stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Wilkinson
Elämäkerta > Salaliitto Aaron Burrin kanssa

Maaliskuussa 1804 Wilkinson lähetti Madridiin tietoja Lewisin ja Clarkin retkikunnan tulevasta tutkimusmatkasta Pohjois-Amerikan länsiosiin. Uutisen takia Madridissa epäiltiin, että Yhdysvaltain asutus tulisi leviämään länsirannikolle ja tuhoamaan espanjalaisten kaivostoiminnan. Uuden-Espanjan joukot saivat käskyn pysäyttää retkikunnan, mutta espanjalaiset eivät tavoittaneet sitä.
Jefferson nimitti Wilkinsonin Louisianan territorion kuvernööriksi vuonna 1805. Samana vuonna hän aloitti kohtalokkaaksi osoittautuneen suhteensa varapresidentti Aaron Burriin. Burr ja Wilkinson suunnittelivat hyökkäystä Espanjan siirtokuntaan Meksikoon ja kehittelivät Yhdysvaltain läntisten osavaltioiden valtausta perustaakseen oman valtionsa. Burr ja Wilkinson olivat keräämässä tuhannen sotilaan palkka-armeijaa, jonka irlantilainen aristokraatti Harmann Blennerhassett oli luvannut rahoittaa.
Tieto salaliitosta vastaan vuosi kuitenkin läntisiin sanomalehtiin, joissa epäiltyinä nimettiin Wilkinson ja Burr. Maineensa puhdistamiseksi Wilkinson järjesti Burrin pidätyksen. Myös palkka-armeijan rahoittaja Blennerhassett joutui vaikeuksiin, ja miliisit polttivat hänen kartanonsa. Presidentti Jefferson erotti Wilkinsonin kuvernöörin virasta ja nimitti hänen tilalleen Meriwether Lewisin, joka oli tullut kaikille amerikkalaisille tutuksi Lewisin ja Clarkin tutkimusretkestä. Lewisin vaikeaksi tehtäväksi jäi puhdistaa korruptoitunut ja rikollisuuden täyttämä Louisianan territorio.
Tulevan oikeudenkäynnin aikana Wilkinsonin yhteys Burriin ja Espanjan hallitukseen tuli ilmi, mutta hän vältti täpärästi syytteet.
Elämäkerta > Yhdysvaltain ja Ison-Britannian sota 1812–1814

Yhdysvaltain ja Ison-Britannian välillä vuosina 1812–1814 käyty sota tarjosi Wilkinsonille viimeisen mahdollisuuden pelastaa maineensa. Hänet nimettiin vanhimpana amerikkalaisena kenraalina St. Lawrence -joelle Kanadaan hyökänneiden joukkojen komentajaksi. Tämä oli suuri kunnia Wilkinsonille, sillä englantilaisten ajaminen pois Pohjois-Amerikasta oli Yhdysvaltain tulevaisuudelle tärkeää.
Marraskuussa 1813 Wilkinson johti sotaretkeä, jonka tarkoituksena oli vallata Montreal. Ensimmäinen hyökkäyskohde oli Ontariojärven rannalla sijaitseva Kingston. Englantilaiset joukot ehtivät muodostaa kuitenkin tiiviin muurin, joka pysäytti amerikkalaisten etenemisen. Crysler’s Farmin taisteluna tunnettu tapahtuma päättyi Wilkinsonin joukkojen tappioon. Moninkertaisesta ylivoimasta huolimatta Yhdysvaltain armeija joutui perääntymään menetettyään sotakentällä yli sata sotilasta. Wilkinsonia moitittiin ankarasti vetäytymisestä. Hän yritti vierittää epäonnistumisen alaisensa kenraalimajuri Wade Hamptonin syyksi, mutta vain harvat uskoivat hänen selityksiään.
Wilkinson sai talvella 1814 uuden mahdollisuuden vallata Kingston ja Montreal. Hän uskoi nopean voiton briteistä pelastavan maineensa esimiestensä ja amerikkalaisten silmissä. Maaliskuussa 1814 käyty Lacolle Millsin taistelu kuitenkin epäonnistui. Taistelun jälkeen Wilkinson erotettiin Yhdysvaltain armeijan palveluksesta. Hänen tilalleen nimettiin kenraalimajuri George Izard.
Epäonnistuminen Kanadan rajaseudun taisteluissa vei Wilkinsonin sotaoikeuteen. Häntä syytettiin korkeaan virka-asemaansa nähden sopimattomasta käytöksestä, pelkuruudesta, Yhdysvaltain armeijan halventamisesta ja kykynemättömyydestä hoitaa tehtäviään. Maaliskuussa 1815 valamiehistö totesi Wilkinsonin syyttömäksi kaikkiin häntä vastaan esitettyihin syytöksiin.
Elämäkerta > Kuolema ja hautaus

