stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peter Cawley
Ura

Cawley kierteli useissa englantilaisissa seuroissa 80- ja 90-luvuilla, kunnes löysi kodin Colchester Unitedista, jossa nousi seuralegendaksi. Colchesterissa hän pelasi 179 peliä ja teki kahdeksan maalia kausina 1992–1998.
Pelatessaan Wimbledonissa hän vietti kesän 1987 Wimbledonin yhteistyöseurassa Kopareissa. Tuo kausi oli Koparien viimeinen Suomen pääsarjassa. Cawley pelasi kahdeksan ottelua ja teki yhden maalin.
Poika joka tahtoo lentää

| Poika joka tahtoo lentää |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tumppi Varonen & Sannaliina Nikula
Kieli:  suomi
Genre:  elämäkerta, musiikki
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2003
ISBN:  951-31-2534-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Poika joka tahtoo lentää on suomalaismuusikko Tumppi Varosen elämäkerta, jonka kirjoittajana toimi myös Sannaliina Nikula. Se ilmestyi vuonna 2003.
Takakannessa mainostetaan kirjaa seuraavasti:
»Romaani suoraan nuorten ihmisten maailmasta. Isku vasten kulttuurin sovinnaisuuksia.»
Poika ja meri

Simo Heleniuksen pronssiveistos Poika ja meri.
Poika ja meri on kuvanveistäjä Simo Heleniuksen tekemä pronssipatsas. Se sijaitsee As. Oy Auranrannan sisäpihalla Turussa osoitteessa Linnankatu 34. Patsas julkistettiin vuonna 2005.
Teoksessa poika istuu kivellä, jonka edessä on kaarnavene. Pojan leikit ovat vaihtumassa miehen unelmiin ja kaarnavene alkaa jäädä taka-alalle. Heleniuksen lähtökohtana teokselle oli mereen laskeva Aurajoki ja merellinen Turku.
Poligny

Poligny on neljän Ranskan kunnan nimi:
Poligny, Hautes-Alpesin departementissa
Poligny, Auben departementissa
Poligny, Juran departementissa
Poligny, Seine-et-Marnen departementissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Poligny”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pikselisivu

Pikselisivu on web-sivu, jolta myydään mainostilaa pikseleittäin, kiinteään hintaan per pikseli. Pikselisivu juontaa englanninkielisestä sanasta pixel page, toiselta nimeltään Million dollar homepage.
Pikselisivukonsepti syntyi elokuussa 2005, kun Englannin Wiltshiressä asuva opiskelija Alex Tew keksi idean pikseleiden myynnistä yliopisto-opintojensa rahoittamiseksi. Alex Tew perusti sivut ja alkoi myydä pikselimainoksia 1000 x 1000 pikselin sivulleen yhden dollarin pikselihintaan, pienimpänä myytävänä määränä 10 x 10 eli sata pikseliä. Noin neljässä kuukaudessa sivu täyttyi lähes täyteen, ja tammikuun alussa viimeiset pikselit olivat myynnissä eBayssa 160 000 dollarin hintaan.
Tammikuussa 2006 maailmassa oli jo satoja kopioita alkuperäisestä Alex Tew:n pikselisivusta. Lisäksi ilmiöiden seuraamiseen tarkoitettuja ranking-listasivustoja luotiin. Tammikuun alussa ilmiö saapui myös Suomeen. Ensimmäisenä yleisön tietoisuuteen nousi Miljoonan Mummon Sivu, joka perusti ideansa markan – slangikielellä mummon – pikselihintaan. Muitakin suomalaisia pikselisivuja seurasi hyvin pian perässä.
Uuden ilmiön suomalaiseen pikselimarkkinaan toi voittoa tavoittelematon Miljoona Lapselle -sivu, joka toimi lahjoitusten välittäjänä Mannerheimin Lastensuojeluliitolle.
Aiheesta muualla

Alkuperäinen million dollar homepage pikselisivu
Million Dollar Homepage Watch
Pierre Bayle

