stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Oljemark

Karl Teodor (K. T.) Oljemark (25. heinäkuuta 1870 Sipoo – 7. maaliskuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen filosofian kandidaatti, seminaarinlehtori ja ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja.
Oljemarkin vanhemmat olivat maanviljelijä Otto Ferdinand Oljemark ja Matilda Vilhelmina Eklund. Hän pääsi ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 1889 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1892.
Oljemark toimi Porvoon kansanopiston johtajana 1892–1895, Västankvarnin maamies- ja emäntäkoulun ja kansanopiston johtajana Inkoossa 1895–1925 ja Tie- ja vesirakennusten ylihallituksen geodeettina 1900–1910. Hän oli sitten Uudenkaarlepyyn opettajaseminaarissa matematiikan, fysiikan ja kemian lehtorina 1926–1937, vararehtorina 1931–1937 ja matematiikan, fysiikan ja kemian vt. lehtorina 1937–1938. Oljemark oli myös Hembygden-lehden avustajana.
Oljemark oli ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana 1907–1908 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Oljemark oli Inkoon kunnanvaltuuston ja Uudenkaarlepyyn kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hän oli myös Suomen ruotsalaisen nuorisoliiton puheenjohtajana ja taloudenhoitajana.
Teoksia

Folkskolesånger ; sammanstälda af Karl T. Oljemark. Borgä 1893
Sångbok för folkhögskolan, folkskolan, föreningar m. fl., innehållande 181 enstämmiga sånger ; tekijät Karl T. Oljemark ja Uno Stadius. Söderström, Helsingfors 1896
Erfarenheter och råd vid bildningsarbetet på landsbygden. Pennibibliotek / utgifvet af nylänningar, ny följd häft 6. Helsingfors 1900
Grundlinjer till en föredragsserie i astronomien särskildt med hänsyn till jordens förhållande såsom himlakropp ; af K. T. O. Helsingfors 1903
Vestankvarn landtmanna- och husmodersskola : tioårsberättelse. Helsingfors 1905
Blad ur Ingå sockens geografi och historia. N:o 1 av sockenbeskrivningar, utgivna genom förmedling av Svenska Folkskolans Vänner. Söderström, Helsingfors 1915
Vestankvarn skolor och egendom : program och tjuguårsberättelse ; tekijät Karl T. Oljemark ja Berndt Kullberg. Helsingfors 1915
Vestankvarn skolor och egendom : program och tjugufemårsberättelse ; tekijät Karl T. Oljemark ja Berndt Kullberg. Ekenäs 1920
Finlands ekonomiska geografi för seminarier, handelsläroverk, fortsättnings- och folkhögskolor samt lantmanna- och jordbruksskolor ; kirj. J. E. Rosberg, Oskar Rosenqvist ja Karl T. Oljemark. 2. uppl, Söderström, Helsingfors 1921
Sibbå-minnen. Skrifter utg. Av Sibbo hembygdsforskningsförening 3. Sibbo hembygdsforskningsförening, Borgå 1950
Weimarinseisoja

| Weimarinseisoja |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 635
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  seisova ja noutava lintukoira
Nykyinen käyttö:  jälki-, lintu-, poliisi- ja vahtikoira
Muita nimityksiä:  Weimaraner, Weimaraner Vorstehhund, Braque de Weimar, Braco de Weimar, Bracco di Weimar, Weimarse staande hond, weimari linnukoer, harmaa aave
FCI-luokitus:  ryhmä 7 Seisovat lintukoirat alaryhmä 1.1 Mannermaiset "braque"-tyyppiset #99
Ulkonäkö
Paino:  uros 30–40 kg narttu 25–30 kg
Säkäkorkeus:  uros 59–70 cm narttu 57–65 cm
Väritys:  liila, eli diluutio maksanruskeasta[lähde? ], käytännössä hopeanharmaa
Weimarinseisoja (saks. Weimaraner) on saksalainen liilanvärinen seisova lintukoira. Se on innokas metsästyskoira, joka seisoo riistaa ja noutaa vedestä. Sitä voidaan käyttää myös suurriistan metsästyksessä sekä vahti- ja palveluskoirana.
Weimareita kutsutaan myös ”harmaiksi aaveiksi” (grey ghost) hopeanharmaan turkin ja aavemaisten meripihkan väristen silmien vuoksi. Näillä koirilla on myös taito liikkua äänettömästi ja nopeasti.
Luonne ja käyttäytyminen

