stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Palestiinan historia
Palestiinan väestökehitys 1880–1948

1880-luvun alussa Palestiinan alueella asui noin 450 000 ihmistä, joista juutalaisia oli 13 000–20 000. Venäjän keisarin Aleksanteri II:n murhan 1881 takia juutalaiset joutuivat vainon eli pogromin kohteeksi ja useita tuhansia pakolaisia muutti seuraavina vuosina Palestiinaan. Alun perin juutalaisten ja keisarien välinen konflikti johtui siitä, että keisarit eivät sallineet juutalaisten käydä kauppaa ja harjoittaa muuta liiketoimintaa. Siksi monet juutalaiset asettuivat keisarin vastaiseen oppositioon. Toinen vaino koettiin vuoden 1904 jälkeen vallankumouksen orastaessa ja tyytymättömyyden lisääntyessä keisarin valtaan. Muuttoliike jatkui koko ajan kiihtyen osittain myös Theodor Herzlin isännöimän Baselin siionistisen valtion muodostamiseen tähtäävän  maailmankongressin 1897 päätösten innoittamana. Kongressi loi otollisen ilmapiirin juutalaisten keskuudessa oman juutalaisvaltion mahdollistamiseksi.
Iso-Britannia otti hankkeen vakavasti ja ehdotti muodostettavan juutalaisvaltion paikaksi Ugandaa. Tämä ehdotus kuitenkin hylättiin ja Palestiinan alue todettiin ainoaksi mahdolliseksi. Herzlin kuoltua ajatus eli voimakkaana ja varsinkin Venäjältä kasvava muuttoliike antoi toivoa hankkeen onnistumisesta. 1910-luvulla Lordi Rotchild pystyi vaikuttamaan myös Turkin sulttaaniin, joka antoi taivuttelun jälkeen muuttoliikkeen jatkua.
Israelin valtion perustaminen

Väkivallan ja terrorismin aallon jälkeen brittiarmeija vetäytyi alueelta ja juutalaiset julistivat 14. toukokuuta 1948 alueelle perustetuksi Israelin valtion. Alueella jo edellisestä vuodesta lähtien velloneet väkivaltaisuudet kärjistyivät täysmittaiseksi Israelin itsenäisyyssodaksi, kun arabimaat hyökkäsivät itsenäisyysjulistuksen jälkeisenä päivänä estääkseen juutalaisvaltion synnyn. Israelin puolustusvoimat kukistivat arabiliiton ja valtasivat lisäalueita. Samassa yhteydessä alueelta pakeni suuri määrä arabipakolaisia.  Seuraus oli se, että Israelin alue laajeni.
Kartoissa esiintyvät rajat perustuvat suurimmalta osalta vuoden 1949 aselevon rintamalinjoihin, joita nimitetään vihreäksi linjaksi (Green Line). Näiden alueiden katsotaan yleisesti kuuluvan Israelin valtioon. Nämä vuoden 1949 rajat ovat Israel ilman Gazan kaistaa, Golania ja Länsirantaa. Jordania otti haltuunsa 1948 Länsirannan ja Egypti Gazan, mutta Israel valloitti nämä alueet 1967. Monet arabit pitävät Israelin valtiota laittomana ja katsovat koko alueen kuuluvan palestiinalaisille eli Palestiinan arabeille. Osa Israelin naapurimaista on kuitenkin tunnustanut sen. Kiistaa on erityisesti Gazan ja Länsirannan asemasta. Erimielisyyksiä on myös pakolaisten paluun sallimisessa ja jälkeenjääneen omaisuuden korvaamisessa.
Lukuisten sotien jälkeen Palestiinan mandaatista on jäljellä kaksi aluetta, jotka eivät kuulu Israelin valtioon eivätkä muihinkaan yleisesti tunnustettuihin valtioihin. Nämä ovat Gazan kaista Egyptin vastaisella rajalla ja Länsiranta Jordanian vastaisella rajalla. Alueet ovat osittain palestiinalaishallinnon ja osittain Israelin valvonnassa.
Kuuden päivän sota