Pierre Bayle
Pierre Bayle (18. marraskuuta 1647 Carla-le-Comte – 28. joulukuuta 1706 Rotterdam) oli ranskalainen skeptikkofilosofi ja kirjailija, joka teki esityötä valistukselle. Hän kirjoitti muun muassa historiasta, teologiasta, tietoteoriasta sekä kirjallisuuskritiikkiä. Hänen tunnetuin teoksensa oli Dictionnaire historique et critique.
Työura

Pierre Bayle oli kalvinistisen papin poika. Vuosina 1675–81 hän toimi filosofian opettajana Sedanin protestanttisessa akatemiassa. Protestanttina Bayle joutui muuttamaan pois Ranskasta vuonna 1681. Hän sai professorinpaikan Rotterdamista, mutta joutui jättämään sen vuonna 1693 rohkeiden puheidensa ja kollegansa Pierre Jurieun hyökkäysten vuoksi. Vapaana toimittajana Baylesta tuli protestanttisuuden puolustaja taistelussa katolista kirkkoa ja itsevaltiutta vastaan. Hän julisti suvaitsevaisuutta, joka koski myös ateisteja, ja väitti, ettei ihmisen moraalilla ollut mitään tekemistä hänen uskontonsa kanssa. Bayle julkaisi vuonna 1697 monivuotisen työn tuloksena teoksen nimeltään Kriitillinen ja historiallinen sanakirja, jossa hän hyökkäsi harhakuvitelmia, ennakkoluuloja ja rikoksia vastaan. Hän ei koskaan kieltänyt omaa uskovaisuuttaan, vaan kritisoi opinkappaleita ja uskonnon pakollisuutta.
Kirjallisuutta

Wilhelm Bolin, Pierre Bayle. Sein Leben und seine Schiften, F. Frommann, 1905
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Pierre Bayle Homepage (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Stanford Encyclopedia of Philosophy -artikkeli (englanniksi)
The Pierre Bayle Collaborative Translation Project (englanniksi)
The New Schaff-Herzog Encyclopedia of Religious Knowledge (englanniksi)
Piksodaros

Piksodaros (m.kreik. Πιξώδαρoς, Piksōdaros, lat. Pixadarus; kuoli ennen vuotta 334 eaa.) oli Kaarian satraappi. Hän oli Hekatomnoksen nuorin poika ja Kaariaa hallinneen Hekatomnididynastian jäsen. Hänen vanhemmat veljensä Idrieus ja Mausollos sekä siskonsa Artemisia II olivat myös Kaarian satraappeja ennen häntä. Kun Idrieus kuoli vuonna 334 eaa., kaappasi Piksodaros vallan siskoltaan Adalta, joka oli ollut Idrieuksen vaimo. Piksodaros antoi persialaiselle Orontobatekselle erään tyttärensä vaimoksi. Hän yritti myös saada Makedonian kuninkaan Filippos II:n liittolaisekseen ja ehdotti avioliittoa vanhimman tyttärensä ja Filippoksen pojan Arridaioksen välille. Väitetään että Filippoksen vanhin poika Aleksanteri olisi vaatinut saada tämän kunnian itselleen. Lopulta liitosta ei tullut mitään koska Filippos ei ollut kiinnostunut.
Piksodaros kuoli ennen kuin Aleksanteri Suuri valloitti Kaarian vuonna 334 eaa. Sitä ennen Piksodaroksen vävystä Orontobateesta oli tullut Kaarian satraappi.
Aiheesta muualla

Pixodarus (Arkistoitu – Internet Archive) Wiki Classical Dictionary (englanniksi)
Pixodarus Livius sivusto (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Ada | Kaarian satraappi   | Seuraaja: Orontobates |
Pietari II

