stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vladimir Jaštšenko

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Praha 1978 | korkeus |  |
| sisäratojen EM-kilpailut  | sisäratojen EM-kilpailut  | sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Milano 1978 | korkeus |  |
|  Kultaa | Wien 1979 | korkeus |  |
| alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut  | alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut  | alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Donetsk 1977 | korkeus |  |
Vladimir Iljitš Jaštšenko (ven. Владимир Ильич Ященко) (12. tammikuuta 1959 – 30. marraskuuta 1999) oli ukrainalaissyntyinen neuvostoliittolainen korkeushyppääjä. Hän paransi miesten ulkoratojen maailmanennätystä kahdesti lukemiin 234 cm ja sisäratojen maailmanennätystä kerran lukemiin 235 cm. Jaštšenko voitti yhden ulkoratojen ja kaksi sisäratojen Euroopan mestaruutta.
Jaštšenkon ura maailman huipulla oli säkenöivä mutta lyhyt: se alkoi 18-vuotiaana Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton nuorisomaaottelussa Richmondissa vuonna 1977 hyppäämästään ME-tuloksesta 233 cm ja päättyi polven vakavaan loukkaantumiseen kaksi vuotta myöhemmin.
Jaštšenko erosi useimmista muista aikansa huippuhyppääjistä tyyliltään: hän käytti kierähdystyyliä, joka oli tuohon aikaan jo väistymässä floppaustyylin tieltä. Hän oli 193 cm pitkä.
Ennenaikaisesti päättyneen urheilu-uran jälkeen Jaštšenkon elämä luisui alamäkeen ja hän kuoli kirroosiin 40-vuotiaana.
Maailmanennätykset

233 Richmond 3.6.1977
235 Milano 12.3.1978 (sisäradalla)
234 Tbilisi 16.6.1978
Vlasovo

| Власово |
| --- | --- |
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Sahan tasavalta
Ulus (piiri):  Ust-Janskin ulus
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen taajama
Väkiluku:  0
Aikavyöhyke:  UTC+10 (MSK+7)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vlasovo (jak.  ja ven. Власово) on entinen taajama Ust-Janskin piirin länsiosassa Sahan tasavallassa 457 kilometriä piirin hallintokeskuksesta Deputatskista luoteeseen. Paikkakunta on nykyisin asumaton. Kylästä on maantieyhteys Janajoen varrella olleeseen Severnyin taajamaan ja myös asumattomaan Entuziastovin kylään.
Vielä vuonna  1989 kylässä oli 1 922 asukasta.
Vlasovon taajama lakkautettiin ja liitettiin Severnyin taajamaan vuonna 1998; Severnyi lakkautettiin vuonna 2000.
Vilho Selinheimo

Kaarle Yrjö Vilho Selinheimo (vuoteen 1906 Selin, 9. lokakuuta 1870 Pori – 15. huhtikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana 1927–1931.
Selinheimo opiskeli oikeustiedettä ja tutkinnon suoritettuaan hän palveli senaatin oikeusosastolla ja kirkollisten asiain toimituskunnassa. Vuonna 1911 varatuomari Selinheimo valittiin Suomen eläinsuojeluyhdistyksen johtokuntaan. Kun hänet 1912 nimitettiin Mikkelin läänin ensimmäiseksi lääninsihteeriksi, ryhtyi hän innolla ajamaan eläinsuojelun asiaa sekä perusti Mikkelin eläinsuojeluyhdistyksen.
1917 Selinheimo palasi Helsinkiin valtioneuvoston esittelijäksi. Vuodesta 1918 hän toimi Suomen eläinsuojeluyhdistyksen sihteerinä ja vuodesta 1923 varapuheenjohtajana. Kun pitkäaikainen puheenjohtaja T. K. Forstén kuoli 1927, valittiin Selinheimo hänen seuraajakseen. Lopulta Selinheimon ura yhdistyksen puheenjohtajana kariutui erimielisyyksiin palkkioista, sillä köyhtynyt yhdistys ei voinut maksaa korvausta luottamushenkilöilleen.
Selinheimo oli useiden koti- ja ulkomaalaisten eläinsuojeluyhdistysten kunniajäsen. Lisäksi hän harrasti muun muassa sukututkimusta. Vilho Selinheimon poika oli anarkisti ja antimilitaristi Aarne Selinheimo.
Kirjallisuutta

