stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääpallo
Kansainvälinen toiminta

Kansainvälinen jääpallotoiminta lähti uuteen eloon 1950-luvulla, kun venäläiset palasivat kansainvälisille kentille Neuvostoliittoa edustaen. Kansainvälinen jääpalloliitto perustettiin vuonna 1955, ja sen ensimmäiset ja pitkään ainoat jäsenmaat olivat sen perustajajäsenet Suomi, Ruotsi, Norja ja Neuvostoliitto. Jääpallon maailmanmestaruuskilpailuita on järjestetty vuodesta 1957 lähtien. Yhtä lukuun ottamatta kaikki jääpallon maailmanmestaruudet ovat menneet Ruotsiin, Venäjälle tai sen edeltäjälle Neuvostoliitolle. Suomi voitti ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan mestaruutensa vuonna 2004.
Turnaus pelattiin 1950-luvulta 1980-luvulle asti neljän perustajajäsenen Suomen, Ruotsin, Norjan ja Neuvostoliiton kesken, 1980-luvulla myös Yhdysvallat liittyi viidentenä maana mukaan. Vuonna 1991 kilpailuihin osallistuivat ensimmäistä kertaa Alankomaat, Unkari ja Kanada. Neuvostoliiton hajoamisen myötä turnaukseen ovat 1990-luvulta lähtien osallistuneet Neuvostoliiton seuraajana Venäjä, sekä merkittäväksi jääpallomaaksi noussut Kazakstan. Vuoteen 2001 asti MM-turnaus järjestettiin joka toinen vuosi ja välivuosina pelattiin vuodesta 1972 lähtien Russian Government Cup -turnaus, mutta vuodesta 2003 alkaen maailmanmestaruuskilpailut on pelattu joka vuosi.
MM-kilpailujen osanottajamäärän kasvun myötä turnaus on pelattu useammassa tasoryhmässä. Vuonna 2001 kisoissa esiintyi ensimmäistä kertaa Valko-Venäjä, 2003 Viro, 2006 Mongolia ja 2007 Latvia. sittemmin MM-turnauksiin ovat osallistuneet myös Kirgisia, Japani, Ukraina, Somalia, Kiina, Tšekki ja Slovakia.
Naisten MM-kilpailuita on järjestetty vuodesta 2004 lähtien. Naisissa MM-turnauksiin ovat osallistuneet Ruotsi, Venäjä, Suomi, Norja, Yhdysvallat, Kanada, Unkari, Viro ja Sveitsi. Myös naisten puolella MM-turnauksia ovat hallinneet lajin suurmaat Ruotsi ja Venäjä.
Vuoden 1952 Oslon talviolympialaisissa pelattiin näytöslajina myös jääpallon olympiaturnaus. Kansainvälinen jääpalloliitto on ajamassa lajia olympialaisiin ja laji liittyi Kansainvälinen olympiakomitean jäseneksi vuonna 2001. Olympiakelpoinen laji jääpallo on ollut vuodesta 2004. Vuoteen 2001 asti liitto käytti lyhennettä IBF, jolloin se muutettiin muotoon FIB, sillä Kansainvälisen jääpalloliiton haettua Kansainvälinen olympiakomitean jäseneksi, komitea suositteli lyhenteen muuttamista sillä aiempi nimilyhenne oli jo toisen lajiliiton käytössä. Viralliseksi olympialajiksi lajilla on vielä pitkä matka. MM-turnauksiin on osallistunut viime vuosina jo toistakymmentä maata ja Kansainvälisellä jääpalloliitolla on jo yli 30 jäsenmaata. Lajin perinteiset harrastajamaat ovat kuitenkin muita maita paljon edellä. Harrastajamäärällä mitattuna jääpallo kestää vertailun muiden talviolympialajien kanssa. Maailmanlaajuisesti jääpallolla on yli 35 000 harrastajaa. Talviolympialajeista ainoastaan jääkiekko on jääpalloa harrastetumpi. Seuraavan askeleen lähemmäs olympialaisia laji otti vuonna 2019, kun jääpallo oli mukana Krasnojarskissa järjestetyissä talviuniversiadeissa.
Jääpallokilpailuja > Kansainvälisiä jääpallokilpailuja > Maajoukkuekilpailuja

