stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Sirmeikkö

Paul Sirmeikkö (14. marraskuuta 1914 Vaasa – 3. kesäkuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Sirmeikkö aloitti toimittajanuransa vuonna 1942 Suomen Tietotoimistossa (STT). Vuonna 1948 hän aloitti Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton (SVUL) julkaiseman Urheilu-nimisen lehden päätoimittajana ja vuonna 1951 Suomen Urheilulehden päätoimittajana, kun Urheilu ja SVUL:n ostama Suomen Urheilulehti oli yhdistetty. Hän työskenteli Suomen Urheilulehden päätoimittajana vuoteen 1967, minkä jälkeen hän toimi lehden erikoistoimittajana ja kolumnistina sekä eläkkeelle jäämisensä jälkeen avustajana. Paitsi omalla nimellään, Sirmeikkö kirjoitti lehteen myös nimimerkillä Turnari. Vuosina 1967–1972 hän työskenteli Suomen Valtakunnan Urheiluliitoksi nimensä muuttaneen SVUL:n tiedotuspäällikkönä.
Urheilulajeista erityisen läheinen Sirmeikölle oli voimistelu. Hän toimi useissa kansainvälisissä kilpailuissa voimistelun arvostelutuomarina, muun muassa vuoden 1956 Melbournen olympialaisissa, ja vuosina 1949–1950 hän oli Suomen Voimisteluliiton (SVL) hallituksen jäsen. Hän oli myös yleisurheilun asiantuntija.
Sirmeikkö oli tekemässä muutamia kirjoja. Hän toimitti muun muassa Suomen Urheiluliiton historiikit Yleisurheilumme maineen tieltä : Suomen Urheiluliitto 1906–1956 (yhdessä Sulo Kolkan kanssa) ja Yleisurheilumme maineen tieltä 2 : Suomen Urheiluliitto 1956–1966 sekä teki SVUL:n historiikin Suomen Voimistelu- ja Urheiluliitto (SVUL) 1900–1960 yhdessä Aimo Halilan ja Kallio Kotkaksen kanssa.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1999 (kreikkalais-roomalainen paini)

Vuoden 1999 kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 23.–26. syyskuuta 1999 Pireuksessa, Kreikassa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa.
Mitalistit

| Painoluokka | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |

| 54 kg |  Lázaro Rivas |  Ha Tae-Yeon |  Alfred Ter-Mkrtchyan |
| 58 kg |  Kim In-Sub |  Juri Melnitšenko |  Armen Nazarian |
| 63 kg |  Mkhitar Manukjan |  Seref Eroglu |  Michael Beilin |
| 69 kg |  Son Sang-Pil |  Aleksandr Tretjakov |  Vladimir Kopytov |
| 76 kg |  Nazmi Avluca |  Yvon Riemer |  Dimitrios Avramis |
| 85 kg |  Luiz Enrique Mendez Lazo |  Thomas Zander |  Raatbek Sanatbajev |
| 97 kg |  Georgi Koguašvili |  Andrzej Wroński |  Mikael Ljungberg |
| 130 kg |  Aleksandr Karelin |  Hector Milian |  Sergei Mureiko |
Suomen edustajat

| Painoluokka | Painija | Sijoitus |
| --- | --- | --- |
| 54 kg | Tero Katajisto | karsiutui 3. kierroksella |
| 63 kg | Mikael Lindgren | karsiutui 3. kierroksella |
| 69 kg | Ari Härkänen | karsiutui 2. kierroksella |
| 76 kg | Marko Yli-Hannuksela | karsiutui 3. kierroksella |
| 85 kg | Marko Asell | viides |
Paul Spiegel

