stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toyohiko Kagawa

nuoruudenkuva
Toyohiko ja Haru
Princetonin teologisessa seminaarissa
Suuren Kantōn maanjäristyksen aikana 1923
Yhdysvalloissa 1935
Toyohiko Kagawa (jap. 賀川豊彦, Kagawa Toyohiko, 1888–1960) oli japanilainen pasifisti ja kristitty aktivisti. Hänelle ehdotettiin Nobelin rauhanpalkintoa vuonna 1955.
Kagawa jäi nuorena orvoksi, kasvoi amerikkalaisten lähetyssaarnaajien hoivissa ja kääntyi kristinuskoon. Hän opiskeli Japanissa kristillisessä opistossa ja Yhdysvalloissa. Hän pyrki edistämään maailmanrauhaa ja ihmisten tasa-arvoa, esimerkiksi naisten äänioikeutta.
Kagawa kirjoitti yli 150 kirjaa, joista on suomeksi käännetty Maahan pudonnut vehnänjyvä (1934).
Rohtosammakonputki

| Rohtosammakonputki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Suku::  Centella
Laji::  asiatica
Kaksiosainen nimi
 Centella asiatica  (L.) Urb., 1879 
Katso myös
   Rohtosammakonputki Wikispeciesissä   Rohtosammakonputki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rohtosammakonputki (Centella asiatica tai Hydrocotyle asiatica) on kasvilaji sarjakukkaiskasvien heimossa suvussa Centella. Se on pieni, alun perin trooppisesta Aasiasta kotoisin oleva ruohovartinen kasvi. Rohtosammakonputkea on pitkään käytetty lääkekasvina laajalla alueella Aasiassa. Lisäksi kasvia käytetään nykyisin vihanneksena ja juomien raaka-aineena trooppisessa Aasiassa.
Kuvaus

Rohtosammakonputki on maanmyötäisesti rönsyilevä ruohovartinen kasvi. Lehdet ovat 1–4,5 senttimetriä pitkät, 1,5–5 senttimetriä leveät ja muodoltaan pyöreät tai munuaismaiset. Lehdet ovat kourasuonisia ja yleensä karvattomia kummaltakin puolelta. Lehti on usein herttatyvinen.
Kukinto on rakenteeltaan sarja. Kukinnoissa on 3–4 kukkaa. Kukan ympärillä on tavallisesti kaksi kukan osittain peittävää 3–4 millimetriä pitkää, puikeaa suojuslehteä. Kukat ovat yleensä perättömiä. Teriö on valkoinen tai vaaleanpunainen. Hedelmä on pieni, 2,1–3 millimetriä pitkä ja 2,2–3,6 millimetriä leveä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Rohtosammakonputki esiintyy luontaisena laajalla alueella trooppisessa ja subtrooppisessa Aasiassa. Se viihtyy varjoisilla ja kosteilla paikoilla, varsinkin jokien rannoilla. Lajia esiintyy usein vuoristoissa 200 metristä 1 900 metriin.
Käyttö

Rohtosammakonputkea on käytetty lääkekasvina Aasiassa tuhansia vuosia. Sitä on käytetty sekä perinteisessä kiinalaisessa että intialaisessa lääkinnässä ja siten myös monissa näistä vaikutteita saaneissa opeissa. Intialainen Ayurveda-oppi on perinteisesti pitänyt kasvia kaikista voimakkaimpana parantavana ja nuorentavana yrttinä. Sillä on hoidettu monenlaisia sairauksia mielenterveysongelmista ihosairauksiin.
Kasvista valmistetaan juomaa hauduttamalla lehtiä kuumassa vedessä. Lisäksi rohtosammakonputkea käytetään koristekasvina. Koristekäytössä sitä pidetään varsin helppohoitoisena. Kasvatuksessa sitä on helppo lisätä rönsyistä.
Aiheesta muualla

ITIS: Centella asiatica (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Centella asiatica (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Centella asiatica[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Thaimaalainen rohtosammakonputkijuoma.
Romanesco

