stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arturo Mandin Bastes

Arturo Mandin Bastes
Arturo Mandin Bastes (1. huhtikuuta 1944 Loboc – 20. lokakuuta 2024) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki Jumalan Sanan seuran papiksi paavi Paavali VI 28. marraskuuta 1970. Hänet nimitettiin Romblonin hiippakunnan piispaksi 3. heinäkuuta 1997, ja piispaksi vihkiminen seurasi 21. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ricardo Jamin Vidal, jota avustivat Miguel C. Cinches ja Leopoldo Sumaylo Tumulak.
Bastes sai 25. heinäkuuta 2002 nimityksen Sorsogonin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi, ja 16. huhtikuuta 2003 hänestä tuli sen piispa.
Pauli Rantanen

Pauli Rantanen (13. joulukuuta 1936 Harlu – 26. tammikuuta 2016 Vihti) oli vihtiläinen keksijä, jonka keksintöjen tarkoitus oli luonnonsuojelu ja kehitysmaiden köyhien auttaminen.
Rantasen elämän pääkohdat

Pauli Rantanen on sota-ajan evakko, jonka perhe asettui Tohmajärvelle. Kymmenvuotiaana pojasta tuli paimen, 12-vuotiaana renki ja 14-vuotiaana verhoilija. 17-vuotiaana sähköasentajana hän rakensi itselleen talon, jonka alakerrassa hänellä oli metalliverstas ja kodinkoneliike. Sitten hän siirtyi monikansallisen öljy-yhtiön palvelúkseen ensin Itä-Suomen aluejohtajana ja sitten Australiassa. Siellä öljyä etsiessään hän törmäsi arvomineraalien etsijöihin ja vaihtoi taas alaa jalokiviammattilaiseksi.
Palattuaan 1970-luvun puolivälissä Suomeen Pauli Rantanen aloitti kehitysaputyön toimimalla kirkon ja helluntaiherätyksen yhteisen kahvikampanjan puuhamiehenä. Vuonna 1979 hän oli mukana perustamassa LKA:n (nykyisin Fida International) ensimmäistä kirpputoria Helsingin Vilhovuorenkadulle. LKA:n valtakunnallinen tekstiilikeräys Yhdelle vähimmistä toteutettiin Vihdin Selkin kylässä 1981. Alueelle kerättiin useita miljoonia kiloja tekstiilijätettä. Samaan aikaan rakennettiin LKA:lle laaja kirpputoriketju sekä synnytettiin teollista tekstiilinkierrätystä harjoittava Rejtex Oy. Se sai Uudenmaan ympäristöpalkinnon 1991, Helsingin kierrätyspalkinnon 1993 ja Ekosäätiön Pekka Kuusi -palkinnon. Rejtex Oy:n toiminta loppui konkurssiin 1994. LKA:n ja Pauli Rantasen tiet erosivat 1989, jolloin tekstiilinkierrätyksestä päävastuun otti Uuden kasvun yhdistys ry. Pauli Rantanen toimi sen puheenjohtajana 9.12.2009 asti. Yhdistys teki 1990-luvulla valtion rahoittamia kehitysapuprojekteja Ugandassa.lähde?
Rantasen keksintöjä

Taloudellinenlähde? (vähän puuta kuluttava) Sarajevo-keitin.
kolmannen sukupolven hiilletysuuni, joka mahdollistaa puun kasvunesteiden (kuten koivusokeri ja kasvistanolit) talteenotonlähde?.
aurinkoenergiaa käyttävä kodin käyttöveden puhdistuslaite
vedenkuljetusastiaselvennä
öljynimeytysmatto tekstiilijätteestä
erilaiset tekstiilikierrätystuotteet (valmistajia Suomessa muun muassa Dafecor Oy ja Jyka-tuote)lähde?.
Kirjallisuutta

Aalto, Kaj: Köyhien Pauli - Kierrättäjä Jumalan armosta. Osumakirjat. Hakapaino Oy Helsinki 1994.
Tuula Karjalainen

