Antoine Watteau
Aikuisiän teokset

Vuonna 1709 Watteau tavoitteli Prix de Romea, mutta Akatemia hylkäsi hänen anomuksensa. Vuonna 1712 hän haki sitä uudestaan, ja häntä pidettiin niin hyvänä, että yhden vuoden Rooman-apurahan myöntämisen sijasta hänet otettiin Akatemian täysjäseneksi. Vasta viiden vuoden kuluttua hän sai luovutetuksi vaaditun ”hyväksymistyön”, mutta se oli hänen mestariteoksiaan: Pyhiinvaellus Kytheraan, josta käytetään myös nimeä Maihinnousu Kytheraan.
Kiinnostavaa kyllä, että vaikka Watteaun maalaukset näyttävät edustavan Ludvig XIV:n alaikäisyyden ajan (1638–1651) aristokraattista tyylikkyyttä (joskin hän todellisuudessa eli pääosan lyhyttä elämäänsä Ludvig XIV:n loppukauden itsevaltiuden ilmapiirissä), hänellä ei koskaan ollut ylhäisiä suojelijoita. Hänen ostajansa olivat porvareita, kuten pankkiireja ja kauppiaita.
Vaikka hänen kypsän iän maalauksensa näyttävät olevan kevytmielisiä fêtes galantes -kuvauksia, niissä todellisuudessa näkyy puhdasta melankoliaa, elämän turhuuden kokemista, minkä vuoksi hän on 1700-luvun taiteilijoiden joukossa taiteilija, joka on lähinnä moderneja vivahteita. Hänen monet jäljittelijänsä, kuten Nicolas Lancret ja Jean-Baptiste Pater, lainailivat hänen aiheitaan mutta eivät tavoittaneet hänen henkeään.
Hänen maineikkaimpia maalauksiaan, kahden ”Pyhiinvaellus Kytheraan” -version ohella (joista toinen on Louvressa, toinen Berliinin Schloss Charlottenburgissa), ovat Pierrot (pitkään ”Gillesinä” pidetty), Fêtes venitiennes, Rakkautta italialaisessa teatterissa, Rakkautta ranskalaisessa teatterissa, ”Voulez-vous triompher des belles?” ja Mezzetin. Hänelle tunnusomainen maalaustyyppi on Pierrot- eli Gilles-aihe, jossa Pierrot'n vähitellen hiipuva hymy muistuttaa hämmentynyttä näyttelijää, joka nähtävästi on unohtanut vuorosanansa. Hän on aineellistunut elämän pelottavaan todellisuuteen prameilevana kuin ainoa suojapanssarinsa, surullinen klovnin puku. Maalausta voi tulkita Watteaun piikikkääksi kommentiksi omasta kuolemaan johtavasta sairaudestaan.
Watteaun viimeisessä mestariteoksessa Gersaintin kyltti, on pastoraalisen metsäaukion tilalla maallinen kaupunkilaistapaaminen. Watteau maalasi sen omasta halustaan ”karkottaakseen kylmyyden sormistaan”, ja tämä pariisilaisen taidekaupan kyltti on todellisuudessa Watteaun teatterin loppuesirippu. Siitä on käytetty nimitystä Watteaun Las Meninas siksi, että aiheena näyttää olevan taiteen mainostaminen. Tapahtumapaikka on taidegalleria, jonka etuseinä on taianomaisesti kadonnut. Galleria ja katu ovat kankaalla sulautuneet yhteen vierekkäisiksi tapahtumiksi.
Watteau huolestutti ystävänsä suhtautumalla välinpitämättömästi tulevaisuuteensa ja taloudelliseen turvallisuuteen aivan kuin aavistaen, ettei eläisi pitkään. Hän oli tosiasiassa ollut sairaalloinen ja ruumiiltaan hauras jo lapsena. Hän matkusti vuonna 1720 Lontooseen tapaamaan tohtori Richard Meadia, joka oli ajan muodikkaita lääkäreitä ja Watteaun taiteen ihailija. Lontoon kostea ja savuinen ilma kumosi tohtori Meadin terveellisen ruoan ja lääkkeiden vaikutuksen. Watteau palasi Ranskaan ja vietti viime kuukautensa suosijansa Abbé Harangerin maatilalla, jossa hän 36-vuotiaana kuoli vuonna 1721. Kuolinsyy oli ehkä tuberkuloottinen kurkunpään tulehdus. Abbé sanoi Watteaun olleen viimeisinä elinpäivinään puolitajuton ja takertuneen siveltimeensä ja maalanneen ilmaan kuvitteellisia maalauksia.