stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hyvinkään taistelu
Joukot > Punaiset

Punaisilta taisteluun osallistui noin 300–500 Hyvinkään punakaartin miestä ja naista, joilla oli tukenaan tykistöpatteri sekä panssarijuna. Pääosa hyvinkääläisistä oli tuolloin taistelemassa Satakunnan ja Hämeen rintamilla tai vankina Tampereella. Hyvinkään punakaartin päällikkönä toimi Oskari Koivula, jonka esimiehenä oli Riihimäelle sijoitetun piiriesikunnan ylipäällikkö Efraim Kronqvist. Paikalla oli todennäköisesti myös Viialasta saapunut sikäläisen punakaartin päällikkö Topias Harju. Hän johti Hyvinkäänkylässä käytyä puolustustaistelua, koska sen komppanianpäälliköllä Jalmari Rannalla ei ollut aikaisempaa rintamakokemusta. Hyvinkäänkylän esikunta toimi työväentalolla ja Hyvinkään esikunta puolestaan rautatieasemalla.
Hyvinkäällä oli taistelua edeltävinä päivinä ainoastaan Hyvinkäänkylän komppania, pohjoiseen vetäytynyt Helsingin pitäjän punakaartin Tapanilan komppania sekä Lauri Karan johtama Hyvinkään punakaartin lentävä osasto. Paikkakunnalla oli myös yksittäisiä punakaartilaisia Turun ja Hangon seuduilta. 18. huhtikuuta Oskari Koivula lähetti viestin Viipuriin siirtyneelle punaisten yleisesikunnalle ja tiedusteli, pitääkö hänen vetäytyä Hyvinkäältä, vai jäädä paikoilleen taistelemaan. Antautuminen ei Koivulan mukaan tullut kyseeseen. Apujoukoiksi lähetettiin vielä saman päivän aikana Lohjalla ollut 1. Hyvinkään joukkue, joka oli osallistunut Hangon radan viivytystaisteluihin jo 6. huhtikuuta käydystä Karjaan taistelusta saakka. Vuorokautta myöhemmin Hyvinkäälle komennettiin vielä osia Lempäälässä taistelleista Hyvinkään punakaartin I ja II komppanioista.
18.–19. huhtikuuta paikkakunnalla suoritettiin myös pakko-ottoja, joiden tarkoitus oli lisävoimien saamisen ohella varmistaa, etteivät punakaartin ulkopuolelle jättäytyneet miehet toimineet vihollisen hyväksi. Pakko-ottojen yhteydessä miehille selvitettiin Seuratalolla pidetyissä tilaisuuksissa työväenliikkeen tavoitteita ja päämääriä. Aseistakieltäytyneet vangittiin ja kuljetettiin Riihimäen varuskuntaan.
Joukot > Saksalaiset

Saksan Itämeren-divisioonasta taisteluun osallistui kenraalimajuri Konrad Wolfin johtama 95. reservijalkaväkiprikaati, johon kuului kolme jääkäripataljoonaa, vahvistuksinaan kolme polkupyöräkomppaniaa ja kaksi konekivääriosastoa sekä tykistöä ja panssarijuna. Saksalaiset olivat jakaneet joukkonsa kolmeen osaan. Helsingin pitäjän kirkonkylästä lähti maanteitse etenemään majuri Godert von Redenin johtama pääjoukko, sivustatukinaan Klaukkalaa ja Nurmijärven kautta Hangon radan suuntaan edennyt osasto sekä päärataa pitkin edennyt polkupyöräkomppania, jota saattoi itserakennettu panssarijuna.
Taistelu > Saksalaisten eteneminen Hyvinkäälle