Pietari II viittaa seuraaviin henkilöihin:
Pietari II, Aleksandrian piispa 373–380
Pietari II Katolilainen (Pedro El Católico), Aragonian kuningas 1196–1213
Pietari II (Pietro II di Savoia), Savoijin kreivi 1263–1268
Pietari II, Bretagnen herttua 1450–1457
Pietari II Tyyni, Portugalin kuningas 1648–1706
Pietari II Aleksejevitš (Пётр II Алексеевич), Venäjän keisari 1727–1730
Pietari II, Montenegron ruhtinaspiispa 1830–1851
Pedro II (Dom Pedro De Alcântara), Brasilian keisari 1831–1889
Pietari II (Petar II Karađorđević), Jugoslavian kuningas 1934–1945
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pietari II”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pjotr Nikiforov

Pjotr Nikiforov vuonna 1922.
Pjotr Mihailovitš Nikiforov (ven. Пётр Миха́йлович Ники́форов, 12. lokakuuta 1882 nykyisen Irkutskin alueen Irkutskin piirin Ojokin kylä – 6. tammikuuta 1974 Moskova) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko.
Pjotr Nikiforov syntyi työläisperheeseen. Vuonna 1901 hän liittyi vallankumousliikkeeseen, toimi Venäjän sosiaalidemokraattisessa työväenpuolueessa ja osallistui Kronstadtin kapinaan vuonna 1905. Sen jälkeen hän oli mukana sosiaalidemokraattien maanalaisessa toiminnassa, kunnes vuonna 1910 joutui pidätetyksi ja sai kuolemantuomion, joka muutettiin 20 vuoden pakkotyörangaistukseksi. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän toimi bolševikkien johtotehtävissä Irkutskissa ja Vladivostokissa.
Vuosina 1918–1920 Nikiforov oli Venäjän valkoisten vankina. Vuosina 1920–1922 hän työskenteli VKP(b):n Kaukoidän aluepiirikomitean puheenjohtajana, puolueen Kaukoidän byroon jäsenenä ja Kaukoidän tasavallan ministerineuvoston puheenjohtajana. Vuosina 1925–1927 Nikoforov oli Neuvostoliiton lähettiläänä Mongoliassa ja toimi sen jälkeen Neuvostoliiton kansankomissaarien neuvoston palveluksessa sekä Venäjän SFNT:n tavarahuollon apulaiskansankomissaarina. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli puoluetehtävissä.
Nikiforov on kirjoittanut Venäjän kansalaissodasta kertovia muistelmateoksia. Hänet on palkittu Leninin ja Lokakuun vallankumouksen kunniamerkeillä sekä Znak Potšota -kunniamerkillä.
Aiheesta muualla

Pjotr Nikiforov Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Pianosonaatti h-molli (Liszt)

Sivu teoksen alkuperäisestä käsikirjoituksesta.
Franz Lisztin pianosonaatti h-molli (S. 178; LW A179) on usein mainittu hänen merkittävimmäksi teoksekseen, ja samalla se luetaan kuuluvaksi arvostetuimpien pianoteosten joukkoon.[lähde? ]
Teoksen luonne ja rakenne

Teos sävellettiin vuonna 1853, jolloin se edusti sävellyksenä uudenlaista tyyliä, jota on kuvattu "jatkuvaksi temaattiseksi muunteluksi". Sonaatti koostuu pienestä määrästä motiivinomaisia elementtejä, joiden pohjalta on muodostettu yksi suuri teos. Eri pätkiä käytetään teoksessa erilaisissa konteksteissa, jolloin ne esiintyvät hyvin eri muodoissa. Esimerkiksi sama teema voidaan esittää hurjana ja toisaalta rauhallisen kauniina teoksen eri vaiheissa. Näin rakenteeltaan monimutkainen teos on yhtenäisempi, kuin mitä päältä päin voisi kuvitella. Päällepäin teos näyttäytyy miltei improvisaatiolta vaikuttavana fantasiana.
Teoksen johdannon jälkeen kehittyy kolme voimakasta teemaa, joita seuraa uskonnollista koraalia muistuttava osuus. Viimeinen pääosa käyttää kaikkien teoksen alussa esiteltyjen teemojen aineksia. Teos loppuu erittäin rauhalliseen andanteen, joka niin ikään lainaa elementtejä teoksen varhaisemmista vaiheista.
Sonaattia on yritetty usein jakaa neljään osaan, joskaan osien välillä ei ole taukoja. Koko noin 25 minuuttia kestävä teos on siis päällisin puolin yksiosainen. CD-levyillä teos jaetaan joskus jopa 13 eri raidalle tempomerkintöjen vaihtelujen mukaan. Koko teoksen on nähty myös noudattavan sonaattimuotoa, joskaan eri sonaattimuodon vaiheiden tarkkoja alkamis- ja loppumispisteitä ei voida määrittää ja tähän liittyen asiasta on kiistelty paljon. Toinen tapa hahmottaa teoksen rakennetta on nähdä se perinteisen sonaatin alkuosan sijasta rakenteeltaan koko perinteistä neliosaista sonaattia (alku, hidasosa, scherzo ja finaali) muistuttavana.
Teoksen tausta ja vastaanotto