Tuula Karjalainen vuonna 2013
Tuula Maria Tellervo Karjalainen (o.s. Heinonen, s. 25. huhtikuuta 1942 Helsinki) on suomalainen taidehistorioitsija ja tietokirjailija.
Karjalainen kirjoitti ylioppilaaksi 1962 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1973, filosofian lisensiaatiksi 1985 ja väitteli tohtoriksi Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksella 1990 aiheenaan konkretismi. Hän tutki väitöskirjassaan Uuden kuvan rakentajat: konkretismin läpimurto Suomessa, miten valtava mullistus nonfiguratiivisten kuvien tekeminen oli sodasta toipuvassa kansallismielisessä 1950-luvun Suomessa. Konkretismi oli avoimesti kansainvälistä ja Pariisi-keskeistä, kun taas Suomessa taidekäsityksiä leimasivat kansalliset vaatimukset.
Työuransa alkupuolella Karjalainen oli pitkään Espoon kaupungin palveluksessa. Hän työskenteli aluksi lehdistö- ja tiedotussihteerinä 1972–1975 sitten kuvataidesihteerinä 1975–1988 ja lopuksi kuvataidetoimen intendenttinä 1989. Espoon palveluksesta Karjalainen siirtyi Suomen taideakatemiaan näyttely- ja tiedotusosaston apulaisjohtajaksi vuosiksi 1989–1990 ja Helsingin yliopiston taidehistorian virkaa toimittavaksi apulaisprofessoriksi 1990–1991. Ura yliopiston palveluksessa jäi välivaiheeksi, sillä Karjalainen toimi Valtion taidemuseon keskusarkiston johtajana 1990–1993. Seuraavaksi urapolku vei Helsingin kaupungin taidemuseon johtajaksi vuosiksi 1993–2001. Siirtymisessä vaihtui työnantaja, mutta työmatka ei pidentynyt, sillä työpaikan sijainti vaihtui Ateneum-rakennuksesta Lasipalatsiin, jossa kaupungin taidemuseon toimisto silloin sijaitsi. Myös uran viimeinen työpaikka oli Helsingin keskustassa, sillä Karjalainen johti Valtion taidemuseon Nykytaiteen museo Kiasmaa 2001–2006.
Suomen tietokirjailijat ry palkitsi Karjalaisen Tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2009. Hän sai Lauri Jäntin tietokirjapalkinnon vuonna 2014 teoksestaan Tove Jansson: tee työtä ja rakasta.
Teokset

Uuden kuvan rakentajat: konkretismin läpimurto Suomessa.  (Väitöskirja)  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16481-X
Ikuinen sunnuntai: Martta Wendelinin kuvien maailma.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18478-0
Kantakuvat: yhteinen muistimme.  Helsinki:  Maahenki, 2009.  ISBN 978-952-5652-69-7
Kuin silloin ennen: lasten elämää Rudolf Koivun kuvittamana.  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-522-8
Tove Jansson: Tee työtä ja rakasta.  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-6963-3
Tyko Sallinen: suomalainen tarina.  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-31-9029-3
Outi Heiskanen: taiteilija kuin shamaani.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-832-6
Taiteesta suoraan.  Helsinki:  Siltala, 2023.  ISBN 978-952-388-072-6
Lisäksi Karjalainen on kirjoittanut lukuisia näyttelyjulkaisuja sekä artikkeleja kulttuuripolitiikasta ja kuvataiteesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuula Karjalainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
DB Schenker

DB Schenkerin pysäköintihalli Vantaan Viinikkalassa.
Kiitolinjan perävaunu Pyhäjärvellä
DB Schenker on Saksan valtion omistamaan Deutsche Bahniin (DB) kuuluva tavarankuljetus- ja logistiikkayhtiöryhmä. Se toimii 130 maassa ja sillä on 2 000 toimipistettä ympäri maailmaa. DB Schenkerin palveluksessa oli vuoden 2016 lopulla 68 388 työntekijää. Sen liikevaihto oli vuonna 2016 15,1 mrd. euroa. DB Schenker hoitaa maa-, lento- ja merikuljetusten lisäksi varastointi- ja muita logistiikkapalveluja.
DB Schenker Suomessa

