stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ylä-Karjala (lehti)

| Ylä-Karjala |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Savo-Karjalan Media Oyj
ISSN:  ISSN 0782-5382
Levikki:  5 439 (2004)
Perustettu:  1929
Päätoimittaja:  Anu Saarelainen
Kotikunta:  Nurmes
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  torstaisin
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ylä-Karjala on paikallislehti, joka ilmestyy Nurmeksessa. Lehden levikkialue on Ylä-Karjala, johon on vuoden 2020 alusta lähtien kuulunut vain Nurmeksen kaupunki. Median kokonaistavoittavuus vuonna 2024 oli 9400. Vuoden 2014 tarkastettu levikki oli 5 351 kappaletta. Lehti ilmestyy kerran viikossa torstaisin.
Lehti alkoi ilmestyä lokakuussa 1929 nimellä Nurmeksen Sanomat. Lehden perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja oli Iivari Partanen. Nimenmuutos Ylä-Karjalaksi tapahtui 1. huhtikuuta 1965.
Lehti kuului joensuulaiseen PunaMusta Media (nyk. Rebl Group Oyj) -konserniin. Mediakonserni Keskisuomalainen osti PunaMusta Media -konsernin medialiiketoiminnan. Kauppa toteutui huhtikuussa 2024. Lieksan Lehteä kustantaa Savo-Karjalan Media.
Päätoimittajat

Pertti Meriläinen –2014
Anu Saarelainen 2015–
Aiheesta muualla

Ylä-Karjala-lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
Reijo Sillanpää

Reijo Sillanpää (s. 1946) on suomalainen kemisti ja emeritusprofessori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa epäorgaanisen kemian professorina vuosina 2001–2013. Kemistinä Sillanpää erikoistui epäorgaaniseen rakennetutkimukseen ja tutki mm. metallikomplekseja ja erilaisia katalyyttejä.
Akateeminen ura

Reijo Sillanpää opiskeli 1970-luvulla kemiaa Turun yliopistossa ja valmistui sieltä filosofian kandidaatiksi. Opiskeluaikanaan hän toimi 1978–1979 Turun kemistikerhon sihteerinä. Hän jatkoi opintojaan ja väitteli Turun yliopistossa tohtoriksi vuonna 1985. Hänen väitöskirjansa ohjaajana toimi professori Teuvo Nortia. Epäorgaanisen kemian alaan lukeutuvassa väitöstutkimuksessaan Sillanpää tutki kuparikloridien ja eräiden diolien synteesireaktioita ja reaktioissa syntyvää kiderakennetta. Jo tässä ensimmäisessä hankkeessa alkoi hahmottua hänen tuleva uransa katalyysitutkimuksen alalla.
Valmistumisen jälkeen Sillanpää toimi post doc-tutkijana walesilaisessa Cardiffin yliopistossa (University College of Gardiff) 1985–1986. Sen jälkeen hän työskenteli mm. 1989–2001 yliassistenttina Turun yliopistossa. Vuosiksi 1994–1995 hän sai tutkimustyötään varten Suomen Akatemian myöntämän, niin kutsutun varttuneen tutkijan apurahan.
Jyväskylän yliopiston epäorgaanisen kemian professori Jouni Tummavuori jäi eläkkeelle 1990-luvun lopulla. Tummavuoren tilalle professoriksi nimitettiin vuonna 2001 Reijo Sillanpää. Hän aloitti virassaan syyskuussa 2001. Hän oli kemistinä hyvin profiloitunut. Hän kirjoitti lukuisia tieteellisiä julkaisuja ja hänellä oli laaja kansainvälinen yhteistyöverkosto. Sillanpää jäi eläkkeelle virastaan syyskuun alussa 2013. Hän on jatkanut tutkimustyötään vielä emerituksena.
Tutkimusura