Sonaatti valmistui vuoden 1854 tienoilla, jolloin Lisztin kanssa tuolloin elänyt prinsessa Carolyn Sayn-Wittgenstein yritti saada hänet keskittymään enemmän säveltämiseen kiertueiden sijaan. Teos on yritetty nähdä esimerkiksi Lisztiä kiehtoneeseen Faust-legendaan liittyvänä taikka omaelämäkerrallisena työnä, mutta tällaiset tulkinnat ovat pätevyydeltään epäselviä.
Teoksen on katsottu saaneen vaikutteita Lisztin suuresti ihailemasta Franz Schubertin pianoteoksesta, Wandererfantasiesta, jonka Liszt oli myös itse sovittanut pianolle ja orkesterille. Myös Schubert käytti rajoitettua musiikillisten elementtien määrää luodessaan karkeasti ottaen neliosaisen työn. Samoin molemmissa teoksissa "neljäs osa" on fuugamainen.
Lisztin h-molli-sonaatti on omistettu Robert Schumannille, joka ei kuitenkaan pitänyt teoksesta ilmeisesti sen uudistuksellisten piirteiden takia. Aikalaisista esimerkiksi Richard Wagner puolestaan oli haltioitunut teoksesta ja lainasi Lisztin sävellystekniikkaa omiin oopperoihinsa.
Teos on nykyään arvostetuimpien pianoteosten joukossa. Lähestulkoon kaikki suuret 1900-luvun pianistit ovat esittäneet h-molli-sonaatin Alfred Brendelistä Vladimir Horowitziin. Se on virtuoosien keskuudessa yksi pidetyimmistä teoksista, mikä voi osittain johtua sonaatin suurista teknisistä ja tulkinnallisista haasteista, joiden takia virtuoosit mielellään tarttuvat siihen päästäkseen näyttämään osaamistaan.
Aiheesta muualla

Teoksen nuotit International Music Score Library Projectin sivuilla
Paul Martin (jääkiekkoilija)

| Paul Martin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1981 (ikä 43) Minneapolis, Minnesota
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  77 kg
Pelinumero:  7
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2003–2018
Seurat:  New Jersey Devils   Fribourg-Gottéron (NLA)   Pittsburgh Penguins   San Jose Sharks
NHL-varaus:  62. varaus, 2000 New Jersey Devils
Paul Martin (s. 5. maaliskuuta 1981 Minneapolis, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana. Martin pelasi vuosina 2003–2018 yhteensä 14 kautta NHL-liigassa edustaen pelaajaurallaan New Jersey Devilsiä, Pittsburgh Penguinsia ja San Jose Sharksia. Martin tunnettiin ylivoimaspesialistina.
Pelaajauransa jälkeen Martin on toiminut Minnesotan yliopiston jääkiekkojoukkueen apuvalmentajana.
Pelaajaura > Seurajoukkueissa

