stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tappakaa Charley Varrick!
Tuotanto

Elokuvan alkuosan uneliaan ja rauhallisen kaupungin kuvaus syntyi puolivahingossa, kun kuvaaja Michael C. Butler harjoitteli kamerakaluston käyttöä ennen varsinaisten kuvausten käynnistymistä ja ehdotti ohjaajalle, että materiaalia voisi ehkä hyödyntääkin. Butler kuvasi ilman suunnitelmaa ja materiaali nimettiin yksinkertaisesti "testiksi". Myöhemmin leikkausvaiheessa elokuvan leikkaaja Frank Morriss löysi materiaalin ja rakensi testiotoksista elokuvan idyllisen alkuosan. Butler kuvasi Walter Matthaun poikaa Charles Matthauta ja Don Siegelin lapsia Jack Siegeliä, Kit Siegeliä, Anne Siegeliä ja Nowell Siegeliä touhuamassa kuvauspaikan lavasteissa.
Ohjaaja Don Siegel halusi aluksi elokuvan nimeksi Last of the Independents, joka näkyy joissakin varhaisissa elokuvajulisteissa ja elokuvan esittelyfilmissä.lähde?
Charley Varrickin roolia tarjottiin ensin muun muassa Clint Eastwoodille, mutta Eastwood kieltäytyi roolista, koska ei löytänyt roolihahmosta yhtään hyvää luonteenpiirrettä.
Tuotanto kohtasi teknisiä ongelmia jo kuvausten ensimmäisinä päivinä, kun suunnitellut erikoisefektit eivät toimineet ollenkaan odotetusti ja tekijät joutuivat miettimään kohtausten rakenteita uudelleen. Ongelmat efektien toteuttamisen kanssa jatkuivat ja Don Siegel hankitutti avuksi paikalle vanhan ystävänsä ja kuvaaja Michael Butlerin isän Lawrence Butlerin, joka oli erittäin kokenut erikoistehosteiden kanssa, kehittänyt elokuvissa käytetyn sinisen taustakankaan tekniikan ja saanut Oscar-palkinnon erikoistehosteillaan. Lawrencen avulla saatiin elokuvan loput kohtaukset ja sen vaikuttava loppukohtaus kuvatuksi. Jopa erityisen vaikeasti innostuvana tunnettu Walter Matthau oli Don Siegelin mukaan hyvin vaikuttunut elokuvan loppukohtauksesta.
Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Matthau sai roolistaan brittiläisen Bafta-palkinnon. Elokuva toi Bafta-ehdokkuuden leikkaajalleen Frank Morrissille.lähde?
The New York Timesin kriitikot valitsivat Charley Varrickin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Baltasar Kormákurin ohjaama elokuva 2 Guns (2013) muistuttaa hyvin paljon Tappakaa Charley Varrickia:, vaikka ei ole suoranainen uusintafilmatisointi. Molemmissa ryöstetään pankki uneliaassa Tres Crucesin kaupungissa Uudessa Meksikossa, ja molemmissa rahasaalis on huimasti odotettua suurempi.
Aiheesta muualla

Tappakaa Charley Varrick! Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tappakaa Charley Varrick! Elonet.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Charley Varrick
Käännös suomeksi
Tuomitun kosto

| Tuomitun kosto> Cape Fear |
| --- | --- |

Ohjaaja:  J. Lee Thompson
Käsikirjoittaja:  James R. Webb
Perustuu:  John D. MacDonaldin romaaniin The Executioners
Tuottaja:  Sy Bartlett
Säveltäjä:  Bernard Herrmann
Kuvaaja:  Sam Leavitt
Leikkaaja:  George Tomasini
Tuotantosuunnittelija:  Robert F. Boyle
Pukusuunnittelija:  Mary Wills
Pääosat:   Gregory Peck  Robert Mitchum 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   12. huhtikuuta 1962  Suomi: 5. joulukuuta 1969 
Kesto:  106 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuomitun kosto (Cape Fear) on J. Lee Thompsonin ohjaama yhdysvaltalainen psykologinen trilleri vuodelta 1962. Martin Scorsese teki siitä uudelleenfilmatisoinnin Cape Fear, joka julkaistiin vuonna 1991.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gregory Peck  | … |  Sam Bowden   |
|  Robert Mitchum  | … |  Max Cady   |
|  Polly Bergen  | … |  Peggy Bowden   |
|  Lori Martin  | … |  Nancy Bowden   |
|  Martin Balsam  | … |  Mark Dutton   |
|  Jack Kruschen  | … |  Dave Grafton   |
|  Telly Savalas  | … |  Charles Sievers   |
|  Barrie Chase  | … |  Diane Taylor   |
|  Paul Comi  | … |  Garner   |
|  Edward Platt  | … |  tuomari   |
Kohtelu Suomessa

