla periodien Ib–II ajan. Kun naapurien kulttuuri vaihtui uurnakenttäkulttuuriksi (1300–700 eaa.), elettiin Skandinaviassa periodeja III–V, ja viimeinen periodi VI, jonka aikana pronssikausi alkoi hiipua kohti rautakauden alkua, elettiin rinnakkain rautakautisen ajan mahtikulttuuriksi kasvaneen Hallstattin kulttuurin (loppuvaihe 700–500 eaa.) kanssa.
Yleistä > Ilmasto

Skandinaavisen pronssikulttuurin aikana ilmasto oli nykyistä hieman lämpimämpi. Kivikaudella noin 2700 eaa. alkanut ilmaston lämpeneminen ei ollut vielä kohdannut noin 850–650 sattunutta kylmää kautta. Tanskassa ja Ruotsissa vallitsi samanlainen ilmasto kuin mitä nykyään on Keski-Saksassa ja Pohjois-Ranskassa. Tämä mahdollisti suhteellisen tiheästi asuvan väestön ainakin Tanskassa ja Skånessa, koska muiden elinkeinojen lisäksi maataloudesta sai hyvät sadot. Esimerkiksi Skandinaviassa olisi voinut tuohon aikaan kasvattaa viinirypäleitä.
Yhteistöt > Maatalousyhteisöt

Tanskassa arkeologit ovat tutkineet pronssikauden maakerroksien siitepölyä. Koska siitepöly säilyy tunnistettavana huomattavan pitkään erityisesti hapettomissa oloissa, on eri kasvilajien suhteellisia osuuksia pystytty luotettavasti tutkimaan. Tutkimusten avulla on selvitetty viljeltyjen kasvien lajikkeet sekä asuinseudun avomaan kasvillisuuden ja metsän puuston välinen suhde. Tanskan rannikot ovat olleet avointa pelto- ja laidunaluetta kun taas sisämaassa asuinalueet ovat muodostaneet metsiköiden sisälle peltoaukeita ja niiden ympärille avoimia puistoja laidunmaiksi. Pellot olivat pieniä soikean muotoisia palstoja, jotka jäivät aidattuina laidunalueen sisälle. Asuinpaikkojen kaivaukset ovat paljastaneet maasta paalurivistöjä, joiden perusteella talot (pitkätalot) olivat 50–400 neliömetrin kokoisia. Joissakin kohteissa talonperustuksia on löytynyt paljon, mutta kyseessä on tuskin ollut kylä, sillä rakennukset eivät ole olleet samanaikaisia. Varsinaisia kyliä ei pronssikaudella esiintynyt Tanskassa. Pronssikauden Tanskassa yhteisöt muodostuivat hajallaan sijaitsevista maataloista, joissa talon omistava väki asui yhdessä työväkensä perheiden kanssa samaa taloa ja ylläpitivät yhdessä kotieläimiä ja viljelivät maata. Arvellaan, että myös kotieläimet yöpyivät samassa talossa ihmisten kanssa. Kotieläinten luulöydöt sisältävät jäänteitä enimmäkseen naudoista, lampaista ja hevosista. Hevosilla oli suuri merkitys liikkumisen ja työnteon kannalta, mutta niitä ei ollut kaikilla. Naudan lantaa käytettiin peltojen lannoitukseen, joten karjanhoito ja viljely tukivat toisiaan. Koska suurin osa Skandinavian pronssikauden viljelijöistä asui meren- tai järvenrantojen läheisyydessä, on kalastuksella ollut merkitys suuri ravinnonhankinnassa.