Romanesco.
Romanesco on kukkakaalilajike, jonka kukinnot muodostavat kartion muotoisia, spiraalimaisia kuvioita. Se kehitettiin 1500-luvulla Italiassa. Romanesco saattaa kasvaa jopa noin 2 kg painoiseksi.
Romanescon purutuntuma on rouskuvampi kuin kukkakaalin, ja maultaan se on pähkinäinen. Se syödään joko raakana tai kypsennettynä.
Romanescoja myynnissä torilla.
Halkaistu romanesco.
Lähikuva kukinnoista.
Lähikuva.
Ruokaa ei aseita

Ruokaa ei aseita (REA) (Food Not Bombs) on löyhä aktivistien yhteenliittymä, joka jakaa ilmaista kasvis- ja vegaaniruokaa. Liikkeen ajatus on kiinnittää huomiota siihen, että suuryritykset ja valtiot käyttävät paljon resursseja asevarusteluun, kun suuri osa maailmasta näkee nälkää. REA:n jakama ruoka on ekologisista syistä kasvisruokaa ja, kuten freeganismissa, usein markettien ja leipomoiden ylijäämäruokaa, joka käyttämättömänä menisi kaatopaikalle.
Historia

Ruokaa ei aseita sai alkunsa 1980-luvun alussa Cambridgessa Yhdysvaltain Massachusettsissa, kun ryhmä Seabrookin ydinvoimalaa vastustaneita aktivisteja alkoi spray-maalata iskulausetta "Money for food, not for bombs" ("Rahaa ruokaan, ei pommeihin") ympäri kaupunkia. Iskulause lyheni muotoon "Food Not Bombs", ja siitä tuli heidän ryhmänsä nimi. Pian he päättivät panna iskulauseensa käytäntöön. Ryhmä ilmestyi erääseen ydinvoimaloita rahoittaneiden pankinjohtajien tapaamiseen ja alkoi jakaa ilmaista ruokaa ulkopuolella olleille kolmellesadalle kodittomalle. Tempaus oli niin suosittu, että ryhmä alkoi säännöllisesti kerätä ruokakaupoista ylijäämäruokaa ja valmistaa siitä aterioita.
Nykytila

Nykyään Ruokaa ei aseita -ryhmiä on liikkeen kotisivujen mukaan yli 400, joista noin puolet toimii liikkeen syntymaan Yhdysvaltain ulkopuolella. Liikkeellä on löyhä rakenne: jokainen REA-ryhmä noudattaa tiettyä perusperiaatteita ja järjestää samankaltaista toimintaa, mutta jokainen ryhmä voi vapaasti tehdä omat päätöksensä yhteisönsä tarpeiden mukaan. Ryhmät myös toimivat konsensusperiaatteella: kaikilla on yhtäläinen sananvalta päätöksenteossa. Paitsi ruuan keräämiseen ja ilmaiseksi jakamiseen, moni ryhmä toimii myös köyhyyden- ja sodanvastaisesti ja maahanmuuton puolesta.
Suomessa Ruokaa ei aseita -tapahtumia on järjestetty 14 kaupungissa.
Aiheesta muualla

Food Not Bombs
Ruokaa ei aseita
Ruokaa ei aseita -ryhmä tarjoaa ruokaa puistossa.
Pragmatismi