Vuonna 1816 Wilkinson kirjoitti omaelämäkerrallisen teoksensa Memoirs of My Own Times, jossa hän koetti puhdistaa maineensa. Kirja myi kohtuullisesti, muttei vastannut Wilkinsonin odotuksia. Kesällä 1817 Wilkinson osti puuvillaplantaasin New Orleansin läheltä. Viisi vuotta myöhemmin hän luopui plantaasista ja muutti Mexico Cityyn, jossa toimi konsulttina amerikkalaisille liikemiehille ja poliitikoille.
Wilkinson kuoli Mexico Cityssä vuonna 1825 ollessaan 68-vuotias. Hänet haudattiin paikalliselle Pyhän Mikaelin kirkon hautausmaalle juhlavin menoin. Paikalla oli muun muassa Yhdysvaltain suurlähettiläs ja Meksikon tuleva presidentti Anastasio Bustamante.
Pyhän Mikaelin kirkon hautausmaa kaavoitettiin 1872 asuntoalueeksi. Yhdysvaltain lähetystö lähetti virkamiesseurueen paikalle johtamaan Wilkinsonin haudan avaamista ja vainajan siirtämistä Méxicon kansalliselle hautausmaalle. Alueen haudat oli kuitenkin ehditty kaivaa auki ja niiden sisältö kuljettaa yleiseen hautaholviin, jossa Wilkinsonin luut olivat sekoittuneet muihin vainajiin.
Elämäkerta > Avioliitot

Wilkinson avioitui Ann Biddlen kanssa Philadelphiassa vuonna 1778. Biddlet olivat vanhaa kveekarisukua, joka oli saapunut Pohjois-Amerikkaan 1681. Yhdysvaltain vapaussodan aikana Biddlet nousivat arvostettuun asemaan Philadelphiassa. Wilkinsonin ja Ann Biddlen avioliitossa syntyi neljä lasta ja vaimo auttoi tuntuvasti miehensä uraa poliitikkona. Annin kuoltua vuonna 1807 Wilkinson nai neljä vuotta myöhemmin 22-vuotiaan Celeste Laveau Trudeaun, jonka kanssa hän sai kolme lasta.
Löytyneet arkistot ja salakieli

Wilkinsonin petollisuus Yhdysvaltoja kohtaan paljastui koko laajuudeltaan vasta Espanjan–Yhdysvaltain sodassa, jossa Yhdysvaltain joukot saivat haltuunsa espanjalaisten arkistot Kuubassa. Arkistoja tutkittaessa niistä löytyi suuri määrä Wilkinsonia koskevaa aineistoa, joka liittyi hänen toimintaansa Espanjan salaisena agenttina.
Vuonna 1929 Yhdysvaltain armeijan viestintäjoukkojen luutnantti Mark Rhoads otti opetusmielessa analysoitavakseen Wilkinsonin käyttämän salakirjoituksen, joka oli suurelta osin perustunut John Enticken The New Spelling Dictionaryyn. Kirjoituksessa kooditeksti näkyi numeroina, joita erottivat desimaalipilkut ja erilaiset symbolit. Vaihtoehtoisesti Wilkinson oli käyttänyt salakirjoitusta, jonka perustana olivat pitkät ja monitavuiset avainsanat.
Gilbert Stuart: Kenraali Horatio Gates, 1793-1794.
Esteban Rodríguez Miró
Jeffersonin varapresidentti Aaron Burr.
Yan’an

