stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Logie Baird

| John Logie Baird |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1888 Helensburgh, Dunbartonshire, Skotlanti
Kuollut: 14. kesäkuuta 1946 (57 vuotta) Bexhill-on-Sea, Sussex, Englanti
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Insinööri
Koulutus:  Glasgow’n yliopisto ja University of Strathclyde
Merkittävät työt:  televisio
Bairdin rintakuva hänen syntymäkaupungissaan Helensburghissa, Skotlannissa.
John Logie Baird (13. elokuuta 1888 – 14. kesäkuuta 1946) oli skotlantilainen sähköinsinööri. Hän rakensi vuonna 1923 ensimmäisen käytännöllisen televisiolaitteen. Vuonna 1929 hänen mekaaninen järjestelmänsä otettiin käyttöön virallisissa koelähetyksissä Lontoossa ja Berliinissä. Vaikka täysin elektroniset järjestelmät syrjäyttivät Bairdin keksimät tekniikat nopeasti, Bairdin ideat olivat television alkuaikoina hyvin merkittäviä. Bairdin mekaaninen televisio oli myös merkittävä ensimmäisten väritelevisiolähetysten tekniikkaa keksittäessä, ja Baird olikin ensimmäinen värillisen kuvaputken kehittänyt insinööri.
Bairdin elektromekaaninen ”televisor”-televisiojärjestelmä pohjautui kuvan skannaukseen Nipkowin levyn avulla ja kuvan muuntamiseen analogiseksi signaaliksi. Bairdin kuvastandardiksi muodostui 30 juovaa. Kuva oli pystysuunnassa ja Nipkow-levyn ja vastaanottolaitteessa olevan levyn johdosta hieman kaareva. Kuvan erottelutarkkuus ei ollut kovin suuri.
Baird keksi myös ensimmäisen järjestelmän televisiokuvan tallentamiseksi. Koska mekaanisessa television kuvalähetyksessä ei ole paljoa informaatiota, se mahtui kuuluvan äänen alueelle ja voitiin lähettää tavanomaisten radiolähetyksien tavalla, ja tallentaa esimerkiksi gramofonilevylle. Bairdin ”Phonovision” synkronoi gramofonilevyn Nipkow-levyyn hammasrattaiston avulla, mutta hänen tekniikkansa toimi vaihtelevalla menestyksellä eikä sitä kehitetty myytäväksi tuotteeksi.
Kalanan kultakaivos

Kalanan kultakaivos sijaitsee Malissa Sikasson alueen Yanfolilan piirin Gouandiakan kunnassa.
Neuvostoliiton tuella rakennettu Kalana oli Malin ensimmäinen teollinen kultakaivos. Se avattiin vuonna 1985 ja suljettiin vuonna 1991. Valtionyhtiö Sogemorkin hoitama kaivos tuotti parhaimmillaan 500 kiloa kultaa vuodessa.
Vuonna 2004 kaivostoimintaa jatkoi uusi yhtiö Somika, josta 80 % kuului brittiläiselle Avnel Gold Miningille ja 20 % Malin valtiolle. Vuonna 2017 Avnelin osti Caymansaarille rekisteröity Endeavour Mining, joka sulki tunnelikaivoksen ja ryhtyi valmistelemaan sen muuttamista avolouhokseksi..
Kalanan kultavarat ovat 56,7 tonnia ja suunniteltu vuosituotanto noin 3 000–4 000 kiloa. Malmin rikastus tulee perustumaan syanidiliuotukseen. Uuden kaivoksen rakentamisen odotetaan alkavan vuonna 2019.
Lähistöllä sijaitsee vuonna 2012 avattu Kodiéranin kultakaivos.
Bahtijaarit

