stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Penttinen
Talvi- ja jatkosota

Penttinen osallistui talvisotaan vääpelinä 27. Pioneerikomppaniassa. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Metsäpirtissä, Raudussa, Kiviniemellä, Summassa, Suurperossa, Kostialassa ja Kärstilässä. Välirauhan aikana hän toimi aluksi entisessä tehtävässään, kunnes hänet siirrettiin komppanianvääpeliksi Pioneeripataljoona 2:een. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianvääpeliksi Pioneeripataljoona 14:ään. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Karjalankannaksella ja Laatokan Karjalassa. Sotien jälkeen Penttinen toimi kasarmiupseerina Pioneerikoulutuskeskuksessa. Myöhemmin hän toimi Pioneerirykmentin esikuntakomppanian päällikkönä ja Korian varuskunnan komendantti vuoteen 1947 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet on haudattu Hattulaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli  6. kesäkuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Vänrikki 1942 |      |  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali kultaisen ristin kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Albert Penttilä

Albert Oskar Penttilä
Albert Oskar Penttilä ent. Oskar Wilhelm Lindqvist (23. marraskuuta 1902 Helsinki – 29. joulukuuta 1957) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän aloitti sotilasuransa viisitoistavuotiaana lapsena Saksan armeijassa ja palveli monen valtion armeijoita ja soti monilla sotanäyttämöillä sekä oli muun muassa Yhdysvaltain presidentin autonkuljettajana. Hän haavoittui Saksassa kaksi kertaa, Suomen sisällissodassa kuusi kertaa, Muurmannilla kerran, Viron vapaussodassa kerran. Lisäksi hän oli kerran tulla Tallinnan kadulla murhatuksi.
Perhe ja koulutus

Penttilän vanhemmat olivat poliisikonstaapeli Ernst Wilhelm Lindqvist ja Ida Augusta Nordström. Penttilä kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Penttilä karkasi salaa perheeltään Saksaan, missä hän valehteli ikänsä 20-vuotiaaksi ja pääsi näin liittymään vapaaehtoisena sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 25. joulukuuta 1917. Hän oli juuri täyttänyt viisitoista vuotta, ja oli nuorin pataljoonassa palvellut suomalainen. Pataljoonan täydennysjoukosta hänet siirrettiin 6. tammikuuta 1918 pataljoonan haupitsipatteriin. Suomen Kuvalehden ennenaikaisessa muistokirjoituksessa hänen kerrotaan osallistuneen Saksassa taisteluihin Riian rintamalla, missä hän olisi jäänyt venäläisten vangiksi ja päässeen sieltä karkaamaan ja hänen kerrotaan matkustaneen sen jälkeen Suomen ja Ruotsin kautta takaisin Saksaan. Hänen kohdallaan jääkärimatrikkelissa oleva päivämäärä hänen pataljoonaan liittymisajastaan, täytynee pitää tässä tapauksessa pakomatkaltaan paluun ajankohtana.
Suomen sisällissota

Penttilä astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen armeijalle. Hänet ylennettiin tässä tilaisuudessa jefreitteriksi. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasasta hänet määrättiin aluksi Suomen valkoiseen armeijaan Jääkäritykistön 1. patteriin, josta hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1918 Porin rykmentin II pataljoonan 1. komppaniaan. Hän toimi komppaniassa muun muassa hiihto- ja tiedusteluosaston päällikkönä ja otti osaa taisteluihin Ahlaisissa, Noormarkussa ja Harjakankaalla sekä Porissa. Hänen ansioikseen lasketaan sisällissodassa yölliset partioretket joihin hän oli erikoistunut ja niistä hän sai myös urheudesta kaksi Vapaudenristiä. Hän haavoittui Harjakankaalla 30. maaliskuuta 1918. Taistelutoimien hiljennyttyä hän koulutti Porissa kahden viikon ajan paikallista pioneeriosastoa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän yritti muodostaa hyökkäysosastoa, johon hän saikin värvättyä yksitoista miestä, ja lähti heidän komentajanaan niin sanomalleen seikkailuretkelle (vakoilujoukon retki Muurmannin radalle) Aunukseen, missä hänet pidätettiin lopulta Sortavalassa. Suomen armeijasta hän erosi 7. lokakuuta 1918 hieman ennen kuusitoistavuotissyntymäpäiviään.
Penttilä matkusti virolaisella jaalalla Viroon, missä hän astui joulukuun alussa Viron armeijaan kapteenin vakanssilla, ja hänet sijoitettiin kuusitoistavuotiaana luutnantiksi ylennettynä vapaussotaa käyvään Viron armeijan panssarijunaosastoon. Hän otti osaa Viron vapaussodan taisteluihin muun muassa Priskessä. Tässä kohtaa Suomessa kuultiin hänen haavoittuneen Virossa ja karanneen sairaalasta takaisin rintamalle, missä sitten myöhemmin hänen kerrottiin kaatuneen. Suomen Kuvalehti julkaisi tämän vuoksi muistokirjoituksen nuorelle sankarille 25. tammikuuta 1919 ilmestyneessä numerossaan.
Viron vapaussodasta palattuaan Penttilä liittyi Itä-Karjalan kansanousuun vuonna 1921 ja otti osaa taisteluihin Kostamuksessa, johtaen sen keskimmäistä kaistaa. Taisteluiden jälkeen hänet määrättiin Kostamukseen jääneen osaston päälliköksi.
Seikkailija