| Yan’an (延安市, Yán'ān Shì) |
| --- | --- |
 Yan'anin sijainti Shaanxissa, alla sijainti Kiinassa.
 Yan’an
 Koordinaatit: 36°35′N, 109°29′E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Shaanxi
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Prefektuuritason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  37 030 km²
Väkiluku (2010):  2 187 009
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  716000
Suuntanumero(t):  0911
Rekisterikilpi:  陕J
 
 www.yanan.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Yan’an (kiin. 延安市, Yán’ān Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Shaanxin maakunnassa Keltaisen joen sivujoen Yan Shuin varrella. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungin väkiluku oli 2,187 miljoonaa ja pinta-ala noin 37 030 neliökilometriä. Nimestä esiintyy myös länsimaiset kirjoitusmuodot Yanan ja Jenan.
Maantiede ja hallinnollinen jako

Yan’an sijaitsee Shaanxin maakunnan pohjoisosassa. Alue on lössiylänköä, jota halkovat veden uurtamat rotkot. Kaupunki on rakennettu Yanjoen rannalle syvänteeseen, jota ympäröivät kukkulat. Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu kahteen kaupunkipiiriin (Baota, 475 234 as., 2010; Ansai) ja 11 piirikuntaan (Fuxian, Ganquan, Huangling, Huanglong, Luochuan, Wuqi, Yanchang, Yanchuan, Yichuan, Zhidan, Zichang).
Historia

Yan’an-nimitys tuli ensimmäistä kertaa käyttöön vuonna 607 jaa. Sui-dynastian alaisena sotilaspäällikön johtamana piirikuntana. Sittemmin paikka oli tärkeä raja-alueen tukikohta Tang-dynastialle ja Song-dynastialle. Song-dynastian aikana Yan’an oli osa puolustukseen käytettyjä tukikohtia läntistä Xia-dynastiaa vastaan. Vuonna 1221 Yan’an oli näyttämö taistelulle, jossa mongolit Jin-dynastian joukot. Alueen merkitys väheni 1400-luvulta eteenpäin. Muslimikapinat vuosina 1864-75 nälänhätä 1870-luvulla hävittivät aluetta. Myös 1920- ja 1930-luvuilla alueella koettiin kuivuuden aiheuttamia nälänhätiä.
Vuonna 1935 kommunistit saapuivat alueelle suoritettuaan 9 600 kilometrin pituisen pitkän marssin Jiangxista, jonka Kuomintangin kannattajat olivat vallanneet. Yan’anista tuli kommunistien päätukikohta Kiinan–Japanin sodan ja sitä seuranneen sisällissodan aikana. Yan’anista tulikin kommunistisen vallankumouksen symboli.
Kaupunkikuva

Yan’anin alkuperäinen muurin ympäröimä vanhakaupunki tuhoutui japanilaisten pommituksissa toisen maailmansodan aikana. Alue on kärsinyt myös maaperän eroosiosta. Kaupungin pohjoispuolella on noin 100 historiallista paikkaa, jotka liittyvät tavalla tai toisella kommunistien toimintaan Japanin vastaisen sodan aikana. Kaupungissa oli Kiinan kommunistien päämaja 1935-45 ja siellä on museona Mao Zedongin asuinluola.
Liikenne

Yan’an on Pohjois-Shaanxin liikenteen solmukohta. Rautatie yhdistää kaupungin Shaanxin pääkaupunki Xi’aniin. Xi’aniin kulkee myös moottoritie, joka jatkuu pohjoisessa Sisä-Mongoliaan. Kaupungin lentokentältä lähtee lentoja Xi’anin ohella Pekingiin ja muihin Kiinan kaupunkeihin.
Yan’anin kaupunkia (v. 2007).
Yan’anin rautatieasema.
Terminaali Yan’anin lentoasemalla.
Entinen kommunistien johtajien asuinluola.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (kiinaksi) http://www.yanan.gov.cn/ywb/Home.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (yanan.gov.cn)
Yanan City Information (erityisesti talouspainotus) (englanniksi) (chinaknowledge.com)
Yanan Overview chinatravel.com. Viitattu 24.9.2015. (englanniksi)
China Postal Code Shaanxi Province (prefektuuri ja piirikuntataso) (englanniksi) (youbianku.com)
Richard Wright (muusikko)