Israel valloitti vuoden 1967 kuuden päivän sodassa Golanin kukkulat Syyrialta, Siinain ja Gazan kaistan Egyptiltä ja Länsirannan Jordanialta. Se ei ole kuitenkaan näitä alueita suoraan liittänyt itseensä (maita ei voida liittää Israeliin jo pelkästään siksi, koska tällöin juutalaiset olisivat vaarassa tulla vähemmistöksi omassa maassaan). Egypti luopui vaatimuksistaan Gazaan 1979 osana rauhansopimusta, jossa Israel perääntyi Siinailta, ja Jordania luovutti vuonna 1988 vaatimuksensa Länsirantaan, koska sillä ei ollut laillista yhteyttäselvennä siihen. YK:n turvallisuusneuvoston päätökset #242 (1967) ja #338 (1973) vaativat Israelia vetäytymään näiltä alueilta ja neuvottelemaan niiden asemasta sodan valtio-osapuolien kanssa.
Israel valloitti myös Jerusalemin kaupungin itäosan, joka on liitetty Israeliin ja Jerusalem on julistettu Israelin pääkaupungiksi. Useat maat eivät hyväksy Israelin vaatimusta kaupungista eivätkä siten Israelin julistusta, jonka mukaan koko Jerusalem on Israelin pääkaupunki. Jerusalem on kolmen uskonnon pyhä kaupunki, ja tärkeä myös kristityille ja muslimeille. Vuoteen 2018 asti yksikään toinen valtio ei kuitenkaan tunnustanut Jerusalemia Israelin pääkaupungiksi, eikä pitänyt lähetystöään siellä. Yhdysvallat siirsi 14. toukokuuta 2018 lähetystönsä virallisesti Jerusalemiin, mikä aiheutti palestiinalaisten laajoja protesteja. Juutalaisille kaupunki oli Israelin kuninkaiden Daavidin ja Salomon aikainen pääkaupunki. Kaupunki on jakautunut osiltaan juutalaisten ja arabien asuttamiin osiin. Palestiinan hallinto on vaatinut itselleen kaupungin itäosaa oman valtionsa pääkaupungiksi.
Nykytilanne

Israel on rakentanut turva-aidan, jonka tarkoituksena on torjua palestiinalaisterroristien iskut juutalaissiirtokuntia ja kaupunkeja vastaan. Turva-aita on vähentänyt terroristi-iskuja radikaalisti 2000-luvun aikana. Turva-aita erottaa palestiinalaisten alueet ja israelilaisten siirtokuntien alueet toisistaan ja erottaa suuren osan Länsirannasta erilleen. Se ei noudata vuoden 1949 aselepolinjaa vaan menee Länsirannan puolelle Palestiinalaisten mukaan Israelin turva-aidalla siirtokunnilleen erottamat alueet ovat Länsirannan kaikkien hedelmällisimmätlähde?, ja niillä on muun muassa suurin osa alueen vesivaroista. Turva-aitahanke on tuomittu laajasti. YK:n alainen kansainvälinen tuomioistuin antoi vuonna 2004 ei-sitovan määräyksen, jonka mukaan turva-aidan rakentaminen palestiinalaispuolella oli kansainvälisen oikeuden vastaista. Israel ei hyväksynyt päätöstä.
Israel on lisäksi asuttanut kansalaisiaan laajoille alueille Länsirannalla juutalaissiirtokuntiin. Kansainvälinen yhteisö on tuominnut siirtokuntien laajentamisen laajasti sekä kansainvälisen oikeuden että alueen rauhanprosessin edistämisen vastaisina.lähde?




Palestiinan kartta nykyisin. Tummemmalla värillä Länsiranta, Gazan kaista ja Israelin miehittämä Golan
Palmulurikki

| Palmulurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  palmarum
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna palmarum  (J.F. Gmelin, 1788) 
Katso myös
   Palmulurikki Wikispeciesissä   Palmulurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palmulurikki (Charmosyna palmarum) on melanesialainen papukaijalintu.
Koko ja ulkonäkö

Palmulurikin pituus on noin 17 cm. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä. Nokan tyvi ja poski ovat punaiset, pitkähkön pyrstön kärki keltainen ja hartiat oliivinruskeat. Nokka on oranssi, iiris keltainen ja koivet oranssinkeltaiset. Naaraalla on vähemmän punaista naamassa eikä hartioilla ole ruskeaa. Nuori lintu muistuttaa naarasta.
Esiintyminen

