stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Videopelimusiikki
Kirjallisuutta

Karen Collins: Game Sound.  MIT Press, 2008.  ISBN 978-0-262-03378-7.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Zen no Santora (Arkistoitu – Internet Archive) - Suomalainen pelimusiikkiin perehtynyt sivusto.
RPGFan - Roolipeleihin keskittynyt sivusto, jolla on myös lukuisia soundtrack-arvosteluita.
Kohina -nettiradio soittaa vanhojen tietokone- ja videopelien musiikkia.
CVGM -nettiradio soittaa vanhojen tietokone- ja videopelien musiikkia. Rekisteröityneet käyttäjät valitsevat soittolistan ja voivat lähettää lisää kappaleita.
Unexotica - Amiga-musiikin kokoelma (LHA-tiedostoja ei tarvitse purkaa).
Deliplayer - Ilmainen soitinohjelma Windowsille. Soittaa esimerkiksi C64:n ja Amigan musiikkia.
UADE (Arkistoitu – Internet Archive) Deliplayer Unix-järjestelmille.
Sidplay - Soitto-ohjelma C64:n musiikkia varten (huom. SID-musiikkia ei osata vielä emuloida täydellisesti, joskin emulaatio on lähes aina riittävän hyvää).
VORC - Vanhoihin, äänipiirillä tuotettuihin musiikkeihin perehtynyt sivusto.
ASMA - 8-bittisten Atari -tietokoneiden musiikkitiedostoja ja soitto-ohjelmia.
SC68 - Atari ST:n musiikille tarkoitetun SC68 -tiedostoformaatin sivu.
SMSPOWER - music 8-bittisen Sega Master Systemin musiikkia.
Zophar's Domain - Monien pelikonsolien (Mega Drive, PC Engine, Super Nintendo Entertainment System -musiikkia emuloitavassa formaatissa.
OverClocked ReMix - Uusia sovituksia pelien musiikeista.
VGMix X (Arkistoitu – Internet Archive) - Lisää sovituksia pelien musiikeista.
The Video Game Music Archive - Sovituksia eri laitteilta midi-formaatissa.
AMIGAremix - Sovituksia Amigan musiikista.
Game Music Revolution - Tarjoaa laajan tietokannan pelimusiikki-julkaisuista.
VGMdb (Arkistoitu – Internet Archive) - Kuten edellinen, mutta sisältää mm. oikean keskustelufoorumin, käyttäjäkohtaiset kokoelmat ja on helpommin käyttäjien muokattavissa.
Volgogradski prospektin metroasema

| Volgogradski prospekt (Волгоградский проспект) |
| --- | --- |

 Moskovan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:  Tagansko-Krasnopresnenskaja
Sijainti:  55.7253°N, 37.6869°E
Paikkakunta:  Moskova, Venäjä
Avattu:  31. joulukuuta 1966
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Volgogradski prospekt (ven. Волгоградский проспект) on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 31. joulukuuta 1966.
Viitajärvi (Soini)

| Viitajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Soini
Koordinaatit:  62°46′29″N, 24°11′25″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kolunjoen valuma-alue (35.46)
Laskupuro:  Viitapuro Syväjokeen 
Järvinumero:  35.463.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  180,8 m  
Rantaviiva:  1,435 km  
Pinta-ala:  10,107 ha  
Saaria:  1 
 fiViitajärvi 
Viitajärvi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Hallaperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 10,1 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 180,8 metriä mpy.
Vuoripensassieppo

| Vuoripensassieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pensassiepot Petroicidae
Suku::  Pensassiepot Peneothello
Laji::  sigillata
Kaksiosainen nimi
 Peneothello sigillata  (De Vis, 1890) 
Synonyymit
 Peneothello sigillatus 
Katso myös
   Vuoripensassieppo Wikispeciesissä   Vuoripensassieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vuoripensassieppo (Peneothello sigillata) on pensassieppojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Vuoripensassieppoa tavataan Uuden-Guinean saarella Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on raportoitu olevan suurimmaksi osaksi yleinen, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bogue-luokka

| Bogue-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  16 890 t
Pituus:  151 m (kokonaispituus) 150 m (lentokansi)
Leveys:  21,18 m (kokonaisleveys) 21 m (lentokansi)
Syväys:  7,9 m
Koneteho:  8 500 shp (6,3 MW)
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  646
Aseistus
Meritorjunta:  19-24 x lentokonetta
Ilmatorjunta:  2 x DP 5"/50 -tykkiä 8 x Bofors 40 mm 10-35 x 20 mm ilmatorjuntatykkiä
Bogue-luokka oli Yhdysvaltain laivaston saattuetukialusluokka toisessa maailmansodassa. Aluksista osa luovutettiin Lend-Lease-sopimuksen nojalla Britannian kuninkaalliselle laivastolle, jossa ne palvelivat Attacker- ja Ruler-luokkina.
Taustaa

