TorqueFlite
Historia

Torqueflite-automaatin rakenteena on momentinmuunnin ja Simpson-planeettavaihde, jossa on kaksi yksinkertaista planeettapyörästöä ja niillä yhteinen aurinkopyörä. Chrysler Corporation osti planeettavaihteiston lisenssin sen kehittäjältä, Howard Simpsonilta, vuonna 1955.
Ensimmäisissä Torqueflite-automaateissa oli kolme vaihdetta eteenpäin sekä peruutusvaihde. Vältyssuhteet olivat I-vaihde: 2,45:1, II-vaihde: 1,45:1, III-vaihde: 1.00:1. Vaihteiden valinta tapahtui kojelaudan painonappikatkaisijoiden avulla. Painonapit käyttivät vaijereita, jotka ohjasivat vaihteiston venttiilikoneistoa. Painonappien järjestely vaihteli auton mallin ja valmistusvuoden mukaan. Järjestys oli R-N-D-2-1 joko ylhäältä alas pystyssä, vasemmalta oikealle vaakarivissä tai myötäpäivään, alkaen ylävasemmalta, jos napit oli asetettu kaarevaan järjestykseen.
"P" eli parkkilukko lisättiin toimintoihin alumiinikuoristen versioiden, standard-duty A-904:n vuonna 1960 ja heavy-duty A-727:n vuonna 1962, markkinoille tulon myötä. Painonappien viereen tuli erillinen vipu, joka "Park"-asentoon käännettäessä kytki vaihteiston vapaalle ja lukitsi vaihteiston ulostuloakselin pyörimisen estävän käpälän. Kun vipu käännettiin pois "Park"-asennosta, se samalla vapautti painonappien lukituksen ja haluttu vaihde voitiin kytkeä. Painonapit korvattiin perinteisellä rattiakselin putkeen yhdistetyllä- tai lattiavalitsimella Chryslerin mallivuoden 1965 autoihin. Lattiavalitsin oli tosin ollut jo edellisenä vuonna saatavilla joihinkin urheilullisiin malleihin.
Aivan kuten General Motorsin Hydramatic-vaihteistossa, Torqueflite kytkee päälle I-vaihteen, kun on valittu D tai II-vaihde. Jotkin tuon aikakauden automaattivaihteistot, kuten Ford tai Borg-Warner, kytkivät päälle II-vaihteen ja I-vaihde oli haluttaessa kytkettävä itse.
Vuonna 1962 lauhdutinputkilinjaan lisättiin läpivirtaussuodatin. Vuonna 1964 läpivirtaussuodatin ja öljypumpun imuputken sihti vaihdettiin monin verroin tehokkaampaan panelimalliseen suodattimeen. Tämän johdosta vaihteistoöljyn käyttöikä nostettiin 12 000:sta mailista (19 000 km) 50 000:een mailiin (80 000 km) ja öljypohjan tyhjennystulpasta luovuttiin.
Vuonna 1966 vaijerikäyttöiset vaihteiston ohjaus ja parkkilukon kytkentä vaihtuivat vipuvälitteiseen ohjaukseen. Vaihteiston valmistuskustannuksien karsimiseksi ja rakenteen yksinkertaistamiseksi, aiemmin kahdella öljypumpulla varustetun TorqueFliten taempi pumppu jätettiin pois, tämän johosta auton mäkistartti tai käynnistäminen työntämällä eivät enää olleet mahdollisia. Chryslerin insinöörit perustelivat muutosta autojen sähkö- ja polttoainejärjestelmien luotettavuuden parantumisella, jonka johdosta autoja ei enää tarvitse työntää käyntiin. Aikaisemmin eri valmistajien automaattivaihteistojen vaihdekaavio vaihteli merkeittäin ja malleittain. Tämän johdosta TorqueFlitessä oli turvatoimintona venttiili, joka kytki vaihteiston vapaalle, jos peruutusvaihde kytkettiin auton liikkuessa eteenpäin yli kolmen mailin tuntinopeudella (5 km/h). Society of Automotive Engineersin (SAE) annettua standardin vaihdekaaviolle ja vaihteenvalitsimen turvalukituksen myötä, tämä venttiili jäi tarpeettomaksi ja poistettiin samoihin aikoihin.
Vuonna 1968 6-sylinteristen moottorien yhteyteen asennettujen A-904 vaihteistojen toimintaa parannettiin siten, että vaihteisto valitsi alemman portaan kiihdytettäessä jo osittaisella kaasupolkimen painalluksella. Aiemmin automaattivaihteisto oli vaihtanut alaspäin vain kun kaasupoljin oli painettu pohjaan. Tämä muutos mahdollisti auton miellyttävän käytön kaupunkinopeuksissa harvemmilla perävälityksillä — nyt autot joiden perävälitys oli ollut esim. 2,93:1 tai 3,23:1 voitiin varustaa välityksellä 2,76:1. Osakaasutoiminto otettiin käyttöön V8-moottoreiden yhteyteen asennetuissa A-904-vaihteistoissa vuonna 1969 ja valtaosassa A-727-vaihteistoja vuosien 1970–1971 aikana.
Vuonna 1978 valtaosa Torqueflite-vaihteistoista varustettiin lukkoturbiinilla Tämä toiminto kytki mekaanisesti momentinmuuntimen turbiinipyörän ja pumppupyörän yhdeksi, samaa nopeutta pyöriväksi komponentiksi. Näin turbiinin tehohäviö saatiin poistettua ja siten parannettua auton polttoainetaloutta maantiekäytössä. Samalla momentinmuuntimen tyhjennystulpasta luovuttiin.
Riippuen auton mallista ja valmistusvuodesta, Torqueflite-automaattivaihteisto oli joko valinnainen- tai vakiovaruste kaikissa Chrysler Corporationin merkeissä: Plymouth, Dodge, DeSoto, Chrysler ja Imperial. American Motors Corporation käytti näitä vaihteistoja vuodesta 1972, nimellä "TorqueCommand". Muita käyttäjiä olivat mm. Jeep, International Harvester, Maserati Quattroporte, Monteverdi sekä Bristol ja lukuisa määrä erilaisia hyötyajoneuvo- ja työkonesovelluksia. Dodgen vaneissa ja truckeissa vaihteiston nimi oli "LoadFlite".
1990-luvulla vaihteistot saivat uudet nimet mutta alkuperäinen Torqueflite oli usean Chryslerin suunnitteleman ja valmistaman vaihteiston perustana vuoteen 2008 asti, etuvetoisissa autoissa vuoteen 2001.