stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rakkoapila
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen rakkoapila kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on rento, juurehtiva ja karvainen. Lehdet ovat kolmisormisia ja pitkäruotisia. Lehdykät ovat 1–2 cm pitkiä, vastapuikeita, nirhalaitaisia ja lanttokärkisiä. Kalvomaiset korvakkeet ovat pitkälti ruodin kanssa yhdiskasvuisia. Tanakan, 5–15 cm pitkän kukintoperän päässä oleva kukinto on pieni ja pallomainen. Kukinnon tyvellä olevat tukilehdet ovat yhdislehtisiä ja kehtomaisesti kukinnon tyvellä. Kukkien verhiöt ovat karvaisia ja muuttuvat kukinnan lopussa vaaleiksi, pulleiksi ja verkkosuonisiksi. Teriöt ovat vaaleanpunaiset ja tyveltä yhdislehtisiä. Rakkoapila kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Siemenet kypsyvät verhiöiden sisään jäävissä paloissa.
Muista Suomessa esiintyvistä apilalajeista rakkoapila muistuttaa erehdyttävästi valkoapilaa (Trifolium repens).
Levinneisyys

Rakkoapilan päälevinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta ja Pyreneiden niemimaalta Länsi-Ukrainaan, Länsi-Venäjälle, Baltiaan, Fennoskandian eteläosiin ja Britteinsaarille. Satunnaisemmin lajia tavataan Turkissa, Keski-Venäjällä, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Lajia on tavattu harvinaisena tulokkaana myös Pohjois-Amerikassa. Suomessa rakkoapila kasvaa harvinaisena alkuperäislajina Ahvenanmaalla ja Lounais-Suomessa. Sitä on tavattu Suomessa myös satunnaisena satamissa. Suomen uhanalaisluokituksessa rakkoapila on silmälläpidettävä laji.
Elinympäristö

Pääosassa levinneisyysaluettaan rakkoapila on sisämaan laji, ja sitä kasvaa kosteilla niityillä, jokien varsilla ja lähteillä. Suomessa se kasvaa levinneisyytensä pohjoisrajoilla ja on merenrantaniittyjen alkuperäislaji. Toisinaan rakkoapilaa on tavattu myös satamissa painolastimaan mukana tulleena tulokkaana.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Rakkoapilan (Trifolium fragiferum) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Rakkoapila (Trifolium fragiferum)
Luontoportti: Rakkoapila (Trifolium fragiferum)
ITIS: Trifolium fragiferum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Trifolium fragiferum (englanniksi)
Flora of China: Trifolium fragiferum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158153  Wikispecies: Trifolium fragiferum  APDB: 129023  APNI: 115751  BioLib: 40043  Calflora: 8074  CoL: 58PTZ  Ecocrop: 10530  eFloraSA: Trifolium_fragiferum  EoL: 703399  EPPO: TRFFR  EUNIS: 172005  FloraBase: 4296  FNA: 200012339  FoC: 200012339  FoIO: TRIFRA  GBIF: 5358935  GRIN: 40230  iNaturalist: 58167  IPNI: 166577-3  IRMNG: 10179386  ITIS: 26251  NatureServe: 2.135628  NBN: NBNSYS0000003248  NCBI: 97023  NSWFlora: Trifolium~fragiferum  NZOR: a74c41bb-6c07-4395-aed5-d7091fd3eec9  NZPCN: 2847  Observation.org: 7570  Open Tree of Life: 76058  Plant List: ild-8079  PLANTS: TRFR2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:523154-1  Tropicos: 13033881  VASCAN: 5920  VicFlora: 667f591a-c824-453e-bf53-516000695801  WisFlora: 11526  WoI: 1344  WFO: wfo-0000213002  Laji.fi: MX.39042 
Rakkoapilan eri kukintavaiheen kukintoja. Oikealla kukinnan alussa oleva kukinto ja vasemmalla kukinnan loppuvaiheessa oleva kukinto.
Rakkoapilakasvusto.
Wappinger-intiaanit

