stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Norwegian Air Shuttle
Laivasto > Historiallinen laivasto

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Norwegian Air Shuttlen historiallinen laivasto
| Konetyyppi | Koneiden lukumäärä | Käytössä vuosina | Lisätietoja |
| Fokker F50 | 6 | 1993–2004 |  |
| Boeing 737-300 | 28 | 2002–2017 |  |
| Boeing 737-500 | 1 | 2002–2003 |  |
| McDonnel Douglas MD-80 | 8 | 2008–2010 |  |
| Airbus A330-200 | 1 | 2013–2013 | Wet lease -kone Hi Flylta. |
| Airbus A340-300 | 2 | 2013–2013 | Wet lease -kone Hi Flylta. |
| Boeing 787-8 | 8 | 2015–2020 | Poistettiin käytöstä koronaviruspandemian vuoksi. |
| Boeing 787-9 | 34 | 2016–2021 | Poistettiin käytöstä koronaviruspandemian vuoksi. |
| Boeing 737 MAX 8 | 21 | 2017–2021 | Poistettiin käytöstä talousvaikeuksien seurauksena. |
Kohteet

Norwegian lentää useisiin kohteisiin Euroopassa sekä muutamiin kohteisiin Afrikassa, Aasiassa sekä Amerikassa. Suurimpana solmukohtana liikenteessä toimii Gardermoenin lentoasema Oslossa. Muita tärkeitä solmukohtia ovat Trondheim, Bergen, Stavanger, Kööpenhamina, Tukholma, Helsinki-Vantaa, Varsova ja Mossin lentoasema (Rygge, noin 50 km Oslosta etelään).
Omistus

Yhtiö henkilöityy paljolti toimitusjohtaja Bjørn Kjosiin. Huhtikuussa 2018 British Airwaysin emoyhtiö IAG osti 4,6 prosentin osuuden Norwegian Air Shuttlesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norwegian Air Shuttle Wikimedia Commonsissa
Yhtiön kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (norjaksi)
Yhtiön kotisivu (suomeksi)
Yhtiön kotisivu (englanniksi)
| n k  OBX-indeksi |
| --- | --- |
 Aker BP  Borr Drilling  DNB  Equinor  Frontline  Gjensidige Forsikring  Golden Ocean Group  Hafnia  Höegh Autoliners  Kongsberg Group  Mowi  NEL  Nordic Semiconductor  Norsk Hydro  Norwegian Air Shuttle  Orkla  Petroleum Geo-Services  SalMar  Storebrand  Subsea 7  Telenor  TGS  Tomra Systems  Vår Energi  Yara 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
Norwegian Air Shuttle
Norwegian Air Shuttle
Norwegian Air Norway •  Norwegian Air Sweden
Entiset:  Norwegian Air Argentina •  Norwegian Air International •  Norwegian Air UK •  Norwegian Long Haul
Norwegianin Boeing 737-800 laskeutumassa Tallinnan Lennart Meri -lentoasemalle.
Norwegianin Boeing 737 MAX 8 Helsinki-Vantaan lentoasemalla.
Norwegianin entinen Boeing 787-9 Arlandan lentoasemalla.
Mönni

