stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bruno Kanto

Bruno Aleksander Kanto, vuoteen 1905 Grönlund (7. lokakuuta 1889 Turku – 30. marraskuuta 1943 Tukholma) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Kannon vanhemmat olivat  Karl Oskar Grönlund ja Maria Emilia Lemberg ja puoliso vuodesta 1919 Anne Bruce. Kanto kävi kaksi luokkaa Turun suomalaista klassillista lyseota 1901–1903, kolme luokkaa Turun suomalaista reaalilyseota 1903–1906 ja Turun kauppaopiston 1907–1908. Hän oli Turun Siemenkaupan konttoristi 1908–1910, Hjalmar Suomisen konttoristi Lyypekissä 1911, Kaleva Import & Export -yhtiön konttoristi Hampurissa 1912 ja SOK:n palveluksessa pääkirjeenvaihtaja 1913–1914, Turun konttorin apulaisjohtaja 1914–1917 sekä SOK:n ulkomainen edustaja ja tavaranhankkija Tukholmassa 1917–1918, Kööpenhaminassa 1918–1920 ja Lontoossa ja Haagissa 1919. SOK:n New Yorkin konttorin hoitaja ja Private Bankers Helander & Nektonin johtaja Kanto oli 1921–1923 ja kuljetus- ja vakuutusoston päällikkö Helsingissä 1924–1925. John Barker Oy:n kauppamatkustaja Turussa hän oli 1925–1928, Tampereen Puuvillateollisuus -yhtiön myynti- ja konttoripäällikkö vuodesta 1928 ja apulaisjohtaja 1930–1934, Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus -yhtiön Lapinniemen puuvillatehtaan apulaisjohtaja 1934–1938 ja Tampereen Verkatehdas -yhtiön isännöitsijä 1939–1943 ja johtokunnan jäsen vuodesta 1940. Kannolla oli myös useita luottamustehtäviä. Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1943.
Kanto toimi Tampereella Hollannin varakonsulina. Hän oli Tampereen kauppakamarin vuodesta 1933 ja sen työvaliokunnan jäsenenä vuodesta 1934, keskuskauppakamarin jäsenenä sekä Suomen Pankin Tampereen konttorin diskonttokomitean jäsenenä. Kanto toimi myös kotimaisen työn viikon päätoimikunnan puheenjohtajana Tampereella sekä useissa muissakin liike-elämän luottamustehtävissä. Hän oli Tampereen suojeluskunnan kannatusyhdistyksen johtokunnan sekä Oy Ratinanlinnan johtokunnan jäsen.
Bernard Sherman

Bernard "Barry" Charles Sherman (25. helmikuuta 1942 – 15. joulukuuta 2017) oli kanadanjuutalainen liikemies ja lääketehtailija. Sherman osti erään lääkealan yrityksen äitinsä säästöillä. Sitten Sherman laajensi yritystä ja rikastui. Sherman oli Kanadan viidenneksi rikkain henkilö ja yksi maailman rikkaimmista ihmisistä. Sherman tunnettiin juutalaisjärjestöjen rahallisena tukijana. Politiikassa Sherman tuki Kanadan liberaalipuolueen johtajaa Justin Trudeauta. Sherman ja hänen vaimonsa löytyivät kodistaan surmattuina 15. joulukuuta 2017.
Sherman oli aktiivinen Apotex-lääkeyrityksessä joka valmisti ja markkinoi geneerisiä lääkkeitä. Sherman oli tunnettu siitä että hän haastoi suurten lääkeyritysten brändilääkkeiden patentteja oikeudessa pyrkiessään tuomaan geneerisen version markkinoille.
Sherman oli kuollessaan 75-vuotias. Tekotapa oli kaulasta kuristamalla. Perhe tarjosi tapauksen selvittämiseen johtavasta vinkistä 10 miljoonan dollarin palkkiota. Surmaajaa tai surmaajia ei ole saatu selville.
Elämä

