stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Werner von Blomberg
Natsi-Saksan aikana > Führereid

Heti presidentti Paul von Hindenburgin kuoltua Blomberg ehdotti, että sotilaat vannoisivat valansa jumalan ja isänmaan sijasta Adolf Hitlerille. Ehdotus otettiin käyttöön elokuussa 1934. Vala tunnettiin nimellä Führereid.
»”Vannon jumalan nimeen tämän pyhän valan, että luovutan ehdottoman kuuliaisuuteni Saksan valtakunnan ja kansan johtajalle Adolf Hitlerille, Wehrmachtin ylipäällikölle, ja olen urheana sotilaana valmis vaarantamaan henkeni tämän valan täyttämiseksi milloin tahansa.” (Führereid)»
Puolustusministeriö nimettiin sotaministeriöksi vuonna 1935. 20. huhtikuuta 1936, Führerin syntymäpäivänä, Blombergista tuli ensimmäinen Hitlerin nimittämä sotamarsalkka.
Suosio laskee

Blombergista oli tullut sotavoimien mahtavin mies. Se huolestutti Göringiä, koska hän halusi nähdä itsensä ylimpänä komentajana. SS-johtaja Himmler puolestaan koki Blombergin haittaavan hänen oman armeijansa kasvua ja toimintaa. Natsijohtajat alkoivat juonitella Blombergia vastaan.
5. marraskuuta 1937 Hitler kutsui Blombergin ja armeijan haarojen komentajat sekä ulkoministeri Konstantin von Neurathin kokoukseen. Kokouksessa Hitler esitti suunnitelmansa, jonka mukaan Saksa tulisi käymään pieniä ryöstösotia Euroopassa. Sotien tarkoitus oli kohottaa heikentynyttä taloudellista tilannetta. Ranskaa ja Yhdistynyttä kuningaskuntaa vastaan käytävä sota tulisi kysymykseen aikaisintaan 1941, mutta viimeistään 1945. Blomberg vastusti suunnitelmaa. Se muutti Hitlerin mielipiteen Blombergista.
Suosio laskee > Skandaali

Juonittelijoille tarjoutui otollinen tilaisuus, kun 60-vuotias Blomberg rakastui 26-vuotiaaseen konekirjoittajaansa Erna Gruhniin. Blomberg oli jäänyt leskeksi hänen vaimonsa kuoltua vuonna 1932, mutta epäröi suhteen virallistamista, koska preussilaisten upseerien katsottiin voivan naida vain sopivista yhteiskuntaluokista. Göring kuitenkin kannusti Blombergia viemään Ernan vihille vedoten omaan avioliittoonsa eronneen näyttelijättären Emmy Sonnemanin kanssa. Häät vietettiin 12. tammikuuta 1938. Ne sujuivat onnellisesti paikalla olleen Hitlerin suojeluksessa ja Göringin toimiessa sulhaspoikana. Pariskunta matkasi Italiaan viettämään kuherruskuukautta.
Himmler oli kuitenkin kerännyt Gruhnista tietoja ja saanut kuulla tämän toimineen aiemmin lyhyen aikaa prostituoituna. Eräs poliisiupseeri oli jopa löytänyt Gruhnista otettuja alastonkuvia. Himmler ja armeijan komentajuudesta haaveileva Göring tiedottivat heti asiasta Hitlerille, joka raivostui ja määräsi armeijan kunnian säilyttämiseksi avioliiton purettavaksi. Nuorikkoonsa rakastunut Blomberg ei kuitenkaan halunnut erota puolisostaan vaan erosi tehtävistään itse ”vapaaehtoisesti” 26. tammikuuta 1938, sen jälkeen kun Göring oli uhannut tehdä Erna Gruhnin menneisyydestä julkisen uutisen. Muutamaa päivää myöhemmin Blombergin varteenotettavinta seuraajaa, kenraali Werner von Fritschiä syytettiin homoseksuaalisuudesta todistein, jotka osoittautuivat tekaistuksi. Skandaalien ansiosta Hitler saattoi ottaa armeijan johdon omiin käsiinsä.
Blomberg erosi armeijan palveluksesta lopullisesti 4. helmikuuta 1938. Blomberg ajettiin vaimonsa kanssa vuodeksi maanpakoon Caprin saarelle, ja sen jälkeen pariskunta vetäytyi Weisseen kylään Baijeriin. Hän ei ottanut osaa toiseen maailmansotaan. Länsiliittoutuneet pidättivät hänet 1945, ja hän toimi todistajana Nürnbergin oikeudenkäynneissä. Blomberg kuoli vangittuna 14. maaliskuuta 1946.
Werner von Blomberg, Hermann Göring, Werner von Fritsch ja Erich Raeder Hitlerin uudenvuoden vastaanotolla 1935.
Blomberg tervehtii Hitleriä Nürnbergin puoluepäivillä syyskuussa 1937.
Harolan linnaluoto

