stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perintöosuuden luovutus

Perintöosuuden luovutus on perittävän kuoleman jälkeen tehtävä oikeustoimi, jolla kuolinpesän osakas siirtää toiselle henkilölle oikeutensa saada perinnönjaossa perintöosaansa vastaava määrä omaisuutta. Luovutus voi tapahtua vastiketta vastaan tai vastikkeetta. Pesäosuutensa voi luovuttaa myös yleisjälkisäädöksen saaja. Luovutuksen saajana voi yhtä hyvin olla pesän osakas tai pesän oikeuspiirin ulkopuolinen henkilö. Perintöosuuden eli pesäosuuden luovutus tai luovutukset korvaavat perinnönjaon.
Tällainen oikeustoimi on tehtävä kirjallisesti ja luovutusasiakirja on allekirjoitettava, mutta siinä ei tarvitse noudattaa kiinteistön kaupan muotoja, vaikka vainajan jäämistöön kuuluisikin kiinteää omaisuutta. Sen sijaan, jos perillinen myy osuutensa jäämistöön kuuluvasta kiinteistöstä, on myynnissä noudatettava kiinteistön kaupan muotoja. Luovutuksensaajalla on oikeus ja velvollisuus hakea kiinteistösaannolleen lainhuuto ja hänellä on myös mahdollisuus käyttää omistajan kannevaltaa sivullistahon suhteen.
Perintöosuuden luovutuksen oikeusvaikutuksista on huomattava, että perillinen säilyy kuolinpesän osakkaana luovutuksesta huolimatta. Toisaalta luovutuksensaajan asema muistuttaa läheisesti perillisen asemaa. Niinpä luovutuksensaajalla on esimerkiksi käytettävissään samat oikeussuojakeinot kuin perilliselläkin. Luovutuksensaajan suojana pesänselvityksessä ja perinnönjaossa ovat perintökaaren säätämät määräykset siitä, että häntä on kohdeltava kuin osakasta.
Perintöosuuden luovutus ei muuta pesän osakkuussuhteita. Luovuttaja säilyttää hallintovaltuutensa ja ainoastaan hän on osallinen yhteishallintoon. Hallintaan liittyvissä asioissa luovutuksen saajaa ei tarvitse kuulla. Tämä perustuu siihen, että luovuttajaosakkaan tulee voida valvoa yhteishallintoa, sillä hän on kaupanvastuussa sovitun osuuden saannista ja hänen on pystyttävä estämään etuaan loukkaavat toimet.
Jottei luovutuksensaajan etuja voitaisi vahingoittaa pesän osakkaiden käyttäessä oikeuksiaan väärin, on hänellä valta käynnistää pesänselvitys ja perinnönjako sekä oikeus hyödyntää osakkaalle säädettyjä oikeuksia. Luovutuksensaaja on kutsuttava perinnönjakotilaisuuteen ja häntä on kuultava laadittaessa alustavaa jakoehdotusta. Hänellä on myös oikeus saada osa kaikenlaatuisesta omaisuudesta, ellei saada aikaan sovintoa muunlaisesta jaosta. Lisäksi hänellä on oikeus moittia suoritettua jakoa. Näillä perusteilla on oikeutettua käyttää nimitystä rinnakkaislegitimaatio.
Luovutuksensaajan omistusoikeus hänelle tulevaan omaisuuteen syntyy perintöosuuden luovutuksen ja perinnönjaon yhteisvaikutuksesta. Luovutuksesta tehdyn asiakirjan otsikko ei määrää sille asetettavia muotovaatimuksia, vaan tärkeintä on luovutustarkoitus (KKO 1965 II 48). Tästä säännöstä käytetään nimitystä falsa demonstratio non nocet. Asiakirjasta (sopimuksesta) on käytävä ilmi luovutuksen kohde, sopimusehdot ja mahdollinen luovutushinta. Käytännössä luovutukset tapahtuvat käypiä jakoarvoja alhaisemmin hinnoin.
Eljas Perheentupa