Kemistinä Sillanpää erikoistui epäorgaaniseen kemiaan. Epäorgaanisen kemian alalla hän tutki erilaisia katalyyttejä ja metallikomplekseja. Sen lisäksi hänen tutkimusintressejään ovat olleet analyyttinen kemia, koordinaatiokemia, kemiallinen rakennetutkimus sekä termoanalyysi. Rakennetutkimusta hän on tehnyt pääasiassa yksikidedifraktiomenetelmien avulla. Hän tutki professorikaudellaan Jyväskylässä mm. metallo-orgaanisia yhdisteitä ja pyrki määrittämään niiden kemiallista rakennetta.  Tutkimuskohteena olivat varsinkin niin kutsutut siirtymämetallit ja aktinoidit. Sillanpää tutki metallo-orgaanisia aineita lisäksi mm. kemiallisen synteesin avulla.
Pääasiallisen tutkimusalansa eli epäorgaanisen kemian lisäksi Sillanpää tutki yhteistyössä Szegedin yliopiston professori F. Fülöpin kanssa orgaanisia, rakenteeltaan kiraalisia molekyylejä. Tutkimus liittyi lääkekemian alaan. Koordinaatiokemian alalla Sillanpään tutkimuskohde olivat ligandit ja hän etsi niille uusia sovelluksia homogeenisissa katalyysireaktioissa. Rakennekemian alalla hän tutki mm. boroniklustereita ja niiden johdannaisia.
Sillanpää on ollut aktiivinen kirjoittaja: hän on julkaissut yli 350 tieteellistä artikkelia. ResearchGate-julkaisutietokannan mukaan hänen tieteellisten artikkeliensa kokonaismäärä kesäkuussa 2016 oli 385 kappaletta.
Tunnustukset

Reijo Sillanpää on tieteellisistä ansioistaan saanut useita tunnustuksia. Unkarin Szegedin yliopisto on promovoinut hänet kunniatohtoriksi. Suomalaisten Kemistien Seura (SKS) myönsi hänelle tieteellisistä ansioista seuran  ansiomitalin vuonna 2013.
Aiheesta muualla

Professori Sillanpään tutkimusartikkeleita vuodesta 2011 alkaen[vanhentunut linkki] Kemian laitos, Jyväskylän yliopisto. (englanniksi)
Sillapää Reijo, Professor Emeritus (Arkistoitu – Internet Archive) Henkilökohtainen kotisivu, Jyväskylän yliopisto. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Lasse Erjamo

Lasse Erjamo (s. 5. elokuuta 1976 Suolahti) on suomalainen muusikko ja laulaja.
Hänet tunnetaan parhaiten esiintymisestään taiteilijanimellä Arto Muna vuosituhannen vaihteessa yhtyeessä Arto Muna ja Millennium.
Lisäksi Erjamo on toiminut laulusolistina muun muassa Deadbabes-yhtyeessä. Hän on myös säveltänyt musiikkia eri artisteille, kuten Idols-kilpailussa menestyneelle Wellu Rowaltzille. Tämän lisäksi hän on laulanut Billion Dollar Babies -yhtyeessä, joka on Alice Cooperin tribuuttiyhtye.
Erjamo on kuvaillut itseään biseksuaaliksi.
Talikkalan Toverit

| Talikkalan Toverit |
| --- | --- |

Perustettu:  1903
Paikkakunta:  Viipuri (Talikkalan Toverit) 1903-1940  Helsinki (Viipurin Toverit) 1941-1951 Hyvinkää (Hyvinkään Urheilu-Toverit) 1951-
Lajit:  jääpallo, jalkapallo, pesäpallo, yleisurheilu
Talikkalan Toverit (TaTo), oli viipurilainen vuonna 1903 perustettu urheiluseura, joka toimi Talikkalan kaupunginosassa. Seura oli Viipurissa TUL:n johtava seura ja liiton kärkiseuroja koko maassa. Seurassa harrastettiin kaikkia TUL:n ohjelmassa olevia lajeja. Jääpallossa seura voitti TUL:n mestaruuden neljä kertaa, jalkapallossa se oli TUL:n mestari kaksi kertaa.
Sodan jälkeen Talikkalan Toverit evakuoitui Helsinkiin, missä seura jatkoi toimintaansa nimellä Viipurin Toverit. Vuonna 1951 seura muutti Hyvinkäälle ja otti nimekseen Hyvinkään Urheilutoverit.
Jääpallo > Viipurin aika