| Harolan linnaluoto> Sijainti |
| --- | --- |
 Harolan linnaluoto
Koordinaatit:  61.27715140°N, 22.38472615°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Kokemäki
Historia
Tyyppi:  linnavuori
Huippukausi:  rautakausi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Harolan linnaluoto (Linnanluoto) on saari Kokemäenjoen Huovoon koskessa. Se sijaitsee Harolan kylässä noin viisi kilometriä Kokemäen keskustasta joen yläjuoksulle päin. Noin sata metriä Harolan linnaluodosta pohjoiseen on Harolanluoto. Kauempana alajuoksulla sijaitsee Kokemäen linnaluoto, jolla sijaitsi keskiaikainen Kokemäen linna.
Harolan linnaluoto sijaitsee keskellä aikansa valtaväyläjokea kahden tunnetun muinaislinnan läheisyydessä linnoitukseksi hyvin soveltuvalla paikalla, sen rannat ovat jyrkät ja se on päältä tasainen. Harolasta on löydetty  rautakauden esineistöä sekä 27 metriä pitkä kiveys.
Kokemäenjoen 1945 alkanut säännöstely Kolsin voimalaitoksen valmistuttua on pienentänyt Harolan linnaluotoa. Nykyisin saari on epäsäännöllisen pitkänomainen pohjois-eteläsuunnassa. Sen pituus on noin 90 metriä ja sen eteläpään leveys on 30 metriä. Kapeimmillaan saari on keskellä, mistä se on noin 25 metriä leveä. Saari on nykyisin rehevän kasvillisuuden peittämä. Aikaisemmin sitä on käytetty myös eläinten laiduntamiseen.
Harolan linnaluodon historia

Harolan linnaluodolla on suoritettu arkeologisia kaivauksia, jotka kattavat 9,75 prosenttia sen pinta-alasta. Alueelta tehtyjen löytöjen perusteella se ollut käytössä pitkään. Vanhimmat luodolta tehdyt löydöt ovat peräisin kivikaudelta. Ensimmäinen historiallinen lähde luodosta on vuodelta 1607 jolloin Harolan Martti Simonpoika hankki luodon itselleen Kokemäen kirkkoherralta.
Tehtyjen tutkimusten perusteella Harolan linnaluodon käyttö linnoituksena on epäselvä. Se on ollut mahdollisesti käytössä linnavuorena rautakaudella, mutta tähän ei tähän asti tehtyjen tutkimusten perusteella ole saatu varmuutta. Linnaluodolta on löydetty mm. viikinkiajan keihäänkärki sekä merovingiajan soljet, hiiltä, saviastioiden palasia sekä eri eläinten hampaita. Ensimmäiset varsinaiset tutkimukset paikalla tehtiin vuonna 1886 Hjalmar Appelgrenin toimesta. Tuolloin tutkittiin röykkiö saaren pohjoispäässä ja kaistale länsirantaa. Turun yliopisto suoritti paikalla tutkimuksia vuosina 1981–1982. Saaren rantahietikolta on löytynyt tutkimusten ulkopuolella myös vuosien mittaan runsaasti esineitä.Saarta on pidetty muinaislinnana ja röykkiökalmistona. Vuonna 1998 suoritetussa inventoinnissa ei 80-luvulla tehdyissä tutkimuksissa tutkittu 27 metriä pitkää kiveystä ei enää paikallistettu.
Kokemäen historiasta kirjoittaneen Tapio Salmisen mukaan löydöt viittaavat muinaislinnan sijaan rautakautiseen taloon. Hän pitää todennäköisen, että vähintään 1500-luvulta peräisin olevan nimensä linnaluoto olisi saanut siitä, että se on aikoinaan kuulunut jollekin linnalle. Todennäköisesti joko Kokemäen linnalle tai sen jälkeen perustetulle Aborchin linnalle.
Harmaametsäpeukaloinen

| Harmaametsäpeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Metsäpeukaloiset Henicorhina
Laji::  leucophrys
Kaksiosainen nimi
 Henicorhina leucophrys  (Tschudi, 1844) 

Katso myös
   Harmaametsäpeukaloinen Wikispeciesissä   Harmaametsäpeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaametsäpeukaloinen (Henicorhina leucophrys) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava peukaloisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan harmaametsäpeukaloinen on noin 11 cm. Selästään laji on väriltään pääosin punaruskea. Päälaki on väriltään musta ja pään sivut ovat valko-mustaraidalliset. Siivissä ja pyrstössä on myös mustaa raidoitusta. Kurkku on harmaa ja raidallinen. Vatsa on väritykseltään harmaa ja kyljet punaruskehtavat. Harmaametsäpeukaloinen muistuttaa ulkonäöltään huomattavasti valkometsäpeukaloista (Henicorhina leucosticta), mutta valkometsäpeukaloisen vatsa on väriltään valkoinen ja pyrstö on hieman pidempi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaametsäpeukaloista tavataan Keski-Amerikassa alueella, joka ulottuu Meksikosta Panamaan. Etelä-Amerikassa lintua tavataan Andeilla Venezuelasta Ecuadorin kautta Boliviaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden pilvimetsien tiheä aluskasvillisuus, metsien reunat ja myös hieman valoisammat metsät. Lajin elinympäristöt sijaitsevat 1 000–2 900 metrin korkeudella merenpinnasta. Linnut liikkuvat yleensä pareittain lähellä maata. Harmaametsäpeukaloinen useammin kuullaan kuin nähdään.
Harmaametsäpeukaloisen pesimäkausi kestää joulukuulta toukokuulle. Pallomainen pesä on kätketty aluskasvillisuuden joukkoon. Naaras munii kaksi valkoista munaa.
Harmaarintasieppari

| Harmaarintasieppari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Viitasiepparit Lathrotriccus
Laji::  griseipectus
Kaksiosainen nimi
 Lathrotriccus griseipectus  (Lawrence, 1869) 
Katso myös
   Harmaarintasieppari Wikispeciesissä   Harmaarintasieppari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Harmaarintasieppari (Lathrotriccus griseipectus) on tyranneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Harmaarintasieppari voi kasvaa noin 13 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Harmaarintasiepparin päälaki on harmaa ja pää sekä selkä ovat ruskehtavan harmaa. Silmien ympärillä on valkoinen rengas. Lajin siivet ovat tumman harmaat ja niissä on kaksi valkoista juovaa. Linnun kurkku ja rinta ovat väriltään harmaat ja vatsa on kellertävä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaarintasiepparia tavataan Ecuadorista ja Perun pohjoisosasta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja erityisesti sitä tavataan liaanitihteiköistä. Lajin liikkuu tyypillisimmin yksin tai pareittain. Pesimäkausi kestää tammikuulta toukokuulle. Linnun kannan kooksi arvioidaan 10 000–20 000 yksilöä. Kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen hakkuiden ja karjan laiduntamisen vuoksi.
Harpyijat