16-vuotiaana Sherman aloitti opiskelun Toronton yliopistossa. Sherman omisti vuonna 1974 perustamansa Apotex-lääketehtaan, joka on Kanadan suurin – ja koko maailman mittakaavassakin yksi suurimmista – rinnakkaislääkkeiden valmistaja. Hän perusti Apotexin ostamalla ensin erään lääkealan yrityksen sedältään tämän kuoltua. Sherman osti yrityksen äitinsä säästöillä. Hän kasvatti yritystä, myi sen ja perusti tuotoilla Apotex-perheyrityksen. Siitä hän rakensi 10 000–11 000 ihmistä työllistävän yrityksen. Yrityskauppojen yhteydessä syntyi kuitenkin riitaa: sedän lapset väittivät, että heitä on huijattu, ja he vaativat osuuksia Apotexista, mutta oikeus hylkäsi väitteet. Yrityksellä on yli 300 tuotetta, joita se toimittaa yli 115 maahan. Sherman itse siirtyi syrjään yrityksen toimitusjohtajan paikalta vuonna 2012.
Serman oli avioliitossa Honey Shermanin kanssa, ja parilla on neljä lasta. Sherman toimi useissa juutalaisjärjestöissä, kuten United Jewish Welfare Fundissa, joka oli United Jewish Appeal (UJA) Federationin edeltäjä; Simon Wiesenthal -keskuksessa, Holocaust Education Centerissä; Jewish Foundation of Greater Torontossa; Israel and Overseas Committeessa ja Joint Distribution Committeessa. Häntä pidettiin merkittävimpänä henkilönä Kanadassa, joka lahjoittaa rahaa juutalaisjärjestöille. Järjestöt muun muassa välittävät tietoa holokaustista. Näille järjestöille hän lahjoitti elämänsä aikana yli 50 miljoonaa dollaria. Pariskunta tunnettiin myös hyväntekijöinä.
Sherman auttoi niitä yrittäjiä, jotka eivät olleet muiden suosiossa, ja joilla oli talousvaikeuksia. Yksi näistä oli elokuva-alala toiminut Frank D'Angelo.
Poliittisesti Sherman tuki Justin Trudeauta ja järjesti muun muassa vuonna 2015 varainkeruutapahtuman Kanadan liberaalipuolueelle, jota Trudeau johtaa. Shermania arvosteltiin, koska Trudeaun arvostelijat katsoivat, että Trudeaun toimien vuoksi Kanadan ja Iranin suhteet olivat lähentyneet, ja Kanada oli tämän johdosta antanut miljardeja dollareita Iranille.
Bernardin omaisuus oli hänen kuollessaan 75-vuotiaana 2,7 miljardin euron arvoinen. Hän oli tällä omaisuudella maailman 45. rikkain juutalainen ja Canadian Business Magazinen mukaan vuonna 2016 Kanadan 5. rikkain henkilö. Vuonna 2017 talouslehti Forbes listasi hänet 12. rikkaimmaksi kanadalaiseksi ja maailman 660. rikkaimmaksi henkilöksi.
Kuolema