Paul Spiegel lokakuussa 2003.
Paul Spiegel (31. joulukuuta 1937 Warendorf, Saksa – 30. huhtikuuta 2006 Düsseldorf, Saksa) oli Saksan juutalaisten keskusneuvoston (Zentralrat der Juden in Deutschland) johtaja ja Saksan juutalaisten puhemies.
Paul Spiegel kasvoi karjatilalla ja muutti Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan perheensä mukana aluksi Brysseliin. Spiegel selvisi holokaustista Flanderissa, jossa maanviljelijän perhe piilotteli häntä. Ennen tätä poliisi oli pidättänyt Brysselissä ratsian yhteydessä hänen siskonsa, joka kuoli myöhemmin keskitysleirillä. Spiegel on kuvannut näitä kokemuksiaan kirjassaan Wieder zu Hause? ('Jälleen kotona').
Vuosina 1958–1965 Spiegel työskenteli Allgemeine Jüdische Wochenzeitung -lehdessä muun muassa toimittajana. 1960-luvulla hän kirjoitti myös moniin muihin lehtiin.
Vuonna 1993 Spiegelistä tuli Saksan juutalaisten keskusneuvoston johtoryhmän jäsen. Aluksi hän toimi varapuheenjohtajana ja myöhemmin (9. tammikuuta 2000 lähtien Ignatz Bubisin kuoleman jälkeen) puheenjohtajana.
11. helmikuuta 2004 Spiegel vastaanotti Düsseldorfin Heinrich Heine -yliopiston kunniatohtorin arvon ja hänestä tehtiin synnyinkaupunkinsa Warendorfin kunniakansalainen.
Spiegel kuoli huhtikuussa 2006. Hän oli saanut 3. helmikuuta keuhkotulehduksen seurauksena sydäninfarktin, jonka jälkeen lääkäri olivat laittaneet hänet keinotekoiseen koomaan.
Paul Jacobs (pianisti)

Paul Jacobs (22. kesäkuuta 1930 New York – 25. syyskuuta 1983 New York) oli yhdysvaltalainen pianisti ja cembalisti.
Jacobs kävi Juilliard Schoolin ja oli Ernest Hutchesonin oppilaana. Hän teki virallisen New Yorkin -debyyttinsä vuonna 1951. Vuosina 1951–1960 hän oli Euroopassa, jossa keskittyi avantgardistiseen ohjelmistoon. Hän esitti ensimmäisenä Pariisissa Arnold Schönbergin kokonaispianotuotannon. Hän työskenteli esimerkiksi Domaine musicalissa, International Society for Contemporary Musicissa ja Darmstadtin kursseilla. Yhdysvaltoihin palattuaan hän opetti Manhattan School of Musicissa, Mannes College of Musicissa, Berkshire Music Centerissä ja Brooklyn Collegessa.
Vuodesta 1962 Jacobs teki yhteistyötä New Yorkin filharmonikkojen kanssa orkesterin virallisena pianistina ja vuodesta 1974 cembalistina. Jacobsin ohjelmistoon kuului Schönbergin ohella muiden muassa Claude Debussyn, Igor Stravinskyn, Ferruccio Busonin, Elliott Carterin, Aaron Coplandin, Frederic Rzewskin, Mario Davidovskyn, George Crumbin, John Cagen, William Bolcomin, Karlheinz Stockhausenin, Eric Satien, Virgil Thomsonin, Pierre Boulez'n, Olivier Messiaenin, Béla Bartókin ja Arthur Bergerin teoksia. Vaikka Jacobs keskittyi pitkälti 1900-luvun ohjelmistoon, hän tulkitsi myös barokkimusiikkia cembalistina. Pianistina hän soitti New Yorkin filharmonikkojen kanssa muiden muassa Stravinskyn Petrushkan ja Dmitri Šostakovitšin ensimmäisen sinfonian, cembalistina Johann Sebastian Bachin 5. brandenburgilaisen konserton ja Georg Friedrich Händelin Messias-oratorion. Jacobsin tunnetuimpia levytyksiä ovat hänen julkaisunsa Nonesuch Recordsille hänen viimeisten kymmenisen elinvuotensa ajalta.
Jacobs kuoli AIDS:iin aikana, jolloin Yhdysvalloissa oli raportoitu noin 2 100 sairauden aiheuttamaa kuolemaa. Hän oli ollut avoimesti homoseksuaalinen. Richard Rodney Bennett sävelsi hänen muistolleen And Death Shall Have No Dominion -motetin miesäänille ja käyrätorvelle.
Paul Jaeckel