Penttilän sotilasura jatkui 19-vuotiaana monen sodan veteraanina Ranskan muukalaislegioonassa, mistä saamiaan oppeja hän jatkossa toteutti pestautumalla Meksikon armeijaan. Meksikosta hän muutti myöhemmin Pohjois-Amerikan Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli muun muassa presidentti Fraklin D. Rooseveltin yksityisautonkuljettajana.
Talvisota

Penttilä palasi Yhdysvalloista Suomeen talvisodan puhjettua. Hänet määrättiin pataljoonankomentajaksi Jalkaväkirykmentti 16:n 3. pataljoonaan ja hän osallistui talvisodan taisteluihin Tolvajärvellä.
Talvisodan päätyttyä hän matkusti takaisin Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli myöhemmin pienyrittäjänä. Hänet valittiin New Yorkin suomalaisen seuran kunniajäseneksi vuonna 1940. Hänet haudattiin New Yorkiin Yhdysvaltoihin, mutta hänen maalliset jäänteensä palautettiin Suomeen ja hänen viimeiseksi leposijakseen tuli vuonna 1959 Helsingin Hietaniemen hautausmaan uurnalehto.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jefreitteri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1918  Vänrikki 1918  Luutnantti   Kapteeni 1919 (Viron armeija)  Reservin kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Albert Penttiä Suomen sisällissodan aikana.
Vallintaoikeus

Vallintaoikeus tarkoittaa oikeutta hallita omaisuutta ja oikeutta tehdä siihen liittyviä oikeustoimia. Tarkemmin jaotellen vallintaoikeuteen sisältyy oikeus:
hallita jotakin irtainta tai kiinteää esinettä
ryhtyä omaisuuden hoitamisen edellyttämiin toimiin
tehdä oikeustoimia kolmannen osapuolen kanssa eli esimerkiksi myydä tai pantata omaisuutta
esiintyä kantajana tai vastaajana omaisuutta koskevassa oikeudenkäynnissä.
Vallintaoikeus on hallintaoikeutta laajempi käsite. Hallintaoikeus sisältää ainoastaan oikeuden pitää omaisuutta hallussaan, käyttää sitä ja hoitaa sitä tavanomaisin toimenpitein.
Vallintaoikeus on yleensä omaisuuden omistajalla. Jos omaisuuden omistusoikeus on vajaavaltaisella henkilöllä, on vallintaoikeus pääsääntöisesti holhoojalla joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta. Vanhoissa lakiteksteissä käytetään toisinaan nimitystä hallinta merkitsemässä vallintaoikeutta. Näin on esimerkiksi vuoden 1898 holhouslaissa (34/1898) ja vuonna 1889 annetussa laissa aviopuolisoiden omaisuus- ja velkasuhteista (17/1889).
Nykyisen avioliittolain mukaan kumpikin puoliso vallitsee omaisuuttaan tietyin rajoituksin. Rajoitukset on lueteltu avioliittolain (234/1929) pykälissä 37–39. Avioliittolakia edeltäneen lainsäädännön aikana solmituissa niin sanotuissa vanhoissa avioliitoissa mies pääsääntöisesti vallitsi niin puolisoiden yhteistä kuin vaimon yksityistä omaisuutta. Säännöstä poiketen vaimo vallitsi työansioitaan, avioehtosopimuksessa hänelle määrättyä omaisuutta sekä lahjakirjalla tai testamentilla hänen vallintaansa määrättyä omaisuutta. Miehen vallintaoikeutta rajoitti myös se, että hän tarvitsi vaimon kirjallisen suostumuksen luovuttaessaan ja kiinnittäessään yhteistä tai vaimon kiinteää omaisuutta. Vanhoja avioliittoja koskeneessa pesäerossa kumpikin puoliso sai oman omaisuutensa vallintaansa ja vastasi vain omista veloistaan.
Valkolahosieni

