stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinämöinen (albumi)

| Väinämöinen Jukka Kuoppamäki |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Microvox-studio, Lahti
 Julkaistu: syksy 1974
 Formaatti: LP, MC
 Tuottaja(t): Jukka Kuoppamäki
 Tyylilaji: pop, iskelmä, rock
 Levy-yhtiö: Satsanga Records
Jukka Kuoppamäen muut julkaisut
| Aurinkomaa 1974 | Väinämöinen 1974 | Viivy vielä hetki 1975 |
Väinämöinen on Jukka Kuoppamäen syksyllä 1974 julkaistu albumi. Levy sisältää muun muassa Kalevala-aiheisia lauluja, ja Kuoppamäki pitää sitä yhtenä uransa onnistuneimmista. Se on Kuoppamäen viimeinen albumi, jossa taustayhtyeenä toimii Castanja. Levyn etukansi kuvattiin Suomen kansallismuseossa ja takakansi Gallen-Kallelan Museossa.
Nimikappale ”Väinämöinen” ylsi vuoden 1974 Syksyn sävel -kilpailun seitsemänneksi. ”Seppo Ilmarinen” puolestaan kertoo Sammon tarinan, ja ”Kalevalassa” valotetaan Suomen kansalliseepoksen merkitystä. Kuoppamäen ehdoton suosikkikappale on ”Laulu joka sai aaveet kyyneliin”, joka kertoo vanhan japanilaisen tarinan Korvaton Hōichi.
Albumi ei löytänyt ostavaa yleisöä toivotulla tavalla ja Väinämöisestä muodostui Kuoppamäen vähiten myynyt suomenkielinen albumi moneen vuoteen.
Kappaleet

Kaikki sävellykset ja sanoitukset Jukka Kuoppamäki
A-puoli
Väinämöinen – 2.26 (sov. Kari Hillo/Vesa Lattunen)
Seppo Ilmarinen – 4.15 (sov. Hillo)
Kalevala – 3.51 (sov. Hillo/Lattunen)
Kotka lentää – 3.40 (sov. Hillo)
Luonnon kirja – 4.13 (sov. Hillo)
Matkalla – 3.18 (sov. Hillo)
B-puoli
Laulu joka sai aaveet kyyneliin – 5.15 (sov. Hillo/Lattunen)
Rockstar – 3.02 (sov. Hillo/Lattunen)
Nyt riittää jo rock'n roll – 1.35 (sov. Hillo)
Pienet pojat – 3.47 (sov. Hillo/Lattunen)
Käy vierelläin – 3.21 (sov. Hillo)
Itse kulkea täytyy – 3.23 (sov. Hillo)
Kokoonpano > Castanja

Pertti Burman – lyömäsoittimet
Kari Hillo – kitarat
Matti Juva – bassokitara
Tapio Leppä – Hammond
Kokoonpano > Muut

Vesa Lattunen – sovitusapu
Pekka Nurmikallio – äänitys, (Microvox)
Mikko Kuoppamäki – kannen suunnittelu
Välimerenroussi

| Välimerenroussi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Limapääkalat Beryciformes
Heimo::  Roussit Trachichthyidae
Suku::  Hoplostethus
Laji::  mediterraneus
Kaksiosainen nimi
 Hoplostethus mediterraneus  Cuvier, 1829 
Alalajit
 H. m. mediterraneus  H. m. sonodae  H. m. trunovi 
Katso myös
   Välimerenroussi Wikispeciesissä   Välimerenroussi Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Välimerenroussi (Hoplostethus mediterraneus) on rousseihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Välimerenroussi voi kasvaa suurimmillaan 42 cm pitkäksi, ja tavanomainen pituus on 10–20 cm. Lajin ruumis on soikea, korkeahko ja litteä. Pää, silmät ja suu ovat suuret. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Vatsassa on rivi karkeita luusuomuja. Väriltään välimerenroussi on selästään punertava ja kyljistään ja vatsastaan hopeanharmaa. Evät ovat punaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Välimerenroussia tavataan Atlantin länsiosista Uudesta-Englannista Brasiliaan ja itäosista Islannista Etelä-Afrikkaan, sekä Välimerestä. Laji elää myös Punaiseltamereltä Etelä-Afrikkaan ulottuvalla alueella ja Australian ja Uuden-Seelannin lähellä. Kala liikkuu 100–1 500 metrin syvyydessä. Välimerenroussin ravintoa ovat erityisesti äyriäiset, mutta se voi syödä myös kaloja ja pääjalkaisia. Välimerellä lajin lisääntymisaika on toukokuusta marraskuulle.
Välimerenroussia kalastetaan kaupallisesti.
Ingemar Stenmark