Martin pelasi kaudet 1998–2000 Elk River high schoolin joukkueessa. Vuonna 1999 Martin valittiin Minnesotan high schoolien vuoden pelaajaksi. Hänet varattiin high school -joukkueestaan, kun New Jersey Devils otti hänet numerolla 62 toisella varauskierroksella varaustilaisuudessa vuonna 2000. Martin siirtyi varauksensa jälkeen WCHA-sarjaan Minnesotan yliopiston joukkueeseen, jossa pelasi 2000–2003.
Martinin NHL-ura alkoi kaudella 2003–04 New Jerseyssä. Ensimmäisenä vuotena New Jerseyssä Martin teki 70 ottelussa tehopisteet 6+18=24 ja pudotuspeleissä viidessä ottelussa 1+1=2. Työsulkukaudella Martin pelasi 11 ottelua Fribourg-Gottéronin joukkueessa Sveitsin NLA:ssa. Seuraavaksi kaudeksi hän palasi takaisin Devilsiin.
New Jerseyssä Martin pelasi lopulta 400 runkosarjaottelua. Kausi 2009–2010 meni häneltä pilalle käsivamman takia. Hän pystyi pelaamaan kauden aikana vain 22 ottelua. Kauden jälkeen Martin allekirjoitti viisivuotisen sopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa.
Kesällä 2015 Martin teki neljän vuoden mittaisen sopimuksen San Jose Sharksin kanssa. Kaudella 2017–2018 hän pelasi vain 14 ottelua NHL:ssä. Kauden jälkeen hän ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Pelaajaura > Maajoukkueessa

Martin edusti ensimmäisen kerran Yhdysvaltoja maailmancupissa 2004. Seuraavan kerran hän oli Yhdysvaltain mukana maailmanmestaruuskilpailuissa 2005. Torinon olympialaisiinkin hänet oli nimetty, mutta niissä hän ei pelannut otteluakaan. Toiset maailmanmestaruuskilpailut Martin pelasi vuonna 2008. Martin valittiin Yhdysvaltain joukkueeseen myös Vancouverin olympialaisiin 2010. Hän ei kuitenkaan pystynyt osallistumaan turnaukseen käsivamman takia, ja Ryan Whitney otti hänen paikkansa joukkueesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Martin (jääkiekkoilija) Wikimedia Commonsissa
Hentosätkin

| Hentosätkin |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Suku::  Leinikit Ranunculus
Alasuku::  Sätkimet Batrachium
Laji::  confervoides
Kaksiosainen nimi
 Ranunculus confervoides  Fr. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hentosätkin (Ranunculus confervoides, syn. R. trichophyllus ssp. eradicatus, R. trichophyllus ssp. lutulentus, Batrachium eradicatum) on makeassa vedessä ja murtovedessä kasvava leinikkikasvi.
Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen hentosätkin kasvaa 5–30 senttimetriä pitkäksi. Sen ohut, vaaleanvihreä ja läpikuultava varsi on tyvestä pensasmaisesti haarova ja tyviosan nivelistä juurehtiva. Kasvin kaikki lehdet ovat hienoliuskaisia uposlehtiä. Ne ovat 1–3,5 cm pitkiä ja useimmiten varren nivelvälejä lyhyempiä. Lehtilapa on harittava-, veltto- ja harvaliuskainen. Kukkaperät ovat pituudeltaan tavallisesti 1–3 cm, mutta jäävät usein upoksiin jolloin kukat ovat umpipölytteisiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat joskus sinikärkisiä. Valkoiset ja tyvestä keltaiset terälehdet ovat 3,5–4,5 mm, joskus jopa 7 mm pitkiä. Terälehdet eivät kosketa toisiaan ja niissä on sirppimäinen mesikuoppa. Heteitä on alle 10 kappaletta, ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä. Suomessa hentosätkin kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä koostuu 1–1,5 mm pitkistä, siipipalteettomista pähkylöistä. Pähkylät ovat harvakarvaisia ja niissä on pieni ota. Hentosätkin on myrkyllinen kasvi, kuten muutkin leinikit.
Hentosätkin voi risteytyä järvisätkimen (R. peltatus ssp. peltatus) kanssa.
Levinneisyys