TUL:n jääpallosarjat aloitettiin vuonna 1924, mutta Viipuri tuli mukaan vasta viisi vuotta myöhemmin. Talikkalan Toverit kokosi joukkueen 1929, mutta hävisi SM-kilpailujen ensimmäisellä kierroksella Helsingissä mestaruuden voittaneelle Töölön Vesalle 0-4. Susien ja Viipurin Palloseuran jääpallomenestys innosti myös työläisjoukkuetta. Vuonna 1930 Toverit sai oman luistinradan Käreniemen lahden suulle, ja seura oli valmis taistelemaan liittonsa mestaruudesta. Seuraavana kautena 1930 Toverit eteni TUL:n finaaliin, jossa se voitti Helsingissä Kullervon 3-2, ja TUL:n mestaruus meni ensimmäistä kertaa Helsingin ulkopuolelle.
Kaksi vuotta myöhemmin, kaudella 1932, Toverit eteni taas finaaliin. Ottelu pelattiin vieraskentällä Varkauden Tarmoa vastaan. Tarmo johti jo 3-0, mutta Toverit kiri tasoihin ja voitti ottelun jatkoajalla 3-4.
Seuraavana vuonna 1933 Toverit kohtasi TUL:n cupissa paikallisvastustajansa Sorvalin Veikot. Toverit ja Veikot pelasivat viisi tuntia ja 20 minuuttia ennen kuin jatkoonpääsijä selvisi. Ensin pelattiin ottelu, joka vielä kahden jatkoajan jälkeen oli tasan 2-2, mutta kolmannella jatkoajalla Veikot teki maalin ja voitti 3-2.
Talvella 1935 TUL:n mestaruuskilpailuissa Toverit voitti Sorvalin Veikot jatkoajan jälkeen 2-1, ja kukisti sen jälkeen välierässä Turussa Maarian Pyrkivän 2-1. Loppuottelu pelattiin Viipurissa Talikkalan luistinradalla, jossa Toverien vastustajana oli Kullervo. Toverit voitti ottelun 5-1, ja sai kolmannen mestaruutensa.
Vuodesta 1936 TUL:n mestaruussarja pelattiin kahdessa lohkossa, joiden voittajat pelasivat finaalin. Toverit voitti oman lohkonsa, mutta hävisi finaalissa Turussa Maarian Pyrkivälle 1-2.
Seuraavana talvena itälohkon kaikki neljä joukkuetta tulivat samaan pistemäärään. Toverit oli maalisuhteen perusteella toinen, eikä selviytynyt finaaliin. Talvella 1938 ja 1939 Toverit oli alkulohkossaan kolmas.
Jääpallo > Helsingin aika

Talvisodan jälkeen Toverit jatkoi toimintaansa Helsingissä Viipurin Tovereiden nimellä. Helsingin aikoina seura sai vielä yhden TUL:n mestaruuden, vuonna 1946.
Kun TUL:n seurat saivat osallistua Palloliiton sarjaan jatkosodan sekoittamalla kaudella 1944. Viipurin Toverit osallistui ainoana TUL:n seurana mestaruuscupiin. Se hävisi kuitenkin ottelunsa Helsingin IFK:lle. Seuraavalla kaudella Palloliiton ja TUL:n yhteistyö jatkui, ja vuonna 1945 Toverit osallistui jääpallon SM-sarjaan. Mukana oli kolme muutakin TUL:n seuraa, kun Varkauden Työväen Palloilijat, Turun Pyrkivä ja Pietarsaaren Into osallistuivat sarjaan. Seurat sijoitettiin eri lohkoihin. Toverit oli seuroista ainoa joka pärjäsi omassa lohkossaan Palloliiton seuroja vastaan. Toverit oli lohkonsa kolmas muiden viipurilaistaustaisten seurojen jälkeen, Hukat voitti lohkon ja Sudet oli toinen, molemmille Toverit hävisi vain maalilla. Muut TUL:n seurat eivät voittaneet otteluakaan ja jäivät lohkojensa viimeiseksi.
Seuraavalla kaudella 1946 TUL:n ja Palloliiton yhteistyö ei enää jatkunut ja seurat pelasivat omien liittojensa sarjoissa. Toverit voitti viimeiseksi jääneen mestaruutensa 1946, kun se voitti loppuottelussa Varkauden Työväen Palloilijat. Toverit oli vielä 1940-luvulla parina kautena lähellä loppuottelupaikkaa, mutta menestystä ei enää tullut.
Viipurin Tovereiden jääpallotoiminta jatkui Helsingissä vuoteen 1951. Tämän jälkeen seura siirtyi Hyvinkäälle ja otti nimekseen Hyvinkään Urheilutoverit (HUT). Hyvikäällä seuran jääpallohistoria oli lyhyt, sillä HUT luopui sarjapaikastaan.
Jalkapallo