Palmulurikki elää Vanuatun saarilla ja Santa Cruzin saarilla Salomonsaarilla. Lajin kanta on vaarantunut, johtuen monista seikoista, kuten lintumalariasta, trooppisista myrskyistä ja metsien hävittämisestä.
Elinympäristö

Palmulurikit esiintyvät vuoristometsissä tavallisesti yli kilometrin korkeudessa. Matalilla saarilla ne voivat elää myös lähellä asutusta alavilla seuduilla.
Ravinto

Palmulurikit syövät siitepölyä, mettä, kukkia ja hedelmiä.
Erkki Pahkinen

| Erkki Pahkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1937 (ikä 87) Viipuri
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tilastotieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto / Jyväskylän yliopisto (YTT 1981)
Väitöstyön ohjaaja:  Hannu Niemi
Instituutti:  Jyväskylän yliopisto
Tutkimusalue:  tilastotiede, otanta ja surveymenetelmät
Erkki J. Pahkinen (s. 11. heinäkuuta 1937 Viipuri) on suomalainen tilastotieteilijä ja emeritusprofessori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa tilastotieteen apulaisprofessorina ja survey-metodiikan professorina 1995–2000. Hänet muistetaan virhemarginaali-käsitteen tuomisesta julkiseen keskusteluun.
Elämä ja ura

Erkki Pahkinen syntyi Viipurissa. Talvisodan sytyttyä perhe joutui siirtymään evakkoon ja sittemmin Pahkinen oli Ruotsissa sotalapsena. Sotien jälkeen Pahkisen perheellä oli useita vuosia autokoulu. Autokoulun innoittamana Erkki kiinnostui myöhemmin autoilusta ja ralliautoilusta. Hän osallistui kuljettajana yli 100 rallikisaan.
Pahkinen kertoo koulumenestyksensä olleen kehno ja päätyneensä akateemiselle uralle vain sattumalta. Hän oli kävelyllä Helsingin yliopiston luona, kun huomasi ovella kulkevan ihmisjonon. Vahtimestarilta hän sai tietää, että yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta ottaa opiskelijoita sisään ilman karsintoja. Pahkinen meni jonoon, valitsi oppiaineekseen tilastotieteen ja kirjoittautui sisään. Pian hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa.
Akateemisen uransa Pahkinen aloitti varsinaisesti vuonna 1967, kun hänet nimitettiin Jyväskylän yliopistoon tilastotieteen lehtoriksi. Hän on ollut myös Jyväskylän yliopiston tilastotieteen dosentti. Opetustehtävien ohella hän toimi tutkijana. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Pahkinen väitteli Jyväskylän yliopistosta vuonna 1981. Väitöskirja käsitteli epävarmuuden mittaamista. Pahkisen väitöskirjan ohjaajana toimi professori Hannu Niemi.
Valmistumisen jälkeen Pahkinen jatkoi uraansa lehtorina tilastotieteen laitoksella. Myöhemmin hänet nimitettiin apulaisprofessoriksi ja hän oli sen ohella myös määräaikaisena professorina. Jyväskylään syntyi hänen vaikutuksestaan otantaan ja surveymenetelmiin keskittyvä tutkimustoiminta. Professori Seppo Laaksosen mukaan Pahkisella oli merkittävä rooli tässä prosessissa. Jyväskylässä käynnisti toimintansa niin kutsuttu Otantatutkijoiden ryhmä, jossa uransa tilastotieteen parissa aloitti myös tuleva tilastotieteilijä Seppo Laaksonen.
Yliopistotyön ohella Pahkinen oli Tilastokeskuksessa vierailevana tieteellisenä johtajana toimikauden 1993–1994. Hän panosti laitoksen tutkimustoimintaan ja motivoi tutkijoita. Välillä hän saattoi tosin joutua jopa erimielisyyksiin Tilastokeskuksen hallinnon kanssa.
Tilastokeskuksen periodin jälkeen hän toimi 1995–2000 Jyväskylän yliopistossa määräaikaisessa virassa tilastotieteen professorina, joka erikoistui survey-metodologiaan. Professorina hän koordinoi tilastotieteen laitoksella tilastotoimen maisteriohjelmaa vuosina 1998–2000. Hän on ollut myös vierailevana tutkijana Jyväskylän yliopiston informaatioteknologian tiedekunnassa. Pahkinen jäi eläkkeelle virastaan vuonna 2001. Vuodesta 2007 Pahkinen oli Jyväskylän yliopistossa emeritusprofessorina. Hänen emeritussopimuksensa päättyi vuoteen 2019.
Täyttäessään 80 vuotta heinäkuussa 2017 Pahkinen asui Puistokadulla Jyväskylässä. Hän juhli 80-vuotispäiväänsä Suomi-laivalla.
Tutkimustyö