Pielisjoen ylittävä Mönnin silta.
Mönni on kylä Kontiolahden itäosassa Pohjois-Karjalassa. Kylässä asuu noin 200 henkeä. Kylän asutus on sijoittunut nauhamaisesti vaaramaisemistaan kuulun maantien varteen. Osa taloista löytyy  kumpuilevien tilusteiden päästä peltoalueiden kehystäminä. Maisematie johtaa vaaralta toiselle.
Kylän länsilaidalla virtaa Pielisjoki, jonka yli johtaa maantien 5100 350-metrinen Mönnin silta. Maanteitse, Monnin sillan kautta kulkien, kylästä on Kontiolahden keskustaan runsas 17 kilometriä ja Joensuun keskustaan noin 30 kilometriä.
Mönnin kylä on saanut nimensä asukkaastaan Jaakko Mönnisestä (Jakob Mönnin), joka asui siellä vuonna 1614 siellä asui Käkisalmen läänin maakirjan mukaan. Vuoteen 1631 mennessä hän oli muutanut jo Paiholan kylään. Mönni on alkujaan  eräs kiertoilmaus karhulle, kuten kontio ja mesikämmen. Mönnistä kuten  useasta muusta eläimen nimityksestä on Karjalassa tullut myös sukunimi.
Keskellä kylää sijaitsee kylätalona toimiva vanha koulu. Mönnissä on kyläyhdistys (per. 1979). Urheilu- ja eräseuroja ovat Mönnin Veto ja Mönnin Erä.
Nähtävyyksiä

Jakokosken museokanava. Kanava ja sen rakennukset valmistuivat 1879. Museon lisäksi auleella toimii kahvila, kesäteatteri ja matkailijoiden tarpeisiin rakennettu leirintäalue.
Mönnin-Selkien maisematie. Vaaramaisematie johtaa Lieksantieltä eli kantatie 71:ltä Jakokoskelta Mönnin sillan kautta Selkielle ja Ilomantsintielle eli kantatie 74:lle Heinävaaraan.
Mönnin silta valmistui lokakuussa 2006 Pielisjoen ylittäneen Mönnin lossin tilalle. Silta on 350 metriä pitkä.
Suomen sodan 1808–1809 aikaisen Mönnin taistelun  muistomerkki (1928).
Mönnin kappeli (Erkki Helasvuo, 1983) ja hautausmaa. Jumalanpalveluksia pidetään kuukauden viimeisenä sunnuntaina klo 13.
Aiheesta muualla

Mönnin kyläyhdistyksen sivut (monninkyla.fi)
Mönnin kylän historiaa (monninkyla.fi)
Kontiolahden kylät
Harivaara
Herajärvi
Iiksi
Jakokoski
Kontiolahti
Kontioniemi
Kulho
Kunnasniemi
Kupluskylä
Kylmäoja
Lehmo
Mönni
Onttola
Paihola
Puntarikoski
Puso
Pyytivaara
Rantakylä
Romppala
Selkie
Varparanta
Venejoki
Tankōbon

Tankōbon (jap. 単行本) on japaninkielinen termi kirjalle, jossa kerrotaan tarina alusta loppuun asti. Esimerkki on aiemmin sarjamuodossa julkaistun mangan julkaiseminen yhtenä niteenä. Vastakohta on lehti, jossa voi olla useita sarjoja. Niteen kappaleet voivat olla 14 sivua pitkiä, ja yhdessä tankōbon-niteessä voi olla 12 kappaletta. Usein käytettyjä sivukokoja ovat B6 ja A5 (ks. ISO 216).
Mangan lisäksi tankōbon- tai bunkoban-niteitä voidaan käyttää myös esimerkiksi light novel -sarjoille.
Erikoisformaatteja:
aizōban
kanzenban
sōshūhen
bunkoban
wide-ban
shinsōban
Käännös suomeksi
Tapio Kouki

Pekka Tapio Kouki (s. 30. kesäkuuta 1947 Pori) on suomalainen näyttelijä, joka on esiintynyt useissa elokuvissa.
Näyttelijä Mikko Kouki on hänen poikansa, näyttelijä Marja-Leena Kouki on hänen sisarensa ja näyttelijä Samuli Edelmann on hänen sisarenpoikansa.
Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke 2025.
Elokuvaroolit