Weimarinseisojan tulee olla monipuolinen, helposti koulutettava ja innokas metsästyskoira. Sen hajuaistin pitäisi olla erinomainen ja etsintätyöskentelyn järjestelmällistä ja sinnikästä, ei kuitenkaan liian kiihkeää. Rotu on luonteeltaan terävä. Sen laukauksen jälkeinen metsästystyöskentely on erinomaista. Weimarinseisoja osoittaa riistan seisomalla, tarttuu ammuttuun riistaan ja noutaa vedestä. Vahtikoirana weimarinseisoja ei ole aggressiivinen. Weimarinseisoja leimautuu tyypillisesti yhteen ihmiseen tai perheeseen voimakkaasti ja on vieraita kohtaan pidättyvä. Rodulla on vahtimis- ja suojeluvietti.
Alkuperä

Weimarinseisojia läheisesti muistuttavia koiria on 1600- ja 1700-lukujen maalauksissa. Rodun syntyä edeltäneestä varsinaisesta kasvatustoiminnasta varhaisin tieto on 1800-luvun alulta. Suurherttua Kaarle Augustin uskotaan tuoneen metsästysretkiltään harmaita metsästyskoiria Böömistä hallitsemaansa Thüringeniin. Hän asui Weimarin kaupungissa runsaasta riistastaan kuuluisan Erfurtin alueella. Weimarinseisojan edeltäjät soveltuivat älynsä, urheilullisuutensa ja lujan luonteensa ansiosta hyvin suurriistan metsästykseen. Kaarle August kehitti weimarinseisojan vain lähipiirinsä, hovinsa ja suosikkiensa käyttöön. Sittemmin rotua alkoivat kasvattaa pääasiassa metsästäjät ja riistanvartijat. Alun perin weimarinseisojassa oli runsaasti jälkikoiran ominaisuuksia, mutta metsästystapojen muututtua siihen alettiin risteyttää kanakoiria. Risteytysten käyttö jalostuksessa päättyi rodun virallistamiseen.
Saksan weimarinseisojakerho perustettiin Erfurtissa vuonna 1897. Edeltävänä vuonna oli aloitettu rodun suunnitelmallinen jalostus ja rotukirjan ylläpito. Ensimmäisen varsinaisen rotumääritelmän laativat yhteistyössä Saksan ja Itävallan weimarinseisojakerhot ja se otettiin käyttöön vuonna 1935.
Alkuperä > Käyttötarkoitus

Weimarinseisoja on älykäs ja innokas metsästyskoira, joka soveltuu myös suurriistan metsästykseen. Sen haku on verrattain rauhallista ja suppeaa. Metsästyksen lisäksi weimarinseisojaa on käytetty myös poliisikoirana ja pelastuskoirana. Rodulla on vahti- ja suojelutaipumus.
Kanta ja jalostus

Weimarinseisoja ei ole koskaan ollut kovin suosittu rotu. Eniten niitä on rekisteröity Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Australiassa. Suomeen ensimmäinen weimarinseisoja rekisteröitiin vuonna 1969 ja 2000-luvulla pentueita on syntynyt keskimäärin neljä vuodessa. Lyhytkarvaisen ja pitkäkarvaisen weimarinseisojan risteytys on sallittua ilman erityislupaa Ruotsissa ja Australiassa.
Weimarinseisojan kotimaassa Saksassa lyhytkarvaisen weimarinseisojan suosio on noussut 1990-luvulta 2000-luvulle kaksinkertaiseksi ja vuonna 2005 rekisteröitiin ennätysmäärä, 516 yksilöä. Pitkäkarvaisen muunnoksen suosio on pysynyt omalla tasollaan noin 150 rekisteröinnillä vuosittain.
Saksassa weimarinkoirajalostuksessa korostetaan koiran terveyttä ja erityisesti oikeanlaista rodunomaista luonnetta. Lisäksi koiran rakenteen ja karvanlaadun tulee olla arvioitu ja arvosanaltaan vähintään hyvä. Weimarinseisoja on toistaiseksi ainoa saksalainen metsästyskoirarotu, jonka luonne testataan erillisenä osa-alueena rotukohtaisella luonnetestillä ja metsästyskokeissa. Suunnitellun pentueen sukutaulussa ei saa esiintyä samoja yksilöitä tai niiden täyssisaruksia kolmessa ensimmäisessä polvessa; neljännessä polvessa saa esiintyä sama yksilö tai sen täyssisarus vain kaksi kertaa. Lisäksi sukusiitosta torjutaan rajoituksella, joka sallii uroksen käytön kahden vuoden aikana korkeintaan viiden pentueen isänä. Jalostukseen käytettävistä koirista kerätään verinäyte rodun DNA-pankkiin. Lonkkakuvauksen tuloksen on oltava jalostuskoirilla B2 tai parempi.
Terveys