Bahtijaariperhe
Perinteistä bahtijaarien hääseremoniaa
Bahtijaarit ovat Iranin lounaisosassa asuva persiaa ja lounaisiranilaisia murteita puhuva etninen ryhmä. Osa heistä puhuu kaškaimurretta muistuttavaa turkkilaista kieltä. Uskonnoltaan bahtijaarit ovat šiialaisia.
Bahtijaareja arvioidaan olevan noin 800 000 henkeä. Heidän tärkein asuinalueensa on Luristanin historiallinen maakunta. Osa bahtijaareista asuu Teheranin ja Qomin seuduilla sekä Khorasanin historiallisessa maakunnassa.
Lähimpiä sukukansoja ovat lurit ja kurdit. Bahtijaarien heimoliiton oletetaan syntyneen 1100–1200-luvuilla. He liittyivät Iranin valtakuntaan lopullisesti 1700-luvulla. Myöhemmin bahtijaareilla on ollut huomattava vaikutus maan poliittiseen elämään.
Perinteinen elinkeino on paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Nykyään paimentolaisia on noin kolmasosa kansasta. Loput viljelevät maata tai asuvat kaupungeissa. Monet työskentelevät Iranin öljyteollisuuden palveluksessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bahtijaarit Wikimedia Commonsissa
Baffininlahti

Baffininlahden sijainti kartalla
Eräs näkemys Baffininlahden sijainnista. Huom. IHO:n määrittelemä Baffininlahti alkaa huomattavasti pohjoisempaa, kartan ylärajalta ja katkeaa etelässä 70°N leveyspiiriin, joka on kuvassa esitetyn merialueen etelärajaa pohjoisempana.
Baffininlahti (engl. Baffin Bay, ransk. Baie de Baffin) on määritelmästä riippuen joko Pohjois-Atlantin osa tai Pohjoisen jäämeren sivumeri Grönlannin ja Kanadan arktisten saarten (Baffininsaari) välissä.
Baffininlahti on pituudeltaan noin 1 450 kilometriä. Merialueen pinta-ala on 689 000 neliökilometriä. Merialueen keskellä on 2 100-metrinen syvänne (Baffin Hollow).
Lahti on osa Luoteisväylää. Lahti on suuren osan vuotta sumun peitossa ja myös Labradorinvirran kuljettamat jäävuoret haittaavat merenkulkua.
Baffininlahtea yhdistää Atlantin valtamereen Davisinsalmi ja Pohjoiseen jäämereen Naresinsalmi.
Historia

Vuonna 1585 englantilainen löytöretkeilijä John Davis purjehti ensimmäisenä ihmisenä Baffininlahdelle. William Baffin (1584–1622) ja kävi seudulla 1614 Luoteisväylää etsiessään. Kaikkiaan hän teki viisi matkaa Pohjoiselle jäämerelle ja saavutti Baffininlahden vuonna 1616. Näiden matkojen aikana todistettiin, ettei Hudsoninlahti kuulu Luoteisväylän reittiin.
Merialueen rajat

Kansainvälinen hydrografinen järjestö (IHO) määrittelee Baffininlahden rajat seuraavasti (1953):
Pohjoisraja: Ellesmerensaaren Cape Sheridania (82°35′N, 60°45′W) ja Grönlannin Bryantinniemeä (Cape Bryant eli Kap Bryant) yhdistävä linja
Itäraja: Grönlannin länsirannikko.
Eteläraja: leveysastetta 70 °N seuraten Grönlannista ja Baffininsaareen
Länsiraja: Luoteisväylien merialueen itäraja.
Baffininlahtea ympäröiviä merialueita ovat IHO:n alueluokittelun mukaan Davisinsalmi etelässä, Luoteisväylät lännessä ja Lincolninmeri pohjoisessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baffininlahti Wikimedia Commonsissa
Opslag nr. 8. Grønlandskort, Geologiske kort 1: 2 500 000 udsnit 8 eli Tanskan GEUSin geologinen kartta (1:2 500 000) osasta Grönlannin pohjoisrantaa, johon IHO:n määrittelemän Baffininlahden pohjoisrajan toinen nurkkapiste "Kap Bryant" on merkitty (De Nationale Geologiske Undergørelser for Danmark og Grønland -karttasarja) (Arkistoitu – Internet Archive) (tanskaksi) (geus.dk)
Yhdysvaltalainen ilmailukartta A-5 Wikimedia Commonsissa, josta kartasta löytyy Baffininlahden toisen pohjoisen nurkkapisteen "Cape Sheridan" sijainti (ilmailutiedot 2/1990).
The Atlas of Canada - Toporama (Kanadan virallinen digitaalinen kartta-aineisto, haku, kohdistus ja esitettävä aineisto valittavissa. Kohdistus esimerkiksi kirjoittamalla merialueen nurkkapisteen nimi "Cape Sheridan" tai yleistasolla "Baffin Bay" ja sitten zoomaamalla tms.) Natural Resources Canada, atlas.gc.ca. Viitattu 17.7.2017. (englanniksi)
Baeyer–Villiger-reaktio

