stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulla-Maija Forsberg

Ulla-Maija Forsberg (o.s. Kulonen; s. 2. elokuuta 1960 Helsinki) on Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen eli fennougristiikan professori. Hänen erikoisalaansa on sanojen alkuperän tutkimus.
Forsberg on toiminut Helsingin yliopiston professorina vuodesta 1998 lähtien. Vuosina 2010–2013 hän työskenteli Helsingin yliopiston vararehtorina. Vuosina 2007–2009 hän toimi humanistisen tiedekunnan dekaanina ja vuosina 2001–2006 suomalais-ugrilaisten kielten laitoksen johtajana. Vuosina 2016–2021 hän toimi Kotimaisten kielten keskuksen johtajana.
Forsberg on kansainvälisesti merkittävimpiä obinugrilaisten kielten tutkijoita. Hän on tutkinut suomen ja suomalais-ugrilaisten kielten sanaston etymologiaa ja muun muassa unkarin kielen historiaa. Hän on muun muassa päätoimittanut suomen etymologisen sanakirjan Suomen sanojen alkuperä (1992–2000) ja laatinut Stadin slangin etymologisen sanakirjan (2021).
Forsberg on myös hoitanut useita merkittäviä tieteellisiä luottamustoimia. Hän on ollut esimerkiksi Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokunnan jäsen vuodesta 1991 lähtien ja  Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallituksen puheenjohtaja vuodesta 2018 lähtien.
Forsberg sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 2006 yhdessä Irja Seurujärvi-Karin ja Risto Pulkkisen kanssa toimittamastaan kirjasta The Saami – A Cultural Encyclopedia (2005), joka oli ensimmäinen englanninkielinen yleistajuinen yleisteos saamelaisista.
Forsberg valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2001.
Julkaisuja

Forsberg, Ulla-Maija: Stadin slangin etymologinen sanakirja. Gaudeamus, 2021. ISBN 952-345-102-2 (sisältyy myös verkkojulkaisuun Suomen etymologinen sanakirja).
Forsberg, Ulla-Maija: Fonesteemit ja sananmuodostus: Suomen kontinuatiivisten U-verbijohdosten historiaa.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010.  ISBN 952-222-185-6
Kulonen, Ulla-Maija; Seurujärvi-Kari, Irja & Pulkkinen, Risto (toim.): Saami – A Cultural Encyclopaedia. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.
Kulonen, Ulla-Maija (toim.): Suomen sanojen alkuperä.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1992–2000.
Kulonen, Ulla-Maija: Sanojen alkuperä ja sen selittäminen: Etymologista leksikografiaa.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996.  ISBN 951-717-923-5
Kulonen, Ulla-Maija & Seurujärvi-Kari, Irja (toim.): Essays on Indigenous Identity and Rights.  Helsinki: Yliopistopaino, 1996.
Kulonen, Ulla-Maija & Pentikäinen, Juha & Seurujärvi-Kari, Irja (toim.): Johdatus saamentutkimukseen.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994.  ISBN 951-717-792-5
Kulonen, Ulla-Maija & Korhonen, Mikko (toim.): Kielen synty.  Porvoo: WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18519-1
Kulonen, Ulla-Maija: Johdatus unkarin kielen historiaan.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1993.  ISBN 951-717-759-3
Kulonen, Ulla-Maija: The Passive in Ob-Ugrian.  Helsinki: Suomalais-Ugrilainen Seura, 1989.  ISBN 951-9403-28-0
Kirjallisuutta

Holopainen, Sampsa ym. (toim.): Scripta miscellanea in honorem Ulla-Maija Forsberg.  (Suomalais-Ugrilaisen Seuran toimituksia, 275)  Helsinki:  Suomalais-Ugrilainen Seura, 2020.  ISSN 0355-0230  ISBN 978-952-7262-19-1
Aiheesta muualla

