stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William R. Catton, Jr.
Julkaisut > Artikkelit

Tribute to Garrett Hardin, 2003
The World's Most Polymorphic Species: Carrying capacity transgressed two ways (Arkistoitu – Internet Archive)
Malthus: More Relevant Than Ever (Arkistoitu – Internet Archive), 1998.
The Problem of Denial (Arkistoitu – Internet Archive), 1995.
“What Have We Done to Carrying Capacity?”  teoksessa Scott Wright, Richard Borden, Margaret Bubolz, Luc Hens, Jonathan Taylor, Thomas Webler, Denise Meeker ja Robert Griffore (toim.), Human Ecology: Progress Through Integrative Perspectives.  Bar Harbor, ME: The Society for Human Ecology, huhtikuu 1995. ss. 162–170.
“Carrying Capacity and the Death of a Culture: A Tale of Two Autopsies.” Sociological Inquiry, 63 (maaliskuu 1993): 202-223.
Separation versus Unification in Sociological Human Ecology.”  teoksessa Lee Freese (toim.),  Advances in Human Ecology, vol. 1.  Greenwich, CT: JAI Press Inc., 1992. ss. 65-99.
“Environmental Sociology: A New Paradigm” (William R. Catton Jr. ja Riley E. Dunlap) The American Sociologist, 13: 41-49.
“A New Ecological Paradigm for Post-Exuberant Sociology.”  (William R. Catton Jr. ja Riley E. Dunlap)  American Behavioral Scientist, 24 (syyskuu/lokakuu 1980): 15-47.
“Environmental Sociology.” (mukana Riley E. Dunlap)  Annual Review of Sociology, 5 (1979): 243-273.
"Paradigms, Theories, and the Primacy of the HEP-NEP Distinction.” (William R. Catton Jr. ja Riley E. Dunlap)  The American Sociologist, 13 (marraskuu 1978):256-259.
"Can Irrupting Man Remain Human?”  BioScience, 26 (huhtikuu 1976): 262-267.
Julkaisut > Videot

Interview with William R. Catton, Jr. tuottanut Frank Rotering, 2008. 49 min.
Haastatteluleike ohjelmasta "What a Way to Go: Life at the End of Empire" tuottanut Sally Erickson. Kirjoittaja, ohjaaja ja editoija Tim Bennett, 2007.
Leipiön tuulivoimapuisto 1

| Leipiön tuulivoimapuisto 1 (Leipiön tuulivoimapuisto) |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Simo
Koordinaatit:  65°40′23″N, 25°00′25″E
Rakentaminen alkoi:  2013
Sähköverkkoon:  2014 
Valmistunut:  2014
Perustaja:  Tuuliwatti 
Rakennuttaja:  Tuuliwatti 
Omistaja:  Simo Leipiö Tuuli Ky 
Operaattori:  Operointi St1 Oy 
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Sähköasema:  1 
Puistojännite:  20 kV 
Liittymisjännite:  110 kV 
Korkeus:  12–20 m 
Pinta-ala:  40 ha 
Tuulivoimalat:  4 × Gamesa G128 (4,5 MW) 
Kapasiteetti:  18 MW  
Vuosituotanto:  43 GWh 
 fiLeipiön tuulivoimapuisto 1 
Leipiön tuulivoimapuisto 1 on Lapissa Simon Leipiössä sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 4 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 18 megawattia ja vuosituotanto noin 43 gigawattituntia . Voimalat on rakentanut Tuuliwatti Oy. Tuulipuiston omistaa Simo Leipiö Tuuli Ky, joka on Exilion Tuuli Ky:n tytäryhtiö , ja niitä operoi Operointi St1 Oy.
Leipiön tuulivoimapuistoja on kaksi muutakin, joista käytetään järjestysnumeroita 2 ja 3, mutta ne omistaa Gigawatti Oy.
Yleistä