Long Island - ja Charger-luokista saadut kokemukset sekä Britannian kasvava tarve saada lisää saattuetukialuksia johtivat Yhdysvaltain päätökseen vuoden 1941 lopulla siirtää lisää C3-tyypin rahtialuksia muutettavaksi tehtävään.
Muutostyöt

Luokan alukset valmistettiin 20:stä tyypin 3C rahtialuksen rungosta. Muutostöistä pääosa tehtiin Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporationilla ja muutama alkupään muutos tehtiin Ingalls Shipbuildingilla Pascagoulassa Mississipissä ja Western Pipe and Steel Companyllä San Franciscossa Kaliforniassa.
Eroina edeltäneeseen Charger-luokkaan olivat hieman suuremmat hangaaritilat ja lentokansi, 3 tonnin lentokoneen ilmaan saattava katapultti, kaksi 6,5 tonnin hissiä lentokoneiden siirtämiseksi kannelle. Tärkein ero oli turbiinimoottorien käyttöönotto, mikä nosti alusten nopeutta. Hintana oli kuitenkin toimintasäteen pieneneminen, mikä seurasi hieman pienemmästä öljyvarastosta.
Perään asennettiin 5 tuuman tykki ja 20 millimetrin tykit keulaan sekä lentokannen sivuun rakennetuille hyllyille. 20 millimetrin tykkejä oli aluksi 10. Ensimmäisistä aluksista osa jäi aluksi ilman tykkejä, kun odotettiin asennettavaksi kaksiputkisia 40 millimetrin tykkejä. 40 millimetrin aseita asennettiin lopulta vain neljä.
Alukset

Ensimmäinen ryhmä
USS Altamaha (CVE-6) myöhemmn HMS Battler
USS Barnes (CVE-7) myöhemmin HMS Attacker
USS Block Island (CVE-8) myöhemmin HMS Hunter
USS Bogue (CVE-9)
USS Breton (CVE-10) myöhemmin HMS Chaser
USS Card (CVE-11)
USS Copahee (CVE-12)
USS Core (CVE-13)
USS Croatan (CVE-14) myöhemmin HMS Fencer
USS Hamlin (CVE-15) myöhemmin HMS Stalker
USS Nassau (CVE-16)
USS St. George (CVE-17) myöhemmin HMS Pursuer
USS Altamaha (CVE-18)
USS Prince Williams (CVE-19) myöhemmin HMS Striker
USS Barnes (CVE-20)
USS Block Island (CVE-21) Saksan laivaston sukellusveneen U-549 upottama 1944
USS Breton (CVE-23)
USS Croatan (CVE-25)
HMS Ravager (D70)
HMS Searcher (D40)
HMS Tracker (D24)
Toinen ryhmä
USS Prince William (CVE-31)
USS Chatham (CVE-32) myöhemmin HMS Slinger
USS Glacier (CVE-33) myöhemmin HMS Atheling
USS Pybus (CVE-34) myöhemmin HMS Emperor
USS Baffins (CVE-35) myöhemmin HMS Ameer
USS Bolinas (CVE-36) myöhemmin HMS Begum
USS Bastian (CVE-37) myöhemmin HMS Trumpeter
USS Carnegie (CVE-38) myöhemmin HMS Empress
USS Cordova (CVE-39) myöhemmin HMS Khedive
USS Delgada (CVE-40) myöhemmin HMS Speaker
USS Edisto (CVE-41) myöhemmin HMS Nabob
USS Estero (CVE-42) myöhemmin HMS Premier
USS Jamaica (CVE-43) myöhemmin HMS Shah
USS Keweenaw (CVE-44) myöhemmin HMS Patroller
USS Prince (CVE-45) myöhemmin HMS Rajah
USS Niantic (CVE-46) myöhemmin HMS Ranee
USS Perdido (CVE-47) myöhemmin HMS Trouncer
USS Sunset (CVE-48) myöhemmin HMS Thane
USS St. Andrews (CVE-49) myöhemmin HMS Queen
USS St. Joseph (CVE-50) myöhemmin HMS Ruler
USS St. Simon (CVE-51) myöhemmin HMS Arbiter
USS Vermillion (CVE-52) myöhemmin HMS Smiter
USS Willapa (CVE-53) myöhemmin HMS Puncher
USS Winjah (CVE-54) myöhemmin HMS Reaper
Volgoneft-139

