stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mantelihappo

| Mantelihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-hydroksi-2-fenyylietikkahappo
CAS-numero:  90-64-2
PubChem CID:  1292
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C(C(=O)O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H8O3
Moolimassa:  152,144 g/mol
Sulamispiste:  133–135 °C
Kiehumispiste:  322 °C
Tiheys:  1,3 g/cm3
Liukoisuus veteen:  159 g/l
Mantelihappo (C8H8O3) on aromaattisiin hydroksihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä esimerkiksi lääkeaineiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa mantelihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja vesiliuokset ovat muiden karboksyylihappojen vesiliuosten tavoin heikosti happamia. Emästen kanssa yhdiste muodostaa suoloja. Mantelihappo liukenee veden lisäksi etanoliin ja dietyylieetteriin ja huonommin kloroformiin. Mantelihappo on optisesti aktiivinen yhdiste ja R-isomeerin ominaiskiertokyky on –157 ° ja S-enantiomeerin ominaiskiertokyky on +157 °. Muiden karboksyylihappojen tavoin mantelihappo reagoi helposti alkoholien kanssa muodostaen estereitä
Valmistus ja käyttö

Mantelihapon puhdasta R-(-)-isomeeria voidaan eristää karvasmanteleiden siemenissä esiintyvää glykosidia amygdaliinia hydrolysoimalla. Raseemista yhdistettä saadaan käsittelemällä bentsaldehydiä natriumsulfiitilla ja muodostuva vetysulfiittiadditiotuote reagoi syanidien kanssa mantelonitriiliksi. Mantelonitriilista mantelihappoa saadaan hydrolysoimalla happamissa olosuhteissa. Toinen tapa on α,α-diklooriasetofenonin emäshydrolyysi. Raseemisesta seoksesta mantelihapon enantiomeerit voidaan erottaa resoluutiolla. Vesiliuoksesta voidaan erottaa resoluutiolla valmistamalla siitä esteri joko mentolin kanssa tai suola kiraalisen amiinin kanssa. S-(+)-mantelihappo muodostaa veteen liukenemattoman suolan kinkoniinin kanssa, kun R-enantiomeerin muodsotama kinkoniinisuola on vesiliukoinen. R-enantiomeeri puolestaan voidaan kiteyttää tekemällä siitä suola S-(+)-aminodiolin tai R-(+)-metyylibentsyyliamiinin kanssa.
Mantelihappoa voidaan käyttää lääketieteessä virtsatieinfektioiden hoitamiseen. Tähän tarkoitukseen voidaan käyttää myös mantelihapon ja heksamiinin muodostamaa suolaa. Mantelihaposta valmistetaan useita lääkeaineita esimerkiksi mantelihapon ja tropiinin esteriä homatropiinia käytetään silmien pupillien laajentamiseen tutkimusten aikana ja syklandelaattia käytetään laajentamaan verisuonia.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Mandelic acid (englanniksi)
DrugBank: (S)-Mandelic Acid (englanniksi)
DrugBank: (R)-Mandelic Acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): (R)-Mandelic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): (S)-Mandelic acid (englanniksi)
ChemBlink: DL-Mandelic acid (englanniksi)
ChemBlink: (R)-Mandelic acid (englanniksi)
ChemBlink: (S)-(+)-Mandelic acid (englanniksi)
Pohjantie

