stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tukulorivaltakunta
Siirtomaavalloitus

Siirtomaavallan tavoitteena oli aluksi tukulorivaltakunnan alistaminen Ranskan vasalliksi. Ahmadu Tallin kanssa neuvoteltiin joukko sopimuksia, ja vuonna 1887 hänen valtakunnastaan tuli Ranskan protektoraatti.
Ratkaiseva vaihe Länsi-Sudanin valloituksessa alkoi Louis Archinardin aikana vuonna 1889. Kayesista Bamakoon jo aiemmin edenneet ranskalaiset hävittivät Koundianin linnoituksen ja ottivat haltuunsa Bafingjoen laakson. Vuonna 1890 valloitettiin bambaroiden tuella Ségou, jonka hallitsijaksi Ahmadu oli jättänyt poikansa Madanin. Seuraavana vuonna vallattiin Nioro ja vuonna 1893 Ahmadun viimeinen turvapaikka Bandiagara. Ranskan Sudaniin liitetyn tukulorivaltakunnan jäänteitä olivat ranskalaisten perustamat Sansandingin ja Macinan nukkevaltiot, joita johtivat entinen lennätinvirkailija Mademba Sy ja Ahmadun veli Aguibu.
Galleria

Umar Tallin rakennuttama Dinguirayen moskeija 1900-luvun vaihteessa.
Ranskan lisäjoukot saapuvat Médinen tueksi vuonna 1857.
Koundianin linnoitus vuonna 1872.
Ahmadu Tall
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tukulorivaltakunta Wikimedia Commonsissa
Tukulorivaltakunta ja sen naapurit ranskalaisvalloituksen alkaessa 1890-luvun lopussa.
Saari (Mietoinen)

Saaren kartanon päärakennus ja puisto.
Saari eli Saarinen on kylä Mynämäen kunnan Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Mynälahden ja Mynäjoen rajaamalla alueella, Kustavintien eteläpuolella.
Historia

Saaren kylän muodostavat Saaren kartanon alun perin kokonaisuudessaan omistamat maat. Varhaisin maininta Saaren kartanosta on Turun tuomiokirkon mustakirjassa vuodelta 1295, jolloin Ison-Saaren tila luovutettiin Turun piispan hallintaan. Samassa yhteydessä ilmoitetaan Vähän-Saaren tilan olleen tuolloin Mynämäen kirkon hallinnassa. Tämä teksti on myös varhaisin maininta koko Mietoisten pitäjästä. Tällöin kartano sijaitsi vielä erillisellä saarella, joka maankohoamisen seurauksena yhdistyi mantereeseen viimeistään 500–600 vuotta sitten. Kirkon omistus peruutettiin Västeråsin valtiopäivien päätöksellä vuonna 1529, jolloin myös Ison- ja Vähän-Saaren tilat yhdistettiin Saaren kartanoksi. Tämän jälkeen kartano toimi kuninkaankartanona.
Kylän ensimmäiset torpat perustettiin 1700-luvulla. Jo vuosisadan alussa kartanolla oli nykyisten tietojen mukaan neljä torppaa, kun pitäjän muilla kartanoilla niitä ei ollut lainkaan. Vielä vuonna 1807 kaikilla Mietoisten kartanoilla oli yhteensä alle kolmekymmentä torpparia. Enimmillään torppia oli 1900-luvun vaihteessa, jolloin kartanon mailla sijaitsi yli kaksikymmentä torppaa ja lähes kolmekymmentä mäkitupalaista.
Talvi- ja jatkosodan alta muuttamaan joutuneen karjalaisväestön asuttaminen Mietoisissa tapahtui myös pääosin Saaren kartanon maille, sillä se oli tuohon aikaan valtion omistuksessa. Pika-asutuslain mukaisesti kartanon maille perustettiin välirauhan aikana 26 siirtolaistilaa pääosin Metsäpirtistä kotoisin oleville evakoille. Osa rakennetuista taloista oli ns. ruotsalaistaloja. Myös jatkosodan jälkeisen maanhankintalain perusteella Saaren maista lohkottiin vuodesta 1945 alkaen useita siirtolaispaikkoja. Monet tilat jouduttiin perustamaan peltoaukeille, mutta Mynäjoen ja Mietoistenlahden välisen Pietinmäen rinteille lohkottiin myös perinteisempiä tilan paikkoja. Myöhempinä vuosikymmeninä, aina 1950-luvulta lähtien, lahden rannoille syntyi myös yhä enenevässä määrin loma-asutusta.
Palvelut