Tuulivoimapuisto sijaitsee valtatien 4 ja Oulu-Tornio-rautatien pohjoispuolella Vähä-Leipiön palon alueella noin 3 kilometriä luoteeseen Simon asemanseudulta. Merenranta sijaitsee 7 kilometriä etelässä. Pienen tuulipuiston pituus on 1,5 kilometriä, leveys 0,5 kilometriä, ja voimalaitoksein välisen alueen pinta-ala on 40 hehtaaria. Voimalat sijaitsevat 12–20 metriä mpy. Puiston alueella sijaitsee kalliolouhos, joka on täyttynyt vedellä. Tuulipuistoon tulee tie asemanseudun tieliittymästä.
Tuulivoimalaitokset ovat espanjalaisen Gamesan valmistamaa Gamesa G128-mallia, jonka napakorkeus on 140 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 128 metriä, ja jonka kapasiteetti on 4,5 megawattia.
Ensimmäisen vaiheen neljän tuulivoimalan sähkö kootaan 20 kilovoltin maakaapeleilla yhteen niiden luoteispuolella sijaitsevalle, Alimmaiselle Varesharjulle rakennetulle, sähköasemalle. Sen ylitse kulkee 110 kilovoltin Raasakka-Isohaara voimajohto.
Historiaa

Tuuliwatti Oy alkoi suunnitella Simoon tuulivoimapuistoa Simon tuulivoimapuistot -hankeen nimellä Perämeren hyvien tuuliolosuhteiden vuoksi. Siihen sisältyi neljä hankealuetta, Karsikko, Leipiö, Halmekangas ja Onkalo, jo rakennetun Putaankankaan tuulivoimapuiston ja neljän ensimmäisen jo vuonna 2014 valmistuneiden Leipiön voimaloiden lisäksi . Lapin ELY-keskus vastaanotti ympäristöarviointiohjelman (YVA) tammikuussa 2013 ja siihen liittyvän selostuksen syyskuussa 2013. ELY-keskus antoi tästä lausuntonsa helmikuussa 2014. Leipiön tuulivoimapuiston ensimmäisen laajennuksen osayleiskaava hyväksyttiin kunnanvaltuustossa lokakuussa 2014.
Leipiön tuulivoimapuiston laajennus tarkoitti rakentamisen vaiheita 2 ja 3. Siihen oli ryhdytty jo ajoissa ja YVA-hanke oli käynnissä 2015. Leipiö 2-hankkeessa oli tarkoitus pystyttää voimalat kesällä ja syksylla 2016 ja ryhtyä sähköntuotantoon vuonna 2017 . Kun Tuuliwatti Oy päätettiin hajottaa, jaettiin tuulivoimapuistot lokakuussa 2020 joko St1 Nordicin Tuulivoltille tai S-ryhmän Gigawatille. Leipiö 1-vaihe päätyi Tuulivoltille, joka myi tuulipuistonsa heti eteenpäin uudelle yhtiölle Exilion Tuuli Oy, jolla puisto toimii yhtiön Simo Leipiö Tuuli Ky alla.
Huomioita

1 2  Tuulivoimapuiston vuosituotanto on arvioitu lähteestä saaduilla kaikkien Tuuliwatin omistamien Simon Onkalon seudun tuulivoimalaitoksien yhteistuotannosta. Lähteen julkaisun aikana olivat toiminnassa Leipiö I:n ja Onkalo I:n seitsemän tuulivoimalaa. Näiden vuosituotannoksi kertyi toukokuusta 2014 huhtikuuhubn 2015 yhteensä 64 gigawattituntia. Kun sen jakaa tuulipuistojen kapasiteettien 9 megawatin ja 18 megawatin suhteessa, saadaan Onkalo I:n vuosituotannoksi 21 gigawattituntia ja Leipiö I:n 43 gigawattituntia. On kuitenkin muistettava, etteivät eri vuodet ole tuulivoiman tuotannoissa toistensa kaltaisia!
Kiinnekirja

Kiinnekirja oli tuomioistuimen antama todistus kiinteistön uudelle omistajalle siitä, että tämä oli saanut saannolleen lainhuudon ilman, että saantoa oli moitittu. Kiinnekirja päätti lainhuudatusmenettelyn, josta määrättiin ensimmäisen kerran vuoden 1734 lakiin sisältyneessä maakaaressa. Useimmissa tapauksissa saannolle oli saatava kolme lainhuutoa ennen kiinnekirjan antamista. Tiedot lainhuutojen myöntämisajankohdista merkittiin kiinnekirjaan. Kiinnekirjoja ei ole annettu enää vuoden 1931 jälkeen aloitetuissa lainhuudatuksissa.
Pääkaupunkiseudun paras urheilija