Ulla-Maija Forsberg 375 Humanistia. 2.6.2015. Viitattu 27.4.2021.
Ulla-Maija Forsberg Helsingin yliopisto. Viitattu 27.4.2021.
Ulla-Maija Forsberg Kotimaisten kielten keskus. Arkistoitu 27.4.2021. Viitattu 27.4.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Ford Model T

| Ford Model T |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Kanada  Iso-Britannia  Saksa  Argentiina  Ranska  Espanja  Tanska  Norja  Belgia  Meksiko  Brasilia  Japani
Valmistaja:  Ford Motor Company
Valmistusvuodet:  1908 – 1927
Edeltäjä:  Ford Model S
Seuraaja:  Ford Model A
Ford Model T eli T-Ford on Fordin vuonna 1908 lanseeraama automalli, jota yleisesti pidetään yhtenä varhaisen autotekniikan merkittävimmistä autoista ja autojen teollisen valmistuksen uranuurtajana. T-mallia valmistettiin vuoteen 1927 saakka. Ensimmäinen auto valmistui 1. lokakuuta 1908 Detroitissa.
Auton tekniikka

T-Ford oli ensimmäinen nelipaikkainen, 4-sylinterinen auto alle 1 000 dollarin hintaluokassa. Auton moottorin edistyksellisyys näkyi esimerkiksi auton valmistuksen aloittamisen aikaan harvinaisessa irrotettavissa olevasta sylinterinkannesta.
Autossa oli sama 2-vaihteinen planeettapyörästö kuin aikaisemmissakin Fordeissa. Vastaava vaihteisto oli useissa amerikkalaisissa autoissa, koska amerikkalaiset eivät pitäneet vaihtamisesta, joka oli sekä hankalaa että äänekästä, kun rattaiden hampaat rahisivat vastakkain vaihdelaatikossa. Planeettavaihteisto oli helppokäyttöinen, koska siinä ei ollut toistensa lomaan hakeutuvia hammasrattaita, vaan kolme hihnaa, jotka kytkivät pyöriviä rumpuja toisiinsa tarpeen mukaan.
T-Fordin ajaminen oli erilaista kuin nykyautojen. Ajajalla oli kolme poljinta, joista kahdella ohjattiin vaihteita ja kolmas oli moottorijarru. Sen lisäksi oli kaksi vipua, käsijarru ja kaasu. Auto käynnistettiin veivillä. Suomessa T-Fordin tunnetuiksi lempinimiksi tulivat ”Viiksi-Voorti” ja ”Urku-Voorti”. Edellinen johtui ohjauspyörän molemmin puolin olleista ”viiksistä” ja jälkimmäinen jalkapolkimista, joista syntyi mielleyhtymä urkuihin. Koska peruutusvaihteen välityssuhde oli pienin, T-Fordin ajajien yleiseksi tavaksi tuli ajaa peruuttamalla ylös sellainen mäki, jota auto ei jaksanut nousta etuperin.
Yksinkertaisessa alustassa oli edessä ja takana poikittainen lehtijousi. Sen kestävyyteen suhtauduttiin epäilevästi, mutta se olikin tehty vankaksi kestämään kaikenlaisessa ajossa. T-Ford itse asiassa meni lähes minne vain.
4-sylinterinen sylinteriryhmä oli yhtä kappaletta, sillä niin sylinterit kuin jäähdytyskanavatkin syntyivät yhdellä valulla. Moottorin iskutilavuus oli 2,9 litraa ja se antoi 20 hevosvoimaa. Tällä moottorilla Ford saavutti 70 km/h:n huippunopeuden. Kulutus oli ajotavasta riippuen 13–21 mailia gallonalla (keskimäärin n. 11,4–19 l/100 km). Jarrut olivat takapyörissä. T-malli painoi noin 540 kilogramaa. Auton poltoainetankin tilavuus oli noin 38 litraa.
Auton tekniikka > Suunnittelijat

T-mallin suunnittelijoita olivat Henry Fordin lisäksi Childe Harold Wills (1878–1940) ja kaksi unkarilaista siirtolaista: József Galamb ja Jenő Farkas. Harry Love, C. J. Smith, Gus Degner ja Peter E. Martin olivat myös suunnittelutiimin jäseniä. T-malli oli Fordin yhdeksäs tuotantomalli. Childe Harold Wills oli Henry Fordin pääsuunnittelija, jonka kanssa hän oli aloittanut yhteistyön jo 1899. Ennen T-mallia Ford ja Wills olivat tehneet yhdessä yhdeksän eri mallia, joista osa jäi vain prototyypiksi.
Auton tekniikka > Valmistuksen loppuminen