Weimarinseisoja kuuluu kansalliseen PEVISA-ohjelmaan lonkkaniveldysplasian (HD) osalta. Rekisteröitävien pentujen vanhemmilla on oltava lonkkakuvauslausunnot ja 1. heinäkuuta 2010 alkaen jalostukseen hyväksytään ainoastaan yksilöt, joiden lonkka-arvo on C tai parempi. Korkeampien tulosten suosimista toivotaan. Suomalaisen weimarinseisojakannan HD-tilanne on vuosina 1995–2009 heikentynyt. Vuosina 2005–2009 kuvatuista suomalaisyksilöistä C–E-tuloksen oli saanut 28,1 prosenttia 72 tutkitusta koirasta, mikä on yli kaksinkertainen osuus verrattuna vuosien 1995–1999 tuloksiin (12,5 prosenttia C–E-tuloksia 16 koirasta). Suurempien weimarinseisojapopulaatioiden maissa Saksassa ja Ruotsissa vastaavien tulosten esiintyvyys on sen sijaan samana ajanjaksona selvästi vähentynyt.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saksanseisojakerho ry (weimarinseisojan virallinen rotujärjestö Suomessa)
Weimarinseisojakerho (Arkistoitu – Internet Archive)
Rotuesittely Koirat.comissa
Ulla Kokko: Koirien pikkujättiläinen. WSOY 2004.
Weimarinseisoja on energinen rotu, joka tarvitsee runsaasti ulkoilua.
Riistaa seisova weimarinseisoja.
Pitkäkarvainen weimarinseisojanarttu pentuineen.
Philip Waruinge

| Philip Waruinge (amatöörinä) ja Waruinge Nakayama (ammattilaisena)> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. helmikuuta 1945 Murang'a
Kuollut: 19. lokakuuta 2022 (77 vuotta) Nakuru
Kansalaisuus:  Kenia
Nyrkkeilijä
Pituus:  170 cm
Paino:  57 kg
Painoluokka:  höyhenssarja
Ammattilaistilastot
Ottelut:  25
Voitot:  14
– tyrmäysvoitot:  6
Tappiot:  10
Ratkaisemattomat:  1
| Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kenia.Miesten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Kenia> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Meksiko 1968 | 57 kg |  |
|  Hopeaa | München 1972 | 57 kg |  |
Philip Waruinge (3. helmikuuta 1945 Murang'a – 19. lokakuuta 2022 Nakuru, Kenia) oli kenialainen kärpässarjan nyrkkeilijä, joka saavutti olympiapronssia vuoden 1968 Meksikon kisoissa ja hopeaa vuoden 1972 Münchenin kisoissa. Vuosina 1973–1978 hän oli ammattinyrkkeilijä pääasiassa nimellä "Waruinge Nakayama".
Amatööriura nyrkkeilijänä