Kylän alueella, Kustavintien varressa sijaitsee Lauttanpään Shell-huoltoasema. Koneen säätiö puolestaan ylläpitää Saaren kartanossa taiteilijoille ja tutkijoille tarkoitettua residenssiä, johon on voinut vuodesta 2008 lähtien hakea työskentelemään ja asumaan 2–4 kuukauden ajaksi. Kartanoon hyväksytyille säätiö tarjoaa monia erilaisia tiloja sekä työskentelyyn että majoitukseen.
Luontomatkailijoita varten Mietoistenlahden luonnonsuojelualueen rannoilla sijaitsee kolme lintutornia. Torneille ja Sillankarin kalliolle johtavat osin pitkospuin varustetut polut, joita on merkitty maastoon noin kilometrin verran. Parkkipaikalta Vasikkahaan lintutorneille vievän 700 metriä pitkän polun varrelle on pystytetty alueen luonnosta kertovia opasteita. Kylän alueella sijaitsee myös Saaren rantana tunnettu uimaranta. Ranta on noin 60 yksityisen omistuksessa, mutta se on kuntalaisten yleisessä käytössä. Saaren ranta on erityisesti pienten suosiossa, sillä hiekkapohjainen ranta pysyy matalana pitkälle ja tuuli tuo mereltä rantaan uutta hiekkaa. Ranta on sisällytetty erityisalueena Natura-ohjelmaan ja sitä hoidetaan vuosittain talkoilla haravoimalla sekä niittämällä kaislaa.
Tuhannen markan seteli

Tuhat markkaa on ollut Suomen rahahistoriassa useamman setelin nimellisarvona. Tuhat markkaa on ollut myös kolikoiden nimellisarvona, mutta vain juhlarahoissa vuosina 1960, 1992 ja 1997.
Vuoden 1909 seteli

Vuoden 1909 setelisarja oli viimeinen setelistö ennen Suomen itsenäistymistä. Aiemmissa setelisarjoissa ei ollut ollut tuhannen markan seteliä, vaan suurin seteli oli ollut arvoltaan viisisataa markkaa. Vuoden 1909 sarjan suunnitteli Eliel Saarinen, ja kuva-aiheet esittelivät Suomen elinkeinoja kansallisromanttisen taidesuunnan mukaisesti tyyliteltyinä. Tuhat markkaa oli sarjan suuriarvoisin seteli. Etupuolella on mänty, kaksi muun muassa työkaluja pitelevää mieshahmoa, Venäjän keisarillinen kaksoiskotkavaakuna sekä tekstit suomeksi ja ruotsiksi. Kääntöpuolella on kuusi ja järvimaisema, Suomen leijonavaakuna ja tekstit suomeksi, ruotsiksi ja venäjäksi. Seteli symboloi pääasiassa metsäteollisuutta. Väritys on ruskeansävyinen. Paperissa ei ole vesileimaa.
Tämä seteli on ainakin ennen euroaikaa ollut Suomen ostovoimaisin seteli, kun sen arvo suhteutetaan elinkustannusindeksillä korjattuna muiden aikojen seteleihin.
Vuoden 1918 seteli

Vuoden 1909 tuhatmarkkasesta tuli vuonna 1918 käyttöön hiukan uusittu malli, josta oli Suomen itsenäistymisen myötä poistettu Venäjän vaakuna ja venäjänkieliset tekstit.
Sekä vuoden 1909 että 1918 tuhatmarkkaset ovat nykyisin erittäin harvinaisia. Kumpaakin on ilmeisesti jäljellä vain parikymmentä kappaletta, museokokoelmissa olevat mukaan luettuina.
Vuoden 1922 seteli