Viimeinen T-Ford valmistui 26. toukokuuta 1927. T-mallin seuraajan A-mallin valmistui alkoi lokakuussa 1927. T-mallin moottoreita valmistettiin vielä 4. elokuuta 1941 saakka. Moottoreita käytettiin muun muassa kilpa-autoissa.
T-Ford oli toteuttanut Henry Fordin unelman edullisesta autosta massoille ja samalla se käynnisti suuren ihmisten elintapojen ja yhteiskuntarakenteen muutoksen.
Auton tekniikka > Suomessa

Vuonna 1911 saivat Yhdysvalloissa siirtolaisina olleet veljekset Aleksander, Fritiof ja Tor Nyberg Fordin edustuksen Suomeen Fordin Pariisissa toimineelta edustajalta. Seuraavana vuonna veljekset aloittivat myyntitoimintansa Helsingissä ja heidän ensimmäinen myyntieränsä käsitti kolme T-Fordia. Ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä T-Fordeja ehdittiin myydä eri puolilla maata toimineiden kahdeksan Ford-jälleenmyyjän kautta noin sata kappaletta.
Fordin myyntiverkoston jälleenrakennus sodan jälkeen alkoi vuonna 1919, jolloin Kööpenhaminaan perustettiin Fordin kokoonpanotehdas Skandinavian maita varten, ja Ford Motor Companyn agentit alkoivat etsiä Suomesta jälleenmyyjiä. Vuonna 1921 Ford Motor Company solmi edustussopimuksen Korpivaara & Halla Oy:n kanssa, mutta sopimus purkautui jo vuonna 1924 osapuolten erimielisyyksien vuoksi. Tämän jälkeen Ford Motor Company vuokrasi Helsingin Hernesaaresta tehdas- ja konttoritilat, joihin suunniteltiin myös kokoonpanotehdasta. Vuonna 1923 eri puolilla Suomea toimi jo 21 Fordin jälleenmyyjää. Vuonna 1921 Ford T -henkilöautoja myytiin Suomessa 19 kappaletta, vuonna 1922 myyntimäärä oli 117 autoa ja vuonna 1923 jo yli 1 000 autoa. Vuonna 1926 perustettiin pääyhtiön alainen tytäryhtiö Ford Motor Company of Finland Oy, joka oli ensimmäinen Suomeen perustettu autotehtaan tytäryhtiö. Vuonna 1926 Suomessa rekisterissä olleista yhdysvaltalaisista autoista 47 prosenttia oli Fordeja. Ainoa vakavasti otettava Fordin kilpailija oli Chevrolet, jonka osuus oli 17 prosenttia. Vuoteen 1927 mennessä Suomeen tuotiin T-Fordeja kaikkiaan runsaat 7 000 kappaletta.
T-Ford näytteli merkittävää osaa myös Suomen autoistumisen alkuvaiheissa. Mallin parhaina myyntivuosina 1920-luvun ensimmäisellä puoliskolla kuljetusyrittäjyys – siinä mielessä kuin se nykyisin ymmärretään – otti Suomessa ensiaskeliaan, ja jotkut ammattiautoilijoiksi ryhtyneet suorittivat myös henkilökuljetuksia. Tällöin alun perin tavarankuljetuksiin tarkoitetuille T-Fordin alustoille rakennettiin alkeellisia linja-auton koreja, joissa istuimina olivat auton pituussuuntaan asennetut penkit. Pienen moottoritehonsa ja eräiden muidenkin seikkojen vuoksi T-Ford ei soveltunut erityisen hyvin linja-autoksi. Muuan entinen linja-autoliikennöitsijä kertoi 1920-luvulla sanotun, että ”kun oli linjapihdit ja rautalankaa, T-malli-Fordilla kyllä pärjäsi”. Vuonna 1926 voimaan tullut autoasetus, jossa määriteltiin tarkat linja-autoja koskevat tekniset vaatimukset, käytännössä lopetti T-Fordin käytön linja-autona. Siirtymäaikaa tällaisten autojen poistamiseen liikenteestä annettiin vuoteen 1928 saakka. Moni linja-autokäytöstä poistunut T-Ford jatkoi palvelustaan kuorma-autona tai vaikkapa puimakoneen voimanlähteenä vielä vuosikausia.
Kuvia