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ingemar Stenmark vuonna 2011 |  Ingemar Stenmark vuonna 2011 |  Ingemar Stenmark vuonna 2011 |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1980 | pujottelu |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1980 | suurpujottelu |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1976 | suurpujottelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1978 | pujottelu |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen 1978 | suurpujottelu |  |
|  Kultaa | Schladming 1982 | pujottelu |  |
|  Hopeaa | Schladming 1982 | suurpujottelu |  |
| Nuorten EM-kilpailut  | Nuorten EM-kilpailut  | Nuorten EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Jasná 1974 | suurpujottelu |  |
Ingemar Stenmark (1979)
Ingemar Stenmark (s. 18. maaliskuuta 1956 Joesjö) on ruotsalainen, 1970- ja 1980-luvuilla menestynyt alppihiihtäjä. Häntä pidetään yhtenä kautta aikain parhaista alppihiihtäjistä ja ruotsalaisurheilijoista.
Stenmark oli pujottelussa ja suurpujottelussa suorastaan ylivoimainen vuosina 1974–1982. Hän voitti suurpujottelussa 27 kilpailua 28:sta vuosina 1977–1980 ja pujottelussa 46 kilpailua 52:sta vuosina 1975–1981. Stenmark on voittanut enemmän osakilpailuja alppihiihdon maailmancupissa kuin kukaan toinen mieslaskija, vaikka hän kilpaili silloin, kun mukana oli huomattavasti vähemmän osakilpailuja kuin nykyään. Hän voitti yhteensä 86 kilpailua vuosina 1974–1989. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun kolmesti, vuosina 1976–1978. Stenmark kilpaili hyvin harvoin syöksylaskussa, mutta kokeili sitä huonoin tuloksin sen jälkeen, kun maailmancupin pistelaskusääntöjä oli muutettu Stenmarkin ylivoimaisuuden vuoksi kaudelle 1978–1979 niin, että kokonaiskilpailua ei voinut voittaa osallistumatta syöksylaskuun.
Arvokisoista Stenmark otti seitsemän mitalia, joista viisi on kultaisia. Vuoden 1976 olympialaisissa Stenmark oli pronssilla suurpujottelussa. Vuonna 1978 hän voitti maailmanmestaruuden sekä pujottelussa että suurpujottelussa ja uusi kaksoismestaruutensa Lake Placidin olympialaisissa vuonna 1980. Schladmingin maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1982 hän voitti kultaa pujottelussa ja saavutti hopeaa suurpujottelussa. Sarajevon olympialaisiin 1984 hän ei saanut osallistua, koska hän oli virallisesti puoliammattilainen. Vuoteen 1988 mennessä amatöörisääntöjä oli lievennetty, ja Stenmark sijoittui Calgaryn olympialaisten pujottelussa viidenneksi.
Stenmark käytti Elan-suksia.
Stenmark on taustaltaan saamelainen.
Aiheesta muualla