Harpyija siivet paljastettuina
Harpyijat (m.kreik. Ἅρπυια) ovat siivekkäitä naisia Kreikan mytologiassa. Ne esiintyvät monissa myyttisissä kertomuksissa kiusaten ihmisiä viemällä ruokaa, mutta joissakin myös ihmisiä.
Kuningas Fineus oli vaihtokaupassa Zeus-ylijumalan kanssa luopunut näkökyvystään ja saanut tilalle kyvyn nähdä tulevia tapahtumia. Myöhemmin kuningas loukkasi Zeusta paljastamalla jumalien salaisia suunnitelmia. Rangaistukseksi Zeus lähetti harpyijat piinaamaan häntä. Koska ne anastivat miltei kaiken ruoan, kuningas tuomittiin harpyijan kohtaloon: sammumattomaan nälkään.
Argonauttien käynti pelasti sokean Fineuksen. Argonautit tarvitsivat neuvoja reitinvalintaansa ja lupasivat vastapalveluksen. Fineus järjesti runsaat pidot, ja harpyijat tulivat pian osingolle. Argonauttien laivalla matkanneet siivekkäät Zetes ja Kalais vetivät aseensa esiin ja ajoivat lentäen harpyijat pois. Yksi harpyijoista putosi ja hukkui pakomatkalla jokeen, joka sai nimekseen Harpyes.
Harpyijan nimi on annettu oikealle petolinnulle: Etelä- ja Keski-Amerikan sademetsissä elävälle suurikokoiselle kotkalajille, joka on kyllin vahva sieppaamaan latvustosta apinoita ja laiskiaisia. Harpyija-sanasta on lähtöisin myös suomen kielen rumaa vanhaa naista tarkoittava sana harppu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harpyijat Wikimedia Commonsissa
Eddie Hart

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 | 4×100 metriä |  |
Edward James ”Eddie” Hart (s. 24. huhtikuuta 1949 Martinez, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Eddie Hart sivusi 100 metrin juoksun maailmanennätystä 9,9 s Eugenessa 1. heinäkuuta 1972. Münchenin 1972 olympialaisissa hän voitti 100 metrillä ensimmäisen alkueränsä ajalla 10,47 s, mutta myöhästyi seuraavalla kierroksella omasta erästään ja putosi näin jatkosta. Olympiakultaa hän voitti Larry Blackin, Robert Taylorin ja Gerald Tinkerin kanssa 4 × 100 metrin viestijuoksussa maailmanennätysajalla 38,19 s. Hart juoksi viestissä viimeisen osuuden.
Juoksu-uransa jälkeen Hart on toiminut valmentajana Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä.
Hartolan vaakuna

Hartolan vaakuna
Hartolan vaakuna on Hartolan kunnan tunnus. Vaakunan aiheen kruunu viittaa pitäjän vanhaan nimeen Kustaa Aadolfin pitäjä (ruots. Gustav Adolfs) Kustaa IV Aadolfin mukaan ja sen soihdut paikkakunnan kulttuurillisia perinteitä.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä ristikkäin kaksi palavaa soihtua ja niiden yläpuolella kruunu; kaikki kultaa paitsi soihtujen liekit hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Hartolan kunnanvaltuusto hyväksyi vaakunan kokouksessaan 30. huhtikuuta 1965. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 11. heinäkuuta 1966.
USS Harlan County (LST-1196)

| USS Harlan County |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  National Steel and Shipbuilding Company, San Diego, Kalifornia
Kölinlasku:  7. marraskuuta 1970
Laskettu vesille:  24. heinäkuuta 1971
Palveluskäyttöön:  8. huhtikuuta 1972
Poistui palveluskäytöstä:  14. huhtikuuta 1995
Tekniset tiedot
Uppouma:  8 636 t (kuormattu)
Pituus:  159 m
Leveys:  21 m
Syväys:  5,28 m
Koneteho:  16 000 shp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  12 upseeria ja 211 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 × 3"/50 tykkiä 2 × 20 mm Phalanx CIWS 8 × M2 Browning .50" -konekivääriä
USS Harlan County (runkonumero LST-1196) oli Yhdysvaltain laivaston Newport-luokan maihinnousualus.
Valmistus