Hyvinkäätä puolustaneiden punaisten pääpuolustusasemat olivat Hangon radan varressa Hyvinkäänkylän Hevosmäessä, jonka länsipuolella virtasi Vantaanjoki. Lisäksi pienempiä osastoja oli kauempana Hangon radan varrella Nopossa ja Nurmijärven Rajamäellä, pääradan varrella Palopurossa sekä Tuusulaan johtavan maantien varrella Nukarin Pengarkoskella. Hyvinkäänkylän joukkojen tukena oli tykkipatteri sekä rautatiellä liikkunut Panssarijuna N:o 5.
Majuri Lothar von Brandensteinin johtama saksalaisten etujoukko lähti aamulla 19. huhtikuuta kohti Tuusulaa, jossa kreivi von Plessenin eskadroona joutui koko päivän kestäneeseen taisteluun punaisia vastaan. Tuusulassa etujoukoksi vaihtui kreivi zu Solms-Baruthin johtama eskadroona, joka onnistui iltaan mennessä etenemään vajaat kymmenen kilometriä Tuusulan pohjoispuolella sijaitsevaan Jäniksenlinnaan saakka. Pääradalla saksalaiset saavuttivat Keravan, jossa syntyi taistelu panssarijunan tukemia punaisia vastaan. Lopulta punaiset havaitsivat yhden saksalaisosaston etenevän maanteitse Keravan itäpuolelta kohti Järvenpäätä, ja päättivät saarrostuksen välttääkseen vetäytyä Hyvinkäälle. Tämän jälkeen saksalaiset pääsivät vapaasti etenemään viitisen kilometriä Hyvinkään aseman eteläpuolella sijaitsevalle Palopurolle saakka. Panssarijunastaan he joutuivat kuitenkin luopumaan jo ennen Jokelan kylää, kun punaiset olivat räjäyttäneet Palojoen ylittävän rautatiesillan.
Seuraavana aamuna taisteluja käytiin Palopurolla, PengarkoskeIla ja Nopossa. Niiden aikana saksalaisten läntinen osasto saavutti Rajamäen, josta punaiset nyt alkoivat evakuoimaan joukkojaan ja perheenjäseniään kohti Hyvinkäätä. PengarkoskeIla punaiset irtaantuivat taistelusta jo ennen puoltapäivää, mikä avasi saksalaisille vapaan tien Rajamäen pohjoispuolella sijaitsevalle Nopon asemalle. Näin he pystyivät katkaisemaan radan ja keskeyttämään punaisten evakuoinnin, niin että ainoastaan yksi juna ehti pääsemään läpi. Noin kello 17 aikaan Rajamäeltä lähtenyt toinen juna pysäytettiin ennen Noppoa, jolloin siinä matkustaneet punaiset lähtivät pakenemaan kohti Kytäjää. He saivat peräänsä saksalaisosaston, jota vastaan Herusen kylässä käydyssä taistelussa kaatui ainakin 16 punakaartilaista.
Illansuussa kaksi saksalaisosastoa aloitti etenemisen Noposta kohti Hyvinkäätä. Punaiset olivat kuitenkin hyvissä puolustusasemissa Hevosmäen harjulla, jonka vuoksi saksalaiset joutuivat jäämään asemiin Krissin kartanon edustalle tulvivan Vantaanjoen taakse. Alueella taisteltiin aina puoleenyöhön saakka, mutta eteenpäin päästäkseen saksalaisten olisi pitänyt ylittää punaisten miinoittamat rautatie- ja maantiesillat. Tämän johdosta he päättivät ryhmittää joukkonsa uudelleen seuraavana aamuna tehtävää hyökkäystä varten. Paikalle tuotiin lisäjoukkoja, niin että lopulta saksalaisia oli noin pataljoonan verran. Lisäksi Uudenkartanon pelloille ryhmitettiin kolme tykkipatteria.
Taistelu > Taistelu Hyvinkäällä