Hannu Nieminen: Sata vuotta eläinten puolesta (Ekenäs 2001).
Viimeiseen hengenvetoon

| Viimeiseen hengenvetoon> À bout de souffle |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jean-Luc Godard
Käsikirjoittaja:  Jean-Luc Godard
Tuottaja:  Georges de Beauregard
Säveltäjä:  Martial Solal
Kuvaaja:  Raoul Coutard
Leikkaaja:  Cécile Decugis Lila Herman
Tuotantosuunnittelija:  Claude Chabrol
Pääosat:  Jean-Paul Belmondo Jean Seberg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Les Productions Georges de Beauregard Société Nouvelle de Cinématographie
Levittäjä:  UGC Netflix
Ensi-ilta:  16. maaliskuuta 1960 11. syyskuuta 1964 (Suomi)
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti, ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeiseen hengenvetoon (À bout de souffle) on ranskalaisen Jean-Luc Godardin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1960 ja yksi Ranskan uuden aallon elokuvan avainteoksia. Elokuvassa seurataan poliisia pakoilevaa ranskalaista miesrikollista ja toimittajaksi pyrkivää yhdysvaltalaisnaista, jotka kohtaavat Pariisissa.
Viimeiseen hengenvetoon on Godardin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva ja perustuu uuden aallon ohjaajakollega François Truffaut'n tarinaan. Ensi-iltansa se sai vuosi Truffaut'n 400 kepposta -elokuvan jälkeen. Vuonna 1959 oli ensi-iltaan ehtinyt myös Alain Resnais’n Hiroshima, rakastettuni. Kolmikko laski perustan elokuvan uudelle aallolle. Viimeiseen hengenvetoon sai tuoreeltaan tunnustusta visuaalisen tyylinsä ja filmissä sovelletun hyppyleikkauksen ansiosta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jean-Paul Belmondo  | … |  Michel Poiccard (”Laszlo Kovacs”)   |
|  Jean Seberg  | … |  Patricia Franchini   |
|  Daniel Boulanger  | … |  tarkastaja Vital   |
|  Michel Fabre  | … |  Vitalin apulainen   |
|  Henri-Jacques Huet  | … |  Antonio Berutti   |
|  Antoine Flachot  | … |  Carl Zubert   |
|  Van Doude  | … |  amerikkalainen toimittaja   |
|  Claude Mansard  | … |  Claudius Mansard   |
|  Liliane David  | … |  Liliane   |
|  Jean-Pierre Melville  | … |  Parvulesco, matkustaja Orlyn lentokentällä   |
|  Roger Hanin  | … |  Carl Zombach   |
|  Richard Balducci  | … |  Luis Tolmatchoff   |
|  Jean-Louis Richard  | … |  toimittaja   |
|  Jean-Luc Godard  | … |  France-Soir-lehden ostaja   |
|  Jean Domarchi  | … |  humalainen   |
|  François Moreuil  | … |  valokuvaaja   |
|  René Bernard  | … |  toimittaja Orlyn lentokentällä   |
|  André S. Labarthe  | … |  toimittaja Orlyn lentokentällä   |
|  Jacques Siclier  | … |  toimittaja Orlyn lentokentällä   |
Palkinnot ja tunnustukset

Prix Méliès, 1960
Prix Jean-Vigo, 1960
Berliinin elokuvajuhlat, 1960: parhaan ohjaajan Hopeinen karhu
Kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti vuonna 1979 kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Viimeiseen hengenvetoon oli mukana kahdentoista listalla. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen 11. parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.
Elokuvasta on valmistunut restauroitu versio.
Aiheesta muualla