Alus tilattiin National Steel and Shipbuilding Corporationilta San Diegosta Kaliforniasta, missä köli laskettiin 7. marraskuuta 1970. Alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1971 kumminaan Richard Capenin puoliso ja otettiin palvelukseen 8. huhtikuuta 1972 ensimmäisenä päällikkönään Vernon C. Smith.
Palvelus

Palvelukseen oton jälkeen alus liitettiin Atlantin laivaston maihinnousujoukkoihin ja se läpäisi Panaman kanavan matkalla uuteen kotisatamaansa Little Creekiin Virginiaan. Seuraavina vuonsina alus osallistui erilaisiin harjoituksiin Yhdysvaltain itärannikolla ja Karibianmerellä sekä oli purjehduksilla Välimerellä.
Alus poistettiin palveluksesta 14. huhtikuuta 1995.
Espanjan laivasto

Alus vuokrattiin Espanjalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Pizarro (L42). Vuonna 1999 Yhdysvaltain hallitus myi aluksen Espanjalle, joka poisti sen palveluksesta 14. joulukuuta 2012. Joulukuussa 2013 ilmoitettiin aluksen mahdollisesta myynnistä Angolalle osana Principe de Asturiaksen myyntiä. Alusten myynti kuitenkin epäonnistui ja Pizarro myytiin romutettavaksi huhtikuussa 2016 noin miljoonalla dollarilla. Alus romutettiin toukokuusta marraskuuhun Cadizissa.
Harmaakorvamuura

| Harmaakorvamuura |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Rillimuurat Gymnopithys
Laji::  bicolor
Kaksiosainen nimi
 Gymnopithys bicolor  (Sclater, 1855) 

Katso myös
   Harmaakorvamuura Wikispeciesissä   Harmaakorvamuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaakorvamuura (Gymnopithys bicolor) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava puumuuriin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan harmaakorvamuura on noin 14–14,5 cm. Harmaakorvamuurakoiras on selästään ja siivistään yksivärisen kastanjanruskea. Päässä on silmien takana laikku, joka on Andien itäpuolella vaaleansininen ja länsipuolella tuhkanharmaa ja vaikeammin erotettavissa. Kurkku ja vatsa ovat väriltään valkoiset. Itäisten populaatioiden naarailla on selässään myös punaruskeita höyheniä. Aikaisemmin Andien eri puolilla elävät linnut, jotka nykyään luetaan omiksi lajeiksiin kirjomuura Gymnopithys leucaspis ja harmaakorvamuura Gymnopithys bicolor katsottiin kuuluviksi samaan lajiin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keski-Amerikassa harmaakorvamuuraa tavataan Hondurasissa, Costa Ricassa, Nicaraguassa ja Panamassa. Etelä-Amerikassa lajia tavataan Andien länsipuolella Kolumbiasta Ecuadoriin. Harmaakorvamuuran elinympäristöä ovat kosteiden metsien pohjakerrokset.
Elintavat

Harmaakorvamuurat seuraavat ravintoa etsiessään sotilasmuurahaisten parvia. Laji voi kerääntyä jopa 20 yksilön parviksi etsiessään ruokaansa. Havaitessaan sopivan hyönteisen lintu hyppää sen kimppuun puusta.
Lajin pesimäkausi kestää alueesta riippuen helmikuulta maaliskuulle tai huhtikuulta marraskuulle. Tukeva kuppimainen pesä sijaitsee ontossa palmussa tai muussa samankaltaisessa paikassa. Naaras munii kaksi valkoista ruskeapilkullista ja -raidallista munaa.
Hasanniemen saha