Sherman ja hänen vaimonsa löydettiin 15. joulukuuta 2017 kuolleina. Taloon ei ollut murtauduttu. Poliisin mukaan pariskunta nähtiin elossa viimeisen kerran illalla 13. joulukuuta. Tämän jälkeen pariskunta ei ollut yhteydessä perheeseensä.
Pari oli aiemmin pistänyt talonsa myyntiin, ja kiinteistövälittäjä löysi heidät kuolleina. Shermanit löytyivät täysissä ulkopukimissa uima-altaan reunalta puoli-istuvasta asennosta. Heindän sinä päivänä yllään pitämänsä takit olivat vedetyt olkapäiltä alemmas niin, että ne lukitsivat käsiä. Shermanin vaimossa oli merkkejä kamppailusta murhaajan kanssa. Hänen kasvoissaan oli väkivallan jälkiä.
Pariskunnan perhe arvosteli poliisia ankarasti sen jälkeen, kun poliisilähteet olivat kertoneet paikalliselle lehdistölle, että Bernanrd Sherman on myös itse voinut murhata vaimonsa ja tehdä sen jälkeen itsemurhan. Omaiset kertoivat olevansa järkyttyneitä, koska he, heidän ystävänsä ja työtoverinsa uskoivat, ettei tällainen teoria voi pitää paikkaansa.
Poliisi ei ottanut paikalta dna-näytteitä ja sormenjälkiä, koska epäili murha-itsemurhaa, jossa ei ollut osallisina ulkopuolisia.
Tapausta tutkineet yksityisetsivät alkoivat pian epäillä murhaa. Toronton poliisi ilmoitti 26. tammikuuta 2018, että pariskunta oli murhattu. Molempien kädet oli sidottu ennen vyöllä kuristamista. Mutta myös myrkyttämistä on epäilty tekotavaksi.  Uusista yksityiskohdista kerrottiin samana päivänä, kun Shermanin perustaman Apotexin toimitusjohtaja erosi.
Surmaa on epäilty ammattilaisen tai ammattilaisten tekemäksi palkkamurhaksi.
Jälkikäteen ilmoitettiin, että Shermaneilla olisi ollut tapana jättää ovi lukitsematta.
Marraskuussa 2020 Toronton poliisi ilmoitti edistyneensä murhatutkinnassa ja kertoi erään henkilön olevan kiinnostuksen kohteena. Tätä henkilöä ei kuitenkaan oltu pidätetty.
Edelleenkään vuonna 2022 poliisi ei ollut pidättänyt ketään murhasta epäiltynä. Poliisi ilmoitti tutkivansa yhätätä, valitettavasti jo vanhaa rikostapausta.
Monia motiiveja ja epäiltyjä Barry Shermanin murhaamiseen oli: syytöksiä yritysvakoilusta, oikeusjuttuja jotka saatettiin kostaa murhalla, velkoja, politiikkaa jne. Suvussa oli rahariitoja. Esimerkiksi serkku Kerry Winters oli äskettäin hävinnyt oikeusjutun Poliisi kertoi, että Sherman oli noin miljardin velkaa eräälle taholle, eikä aikonut maksaa takaisin. Honey Shermanin sisar epäili, että muslimit olisivat surmanneet  Shermanin, koska tämä tuki juutalaisia Israelia ja vastusti arabimaita ja muslimeja.
Aiheesta muualla

https://www.bloomberg.com/features/2018-apotex-billionaire-murder/
Bruno Kouamé

Bruno Kouamé (16. joulukuuta 1927 – 17. toukokuuta 2021) oli norsunluurannikkolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. heinäkuuta 1956 ja nimitettiin Abengouroun hiippakunnan piispaksi 26. maaliskuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 31. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernard Yago, jota avustivat Justo Mullor García ja Lucien Monsi-Agboka.
Kouamé jäi eläkkeelle 21. marraskuuta 2003.
Bruno Krook

Bruno Gustaf Krook (20. syyskuuta 1883 Tammisaari – 17. kesäkuuta 1954 Bad Homburg, Länsi-Saksa) oli suomalainen yritysjohtaja. Hän valmistui diplomi-insinööriksi Karlsruhessa 1907. Hän oli Wilh. Schaumanin vaneritehtaan teknillinen johtaja vuodesta 1912 ja toimitusjohtaja 1917–1929, August Eklöf Ab:n johtaja 1933–1938, Teijon Tehtaat Oy:n ja Ab Svartå Bruk Oy:n toimitusjohtaja 1939–1944. Hänelle myönnettiin vuorineuvoksen arvonimi. Krook oli Wilh. Schauman Ab:n hallituksen puheenjohtaja 1945–1953.
Brasilian yleisvaalit 2006