Yleinen esimerkki Baeyer–Villiger-reaktiosta
Baeyer–Villiger-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa perkarboksyylihappo hapettaa ketonin esteriksi tai laktoniksi. Reaktio on nimetty kehittäjiensä Adolf von Baeyerin ja Victor Villigerin mukaan. He raportoivat reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1899. Reaktio soveltuu erityisesti laktonien valmistamiseen.
Reagenssit ja mekanismi

Baeyer–Villiger-reaktiossa pelkistimenä toimii ketoni. Parhaiten reagoivat sykliset ja aromaattiset ketonit ja alifaattisissa asyklisissä ketoneissa helpoiten reagoivat ketonit, joissa ainakin yksi hiilivetyryhmistä on sekundäärinen, tertiäätinen tai vinyylinen. Tyydyttymättömät ketonit usein reagoivat Baeyer–Villiger-reaktion olosuhteissa muodostaen epoksidin. Asymmetristen, kiraalisten ketonien stereokemia säilyy samana Baeyer–Villiger-reaktioissa.
Hapettimena Baeyer–Villiger-reaktioissa käytetään usein perkarboksyylihappoja. Käytetyin on laajasti kaupallisesti saatavissa oleva m-klooriperbentsoehappo. Muita yleisiä hapettimia ovat peretikkahappo, trifluoriperetikkahappo ja vetyperoksidi happamissa olosuhteissa. Käytettäessä trifluoriperetikkahappoa reaktion happamuus usein puskuroidaan natriumvetyfosfaatin avulla transesteröitymisen ehkäisemiseksi. Baeyer–Villiger-reaktiota voidaan nopeuttaa käyttämällä siirtymämetallikatalyyttejä.
Baeyer–Villiger-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa perkarboksyylihapon nukleofiilinen happiatomi reagoi ketonin elektrofiilisen karbonyyliryhmän hiiliatomin kanssa nukleofiilisella additiolla. Muodostuva tetraedrimäinen välituote hajoaa siten, että toinen ketonin alkyyliryhmistä migratoituu ja karboksylaattiryhmä irtoaa lähtevänä ryhmänä. Tuotteina muodostuu esteri tai laktoni ja karboksylaatti-ioni. Mikäli lähtöaineketonin hiilivetyryhmät eivät ole keskenään samanlaisia, pääasiallinen tuote riippuu hiilivetyryhmien tyypistä. Helpoiten migratoituu ryhmä, joka parhaiten kykenee stabiloimaan positiivista osittaisvarausta eli parhaiten migratoituu tertiäärinen alkyyliryhmä, toiseksi parhaiten sekundääriset alkyyliryhmät, kolmanneksi parhaiten aromaattinen fenyyliryhmä ja huonoimmin primääriset alkyyliryhmät ja metyyliryhmä.
Biokatalyyttinen Baeyer–Villiger-reaktio