Suomessa DB Schenkerin tytäryhtiö Schenker Oy hoitaa kansainvälisiä lento-, meri- ja maakuljetuksia. Yhtiö kuljettaa paketteja, lavoja, osa- ja täyskuormia ja järjestää erikoiskuljetuksia. Lisäksi Schenker tekee Suomessa kotijakelua ja harjoittaa sopimuslogistiikkaa.
Schenker osti 12.2.2012 Suomen Kiitoautot Oy:n, aiemmin Joensuun Kiitoautot Oy:n (Kiitolinjan) toiminnan Suomessa..
Kesäkuussa 2016 Kiitolinja sulautui DB Schenker -brändin alle.
Helmikuussa 2017 Schenker ilmoitti avaavansa noutopisteverkostonsa kaikille yrityksille.
Heinäkuussa 2021 yhtiö ilmoitti ostavansa koko Vähälä Yhtiöiden osakekannan. Vähälä Yhtiöt jatkoivat Schenker Oy:n tytäryhtiönä heinäkuuhun 2023 asti, jolloin Vähälä Yhtiöt fuusioitiin osaksi DB Schenkeriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta DB Schenker Wikimedia Commonsissa
DB Schenkerin kansainvälinen sivusto (englanniksi)
DB Schenker Suomessa
Kiitolinja, kopio vuodelta 2014 (Internet Archive)
Rekkari 2017 (Arkistoitu – Internet Archive), lehdessä on artikkeli Kiitolinjan historiasta.
Etnologia

Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Populaarikulttuuri
Taide
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Etnologia eli kansatiede on ihmisyhteisön henkisen ja aineellisen kulttuurin tutkimusta.
Etnologia tutkii antropologian tapaan arkielämän kulttuuria ja sen muutosta. Etnologia kuitenkin eroaa antropologiasta siten, että se keskittyy usein kotimaisiin tai muuten kulttuurisesti läheisiin tutkimuskohteisiin.
Etnologit tulkitsevat inhimillistä kulttuuria kenttätyön menetelmin ruohonjuuritasolta käsin. Alan tutkimusmenetelmiä ovat haastattelut, osallistuva havainnointi, tekstiaineistojen analyysi, kriittinen ja holistinen lähestymistapa sekä kontekstualisointi. Tutkimuskohteita pyritään aina tarkastelemaan laajempaa kulttuurista taustaansa vasten.
Etnologit voivat tutkia etnisyyttä, uskontoja, sukupuolijärjestelmää, muistitietoa, kulttuuriperintöä ja ideologioita sekä teknologian käyttöä ja merkityksiä, maahanmuuttoa, kansainvälisiä kehityskysymyksiä ja sosiaalipalveluja. Tutkimuksen näkökulmissa voi painottua esimerkiksi tutkimuksen yhteiskunnallisuus. Etnologian ajallinen ulottuvuus on laaja: tutkimusta voi tehdä historiallisista aiheista tai keskittyä nykyaikaan.
Etnologit ovat arjen kulttuurin asiantuntijoita. He työskentelevät laajasti eri aloilla kuten projekti- ja kehitystyössä julkisella sektorilla, palvelumuotoilun parissa yksityisellä sektorilla sekä erilaissa järjestöissä ja seuroissa. Etnologit työllistyvät muun muassa museo- ja arkistoalalle, maahanmuuttoon liittyviin tehtäviin, kansainvälisiin ja kotimaisiin järjestöihin sekä yrityksiin. Työnimikkeitä ovat esimerkiksi: tutkija, museoamanuenssi, museotoimenjohtaja, yksilövalmentaja maahanmuuttajille, tohtorikoulutettava, toiminnanjohtaja, toimittaja, lasten osallisuussihteeri, tuottaja, asiakkuuspäällikkö (kehitysyhteistyön sektori) sekä kouluttaja (maahanmuuttajatyö).
Tutkimushistoria

Eurooppalaisen etnologian tutkimusperinteen taustalla on aiempi kansatieteellinen traditio, joka tunnettiin saksankielisessä Euroopassa nimellä Volkskunde ja Ruotsissa nimellä folklivsforskning. Amerikkalainen etnologia sen sijaan kehittyi antropologian osa-alueena. 1900-luvun loppupuolella antropologian vaikutus kuitenkin kasvoi myös eurooppalaisessa kansatieteessä, ja samalla etnologia yleistyi oppiaineen nimenä.
Kirjallisuutta

