stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Duncan Ferguson

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Duncan Cowan Ferguson
Syntymäaika: 27. joulukuuta 1971 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Stirling, Skotlanti
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 193 cm
Seura
Seura: Forest Green Rovers
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1990–1993 | Dundee United | 77 | (28) |
| 1993–1994 | Rangers | 14 | (2) |
| 1994 | → Everton (laina) | 9 | (2) |
| 1994–1998 | Everton | 107 | (35) |
| 1998–2000 | Newcastle United | 30 | (8) |
| 2000–2006 | Everton | 123 | (23) |
Maajoukkue
| 1992–1997 | Skotlanti | 7 | (0) |
Valmennusura
2011–2014: Everton U18 (apuv.)
2014–2022: Everton (apuv.)
2019: Everton
2023–: Forest Green Rovers
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Duncan Ferguson (27. joulukuuta 1971 Stirling) on skotlantilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Tammikuusta 2023 lähtien hän on toiminut Forest Green Roversin päävalmentajana.
Ura pelaajana

Hyökkääjänä pelaava Ferguson aloitti ammattilaisuransa kaudella 1990–1991 Dundee Unitedissa. Ensimmäisellä kaudellaan Ferguson pääsi yhdeksässä sarjapelissä kentälle ja viimeisteli yhden maalin. Kaudella 1991–1992 Ferguson viimeisteli 15 maalia 38 pelissä, mikä on hänen ennätyksensä Skotlannin ajoilta. Kaudeksi 1993–1994 Ferguson vaihtoi Glasgow'n suurseura Rangersin paitaan. Aikaa Rangersissa varjosti pelikentällä tapahtuneesta yhteenotosta Raith Roversin John McStayn kanssa Fergusonille määrätty vankeustuomio. Myös peliaika Rangersissa jäi vähiin, ja lokakuussa 1994 hän siirtyi Englannin Valioliigan Evertoniin. Joulukuussa 1998 Ferguson myytiin Newcastle Unitediin kahdeksan miljoonan punnan siirtosummalla, mutta hän palasi elokuussa 2000 Evertoniin. Ferguson kärsi vankeustuomionsa Barlinnien vankilassa syksyllä 1995. Hän katsoi tuomion johtuvan Skotlannin jalkapalloliiton toimista ja kieltäytyi tämän jälkeen pelaamasta Skotlannin maajoukkueessa.
Vaikka Ferguson ei ollut Evertonissa varsinainen maalitykki (ennätys kaudelta 1997–1998 oli 11 maalia) saavutti hän paikan seuran kannattajien sydämissä tekemällä tärkeitä maaleja muita suurseuroja vastaan. Ferguson tunnettiin kovasta ja aggressiivisesta pelityylistään, joka saattoi hänet usein vaikeuksiin tuomareiden kanssa.
Fergusonin sopimus Evertonin kanssa päättyi kauden 2005–2006 loppuun, minkä jälkeen myös hänen ammattilaisuransa päättyi.
Ura valmentajana

Pelaajauransa jälkeen Ferguson suoritti UEFA:n valmentajalisenssin. Hän toimi Evertonin organisaatiossa U18-joukkueen apuvalmentajana vuosina 2011–2014. Helmikuussa 2014 hän nousi edustusjoukkueen valmennustiimiin.
Joulukuussa 2019 Ferguson nimitettiin Evertonin väliaikaiseksi päävalmentajaksi potkut saaneen Marco Silvan tilalle. Hän palasi apuvalmentajan rooliin Carlo Ancelottin tultua seuran päävalmentajaksi myöhemmin joulukuussa. Ancelottin siirryttyä Real Madridiin kesällä 2021 Fergusonille tarjottiin apuvalmentajan paikkaa espanjalaisseurasta, mutta hän päätti jatkaa uraansa Evertonissa.
Tammikuussa 2022 Fergusonista tuli toistamiseen Evertonin väliaikainen päävalmentaja Rafael Benítezin saatua potkut. Hän valmensi joukkuetta yhdessä ottelussa, kunnes siirtyi päävalmentajaksi nousseen Frank Lampardin apuvalmentajaksi. Ferguson jätti Everton kauden 2021/22 päätteeksi.
Tammikuussa 2023 Fergusonista tuli Englannin Ykkösliigan Forest Green Roversin päävalmentaja.
Muuta