Valtion elokuvatarkastamo kielsi elokuvan (ikärajamääritys KK - Kokonaan kielletty) vuonna 1961. Täyskielto jatkui uusintatarkastuksessa 1967, kun suurta määrää elokuvia arvioitiin uudelleen tarkastamon johdon vaihduttua huhtikuussa 1966 ja levittäjien ajatuksissa oli mahdollisuus sensuurin lieventymisestä. Tarkastamo heltyi vasta uusintarkastuksessa 1969, jolloin elokuva myös sai virallisen ensi-iltansa Suomessa.
Garrett Pilon

| Garrett Pilon |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1998 (ikä 26) Mineola, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  180 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:  Washington Capitals / Kamloops Blazers
Sarja:  NHL / WHL
Pelinumero:  41
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2016–
NHL-varaus:  87. varaus, 2016 Washington Capitals
Garrett Pilon (s. 13. huhtikuuta 1998 Mineola, New York, Yhdysvallat) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa WHL-joukkue Kamloops Blazersia. Hän on Washington Capitalsin kolmannen kierroksen varaus vuodelta 2016.
Ura

Kamloops Blazers varasi Pilonin vuoden 2013 CHL:n varaustilaisuudessa. Pilon siirtyi Blazersiin kaudeksi 2015–2016, jolloin hän pelasi 71 runkosarjaottelua tehoin 15+32=47. Pudotuspelien seitsemässä ottelussa hän teki kolme tehopistettä. Kauden päätteeksi Washington Capitals varasi Pilonin 87. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa.
Toisella WHL-kaudellaan, 2016–2017 Pilon oli Blazersin sisäisen pistepörssin kolmas tehtyään 67 ottelussa 20+45=65 tehopistettä. Maaliskuussa 2017 Pilon ja hänet varannut Washington Capitals solmivat kolmivuotisen tulokassopimuksen. Kauden lopussa Pilon teki ammattilaisdebyyttinsä pelatessaan Capitalsin AHL-farmiseura Hershey Bearsissa yhden pudotuspeliottelun.
Maj Karma

| Maj Karma |
| --- | --- |
 Maj Karma esiintymässä Ilosaarirockissa vuonna 2007.
Tiedot
Toiminnassa:  1992–2024
Tyylilaji:  alternative metal hard rock 
Kotipaikka:  Harjavalta, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Herra Ylppö, laulu   Häiriö, kitara   J. Savolainen, rummut   K. Kurittu, basso (2004−2024) 
Entiset jäsenet:  V.V.V., basso (1992−2004)  Kanttori Väyrynen, valot (1994−2002)  Junnu ja kummitusjuna, basso (1992) 
Levy-yhtiö:  Sakara Records, 2017−2018   Sony Music/Ratas, 2015−2017   Megamania, 1998−2009   Blomster Records, 1996−1997  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maj Karma oli Harjavallassa vuonna 1992 perustettu yhtye.
Yhtyeen viimeisessä kokoonpanossa vaikuttivat laulaja Herra Ylppö, kitaristi Häiriö, rumpali J. Savolainen ja vuoden 2005 vaihteessa yhtyeeseen liittynyt basisti Kimmo Kurittu. Häiriö on tunnettu muun muassa Lapko- ja Klaani -yhtyeiden tuottajana. Kurittu soittaa myös Penniless-yhtyeessä. Ylppö vaikutti vuosina 2005–2014 myös Herra Ylppö & Ihmiset -yhtyeessä ja vuodesta 2015 Musta Paraati -yhtyeessä. Herra Ylppö ilmoitti elokuussa 2023 jättävänsä Maj Karman. Yhtye lopetti uransa jäähyväiskiertueeseen kesällä 2024.
Historia