Aasian talvikisat
Jääpallon Euroopan mestaruuskilpailut (lakkautettu)
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut
Moskova-turnaus (lakkautettu)
Russian Government Cup
Super Cup
Talviolympialaiset (lakkautettu)
Jääpallokilpailuja > Kansainvälisiä jääpallokilpailuja > Seurajoukkuekilpailuja

Champions Cup
Euroopan cup
Jääpallon maailmancup
Pohjoismainen sarja (lakkautettu)
Pohjoismaiset kisat (lakkautettu)
Jääpallokilpailuja > Kansallisia jääpallokilpailuja

| Maa | Pääsarja | Toissijainen sarja | Cup | Naisten pääsarja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Norja | Eliteserien | 1. divisjon | Kosa Open | Dameserien |
|  Ruotsi | Elitserien | Allsvenskan | Svenska Cupen | Elitserien |
|  Suomi | Bandyliiga | Suomi-sarja | Suomen Cup | Naisten Bandyliiga |
|  Venäjä | Superliiga | Vysšaja liga | Venäjän cup | Naisten mestaruussarja |
|  Yhdysvallat | USA Bandy League Division 1 | USA Bandy League Division 2 | North American Cup |  |
Salmijärven sairaala

Salmijärven sairaala oli vuosina 1956-1995 Kajaanin Salmijärvellä toiminut psykiatrinen sairaala. Se oli yksi Suomen ensimmäisistä B-mielisairaaloista. Sairaalaan sijoitettiin kroonisesti sairaita ja helppohoitoisia potilaita. Yleisin diagnoosi potilailla oli skitsofrenia. Matkaa sairaala-alueelta Kajaaniin oli noin 12 kilometriä. Sairaalasta suunniteltiin aluksi noin 60 potilaan hoitolaitosta. Työntekijöitä oli alkuvaiheessa 55. Salmijärven potilaspaikkojen määrä kasvoi ensin 142:een ja lopulta hoitopaikkoja oli 297. Vuonna 1979 työntekijöitä oli jo 133. Sairaala-alueen ympärillä oli peltoja, joilla potilaat työskentelivät. Sairaala-alueella sijaitsi myös työntekijöiden asuntoja. Sairaala saneerattiin 1980-luvulla vastaamaan paremmin ajanmukaista hoitoa. Samalla Salmijärven potilaspaikat vähenivät 167:ään, koska potilaita ei tarvinnut sijoittaa hoitolaitokseen, vaan heitä voitiin hoitaa avohoidossa. Viimeiset psykiatriset potilaat siirrettiin Kajaaniin Kainuun keskussairaalaan elokuun lopussa vuonna 1995. Salmijärven sairaala jäi lähes tyhjilleen.
Salmijärven sairaalassa toimi myöhemmin Kajaanin kaupungin ylläpitämä pakolaisten vastaanottokeskus. Alueella toimii nyt Kainuun SOTE:n turvakoti. hoitokoti Toppila sekä  mie­len­ter­veys- ja päih­de­kun­tou­tu­jien ym­pä­ri­vuo­ro­kau­ti­nen asu­mis­pal­ve­luyk­sik­kö Kajaanin kuntoutuskoti Salmijärvi.
Yhdyskuntajäte

Kierrätykseen lajittelun jälkeen jää usein vielä sekajätettä, joka kuljetetaan kaatopaikalle.
Yhdyskuntajäte on tuotteiden loppukulutuksessa yhdyskunnissa syntyvää jätettä, joka on usein järjestetyn jätehuollon piirissä. Sitä syntyy lähinnä kotitalouksissa ja palvelualoilla vastakohtana teollisuusjätteelle, joka syntyy tuotannossa. Yhdyskuntajäte on tavallisesti sekajätettä.
Yhdyskuntajätteiden sijoittamista kaatopaikoille on vähennetty voimakkaasti viime vuosina vallinneen suuntauksen mukaan. Vuonna 2017 enää noin prosentti yhdyskuntajätteestä sijoitettiin kaatopaikoille. Tilalle on tullut jätteiden hyödyntäminen: aiemmin kaatopaikalle sijoitetun jätteen hyödyntämisestä kilpailevat sekä energiantuotanto että materiaalina hyödyntäminen. Yhdyskuntajätteen energiana hyödyntäminen on ollut 2020-luvulla Suomessa vallitsevin hyödyntämistapa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdyskuntajäte Wikimedia Commonsissa
Jätetilasto Tilastokeskus.fi
Työlki ellää