Wappinger-intiaanit ovat eräs Yhdysvaltain kadonneista alkuperäiskansoista. Heidän määränsä oli alun perinselvennä yli 8 000 henkeä, ja he edustivat algonkinien kieliryhmää. Heihin kuului varsinaisten wappingerien lisäksi seitsemän itsenäistä heimoa.
Eurooppalaisten maihinnousun aikaan wappingerit asuivat nykyisessä New Yorkin osavaltiossa Bronxin ja Rhinebeckin välillä Hudson-joen itäpuolella. Asuinalueet ylsivät Tanatonic-vuorille liki Connecticutin ja New Yorkin rajaa. 1600-luvun sodat ja sairausepidemiat tuhosivat suurimman osan kansasta. Viimeiset wappingerit jättivät 1700-luvulla perinteiset asuinalueensa ja siirtyivät Massachusettsiin Stockbridgen mahicanien ja Pennsylvanian delawarein luo.
Historia > Eurooppalaisten tulo

Italialainen Ranskan palveluksessa oleva tutkimusmatkailija Giovanni da Verrazzano purjehti Hudson-joelle 1524 ja poikkesi wappingerien kylässä. Ensitapaaminen sujui ystävällisissä merkeissä, mutta ennen lähtöään Verrazano miehistöineen yritti siepata mukaansa muutaman intiaanin.
Tämän jälkeen kului yli 80 vuotta, kunnes englantilainen merikapteeni Henry Hudson vuonna 1609 purjehti nykyisen Manhattanin pohjoisille rannoille. Miehistön lähtiessä sumuisena aamuna veneillä tutkimaan lähialueita eksyi eräs veneistä muusta seurueesta. Sumun hälvetessä eksynyt venekunta näki lähestyvän kanootin, jossa oli wappingerejä. Merimiehet avasivat tulen, johon intiaanit vastasivat nuolin. Yksi merimiehistä sai välikohtauksessa surmansa. Vaikka tilanne rauhoittui wappingerien päälliköiden saavuttua neuvottelemaan rauhasta, ei kumpikaan osapuoli luottanut toisiinsa.
Historia > Hollantilainen siirtokunta

Seuraavana vuonna hollantilaisten kauppiaiden ja turkismetsästäjien alukset alkoivat purjehtia Hudson-joelle. Wappingerit eivät olleet innostuneita vieraistaan, vaan ohjasivat hollantilaiset kaupankäyntiin pohjoisten naapuriensa mahicanien maille. Hollantilaiset perustivat ensimmäisen kauppa-asemansa Fort Nassaun nykyisen eteläisen Albanyn seuduille ja aloittivat turkiskaupan mahicanien kanssa. Omalla tahollaan ranskalaisten kanssa kauppasuhteissaan epäonnistuneet irokeesit lähettivät liittokuntansa mohawkit tunnustelemaan mahdollisuuksiaan päästä mukaan Fort Nassaussa käytävään turkiskauppaan. Tilanne johti mahicanien ja mohawkien vanhojen erimielisyyksien muuttumiseen avoimeksi sodaksi vuonna 1617. Sotatilan pelästyttämät hollantilaiset jättivät kauppa-asemansa. He siirtyivät wappingerien maille ja rakensivat sinne uudisrakennuksia ja pieniä kyliä.
Vuonna 1621 Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania (Dutch West Indian company) sai erikoisluvan perustaa Uusien-alankomaiden siirtokunnan. Vuonna 1626 siirtokunnan johtaja Peter Minuit osti Manhattanin saaren paikallisilta intiaaneilta rihkamalla, jonka arvoksi on mainittu noin 24 dollaria. Samoihin aikoihin laivat kuljettivat kymmeniä sukuja Hollannista, ja heidän asutuksensa levisivät Hudsonlaakson alimpiin osiin. Uusi-Amsterdam houkutteli siirtolaisia myös muualta kuin kotimaastaan ja uudisasutukseen liittyi skandinaaveja ja afrikkalaisia.
1630-luvun aikana hollantilaisten ja intiaanien välille syntyneet ristiriidat kärjistyivät. Uuden-Hollannin kuvernööri Willem Kieft ei halunnut alkuperäisasukkaiden ystävyyttä, vaan alkoi maksaa näistä "tapporahaa". Ensimmäinen huomattava välikohtaus sattui 1640 Staten Islandilla, kun paikallinen wappingerien heimo nousi vastustamaan siirtolaisia, joiden karja tuhosi heidän peltonsa. Vuotta myöhemmin Kieft käytti wappingereja työvoimana linnakkeen rakentamisessa ja lupasi suojella näitä mahdollisilta mohawkien hyökkäyksiltä. Irokeesien hyökätessä wappingerit jäivät kuitenkin vaille suojelusta. Hollantilaiset kauppiaat eivät halunneet myydä heille musketeita, koska pelkäsivät aseistautuneiden wappingerien ryhtyvän kapinaan.
Historia > Pavonian massamurha

