stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pompejin merirosvot
Juoni

Kirja alkaa siitä, mihin sen edeltäjä Vesuviuksen salaisuudet jäi. Sen ensimmäisessä kohtauksessa Jonatan ben Mordokai on haavoittunut vakavasti tulivuorenpurkauksessa, ja makaa eräänlaisessa koomassa. Päähenkilö Flavia Gemina sekä orjatyttönsä Nubia lähtevät etsimään kukkaa lääkkeeksi Jonatanille. He löytävät kukkien yhteydessä pienen tytön yksin luolasta. Tämä kertoo kuinka kaksi miestä sieppasivat hänen isoveljensä. Flavia ja Nubia vievät tytön pakolaisleiriin. Pakolaisleirissä oli enimmäkseen Vesuviuksen purkauksen vuoksi kotinsa ja/tai omaisensa menettäneitä ihmisiä. Pakolaisleiristä löytyvät myös pikkutytön, eli Julian isovanhemmat. Julian isovanhemmat ovat suunniltaan Julian isoveljen Rufuksen sieppauksesta. Flavia kumppaneineen lupaa etsiä Rufuksen takaisin perheelleen. He saavat kuulla myös, että Apollo-niminen poikakin on kadonnut ja kenties siepattu.
Tämän jälkeen Flavia ja Nubia lähtevät tohtori Mordokain teltalle. Siellä tohtori Mordokai hoitaa Jonatania, joka ei vieläkään osoita juurikaan elonmerkkejä. Teltassa ovat myös Jonatanin isosisko Mirjam, joka menetti lähes kaikki hiuksensa purkauksessa, sekä Flavian setä Gaius, joka on ihastunut Mirjamiin. Illalla Nubia soittaa hiulua teltassa. Joukko pakolaisia kerääntyy teltan ulkopuolelle, ja osa heittää kolikoita Nubialle. Kaunis musiikki myös virkistää Jonatanin, joka herää koomasta. Yöllä Nubia näkee painajaista. Hän herää, ja menee teltan pihalle katselemaan tähtiä. Sitten hän tapaa yön pimeydessä karanneen orjan. Orjan nimi on Kuanto, ja hän kertoo että jos hänet saadaan kiinni, hän joutuu ristille. Kuanto houkuttelee myös Nubiaa karkaamaan hänen mukanaan. Kuanto on Nubian mielestä komea, ja hän antaa Nubialle jotakin. Nubia antaa miehelle vastalahjaksi toisen korvakorunsa. Lupus on Nubian tietämättä herännyt, ja vakoilee noita kahta. Vaikka hän ei saa hiljaisesta puheesta selvää, hän näkee kuitenkin kaiken.
Seuraavana aamuna Flavia kertoo Jonatanillekin aikovansa selvittää kadonneiden lasten arvoituksen. Lupus menee venerannalle ja alkaa vakoilla siellä olevien miesten puheita. Hän kuulee, kuinka yksi miehistä puhuu Felixistä ja Melissasta. Nimenomaan Melissa-niminen tyttö on kadonneiden joukossa! He alkavat siksi epäillä että syyllinen olisi Publius Pollius Felix, joka on yksi Gaiuksen patronuksista. Lopulta selviää, että syyllisiä ovatkin ilkeä orjakauppias ja Kuanto, joka huijasi Nubiaa, jotta orjakauppias voisi myydä hänet orjamarkkinoilla.
Peter Florin

Saksan demokraattisen tasavallan pysyvä edustaja Yhdistyneissä Kansakunnissa, jonka nimitti DDR:n hallitus, ulkoministerin sijainen Peter Florin, ylimääräinen ja täysivaltainen suurlähettiläs, (vasemmalla) esittää YK:n pääsihteerille Kurt Waldheimille valtakirjaansa vuonna 1973
Peter Florin (2. lokakuuta 1921 – 17. helmikuuta 2014) oli itäsaksalainen poliitikko ja diplomaatti.
Nuoruus