Pragmatismi (engl. pragmatism < kreik. πράγμα ’toiminta, työ’) on filosofinen koulukunta, joka syntyi Yhdysvalloissa 1800-luvun lopulla kehittäjänään Charles S. Peirce ja myöhemmin 1900-luvun alussa William James ja John Dewey. Pragmatismi on ainoa alkuperältään amerikkalainen akateemisen filosofian perinne. Pragmatismiin on kuulunut keskeisesti naturalismi, antikartesiolaisuus, empirismi, instrumentalismi, antiskeptismi, fallibilismi ja ennen kaikkea käytännön painottaminen esimerkiksi totuuden ja merkityksen arvosteluperusteina.
Pragmatismi syntyi aikana, jolloin psykologiaa ja tietoteoriaa ei pidetty erillisinä oppialoina. Se on herättänyt 2000-luvulla uudelleen kiinnostusta, osittain johtuen analyyttisen filosofian valta-aseman väistymisestä sekä naturalistisen tietoteorian kasvavaneesta suosiosta. Pragmatismi vastustaa näkemystä, jonka mukaan ihmisten äly ja kieli yksinään kuvastavat todellisuutta täydellisesti. Pragmatismin mielestä tiedolle ja teorioille syntyy merkitys vasta, kun niitä soveltavat ympäristössään toimivat elävät olennot.
Pragmatistin mielestä kaikki hyödyllinen tai toimiva ei kuitenkaan ole välittömästi totta, vaan pikemminkin totuus määräytyy sen mukaan, mikä pitkällä aikavälillä tuottaa ihmiskunnalle eniten hyötyä. Käytännössä pragmatistien mielestä teoriat tulisi aina yhdistää todentamiseen, toisin sanoen teorioiden pohjalta pitäisi aina voida tehdä ennustuksia ja koetella niitä. Täten ihmisten erilaisten tarpeiden tulisi lopulta määrittää inhimillisen tutkimuksen kohteet.
Filosofi Sami Pihlströmin mukaan pragmatistit korostavat toiminnallista ja arvosidonnaista kuvaa ihmisestä todellisuuteen monenlaisten käytäntöjen kautta kiinnittyvänä olentona, joka älyllisen ongelmanratkaisutoimintansa avulla pyrkii toteuttamaan erilaisia inhimillisiä pyrkimyksiään ja siten selviytymään ongelmallisista tilanteistaan. Filosofiset käsitteet ja ongelmat nähdään pragmatismissa kiinteästi käytäntöön kietoutuvina, ”käytäntöpitoisina”. Ihmiset toimivat monenlaisten käytännöllisten näkökohtien ja tavoitteiden ohjaamina, ja nämä tavoitteet säätelevät sitä, millaisina todellisuus ihmisille hahmottuu. Pragmatistin voidaan sanoa kyseenalaistavan ”periaatteen” (tai ”teorian”) ja ”käytännön” välisen rajan.
Historiaa

Filosofisena liikkeenä pragmatismi sai alkunsa Yhdysvalloissa 1800-luvun loppupuolella. Pragmatismin perustajana pidetään tavallisesti yhdysvaltalaista Charles S. Peirceä, jonka 1870-luvun kirjoitukset tieteellisestä menetelmästä, käsitysten muodostamisesta ja merkitysopista toimivat eräänlaisena pragmatismin kivijalkana. Peirce ei kuitenkaan elinaikanaan ollut tunnettu ajattelija, ja pragmatisen koulukunnan teki hänen sijaansa tunnetuksi Harvardin yliopiston professori William James. James oli ensimmäinen, joka käytti nimitystä ”pragmatismi” julkaisuissa, sanoen Peircen keksineen sen 1870-luvun alkupuolella.
Jamesin käytettyä nimitystä ja laitettua sen Peircen nimiin, myös Peirce alkoi luennoida pragmatismista esittääkseen oman tulkintansa. Myöhemmin hän kehitti oman nimityksensä pragmatisismi kuvaamaan hänen alkuperäistä pragmatismiaan enemmän selkeyden vuoksi kuin siksi, että hänellä olisi ollut suuria erimielisyyksiä Jamesin kanssa.
Peirceä ja Jamesia innoittivat useat heitä edeltävät ajattelijat, erityisesti Alexander Bain, joka tutki yhteyksiä käsitysten, käyttäytymisen ja taipumusten välillä. Hän sanoi, että käsitys on väittämä, jonka mukaisesti henkilö on valmistautunut toimimaan. Riippuen siitä, miten väljästi ”pragmatismi” tulkitaan, varhaisempiin pragmatismia innoittaneisiin ajattelijoihin voidaan lukea naturalistista käsitystä tiedosta ja toiminnasta edustanut David Hume, realisti Thomas Reid, lausuman ”tieto on valtaa” tunnetuksi tehnyt Francis Bacon sekä antiikin ajan sofistit humanismillaan ja epäformaalilla logiikallaan.
Perinteisen pragmatismin herättämä kansainvälinen keskustelu hiljeni vähitellen 1920-luvulla. Angloamerikkalaisessa filosofiassa valta-aseman sai brittiläisen analyyttisen perinteen ohella Wienin piirin looginen empirismi. Päähuomio kiinnittyi tieteenfilosofiaan. Vahvimmin pragmatismin perinnettä piti yllä John Dewey. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloissa eurooppalaisen loogisen empirismin ja amerikkalaisen pragmatismin ajatusperinteet sulautuivat yhteen.
Historiaa > Pragmatismi Suomessa