Jalkapallossa Talikkalan Toverit oli TUL:n mestari vuosina 1931 ja 1933. Ensimmäisen mestaruutensa vuonna 1931 se sai voitettuaan finaalissa jatkoajalla Helsingin Kullervon 1-0. Voittomaalin teki Eino A. Wuokko, josta myöhemmin tuli TUL:n pääsihteeri.
Helsingin aikana Viipurin Toverit osallistui jalkapallon SM-cup kilpailuun Vuonna 1945, joka järjestettiin TUL:n ja Palloliiton seurojen kesken. Cupissa Toverit hävisi Porvoon Akilleelle 4-3 ja putosi jatkosta.
Seura muutti Hyvinkäälle 1951, missä jalkapallotoiminta jatkui vuoteen 1956 asti, jolloin seura yhdisti jalkapallotoimintansa toisen TUL:n seuran Hyvinkään Pontevan kanssa. Uuden seuran nimeksi tuli Palloiluseura Apollo, joka jatkoi Työväen Urheiluliiton puolella Hyvinkään jalkapalloseurana. Palloliiton puolella kaupungin ykkösseurana oli Hyvinkään Palloseura.
Lahden uimahalli

| Lahden uimahalli |
| --- | --- |
Osoite:  Svinhufvudinkatu 8, 15110 Lahti
Sijainti:  Kartano, Lahti
Koordinaatit:  60°59′6″N, 25°38′29″E
Valmistumisvuosi:  1956
Omistaja:  Lahden kaupunki
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lahden uimahalli on uimahalli Kartanon kaupunginosassa Lahdessa. Uimahalli rakennettiin vuonna 1956 osana Lahden ammattikoulurakennuksia. 1960-luvulla hallia laajennettiin lastenallasosastolla. Uimahallin iso allas on 25m pitkä ja 4,10m syvä.
Uimahallin palvelut

Uimahallissa on 25 metrin uima-allas ja 1, 3 ja 5 metrin hyppylavat. Lastenaltaan lisäksi uimahallissa on terapia- ja poreallas. Uimahallissa on erillisten naisten ja miesten ryhmäpukuhuoneiden sekä saunojen lisäksi yhteinen, väliseinällä erotettu höyrysauna. Muina palveluina uimahallissa on myös kahvio ja maksullinen kuntosali.
Peruskorjaus

Uimahalli peruskorjattiin vuonna 2017, jolloin sen rakenteiden lisäksi korjattiin koko allasosasto. Peruskorjaus käsitti kokonaisuudessaan noin 2 000 br-m2.
Helsingin Ponnistus

Helsingin Ponnistus on Suomen toiseksi vanhin edelleen toimiva urheiluseura (vanhin Segelföreningen i Björneborg). Seuran perusti Viktor Damm vuonna 1887. Alkuaikoina Ponnistuksen urheilijat niittivät mainetta erityisesti voimistelussa ja yleisurheilussa, mutta 1903 lajivalikoimaan mukaan tullut jalkapallo nousi sittemmin seuran päälajiksi. Ponnistuksen pelaajat ovat käyttäneet vuodesta 1915 lähtien raitapaitaa.
Ponnistus on pelannut neljä kautta Suomen miesten jalkapallon korkeimmalla sarjatasolla, viimeksi kaudella 1995. Kaudella 2024 Ponnistuksen miesten edustusjoukkue pelaa viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla Kolmosessa, naisten edustusjoukkue pelaa Nelosessa. Seuralla on useita juniorijoukkueita eri ikäisille tytöille ja pojille. Seuran junioritoiminta on keskittynyt Sörnäisissä sijaitsevalle Haapaniemen kentälle. Miesten edustusjoukkue pelaa ottelunsa Brahenkentällä
Ponnistus järjesti Suomen ensimmäiset Urheilukuninkuuskilpailut vuonna 1902.
Päävalmentajia