Brasilian yleisvaalit 2006 järjestettiin 1. lokakuuta 2006 ja toinen kierros 29. lokakuuta 2006. Vaaleissa valittiin presidentti, varapresidentti ja kansalliskongressin jäsenet.
Koska yksikään ehdokas ei saanut yli 50 prosenttia äänistä ensimmäisellä kierroksella, niin vaalit menivät toiselle kierrokselle.
Toiselle kierrokselle pääsivät istuva presidentti Luiz Inácio Lula da Silva sekä Geraldo Alckmin. Luiz Inácio Lula da Silva voitti vaalit saatuaan noin 61 prosentin ääniosuuden.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brasilian yleisvaalit 2006 Wikimedia Commonsissa
Catherine Disher

| Catherine Disher |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Catherine Wilder Disher
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1960 (ikä 64) Montréal, Québec
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1986–
Merkittävät roolit:  Natalie Lambert (Forever Knight) Jean Grey (X-Men)
Palkinnot
 Gemini (2004) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Catherine Wilder Disher (s. 22. kesäkuuta 1960 Montréal, Québec) on kanadalainen Gemini-palkittu näyttelijä, joka tuli tunnetuksi televisiosarjasta Forever Knight esitettyään tohtori Natalie Lambertia. Samaan aikaan hän oli myös Jean Greyn äänenä piirrossarjassa X-Men. Vuoden 1999 videopelissä Resident Evil 3: Nemesis Disher ääninäyttelee päähenkilö Jill Valentinea.
Vuosien 2008–2010 aikana Disher näytteli Maggie Nortonia televisiosarjassa Raja – the Border. Vuoden 2008 jälkeen hän on näytellyt Martha Tinsdalea seitsemässä The Good Witch -elokuvassa ja niiden jälkeen tuotetussa Good Witch -televisiosarjassa.
Aiheesta muualla

Catherine Disher Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Catherine Disher TV.comissa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Catherine Eddowes

Catherine "Kate" Eddowes (14. huhtikuuta 1842 – 30. syyskuuta 1888) oli Viiltäjä-Jackin neljäs ja toiseksi viimeinen varmana pidetty uhri. Hänen syntymätodistuksessaan ilmoitettu nimi on Catharine, mutta tätä kirjoitusmuotoa hän ei itse käyttänyt.
Eddowes syntyi Wolverhamptonissa. Hänen vanhempansa olivat George Eddowes ja Catherine Eddowes (o.s. Evans). Hänellä oli lisäksi useita siskoja ja veljiä.
Eddowesilla oli pitkäaikainen rakkaussuhde Thomas Conwayn kanssa, ja parilla oli kolme lasta:
Annie (s. 1865)
George (s. n. 1868)
toinen poika (s. n. 1875)
Naimisiin Eddowesin ja Conwayn ei kuitenkaan tiedetä koskaan menneen. Suhde tuli tiensä päähän vuonna 1880. Eddowes oli myöhempinä vuosinaan alkoholisti ja munuaistaudin vaivaama.
Kuolema

Endowes kuoli aamuyöllä 30.9.1888. Hänet nähtiin viimeksi elossa noin kello 1.30, ja poliisi löysi hänet surmattuna hieman myöhemmin. Nainen haudattiin 8. lokakuuta, eikä hänen murhaajaansa tunnistettu sen koommin.
Catherine Eddowesin ruumis
Brasilian yleisvaalit 2002