Vihreät sisaret 1967
Miljoonaliiga 1968  (liigan jäsen)
Rottasota 1968  (Rauno Mäkinen, "Rauski")
Läskilinssi 1976  (opettaja)
Lompakko 1980 (lompakon omistaja)
Liikeidea 1983
Lomalla 2000 (pomo)
Vares – yksityisetsivä 2004  (tarjoilija)
Riisuttu mies 2006  (Forss)
Reidar Särestöniemi

| Reidar Särestöniemi |
| --- | --- |
 Särestöniemi vuonna 1975.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1925 Kittilä
Kuollut: 27. toukokuuta 1981 (56 vuotta) Kittilä
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Reidar Särestöniemi (vuoteen 1931 Kaukonen; 14. toukokuuta 1925 Kittilä – 27. toukokuuta 1981 Kittilä) on tunnetuimpia lappilaisia kuvataiteilijoita.
Särestöniemi tunnetaan suurista ja värikylläisistä Lappi-aiheisista maalauksistaan. Hänen taiteensa lähtökohtana olivat Lapin luonto sekä maakunnan ihmiset ja uskomukset. Hän sai mainetta pohjoisena mystikkona, mutta sai vaikutteita myös eurooppalaisen modernismin tunnetuilta taiteilijoilta, venäläisestä taiteesta ja esihistoriallisista luolamaalauksista.
Elämänvaiheet

Reidar Särestöniemi syntyi Kittilän Kaukosen kylässä Särestön talossa maanviljelijä Matti Enok Kaukosen ja hänen vaimonsa Alma Alina o.s. Andersenin seitsenlapsisen perheen nuorimpana. Perheen toimeentulo perustui pitkälti omavaraistalouteen: pientilan mailla kasvatettiin perunaa, ohraa ja heinää, niityiltä kerättiin heinää ja tehtiin kerppuja muutaman lehmän ja lampaiden ravinnoksi. Särestössä oli hevonen ja porojakin, ja isä kävi metsätöissä. Suku oli antanut Kaukosen kylälle nimen 1600-luvulla. Vuonna 1931 perhe otti sukunimekseen Särestöniemen.
Särestöniemi opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa Helsingissä vuosina 1947–1952. Hänen opettajinaan olivat Aarre Heinonen, Erkki Koponen ja Olli Miettinen. Samaan aikaan hän kävi myös Helsingin yliopiston piirustuslaitoksella, missä opettajina olivat Erkki Kulovesi ja Gösta Diehl. Särestöniemi seurasi myös yliopiston psykologian, filosofian ja taidehistorian luentoja. Hänen tuttavapiiriinsä kuului myös kirjailijoita ja hän kävi marxilaisten kokouksissa. Marxilaisuuden hän oli omaksunut jo lapsuuskodissaan. Vuosina 1954–1955 hän suoritti Sirola-opiston kurssin.
Vuonna 1952 hän teki ensimmäisen Ranskan- ja Italian-matkansa.
Leningradin taideakatemian Ilja Repin -instituutissa Leningradissa hän opiskeli vuosina 1956–1959.
Särestöniemi otti teoksillaan kantaa homoseksuaalisuuteen, joka oli tuohon aikaan rikos. Särestöniemen merkittävimpiin teoksiin kuuluva Kielto ja kaipaus kertoo taiteilijan omasta rakkaussuhteesta runoilija Yrjö Kaijärveen.
Reidar Särestöniemelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1975.
Särestöniemi kuoli 27. toukokuuta 1981 äkillisesti sydämen voimakkaaseen rytmihäiriöön, jonka aiheutti unilääkkeiden ja alkoholin yhteisvaikutus.
Tuotanto