Eljas Heikki Perheentupa (s. 1. toukokuuta 1959 Pori) on suomalainen muotoilija, joka on erikoistunut käyttöliittymien muotoiluun omassa muotoiluyrityksessään Linja Designissa, jossa hän on työskennellyt vuodesta 1986.
Henkilöhistoria

Perheentupa valmistui teolliseksi muotoilijaksi vuonna 1987 Taideteollisesta korkeakoulusta, jonne hän haki kolme kertaa ennen kuin pääsi. Hän aloitti uransa Ergonomiadesignissa ja perusti yhdessä yrityksen kanssa 1986 Muotoilutoimisto Linjan Helsinkiin. Hänestä tuli Linjan pääomistaja vuonna 1995. Linja on muotoillut muun muassa Koffin olutvankkurit, Suunnolle urheilutietokoneita ja niiden käyttöliittymiä, kotitalouskoneita ja RAY:n pelikoneita. Perheentupa valittiin Vuoden teolliseksi muotoilijaksi 2002.
Perheentuvan isä oli kansanedustaja, psykoterapeutti Antti-Veikko Perheentupa (k. 2007) ja äiti on kirjastoneuvos Liisa o.s. Kola. Perheentupa avioitui 1988 Anne Kaviston kanssa.
Teoksia

Teollinen muotoilu liikkeenjohtamisessa, Taideteollinen korkeakoulu 1989. ISBN 951-861-546-2.
Yrityksen muotoilutieto, yhdessä Marja Puustisen ja Marjaana Virran kanssa, Tietosanoma 1990. ISBN 951-885-041-0.
Pieni ruuhiopas, yhdessä Leif Lindbergin kanssa, Pellervo 1998.
José María de Pereda

| José Maria Pereda |
| --- | --- |
 José María de Pereda
Henkilötiedot
Koko nimi:  José María de Pereda y Sánchez Porrúa
Syntynyt: 1833 Polanco, Santander, Espanja
Kuollut: 1906 (72–73 vuotta)
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Tuotannon kieli: espanja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
José María de Pereda y Sánchez Porrúa (1833 Polanco, Santander, Espanja – 1906) oli espanjalainen romaanikirjailija. Hän asui koko elämänsä vanhalla sukutilalla Polancossa. Sieltä käsin hän teki matkoja Santanderin vuoristoympäristöön La Montanaan, jonka luontoa ja ihmisiä hän tutki. Hänen teoksensa edustavat perinteistä, kansallista realismia, jonka hienoimpiin edustajiin hän Espanjassa kuuluu. Poliittisilta näkemyksiltään Pereda läheni karlismia, mutta hän ei kuitenkaan koskaan osallistunut politiikkaan aktiivisesti. Uskonnollisesti hän edusti vanhakatolisuutta.
Peredan esikoisteos Escenas montañesas ilmestyi 1864. Se on kokoelma kansanelämän kuvauksia, ja sille jatkoa on Tipos y paisajes (1871). 1864–1871 ilmestyi muutamia Ensayos dramáticos, runomuotoisia tapainkuvauksia, ja Esbozos y rasguños, kriittisiä kirjoituksia. Niitä seurasi Bocetos al temple (1876) ja Tipos transhumantes (1877). El buey suelton (1878) myötä Pereda  siirtyi novellista romaanimuotoon. Don Gonzalo González de la Gonzalera (1879) käsittelee politiikkaa, De tal palo tal astilla (1880) uskonnollista konfliktia. El sabor de la tierruca (1882) on hieno kotiseuturuno.
Uutta vaihetta Peredan kirjailijantyössä edustaa Pedro Sanchez (1884), sillä sen ympäristö on Madrid, ja hän kuvaa siinä vuoden 1854 Espanjaa, kahakoiden, Baldomero Esparteron Espanjaa. Sotileza (1885) kuvaa merimiehiä ja kalastajia, ja sekä lukijakunta että kriitikot ottivat sen myönteisesti vastaan, La Montalvez (1888) ruoskii Madridin seurapiirielämää. Hän palaa kotiseudulleen teoksissa La puchera (1889) ja Los hombres de pró. Teos Nubes de estío (1891) on yhteiskunnallis-uskonnollinen satiiri, Al primer vuelo (1891) taas on idylli. Peredan viimeinen suuri romaani oli Peñas arriba (1895), jossa hän kuvaa vahingollisen kaupunkielämän ja yksitoikkoisen mutta tervehenkisen maalaiselämän vastakkaisuutta.
Pereda on pohjoisespanjalaisten häilyvien tunteiden tulkki, ja he näkevät hänessä oman runoilijansa. Hänen romaanejaan leimaa rauhallinen ja viehättävä tunnelma. Pereda valittiin 1897 Espanjan akatemiaan. Hänen puheensa aiheena oli "La novela regional".
Suomennettu teos