Tilastotieteilijänä Erkki Pahkinen on perehtynyt erityisesti survey-metodiikkaan. 1980-luvulla hän perehtyi syvällisemmin otantaan ja hänellä on myös otantamenetelmistä pitkä kokemus. Hän teki tutkimuksessa yhteistyötä mm. Risto Lehtosen kanssa. Näiden selvitysten pohjalta kaksikko julkaisi myöhemmin kompleksisen ryväsotannan estimointia käsittelevän oppikirjan.
Julkisia kannanottoja

Professori Pahkinen on ottanut aktiivisesti osaa julkiseen keskusteluun tilastotieteellisistä aiheista. Hän kritisoi, kun vaaligallupien yhdeydessä 0,2 prosentin kannatuksen nousua tai laskua pidettiin merkittävänä asiana, vaikka tilastollisen otannan virhemarginaali on 2 prosenttia suuntaan tai toiseen.
Oppimistuloksia mittaavissa Pisa-tutkimuksissa Pahkinen arvosteli käytettyä tilastollista menetelmää. Hän kiinnitti huomiota tutkimusmetodina käytettyyn ryväsotantaan, joka muuttaa tutkimustulosten tulkintaa.
Harrastukset

Nuorempana Pahkinen harrasti autourheilua. Hän osallistui 1960-luvulta lähtien yli 100 ralliin kuljettajana. Huomattavin saavutus ralliautoilussa oli SM-ryhmän voitto Jyväskylässä vuonna 1977. Hän on jakanut tietouttaan myös nuoremmille kuljettajille. Tuleva huippukuljettaja Henri Toivonen opetteli aikanaan Pahkisen opastuksella äärimmilleen ajamista Jyväskylässä Seppälän soramontussa. Käytännön ajamisen ohella Pahkinen myös analysoi ralliautoilua ja osallistui autourheilun yhdistystoimintaan. Vuosina 1974−1977 hän toimi Jyväskylän Urheiluautoilijoiden puheenjohtajana. Yhdistys nimesi Pahkisen hänen täyttäessään 80 vuotta (heinäkuussa 2017) leikkisästi "Rallitohtoriksi" - arvonimi, johon liittyi myös erityinen tohtorin hattu.
Eläkevuosinaan Pahkinen on harrastanut pyöräilyä. Hän on osallistunut pyöräilykisoihin veteraanien M75- ja M80-luokissa. Tunnustuksena toiminnastaan pyöräilyn edistämiseksi Pahkinen sai vuonna 2014 Jyväskylän pyöräilyviikon päätapahtumassa pyöräilyn edistämisen kunniamaininnan. Tunnustuksen sai samalla myös arkkitehti Sakari Holma (s. 1937).
Perhe

Pahkisen puoliso on Tuula Pahkinen. Pariskunnalla on kaksi tytärtä: Virpi (s. 1966) ja Metsälintu (s. 1971). Metsälintu Pahkinen on esiintynyt pienissä rooleissa muutamissa kotimaisissa elokuvissa. Hän oli mukana esimerkiksi Markku Pölösen elokuvassa Badding (2000).
Kirjailija

Erkki Pahkinen on kirjoittanut useita teoksia. Useat teoksista ovat oppikirjoja. Vuonna 1996 hän julkaisi yhdessä professori Risto Lehtosen kanssa englanninkielisen teoksen Practical Methods for Design and Analysis of Complex Surveys, joka käsittelee monimutkaisten tilastollisten kyselytutkimusten suunnittelua ja niistä saatavien tulosten analysointia. Tarkemmin määriteltynä kirja esittelee, miten kompleksisen ryväsotannan estimointia voidaan ratkaista metodisesti oikein.
Tilastotieteen alan kirjallisuuden lisäksi Pahkinen on julkaissut autourheiluun liittyviä kirjoja. Vuonna 2007 hän julkaisi teoksen Ralliajon perusteet, johon on sisällytetty mm. viiden suomalaisen rallin maailmanmestarin nimikirjoitukset.
Kirjailija > Pahkisen teoksia

