stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toiset jumalat
Juoni

Novelli sijoittuu fantastiseen menneisyyteen. Barzai-niminen viisas mies on lukenut ”Pnakoottiset käsikirjoitukset” ja ”Hsanin seitsemän salaperäistä kirjaa”. Hän tietää kaiken ”maan jumalista”, jotka tanssivat Ngranek-vuoren laella, ja haluaa nähdä niistä edes vilauksen.
Pappiystävänsä Atalin kanssa Barzai alkaa kiivetä Ngranekin rinnettä ylös. Maan jumalten äänet kuullessaan Barzai innostuu niin, että jättää Atalin taakseen. Vuoren huipulla hän näkee vilauksen jumalista, mutta ei heikoista maan jumalista vaan pelottavista ”toisista jumalista”. Barzai temmataan taivaisiin eikä Atal enää löydä häntä. Maan jumalat siirtyvät ”tuntemattomaan Kadathiin”, missä ihmiset eivät ole koskaan käyneet.
Kirjoittaminen ja julkaisu

Lovecraft kirjoitti 1920-luvun alussa useita Lordi Dunsanyn tyyliä jäljitteleviä kertomuksia. Hän kirjoitti ”Toiset jumalat” 14. elokuuta 1921. Novelli ilmestyi ensimmäistä kertaa kuitenkin vasta marraskuussa 1933 Fantasy Fan -lehdessä ja myöhemmin Weird Talesissa lokakuussa 1938, jolloin Lovecraft oli jo kuollut.
Dunsany kirjoitti useita hybristä käsitteleviä novelleja, kuten The Gods of Pegana -kokoelmassa 1906 julkaistun ”The Revolt of the Home Godsin”, mikä lienee osaltaan innoittanut Lovecraftin tarinaa. ”Hsanin salaperäisest kirjat” mainitaan myös Lovecraftin myöhemmässä fantasiaromaanissa Tuntematon Kadath.
Vastaanotto

Lovecraft-tutkija S. T. Joshin mukaan ”Toiset jumalat” on perinteinen ja epäkiinnostava kertomus hybriksestä. Kiinnostavaa tarinassa on, että se viittaa muihin Lovecraftin Dunsany-pastisseihin ja yhdistää niiden miljööt kokonaiseksi fantasiamaailmaksi. Tuntemattomassa Kadathissa miljööseen siirrytään unien kautta, mutta muissa Dunsany-pastisseissa Lovecraft tekee selväksi, että kyse on maapallon esihistoriasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toiset jumalat Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Toiset jumalat on Wikiaineistossa
FK Dynamo Moskova

Kuva Dynamon ja Spartakin välisestä Moskovan paikallisottelusta.
Dynamo Moskovan vanha logo.
FK Dynamo Moskova (ven. Динамо Москва, Dinamo Moskva) on moskovalainen jalkapalloseura.
Seuran omistaja Boris Rotenberg, yksi Venäjän rikkaimmista liikemiehistä, on pumpannut seuraan huikean summan rahaa. Hänen varoillaan seuraan on hankittu monia tunnettuja pelaajia muun muassa Costinha, Maniche, Seitaridis ja Derlei. Panostuksesta huolimatta Dynamon menestys on 2000-luvulla ollut hyvin vaatimatonta.
Seura on voittanut jalkapallossa Neuvostoliiton-mestaruuden vuosina 1936 (kevät), 1937, 1940, 1945, 1949, 1954, 1955, 1957, 1959, 1963 ja 1976 (kevät), yhteensä 11 kertaa. Uefa-cupissa kaudella 1971–1972 seura sijoittui toiseksi häviten loppuottelussa Rangersille. Maalivahtilegenda Lev Jašin pelasi koko seurajoukkueuransa Dynamon riveissä.
Entisiä valmentajia

Miodrag Božović
Anatoli Byšovets
Valeri Gazzajev
Juri Kalitvintsev
Andrei Kobelev
Dan Petrescu
Oleg Romantsev
Sergei Silkin
Juri Sjomin
Aiheesta muualla

Seuran sivusto (venäjäksi)
Kristinusko Slovakiassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Slovakiassa. Serbian suurin kirkkokunta on roomalaiskatolinen kirkko, johon kuuluu 55,8 prosenttia väestöstä. Muita kristillisiä kirkkokuntia ovat Augsburgin tunnustusta noudattavat evankeliset (5,3 prosenttia väestöstä), kreikkalaiskatolinen kirkko (4 prosenttia) sekä reformoidut kristityt (1,6 prosenttia väestöstä).
Historia