Florin syntyi Kölnissä 2. lokakuuta 1921.
Florinin isä Wilhelm Florin (1894–1944) oli johtava hahmo sotia edeltävässä Saksan kommunistisessa puolueessa. ja vuosina 1924–1933 Reichstagin (kansallinen parlamentti) jäsen.
Florin lähti Saksasta vanhempiensa kanssa vuonna 1933, kun Adolf Hitler tuli valtaan ja alkoi vainota kommunisteja,siirtyen ensin Ranskaan ja sitten Neuvostoliittoon, jossa hän meni Karl Liebknechtin kouluun. Siellä hän opiskeli kemiaa Mendelejevin yliopistossa.
Toisen maailmansodan aikana hän taisteli Neuvostoliiton partisaanien kanssa Valko-Venäjällä. Florinista tuli vuonna 1944 Freies Deutschland nimisen viikoittain ilmestyneet natsivastaisen sanomalehden päätoimittaja Sodan lopussa hän palasi Saksaan Ackermann-ryhmän jäsenenä, joka oli yksi alueellisista ryhmistä, jotka lähettivät Neuvostoliiton sotilashallinnon palvelukseen Saksaan.
Ura

Sodan jälkeen Florin astui politiikkaan Saksan demokraattisessa tasavallassa ja toimi Wittenbergin aluevaltuuston varapuheenjohtajana työskennellessään päivälehden Freiheitin päätoimittajana. Sitten hän oli 1949–1952 Itä-Saksan ulkoministeriön neuvonantaja. Vuonna 1953 hänet nimitettiin Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen keskuskomitean ulkoministeriön johtajaksi. Vuosina 1954–1971 hän oli maan ulkoasiainvaliokunnan jäsen, jonka puheenjohtajana hän oli jonkin aikaa.
Vuodesta 1967-1969 Florin oli Itä-Saksan suurlähettiläs Tšekkoslovakiassa. Hän kannatti avoimesti 1968 Prahan kevään murskaamista. Vuonna 1969 hänet nimitettiin valtiosihteeriksi ja ensimmäiseksi ulkoministerin sijaiseksi.
Vuosina 1973-1982 Florin oli Saksan demokraattisen tasavallan pysyvä edustaja Yhdistyneissä kansakunnissa. Vuonna 1982 hänestä tuli Unescon kansallisen komission puheenjohtaja Itä-Saksassa. Hän toimi vuosina 1987 ja 1988 Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen puheenjohtajana.
Yksityiselämä

Peter Florin oli naimisissa, ja hänellä oli kolme lasta. Hänen vaimonsa Edel toimi 1980-luvun lopulla Itä-Berliinin Humboldt-yliopiston venäläisen kirjallisuuden professorina.
Florin puhui sujuvasti saksaa, venäjää ja englantia sekä hyvää ranskaa. Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokouksen puheenjohtajana häntä sanottiin The New York Timesin mukaan "toveri Glasnostiksi", mikä kertoo, että hän oli Gorbatšovin aikakauden modernin kommunistisen politiikan symboli. Saksojen yhdistymisen jälkeen hän työskenteli Torgaussa talonmiehenä.
Hän kuoli 92-vuotiaana vuonna 2014.
Prichsenstadt

| Prichsenstadt |
| --- | --- |
 Katunäkymä Prichsenstadtista
 vaakuna
 Prichsenstadt
 Koordinaatit: 49°49′N, 10°21′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Unterfranken
Piirikunta:  Kitzingen
Hallinto:  
 – Pormestari:  René Schlehr
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  48,87 km²
Korkeus:  248 m
Väkiluku (31.12.2020):  3 057
 – Väestötiheys:  63 as./km²
 
 www.prichsenstadt.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Prichsenstadt on kaupunki Baijerin osavaltiossa Saksassa. Se kuuluu Unterfrankenin hallintopiiriin ja Kitzingenin piirikuntaan. Vuoden 2020 lopussa kaupungissa asui 3 057 asukasta. Prichsenstadt sijaitsee Main-joen ja Steigerwaldin luonnonpuiston välissä. Kaupunkiin kuuluvien Brünnaun, Neuses am Sandin, Stadelschwarzachin ja Laubin läpi virtaa Mainin sivujoki Schwarzach.
Historia