Aamulla 21. huhtikuuta saksalaisten hyökkäys käynnistyi kello 7 alkaneella tykistökeskityksellä, joka kohdistui Hevosmäen eteläpäässä Åvikissa sijainneisiin punaisten puolustusasemiin. Punaiset onnistuivat torjumaan vihollisen ensimmäisen läpimurtoyrityksen, mutta saksalaiset pääsivät ylittämään Vantaanjoen pari kilometriä idempänä Kittelässä sijainnutta Rantalan siltaa pitkin, joka oli jätetty vartioimatta. Saksalaiset etenivät nyt kohti vihollisen selustaa, eikä punaisilla ollut mahdollisuutta lähettää vapaita reservejä torjumaan koukkausta. Punaiset päättivät jättää asemansa ja vetäytyä Hyvinkäänkylästä kohti neljän kilometrin päässä sijaitsevaa asemanseutua. Samaan aikaan saksalaiset aloittivat toisen saarrostusliikkeen, kun ratsumestari Ehrenkrookin johtama osasto kiersi idästä Ridasjärven kautta kohti Hyvinkään asemaa. Majamäen koulun paikkeilla saksalaiset kohtasivat idän suuntaa puolustaneita punaisia, jotka perääntyivät vasta vajaan kolmen tunnin taistelun jälkeen. Taisteluja käytiin myös Palopurossa, josta punaiset vetäytyivät Hyvinkäälle samaan aikaan kuin Majamäestäkin.
Lopulta saksalaiset pääsivät hyökkäämään asemanseudulle kolmesta eri suunnasta. Asemankylässä he kohtasivat ankaraa vastarintaa ja joutuivat etenemään talo talolta, taistellen omista kellareistaan puolustautuneita punaisia vastaan. Vastarinnan ankaruuden selittää, että punaisten välittömästi Hevosmäen puolustuksen murtumisen jälkeen aloittama Hyvinkään evakuointi oli vielä pahoin kesken. Heidän perheitään siirrettiin maanteitse turvaan Hausjärvelle ja Riihimäelle, jonne väkeä evakuoitiin myös junilla. Punaisten jälkijoukot sekä rautatiellä kulkenut panssarijuna onnistuivat viivyttämään saksalaisia niin, että he saivat Hyvinkään haltuunsa vasta kello 16–17 välillä, jolloin paikkakunta oli jo lähes kokonaan tyhjennetty punaisista. Panssarijuna onnistui aiheuttamaan saksalaisille tappioita muun muassa nykyisen Paavolan kaupunginosan Välenojassa.
Taistelun päätyttyä osa saksalaisista jatkoi kohti Riihimäkeä vielä myöhään samana iltana. Yksi osasto saapui kello 22 aikaan Herajoelle, jossa se joutui taisteluun Riihimäen puolustukseen ryhmittäytyneiden punaisten kanssa. Majuri von Redenin johtama osasto marssi kohti Erkylää, jossa se kello 23 aikaan joutui punaisten väijytykseen. Erkylän taistelussa kaatui kuusi saksalaista ja neljä punaista. Kolmas saksalaisosasto pääsi ilman vastarintaa etenemään Monnin seisakkeen tuntumassa sijaitsevaan Kerkkolaan. Pääosa saksalaisista kuitenkin yöpyi Hyvinkään asemankylässä ja jatkoi Riihimäelle vasta seuraavana aamuna. Riihimäen valtaus saatiin päätökseen myöhemmin saman iltapäivän aikana.
Hyvinkään taistelussa kaatui 21 saksalaista ja ainakin 50 punaista. Lisäksi taistelu vaati ainakin kaksi siviiliuhria, kun äiti ja poika kuolivat saksalaisten tykistötulituksessa.
Muistomerkit

Hyvinkäällä kaatuneista saksalaisista 15 on haudattu rautatieasemaa vastapäätä sijaitsevaan puistoon, jossa on myös muistomerkki. Se paljastettiin Hyvinkään valtauksen vuosipäivänä 21. huhtikuuta 1921. Juhlatilaisuudessa oli puhumassa muun muassa Saksan lähetystön edustaja. Ahdenkalliontien ja Agronomintien risteyksessa on punaisten surmaaman Ahdenkallion kartanon tilanhoitajan Martin Olinin muistomerkki.
Taisteluissa kaatuneet punaiset haudattiin aluksi Puolimatkan koulun tuntumassa sijainneeseen joukkohautaan. Keväällä 1939 eri puolille Hyvinkäätä haudattujen punaisten jäännökset siirrettiin Puolimatkan hautausmaalle, jossa toukokuun lopussa järjestettiin myös siunaustilaisuus. Joukkohaudalla on punagraniittinen muistomerkki.
Lippaan teloituspaikalla Sahanmäen kaupunginosassa on vuonna 1967 valmistunut muistomerkki, jonka on tehnyt kuvanveistäjä Oiva Hurme ja pystyttänyt Osuusliike Ahjo. Kesäkuussa 1968 järjestetyssä paljastustilaisuudessa puhui ministeri Viljo Virtanen. Teoksessa on kuvattuna pronssisen muistolaatan pinnasta nouseva avautuva kämmen. Se symbolisoi paikalle liian mataliin kuoppiin haudattuja vainajia, joiden kädet jäivät näkyville. Keväällä 1939 vainajat siirrettiin joukkohautaan Puolimatkan hautausmaalle. Vuonna 1990 nykyisten Niinistön- ja Kerkkolankatujen risteyksessä sijaitsevan teloituspaikan nimeksi annettiin Surujen puisto.
Kirjallisuutta