Nevala, Kai: Muistot ovat muita varten. Kaleva 17.2.2007.
Miesten pujottelun olympiavoittajat
Miesten suurpujottelun olympiavoittajat
Miesten alppihiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun voittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Ruotsi  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz
Erkki Väkiparta

| Erkki Väkiparta> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. syyskuuta 1951 Pori
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  172 cm
Paino:  73 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1969–1981
Seurat:  Porin Ässät
Erkki Väkiparta (s. 23. syyskuuta 1951 Pori) on entinen suomalainen jääkiekkoilija ja jääpalloilija. Hän pelasi hyökkääjänä jääkiekon SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1969–1981 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Jääkiekko

Jääkiekossa Väkiparta edusti koko pääsarjauransa ajan Porin Ässiä. Hän pelasi pääsarjatasolla yhteensä 363 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 118 + 69 = 187 ja jäähymääränsä 59 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 23 ottelua, joissa tehopisteitä kertyi 3 + 4 = 7 ja jäähyminuutteja 4. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1971 ja 1978 sekä saavutti lisäksi yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
Maajoukkue-edustuksia Väkiparralle kertyi vain yksi, vuoden 1970 nuorten alle 18-vuotiaiden EM-kisat, jossa hän pelasi kolme ottelua ilman tilastomerkintöjä.
Jääpallo

Jääpalloa Väkiparta pelasi Porin Narukerässä 1981–1991, joista vuodet 1984–1989 I divisioonassa ja kaksi viimeistä kautta Mestaruussarjassa. Hänelle kertyi pääsarjassa yhteensä 26 ottelua tehopistein 1+2. Narukerän puheenjohtajana Väkiparta toimi vuosina 1999–2010.
Muuta

Väkiparta työskenteli Herttuan erityiskoulussa erityisopettajana ja viimeiseksi rehtorina ennen eläkkeelle jäämistään.. Hänen poikansa Jarno ja Janne ovat myös entisiä jääpalloilijoita.
Välimerensypressi

| Välimerensypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Suku::  Sypressit Cupressus
Laji::  sempervirens
Kaksiosainen nimi
 Cupressus sempervirens  L., 1753 
Katso myös
   Välimerensypressi Wikispeciesissä   Välimerensypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Välimerensypressi (Cupressus sempervirens) on Välimeren itäosasta kotoisin oleva sypressilaji. Sitä kasvatetaan koristekasvina monin paikoin ympäri maailmaa.
Kuvaus

Välimerensypressi kasvaa 20–30 metriä korkeaksi. Sen runko kasvaa suorana. Oksat ovat luonnossa tavallisesti siirottavia tai kohenevia, mutta koristepuuna kasvatetulla kapealatvuksisella muodolla pystyn luutamaisia. Kaarna on ohut ja pysyy pitkään sileänä, vanhemmiten se alkaa halkeilla pystysuunnassa. Versot ovat ohuita ja niitä kasvaa kaikkiin suuntiin. Ristikkäin vastakkain kiinnittyneet pienet lehdet ovat suomumaisia ja uloimmissa oksanhaaroissa 1–1,8 millimetriä pitkiä. Kävyt ovat 2–3 cm pitkiä, pyöreähköjä, ja muodostuvat 8–14 käpysuomusta.
Luonnossa esiintyvä siirottavaoksainen muoto.
Rungon kuori halkeilee pitkittäin.
Versot ovat pienten suomumaisten lehtien peittämiä.
Hedekäpyjä.
Käpy.
Merkitys ihmiselle

Välimerensypressin lahonkestävää puuainesta arvostettiin useissa Välimeren alueen muinaisissa kulttuureissa. Välimerensypressiä on myös kasvatettu koristepuuna ainakin antiikin Roomasta lähtien. Koristepuuna kasvatetut välimerensypressit edustavat yleensä puun kapealatvuksisia pystyoksaisia muotoja.
Välimerensypressin pystyoksainen muoto on yleinen koristepuu.
Sypressejä persialaisessa reliefissä Persepoliissa.
Sypressejä espanjalaisen Espinosa de los Monterosin vaakunassa.
Välimerensypressi Vincent van Goghin maalauksessa vuodelta 1890.
Elina Vähälä