Paul Jaeckel huhtikuussa 2022.
Paul Jaeckel (s. 22. heinäkuuta 1998 Eisenhüttenstadt) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 186-senttimetrinen. Hän edustaa Bundesliigassa pelaavaa Union Berliniä, johon hän siirtyi kesällä 2021 Greuther Fürthistä.
Jaeckel pelasi juniorina FC Eisenhüttenstadtissa, vuosina 2011–2014 FC Energie Cottbusissa ja vuodesta 2014 VfL Wolfsburgissa, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi ensimmäiset kolme bundesliigaotteluaan huhtikuussa 2018. Kaudet 2018–2021 hän edusti 2. Bundesliigassa pelannutta Greuther Fürthiä. Kolmen kauden aikana Jaeckel pelasi kakkostasolla 67 liigaottelua ja teki niissä kaksi maalia. Kaudella 2021–2022 hän pelasi Union Berlinin joukkueessa 24 pääsarjaottelua, joista 22 ottelua avauskokoonpanossa. Toisella kaudellaan Berliinissä hän teki lokakuussa 2022 VfB Stuttgartia vastaan ensimmäisen bundesliigamaalinsa, jolla Union Berlin voitti vierasottelun maalein 0–1. Hän pelasi kauden aikana 16 bundesliigaottelua, joista 13 avauskokoonpanossa. Kaudella 2023–2024 hän on talvitaukoon mennessä pelannut neljä liigaottelua. Hän on pelannut Berliinin-vuosinaan kolme ottelua sekä Mestarien liigassa että Eurooppa-liigassa ja neljä ottelua Konferenssiliigassa.
Jaeckel on pelannut Saksan alle 18-, alle 19-, alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän kuului Saksan mestarijoukkueeseen alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2021 mutta pelasi vain puolivälieräottelussa Tanskaa vastaan; hän tuli jatkoajan alussa vaihdosta kentälle ja teki rangaistuspotkukilpailussa joukkueensa seitsemäntenä laukojana jatkopaikan sinetöineen maalin.
Palindromes

| Palindromes |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Todd Solondz
Käsikirjoittaja:  Todd Solondz
Tuottaja:  Derrick Tseng
Säveltäjä:  Nathan Larson
Kuvaaja:  Tom Richmond
Pääosat:   Emani Sledge  Valerie Shusterov  Hannah Freiman  Rachel Corr  Will Denton  Sharon Wilkins  Shayna Levine  Jennifer Jason Leigh 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Celluloid Dreams
Levittäjä:  Genius Products Netflix
Ensi-ilta:  2004
Kesto:  97 min
Alkuperäiskieli:  englanti heprea
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Palindromes, rinnakkaisnimeltään Palindromes – nyrjähtänyt rakkaustarina, on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Todd Solondzin käsikirjoittama ja ohjaama elokuva. Siinä 13-vuotiaan tytön suurin toive on saada oma lapsi. Elokuva käsittelee kiistanalaisia teemoja kuten pedofiliaa, aborttia ja kristillistä uskoa. Tyttöä esittää kahdeksan eri-ikäistä, erirotuista ja jopa eri sukupuolta edustavaa näyttelijää. Päähenkilöiden nimet Aviva, Bob ja Otto ovat palindromeja.
Arvioita

Turun Sanomien Tapani Maskulan mielestä Palindromes latelee niin lohdutonta huumoria häpeällisiin verukkeisiin turvautuvista elämänvalheista, ettei näin provosoiville vinoiluille tahdo tohtia nauraa ääneen. ”Tyylilleen uskollisena Todd Solondz ei karsinoi henkilöitään susiin eikä lampaisiin vaan kuvailee tässäkin teoksessaan pahaa aiheuttavia hyväntekijöitä ja hyvää tarkoittavia pahoinpitelijöitä. Ydinperhe, uskonto ja muut yhteiskuntaa tukevat normistot peittävät julkisivunsa taakse varsinkin seksuaalisia tabuja, joiden sietämätön houkutus kiusaa kaikkia.”  Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Saija Holmin mielestä Palindromes on valitettavan raskas katselukokemus mielenkiintoisesta aiheestaan ja omaperäisestä lähestymistavastaan huolimatta. Katsoja etäännytetään tehokkaasti elokuvan maailmasta, ja elokuvan kyynisen kriittinen suhtautuminen kaikkeen uuvuttaa helposti innokkaimmankin.
Nicole Le Douarin