Slovakian slaavilaisasutus asettui alueelle 500-luvulle. Tuolloin perustettiin Määrin kuningaskunta, josta myöhemmin tuli osa Unkaria ja Itävalta-Unkarin valtakuntaa. Ortodoksiset lähetyssaarnaajat Kyrillos ja Methodios olivat ensimmäiset, jotka evankelioivat slovakialaisia.
Vuosisatojen mittaan katolinen kirkko vahvisti asemaansa Slovakiassa ja siitä tuli enemmistökirkko. Suurimpia protestanttisia kirkkokuntia ovat luterilaiset ja reformoidut. Reformoitu kirkko on suosittu erityisesti unkarilaisen väestö keskuudessa.
Historia > Osana sosialistista valtioblokkia

Tšekkoslovakian siirtyminen vuonna 1948 sosialististen valtioiden joukkooon vahvisti paitsi sosialistista valtioblokkia, myös uskontopolitiikan järjestämistä marxilais-leninistisessä hengessä. Kommunistihallituksen painostus suuntautui voimakkaasti Tšekkoslovakian roomalaiskatolista kirkkoa vastaan. Maassa toimeenpannun maareformin myötä kirkko menetti laajan maaomaisuutensa ja sen suhteet Vatikaaniin katakistiin. Valtio takavarikoi myös kirkkorakennuksia ja kirkon omistamia laitoksia, samalla kun suurin osa kirkon julkaisuista lakkautettiin.
Hallitus yritti murtaa katolisen kirkon vastarinnan perustamalla hallituksen toimia myötäilevän katolisen papiston rauhanliikkeen. Jotkus kansalliseen reformikatolisen Hussilaisen kirkon papistosta asettui ensin tukemaan vuoden 1948 jälkeistä kommunistista politiikkaa. Toisaalta joukko viranomaisten omavaltaisia toimia vastustaneita piispoja, pappeja ja maallikoita vietiin oikeuteen ja monet tuomittiin kotiarestiin tai vankeuteen.
Kommunistisen hallituksen kiristynyt kirkkopolitiikka suuntautui myös protestanttisiin kirkkokuntiin. Vuonna 1949 säädetyn uuden kirkkolain myötä myös protestanttiset kirkot joutuivat kokemaan vastaavia rajoituksia kuin kaotlinen kirkko ja kirkon johtajien nimitykset alistettiin valtiovallan hyväksyttäviksi. Keskeisiä ongelmia olivat painostustoimien ohella myös kysymys uskonnonopetuksesta, jota pidettiin marxilais-leninistisen teorian mukaan erityisen epätoivottuna.
Kirkkojenväliset järjestöt

Slovakian kirkkojen ekumeeninen neuvosto edustaa laajasti protestantteja ja ortodokseja. Katolinen kirkko kuuluu ekumeeniseen neuvostoon tarkkailijajäsenenä. Helluntailaiset ja evankeliset kirkot ovat järjestäytyneet Evankeliseen allianssiin.
Kristinusko Puolassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Puolassa. Puolan merkittävin kirkkokunta on roomalaiskatolinen kirkko, johon kuuluu 84,8 prosenttia väestöstä. Muita Puolassa toimivia kristillisiä kirkkokuntia ovat ortodoksinen kirkko, johon kuuluu 1,3 prosenttia väestöstä sekä protestanttiset kirkot, joihin kuuluu 0,4 prosenttia väestöstä. Protestanttiset yhteisöt ovat pääosin Augsburgin evankelisia sekä helluntailaisia.
Historia

Puolalainen yhteiskunta, kulttuuri ja julkinen elämä on syvästi roomalaiskatolisen kirkon vaikutuksen alaista ja sävyttämää. Myös vähemmistöortodoksisilla kirkoilla, luterilaisella kirkolla ja vanhakatolisella kirkolla on merkittävä osa Puolan historiassa.
Historia > Kommunistisen hallinnon alla