Reidar Särestöniemen teokset 1950-luvun taitteessa olivat pääasiassa pienimuotoisia graafisia töitä sekä muotokuvia. Leningradista palattuaan Särestöniemi piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Helsingissä.
1960- ja 1970-lukujen tuotanto koostuu suurista ja värikkäistä öljyvärimaalauksista. Taiteilijan kultakausi osui 1960–1970-luvuille ja hän teki taiteensa kautta luonnonsuojelutyötä. Porot, riekot ja jängät eivät olleet Särestöniemelle vain aiheita, vaan myös symboleja.
Reidar Särestöniemen teosten määrän on kaikkiaan noin 1 500, joista noin kolmannes on Särestöniemi-museon hallussa.
Särestöniemen teokset ovat kysyttyjä ja niiden arvot ovat nousseet merkittävästi. Tiettävästi arvokkain Särestöniemen teos on ollut Omakuva ja Ilves, joka myytiin huhtikuussa 2017 huutokaupassa Helsingissä 140 260 eurolla.
Vuonna 2014 Särestöniemen näyttely ylitti Oulun taidemuseon kävijäennätyksen.
Särestö

Reidar Särestöniemi eli ja työskenteli enimmäkseen kotitilallaan Särestössä Ounasjoen rannalla Kittilän Kaukosessa, yli sata kilometriä Napapiiriltä pohjoiseen. Sinne ei mennyt hänen elinaikanaan tietä, vaan ensin piti kävellä pari kilometriä Kaukosen maantieltä rantaan ja matkata toiset kaksi kilometriä veneellä toiselle rannalle.
Särestöniemi rakennutti kaksi ateljeeta kotitalonsa viereen menestyksestään saaduilla rahoilla. "Kittilän ruhtinaalla" oli aitta täynnä asusteita ja kolme taloa. Hänen 50-vuotisnäyttelynsä keräsi Didrichsenin taidemuseoon 20 000 katsojaa.
Taiteilijan ateljee paloi 31. joulukuuta 1977. Viereinen taidegalleria onnistuttiin kuitenkin suojelemaan, kun palokunta työskenteli 20 asteen pakkasessa yhdeksän tuntia. Suvun tila sekä Reima ja Raili Pietilän Särestöniemelle suunnittelemat galleria- ja ateljeetilat toimivat nykyisin museona. Lapin ympäristökeskus määräsi Särestöniemen suojeltavaksi vuonna 2004.
Luonnonsuojelu

Särestöniemi alkoi 1970-luvulla aktiivisesti puolustaa luonnonsuojelua Lapin teollistamissuunnitelmien edetessä. Ounasjoen patoamisuhka herätti huolta alueen luonnon säilymisestä, ja Särestöniemi tuki ympäristöliikkeen toimia luonnon suojelun edistämiseksi.
Kunnianosoitukset

Särestöniemestä on tehty Kittilän Kaukoseen Sonja Vectomovin veistämä pronssipatsas, joka paljastettiin vuonna 2015.
Palkintoja

Pietarin taideakatemiassa opiskelleita suomalaisia
Hugo Backmansson
Eero Järnefelt
Martti Merenmaa
Hjalmar Munsterhjelm
Oskar Nylander
Alfred Parland
Ilja Repin
Juho Rissanen
Carl Eneas  Sjöstrand
Ossi Somma
Robert Stigell
Reidar Särestöniemi
Victoria Åberg
Kalottipalkinto 1964
Suomen Kulttuurirahaston Lapin rahaston tunnustuspalkinto 1970
Professorin arvo 1975
Kirjallisuutta

Hautala-Hirvioja, Kuusikko ja Ylimartimo: Harvoin lempeä tuuli puhaltaa arktisille jängille. 2012.
Polttila, Brita: Muistiinmerkintöjä Reidar Särestöniemen elämästä.  Helsinki:  Tammi, 1985.
Ilvas, Juha: Reidar Särestöniemen maailma.  Helsinki:  Art Fennica, 2000.
Liksom, Rosa: Reitari – romaani.  Helsinki:  WSOY, 2002.
Aikio, Marjut & Aikio, Matti: Särestö – taiteilijan koti.  Jyväskylä:  Minerva, 2005.
Hautala-Hirvioja, Tuija: ”Lapin Faarao”, Kuvia pohjoisen tasavallasta: Mukka, Särestöniemi ja Palsa.  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2011.  ISBN 978-952-484-406-2
Vaarala, Noora Sarviini puhkeaa lehti Gummerus 2025
Aiheesta muualla