Julkaistuaan seitsemän albumia yhtyeen oli määrä julkaista seuraavan studioalbuminsa elokuussa 2008, mutta julkaisua jouduttiin siirtämään yli puolella vuodella. Syyksi yhtye ilmoitti virallisessa tiedotteessaan rumpali J. Savolaisen koiran tuhonneen rumpu- ja bassoraidat sisältäneen kovalevyn, mutta tämä osoittautui myöhemmin pilaksi. Yhtyeen albumi Salama julkaistiin 28. maaliskuuta 2009 ja albumin ensimmäinen single "Salama" julkaistiin tammikuussa 2009. Yhtye ilmoitti vuoden 2009 elokuussa jäävänsä toistaiseksi tauolle.
Maj Karma on käyttänyt konserteissaan alkumusiikkina usean vuoden ajan Wendy Carloksen sovitusta Henry Purcellin musiikkia kuningatar Marian hautajaisiin marssista (Z 860). Sovitus on tehty Stanley Kubrickin Kellopeliappelsiini-elokuvaa varten ja se esiintyy muun muassa elokuvan ensimmäisessä kohtauksessa. Konserttien loppumusiikkina on niin ikään Kellopeliappelsiinissa soiva Gene Kellyn tulkinta kappaleesta "Singin' in the Rain".
Herra Ylppö ilmoitti Radio Rockin haastattelussa 23. joulukuuta 2010 Maj Karman palaavan tauolta vuonna 2013. Paluu kuitenkin venyi, ja Karmarockissa 2014 yhtye ilmoitti alkavansa työstää uutta albumia. Yhtye esiintyi joillakin Don Huonojen 25-vuotiskiertueen keikoilla lämmittelijänä keväällä 2015.
Joulukuussa 2015 yhtye julkaisi uuden singlen "Puumiekka" Peltisydän-albumilta. Albumi julkaistiin Sonyn Ratas-levymerkillä.
Maaliskuussa 2017 Sakara Records tiedotti Facebookissa Maj Karman levyttävän jatkossa Sakara-levymerkillä.
Elokuussa 2023 Herra Ylppö tiedotti jättävänsä yhtyeen ja jäähyväiskeikkojen olevan myös suunnitteilla. Yhtye lopetti uransa kesällä 2024 seitsemän keikkaa käsittäneeseen jäähyväiskiertueeseen. Viimeinen keikka oli yhtyeen perustamalla Karmarock -festivaalilla Harjavallan koulukeskuksen rannassa.
Historia > Nimenvaihdokset

Aluksi yhtye toimi nimellä Maij’ Karman Kauniit Kuvat, lastenkirjojen kuvittajan Maija Karman inspiroimana.  Nimi muutettiin vuonna 1997 muotoon Maj Karman Kauniit Kuvat nimen jatkuvan väärinkirjoittamisen vuoksi. Vuonna 2004 nimi lyhennettiin muotoon Maj Karma. Myös lyhenne MKKK oli käytössä vuoteen 1998, jolloin yhtye lopetti kirjainyhdistelmän käytön, koska KKK liitetään usein Ku Klux Klaniin. Media käytti ajoittain lyhennettä myöhemminkin. Vuoden 2023 Karmarock-festivaaleilla yhtye esiintyi nimellä Maj Karman Kauniit Kuvat.
Karmarock

Yhtyeellä on myös oma festivaali, Karmarock, jonka yhtye järjesti ensimmäisen kerran kesällä 1992 Harjavallassa ja on sen jälkeen järjestänyt vuosittain. Ensimmäisinä vuosina festivaali oli ilmainen ja hyvin pieni, mutta se on kasvanut yhtyeen suosion myötä ja on nykyään maksullinen.
Jäsenet

Häiriö – kitara, taustalaulu
J. Savolainen – rummut
K. Kurittu – basso, taustalaulu (2004–)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Herra Ylppö – laulu
V.V.V. (oik. Marko Antero Viitasaari) – basso (1992–2004)
Kanttori Väyrynen – lisäraaja, valot (1994–2002)
Junnu ja kummitusjuna – basso (1992)
Jäsenet > Keikkamuusikoita

Jami Westergård – basso (yksi keikka joulukuussa 2004 ja muutama keikka alkuvuodesta 2005)
Jukka Kröger – rummut (kolme keikkaa maaliskuussa 2005)
Diskografia > Studioalbumit