Säveltäjä Osmo Tapio Räihälän orkesteriteos Barlinnie Nine on "musiikillinen muotokuva" Duncan Fergusonista. Sävellyksen kantaesityksen iltana huhtikuussa 2005 Ferguson viimeisteli voittomaalin Evertonille Manchester Unitedia vastaan.
Edwin Törmälä

Edwin Johannes Törmälä  (22. elokuuta 1916 Helsinki – 11. maaliskuuta 1976 Saariselkä) oli suomalainen juristi ja toiminnanjohtaja.
Henkilöhistoria

Edwin Törmälän vanhemmat olivat puuseppä Klaus Johannes Törmälä ja Anna Emilia Gustafsson ja puoliso vuodesta 1944 Hellin Sirkka-Liisa Nieminen. Törmälä tuli ylioppilaaksi 1935 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1943, varatuomarin arvon hän sai 1946. Törmälä toimi Suomen Huollon lakimiehenä ja perusavustustoiminnan johtajana 1945–1947, talouspäällikkönä 1947–1950 ja toiminnanjohtajana 1950–1951. Helsingin evankelis-luterilaisten seurakuntien kirkkohallintokunnan palveluksessa hän oli 1950–1951, Mannerheimin Lastensuojeluliiton toiminnanjohtaja 1953–1959 ja sitten Muotihame -yhtiön toimitusjohtaja. Oma lakiasiantoimisto hänellä oli vuodesta 1961. Sota-aikana Törmälä oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön palveluksessa, vastuullaan muun muassa miesten erikoistyöleirit. Hän toimi myös Suomen Kiinteistönvälittäjäliiton asiamiehenä. Muun muassa partio- ja seurakunnallinen toiminta kuuluivat Törmälän moniin luottamustehtäviin.
Julkaisuja

Vapaa huoltotyö ja kunnat: Lainopillinen neuvonta vapaan huoltotyön uutena työmuotona, 1945, Heikki Waris, Edwin Törmälä
Kodin lakikirja: lakiasioiden opas jokaiselle kansalaiselle, kotien, yhdistysten, järjestöjen, koulujen ynnä muiden laitosten käyttöön, 1958, Aarne Tarasti, Edwin Törmälä, Venni Maunula
Erkki Ainamo

Erkki Ainamo
Kaarlo (Kaarle) Erkki Ainamo (vuoteen 1925 Mannelin, vuosina 1925–1929 Pohjanheimo; 9. tammikuuta 1908 Helsinki – 16. syyskuuta 1974) oli suomalainen muusikko, pääasiassa sanoittaja. Hän on sanoittanut tai suomentanut noin 100 kappaletta, joista tunnetuimpia ovat ”Haavekuva”, ”Kylmää vettä”, ”Kohtaus kujassa”, ”Tango ruohikolla” ja ”Paimentytön sunnuntai”. Ainamo loi varsinaisesti uransa meriupseerina ja Yleisradiossa, mutta sanoittamisen lisäksi hän oli myös Suomen Elokuvasäveltäjät r.y:n (Säveltäjät ja sanoittajat ELVIS ry:n edeltäjä) ensimmäinen asiamies.
Aiheesta muualla

Erkki Ainamo Pomuksen tietokannassa
Erkki Ainamon sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Eljas Kahra

August Eljas Kahra (31. maaliskuuta 1888 Hämeenlinna – 30. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen tullihallituksen pääjohtaja ja hallitusneuvos.
Kahran vanhemmat olivat pakkamestari, ylikonduktööri August Kahra ja Olivia Vilhelmina Lindroos. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1906. Kahra suoritti ylemmän hallintotutkinnon 1910 ja oikeustutkinnon 1915.
Kahra oli tullilaitoksen palveluksessa 1906–1915 ja toimi sitten Suomen senaatin maanviljelystoimikunnan kanslistina vuodesta 1916 ja elintarviketoimituskunnan esittelijäsihteerinä vuodesta 1918. Hän oli Suomen konsulina Kööpenhaminassa 1919 ja oli liikealalla Tampereella 1920–1925. Kahra oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä nuorempana hallitussihteerinä vuodesta 1926, työttömyysneuvoston sihteerinä vuodesta 1931, ylitarkastajana vuodesta 1937, esittelijäneuvoksena vuodesta 1939 ja hallitusneuvoksena vuodesta 1940. Hän toimi tullihallituksen pääjohtajana 1942–1945 ja oli sen jälkeen kulkulaitosministeriön hallitusneuvoksena ja kansliapäällikkönä 1945–1953. Kahra oli useiden valtion komiteoiden puheenjohtajana tai sihteerinä.
Eljas Kahra oli naimisissa vuodesta 1912 Helmi Vilhelmiina Ratamon kanssa.
Teoksia