Särestöniemi-museo
Reidar Särestöniemi taiteilijamatrikkelissa
Ylen Elävä arkisto – Korpitaiteilija Reidar Särestöniemi
Ylen Elävä arkisto – Reidarin värilliset aistimukset
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef 
Vanha Särestö.
Valokuva Särestöniemen museon gallerian näyttelystä. Kaikki teokset ovat Särestöniemen tekemiä.
Valdai-jääkausi

Valdai-jääkausi oli viimeinen suuri pleistoseenin kylmä kausi Itä-Euroopassa n. 116 000–11 600 vuotta sitten. Se vastaa Pohjois-Euroopan Veiksel-jääkautta ja esim. Pohjois-Amerikan Wisconsin-kautta.
Valdai-jääkauden kylminä jaksoina Ukrainaan kertyi jäätikön kuluttamasta kalliosta irtautunutta lössiä, mikä mahdollisti runsaan arokasvillisuuden kasvun. Nykyihminen levittäytyi noin 50 000–40 000 vuotta sitten Itä-Euroopan tasangolle loi sinne peuran ja muiden jääkautisten eläinten metsästykseen pohjautuvan Kostjonkin kulttuurin, jonka tunnetuin löytöpaikka on Kostjonki. Jääkautinen metsästyskulttuuri päättyi, kun jääkautinen suurriista hävisi jääkauden lopussa.
Ilmaston vaihtelusta Valdain kuluessa

Jääkauden kuluessa ilmasto vaihteli paljon Länsi-Venäjän tasangolla. Shkurlatissa 51 pohjoista leveyttä oli interstadiaaliaikaan noin 85 000 vuotta sitten lämpötila tammikuussa keskimäärin −14 celsiusastetta eli 5 astetta vähemmän kuin nyt. Heinäkuun keskilämpötila oli 20 °C. Sademäärä oli puolet nykyisestä (230 mm vs 450 mm). Lämpimällä Brjansk-interstadiaali-kaudella noin 30 000–24 000 radiohiilivuotta sitten oli vastaavasti 8–10 °C kylmempää kuin nyt ja satoi 200–250 mm nykyistä vähemmän. Myöhäis-Valdain jääkauden ollessa kylmimmillään noin 18 000–16 000 radiohiilivuotta sitten oli Desnan altaassa hyvin kylmä mannerilmasto, sademäärä 200–400 mm alempi kuin nyt, ja luntakin tuli melkein puolet vähemmän kuin nyt. Tammikuussa oli −22 °C keskimäärin eli 10 astetta kylmempää kuin nyt, mutta kesälämpötilat lähellä nykyisiä. Itä-Euroopan sademäärä lienee kylmimpänä jaksona ollut laajoilla alueilla alle 200 mm, ilmasto mantereinen ja kuiva. Maasto saattoi muistuttaa nykyisen Keski-Jakutian Tšuraptšan aroa. Ukrainan lössi muistutti Jakutian lössiä ja aavikkomaannosta. Ilmaston vaihtelu näkyy mm. Volynia-Podoliassa, Oka-joen, Dneprin ja Donin latvoilla peuran yleistymisenä ja mammutin harvinaistumisena Myöhäis-Valdaikaudella.
Ihminen