Lönnqvist, Bo & Kiuru, Elina & Uusitalo, Eeva (toim.): Kulttuurin muuttuvat kasvot: Johdatusta etnologiatieteisiin.  Tietolipas 155. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-065-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etnologia Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Kansatieteen bibliografia on Wikiaineistossa
Perinteen- ja kulttuurintutkimus. Opintoluotsi.
Ruutu+ Urheilu 2

| Ruutu+ Urheilu 2 |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  1. helmikuuta 2010
Lähetykset loppuivat:  1. syyskuuta 2018
Omistaja:  Viasat Sanoma Media Finland
Kuvaformaatti:  16:9
Maa:   Suomi
Näkyvyysalue:  90,4 % Suomesta C-kanavanipun näkyvyysalueella
Pääkonttori:  Sanomatalo, Helsinki
Korvasi kanavan:  Urheilukanava
Aiemmin:  Nelonen Sport (2010) Nelonen Pro 2 (2011–2017)
Rinnakkaiskanava(t):  Nelonen (HD) Liv (HD) Jim (HD) Hero (HD) Ruutu+ Urheilu 1 (HD) Ruutu+ Leffat ja Sarjat (HD) Ruutu+ Lapset (HD) Ruutu+ Dokkarit (HD)
Kotisivu:  www.nelonenpro.fi
Saatavuus
Antenniverkko
Digita:  Kanava 48
DNA:  Kanava 60 (HD) Kanava 102 (HD)
Satelliitti
Canal Digital:  Kanava 59
Viasat:  
Kaapeliverkko
DNA:  Kanava 451 Kanava 244 (HD)
Elisa:  
Sonera:  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutu+ Urheilu 2 (entiseltä nimeltä Nelonen Sport ja Nelonen Pro 2) oli suomalainen urheiluun erikoistunut, 1. helmikuuta 2010 aloittanut maksullinen televisiokanava, joka näkyi useimmissa kaapeliverkoissa sekä maanpäällisessä digiverkossa. Ruutu+ Urheilu 2 oli osa Nelonen Media -mediayksikköä, joka kuuluu Sanoma-konsernin Suomen toimintojen liiketoimintaryhmään, Sanoma Media Finlandiin. Kanavalla esitettiin muun muassa Jääkiekon SM-liigan kuukauden peli, semifinaalit ja finaalit jälkilähetyksinä. Televisiokanava aloitti lähetyksensä nimellä Nelonen Sport ja korvasi samalla entisen Urheilukanavan. Kanava vaihtoi nimeään 1. tammikuuta 2011 Nelonen Pro 2:ksi muuttuen helmikuun alussa maksulliseksi kanavaksi, näkyen vielä tammikuun ajan ilmaiseksi. Samoin nimeään muutti myös Nelonen Sport Pro, jonka nimeksi tuli Nelonen Pro 1. Vuonna 2017 Nelonen Pro 1 vaihtoi jälleen nimeään, uudeksi nimeksi tuli Ruutu+ Urheilu 1.
Heinäkuussa 2018 Nelonen Media ilmoitti lopettavansa maksu-tv-toimintansa ja maksukanavien lähetyksien loppuvan syyskuun alussa.
Entiset logot

1. helmikuuta 2010 – 1. tammikuuta 2011
1. tammikuuta 2011 – 9. maaliskuuta 2017
Bengt Hultqvist