Viimeiseen hengenvetoon Internet Movie Databasessa (englanniksi)
À bout de souffle sur Allociné (ranskaksi)
Viimeisellä rannalla (elokuva)

| Viimeisellä rannalla> On The Beach |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Stanley Kramer
Käsikirjoittaja:   Nevil Shute (romaani)  John Paxton 
Tuottaja:  Stanley Kramer
Säveltäjä:  Ernest Gold
Kuvaaja:   Giuseppe Rotunno  Daniel L. Fapp 
Leikkaaja:  Frederic Knudtson
Pääosat:   Gregory Peck  Ava Gardner  Fred Astaire  Anthony Perkins 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Lomitas Productions, Inc.  UA United Artists Pictures Inc. 
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  1959
Kesto:  134 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeisellä rannalla (On the Beach) on vuonna 1959 ensi-iltansa saanut Stanley Kramerin ohjaama Nevil Shuten samannimiseen romaaniin perustuva elokuva, joka kertoo ydinsodan jälkeisestä maailmasta, jossa muusta maailmasta hiipivä radioaktiivinen saaste on lähestymässä sodan ulkopuoliseksi jäänyttä Australiaakin. Sen pääosia esittivät Gregory Peck ja Ava Gardner.
Juoni

Elokuvassa ei kerrota ydinsodan syytä eikä syytetä ketään, päinvastoin annetaan ymmärtää syyn olleen pelkkä vahinko: muutama viallinen elektroniputki tai transistoripiiri.
Tanssitaituri Fred Astaire tekee harvinaisen roolin maailman viimeisen Grand Prix -kilpa-ajon Ferrari-urheiluautolla voittavana miehenä, joka lopulta tekee itsemurhan pakokaasulla autossaan autotallissa. Pitkä matka sukellusveneellä Yhdysvaltoihin selvittämään sieltä tulevien sähkötysmerkkien arvoitusta on eräs elokuvan kohokohtia.
Morsemerkit paljastuvat lopulta sattumaksi: ikkunaverhon naruun sattumalta tarttunut juomapullo osuu ilmavirtojen vaikutuksesta silloin tällöin vieressä olevaan sähkötysavaimeen.
Los Angelesissa yksi sukellusveneen miehistä karkaa aluksesta kuollakseen kotikaupungissaan ja hänen sallitaan jäädä. Viimeksi nähtäessä hän onkii kaloja pienessä veneessä kori olutta vieressään – vähät välittäen säteilymyrkytyksestä joka on jo tulossa.
Lopun nähdään olevan lähellä, kun kaikki ihmiset kerääntyvät pitkiin jonoihin noutamaan väkevöityjä syaniditabletteja, jotka takaavat silmänräpäyksellisen lopun: ydinsaaste on levinnyt nyt viimeiseenkin turvasatamaan. Elokuvan viimeiset hetket nähdään Moira Davidsonin (Ava Gardner) silmin: Peckin komentama sukellusvene ajaa merelle purjehtiakseen Yhdysvaltoihin, jotta miehistö voisi kuolla kotimaassaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gregory Peck   | … |   komentaja Dwight Lionel Towers, USS Sawfish   |
|  Ava Gardner   | … |   Moira Davidson, edellisen australialainen rakastettu   |
|  Fred Astaire   | … |   Julian Osborn, australialainen tiedemies   |
|  Anthony Perkins   | … |   luutnantti Peter Holmes, Royal Australian Navy   |
|  Donna Anderson   | … |   Mary Holmes, edellisen vaimo   |
|  John Meillon   | … |   Ralph Swain, Sawfishin  miehistön jäsen, joka jää San Franciscoon   |
Vastaanotto

Stanley Kramer palkittiin ohjaustyöstään parhaan ohjaajan BAFTA-palkinnolla. Ernest Gold palkittiin Golden Globella elokuvan musiikista. Viimeisellä rannalla sai myös kaksi Oscar-ehdokkuutta.
Romaanin kirjoittanut Shute ei itse pitänyt elokuvasta lainkaan ja kritisoi kirjan keskeisen viestin puuttuneen elokuvasta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Elokuva on uudelleenfilmatisoitu kolmiosaisena televisioelokuvana vuonna 2000.
Vilho Salo