| Elina Vähälä |
| --- | --- |
 Elina Vähälä Nobelin rauhanpalkintokonsertissa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1975 (ikä 49) Iowa City, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Soittimet:  viulu
Levy-yhtiöt:  Alba, BIS
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Elina Vähälä (s. 15. lokakuuta 1975 Iowa City, Yhdysvallat) on suomalainen viulisti.
Vähälä aloitti viuluopintonsa 3-vuotiaana Päijät-Hämeen konservatoriossa, jossa hän opiskeli Seppo Reinikaisen ja Pertti Sutisen johdolla. Kuhmon Viulukoulussa Vähälän opettajina olivat Zinaida Gilels, Ilja Grubert ja Pavel Vernikov. Sibelius-Akatemiassa häntä opetti Tuomas Haapanen. Vähälä on opiskellut myös Ana Chumachencon yksityisoppilaana.
Ura

Elina Vähälä suoritti solistidebyyttinsä 12-vuotiaana, orkesterina nykyinen Sinfonia Lahti. Hän on ollut myös Lahden orkesterin ”Vuoden Nuori Solisti” kaudella 1993–1994. Elina Vähälä on Young Concert Artists -kilpailun voittaja vuodelta 1999. Hän piti samana vuonna New Yorkin ensikonsertin, josta The New York Times antoi erinomaisen arvion. Vähälä on sittemmin konsertoinut laajalti Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, Aasiassa, Afrikassa sekä Euroopan maissa solistina ja kamarimuusikkona.
Säveltäjät Aulis Sallinen ja Curtis Curtis-Smith ovat kirjoittaneet Elina Vähälälle ja pianisti-kapellimestari Ralf Gothónille kaksoiskonsertot. Vähälä oli myös John Coriglianon viulukonserton Punainen viulu Pohjoismaiden kantaesityksen solisti. Vähälä on kantaesittänyt ja levyttänyt BIS-levymerkille vuonna 2012 Jaakko Kuusistolta tilaamansa viulukonserton.
Syyskuussa 2015 Vähälä soitti erittäin harvoin esitetyn Sibeliuksen viulukonserton varhaisversion Hannu Linnun johtaman Radion sinfoniaorkesterin kanssa.
Vähälä on ollut Virtuosi di Kuhmo -kamariorkesterin perustajajäsen ja konserttimestari sekä taiteellisen suunnitteluryhmän jäsen. Vähälä on levyttänyt kaikki Joseph Haydnin viulukonsertot Alba-levymerkille Virtuosi di Kuhmon kanssa.
Vähälä toimi viulumusiikin professorina Detmoldin musiikkikorkeakoulussa Saksassa vuosina 2009–2012 ja Karlsruhen musiikkikorkeakoulussa vuosina 2012–2019. Vähälä on tällä hetkellä Wienin musiikin ja esittävän taiteen yliopiston (MDW) professori. Hän on Viuluakatemia Ry:n perustajajäsen. Viuluakatemia tarjoaa mestarikurssimuotoista koulutusta nuorille suomalaisille erityislahjakkaille viulisteille.
Vähälä on soittanut Suomen Kulttuurirahaston omistamalla viululla, jota luultiin syksyyn 2011 saakka Antonio Stradivarin rakentamaksi vuodelta 1678. Vuoden 2012 tietojen mukaan viulun rakentaja on Amati. Tällä hetkellä Vähälän soitin on Giovanni Battista Guadagnini vuodelta 1780.
Vuonna 2020 Elina Vähälä oli Kuopion viulukilpailussa kolmatta kertaa tuomariston jäsenenä, tällä kertaa puheenjohtajana.
Elina Vähälä ja Jukka Perko nimitettiin toukokuussa 2020 Oulun Musiikkijuhlien taiteellisiksi johtajiksi kauden 2021 jälkeen.
Yksityiselämä