Ford Model T vuodelta 1911.
T-mallilla (1913) voitiin mennä ”minne vaan”; tässä käytetty kalastukseen.
Vuoden 1908 T-mallin mainos Life-aikakauslehdessä 1.10.1908.
Ford Model T vuodelta 1910.
Ford Model T -kilpa-auto vuodelta 1909.
Vuoden 1914 T-mallin nokkakoriste.
Ford Model TT oli T-mallin kuorma-autoversio (puulavalla).
Ford Model T Highboy Coupe vuodelta 1919.
T-mallin moottori
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vintage Cinema Model T Ford Videos & Songs (Arkistoitu – Internet Archive) videoita T-mallista sekä lauluja T-mallista 1920-luvulta
Model T Ford Club of America (mm. Model T Encyclopedia)
Petra Forstén

Petra Forstén (s. 1976) on suomalainen kirjailija. Hän julkaisi esikoisromaaninsa Kadonneet tytöt keväällä 2022. Kirja kertoo nuoren tyttöjoukon vaiheista.
Teokset

Kadonneet tytöt.  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-44276-0
Lukitut huoneet, teoksessa: Murhattu mieli : Kouvolan dekkaripäivien novellikilpailun parhaat 2010, toim. Ritva Sorvali. Kouvolan kaupunki 2010 ISBN 978-952-99663-8-7
Novelli teoksessa Kevät ilman kosketusta, Aula & Co. 2021 ISBN 978-952-364-116-7 (novellien kirjoittajia ei tietoisesti yksilöidä)
Fort Mandan

Näkymä Pohjois-Dakotaan lähelle Washburnia rakennetun Fort Mandanin rekonstruktion sisäpihalta.
Nykyinen Fort Mandan ulkopuolelta nähtynä.
Lewisin ja Clarkin huoneen rekonstruktio sisällä nykyisessä Fort Mandanissa.
Fort Mandan oli Lewisin ja Clarkin retkikunnan rakentama väliaikainen tukikohta Pohjois-Dakotassa Yhdysvalloissa. Rakennus pystytettiin lokakuussa 1804 Missourijoen rannalle lähelle nykyistä Bismarckin kaupunkia. Se nimettiin aluetta asuttaneiden mandan-intiaanien mukaan.
Fort Mandan oli rakennettu suurista amerikkalaisista poppeleista, joita kasvoi Missourijoen varrella. Tämä alkeellinen varuskunta oli jaettu kahdeksaan huoneeseen, joista kaksi toimi varasto- ja säilytystiloina. Rakennuksen joenpuoleinen takaosa oli suojattu yli viisi metriä korkealla paaluvarustuksella. Kylmistä talvikuukausista huolimatta tukikohta oli vartioitu ympäri vuodokauden siouxien tai muiden vihamielisten intiaanien hyökkäysten varalta.
Retkikunnan sopeutumista Missourijoen varrella asuvien mandanien ja hidatsojen keskuuteen helpotti ranskalais-kanadalainen kauppias Renè Jussome, joka oli asunut paikallisissa kylissä vuosia ja oppinut tuntemaan kyläläisten käytöstavat. Jussomen avustukselle tutkimusmatkaajat solmivat hyvät kauppasuhteet intiaaneihin ja osallistuivat heidän seremonioihinsa. Samalla amerikkalaisista tuli osa siitä sosiaalisesta verkostosta, joka sitoi hidatsojen ja mandanien kylät toisiinsa. Talven aikana retkikuntaan palkattiin eräoppaaksi ja tulkiksi mandanien luona asunut turkismetsästäjä Toussaint Charbonneau sekä hänen nuori vaimonsa Sacagawea.
Retkikunta viipyi Fort Mandanissa yli talven ja jatkoi matkaansa länteen 7. huhtikuuta 1805. Osa tutkimusmatkaajista palasi takaisin lähtöpaikkaansa Saint Louisiin. Heidän tehtävänään oli viedä edellisvuoden aikana otetut tieteelliset tulokset presidentti Thomas Jeffersonille, jonka aloitteesta matka oli toteutettu. Suurin osa retkikunnasta jatkoi kuitenkin matkaansa kohti Tyyntä valtamerta Meriwether Lewisin ja William Clarkin johtamina. Kun ryhmä palasi takaisin elokuussa 1806, Fort Mandan oli poltettu maan tasalle.
Pia Forssell

