Kunnia (kirja)
Vastaanotto

Helsingin sanomissa kirjailija Matti Mäkelä arvioi, että Hännikäisen teos on monipuolinen ja hyvin kirjoitettu. Hännikäinen on kuitenkin Mäkelän mukaan liian pessimistinen. ”Monessa kohtaa hän voisi puhua koko yhteisöstä ja itsekin puhua sille järkevälle naisten enemmistölle eikä korostaa sukupuolten vastakkainasettelua. – – Hän provosoi myös turhaan aseihailullaan ja Yukio Mishima -romantiikallaan. Toisinaan argumentointi on ohutta.”
Itä-Suomen ylioppilaslehti Uljaan arviossa Jussi Turunen kirjoitti, että teoksessa käsitellään miehuuden kokemusta ajatuksia herättävästi. Turusen mukaan teos esittää selkeästi lausutun kaipuun henkiseen kunnian kokemukseen.
Kansan uutisissa kirjailija Tuula-Liina Varis kirjoitti, että Hännikäinen yleistää liikaa. Yksilölliset erot ovat suuremmat sukupuolten sisällä kuin sukupuolten välillä. Variksen mukaan teosta on paras lukea camp-hengessä. Hännikäisen kymmenen käskyä ovat kuitenkin kelpo ohjenuora kaikille.
Kirjailija Riku Korhonen kirjoitti Image-lehden kolumnissaan, että Hännikäisen lääke miesten syrjäytymiseen ja yksinäisyyteen on karvas: radikaalia yhteisöllisyyttä ja tuhonäkyjä ”puhdistavasta kaaoksen ajasta”. Hännikäinen kirjoittaa hyvin kouluampujista ja ”menetetyn mieskunnian palauttamisesta mielettömin keinoin”. Hännikäisen hahmottelemat veljeskunnat olisivat lopulta rajoittavia ja tukahduttavia.
Kriitikko Aleksis Salusjärvi kirjoitti Luutii-sivustolla, että veljeskuntia ei tarvitse perustaa, koska miehet toimivat koko ajan yhdessä. Myös se klisee, että tekniikka olisi syrjäyttämässä fyysisen kulttuurin, on jo vanha. Hännikäinen arvostelee nykyaikaista metsästystä ”välineurheiluun” painottumisesta, mutta Salusjärven mukaan välineet lähinnä kuvastavat ihmislajin viehtymystä tekniikkaan siinä missä ihmisellä on viehtymys erätaitoihinkin. Salusjärven mukaan luonnonkansojen ruumiinkulttuurin ihailu on lyhytnäköistä todellisuuspakoa.
Kirjailija Laura Honkasalo kirjoitti Image-lehden sivuston blogissaan, että Hännikäinen arvostelee naisten vaatimuksia, mutta asettaa niitä itse miehille: ”Kaikkien miesten pitäisi viehättyä stereotyyppisistä miesten jutuista kuten aseista ja painonnostosta.” Honkasalo kirjoitti muun muassa: ”Hännikäisen vakaumus tuntuu olevan, että naisten kanssa kasvavista pojista tulee automaattisesti 'neitimäisiä', eikä äiti voi ymmärtää poikia. Yleistäminen on loukkaavaa. Olen feministi, mutta poikani ovat aina saaneet tehdä ns. poikien juttuja.”
Nuori voima -lehden päätoimittajan ja kriitikon Maaria Ylikankaan mukaan Kunnian luonnehdinnat miesten ja naisten sukupuolisista ominaisuuksista ovat varsin patinoituneita. Hännikäinen liioittelee naisten valtaa miehiin ja tosiasiassa yhteiskunnan valtavirta ihailee miehistä menestystä. Hännikäinen on vahvimmillaan tunnustuksellisessa ja omaelämäkerrallisessa esseessä. Esseistinä Hännikäinen ei ole Ylikankaan mukaan itsekriittinen, vaan tekstit ovat ”julistavia ja saarnaavia”.
»Silti essee kaunokirjallisuutena antaa kirjoittajille tilaa jättäytyä sivuun kirjoituksistaan. Savukeidas on tehnyt paljon sen eteen, että esseetaide koostuu nykyisin usein temaattisista, ideologisista kirjoituksista, joiden tekijä voi kuitenkin halutessaan asettautua mukavaan asentoon taiteellisen vapautensa taakse. Se tekee keskustelemisen yhteiskunnallisesta esseestä vaikeaksi.
– –
Kunnia kaikkineen on pikemmin manifesti kuin esseeteos. Pikemmin propangadaa kuin kaunotaidetta.»
Kimmo Ahonen kirjoitti Agricolan kirja-arvosteluissa, että teos on kiinnostavimmillaan käsitellessään koulusurmia, murhaajien vääristynyttä kunniantavoittelua ja mieheyden väkivaltaista pohjavirettä. Asiantilan toteaminen ei silti Ahosen mukaan tarkoita, ettei sille voisi tehdä mitään. Väkivaltaisen miehisyyden ihailussa on ikäviä kaikuja historiasta. Miehisyyttä ei ole myöskään välttämätöntä määritellä naiseuden kiellon kautta. Hännikäinen yleistää ja valikoi liikaa perustellessaan näkemyksiään historialla. Sukupuolierojen pysyvyyden korostaminen johtaa Ahosen mukaan olemusajatteluun. Romanttisen sotilaskunnian ihailu tuntuu Ahosesta paikoin todellisuuspakoiselta ja Hännikäisen esittämät vaihtoehdot miesten veljeskunnista ovat yhtä kaukana miesten arjesta kuin profeministisen miestutkimuksen näkemykset. ”Kaikkine provosointeineen Hännikäisen kirja on nautittavan poleemista ja paikoin terävän analyyttistä esseismiä.”