| Työlki ellää |
| --- | --- |
 Kuunkuiskaajat esiintymässä Suomen euroviisukarsinnoissa Tampereella.
Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Kuunkuiskaajat
Säveltäjä(t):  Timo Kiiskinen
Sanoittaja(t):  Timo Kiiskinen
Euroviisutiedot
Vuosi:  2010
Maa:  Suomi
Kieli:  suomi
Sijoitus semifinaalissa:  11.
Pisteet semifinaalissa:  49
Sanat:  sanoitus
Aikajärjestys
 ◄ ”Lose Control” (2009) 
 ”Da Da Dam” (2011) ► 
Työlki ellää on Timo Kiiskisen sanoittama ja säveltämä kappale, joka valittiin 30. tammikuuta 2010 Suomen edustuskappaleeksi vuoden 2010 Eurovision laulukilpailuun Osloon. Kappaleen esittää folkduo Kuunkuiskaajat.
Kappale esitettiin laulukilpailun ensimmäisessä semifinaalissa ja puhelinäänestyksessä se sijoittui kuudenneksi. Asiantuntijaraatien antamien heikompien pisteiden vuoksi kappale jäi kuitenkin finaalin ulkopuolelle vain kolmen pisteen erolla.
Muut versiot

Kappaleesta on esitetty muitakin tulkintoja, muun muassa YouTubessa. Esimerkiksi slovakialaisen Timur-pojan tulkinnasta on tullut erityisen suosittu.
Aiheesta muualla

diggiloo.net
Suomen euroviisuedustuskappaleet
| --- | --- |
1960–luku:  Valoa ikkunassa  Tipi-tii  Muistojeni laulu  Laiskotellen  Aurinko laskee länteen  Playboy  Varjoon – suojaan  Kun kello käy  Kuin silloin ennen 
1970–luku:  1970  Tie uuteen päivään  Muistathan  Tom tom tom  Älä mene pois  Viulu-ukko  Pump pump  Lapponia  Anna rakkaudelle tilaisuus  Katson sineen taivaan 
1980–luku:  Huilumies  Reggae OK  Nuku pommiin  Fantasiaa  Hengaillaan  Eläköön elämä  Päivä kahden ihmisen  Sata salamaa  Nauravat silmät muistetaan  La dolce vita 
1990–luku:  Fri?  Hullu yö  Yamma Yamma  Tule luo  Bye Bye Baby  1995  Niin kaunis on taivas  1997  Aava  1999 
2000–luku:  A Little Bit  2001  Addicted to You  2003  Takes 2 to Tango  Why?  Hard Rock Hallelujah  Leave Me Alone  Missä miehet ratsastaa  Lose Control 
2010–luku:  Työlki ellää  Da Da Dam  När jag blundar  Marry Me  Something Better  Aina mun pitää  Sing It Away  Blackbird  Monsters  Look Away 
2020–luku:  Looking Back  Dark Side  Jezebel  Cha cha cha  No Rules  Ich komme 
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
Naiset armeijassa

Naisten tasa-arvo asepalveluksessa vuonna 2024
Naiset asepalveluksessa: naiset voivat olla asepalveluksessa joko vapaaehtoisina tai asevelvollisuuden täyttäjinä.
Asevelvollisuus koskee naisia vain harvoissa maissa. Vuonna 2006 näitä olivat Kiina, Eritrea, Israel, Libya, Malesia, Pohjois-Korea, Peru ja Taiwan. Paljon useammissa maissa naiset voivat liittyä asevoimiin vapaaehtoisina. Norja aloitti kutsunnat naisille vuonna 2013 ensimmäisenä Nato-maana. Ruotsi seurasi vuonna 2018.
Naiset Suomen puolustusvoimissa