Kommunistihallitusten painostus suuntautui voimakkaasti Puolan roomalaiskatolista kirkkoa vastaan. Puolan hallitus osoitti välittömästi sodan jälkeen taktista pidättyväisyyttä, joka muuttui 1940-luvun lopulla kielteiseksi. Hallitus syytti katolisia piispoja siitä, että ne asennoituivat vihamielisesti kansantasavaltaan. Tämän vuoksi monet katoliset järjestöt julistettiin laittomiksi ja uskonnonopetus kouluissa kiellettiin.
Katolinen kirkko osoitti peräänantamattomuutta ja tämä johti 1950-luvulla suoranaisiin uskonvainoihin. 1950-luvun puolivälistä on esitetty arvioita, joiden mukaan lähes pari tuhatta piispaa, pappia ja katolista maallikkoa oli vangittuna.
Kun kommunistisen hallituksen hallinnoliset voimatoimet ja ateistinen propaganda eivät johtaneet toivottuun tulokseen kansan luopumiseksi uskonnosta, aggressiivisesta kirkon- ja uskonnonvastaisesta politiikasta päätettiin 1950-luvun puolivälin jälkeen luopua.
Puolan hallituksen ja kirkon edustajien välillä vuonna 1956 käydyissä keskusteluissa päädyttiin eräänlaiseen "linnarauhaan", jonka myötä hallitus korosti valmiutta purkaa vapaan uskonnoharjoituksen esteitä. Kirkon edustajat puolestaan ilmoittivat tukevansa hallituksen työtä.
Kirkkojenväliset järjestöt

Vanhat vähemmistökirkot yhdessä metodistien, reformoitujen ja baptistien kanssa muodostavat Puolan ekumeenisen neuvoston. Helluntailainen Assemblies of God-kirkkokunta on osana ekumeenista neuvostoa tarkkailijajäsenenä. Puolassa toimii myös Evankelinen allianssi.
Moskovan kehätie

| Moskovan kehätie> Московская кольцевая автомобильная дорога |
| --- | --- |

Maa:  Venäjä
Kaupunki:  Moskova
Pituus:  108,9 km
Kaistaluku:  5+5
Kehätien sijainti Moskovassa.
Moskovan autoliikenteen kehätie (ven. Московская кольцевая автомобильная дорога, Moskovskaja koltsevaja avtomobilnaja doroga) eli MKAD (ven. МКАД) on Moskovassa sijaitseva kehätie, joka kulki avautuessaan pääasiallisesti Moskovan silloista rajaa pitkin. Kehätie on valmistunut vuonna 1962, ja se on 108,9 kilometriä pitkä. Tie on moottoritie, jonka nopeusrajoitus on 100 km/h.
Historia

Kasvavien liikenneongelmien vuoksi Moskovaan alettiin suunnitella 1950-luvulla kaupungin rajoja seuraavaa kehätietä, joka ohjaisi kaupungin lävitse kulkevaa ohikulkuliikennettä pois ydinkeskustasta. Kehätie avattiin 2+2-kaistaisena vuonna 1961, jolloin se kulki kaupungin silloisten rajojen mukaisesti Moskovan ympäri. Alun perin tie oli tavallinen maantie, jonka nopeusrajoitus oli 100 km/h ja jolla oli muun muassa valo-ohjatut liittymät tärkeimpien teiden kohdilla.
Vuosina 1995-1999 kehätie levennettiin 5+5-kaistaiseksi, jolloin kaikki liittymät muutettiin eritasoliittymiksi, jalankulkijoille rakennettiin ylikulkukäytävät, ja keskikaistaan sijoitettiin yhtenäinen betonieste vastaantulevien liikenteen erottamiseksi. Vuonna 2001 silloisen pormestarin määräyksestä kaikkia hitaita ajoneuvoja kiellettiin käyttämästä kehätietä, ja juuri uudistettu kehätie sai moottoritieluokituksen.
Aiheesta muualla

360-asteen ilmakuvia MKAD-kehältä muutaman km välein (airpano.com)
Moskovan suuriruhtinaskunta