| Pia Forssell |
| --- | --- |
 Pia Forssell Göteborgin kirjamessuilla 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1953
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pia Forsell (s. 1953) on suomalainen kirjallisuushistorioitsija.
Forssell väitteli kirjallisuustieteestä vuonna 2008 väitöskirjallaan Johan Ludvig Runebergista. Hän työskentelee toimittajana Svenska litteratursällskapetin kustankustamossa ja on toimittanut muun muassa seuran vuosikirjaa Historiska och litteraturhistoriska studier 1999–2009.
Forsell sai Ruotsin akatemian myöntämän Blomin stipendin 2016.
Teokset

J. L. Runebergs samlade skrifter i textkritisk belysning, 2008 (väitöskirja)
Författaren förläggarna och forskarna – J. L. Runeberg och utgivningshistorien, Svenska Litteratursällskapet, Helsingfors 2009, ISBN 978-951-583-183-5
Digitala och tryckta utgåvor (redaktör), Svenska litteratursällskapet i Finland 2011 ISBN 978-951-583-228-3
Aiheesta muualla

Pia Forssell Litteraturbankenin verkkosivulla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Black metal

| Black metal |
| --- | --- |
Alkuperä:  heavy metal thrash metal death metal hardcore punk shock rock
Alkuperämaa:  Iso-Britannia Sveitsi Ruotsi Norja Suomi
Kehittymisen ajankohta:  1980-luku (ensimmäinen aalto) 1990-luku (toinen aalto)
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara sähköbasso rummut (syntetisaattori)
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  blackened death metal sinfoninen black metal sotametalli unblack metal NSBM RABM DSBM 
Black metal on metallimusiikin suuntaus, joka sai alkunsa 1980-luvun alussa ja on kehittynyt nykyiseen muotoonsa lähinnä Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa 1990-luvun alkupuolella. Black metalia soittavia yhtyeitä on runsaasti ympäri maailmaa, mutta tunnetuimmat ovat enimmäkseen kotoisin Pohjoismaista.
Black metal -yhtyeet pyrkivät luomaan synkän ja kylmän äänimaailman nopeatempoisilla ja kaoottisilla kappaleilla, josta matalat taajuudet on miksattu lähes kokonaan pois. Sähkökitaraa soitetaan nopeana tremolona, ja rummuissa käytetään nopeaa blast beat -tekniikkaa. Laulu on yleensä korkeaa rääkynää ja eroaa death metalissa suositusta matalasta murinasta. Black metal -perinteeseen kuuluu myös tarkoituksellisen yksinkertainen tuotanto.
Tyylilajille ja erityisesti sanoituksille ominaista on äärimmäinen hyökkäävyys kristinuskoa kohtaan, sen väitettyä kaksinaismoraalia kohtaan osoitettu viha sekä saatananpalvontaan, okkultismiin ja pakanauskontoihin viittaaminen. Saatana toimii black metal -sanoituksissa symbolina individualismille ja elitismille sekä kapinalle vallitsevia normeja vastaan. Joidenkin black metal -yhtyeiden sanoituksista uskonnolliset teemat puuttuvat, ja ne käsittelevät luonnon ja pimeyden kaltaisia aiheita.
Black metalin ensimmäinen aalto syntyi 1980-luvun alun thrash metal -yhtyeistä, ja sen merkittäviä edelläkävijöitä olivat Venom, Bathory, Mercyful Fate ja Celtic Frost. Toinen aalto kehittyi 1980–1990-lukujen taitteessa, ja sen tärkeimmät yhtyeet olivat norjalaisia. Black metal tuli julkisuuteen erityisesti Mayhem- ja Burzum-yhtyeiden sekä niihin liittyneiden rikosten ja kuolemantapausten kautta. Vuosituhannen vaihteessa Dimmu Borgir ja Cradle of Filth saavuttivat huomattavaa suosiota aiempaa kaupallisemmalla musiikilla, joka yhdisti perinteiseen black metaliin kosketinsoittimet ja laulumelodiat.
Historia > Tausta