Suomen puolustusvoimissa naiset voivat suorittaa asepalveluksen vapaaehtoisesti kaikissa puolustushaaroissa ja aselajeissa. Tämä on ollut mahdollista vuodesta 1995.
Suomessa naiset majoittuvat samoissa tuvissa ja teltoisssa miesten kanssa. Kuten monissa muissakin maissa, myös Suomen armeijassa naiset kokevat paljon seksuaalista häirintää ja syrjintää. Suomen tasa-arvolaki kieltää sukupuoleen perustuvan syrjinnän.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naiset armeijassa Wikimedia Commonsissa
Kiitos kirjasta -mitali

Kiitos kirjasta -mitali on vuodesta 1966 jaettu suomalainen kirjallisuuspalkinto, jonka myöntävät Kirjakauppaliitto, Libro ry ja Suomen kirjastoseura.
Tunnustuspalkinto (Olof Erikssonin suunnittelema mitali ja kunniakirja) myönnetään kotimaiselle kirjailijalle, jonka edellisenä vuonna ilmestynyt kaunokirjallinen teos on ollut ”erityisesti virikkeitä antava”. Palkintoa ei tyypillisesti myönnetä samalle henkilölle kahdesti.
Palkitut

| Vuosi | Henkilö | Teos |
| --- | --- | --- |
| 1966 | Gunnar Mattsson Jaakko Syrjä | Prinsessa Nuori metsästäjä |
| 1967 | Marianne Alopaeus | Mörkrets kärna |
| 1968 | Anu Kaipainen Marja-Liisa Vartio | Arkkienkeli Oulussa Hänen olivat linnut |
| 1969 | Eila Pennanen | Tilapää |
| 1970 | Kalle Päätalo | Mustan lumen talvi |
| 1971 | Lassi Sinkkonen | Solveigin laulu |
| 1972 | Christer Kihlman | Människan som skalv |
| 1973 | Eeva-Liisa Manner | Varokaa, voittajat |
| 1974 | Heikki Turunen | Simpauttaja |
| 1975 | Eeva Joenpelto | Vetää kaikista ovista |
| 1976 | Christer Kihlman | Dyre prins |
| 1977 | Elina Karjalainen | Ihmisen ääni |
| 1978 | Matti Pulkkinen | Ja pesäpuu itki |
| 1979 | Märta Tikkanen | Århundradets kärlekssaga |
| 1980 | Eeva Tikka | Hiljainen kesä |
| 1981 | Orvokki Autio | Viistotaival |
| 1982 | Saara Finni | Suruvaippa |
| 1983 | Antti Tuuri | Pohjanmaa |
| 1984 | Eila Kostamo | Vaiteliaat vuodet |
| 1985 | Anna-Leena Härkönen | Häräntappoase |
| 1986 | Leena Krohn | Tainaron |
| 1987 | Antti Hyry | Kertomus |
| 1988 | Bo Carpelan | Axel |
| 1989 | Timo Pusa | Tatuoitu sydän |
| 1990 | Ulla-Lena Lundberg | Leo |
| 1991 | Benedict Zilliacus | Båten i vassen |
| 1992 | Leena Lander | Tummien perhosten koti |
| 1993 | Lars Sund | Colorado Avenue |
| 1994 | Anja Kauranen | Ihon aika |
| 1995 | Monika Fagerholm | Underbara kvinnor vid vatten |
| 1996 | Sisko Istanmäki | Liian paksu perhoseksi |
| 1997 | Kjell Westö | Leijat Helsingin yllä |
| 1998 | Kari Hotakainen | Klassikko |
| 1999 | ei jaettu |  |
| 2000 | ei jaettu |  |
| 2001 | Pirjo Hassinen | Mansikoita marraskuussa |
| 2002 | Eeva Kilpi | Rajattomuuden aika |
| 2003 | Ranya ElRalmy | Auringon asema |
| 2004 | Rakel Liehu | Helene |
| 2005 | Hannu Väisänen | Vanikan palat |
| 2006 | Risto Isomäki | Sarasvatin hiekkaa |
| 2007 | Reko ja Tina Lundán | Viikkoja, kuukausia |
| 2008 | Sirpa Kähkönen | Lakanasiivet |
| 2009 | Arne Nevanlinna | Marie |
| 2010 | Kristina Carlson | Herra Darwinin puutarhuri |
| 2011 | Tuomas Kyrö | Mielensäpahoittaja |
| 2012 | Katja Kettu | Kätilö |
| 2013 | Aki Ollikainen | Nälkävuosi |
| 2014 | Pauliina Rauhala | Taivaslaulu |
| 2015 | Tommi Kinnunen | Neljäntienristeys |
| 2016 | Kaj Korkea-aho | Paha kirja |
| 2017 | Minna Rytisalo | Lempi |
| 2018 | Heidi Köngäs | Sandra |
| 2019 | Satu Vasantola | En palaa takaisin koskaan, luulen |
| 2020 | Antti Rönkä | Jalat ilmassa |
| 2021 | Selja Ahava | Nainen joka rakasti hyönteisiä |
| 2022 | Anneli Kanto | Rottien pyhimys |
| 2023 | Maria Turtschaninoff | Suomaa |
| 2024 | Iida Turpeinen | Elolliset |
Anne Frank