Merestä elämä (Sotileza), suom. Margareta Lees, Hämeenlinna: Karisto 1979 ISBN 951-23-1296-4 Sarja: Kotien suurromaanit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta José María de Pereda Wikimedia Commonsissa
José María de Pereda, Real Academia Española (espanjaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Valmet Lentokoneteollisuus

Valmet Lentokoneteollisuus oli Suomen valtion omistama sotilaslentokoneita valmistava ja huoltava osuus Valmetista vuodesta 1952 vuoteen 1996, minkä jälkeen toiminta on jatkunut Patria-konsernissa, etenkin Patria Aviation -yhtiössä. Nimitys ei ole täysin oikea, koska se vaihteli ajan saatossa. Alussa se oli Valtion Metallitehtaat (VMT). Puhutaan myös Valmetin lentokonetehtaasta, mutta tällä yleensä viitataan Valmetin Tampereen lentokonetehtaaseen, joka oli osa kokonaisuudesta ja joka siirtyi pääasiassa valmistamaan vetureita jo 1940-luvun lopulla.
Sota päättyy, uusi alku

Kun Suomi teki jatkosodan välirauhan Neuvostoliiton kanssa syksyllä 1944, rauhanehtoihin kuului se, että asevoimien vahvuus lasketaan 30 000 mieheen. Tähän luku kuului Puolustusministeriön asetehtaiden henkilökunta. Eduskunta kirjoitti ja hyväksyi vuorokaudessa lain Valtion Metallitehtaista (VMT). Tähän Kauppa- ja teollisuusministeriön alaiseen yhtiöön myös Valtion lentokonetehdas siirtyi.
Alku oli vaikea, koska omien lentokoneiden kehittäminen päättyi. Monet alan konkarit kuten Arvo Ylinen, Martti Vainio, Torsti Verkkola ja Aarne Lakomaa siirtyivät joko teollisuuteen tai yliopistoihin. Tampereen lentokonetehtaalla Härmälässä huollettiin ja korjattiin Suomen ilmavoimien koneet, mutta muuta ilmailuteollista toimintaa ei vuoden 1944 jälkeen juuri ollut.
Valmet tutki myös noin 16-paikkaisen matkustajakoneen Valmet Puhurin rakentamista 1940-luvun lopussa, mutta hanke jäi esisuunnitteluasteelle kotimaisen aloitusasiakkaan puutteessa.
1950-luku