Suomalaisessa filosofiassa virikkeitä pragmatismista ovat Ilkka Niiniluodon kirjoittaman pragmatismin yleisesityksen (1986) mukaan saaneet muun muassa Oiva Ketosen naturalistinen ja emergentistinen tieteenfilosofia, Jaakko Hintikan uuskantilainen ajatus olioista sinänsä tiedonhankintaan liittyvien käsitteellisten toimintojen kautta saavutettavina raja-arvoina sekä Raimo Tuomelan tiedollinen totuusmääritelmä. Pragmatismia esiteltiin suomenkielisille lukijoille käännösten kautta jo 1910-luvulla, kun maailmalla käytiin vilkasta keskustelua erityisesti William Jamesin tunnetuksi tekemästä pragmatismin versiosta. Keskusteluun osallistuivat myös eräät suomalaiset ajattelijat. Esimerkiksi Eino Kaila laati nuoruudessaan esittelyjä ja arvosteluja William Jamesin ajattelusta. Oiva Ketonen kirjoitti Ajatus-vuosikirjaan muistokirjoituksen Deweyn kuoltua vuonna 1954.
Historiaa > Analyyttinen, uusklassinen ja uuspragmatismi

Uuspragmatismi on yhteisnimitys erilaisille ajattelijoille, joista osa on jyrkästikin eri mieltä toistensa kanssa, kuten Richard Rorty ja Hilary Putnam. Nimityksellä tarkoitetaan yleensä sitä, että kyseiset ajattelijat poikkeavat ajattelultaan pragmatismin ”kolmen suuren” (Peirce, James, Dewey) näkemyksistä joko filosofiselta ohjelmaltaan (monet ovat uskollisia analyyttiselle perinteelle) tai ajattelultaan (C. I. Lewis suhtautui hyvin kriittisesti John Deweyyn). Merkittäviin analyyttisen perinteen edustajiin kuuluvat C. I. Lewis, Willard Van Orman Quine, Donald Davidson, Hilary Putnam sekä Richard Rorty varhaisissa teoksissaan. Stanley Fish, Jürgen Habermas ja myöhempi Rorty ovat lähempänä mannermaista perinnettä.
Uusklassinen pragmatismi, joka on kätevä mutta harvoin käytetty nimitys, on nimitys niille ajattelijoille, jotka ovat pysyneet lähempänä klassisen pragmatismin ajatuksia. Sen tunnetuimpia edustajia ovat Sidney Hook sekä Susan Haack, joka tunnetaan fundamentalismia ja koherentismia yhteen sovittelevasta ”foundherentismista”. Päinvastoin kuin nimestä voisi päätellä, uusklassinen pragmatismi ei ole mitenkään konservatiivista.
Kaikkia pragmatisteja ei voi luonnehtia helposti. Esimerkiksi Stephen Toulminin ajattelu sopii hyvin yhteen uusklassisten pragmatistien kanssa, mutta hän on päätynyt näkemyksiinsä itsenäisesti, sekä klassisesta että uusklassisesta perinteestä riippumatta. Tämä tapahtui Ludwig Wittgensteinin – jota Toulmin kutsuu ”mitä hienostuneimmaksi pragmatistiksi” – kautta. Toulmin ei kuitenkaan yleensä kutsu itseään pragmatistiksi. Jälkianalyyttisen ja angloamerikkalaisen filosofian monialaistuttua on mahdollista, että useat filosofit ovat saaneet vaikutteita pragmatistisesta ajattelusta, vaikka eivät tunnustaudu julkisesti pragmatisteiksi. Hyvä esimerkki on Quinen oppilas Daniel Dennett.
Pragmatistinen tietoteoria