Moskovan suuriruhtinaskunta (ven. Великое княжество Московское, Velikoje knjažestvo Moskovskoje; vuoteen 1328 asti Moskovan ruhtinaskunta) oli Aleksanteri Nevskin nuorimman pojan ruhtinas Daniel Aleksandrovitšin Moskovan kaupungin pohjalle, Vladimir–Suzdalin alueelle 1200-luvulla perustama valtio, joka myöhemmin yhdisti Moskovan Venäjän.
Moskovan nousua edesauttoi edullinen sijainti Moskva- ja Neglinka-jokien solmukohdassa tärkeitten kauppareittien risteyksessä tuottoisaa kauppaa varten sekä metsien ja suoalueiden tarjoama suoja hyökkäyksiä vastaan, mutta päätekijä oli sen yhteistyö mongolivaltiaiden kanssa. Mongolikaanit nimittivät Moskovan hallitsijat suuriruhtinaiksi 1300-luvun alkupuolella ja antoivat näille oikeuden kerätä veroa muilta ympäröiviltä ruhtinaskunnilta. Myöhemmin ruhtinaskunnan etuoikeuksia lisättiin tekemällä siitä Venäjän ortodoksisen kirkon keskus vuonna 1326.
Moskovan noustua kaikkien ruhtinaskuntien hallitsijaksi muodostettiin 1400-luvun lopulla Moskovan Venäjä.
Historia

Moskova oli keskiaikainen ruhtinaskunta, joka Rurikin dynastian sukuhaaran johdolla kasvoi pienestä Rostov-Suzdalin ruhtinaskunnan asutuksesta hallitsevaksi poliittiseksi tekijäksi Koillis-Venäjällä.
Moskovasta tuli ruhtinaskunta 1200-luvun jälkipuoliskolla ruhtinas Daniel Aleksandrovitšin hallinnassa. Moskova houkutteli uusia asukkaita, ja sen ruhtinaat keräsivät suuria tulli- ja verotuloja. Lyhyen kilpailun jälkeen Tverin ruhtinaiden kanssa ruhtinas Danielin pojan ruhtinas Juri Danilovitšin aikana Moskovan ruhtinaat saivat tataari-herroiltaan Vladimirin suuriruhtinaan tittelin vuonna 1328. Tämän arvonimen ansiosta he pystyivät keräämään Venäjän verot tataarikaanille ja siten vahvistamaan alueensa taloudellista ja poliittista asemaa.
Moskovalaiset ruhtinaat harjoittivat myös Venäjänmaan yhdistämispolitiikkaa. Juri Danilovitš laajensi ruhtinaskuntansa kattamaan lähes koko Moskovan alangon ja suuriruhtinas Iivana I Kalita, jota seurasivat hänen poikansa suuriruhtinas Semjon I Ivanovitš "Ylpeä" ja Iivana II ostivat lisää alueita.
Suuriruhtinas Dmitri Donskoi lisäsi alueomistuksiaan ​​valloittamalla ja sai myös symbolisesti tärkeän voiton tataareista Kulikovon taistelussa vuonna 1380. Dmitrin seuraajat suuriruhtinaat Vasili I ja Vasili II jatkoivat Moskovan alueen laajentamista ja aseman vahvistamista huolimatta katkerasta sisällissodasta jälkimmäisen hallituskauden aikana.
Suuriruhtinas Iivana III saattoi päätökseen maiden yhdistämisen liittämällä Rjazanin ja Jaroslavlin vuonna 1463, Rostovin vuonna 1474, Tverin vuonna 1485 ja Novgorodin vuonna 1478 Moskovan suuriruhtinaskuntaan. Iivanan hallituskauden loppuun mennessä Moskovan suuriruhtinas oli itse asiassa koko Venäjänmaan hallitsija.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moskovan suuriruhtinaskunta Wikimedia Commonsissa
Moskovan ruhtinaskunnan alueen kehitys vuosina 1300–1462.
Petšatniki

Petšatnikin sijainti Moskovassa
Petšatniki (ven. Печатники) on  Moskovan kaakkoiseen hallintopiirikuntaan kuuluva kunta (raion) Moskvajoen varrella. Sen alue on 20,07 km² suuruinen ja siellä asuu 70 000 ihmistä. Vuonna 1995 Petšatnikiin avattiin Moskovan metron metroasema, joka kuuluu metrolinjaan 10 (Ljublinsko-Dmitrovskaja, vaaleanvihreä väri).
Terrori-isku 1999

8. syyskuuta 1999 kello 23:59:58 Petšatnikissa tapahtui terroristi-isku, jossa tuhoutui kaksi kerrostaloa Ulitsa Gurjanova -kadulla. Terrori-isku oli yksi Venäjän kerrostalopommi-iskujen sarjasta. Virallisten lähteiden mukaan Ulitsa Gurjanovan iskuissa kuoli 100 ihmistä ja loukkaantui 690. Paikalle rakennettiin kirkko ja pieni aukio muistoksi iskuista.
Nähtävyyksiä