Wright esiintymässä heinäkuussa 2006.
Richard William ”Rick” Wright (28. heinäkuuta 1943 Hatch End, Lontoo – 15. syyskuuta 2008) oli englantilainen itseoppinut pianisti ja kosketinsoittaja. Hän oli yksi Pink Floyd -yhtyeen perustajajäsenistä.
Ura Pink Floydissa > Sävellykset

Wrightin tärkeimpiä sävellyksiä Pink Floydin kanssa ovat ”A Saucerful of Secrets”, ”Echoes” ja ”Shine On You Crazy Diamond”, sekä hänen instrumenttien osalta säveltämänsä ”The Great Gig in the Sky”, jonka lauluosuudet improvisoi Clare Torry.
Wrightin tunnetuimpia täysin omia sävellyksiä ovat ”Us and Them” ja ”Summer ’68”.
Ura Pink Floydissa > Kosketinsoittajana ja laulajana

Wright toimi usein Pink Floydin taustalaulajana, mutta myös satunnaisesti päälaulajana. Wrightin suhde yhtyeen basistiin Roger Watersiin kuitenkin tulehtui niin pahasti, että Wright erotettiin yhtyeestä The Wall -albumin nauhoitusten aikana 1979, minkä jälkeen hänet palkattiin kiertuemuusikoksi samaiselle kiertueelle. Kiertue oli yhtyeelle taloudellisesti tappiollinen, mutta Wright sai palkkionsa, koska hän oli työsuhteessa Pink Floydiin.
Ura Pink Floydissa > Paluu Pink Floydiin

Wright otettiin takaisin yhtyeen riveihin Watersin lähdön jälkeen vuonna 1986. Myöhäiskauden Pink Floydin tuotannon merkittävimpiä kappaleita on Wrightin säveltämä ”Wearing The Inside Out” albumilta The Division Bell. Nick Mason kirjoitti vuonna 2004 samaa nimeä mukailevan yhtyeen historiikin Inside Out: A Personal History of Pink Floyd (Weidenfeld & Nicolson, ISBN 978-0-297-84387-0).
Sooloura

Wright osallistui Syd Barrettin toisen sooloalbumin Barrett (1970) äänityksiin David Gilmourin kanssa.
Wrightin ensimmäinen sooloalbumi Wet Dream julkaistiin syyskuussa 1978. Albumilla vieraili Pink Floydin kiertuekitaristinakin toiminut Snowy White. Albumin kappaleista Wrightin käsialaa ovat paitsi kaikki ”Against the Odds”, jonka hän teki vaimonsa Julietten kanssa. Albumin kansitaiteen suunnitteli Hipgnosis, joka on tehnyt kansitaidetta myös Pink Floydille. Vuonna 1984 Wrightilla oli muusikko Dave Harrisin kanssa lyhytikäinen yhteistyöprojekti nimeltä Zee, jonka materiaalista osa julkaistiin albumilla Identity. Tyyliltään albumin musiikki oli elektronista poppia lievällä rock-vivahteella.
Vuonna 1996 Wright julkaisi Broken China -nimisen albumin, joka lähenteli Pink Floyd -kauden albumien äänimaailmaa. Albumi käsitteli hänen kolmannen vaimonsa Millien kamppailua masennusta vastaan. Sinéad O’Connor vieraili albumilla muutaman kappaleen lauluosuuksissa.
2000-luvulla Wright toimi David Gilmourin kiertueilla kosketinsoittajana ja soitti tämän albumin On an Island (2006) nimikappaleessa urkuja ja kappaleessa ”The Blue” koskettimia laulaen joitakin vokaaliosuuksia.
Kuolema

Wright kuoli kotonaan 15. syyskuuta 2008 sairastettuaan lyhyen aikaa syöpää. Hän oli kuollessaan 65-vuotias.
Sooloalbumit