Brasilian yleisvaalit 2002 järjestettiin 6. lokakuuta 2002 ja toinen kierros 27. lokakuuta 2002. Vaaleissa valittiin presidentti, varapresidentti ja kansalliskongressin jäsenet.
Toiselle kierrokselle pääsivät Työväenpuolueen ehdokas Luiz Inácio Lula da Silva sekä Sosiaalidemokraattisen puolueen ehdokas José Serra. Luiz Inácio Lula da Silva voitti vaalit ja näin ollen hänestä tuli seuraava Brasilian presidentti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brasilian yleisvaalit 2002 Wikimedia Commonsissa
Buila-Vânturarițan kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Romania
Pinta-ala:  44,8 km2 
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  2005 
Hallinto:  Kotisivu: buila.ro (romaniaksi)
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Buila-Vânturariţan kansallispuisto on Romaniassa sijaitseva kansallispuisto. Se sijaitsee Etelä-Karpaatteihin eli Transilvanian Alpehin kuuluvilla Căpăţîniivuorilla. Puiston alueella vuoristossa on kalkkikiviharjanne ja Builan vuorenhuippu, joka on 1 849 metriä korkea ja Vânturariţa, joka on 1 885 metriä korkea. Alueella on jokien uurtamia kanjoneita ja vesiputouksia. Alueella virtaavat joet Costesti, Cheia, Bistrita ja Olanesti. Vuorenrinteet ovat paikoin jyrkkiä ja niiden sisällä on 20 luolaa, joita ovat Peştera Liliecilor, Peştera Arnăuţilor, Peştera Clopot ja Peştera Pagodelor. Puiston alueella on useita erakkoluostareita Trovantin museon suojelualue. Puiston alueella elää susia, karhuja, lepakoita, ilveksiä, gemssejä, kauriita ja villisikoja. Puistossa kasvavia puita ovat marjakuusi ja kataja. Puiston kukkakasveihin kuuluu harjaneilikka.
Brannigan – terästä nyrkeissä

| Brannigan - terästä nyrkeissä> Brannigan |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Douglas Hickox
Käsikirjoittaja:  Christopher Trumbo   Michael Butler   William P. McGivern   William W. Norton
Tuottaja:  Arthur Gardner   Jules V. Levy
Säveltäjä:  Dominic Frontiere
Kuvaaja:  Gerry Fisher
Leikkaaja:  Malcom Cooke
Lavastaja:  Edward Marshall
Erikoistehosteet:  Steve Hamilton   Roy Whybrow
Pääosat:  John Wayne   Richard Attenborough   Judy Geeson   Mel Ferrer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  Wellborn   Levy-Gardner-Laven   United Artists
Levittäjä:  United Artists
Ensi-ilta:   21. maaliskuuta 1975    12. kesäkuuta 1975    7. toukokuuta 1976
Kesto:  111 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Brannigan – terästä nyrkeissä (Brannigan) on brittiläisen Douglas Hickoxin ohjaama toimintatrilleri vuodelta 1975. Sen pääosissa esiintyvät John Wayne, Richard Attenborough, Judy Geeson ja Mel Ferrer.
Suurilta osin Lontooseen sijoittuva elokuva kertoo chicagolaisesta poliisista James "Jim" Branniganista (Wayne), joka lähetetään Britanniaan noutamaan amerikkalainen gangsteri Larkin (John Vernon). Larkin kuitenkin kidnapataan ja hänet vapautetaan vain lunnaita vastaan. Brannigan käyttää Larkinin kiinnisaamisessa amerikkalaisia otteita, josta brittiläiset poliisit eivät ole Branniganin kanssa samaa mieltä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Wayne  | … |  James "Jim" Brannigan   |
|  Richard Attenborough  | … |  Sir Charles Swann   |
|  Judy Geeson  | … |  Jennifer Thatcher   |
|  Mel Ferrer  | … |  Mel Fields   |
|  John Vernon  | … |  Ben Larkin   |
|  Daniel Pilon  | … |  Gorman   |
|  Ralph Meeker  | … |  Moretti   |
Tuotanto