Philip Waruinge aloitti kansainvälisen uransa vuoden 1962 Brittiläisen Kansainyhteisön kisoissa Australian Perthissä ja sijoittui alle 51 kg:n sarjassa pronssille. Sen jälkeen hän nyrkkeili sarjassa alle 57 kg. Ensimmäisessä ottelussa hän voitti Panaman Alfonso Frazerin, mutta hävisi toisen ottelunsa pronssille edenneelle Saksan Heinz Schulzille. Vuoden 1966 Brittiläisen Kansainyhteisön kisoissa Jamaikan Kingstonissa Waruingi eteni voitoilla Englannin Ken Cooperista, Intian Denis Swamysta ja Ghanan Amos Ajaosta loppuotteluun, jossa hän voitti Irlannin Paddy Maguiren pistein.
Vuoden 1968 Meksikon olympialaisissa Waruinge saavutti myös olympialaista menestystä. Voitot Ranskan Jean-Paul Antonista, Marokon Mohamed Sourourista ja Argentiinan Miguel Garciasta veivät hänet vähintään pronssille, mutta tappio isäntämaa-Meksikon Antonio Roldánille katkaisi tien loppuotteluun. Waruinge sai myös olympiaturnauksessa arvostetun Val Barker -palkinnon osoituksena valinnasta näiden olympialaisten parhaaksi tekniikkaa käyttäneenä nyrkkeilijänä. Vuoden 1970 Brittiläisen Kansainyhteisön kisoissa Edinburghissa vuonna 1970 alkoi tyrmäysvoitolla Zimbabwen Godfrey Mwambasta, pistevoitolla Nigerian Kayin Amahista ja Englannin Alan Richardsonista. Näin Waruingi oli varmistanut loppuottelupaikan, jossa hän pistevoitolla Ugandan Deogratias Musokesta otti mestaruuden jo toisen kerran.
Vuoden 1972 Münchenin olympialaisissa Waruinge eteni voitoilla Iranin Jabar Felistä, Egyptin Mohamed Salah Aminista, Suomen Jouko Lindberghistä ja Kolumbian Clemente Rojasista loppuotteluun, jossa vastassa oli Neuvostoliiton Boris Kuznetsov. Waruingi tuomittiin hävinneeksi tuomariäänin 3–2. Näin hän sai olympiahopeaa.
Ammattilaisura

Philip Waruinge aloitti ammattilaisuran heinäkuussa 1973, ja se kesti aina helmikuuhun 1978. Pääosan otteluista hän kamppaili Japanissa, jossa hän käytti japanilaissävyistä nimeä Waruinge Nakayama. Ensimmäisestä 12 ottelustaan ​​hän voitti vain seitsemän yhden päättyessä tasapeliin. Vuoteen 1975 mennessä kuitenkin Waruinge oli noussut höyhensarjan Japanin ammattilaismestariksi. Hän säilytti tittelin kahdessa seuraavassa saman vuoden ottelussa. Huhtikuussa 1976 hän nousi otteluun sarjan vapaasta WBC:n maailmanmestaruudesta panamalaisen Rigoberto Riascon kanssa. Waruinge hävisi ottelun keskeytyksellä 9. erässä. Samana vuonna hän sai vielä toisen mestaruusmahdollisuuden meksikolaista maailmanmestaria Carlos Záratea vastaan, joka tyrmäsi hänet kuitenkin 4. erässä. Seuraavassa ottelussa hän menetti myös Japanin mestaruustittelinsä, ja epäonnistuneiden uusien mestaruusotteluiden jälkeen Waruinge päätti uransa vuonna 1978 ottelusarjalla 14 voittoa, 10 tappiota ja yksi tasapeli.
Urheilu-uran jälkeen

Uransa jälkeen Waruinge eli Japanissa liikemiehenä, mutta joutui työviisumin uusimisen päättyessä vuonna 2007 palaamaan takaisin Keniaan. Philip Waruinge kuoli lokakuussa 2022. Hänen tunnettu lapsenlapsensa on kenialainen viihdelaulaja Avril eli Judith Nyambura Mwangi.
Pitkä-Valkeinen (Kangasniemi)

| Pitkä-Valkeinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Kangasniemi
Koordinaatit:  62°05′08″N, 26°41′20″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Puulaveden alue (14.92)
Laskuoja:  oja Pieni-Valkeiseen 
Järvinumero:  14.927.1.015
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  129,1 m  
Pituus:  1,3 km  
Leveys:  180 m  
Rantaviiva:  2,761 km  
Pinta-ala:  12,36 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPitkä-Valkeinen 
Pitkä-Valkeinen  on Etelä-Savossa Kangasniemellä  Korholan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,3 kilometriä pitkä, 180 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 12,4 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,8 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Malloksen valuma-alueeseen (14.927) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,1 metriä mpy.
Philip Winchester

Philip Winchester huhtikuussa 2010.
Philip C. Winchester (s. 24. maaliskuuta 1981) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Elämäkerta