Nikolo-Perervinskin luostari (ven. Николо-Перервинский монастырь)
Ulitsa Gurjanovan kerrostalopommi-isku-uhrien muistokappeli
Géry de Ghersem

Géry de Ghersem (1573 Tournai – 25. toukokuuta 1630 Tournai) oli flaamilainen säveltäjä.
Ghersemin ainoa kokonaisuudessaan säilynyt teos on Missa Ave virgo sanctissima, jonka pohjana on Francisco Guerreron samanniminen motetti. Teos on säilynyt Espanjan kuninkaiden Filip II:n ja Filip III:n rahoittamassa messukokoelmassa. Ghersemin muu tuotanto tuhoutui Lissabonin maanjäristyksessä 1755. Portugalin kuninkaan Juhana IV:n tiedetään keränneen lähes kaksisataa Ghersemin säveltämää villancicoa.
Hercules (yökerho)

| Hercules Gay Nightclub |
| --- | --- |
 Tanssijoita Herculeksessa 2017 Etu-Töölössä sijaitsevissa tiloissa.
Avattu:  2000
Omistaja:  Moek Trading Oy
Tyyppi:  homobaari, yökerho
Aiheesta muualla
Verkkosivut
Hercules Gay Nightclub on vuodesta 2000 toiminut Helsingissä sijaitseva homobaari. Nykyinen Makkaratalossa sijaitseva ravintola on Moek Trading Oy:n kolmas avaama toimipaikka. Herculeksessa järjestetään muun muassa livemusiikki- ja dragesityksiä.
Baari sijaitsi Helsingin Kampissa vuoden 2015 loppuun asti, jonka jälkeen Hercules siirtyi uusiin tiloihin Etu-Töölöön. Paikka suljettiin joulukuussa 2020, jolloin rakennus myytiin uusille omistajille. Klubi avattiin jälleen Helsingin päärautatieasemaa vastapäätä kauppakeskus Citycenterin 3. kerrokseen lokakuussa 2021.
Kriitikot kuvailevat Herculesta eli lempinimeltään herccua yleisesti ravintolana suosituksi, jännittäväksi ja vieraanvaraiseksi.lähde?
Konepaja (Helsinki)

Rakenteilla ollutta Konepajan aluetta (punatiiltä ja kirkkaita värejä yhdistävät talot) kuvassa vasemmalla (2009).
Konepajan alueen asuintaloja.
Konepajanpuisto on oleskelupuisto asuinalueen keskellä.
Konepaja (ruots. Maskinverkstaden) on asuin- ja toimistoalue Helsingin kantakaupungissa. Se rajoittuu etelässä Aleksis Kiven katuun, idässä Sturenkatuun, pohjoisessa Teollisuuskatuun ja lännessä Ratapihantiehen. Konepajan asuinalue on osa Vallilaa, mutta rajoittuu myös Alppilaan ja Itä-Pasilaan. Vuosina 1901–2001 alueella sijaitsi VR:n Pasilan konepaja ja sen ratapiha. Sinne johtava pistoraide erkani Sörnäisten satamaradasta, joka alkoi Pasilan ratapihalta.
Konepajan asuinalue on mitoitettu kaikkiaan 2 500 asukkaalle. Ensimmäiset asunnot valmistuivat vuoden 2007 lopulla, ja rakentaminen jatkui vuoteen 2021 saakka. Alueelle valmistui myös Konepajanpuisto.
Train Factory

Entinen Yhdysvaltain suurlähettiläs Bruce Oreck osti Konepajan alueen vanhat veturitallit vuonna 2018 yhteistyökumppaneineen. He kehittävät niistä uutta yritys-, kulttuuri-, vapaa-ajan ja shoppailukeskittymää The Train Factorya. Train Factoryn ensimmäisen vaiheen restaurointi ja remontti valmistui keväällä 2021. Train Factoryn vuokralaisina ovat jo aloittaneet muun muassa Kansallisteatteri uusissa väistötiloissaan, BilleBeino Padel-kentät sekä Kaurismäen veljesten Corona baari & biljardi.
MTV:n tilat

MTV muutti vuodenvaihteessa 2022–2023 Ilmalasta Konepajan alueelle NCC:ltä vuokrattaviin tiloihin.
Liikenne