Elokuva kuvattiin kesä-elokuussa 1974 Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Elokuvan tuotanto oli Waynelle vaikeaa aikaa, sillä hän kärsi juuri ennen elokuvan kuvauksia diagnoisoiduista sydänongelmista ja oli juuri toipunut vakavasta keuhkokuumesta. Elokuva ei menestynyt kovin hyvin ja se jäi Waynen viimeiseksi kyttärooliksi. Elokuva kuuluu myös lukuisiin Likainen Harry -elokuvaa lainaaviin elokuviin, joita tehtiin 1970-luvulla hyvin paljon.
Bobby Holík

| Bobby Holík |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1971 Jihlava, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekki    Yhdysvallat
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Bob
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  193 cm
Paino:  105 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1990–2009
Aik. seurat:  HC Dukla Jihlava (ČSHL)   Hartford Whalers (NHL)   New Jersey Devils (NHL)   New York Rangers (NHL)   Atlanta Thrashers (NHL)
NHL-varaus:  10. varaus, 1989 Hartford Whalers
Robert "Bobby" Holík (s. 1. tammikuuta 1971 Jihlava, Tšekkoslovakia) on tšekkiläissyntyinen yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija. Hän voitti urallaan kahdesti Stanley Cupin.
Ura > Maajoukkueessa

Holík edusti Tšekkoslovakiaa useassa ikäkausijoukkueessa. Hän oli mukana jo vuonna 1988 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa, joissa teki seitsemän pistettä kuudessa ottelussa. Seuraavana vuonna Tšekkoslovakia voitti 18-vuotiaiden EM-kisoista hopeaa ja 20-vuotiaiden MM-kilpailuista pronssia. Holík edusti kummassakin turnauksessa maataan. Vuoden 1990 nuorten MM-kilpailuissa Holík muodosti Jaromír Jágrin ja Robert Reichelin kanssa yhden kisojen vaarallisimmista kentällisistä. Kolmikko iski yhteensä 50 pistettä. Reichel valittiin kisojen parhaaksi hyökkääjäksi ja tähdistökentälliseen Jágrin kanssa. Holíkikin oli kisojen kakkostähdistössä. Tšekkoslovakia saavutti kisoista pronssia.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Holík edusti ensimmäisen kerran Tšekkoslovakiaa vuonna 1991 Hartfordin jäätyä pudotuspelien ulkopuolelle. Seuraavan kerran Holík pelasi maajoukkueessa maailmancupissa 1996, kun hän edusti Tšekkiä. Turnaus jäi Holíkin viimeiseksi maajoukkue-esiintymiseksi, sillä hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden pian maailmancupin jälkeen. Samalla hän luopui Tšekin passista.
Perhe

Bobby Holík on Jaroslav Holíkin, tšekkiläisen jääkiekkoilijan ja valmentajan poika. Holíkin sisko Andrea Holíková pelasi tennistä ammattilaisena. Holikin lanko on niinikään NHL- ja maajoukkuejääkiekkoilija František Musil.
Aiheesta muualla

Bobby Holík The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Camilo Vargas

Camilo Vargas
Camilo ''Andrés'' Vargas Gil (s. 9. maaliskuuta 1989) on kolumbialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hänen nykyinen seurajoukkue on Atletico Nacional. Hän on Kolumbian jalkapallomaajoukkueen kolmosmaalivahti.
Boris Nolde

| Boris Nolde |
| --- | --- |
 Boris Nolden muotokuva.
Kansainvälisen oikeuden instituutin puheenjohtaja
 1947 – 28. toukokuuta 1948  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. joulukuuta 1876 Pietari
Kuollut: 28. toukokuuta 1948 (71 vuotta) Lausanne, Sveitsi
Titteli:  Kuurinmaan paroni
Vanhemmat:  Emanuel Yulievich Nolde (1854–1909) (isä) Marija Vasiljevna Jekimova (äiti)
Boris Emmanuilovitš Nolde (ven. Борис Эммануилович Нольде; 27. joulukuuta 1876 (J: 8. tammikuuta 1877) Pietari — 28. toukokuuta 1948 Lausanne, Sveitsi) oli venäläinen paroni, juristi, kansainvälisen oikeuden asiantuntija ja venäläinen historioitsija.
Elämäkerta > Perhe ja koulutus