Elina Vähälä oli vuosina 1999–2013 naimisissa Ralf Gothónin kanssa  ja on konsertoinut laajalti tämän kanssa.
Diskografia

The Red Violin (BIS,  2013)
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elina Vähälä Wikimedia Commonsissa
Kotisivut
Elina Vähälä, violinist  toukokuu 2011. Dispeker Artists. Arkistoitu 28.9.2011. Viitattu 11.11.2018. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana
Väkivallan vuosi (vuoden 1991 elokuva)

| Väkivallan vuosi> Year of the Gun |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Frankenheimer
Käsikirjoittaja:  David Ambrose
Perustuu:  Michael Mewshaw’n romaaniin
Tuottaja:  Edward R. Pressman
Säveltäjä:  Bill Conti
Kuvaaja:  Blasco Giurato
Leikkaaja:  Lee Percy
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  J & M Entertainment Initial Entertainment Group
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  111 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Väkivallan vuosi (Year of the Gun) on John Frankenheimerin ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1991. Sen on käsikirjoittanut David Ambrose Michael Mewshaw’n romaanin pohjalta. Italian 1970-luvun poliittisiin levottomuuksiin liittyvässä tarinassa pääosia näyttelevät Andrew McCarthy, Valeria Golino ja Sharon Stone.
Juoni

Vuoden 1978 Roomassa yhdysvaltalainen kirjailija David Raybourne (McCarthy) kirjoittaa terrorismiaiheista romaania ja sekaantuu tahtomattaan Punainen prikaati -terroristijärjestön hankkeeseen kidnapata Italian entinen pääministeri Aldo Moro. Hän joutuu kuolemanvaaraan ja pakosalle lehtikuvaajaystävättärensä (Stone) kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Andrew McCarthy  | … |  David Raybourne   |
|  Sharon Stone  | … |  Alison King   |
|  Valeria Golino  | … |  Lia   |
|  John Pankow  | … |  Italo Bianchi   |
|  George Murcell  | … |  Pierre Bernier   |
|  Mattia Sbragia  | … |  Giovanni   |
|  Roberto Posse  | … |  Lucio   |
|  Thomas Elliot  | … |  Marco   |
|  Lou Castel  | … |  Lou   |
Vastaanotto

Yhdysvaltalainen elokuvakriitikko Roger Ebert arvosti Frankenheimerin tapaa ”upottaa” päähenkilöt Rooman maisemiin sen sijaan, että vain käyttäisi kaupunkia kuvien taustana. Hän antoi elokuvalle tuoreeltaan kolme tähteä neljästä.
Elokuvaa ei nähty Suomessa teatterilevityksessä, vaan se julkaistiin VHS-videona vuonna 1993. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kuvasi elokuvaa epäuskottavasti roolitetuksi ja pliisuksi ja antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Mile Sterjovski