| --- | --- |
 Harry Hägg (1956–1959)   Esko Piipponen (1960-1968)   Hägg (1969–1970)   Jorma Kärkkäinen (1971–1973)   Reino Koskinen (1974–1976)   Olli Lehtinen (1977–1979)   Kalevi Jääskeläinen (1980)   Seppo Mahlman (1981)   Nils Suomalainen (1982–1983)   Hägg (1984–1985)   Tapio Virolainen (1986)   Jari-Pekka Keurulainen (1987–1989)   Jari Niini (1990–1995)  :  Anatoli Davydov (1995)   Ari Aho (1996–1997)  Jarmo Matikainen (1998)   Petteri Salonen (1999–2000)    Juha Koskinen (2001–2002)  Mauri Sandström (2003)  Jukka Möttö (2004, 2017)  Moshood Abdul´Aziz (2005)  Ari Pasanen (2006)  Jani Kurvinen (2007–2009)  Matti Hartikainen  Markku Koskinen  Pekka Riikonen  Sami Koskinen
Kalmujoki (Saarijärvi)

| Kalmujoki |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Mahlunjärven alue (14.62)
Pinta-ala:  1 787,84 km²  
Järvisyys:  6,82 % 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kalmarinselkä
 :  62.7549°N, 24.9927°E
Laskupaikka:  Horonalanen
 :  62.7305°N, 25.0089°E
Sivu-uomat:  Tarvonpuro, Suilunpuro
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  129,8 m  
Laskukorkeus:  124,5 m  
Korkeusero:  5,3 m
Pituus:  3,7 km
Leveys:  10 – 130 m  
Kaltevuus:  1,43 m/km
Suurin virtaama:  115 m³/s  
Keskiylivirtaama:  67,26 m³/s  
Keskivirtaama:  17,8 m³/s  
Keskialivirtaama:  4,54 m³/s  
Pienin virtaama:  1,19 m³/s  
Muuta
Kalmujoki on Keski-Suomen Saarijärvellä virtaava noin neljä kilometriä pitkä joki, alkaa Kalmarinselästä ja laskee Horonalaseen. Joki muodostaa Saarijärven reitin pääuoman keskijuoksun osuuden.
Joen kulku

Kalmujoki alkaa järven eteläpäässä Hietaaniemen itäpuolisesta lahdesta ja se alkaa virtaamalla nopeasti Sahi nimisessä koskessa pieneen suvantoon. Noin 150 metriä pitkän kosken alisessa suvannossa on vedenpinta 129,4 metriä mpy. Joki kääntyy suvannossa kohti etelää ohittaen pääosin itäpuolelta noin 200-metrisen jokisaaren. Seuraava koskiosuus alkaa noin sadan metrin jälkeen saaresta. Kyseessä on yli 600 metriä pitkä Kalmukoski. Kosken alapään ylittää kylätien silta. Koko joen pituudelta vähintään toinen rannoista on Koskenkylän peltomaata tai sen suoja-aluetta. Noin 600 metriä sillan alapuolella joki kapenee ja muuttuu 130 metriä pitkäksi koskeksi. Sen alapuolella alkaa lyhyt Haapakoski, jossa on muutamia saaria. Koskessa joen ylittää myös sähkölinja ja kosken alle laskee oikealta tuleva Suilunoja. Haapakosken suvannossa on vedenpinnan korkeus 124,7 metriä mpy. Suvannossa on jokisaari, jossa sijaitsee vapaa-ajan asunto. Suvannon jälkeen tekee joki Markunniemen kiertävän mutkan, johon laskee vasemmalta Tarvopuro. Tarvopurossa ja ylempänä Tarvolammessa on vedenpinta samalla korkeudella kuin joessa. Tarvopurosta on alajuoksua jäljellä 800 metriä Horonalasen pohjoispäähän. Horonalasessa on vedenpinta 124,5 metriä mpy.
Hydrologiaa