Alueen poikki liikennöi Länsisataman ja Ilmalan välillä liikennöivä raitiolinja 9, joka otettiin käyttöön elokuussa 2008. Lisäksi Aleksis Kiven kadulla liikennöivät  runkolinjat 500 ja 510.
Aiheesta muualla

Ilmakuva VR:n konepajasta ja sen ratapihasta vuonna 1997 (Helsingin karttapalvelu)
YIT Oyj: Konepaja (Arkistoitu – Internet Archive)
HS 6.12.2006: Konepajan pohjoisen alueen suunnitelma.
HS 12.11.2008: YIT jarruttaa Konepajan asuinalueen rakentamista
HKL: Raitiolinja 9 aloittaa liikennöinnin (Arkistoitu – Internet Archive)
Train Factory: Helsingin tuleva olohuone
Zelenograd

| Zelenograd (Зеленоград) |
| --- | --- |
 Zelenogradia lentokoneesta nähtynä
 lippu:  vaakuna
 Zelenogradin sijainti Moskovassa
 Zelenograd
 Koordinaatit: 55°59′52″N, 37°11′25″E 
Valtio:  Venäjä
Kaupunki:  Moskova
Perustettu:  1958
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  37,22 km²
Väkiluku (2002):  215 727
 – Väestötiheys:  5 796 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.zelao.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zelenograd (ven. Зеленогра́д, suom. Vihreä kaupunki) on Moskovan hallinnollisiin alueisiin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee 37 kilometriä luoteeseen Moskovan keskustasta. Zelenograd muodostaa Moskovan kymmenennen piirikunnan. Vuonna 2002 kaupungissa eli 215 727 ihmistä.
Zelenograd rakennettiin 1958 Neuvostoliiton vastineeksi Piilaaksolle, joka terminä tuli käyttöön vuonna 1971 mutta Piilaakson panos puolustuselektroniikassa oli suuri jo toisen maailmansodan ajasta lähtien. Zelenograd oli suljettu kaupunki vuoteen 1991 asti. Zelenograd oli jo Neuvostoliiton aikana yksi maan merkittävimmistä elektroniikka-, mikroelektroniikka- ja tietokoneteollisuuskeskittymiä. Se on tärkeässä asemassa Venäjän tietotekniikassa edelleen.
Vuonna 1988 Zelenogradiin liitettiin Krjukovo, joka on yksi Moskovan taistelun tärkeimmistä paikoista. Lukuisia toisen maailmansodan sankarimuistomerkkejä sijaitsee Zelenogradissa ja sitä ympäröivillä alueilla.
Kaupungin nimikkoväri on vihreä ja nimikkoeläin orava.
Piirit

Zelenogradin piirikunta jakautuu viiteen piiriin:
Matuškino (Район Матушкино)
Savjolki (Район Савёлки)
Staroe Krjukovo (Район Старое Крюково)
Silino (Район Силино)
Krjukovo (Район Крюково)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zelenograd Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Zelenograd
Näkymä Zelenogradin Panfilovskin valtatieltä
Käännös suomeksi
Mohammed Dib

Mohammed Dib (21. heinäkuuta 1920 Tlemcen, Algeria – 2. toukokuuta 2003 La Celle-Saint-Cloud, Ranska) oli algerialainen ranskaksi kirjoittanut runoilija, romaani- ja näytelmäkirjailija, sadunkertoja ja kääntäjä.
Elämä

Isästään orvoksi jääneen Mohammed Dibin opasti ranskalaiseen kulttuuriin opettaja Roger Bellissant. Dib toimi itsekin kyläkoulun opettajana vuosina 1938–1940. Toisen maailmansodan aikana hän opiskeli kirjallisuutta Algerin yliopistossa. Hän oli elämänsä aikana myös kirjanpitäjä, kääntäjä ja toimittaja. Toimittajana hän toimi lehdissä Alger républicain ja Algerian kommunistien omistamassa Liberté.
Kommunistisen puolueen jäseneksi Dip liittyi 1951. Vuonna 1959 Algerian vapaussodan riehuessa, Ranskan siirtomaaviranomaiset ajoivat hänet maanpakoon hänen poliittisen aktiivisuutensa vuoksi. Ranskalaiset kirjailijat André Malraux, Albert Camus, Jean Cayrol ja Louis Guilloux saivat väliintulollaan hänelle mahdollisuuden asettua asumaan Ranskaan.
Tuotanto