| Anne Frank |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Annelies Marie
Syntynyt: 12. kesäkuuta 1929 Frankfurt am Main, Saksa
Kuollut: helmikuu tai maaliskuu 1945 (ikä 15) Bergen-Belsenin keskitysleiri, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen (vuoteen 1941 asti)
Vanhemmat:  Otto ja Edith Frank
Sukulaiset:  Margot (sisko)
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Nuoren tytön päiväkirja (1947)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Annelies Marie ”Anne” Frank (12. kesäkuuta 1929 Frankfurt am Main, Saksa – maaliskuu 1945 Bergen-Belsen, Saksa) oli juutalainen tyttö, josta tuli holokaustin kuuluisimpia uhreja. Hänen päiväkirjansa (suomennettu nimellä Nuoren tytön päiväkirja, uudestaan nimellä Päiväkirja) on tunnetuin uhrin kirjoittama aikalaiskuvaus toisen maailmansodan juutalaisvainoista.
Anne syntyi Frankfurt am Mainissa Weimarin Saksassa mutta asui suurimman osan elämäänsä Amsterdamissa ja sen lähellä. Hän menetti Saksan kansalaisuutensa 1941 natsi-Saksan antisemitististen lakien takia. Anne sai kansainvälistä kuuluisuutta kuolemansa jälkeen, kun hänen päiväkirjansa julkaistiin. Se kertoo hänen kokemuksistaan piilossa aikana, jolloin Alankomaat oli saksalaismiehityksen alaisena. Anne piti päiväkirjaa 14. kesäkuuta 1942 – 1. elokuuta 1944.
Otto Frank, perheen ainoa eloonjäänyt, palasi Amsterdamiin sodan jälkeen. Hän sai tietää, että Annen päiväkirja oli säilynyt. Se julkaistiin vuonna 1947 nimellä Het Achterhuis. Kirja on käännetty yli 60 kielelle ja on ilmestynyt myös suomeksi.
Ennen sotaa ja piiloutumista