Pohjantie oli Laatokan ja Pohjanlahden välinen kauppareitti, jota pitkin venäläiset ja karjalaiset kulkivat Käkisalmesta Oriveden ja Pielisen kautta Maanselän läpi Oulujärvelle ja sieltä edelleen Ouluun. Reitti on tunnettu 1500-luvulta ja todennäköisesti ollut käytössä jo aikaisemminkin.
Reitin kulku on kirjattu ylös Nousia Venäläisen kertomana Kustaa Vaasan kirjuri Jaakko Teitille vuonna 1557. Teitin luettelon mukaan Käkisalmesta matkattiin Laatokkaa pitkin myöhempään Hiitolaan, josta kuljettiin maitse nykyisen Parikkalan Pyhäjärvelle. Pyhäjärvellä otettiin käyttöön kavaasit (venäläis-karjalaiset veneet), jotka piti vetää maitse Puhoksenkosken ja pienen kannaksen yli Orivedelle. Sieltä matka jatkui vesitse Pielisjokea myöten Pieliselle. Nousia Venäläisen mukaan Pielisen molempia rantoja asuttivat tuohon aikaan venäläiset.
Nousia Venäläisen vuonna 1556 antaman kertomuksen perusteella Lieksanjokea on pidetty keskeisenä vesitienä Vienanmerelle. Kertomuksessa todetaan pariinkin otteeseen, että Lieksanjoki ulottui Valkeaanmereen eli Vienanmereen saakka. Nousian mukaan reitti oli seuraava: Lieksan kylä – Pankajärvi – Tuulijärvi – Kolvasjärvi – Repola – Roukkula – Kiimasjärvi – "Leassjervi" (tarkoittanee Njuokkijärveä) – Piismalahti – Jyskyjärvi – Suopassalmi – Paanajärvi – Piepjärvi – Usmana – Kemijoki.
Pielisen pohjoisrannalta matka jatkui maitse Maanselän harjanteiden yli Nuasjärvelle nykyisen Kajaanin kaakkoispuolelle. Nousia Venäläisen kertoman mukaan Nuasjärvellä oltiin taas Ruotsin kuninkaan mailla. Oulujärveltä oli selkeä reitti Oulujokea myöten Pohjanlahdelle.
Historioitsija Jalmari Jaakkolan mukaan koko reitti voitiin kulkea veneillä. Myöhemmin tuo väite on useaan otteeseen todettu vääräksi, mutta ajatus elää sitkeästi. Kustaa Vilkuna on paikantanut karjalankieliset reitin paikannimet nykykielisinä.
Franz Marc

| Franz Marc |
| --- | --- |
 Franz Marc vuonna 1910
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1880 München, Baijer, Saksan keisarikunta
Kuollut: 4. maaliskuuta 1916 (36 vuotta) Verdun, Ranska
Kansalaisuus:  saksalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalaus, taidegrafiikka
Taidesuuntaus:  Ekspressionismi
 Nimikirjoitus
Franz Marc (8. helmikuuta 1880 München – 4. maaliskuuta 1916 Verdun, Ranska) oli saksalainen taidemaalari ja taidegraafikko.
Franz Marcin taide luokitellaan ekspressionistiseksi, ja häntä pidetään yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä saksalaisista taidemaalareista.
Elämä ja ura

Franz Marc oli taidemaalari Wilhelm Marcin poika. Hän opiskeli vuosina 1900–1903 Münchenin kuvataideakatemiassa, minkä jälkeen hän ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi. Hänen taiteilijauransa alkuvaiheen tärkeimpiä esikuvia olivat ranskalaiset impressionistit sekä Paul Gauguin ja Vincent van Gogh.
Vuosina 1911–1914 Marc kuului ”Der Blaue Reiter” -taiteilijayhdistyksen johtohahmoihin. Tuona aikana hän loi kaikki tunnetuimmat teoksensa. Hänen mieliaiheitaan olivat eläimet, joiden hän katsoi kuvastavan luonnollisuutta ja viattomuutta. Hän kuvasi töillään paratiisia sellaisena kuin se oli ennen ihmisen turmelevaa vaikutusta. Vuonna 1914 hän hylkäsi myös eläinaiheet ja siirtyi kohti puhtaan abstraktia tyyliä.
Ystävänsä Wassily Kandinskyn tavoin myös Marc piti taidetta väylänä näkymättömään hengelliseen todellisuuteen. Niinpä esimerkiksi värien ei tarvitse jäljitellä luontoa, vaan niiden avulla voidaan tuoda esiin asioiden syvempiä merkityksiä. Marc kehitti jopa oman väriteorian, jossa sininen kuvasi miehisyyttä ja järkeä, keltainen naisellisuutta ja aistillisuutta, punainen materiaa ja voimaa.
Kuvaavaa Marcin kunnianhimoisille taiteellisille tavoitteille oli se, että hän haaveili taulujensa olevan eräänlaisia uuden henkisemmän aikakauden alttaritauluja, joiden edessä tulevaisuuden ihmiset voisivat hiljentyä.
Kuten niin monet muutkin taiteilijat, myös Marc lähti vuonna 1914 innokkaana sotaan. Pian hän kuitenkin huomasi sodan mielettömyyden ja toivoi sodan päättymistä, jotta hän voisi jatkaa taiteellisten päämääriensä toteuttamista.
Marc kaatui Verdunissa vuonna 1916. Hänet on haudattu Münchenin eteläpuolella sijaitsevaan Kochel am Seen kylään, jossa nykyään sijaitsee myös Franz Marc -museo.
Galleria