Talvella 1642–43 Fort Orangen hollantilaisilta kauppiailta musketteja ostanut mahicanien sotapartio hyökkäsi Wecquasgeekiin, joka oli wappingerien suurin kylä. Hyökkääjät surmasivat osan wappinger-sotureista ja ottivat naiset ja lapset vangeiksi. Lähes 500 intiaania pakeni hollantilaisten turviin Manhattanille, jossa vaikutusvaltainen tilanomistaja David Van Vries kieltäytyi tarjoamasta pakolaisille turvapaikkaa. Kaksi viikkoa wappingerit pakoilivat metsissä, kunnes siirtyivät Hudson-joen ylitse ja asettuivat Pavoniaan ja Corlear's Hookiin.
Kieft valitsi kaksi erikoisryhmää ja antoi käskyn surmata Pavoniaan ja Corlear's Hookiin majoittuneet intiaanisoturit, mutta säästää naiset ja lapset. Hyökkäykset suoritettiin 23. helmikuuta 1643. Toista ryhmää johtava kapteeni Marijn Adriaensen noudatti saamiaan määräyksiä, mutta toinen ryhmä tunkeutui kersantti Rodolffin johdolla keskellä Pavoniaan ja teurasti 80 nukkuvaa intiaania sukupuoleen ja ikään katsomatta. Tämän jälkeen sotilaat toivat surmattujen päät Uuteen-Amsterdamiin, koristelivat ne ja käyttivät niitä jalkapalloina.  Verilöylyssä eloonjääneet wappingerit pyrkivät Uuteen Amsterdamiin turvaan, koska eivät olleet nähneet keitä hyökkääjät olivat olleet, vaan uskoivat mahicanien olleen verityön takana. Hollantilaiset ottivat intiaanit vastaan tappamalla heidät kylmäverisesti ja heittämällä ruumiit Hudsonjokeen.
Historia > Kuvernööri Kieftin sota

Kun tieto Pavonian tapahtumista levisi wappingerien eri heimojen kyliin, he järjestivät vastahyökkäyksen syrjäisille hollantilaisten asutusalueille ja farmeille. Vaikka kuvernööri Kieft odotti intiaanien taholta kostoa, hän yllättyi sen laajuudesta. Sota laajeni nopeasti, ja siihen osallistui wappingerien liittokunnan lisäksi kymmenkunta pientä algonkinkielistä heimoa. Wappinger-sota (engl. Governor Kieft's war) kesti vuodet 1643–45. Useimmat Uuden-Amsterdamin ympärillä olevat eurooppalaisten asutukset tuhottiin, ja monet siirtolaiset, heidän joukossaan tilanomistaja Van Vries, palasivat takaisin Hollantiin.
Kieft ja noin 250 siirtolaista linnoittautui Uuden-Amsterdamin linnakkeeseen ja onnistui pitämään puoliaan lähes 1500 soturia vastaan. Välillä solmittu lyhyt rauha rikkoontui wappingerien jatkaessa kostoiskujaan. Pelastaakseen siirtokuntansa rippeet Kieft turvautui liittolaisinaan pitämiensä mohecanien ja mohawkien apuun. Kummatkaan eivät osallistuneet sotaan, mutta onnistuivat pitämään monet heimot erossa wappingerien sotaliitosta. Kieftin lähettämät viestinviejät onnistuivat keväällä 1644 palkkaamaan 150 vapaaehtoista brittisiirtolaista Connecticutista estämään intiaanikapinan leviämisen. Monien taistelujen jälkeen kirjoitettiin rauhansopimus Fort Orangessa elokuussa 1645. Yli 1600 wappingeria oli tapettu, mutta myös vastapuolen menetykset olivat suuret.
Kadonnut kansa