| Bengt Hultqvist> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. elokuuta 1927 Hemmesjö, nyk. Växjön kunta
Kuollut: 24. helmikuuta 2019 (91 vuotta)
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  avaruusfysiikan professori, tutkimuslaitoksen johtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tukholman yliopisto (FM 195x, FD 1956)
Väitöstyön ohjaaja:  prof Rolf Sievert
Instituutti:  Ruotsin avaruusfysiikan instituutti edeltäjineen (Kiiruna)
Palkinnot:  useita
Bengt Karl Gustaf Hultqvist (21. elokuuta 1927 Hemmesjö, nyk. Växjön kunta – 24. helmikuuta 2019) oli ruotsalainen avaruusfysiikan professori. Häntä pidetään eräänä ruotsalaisen avaruustutkimuksen isänä. Hän oli Ruotsin avaruusfysiikan instituutin ensimmäinen ja pitkäaikainen johtaja (vuosina 1956–1994). Hän kehitti merkittävästi Ruotsin avaruustutkimusta ja oli voimahahmo esimerkiksi eurooppalaisen EISCAT-ionosfääritutkaverkoston synnyttämisessä. Professori Bengt Hultqvist kutsuttiin vuonna 1995 Suomen ulkomaiseksi tieteen akateemikoksi.
Hultqvist opiskeli luonnontieteitä Tukholman yliopistossa. Perustutkinnon suorittamisen jälkeen Tukholman radiofysikaalisen instituutin professori Rolf Sievert palkkasi hänet tutkimusryhmäänsä. Tämän työn tuloksista, fysiikan pääaineesta Hultqvist väitteli huhtikuussa 1956 filosofian tohtoriksi (Tukholman yliopisto).
Hultqvistin esimies professori Sievert oli Kiirunan geofysikaalista observatoriota (Kiruna Geofysiska Observatorium, KGO) valmistelleen Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian komitean puheenjohtaja. Hän ehdotti keväällä 1956, että Hultqvist muuttaisi Kiirunaan ja ottaisi vastuun uudesta observatoriosta. Kiirunan geofysikaalinen observatorio vihittiin käyttöön 2. heinäkuuta 1957. Hultqvist johti observatoriota 37 vuotta eläkkeelle jäämiseensä saakka (1994). Tänä ajanjaksona alkujaan 6 hengen observatorio (1957–1973) ja sitä seurannut Kiirunan geofysikaalinen instituutti (Kiruna Geofysiska Institut, KGI, 1973–1987) kehittyi oheistoimintoineen 450 hengen (sis. 100 opiskelijaa) yhteisöksi. Ruotsin avaruusfysiikan instituutti (Institutet för rymdfysik, IRF, 1987–) nousi kansainvälisesti tunnustetuksi avaruustutkimuskeskukseksi. Vuonna 2007 IRF:ssä työskenteli 110 henkeä, joista 70 päätoimipisteessä Kiirunassa. Observatorion johtamisen rinnalla Hultqvist toimi ensin Uumajan yliopiston ja sitten Kiirunan geofysikaalisen observatorion geokosmofysiikan professorina (1967–1973 ja 1973–1987) sekä vuosina 1987–1994 IRF:n avaruusfysiikan professorina.
Eläkkeelle jäätyään Hultqvist siirtyi johtamaan uutta Kansainvälistä avaruustieteen instituuttia (International Space Science Institute, ISSI) Sveitsin Berniin neljäksi vuodeksi (1995–1999). Hän oli vielä vuosina 2001–2009 luottamustehtävänään kansainvälisen geomagnetismin ja aeronomian yhdistyksen pääsihteeri (International Association of Geomagnetism and Aeronomy (IAGA), general secretary).
Hultqvist sai useita kotimaisia ja ulkomaisia tunnustuksia työstään.
Aiheesta muualla

Ruotsin avaruusfysiikan instituutin (Institutet för rymdfysik) kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (irf.se)
Vem är det : Svensk biografisk handbok (1969) s. 432 (ruotsiksi) (runeberg.org)
World Who's Who (2004, s.768–769) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Nurmon seurakunta

| Nurmon evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
 Nurmon kirkko
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Rovastikunta:  Etelä-Pohjanmaan rovastikunta
Perustettu:  1765
Erotettiin:  1879
Lakkautettu:  2008
Liitettiin:  Seinäjoen seurakuntaan
Aiheesta muualla
Seinäjoen seurakunta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nurmon seurakunta on entinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi Nurmon kunnassa ja oli osa Lapuan hiippakuntaa. Seurakunta liitettiin Seinäjoen seurakuntaan vuoden 2009 alussa ja tämän alueella jatkaa Nurmon kappeliseurakunta.
Historia