Elefantti, 1907, Hamburger Kunsthalle.
Koira lumella, 1910-1911, Städel, Frankfurt am Main.
Keltainen lehmä, 1911, Solomon R. Guggenheim -museo.
Lammas, 1913–1914, Boijmans van Beuningen -museo, Rotterdam.
Sinisten hevosten torni, 1913, kadonnut.
Pohjamäen seisake

Pohjamäen seisake (lyh. Pmä) oli Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake, joka perustettiin vuonna 1931. Se sijaitsi Nousiaisten Kaiselan kylässä, radan ja nykyisen Aatoilantien risteyksessä. Seisake lakkautettiin toukokuussa 1980.
Pohjalainen (1910–1915)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pohjalainen oli Vaasassa vuosina 1910–1915 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden julkaisija ja vastaava toimittaja oli Ossian Ansas, jonka Pohjan Poika oli lakannut vuoden 1909 lopussa. Sen tilalla Ansas painoi ensin nuorsuomalaisten Pohjanmaata ja perusti sitten uuden lehden, joka ulkoasultaan oli ensimmäisen Pohjalaisen kopio. Edeltäjistään poiketen uusi Pohjalainen oli puolueisiin sitoutumaton, joskin linjaltaan kansallinen ja perustuslaillinen.
Pohjalainen oli Vaasan ensimmäinen kuudesti viikossa ilmestynyt sanomalehti. Journalistisesti kunnianhimoinen julkaisu osoittautui kuitenkin kannattamattomaksi ja vuonna 1915 Ansaan kirjapaino teki konkurssin. Pettynyt Ansas kuoli pian sen jälkeen.
Aiheesta muualla

Pohjalainen digitoituna kansalliskirjastossa
Aldus Manutius

Aldus Pius Manutius.
Aldus Pius Manutius (Teobaldo Mannucci; 1449/1450 – 6. helmikuuta 1515 Venetsia) oli italialainen renessanssihumanisti, joka toimi kirjanpainajana ja -kustantajana Venetsiassa.
Elämä

Manutius syntyi Sermonetassa tai Bassianossa, Kirkkovaltiossa, nykyisessä Latinan maakunnassa. Hän sai klassisen koulutuksen ja opiskeli latinaa Roomassa Gasparino da Veronan oppilaana ja klassista kreikkaa Ferrarassa Guarino da Veronan oppilaana.
Vuonna 1482 Manutius muutti Mirandolaan ystävänsä ja opiskelutoverinsa Giovanni Picon kanssa. Hän asui siellä kaksi vuotta ja jatkoi kreikkalaisen kirjallisuuden opintojaan. Pico antoi Manutiukselle tehtäväksi veljenpoikiensa Alberto ja Lionello Pion opetuksen. Alberto Pio rahoitti Manutiuksen hanketta oman kirjapainon perustamiseksi. Manutius valitsi toimipaikakseen Venetsian ja asettui sinne vuonna 1490.
Manutius otti tehtäväkseen renessanssiaikaan asti säilyneen antiikin kirjallisuuden varjelun enemmältä katoamiselta ja julkaisi runsaasti antiikin kirjallisuutta painettuna. Hän julkaisi sekä kreikan- että latinankielistä kirjallisuutta mutta myös italialaisia klassikkoja. Manutius keräsi ympärilleen suuren joukon kreikankielentaitoisia oppineita, palkkasi kreikkalaisia työntekijöitä ja käytti kreikkaa paitsi kirjapainonsa työkielenä myös kotikielenään.
Julkaisutyö