Volgoneft-139 oli vuonna 1978 rakennettu neuvostoliittolaisvalmisteinen Volgoneft-luokan jokitankkialus, joka 11. marraskuuta 2007 repesi kahtia kovassa merenkäynnissä Mustanmeren ja Asovanmeren välisessä Kertšinsalmessa. Alus oli rakennettu vuonna 1978, ja se oli rekisteröity Astrahaniin. Aluksen omistaja oli Volgotanker, ja se kuului Projekti 550A-luokan Volgoneft-jokitankkialuksiin.
Katkenneen aluksen lastina oli 4 077 tonnia raskasta polttoöljyä, josta 1 200 - 2 000 tonnia valui mereen ja loput onnistuttiin pumppaamaan toiseen alukseen. Kaikki 13 miehistön jäsentä onnistuttiin pelastamaan. Samaan aikaan upposi myös kolme muuta alusta: Volnogorsk, Nahitševa ja Kovel. Öljy saastutti Venäjän ja Ukrainan rannikkoa 250 km:n matkalta.
Volha H’udzenka

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Litvintšuk vuonna 2016 |  Litvintšuk vuonna 2016 |  Litvintšuk vuonna 2016 |  |
Maa:   Valko-Venäjä
Naisten ratamelonta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Tokio 2020 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Lontoo 2012 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Rio de Janeiro 2016 | K-4 500 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Milano 2015 | K-4 500 m |  |
|  Kultaa | Račice 2017 | K-1 500 m |  |
|  Kultaa | Szeged 2019 | K-2 200 m |  |
|  Kultaa | Szeged 2019 | K-2 500 m |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 2021 | K-4 500 m |  |
|  Hopeaa | Szeged 2019 | K-1 500 m |  |
|  Hopeaa | Szeged 2019 | K-4 500 m |  |
|  Hopeaa | Kööpenhamina 2021 | K-2 500 m |  |
|  Pronssia | Szeged 2011 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Duisburg 2013 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Moskova 2014 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Moskova 2014 | K-1 4x200 m |  |
|  Pronssia | Motemor-o-Velho 2018 | K-1 500 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 2011 | K-4 500 m |  |
|  Kultaa | Račice 2015 | K-4 500 m |  |
|  Hopeaa | Zagreb 2012 | K-4 500 m |  |
|  Hopeaa | Zagreb 2012 | K-2 200 m |  |
|  Hopeaa | Zagreb 2012 | K-2 500 m |  |
|  Hopeaa | Moskova 2016 | K-4 500 m |  |
|  Hopeaa | Plovdiv 2017 | K-1 500 m |  |
|  Hopeaa | Belgrad 2018 | K-1 500 m |  |
|  Hopeaa | Belgrad 2018 | K-4 500 m |  |
|  Hopeaa | Poznań 2021 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Belgrad 2011 | K-2 200 m |  |
|  Pronssia | Montemor-o-Velho 2013 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Poznań 2021 | K-2 500 m |  |
| Euroopan kisat  | Euroopan kisat  | Euroopan kisat  |  |
|  Kultaa | Minsk 2019 | K-1 500 m |  |
|  Kultaa | Minsk 2019 | K-2 500 m |  |
|  Hopeaa | Minsk 2019 | K-4 500 m |  |
|  Pronssia | Minsk 2019 | K-2 200 m |  |
Volha Sjarhejeuna H’udzenka (valkoven. Вольга Сяргееўна Худзенка, s. 12. toukokuuta 1992) on valkovenäläinen ratameloja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
H’udzenka on kilpaillut kolmesti olympialaisissa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän kilpaili kajakkikaksikon 500 metrin kilpailussa ja kajakkinelikon 500 metrin kilpailussa. Kaksikossa hän oli yhdeksäs, mutta nelikossa hän saavutti olympiapronssia. Hän oli mukana myös neljä vuotta myöhemmin Rio de Janeiron olympialaisissa, kun Valko-Venäjän joukkue uusi kajakkinelikon olympiapronssin. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti kajakkinelikon 500 metrillä hopeaa sekä oli kajakkikaksikon 500 metrillä kuudes ja kajakkiyksikön 500 metrillä neljästoista.
H’udzenka on voittanut viidesti maailmanmestaruuden. Ensimmäisen mestaruuden hän voitti vuonna 2015, kun hän oli mukana kajakkinelikon 500 metrin kilpailun voittaneessa joukkueessa. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti kajakkiyksikön 500 metrin kilpailun. Vuonna 2019 hän oli voittamassa kajakkikaksikon 200 ja 500 metrin kilpailua sekä 2021 kajakkinelikon 500 metriä. Hänellä on myös kolme MM-hopeaa ja viisi MM-pronssia. Hänellä on myös kaksi EM-kultaa, kahdeksan EM-hopeaa ja kolme EM-pronssia.
Wasanbon