| Nicole Le Douarin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. elokuuta 1930 (ikä 94) Lorient, Ranska
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Pariisin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Étienne Wolff
Instituutti:  Nantesin yliopisto   Ranskan kansallisen tiedekeskuksen embryologian instituutti   Collège de France
Tutkimusalue:  kehitysbiologia
Tunnetut työt:  kimeiratutkimus
Palkinnot:  Kioto-palkinto (1986)   Lääketieteen Louis-Jeantet-palkinto (1990)   Louisa Gross Horwitz -palkinto (1993)
Nicole Marthe Le Douarin (s. 20. elokuuta 1930 Lorient, Ranska) on ranskalainen kehitysbiologi, joka on tutkinut urallansa viiriäisten ja kanojen kimeiroja ja kehittänyt alkioiden manipulaatiota. Hänen työnsä on kehittänyt tutkijoiden tietämystä hermosto- ja immuunijärjestelmien kehityksestä.
Elämäkerta > Perhe ja opiskelu

Nicole Le Douarin syntyi Ranskan Bretagnessa vuonna 1930. Hän oli perheen ainoa lapsi, ja hänen isänsä kasvatti häntä todennäköisesti tästä syystä varsin samaan tapaan kuin poikia yleensä kasvatetaan. Nicole inspiroitu jo pienenä oppimisesta opettajana toimineen äitinsä kautta.
Toisen maailmansodan takia Le Douarin joutui vuonna 1944 muuttamaan pois Lorientista. Hän kävi sisäoppilaitosta Nantesissa mutta palasi sodan jälkeen Lorientiin, missä hän suoritti lukion loppuun. Le Douarin tapasi tulevan puolisonsa 17-vuotiaana Lorientissa. Vastoin äitinsä toiveita hän muutti sulhasensa kanssa Pariisiin, missä he opiskelivat yhdessä Pariisin yliopistossa. He menivät naimisiin vuonna 1951, ja Le Douarin valmistui vuonna 1954.
Le Douarin päätti aluksi akateemisen uran sijaan keskittyä perheeseensä ja opetti samaan aikaan tieteitä paikallisessa lukiossa. Hän palasi jatko-opintoihin vuonna 1958 ja pääsi tunnetun embryologin Étienne Wolffin laboratorioon. Le Douarinista tuli vuonna 1960 päätoiminen tutkija, ja hän valmistui vuonna 1964 tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa käsitteli lintujen alkioiden maksan ja ruoansulatuskanavan varhaisia yksilökehitykseen liittyviä tekijöitä.
Elämäkerta > Ura

Le Douarin aloitti vuonna 1965 opettajana Clermont-Ferrandin yliopistossa. Hän asui edelleen Pariisissa ja kävi kahtena päivänä viikossa Clermont-Ferrandissa opettamassa. Le Douarin ja hänen miehensä saivat vuonna 1966 professuurin Nantesin yliopistosta. Yliopiston dekaani kuitenkin kieltäytyi hyväksymästä molempia laitoksen henkilökuntaan, sillä hän ei hyväksynyt avioparien työskentelevän yhdessä. Professori Étienne Wolff puuttui asiaan ja sai omalla vaikutusvallallaan yliopiston valitsemaan myös Le Douarinin. Hänelle annettiin kuitenkin varsin paljon opetustöitä eikä hän saanut omaa laboratoriota. Le Douarin joutuikin käyttämään miehensä tilaa.
Le Douarin keskittyi usean vuoden tutkimaan endodermin ja mesodermin vuorovaikutusta lintujen alkioissa. Hän huomasi yhdistettyään viiriäisen mesodermin kanan endodermiin, että viiriäisen mesenkymaalisten kantasolujen tumajyväset olivat epätavallisen suuria ja tiheitä verrattuna kanan vastaaviin. Hän havaitsi tarkemmin asiaa tutkittuaan, että viiriäisen soluissa on erityisen paljon heterokromatiiniä (eli tiukasti pakattua DNA:ta) solusyklin interfaasivaiheessa. Monien onnistuneiden kimerioiden jälkeen Le Douarin puhui asiasta laajalle yleisölle Kanadassa ja alkooi saada kansainvälistä huomiota.
Étienne Wolff jäi eläkkeelle vuonna 1975 Ranskan kansallisen tiedekeskuksen embryologian instituutin johdosta. Carnegie Institution for Sciencen embryologi James Ebert suositteli Le Douarinia tehtävään, johon hänet valittiin. Instituutissa Le Douarinia kohtasi heti alkuun vastustusta monilta naistutkijoilta. Wolff oli johtajana edistänyt erityisesti miestutkijoiden uraa ja jättänyt monet naiset huomioimatta. Le Douarin kehitti laitoksen toimintaa ja antoi myös monille naistutkijoille omat tutkimustilat, budjetin ja apulaisia.
Le Douarin siirtyi uusiin tutkimuskohteisiin instituutissa, mutta käytti niiden pohjana aikaisempia kimeriatutkimuksiansa. Hän alkoi selvittää muun muassa lintualkioiden hermostopienan kehitystä. Le Douarin julkaisi vuonna 1982 kirjan The Neural Crest, missä hän kertoi erikoistumattomien hermostopienasolujen monikykyisyydestä.
Le Douarin valittiin vuonna 1989 Collège de Francen professoriksi. Hän oli vasta kolmas naisprofessori Collège de Francen 500-vuotisen historian aikana. Hän toimi professorina syyskuulle 2000 asti. Le Douarin on jatkanut sen jälkeen embryologian instituutin osa-aikaisena tutkijana.
Tunnustukset ja merkitys