Kaukana puhelimista (1996)
Kaakao (1998)
Ääri (2000)
Rautaneito (2001)
Metallisydän (2003)
Sodankylä (2004)
Ukkonen (2006)
Salama (2009)
Peltisydän (2016)
101 tapaa olla vapaa (2018)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut
Maj Karma Last.fm:ssä (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Herra Ylppö
Maj Karma Meteli.netissä
Maj Karma
| --- | --- |
Studioalbumit:  Kaukana puhelimista  Kaakao  Ääri  Rautaneito  Metallisydän  Sodankylä  Ukkonen  Salama  Peltisydän  101 tapaa olla vapaa 
Muuta: Diskografia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Maj Karman entinen keikkabussi Hajokki Tavastia-klubin edessä. Kuva vuodelta 2010.
Frederick Cook

| Frederick Cook |
| --- | --- |
 Frederick Cook naparetkeilijän asussaan.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Frederick Albert Cook
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1865 Hortonville, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 5. elokuuta 1940 (75 vuotta) New Rochelle, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  lääkäri, naparetkeilijä ja tutkimusmatkailija
Aiheesta muualla
Kotisivu
Frederick Albert Cook (10. kesäkuuta 1865 Hortonville, New York, Yhdysvallat – 5. elokuuta 1940 New Rochelle, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen naparetkeilijä ja tutkimusmatkailija. Hänet muistetaan perättömistä väitteistään, joiden mukaan hän olisi valloittanut ensimmäisenä Pohjoisnavan sekä Pohjois-Amerikan korkeimman vuoren Mount McKinleyn. Vaikka paljastuneet huijaukset mustasivatkin Cookin mainetta, häntä on myös arvostettu tutkimusmatkailijana.
Lapsuus

Cook syntyi vuonna 1865 Hortonvillessä New Yorkin osavaltiossa Yhdysvaltoihin muuttaneen saksalaisen lääkärin pojaksi. Hän vietti nuoruutensa Catskill-vuorilla. Cook työskenteli ensin lääkärinä New Yorkissa. Kun hänen vaimonsa kuoli synnytyksessä, hän siirtyi tutkimusmatkailijaksi ja naparetkeilijäksi.
Alaskan tutkimusmatka

Syyskuussa 1906 Cook teki tutkimusmatkan Alaskaan ja väitti kiivenneensä Edward Barrillin kanssa Mount McKinley -vuorelle. Hän esitti todisteeksi valloituksesta valokuvan, jonka kuvauspaikka kuitenkin tunnistettiin myöhemmin toiseksi, paljon matalammaksi vuorenhuipuksi.
Kilpailu Pohjoisnavan valloituksesta

Vuonna 1908 Cook kilpaili Pohjoisnavan valloituksesta maanmiehensä Robert Pearyn kanssa. Cook oli aiemmin ollut erään Pearyn retkikunnan lääkärinä Grönlannissa. Cook lähti Ellesmerensaarelta kahden inuitin kanssa kohti napaa 20. maaliskuuta 1908. Hän palasi sivistyksen pariin seuraavana vuonna ja väitti käyneensä navalla 21. huhtikuuta 1908. Peary kiisti hänen väitteensä. Cook tuomittiin julkisuudessa huijariksi, kun asiaa tutkinut tieteellinen toimikunta totesi joulukuussa 1909, ettei hänellä ollut tarjota minkäänlaista näyttöä väitteidensä tueksi. Cookin kertomusta ei ole sittemmin pidetty vakavasti otettavana. Mukana olleiden inuitien mukaan hän oli todellisuudessa luovuttanut jo kahden päivän jälkeen. Cook kuitenkin väitti kuolemaansa asti puhuneensa totta. Myöhemmin myös Pearyn pääsy Pohjoisnavalle on asetettu kyseenalaiseksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The official website of the Frederick A. Cook Society The Frederick A. Cook Society. Viitattu 18.9.2019. (englanniksi)
Gibbons, Russell W.: Frederick A. Cook (1865- 1940) Arctic Profiles. Arkistoitu 1.7.2020. Viitattu 18.9.2019. (englanniksi)
Bruce Henderson: Who Discovered the North Pole? Smithsonian Magazine. huhtikuu 2009. Viitattu 18.9.2019. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Simone de Beauvoir