Nurmo kuului aluksi Ilmajoen seurakuntaan, mutta siirtyi 1590-luvun alusta Lapuan yhteyteen.
1700-luvulla nurmolaiset alkoivat suunnitella oman seurakunnan perustamista, sillä liikenneyhteydet Lapualle olivat kehnot. Lapuan seurakuntaan kuuluvat Ylinurmon asukkaat ja Ilmajokeen kuuluvat Alaseinäjoen isännät rakensivat omalla luvalla 1725 saarantuvan ja anoivat sille useaan kertaan kappelinoikeuksia. Lapuan kirkkoherra Lithovius vastusti tiukasti itsenäistymishanketta, mutta vuonna 1765  Ylinurmo sai yhdessä Alaseinäjoen kanssa saarnahuonekunnan oikeudet.
Uutta kirkkoa ryhdyttiin rakentamaan vuonna 1777 Antti Hakolan johdolla ja se valmistui vuonna 1778. Nurmosta tuli vuonna 1816 Lapuan kappeli. Seinäjoki erosi Nurmosta omaksi kappeliksen vuonna 1863 ja itsenäistyi vuonna 1899. Nurmosta tuli itsenäinen seurakunta vuonna 1879, jolloin se sai oman kirkkoherran.
Vuonna 2008 Nurmon kunnan liittyessä osaksi Seinäjoen kaupunkia, myös seurakunta lakkautettiin itsenäisenä kirkkoherrakuntana ja siitä tuli Seinäjoen kappeliseurakunta.
Herätysliikkeet

Nurmon seurakunta kuuluu Etelä-Pohjanmaan voimakkaaseen ja yhtenäiseen herännäisyyden tukialueeseen. Liikkeelle on paikkakunnalla vahvaa tukea.
Toimipaikat

Nurmon seurakunnan kirkkona toimi vuonna 1779 valmistunut Antti ja Kaapo Hakolan rakentama Nurmon kirkko, joka siis nyt toimii kappeliseurakunnan kirkkona.
Papisto > Saarnaajat

1806–1808: vt. saarnaaja [[Karl Gustaf Borenius
1808–1816: saarnaaja Jakob Cajanus
Papisto > Kappalaiset

1817–1832: kappalainen Erik Henrik Holm
1834–1848: kappalainen Johan Tamlander
1848–1870: kappalainen Henrik Linderoos
1870–1871: vt. kappalainen Wilhelm Lindstedt
1871–1872: vt. kappalainen Klas Emil Hohenthal
1872–1884: kappalainen Albert Emil Tallroth
Papisto > Kirkkoherrat

1884–1890: kirkkoherra Albert Emil Tallroth
1890–1893: vt. kirkkoherra Eevertti K. Forsman
1893–1898: kirkkoherra Berndt Israel Söderman
1898–1899: vt. kirkkoherra Aukusti Oravala
1899–1908: kirkkoherra Johannes Zakarias Hartman
1908–1909: vt. kirkkoherra Bror Daniel Eklund
1909–1910: vt. kirkkoherra Juho Kustaa Saarento
1910–1917: kirkkoherra Isak Loth Roos
1919–1938: kirkkoherra Eevertti K. Koskimies
1938–1940: vt. kirkkoherra Aarne Maunula
1940–1969: kirkkoherra Viljo Elonheimo
1969–1988: kirkkoherra Ossi Haaramäki
1989–1993: kirkkoherra Paavo Salo
1998–2009: kirkkoherra Jouko Ikola
Aiheesta muualla

Seinäjoen seurakunnan kotisivut
| n k Etelä-Pohjanmaan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Ilmajoki  Isojoki  Isokyrö  Kauhajoki  Kurikka  Seinäjoki  Teuva  |  |
| Entiset seurakunnat |  Jalasjärvi  Jurva  Karijoki  Nurmo  Orismala  Peräseinäjoki  Ylistaro  |  |
Lapuan hiippakunta
Satakunnan Osuuskauppa