Le Douarin on saanut useita tunnustuksia ja palkintoja uraltansa. Kioto-palkinnon hän sai tekniikasta, jonka avulla voi tehdä kanojen ja viiriäisten kimairoita. Palkintoperusteluiden mukaan tekniikka on mahdollistanut hermosto- ja immuunijärjestelmien kehityksen tutkimisen selkärankaisilla eläimillä. Ennen Le Douarinin saavutuksia niiden tutkiminen ei ollut mahdollista. Le Douarin palkittiin vuonna 1990 lääketieteen Louis-Jeantet-palkinnolla ja vuonna 1993 Louisa Gross Horwitz -palkinnolla. Hänet valittiin vuonna 1989 Yhdysvaltain kansalliseen tiedeakatemiaan ja vuonna 1990 Royal Societyyn. Hänestä tuli vuonna 1991 Ranskan Kunnialegioonan jäsen.
Le Douarin on kehittänyt embryologiaa merkittävästi eteenpäin. Hänen kimeiratutkimustensa ansiosta kehitysbiologian tietämys on kasvanut huomattavasti. Hänen tutkimustensa pohjalta tutkijat ovat oppineet paljon muun muassa valkosolujen alkuperästä, laululintujen käyttäytymisen genotyypityksestä ja keskushermoston kehittymisestä selkärankaisilla eläimillä.
Yksityiselämä

Le Douarin on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäisen miehensä kanssa hänellä on kaksi tytärtä. Hänen toinen miehensä on populaatiogeneetikko.
Paul Iby

Paul Iby (s. 23. tammikuuta 1935) on itävaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1959 ja nimitettiin Eisenstadtin hiippakunnan piispaksi 28. joulukuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. tammikuuta 1993. Pääkonsekraattorina toimi Stefan László, jota avustivat Helmut Krätzl ja Vinko Puljic.
Iby jäi eläkkeelle 9. heinäkuuta 2010.
Perun auringon ritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Perun auringon ritarikunta (esp. Orden El Sol del Perú) on perulainen ritarikunta, joka on perustettu 8. lokakuuta 1821 José de San Martínin päätöksellä. Alkujaan sillä palkittiin Etelä-Amerikan vapaussodissa ansioituneita henkilöitä. Ritarikunta lakkautettiin vain neljä vuotta myöhemmin Perun parlamentin päätöksellä, kun sillä palkitut henkilöt alkoivat käyttää aatelistitteleitä. Presidentti Augusto Leguía perusti ritarikunnan uudelleen vuonna 1921.
Ritarikuntaa myönnetään tunnustuksena poikkeuksellisita ansioista sekä siviileille että sotilaille mm. tieteen, taiteen, kulttuurin ja politiikan saralla. Saajan ei tarvitse olla Perun kansalainen.
Kunnianosoitusta jaetaan kuudessa luokassa:
Suurristi timantein
Suurristi
Suurupseeri
Komentaja
Upseeri
Ritari
Palina Smolava

Palina Smolava (valkoven. Паліна Смолава) (s. 3. syyskuuta 1980 Minsk, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen laulaja.
Smolova edusti Valko-Venäjää Eurovision laulukilpailussa 2006 englanninkielisellä kappaleella Mum mutta ei edennyt finaaliin. Hän sijoittui semifinaalissa 22. sijalle.
Aiheesta muualla