Wet Dream (1978)
Broken China (1996)
Aiheesta muualla

Richard Wrightin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Yleistä Rick Wrightistä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Sooloalbumit (englanniksi)
Wrightin sanoituksia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| n k Pink Floyd |
| --- | --- |
 David Gilmour  Nick Mason   Entiset jäsenet: Syd Barrett  Bob Klose  Roger Waters  Richard Wright 
Studioalbumit:  The Piper at the Gates of Dawn  A Saucerful of Secrets  More  Ummagumma  Atom Heart Mother  Meddle  The Dark Side of the Moon  Wish You Were Here  Animals  The Wall  The Final Cut  A Momentary Lapse of Reason  The Division Bell  The Endless River 
Livealbumit:  Ummagumma  Delicate Sound of Thunder  Pulse  Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81  Live at Knebworth 1990 
Kokoelmat:  Relics  A Nice Pair  A Collection of Great Dance Songs  Works  Echoes: The Best of Pink Floyd  The Best of Pink Floyd: A Foot in the Door 
Yhteispakkaukset:  Shine On  Oh, by the Way  Discovery 
Konserttielokuvat:  Live at Pompeii 
 diskografia  Publius Enigma 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 2  Ruotsi  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  SNAC  IdRef
Niilo Wälläri

Niilo Wälläri vuonna 1955.
Niilo Frans Wälläri (alk. Välläri; 6. heinäkuuta 1897 Lieto – 25. elokuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistyspoliitikko. Wälläri oli Suomen Merimies-Unionin puheenjohtaja vuodesta 1938 aina kuolemaansa saakka.
Nuoruusaika ja vuodet Yhdysvalloissa

Niilo Wällärin isä oli Punkalaitumelta kotoisin ollut nahkuri Frans Wälläri. Perheeseen syntyi kaikkiaan kahdeksan lasta ja isä kuoli esikoispoika Niilon ollessa 12-vuotias.
Wälläri lähti vuonna 1913 merille ja hän päätyi kolmisen vuotta myöhemmin Yhdysvaltoihin. Amerikassa Wälläri omaksui syndikalistisen ammattiyhdistystoiminnan periaatteet osallistuttuaan ammattiyhdistys  Industrial Workers of the Worldin (IWW) toimintaan. Hän opiskeli amerikansuomalaisten IWW-läisten ja sosialistien Työväen Opistossa (engl. Work People's College) opettajanaan muun muassa Leo Laukki.
Maaliskuussa 1919 Wälläri vangittiin ja hänelle langetettiin karkotustuomio, perusteena luvaton maahan saapuminen. Päästyään takuusummaa vastaan vapauteen muutaman viikon jälkeen hän siirtyi toimittamaan IWW:n suomenkielistä julkaisua Tie Vapauteen. Wällärin karkotus pantiin toimeen lokakuussa 1920.
Paluu Suomeen ja vankila-aika

Wälläri palasi Suomeen marraskuussa 1920, mutta hän siirtyi lähes heti tämän jälkeen Pietariin poliittisille kursseille. Palattuaan opista helmikuussa hänet valittiin Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen Uudenmaan piirisihteeriksi. Tammikuussa 1922 Wälläri nousi SSTP:n puheenjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti hieman yli vuoden. Kesällä 1922 SKP:n puoluejohdon laajennetussa kokouksessa Wälläri valittiin SKP:n Suomen byroon jäseneksi.  1920-luvun alussa  Wälläri työskenteli myös Liiketyöntekijäin liiton toimistotehtävissä.
Loppuvuodesta 1922 SKP:n keskuskomitea huomautti Wälläriä ja Kusti Kuloa "puoluekurin rikkomisesta" kaksikon jätettyä noudattamatta joitakin Suomen byroon päätöksiä. Suomessa SSTP:n johtajia kritisoivat varsinkin Laukki ja Adolf Taimi. Pudottuaan puheenjohtajan paikalta Wälläri valittiin toukokuussa 1923 uudelleen nimetyn Suomen Työväenpuolueen sihteeriksi. Saman vuoden syksyllä viranomaiset päättivät lakkauttaa SSTP:n ja sen johtajat ja kansanedustajat pidätettiin. Wällärin oikeudenkäynti pidettiin marraskuussa.
Tammisaaren pakkotyölaitoksessa tuomiotaan kärsinyt Wälläri riitaantui kiven sisällä entistä pahemmin samassa vankilassa olleen muun SKP:n johdon kanssa. Hän vastusti puolueen vankilaosaston kurinpitotoimenpiteitä sekä linjauksia, ja alkoi agitoida niitä vastaan. Wälläri keräsi ympärilleen joukon lähinnä ammattiyhdistysliikkeessä ansioituneita tovereita. Vuonna 1925 ryhmä julkaisi pamfletin "Irti emigranteista!", jossa kritisoitiin voimakkaasti sanelumenetelmiä, joita SKP:n Neuvostoliitossa oleskellut johto käytti ohjatessaan puoluetoimintaa Suomessa.
Wällärin kannattajat jatkoivat linjan propagointia vapauduttuaan vankiloista 1920-luvun loppupuolella ja vuonna 1929 perustettiin Suomen työväen vasemmistoryhmä, jolla oli jonkun verran kannatusta Etelä-Suomen teollisuuskaupungeissa. SKP leimasi ryhmän "hoipertelijoiksi", koska nämä eivät noudattaneet Kominternin linjan mukaista jyrkkää suhtautumista sosiaalidemokraatteihin, vaan päinvastoin kannattivat yhteistyötä esimerkiksi ammattiyhdistysliikkeessä. Vasemmistoryhmä puolestaan kutsui kriitikkojaan "huitojiksi". Vuonna 1930 Wälläri oli mukana Suomen sosialististen työväenyhdistysten keskuskomiteassa, joka perusti SAK:n yhdessä sosiaalidemokraattien kanssa.
Sota-aika 1939–1945