Muistitietoja vuosien 1917-18 tapahtumista Hyvinkäällä.  Hyvinkää:  Keräystoimikunta, 1971.
Tukkinen, Tauno: "Kadonnut kapinassa". Hyvinkään punaisten henkilötappiot 1918.  Karjalohja:  TT, 2002.  ISBN 951-98363-4-9
Hyvinkään punakaartin päällikkö Oskari Koivula (kesk.) ja Emil Ylen (vas.).
Puolimatkan kylässä sijainnut punaisten joukkohauta vuonna 1920.
Hyvinkään taistelussa kaatuneiden saksalaisten hauta.
Mökki laidassa maantien

Mökki laidassa maantien (tai Mökki maantien laidassa, Jag har bott vid en landsväg) on Alvar Kraftin säveltämä ja Charles Henryn sanoittama musiikkikappale vuodelta 1939. Se tuli tunnetuksi Edvard Perssonin esittämänä elokuvassa Majatalon Kalle (Kalle på Spången, 1939). Laulun on ruotsiksi levyttänyt myös muun muassa Östen Warnerbring.
Suomeksi laulun on sanoittanut Saukki nimellä ”Mökki laidassa maantien” ja vuonna 1963 Helena Korpela nimellä ”Asun maantien vierel”. Alun perin valssiksi kirjoitettu sävelmä tunnetaan Suomessa tamperelaisen Acre Karin ja Jani Uhleniuksen yhtyeen nelijakoisena jazztyylisenä levytyksenä vuodelta 1976. Laulun on levyttänyt Saukin sanoin myös Eino Grön vuonna 1990 ja Helena Korpelan sanoin Lars Mäkiö 1963..
Jonna Yli-Mäenpää

Jonna Yli-Mäenpää (s. 2. syyskuuta 1996 Ängelholm, Ruotsi) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Yli-Mäenpää on pelannut Suomen pääsarjassa Team Kuortaneen (ensimmäisellä kaudella nimenä Team Oriflame) joukkueessa vuodet 2013–2015 ja vuodesta 2015 Oulun Kärpissä. Kauden 2017–2018 loppuun mennessä hän on pelannut pääsarjassa 96 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 14+25=39, sekä 16 pudotuspeliä tehopistein 0+3=3. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 2017 ja vuonna 2018.
Yli-Mäenpää on pelannut alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2013 ja 2014.
Gollion

| Gollion |
| --- | --- |
 vaakuna
 Gollion
 Koordinaatit: 46°35′06″N, 6°30′24″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Morges
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,44 km²
Väkiluku (5.6.2024):  1 073
Gollion on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Morgesin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 1 073 asukasta.
Alvar Kraft

Alvar Kraft
Karl Alvar Fredrik Kraft (19. syyskuuta 1901 Tukholma – 28. syyskuuta 1959 Tukholma) oli ruotsalainen viihdesäveltäjä ja kapellimestari, joka sävelsi erityisen paljon elokuvamusiikkia 1940-luvulla. Hän opiskeli Saksassa ja toimi sitten kapellimestarina muun muassa Göteborgissa. Hänen laulujaan on esittänyt erityisesti elokuvakoomikko Edvard Persson. Niistä tunnetuimpiin kuuluu suomeksikin levytetty ”Mökki laidassa maantien”.
Grancy

| Grancy |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Grancy
 Koordinaatit: 46°35′30″N, 6°27′47″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Vaud
Alue:  Morges
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,65 km²
Väkiluku (5.6.2024):  546
Grancy on Sveitsin kunta, joka sijaitsee Morgesin alueella Vaud’n kantonissa Lounais-Sveitsissä. Vuoden 2024 kesäkuussa kunnassa asui 546 asukasta.
Satu (sävelruno)