Hentosätkin on pohjoinen sirkumpolaarinen laji eli se kasvaa pohjoisessa maapallon ympäri ulottuvilla vyöhykkeillä. Euroopassa sitä tavataan ainoastaan Islannissa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa ja Pohjois-Venäjällä sekä Kaukasian alueella. Levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle aina Tyynelle valtamerelle saakka, ja edelleen Alaskaan, Pohjois-Kanadaan ja Grönlantiin. Laji kestää varsin arktisiakin olosuhteita, joten sitä kasvaa jopa Pohjois-Grönlannin rannikolla.
Suomessa hentosätkintä voi tavata sopivista vesistöistä koko maassa, mutta tavanomainen laji on vain Pohjanlahden rannikolla Vaasan korkeudelta pohjoiseen sekä Itä- ja Luoteis-Lapissa.
Elinympäristö

Hentosätkin kasvaa vähäsuolaisessa murtovedessä sekä neutraalivetisissä järvissä, lähteissä ja puroissa. Kasvupaikat ovat kovahkoja mineraalimaapohjia.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2016: Hentosätkimen (Ranunculus confervoides) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Hentosätkin (Ranunculus confervoides)
Pertti Ahonen (professori)

Pertti Pellervo Ahonen, (s. 23. joulukuuta 1952 Toivakka) on suomalainen politiikan, hallinnon ja organisaatioiden tutkija ja yliopiston opettaja. Hän on 1.1.2021 alkaen  Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin ja erityisesti hallinnon tutkimuksen emeritusprofessori.
Koulutus ja ura

Ahonen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1971. Vuonna 1976 hän valmistui ekonomiksi (nyk. kauppatieteiden kandidaatti) yrityksen laskentatoimesta Helsingin kauppakorkeakoulusta ja valtiotieteiden kandidaatiksi (nyk. maisteri) Helsingin yliopistosta yleisestä valtio-opista. Vuonna 1978 Ahonen valmistui kauppatieteiden kandidaatiksi (nyk. maisteri) Helsingin kauppakorkeakoulusta ja valtiotieteiden lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta. Hän väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1984 yleisestä valtio-opista Helsingin yliopistosta.
Ahonen oli vuosina 1984–1989 hallinto-opin apulaisprofessori Helsingin yliopistossa yleisen valtio-opin oppiaineessa. Vuosina 1990–2010 hän oli Tampereen yliopiston julkishallinnon, erityisesti julkisen finanssihallinnon professori. Hän on vuodesta 1984 alkaen ollut dosentti Tampereen yliopistossa, vuodesta 1994 alkaen Vaasan yliopistossa ja vuodesta 2016 alkaen Jyväskylän yliopistossa.
Ahonen oli Suomen Akatemian varttunut tieteenharjoittaja ja varttunut tutkija vuosina 1987–1988, 1995–1996 ja 2004–2005. Vuonna 1995 hän perusti opetusministeriön rahoituksella hallintotieteellisen koulutusalan 15 tohtorikoulutusoppiaineen valtakunnallisen tutkijakoulun VALHAL:in ja Suomen Akatemian rahoittaman saman alan valtakunnallisen tohtorikoulutusohjelman. Hän johti kumpaakin hanketta niiden päättymiseen saakka, vuoden 2006 loppuun, lukuun ottamatta kansainvälistä työjaksoaan 1999–2001. Vuosina 2015–2017 Ahonen johti Koneen Säätiön rahoittamaa tutkimusprojektia ”Politiikkatointen muotoutumisen digitaalinen ihmistiede”.
Ahonen teki vuosina 1980–1981 osan väitöskirjatyöstään Yhdysvalloissa, missä harjoitti sittemmin tutkimustyötä Stanfordin yliopistossa vuosina 1988–1990 yksikössä Scandinavian Consortium for Organizational Research (SCANCOR). Hän oli vuodet 1999–2001 professorina EIPA:ssa (European Institute of Public Administration) Alankomaissa alanaan Public Policy and Public Management.
Ahonen on ollut useaan otteeseen Hallinnon Tutkimuksen Seuran varapuheenjohtaja, viimeksi vuodesta 2006 alkaen ainakin vuoden 2014 loppuun. Hän on myös toiminut seuran puheenjohtajana sekä kahteen otteeseen 1980- ja 1990-luvuilla seuran tieteellisen lehden Hallinnon Tutkimuksen päätoimittajana.
Julkaisuja