Baeyer–Villiger-reaktio on mahdollista suorittaa myös biokatalyyttisesti. Reaktiota katalysoivia entsyymejä kutsutaan Baeyer–Villiger-monoksigenaaseiksi ja ne ovat entsyymejä, jotka sisältävät prosteettisena ryhmänään flaviinin. Entsyymi vaatii aktivoituakseen myös NADPH-molekyylin. Reaktiossa hapettimena toimii happi, ja ketoni hapettuu laktoniksi tai ketoniksi ja NADPH hapettuu NADP+-molekyyliksi. Reaktiossa käytetään usein myös toista entsyymiä, joka hapettaa isopropanolin asetoniksi ja NADP+ pelkistyy NADPH:ksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baeyer–Villiger-reaktio Wikimedia Commonsissa
Avaruuslento

Avaruussukkula Endeavour kuvattuna ISS:ltä.
Kansainvälinen avaruusasema Maata kiertävällä radalla kesäkuussa 2007.
Avaruuslento on avaruuteen Maan ilmakehän ulkopuolelle yltävä lento. Avaruuslento voi olla suborbitaalinen, se voi olla suuntautunut Maata kiertävälle radalle, tai siitä eteenpäin. Avaruusaluksen tarvitseman nopeuden nousta avaruuteen antaa yleensä kantoraketti. Suurin osa avaruuslennoista on miehittämättömiä ja toteutetaan satelliittien ja avaruusluotainten avulla. Miehitettyjä avaruuslentoja ei ole toistaiseksi tehty Kuuta kauemmas.
Avaruuslentojen historia > Varhainen historia

Saksalaisten V2-ohjus pääsi vuonna 1942 avaruuden rajoille saavuttaen noin sadan kilometrin lakikorkeuden.
Yhdysvaltalaiset alkoivat toisen maailmansodan jälkeen kehittää rakettitekniikkaa saksalaisten osaamisen pohjalta ja laukaisivat helmikuussa 1949 ensimmäisen kaksivaiheisen raketin. Sen toinen vaihe saavutti 390 kilometrin korkeuden.
Neuvostoliitto pyrki 1940-luvun lopulta alkaen kehittämään oman ja lännestä riippumattoman teknologian. Neuvostoliitto laukaisi maailman ensimmäisen satelliitin Sputnik 1:n 4. lokakuuta 1957. Se kiersi Maan 1440 kertaa ja kävi korkeimmillaan 939 kilometrissä. Ensimmäinen elollinen avaruuslentäjä oli neuvostoliittolaisten Laika-koira, joka lennätettiin avaruuteen marraskuussa 1957. Samalla satelliitilla tutkittiin myös Auringon ultavioletti- ja röntgensäteilyä sekä kosmista säteilyä.
Yhdysvallat lähetti ensimmäisen satelliittinsa Explorer 1:n avaruuteen tammikuussa 1958.
Ensimmäinen Maan pakonopeuden ylittänyt luotain oli neuvostoliittolainen Luna 1, joka ohitti Kuun 6 500 kilometrin etäisyydeltä helmikuussa 1959. Ensimmäinen Kuuhun törmännyt luotain oli Luna 2 saman vuoden syyskuussa. Luna 3 otti ensimmäiset kuvat Kuun pimeältä puolelta.
Yhdysvallat aloitti Kuun tutkimisen omilla Ranger-törmäysluotaimillaan vuonna 1961.
Avaruuslentojen historia > Miehitetyt avaruuslennot