Kaikkea pragmatistista tietoteoriaa kuvaa käytännöllisten seurausten painotus: kuinka teoreettiset ajatukset vaikuttavat ihmisten elämään yleensä ja tutkimustyöhön erityisesti.
Varhaisten pragmatistien tietoteoria sai paljon vaikutteita darvinistisesta ajattelusta. Pragmatistit eivät kuitenkaan olleet ensimmäisiä, jotka näkivät evoluutioteorian vaikutukset tietämiselle: sama perustelu sai Arthur Schopenhauerin omaksumaan biologisen idealismin, koska se, mikä on hyödyllistä eliölle uskoa todeksi, saattaa erota huomattavasti siitä mikä on totta. Pragmatismi eroaa tällaisesta idealismista siinä, että se haastaa oletuksen, jonka mukaan tietämys ja toiminta olisivat kaksi erillistä aluetta, ja että eliöiden elämässään selviytymiseen tarvitseman tutkimuksen ja totuuden yläpuolella ja taustalla olisi olemassa absoluuttinen tai transsendentaalinen totuus. Pragmatismi tarjoaa tietoteorian, jota voisi kutsua ekologiseksi tiedonkäsitykseksi: tutkimus tulkitaan keinoiksi, joiden avulla eliö voi saada otteen ympäristöstään. ”Todellinen” ja ”totuus” ovat vain nimityksiä, jotka ovat käyttökelpoisia tutkimuksessa, mutta joita ei voi ymmärtää tutkimustilanteen ulkopuolella. Pragmatistinen tietoteoria on puhtaasti psykologistista mutta myös realistista: se olettaa ulkoisen todellisuuden, jonka kanssa on toimittava.
Pragmatistit hylkäävät ajatuksen, jonka mukaan käsitysten tulisi kuvata todellisuutta ollakseen tosia – ”kopioiminen on yksi [ja vain yksi] tietämisen tapa”, William James kirjoitti. Sen sijaan pragmatistit katsovat, että käsitykset ovat taipumuksia, jotka pätevöityvät tosiksi tai epätosiksi sen perusteella, kuinka hyödyllisiksi ne osoittautuvat tutkimuksessa ja toiminnassa. Teoriat saavat merkityksensä ainoastaan, kun älylliset eliöt taistelevat selviytyäkseen elinympäristössään, ja siksi teoriat myös tulevat tosiksi ainoastaan menestyessään tässä taistelussa. Pragmatistit eivät kuitenkaan katso, että mikä tahansa mikä osoittautuu käytännölliseksi tai hyödylliseksi, tai mikä tahansa mikä auttaa selviytymään hetken, olisi katsottava todeksi. Esimerkiksi C. S. Peirce katsoi, että teoreettiset väittämät tulisi sitoa verifikaatiokäytäntöihin – täytyi olla mahdollista tehdä ennusteita ja koetella niitä. Peircen mukaan totuuden määrittää tieteellisen yhteisön suorittaman tutkimuksen lopullinen lopputulos (eli ei mikään yksittäinen ajanhetki). Dewey luonnehti totuudellisuutta yhdeksi hyvyyden lajiksi: kun jotakin asiaa sanotaan todeksi, se tarkoittaa sen olevan luotettava ja se tulee säilymään sellaisena kaikissa ajateltavissa olevissa tilanteissa.
Koska kaikki näkemykset jaoteltiin yleensä joko idealismiin tai realismiin, tämä johti siihen, että pragmatismi luettiin laajalti mutta väärinymmärretysti subjektivismin tai idealismin muodoksi. Monet Jamesin sanonnoista, kuten ”totuuden rahallinen arvo” ja ”totuus on vain apuneuvo”", irrotettiin asiayhteydestään ja niitä karrikoitiin kirjallisuudessa muodossa ”totuus on se mikä toimii” tai että mikä tahansa ajatus joka on hyödyllinen käytännössä on totta.
Pragmatismin keskeisiä periaatteita > Käytännön ensisijaisuus