Sotien jälkeen suunniteltiin ja valmistettiin Bristol Blenheim -pommikoneiden ylijäämämoottoreihin perustuva  harjoitushävittäjä Valmet Vihuri parina suurehkona tuotantoeränä. Kone oli suorituskykyinen ja paljon käytetty – tämä yhdistettynä moottorien toimintahäiriöihin ja lentokurin suhteellisen yleiseen rikkomiseen aiheutti useita kuolemaan johtaneita lento-onnettomuuksia 1950-luvun lopulla. Tämä negatiivinen julkisuus johti Valmet Vihurin käytön keskeyttäminen, mikä ajoi Valmetin lentokoneteollisuuden alas yli kymmeneksi vuodeksi. Ala ei ollut Valmet-konsernin sisällä suosittu – se oli tappiollinen ja pakollinen, koska Ilmavoimat tarvitsi sitä. Lentokoneteollisuus oli kotimarkkinaan perustuvaa, muu Valmet kävi useita saneerauksia kilpaillessaan vapaammilla markkinoilla pyrkien viennin kasvattamiseen. Valmetin suunnitelma Valmet Tuuli III -koulukone ei johtanut tuotantoon. Ilmavoimat hankki Saab Safir -koulukoneita Ruotsista.
1960-luku

Vuonna 1960 tehdas siirtyi suihkumoottoriaikaan ranskalaisen Fouga Magister -harjoituskoneen lisenssinvalmistuskappaleiden kokoonpanon myötä. Vampiret ja Gnat olivat tulleet Ilmavoimille ulkomailta, Valmetille oli jäänyt vain niiden huolto.
Lentokoneiden valmistus päättyi Tampereella vuonna 1967, jolloin tuotanto siirrettiin Kuorevedelle. Kuorevedellä on suunniteltu ja valmistettu vain kaksi lentokonetta Valmetin aikana. Esisuunniteltuja malleja on useampia.
Tampereen Lentokonetehtaasta tuli Valmetin Tampereen tehdas, joka valmisti lentokoneiden jälkeen muun muassa trukkeja, lukkeja, raitiovaunuja (NrI ja NrII), metrojunia (M100 sekä koevaunut M1–M6), sähköjunia (Sm1 ja Sm2) ja dieselvetureita.
1970-luku

1970-luvun alussa Tampereella suunniteltiin Elias Järvinevan johdolla Valmet L-70 Vinka -koulukone, joka oli alasajetulle lentokonetehtaalle suuri ponnistus. Vinkan toteutus oli KTM:n alaisen IKO:n (Ilmailuteollisuuden kehitysosasto) käynnistämä lentokoneenrakennuksen elvytystoimi 1960-luvun lopulta 1970-luvun puoliväliin. IKO:n suunnitelmat tähtäsivät pitemmälle, jatkoharjoituskoneisiin, myös suihkukoneeseen. Alan markkinat kuitenkin alkoivat 1970-luvun lopulta tiivistyä, eikä tilaa uusille sotilaskonevalmistajille ollut.
Toisinaan 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulla tehtaalla tehtiin työllisyystöinä muun muassa traktorin koppeja ja jopa risusavottaa.
1980-luku

Valmet tutki myös lujitemuovisen PIK-23-hinauskoneen valmistamista 1980-luvun alussa. Tähän liittyi ADCO-yhtiön (Advanced Composites) perustaminen. 1980-luvun lopulla pyrittiin toteuttamaan kokonaan komposiittirakenteinen liikelentokone Avtek 400 amerikkalaisen Avtek-yhtiön kanssa. Hanke epäonnistui amerikkalaisen yhtiön päätyessä konkurssiin vuonna 1998. Valmet oli irtaantunut hankkeesta jo aiemmin.
1980-luvun puolivälissä suunniteltiin sotilaallinen Valmet L-90 Redigo -jatkokoulukone. Kuoreveden tehtaalla, Halliwoodissa, kuten paikalliset toisinaan paikkaa kutsuvat, koottiin 1980-luvun alussa BAe Hawk. Yhteistyötä etsittiin myös amerikkalaisen yleisilmailukonevalmistajan, Mooneyn, kanssa. Yhteistyö yhdysvaltalaisen Mooney-yhtiön kanssa alkoi ja hiipui 1980-luvun lopussa.
1990-luku