Kyselytutkimusten otantamenelmät ja aineistoanalyysi. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2012. ISBN 9789513946876
Ralliajon perusteet: ajotekniikalla tuloksiin. Suomi: Alfamer, 2007. ISBN 978-952-472-048-9 (2. painos 2018, ISBN 9789524722780)
Tilastoasiantuntijan ammatti ja koulutus: yliopistollisen maisteriohjelman taustana. 	Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2000. ISBN 951-39-0663-9
Risto Lehtonen & Erkki Pahkinen: Practical Methods for Design and Analysis of Complex Surveys. Chichester: John Wiley & Sons, 1996. (2. painos 2004 ISBN 9780470091630)
Erkki Pahkinen & Veijo Ritola (toim.): Suhdannekäänne ja taloudelliset aikasarjat. Helsinki: Tilastokeskus, 1994. ISBN 951-47-8728-5
Risto Lehtonen, Kari Nissinen & Erkki Pahkinen: Tilastollinen analyysi ryväsotantaan perustuvissa frekvenssiaineistoissa. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1992. ISBN 951-680-723-2
Erkki Pahkinen & Risto Lehtonen: Otanta-asetelmat ja tilastollinen analyysi. Helsinki: Gaudeamus, 1989. ISBN 951-662-470-7
Tilastolliset otantamenetelmät: harjoituskirja itseopiskeluun. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1986. ISBN 951-679-501-3
Erkki Pahkinen (toim.): Jyväskylä Summer School in Statistics 1986: a memorandum. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1986. ISBN 951-679-622-2
Ilkka Meriläinen & Erkki Pahkinen: Tilastotutkijan toimenkuvaus ja koulutus. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, tilastotieteen laitos, 1974. ISBN 951-677-263-3
Kirjailija > Muita julkaisuja

Antero Malin & Erkki Pahkinen (1990) Monimuuttujaisen varianssianalyysin ja toistomittauksien soveltaminen käyttäytymistieteellisissä tutkimuksissa: esimerkkien toteutus SPSS-X/MANOVA ohjelmakäskyllä. Kasvatustieteiden tutkimuslaitoksen julkaisusarja B: 47. Jyväskylän yliopisto, Jyväskylä.
Aiheesta muualla

Erkki Pahkinen (Mathematics Genealogy Project) North Dakota State University. (englanniksi)
Erkki Pahkisen rallituloksia 1960-luvulta 1980-luvulle ewrc-results.com-sivustolla. (englanniksi)
Erkki Pahkinen: Tilastotiedettä tanssien JYUnity 29.10.2019.
Erkki Pahkisen tieteellisiä tutkimusartikkeleita ResearchGate-sivustolla. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project
Karl Herman Pankakoski

Luonnontieteilijä K. H. Hällström saniaisten keskellä Harlun Pötsövaarassa vuonna 1906.
Karl Herman Pankakoski (synt. Hällström, 17. kesäkuuta 1881 Sortavala – 10. joulukuuta 1967 Hämeenlinna) oli luonnontutkija sekä Sortavalan seminaarin johtaja ja luonnonhistorian ja maantiedon opettaja.
Elämä