Moottoriajoneuvolainsäädäntömme.  Yleisen autoliiton julkaisuja 5. Helsinki 1928
Työttömyyden lieventämistä tarkoittava valtion toiminta Ruotsissa ja meillä. Helsinki 1930
Työttömyys vuosina 1928–36. Työttömyysneuvosto, Helsinki 1938
Piirteitä Amerikan yhdysvaltain työttömyyspolitiikasta : matkakertomus. Työttömyysneuvosto, Helsinki 1939
Toimitustöitä

Autoilijan lakikirja : moottoriajoneuvoliikennettä koskevat lait ja asetukset sekä muut viranomaisten määräykset. Otavan asetuskokoelma n:o 55. Otava 1926, 2. lisätty painos 1926, 3. uusittu ja lisätty painos 1929, 5. uusittu painos 1931
Autoilijan lakikirja : vuoden 1928 toukokuun loppuun mennessä vahvistetut lisäykset ja muutokset moottoriajoneuvoja koskeviin määräyksiin. Otava 1928
Piero Puricelli : Autotiet : eräs italialainen aloite tieolojen parantamiseksi ; suomeksi toimittaneet Allan Hjelt ja Eljas Kahra. Otava 1929
European Textile Network

European Textile Network (ETN) on järjestö, joka kokoaa yhteen erilaisia tekstiilikulttuurin toimijoita tietojen ja kokemusten vaihdon sekä yhteistyön edistämiseksi. ETN järjestää dokumentointi-, tiedotus- ja koordinointipalveluja. ETN on voittoa tavoittelematon järjestö, joka perustettiin vuonna 1991 Erfurtissa ja rekisteröitiin kansainvälisenä järjestönä vuonna 1993. Vuodesta 2020 lähtien verkoston kotipaikka on Tekstiilikeskus Haslach Itävallassa, ja verkkoa hoidetaan Itävallan lainsäädännön mukaisesti.
Essence

Essence on yhdysvaltalainen muoti-, elämäntapa- ja viihdejulkaisu. Lehden ensimmäinen numero julkaistiin maaliskuussa 1970, ja sen levikki on noin 1 600 000 kappaletta. Se oli ensimmäinen 18–35-vuotiaille afroamerikkalaisille naisille kohdennettu kuukausijulkaisu.
Vuonna 2000 lehtiyhtiö Time osti lähes puolet Essence lehdestä. Vuonna 2005 Time osti enemmistön (51% osakkeista) ja pelkästään sen omistamien osakkeiden arvo on noin 170 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria
Aiheesta muualla

Essence lehden kotisivut
European Semiconductor Manufacturing Company

European Semiconductor Manufacturing Company GmbH (ESMC) on Dresdenissä Saksassa sijaitseva puolijohdeteollisuuden yritys. Yritys on TSMC:n, Robert Boschin, Infineon Technologiesin ja NXP Semiconductorsin yhteisyritys, joka tarjoaa puolijohteiden valmistusta. Yritys rakentaa valmistuslaitoksen, jota TSMC operoi. TSMC on omistaa yhteisyrityksestä 70 prosenttia ja muut yritykset 10 prosenttia kukin. Osakkaana olevat yritykset investoivat yhteisyritykseen yhteensä 10 miljardia euroa ja mukana on Euroopan unionin tuki.
Aiemmin on kerrottu Saksan aikeesta käyttää 20 miljardia euroa puolijohdeteollisuuden valmistuslaitoksiin, jonka on sanottu vääristävän kilpailua. Bundesverfassungsgerichtin mukaan aikomus kohdistaa käyttämättömiä varoja rahastosta on perustustuslain vastainen.
FICAM