Ihminen levittäytyi Itä-Euroopan tasangolle Keski-Valdain aikaan noin 50 000–40 000 vuotta sitten loi sinne peuran ja muun suurriistan metsästykseen pohjautuneen kulttuurin. Tunnettuja löytöpaikkoja ovat mm. Kostjonki ja Sungir. Metsästyskulttuuri päättyi, kun jääkautinen suurriista hävisi jääkauden lopussa.
Ihmisiä lienee asunut vain vähän 40. leveysasteen pohjoispuolella jääkauden kylmimpätä huippukautena n. 20 000–17 000 BP, jolloin keskinen Itä-Euroopan tasanko autioitui osin. Ennen tätä n. 24 000–22 000 vuotta sitten ihmisiä asui löytöjen mukana melko runsaasti Valko-Venäjällä mm. Berdyž 23 400–22 500 BP. Avdejevon ja Kostjonkin löydöt Keski-Venäjän ylängön eteläosista ajoittuvat samaan varhaisvaiheeseen 24 000–20 000 ennen nykyaikaa. Tämä alue oli periglasiaalista metsäaroa, ja ihmisiä saattoi asua pohjoisempana olevan tundra-aron eteläosissakin jopa jääkauden kylmimpänä aikana päätellen mm Zaraiskista, joka oli Oka-joen sivuhaaran varrella; täältä on 11 radiohiiliajoitusta ajalta 23 000–18 300 vuotta sitten.
Leena Valkeapää

Leena Valkeapään teos Jäähuntu, 1999 on Turussa.
Leena Marja Valkeapää (o.s. Ikonen, s. 1964 Mynämäki) on suomalainen kuvanveistäjä, ympäristötaiteilija ja taiteen tohtori. Valkeapää on opiskellut Limingan taidekoulussa ja Turun piirustuskoulussa, josta hän valmistui kuvanveistäjäksi vuonna 1991. Hän jatkoi taidekasvatuksen opintoja Taideteollisessa korkeakoulussa, josta valmistui vuonna 2004 taiteen maisteriksi.
Valkeapää väitteli taiteen tohtoriksi vuonna 2011 Aalto-yliopiston taideteollisessa korkeakoulussa. Hänen väitöskirjansa Luonnossa: Vuoropuhelua Nils-Aslak Valkeapään tuotannon kanssa (In Nature, a dialogue with the works of Nils-Aslak Valkeapää) käsittelee porosaamelaista elämäntapaa ja kulttuuria Nils-Aslak Valkeapään runojen, ruotsinsaamelaisen poromiehen ja kirjailijan Johan Turin tekstien ja suomalaisen poromies Oula A. Valkeapään viestien avulla tutkittuna. Kaikki kolme miestä ovat saamelaisia. Oula A. Valkeapää on Leena Valkeapään puoliso ja Nils-Aslak Valkeapään sisarenpoika.
Leena Valkeapää on opettanut muun muassa kuvanveistoa, ympäristötaidetta ja ympäristökasvatusta eri oppilaitoksissa vuosina 1991–2010. Hän on osallistunut yhteis- ja ryhmänäyttelyihin ja pitänyt yksityisnäyttelyitä pääosin Suomessa. Hänen tunnetuin ympäristötaideteoksensa on haponkestävistä teräskonstruktioista tehty Jäähuntu (1999) Turun Tuomaansillan viereisessä kallioleikkauksessa.
Hän sai taiteilijaeläkkeen 2025.
Teokset

Valkeapää, Leena: Luonnossa: Vuoropuhelua Nils-Aslak Valkeapään tuotannon kanssa.  (Aalto-yliopiston julkaisusarja. Väitöskirjat, 3/2011)  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-54-1
Sitoutumattomien maiden liike