Boris Nolde oli paroni Emmanuil Juljevitš Nolden (ven. Эммануил Юльевич Нольде) ja tämän ensimmäisen vaimon Marija Vasiljevna Jekimovin poika. Perheellä oli myös tytär Jekaterina (19. joulukuuta 1879 – noin 1940).
Hän opiskeli lyseossa Pietarissa ja valmistui vuonna 1894. Tämän jälkeen hän jatkoi opintojaan Pietarin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa, jossa hän oli Friedrich Martensin (Fjodor Fjodorovitch Martens) oppilas.
Vuosina 1899-1901 hän omistautui yliopiston professorin arvonimen ja kansainvälisen oikeuden johtajan arvon saamiseen. Vuonna 1905 hän valmistui kansainvälisen oikeuden tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa aihe oli Valtioiden puolueettomuus: oikeudellinen tutkimus.
Elämäkerta > Keisarillisen Venäjän juristi ja diplomaatti (1903–1917)

Vuodet 1903–1919: kansainvälisen oikeuden ylimääräinen professori Pietarin polyteknisessä yliopistossa.
Vuodet 1905–1917: kansainvälisen oikeuden professori Bestužev-kursseilla Pietarissa.
Vuodet 1908–1917: Ensyklopedisen oikeuden professori Keisarillisessa lyseossa.
Vuodet 1907–1914: ulkoministeriön oikeudellinen neuvonantaja.
Vuodet 1914–1916: ulkoministeriön lakiosaston johtaja.
Vuodet 1916–1917: ulkoministeriön toisen lakiosaston johtaja.
Kansainvälisen oikeuden instituutin ja Haagin pysyvän välitystuomioistuimen jäsen.
Hän osallistui toiseen Haagin konferenssiin vuonna 1907, Lontoon laivastokonferenssiin 1908-1909, keskusteluihin Huippuvuorten asemasta (1910-1912) sekä Balkanin asioiden rahoituskomissioon Pariisissa vuonna 1913.
Nolde oli kansainvälisen oikeuden teoreetikko (yleisen kansainvälisen oikeuden ja kansainvälisen yksityisoikeuden asiantuntija) ja Venäjän julkisoikeuden asiantuntija.
Kansainvälisessä oikeudessa hän oli positivistisen koulukunnan kannattaja. Monia hänen kirjoittamiaan artikkeleita ja teoksia löytyy julkaisuista, kuten Pravo, Žurnal ministerstva justitsii, Vestnik Jevropy, Izvestija Sankt-Peterburgskogo politehnitšeskogo instituta, Vestnik prava ja Vestnik graždanskogo prava.
Poliitikko ja juristi Mark Veniaminovitš Višnjakin mukaan:
”Nolde oli oppinut ”jumalallisen armon koskettama”, kuten he sanovat. Hän oli ensiluokkainen lakimies, hänellä oli terävä analyyttinen mieli ja paljon tietoa ja ennen kaikkea innokas kiinnostus ja ”maku” juridisia ongelmia kohtaan. Ja hän kirjoitti erinomaisella tyylillä, yksinkertaisesti ja ytimekkäästi.
Boris Nolde oli myös venäläisen diplomatian historioitsija.
Elämäkerta > Vallankumouksissa (maaliskuu 1917-kesä 1919)