Prichsenstadt perustettiin 900-luvun tienoilla. Sille myönnettiin viralliset kaupunginoikeudet vuonna 1367. Vuonna 1803 Prichsenstadtin hallinta siirtyi Preussiin liitetyltä Ansbachin ruhtinaskunnalta Baijerille. Nykyinen Prichsenstadtin suurkunta 10 kaupunginosineen muodostettiin vuoden 1972 alueuudistuksen yhteydessä. Siihen asti kaupunki kuului Gerolzhofenin piirikuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Prichsenstadt Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (saksaksi)
Karlsplatz
Pienelementti

Pienelementti on rakentamisessa käytettävä tehdasvalmisteinen valmisosa. Pienelementti on yleensä 0,3–1,2 metrin levyinen, miesvoimin siirrettävissä oleva osa rakennuksen seinää tai vaipan muuta osaa. Asennettaessa elementit kytketään toisiinsa jolloin muodostuu rakennuksen vaippa.
Pienelementti rakennetaan yleensä tehtaassa ja kuljetetaan rakennuspaikalle. Elementtejä voidaan rakentaa myös työmaalla. Pienelementtien asennus on varsin työvoimavaltaista, nostureita asennukseen ei kuitenkaan tarvita. Elementit rakennetaan lähes aina niin sanotusti tuulensuojalevypinnalle, eli ilman ulkoverhousta, ulkoverhouksen koolausta, pellityksiä ja pintakäsittelyjä.
Suomessa pienelementtejä käytetään yleisesti pientalorakentamisessa.
Pienelementtituotanto mahdollistaa rakennusosien valmistamisen siellä, missä resursseja – työvoimaa ja materiaaleja – on parhaiten saatavilla. Myös laatu voidaan pitää tasaisena paikallarakentamista helpommin, koska rakentaminen ei ole riippuvaista sääoloista. Pienelementtituotanto on teollisena tuotantona suhteellisen vähän pääomia sitovaa, toisaalta  rakennuspaikan osalta myös työvoimavaltaisempaa kuin suurelementeistä tai tilaelementeistä rakentaminen.
Punaparatiisimonarkki

| Punaparatiisimonarkki |
| --- | --- |
 Urospuolinen punaparatiisimonarkki Abukon luonnonpuistossa Gambiassa kuvattuna.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Monarkit Monarchidae
Suku::  Paratiisimonarkit Terpsiphone
Laji::  rufiventer
Kaksiosainen nimi
 Terpsiphone rufiventer  (Swainson, 1837) 
Katso myös
   Punaparatiisimonarkki Wikispeciesissä   Punaparatiisimonarkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaparatiisimonarkki (Terpsiphone rufiventer) on laajalla alueella läntisessä ja keskisessä Afrikassa elävä varpuslintu. Lajin nykyistä populaation kokoa ei tiedetä, mutta sen uskotaan olevan laskussa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut punaparatiisimonarkin elinvoimaiseksi lajiksi.
Esiintyminen ja elinympäristö

Punaparatiisimonarkki elää laajalla alueella läntisen ja keskisen Afrikan kosteissa alankometsissä. Lajia tavataan Angolassa, Beninissä, Burkina Fasossa, Gabonissa, Gambiassa, Ghanassa, Guineassa, Guinea-Bissaussa, Kamerunissa, Keniassa, Keski-Afrikan tasavallassa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Kongon tasavallassa, Liberiassa, Malissa, Nigeriassa, Norsunluurannikolla, Päiväntasaajan Guineassa, Sambiassa, Senegalissa, Sierra Leonessa, Tansaniassa, Togossa ja Ugandassa. Punaparatiisimonarkin alalaji Terpsiphone rufiventer smithii laskettiin aiemmin omaksi lajikseen. Se on São Tomén saaresta lounaaseen sijaitsevan pienen Päiväntasaajan Guinealle kuuluvan Annobónin saaren kotoperäinen laji.
Annobónilla elävän Terpsiphone rufiventer smithii -alalajin elinympäristöä saattavat uhata metsien raivaaminen ja muuttaminen öljypalmun, sokeriruo’on ja hedelmien viljelyä varten.
Plamena Mangova