FICAM oli professori Tuula Heinosen johdolla vuonna 2008 perustettu suomalainen asiantuntijakeskus  Tampereen yliopiston lääketieteen yksikössä. FICAM kehitti ja validoi sellaisia solu- ja kudosviljelyyn perustuvia menetelmiä, joilla voidaan täydentää tai korvata eläinkokeita. Muita tehtäviä olivat esimerkiksi jakaa tietoa eläinkokeille vaihtoehtoisista menetelmistä sekä koulutuksen edistäminen. FICAM toimi ECVAMin testimenetelmien validointilaboratoriona.
Suurin osa FICAMissa kehitettävistä uusista menetelmistä perustui ihmisperäisten solujen ja kudosten käyttöön, joista rakennetiin 3D-kudosmalleja. Kehitetyt mallit soveltuivatt kemikaalien, kosmetiikka-aineiden ja lääkkeiden turvallisuustestaukseen sekä lääkkeiden tehon ja muiden vaikutusten tutkimiseen.
Professori, ERT, Tuula Heinonen siirtyi 2021 alusta eläkkeelle Ficamin johtajan toimesta.
Eira Mollberg

| Eira Mollberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1957 (ikä 66–67) Kuopio, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  teatteri- ja dokumenttiohjaaja ja kirjailija
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eira Mollberg (s. 1957 Kuopio) on Savonia-palkittu suomalainen teatteri- ja dokumenttiohjaaja ja kirjailija. Hän on toiminut myös teatterikriitikkona useissa sanoma- ja aikausilehdissä.
Elämä

Mollbergin isä oli ohjaaja Rauni Mollberg, jonka suhteesta lapsiinsa Eira Mollberg on kirjoittanut kaksi kirjaa ja lisäksi hän on kirjoittanut kirjan omasta alkoholinkäytöstään. Lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä. ja kritiikkiä. Eira Mollberg voitti Savonia-palkinnon romaanillaan Vakuuslapset. Hän koulutukseltaan filosofian kandidaatti, pääaineena kirjallisuus.
Hänellä on kolme aikuista lasta. Hän on ollut ortodoksi vuodesta 1989 lähtien.
Filmografia

Mysterion. Käsikirjoitus ja ohjaus (toinen ohjaaja Pirjo Honkasalo), 1991.
Ikonin tie. Yle, 2005.
Kirjallinen tuotanto > Kirjat

Vakuuslapset.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 9511151592.  Savonia-palkinto 2000.
Molle, isäni .  Helsinki :  Otava , 2008 .  ISBN 9789511229537.
Villahousuhäpeä .  Helsinki :  Tammi , 2019 .  ISBN 9789520408626.
Kirjallinen tuotanto > Näytelmät

Suutarin lapsilla ei ole jalkoja, 1996.
Rajatapaus, 1997.
Digger & Hobben, 2002.
Aiheesta muualla

Lähteenmaa, Jaana: Eira Mollbergin Villahousuhäpeässä ollaan kuilun partaalla Kansan Uutiset.  7.12.2019. Viitattu 8.12.2019.
Eero Marttinen

Eero Marttinen (s. 17. toukokuuta 1943 Kajaani) on suomalainen kirjailija ja toimittaja.
Kirjallinen tuotanto

Eero Marttinen toimi käsikirjoittajana Mikko Niskasen elokuvassa Elämän vonkamies. Lisäksi hän on tehnyt käsikirjoituksia televisiolle ja radiolle sekä lukuisia kulttuuri- ja kirjallisuusartikkeleita eri lehtiin. Hän on kirjoittanut ja toimittanut myös tietokirjoja, joista tunnetuimpia ovat:
Sanomia Kainuusta ja Kainuuseen 1918-1993 (KS 1993)
Mestarin eväät, Gummerus 1994
Kalle Päätalon Koillismaa; Gummerus -Valitut Palat 1995
Mestarin selkonen, Gummerus 1996
Mikko Niskanen – elokuvamies, Gummerus 1997
Mestari elämän telineillä; Gummerus 1998
Olimme päämajan kaukopartiomiehiä, WSOY 2002
Venäjällä on väljää (Ilmari Honkanen, toimittaja Eero Marttinen), WSOY 2003
Ampukaa arvojärjestyksessä (WSOY 2004)
Heikki Savolainen – Voimistelun jättiläinen, WSOY 2006
Salainen sotapäväkirja 1941–1942, toimittanut Eero Marttinen;   Gummerus 2007
Ilmari Kiannon talvisota, toimittanut Eero Marttinen; Ajatuskirjat 2009
Ilmari Kianto – Korpikirjailijan elämä; Ajatuskirjat 2010
Veikko Huovinen: Luonnonkierto, novelleja, pakinoita, lyhyitä erikoisia, ideoinut ja koonnut Eero Marttinen; Siltala 2012
Semmonen savotta – talvi- ja jatkosota Kalle Päätalon silmin, toimittaneet Eero Marttinen ja Hannu Kahakorpi (Gummerus 2014)
Vaaran vuodet – Jälleenrakennuksen aika Kalle Päätalon silmin, toimittanut Eero Marttinen (Gummerus 2015)
Murroksen aika – 1950-luku Kalle Päätalon silmin, toimittanut Eero Marttinen (Gummerus 2016)
Alkutaival – Itsenäisyyden etsikkoaika Kalle Päätalon silmin, toimittanut Eero Marttinen, esipuhe Vilja Päätalo, Gummerus 2017.
Hiljaisen hymyn mies - Veikko Huovisen elämä; Into 2018
Tunnustukset