Ensimmäisen miehitetyn avaruuslennon teki 12. huhtikuuta 1961 Neuvostoliiton Vostok 1, jonka kyydissä Juri Gagarin kiersi kerran Maan ympäri. Kuukautta myöhemmin myös amerikkalaiset saivat lähetettyä astronauttejaan avaruuteen lyhyeksi ajaksi.
Yhdysvaltain Apollo-ohjelman tarkoituksena oli viedä ihminen Kuuhun. Ensimmäiset Apollo-alukset vain kiersivät Kuun, mutta Apollo 11 laskeutui Kuun pinnalle 20.7.1969 ja Neil Armstrongista tuli ensimmäinen Kuussa käynyt ihminen. Viimeiset kuulennot tehtiin vuonna 1972, minkä jälkeen Kuussa ei ole enää käyty.
Neuvostoliitto lähetti Maata kiertävälle radalle vuosina 1971–1982 yhteensä kahdeksan Saljut-avaruusasemaa. Sitä seurasi Mir-asema. Yhdysvaltain ensimmäinen avaruusasema Skylab vietiin radalleen vuonna 1973. Kansainvälinen avaruusasema lähetettiin kiertoradalle vuonna 1998.
Yhdysvallat lähetti vuodesta 1981 alkaen avaruuteen avaruussukkuloita. Niitä valmistettiin viisi kappaletta, ja viimeinen lento tehtiin vuonna 2011.
2010-lukuun mennessä myös Kiina on lähettänyt ihmisen avaruuteen omilla raketeillaan. Omia satelliitteja on kymmenillä mailla, joista ainakin yhdeksän on itse lähettänyt ne matkaan.
Avaruuslentojen historia > Planeettaluotaimet

Miehitettyjen kuulentojen jälkeen kiinnostus siirtyi aurinkokunnan muille kappaleille suunnattuihin lentoihin. Avaruusluotaimilla on tutkittu lähietäisyydeltä jokaista aurinkokuntamme planeettaa sekä joitain kuita, asteroideja ja komeettoja.
Marsia kohti on lähetetty vuodesta 1960 alkaen enemmän luotaimia kuin millekään muulle planeetalle. Ensimmäiset lähikuvat Marsista otti amerikkalaisten Mariner 3 heinäkuussa 1965. Neuvostoliittolaisten Mars 3 laskeutui Marsin pinnalle joulukuussa 1971. Yhdysvaltalaisten Viking 1 ja Viking 2 kuvasivat loppuvuonna 1976 Marsin pintaa ensi kertaa korkealaatuisesti ja laajasti. Marsluotaimet ovat muun muassa osoittaneet, että Marsissa on joskus ollut vettä.
Yhdysvaltalaisten Mariner 2 ohitti Venuksen vajaan 35 000 kilometrin etäisyydeltä vuonna 1962. Neuvostoliittolaisten Venera-luotaimet yrittivät pitkään selviytyä Venuksen ilmakehän läpi pinnalle asti, kunnes Venera 7 onnistui siinä vihdoin joulukuussa 1970. Seuraavilla lennoilla planeetasta saatiin aina vain tarkempaa tietoa. Euroopan avaruusjärjestön ensimmäinen luotain Venuksessa oli Venus Express vuonna 2005.
Sisimmän planeetan Merkuriuksen ohitti ensimmäisenä amerikkalaisten Mariner 10 helmikuussa 1974.
Kaukana Auringosta sijaitseville neljälle jättiläisplaneetalle Jupiterille, Saturnukselle, Uranukselle ja Neptunukselle matka luotaimella kestää useita vuosia ja vaatii kehittynyttä tekniikkaa. Aluksi vain Yhdysvallat lähetti niille luotaimia. Pioneer 11 ohitti Jupiterin joulukuussa 1973. Tuotteliampia jättiläisplaneettojen tutkimuksessa ovat olleet amerikkalaisten kaksi Voyager-luotainta, jotka lähetettiin vuonna 1977. Sen jälkeen kaukaisille planeetoille on lähetetty muun muassa Galileo vuonna 1989 ja Cassini-Huygens vuonna 1997.
Avaruuslentojen historia > Nykytilanne

Suurimmat siviiliavaruuslentoja tekevät organisaatiot nykyisin ovat Yhdysvaltain avaruushallinto Nasa, Venäjän avaruusjärjestö, Euroopan avaruusjärjestö ESA ja Kiinan avaruushallinto. ESA:lla on alustavia suunnitelmia oman miehitetyn aluksen kehittämisestä ATV-rahtialuksen pohjalta, mutta aikataulu on toistaiseksi avoin. Yhdysvalloissa on vireillä useita miehitettyjen lentojen hankkeita. Nasa kehittää Orion-alusta, SpaceX miehitettyä versiota Dragonistaan ja Boeing CST-100-alusta.
Avaruuslentojen historia > Tulevaisuuden suunnitelmat