Wälläri vastusti jatkosodan aikana äänekkäästi valtiojohdon saksalaissuuntautuneisuutta. Sisäasiainministeri Toivo Horelli järjesti 1942 Wällärin kuulusteluihin, koska tällä epäiltiin olevan yhteyksiä vihollisiin. Wälläri myönsi olleensa Ruotsin-matkallaan yhteyksissä muun muassa englantilaisiin ammattiyhdistysjohtajiin. Helmikuussa 1942 SAK:n hallituksen työvaliokunta käsitteli asiaa, kehotti Wälläriä eroamaan työvaliokunnasta ja suositteli Merimies-Unionia erottamaan Wällärin puheenjohtajan tehtävästä. Wälläri ei kuitenkaan suostunut eroamaan, eikä Merimies-Unioni erottanut puheenjohtajaansa. Käytännössä SAK:n työvaliokunta ei kuitenkaan enää kutsunut Wälläriä kokouksiinsa. Hän vältti turvasäilöön joutumisen, koska viranomaiset pelkäsivät merenkulkijoiden katkaisevan laivaliikenteen ulkomaille vastatoimena, ja toisaalta koska Neuvostoliiton radiopropaganda haukkui Wälläriä jatkuvasti. Wälläri siirsi Merimies-unionin toimiston sodan ajaksi Tukholmaan.
Merimies-lehden entinen toimittaja Pertti Rönkkö kertoo suomalaisten merimiesten kohtaloista Saksassa ja Wällärin johtaman Merimies-unionin toiminnasta toisen maailmansodan aikana kirjassaan Aselevon maksumiehet (Atena 2020). Israelin merimiesliitto myönsi Wällärille kunniajäsenyyden ja kultaisen ansiomerkin tämän ansioista juutalaisten Saksaan luovutuksen estämisessä.
Toiminta AY-liikkeessä sotien jälkeen

Sotien jälkeen Wälläri oli mukana kansandemokraattien toiminnassa. Hän kuului lyhyen aikaa SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen hallitukseen.
1950-luvun lopulla Wälläri johdatti merimiesunionin ulos skogilaisten ja kommunistien vaikutusvallassa olleesta SAK:sta ja unioni liittyi myöhemmin sosiaalidemokraattien perustamaan uuteen SAJ:hin. Wälläri tuli merimiesunionin johtajana kuuluisaksi jatkuvasta lakonuhasta erilaisten etujen saavuttamiseksi – laivaliikenne oli pullonkaula Suomen vientiteollisuudelle, ja siksi pidettävä toiminnassa. Hän ehdotti, että miespuolisilta merenkulkijoilta poistettaisiin asevelvollisuus. Erityisesti jäänmurtajalakot olivat tehokas keino, sillä ne pysäyttivät talvimerenkulun kokonaan. 1950- ja 1960-luvuilla muodostui suoranaiseksi yleiseksi vitsiksi esittää Wällärin organisoimat jokatalviset jäänmurtajalakot kuin vuodenkiertoon kuuluvina, ja niille irvaili usein mm. pilapiirtäjä Kari Suomalainen.
Wällärillä oli ammattiliittonsa merimiesten kannatus, ja kun ulkomaankauppa oli pitkälti riippuvainen kauppamerenkulun sujuvuudesta, häntä myös pelättiin politiikan ja talouselämän päättäjien keskuudessa.
Wälläri vaikutti myös Suomen Joutsen -laivan säilymiseen. Kun laiva oli menossa muiden vanhojen purjelaivojen tavoin romuttamolle, Wälläri uhkasi pysäyttää laivaliikenteen, jos sijoituspaikkaa laivalle ei löydy. Valtio taipui ja laivasta tehtiin 1961 Turkuun merimiesammattikoulu.
Niilo Wälläri on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle. Haudan osoite on 45-4-112.
Julkaisuja