Ahonen, Pertti, Hänninen, Sakari ja Palonen, Kari, toim. ja osin kirj., Fortunæ Rota Volvitur: Studies on the Writings and Other Work of Ilkka Heiskanen, Professor Emeritus of Political Science at the University of Helsinki, On the Occasion of his 75th Birthday 23 December 2010. Tampere: Valtiotieteellinen yhdistys, 2010.
Virtanen, Turo, Ahonen, Pertti, Syväjärvi, Antti, Vartiainen, Pirkko, Vartola, Juha & Vuori, Jari, toim. ja osin kirj. Suomalainen hallinnon tutkimus: mistä, mistä, minne. Tampere: Tampere University Press, 2012.
Ahonen, Pertti, Korvela, Paul-Erik ja Palonen, Kari, toim. ja osin kirj. Uusi yliopisto - yritys, puolue vai oppineiden tasavalta? Kohti muuttuvien toimintatilanteiden poliittista luentaa. Jyväskylä: SoPhi, 2013.
Petsamo-peli

Petsamo-peli on Frans Nybergin ja Ruth Torenin laatima lautapeli, jota tehtiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kivipainossa 1931.
Pelissä seikkaillaan Lapissa. Se oli nähtävänä Rovaniemellä Arktikumin tiloissa 2017 Petsamo-näyttelyssä.
Aiheesta muualla

Petsamo-peli Turun museokeskuksen kokoelmissa, Finna.fi
Herkkä, hellä, hehkuvainen

| Herkkä, hellä, hehkuvainen: Minna Canth |
| --- | --- |

Kirjailija:  Minna Canth
Kansitaiteilija:  Tiia Javanainen
Kieli:  suomi
Genre:  elämäkerta
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  431
ISBN:  978-951-1-23656-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Herkkä, hellä, hehkuvainen: Minna Canth on tietokirjailija ja kirjallisuushistorioitsija Minna Maijalan kirjoittama Minna Canthin elämäkertateos, joka ilmestyi vuonna 2014 Otavan kustantamana. Maijala on pyrkinyt korjaamaan ja monipuolistamaan sitä Canthista muodostunutta kuvaa, joka on syntynyt Lucina Hagmanin 1900-luvun alussa kirjoittaman elämäkerran ja sitä lähteenä käyttävien myöhempien elämäkertojen pohjalta. Teos on vuoden 2014 Tieto-Finlandia-ehdokkaana.
Kirjan nimi

Teoksen nimi on peräisin runoilija J. H. Erkon Canthille omistamasta muistorunosta ”Minna Canthin muisto”, josta on otettu kirjan motoksi kaksi viimeistä säkeistöä.
Taustaa

Minna Maijala on aiemmin väitellyt Canthin tuotannosta tutkimuksella Passion vallassa: Hermostunut aika Minna Canthin teoksissa (2008). Hän käsittelee siinä Canthin tuotannon psykologista ihmiskuvaa. Pian väitöskirjan valmistumisen jälkeen, ennen väitöstilaisuutta, professori Liisi Huhtala ehdotti Maijalalle Canthin elämäkerran kirjoittamista. Aluksi Maijala torjui ajatuksen, mutta kypsyi siihen väitöstilaisuuteen mennessä, minkä hän saattoi vastaväittäjälleen Huhtalalle sitten ilmoittaa. Elämäkertateoksellaan Maijala on pyrkinyt korjaamaan ja monipuolistamaan Canthista muodostunutta kuvaa. Arkistoaineistoa oli Maijalan mukaan valtavasti, ja sitä on hyödynnetty myös perustamalla vuonna 2013 verkkoarkisto Minnansalonki.fi.