Plamena Mangova ja Aleksandr Knjazev La Folle Journéessa vuonna 2009
Plamena Mangova (bulg. Пламена Мангова; s. 1980) on bulgarialainen pianisti.
Mangova opiskeli Marina Kapatsinskajan johdolla Valtiollisessa musiikkiakatemiassa Sofiassa. Häntä opettivat lisäksi Dmitri Baškirov Madridin Kuningatar Sofían musiikkikoulussa ja Abdel Rahman El Bacha Belgian Chapelle musicale Reine Élisabethissa. Mangova osallistui myös Leon Fleisherin, Rosalyn Tureckin, Krystian Zimermanin, Alicia de Larrochan, Ralf Gothónin, András Schiffin, Mauricio Fuksin, Zahar Bronin, Natalia Gutmanin ja Teresa Berganzan pitämille mestarikursseille.
Mangova sai vuonna 2007 toisen palkinnon Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa Brysselissä. Hän voitti myös Paloma O'Shean kansainvälisen pianokilpailun Santanderissa. Mangova sai ensimmäisellä soololevyllään (Dmitri Šostakovitšin musiikista) Diapason d'Orin vuonna 2007. Vuonna 2020 hän sai Opus Klassikin palkintoehdokkuuden "parhaan instrumentaalimusiikin levytyksen" kategoriassa albumillaan Bridges of Love, joka on omistettu Albena Petrovitš-Vratšanskan musiikille.
Mangova on esiintynyt lukuisten orkesterien kanssa monissa maissa. Kapellimestareina ovat toimineet muiden muassa Colin Davis, Myung-whun Chung, Andrew Davis, Emmanuel Krivine, Juri Bašmet, Walter Weller, Maksim Vengerov, Emil Tabakov, Tadaaki Otaka, Jaap van Zweden, Dmitri Jurowski, Lawrence Foster, Jean-Jacques Kantorow, Karl-Heinz Steffens, Gilbert Varga, Jean-Claude Casadesus, Aleksandr Sladkovski, Cristian Mandeal, Andris Poga, Jean-Bernard Pommier, Howard Griffiths, Pinchas Steinberg, François-Xavier Roth ja Pablo Heras-Casado. Festivaaleja, joilla Mangova on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa George Enescu -musiikkifestivaali ja Klavier-Festival Ruhr. Kamarimuusikkona hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Renaud Capuçonin, Dmitri Mahtinin, Miguel da Silvan, Kolja Blacherin, Maria João Piresin, Boris Berezovskin, Augustin Dumayn, Mihaela Martinin, Jian Wangin, Pascal Moraguesin, Aleksei Ogrintšukin, Aleksandr Knjazevin, Frans Helmersonin, Nobuko Imain ja Quatuor Ysaÿen kanssa.
Mangova on saanut kutsuja pitämään mestarikursseja Espanjassa, Etelä-Afrikassa, Japanissa, Belgiassa ja Bulgariassa.
Potjomkin

Potjomkin tai Potemkin tarkoittaa seuraavia:
Grigori Potjomkin (Potemkin, 1739–1791), venäläinen sotamarsalkka
Potjomkin (”Ruhtinas Potjomkin Taurialainen”), Venäjän keisarikunnan taistelulaiva
Panssarilaiva Potemkin, neuvostoliittolainen elokuva vuodelta 1925
Potemkin, ympäristötaideteos Kuramatan kylässä Japanissa.
Puureliefi (Mellunmäen metroasema)

| Puureliefi |
| --- | --- |

Nimi:  Puureliefi
Tekijä:  Veikko Turtiainen
Valmistumisvuosi:  1990
Taiteenlaji:  reliefi
Sijainti:  Mellunmäen metroasema
Paikkakunta:  Helsinki
Koordinaatit:  60°14′21″N, 025°06′39″E
Puureliefi on Veikko Turtiaisen tekemä reliefi Mellunmäen metroaseman liukuportaiden yläpuolella Helsingissä. Reliefin on lahjoittanut metroasemalle paikallinen Lionsklubi.
Punapassio