Manutiuksen ensimmäisiä julkaisuja olivat Musaioksen Hero ja Leandros, Galeomyomakhia sekä kreikankielinen Psalttari. Vuonna 1495 hän julkaisi ensimmäisen osan Aristoteleen teosten laitoksesta; neljä osaa seurasi vuosina 1497–1498. Aristofaneelta hän julkaisi neljä komediaa vuonna 1498. Thukydideen, Sofokleen ja Herodotoksen teoksia seurasi vuonna 1502; Ksenofonin Hellenika ja Euripideen tragedioita vuonna 1503; ja Demostheneen puheita vuonna 1504.
Vuonna 1508 Manutius julkaisi sarjan pienempiä kreikkalaisia puhujia. Vuonna 1509 ilmestyivät Plutarkhoksen pienemmät teokset, ja vuonna 1513 Platonin teokset. Pindaros, Hesykhios Miletoslainen ja Athenaios seurasivat vuonna 1514. Elämänsä lopulla Manutius oli aloittanut ensimmäisen painetun Septuagintan työstämisen; se julkaistiin postuumisti vuonna 1518.
Manutiuksen seuraajat jatkoivat hänen työtään ja julkaisivat ensimmäiset painetut laitokset muun muassa Pausaniaan, Strabonin, Aiskhyloksen, Galenoksen, Hippokrateen ja Pseudo-Longinoksen teoksista.
Manutiuksen keksintöihin kuuluivat pienet "taskupainokset", joita kuka tahansa saattoi ostaa ja omistaa. Manutius kehitti myös kursiivin sekä puolipisteen nykyisen käyttötavan, ja Alduksen lehti on saanut häneltä nimensä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aldus Manutius Wikimedia Commonsissa
Burke, Edmund: Aldus Manutius Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Aldus Manutius
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia 2  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 2  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Aristoteleen Toinen analytiikka Aldus Manutiuksen painamana (1495–1498).
Käännös suomeksi
RN Marco Polo (1892)

| RN Marco Polo |
| --- | --- |
 Piirros aluksen suojasta ja suojasta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  7. tammikuuta 1890
Laskettu vesille:  27. lokakuuta 1892
Palveluskäyttöön:  21. heinäkuuta 1894
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 5. tammikuuta 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 583 t
Pituus:  106,05 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,67 m
Syväys:  5,88 m
Koneteho:  10 000 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  394
Aseistus
Aseistus:  6 × 152 mm tykkiä 10 × 120 mm tykkiä 9 × Hotchkiss 57 mm tykkiä 2 × Hotchkiss 37 mm tykkiä 5 × 450 mm torpedoputkea
RN Marco Polo (ital. Regia Nave Marco Polo) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1892 vesillelaskettu panssariristeilijä.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema Etna-luokkaan pohjautunut alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta ja sen köli laskettiin 7. tammikuuta 1890. Alus laskettiin vesille 27. lokakuuta 1892 ja se otettiin palvelukseen 21. heinäkuuta 1894.
Palvelus

Aluksen aseistus supistettiin vuonna 1911 kuuteen kuuden tuuman 40 pituuskaliiperin, neljään 4,7 tuuman 40 pituuskaliiperin, kuuteen 57 millimetrin 40 pituuskaliiperin ja kahteen 37 millimetrin 20 pituuskaliiperin tykkiin. Lisäksi aluksella oli konekivääri ja neljä 17,7 tuuman torpedoputkea sekä kaksi 75 millimetrin kenttäkanuunaa.
Alus muutettiin vuosina 1917-1918 Venetsian laivastontelakalla joukkojenkuljetusalukseksi, joksi se luokiteltiin 4. huhtikuuta 1918 ja nimettiin samalla Cortellazzoksi. Alus nimettiin edelleen Europaksi 1. lokakuuta 1920 ja se poistettiin alusluettelosta 16. tammikuuta 1921. Alus palautettiin palvelukseen vielä samana päivänä. Se nimettiin 16. tammikuuta Voltaksi. Alus poistettiin uudelleen palveluksesta 5. tammikuuta 1922 ja se myytiin romutettavaksi vielä samana vuonna.
Marco Polo
Platonin Akatemia