Vilho Salo (5. joulukuuta 1869 Viipuri – 21. elokuuta 1915) oli suomalainen taidemaalari.
Vilho Salo opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1891–1893. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1900, 1902, 1904, 1905, 1906 ja 1911. Salo toimi kanalanomistajana.
Salo teki matkan Lappiin vuonna 1904. Matkan tuloksena syntyi maalaus Syysmaisema Lapista.
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Vilho Salo
Velvet Hours – Stolen Moments

| Velvet Hours – Stolen Moments Branded Women |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Hästholmen, Helsinki
 Julkaistu: 2004
 Tuottaja(t): Jürgen Hendlmeier
 Tyylilaji: indie rock
 Kesto: 43.35
 Levy-yhtiö: Ranch Records
Branded Womenin muut julkaisut
|   | Velvet Hours – Stolen Moments 2004 | Cities and Seas 2006 |
Velvet Hours – Stolen Moments on suomalaisen indie rock -yhtye Branded Womenin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2004 levymerkillä Ranch Records.
Kappaleet

Still In Me – 4.31
Something to Hold On – 4.07
More – 3.13
You Know Me – 3.22
Worth Living – 2.52
Sunbather – 3.29
Explanations – 3.27
Perfect – 5.29
Runner – 5.17
Feel – 7.48
Kokoonpano > Yhtye

Katja Nakari – laulu
Joanna Ovaska – kitara
Julle Jalava – bassokitara
Timo Koutala – rummut
Salla Kiehelä – kosketinsoitin
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Arimatti Jutila – kitara (kappaleet 2, 5, 6 ja 10)
Juha Litmanen – lyömäsoittimet (kappaleet 2, 3 ja 5)
Kokoonpano > Tuotanto

Jürgen Hendlmeier – tuottaja, äänittäjä, miksaaja, piano (kappaleet 3 ja 4)
Jukka Milkander – kansikuva, layout, design
Björn Engelmann – masteroija
Arvostelut

Desibeli.net:
Nyt.fi:
Soundi:
Aiheesta muualla

Velvet Hours – Stolen Moments discogs.com -sivustolla
Viron Kansanliitto

| Viron Kansanliitto Eestimaa Rahvaliit |
| --- | --- |
  
Perustettu:  29. syyskuuta 1994
Lopetti:  24. maaliskuuta 2012
Johto:   Margo Miljand (pj.) 
Toimisto:  Pärnu mnt. 30-6 Tallinna 10141
Riigikogu:  0 / 101
Euroopan parlamentti:  0 / 6
Kansainväliset jäsenyydet:  UEN
Naisjärjestö:  EPP
Nuorisojärjestö:  Rahvaliidu Noored
Kotisivu:  www.erl.ee
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viron Kansanliitto (vir. Eestimaa Rahvaliit) oli agraaritaustainen virolainen puolue. Sen tarkoituksena oli virolaisuuden elinvoiman säilyttäminen maan perustuslain hengessä. Perustuslaki säätää, että Viron tasavalta on luotu takaamaan Viron kansan ja kulttuurin säilyminen läpi aikojen. Puolueen tunnuslause oli: "Viro alkaa kotoa!" ja tunnussymbolina toimi Viron kansalliskukka eli ruiskaunokki. Kansanliitolla oli naisjärjestö (EPP), eläkeläisjärjestö (Tegusad eli Toimeliaat) sekä nuorisojärjestö (Rahvaliidu Noored).
Kansanliittoa johti puoluekokousten välillä puoluevaltuusto, johon kuului puolueen puheenjohtaja, varapuheenjohtaja, kunnianpuheenjohtaja, kansanedustajat, ministerit, aluejärjestöjen puheenjohtajat, erityisjärjestöjen puheenjohtajat sekä 15 puoluekokouksen valitsemaa henkilöä. Aluejärjestöjen oli mahdollisuus valita puoluevaltuustoon lisäksi yhden edustajan perusyhdistystensä 300 jäsentä kohden. Hallituspuolueena Kansanliitto oli viisi vuotta, eli huomattavan ajan itsenäisyyden toisesta vaiheesta.
Historia