Pääkaupunkiseudun parhaan urheilijan palkinnon jakaa Helsingin Urheilutoimittajat ry äänestyksen perusteella. Palkinto on jaettu vuodesta 1980 lähtien.
Pääkaupunkiseudun parhaan urheilijan palkinnon saajat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  1980 Esko Rechardt  1981 Ari Vatanen  1982 Ilkka Äyräväinen  1983 Tiina Lillak  1984 Helsingin NMKY  1985 Pekka Vehkonen  1986 Marjo Matikainen  1987 Marjo Matikainen  1988 Marjo Matikainen  1989 Marjo Matikainen  1990 Kyra Kyrklund  1991 Tommi Ahvala  |  1992 Markus Ketterer  1993 Antti Kasvio  1994 Antti Kasvio  1995 Valentin Kononen  1996 Helsingin Jokerit  1997 Petri Leskinen  1998 Mika Häkkinen  1999 Mika Häkkinen  2000 Thomas Johansson ja Jyrki Järvi  2001 Mika Immonen  2002 Juha Salminen  2003 Hanna-Maria Seppälä  |  2004 Olarin Voimistelijat Dynamot  2005 Kai Virtanen  2006 Amin Asikainen  2007 Kimi Räikkönen  2008 Valtteri Filppula  2009 Laura Lepistö  2010 Laura Lepistö  2011 Mikael Granlund  2012 Tuuli Petäjä-Sirén  2013 Mårten Boström  2014 Kaisa Lehtonen  2015 Teuvo Teräväinen  |  2016 Henri Kontinen  2017 Henri Kontinen  2018 Mikko Korhonen  2019 Marko Anttila  2020 Miro Heiskanen  2021 Emil Soravuo  2022 Kristiina Mäkelä  2023 Martti Puumalainen  2024 Harri Heliövaara  |
Bruce Dern

| Bruce Dern |
| --- | --- |
 Bruce Dern vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1936 (ikä 88) Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Marie Dean Diane Ladd (1960–1969) Andrea Bakken (1969–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1960–
Merkittävät roolit:  Vain unelmilla on siivet Katkera paluu Julma maailma Monster – Aileen Wuornos Nebraska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Bruce MacLeish Dern (s. 4. kesäkuuta 1936 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kahdesti Oscar-ehdokkuuden saanut näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Vain unelmilla on siivet, Hiljainen pako, Katkera paluu, Mestaruuskausi, Julma maailma ja Monster – Aileen Wuornos. Elokuvasta Katkera paluu Dern sai ensimmäisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miessivuosasta 1978. Vuonna 2013 hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkintoehdokkuuden elokuvasta Nebraska.
Dern syntyi Chicagossa, Illinoisissa, Yhdysvalloissa tunnettuun sukuun; hänen isoisänsä oli poliitikko George Dern ja setänsä runoilija Archibald MacLeish. Hänen kummisetänsä oli Adlai Stevenson ja kummitätinsä Eleanor Rooseveltlähde?.
1960-luvulla näyttelijä Diane Laddin kanssa naimisissa ollut Dern on näyttelijä Laura Dernin isä. He kaikki saivat marraskuussa 2010 tähdet Hollywood Walk of Famelle. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun kolmelle saman perheen jäsenelle on myönnetty Hollywood  Walk of Fame -tähdet samanaikaisesti.
Dern palkittiin Berliinin elokuvajuhlien Hopeisella karhulla roolistaan elokuvassa Mestaruuskausi vuonna 1983.
Bruce Dern Super-Conissa vuonna 2009
Aiheesta muualla