Platonin Akatemiaa esittävä roomalainen mosaiikki. Pompeji, ensimmäinen vuosisata.
Akatemia (m.kreik. Ἀκαδήμεια, Akadēmeia) oli Platonin vuonna 385 eaa. perustama filosofikoulu Ateenassa, antiikin Kreikassa. Se sai nimensä toimintapaikastaan Akademeian lehdosta. Koulu säilyi läpi hellenistisen ajan ja hajaantui Filon Larissalaisen kuoltua vuonna 83 eaa. Akatemia heräsi eloon lyhyeksi aikaa 200-luvulla Kassios Longinoksen aikana, ja perustettiin uudelleen vuonna 410 uusplatonismin keskukseksi. Koulun toiminta lakkasi viimeistään vuonna 529.
Platonin Akatemia ei ollut akatemia sanan nykyisessä merkityksessä, vaan lähinnä alue, jonne voitiin kokoontua keskustelemaan sen aikaisen filosofian kiinnostuksen kohteista, kuten totuus, sielu, elämän tarkoitus ja hyvä elämä. Koulussa opetettiin dialektiikan avulla muun muassa ideaoppia ja muita platonistisia ajatuksia.
Platonin koulukunnan jäseniä kutsuttiin akatemialaisiksi, akadēmikoi (ἀκαδημικοί). Platonin Akatemiaa verrataan usein Aristoteleen vastaavaan kouluun, Lykeionissa toimineeseen peripateettiseen kouluun. Aristoteles opiskeli ja opetti Akatemiassa lähes 20 vuotta ennen oman opetustoimintansa aloittamista.
Historia > Akatemia ennen Platonia

Akatemia sai nimensä toimintapaikastaan Akademeiasta, joka oli alun perin Ateenan kaupungin ulkopuolella, Kerameikoksen ja Kolonos Hippeioksen välissä, sijainnut pyhitetty oliivipuulehto. Paikan muinainen nimi oli Hekademeia (Ἑκαδήμεια, Hekadēmeia), ja nimi muuttui Akademeiaksi kreikan klassisena aikana. Viimeistään 500-luvulta eaa. lähtien nimen kerrottiin tulevan legendaarisesta sankarista tai jumalhahmosta nimeltä Hekademos (tai Akademos).
Akademeian lehto oli pyhitetty Athenelle, oliivipuiden suojelijalle. Paikalla oli harjoitettu uskonnollisia kulttimenoja pronssikaudelta lähtien. Nämä menot liittyivät todennäköisesti kaksosjumaliin Kastoriin ja Polydeukeeseen (Dioskūroi), ja Hekademoksen ansioksi kerrottiin se, että hän oli paljastanut näille kaksosille paikan, jonne Theseus oli piilottanut Helenan. Kunnioitus kaksosjumalia kohtaan oli niin suurta, etteivät spartalaiset Attikan niemimaan vallattuaan tuhonneet lehtoa. Roomalainen sotapäällikkö Sulla sen sijaan kaatoi pyhät oliivipuut kaupungin piirityksessä tarvittavien laitteiden rakennustarpeeksi vuonna 86 eaa.
Matka Ateenasta Akatemiaan oli 6 stadionia eli noin yksi kilometri Dipylon-portilta, Kerameikoksesta, laskettuna. Portilta johti Akademeiaan tie, joka oli reunustettu ateenalaisten hautakivillä. Eräs Akademeiaan liittyneistä uskonnollisista menoista oli yöllinen soihtukulkue, joka kulki tätä tietä pitkin kaupungista lehdossa sijainneelle Prometheuksen alttarille. Myös Dionysos-jumalalle omistetut kulkueet kulkivat lehtoon ja sieltä takaisin kaupunkiin. Akademeiassa suoritettiin myös hautajaisrituaaleja.
Historia > Akatemia Platonin jälkeen

Akatemian toiminta jaetaan yleensä vanhaan, keskimmäiseen ja uuteen Akatemiaan. Vanha Akatemia koostui niistä Platonin seuraajista, jotka opettivat mestarinsa opetuksia ilman suuria muutoksia tai lisäyksiä. Keskimmäisen Akatemian katsotaan alkaneen Arkesilaoksen aikana noin vuonna 275 eaa. Tällöin akatemiaa hallitsivat skeptikot, ja platonilaisuutta tulkittiin skeptisyyden valossa, niin että kaikkien asioiden katsottiin olevan epävarmoja ihmisen ymmärrykselle. Suuntausta kutsutaan akateemiseksi skeptisismiksi. Uuden Akatemian katsotaan alkaneen joko Lakydeen tai Karneadeen aikana. Karneades esitteli opin probabiliteeteista (todennäköisyyksistä tai likimääräisestä pätevyydestä), eli vaikka aistit, ymmärrys ja mielikuvitus pettävätkin ihmiset usein eikä niitä siksi voida pitää totuuden erehtymättöminä tuomareina, aistien mieleen tuottamista mielikuvista voidaan johtaa totuuden ilmentymiä eli probabiliteetteja.
Vuonna 86 tai 87 eaa. Antiokhos Askalonilainen halusi irrottautua akateemisesta skeptisismistä ja palauttaa alkuperäisenä pitämänsä platonilaisuuden. Hänestä alkanutta platonismin vaihetta kutsutaan keskiplatonismiksi. Antiokhoksen johtoasema oli kuitenkin lähinnä nimellinen, sillä Akatemia oli tuhoutunut Ateenan kukistuttua vuonna 88 eaa.
Historia > Akatemia Platonin jälkeen > Myöhäisantiikin uusplatonilainen akatemia