Nasan suunnitelmissa 2000-luvulla on ollut tehdä uusi kuulento, mutta aluksi suunniteltuun vuoteen 2020 mennessä sellaista ei tehdä. Miehitetty Mars-lento kestäisi lähes kolme vuotta ja olisi huomattavasti kuulentoa vaativampi toteuttaa, joten se ei tapahdu lähitulevaisuudessa. Maapallolle rakennetuissa keinotekoisissa ekosysteemeissä kuten Yhdysvaltain biosfääri 2:ssa on pyritty selvittämään mahdollisuuksia pitkiin avaruusmatkoihin. Avaruuslento muille tähdille voi kestää vuosisatoja tai vuosituhansia.
Kiina aikoo tehdä miehitetyn kuulennon ja rakentaa Kuuhun tutkimusaseman 2020-luvun aikana.
Lajit > Suborbitaali

Suborbitaalisella lennolla alus lentää ballistisen kaareen ja viipyy avaruudessa tyypillisesti vain kymmenkunta minuuttia. Suborbitaaleja lentoja ovat olleet muiden muassa osa Mercury-lennoista, X-15-  ja SpaceShipOne-lennot. Sekä X-15 että SpaceShipOne olivat lentokoneen tapaisia avaruuslentokoneita, jotka laukaistiin horisontaalisesti toisen lentokoneen kyydistä ja jotka laskeutuivat kiitotielle.
Lajit > Maata kiertävä rata

Maata kiertäviä ratoja. Lähimpänä Maata syaanilla värillä merkittynä matalan kiertoradan alue. Uloimpana mustalla katkoviivalla geostationaarinen kiertorata.
Geostationaarisella radalla kiertävä satelliitti on koko ajan samassa kohdassa Maasta katsottuna.
Valtaosa avaruuslennoista tehdään Maata kiertävälle radalle. Näihin kuuluvat useimpien satelliittien laukaisut.
Pysyäkseen Maata kiertävällä radalla satelliitin täytyy olla niin korkealla, että ilmakehästä johtuva kitka ei merkittävästi hidasta sen liikettä. Vasta 160 kilometrin korkeudella satelliitti ei putoa välittömästi alas. Siitä alkavalla niin sanotulla matalalla radalla kiertävä satelliitti törmäilee ilmakehän atomeihin ja molekyyleihin niin, että sen vauhti hidastuu ja se vajoaa alemmas kunnes tuhoutuu kuumentuessaan. Tämän vuoksi kaikkien matalilla radoilla liikkuvien satelliittien elinikä on rajallinen, ellei niille anneta lisänopeutta. Vasta usean sadan kilometrin korkeudessa kiertävä satelliitti pysyy pitkän aikaa radallaan ilman lisäenergiaa. Satelliitin vieminen niin korkealle vaatii paljon energiaa, joten se tehdään vain kun se on välttämätöntä.
Satelliitin ratataso ei voi olla millainen tahansa, vaan sen täytyy kulkea aina Maan painopisteen kautta. Geostationaarisen satelliitin rata (GEO) kulkee päiväntasaajaa pitkin, ja radan säde on 6,64 Maan sädettä ja korkeus maanpinnasta 35 961 kilometriä. GEO-radalla liikkuva satelliitti voi nähdä vain 42,5 prosenttia Maan koko pinta-alasta. GEO-radoilla on paljon etenkin tietoliikennesatelliitteja. Geosynkronisella radalla (GSO) liikkuvan satelliitin ratataso poikkeaa päiväntasaajan tasosta tai se ei ole aivan ympyrä. Naparataa liikkuva satelliitti kulkee kummankin navan yli, jolloin se pystyy noin kolmessa vuorokaudessa näkemään koko maapallon. Naparadoilla liikkuu paljon sääsatelliitteja, kaukokartoitussatelliitteja ja tiedustelusatelliitteja. Molnija-rata on hyvin soikea rata, jolloin satelliitti saadaan viettämään suurimman osan ajastaan radan kaukaisessa osassa korkeiden leveysasteiden yläpuolella.
Lajit > Maata kiertävää rataa edemmäs