| Simone de Beauvoir |
| --- | --- |
 Simone de Beauvoir
Henkilötiedot
Koko nimi:  Simone-Lucie-Ernestine-Marie Bertrand de Beauvoir (sukunimestä Bertrand de Beauvoir käytetään yleensä vain osaa de Beauvoir)
Syntynyt: 9. tammikuuta 1908 Pariisi, Ranska
Kuollut: 14. huhtikuuta 1986 (78 vuotta) Pariisi, Ranska
Koulutus ja ura
Koulukunta:  eksistentialismi
Vaikutusalueet:  feminismi
Tunnetut työt:  Toinen sukupuoli
 Nimikirjoitus
Simone de Beauvoir (ääntämys: [siˈmɔn də boˈvwaʁ], Simone Lucie Ernestine Marie Bertrand de Beauvoir, 9. tammikuuta 1908 Pariisi – 14. huhtikuuta 1986 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija, filosofi ja feministi. Beauvoir oli yksi ranskalaisista eksistentialistifilosofeista Albert Camus’n ja Jean-Paul Sartren rinnalla. Eksistentialistina  Beauvoir oli sitä mieltä, että ihmiset ovat vastuussa siitä, millaisia merkityksiä he antavat elämälleen. Jokainen yksilö on pohjimmiltaan oma maailmansa.
Elämä > Nuoruus

Simone de Beauvoirin isä oli juristi ja harrastelijanäyttelijä Georges de Beauvoir ja äiti oli Françoise Brasseur. Hän kävi katolista tyttökoulua, jota ajan älymystö vähätteli. Katolisia tyttökouluja pidettiin paikkoina, joissa tytöille opetettiin, miten olla äitinä ja vaimona, pikemminkin kuin tiedollisen koulutuksen paikkoina. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Simone Beauvoirin äidinisä, Meuse Bankin johtaja Gustave Brasseur kärsi vararikon, jolloin koko perhe joutui häpeään ja köyhyyteen. Perhe joutui muuttamaan pienempään asuntoon, ja Georges de Beauvoir joutui palaamaan työhön. Suhde vaimoon kärsi.
Simone tunsi aina, että isä oli toivonut kahden tyttären sijasta poikaa. Isä kuitenkin sanoi tyttärelleen: "Sinulla on miehen aivot", ja Simone menestyi opinnoissaan jo varsin varhain. Georges de Beauvoir siirsi rakkautensa teatteriin ja kirjallisuuteen tyttärelleen. Hän oli varma, että vain opintomenestys nostaisi hänen tyttärensä köyhyydestä. Beauvoirin nuoremmasta sisaresta, Hélène de Beauvoirista tuli taiteilija.
Simone de Beauvoir päätti jo viisitoistavuotiaana ryhtyä kirjailijaksi. Hän menestyi monilla aloilla, mutta erityisesti häntä kiinnosti filosofia, jota hän ryhtyi opiskelemaan Pariisin yliopistossa. Siellä hän tapasi muita nuoria älymystön jäseniä, kuten Jean-Paul Sartren.
Beauvoirin yksityiselämä sai aikoinaan lähes yhtä paljon huomiota kuin hänen työnsä. Hän ei solminut avioliittoa eikä asunut yhdessä Sartren kanssa, jonka kanssa hänellä oli elinikäinen suhde. Heillä ei myöskään ollut lapsia. Niinpä hänellä oli aikaa suorittaa akateemisia tutkintoja, osallistua politiikkaan, matkustaa, kirjoittaa, opettaa ja pitää yllä useita suhteita niin mies- kuin naispuolisiin rakastajiin.
Suoritettuaan tutkinnot matematiikassa ja filosofiassa hän opiskeli matematiikkaa Institut Catholiquessa, kirjallisuutta ja kieliä Institut Sainte-Mariessa ja filosofiaa Sorbonnessa. Opiskellessaan Sorbonnessa Beauvoir piti 1929 esitelmän Leibnizista. Pian sen jälkeen alkoi hänen elinikäinen suhteensa Sartreen. Beauvoir ja Sartre opiskelivat yhdessä École Normalessa.
Beauvoir oli vuonna 1929, 21-vuotiaana, nuorin koskaan filosofiassa agrégationin suorittanut ja yhdeksäs nainen, joka oli suorittanut tutkinnon. Loppututkinnon suorittaessaan hän oli toiseksi paras, 24-vuotias Sartre oli paras (Sartre oli epäonnistunut ensimmäisellä yrityksellään). Deirdre Bair kirjoittaa Beauvoirin elämäkerrassa vuodelta 1990, että lautakunta kiisteli, kumpi heistä valittaisiin parhaaksi, ja lopulta palkinto myönnettiin Sartrelle.
Sorbonnen aikana Beauvoir sai elinikäisen lempinimen Castor, joka on majava ranskaksi. Sen hän sai eläimen korkean työmoraalin vuoksi ja toisaalta siksi, että hänen sukunimensä muistuttaa englannin sanaa "beaver", joka merkitsee majavaa.
Elämä > Myöhemmät vuodet