Vuonna 1655 alkaneessa sodassa wappingerit tukivat delawareja hollantilaisia vastaan. Yhteenotot jatkuivat vuoteen 1664, jolloin Uuden-Amsterdamin kuvernööri Peter Stuyvesant sai solmittua rauhan uhkaamalla myydä hollantilaisten vangitsemia intiaaninaisia Karibianmeren saarille orjiksi.
Samana vuonna brittijoukot valtasivat Uuden-Amsterdamin ja wappingerit siirtyivät tukemaan englantilaisia. Alankomaiden rooli Pohjois-Amerikassa päättyi. Hollantilaiset siirtolaiset saivat pitää kuitenkin asutuksensa. Connecticutista saapui nopeasti kasvavia määriä englantilaisia uudisasukkaita, ja wappingerien liittokunnan sekä delawarein paikalliset heimot joutuivat vetäytymään näiden tieltä. Uusi-Amsterdam muuttui New Yorkiksi.
Eurooppalaisten mukanaan tuoma isorokko vähensi wappingereiden määriä vuosina 1636, 1656 ja 1692. Vuonna 1683 wappingerit myivät maistaan 85 000 eekkeriä Hudsonlaakson eteläisistä osista. He saivat vastineeksi wambumeita, aseita, ruutia, tupakkaa, vaatteita, rommia ja olutta. Wappingerit eivät kaupankäynnin yhteydessä ymmärtäneet kaikkia sopimusten ehtoja ja luopuivat maistaan käsittämättä, että olivat menettäneet ne lopullisesti. Asian oikea tila valkeni heille myöhemmin. Suurin osa hajaantui ja yhdistyi toisiin kansoihin. Wappingerien liittokunta oli hajonnut. Englantilaiset värväsivät maattomia wappingereja joukkoonsa puolustamaan New Yorkia Uutta-Ranskaa vastaan. Yli puolet näistä wappingereista sai surmansa sotiessaan brittien puolella, jotka olivat anastaneet heidän maansa.
1700-luvun alkupuolella malaria koetteli wappingerien harvennutta väestöä. Taudista selvinneet liittyivät Stockbridgen mahicaneihin sekä New Jerseyn ja Pennsylvanian delawareihin. Vuosisadan puoleenväliin ehdittäessä wappingerien määrä oli pudonnut muutamaan sataan. Historiantutkijat eivät ole kyenneet jäljittämään heidän vaiheitaan kovinkaan tarkasti 1600-luvun puolivälistä eteenpäin, mutta yleisesti on todettu, että he vain "katosivat pois".
Ranskalais- ja intiaanisodissa 1754-1763 wappingerit tukivat Britanniaa. Amerikan vallankumouksessa 1775-1783 wappingerit julistivat lojaalisuuttaan George Washingtonille sotien tämän joukoissa Englantia vastaan.
Nykypäivä

New Jerseyssä asuu nykyään pieni kansanryhmä, joka sanoo olevansa juuriltaan wappingereista lähtöisin. Heidät tunnetaan nimellä "Ramapo Mountain people".
New Yorkin osavaltiossa Hudson-joen itärannalla Poughkeepsien kaupungin eteläpuolella on Wappinger-niminen kaupunki ja Wappingers Falls -niminen kylä sekä Wappinger-järvi.
Aiheesta muualla

Ramapough Mountain Indians (Arkistoitu – Internet Archive)
Verrazanon laivareitit
Peter Minuit, Uuden-Amsterdamin perustaja.
Kuvan on uskottu esittävän rauhanneuvotteluja kuvernööri Kieftin sodassa, 1645
Rasala

Rasala oli Kivennavan pitäjän pienimpiä kyliä ja sijaitsi Joutselän pohjoispuolella Karjalankannaksella. Taloja kylässä oli 12 talvisodan syttyessä. Venäjän rajalle oli matkaa nelisen kilometriä. Kylä sijaitsi korkealla mäellä (128 metriä merenpinnasta), josta avautuivat laajat näköalat kaikkiin ilmansuuntiin. Rasala sijaitsi vähän syrjässä Viipuri–Pietari maantiestä.
Nykyisen entisen Rasalan kylän halki kulkee maantie (A120) ja kylän paikkeilla on runsaasti asutusta.
Raippaluoto