Tietoja esiintyjästä Valko-Venäjän kansallisen televisioyhtiön sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Palina Smolava esitys Euroviisujen semifinaalileissa (englanniksi)
Paulin Lemaire

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Antwerpen 1920 | joukkuekilpailu |  |
Paulin Alexandre Lemaire (18. joulukuuta 1882 Maubeuge – 17. lokakuuta 1932) oli ranskalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän oli mukana saamassa joukkuevoimistelussa pronssia vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä. Lisäksi hän osallistui vuoden 1900 kesäolympialaisiin Pariisissa ja jäi siellä moniottelussa yksilökilpailijana 30. sijalle.
Nebraska (elokuva)

| Nebraska |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alexander Payne
Käsikirjoittaja:  Bob Nelson
Tuottaja:  Albert Berger Ron Yerxa
Säveltäjä:  Mark Orton
Kuvaaja:  Phedon Papamichael
Leikkaaja:  Kevin Tent
Pukusuunnittelija:  Wendy Chuck
Pääosat:  Bruce Dern Will Forte June Squibb Stacy Keach Bob Odenkirk
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Vantage
Levittäjä:  Paramount Vantage
Ensi-ilta:  23. toukokuuta 2013 (Cannes)  15. marraskuuta 2013  28. helmikuuta 2014
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  12 000 000 dollaria
Tuotto:  27 682 872 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nebraska on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut Alexander Paynen ohjaama mustavalkoinen draamakomediaelokuva. Se kertoo aikuisen pojan ja iäkkään isän yhteisestä automatkasta. Sen pääosissa ovat Bruce Dern ja Will Forte.
Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla 23. toukokuuta 2013. Yhdysvalloissa ensi-ilta oli 15. marraskuuta 2013 ja Suomessa se oli 28. helmikuuta 2014.
Nebraska sai kuusi Oscar-ehdokkuutta kategorioissa: paras elokuva, ohjaus, miespääosa, (Bruce Dern), naissivuosa (June Squibb), alkuperäinen käsikirjoitus ja kuvaus. Elokuva sai viisi Golden Globe-ehdokkuutta kategorioissa: paras musikaali- tai komediaelokuva, ohjaus, miespääosa musikaali- tai komediaelokuvassa (Bruce Dern), naissivuosa (June Squibb) ja käsikirjoitus.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bruce Dern  | … |  Woody Grant   |
|  Will Forte  | … |  David Grant, Woodyn poika   |
|  June Squibb  | … |  Kate Grant, Woodyn vaimo, Rossin ja Davidin äiti   |
|  Stacy Keach  | … |  Ed Pegram, Woodyn vanha liikekumppani   |
|  Bob Odenkirk  | … |  Ross Grant, Woodyn poika   |
|  Mary Louise Wilson  | … |  rouva Grant, Rayn vaimo   |
|  Missy Doty  | … |  Noel, Davidin tyttöystävä   |
|  Angela McEwan  | … |  Pegy Nagy   |
|  Rance Howard  | … |  Ray-setä, Woodyn veli   |
|  Devin Ratray  | … |  Cole, Woodyn veljenpoika   |
|  Roger Stuckwisch  | … |  karaokelaulaja   |
Vastaanotto > Arvostelut

Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 205 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 92 prosenttia oli positiivisia.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Dome Aki Lehti: 
Episodi Jussi Huhtala: 
Filmgoer Jussi Toivola: 
Filmitähti Ursula Borg: 
Film-O-Holic JP Jokinen: 
Helsingin Sanomat Pertti Avola: 
Ilta-Sanomat Tarmo Poussu:
Vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kenelle | Palkinnot ja ehdokkuudet> Voitto / Ehdokkuus |
| --- | --- | --- | --- |
| British Academy Film Awards | Miespääosa | Bruce Dern | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Alkuperäinen käsikirjoitus | Bob Nelson | Ehdokkuus |
| British Academy Film Awards | Kuvaus | Phedon Papamichael | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Musikaali- tai komediaelokuva |  | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Ohjaus | Alexander Payne | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Miespääosa musikaali- tai komediaelokuvassa | Bruce Dern | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Naissivuosa | June Squibb | Ehdokkuus |
| Golden Globe | Käsikirjoitus | Bob Nelson | Ehdokkuus |
| Oscar | Elokuva |  | Ehdokkuus |
| Oscar | Ohjaus | Alexander Payne | Ehdokkuus |
| Oscar | Miespääosa | Bruce Dern | Ehdokkuus |
| Oscar | Naissivuosa | June Squibb | Ehdokkuus |
| Oscar | Alkuperäinen käsikirjoitus | Bob Nelson | Ehdokkuus |
| Oscar | Kuvaus | Phedon Papamichael | Ehdokkuus |
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Nebraska Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Nebraska Box Office Mojossa (englanniksi)
Nebraska Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
Nebraska Metacriticissä (englanniksi)
Alexander Paynen ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
1990-luku: Citizen Ruth (1996) · Vaalit (1999)
2000-luku: About Schmidt (2002) · Sideways (2004)
2010-luku: The Descendants (2011) · Nebraska (2013)
Elokuvantekijöitä Cannesin elokuvajuhlilla 2013.
Paulina Boenisz