Beauvoirilla oli suhde chicagolaiseen kirjailijaan Nelson Algreniin. Hän kuvaa suhdetta romaanissa Mandariinit (1954). Juha Seppälän mukaan teosta voi pitää avainromaanina, vaikka teoksen esittelyssä sanotaan toisin.
Sartren sihteeri Claude Lanzmann myi Beauvoirin kirjeet Yalen yliopistolle, Juha Seppälän mukaan siksi että voisi todistaa olevansa se, joka tuotti Beauvoirille eniten seksuaalista nautintoa. Beauvoirilla oli haudattaessa sormessaan Algrenin hopeasormus.
Ura ja teokset

Beauvoirin tunnetuin teos on Toinen sukupuoli (Le Deuxième Sexe, 1949), joka käsittelee miehen ja naisen keskeisiä sukupuolisia eroja ja perustavanlaatuisesti toisistaan poikkeavaa kokemusta sukupuolesta ja sosiaalisesta sukupuolesta. Beauvoirin kenties lainatuin lause "naiseksi ei synnytä, naiseksi tullaan" tiivistää Beauvoirin näkemyksen naiseudesta: yhteiskunta sosiaalistaa naiset toisiksi suhteessa miehiin eli yhteiskunnan vahvempaan puoliskoon. Näin ollen nainen on aina tuomittu jäämään toiseksi ja vähemmäksi, ja hänet kasvatetaan kantamaan tätä ristiään sitä kyseenalaistamatta. Nainen huomaa olevansa ja suorittaa valintansa maailmassa, jossa miehet velvoittavat hänet hyväksymään itsensä vain "toisena". Beauvoirin vaikutus feministiseen suuntaukseen oli keskeisin 1970-luvun alusta (aikana, jolloin feministinen liike yleistyi ja vahvistui huomattavasti).
Beauvoirin mukaan on nimetty Simone de Beauvoir -palkinto, joka myönnetään henkilöille, jotka ovat kunnostautuneet naisten ihmisoikeuksien parantamiseen ja sukupuolten tasa-arvoistamiseen tähtäävässä työssä.
Suomessa Beauvoiria on tutkinut Sara Heinämaa muun muassa väitöskirjassaan Ele, tyyli ja sukupuoli (1996).
2.6.1960 päivätty Le Monde -lehden numero takavarikoitiin siinä julkaistun Beauvoirin kirjoituksen vuoksi. Artikkeli käsitteli algerialaista tyttöä, jota oli 1959 syytetty aikapommin asettamisesta Algerin kahvilaan, Beauvoirin mukaan vajavaisin todistein. Tyttöä oli artikkelin mukaan kidutettu todisteiden saamiseksi.
Beauvoirin teos Les Inséparables (Erottamattomat) ilmestyi syksyllä 2020. Se kertoo minäkertojan (Beauvoir) kiihkeästä nuoruudenaikaisesta ystävyydestä Elisabeth Lacoiniin – kirjassa nimellä Andrée – joka kuoli 21-vuotiaana. Beauvoir on kertonut ystävyydestä teoksessaan Perhetytön muistelmat. Les Inséparablesin käsikirjoitus valmistui 1954, mutta Beauvoir piti sitä liian henkilökohtaisena eikä halunnut julkaista sitä. Monet lehdet, muun muassa Helsingin Sanomat, kertoivat huhtikuun lopussa 2020, että Beauvoirin adoptiotytär Sylvie Le Bon de Beauvoir "löysi sen äskettäin" Beauvoirin arkistosta. Sylvie Le Bon sanoo kuitenkin nähneensä sen ensi kerran 1986, ja Simone de Beauvoir oli ennen kuolemaansa jopa sanonut, että "tee sillä mitä haluat". Sylvie Le Bon oli sitten lukenut käsikirjoituksen ja aikonut julkaista sen Simone de Beauvoirin kuoleman jälkeen, mutta muut asiat menivät sen edelle. Sylvie Le Bon on kirjoittanut teokseen esipuheen ja antanut alun perin nimettömälle teokselle sen nimen..
Suomennetut teokset > Kaunokirjallisuus > Romaanit