Pragmatismin peruslähtökohtana on elävän olennon toiminta sen ympäristössä. Ihmisen kyky teoretisoida nähdään erottamattomana osana älyllistä toimintaa, ei erillisenä alueena. Teoriat ja erottelut ovat keinomme löytää tiemme maailmassa. Ne abstrahoivat asioita välittömästä kokemuksestamme, ja joutuvat lopulta palaamaan kokemukseen ja selittämään ilmiöt, jotka saivat teoretisoinnin aikaan. Näin ne tekevät ilmiöistä mielekkäämpiä.
John Dewey huomautti, että kysymys ei ole vastakkainasettelusta teorian ja käytännön välillä, vaan älyllisen ja älyttömän käytännöllisen toiminnan välillä. Keskustelessaan William Pepperell Montaguen kanssa hän sanoi, että ”hänen tavoitteenaan ei ollut älyn käytännöllistäminen vaan käytännön älyllistäminen”.
Pragmatismin keskeisiä periaatteita > Käsitteiden ja teorioiden esineellistämisen purkaminen

Dewey arvosteli teoksessa Pyrkimys varmuuteen ”filosofiseksi virhepäätelmäksi” kutsumaansa esineellistämistä: filosofit ottavat usein kategorioita (kuten mentaalinen ja fysikaalinen) itsestäänselvyyksinä, ja koska he eivät ymmärrä, että nämä ovat pelkästään nimellisiä käsitteitä, jotka on kehitetty tiettyjen filosofisten ongelmien ratkaisemiseksi, he päätyvät kaikenlaisiin metafyysisiin ja käsitteellisiin sekaannuksiin. David L. Hildebrand sanoi tämän johtavan siihen, että abstrahoinnin tuotteet heijastetaan takaisin kokemukseen. Esimerkkejä ovat muun muassa hegeliläisten filosofien ”korkein olento”, usko objektiivisiin moraaliarvoihin, sekä ajatus siitä, että logiikalla ei ole mitään tekemistä ajattelun kanssa, koska se on abstrahoitu konkreettisesta ajattelemisesta.
Pragmatismin keskeisiä periaatteita > Naturalismi ja anti-kartesiolaisuus

Pragmatistit pyrkivät alusta pitäen uudistamaan filosofiaa ja tuomaan sen lähemmäksi tiedettä. Yksi ongelmista, joka oli yhteinen sekä idealistiselle että realistiselle filosofialle, oli taipumus nähdä inhimillinen tietämys jonakin sellaisena, joka on tieteen tavoittamattomissa. Idealismissa tämä johti Immanuel Kantin innoittamaan fenomenologiaan, joka pragmatistien mukaan ei kyennyt kuvaamaan todellisuutta mielekkäästi sellaisena kuin ihmiset kokevat sen. Realistista totuuden vastaavuusteoriaa pragmatistit arvostelivat onttoudesta, vastaavuuden ottamisesta erittelemättömänä tosiasiana. Pragmatismi pyrkii sen sijaan selittämään sekä psykologisesti että biologisesti, kuinka tietäjän ja tiedetyn välinen suhde todellisuudessa toimii. Richard Rorty käsitteli näitä väitteitä teoksessaan Philosophy and the Mirror of Nature (1979), jossa hän arvosteli monien tieteenfilosofien pyrkimyksiä luoda tilaa tieto-opille, joka ei ole missään suhteessa empiirisiin tieteisiin, ja jota he pitävät joskus jopa empiiristen tieteiden yläpuolella olevana.
Pragmatismin keskeisiä periaatteita > Antiskeptisismin ja fallibilismin yhteensovittelu

Hilary Putnam esitti, että amerikkalaisen pragmatismin keskeisin väite on antiskeptisismin ja fallibilismin yhteensovittaminen. Peirce vaati, että päinvastoin kuin René Descartes oli esittänyt kuuluisasta ja vaikutusvaltaisesta menetelmästään teoksessaan Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta, epäilyä ei voida teeskennellä tai luoda pelkästään filosofisten tutkimusten suorittamisen apukeinoksi. Epäily, samoin kuin käsitys, vaatii oikeutusta: se nousee siitä, kun tutkija joutuu vastakkain jonkin niskoittelevan tosiasian (jota Dewey kutsui ”situaatioksi”) kanssa, ja tämä horjuttaa uskoa johonkin tiettyyn väittämään. Tutkimus on tällöin järkiperäinen itseään korjaava tapahtumasarja, joka pyrkii palauttamaan tosiasiaa koskevien käsitysten tasapainoisuuden. Tällainen antiskeptisismi on lähinnä vaste nykyaikaista Descartesin herättämää akateemista skeptisismiä vastaan. Pragmatistien ajatus siitä, että kaikki tietämys on alustavaa, sopii itse asiassa hyvin yhteen vanhemman antiikin ajalta peräisin olevan skeptisen perinteen kanssa.
Pragmatismi filosofian eri aloilla