Viron Kansanliitto oli ainoa virolaispuolue, jota ei ole uudelleen 1991 alkaen jatkuneen itsenäisyyden aikana perustettu pääkaupungissa Tallinnassa. Kansanliitto perustettiin Järvamaan Oisussa vuonna 1994 Viron maakansan puolueena (vir. Eesti Maarahvas Erakond). Puolue oli hallituksessa vuosina 1995–1999.
Kansanliitto oli vuonna 1999 muodostettu kokoomuspuolue, jonka muodostettiin Viron maakansan puolueen, Viron maaliiton (vir. Eesti Maaliit) ja Viron eläkeläisten ja perheiden puolueen (vir. Eesti Pensionäride ja Perede Erakond) yhdistyttyä. Vuonna 2002 Kansanliittoon yhdistyi vielä Uusi Viro -puolue (vir. Uus Eesti).
Taustaltaan Kansanliitto oli maaseutupuolue, joka vahvisti asemiaan myös kaupungeissa paikallisesti. Se oli hallituksessa uudelleen 2003–2005 reformipuolueen ja Res Publican kanssa sekä Partsin hallituksen kaaduttua Andrus Ansipin hallituksessa reformi- ja keskustapuolueen kanssa.
Puolue kannatti tukea erityisesti monilapsisille perheille sekä sitä, että Viron maatalous tuottaisi Euroopan unionin maatalouspolitiikkaan liittyvät Viron kanssa sovitut tuotantokiintiöt täyteen määräänsä saakka. Kansanliitolla oli noin 10 000 henkilöjäsentä, mikä teki siitä jäsenmäärältään maan suurimman puolueen.[lähde? ]
Vuoden 2007 Riigikogun vaalien jälkeen Kansanliitolla oli kuusi kansanedustajaa sekä 755 kunnan- tai kaupunginvaltuutettua 154 kunnassa tai kaupungissa. Vuoden 2011 vaaleissa puolue menetti kaikki edustajanpaikkansa Riigikogussa.
Kansanliitto päätti 24. maaliskuuta 2012 yhdistyä Viron isänmaallinen liike -puolueen kanssa ja muodostaa uuden Viron konservatiivisen kansanpuolueen.
Vesijärvi (täsmennyssivu)

Vesijärvi tarkoittaa seuraavia asioita:
Järvi

Vesijärvi, järvi Inarin keskustaajaman lähellä
Vesijärvi, järvi Inarin Nellimissä
Vesijärvi, järvi Inarin Sevettijärvellä
Vesijärvi, järvi Päijät-Hämeessä Lahden, Hollolan ja Asikkalan kunnissa
Vesijärvi, järvi Pirkanmaalla Kangasalan ja Oriveden kunnissa
Vesijärvi, järvi Porin Ämttöössä
Vesijärvi, järvi Puumalan Luukkosenkylällä
Vesijärvi, järvi Kuhmossa
Iso Vesijärvi, järvi Vesannon Vesijärvellä
Pieni Vesijärvi, järvi Vesannon Vesijärvellä
Paikkakunta

Vesijärvi, kylä Isojoella.
Vesijärvi, asuinlähiö Siilinjärvellä.
Vesijärvi, kulmakuntaa Vesannolla
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Vesijärvi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Latifa Al Maktum