Hänellä oli liberaaleja poliittisia ideoita ja hän osallistui Demokraattisen perustuslaillisen puolueen (KD, ”kadetti”) toimintaan. Helmikuun 1917 vallankumouksen aikana hän osallistui luopumisilmoituksen laatimiseen suurherttua Mikaelin valtaistuimelle, jonka odotettiin seuraavan Nikolai II:ta.
Maaliskuun ja toukokuun 1917 välisenä aikana hän toimi ulkoministeri Pavel Miljukovin alaisuudessa. Siinä käsitellään myös vallan siirtämistä väliaikaiselle hallitukselle ennen perustuslakia säätävän kokouksen koollekutsumista. Hän on väliaikaisen hallituksen oikeudellisen komitean ja perustavan kokouksen vaalilain laatimisesta vastaavan erityiskomitean jäsen. Lokakuussa 1917 hän liittyi Venäjän tasavallan väliaikaiseen neuvostoon (parlamenttiin).
Brest-Litovskin rauhansopimusneuvottelujen aikana vuoden 1918 alussa hän tarjosi palvelujaan Neuvostoliiton hallitukselle.
Keväällä 1918 hän liittyi bolševikkien vastaiseen keskustaoikeiston järjestöön, mutta pettyi yhteistyöhön kolmoisententen maiden kanssa ja siirtyi lähemmäs Saksaa. Tästä näkökulmasta katsottuna hän on kadettipuolueen vähemmistövirrassa.
Kevääseen 1919 asti se kuului vielä periaatteessa Pietarin yliopiston kansainvälisen oikeuden laitokseen ja Pietarin laivastoakatemiaan.
Elämäkerta > Maastamuutto ja maanpako Ranskassa (1919-1948)

Kesällä 1919 hän muutti Suomeen, missä hän osallistui syksyllä neuvotteluihin Suomen hallituksen kanssa Aleksandr Koltšakin neuvostovastaisen hallituksen puolesta.
Hän muutti Pariisiin vuonna 1920, missä hän oli osa demokraattisen perustuslaillisen puolueen valtuuskuntaa kyseisessä kaupungissa.
Hän on yksi Sorbonnen venäjän kielen osaston luojista ja järjestäjistä. Hän oli Pariisin Institut d'études slavesin dekaani ja vuodesta 1925 Oikeus ja talous -lehden (ven. Право и хозяйство, Pravo i hozjaistvo) päätoimittaja. Hän oli myös Venäjän Punaisen Ristin pääjohtaja Pariisissa, Juristien seuran puheenjohtaja ja Venäjän ulkomailla toimivien lakimiesten kongressin komitean jäsen.
Samaan aikaan Nolde opetti Cours Supérieurs Militairesissa Pariisissa, useissa yliopistoissa Ranskassa, Belgiassa ja Alankomaissa sekä julkaisi artikkeleita, kirjoja ja monografioita venäjäksi, saksaksi, ranskaksi ja englanniksi. Hän työskenteli sekä oikeudellisten että historiallisten tutkimusaiheiden parissa; hän on erityisesti kirjoittanut kirjan slavofiilistä kirjailija Juri Samarinista.
Toisen maailmansodan aikana hän pysyi Ranskassa ja vahvisti natsivastaisen asemansa. Ansioistaan tänä aikana hänet nimitettiin kunnialegioonaan.
Vuodesta 1947 kuolemaansa asti hän oli kansainvälisen oikeuden instituutin puheenjohtaja.
Elämäkerta > Avioliitot ja jälkeläiset

Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Aleksandra Andrejevna, o.s. Iskritskaja (10.5.1880–1933), Mihail Andrejevitš Iskritskin (1876–1948) sisar. Heillä oli kolme poikaa:
Boris (25. syyskuuta 1903, Pietari - 20. syyskuuta 1987, Pariisi)
Andrei (7. marraskuuta 1905 – 22. tammikuuta 1987, Pariisi), joka vuonna 1934 meni naimisiin Irina Pavlovna Andrejevan, Salomeja Andronikovan tyttären kanssa.
Emmanuil (25. marraskuuta 1909 -?)
Hänen toinen vaimonsa oli Olga Aleksandrovna Tereštšenko (1896 -?), Aleksandr Nikolovitš Tereštšenkon tytär, jonka ukrainalainen perhe oli ansainnut omaisuuden sokeriteollisuudessa.