Philip C. Winchester valmistui Belgraden High Schoolista Belgradessa, Montanassa vuonna 1999. Hän on tunnettu rooleistaan muun muassa elokuvissa ja tv-sarjoissa Ministry of Mayhem, Patriootti, The Hi-Line, LD 50 Lethal Dose, Myrskylinnut, CSI: Miami, Kuningas Lear, Strike Back, Flyboys, In My Sleep, The Heart of the Earth, Shaking Dream Land ja Alice.
Vuonna 2008 Winchester näytteli Robinson Crusoeta NBC:n seikkailudraamasarjassa Crusoe, jota Suomessa näytti Nelonen. 
Vuonna 2009 hän näytteli minisarjassa Maneater, jonka pääosassa oli Sarah Chalke.
Filmografia

Patriot (1998)
Hi-Line (1999)
Thunderbirds (2004)
Shaking Dream Land (2006)
Flyboys (2006)
Crusoe (2008)
In My Sleep (2009)
Alice (2009)
Strike Back (2010 - 2015)
Aiheesta muualla

Philip Winchester Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Volubilis

| Volubilis |
| --- | --- |
 Volubilis
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Fès-Meknès, Marokko  34°4′26.004″N, 5°33′24.984″W
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  ii, iii, iv, vi
Tunnusnumero:  836bis
Valintahistoria
Valintavuosi:  2008
 Volubilis
Volubilis (latinaa; arabiaksi وليلي‎, walīlī; berberikielellä ⵡⵍⵉⵍⵉ, wlili, historiallisesti myös Walila) on arkeologinen tutkimuskohde Marokossa noin 33 kilometriä Meknesin kaupungista. Alueella sijaitsi kaupunki ainakin tuhat vuotta. Se on nykyisin Marokon merkittävin ja tutkituin arkeologinen kohde.
Kaupungin perustivat todennäköisesti karthagolaiset kauppiaat kolmannella vuosisadalla eaa. Vuosina 40–285 kaupunki oli osa Rooman valtakuntaa ja laajeni nopeasti, kunnes roomalaiset vetäytyivät alueelta. Kaupungin ottivat hallintaansa paikalliset berberiheimot, mutta roomalaisten alueelle tuoma kulttuuri jatkui kaupungissa, joka säilyi vuosisatojen ajan monikulttuurisena.
Vuosien 600–700 välillä kaupungista tuli vähitellen varhainen islamilainen siirtokunta. Vuoden 788 jälkeen kaupungista tuli Idris ibn Abdullahin perustaman nykyisen Marokon ja Tunisian pohjoisosia hallinneen idrisidien dynastian keskuskaupunki nimellä Walila. Kaupunki menetti merkityksensä, kun Idris ibn Abdullahia hallitsijana seurannut Idris II siirsi pääkaupunkin Fèsiin.
Kaupunki säilyi pitkään lähes ennallaan, kunnes kärsi pahoja vauroita vuoden 1755 maanjäristyksessä. Kaupungista tuli arkeologinen kohde 1800-luvun lopussa. Nykyisin se on merkittävä turismikohde. Volubilis lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2008.
Etymologia

Nimi Volubilis tulee todennäköisesti berberikielisestä sanasta oualili, jolla kutsuttiin alueella kasvanutta oleanterikasvia. Arabiankielisissä lähteissä ja varhaisissa arabialaisissa kolikoissa kaupungin nimi kirjoitettiin muodossa Walila. 1800-luvulta lähtien raunioita kutsuttiin nimellä Ksar Faraoun, suomeksi 'Faaraoiden linna'.
Historia > Perustaminen, varhaishistoria ja Mauretanian kuningaskunta

Alueella on ollut asutusta jo neoliittisella kaudella. Paikka on helposti puolustettavissa ja lähistöllä on runsaasti vadi-joenuomia, joista saatiin elintärkeää vettä. Kaupunkia ympäröivät tasangot sopivat viljan viljelyyn ja alueella kasvatetaan edelleen oliivipuita.
Kaupungin perustivat todennäköisesti karthagolaiset kauppiaat kolmannella vuosisadalla eaa. Ensimmäiset varmat arkeologiset todisteet ovat toisen vuosisadan puolivälistä eaa. Ensimmäisessä vaiheessa noin 12 hehtaaria laajaa aluetta kiersi mutatiilistä rakennettu valli. Itse kaupungin rakennukset ovat jääneet myöhempien rakennusten alle. Kaupunki oli osa Mauretanian kuningaskuntaa ja kukoisti varsinkin Juba II:n aikana (25 eaa. – 23 jaa.) roomalaisten tukemana itsenäisenä kuningaskuntana. Roomassa koulutuksensa saaneen Juba II:n nimitti asemaansa keisari Augustus. Juba II:n jälkeen Mauretanian hallitsijaksi nousi Ptolemaios. Kun Rooman keisari Caligula kutsui Ptolemaioksen Roomaan ja murhautti hänet, osa Mauretaniaa nousi kapinaan Ptolemaioksen entisen orjan Aedemonin johdolla. Roomalaiset murskasivat vastarinnan ja jakoivat valtakunnan kahtia itäiseen Mauretania Caesariensisiin ja läntiseen Mauretania Tingitanaan.
Historia > Roomalainen aika