Myös ensimmäiseen Suomen itsenäistymisen jälkeen suunniteltuun setelisarjaan sisältyi tuhannen markan seteli. Tässä vuoden 1922 setelissä on 13 alastonta ihmistä, jotka kantavat köynnöstä järven rannalla. Oikeassa alareunassa on Suomen vaakuna. Kääntöpuolella on Suomen vaakuna tyylitellyn männynoksiston ympäröimänä. Painatuksen väritys on harmaa, setelipaperi on ruskeaa, ja paperissa on vesileima. Setelin on suunnitellut Eliel Saarinen. Setelin koko on 204 mm × 120 mm. Seteli poistettiin liikkeestä ja lakkasi olemasta laillinen maksuväline 16. helmikuuta 1946.
Setelistä tuli myöhempinä vuosina käyttöön useita hiukan muutettuja versioita, osa Litt.-merkinnöillä varustettuja. Näistä viimeisessä, Litt. D -merkinnällä varustetussa, painatuksen väri on sininen.
Vuonna 1939 tuhannen markan seteli lakkasi tällä erää olemasta setelistön suuriarvoisin, kun käyttöön otettiin 5 000 markan seteli.
Vuoden 1941 seteli

Vuoden 1922 setelimallista on tehty vuosiluvulla 1941 varustettu painos, jota ei ilmeisesti koskaan laskettu virallisesti liikkeeseen. Painoksesta näyttää säilyneen vain alle 20 setelin määrä.
Vuoden 1946 alussa toteutettiin setelinvaihto, jolloin kaikki aikaisemmat 500 markan ja sitä suuremmat setelit oli leikattava kahtia. Niiden oikea puolisko oli luovutettava valtiolle pakkolainaksi, kun taas vasen puolisko oli voimassa laillisena maksuvälineenä puolesta arvostaan helmikuun 16. päivään saakka, johon mennessä se oli vaihdettava uudenmalliseen seteliin.
Vuoden 1945 seteli

Vuonna 1945 seteleistä laadittiin uudet mallit, ja uudenmalliset setelit laskettiin liikkeeseen seuraavan vuoden alussa setelinvaihdon jälkeen. Tuhatmarkkasestakin tuli uusi versio, joka tosin oli pääosin vuoden 1922 mallia noudatteleva. Väritys muuttui kuitenkin violetiksi ja etusivun vaakunakilpi oli jätetty tyhjäksi; takasivulla leijonavaakuna kuitenkin säilyi. Myös tästä setelistä tehtiin Litt.-merkinnöillä lisäpainoksia myöhempinä vuosina.
Vuoden 1955 seteli

Vuonna 1955 kaikki Suomen setelit uudistettiin täysin. Setelisarjan suunnitteli Tapio Wirkkala ja siinä kaikkien setelien koko oli 142 mm × 69 mm, minkä vuoksi sarjaa on kutsuttu dollarikokoiseksi (Yhdysvaltain dollarisetelien silloinen ja nykyinenkin koko on 156 mm × 66 mm). Sarja laskettiin liikkeelle vuonna 1956. Sarjaan sisältyi myös tuhannen markan seteli, joka nyt oli nimellisarvoltaan sarjan viidestä setelistä keskimmäinen. Sitä pienempiä olivat 100 ja 500 markan setelit, suurempia 5 000 ja 10 000 markan setelit. Tuhannen markan seteli on sävyltään vihertävänharmaa ja setelin etupuolella on Suomen tasavallan presidentti J. K. Paasikivi. Setelipaperissa on vesileima.
Vuonna 1963 toteutetussa rahauudistuksessa tämä setelimalli säilyi muotoilultaan pääosin samanlaisena, mutta sen nimellisarvoksi tuli 10 markkaa. Rahauudistuksen tapahduttua käytössä ei vuosina 1963–1985 ollut lainkaan tuhannen markan arvoista seteliä, vaan suurin oli aluksi 100 markan seteli, ja vuodesta 1975 eteenpäin tuolloin käyttöön tullut 500 markan seteli.
Vuoden 1986 seteli

Vuonna 1986 otettiin käyttöön täysin uusi setelisarja, ja muun muassa inflaation vuoksi oli tullut tarpeelliseksi ottaa jälleen käyttöön myös tuhannen markan seteli. Tuhat markkaa oli jälleen suuriarvoisin seteli tässä vuodesta 1986 vuoteen 2002 asti Suomessa käytössä olleessa viimeisessä markkasetelisarjassa; myös 5 000 markan seteliin varauduttiin, mutta sellaista ei enää tullut käyttöön ennen euroaikaa. Setelin etupuolen on suunnitellut pääosin Torsten Ekström ja kääntöpuolen Erik Bruun. Setelin etupuolella on Anders Chydeniuksen kasvojen kuva. Kasvojen taustalla näkyy kolmimastoinen purjelaiva. Setelin kääntöpuolella on kuva Suomenlinnan kuninkaanportista.
Setelistä tuli vuonna 1991 käyttöön Litt. A -merkinnällä varustettu, yksityiskohdiltaan ja turvatekijöiltään hiukan uudistettu malli. Siinä vuosilukuna on kuitenkin edelleen 1986. Vuoden 1986 alkuperäinen mallikin pysyi silti markka-ajan loppuun asti käypänä maksuvälineenä.
1 000 markan seteli vuodelta 1986, etupuoli.
1 000 markan seteli vuodelta 1991.
Tšuktšit