Mile Sterjovski
Mile Sterjovski (s. 27. toukokuuta 1979 Wollongong, Australia) on australialainen jalkapalloilija. 181 senttimetriä pitkän Sterjovskin pelipaikka oli useimmiten keskikentän oikealla laidalla tai hyökkäyksessä. Hän pelasi seuratasolla kotimaansa lisäksi muun muassa Ranskassa, Sveitsissä, Turkissa ja Englannissa.
Sterjovski aloitti ammattilaisuransa synnyinkaupunkinsa Wollongong Wolvesissa ja pelasi vähän aikaa Illawarra Lionsissa, kunnes teki läpimurtonsa Sydney Unitedin ja Parramatta Powerin riveissä. Näissä seuroissa 68 sarjaottelussa tekemillään 31 maalilla hän ansaitsi siirron Ranskan Ligue 1:n Lilleen vuonna 2000. Neljän Lille-kauden jälkeen Sterjovski siirtyi Sveitsin pääsarjan FC Baseliin kolmeksi kaudeksi. Hän voitti Sveitsin mestaruuden jo ensimmäisellä kaudellaan ja toisena kautena hän oli osa UEFA Cupin neljännesvälieriin yltänyttä Baselin joukkuetta. Kesällä 2007 Sterjovski muutti Turkkiin Hacettepen joukkueeseen.
Jo tammikuussa 2008 Sterjovski ilmoitti, että hän aikoo jättää Turkin perheeseensä liittyvistä henkilökohtaisista syistä. Hän kertoi myös neuvottelevansa Englannin valioliigan Derbyn kanssa. Siirto Derbyyn toteutui työlupa-asioiden selvittyä 24. tammikuuta. Sterjovski pelasi kevätkauden ajan säännöllisesti Derbyn oikeana laitalinkkinä. Seuraavalla kaudella Sterjovskille ei riittänyt roolia manageri Paul Jewellin joukkueessa. Hänen vastuunsa lisääntyi kuitenkin Nigel Cloughin tultua joukkueen valmentajaksi. Kesällä 2009 Sterjovski siirtyi siitä huolimatta takaisin kotimaahansa Perth Gloryn joukkueeseen. Siirtosummaa ei ilmoitettu julkisuuteen. Sterjovski allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen. Hän on Perthissä palkkakaton ulkopuolinen niin sanottu marquee-pelaaja.
Sterjovski pelasi ensimmäisen A-maaottelunsa Australian maajoukkueessa vuonna 2000. Hän edusti maataan MM-kisoissa vuonna 2006 pelaten kolmessa Australian neljästä ottelusta ja oli voittamassa OFC Nations Cupia vuonna 2004. Kaikkiaan hän pelasi maajoukkueessa 44 ottelua ja teki niissä kahdeksan maalia.
Väriterapia

Ihmisen kehon chakrojen värimalli.
Väriterapia on hoitomuoto jossa katsotaan, että ihmisen kehossa on energiatasoja fyysisellä, henkisellä ja tunnetasolla. Näitä energiatasoja pyritään tasapainottamaan ja energisoimaan värien avulla. 
Väriterapian vaikuttavuutta ei ole tutkittu kattavasti lääketieteellisin tutkimuksin, ja sitä pidetään uskomuslääkintänä.
Värejä ja valoja kohdistetaan joko suoraan tai välillisesti tiettyihin ihmisruumiin aku- ja chakrapisteisiin. Kohdistusvälineinä voivat olla jalokivet, kynttilät, huivit, kylpysuolat tai värilliset lasilinssit. Väriterapia yhdistetään usein aromaterapiaan ja vesihoitoihin.
Kirjallisuutta

Hietanen, Anne: Valonvoimaa: Kivi- ja väriterapiaopas.  Helsinki:  Aquarian, 1992 (5. painos: Unio Mystica, 2004).  ISBN 951-8975-16-7
Jill Sterkel