Wasanbonia
Wagashi-makeisia
Wasanbon (jap. 和三盆) on japanilainen kellertävä hienojakoinen sokeri, jota käytetään etenkin perinteisten makeisten (wagashi) valmistukseen. Wasanbonia ja siitä valmistettavia makeisia tehdään erityisesti Kagawan ja Tokushiman prefektuureissa Shikokulla.
Sokeria on käytetty Japanissa jo 700-luvulta lähtien, mutta tuolloin se oli lähinnä kallis ja harvinainen lääke, jota ruuanlaitossa ei vielä käytetty. Sokeri yleistyi vasta 1500-luvun lopulla, jolloin sitä alkoivat tuoda maahan portugalilaiset ja kiinalaiset kauppiaat. Shōgun Tokugawa Yoshimune (1684–1751) päätti kannustaa sokerin kotimaista tuotantoa, ja Japanissa alettiin viljellä sokeriruokoa. Wasanbon on peräisin Shikokun Kagawan ja Tokushiman prefektuureista, joissa sokeriruokoa viljellään muulle Japanille epätyypilliseen tapaan edelleen.
Wasanbonin valmistus alkoi 1700-luvulla, ja erityisesti sitä valmistetaan sokeriruokolajista Saccharum sinense, joka nimensä mukaisesti on peräisin Kiinasta. Sokeriruokosato korjataan joulukuussa. Sokeriruoko murskataan, ja sen mehu keitetään veden erottamiseksi sokerista. Keitetty lopputulos puristetaan ja vaivataan käsin kankaita käyttäen, ja valmis melassi kuivatetaan. Valmis wasanbon on väriltään hieman kellertävää. Wasanbonia käytetään etenkin perinteisten riisijauhosta valmistettujen makeisten (wagashi) valmistukseen.
Vincenzo Iaquinta

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 21. marraskuuta 1979 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Crotone, Italia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 191 cm
Paino: 84 kg
Lempinimi: Ia
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1996–1997 1998 1998–2000 2000–2007 2007–2013 2012 |  Reggiolo  Padova  Castel di Sangro  Udinese  Juventus →  Cesena | 33 (6) 13 (3) 52 (8) 176 (58) 86 (30) 7 (1) |
Maajoukkue
| 2005–2010 |  Italia | 40 (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. heinäkuuta 2013.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 2. lokakuuta 2010.
Vincenzo Iaquinta (s. 21. marraskuuta 1979 Crotone, Italia) on italialainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelannut Iaquinta edusti parhaat pelivuotensa  Italian Serie A:ssa Udinesea ja Juventusta.
Ura