Bruce Dern Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Pekka Rautakallio

| Pekka Rautakallio |
| --- | --- |
 Rautakallio lehdistötilaisuudessa Dinamo Riian valmentajana
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1953 (ikä 71) Pori
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Rocky
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  190 cm
Paino:  97 kg
Pelinumero:  5 (Ässät) 19 (Phoenix Roadrunners) 4 (Atlanta/Calgary Flames) 25 (HIFK)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1968–1987
Seurat:  Ässät (SMS/SML)   Phoenix Roadrunners (WHA)   Atlanta Flames (NHL)   Calgary Flames (NHL)   HIFK (SML)   SC Rapperswil-Jona (NLB)
Valmennusura
Vuodet:  1993–2016
Seurat:  SC Rapperswil-Jona (1993–1998) Blues (1998) SC Bern (1999–2001) ZSC Lions (2001–2003) Blues (2004–2005) Ambrì-Piotta (2005–2007) Ässät (2009–2011), (2014–2016) Dinamo Riika (2011–2012)
Pekka Rautakallio, 1979
Pekka Rautakallio Porin Ässien aikaan
Pekka Olavi ”Rocky” Rautakallio (s. 25. heinäkuuta 1953 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija, joka oli pelipaikaltaan puolustaja ja myöhemmin jääkiekkovalmentaja. Hyvänä luistelijana ja erinomaisena laukojana tunnettu Rautakallio oli yksi parhaista suomalaisista jääkiekkoilijoista 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa. Hän oli ensimmäinen suomalainen pelaaja, joka pelasi NHL:n tähdistöottelussa (1982). Vuosittain jääkiekon SM-liigan parhaalle puolustajalle jaettava palkinto on nimetty hänen mukaansa.
Suomessa hän pelasi Ässissä vuosina 1968–1975 ja 1977–1979 sekä HIFK:ssa vuosina 1982–1987. Hän voitti Suomen-mestaruuden kolme kertaa vuosina 1971, 1978 ja 1983. Ässät on jäädyttänyt numeron 5, jolla Rautakallio pelasi. Pohjois-Amerikassa Pekka Rautakallio pelasi WHA:n Phoenix Roadrunnersissa sekä NHL:n Atlanta Flamesissa ja Calgary Flamesissa. Maajoukkuetasolla Rautakallio pelasi 165 maaottelua seitsemissä jääkiekon maailmanmestaruuskisoissa.
Pelaajauransa jälkeen Rautakallio on toiminut päävalmentajana Sveitsissä, Suomessa ja Latviassa.
Ura pelaajana

Rautakallio pelasi SM-sarjassa Porin Ässien riveissä vuodet 1968–1975 ja voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1971. Vuonna 1975 hän lähti Pohjois-Amerikkaan, WHA:n Phoenix Roadrunnersiin, jossa pelasi vuoteen 1977 saakka. Rautakallio palasi Ässiin vuosiksi 1977–1979 ja voitti toisen Suomen-mestaruutensa vuonna 1978. Kaudella 1978–1979 hän teki SM-liigan puolustajien yhden kauden piste-ennätyksen tehtyään 36 ottelussa 53 tehopistettä. Ennätys säilyi kauteen 2024–2025 asti, jolloin Atro Leppänen rikkoi sen.
Rautakallio lähti vuonna 1979 toistamiseen Pohjois-Amerikkaan, tällä kertaa NHL:n Atlanta Flamesiin, joka muutti Calgaryyn vuonna 1980. Vuonna 1982 hän palasi Suomeen ja edusti HIFK:ta vuoteen 1987 saakka voittaen kolmannen Suomen-mestaruutensa vuonna 1983. Uransa viimeiset vuodet 1987–1989 Rautakallio pelasi Sveitsin B-liigan SC Rapperswil-Jonassa.
Rautakallio edusti Suomea maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1972, 1973, 1975, 1977, 1978, 1979 ja 1983. Hän pelasi myös Kanada-cupissa vuosina 1976 ja 1981.
Ura valmentajana