| Punapassio |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Passiokasvit Passifloraceae
Suku::  Passiot Passiflora
Laji::  edulis
Kaksiosainen nimi
 Passiflora edulis  Sims 
Katso myös
   Punapassio Wikispeciesissä   Punapassio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punapassio eli punagranadilla eli punapassioni (Passiflora edulis) on Brasiliasta kotoisin oleva kasvi, jota kutsutaan yleisimmin nimillä passiohedelmä, passionhedelmä tai kärsimyshedelmä. Tieteellinen lajinimi edulis tarkoittaa syötävää. Hedelmät kasvavat monivuotisissa köynnöksissä. Ne voivat olla ruskehtavia tai vihertäviä. Raaka hedelmä on sileäpintainen, kypsän hedelmän pinta on rypistynyt. Hedelmä tuottaa paljon etyleeniä, joten se kannattaa pitää erillään kasviksista, jotka eivät siedä sitä.
Réunionin saarella myytäviä punapassiohedelmiä.
Halkaistu purppurainen punapassiohedelmä.
Kenialainen passiohedelmä.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Punapassio – Passiflora edulis
ITIS: Passiflora edulis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Passiflora edulis (englanniksi)
Flora of China: Passiflora edulis (englanniksi)
Potin laivastoasema

Potin laivastoasema perustettiin Potiin Gruusiaan heinäkuussa 1941 Neuvostoliiton hallituksen päätöksellä kuukausi sen jälkeen, kun Saksa oli hyökännyt Neuvostoliittoon toisessa maailmansodassa.
Mihail Kumaninin komentama tukikohta toimi osana Neuvostoliiton Mustanmeren laivastoa, ja siellä oli kaksi sukellusvenedivisioonaa, torpedovenedivisioona, rannikkovartioston divisioona, kaksi miinanraivaajaa, neljä rannikko- ja kuusi ohjuspatteristoa ja niin edelleen. Kun Saksa oli valloittanut Sevastopolin ja Novorossijskin vuonna 1942, useita hävittäjiä siirrettiin Potin tukikohtaan, joka toimi toissijaisena satamana yhdessä toisen georgialaisen satamakaupungin Batumin kanssa Mustanmeren kampanjoiden aikana. 1990-luvun alkuun mennessä Potin tukikohtaan oli siirretty useita pieniä Mustanmeren laivaston yksikköjä, mutta Neuvostoliiton romahduksen jälkeen se jäi lähes pois käytöstä. Joulukuussa 1992 Venäjä veti pois kaikki aluksensa ja ampumatarvikkeensa tukikohdasta, mutta yhden maihinnousualuksen georgialainen komentaja kieltäytyi lähtemästä ja veti mastoon Georgian lipun. Lähes samaan aikaan Georgian hallitus loi laivastoprikaatin, joka koostuu useista aluksista, merijalkaväen pataljoonasta, tykistödivisioonasta ja kommunikaatioyksiköstä. Siitä lähtien prikaatia on suurennettu ja varusteltu Nato-jäsenmaiden avustuksella.
9. lokakuuta 1993 sodan repimän Georgian täytyi laillistaa Venäjän armeijan läsnäolo maassa ja vuokrata muiden sotilastukikohtien ohessa Potin tukikohta Venäjän laivastolle. Georgia jatkoi kuitenkin Potissa aiemmin pidettyjen alusten vaatimista itselleen osana Venäjän, Ukrainan ja Georgian välistä kiistaa Mustanmeren laivaston jakamisesta, mutta tuloksetta. Syyskuuhun 1998 mennessä Venäläiset sotilaat olivat lähteneet Potista Batumin tukikohtaan, aiemmin samana vuonna solmitun Venäjän ja Georgian välisen sopimuksen mukaisesti.
Nykyisin Potissa on useita Georgian sotilaallisia laitoksia. Niihin kuuluvat Georgian merivoimien päämaja ja päätukikohta, logistiikkakeskus ja laivue sekä maavoimien jalkaväkipataljoona.
Venäjän federaation asevoimat tuhosi Potin laivastoasemalla Georgian merivoimien ja rannikkovartioston aluksia.
Pomeroon-Supenaam