| Sitoutumattomien maiden liike |
| --- | --- |
 Sitoutumattomien maiden liikkeen nykyiset jäsenvaltiot (tummansinisellä) ja tarkkailijajäsenet (vaaleansinisellä).
Perustettu:  1. syyskuuta 1961
Päämaja:  Yhdistyneiden kansakuntien päämaja, New York, New York, Yhdysvallat
Jäsenet:  120 jäsenvaltiota
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sitoutumattomien maiden liike (engl. Non-Aligned Movement; NAM) on 120 valtion järjestö, joka perustettiin kylmän sodan aikana vastineeksi lännen ja idän sotilasblokeille eli Natolle ja Varsovan liitolle. Suurin osa sen jäsenistä on kehitysmaita. Sitoutumattomat maat edustaa 2/3 Yhdistyneiden kansakuntien (YK) jäsenvaltiosta ja 55 % maailman väestöstä.
Sitoutumattomien maiden liike perustettiin 1. syyskuuta 1961 Belgradissa, silloisessa Jugoslavian sosialistisessa liittotasavallassa (nykyisessä Serbiassa). Perustajiin kuuluivat Jugoslavian Josip Broz Tito, Intian Jawaharlal Nehru, Egyptin Gamal Abdel Nasser, Ghanan Kwame Nkrumah ja Indonesian Sukarno.
Sitoutumattomien maiden liike perusti vuonna 2006 NNN (NAM News Network) -uutistoimiston, joka aloitti 27. kesäkuuta 2006, koska järjestön mukaan länsimainen media on menettänyt luotettavuutensa Irakin sodan vuoksi. NNN toimii Malesian Bernama-uutistoimiston alaisuudessa.
Luettelo liittoumattomien maiden kokouksista

| Järjestys | Kaupunki | Ajankohta | Isäntävaltio |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Belgrad | 1.–6. syyskuuta 1961 |  Jugoslavia |
| 2. | Kairo | 5.–10. lokakuuta 1964 |  Yhdistynyt arabitasavalta |
| 3. | Lusaka | 8.–10. syyskuuta 1970 |  Sambia |
| 4. | Alger | 5.–9. syyskuuta 1973 |  Algeria |
| 5. | Colombo | 16.–19. elokuuta 1976 |  Kolumbia |
| 6. | Havanna | 3.–9. syyskuuta 1979 |  Kuuba |
| 7. | New Delhi | 7.–12. maaliskuuta 1983 |  Intia |
| 8. | Harare | 1.–6. syyskuuta 1986 |  Zimbabwe |
| 9. | Belgrad | 4.–7. syyskuuta 1989 |  Jugoslavia |
| 10. | Jakarta | 1.–7. syyskuuta 1992 |  Indonesia |
| 11. | Cartagena de Indias | 18.–20. lokakuuta 1995 |  Kolumbia |
| 12. | Durban | 2.–3. syyskuuta 1998 |  Etelä-Afrikka |
| 13. | Kuala Lumpur | 20.–25. helmikuuta 2003 |  Malesia |
| 14. | Havanna | 11.–16. syyskuuta 2006 |  Kuuba |
| 15. | Sharm el-Sheikh | 11.–16. heinäkuuta 2009 |  Egypti |
| 16. | Teheran | 26.–31. elokuuta 2012 |  Iran |
| 17. | Porlamar | 13.–18. syyskuuta 2016 |  Venezuela |
| 18. | Baku | 25.–26. lokakuuta 2019 |  Azerbaidžan |
| 19. | Kampala | 15-20. tammikuuta 2024 |  Uganda |
Vuonna 2006 sitoutumattomat maat kokoontuivat Havannassa, jossa Kuuban Fidel Castro valittiin liikkeen puheenjohtajaksi. Castro ei kuitenkaan osallistunut kokoukseen jouduttuaan aiemmin leikkaukseen ja tapasi vain muutamia vieraita sairaalassa. Hänen sijaisenaan oli virkaatekevä presidentti Raúl Castro.
Kokouksessa tuomittiin Israelin suhteeton voimankäyttö Libanonia kohtaan ja tuettiin Irania sen ydinohjelmassa. Monet kokousvieraat myös arvostelivat Yhdysvaltain ulkopolitiikkaa. Pakistan ja Intia sopivat aloittavansa uudelleen rauhanneuvottelut.
Jäsenvaltiot > Nykyiset > Aasia