Päästäkseen Maata kiertävältä radalta edemmäs täytyy aluksella olla Maan pakonopeutta suurempi nopeus eli yli 11,2 km/s. Kiertorataa edemmäs on lähetetty lähinnä avaruusluotaimia Kuuhun ja kohti muita Aurinkokunnan kappaleita. Aurinkokunnasta ulos pääsemisen pakonopeus on 42,1 km/s.
Vaiheet > Laukaisu

Avaruusalus tai satelliitti viedään avaruuteen kantoraketin avulla. Kantoraketin laukaisupaikalla on merkitystä. Mitä lähempää päiväntasaajaa raketti laukaistaan, sitä vähemmän energiaa tarvitaan kiertoradalle nostamiseen ja kiertoradalla pysymiseen tarvittavaan nopeuteen, joka on vähintään 7,8 kilometriä sekunnissa. Tämän vuoksi useimmat satelliittien laukaisupaikat ovat mahdollisimman lähellä päiväntasaajaa. Satelliitit lähetetään yleensä itään eli Maan pyörimisliikkeen suuntaan, sillä se vaatii Maan pyörimisen ansiosta vähemmän energiaa kuin vastakkaiseen suuntaan lähetettäessä.
Raketin laukaisu vaatii paljon työntövoimaa, joka saadaan aikaan palamisen seurauksena purkautuvan kaasun avulla. Monivaiheraketissa on erillisiä raketteja, jotka käytettyään polttoaineensa irtautuvat raketista yksi kerrallaan.
Vaiheet > Suuntaaminen

Kun avaruusalus lähetetään toiselle taivaankappaleelle, vähiten energiaa tarvitaan kun käytetään niin sanottua Hohmannin rataa, jossa luotain tekee planeetalta toiselle matkatessaan puoli kierrosta Auringon ympäri. Luotain täytyy lähettää juuri oikealla aikavälillä, tyypillisesti viikon tai kahden aikana. Näitä aikavälejä kutsutaan laukaisuikkunoiksi. Pisin laukaisuikkunoiden väli on Marsilla, yli kaksi vuotta. Useimmat luotaimet viedään aluksi Maata kiertävälle pysäköintiradalle, jolta ne sopivalla hetkellä lähetetään eteenpäin. Luotaimet käyttävät apunaan ratansa ja nopeutensa muuttamisessa planeettojen painovoimaa.
Vaiheet > Matkan aikana

Satelliitti pidetään avaruudessa vakaana ohjausraketeilla, pyörimisliikkeellä tai käyttämällä painoja. Asentoa säädetään ohjaussuuttimilla, jotka ovat pieniä rakettimoottoreita.
Satelliittien ja avaruusalusten virtalähteinä toimivat käyttöalueesta riippuen akut ja paristot, aurinkokennot, polttokennot tai radioaktiiviseen hajoamiseen perustuvat laitteet.
Jos luotain tai sen osa laskeutuu kohteen pinnalle, sen nopeutta voidaan ensin hidastaa raketeilla ja asettaa se kohdetta kiertävälle pysäköintiradalle. Sieltä laskeutuja jatkaa matkaansa kohteen pinnalle. Laskeutuminen on mahdollista myös suoraan lennon päätteeksi, jolloin ilmakehän kitka hidastaa laitetta.
Satelliitit ja luotaimet välittävät havaintonsa Maahan yleensä radioaaltojen ja mikroaaltojen avulla, joskus myös laseriin perustuvalla optisella yhteydellä. Heikko signaali vastaanotetaan suurella radioteleskoopilla.
Avaruusmatkan suurimpia vaaroja ihmiselle ja muille eliöille ovat avaruudessa risteilevä vaarallinen lyhytaaltoinen röntgen- ja gammasäteily, sillä avaruudessa ei ole ilmakehää joka pysäyttäisi sen. Myös aurinkotuulena ja kosmisena säteilynä tulevat hiukkaset ovat vaarallisia. Maata kiertävällä radalla on paljon avaruusromua, joka voi liikkua hyvin kovalla vauhdilla ja saattaa vaurioittaa satelliitteja.
Miehitetyllä avaruuslennolla täytyy avaruuslentäjille taata elinkelpoiset ja mukavat olosuhteet, joihin kuuluvat muun muassa ravinto ja vesi, hengitysilma jossa on happea, peseytymismahdollisuudet ja sairaanhoito. Avaruuspukua tarvitaan avaruusaluksen ulkopuolella liikkumiseen. Koska avaruudessa ei ole painovoimaa, avaruusalus ja sen matkustaja ovat painottomassa tilassa. Painottomuudella on ihmiselle sekä välittömiä että pitkäaikaisia kielteisiä fysiologisia vaikutuksia, minkä vuoksi avaruusaluksissa joskus jäljitellään painovoimaa esimerkiksi pyörivällä rakenteella.
Vaiheet > Paluu Maahan