Volubilis liitettiin Roomaan vuonna 44. Kaupunki ei ilmeisesti ollut tukenut kapinaa ja korotettiin municipiumin asemaan. Siitä tuli merkittävä keskus roomalaisessa Mauretania Tingitanassa. Kaupunkia hallitsivat nyt roomalaisten nimittämät virkamiehet. Roomalaisten hallitsema kaupunki laajeni nopeasti 40 hehtaarin alueelle. Kaupunkiin rakennettiin julkisia rakennuksia, kuten temppeleitä, hallintorakennuksia ja kylpylöitä, ja vuosien 60–70 välillä akvedukti. Kaupungin katujen varsilla oli pieniä kauppoja ja leipomoita. Valtaosa asukkaista oli todennäköisesti berbereitä, alueen alkuperäisiä asukkaita.
Kaupungista kehittyi tärkeä maatalouden keskus, jossa viljeltiin vientiin Roomaan vehnää. Oliiviöljystä tuli kuitenkin kaupungin tärkein vaurauden lähde. Kaupungin alueella lähes jokaisen suuren yksityisrakennuksen yhteydestä on löydetty oliivipuristamo. 100-luvun lopulta lähtien kaupungissa tuotettiin myös oliivien kuljetukseen ja vientiin tarkoitettuja amforeja. Keisari Marcus Aureliuksen vallan aikana vuosina 168-169 kaupunkiin rakennettiin uusi muuri, jossa oli kahdeksan tornien reunustamaa porttia. Severusten dynastian (193–235) aikana kaupunkiin rakennettiin keskusaukio, temppeli, basilika ja uusi forum. Kaupungin riemukaari rakennettiin keisari Caracallan valtakauden aikana.
200-luvun puolivälissä Rooman valtakunnassa vallitsi sekasorto. Vallankaappaukset seurasivat toisiaan. Kun keisari Diocletianus nousi valtaan hän pyrki rauhoittamaan valtakunnan tilannetta uudistamalla sen hallintoa. Osana uudistuksia roomalaiset joukot vetäytyivät Mauretania Tingitanan sisämaa-alueilta rannikoille ilmeisesti paikallisten berberiheimojen painostamina. Roomalaiset hylkäsivät myös äärimmäisen etuvartiokaupungin Volubiliksen.
Historia > Pimeä ajanjakso ja uusi kukoistus arabikeskuksena

Roomalaisten vetäytymisen jälkeen alueen ottivat hallintaansa berberiheimot ja kaupungissa alkoi sen pimeäksi kaudeksi kutsuttu ajanjakso. Kaupunki säilyi kuitenkin vuosisatojen ajan monikulttuurisena. Ilmeisesti akveduktin vaurioiduttua asukkaat muuttivat kaupungin itäpuolelle. Uuden ja vanhan kaupungin välille rakennettiin 400-luvulla muuri, jonka sisäpuolelle jäi 18 hehtaaria roomalaista kaupunkia. Riemukaaren alueesta tuli kaupungin hautausmaa. Hautausmaalta on löydetty vuosille 599–655 päivättyjä kristittyjä hautoja, joiden tekstit on kaiverrettu latinaksi. Alueella siis jatkuivat edelleen roomalaiset perinteet.
Vuosien 600–700 välillä kaupungista tuli vähitellen varhainen islamilainen siirtokunta, mahdollisesti Ukba ibn Nafin ja Musa ibn Nusairin alueelle suuntautuneiden sotaretkien seurauksena. Vuoden 788 jälkeen kaupungista tuli nimellä Walila Idris ibn Abdullahin perustaman nykyisen Marokon ja Tunisian pohjoisosia hallinneen Idrisidien dynastian keskus. Kaupunki menetti merkityksensä, kun Idris ibn Abdullahia hallitsijana seurannut Idris II siirsi dynastian pääkaupunkin Fèsiin. Al-Bakrin mukaan kaupungissa oli edelleen asutusta vuonna 1068, kunnes se hylättiin 1000-luvun lopussa kokonaan todennäköisesti almoravidien hyökkäyksen jälkeen. Asukkaat muuttivat Volubilikseen läheisyyteen syntyneeseen Moulay Idriss Zerhounin kaupunkiin.
Arkeologiset kaivaukset ja liittäminen maailmanperintöluetteloon