Anne Frank syntyi 12. kesäkuuta 1929 Frankfurtissa Saksassa. Hänen vanhempansa Otto Heinrich Frank ja Edith Holländer-Frank olivat molemmat arvostetuista juutalaisperheistä. Edith oli kotoisin Aachenista ja oli mennyt naimisiin Otto Frankin kanssa 1925, minkä jälkeen he olivat muuttaneet asumaan yhdessä Otton lapsuudenkaupunkiin Frankfurtiin. Heillä oli kaksi lasta, Anne ja kolme vuotta vanhempi Margot Betti Frank.
Otto Frank muutti 1933 Amsterdamiin. Edith ja Margot muuttivat perässä samana vuonna, vuoden 1934 helmikuussa myös Anne. Kesän 1933 Margot ja Anne viettivät vielä Aachenissa isoäitinsä luona, joka muutti kristalliyön jälkeen vuonna 1939 Frankien luokse Hollantiin. Hän kuoli tammikuussa 1942 syöpään.
Otto Frankin ensimmäinen yritys Opekta toimitti hillonvalmistuksessa käytettyä pektiiniä. Yritys oli Hollannin-sivuliike, pääyrityksen omisti Otto Frankin sisaren mies. Yritykseen liitettiin myöhemmin mausteyhtiö Pectacon, jossa työskenteli myös Hermann van Pels.
Frankien perhe asui Merwedepleinillä Jokikortteleiksi (holl. Rivierenbuurt) kutsutulla alueella, ja tytöt kävivät aluksi Montessori-koulua. Annen parhaat ystävät olivat alusta alkaen Hanneli Goslar ja Sanne Ledermann. Syksyllä 1941 Frankin sisarusten piti vaihtaa koulua, koska kaikkien juutalaisten oli mentävä juutalaiseen kouluun. Koulunvaihdon yhteydessä Anne sai kauan toivomansa kissan. Hänen parhaaksi ystäväkseen uudessa koulussa tuli Jacqueline van Maarsen, joka on myöhemmin kirjoittanut Annesta kirjan A Friend Called Anne.
Annella ja Margotilla oli molemmilla mustat hiukset. Margot oli luonteeltaan hiljaisempi ja rauhallisempi, Anne taas puhelias, vilkas ja sosiaalinen. Anne oli enemmän ”isän tyttö”, kun taas Margot ”äidin tyttö”. Perhe ei ollut erityisen uskonnollinen. Otto Frankille juutalaiset perinteet olivat suhteellisen vieraita, mutta Edith Frankille ne olivat ulkomailla asuttaessa tärkeämpiä kuin ennen – tosin heillä ei silti tehty košer-ruokaa.
Piilossa > Juutalaisten oikeuksia rajoitettiin

Toukokuussa 1940 saksalaiset hyökkäsivät Amsterdamiin, ja Frankit joutuivat jälleen elämään natsien hallitsemassa maassa. Elokuussa 1940 Saksasta muuttaneet juutalaiset määrättiin rekisteröitymään, ja tammikuussa 1941 oli muiden juutalaisten vuoro. Juutalaisille määrättiin ulkonaliikkumiskielto tiettyinä vuorokaudenaikoina jo ennen Hollannin antautumista. Toukokuun viimeisenä päivänä 1941 määrättiin, etteivät juutalaiset saaneet käydä julkisilla uimarannoilla, puistoissa, kylpylöissä tai hotelleissa, kun elokuvateattereissa käynti oli kielletty jo tammikuussa 1941. Raitiovaunulla ajo kiellettiin ja polkupyörät takavarikoitiin kesäkuussa 1942. Samoin juutalaisten omistamien yritysten toimintaa vaikeutettiin lokakuussa 1940. Ulkovaatteisiin piti huhtikuusta 1942 alkaen ommella keltainen Daavidin tähti, jossa luki juutalaista merkitsevä sana jood tai Jude.
Piilossa > Frankit ja muut piiloutuivat > Annen suhde muihin piilossaolijoihin