Filosofit jatkoivat platonismin opettamista Ateenassa läpi koko roomalaisen kauden, mutta vasta 400-luvun alkupuolella, noin vuonna 410, tuon ajan johtavat uusplatonilaiset filosofit herättivät Akatemian jälleen henkiin. Ateenan uusplatonistisen opetuksen alkuperä on epävarma, mutta kun Proklos saapui Ateenan 430-luvun alkupuolella, hän tapasi Plutarkhos Ateenalaisen ja Syrianoksen opettamassa siellä toimineessa Akatemiassa.
Ateenan uusplatonilaiset kutsuivat itseään Platonin seuraajiksi (diadokhoi), ja esittivät jatkavansa Platoniin asti yltävää katkeamatonta perinnettä. Uudella organisaatiolla ei todennäköisesti kuitenkaan ollut minkäänlaista yhteyttä alkuperäiseen Akatemiaan sen enempää sijaintinsa, instituutioidensa, taloutensa kuin henkilöidensäkään puolesta. Koulu vaikuttaa olleen yksityinen, ja toimineen niin kutsutussa Prokloksen talossa, jonka Proklos myöhemmin ilmeisesti peri Plutarkhokselta ja Syrianokselta. Näiden kolmen lisäksi uusplatonilaisen Akatemian johdossa toimivat Marinos, Isidoros ja lopulta Damaskios. Koulun huippukausi oli Prokloksen (k. 485) kaudella.
500-luvulle tultaessa Akatemia oli Ateenan viimeinen jäljellä oleva filosofikoulu. Sen viimeiset ”kreikkalaiset” filosofit olivat saapuneet eri puolilta hellenististä kulttuuripiiriä. Koulun seitsemästä tunnetusta, Agathiaan mainitsemasta filosofista viisi oli kotoisin syyrialaisesta kulttuurista. Näihin kuuluivat Hermias ja Diogenes, jotka olivat kummatkin foinikialaisia, Isidoros Gazalainen, Damaskios Syyrialainen, Iamblikhos ja mahdollisesti myös Simplikios Kilikialainen.
Historia > Akatemia Platonin jälkeen > Akatemian loppu

Perinteisen käsityksen mukaan Bysantin keisari Justinianus I lakkautti Akatemian ja muut Ateenan filosofikoulut vuonna 529, koska halusi kieltää koko filosofian opetuksen — kristinuskon tultua valtionuskonnoksi filosofiaa oli alettu pitää turhana ja suorastaan haitallisena. Todellisuudessa keisari ei määrännyt koulua suljettavaksi. Sen sijaan Ateenan kristityt viranomaiset lakkauttivat koulun julkisen rahoituksen. Toisaalta kyse ei enää ollut Platonin perustamasta Akatemiasta vaan yllä mainitusta uusplatonistien omasta oppilaitoksesta, jossa opetus oli vaihtunut filosofiasta uusplatoniseen mystiseen metafysiikkaan. Myytti siitä, että keisari Justinianus määräsi akatemian lakkautettavaksi on  jatkanut elämäänsä populaareissa historiateoksissa.
Akatemian sulkemista vuonna 529 on usein pidetty koko antiikin ajan loppuna. Koulun viimeinen johtaja oli Damaskios (k. 540). Agathiaan mukaan koulun jäljellä olevat jäsenet hakivat suojelua Sassanidien kuninkaalta Khosrau I:ltä. Persian kuningas osoittautui kuitenkin niin hankalaksi isännäksi, että filosofit palasivat Bysantin valtakuntaan.
Akatemian sijaintipaikka löydettiin 1900-luvulla, ja alueella on suoritettu laajoja kaivauksia. Akatemian arkeologinen puisto sijaitsee Ateenan Akadimia Platonos -nimisessä kaupunginosassa.
Filosofit