| Raippaluoto Replot> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Mustasaari |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  63°14′2″N, 21°24′56″E
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Kuntanumero:  679
Hallinnollinen keskus:  Raippaluoto
Perustettu:  
– emäpitäjä:  Mustasaari
Liitetty:  1973
– liitoskunnat:  Mustasaari Koivulahti Björköby Sulva Raippaluoto
– syntynyt kunta:  Mustasaari
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  141,7 km²
Väkiluku:  1 457   (31.12.1972)
– väestötiheys:  10,44 as./km²
Raippaluoto (ruots. Replot) on entinen Suomen kunta ja 142 neliökilometrin saari Merenkurkun rannikolla Mustasaaren kunnassa Pohjanmaalla. Kunta oli itsenäinen vuodesta 1872 vuoteen 1973 asti. Raippaluoto on Suomen merialueiden neljänneksi suurin saari Ahvenanmantereen, Kemiönsaaren ja Hailuodon jälkeen.
Raippaluodon silta
Saari on tullut tunnetuksi Suomen pisimmästä sillasta, Raippaluodon sillasta, joka yhdistää saaren mantereeseen. Sillan pituus on 1 045 metriä, ja se valmistui vuonna 1997 korvaten siihenastisen lauttayhteyden. Raippaluodon ja Björköbyn yhdistävä pengertie siltoineen valmistui jo vuonna 1954.
Raippaluodon naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Björköby, Koivulahti, Maalahti, Mustasaari ja Sulva.
Raippaluoto oli yksikielisesti ruotsinkielinen kunta. Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 98,4 prosenttia Raippaluodon asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Raippaluodossa ja Björkön saarella on yhteensä 2 126 asukasta (2003). Raippaluoto on kuulunut Mustasaaren kuntaan vuodesta 1973. Saarella on Raippaluodon kirkonkylä sekä Södra Vallgrundin, Norra Vallgrundin, Brandövikin ja Söderuddenin kylät; Paniken saareen ja kylään Raippaluodon yhdistää muutaman metrin pituinen silta. Pengertie yhdistää Raippaluodon Björkön saareen.
Merenkurkun saaristo on Ruotsin Höga kustenin kanssa Unescon maailmanperintökohde geologisena kokonaisuutena, jossa maankohoaminen on nähtävissä ainutlaatuisella tavalla. Raippaluodon kylä ja kalasatama kuuluvat Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Satelliittikuva Raippaluodosta
Historiaa

Raippaluodon vanhin asuttu paikka Vallgrund mainittiin asiakirjoissa ensimmäisen kerran vuonna 1407, jolloin saariston pinta-ala oli vain noin neljännes nykyisestä. Vuonna 1571 Vallgrundissa ja Raippaluodossa oli kummassakin 16 asukasta. Muut Raippaluodon kylät asutettiin vasta 1700-luvulla. Vuonna 1785 Raippaluodon alueella asui tuskin 300 henkeä, mutta satakunta vuotta myöhemmin asukasluku oli kohonnut jo yli 2 000:n. Asukkaiden pääelinkeinoina olivat pitkään kalastus ja hylkeenpyynti, mutta maankohoamisen ansiosta käyttöön saatiin runsaasti uutta viljelyskelpoista maata, jolloin tärkeimmäksi elinkeinoksi tuli maa- ja metsätalous.
Raippaluodossa oli jo 1600-luvulla vaatimaton rukoushuone, mutta Raippaluodon kylät muodostettiin saarnahuonekunnaksi vasta vuonna 1775. Raippaluodosta tuli Mustasaaren kappeliseurakunta vuonna 1840 ja se itsenäistyi vuonna 1872. Seurakunta kuuluu Mustasaaren seurakuntayhtymään ja Porvoon hiippakuntaan. Raippaluodon seurakuntaan kuuluu myös Björköby, joka ei ole koskaan muodostanut itsenäistä seurakuntaa. Raippaluodon puukirkko on peräisin vuodelta 1781. Björköbyn kunta erotettiin Raippaluodosta vuonna 1932.
Kyliä