| --- | --- |
Syntynyt:  5. joulukuuta 1985 (ikä 38) Arabiemiraatit
Suku:  Al Maktoum (käännä suomeksi)  
Isä:  Muhammad ibn Rašid Al Maktum  
Äiti:  Houria Ahmed Lamara  
Sisarukset:  Shamsa Al Maktum Maitha Al Maktoum Majid Al Maktoum  
vaakuna
allekirjoitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Šeikha Latifa bint Mohammed bin Rašid Al Maktum (II)  (arab. شيخة لطيفة بنت محمد بن راشد آل مكتوم‎, Šayḵa Laṭīfa bint Muḥammad bin Rāšid ʾĀl Maktūm; s. 5. joulukuuta 1985) on Dubain prinsessa, joka katosi yritettyään paeta Dubaista. Latifan isä on Arabiemiirikuntien pääministeri ja varapresidentti sekä Dubain hallitsija Muhammad ibn Rašid Al Maktum. Latifa lähti laivalla Dubaista maaliskuussa 2018. Noin viikon purjehduksen jälkeen Intian rannikkovartiosto hyökkäsi laivalle ja luovutti laivan miehistöineen  Arabiemiirikuntien erikoisjoukoille.
Ennen pakomatkaa Latifa oli valmistellut videon jossa hän kertoi lähdöstään ja elämästään Dubaissa. Video julkaistiin pakoyrityksen epäonnistuttua ja se nousi kansainväliseen mediaan.   Intian media puolestaan raportoi, että Latifa vaihdettiin vaihtokaupassa, jossa Arabiemiraatit vastavuoroisesti luovuttivat Intian armeijan korruptioskandaaliin sekaantuneen Christian Michelin Intialle.
Vuonna 2019 Englannin ja Walesin ylioikeus, osana nuorempien lapsien huoltajuusoikeudenkäyntiä, totesi Mohammed bin Rashid Al Maktumin järjestäneen tyttärensä Shamsan kidnappauksen Lontoosta vuonna 2000 sekä tämän sisaren Latifan kidnappauksen vuonna 2018 ja pitää näitä vangittuna.
Helmikuussa 2021 BBC Panorama julkaisi Latifan vuonna 2020 salaa nauhoittamia videoita jossa hän kertoo kidnappauksestaan ja vankeudestaan. Videoiden jälkeen YK pyysi todisteita Latifan olemisesta elossa helmikuussa 2021, mutta näitä ei ole esitetty.
Yksityiselämä

Latifa Al Maktum on yksi Dubain hallitsijan Muhammad ibn Rašid Al Maktumin 25 lapsesta. Hänen äitinsä on algerialainen Huriah Ahmed al M’aashin, joka on yksi Mohammed bin Rašid Al Maktumin kuudesta vaimosta. Latifan täyssisaruksia ovat isosiskot Maitha ja Shamsa sekä pikkuveli Majid. Latifalla on myös kaksi samannimistä sisarpuolta. Latifan sisarta Shamsaa ei ole nähty julkisuudessa vuoden 2000 jälkeen, jolloin hänet oletettavasti kaapattiin Lontoosta Dubaihin.
Latifa on kertonut, että hän ja hänen veljensä asuivat lapsuutensa tätinsä luona. Lapsena Latifa kävi Dubai English Speaking School- ja International School of Choueifat -koulua, johon sisältyi vuosi Latifa School for Girls -koulussa.
Latifa on kokenut laskuvarjohyppääjä ja harrastaa liitopukuhyppyjä. Hänellä oli myös NOVA-hyppykouluttajan pätevyys. Latifaa valmensi entinen laskuvarjohypyn maailmanmestari Stefania Martinengo. Latifan ystävä ja capoeira-opettaja Tiina Jauhiaisen mukaan Latifa rakensi elämänsä harrastustensa ympärille, koska tältä oli kielletty työskentely ja opiskelu.
Shamsan pakoyritys