Hasanniemen saha oli vuodesta 1861 Joensuun Hasanniemessä toiminut höyrysaha. Se oli ensimmäinen venäläisomisteinen höyrysaha Suomessa.
Sahan perustajat olivat kenraalimajuri Alexander Jerokov, kollegisihteeri Peter Matvejev ja kauppias Wasili Mironov. He toimivat yhtiönä Gesellschaft zur Verarbeitung von Waldprodukten. Yhtiö oli ostanut oikeuden sahata Aunuksesta Repolan kruununmaalta 210 000 tukkia kymmenen vuoden aikana. Puut aiottiin uittaa Suomen puolelle ja sahata Hasanniemessä 4-raamisessa höyrysahassa. Suunnitelma toteutui kilpailevien yhtiöiden valituksista huolimatta. Saha toimi 1870-luvun puoliväliin asti.
Haseki Sultan

Hürrem Sultan, ensimmäinen Haseki Sultan. Aikalaismaalaus, tekijä tuntematon.
Haseki Sultan oli Osmanien valtakunnassa hallitsevalle sulttaanille pojan synnyttäneelle puolisolle myönnetty arvonimi, joka tarkoitti prinssin eli şehzaden äitiä.
Suosikkivaimon ja vallanperijän äidin, Haseki Sultanin asema hovissa oli korkea ja jäi toiseksi vain Valide Sultanille, sulttaanin äidille. Hasekit olivat usein orjataustaisia ja ulkomaisia, eikä heillä ollut verisidettä osmaniylimystöön, mutta tästä huolimatta Haseki Sultanin asemaan päässeet ohittivat arvoasteikossa ja kausittain maksetun rahallisen avustuksen määrässä sulttaanin verisukulaiset, kuten sisaret ja tädit.
Haseki Sultanin asuintilat olivat yleensä lähellä sulttaanin asuntoa. Usein Haseki Sultanit olivat puolisojensa suosimia ja heidän asemansa oli turvattu, mutta koska he eivät yleensä olleet virallisesti naimisissa sulttaanin kanssa he menetettyään suosionsa saattoivat menettää asuntonsa lyhyessä ajassa. Säännönmukaisesti Hasekit kuitenkin säilyttivät arvonimensä ja oikeuden heille ajoittain maksettuun rahasummaan. Arvonimeä käytettiin ensimmäisen kerran Suleiman I:n suosikkijalkavaimosta Hürrem Sultanista (n. 1510-1558), jonka kanssa Suleiman avioitui laillisesti ja joka nousi huomattavan korkeaan asemaan Topkapin palatsissa. Hasekien saama avustussumma kasvoi suureksi naisten sultanaatin aikana 1500-1600-luvulla, jolloin hovin naisilla oli poikkeuksellisen paljon valtaa valtakunnan asioihin. 1600-luvun puolenvälin aikoihin ja sen jälkeen summa kuitenkin pieneni: Murat IV:n ja Ibrahim I:n palveluksesta eläköityvät hasekit saivat 100 hopearahaa, kun esimerkiksi Kösem Sultan sai aikanaan 1000 hopearahaa.
Harjalaiskiainen

| Harjalaiskiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Ylälahko::  Vajaahampaiset Xenarthra
Lahko::  Pilosa
Alalahko::  Laiskiaiset Folivora
Heimo::  Kolmivarvaslaiskiaiset Bradypodidae
Suku::  Kolmivarvaslaiskiaiset Bradypus
Laji::  torquatus
Kaksiosainen nimi
 Bradypus torquatus  Illiger, 1811 
 Harjalaiskiaisen levinneisyys
Katso myös
   Harjalaiskiainen Wikispeciesissä   Harjalaiskiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harjalaiskiainen eli kauluslaiskiainen (Bradypus torquatus) on kolmivarvaslaiskiaisten (Bradypodidae) heimoon kuuluva laiskiaislaji.
Ulkonäkö ja koko