SKR:n Kainuun rahaston Veikko Huovisen palkinto vuonna 1989 lehtityöstä.
Oulun läänin taidemitali vuonna 1996 lehden kulttuuriosaston luomisesta ja kehittämisestä.
Kainuun kirjallisuuspalkinto vuonna 2007 teoksesta Heikki Savolainen – voimistelun jättiläinen.
Kajaanin kaupungin vuoden 2010 kulttuuripalkinto pitkästä kirjallisesta urasta.
Kainuun kirjailijoiden kunniajäsen 2014
Dragonlance

Dragonlance-logo
Dragonlance on fantasiakirjasarja ja pelimaailma, joka on saanut alkunsa Dungeons & Dragons -roolipelistä.
Dragonlance-maailmaan sijoittuvia roolipeliseikkailuja ja kirjoja julkaisee yhdysvaltalainen TSR Inc. (nykyisin Wizards of the Coastin omistuksessa). Kirjat ja roolipelit sijoittuvat Krynnin fantasiamaailmaan.
Kirjat ovat aloittaneet Laura ja Tracy Hickman ja sitä ovat laajentaneet Tracy Hickman ja Margaret Weis.
Universumi > Lohikäärmepeitsi

Lohikäärmepeitsi on Takhisiksen lohikäärmeitä vastaan käytetty peitsi. Peistä käytettiin ensimmäistä kertaa 3. lohikäärmesodassa, silloin sen löysi Huma kolmen koetuksen jälkeen. Toisen kerran peistä käytettiin Peitsen sodassa, jossa peitsen löysivät Peitsen Sodan sankarit Raistlin Majere, Laurana Kanan, Caramon Majere, Tika Waylan, Tanis Puolhaltia, Tasslehoff Takiaisjalka, Flint Tulivasara, Joentuuli, Kuunkulta, Sturm Kirkaskalpa sekä Lauranan veli Gilthanas.
He saivat Peitsen terän käsiinsä vuorilla jäätyneiltä hopeiselta lohkäärmeeltä ja solamnian ritarilta, joka päästi irti peitsen terästä mystisesti jäätyneenä.
Lohikäärmepeitsi on hyvän jumalan Paladinen ase Takhisista vastaan ja sellaisia voi takoa ennustuksen mukaan hopeasta vain ihminen, jolla on hopeinen käsi, eli Theros Rautamantu ja apunaan legendaarinen kääpiöitten pyhä Kharasin moukari.
Suomeksi julkaistut teokset juonellisessa aikajärjestyksessä