Vincenzo Iaquinta pelasi pitkään alhaisilla sarjatasoilla edustaen pikkuseuroja, kunnes siirtyi Udineseen kaudeksi 2000–2001. Ennen siirtoa hän ehti edustaa Reggioloa, Padovaa ja Castel di Sangroa. Iaquinta on saanut koko uransa ajan melko runsaasti peliaikaa, mutta ensimmäisen kymmenen maalin kautensa hän pelasi vasta 2003–2004, kun hän teki Udineselle 29 ottelussa 11 maalia. Seuraavalla kaudella maaleja syntyi vielä kaksi enemmän. Kansainvälisen läpimurtonsa hän teki kaudella 2005–2006, kun Udinese selvisi Mestarien liigaan. Iaquinta nousi suuren yleisön tietoisuuteen tehtyään 14. syyskuuta 2005 pelatussa Mestarien liigan ottelussa kreikkalaista Panathinaikosia vastaan hattutempun. Välittömästi tämän jälkeen alkoivat siirtohuhut pyöriä ja kerrottiin Iaquintalla olevan ongelmia joukkueenjohdon kanssa. Hän olikin jonkin aikaa pelaamatta, kunnes vuonna 2006 hän solmi kolmivuotisen jatkosopimuksen Udinesen kanssa. Kaudella 2006–07 Iaquinta iski peräti 14 maalia 30 ottelussa Udinesessa. Upeat otteet poikivat siirron suurempaan seuraan, kun Udinese ja Juventus pääsivät sopuun Iaquintan siirrosta Torinoon. Kaudella 2007–08 Iaquinta pelasi hienon debyytti-kauden Juventuksen hyökkääjänä. Hän iski 24 Serie A-ottelussa 8 maalia. Kaudella 2008–09 Iaquinta iski Serie A:ssa 12 maalia, sekä 1-0 maalin Mestarien Liigan puolivälierässä, kotiottelussa Chelseaa vastaan. Juventus putosi kuitenkin jatkosta Mestarien Liigassa pelin päätyttyä 2-2 lukemiin, ja Chelsean voitettua kotiottelunsa 1-0. Kaudella 2009–10 Juventus pelasi heikon kauden ja "Vanha Rouva" kompuroi Serie A:ssa vasta seitsemänneksi. Iaquintan vastuu väheni ja hän pelasi kaudella vain 15, tehden kuusi maalia. Kaudella 2010–11 Luigi Del Nerin valmentaessa Juventusta Iaquintan peliaika jälleen kasvoi. Hän pelasi 20 liiga-ottelua iskien niissä neljä maalia. Kaudeksi 2011–12 Juventuksen uudeksi päävalmentajaksi tuli entinen pelaaja-legenda Antonio Conte. Conte valmensi Juventuksen Italian mestariksi, mutta Iaquintan vastuu jäi olemattomaksi, sillä hän ei pelannut Conten alaisuudessa yhtään ottelua. Kesken kauden Iaquintan Juve-kurimus päättyi hetkellisesti, kun hän pääsi lainalle Cesenaan, jossa hän pelasi 7 ottelua ja teki yhden maalin. Kaudeksi 2012–13 Iaquinta palasi Juventukseen, vaikka hänen huhuttiin siirtyvän mm. Englannin Valioliigassa pelaavaan Fulhamiin tai Newcastleen. Kun Juventus nimesi ykkösjoukkueensa kokoonpanon, Iaquinta ei mahtunut mukaan. Lisäksi hänen pitkään käyttämä pelinumero #9 annettiin Mirko Vucinicille.
Ura > Maajoukkueessa

Italian maajoukkueeseen Iaquinta valittiin ensi kerran maaliskuussa 2005, hän teki ensi esiintymisensä Azzurri-paidassa Islantia vastaan pelatussa ottelussa. Hän oli mukana myös Italian maailmanmestaruusjuhliin päättyneissä 2006 MM-kisoissa, joissa hän teki Italian toisen maalin maan ensimmäisen ottelussa Ghanaa vastaan tultuaan vaihdosta kentälle. Ystävyys-ottelussa Uutta-Seelantia vastaan vuonna 2009 Iaquinta iski kaksi maalia. Päävalmentaja Marcello Lippi valitsi Iaquintan Italian joukkueeseen jalkapallon MM-kisoihin 2010. Iaquinta pelasi Italian kaikki ottelut ja iski yhden maalin rangaistuspotkusta Uutta-Seelantia vastaan tasoittaen pelin 1-1:een. Italian MM-turnaus päättyi katastrofiin, kun joukkue putosi jo alkulohkoon. Kun turnauksen jälkeen Italian uudeksi päävalmentajaksi nimitettiin Cesare Prandelli, se tiesi Iaquintan maajoukkue-pelien loppumista, sillä oltuaan kaksi vuotta Italian päävalmentajana Prandelli ei ole kertaakaan kutsunut Iaquintaa maajoukkueen mukaan. Yhteensä Iaquinta on pelannut 40 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia.
Aiheesta muualla