Afganistan (1961)
Bahrain (1973)
Bangladesh (1973)
Bhutan (1973)
Brunei (1993)
Filippiinit (1993)
Indonesia (1961)
Intia (1961)
Irak (1961)
Iran (1979)
Itä-Timor (2003)
Jemen (1990)
Jordania (1964)
Kambodža (1961)
Kuwait (1964)
Laos (1964)
Libanon (1961)
Malediivit (1976)
Malesia (1970)
Mongolia (1993)
Myanmar (1961)
Nepal (1961)
Oman (1973)
Pakistan (1979)
Palestiina (1976)
Pohjois-Korea (1976)
Qatar (1973)
Saudi-Arabia (1961)
Singapore (1970)
Sri Lanka (1961)
Syyria (1964)
Thaimaa (1993)
Turkmenistan (1995)
Uzbekistan (1993)
Vietnam (1976)
Yhdistyneet arabiemiraatit (1970)
Jäsenvaltiot > Nykyiset > Afrikka

Algeria (1961)
Angola (1976)
Benin (1964)
Botswana (1970)
Burkina Faso (1973)
Burundi (1964)
Djibouti (1983)
Egypti (1961)
Eritrea (1995)
Etelä-Afrikka (1994)
Etiopia (1961)
Gabon (1970)
Gambia (1973)
Ghana (1961)
Guinea (1961)
Guinea-Bissau (1976)
Kamerun (1964)
Kap Verde (1976)
Kenia (1964)
Keski-Afrikan tasavalta (1964)
Komorit (1976)
Kongon demokraattinen tasavalta (1961)
Kongon tasavalta (1964)
Lesotho (1970)
Liberia (1964)
Libya (1964)
Madagaskar (1973)
Malawi (1964)
Mali (1961)
Marokko (1961)
Mauritania (1964)
Mauritius (1973)
Mosambik (1976)
Namibia (1979)
Niger (1973)
Nigeria (1964)
Norsunluurannikko (1973)
Päiväntasaajan Guinea (1970)
Ruanda (1970)
Sambia (1964)
São Tomé ja Príncipe (1976)
Senegal (1964)
Seychellit (1976)
Sierra Leone (1964)
Somalia (1961)
Sudan (1961)
Swazimaa (1970)
Tansania (1964)
Togo (1964)
Tšad (1964)
Tunisia (1961)
Uganda (1964)
Zimbabwe (1979)
Jäsenvaltiot > Nykyiset > Amerikka ja Karibia

Antigua ja Barbuda (2006)
Bahama (1983)
Barbados (1983)
Belize (1976)
Bolivia (1979)
Chile (1973)
Dominica (2006)
Dominikaaninen tasavalta (2000)
Ecuador (1983)
Grenada (1979)
Guatemala (1993)
Guyana (1970)
Haiti (2006)
Honduras (1995)
Jamaika (1970)
Kolumbia (1983)
Kuuba (1961)
Nicaragua (1979)
Panama (1976)
Peru (1973)
Saint Kitts ja Nevis (2006)
Saint Lucia (1983)
Saint Vincent ja Grenadiinit (2003)
Suriname (1983)
Trinidad ja Tobago (1970)
Venezuela (1989)
Jäsenvaltiot > Nykyiset > Eurooppa

Azerbaidžan (2011)
Valko-Venäjä (1998)
Jäsenvaltiot > Nykyiset > Oseania

Fidži (2011)
Papua-Uusi-Guinea (1993)
Vanuatu (1983)
Jäsenvaltiot > Tarkkailijajäsenet

Argentiina
Armenia
Brasilia
Costa Rica
El Salvador
Kazakstan
Kiina
Kirgisia
Meksiko
Paraguay
Serbia
Tadžikistan
Uruguay
Venäjä
Jäsenvaltiot > Entiset jäsenvaltiot

Pohjois-Jemen (1961–1990)
Jugoslavia (1961–1992)
Kypros (1961–2004)
Etelä-Jemen (1970–1990)
Malta (1973–2004)
Argentiina (1973–1991)