Sadun partituurin ensimmäinen sivu kriittisestä kokonaislaitoksesta.
Satu (ruots. En saga) op. 9 on Jean Sibeliuksen sinfoninen runo vuodelta 1892. Teoksen ensimmäisen version ensiesitys oli Helsingissä 16. helmikuuta 1893 Helsingin orkesteriyhdistyksen orkesterin esittämänä, johtajana Sibelius. Sadun lopullinen versio valmistui vuonna 1902, ja sen kantaesitti Helsingissä 3. marraskuuta 1902 Helsingin filharmonisen seuran orkesteri johtajanaan Robert Kajanus.
Kajanus oli Kullervon esityksen jälkeen ehdottanut Sibeliukselle, että tämä säveltäisi jonkin helposti omaksuttavan, suuren yleisön "da capo" -orkesteriteoksen, jollaisella moni säveltäjä oli rikastunut. Sibelius ei ollut ajatellut mitään sellaista säveltäessään Satua. Tämän Kajanuskin ymmärsi partituuriin tutustuttuaan. Kuitenkin syntyi yleinen harhakäsitys, että nimenomaan Satu olisi ollut Kajanuksen toivoma yleisöteos.
Satu on Sibeliuksen laajimpia sävelrunoja. Siinä on kuultu enemmänkin muinaisskandinaavisia kuin kalevalalaisia piirteitä; ohjelmallista taustaa sillä ei ole. Sibelius on itse sanonut teoksesta myöhemmin sihteerilleen Santeri Levakselle:
”Se on psykologisesti kaikkein syvällisimpiä teoksiani. Voisinpa melkein sanoa, että siihen sisältyy koko nuoruuteni. Satu on erään sieluntilan ilmaus. Niihin aikoihin kun kirjoitin tämän sävelrunoelman, sain itse kokea monia järkytyksiä. Missään muussa teoksessa en ole paljastanut itseäni niin täysin kuin Sadussa.”
Kirjallisuutta

Levas, Santeri: Nuori Sibelius. Jean Sibelius, muistelma suuresta ihmisestä: ensimmäinen osa.  Helsinki:  WSOY, 1957.
Wicklund, Tuija: Jean Sibelius’s En saga and Its Two Versions: Genesis, Reception, Edition, and Form.  (Diss. Studia musica, 57)  Helsinki:  Taideyliopiston Sibelius-Akatemia, 2014.  ISSN 0788-3757  ISBN 978-952-5959-57-4  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Satu (Arkistoitu – Internet Archive) – Sibelius.fi
Merisotakoulu

| Merisotakoulu |
| --- | --- |
 Merisotakoulun joukko-osastotunnus
Toiminnassa:  1930–
Valtio:  Suomi
Puolustushaarat:  merivoimat
Rooli:  sotilasopetuslaitos, joukko-osasto
Osa joukkoa:  merivoimat
Tukikohta:  Suomenlinna, Helsinki Pansio, Turku Santahamina, Helsinki
Lempinimi:  Merski
Värit:  
Marssi:  Meren laulu
Vuosipäivät:  18. lokakuuta
Komentajat
Nykyinen komentaja:  kommodori Tuomo Mero
Merisotakoulu
Merisotakoulu (MERISK, aik. MeriSK) on Suomen merivoimien komentajan alainen sotilasopetuslaitos, joka toimii Helsingissä Suomenlinnan Pikku-Mustasaarella sekä Turussa Pansion varuskunnassa.  Nykymuodossaan se perustettiin vuonna 1930, mutta meriupseerikoulutusta on annettu Suomenlinnassa jo vuodesta 1779 alkaen.
Nykyään Merisotakoululla annetaan koulutusta kolmella eri osastolla: korkeakoulu-, täydennyskoulutus- ja reserviupseeriosastoilla. Korkeakouluosasto järjestää merikadettikurssit, täydennyskoulutusosasto erilaisia aliupseereeille ja muulle merivoimien henkilökunnalle suunnattuja kursseja, ja reserviupseeriosasto toimeenpanee kaksi kertaa vuodessa reserviupseerikurssin.
Historia