Karl Herman Pankakosken vanhemmat olivat Sortavalan kaupunginlääkäri, myöhemmin piirilääkäri ja lääkintöneuvos Herman Adolf Hällström ja Olga Maria Karolina Hjerppe.tarvitaan parempi lähde Hänen puolisonsa oli Selma Sofia Kristiina Europaeus.
Pankakoski kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1899 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1903. Sen jälkeen hän toimi luonnonhistorian ja maantiedon opettajana, ensin Porissa ja Tampereen yhteiskoulussa vuoteen 1907 sekä vuonna 1906 assistenttina yliopiston maantieteen laitoksella tutkien perinnöllisyystiedettä. Hän julkaisi aiheesta myös kirjan. Sortavalan seminaarin luonnontieteiden lehtoriksi hän tuli vuonna 1911 ja jatkoi opetustyötä myös tultuaan valituksi seminaarin varajohtajaksi 1926. Johtajana hän aloitti vuonna 1935 toimittuaan sitä ennen vuosina 1934–1935 vt. johtajana. Hän opetti samalla vuosina 1921–1935 Sortavalan tyttökoulussa. Hän suomensi itse ja vaimonsa kanssa luonnontieteeseen liittyviä kirjoja ja avusti muun muassa Luonnon ystävä -lehteä.
Pankakoski oli syvällisesti perehtynyt Laatokan Karjalan luontoon ja maantieteeseen, ja tunnettu etevänä ja pidettynä opettajana, joka ymmärsi nuorisoa. Hän oli Sortavalan kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1926–1928 ja toimi Raja-Karjalan säätiön hallituksessa.
Pankakosken johtajakautta Sortavalan seminaarissa rasittivat talvisota ja jatkosota, jotka merkitsivät seminaarin evakkomatkoja sisämaan opettajaseminaarien suojaan. Seminaari pääsi jälleenrakentamaan Pankakosken johdolla Sortavalaan jatkosodan vuosina 1942–1944, mutta vuonna 1944 seminaari evakuoitiin Sortavalasta lopullisesti. Pankakoski sijoitettiin Raaheen, jonne seminaarin naisosasto oli siirretty Raahen seminaarin yhteyteen.
Pankakoski vietti viimeiset vuotensa Tyrvännön Lepaalla ja kuoli siellä 86-vuotiaana.
Julkaisut

Hällström, K. H., Periytymisestä. Otava, 1910 (Ylioppilaiden keskusteluseuran julkaisuja ; n:o 5.)
Hällström, K. H., Kivilinna, Väinö, Kansakoulun luonnontieto. Gummerus, 1915.
Kouluherbario: ohjeita kasveja keräileville koululaisille / kirjoittaneet Selma ja K.H. Hällström. Yrjö Weilin & kumpp. osakeyhtiö, [1911]. (Nuorison lomakirjasto ; n:o 2.)
Papinsaaren hautausmaa

Papinsaari on hautausmaa-alue Kuhmoisissa Pirkanmaan maakunnassa. Se sijaitsee lähellä Kuhmoisen kirkonkylää Päijänteellä. Hautausmaansa, komean luontonsa ja historiallisen taustansa vuoksi Papinsaari lasketaan yhdeksi Kuhmoisten nähtävyyksistä. Papinsaaressa on jonkin verran asutusta, ja sen alueella on myös yksi Kuhmoisten venelaitureista.
Papinsaaressa on ollut kristinuskoa edeltänyt kalmisto ja uhripaikka. Sieltä on löydetty viikinkiajan alkuun 800-luvulle ajoittuvia esineitä, mm. pronssikoruja  kätkölöydöstä, muiden muassa sittemmin Kalevala-korun malliksi päätynyt Kuhmoisten kukot. Löydön eri tahoilta peräisin olevan materiaalin joukossa on useita eri kristillisiä symboleita käsittäviä esineitä, todennäköisesti gotlantilaisia. On arveltu, että jos esineet osoittavat Suomen varhaista kristillistä vaikutusta, niin silloin Gotlanti olisi näiden ensimmäisten vaikutusten, mahdollisesti jopa lähetystyön, lähtöalue. Toisaalta tässä nimenomaisessa kätkössä kristilliseksi tulkittava linturiipus (kyyhkyset) on kytketty yhteen pakanallisen Ukonvasaran/Torinvasaran sekä kampariipuksen kanssa.
Saaren entinen nimi lienee ollut Tapialansaari, kuten sitä on vielä vuoden 1532 tienoilla kutsuttu. Papinsaareksi nimi on muuttunut keskiajalla saaren päädyttyä kirkon haltuun. Kuhmoisten historia -kirjassa kerrotaan Papinsaaressa perimätiedon mukaan olleen vielä 1700-luvun puolenvälin tienoilla uhripuita, jotka kappalainen Simon Labbart oli hakkauttanut pois. Tämän jälkeen pakanallinen uhripaikka oli vaihtunut Papinsaaresta Vohluissaareen Vastiaislahden pohjukkaan.
Papinsaaren siunauskappeli on rakennettu 1966, ja se on Olli Kuusen suunnittelema. Siunauskappeli on vihitty myös kirkoksi. Papinsaaren siunauskappelin lasimaalausikkunan on toteuttanut Jaakko Somersalo.  Betonibrutalistista suuntausta edustavaa siunauskappelia pidetään erityisen kauniina esimerkkinä modernin aikakauden rakennustaiteesta. Sen julkisivu on modernille arkkitehtuurille tyypillisesti lautamuottikuvioitua betonia. Kokonaisuuteen kuuluu erillinen kellotapuli sekä piharakenteita. Siunauskappeli kuuluu Keski-Suomen maakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.  Papinsaaren hautausmaalla sijaitsee myös vuonna 1930 valmistunut museokappeli, joka toimi siunauskappelina ennen nykyisen valmistumista. Sen on suunnitellut kuhmoislainen maanviljelijä Väinö Paloniemi. Kappelit sijaitsevat toistensa läheisyydessä.
Palmukakadu

| Palmukakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Probosciger 
Laji::  aterrimus
Kaksiosainen nimi
 Probosciger aterrimus  J.F. Gmelin, 1788 
 Palmukakadun levinneisyys
Katso myös
   Palmukakadu Wikispeciesissä   Palmukakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palmukakadu (Probosciger aterrimus) on suurin kakadu ja Australian suurin papukaijalintu.
Koko ja ulkonäkö

Täysikasvuinen palmukakadu on 50-63 cm pitkä ja painaa 910–1 200 grammaa. Se on väriltään mustanharmaa lukuun ottamatta poskella olevaa paljasta punaista laikkua. Palmukakadulla on komea ja suuri töyhtö. Punaisen kielen kärki on musta. Nokka on mustanharmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Naaran ylänokka on vaatimattomampi kuin koiraan. Äänet ovat sointuvia vihellyksiä, varoitusääni on terävä kirkaisu.
Esiintyminen

Palmukakadua tavataan Uudessa-Guinessa ja muutamilla pienemmillä saarilla sekä Koillis-Australiassa. Sen elinympäristön laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja sen populaation koko on noin 30 000 yksilöä. Lajista tunnetaan kolme alalajia: aterrimus, goliath ja stenolophus.
Elinympäristö

Palmukakadut elävät alavien maiden savanneja reunustavilla sademetsien laitamilla 1 300 metrin korkeuteen asti.
Lisääntyminen

Lisääntymiskausi on elokuusta tammikuuhun. Palmukakadun pesä on syvässä puunkolossa normaalisti avoimessa sademetsämaastossa. Pari voi käyttää samaa pesää peräkkäisinä vuosina. Palmukakadun yhden munan hautomisesta huolehtii naaras. Haudonta-aika on 30–35 päivää ja pesäpoikasaika on noin 80 päivää. Palmukakadun soidin on näyttävä; suurempi koiras tarttuu jalallaan keppiin ja alkaa hakata sillä puunrunkoa saaden aikaan voimakkaan äänen.
Ravinto

Palmukakadut syövät siemeniä, pähkinöitä, marjoja, hedelmiä ja silmuja.
Tauno Kaivola

Sopraano Anneli Rauhala ensi­konserttinsa jälkeen vuonna 1960. Vasemmalla opettaja Tauno Kaivola, oikealla veli Matti Rauhala.
Tauno Sakari Kaivola (28. joulukuuta 1912 Lammi – 22. tammikuuta 1995 Lahti) oli suomalainen laulaja (barytoni), kirkkomuusikko ja pedagogi. Kaivola opiskeli laulua muun muassa Oiva Soinin johdolla Sibelius-Akatemiassa ja suoritti lauludiplomin vuonna 1944. Hän opiskeli laulua myös ulkomailla.
Kaivola esiintyi konserttilaulajana sekä solistina. Hän toimi pitkään kanttori-urkurina Keski-Lahden seurakunnassa (1946–1968) sekä opetti laulua Lahden musiikkiopistossa vuodesta 1947, lehtorina 1968–1981. Hän oli Suomen arvostetuimpia laulupedagogeja, ja hänen oppilaitaan ovat olleet muiden muassa Ritva Auvinen, Raili Kostia, Anneli Rauhala, Martti Talvela, Kalevi Koskinen ja Jaakko Ryhänen. Kaivolalle myönnettiin arvonimi director cantus vuonna 1952 ja taiteilijaeläke 1986
Kaivolan lapsista Asko Kaivola (1937–1973) oli urkutaiteilija ja Päivi Heikinheimo on laulaja ja pedagogi.