Kalmujoki sijaitsee Kymijoen vesistössä (14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Mahlunjärven alueella (14.62), jonka Vartejärven–Horonalasen alueeseen (14.622) se kuuluu. Joen valuma-alueen pinta-ala on likimain sama kuin Kalmukosken vesivoimalaitoksen kohdalla ilmoitettu arvo 1 787,84 neliökilometriä. Valuma-alueen järvisyys olisi silloin noin 6,82 %.
Kalmujoen virtaamat mitataan Kalmarinjärven luusuasta ja keskivirtaama (MQ) on ollut 17,8 m³/s vuosina 1981–2010 , keskiylivirtaama (MHQ) 67,26 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 4,54 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1910–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 1,19 m³/s, joka sattui viimeksi 11.9.2018, ja suurin virtaama (HQ) on 115,00 m³/s, joka mitattiin 12.5.1982.
Historiaa

Vuonna 1977 julkaistussa Vesihallituksen Koski-inventoinnissa ilmoitetaan Kalmujoesta neljän kosken tiedot. Alin koski Lehtolankoski on 75 metriä pitkä, 50 metriä leveä ja sen pudotus on 0,6 metriä. Haapakoski on 260 metriä pitkä, 15 metriä leveä ja sen pudotus on 1,4 metriä. Kalmukoski on 350 metriä pitkä, 20 metriä leveä ja sen pudotus on 3,2 metriä. Ylin koski, Kalmukosken sahi, on 300 metriä pitkä, 30 metriä leveä ja sen pudotus on 0,5 metriä. Kalmujoen koskista Lehtolankoskea ja Haapakoskea on käytetty vesivoiman tuotantoon. Sillä on pyöritetty aikakin vesisahaa. Haapakoskessa on edelleen patorakenteita.
Luontoarvoja

Joki sisältyy vuodesta 1995 alkaen valtakunnallisesti arvokkaisiin maisema-alueisiin. Joen rantavyöhykkeitä on merkitty mukaan Saarijärven reitin Natura 2000- hankkeen suojelualueeseen (FI0900025, 1 534 hehtaaria), jolla pyritään suojelemaan joen rantoja. Suojeluun on otettu joen yläjuoksulta sen itärantoja ja Sahin molempia rantoja, sekä Kalmukosken länsirantaa, kosken alapuolen länsirantaa ja Haapakosken koillisrantaa.
Rolf Witting

| Rolf Witting |
| --- | --- |

Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri
 Ingmanin II hallitus 22.11.1924–31.3.1925 Svinhufvudin II hallitus 4.7.1930–21.3.1931  
Edeltäjä:  Eero Hahl Kyösti Kallio
Seuraaja:  Jalo Lahdensuo Juho Niukkanen
Ulkoasiainministeri
 Rytin II hallitus 27.3.1940–4.1.1941 Rangellin hallitus 4.1.1941–5.3.1943  
Edeltäjä:  Väinö Tanner
Seuraaja:  Henrik Ramsay
Kansanedustaja
 1.5.1924–1.9.1927  
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. syyskuuta 1879 Viipuri
Kuollut: 11. lokakuuta 1944 (65 vuotta) Porvoon maalaiskunta
Ammatti:  professori
Puoliso:  Ellen Julie Elise Neovius (1904–)
Tiedot
Puolue:  RKP
Rolf Johan Witting (30. syyskuuta 1879 Viipuri – 11. lokakuuta 1944 Porvoon maalaiskunta) oli suomalainen merentutkija ja Ruotsalaisen kansanpuolueen (RKP) poliitikko. Witting toimi Suomen ulkoministerinä välirauhan aikana ja jatkosodan alkupuolella vuosina 1940–1943.
Tieteellinen ura

Witting pääsi ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta 1897 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1907, lisensiaatiksi 1909 ja tohtoriksi 1910.
Tieteellisellä urallaan Witting toimi Helsingin observatorion tähtivalokuvaustöiden assistenttina 1899–1901 ja Suomen Tiedeseuran meritieteellisen tutkimuksen assistenttina 1902–1910, johtajana 1911–1917 ja hydrologina 1918. Witting oli tämän jälkeen Merentutkimuslaitoksen johtajana ja professorina 1919–1936. Hän oli kansainvälisestikin arvostettu merentutkija.
Witting oli Suomen Maantieteellisen Seuran puheenjohtajana 1912–1913 ja seuran sihteerinä 1918. Suomen Tiedeseuran jäsenenä hän oli vuodesta 1913 ja toimi Sohlbergin lahjoitusrahaston valtuuskunnan puheenjohtajan ja Tieteellisten Seurojen valtuuskunnan puheenjohtajana. Hän otti osaa lukuisiin tieteellisten ja tieteelliskäytännöllisten komiteoiden työhön. Witting edusti Suomen meritieteellisiä töitä kansainvälisissä Pohjois-Euroopan merien tutkimusta varten asetetun keskusneuvoston neuvotteluissa. Meritieteen tutkimusten ohella Witting tutki maankohoamista, Itämeren ympärysalueiden tarkkavaakituksia, napakorkeuden vaihteluja, auringon säteilyä sekä ilmatieteellisiä havaintoja.
Poliittinen ura