Iaquinta Serie A:n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Iaquinta UEFA:n sivuilla
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Buffon |
2 Zaccardo |
3 Grosso |
4 De Rossi |
5 Cannavaro |
6 Barzagli |
7 Del Piero |
8 Gattuso |
9 Toni |
10 Totti |
11 Gilardino |
12 Peruzzi |
13 Nesta |
14 Amelia |
15 Iaquinta |
16 Camoranesi |
17 Barone |
18 Inzaghi |
19 Zambrotta |
20 Perrotta |
21 Pirlo |
22 Oddo |
23 Materazzi |
Valmentaja Lippi
Italian joukkue – Maanosaliittojen cup 2009
1 Buffon |
2 Santon |
3 Grosso |
4 Chiellini |
5 Cannavaro |
6 Legrottaglie |
7 Pepe |
8 Gattuso |
9 Toni |
10 De Rossi |
11 Gilardino |
12 De Sanctis |
13 Gamberini |
14 Amelia |
15 Iaquinta |
16 Camoranesi |
17 Rossi |
18 Palombo |
19 Zambrotta |
20 Montolivo |
21 Pirlo |
22 Dossena |
23 Quagliarella |
Valmentaja Lippi
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Buffon |
2 Maggio |
3 Criscito |
4 Chiellini |
5 Cannavaro |
6 De Rossi |
7 Pepe |
8 Gattuso |
9 Iaquinta |
10 Di Natale |
11 Gilardino |
12 Marchetti |
13 Bocchetti |
14 De Sanctis |
15 Marchisio |
16 Camoranesi |
17 Palombo |
18 Quagliarella |
19 Zambrotta |
20 Pazzini |
21 Pirlo |
22 Montolivo |
23 Bonucci |
Valmentaja Lippi
Barbara Nadel

| Barbara Nadel> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Lontoo, Iso-Britannia
Ammatti:  näyttelijä, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: Englannin kieli
Palkinnot
 CWA Hopeinen tikari (2005) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Barbara Nadel on englantilainen rikoskirjailija, joka on tullut kuuluisaksi ketjupolttavasta, brandya naukkailevasta istanbulilaisesta komisario Çetin İkmenistä kertovilla rikoskertomuksillaan.
Tausta

Barbara Nadel on syntynyt Itä-Lontoossa, mutta asuu tällä hetkellä miehensä ja kuuden aksolotlinsa kanssa Lancasterissa, pohjoisessa Englannissa.
Nadel on koulutukseltaan näyttelijä. Ennen täyspäiväiseksi kirjailijaksi ryhtymistään hän toimi erilaisissa tehtävissä mielenterveystyötä tekevässä järjestössä ja psykiatrisessa sairaalassa. Hän on lisäksi työskennellyt seksuaalisesti hyväksikäytettyjen teini-ikäisten nuorten parissa ja opettanut psykologiaa kouluissa ja collegeissa. Hän on toiminut myös Shrewsburyn vapaaehtoisen mielenterveystyön suojelijana, kunnes sen toiminta ilmeisesti tyrehtyi rahoituksen loppuessa.
Nadel on sijoittanut suuren osan tähän astisista teoksistaan Turkkiin, Istanbuliin, jossa hän on vieraillut säännöllisesti pari kertaa vuodessa jo yli kolmenkymmenen vuoden ajan. Nadel vieraili ensimmäisen kerran Istanbulissa nuorena reppureissaajana ja viehättyi tällöin kaupungin monipolvisuudesta - itse paikasta ja sen historian eri tasojen vuoropuhelusta. Istanbulissa eri kansat, kulttuurit ja uskonnot kohtaavat suloisessa sekamelskassa, jonka on läsnäolon aistii myös vahvasti kirjailijan omassa tuotannossa.
Barbara Nadel on kertonut, että hänellä on paljon suosikkikirjailijoita, mutta ne kaksi kirjailijaa, jotka ovat ehkä eniten vaikuttaneet hänen tuotantoonsa ovat Lawrence Durrell ja Charles Dickens. Lawrence Durrellin vaikutuksen voi huomata vertaamalla Barbara Nadelin kirjojen  tematiikkaa ja itäisen Välimeren ympäristön kuvailua esimerkiksi Durrellin Aleksandria-kvartettiin (Justine, Balthazar, Mountolive, Clea). Dickensin vaikutus taas näkyy kaikessa "oudossa" ja "yllättävässä".
Tuotanto