Tšuktšit (oma nimitys lygoravetlyan) ovat etupäässä Koillis-Siperiassa Tšuktšien niemimaalla, Venäjän federaatioon kuuluvassa Tšukotkan autonomisessa piirikunnassa asuva alkuperäiskansa. Tšuktšeja asuu pieniä määriä myös Kamtšatkan aluepiirin pohjoisosassa Korjakian piirikunnassa ja Sahan tasavallassa sekä Magadanin alueella. Tšuktšit puhuvat kamtšatkalaiseen kielikuntaan kuuluvaa tšuktšin kieltä. Tosin puhujia on vähemmän eli noin 11 000 kuin kansaan etnisesti kuuluvia. Kansaan kuului vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 15 908 henkeä. Tšuktšeja asuu myös muun muassa Pietarissa ja Moskovassa. Stereotyyppinen maalainen tšuktši on aiheena monissa venäläisissä vitseissä.
Historia > Esihistoria

Tšukotkaa on asutettu todennäköisesti jo 7 000 vuotta. Korjakkien ja tšuktšien esi-isät tulivat alueelle vähintään 3 000 vuotta sitten. Heitä ennen aluetta asuttivat eskimot. Waldemar Jochelsonin teorian mukaan tšuktšit ovat sitä väestöä, josta osa muutti Amerikan puolelle ja kehittyi myöhemmin intiaaneiksi. Tämän teorian mukaan yhteys Amerikkaan katkesi, koska eskimot muuttivat alueen rannikoille vasta heidän jälkeensä. Tätä ei enää pidetä todennäköisenä, vaikka tšuktšit todennäköisesti sulauttivatkin osan intiaanien esi-isistä itseensä. Tšuktšit ottivat heistä monia kulttuurillisia vaikutteita, mikä selittää myös intiaanien ja tšuktšien kulttuurien yhtäläisyyksiä, vaikka kulttuurinvaihtoa Amerikan ja Tšukotkan välillä ei juuri tapahtunutkaan.
Historia > Venäjän vallan aika

Vuonna 1642 kasakka nimeltä Ivan Jerastov saapui Alazejajoelle ja perusti vuonna 1649 Anadyrin linnoituksen. Venäläiset valloittivat tšuktšien maat 1730-luvulle mennessä, mutta heidän ei onnistunut alistaa tšuktšeja. Vuonna 1778 venäläiset solmivat sopimuksen tšuktšien kanssa ja luopuivat Anadyrin linnoituksesta sekä verojen keräämisestä pakolla. Mikäli venäläiset olisivat yrittäneet saavuttaa tavoitteensa väkivalloin, suurin osa tšuktšeista olisi todennäköisesti ylittänyt Beringinsalmen ja jäänyt Amerikan puolelle. Tšuktšien ja venäläisten välit paranivat pikkuhiljaa, ja lopulta heidän välillään alkoi syntyä kauppaakin. Tšuktšit määrättiin kiinnittämään alueensa puihin suuria Venäjän vaakunoita, mutta tämän käskyn antajilla Pietarissa ei ollut tietoa siitä, että alueella ei juuri ollut puita. Tšuktšit saatiin lopulta tehokkaamman venäläisvallan alle lähinnä lahjomalla sekä myymällä heille votkaa ja 1800-luvun aikana tšuktšeista tuli tunnettuja heidän vodkariippuvuutensa takia.
Historia > Neuvostoliitto