Vuonna 2000 Latifan isosisko Shamsa karkasi perheen Britanniassa sijaitsevalta ratsutilalta. Ratsutilalla Shamsan ja hänen siskojensa kanssa vuosia työskennellyt Lucy Stevenson kertoi, ettei ollut paosta yllättynyt. Shamsa oli hänen mukaansa päättäväinen nuori nainen, jota kiehtoi ratsutilalla olleiden nuorten länsimainen elämä.
Shamsa jäi kiinni muutaman viikon jälkeen, ja hänet vietiin Dubaihin. Seuraavana vuonna Latifan kertoman mukaan hän ja yksi heidän siskopuolistaan olivat saaneet salakuljetettua eristyksessä olleelle Shamsalle matkapuhelimen, jolla he olivat yhteydessä toisiinsa. Shamsa oli puhelimella yhteydessä Britannian viranomaisiin ja pyysi näiltä apua. Shamsa kertoi viranomaisille miten aseistetut miehet kaappasivat hänet kadulta, huumasivat ja kuljettivat hänet yksityislentokoneella Dubaihin. Yhteydenoton seurauksena asiasta nousi Britanniassa kohu, mutta tapauksen tutkinta ei edennyt. Dubaissa Latifan mukaan hänen sisaruksiaan kuulusteltiin väkivalloin sen selvittämiseksi, miten Shamsa oli saanut puhelimen.
Myöhempien mediatietojen mukaan Britannian ulkoministeriö olisi pysäyttänyt tutkinnan, jonka ulkoministeriö kielsi tehneensä. Ulkoministeriö kuitenkin myönsi, että heillä on tapauksesta ministeriön salaamaa tietoa, koska sen julkaiseminen voisi vahingoittaa maiden välisiä suhteita.
Latifan ensimmäinen pakomatka 2002

Latifa kertoi vuonna 2018 julkaisemallaan videolla yrittäneensä  vuonna 2002 16-vuotiaana ratsastaa Omaniin löytääkseen asianajajan, joka auttaisi hänen siskoaan. Latifan kuvauksen mukaan hän oli naiivi eikä tiennyt maailmasta juuri mitään. Rajavartijat ottivat hänet kiinni ja lähettävät hänet takaisin pääkaupunkiin. Karkausyrityksen seurauksena hänet vangittiin. Vuonna 2018 kuvaamallaan videolla Latifa kertoi, miten hän vankeudessaan joutui eristyksen lisäksi pahoinpitelyjen ja kidutuksen kohteeksi.
Latifa vapautettiin  3 vuoden ja 4 kuukauden jälkeen, mutta tämän jälkeenkin hänen elämänsä oli valvottua. Hän ei saanut liikkua kuninkaallisen palatsin ulkopuolella ilman vartijaa joka raportoi hänen liikkeistään. Myös sitä, ketä hän sai tavata, rajoitettiin. Hän ei myöskään saanut haltuunsa passiaan eikä saanut matkustaa ulkomaille.  Vuonna 2010 Latifa tapasi capoeira-opettajansa Tiina Jauhiaisen, jota hän pyysi henkilökohtaiseksi kuntovalmentajakseen ja heistä tuli hyviä ystäviä. Vuonna 2013 Latifa aloitti laskuvarjohyppäämisen Jauhiaisen opastuksella.
Vuonna 2011 Latifa otti yhteyden ranskalaisen ex-vakoojaan Herve Jaubertiin, joka onnistuneesti pakeni Dubaista muutamaa vuotta aikaisemmin ja alkoi suunnitella pakomatkaa.
Latifan mukaan vuosi 2017 oli käänteentekevä päätöksessä toteuttaa pakomatka. Shamsa oli ollut eristyksissä vuoteen 2008 saakka jolloin hän oli lopettanut syömisen. Olisi ollut skandaali, jos hän olisi kuollut nälkään, joten eristystä lievennettiin ja hänelle sallittiin vierailijoita. Tämänkään jälkeen Shamsa ei ollut saanut poistua rakennuksesta. Latifa oli odottanut, että valvonta vähenisi siten, että he voisivat paeta yhdessä. Vuonna 2017  Shamsalta löytyi uusia puhelimia ja tilanne kiristyi, koska pelättiin, että Shamsan kidnappaus nousee uudestaan julkisuuteen. Shamsa joutui pakkolääkitetyksi ja ympärivuorokautiseen valvontaan. Uuden eristyksen takia Latifa ei enää kokenut, että olisi voinut tehdä Dubaissa mitään siskonsa hyväksi ja että hänen tulisi auttaa ensin itseään ennen kuin voisi auttaa siskoaan.