Nadel on kirjoittanut 17 rikoskirjaa, joissa päähenkilönä on komisario Çetin İkmen. Çetin İkmenin lisäksi kirjoissa seikkailevat hänen lähimpänä apurinaan ylikonstaapeli Mehmet Süleyman, Çetin İkmenin lapsuudenystävä patologi Arto Sarkissian sekä konstaapeli Balthazar Cohen. İkmenillä on iso liuta lapsia ja kiivastemperamenttinen mutta harras uskovainen muslimivaimo Fatma, joka paheksuu ankarasti miehensä juopottelua.
Nadel on sijoittanut kertomuksensa Istanbuliin oman kertomansa mukaan erityisesti siksi, että hän halusi nostaa kaupungin "rikoskirjallisuuden maailmankartalle". Vuoropuhelu paikka - tarina on oleellinen: paikka kasvaa ulos tarinasta ja tarina taas täydentyy paikasta. Nadel kohottaa tietoisesti paikkoja esiin syventäessään niiden profiileja kirjoittaessaan niistä.
Syntymäpaikkaansa Lontoon East Endiin Barbara Nadel on sijoittanut tähän mennessä neliosaisen sarjan, joka kertoo toisen maailmansodan ajasta päähenkilönä hautausurakoitsija Francis Hancock. Francis Hancockin hahmoon ja aikakauden kuvaukseen Nadel on saanut materiaalia oman isänsä ja erityisesti tämän isän, oman isoisänsä, hahmoista ja monilla tavoin järkyttävistä kokemuksista molempien maailmansotien aikoina. Myös Nadelin isä ja isoisä on syntyneet ja varttuneet Itä-Lontoossa.
Toisin kuin komisario İkmen-sarjassa kertojana Francis Hancock-sarjassa on itse päähahmo. Lukijat näkevät maailman Francisin silmien kautta, jonka näkökulma on tavallaan "ulkopuolisen". Vaikkakin jo juurtuneena Itä-Lontooseen ja sen perinteisiin Francis on jo ulkonäöltään erilainen. Francisin  isä palveli monien sen sukupolven miesten tavoin brittiläistä rajia Intiassa ja tapasi siellä ollessaan tämän äidin, Kalkutasta lähtöisin olevan intialaisen Maryn, jonka kanssa hän myöhemmin myös avioitui. Francisin erilaisuus ei kuitenkaan johdu hänen ihonväristään vaan sen ydin kätkeytyy hänen oma menneisyyteensä.
Kirjoja kirjoittaessaan Barbara Nadel sai paljon apua perheeltään ja myös sen ulkopuolelta tuottaakseen autenttista 1940-luvun kieltä ja "ääntä". Myös vuoropuhelu paikan (eli West Ham Itä-Lontoossa) kanssa nousee esille. Myös Hakim & Arnold -sarja sijoittuu myös Lontooseen.
Barbara Nadel kirjoittaa myös ryhmäblogia International Crime Authors' Reality Check -sivustolla.
Palkinnot ja tunnustukset

Barbara Nadelin tuotantoa on käännetty monille kielille ja hän on saanut niistä myös monia tunnustuspalkintoja:
2005 CWA Silver Dagger (Hopeinen tikari) palkinnon voittaja (Deadly Web, ei käännetty suomeksi)
2006 "Jury" aikakauslehden "Flint Axe" -palkinto parhaasta historiallisesta rikosromaanista Last Rights, 2005. (Francis Hancock -sarjaa. Ei käännetty suomeksi)
2008 London Borough of Redbridge Big Red Read Book of the Year -voittaja romaanista Ashes to Ashes. (Francis Hancock -sarjaa. Ei käännetty suomeksi)
2010 London Borough of Redbridge Big Red Read Crime Fiction of the Year rikosromaanista Sure and Certain Death. (Francis Hancock -sarjaa. Ei käännetty suomeksi).
2013 Derringer-finalisti Ellery Queen's Mystery Magazine'ssa julkaistusta novellista Nain Rouge
Teokset

Barbara Nadel on kirjoittanut 17 rikoskirjaa, joissa päähenkilönä on komisario Çetin İkmen. Nadel on myös kirjoittanut neliosaisen sarjan, jonka päähenkilö on hautausurakoitsija Francis Hancock, ja kolmeosaisen Hakim & Arnold -sarjan.