Brändövik, Djupskäret, Haggisgrund, Kalvholmarna, Karlsö, Klobbskat, Långörarna, Malskäret, Norra Vallgrund, Panike, Raippaluodon kirkonkylä(Replot kyrkby), Skaliverk, Sommarö sund, Söderudden, Söderändan, Södra Vallgrund, Vistan
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Raippaluodolla oli kaksi taajamaa: kirkonkylä (509 asukasta) ja Södra Vallgrund (487 asukasta). Vuonna 1960 kirkonkylässä oli 517 asukasta ja Södra Vallgrundissa 560 asukasta.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Raippaluodon väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Raippaluodon väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 2 350 | 2 350 |
| 1890 | 1890 |    | 2 706 | 2 706 |
| 1900 | 1900 |    | 2 912 | 2 912 |
| 1910 | 1910 |    | 2 941 | 2 941 |
| 1920 | 1920 |    | 2 909 | 2 909 |
| 1930 | 1930 |    | 2 871 | 2 871 |
| 1940 | 1940 |    | 2 656 | 2 656 |
| 1950 | 1950 |    | 1 892 | 1 892 |
| 1960 | 1960 |    | 1 778 | 1 778 |
| 1970 | 1970 |    | 1 480 | 1 480 |
Lähde: Tilastokeskus.
Björköbyn asukkaat ovat mukana Raippaluodon luvuissa vuoteen 1940, vaikka kunta erotettiin Raippaluodosta jo vuonna 1932.
Väestö > Uskonto

Raippaluodossa toimii Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Raippaluodon seurakunta. Edelleen Raippaluodossa toimii Evankeliumiyhdistyksen paikallisosasto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Raippaluotolaisten ystävä toimituksen vieraana, Suomen Kuvalehti, 24.04.1926, nro 17, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Kaskinen  Korsnäs  Kristiinankaupunki  Kruunupyy  Laihia  Luoto  Maalahti  Mustasaari  Närpiö  Pedersören kunta  Pietarsaari  Uusikaarlepyy  Vaasa  Vöyri 
Entiset kunnat:  Alaveteli  Bergö  Björköby  Jepua  Koivulahti  Lapväärtti  Maksamaa  Munsala  Oravainen  Petolahti  Pirttikylä  Purmo  Raippaluoto  Siipyy  Sulva  Teerijärvi  Tiukka  Uudenkaarlepyyn maalaiskunta  Vähäkyrö  Vöyri-Maksamaa  Ylimarkku  Ähtävä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Rappauspäre

Rappauspäre (myös rappaustikku tai laastipäre) on ohut, vajaa parimetrinen puusäle, jota käytettiin perinteisessä tikkurappauksessa kalkkirappauksen pohjana varmistamassa rappauksen tartunta alustaan. Tikkurappausta käytettiin seinissä ja sisäkatoissa ennen metallisten rappausverkkojen käyttöönottoa. Rappauspäreistä naulattiin ristikko, joka rapattaessa jäi laastikerroksen sisään. Naulattaessa jätettiin yleensä kahden rappauspäreen väliin päreen levyinen rako. Tikkurappauksen tausta on hirsinen tai lautapintainen ulko- tai sisäseinä tai lautapintainen kerrostalohuoneiston sisäkatto.
Rappauspäreet valmistettiin joko sahaamalla rimoista tai halkaisemalla sopivasta suorasyisestä puukappaleesta. Sahattujen rappauspäreiden tavallisin koko tuumina oli 3/16" × 1" (noin 5 × 25 mm), mutta myös 1/4" × 1" (noin 6 × 25 mm) kokoisia valmistettiin. Ne olivat yleensä 2 ½–4 ½ jalan pituisia (noin 0,76–1,37 metriä).
Laastina tikkurappauksessa käytettiin kalkkilaasti, jota saatettiin lujittaa sementillä tai esimerkiksi lehmän karvoilla. Tikkurappauksen vaihtoehtona oli käyttää laastin lujitteena pitkiä kuivattuja ruokoja, jotka kiinnitettiin puiseen alustaan naulojen ja rautalangan avulla. Myös tehdasvalmisteisia kaisla- ja puurimamattoja oli saatavilla.
Tikkurappausta käytettiin yleisesti kerrostalojen kuormaa kantamattomissa kevyissä väliseinissä 1870-luvulta 1900-luvun alkuvuosikymmeniin asti. Puisen kerrostaloväliseinän rakenne oli joko rankaseinä tai niin sanottu Cloisson-seinä (cloison). Suomalaisrakentajien kloissoniksi kutsumassa väliseinässä oli rakennustelineistä tai puretuista puutaloista saatuja lankkuja pystyasennossa naulattuina päistään kiinni välipohjavasoihin kahta puolta. Kun purutäytteinen lankutuksesta tai 2–3 ristikkäisestä lautakerroksesta koostuva seinä rapattiin molemmin puolin tuli sen paksuudeksi rappauspärekerroksineen 15–20 senttimetriä.
Kukka Ranta