Witting oli Ruotsalaisen Kansanpuolueen kansanedustajana 1924–1926. Hän oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Ingmanin II hallituksessa 1924–1925, samoin Svinhufvudin II hallituksessa 1930–1931. Kivimäen hallituksessa Witting oli apulaisvaltiovarainministeri ja apulaisulkoministeri 1933–1936.
Witting oli tunnettu saksalaismielisyydestään, suhtautui epäluuloisesti länsivaltoihin Englantiin ja Ranskaan eikä ollut myöskään kiinnostunut yhteistyöstä Skandinavian maiden kanssa. Ulkoministerinä Witting oli muun muassa allekirjoittamassa muiden Saksan liittolaismaiden kanssa antikomintern-sopimusta, johon Suomi liittyi marraskuussa 1941.
Sortovuosina nuoruutensa elänyt Witting ei ollut unohtanut kagaalia, passiivista ja aktiivista vastarintaa eikä Saksan silloista tukea pienelle, itsenäistyvälle Suomelle. Wittingille oli ominaista idealismi sekä Venäjän ja venäläisyyden kokeminen suurimmaksi uhaksi sen yhteiskuntajärjestelmästä riippumatta.
Wittingin suomen kielen taito oli heikko ja tämä haittasi hänen yhteydenpitoaan poliittisiin piireihin, mm. eduskunnan ulkoasiainvaliokuntaan.
Liikeura

Witting toimi Helsingin Osakepankin pääjohtajana 1936–1944. Hän kuului lisäksi useiden liike- ja teollisuusyritysten johtokuntiin. Witting oli vuodesta 1938 ruotsalaisen kauppakorkeakoulun hallituksen puheenjohtaja. Hän oli 1929–1938 Hufvudstadsbladetin kirjapaino Oy:n johtokunnan jäsenenä ja kuului sittemmin Hufvudstadsbladetin toimitusneuvostoon.
Yksityiselämä

Wittingin vanhemmat olivat filosofian maisteri Rudolf Martialis Witting (1854–1925) ja Berta Georgina Eugenie Sundman. Rudolf Martialis Witting oli Viipurin ruotsalaisessa lyseossa matematiikan kollegana 1878–1906 ja sen jälkeen Oy A. Parviaisen tehtaiden toimitusjohtajana ensin Pietarissa ja sittemmin Viipurissa 1904–1919.
Rolf Wittingin puoliso oli Ellen Julie Elise Neovius (1883–1961). Heidän neljästä lapsestaan tytär Ebba Aschan (s. 1917) toimi pitkään Espoon kunnallispolitiikassa.
Witting ei kirjoittanut muistelmia, ja hänen henkilökohtainen arkistonsa nähtävästi poltettiin syksyllä 1944 Wittingin kuoleman jälkeen.
Aiheesta muualla

Landgrén, Lars-Folke: / Witting, Rolf (1879–1944). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 10.6.2015. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Tuomioja, Erkki: Missä on Witting? Arvostelu Erkki Maasalon kirjasta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Eero Hahl Jalo Lahdensuo | Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri 1924−1925 1930−1931 | Seuraaja: Kyösti Kallio Juho Niukkanen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Väinö Tanner | Suomen ulkoministeri 1940–1943 | Seuraaja: Henrik Ramsay |
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1924–1927 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (23):  Anderson  Björk  von Born  Estlander  Forsberg  Furuhjelm  Hornborg  Hästbacka  Inborr  Jacobsson  Jern  Klockars  Kulenius  Laurén  Lindberg  Mangs  Molin  Palmgren  Procopé (1924–1926)  Sergelius (1926–1927)  Schauman  Witting  Åkerblom  Österholm 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Witting ja Ruotsin ulkoministeri Christian Günther keväällä 1941.