| Jill Sterkel> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Gillian Ann Sterkel
Syntynyt: 27. toukokuuta 1961 (ikä 63) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Uimari
Seurat:   Texas Longhorns
| Mitalit> Maa:  Yhdysvallat .Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat .Naisten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Yhdysvallat .Naisten uinti. Olympialaiset  | Maa:  Yhdysvallat > Naisten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Soul 1988 | 50 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Soul 1988 | 4x100 m vapaauinti |  |
| MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Kultaa | Berliini 1978 | 4x100m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Guayaquil 1982 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | Guayaquil 1982 | 4x100 m sekauinti |  |
|  Pronssia | Guayaquil 1982 | 100 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Madrid 1986 | Vesipallo |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Kultaa | México 1975 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | San Juan 1979 | 100 m perhosuinti |  |
|  Kultaa | San Juan 1979 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | San Juan 1979 | 4x100 m sekauinti |  |
|  Kultaa | Caracas 1983 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | México 1975 | 100 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | San Juan 1979 | 100 m vapaauinti |  |
| Kesäuniversiadit  | Kesäuniversiadit  | Kesäuniversiadit  |  |
|  Kultaa | Bukarest 1981 | 100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Bukarest 1981 | 200 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Bukarest 1981 | 100 m perhosuinti |  |
|  Kultaa | Bukarest 1981 | 4x100 m vapaauinti |  |
|  Kultaa | Bukarest 1981 | 4x100 m sekauinti |  |
Jill Ann Sterkel (s. 27. toukokuuta 1961 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen uimari ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Ensimmäisen mitalinsa hän sai 15-vuotiaana voittaessaan kultaa 4x100 metrin vapaauintiviestissä Montrealin olympialaisissa vuonna 1976. Kaksitoista vuotta myöhemmin hän voitti pronssia 50 metrin vapaauinnissa sekä 4x100 metrin vapaauinnissa Soulissa Etelä-Koreassa. Sterkelin toinen olympiakulta tuli Los Angelesin olympialaisissa 1984 4x100 metrin vapaauintijoukkueessa.
Olympiakultien lisäksi Sterkel on voittanut yhden kultamitalin MM-kilpailuissa 1978 sekä muissa kilpailuissa peräti 10 kultaa. Sterkel on ensimmäinen nainen, joka on osallistunut neljiin olympialaisiin Yhdysvaltain uimajoukkueessa.
Ray Stewart (jalkapalloilija)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 7. syyskuuta 1959 (ikä 65)
Syntymäpaikka: Stanley, Skotlanti
Pelipaikka: puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1976–1979 | Dundee United |  |  |
| 1979–1991 | West Ham United |  |  |
| 1991–1992 | St. Johnstone |  |  |
| 1994–1995 | Stirling Albion |  |  |
Maajoukkue
| 1981–1987 | Skotlanti | 10 | (1) |

Raymond ”Ray” Stewart (s. 7. syyskuuta 1959 Stanley) on skotlantilainen jalkapalloilija, joka pelasi oikeana laitapuolustajana.
Stewart aloitti ammattilaisuransa skotlantilaisseura Dundee Unitedissa, josta hän siirtyi Englantiin West Ham Unitedin joukkueeseen vuonna 1979. Vuonna 1980 hän oli voittamassa FA Cupia. Hän edusti West Hamia vuoteen 1991 ja palasi sitten Skotlantiin, jossa hän pelasi vielä St. Johnstonessa ja Stirling Albionissa.
Stewart pelasi kymmenen ottelua Skotlannin maajoukkueessa vuosina 1981–1987. Hän teki maalin toisessa maaottelussaan Pohjois-Irlantia vastaan toukokuussa 1981.
Manuel Márquez Sterling

| Manuel Márquez Sterling |
| --- | --- |

Kuuban 9. presidentti
 18. tammikuuta 1934 – 18. tammikuuta 1934  
Edeltäjä:  Carlos Hevia
Seuraaja:  Carlos Mendieta
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1872  Lima, Peru
Kuollut: 9. joulukuuta 1934 (62 vuotta)  Washington DC, Yhdysvallat
Puoliso:  Mercedes Márquez Sterling y Ziburo
Manuel Márquez Sterling (oik. Carlos Manuel Agustin Márquez Sterling y Loret de Mola; 28. elokuuta 1872 – 9. joulukuuta 1934) oli kuubalainen diplomaatti ja yhdeksäs Kuuban presidentti muutaman tunnin ajan 18. tammikuuta 1934.
Sterling oli asianajaja, ja Kuuban Meksikon suurlähettiläs sekä myöhemmin Yhdysvaltain suurlähettiläs. Hän oli naimisissa serkkunsa, Mercedes Márquez Sterling y Ziburon kanssa. Sterling'n sisarenpoika oli Carlos Márquez Sterling.
Sterling pelasi myös shakkia, ja hän pääsi 16.–17. sijalle Pariisissa vuonna 1900 järjestetyssä shakkiturnauksessa, jonka Emanuel Lasker voitti.