1990-luvun alussa kokoonpantiin Kuorevedellä Hornet-lentokoneet. Tällöin organisaation nimi Valmetin sisällä oli Finavitec, joka eriytyi 1990-luvulla Valmetin lentokoneteollisuudesta omaksi yhtiökseen.
1990-luku > Osaksi Patriaa

5. syyskuuta 1996 tapahtui vuoden 1944 tapahtumille käänteinen ilmiö – Suomen valtio kokosi puolustusvälineteollisuuden yhteen Patria Oy:ksi, joka aloitti toimintansa 5. syyskuuta 1996, jolloin työnimi oli Suomen Puolustusvälineteollisuus Oy. Nimi Patria Industries Oy otettiin käyttöön huhtikuussa 1997. Patria-konserniin kuuluivat tuolloin Patria Lapua Oy, Patria Finavitec Oy, Patria Vammas Oy ja Patria Vehicles Oy. Patriassa lentokoneteollisuus on Patria Aviation Oy:ssä ja Patria Aerostructures Oy:ssä, joista jälkimmäinen on rakentanut Airbus-rakenteita, NH90-helikoptereiden kokoonpanolinjaa ym. varten uuden tehtaan Kuorevedelle 2000-luvun alussa.
Linnavuoren moottoritehdas

Nokian Linnavuoren moottoritehdas oli osa Valmetin lentokoneteollisuutta vaikka se 1950- ja 1960-luvulla valmisti pääasiassa traktoreiden moottoreita. Vuonna 1996 sekin siirtyi osaksi Patriaa. Nykyään dieselmoottorien valmistus on yhdysvaltalaisen Agco Powerin omistuksessa. Kaasuturbiinien ja dieselmoottorien huoltotoiminnot ovat osa Patria-konsernia.
Aiheesta muualla

Valtion lentokonetehtaan historia lyhyesti, ml. Valmet ja Finavitec(englanniksi)
Mika Skippari: Suomalaista lentokoneosaamista 80 vuotta. Ilmailuvoimien lentokonetehdas - Patria Finavitec Oy 1921-2001. Patria Finavitec Oy 2001. ISBN 9789529142989.
Valmet Vihuri
Fouga Magister
Valmet L-70 Vinka
Valmet L-90 Redigo
Vanhustyön keskusliitto

Vanhustyön keskusliiton toimisto Helsingin Malmilla, osoitteessa Malmin Kauppatie 26.
Vanhustyön keskusliitto – Centralförbundet för de gamlas väl ry on maan laajin valtakunnallinen vanhustyön järjestö. Liitto on asiantuntijaorganisaationa mukana vanhustenhuoltoon 
liittyvässä lainsäädäntö- ja muussa valmistelutyössä. Liitto tekee aktiivisesti yhteistyötä monien sosiaali- ja terveysalan järjestöjen sekä viranomaisten kanssa. Vanhustyön keskusliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Keskusliitto toimii kiinteässä yhteistyössä jäsenyhteisöjensä  kanssa 
mm. järjestämällä alueellisia koulutus- ja neuvottelupäiviä. Liiton hallintoon osallistuu hallitus- ja valtuustotyöskentelyn kautta laaja valtakunnallisten ja paikallisten asiantuntijoiden joukko. lähde?
Vanhustyön keskusliitto julkaisee viisi kertaa vuodessa ilmestyvää Vanhustyö-lehteä. lähde?
Visionsa mukaan Vanhustyön keskusliitto VTKL on maan laajin vanhustyön ja ikääntymisen asiantuntijajärjestö. Liiton tarkoituksena on toteuttaa vanhuuspoliittista vaikuttamista ja jäsenistön edunvalvontaa ikääntyneiden ihmisten ja vanhusten hyvinvoinnin, toimintakykyisyyden ja sosiaalisen turvallisuuden edistämiseksi. lähde?
Toimintamuotoja:
vaikuttamistoiminta
jäsentoiminta
viestintä
kehittämistoiminta ja koulutus
ystäväpiiri- ja omahoitovalmennustoiminta
asuntojen korjausneuvonta
senioritoiminta
SeniorSurf-toiminta https://www.seniorsurf.fi/
Vahvike-aineistopankki https://vahvike.fi/
Keskusliiton päätapahtuma on vuosittainen Vanhustenpäivä lokakuun ensimmäisenä sunnuntaina. Sitä seuraava viikko on nimetty Vanhustenviikoksi. lähde?
Historiaa