Kukka Ranta (s. 1982 Lappeenranta) on suomalainen vapaa toimittaja, kuvajournalisti, tietokirjailija, ja väitöskirjatutkija Lapin yliopistossa.
Ranta on opiskellut yleistä historiaa ja kehitysmaatutkimusta Helsingin yliopistossa, sekä visuaalista journalismia Taideteollisessa korkeakoulussa. "Ryöstetty meri - Euroopan unioniin kalastussopimusten vaikutukset Senegalin pienkalastajien ruokaturvaan ja elinkeinoon" -pro gradu tutkielma palkittiin vuonna 2014 Kehitystutkimuksen seuran ja Yliopistojen kehitysyhteistyöverkosto UniPID:n kansallisen gradupalkinnon toisella sijalla. Vuonna 2012 Ranta sai yhdessä Emma Karin kanssa Kehys ry:n Kelpoa kehitystä -palkinnon kirjastaan Kalavale – Tyhjenevä meri ja ihmiset sen rannalla. Teos oli myös WWF:n Vuoden luontokirja -finalisti.
Lokakuussa 2019 Kustantamo S&S julkaisi Kukka Rannan ja Jaana Kannisen kirjoittaman tietokirjan Vastatuuleen - Saamen kansan pakkosuomalaistamisesta. Suomen Saamelaisnuorten puheenjohtaja Petra Laiti totesi blogikirjoituksessaan, että "Vastatuuleen – Saamen kansan pakkosuomalaistamisesta on kirja, joka koko Suomen pitäisi lukea".
Ranta sai 1. kunniamaininnan Suomen Kuvajournalistit ry:n järjestämässä Kuvajournalismi 2022 -kilpailussa vuoden uutiskuvan sarjassa. Palkittu valokuva käsittelee rasistisiin rotutkimuksiin ryöstettyjen saamelaisten vainajien uudelleen hautaamista Inarin Vanhalla hautuumaasaarella elokuussa 2022.
Teokset

Muutaman töhryn tähden. Brunila, Mikael & Ranta, Kukka & Viren, Eetu. Into Kustannus 2011. ISBN 9789522640895.
Kalavale - tyhjenevä meri ja ihmiset sen rannoilla. Kari, Emma & Ranta, Kukka. Into Kustannus 2012. ISBN 978-952-264-177-9.
Suomalainen kalasoppa. Ranta, Kukka. Long Play Media Oy 2013. ISBN 9789526686097.
Vastatuuleen - Saamen kansan pakkosuomalaistamisesta. Ranta, Kukka & Kanninen, Jaana. Kustantamo S&S 2019. ISBN 978-951-52-4866-4.
Aiheesta muualla

Kukka Rannan kotisivu
Vastatuuleen-tietokirja
Teuvo Wartiovaara

Theodor (Teuvo) Kosti Wartiovaara
Theodor (Teuvo) Kosti Wartiovaara (10. syyskuuta 1896 Joensuu – 19. maaliskuuta 1979) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat rovasti William Vartiovaara ja Mirjam Salome Colliander. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Toini Inkeri Mannisen kanssa.
Opinnot

Hän kävi seitsemän luokkaa Helsingin suomalaista yhteiskoulua ja suoritti kahdeksannen luokan Lahden yhteiskoulussa vuonna 1925. Hän suoritti Pioneerikurssi Utissa vuonna 1926 ja Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuonna 1928 sekä Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930. Piiripäälliköiden täydennyskurssin hän suoritti vuonna 1937.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 25. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) luutnantiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 11. huhtikuuta 1918 lähettiupseeriksi 2. Jääkäriprikaatin esikuntaan Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.