Valkolahosienet kuuluvat kantasieniin. Ne ovat ainoita organismeja, jotka mineralisoivat tehokkaasti puun vaikeasti hajoavan ligniinipolymeerin. Valkolahottajilla on tehokkaita peroksidaasientsyymejä sekä lakkaaseja hajottamaan ligniiniä. Valkolahottajissa on kääpiä ja orvakoita, mutta myös joitain syötäviä lakkisieniä kuten herkkusieniä, siitake ja osterivinokas. Valkolahottajissa on niin selkeästi erilaisten kehityslinjojen lajeja, että ominaisuus on kehittynyt niissä erikseen toisista riippumatta.
Valkolahottajat eivät suoranaisesti käytä ligniiniä hyväkseen, mutta kyky hajottaa sitä solunulkoisten entsyymien avulla on tuonut niille mahdollisuuden päästä hyödyntämään puiden selluloosaa ja hemiselluloosaa. Ruskolaho-ominaisuus on kehittynyt myöhemmin kuin valkolaho. On ilmeistä, että vielä kivihiilikaudella ei valkolahotusominaisuutta ollut kehittynyt, mikä selittää fossiilisten polttoaineiden kertymisen maaperään. Tehokas lahotus edellyttää hapen läsnäoloa, mistä syystä turvetta voi kertyä soiden hapettomiin kerroksiin.
Valkolaho tunnetaan myös nimillä korroosiolaho, riisilaho ja marmorilaho. Valkolahoinen puuaines on pehmeää ja hajoaa sormien välissä lankamaisiksi tikuiksi.
Valoa tuottavia sieniä tunnetaan yli 60 lajia. Kaikki tunnetut valoa tuottavat sienet ovat valkolahottajia, jotka hajottavat ligniiniä. Ligniinin hajotusprosessissa syntyy vahvasti hapettavia peroksideja. Valontuotannossa tarvitaan happea.
Valkolahosieniä

Rusorypykkä (Phlebia radiata)
Salokääpä (Dichomitus squalens)
Phanerochaete chrysosporium
Puistokääpä (Abortiporus biennis)
Tuhkakääpä (Bjerkandera adusta)
Rähjäorvakka (Phanerochaete sordida)
Siitake (Lentinula edodes)
Osterivinokas (Pleurotus ostreatus)
Karvavyökääpä (Trametes hirsuta)
Silkkivyökääpä (Trametes versicolor)
Pörrökääpä (Cerrena unicolor)
Talikääpä (Obba rivulosa)
Taulakääpä (Fomes fomentarius)
Männynjuurikääpä (Heterobasidion annosum)
Aiheesta muualla

Marja Tuomela: Ligniinin ja muiden 14C-leimattujen yhdisteiden hajoaminen kompostissa ja maassa. Kiinnostuksen kohteena erityisesti valkolahosienet (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Penisilliinit

Penisilliinimolekyylin ydin (R on muuttuva sivuketju).
Penisilliini on beetalaktaamiryhmään kuuluva antibiootti. Sen vaikutusmekanismina on muiden beetalaktaamien tapaan bakteerin soluseinän rakentamisessa tarvittavan peptidoglykaanin synteesin esto. Penisilliiniä käytetään sille alttiiden, yleensä grampositiivisten bakteerien aiheuttamien sairauksien hoidossa.
Termi penisilliini voi viitata moneen eri markkinoilla olevaan penisilliiniyhdisteeseen tai yhdisteistä valmistettuun antibioottivalmisteeseen. Penisilliini tarkoittaa kuitenkin useimmiten jompaakumpaa kahdesta seuraavasta valmisteesta. Bentsyylipenisilliini eli G-penisilliini on parenteraalisesti annosteltava penisilliini, joka imeytyy huonosti suun kautta otettaessa. Fenoksimetyylipenisilliini eli V-penisilliini kestää mahahappoa hyvin, joten se voidaan annostella suun kautta.
Historia