Anne ei pitänyt huonetoveristaan, hammaslääkäri Pfefferista. Kohta Pfefferin saapumisen jälkeen Anne jo kritisoi häntä päiväkirjassaan. Anne ja Pfeffer kinastelivat muun muassa siitä, kuka saa käyttää heidän huoneensa työpöytää. Pfeffer ei ymmärtänyt Annea, mikä toisaalta on ymmärrettävää, koska hän oli piileskelijöistä ainoa, jolla ei ollut perhettä mukanaan. Hän ei myöskään ollut ollut yhteydessä poikaansa sitten sodan syttymisen.
Vanhempiaan kohtaan Annen tunteet olivat kahtalaiset. Hänellä oli äitinsä kanssa erimielisyyksiä piileskelyn alusta lähtien, mihin vaikuttivat heidän täysin erilaiset persoonallisuutensa. Annen mukaan äiti kohteli häntä kuin pikkulasta. Joskus hän huolehti liikaa, joskus liian vähän. Toisaalta Anne luotti äitinsä tukeen, kun muut salaisen siiven asukkaat kritisoivat häntä. Mitä enemmän Anne hyljeksi äitiään, sitä enemmän hän ihannoi isäänsä. Tämä asetti Otto Frankin ikävään tilanteeseen, koska hänen piti tasapainoilla vaimonsa ja tyttärensä välillä ja yrittää pitää heidän välinsä hyvinä.
Annen ja äidin suhteeseen vaikutti myös se, että Anne kadehti sisartaan Margotia. Vaikka hän ei koskaan myöntänytkään pitävänsä Margotia kilpailijana, hän pelkäsi, ettei ollut yhtä rakastettu kuin siskonsa. Anne ja Margot eivät olleet koskaan olleet erityisen läheisiä ja salaisessa siivessä heidän eronsa tulivat entistä enemmän esille. Sisarukset lähentyivät vasta sen jälkeen, kun Otto Frank oli pyytänyt Margotia kertomaan Annelle jonkin salaisuuden, mutta vielä senkin jälkeen Anne epäili välillä vanhempiensa pitävän enemmän Margotista.
Annen suhde Peter van Pelsiin kehittyi hitaasti. Hänen ensivaikutelmansa Peteristä oli kielteinen. Ensimmäisen puolentoista vuoden aikana Anne ei kiinnittänyt Peteriin juuri huomiota, ja silloinkin kun hänellä oli Peteristä jotain sanottavaa, se ei ollut mitään erityisen imartelevaa. Anne kuitenkin alkoi kaivata sellaista suhdetta, jollaista ei voinut saada vanhemmiltaan, joten hän päätti alkaa keskustella Peterin kanssa. Peterin kanssa Anne myös vaihtoi ensimmäisen suudelmansa. Annen vanhemmat eivät hyväksyneet hänen suhdettaan Peteriin.
Pidätys ja keskitysleiri

Piileskely päättyi 4. elokuuta 1944, kun joku oli ilmiantanut piileskelijät ja Gestapo pidätti heidät. Aikaisemmin samana vuonna, helmikuussa ja pääsiäisenä, toimistoon tehdyt murrot olivat herättäneet pelkoa. Murtautujat eivät kuitenkaan olleet ilmeisesti kuulleet mitään ääniä, joten he eivät tehneet ilmiantoa. Ilmiantajaksi epäiltiin aluksi vahvasti Willem van Maarenia, joka työskenteli yrityksen varastossa ja johon piilossa olijat eivät olleet luottaneet. Näyttöä hänen syyllisyydestään ei kuitenkaan ollut. Van Maaren oli saanut selville, että talossa piileskeli joku, ja löytänyt herra van Daanin lompakon. Kun natsien pöytäkirjoista selvisi, että ilmiantaja oli nainen, kyseessä arveltiin olevan siivooja Lena Hartog-van Bladeren. Hänen tiedettiin kuulleen piileskelijöistä mieheltään Lammert Hartogilta, jolle asiasta oli kertonut van Maaren. Ilmiantajaa on monesti yritetty selvittää oikeusteitse, mutta varmuutta ei ole saatu. Virallisia tutkimuksia on tehty muun muassa vuosina 1948 ja 1963. Vuonna 2017 eläkkeelle jäänyt FBI-agentti Vince Pankoke keräsi tutkijaryhmän selvittämään, kuka kavalsi Anne Frankin piilopaikan Gestapolle. Vuonna 2022 ryhmä ilmoitti, että todennäköisimmin syyllinen oli juutalainen notaari Arnold van den Bergh. Hänen kerrottiin pettäneen Anne Frankin perheen pelastaakseen itsensä ja oman perheensä. Tutkimus on kuitenkin saanut laajaa kritiikkiä asiantuntijoilta, ja sille toiseen maailmansotaan erikoistuneiden tutkijoiden julkaiseman vastaraportin mukaan sen ”tueksi ei ole mitään kunnollisia todisteita”.
Miep Gies vältti pidätyksen ilmeisesti siksi, että hän oli itävaltalainen kuten pidättäjäkin. Piilossa olleet vietiin Westerborkiin, mistä heidät karkotettiin viimeisellä kuljetuksella karjavaunussa Auschwitziin. Edith Frank kuoli siellä juuri ennen kuin Neuvostoliiton puna-armeija vapautti leirin 6. tammikuuta 1945. Margot ja Anne olivat ensin kuukausia Auschwitz-Birkenaussa, kunnes heidät lähetettiin Bergen-Belseniin. Hanneli Goslar tapasi Annen vielä muutaman kerran keskitysleirillä piikkilanka-aidan takaa. Margot ja Anne kuolivat Bergen-Belsenissä maaliskuussa 1945, ilmeisesti lavantautiin, vain muutamaa viikkoa ennen leirin vapauttamista, Margot ensin ja Anne muutamaa päivää myöhemmin. Toisaalta on myös epäilty, että tytöt olisivat kuolleet pilkkukuumeeseen ja Margot olisi kuollut monta viikkoa ennen Annea, ehkä jopa helmikuussa.
Perintö > Päiväkirja