| Pomeroon-Supenaam |
| --- | --- |

 Sijainti
Valtio:  Guyana
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Anna Regina
Pinta-ala:  6 195 km²
Väkiluku (2012):  46 810
Pomeroon-Supenaam on Guyanan hallintoalue, joka sijaitsee maan pohjoisosassa Atlantin rannikolla. Alueen hallinnollinen keskus on Anna Regina. Aluetta rajaavat idässä Essequibo Islands-West Demeraran alue, etelässä Cuyuni-Mazarunin alue ja lännessä Barima-Wainin alue. Alueen pinta-ala on 6 195 km² ja asukasluku oli 46 810 vuonna 2012.
Punapeippi

| Punapeippi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Peipit Lamium
Laji::  purpureum
Kaksiosainen nimi
 Lamium purpureum  L. 
Katso myös
   Punapeippi Wikispeciesissä   Punapeippi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punapeippi (Lamium purpureum) on huulikukkaisiin kuuluva yksivuotinen, 10–30 senttimetrin korkuinen kasvi. Se on Suomessa muinaistulokaskasvi. Sillä on punertavat kukat. Englanniksi kasvin nimi on purple dead nettle, eli kuollut purppuranokkonen, koska sillä ei ole poltinkarvoja – eli se ei voi pistää. Kasvi on epämiellyttävän hajuinen. Punapeippi muistuttaa hyvin paljon liuskapeippiä (Lamium hybridum) ja jossain määrin myös välipeippiä (Lamium confertum) ja sepopeippiä (Lamium amplexicaule).
Sitä tavataan koko Euroopassa Pohjois-Suomea ja Pohjois-Ruotsia lukuun ottamatta.
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Punapeipin levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Punapeippi (Lamium purpureum)
Luontoportti: Punapeippi (Lamium purpureum)
Pohjolan kasvien pauloissa: Lamium purpureum – punapeippi
United States Department of Agriculture (USDA): Lamium purpureum (englanniksi)
Pitkä kuuma kesä 2010 – Live

| Pitkä kuuma kesä 2010 - Live Popeda |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 18. kesäkuuta 2010 30. kesäkuuta 2010 31. heinäkuuta 2010
 Julkaistu: 27. lokakuuta 2010
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Muut kannet

Listasijoitukset
  Suomi: 8. (viikko 44/2010)
Popedan muut julkaisut
| Täydelliset miehet 2008 | Pitkä kuuma kesä 2010 - Live 2010 | Voitto 2011 |
Pitkä kuuma kesä 2010 – Live on Popedan kolmas livealbumi ja kaikkiaan 21. albumi. DVD äänitettiin 14. heinäkuuta 2010 Tampereen Tammerfest-festivaaleilla. CD/LP levyillä kuultavien kappaleiden äänityspaikat: 18.6.2010 Naantalin kaivohuone, 30.6.2010 Vehmassalmen Paviljonki ja 31.7.2010 Lomakeskus Sieravuori , Honkilahti. Taltiointi julkaistiin tupla-CD:nä, tupla-LP:nä sekä DVD:nä 27.10.2010.
Maaliskuussa 2010 laulaja Pate Mustajärvi vihjaisi, että tulevan livealbumin nimi olisi Raakaa voimaa Vol. 2, ja olisi näin ollen jatko-osa Popedan ensimmäiselle livelevylle Raakaa voimaa (1981). Nimi kuitenkin muutettiin.
Sisältö

| --- | --- |
 CD CD 1 Olen valmis – 4.09  Matkalla Alabamaan – 4.29  Tahdotko mut tosiaan – 3.40  Onhan päivä vielä huomennakin – 3.11  Punaista ja makeaa – 3.21  Mauno soittaa stereoo – 5.02  Repe ja Lissu – 4.20  Aino – 4.01  Delilah – 3.29  Lentolupakirja – 4.51 CD 2 Elän itselleni – 5.01  Huhhahhei – 4.14  Kaasua, komisaario Peppone – 4.19  Sukset (vaikeata tämä hiihtäminen) – 4.00  Kakskytä centtiä – 3.33  Kuuma kesä – 4.05  Kun mies unelmoi – 7.43  Bandiittipolkka – 2.39  Da Da – 3.30  Raakaa voimaa – 2.50 :  DVD Olen valmis  Matkalla Alabamaan  Rokkikone  Lauri Moskovassa  Onhan päivä vielä huomennakin  EXTRA 1  Tahdotko mut tosiaan  Elän itselleni  Lentolupakirja  Mauno soittaa stereoo  Repe ja Lissu  Aino  EXTRA 2  Kunniakirjojen jako  Onko vielä aikaa  Delilah  Kiinni jäin  Kaasua, komisario Peppone  EXTRA 3  Sukset (vaikeata tämä hiihtäminen)  Kakskytä centtiä  Kuuma kesä  EXTRA 4  Kun mies unelmoi  Pullo viiniä käy  Bandiittipolitiikka  Da da  Raakaa voimaa Musiikkivideot Katsastuslaulu  Onhan päivä vielä huomennakin  Elän itselleni
Kokoonpano