Ensimmäisen tuntuman valmentamiseen Rautakallio sai syksyllä 1990 ryhtyessään Kiekko-Espoon B-junioreiden valmentajaksi. Tämä pesti kesti vain vuoden verran. Kaudella 1993–1994 Rautakallio nosti valmentamansa sveitsiläisen Rapperswill-Jonan pääsarjatasolle NLA-liigaan. Tämän jälkeen hän valmensi seuraa vielä seuraavatkin neljä kautta.
Kaudelle 1998–1999 Rautakallio nimettiin Espoon Bluesin päävalmentajaksi, mutta pesti päättyi ennenaikaisesti irtisanomiseen jo 28. marraskuuta.
Seuraavaksi kaudeksi Rautakallio palasi Sveitsiin, ensiksi kahdeksi vuodeksi Bernin päävalmentajaksi ja tämän jälkeen kahdeksi vuodeksi Zürichiin. Neljän vuoden Sveitsin rupeaman jälkeen Rautakallio kutsuttiin takaisin Espoo Bluesiin korvaamaan potkut saanut Hannu Virta joukkueen päävalmentajana.
Kaudelle 2005–2006 Rautakallio palasi jälleen Sveitsiin, HC Ambri-Piottan päävalmentajaksi. Kaksivuotinen pesti päättyi irtisanomiseen jälkimmäisen kauden puolivälissä ja hänet korvasi kanadalainen, myös pitkään Sveitsissä valmentanut Larry Huras
Tämän jälkeen Rautakallio piti kaksi vuotta taukoa valmentamisesta, kunnes tarttui tilaisuuteen ryhtyä kasvattajaseuransa Ässien valmentajaksi tuomaan ryhtiä ja kokemusta joukkueen tekemiseen muutaman vuoden rämpimisen jälkeen. Porissa Rautakallio viihtyi sillä erää kaksi kautta ennen kuin luovutti vetovastuun kakkosvalmentajalleen Karri Kivelle siirtyen itse uusien haasteiden pariin. Huhtikuussa 2011 hänet valittiin KHL:n Riian Dinamon päävalmentajaksi. Rautakallion alaisuudessa Dinamo selviytyi ensimmäisellä kaudella konferenssin puolivälieriin. Toinen kausi päättyi kuitenkin kesken ja Rautakallio irtisanottiin tehtävästään 5. marraskuuta 2012 Dinamon ollessa KHL:n läntisen konferenssin viimeisenä.
KHL-jakson jälkeen Rautakallio piti jälleen hetken aikaa taukoa valmentamisesta kunnes kutsuttiin jälleen Poriin kaksivuotisella sopimuksella korvaamaan potkut saanut Pekka Virta. Rautakallio itse sai potkut Ässistä 10. helmikuuta 2016.
Muuta

Rautakallio on nuorin SM-sarjan aikana maalin tehnyt pelaaja. Hän oli 4. maaliskuuta 1969 avausmaalinsa tehdessään 15 vuoden, seitsemän kuukauden ja seitsemän vuorokauden ikäinen.
Suomen Jääkiekkomuseo on aateloinut Rautakallion Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 91. Hänen mukaansa on nimetty vuosittain SM-liigan parhaalle puolustajalle myönnettävä Pekka Rautakallio -palkinto. Ässät on jäädyttänyt hänen pelinumeronsa 5.
Jääkiekon ohella Rautakallio pelasi myös jalkapalloa Musan Salamassa ja Porin Ässien jalkapallojoukkueessa.
Ässissä vuosina 1979–1987 pelannut Pentti Rautakallio oli Pekka Rautakallion nuorempi veli. Rautakalliolla on kaksi poikaa. Vanhempi poika Mika on pelaaja-agenttina Yhdysvalloissa ja nuorempi Mikko (s. 1977) on muusikko, lastentarhanopettaja ja isänsä elämäkerran yhdessä Mikko Merilinnan kanssa kirjoittanut kirjailija. Vaimonsa Arjan kanssa Rautakalliolla oli pitkään viinejä maahantuonut viiniagentuuri.
Saavutukset ja palkinnot

SM-kulta: 1971, 1978, 1983
SM-hopea: 1979
SM-liigan tähdistökentällinen: 1975, 1978, 1979, 1983, 1986
Pekka Rautakallio -palkinto: 1978, 1979, 1986
NHL:n tähdistöottelu: 1982
Suomen Jääkiekkoleijona #91: 1993
Matti Keinonen -palkinto: 1978
Vuoden jääkiekkoilija: 1979
SM-liiga-puolustajien yhden kauden piste-ennätys (53)
Kirjallisuutta

Mikko Rautakallio, Mikko Merilinna: Rocky Road – Pekka Rautakallion tarina.  Bazar Kustannus, 2022.  ISBN 9789523763685
Aiheesta muualla

Rautakallion tiedot Jääkiekkomuseon sivulla
Pekka Rautakallio nhlfinns.net
Statuutti

Statuutti (lat. statutum = säädetty, < statuere = vakiinnuttaa, säätää) tarkoittaa sääntöä tai sääntöjen yhdistelmää, oikeudellista järjestystä. Stattuutti liittyy erityisesti yhdistykseen tai juridiseen henkilöön.
Penissyöpä

Penissyöpä on peniksen pahanlaatuinen kasvain. Länsimaissa miehen riski sairastua siihen on noin yksi 100 000:sta. Yli puolet penissyövistä todetaan yli 68-vuotiailla. Penissyöpään sairastuneista miehistä noin puolet on elossa viiden vuoden kuluttua diagnoosin saamisesta. Kivessyöpä ei ole penissyöpä.
Esiintyvyys