Vuonna 1756 Kuningas Aadolf Fredrik antoi 18. lokakuuta käskyn perustaa saaristolaivasto, ja sen tarpeisiin aloitettiin laivapoikakoulutus. Saaristolaivaston komentajaksi tuli Augustin Ehrensvärd. Myöhemmin vuonna 1779 aloitettiin meriupseerikoulutus Viaporissa, Meriväen koulussa.
Vuonna 1919 perustetun Itsenäisen Suomen Kadettikoulun ohessa aloitti toimintansa vuonna 1922 itsenäinen Merikadettiosasto. Merikadettiosasto laajennettiin vuonna 1927 rannikkotykistö- ja laivastolinjat käsittäväksi meripuolustusosastoksi.
Merisotakoulu perustettiin 1. marraskuuta 1930 yhdistämällä Kadettikoulun meripuolustusosasto, Reserviupseerikoulun rannikkotykistölinja sekä Meripuolustuksen Kapitulanttikoulu. Kouluun keskitettiin merivoimien päällystö- ja alipäällystokoulutus.
Merisotakoulu toimi alussa hajallaan Katajanokalla ja Länsi-Mustasaarella, kunnes tammikuussa 1936 kaikki osastot pääsivät muuttamaan peruskorjattuun koulurakennukseen, nykyiseen Merisotakoulun päärakennukseen. Sittemmin koulu on laajentunut Pikku-Mustalla siten, että nykyään ainoastaan yksi asuinrakennus ei kuulu koululle.
Vuonna 1952 laivasto itsenäistyi omaksi puolustushaarakseen ja rannikkotykistö liitettiin maavoimiin. Samana vuonna Merisotakoulusta tuli Pääesikunnan alainen sotilasopetuslaitos, jossa annettiin koulutusta sekä laivasto- että rannikkotykistölinjalla.
Ensimmäiset kolmekymmentä vuotta Merisotakoulu koulutti päällystöä sekä laivastolle että rannikkotykistölle. Vuonna 1960 Merisotakoulu alistettiin merivoimien komentajalle. Kuusikymmentäluvun puolivälissä rannikkotykistön päällystökoulutus siirtyi Santahaminaan perustetulle Rannikkotykistökoululle. Näin jatkui aina vuoteen 1998, jolloin Merisotakoulu ja Rannikkotykistökoulu liitettiin yhteen. Uuden sotilasopetuslaitoksen nimeksi tuli Merisotakoulu ja sen sijoituspaikaksi Suomenlinna (mukaan lukien Santahaminan tilat). Merisotakoulu on isännöinyt Pohjoismaisia merikadettipäiviä (NOCA - Nordic Cadet Meeting) useita kertoja, viimeksi vuonna 2014 Kotkassa.
Joukko-osaston organisaatioon kuului vielä 1980-luvulla oma koululaiva. Roolissa toimi vuoteen 1974 Koululaiva Matti Kurki ja sen korvasi  Miinalaiva Keihässalmi.
Koulun johtajisto

Merisotakoulun johtajina ovat olleet:
| --- | --- |
 insinöörikomentajakapteeni Rudolf Dillström 1920 - 1921  komentajakapteeni Mikael Golovin 1921 - 1923  kapteeniluutnantti Väinö Kopio 1924 - 1925  komentajakapteeni Kauko Ikonen 1925 - 1927  majuri Väinö Nordlund 1927 - 1928  komentajakapteeni Ragnar Hakola 1928 - 1933  komentaja Svante Sundman 9.5.1933 - 19.3.1935  komentaja Arvo Wirta 19.3.1935 - 30.4.1936  everstiluutnantti Pekka Enkainen 30.4.1936 - 25.5.1937  komentajakapteeni Väinö Kopio 25.5.1937 - 2.8.1938  everstiluutnantti Norman Simonen 2.8.1938 - 16.1.1939  komentaja Akseli Raninen 16.1.1939 - 27.1.1942  everstiluutnantti Aarne Petäjäniemi 27.1.1942 - 8.1.1944  komentaja Sulo Enkiö 8.1. - 3.12.1944  eversti Viljo Valtanen 3.12.1944 - 7.12.1946  komentaja Sulo Enkiö 7.12.1946 - 7.1.1947  eversti Toivo Reponen 7.1.1947 - 12.6.1953  eversti John Kiveliö 12.6.1953 - 6.4.1955  eversti Reino Aaltonen 16.4.1955 - 3.3.1960  kommodori Kalervo Kijanen 3.3.1960 - 18.4.1963 :  kommodori Kauko Pekkanen 18.4.1963 - 6.1.1969  kommodori Olavi Haikala 6.1.1969 - 10.12.1971  kommodori Erik Helenius 10.12.1971 - 1.11.1977  kommodori Jorma Haapkylä 2.11.1977 - 30.4.1978  komentaja Jukka Pajala, johtajan sijainen 1.5.1978 - 25.9.1980  kommodori Erik Wihtol 26.9.1980 - 30.11.1983  kommodori Kalle Rantanen 1.12.1983 - 31.10.1987  kommodori Aarno Koivisto (s. 1934) 1.11.1987 - 31.1.1991  kommodori Jukka Pajala 1.2.1991 - 30.9.1997  kommodori Risto Rasku 1.10.1997 - 31.10.2002  kommodori Kai Varsio 1.11.2002 - 31.3.2006  kommodori Kimmo Kotilainen 1.4.2006 - 31.7.2008  kommodori Sten Henrik Nystén (s. 1955) 1.8.2008 - 31.12.2010  kommodori Veijo Taipalus (s. 1958) 1.1. - 31.8.2011  kommodori Sakari Martimo (s. 1960) 1.9.2011 - 31.12.2014  kommodori Pasi Pajunen 1.1.2015 - 31.7.2017  kommodori Tuomas Tiilikainen 1.8.2017 - 31.12.2018  kommodori Juhapekka Rautava 1.1.2019 - 31.3.2022  kommodori Tuomo Mero 1.4.2022 alkaen
Sauna