Kun luotain tai avaruusalus laskeutuu takaisin Maahan, sen nopeutta on ensin vähennettävä. Jarrutukseen voidaan käyttää rakettia tai ilmakehän vastusta. Ilmakehän kitka aiheuttaa aluksen voimakkaan kuumenemisen. Putoava kappale voi tulla alas ballistista rataa vapaassa putoamisliikkeessä, loivempaa ja pitempää rataa, tai niin sanottua pomppurataa, jolloin se menettää nopeuttaan joka kerta kun se osuu ilmakehän yläosaan. Loppumatkan avaruusalus laskeutuu laskuvarjon varassa. Avaruussukkula liitää alas ja laskeutuu kuin lentokone.
Sovellukset

Avaruuslennoilla on monenlaisia sovelluksia. Avaruuslentojen avulla saadaan uutta tieteellistä tietoa maailmankaikkeudesta, ja ne ovat synnyttäneet uuden tieteenalan, avaruustähtitieteen. Satelliittien tekemistä havainnoista ovat hyötyneet myös Maata tutkivat tieteet, kuten meteorologia, geologia, geodesia, meritiede ja ekologia.
Avaruuslennoilla on kaupallisia sovelluksia tietoliikenteessä, kaukokartoituksessa ja sään ennustamisessa. Tiedustelussa käytetään tiedustelusatelliitteja. Avaruusteollisuuden ohessa syntynyt uusi tekniikka ja uudet tuotteet ovat levinneet myös jokapäiväiseen käyttöön. Avaruuslentoja varten on kehitetty erilaisia materiaaleja, elektroniikkaa ja tietotekniikkaa, turvallisuusratkaisuja sekä lääketieteellisiä sovelluksia.
Jotkin avaruusjärjestöt järjestävät miljoonia euroja maksavia turistimatkoja avaruuteen.
Vaihtoehtoja

Vaihtoehtoisia tapoja avaruuteen pääsemiseksi ovat toistaiseksi vain teorian tasolla olevat avaruushissi ja avaruuskoukku.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
avaruuslennot.fi – Miehitettyjen avaruuslentojen sivusto suomeksi
NASA Johnson Space Center: U.S. Human Spaceflight History (englanniksi)
Maailman ensimmäisen satelliitin Sputnik 1:n jäljitelmä.
Neil Armstrong ensimmäisenä ihmisenä Kuun pinnalla vuonna 1969.
Viking 1 kuvaamassa Marsin pintaa vuonna 1978.
Kanadalainen astronautti Robert Thirsk kansainvälisellä avaruusasemalla vuonna 2009.
Delta II -kantoraketilla lähetettiin Dawn-luotain avaruuteen.
Apollo-komentomoduuli palaamassa Maan ilmakehään, jossa se kuumenee kitkan vaikutuksesta.