Penisilliini löydettiin alun perin eristämällä sitä Penicillium chrysogenum -homesienestä (aikaisemmin Penicillium notatum). Aineen antibioottisen vaikutuksen huomasi ensimmäisenä vuonna 1896 ranskalainen lääketieteen opiskelija Ernest Duchesne, joka teki aiheesta väitöskirjan vuonna 1897. Lääkkeeksi penisilliini löysi tiensä vasta Alexander Flemingin huomattua saman ilmiön vuonna 1928. Fleming teki homeviljelmillä alustavia kokeita, mutta penisilliiniä ei vielä tuolloin osattu eristää ja puhdistaa.
Vuonna 1939 Oxfordin yliopistossa aloitettiin tutkimukset, joissa penisilliinin teho eliössä osoitettiin ensin eläinkokeilla ja vuonna 1941 kliinisissä tutkimuksissa. Avainhenkilöt tutkimuksissa olivat australialainen patologi Howard Florey ja saksalaissyntyinen kemisti Ernst Boris Chain. Vuonna 1940 brittiläinen tutkija Dorothy Crowfoot Hodgkin selvitti penisilliinimolekyylin rakenteen (kemiallinen kaava: R-C9H11N2O4S, missä R on muuttuva sivuketju) ja siten mahdollisti penisilliinin syntetisoinnin. Pian tämän jälkeen Yhdysvalloissa kehitettiin Floreyn johdolla tapa tuottaa penisilliiniä suurissa määrin teollisesti. Penisilliinin merkittävyys sairauksien hoidossa oli vuoteen 1945 mennessä ilmeinen, ja Fleming, Florey sekä Chain saivat työstään tuona vuonna lääketieteen Nobel-palkinnon.
Luokittelu ja johdannaiset

Penisilliinistä on kehitetty useita puolisynteettisiä johdannaisia, joiden pohjana on homesienen muodostamasta penisilliinistä pilkottu 6-aminopenisillaanihappo. Kehitystyössä on pyritty saamaan aikaan lääkkeitä, joilla on parempi haponkestävyys ja imeytyminen suolistosta, parempi sietokyky penisilliinejä tuhoavaa penisillinaasia kohtaan, laajempi vaikutuskirjo myös gramnegatiivisiin bakteereihin ja pidempikestoinen vaikutus. Alla olevassa listassa on yksi mahdollinen penisilliinien luokittelu, jossa mainitaan lähinnä Suomessa käytössä olevat lääkkeet.
Luokittelu ja johdannaiset > Kapeakirjoiset penisilliinit

Bentsyylipenisilliini eli G-penisilliini
G-penisilliinin pitkävaikutteiset muodot prokaiinipenisilliini ja bentsasiinipenisilliini
Fenoksimetyylipenisilliini eli V-penisilliini
Luokittelu ja johdannaiset > Penisillinaasia kestävät penisilliinit

metisilliini (nykyään käytetään lähinnä laboratoriostandardina)
kloksasilliini
dikloksasilliini
Luokittelu ja johdannaiset > Laajakirjoiset penisilliinit eli aminopenisilliinit

ampisilliini
bakampisilliini
pivampisilliini
amoksisilliini
Luokittelu ja johdannaiset > Pseudomonaspenisilliinit

piperasilliini
Luokittelu ja johdannaiset > Muut

Pivmesillinaami
Luokittelu ja johdannaiset > Penisilliini ja beetalaktamaasin estäjä

Beetalaktamaasit ovat bakteerien tuottamia entsyymejä, jotka estävät beetalaktaamiantibioottien toimintaa pilkkomalla niiden sisältämän beetalaktonirenkaan. Beetalaktamaasin estäjät ovat aineita, jotka inaktivoivat beetalaktamaasit ja lisäävät antibioottien vaikutuskirjoa. Markkinoilla on useita antibiootin ja beetalaktamaasin estäjän lääkeyhdistelmiä.
Amoksisilliini + klavulaanihappo
Piperasilliini + tatsobaktaami
Ampisilliini + sulbaktaami
Aiheesta muualla

Terveyskirjasto, Lääketieteen sanasto: Penisilliini
Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: Penicillin (englanniksi)
Penisilliiniä ryhdyttiin massavalmistamaan 1944. Tässä sitä mainostetaan gonorrean eli tippurin hoitoon.
V-penisilliiniin perustuvan lääkkeen, V-PEN® MEGAn myyntipakkauksia
Tapani Valkonen