Harjalaiskiaisen turkki on väriltään harmaanruskea, päälaen ja kuonon alueet ovat tummempia. Lapaluidensa välissä sillä on vaalea ruskeatäpläinen laikku. Sen harja muodostuu erityisen pitkistä kaulakarvoista. Lajin ruumiinpituus on tavallisesti 50–60 senttimetriä ja hännän pituus 6,5–7 senttimetriä. Harjalaiskiainen painaa noin neljä kilogrammaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harjalaiskiaista tavataan ainoastaan Brasilian itäisissä rannikkosademetsissä.
Ravinto ja elintavat

Harjalaiskiaisen ravintoa ovat muurahaispuiden suvun lajien lehdet ja versot. Ne viettävät tavallisesti aikaa roikkuen puiden oksista takaraajoillaan, jolloin niiden etukäpälät jäävät vapaiksi lehtien ottamiseen ja toisten kantavien oksien etsimiseen. Harjalaiskiaisnaaras kantaa poikastaan tavallisesti neljästä kuuteen kuukautta ja se syntyy kuivakauden alkaessa. Lajin elinikä on korkeintaan 12 vuotta.
Uhat ja suojelu

Vuoden 1991 arvion mukaan metsänhakkuut olivat rajoittaneet harjalaiskiaisen elintilaa merkittävästi, ja se onkin nykyisin ylälahkonsa vajaahampaiset (Xenarthra) uhanalaisin laji. Harjalaiskiainen on rauhoitettu Brasilian laissa, ja se elää Córrego do Veadon luonnonpuiston, Sooretaman luonnonpuiston, Nova Lombardian luonnonpuiston sekä Monte Pascoalin kansallispuiston alueella. Mahdollisesti sitä on myös Serra dos Órgãosin kansallispuistossa. Tijucan kansallispuistoon kotiutettiin vuonna 1969 kaksitoista harjalaiskiaista. Niitä on myös yritetty kasvattaa useissa eläintarhoissa, mutta tässä on ollut ongelmana keksiä niille syötävää muurahaispuiden lehtien ja versojen tilalle. Vuonna 2008 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN arvioi harjalaiskiaisen erittäin uhanalaiseksi lajiksi, mutta korjasi luokitustaan vuonna 2009 vaarantuneeksi lajiksi, kun laiskiaisen elinalueita olikin löytynyt vuonna 2008 luultua enemmän. Lajin populaatiot ovat kuitenkin edelleen heikkenemässä sen sademetsäympäristön rappioitumisen ja salametsästyksen vuoksi.
Täytetty harjalaiskiainen Barcelonan luonnontieteellisessä museossa.
BMP-1

| BMP-1 |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  6,74 m
– pelkkä runko:  6,74 m
Leveys:  2,95 m
Korkeus:  2,07 m
Taistelupaino:  13 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  65 km/h
– maastossa:  45 km/h
Toimintasäde:  600 km
Pääase:  73 mm vaunukanuuna 2A28 (ammustäyttö 40)
Muu aseistus:  7,62 mm konekivääri PKT (ammustäyttö 2 000), pst-ohjuksia, alun perin 9M14 Maljutka (AT-3), P-malleissa 9M111 Fagot (AT-4) tai 9M113 Konkurs (AT-5) (ohjuksia 4+1)
Moottori:  dieselmoottori V-6 UTD-20
– hevosvoimat:  300 hv
– kilowattia:  223 kW
Miehistö:  2+9 (Suomessa 2+8)
BMP-1 (ven. боевая машина пехоты, bojevaja mašina pehoty, "jalkaväen taisteluajoneuvo") on Neuvostoliiton 1960-luvulla käyttöön ottama rynnäkköpanssarivaunu. Vaunu yhdisti taisteluun jalkaväkeä kuljettavan panssariajoneuvon kevyen panssarivaunun ominaisuuksiin.