Merimies-unioni: Taistelua ja edistystä. 1964.
Antoisia vuosia. Weilin+Göös, 1967.
Aiheesta muualla

Bergholm, Tapio: / Wälläri, Niilo (1897–1967). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Hjalmar Eklund | SSTP:n puheenjohtaja 1922–1923 | Seuraaja: Toivo Hjalmar Långström |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Eero A. Wuori

| Eero A>  Wuori |
| --- | --- |
 Kerttu ja Eero A. Wuori 1950-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. elokuuta 1900 Helsinki
Kuollut: 12. syyskuuta 1966 (66 vuotta) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue
Eero Aarne Wuori (vuoteen 1942 Vuori; 11. elokuuta 1900 Helsinki – 12. syyskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, ammattiyhdistysjohtaja, diplomaatti ja Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta (SDP) edustanut poliitikko. Wuori toimi Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton (SAK) puheenjohtajana vuosina 1938–1945, ministerinä kolmessa eri hallituksessa vuosina 1944–1945 sekä Suomen diplomaattisena edustajana Lontoossa vuosina 1945–1952, Moskovassa vuosina 1955–1963 ja Tukholmassa vuosina 1964–1965.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Wuoren vanhemmat olivat puuseppä Oskar Wuori ja Josefiina Kuntonen. Hänen puolisonsa vuodesta 1929 oli Kerttu Juliana o.s. And (1903–1987), ja heillä oli yksi tytär. Eero Wuori ehti käydä Helsingin normaalilyseota seitsemän luokkaa, kunnes joutui vuonna 1918 keskeyttämään koulunkäyntinsä. Hän oli ”Norssin” oppilaiden toverikunnan varapuheenjohtaja.
Elämä ja ura > Toiminta kommunistina

Wuori osallistui koulupoikana Suomen sisällissotaan punaisten puolella huoltotehtävissä ja pakeni sen jälkeen Pietariin, jossa hän oli perustamassa Suomen Kommunistista Puoluetta (SKP). Punaupseerikurssin suoritettuaan Wuori toimi salaisissa puoluetehtävissä Suomessa ja Ruotsissa. Hän jäi kiinni komennuksellaan Suomessa 1. marraskuuta 1919, ja sai sisällissodan aikaisista sekä SKP-toimistaan yhteensä kymmenen vuoden kuritushuonerangaistuksen, jota hän suoritti Tammisaaren ja Turun vankiloissa. Hänet tuomittiin myös menettämään kansalaisluottamuksensa kahdeksaksi vuodeksi rangaistusajan yli. Hänet armahdettiin vuonna 1925, jolloin hän oli jo etääntynyt kommunisteista.
Wuoren kanssa läheisessä yhteistyössä 1950- ja 1960-luvuilla olleen Max Jakobsonin mukaan nuoruuden katkerat kokemukset heijastuivat Wuoren koko loppuelämään kausittaisena masennuksena ja alkoholismina. Vajavaiseksi jääneestä koulutaustastaan huolimatta Wuorella oli Jakobsonin mukaan laajat ja syvälliset tiedot historiasta ja politiikasta, minkä lisäksi hän puhui sujuvasti ruotsia, englantia ja venäjää. Toimiessaan suurlähettiläänä Lontoossa Wuori saattoi sanoa sikäläisille poliitikoille opiskelleensa kuusi vuotta ”Kakolan yliopistossa”.