Neuvostoliiton aika vaikutti tšuktšien elämään suuresti. Vuonna 1930 perustettiin Tšukotkan kansallinen piirikunta. Tšuktšeja kannustettiin asettumaan aloilleen kiertelevän elämäntavan sijaan. 1950-luvulla Tšukotkassa otettiin käyttöön kolhoosijärjestelmä. Muutokset aiheuttivat jopa aseellista vastarintaa, mutta kapinaliikkeet kukistettiin KGB:n ja armeijan voimin. Tšukotkassa alkoivat toimia kansalliset kaivosyhtiöt ja esimerkiksi kaikesta Neuvostoliiton kullasta 40% kaivettiin Tšukotkasta. Valtaosa tuotoista päätyi muualle kuin Tšukotkaan. 1950- ja 1960-luvuilla Tšukotkaan vaikuttivat Neuvostoliitossa tehdyt ydinkokeet, joista radioaktiivinen aine päätyi alueen ravintoketjuihin. Tästä syystä esimerkiksi maha- ja keuhkosyöpä ovat huomattavan yleisiä tšuktšien keskuudessa. Lisäksi ongelmina ovat alkoholismi ja suuri itsemurhien määrä. Kuitenkin viime aikoina on ollut näkyvissä myös tšuktšien uutta nousua kansana.
Kulttuuri > Elinkeinot

Tšuktšit jakautuivat elinkeinojensa ja kulttuurinsa puolesta kahteen eri ryhmään. Toiset paimensivat poroja ja toiset elivät rannikolla ja saivat ruokansa merestä. Ryhmät kävivät kauppaa keskenään. Merestä elävät saattoivat myös vaihtaa elinkeinonsa poronhoitoon, mutta vielä sitä yleisempää oli että poronsa menettäneet paimentolaiset alkoivat metsästää merellä. Poronhoito oli näistä kahdesta elinkeinosta tärkeämpi, mutta se oli myös alkukantaisempi. Paimentolaiset seurasivat porojaan jalan, ja porojen kesyyntymisaste oli vähäinen. Merestä elävät tšuktšit olivat riippuvaisia poron nahkojen kaupasta, mutta ennen porotalouden saapumista alueelle nahkoja oli metsästetty villeiltä peuroilta ja jääkarhuilta.
Kulttuuri > Asuminen

Poronhoitoa harjoittaneet tšuktšit käyttivät eveeneiltä omaksuttuja jaranga-nimellä tunnettuja nahkatelttoja. Jarangaa käytettiin kaikkina vuodenaikoina. Teltassa oli erikseen makuuhuone, jota kutsuttiin nimellä polog. Tšuktšien jarangoissa pologeja oli vain yksi. Tšuktšiperheen päämies nukkui vaimonsa kanssa pologin vasemmalla puolella. Perheen nuoremmat jäsenet sekä mahdolliset vieraat nukkuivat oikealla. Jokaisella ydinperheellä oli oma teltta ja tšuktšileirissä oli tavallisesti enintään kolme telttaa. Leirissä asujat olivat tavallisesti toistensa sukulaisia. Tyypillisessä leirissä oli noin 15 asukasta. Leiriä johti paimennettavan porolauman omistaja tai se henkilö, joka omisti suurimman osan poroista. Rannikon tšuktšit asuivat myös irangoissa, jotka kuitenkin poikkesivat hieman poroja hoitaneiden jarangoista. Esimerkiksi rakenteissa saatettiin rannikolla käyttää valaan luita. Rannikon jarangat olivat myös tavallisesti suurempia kuin poronhoitajien.
Kulttuuri > Yhteiskunta

Tšuktšeilla oli todennäköisesti alun perin klaanijärjestelmä, mutta se katosi sittemmin. Rannikon asukkaiden sosiaalinen yksikkö oli umiakin miehistö. Miehistön muodostivat miehet viidestä tai kuudesta keskenään sukua olevasta perheestä. Miehistön ei aina tarvinnut olla sukua keskenään, vaan siinä saattoivat toimia esimerkiksi naapurit. Poronkasvattajien keskuudessa samanlainen yksikkö muodostui leirin asukkaista, joiden tehtävänä oli ajaa porot yhteen. Muinoin tšuktšeilla oli orjia, jotka olivat yleensä sotavankeja.
Kulttuuri > Uskonto