Anne sai päiväkirjan lahjaksi 13-vuotissyntymäpäivänään, minkä jälkeen hän kirjoitti koko piileskelyn ajan peloistaan, riidoistaan vanhempiensa kanssa, tulevaisuudensuunnitelmistaan ja tunteistaan Peteriä kohtaan. Hän käytti ihmisistä salanimiä ilmeisesti suojellakseen heitä siltä varalta, että päiväkirja julkaistaisiin. Otto Frank säilytti julkaistussa versiossa muiden kuin perheenjäsenten salanimet juuri yksityisyydensuojan takia.
Miep Gies ja Bep Voskuijl ottivat Annen päiväkirjan talteen pidätyksen jälkeen, ja sodan jälkeen Miep antoi sen Otto Frankille. Myöhemmin Otto Frank suostuteltiin julkaisemaan tekstit. Hän toimitti päiväkirjan julkaisukuntoon ja julkaisi sen nimellä Het Achterhuis 1947. Hän antoi myös piilottamansa 74 riviä ystävälleen, New Yorkin kansainvälisen Anne Frank Centerin johtajalle Cor Suijikille keväällä 1980, noin puoli vuotta ennen kuolemaansa. Myös Annen viimeisen päiväkirjamerkinnän Otto oli piilottanut. Päiväkirjan aitoutta on epäilty jälkeenpäin, mutta vuonna 1981 Hollannin valtio julkaisi aitoustodistuksen.
Anne kirjoitti lahjaksi saamansa päiväkirjan täyteen, minkä jälkeen hän kirjoitti kolmeen muuhun muistikirjaan – näitä kutsutaan versioksi A. Sitten hän kuuli radiosta, että Hollannin valtio on kiinnostunut sodasta kertovista, tavallisten ihmisten kirjoituksista, ja hän alkoi keväällä 1944 muokata päiväkirjastaan julkaisukelpoisempaa B-versiota.  Hän muun muassa jätti pois tarpeettomilta tuntuneita yksityiskohtia, haaveilua ja muuta vastaavaa. Sisällölliset ja tyylilliset korjaukset viittaavat siihen, että Anne ajatteli jo tekstiensä mahdollista julkaisua. Paperipinon päällimmäisenä oli kuitenkin sivu, jossa Anne sanoo pitävänsä huolen, ettei kukaan lue hänen päiväkirjaansa. Sivun tarkoitus ei ole varma, ja Otto Frank jätti sen pois julkaistusta versiosta. C-versioksi kutsutaan Otto Frankin julkaisemaa tekstiä, joka oli muotoiltu B-version pohjalta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | On tosi omituista, että minunlaiseni tyttö kirjoittaa päiväkirjaa. Ei vain siksi, etten aiemmin ole kirjoittanut mitään vaan myös, koska luulen, etteivät 13-vuotiaan koulutytön mietteet jäljestäpäin tule kiinnostamaan minua itseäni eivätkä ketään muutakaan. | ” |
– Anne Frank