Penissyöpä on Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa yksi harvinaisimmista syöpätyypeistä. Vain 0,2 % kaikista miesten syövistä ovat penissyöpiä ja noin 0,1 % syöpäkuolemista johtuu penissyövästä. Sairaus on kuitenkin yleisempi kehitysmaissa. Osissa Etelä-Amerikkaa ja Afrikkaa penissyöpiä arvioidaan olevan noin 10 % miesten syövistä. Suomessa todetaan joka vuosi keskimäärin kolmetoista penissyöpätapausta.
Riskitekijät

Penissyöpään sairastumisen riskiä kasvattavat muun muassa papilloomavirustulehdus, esinahan ahtaus ja HIV-positiivisuus. Brasilialaisen tutkimuksen mukaan eläinten kanssa seksiä harrastaneilla miehillä on kaksinkertainen riski.
Hoito

Penissyövän tavallisimmat hoidot ovat kasvaimen poistaminen kirurgisesti tai peniksen amputaatio.
Aiheesta muualla

Papilloomavirustulehdus lisää myös penissyövän riskiä (uutinen)
Tietoa ja tilastoja penissyövästä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Taistelulentäjät

| Taistelulentäjät |
| --- | --- |

Kestoaika:  40 minuuttia
Pääosissa:  Antti Hanhirova Jaakko Sointu Mikko Kankaisto Toni Vanhatalo
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  Yle TV2
Esitetty:  13. tammikuuta – 24. helmikuuta 2011
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  7
Tuotanto
Tuottaja(t):  Miska Berg
Ohjaaja(t):  Minna Heikkinen Dan Peled
Tuotantoyhtiö(t):  Century Films
Aiheesta muualla
IMDb 
Taistelulentäjät oli keväällä 2011 Yle TV2-kanavalla esitetty dokumentaarinen televisiosarja, jossa seurattiin neljän upseerin uran valinneen nuoren miehen tietä kohti taistelulentäjän uraa. Ohjelmaa kuvattiin Kauhavan Lentosotakoululla ja Satakunnan Lennostossa kesän 2009 ja syksyn 2010 välisenä aikana. Pääosissa nähtiin yliluutnantit Antti Hanhirova, Jaakko Sointu, Mikko Kankaisto ja Toni Vanhatalo.
Jaksot

| Jakso | Nimi | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Avausjaksossa esittelyssä ohjelman päähenkilöt Kauhavan lentosotakoululla sekä Satakunnan lennostossa Pirkkalassa | 13. tammikuuta 2011 |
| 2. | Miten Toni ja Mikko selviävät ensimmäisestä yksinlennostaan Hornetilla | 20. tammikuuta 2011 |
| 3. | Ilmamaaliammuntoja Kauhavalla sekä Hornet-lentäjien sotaharjoitus Oulunsalon tukikohdassa | 27. tammikuuta 2011 |
| 4. | Toni ja Mikko harjoittelevat Hornetilla mm. liikehtimistä taktisessa lentomuodossa | 3. helmikuuta 2011 |
| 5. | Hornet-lentäjien 1 vs 1 harjoitus | 10. helmikuuta 2011 |
| 6. | Dact-harjoitus, jossa Hawkit harjoittelevat Horneteja vastaan | 17. helmikuuta 2011 |
| 7. | Hornetien 2 vs 1 harjoitus | 24. helmikuuta 2011 |
Aiheesta muualla

Taistelulentäjät Facebook-sivut
Drama Queen Communications

Drama Queen Communications toimistorakennus Turun Itäisellä Pitkälläkadulla.
Drama Queen Communications Oy (ent. SFB Agency, ent. Mainostoimisto Satumaa Oy) on pohjoismainen markkinointiviestintätoimisto. Vuonna 2018 Drama Queen työllisti 75 markkinointiviestinnän ammattilaista Turussa, Helsingissä ja Tukholmassa. Yrityksen toimitusjohtajana vuodesta 2019 toimii Matias Mero. Drama Queen Communications on voittanut Vuoden Toimisto -kultamitalit vuosina 2023 ja 2024.
Historia