Yrjö Tapani Valkonen (s. 26. joulukuuta 1941 Loimaa) on suomalainen sosiologi ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston sosiologian ja tarkemmin väestötieteen professori vuodesta 1977. Hän tutki kuolleisuutta ja muuttoliikettä.
Valkonen työskenteli Helsingin yliopiston sosiologian assistenttina vuosina 1963–1970. Hän väitteli valtiotieteiden tohtoriksi vuonna 1970 ja toimi sosiologian, erityisesti väestötieteen, professorina vuosina 1977–2007. Valtiotieteellisen tiedekunnan dekaani hän oli vuosina 1987–1990. Hän työskenteli Suomen Akatemian akatemiaprofessorina vuosina 1991–1996. Hän on väestötieteen alan tienraivaaja.
Teokset

Käytännöllisiä ja hyödyllisiä ongelmia: Puoli vuosisataa sosiaalitutkijana, Helsingin yliopisto, 2012 Sosiaalitieteiden laitoksen julkaisuja, ISSN 1798-9124; 2012:1. ISBN 978-952-10-6706-8, julkaisu verkossa ISBN 978-952-10-6707-5 (pdf) (tieteellinen omaelämäkerta)
Aiheesta muualla

Altti Majava, "Tapani Valkonen : professor of Demography", Yearbook of population research in Finland 38 (2002), s. 7–11 (Lehden juhlanumero Tapani Valkosen täyttäessä 60 vuotta) (pdf)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Otto Vallenius

Oopperalaulaja ja taidemaalari Otto Wallenius
Otto Wallenius: Albert Edelfelt sairaana Pariisissa, 1878.
Otto Vladimir Vallenius (9. huhtikuuta 1855 Kemin maalaiskunta – 25. kesäkuuta 1925 Kemi) oli suomalainen oopperalaulaja ja taidemaalari.
Valleniuksen vanhemmat olivat lääninrahastonhoitaja Johan Konstantin Wallenius ja Katarina Margareta Ramberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Oulun alkeisoppilaitoksesta.
Vallenius lähti opiskelemaan luonnontieteitä Helsinkiin vuonna 1875 mutta keskeytti ne jo toisena opintovuotenaan keskittyäkseen piirtämiseen yliopiston piirustussalissa Adolf von Beckerin opetuksessa. Hän sai piirustusstipendin yliopistolle neljäksi vuodeksi. Vuonna 1877, 22-vuotiaana, hän suuntasi opiskelemaan maalaustaidetta Pariisiin, missä viipyi muutaman vuoden ja kuului tiiviisti pohjoismaalaiseen taiteilijayhteisöön. Hänet hyväksyttiin oppilaaksi kuuluisan taiteilijan Jean-Léon Gérômen ateljeehen Albert Edelfeltin myötävaikutuksella. Jo 24-vuotiaana hän sai töitään esille aikalaistaiteilijoiden Gunnar Berndtsonin, Albert Edelfeltin, Walter Runebergin ja Ville Vallgrenin teosten rinnalle. Valleniuksen kuvataiteellinen ura jäi suhteellisen lyhyeksi ja tuotanto oli suppea. Hän oli ensimmäinen Lapista kotoisin oleva Pohjoismaiden ulkopuolelle suuntautunut taiteilija.
Todettuaan että taiteilijana kilpailu oli ankaraa, siirtyi Vallenius Pariisin-vuosiensa jälkeen teatteriin ja oopperalauluun.. Hän opiskeli 1890-luvulla oopperalaulua Pariisissa ja Milanossa. Hänet kiinnitettiin solistiksi Tukholman Kuninkaalliseen Oopperaan vuosiksi 1892–1895. Tukholman-vuosien jälkeen Vallenius vetäytyi oopperalavoilta. Hän piti joitain konsertteja Kemissä ja Oulussa, mutta ei tämän jälkeen esiintynyt Suomen oopperalavoilla.
Vallenius asettui asumaan Lautiosaaren Ylirautiolaan vaimonsa, ruotsalaissyntyisen Charlotta ”Tora” Wahlströmin (1848–1915) kanssa. Maalaaminen ja musiikki kuuluivat edelleen hänen harrastuksiinsa. Kotiseudulle paluunsa jälkeen hän maalasi paikallisia ihmisiä ja rakkaita maisemia: Kallinkangasta, Akkunusjokea ja Kemijokea. Talvinen maisema-aihe Kallinkankaalta vuodelta 1925 jäi Valleniuksen viimeiseksi teokseksi. Hän kuoli samana vuonna, ja hänet on haudattu Keminmaan hautausmaalle.
Kirjallisuutta