Raistlin-kronikat (the Raistlin Chronicles)
Hengen miekka (1999) (Margaret Weis)
Soturiveljet (2000) (Margaret Weis)
Kronikat (Dragonlance Chronicles)
Syyshämärän lohikäärmeet (1990) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Talviyön lohikäärmeet (1991) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Kevätaamun lohikäärmeet (1991) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Kadonneet kronikat (The Lost Chronicles)
Kääpiökuilujen lohikäärmeet (2007) (Margaret Weis, Tracy Hickman) (Sijoittuu ajallisesti Kronikoiden ensimmäisen ja toisen osan väliin)
Mustan kuningattaren lohikäärmeet (2008) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Tiimalasivelhon lohikäärmeet (2009) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Legendat (Dragonlance Legends)
Kaksosten aika (1993) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Kaksosten sota (1993) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Kaksosten koetus (1993) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Uusi sukupolvi (1996) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Kesätulen lohikäärmeet (1996) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Viides aika
Lohikäärmeiden aika (1998) (Jean Rabe)
Myrsky nousee (1998) (Jean Rabe)
Kuilu avautuu (1998) (Jean Rabe)
Sielujen sota (War of Souls)·
Laskevan auringon lohikäärmeet (2000) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Sammuneen tähden lohikäärmeet (2001) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Kadonneen kuun lohikäärmeet (2002) (Margaret Weis, Tracy Hickman)
Musta oppilas
Meripihkaa ja tuhkaa (2004) (Margaret Weis)
Meripihkaa ja rautaa (2006) (Margaret Weis)
Meripihkaa ja verta (2008) (Margaret Weis)
Minotaurisodat
Veriyö (2003) (Richard A. Knaak)
Veren vuorovedet (2005) (Richard A. Knaak)
Veren valtakunta (2008) (Richard A. Knaak)
Solamnian nousu
Ruusun herra (2006) (Douglas Niles)
Kruunu ja miekka (2007) (Douglas Niles)
Laki ja Totuus (2008) (Douglas Niles)
Dhamon-saaga
Vedenpaisumus (2001) (Jean Rabe)
Petos (2003) (Jean Rabe)
Pelastus (2004) (Jean Rabe)
Kuoleman järvi (2006)(Jean Rabe)
Kadonneet historiat (the Lost Histories)
Villihaltiat (2000) (Douglas Niles)
Irdat - tähtien lapset (2001) (Linda P. Baker)
Merihaltiat (2002) (Paul B. Thompson, Tonya C. Cook)
Minotaurien maa (2003) (Richard A. Knaak)
Lohikäärmeet (2004) (Douglas Niles)
Kaaoksen sota
Viimeinen kääpiökuningas (2001) (Douglas Niles)
Nukkekuningas (2005) (Douglas Niles)
Kangin rykmentti
Tuomion prikaati (1998) (Don Perrin, Margaret Weis)
Drakolaisjuonia (2002) (Don Perrin, Margaret Weis)
Muut
Murha Tarsiksessa (John Maddox Roberts)
Mielen Demonit - Parhaat tarinat (1999) (Margaret Weis, Tracy Hickman, Don Perrin)
Human Legenda (2006) (Richard A. Knaak)
Kivistänäkijät
Kapina (2008) (Jean Rabe)
Kuoleman tie (2009) (Jean Rabe)
Hiisikansa (2011) (Jean Rabe)
Aiheesta muualla

Dragonlance-sarjan suositeltava lukemisjärjestys
El-ahrairah

El Ahrairah on Richard Adamsin Ruohometsän kansa -kirjassa esiintyvä taruhahmo, kaniinien myyttinen esi-isä ja kujeilija. Kirjassa kaniinit kertovat usein tarinoita El Ahrairahista. El Ahrairah oli suuren kaniiniyhdyskunnan ylikani. Kun ruhtinas Sateenkaari kylvi porkkanoita ja toi El Ahrairahin luokse vakoojan, El Ahrairah varasti porkkanat ja pani vakoojan puhumaan hulluja oikeudenkäynnissä.
Tarinoita

El Ahrairah ja Ruhtinas Sateenkaaren porkkanat
El Ahrairah ja kuningas Dartsinin salaatit
El Ahrairah ja Inlen musta kaniini
Dragonheads

| Dragonheads Ensiferum |
| --- | --- | --- |

EP-levyn tiedot
 Studio : Sonic Pump, Helsinki
 Julkaistu: 15. helmikuuta 2006
 Tyylilaji: melodinen death metal, viikinkimetalli, folk metal
 Kesto: 25.55
 Levy-yhtiö: Spinefarm
Listasijoitukset
  Suomen virallinen singlelista: 3.
Ensiferumin muut julkaisut
| 1997–1999 2005 | Dragonheads 2006 | 10th Anniversary Live 2006 |
Dragonheads on Ensiferumin vuonna 2006 julkaistu EP. Se on yhtyeen ensimmäinen äänite, jolla on mukana nykyinen laulaja-kitaristi Petri Lindroos. Kappaleet "Warrior's Quest" ja "White Storm" ovat uudelleenäänityksiä yhtyeen toiselta demolta.
EP nousi Suomen virallisen singlelistan sijalle 3.
Kappaleet

Dragonheads – 5.18
Warrior's Quest – 4.50
Kalevala-Melody – 1.47
White Storm – 4.53
Into Hiding – 3.47 (Amorphis -cover)
Finnish Medley – 5.10
Kokoonpano > Yhtye