Kutsuvieras (L'invitée, 1943). Suomentanut Mirja Bolgár. Helsinki: Kirjayhtymä, 1985.
Mandariinit 1–2 (Les mandarins, 1954). Suomentanut Mirja Bolgár. Helsinki: Kirjayhtymä, 1982–1983.
Kauniit kuvat (Les belles images, 1966). Suomentanut Irmeli Sallamo. Helsinki: Kirjayhtymä, 1969.
Erottamattomat (Les Inséparables). Suomentanut Lotta Toivanen. Kosmos 2021
Suomennetut teokset > Kaunokirjallisuus > Novellikokoelmat

Murtunut nainen (La femme rompue, 1967). Suomentanut Mirja Bolgár. Helsinki: Kirjayhtymä, 1978.
Ei yksin hengestä (Quand prime le spirituel, 1979). Suomentanut Marja Haapio. Helsinki: Kirjayhtymä 1991.
Suomennetut teokset > Muut > Esseet

Vanhuus (La vieillesse, 1970). Suomentanut Mirja Bolgár. Helsinki: Art House, 1992.
Suomennetut teokset > Muut > Elämäkerralliset teokset

Perhetytön muistelmat (Mémoires d'une jeune fille rangée, 1958). Suomentanut Annikki Suni. Helsinki: Kirjayhtymä, 1987.
Voiman vuodet (La force de l'age I, 1960). Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1988.
Pariisi 1939–44 (La force de l'age II, 1960). Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1989.
Ajan haasteet (La force des choses I, 1963). Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1990.
Maailman meno (La force des choses II, 1963). Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1991.
Lempeä kuolema (Une mort très douce, 1964). Suomentanut Outi Kasurinen-Badji. Helsinki: Kirjayhtymä, 1966.
Asioiden laita (Tout compte fait, 1972). (Suomennos sisältää alkuteoksen luvut 1–'4.) Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Helsinki: Kirjayhtymä 1995.
Loppujen lopuksi (Tout compte fait, 1972). (Suomennos sisältää alkuteoksen luvut 5–8.) Suomentanut Anna-Maija Viitanen. Helsinki: Kirjayhtymä, 1996.
Suomennetut teokset > Muut > Filosofinen kirjallisuus

Toinen sukupuoli. (Le deuxième sexe 1 & 2, 1949.) Lyhentäen suomentanut Annikki Suni. Helsinki: Tammi, 1980.
Toinen sukupuoli 1: Tosiasiat ja myytit.  ((Le deuxième sexe 1: Les faits et les mythes, 1949.) Esipuhe Sara Heinämaa)  Suomentanut Iina Koskinen, Hanna Lukkari, Erika Ruonakoski. Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4176-9
Toinen sukupuoli 2: Eletty kokemus.  (Le deuxième sexe 2: L'Expérience vécue, 1949.)  Suomentanut Iina Koskinen, Hanna Lukkari, Erika Ruonakoski. Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-4645-0
Moniselitteisyyden etiikka.  (Pour une morale de l'ambiguité, 1947)  Suomentanut Erika Ruonakoski. Tutkijaliitto, 2011.  ISBN 978-952-5169-81-2
Onko Sade poltettava? ja muita esseitä.  Suomentanut Erika Ruonakoski. Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32669-5
Kirjallisuutta

Heinämaa, Sara: Ele, tyyli ja sukupuoli: Merleau-Pontyn ja Beauvoirin ruumiinfenomenologia ja sen merkitys sukupuolikysymykselle.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-652-1
Heinämaa, Sara: Ihmetys ja rakkaus: Esseitä ruumiin ja sukupuolen fenomenologiasta.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Nemo, 2000.  ISBN 952-5180-13-1
Lecarme-Tabone, Éliane – Jeannelle, Jean Louis (toim.): Simone Beauvoir.  Paris:  Éditions de L’Herne, 2012.  ISBN 978-2-851-97170-8
Lehtinen, Torsti: Eksistentialismi: Vapauden filosofia.  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-723-2