Merisotakoulun sauna on maailman suurin puulämmitteinen sauna, johon mahtuu kerrallaan jopa 200 saunojaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merisotakoulu Wikimedia Commonsissa
Merisotakoulun www-sivut
| n k Suomen merivoimien joukko-osastot |
| --- | --- | --- |
|  Merivoimien esikunta  Rannikkolaivasto  Rannikkoprikaati  Uudenmaan prikaati  Merisotakoulu  |  Merivoimien esikunta  Rannikkolaivasto  Rannikkoprikaati  Uudenmaan prikaati  Merisotakoulu  |  |
Luettelo Suomen merivoimien aluksista
Tampereen Navigaatioseura

Kurssilaisia Pajasaaren salissa
Rantautumisharjoitus Pajasaaren edustalla olevalle aallonmurtajalle
Yöharjoitus päällikkökurssilla
Navigaatioseura, Venepäällikön viiri
Tampereen Navigaatioseura on vuonna 1966 perustettu pursiseura, jolla oli 858 jäsentä vuonna 2023.
Seura toimii Pajasaaressa, jossa järjestetään koulutuksia ja muita tapahtumia. Lisäksi seuralla on viisi retkitukikohtaa Näsijärven vesistössä sekä yksi Saaristomerellä Korppoossa.
Seura järjestää solmukursseja, liikuntailtoja ja muita aktiviteetteja.
Seuran tavoitteena on edistää veneilyharrastusta sekä kehittää jäsentensä vesiliikennetietoja ja -taitoja.
Historia

Tampereen reserviupseerikerhon meriosasto perustettiin 1960-luvun alussa. Kerhon puheenjohtaja, tehtaanpatruuna Rolf Christiansen kutsui Suomen Navigaatioliiton puheenjohtajan Stig Westerlundin pitämään rannikkolaivurikurssin Tampereella syksyllä vuonna 1962. Säännölliset laivurikurssit alkoivat vuonna 1966. Kurssit järjestettiin kevätlukukaudella Sampolassa työväenopiston kursseina yhdistettynä saaristo- ja rannikkolaivurikurssina.
Kurssitoiminta Sampolassa jatkui vuoden 1975 loppuun saakka, jolloin laivurikurssit siirrettiin Pajasaareen."
Seuran koulutusalukset

Seuran ensimmäinen koulutusalus, puinen Delta Fii, valmistui vuonna 1978. Delta Fii palveli sekä koulutusaluksena että tukikohtien huoltotöissä. Alus oli käytössä vuoteen 1992 asti.
Delta Fiin seuraajaksi hankittiin jo syksyllä 1992 teräksinen omavalmisteinen matkavene. joka sai nimekseen Navis.
Naviksen laitteistoa on vuosien varrella päivitetty vastaamaan koulutuskäytön tarpeita.
Aluksen mitat: Pituus 10m, levys 3m, syväys 1m. Moottori: VETUS VH4.65
Varusteet:
| --- | --- |
Tutka: Simrad
GPS x 2: 
Loki: 
Sähkökompassi: 
Radio: 
VHF: 
Tampereen Navigaatioseuran pursilippu Näsijärvellä
Sanni Hakala

| Sanni Hakala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. lokakuuta 1997 (ikä 27) Jyväskylä, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  153 cm
Paino:  52 kg
Pelinumero:  23
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–2023
Seurat:  JYP (NSM) Kärpät (NSM)   HV71 (SDHL)
Sanni Hakala (s. 31. lokakuuta 1997 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi JYPissä, Kärpissä ja Ruotsin naisten SDHL-liigan HV71:ssä. Hän pelasi vasempana laitahyökkääjänä. Hakalan ura loppui vakavaan loukkaantumiseen marraskuussa 2023.