Akatemialaisia filosofeja olivat:
Vanha Akatemia
Platon (427–347 eaa.)
Speusippos (n. 410–340 eaa.)
Ksenokrates (396–314 eaa.)
Menedemos Pyrrhalainen (n. 350 eaa.)
Eudoksos (n. 410–355 eaa.)
Filippos Opuslainen (300-luku eaa.)
Polemon (n. 350–270 eaa.)
Krantor (335–275 eaa.)
Krates (k. 268/265 eaa.)
Keskimmäinen Akatemia
Arkesilaos (316–241 eaa.)
Bion (n. 335–245 eaa.) (akatemialainen varhaisina vuosinaan, myöhemmin kyynikko)
Lakydes (k. n. 205 eaa.)
Euandros (200- ja 100-lukujen eaa. vaihde)
Telekles (k. 167/166 eaa.)
Hegesinos (n. 160 eaa.)
Uusi Akatemia
Karneades (214–129 eaa.)
Kleitomakhos (187–109 eaa.)
Metrodoros Stratonikeialainen (100-luvun eaa. loppu)
Filon Larissalainen (n. 159–84 eaa.)
Keskiplatonismi
Antiokhos Askalonlainen (n. 130–68 eaa.)
Plutarkhos Khaironeialainen (n. 45–125)
Onasandros (ensimmäinen vuosisata)
Kassios Longinos (n. 213–273)
Uusplatonismi
Syrianos (300–400-luku)
Plutarkhos Ateenalainen (n. 350–430)
Proklos (412–487)
Marinos (400-luvun puoliväli)
Isidoros Aleksandrialainen (400-luvun loppu)
Damaskios (s. n. 480)
Käyttö myöhemmin

Renessanssiaikana Firenzeen perustettiin Marsilio Ficinon johdolla ”Platonilainen akatemia”, jonka jäsenet tutkivat platonilaista ajattelua ja antiikin teoksia, ja katsoivat jatkavansa antiikin aikaisen Akatemian perinteitä. Nykyään Platonin Akatemian perinteitä jatkavat erilaiset tiede- ja taideakatemiat. Nykyään kokoontuu myös erilaisia seuroja ja harrastusperäisiä filosofikerhoja, jotka haluavat jatkaa Platonin Akatemian perinteitä. Tällaisia kokoontumisia on etenkin yliopistopiireissä.
Suomessa nimeä Platonin Akatemia käyttää Platonin Akatemian kannatusyhdistyksen tuottama poikkitaiteellinen ja -tieteellinen tapahtuma, joka järjestetään vuosittain toukokuussa Järvenpään Kallio-Kuninkalassa ja Tuusulan Halosenniemessä.
Kirjallisuutta

Dillon, John: The Heirs of Plato: a study of the Old Academy (347-274 BC).  Oxford:  Clarendon Press, 2003.
Dillon, John: The Middle Platonists 80 BC to AD 220.  London:  Duckworth, 1996.
Glucker, J.: Antiochus and the Late Academy.  Gottingen:  Vandenhoeck and Ruprecht, 1978.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Platonin Akatemia Wikimedia Commonsissa
Fieser, James & Dowden, Bradley (toim.): The Academy The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Antiikin filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Esisokraattinen filosofia:   Miletoslaiset  Pythagoralaiset  Efesoslaiset  Elealaiset  Pluralistit  Atomistit  Sofistit 
Sokraattinen filosofia:   Akatemialaiset  Peripateetikot  Kyynikot  Kyreneläiset  Megaralaiset  Dialektikot  Elisläiset 
Hellenistinen filosofia:   Epikurolaiset  Stoalaiset  Skeptikot  Uuspythagoralaiset  Uusplatonistit 
Antiikin aikaisen Ateenan kartta. Akademeian alue on kartan yläosassa, kaupungin keskustan luoteispuolella lähellä Kolonos Hippiosta.
Platon, Akatemian koulun perustaja.
Platonin Akatemian arkeologisen puiston sisäänkäynti Ateenan Akadimia Platonos -kaupunginosassa.
Platonin Akatemian arkeologisen puiston kaivauksia.