Fuusioituneen Drama Queenin historia alkoi vuonna 1996, kun Mainostoimisto Satumaa Oy perustettiin Turussa. Omistajina ja perustajina toimivat Minna Koivurinta, Jari Salonen ja Juha Saarinen. Mainostoimisto Satumaan toimitusjohtajana toimi Minna Koivurinta ja myöhemmin Marko Edfelt.
Mainostoimisto Satumaa laajentui 2015, kun yritys osti ruotsalaisen Family Busineksen koko osakekannan ja omistajat Mårten Knutsson sekä John Lagerqvist siirtyivät Satumaa Oy:n osakkaiksi. Vuonna 2002 perustettu Family Business oli ollut vähittäiskauppaan erikoistunut mainostoimisto.
Yritysten yhdistymisestä syntyi SFB Agency, johon myöhemmin myös liitettiin Ilona Kankaan johtama viestintään ja sosiaaliseen mediaan erikoistunut sisaryritys DQ Communications Oy. SFB Agencyn toimitusjohtajaksi nimitettiin Johan Birath alkuvuodesta 2017.
Laajentuneena markkinointi- ja viestintäpalveluiden yrityksenä SFB Agency vaihtoi nimensä Drama Queeniksi syksyllä 2018, jolloin Ilona Kangas toimi yrityksen toimitusjohtajana.
Asiakkaat

Yrityksen asiakkaita ovat mm. Absolut Vodka, Airam, Anora, Avainapteekit, Carlsberg Group, Finnkino, Geberit, Gofore, Hesburger, Heering, IDO, Jalostaja, Juustoportti, Keiju, Lantmännen Unibake, Larsen Cognac, L'Oréal Nordic, Lundén Foods Pro, Neste, Neste K, Olvi, Orthex Group, Suoma ry., Swedish Match, Tampere, Turku, Turku Energia, Vaasa, Vaasan ja Valopilkku.
Aiheesta muualla

Drama Queenin kotisivut
Budumat

Budumat ovat tšadilaista buduman kieltä puhuva kansa Tšadjärven saarilla. Heitä on noin 65 000 Tšadissa, 5 000 Nigerissä ja 4 000 Nigeriassa.
Budunat harjoittavat karjanhoitoa ja kalastusta Tšadjärvellä. Asuinympäristö on tehnyt heistä eristäytyneitä, ja he ovat säilyttäneet paljon vanhoja kulttuuripiirteitä. Ranskan siirtomaa-aikana omaksutun islamin ohella harjoitetaan perinteistä uskontoa.
Kaijamari Sivill

Kaijamari Sivill, o.s. Heikkilä (s. 9. huhtikuuta 1963 Kuusamo) on palkittu suomentaja.
Sivill syntyi lehtori Jorma Heikkilän ja kampaaja Raija Niemelän perheeseen. Hän tuli ylioppilaaksi 1983 ja on suorittanut englantilaisen filologian ja taidehistorian opintoja Helsingin yliopistossa. Suomen kääntäjien ja tulkkien liiton hallituksen jäsenenä hän toimi 1999–2009 ja  puheenjohtajana 2005–2009.
Sivill on suomentanut lukuisten kirjailijoiden teoksia, muun muassa Truman Capotelta, Steven Hallilta, Sue Harrisonilta, Kent Harufilta, Donna Leonilta, Ann-Marie MacDonaldilta, Daniel Masonilta, Cormac McCarthylta, Juliette Meadilta, Anne Michaelsilta, Jacquelyn Mitchardilta, Toni Morrisonilta, Joyce Carol Oatesilta, Darren Shanilta, Danielle Steelilta ja Colm Tóibínilta.
Vuonna 2005 Sivill sai Mikael Agricola -palkinnon edellisen vuoden parhaasta kaunokirjallisesta käännöksestä, joka oli Ann-Marie MacDonaldin romaanin Linnuntietä suomennos. Vuonna 2009 Sivillin suomentama Cormac McCarthyn Tie-romaani sai Tähtivaeltaja-palkinnon. Sivill sai kirjallisuuden valtionpalkinnon 2011 Anne Michaelsin romaanin Routaholvi suomentamisesta. Erkki Reenpään mukaan nimetyn Otavan kirjasäätiön suomentajapalkinnon Sivill sai 2016. Vuonna 2023 Sivill sai J. A. Hollon palkinnon Maggie Nelsonin teoksen Vapaudesta suomennoksesta.