Okkultismi oli 1960–1970-lukujen taitteen rock-muusikkojen parissa suosittua. Tuolloin perustettiin myös ensimmäiset heavy metal -yhtyeet.
Äärimetallin tärkeimmät musiikilliset esikuvat olivat 1970-luvun yhtyeet Black Sabbath, Judas Priest ja Motörhead. Black Sabbath soitti synkkää ja painostavaa musiikkia, ja sen julkikuva ja sanoitukset olivat kauhuromantiikan innoittamia. Judas Priest vei heavy metalia yhä nopeatempoisempaan suuntaan blues-vaikutteiden jäädessä vähitellen pois. Yhtye oli vaikutusvaltainen myös ulkomusiikillisesti, ja jäsenten käyttämät nahkavaatteet, niitit ja ketjut tulivat monien black metal -muusikoiden suosioon. Motörheadin musiikki sekoitti rock & rollia punkiin ja oli nopeatempoista, karkeaa ja hyökkäävää.
Black metal -yhtyeiden suosimat kasvomaalaukset olivat yleisiä 1970-luvun kauhurockissa. Arthur Brown käytti corpse paint -tyyppistä meikkiä jo vuoden 1968 tienoilla, ja seuraavalla vuosikymmenellä kasvomaalauksia suosivat esimerkiksi Alice Cooper, The Misfits, The Damned ja Kiss. Kissin näyttävä lavashow oli black metal -yhtyeille erityisen tärkeä esikuva. Monelle pohjoismaiselle muusikolle Kiss oli voimaperäisen mainonnan ansiosta ensikosketus metallimusiikkiin.
Metallimusiikin lisäksi varhaiset black metal -yhtyeet ottivat vaikutteita 1970-luvun lopulla nousseesta punk rockista, joka oli raskainta ja väkivaltaisinta siihen mennessä tehtyä musiikkia. Hardcore ja crust punk olivat tärkeitä esikuvia varhaisille thrash ja death metal -yhtyeille.
Historia > Suomessa

Suomessa alkoi olla black metalin harrastajia 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun puolivälissä se oli jo laajahko ja tunnettukin alakulttuuri. Suomen black metal -yhtyeistä maineikkain lienee Beherit, jolla on ollut vankkaa kulttisuosiota. Vuonna 1989 perustettu yhtye oli myös yksi ensimmäisistä, ja sen pelkistetty tyyli oli eräs toisen aallon black metalin esikuvista. Myös vuonna 1990 perustetut Impaled Nazarene ja Barathrum ovat tunnettuja, ja Impaled Nazarene on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminut black metal -yhtye. Yhtyeen laulaja Mika Luttinen on kertonut esikuvistaan:
»Silloin ku me alettiin vetää tätä meidän systeemii, ei Suomessa ollu oikeestaan ku Beherit, Barathrum ja me ku teki tätä tällaisella paineella. – – Meillä oli Sepulturan eka levy ja Sarcófago. Brasilian skene oli tärkee vaikuttaja, ja sitä mikä erotti meitä muista oli, et osa meidän bändistä kuunteli punkkia.» 
(Mika Luttinen)
Suomen ja Norjan black metal -piirien välille syntyi 1990-luvun alussa riitoja. Vuonna 1995 julkaistun fanzinen mukaan kiista sai alkunsa Beheritin Marko ”Nuclear Holocausto” Laihon pilasoitoista, mutta Laihon mukaan syytös on perätön. Mayhemin Øystein Aarsethin huhuttiin lähettäneen tappouhkauksia Impaled Nazarenen jäsenille, mutta Aarsethin mukaan joku muu oli tehnyt näin hänen nimissään. Aarseth ja Luttinen sopivat riitansa 1993. Varg Vikernes sen sijaan ilmoitti, ettei Suomesta tule yhtäkään aitoa black metal -yhtyettä.
Suomen tunnetuin black metaliin liitetty rikos tapahtui 1998, kun joukko hyvinkääläisiä black metal -harrastajia surmasi ja silpoi ystävänsä pitkän juopottelun päätteeksi. Oikeudessa ei löytynyt näyttöä siitä, että teolla olisi ollut yhteyttä saatananpalvontaan. Suomessa kirkonpolttoja ei merkittävässä määrin esiintynyt, ja tiedotusvälineiden mielenkiinto kohdistui hautojen häpäisyihin, joista syytettiin saatananpalvojia. Vuonna 2006 black metal nousi hetkeksi julkisuuteen, kun kävi ilmi, että Porvoon kirkon tuhopolttaja oli genrestä kiinnostunut. Black metaliin viitataan toisinaan Suomessa nimityksellä ”kirkonpolttohevi”.
Erityispiirteet > Lavaesiintyminen