Vanhustyön järjestötoiminta alkoi 1949, kun perustettiin Vanhainsuojelun keskusliitto – Centralförbundet för de åldrigas väl. Järjestön nimi muutettiin vuonna 1974 nykyiseen muotoonsa Vanhustyön keskusliitto.
Vuodesta 1991 keskusliiton toimisto on sijainnut Helsingin Malmilla.
Akseli Valtimo

Akseli Valtimo

Akseli Aleksanteri Valtimo ent. Puls (7. syyskuuta 1896 Pohja – 11. maaliskuuta 1940) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kustaa Puls ja Tilda Danielsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Aino Määttäsen kanssa.
Opinnot

Valtimo kävi kansakoulun ja taktiikan soveltamiskurssin Tuusulan päällystökoulussa vuonna 1928 sekä ilmatorjuntakurssin Muurilassa vuonna 1931 ja konekiväärikurssin Perkjärvellä vuonna 1933.
Jääkärikausi

Tämä Uudeltamaalta kotoisin oleva nahkuri liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 2. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aajoen talvitaisteluihin. Hän suoritti pataljoonassa kengityskurssin.
Suomen sisällissota

Valtimo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 25. maaliskuuta 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Valtimo palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 alkaen Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Viipurin rykmentti. Hän toimi rykmentissä eri komppanioissa joukkueenjohtajana ja myöhemmin komppanianpäällikkönä. Armeijasta Valimo erosi 13. lokakuuta 1920 ja asettui viljelemään maata Kivennavalle vuoteen 1927 saakka, jolloin muutti Kanneljärvelle, missä hän jatkoi viljelijänä vuoteen 1937 saakka. Kanneljärvellä hän toimi myös paikallisen suojeluskunnan paikallispäällikkönä, kunnes astui takaisin armeijan palvelukseen 30. heinäkuuta 1937 ja hänet sijoitettiin nuoremmaksi upseeriksi Jääkäripataljoona 1:n konekiväärikomppaniaan.
Talvisota

Valtimo osallistui talvisotaan Jurvalaisen 3. komppanian komppanianpäällikkönä jalkaväkirykmentti 23:ssa, toimien myöhemmin 1. pataljoonan väliaikaisena komentajana. Hän osallistui talvisodassa taisteluihin Vuosalmella.
Kuolema

Maaliskuun 11. päivänä 1939, kaksi päivää ennen rauhan julistamista, Neuvostoliittolaiset joukot hyökkäsivät Vuosalmella JR 23. 3. komppanian asemiin. Valtimo meni lähettinsä kanssa etumaastoon taistelua seuraamaan, jonka jälkeen hänen poistuttuaan paikalta kohti komentopaikkaa kello 16.00, osui ympärille neuvostoliittolaisten tykistökeskitys seurauksella, että Valtimon rintaan osui sirpale ja hän kaatui heti. Hänet haudattiin Jurvan sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 30. toukokuuta 1918  Luutnantti 25. helmikuuta 1920  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 miekkojen kera ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Vammalan rautatieasema

Vammalan rautatieasema (lyh. Vma) on rautatieasema Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Tampere–Pori. Siellä pysähtyvät kaikki reitillä Tampere–Pori liikennöivät InterCity- ja Pendolino-junat. Junat pysähtyvät pääasiassa raiteella 2, jonka vieressä on asemarakennus. Osa junista pysähtyy kuitenkin raiteella 1. Raide 3 ei ole käytössä. Asemalla on lipunmyyntiautomaatti.
Historia