Ensimmäisen länsimaisen kuvauksen Volubiliksen raunioista laati englantilainen John Windus vuonna 1721. Kaupunki rakennuksineen säilyi pitkään lähes alkuperäisessä kunnossa, kunnes kärsi pahoja vauroita vuoden 1755 maanjäristyksessä, joka vahingoitti myös Lissabonia. Maanjäristyksen jälkeen läheisen Meknesin kaupungin asukkaat hakivat Volubiliksesta kiviä omien talojensa rakennusmateriaaliksi.
Ranskalaiset suorittivat alueella ensimmäisiä arkeologisia kaivauksia vuosina 1887–92, ja C. H. Tissot tunnisti alueen roomalaiseksi Volubiliksen kaupungiksi. Varsinaiset arkeologiset kaivaukset ja rakennusten kunnostaminen alkoivat ranskalaisen L. Chatelainin johdolla vuonna 1915. Riemukaari restauroitiin 1930–34, capitolium 1962, basilika 1965–67 ja Tangierin portti 1967. Vuosien 1952–55 välillä restauroitiin myös alueen mosaiikkeja. Alueella on ennallistettu ja suoritettu kaivauksia noin kahdenkymmenen hehtaarin alueella. Noin puolet roomalaisesta kaupungista on edelleen tutkimatta.
Varhaisilla arkeologisilla kaivauksilla oli kuitenkin ongelmansa, sillä ne keskittyivät vain kaupungin roomalaiseen kauteen. Foinikialainen kausi ennen roomalaisia ja arabialainen kausi roomalaisten jälkeen jäivät tutkimatta. Kokonaisuudessaan kaupungin alueesta on tutkittu vain kolmannes, ja esimerkiksi kaupungin arabialaisella alueella on tehty arkeologisia tutkimuksia vasta 2000-luvulla.
Volubilis lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2008. Nykyisin alueella käy vuosittain yli 200 000 turistia.
Pohjakaava ja rakennukset

Ennen roomalaista aikaa Volubilis oli noin 12 hehtaarin laajuinen. Muurien ympäröimä kaupunki rakennettiin v-kirjaimen muotoiselle harjanteelle Fertassan ja Khomaunen vadien väliin. Vanhan foinikialaisen kaupungin keskustasta on jäljellä vain vähän merkkejä, sillä se jäi roomalaisten rakentaman uuden keskustan alle.
Roomalaisen vallan aikana kaupunki laajeni noin 42 hehtaarin alueelle. Suurin osa roomalaisista julkisista rakennuksista rakennettiin kaupungin vanhan keskustan alueelle. Riemukaarelta lähtenyt kivetty pääkatu Decumanus Maximus erotti uuden roomalaisen kaupungin  vanhan keskustan alueesta. Pääkatua reunustivat pylväikköjen arkadit, joissa oli kymmeniä pieniä kauppoja. Niiden väleistä oli läpikulku pääkadun varren suuriin huviloihin, joissa oli pylväikön kehystämät sisäpihat ja suuria mosaiikkeja.
Roomalaisten lähdön jälkeen kaupungin asutus keskittyi sen itäpuolen kukkuloiden rinteelle. Todennäköisesti kaupungin akvedukti rikkoontui, ja kaupunkilaisten piti ottaa uudeksi vesilähteekseen Khomaunen vadi. 400-luvulla uusi alue erotettiin kaupungista muurilla, jonka sisälle jäi 18 hehtaaria roomalaista kaupunkia. Muurien ulkopuolelle jääneestä riemukaaren alueesta tuli hautausmaa.