Julku, Maria: Otto Vallenius: oopperalaulaja ja taidemaalari. [Oulu]: Pohjanranta, 2014. ISBN 978-952-5109-30-6 (sid.)
Nosa, Kyllikki: ”Otto Vallenius”. Jatuli 7, s. 93–97. Kemi: Kemin kotiseutu- ja museoyhdistys, 1960. ISSN 0357-3583
Sarrala, Hannu: ”Monitaituri oli kotiseudullaan kuuluisuus: hän oli vain Otto Vallenius, taiteilija Keminmaasta”. Pohjolan sanomat 21.5.2000, s. 9. Kemi: Pohjolan Sanomat. ISSN 0782-372X
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Valkohorsma

| Valkohorsma |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Horsmakasvit Onagraceae
Suku::  Horsmat Epilobium
Laji::  lactiflorum
Kaksiosainen nimi
 Epilobium lactiflorum  Hausskn. 
Katso myös
   Valkohorsma Wikispeciesissä   Valkohorsma Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkohorsma (Epilobium lactiflorum) on horsmien sukuun kuuluva pienikokoinen ruohokasvi, joka kasvaa vuoristoissa ja tunturialueilla.
Ulkonäkö ja koko

Valkohorsma kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Kasvin tyvellä on lyhyitä, turpeita, maansisäisiä silmuja. Varsi on haaraton, alaosastaan kalju ja yläosastaan viiruttaisesti kaarikarvainen. Vastakkain kasvavat lehdet ovat lyhytruotisia, kapeanpuikeita, suippotyvisiä, pyöreähkökärkisiä ja harvaan pienihampaisia. Väriltään ne ovat vaaleanvihreitä tai toisinaan punertavia. Kukkaperä ja sikiäin ovat nystykarvaisia ja kaarikarvattomia. Kukassa on neljä verho- ja terälehteä. Kukan teriö on valkoinen tai joskus hieman punertava. Se on leveydeltään 3–6 millimetriä. Emin luotti on nuijamainen. Suomessa valkohorsma kukkii heinä-elokuussa. Kasvin hedelmänä on 3–6 cm pitkä yläviisto, kalju kota. Haivenelliset siemenet ovat 1,1–1,5 mm pitkiä, kapean vastapuikeita, kapeakaulaisia, sileitä ja väriltään vaaleanruskeita. Valkohorsma on monivuotinen laji.
Valkohorsman tiedetään risteytyvän suohorsman (E. palustre) kanssa, joskin risteymä on erittäin harvinainen.
Levinneisyys

Valkohorsma on pohjoisen pallonpuoliskon laji. Euroopassa sitä kasvaa ainoastaan Islannissa, Färsaarilla, muutamin paikoin Suomen ja Kuolan niemimaan tunturialueilla, Norjan ja Ruotsin vuoristoalueilla sekä Keski-Ruotsissa, jossa laji kasvaa myös alavammilla alueilla. Pohjois-Amerikassa valkohorsmaa tavataan Kalliovuorten alueella Alaskasta aina Kaliforniaan saakka sekä paikoitellen Kanadan itäosissa. Lajia kasvaa myös Grönlannin rannikoilla saaren keskivaiheille asti. Suomessa valkohorsma kuuluu alkuperäisiin lajeihin. Se on kuitenkin harvinainen, levinneisyydeltään pohjoinen kasvi, jota on tavattu vain Pallas-Ounastunturien alueella, Utsjoella ja Enontekiön pohjoisosassa.
Elinympäristö

Valkohorsma vaatii kostean kasvuympäristön. Suomessa laji kasvaa tunturikoivikoiden ja -paljakoiden alaosien vyöryrinteillä, suurruohostoissa, lehdoissa, ojissa ja puronvarsilla. Norjassa valkohorsmaa on tavattu aina 1660 metrin korkeuteen asti.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Valkohorsman (Epilobium lactiflorum) levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Valkohorsma (Epilobium lactiflorum)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5383001  Wikispecies: Epilobium lactiflorum  BOLD: 482813  Calflora: 3002  CoL: 6G4Y9  EoL: 582988  EUNIS: 176539  FNA: 250130073  GBIF: 3189174  GRIN: 448136  iNaturalist: 76834  IPNI: 611978-1  IRMNG: 11196095  ITIS: 27309  NatureServe: 2.150394  NBN: NHMSYS0000523238  NCBI: 669681  Observation.org: 131083  Open Tree of Life: 940376  Plant List: kew-2790604  PLANTS: EPLA3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:611978-1  Tropicos: 23200136  VASCAN: 6780  WFO: wfo-0000669284  Laji.fi: MX.39112