Pate Mustajärvi – laulu
Costello Hautamäki – kitara, laulu, taustalaulu
Jyrki Melartin – basso, taustalaulu
Iso-Pate Kivinen – kosketinsoittimet
Lacu Lahtinen – rummut
Plamen Kralev

Plamen Simeonov Kralev (bulg. Пламен Симеонов Кралев) (s. 22. helmikuuta 1973 Sofia) on bulgarialainen liikemies ja moottoriurheilija.
Ura

Ennen uraansa Kralev valmistui University of Architecture, Civil Engineering and Geodesy -koulusta rakennusinsinööriksi vuonna 1999. Kralev aloitti uransa vasta vuonna 2007, jolloin hän kilpaili Europe Ferrari Challenge -sarjassa. Hän voitti kaksi kilpailua sijoittuen 11:nneksi. Vuonna 2008 Kralev kilpaili FIA GT3 European -mestaruussarjassa, ADAC GT Masters, Italian Ferrari Challenge ja International GT Open -sarjassa. Vuonna 2009 Kralev kilpaili International GT Open, Le Mans Series ja Le Mansin 24 tunnin ajossa, jossa hän ajoi 11:nneksi. Kralev kilpaili myös Aasian GP2-sarjassa kaudella 2009–2010 Trident-tallissa saavuttamatta pisteitä. Kralev oli yhdessä maanmiehensä Vladimir Arabadžievin kanssa ensimmäinen bulgarialainen, joka on kilpaillut GP2-tasolla. Vuonna 2010 Kralev kilpaili FIA Formula Two Championship -sarjassa saavuttaen yhden pisteen. Kralev jatkoi sarjassa kausilla 2011 ja 2012.
Pienaar

Pienaar on pääosin Etelä-Afrikassa käytössä oleva sukunimi.
Tunnettuja Pienaareja

François Pienaar (s. 1967), eteläafrikkalainen rugbyn pelaaja
Gerhardus Pienaar (s. 1981), eteläafrikkalainen keihäänheittäjä
Steven Pienaar (s. 1982), eteläafrikkalainen jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Prix Escapades

Prix Escapades on ranskalainen kirjallisuuskilpailu, joka on järjestetty kahdeksan kertaa.
Vuoden 2012 teemana on pohjoismainen kirjallisuus. Yksi kuudesta ehdokkaasta on Johanna Sinisalon romaani Linnunaivot. Muut kirjailijanimet ovat Erling Jepsen, Jens Christian Grøndahl, Jonas Jonasson, Hanne Örstavik ja Steinunn Sigurðardóttir. Voittajan valitsee lukeva yleisö ja tulos julkistetaan Vernonin kirjamessuilla maaliskuussa 2012.
Pomfretti

| Pomfretti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Pomfretit Bramidae
Suku::  Brama
Laji::  brama
Kaksiosainen nimi
 Brama brama  (Bonnaterre, 1788) 
Katso myös
   Pomfretti Wikispeciesissä   Pomfretti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pomfretti eli merilahna (Brama brama) on ahvenkala. Kala elää Atlantissa, Intian valtameressä ja Tyynessämeressä. Vaikkalajia kutsutaan joskus merilahnaksi, se ei ole sukua esimerkiksi Itämeressä tavattavalle lahnalle (Abramis brama).
Pomfretti voi kasvaa metrin pituiseksi ja painaa jopa kuusi kiloa.