Ensimmäisen romaaninsa La grande maison Dib julkaisi vuonna 1952. Se oli ensimmäinen osa triptyykistä, joka oli omistettu kirjoittajan syntymäkaupungille Tlemcenille – kaupungille, jossa vaikutti myös suuri arabiankielinen filosofi Ibn Khaldun elämänsä eri vaiheissa. Kirja kertoo tämän kaupungin maailmasta Algerian maaseudulla 1940-luvun loppupuolella. Romaani sai myös Fénèon kirjallisuuspalkinnon. Trilogian muut osat valmistuivat vuosina 1954 ja 1957.
Vuosina 1976–1977 Dib opetti Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa (UCLA). Tämä kokemus sai kirjallisen muodon vuonna 2003, kun ilmestyi romaani L. A. Trip. Vuosina 1983–1986 Dib opetti Sorbonnen yliopistossa Pariisissa.
Dib sai vuonna 1944 Ranskan akatemian Suuren ranskankielisen palkinnon, joka myönnettiin ensimmäistä kertaa pohjoisafrikkalaiselle kirjailijalle. Vuonna 1998 hän sai Mallarmé-palkinnon lapsille tehdyistä runoistaan.
Dib vieraili usein Suomessa ja vuoden 1986 jälkeen hän julkaisi Suomea käsittelevän triptyykin: Neiges de marbre (1989), Le Sommeil d'Eve (1990), L'Infante maure (1994). Yhteistyössä Natalia Baschmakoffin kanssa hän käänsi suomalaisten kirjailijoiden tekstejä ranskaksi. Ne ovat ilmestyneet Revue Europe -lehdessä.
Teokset > Suomennetut teokset

Sisäpiha (La grande maison, 1978)
Vuoret odottavat (L'Incendie, 1979)
Teokset > Keskeistä tuotantoa

La Grande Maison (1952)
L'Incendie (1954)
Le Métier à tisser (1957)
Baba Fekrane (1959, lastensatuja)
Ombre gardienne (1961)
Qui se souvient de la mer (1962)
La Danse du roi (1968)
Dieu en barbarie (1970)
Formulaires (1970, runokokoelma)
Le Maître de chasse (1973)
L'histoire du Chat qui boude (1974, lastensatuja)
Habel (1977)
Feu beau feu (1979, runokokoelma)
Au café (1984)
Les Terrasses d'Orsol (1985)
Le Sommeil d'Eve (1989)
Neiges de marbre (1990)
L'Arbre à dires (1999)
Comme un bruit d'abeilles (2001)
L.A. Trip (2003)
Simorgh (2003)
Laezza (2006)
Moskovan kanava

Moskovan kanava (ven. Кана́л и́мени Москвы́), vuoteen 1947 asti Moskvan-Volgan kanava, on kanava Venäjällä, joka yhdistää Moskvajoen ja Volgan. Kanava yhtyy Moskvajokeen Tushinossa, Moskovan luoteispuolella. Kanava kulkee lähes pohjois-eteläsuunnassa ja yhtyy Volgaan Dubnan kaupungin alueella, heti Ivankovon tekojärven padon yläpuolella. Kanavan pituus on 128,1 kilometriä.
Moskovan kanava yhdistää Moskovan koko Venäjän laajuiseen joki- ja kanavaverkostoon, jota pitkin pääsee viidelle merelle: Vienanmeri, Itämeri, Kaspianmeri, Asovanmeri ja Mustameri. Lisäksi kanavan kautta saadaan lähes puolet Moskovassa käytettävästä talousvedestä. Kanavan matalin syvyys on 5,5 metriä, ja siinä on yksitoista sulkua, jotka ovat mitoiltaan 290 × 30 metriä.
Historia

Kanava rakennettiin vuosien 1932 ja 1937 välillä osana Josif Stalinin suuria rakennusprojekteja. Sen rakentamisessa käytettiin vankityövoimaa, ja jopa 200 000 vankia osallistui rakentamiseen.
Kuvia

Tushinon tunneli alittaa Moskovan kanavan
A.S. Bachelisin suunnittelema rautatiesilta yli Moskovan kanavan
Leninin patsas Dubnassa.
Rautatiesilta Himkissä
Khimkinskin silta yli kanavan Moskovassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moskovan kanava Wikimedia Commonsissa
Moskovan kanava valmistui, Suomen Kuvalehti, 04.09.1937, nro 36, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot