Kurskin taistelu
Operaatio Zitadelle > Etelässä: 4. panssariarmeija vastaan Voronežin rintama

Kurskin mutkan eteläpuolella kenraalieversti Hoth hyökkäsi kolmella kärjellä. Vasemmalla olivat XXXXVIII panssariarmeijakunnan panssarikrenatööridivisioona Großdeutschland sekä 3. ja 11. panssaridivisioonat ja keskellä Obergruppenführer Paul Hausserin II SS-panssariarmeijakunnan divisioonat SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler (LSSAH), SS-divisioona Das Reich ja SS-divisioona Totenkopf. Belgorodin eteläpuolella Hothin oikealla sivustalla Werner Kempfin komentama erillisosasto hyökkäsi koilliseen tavoitteenaan Donetsin ylittäminen. Kempfin hyökkäyksen kärjessä olivat III panssariarmeijakunnan 6., 19. ja 7. panssaridivisioonat.
Großdeutschland juuttui sateiden mutavelliksi muuttamaan miinakenttään heti hyökkäyksen alettua. Divisioona pääsi liikkeelle vasta, kun jalkautuneet panssarikrenatöörit hyökkäsivät vihollistulen läpi ja tuhosivat miinakenttää suojaavan jalkaväen asemat, jolloin pioneerit pääsivät raivaustöihin ja irrottivat mutaan juuttuneet ajoneuvot. SS-divisioonat saavuttivat parempaa menestystä. Iltaan mennessä 4. panssariarmeija oli kolmessa kohtaa tunkeutunut puna-armeijan puolustuslinjojen läpi ja edennyt pisimmillään 11 kilometriä. Hyökkäyksen ensimmäisenä päivänä saksalaiset menettivät etelärintamalla yli 6 000 ja neuvostoliittolaiset 8 500 miestä. Neuvostolaisia upseereja huolestutti, että saksalaiset olivat puna-armeijan hyvin valmistelluista puolustusasemista huolimatta kyenneet etenemään syvyyssuunnassa ja kärsineet puolustajaa pienemmät tappiot. Alueelle lähetettiin vahvistuksina useita panssarivaunuarmeijakuntia.
Hyökkäys jatkui seuraavana päivänä. Etenevien saksalaisten selustaan jäi neuvostojalkaväen osastoja, joiden asemat tuhottiin 11. panssaridivisioonan liekinheitinvaunuilla. Hothin vasemmalla hyökkäyskiilalla oli edelleen vaikeuksia edetä. Großdeutschland kärsi Pantherien teknisistä ongelmista ja miehistöjen kokemattomuudesta, mutta Pantherin tykki osoittautui tehokkaaksi. Keskisen kiilan SS-divisioonat työntyivät yhä pohjoisemmaksi, mutta niiden sivustat jäivät suojattomiksi ja huonot tiet hidastivat etenemistä. Kaakossa Kempfin joukot onnistuivat ylittämään Donetsin mutta eivät edenneet niin pitkälle, että olisivat voineet suojata Hothin oikeaa sivustaa. Puna-armeijan reservit alkoivat jo huveta. Vatutin, joka alussa oli turvautunut panssarintorjunnassa jalkaväkeen, alkoi tuoda etulinjaan panssarivaunuja, joita oli aiemmin säästänyt suurta vastahyökkäystä varten.
Heinäkuun 7. päivä saksalaisten eteneminen nopeutui, ja seuraavina päivinä he hyökkäsivät määrätietoisesti aiheuttaen neuvostoliittolaisille raskaita tappioita. Lukumäärällisen ylivoimansa ansiosta puna-armeija kykeni edelleen viivyttämään saksalaisia ja tekemään jatkuvia vastahyökkäyksiä. Vatutin pelkäsi Prohorovkaa kohti etenevän II SS-panssariarmeijakunnan läpimurtoa ja pyysi Stavkalta vahvistuksia. Arorintaman alaisuuteen kuulunut 5. kaartin panssariarmeija lähetettiin kiireesti Kurskiin, ja ilmavoimat suojasivat sen päivänvalossa tapahtunutta 300 kilometrin pikamarssia. Heinäkuun 9. päivänä 4. panssariarmeija oli 90 kilometrin päässä Kurskista. SS:n II panssariarmeijakunta hyökkäsi Voronežin rintaman viimeistä puolustuslinjaa vastaan. VSS toimi edelleen alueella, eivätkä saksalaiset saavuttaneet ilmaherruutta. Viestintä- ja suunnistusvaikeuksien vuoksi maavoimien panssarikärjet jäivät toisinaan vaille Luftwaffen suojaa.
Eteläinen armeijaryhmä lepäsi 10. heinäkuuta, eikä Kurskin eteläisellä rintamalla käyty suuria taisteluja. Yksittäiset divisioonat tekivät hyökkäyksiä, joissa saksalaiset kärsivät vähäisiä tappioita. Puna-armeijan menetykset kohosivat tuhansiin miehiin ja kymmeniin panssarivaunuihin. Armeijaosasto Kempf käytti päivän ryhmittymiseen ja aiheutti puna-armeijalle raskaita tappioita kärsien itse vain vähäisiä menetyksiä. Guderian vieraili XXXXXVIII panssariarmeijakunnassa tutustumassa uusien Panther-vaunujen toimintaan. Vaunut todettiin kehityskelpoisiksi, mutta miehistön koulutus oli aivan riittämätöntä.
Saksalaisten hyökkäys jatkui 11. heinäkuuta. Kumpikin osapuoli kärsi taisteluväsymyksestä. Großdeutschland pääsi näköetäisyydelle Obojanista, mutta voimat eivät riittäneet kaupungin valtaamiseen. II SS-panssariarmeijakunta jatkoi kohti Prohorovkaa, ja Vatutin siirsi alueelle uusia panssaridivisioonia. Hajalle lyötyjen neuvosto-osastojen joukot onnistuivat enimmäkseen pakenemaan ja palaamaan omille linjoille, ja saksalaisten yritykset saartaa suuria vihollismuodostelmia epäonnistuivat. Ilmataistelut jatkuivat ankarina. Saksalaiset saivat paljon pudotuksia, mutta Luftwaffen päähuomio oli maavoimien tukemisessa ja polttoainepula rajoitti taistelulentojen määrää.
Neuvostoliiton 5. kaartin panssariarmeijan komentaja Pavel Rotmistrov suunnitteli 12. heinäkuuta alkavaa suurta vastahyökkäystä. Illalla 11. heinäkuuta II SS-panssariarmeijakunta eteni kuitenkin miltei taistelukosketukseen 5. kaartin panssariarmeijan kanssa. Myös Kempfin erillisosastoon kuulunut Saksan 19. panssaridivisioona oli viimein tunkeutunut syvälle pohjoiseen ja koukkasi kohti Rotmistrovin selustaa. VVS alkoi tuhota Donetsin ylittäviä siltoja, mutta yksi jalankulkusilta jäi epähuomiossa ehjäksi, ja saksalaiset ylittivät joen aamulla. Saksalaisten nopea eteneminen yllätti Vatutinin, joka määräsi 5. kaartin panssariarmeijan tukkimaan läpimurron ja suunnitteli ennalta ehkäiseviä hyökkäyksiä myös Obojanin suuntaan. Rotmistrov alkoi kiireesti jakaa joukoilleen uusia käskyjä.
Varhain aamulla 12. heinäkuuta Luftwaffen syöksypommittajat hyökkäsivät 5. kaartin panssariarmeijaa vastaan. Neuvostoliiton ilmavoimat ja tykistö vastasivat omalla tulellaan ja pommikonehyökkäyksillä. Rotmistrov sai näkyviinsä II SS-panssariarmeijakunnan kärkijoukot ja antoi hyökkäyskäskyn ”Stal! Stal! Stal!” (suom. teräs). Saksalaiset hämmästyivät nähdessään satojen vihollispanssarivaunujen vyöryvän avoimen maaston poikki. Lähitaistelussa ilmavoimien ja tykistön tuesta ei ollut apua. Saksalaisjoukot olivat väsyneitä, ja 4. panssariarmeija oli menettänyt yli 900 panssarivaunustaan lähes puolet. Sateet olivat muuttaneet maaperän liejuksi, joka haittasi varsinkin saksalaisten kapeatelaketjuisia panssarivaunuja. Saksalaisten oikealla sivustalla 19. panssaridivisioonan hyökkäys pysähtyi Rotmistrovin reservien vastarintaan. SS-divisioona Totenkopf onnistui miltei murtautumaan läpi 5. kaartin panssariarmeijasta, mutta neuvostoliittolaiset vahvistukset saapuivat viime hetkellä ja pysäyttivät hyökkäyksen. Illan tullen kumpikin osapuoli vetäytyi taistelukentältä. Saksalaiset olivat menettäneet Prohorovkan taistelussa kymmeniä panssarivaunuja ja neuvostoliittolaiset yli 300. Seuraavina päivinä Prohorovkassa käytiin vielä sarja pienempiä panssaritaisteluja.
Obojanin suunnalla saksalaiset onnistuivat toistaiseksi torjumaan Vatutinin hyökkäykset. Raskaat taistelut jatkuivat, ja 13. heinäkuuta Kempfin joukot ja 4. panssariarmeija onnistuivat viimein yhdistämään voimansa. 4. panssariarmeija oli kuitenkin taistelujen kuluttama. Se oli menettänyt suuren osan kalustostaan, ja miesten taistelutahto alkoi horjua. Neuvostoliittolaiset taas saivat varsinkin etelässä jatkuvasti uusia täydennysvoimia. Kaikkiaan 4. panssariarmeijan ja erillisosasto Kempfin tappiot olivat 5.–11. heinäkuuta 34 000 ja Voronežin rintaman 56 000 sotilasta.