Perinteisesti tšuktšit harjoittivat šamanismia. Šamaani saattoi olla mies tai nainen, mutta naisia pidettiin šamaaneina parempina. Miespuoliset šamaanit saattoivat alkaa esittää naista ja esimerkiksi pukeutua ja puhua näiden tavoin. Tšuktšit uskoivat erilaisiin henkiin ja esimerkiksi naisten piti raskaaksi tullessaan mennä miehensä kanssa aamulla katsomaan aurinkoa kohti, jonka uskottiin olevan hyväntahtoisten henkien asuinpaikka. Tšuktšin kuollessa uhrattiin poro ja kuolleen ruumis joko poltettiin tai jätettiin koirien ja villieläinten syötäväksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tšuktšit Wikimedia Commonsissa
Fata Morgana -dokumenttielokuva tšuktšeista Yle Areenassa, ohj. Markku Lehmuskallio ja Anastasia Lapsui
Louis Chorisin piirros tšuktšeista vuodelta 1816.
Tšuktšiperhe valokuvassa 1900-luvun alulta.
Tšuktšien jaranga eli teltta.
Oskari Saari

Samu Oskari Saari (s. 23. lokakuuta 1975) on suomalainen urheilutoimittaja ja Formula 1 - ja jääkiekkoselostaja. Hän selosti F1-kilpailuja MTV3- ja MTV3 MAX -kanavilla vuosina 2004–2016. Tammikuussa 2017 hän siirtyi MTV:ltä Moskito Television Oy:hyn urheilutuotannon johtajaksi ja vastaa Moskiton urheilusisällöistä sekä niiden kehittämisestä. Hän on myös toiminut Tulosruudun uutistenlukijana ja toimittajana sekä salibandytuomarina ja MTV3:n salibandyselostajana. Hän on antanut äänensä myös muun muassa elokuvissa Autot 2 ja Lentsikat selostaja Oskari Kaasarille.
Poliittista historiaa Helsingin yliopistossa opiskellut Saari on naimisissa. Pariskunnalle syntyi tytär heinäkuussa 2009.
Saaren teos Alkemisti – Petteri Nykyn tarina oli ehdolla Vuoden urheilukirja 2011 -palkinnon saajaksi.
Vuoden 2018 talviolympialaisissa Saari selosti miesten jääkiekon kaikki Suomen ottelut TV5:llä ja Eurosportilla.
Saari voitti vuonna 2023 salibandyssa SM-kultaa TPS:n joukkueessa, jonka apuvalmentaja hän on.
Teokset

Salibandy. Opas junioritasolta huipulle. Harjoittelu, säännöt ja taktiikka.  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20720-9
Alkemisti: Petteri Nykyn tarina.  Helsinki-kirjat, 2011.  ISBN 978-952-5874-68-6
Aki Hintsa: Voittamisen anatomia.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-40887-2
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Oskari Saaren Pitstop-blogi (Arkistoitu – Internet Archive)
Oskari Saari Twitterissä
Saastuminen

Öljyturman seurauksia.
Hiilitehdas Australiassa. Kivihiilen palaminen tuottaa hiilidioksidia sekä vaihtelevia määriä rikkidioksidia.
Saastuminen on ympäristön pilaantumista, joka aiheuttaa eliöille haittaa tai kuoleman. Suurin osa saastumisesta tapahtuu kemikaalipäästöinä ilmaan, maaperän tai veteen, mutta nykyisin myös mm. melun ja valon katsotaan aiheuttavan saastumista. Saaste taas on terveyttä tai luontoa vahingoittava tai yleistä viihtyvyyttä haittaava aine ilmassa, vesistöissä tai maaperässä. Esimerkiksi ilmansaasteet ovat eräs ihmistoiminnan aiheuttama päästömuoto.
Saastuminen on tyypillisesti ihmisen toiminnan aiheuttamaa, ja se aiheuttaa haittaa eliöille muuttamalla niiden elinympäristöä. Päästö tai jäte on saastetta vain, jos se aiheuttaa haittaa: esimerkiksi vesihöyrypäästöjä voimalaitosten jäähdytystorneista ei pidetä saasteena, mutta savukaasupäästöt voimalaitoksen savupiipusta sisältävät saasteita. Toisaalta haitallinen aine on saaste vain, jos se pääsee luontoon: esimerkiksi elohopea on luonnossa saastetta mutta lämpömittarissa ei. Saaste voi olla myös subjektiivinen käsite: joku voi kokea kovaäänisen musiikin miellyttäväksi mutta toinen melusaasteeksi.
Saastumisen tyyppejä

ilman saastuminen
vesien saastuminen
maaperän pilaantuminen
melusaaste
valosaaste
lämpösaaste
Uuno Saarnio

Uuno Saarnio.
Uuno Saarnio (sukunimi vuoteen 1919 Bredström; 5. tammikuuta 1896 Turku – 14. huhtikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen kirjastonjohtaja ja filosofi.
Saarnio keskeytti oppikoulun kolmannelta luokalta ja työskenteli sitten Kansallis-Osake-Pankin konttoristina Turussa 1912–1920 ja Turun kaupunginkirjastossa harjoittelijana 1920–1921. Hän valmistui ylioppilaaksi yksityisesti Forssan yhteislyseosta 1921. Saarnio opiskeli tämän jälkeen filosofiaa ja matematiikkaa Turun yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1927. Opintojen ohella Saarnio oli työssä Turun yliopiston kirjastossa amanuenssina 1921–1928. Valmistuttuaan hän oli Turun kaupunginkirjaston palveluksessa varakirjastonhoitajana 1928–1939.
Saarnio väitteli filosofian tohtoriksi 1937, väitöskirja Untersuchungen zur symbolischen Logik I käsitteli merkkien ja merkityssuhteiden logiikkaa. Hän työskenteli Tampereen kaupunginkirjaston johtajana 1939–1940 ja sen jälkeen Helsingin kaupunginkirjaston johtajana 1940–1963. Saarnio toimi myös Helsingin yliopiston logiikan dosenttina 1945–1966 ja hän sai professorin arvonimen 1957. Eläkkeelle jäätyään Saarnio toimi vielä Bonnin yliopiston vierailevana filosofian professorina 1964–1966 ja Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan filosofian historian luennoitsijana 1967–1969.
Kirjastonjohtajana Saarnio kehitti muun muassa sairaala- ja musiikkikirjastotoimintaa ja aloitti vuonna 1942 kirjastokerhotoiminnan Helsingin kaupunginkirjastossa. Filosofian alueella hän tutki sanateoriaa, etiikkaa ja arvoteoriaa sekä matemaattisen logiikan alueella transfiniittisia järjestyslukuja ja kontinuumihypoteesia. Saarnio uskoi itse todistaneensa matemaatikko Georg Cantorin kontinuumihypoteesin oikeaksi mutta hänen naiiviin joukko-oppiin perustuva ratkaisuehdotuksensa ei ole saanut matemaatikkojen hyväksyntää. Kontinuumihypoteesin mukaan ei ole olemassa sellaista joukkoa, joka on kooltaan kokonaislukujen joukon ja reaalilukujen joukon välissä.
Teoksia

Untersuchungen zur symbolischen Logik I, väitöskirja.  1935
Arvo ja eetillisyys. Ilmestynyt Filosofisen yhdistyksen vuosikirjassa Ajatus 1944, eripainos 1945.
System und Darstellung der Transfiniten Ordnungszahlen.  1958
Etiikka, arvoteoria, tietoteoria.  [S.l.]:  [s.n.], 1966.
Logiikkaa ja filosofiaa.  [S.l.]:  [s.n.], 1966.
Mitä tiedämme äärettömästä?.  Helsinki:  WSOY, 1969.
Die Wahrheitstheorie der deskriptiven Sätze.  1977 (yhdessä Heinz Endersin (s. 1937) kanssa)
Arvo ja eetillisyys.  (Näköispainos)  Helsinki:  Transkirja, 1989.  ISBN 952-90-1257-8
Safiirikilliahven

| Safiirikilliahven> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Cyprichromis
Laji::  pavo
Kaksiosainen nimi
 Cyprichromis pavo  Büscher, 1994 
Katso myös
   Safiirikilliahven Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Safiirikilliahven (Cyprichromis pavo) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makean veden kalalaji.
Safiirikilliahven voi kasvaa korkeintaan kymmenen senttimetrin mittaiseksi. Sillä on selkäevässään 15–16 piikkiruotoa sekä 14–15 pehmeää ruotoa ja peräevässä kolme piikkiruotoa ja 11–13 pehmeää ruotoa.
Safiirikilliahven elää endeemisenä eli kotoperäisenä Tanganjikajärvellä. Sitä tavataan Kongon demokraattisesta tasavallasta ja Sambiasta. Safiirikilliahven on pohjakala. Se elää noin 20–50 metrin syvyydessä. Ravinnokseen laji käyttää äyriäisiä ja leviä.