| Satakunnan Osuuskauppa |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osuuskauppa
Perustettu:  1917
Toimitusjohtaja:  Harri Tuomi
Kotipaikka:  Pori
Toiminta-alue:  Porin seutukunta, Pohjois-Satakunta
Liikevaihto:  416 milj. € (2011)
Henkilöstö:  n. 1 300
Omistaja:  yli 70 000 osuuskunnan jäsentä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Satakunnan Osuuskauppa on S-ryhmään kuuluva osuuskauppa. Sen toiminta-alueeseen kuuluu Porin seutukunta sekä Pohjois-Satakunta. Satakunnan Osuuskauppa on Satakunnan maakunnan suurin palvelualojen yritys.
Liikevaihdoltaan Satakunnan Osuuskauppa on Suomen kahdeksanneksi suurin osuuskauppa. Maakunnassa toimii myös toinen osuuskauppa, raumalainen Osuuskauppa Keula. Vuonna 2010 käytiin neuvotteluja niiden yhdistymisestä, mutta fuusio kariutui Keulan haluttomuuteen.
Satakunnan Osuuskaupan nykyinen toimitusjohtaja on Harri Tuomi, henkilöstöjohtaja Päivi Huhtamaa, market- ja tavaratalokaupan toimialajohtaja Jussi Kaartinen, matkailu- ja ravitsemistoimialan sekä ABC-liikennemyymäläkaupan toimialajohtaja Pekka Kakko, viestintäjohtaja Leena Mettälä ja talousjohtaja Ari Pakaslahti.
Satakunnan Osuuskaupan suurimmat kauppakeskittymät löytyvät Porista. Mikkolan kaupunginosassa sijaitsevassa Itäkeskuksessa on Prisma-hypermarketti, toinen Prisma sijaitsee Länsi-Porissa Musan kaupunginosassa. Myös Satakunnan Osuuskaupan pääkonttori sijaitsee Mikkolassa. Toinen suuri keskittymä on Tikkulassa, jossa ovat muun muassa ABC-liikenneasema ja S-market.
Historia

Satakunnan Osuuskauppa perustettiin Porissa 27. huhtikuuta 1917. Perustamissopimuksen alku kuului näin:
»"Me allekirjoittaneet perustamme täten Satakunnan Osuuskauppa r.l -nimisen osuuskunnan, jonka tarkoituksena on, harjoittamalla myyntiliikettä jäsentensä yhteiseksi eduksi, helpottaa heidän taloudellista toimeentuloaan, selitämme rupeavamme jäseniksi osuuskuntaan ja hyväksymme sille seuraavat säännöt".»
Saman vuoden marraskuussa avattiin ensimmäinen myymälä Poriin nykyiselle Gallen-Kallelankadulle. Osuuskauppa laajensi nopeasti toimintaansa myös muualle maakuntaan. Ensimmäiset liikkeet Porin ulkopuolelle avattiin 1920-luvun alussa Pomarkkuun, Kankaanpäähän ja Ahlaisiin.
1970- ja 1980-luvuilla Satakunnan Osuuskauppaan sulautettiin useita maakunnassa toimineita paikallisosuuskauppoja. Sellaisia olivat muun muassa Luvian, Siikaisten ja Nakkilan osuuskaupat sekä Kiikoisissa toiminut Osuuskauppa Peltopohja vuonna 1972, Kankaanpään Osuuskauppa vuonna 1983 (oli eronnut Satakunnan Osuuskaupasta 1940-luvulla) sekä Harjavallan, Kokemäen, Huittisten ja Punkalaitumen osuuskaupat vuonna 1984.
Toimipaikkoja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sokos Pori Prisma Pori, Länsi-Pori  Pori, Mikkola ABC Huittinen  Pori, Tikkula  Sastamala, Kiikoinen  |  S-market Eurajoki, Luvia  Harjavalta  Huittinen  Ulvila, Sahamäki  Kankaanpää  Kokemäki  Merikarvia  Pori, Keskusta, Sokoksen talo  Pori, Lukkarinsanta  Pori, Noormarkku  Pori, Tikkula  Pori, Herralahti  |  Sale Karvia  Kankaanpää, Opistonkatu  Pomarkku  Pori, Lavia  Pori, Paratiisinmäki  Pori, Reposaari  Pori, Tori  Pori, Vapaudenkatu  Punkalaidun  Sastamala, Kiikka  Säkylä, Köyliö  Ulvila, Vanha-Ulvila  |
Länsi-Porin Prisma
Masherbrum-vuoret

Masherbrum-vuoret
Masherbrum-vuoret on Pakistanissa sijaitseva Karakorum-vuoriston osa. Se on Baltoron jäätikön eteläpuolella, toisin kuin pääosa Karakorum-vuoristosta. Masherbrum-vuorten aluetta on Gilgit-Baltistan Tässä vuoristossa on saman niminen huippu, joka on lähes 8000 metriä korkea.