Vammalan rautatieasema on yksi Tampere–Pori-radan alkuperäisistä asemarakennuksista; se valmistui Oulun radan asemarakennusten tyyppipiirustusten mukaan viimeistään vuonna 1895, jolloin junaliikenne Tampereen ja Porin välillä alkoi. Samanlaisia ovat alun perin olleet muiden muassa Kovjoen ja Pännäisten rautatieasemat Oulun radalla sekä Pieksämäen ja Suonenjoen asemat Savon radalla. Rakennuksen takapuolelle lisättiin siipiosa vuonna 1925, sen sijaan rakennuksen julkisivu on säilynyt miltei alkuperäisenä. Asemalle rakennettiin vuonna 1898 myös tiilinen kaksipaikkainen veturitalli, joka purettiin 2000-luvun alussa. Alkuperäisen puisen vesitornin tilalle rakennettiin vuonna 1930 tiilinen vesitorni, joka on edelleen pystyssä.
Rautatieasema oli aluksi etäällä asutuksesta, koska Tyrvään kirkonkylä sijaitsi yli kilometrin päässä Vammaskosken eteläpuolella. Kokemäenjoen vesistön ylittävä Vammaskosken silta oli jo kauan ollut tärkeä etappipaikka Tampereen ja Turun välisellä maantiellä. Tyrvään kirkonkylästä muodostettiin vuonna 1912 Vammalan kauppala, joka kuitenkin tuhoutui pahoin kansalaissodan loppuvaiheissa huhtikuussa 1918. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen rautatieaseman ympäristöön alkoi muodostua tiheään asuttu yhdyskunta ja pienimuotoista teollisuutta. Maailmansotien välisenä aikana taaja-asutus levisi kauppalasta kohti rautatieasemaa. Aseman toimintaa vilkastutti aikoinaan Asevarikko 3:n siirtyminen Helsingistä Tyrväälle lähelle rautatietä talvisodan alla.
Asema oli alun perin nimeltään Tyrvään rautatieasema (lyhenne Tvä), mutta vuoden 1955 alussa asema siirtyi silloisen Vammalan kauppalan (vuoden 1965 alusta kaupungin) alueelle, jolloin myös aseman nimi vaihtui Vammalan rautatieasemaksi. Ratapihan itä- ja länsipäässä olleet Varikonkadun ja Asemakadun tasoristeykset korvattiin yli- ja alikulkusilloilla 1980-luvuilla. Asemarakennus ja tavarasuojat siirtyivät eräiden muiden rakennusten ohella Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007. Museovirasto on luokitellut Vammalan rautatieaseman lähiympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi.
Historia > Vammalan junaturma 2013

Vammalan aseman ratapihan itäpäässä tapahtui 5. huhtikuuta 2013 junaturma, jossa Raumalle matkalla olleen tavarajunan 13 vaunua suistui kiskoilta. Suistuneista vaunuista kolme kaatui, ja yhdestä kaatuneesta säiliövaunusta valui maahan muutamia satoja litroja mäntyöljyä. Onnettomuudesta ei seurannut henkilövahinkoja. Onnettomuudesta aiheutui kaikkiaan noin 940 000 euron vahingot. Onnettomuustutkintakeskuksen mukaan turman aiheutti vaihteen kääntyminen junan alla.
Aiheesta muualla

VR: Vammalan asema (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Vammalan rautatieasema (Q11900328)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema, ratapiha
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Sastamala
koordinaatit: 61°21′N 22°53′E﻿ / ﻿61.35°N 22.89°E﻿ / 61.35; 22.89
Vanantaan kartano

Vanantaan kartanon uusbarokkia edustava päärakennus vuonna 1911.
Vanantaan kartano (ruots. Vånå gård) on yksityisomistuksessa oleva kartano Janakkalassa, Kanta-Hämeessä. Vanantaan kartanon välittömässä naapurustossa on Kiipulan kylä.