Vaikka pragmatismi toimi alussa lähinnä tiedon ja teorioiden merkityksen mittapuuna, se laajensi pian alaansa täysimittaiseksi tieto-opiksi, jolla on ollut paljon vaikutusta koko filosofiseen kenttään.
Pragmatismi filosofian eri aloilla > Tieteenfilosofia

Instrumentalismi on tieteenfilosofinen näkemys, jonka mukaan käsitteet ja teoriat ovat vain hyödyllisiä apuvälineitä, joiden arvoa ei mitata sillä, peilaavatko ne jollakin tavalla todellisuutta, vaan sillä, kuinka tehokkaita ne ovat selittämään ja ennustamaan havaittuja ilmiöitä. Instrumentalismi ei katso, ettei totuudella olisi merkitystä, se on lähinnä eräs vastaus kysymykseen, mitä totuus ja epätotuus merkitsevät ja kuinka ne toimivat tieteessä.
W. V. O. Quinen ”Empirismin kaksi dogmia” vuodelta 1951 on 1900-luvun analyyttisen filosofian merkittävimpiä kirjoituksia. Se hyökkää kahta loogisten empiristien keskeistä oletusta vastaan. Ensimmäinen on analyyttisen ja synteettisen totuuden erottaminen. Quine kuvasi nämä totuuksiksi, jotka perustuvat pelkkiin merkityksiin ja ovat tosiasioista riippumattomia, ja totuuksiksi, jotka perustuvat tosiasioihin. Toinen on reduktionismi, jonka mukaan jokainen merkityksellinen väittämä saa merkityksensä sellaisesta termien loogisesta rakenteesta, joka viittaa pelkästään välittömään kokemukseen. Quinen argumentti tuo mieleen Peircen näkemyksen, jonka mukaan aksioomat eivät ole apriorisia totuuksia vaan synteettisiä väittämiä.
Pragmatismi filosofian eri aloilla > Logiikka

F. C. S. Schiller tuli myöhemmällä iällään kuuluisaksi hyökättyään logiikkaa vastaan teoksessaan Formal Logic. Tuohon aikaan Schillerin pragmatismi oli kehittynyt lähemmäksi arkikielen filosofiaa kuin muiden klassisen pragmatismin edustajien ajattelu. Schiller pyrki horjuttamaan koko formaalin logiikan mahdollisuuden ajatusta osoittamalla, että sanoilla oli merkitys vain todellisessa käyttötilanteessa. Hän tiivisti näkemyksensä ennen kuolemaansa myös esseessään ”Are All Men Mortal?” Schiller pyrki muotoilemaan uuden logiikan järjestelmän, joka korvaisi hänen juuri tuhoamansa formaalin logiikan. Hän tarjosi tilalle jotain, minkä tämän päivän filosofit tunnistaisivat keksimistilanteen ja hypoteettis-deduktiivisen menetelmän kattavaksi logiikaksi.
Siinä missä Schiller kielsi formaalin logiikan mahdollisuuden kokonaan, muut pragmatistit suhtautuvat kriittisesti lähinnä siihen, että logiikka pyrkii lopulliseen sitovuuteen, ja näkevät logiikan lähinnä yhtenä loogisena työkaluna muiden joukossa – tai formaalien logiikoiden monilukuisuuden huomioon ottaen, yhtenä joukkona työkaluja muiden joukossa. C. S. Peirce kehitti useita formaalin logiikan menetelmiä. Toulminin The Uses of Argument, joka oli ensi sijassa tietoteoreettinen teos, innoitti tutkijoita informaalin logiikan ja retoriikan tutkimukseen.