Paulina Boenisz (s. 28. syyskuuta 1978 Varsova) on nykyaikainen viisiottelija, joka on edustanut Puolaa kesäolympialaisissa vuosina 2000 Sydneyssä, 2004 Ateenassa ja 2008 Pekingissä. Sydneyssä hän sijoittui viidenneksi, Ateenassa kymmenenneksi ja Pekingissä kuudenneksi.
Boenisz on saanut mitaleita, myös kultaa sekä Euroopan- että maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän on lisäksi kuusinkertainen Puolan-mestari.
Pat Crowley

Pat Crowley vuonna 1965.
Pat Crowley (s. 17. syyskuuta 1933 Olyphant, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänelle on myönnetty Golden Globe -palkinto vuoden 1953 elokuvista Ikuinen naisellisuus ja Satulassa haaremiin.
Crowley on vieraillut muun muassa televisiosarjoissa Dynastia, Beverly Hills 90210 ja Kauniit ja rohkeat.
Elokuvia

Ikuinen naisellisuus (Forever Female, 1953)
Satulassa haaremiin (Money from Home, 1953)
Punaiset sukkanauhat (Red Garters, 1954)
Kehäkuningas (The Square Jungle, 1955)
Onni päättyy huomenna (There's Always Tomorrow, 1955)
Huoleton härkätaistelija (Hollywood or Bust, 1956)
Valmiina kuolemaan (Walk the Proud Land, 1956)
Key Witness (1960)
Huijareita Texasista (The Wheeler Dealers, 1963)
Mr. Solo – salainen agentti (To Trap a Spy, 1964)
Menace on the Mountain (1970)
Pullapiski (The Biscuit Eater, 1972)
A Family Upside Down (1978)
Aiheesta muualla

Pat Crowley Elonetissä.
Paulin Soumanou Vieyra

Paulin Soumanou Vieyra (30. tammikuuta 1925 Porto Novo, Ranskan Dahomey – 1987 Pariisi) oli beniniläinen elokuvan tekijä, joka on mainittu afrikkalaisen elokuvan pioneeriksi.
Ranskan miehityksen aikana afrikkalaisilta kiellettiin pitkään elokuvien tekeminen siirtomaissa. Eräs ensimmäisistä afrikkalaisista elokuvista, Afrique sur Seine (suom. Afrikka Seinen rannalla) syntyi Pariisissa vuonna 1955 opiskelijoiden toimesta. Eräs heistä oli Paulin Soumanou Vieyra. Vieyra opiskeli elokuvan telemistä Pariisissa. Hän palasi Senegaliin, jossa teki runsaasti dokumenttielokuvia tiedotusministeriölle Dakarissa.
Vieyra syntyi Porto Novossa perheeseen, joka kuului Dahomeyn ”brasilialaisiin”. Hän sai koulutuksen elokuvan tekemiseen Ranskassa. Vieyra oli senegalilaisen elokuvan ja uutispalvelun johtaja ja päätoimittaja vuosina 1957–1972, jolloin hän tuotti lukuisia elokuvia.
Hänen elämänsä ja elokuvansa paljastavat négritude-liikkeen innoittamana afrikkalaisesta diasporasta lähtöisin olevan elokuvantekijän, jonka elokuvat kuuluvat mustaan atlanttiseen kulttuuriperintöön.