Perinteisestä rock-musiikista poiketen monet black metal -yhtyeet eivät koskaan konsertoi. Burzumin ainoa jäsen Varg Vikernes on kertonut, ettei halunnut konsertoida, koska hänen vaikuttimensa poikkesivat ”perinteisestä rock & roll -meiningistä. – – Burzumia ei ollut tarkoitettu lavashow’ta varten” vaan yksin kuunneltavaksi tunnelmamusiikiksi. Black metal -piireissä konsertoimattomuus ei kuitenkaan ole este maineen tai suosion saavuttamiselle, sillä Burzumin lisäksi esimerkiksi Bathory ja Darkthrone soittivat yleisöille vain harvoin. Toisaalta lavaesiintyminen saattaa olla hyvinkin värikästä: esimerkiksi Immortalin Abbath Doom Occulta tunnetaan tulen puhaltamisesta.
Jo varhaisilla black metal -yhtyeillä oli omintakeinen pukeutumistyyli. Venomin jäsenet pukeutuivat mustiin nahkahousuihin, piikikkäisiin käsivarsinauhoihin ja rannekkeisiin ja esiintyivät konserteissa paidatta. King Diamond teki kuuluisaksi mustavalkoiset kasvomaalaukset. Myöhemmin tästä kehittyi corpse paintiksi (”ruumismaali”) kutsuttu kasvomaalaus, jonka tarkoitus on saada kantajansa muistuttamaan kuollutta ja tehdä hänestä synkän ja pelottavan näköinen. Sarcófagon corpse paint muistutti jo paljon nykyistä tyyliä. Tyypillisintä on maalata kasvot valkoisiksi ja silmien ja suun ympärykset mustiksi. Kaikki black metal -yhtyeet eivät käytä corpse paintia.
Erilaisia piikkikoruja käytetään paljon. Hellhammerin ja Celtic Frostin perustaja Thomas Gabriel Fischer poseerasi To Mega Therion -albumin takakannessa kokonaan piikkeihin ja nahkaan sonnustautuneena, ja Bathoryn Thomas ”Quorthon” Forsberg esiintyi joissakin promootiokuvissa samaan tapaan pukeutuneena.
Toisen aallon black metalissa pukeutuminen on mennyt vieläkin pitemmälle. Corpse paintin lisäksi vakiovarustukseen on kuulunut nahka-asusteita, korkeakorkoisia ja pitkävartisia saappaita, hopeakoruja, tekoverta ja niittejä. Käsivarsinauhat, joissa on jopa kymmenien senttimetrien mittaisia piikkejä, ovat olleet tyypillisiä. Keskiaikaiset aseet ja kidutusvälineet ovat promootiokuvissa yleisiä. Tekoveri, aito sianveri ja teurastettujen eläinten kappaleet ovat suosittua rekvisiittaa. Jotkut yhtyeet ovat myös heitelleet verta ja elimiä yleisöön.
Provosoiva lavaesiintyminen on toisinaan aiheuttanut yhtyeille vaikeuksia. Vuonna 2004 puolalaiset viranomaiset syyttivät Gorgorothia uskonnollisten tunteiden loukkaamisesta ja eläinrääkkäyksestä. Lavashow’hun oli kuulunut muun muassa lävistettyjä lampaanpäitä ja alastomia, ristiinnaulittuja naisia, joista yksi pyörtyi kesken esityksen ja tarvitsi ambulanssia. Ruotsalaisyhtye Watain heitti Meksikossa vuonna 2014 sianverta yleisön päälle, jolloin osa katsojista alkoi oksentaa.
Erityispiirteet > Symboliikka

Black metal -yhtyeiden tunnusmerkkeinä ja albumien kansikuvina suositaan synkkiä aiheita, mikä on säilynyt yhdistävänä tekijänä koko lajityypin historian ajan. Suosittuja symboleja ovat ylösalaisin käännetty risti, pentagrammi, vuohen pää (Baphomet) ja muut vastaavanlaiset kuviot.