Petri Lindroos – laulu, kitara
Markus Toivonen – kitara, laulu
Sami Hinkka – basso, laulu
Meiju Enho – kosketinsoittimet
Janne Parviainen – rummut, lyömäsoittimet
Kokoonpano > Sessiomuusikot

Kaisa Saari – laulu kappaleessa 6, nokkahuilu kappaleessa 3
Vesa Vigman – mandoliini kappaleessa 3
Frostheim – kantele kappaleessa 3
Kokoonpano > Tuotanto

Nino Laurenne – miksaaja
Mika Jussila – masteroija
Arvostelut

AllMusic:
Imperiumi.net:
Sputnikmusic:
Aiheesta muualla

Dragonheads Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Dragonheads Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Douglas TBD Devastator

| Douglas TBD-1 Devastator |
| --- | --- |
 TBD Devastator
Tyyppi:  torpedopommittaja
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Douglas Aircraft Company
Ensilento:  15. huhtikuuta 1935
Esitelty:  1937
Valmistusmäärä:  prototyyppi + 129 tuotantokonetta 
Valmistusvuodet:  1937 - marraskuu 1939
Douglas TBD Devastator oli Douglas Aircraft Companyn Yhdysvaltain laivastolle toimittama kokometallinen, yksitasoinen, sisäänvedettävillä laskutelineillä ja taittuvilla siivillä varustettu lentotukialuksilla toimiva torpedopommittaja toisessa maailmansodassa.
Suunnittelu

Mallin prototyyppi XTBD-1 (s/n 1285, BuNo 9720) tilattiin 30. kesäkuuta 1934. Siinä oli kolmen hengen miehistö, jotka olivat lentäjä, suunnistaja/torpedoupseeri ja radisti/taka-ampuja. Miehistö istui peräkkäin ohjaamossa, jossa oli yhtenäinen kuomu. Koneen moottorina oli 800 hevosvoiman 14-sylinterinen ilmajäähdytteinen Pratt & Whitney XR-1830-60 -tähtimoottori, johon oli liitetty kolmilapainen potkuri. Omasuoja-aseistuksena olivat eteenpäin ampuva oikealle rungon sivuun sijoitettu .50" konekivääri, joka ampu potkurin kehän läpi, ja taka-ampujan .30" konekivääri. Hyökkäysaseina oli joko 21 tuuman torpedo tai jopa 544 kilogrammaa pommeja. Koneen ensilento tehtiin 15. huhtikuuta 1935, minkä jälkeen se siirrettiin Norfolkiin Anacostiaan vastaanottotesteihin. Kone siirrettiin 26. marraskuuta 1936 länsirannikolle, jossa sille tehtiin lentotukialustestit USS Lexingtonilla.
Syksyllä kone palautettiin Douglasille huollettavaksi ja pieniä muutoksia varten. Koneeseen muun muassa asennettiin uusi kuomu, joka oli samanlainen kuin myöhemmissä tuotantokoneissa. Kone palautettiin 13. joulukuuta laivastolle, joka jatkoi sillä erilaisia kokeita. Kone romutettiin 10. syyskuuta 1943 NAS Normanissa Oklahomassa.
Tuotanto

Douglas vastaanotti 3. helmikuuta tilauksen 114 TBD-1 Devastator -koneen (BuNo 0268-0381) toimittamisesta. Tuotantoversion moottorina oli 900 hevosvoiman R-1830-64 ja niiden pyrstö oli suunniteltu uudelleen. Tyhjäpaino oli kasvaneet 2 289 kilosta 2 540 kiloon samoin kuin lentopaino 3 803 kilosta 4 213 kiloon. Ensimmäisen tuotantokoneen ensilento tehtiin 25. kesäkuuta 1937 Anacostassa. Ensimmäinen ja toinen tuotantokone sijoitettiin vastaanottokokeisiin.
Ensimmäinen palvelukseen otettu kone sijoitettiin 14. elokuuta 1939 Naval Torpedo Stationille Newportiin Rhode Islandilla. Koneessa oli Naval Aircraft Factoryn toimittamat  kellukkeet. Kone sai tyyppimerkinnän TBD-1A ja oli VX-4:llä testeissä, kunnes se romutettiin 23. syyskuuta 1943.
Douglas vastaanotti 16. elokuuta 1938 15 koneen (BuNo 1505-1519) lisätilauksen, minkä viimeinen kone toimitettiin marraskuussa 1939.