stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuusniemi (kuvitteellinen kunta)
Kunnanvaltuusto

Kuusniemen kunnanvaltuuston puheenjohtajina on toiminut muun muassa yrittäjä ja liikemies Urmas Hakkarainen. Turvetta ja timantteja -sarjassa kunnanvaltuuston puheenjohtajana toimii huoltamoyrittäjä Pauli Antero Turpeinen. Kunnanvaltuutettuina taas toimivat lääkäri Holger Voivalin, liikemies Armas Hakkarainen, kauppias Lasse Jortikka, kanttori-urkuri Ilmari Piiparinen sekä seitsemän muuta henkilöä. Kunnanhallitusta ovat johtaneet sekä Urmas Hakkarainen että Armas Hakkarainen.
Luonto ja maantiede

Kuusniemellä sijaitsee kuvitteellinen Kuusjärvi, jossa sijaitsee Urmaansaari. Kuusjärven vieressä sijaitsevat Urmaan lähteet. Muita Kuusniemeltä tiedettyjä paikkoja ovat Urmaankallio, jonne suunniteltiin Mooseksen perintö -sarjassa ydinjätteiden loppusijoituspaikkaa, sekä kunnan toinen vesistö Viislammet, jonne Varma Kylmälehto kävi kippaamassa P.A. Turpeisen ongelmajätteet edelleen Mooseksen perintö -sarjassa.
Yrityksiä

Kuusniemellä toimineita yrityksiä ovat muun muassa rakennusfirma Eurobetoni Oy, kanalayritys Biomuna Hakkarainen, hautaus- ja kukkapalvelu V. Kylmälehto, lomatila Fräntilä, jätteenpoistoyritys Jätektör Ky, Detectör Ky, ydinjätefirma Ekokompostor Oy (mahdollisesti belgialainen, toimi kerran Kuusniemellä), elintarvikeliike Jortikan Valinta, hieromo Fysiovirpi, vedentuottoyritys Urmaan Lähteet, kampaamo Salon Violetti (sijaitsi Tampereella, mutta kuusniemeläiset saivat alennusta kampaamon palveluista), lounasravintola Tuulian tupa (ent. kahvila Voisilmä, puhekielessä Turpeisen baari), taksi- ja autonkorjauspalvelut P.A. Turpeisen kuljetus- ja asennusyritys sekä tanssilava-ravintola Kesä-Hillevi.
Kunnanjohtajat

Ahti Kiiski (–1998)
Auvo Sulander (1999–2001)
Hillevi Jortikka (2001)
Suvi-Tuuli Pohto (2001–)
Lake Chabot

| Lake Chabot |
| --- | --- |

Valtiot:  Yhdysvallat 
Paikkakunta:  Alamedan piirikunta 
Koordinaatit:  37°43′45″N, 122°07′00″W
Laskujoki:  San Leandro Creek (en) 
Mittaustietoja
 fiLake Chabot 
Lake Chabot on tekojärvi Castro Valleyssä Alamedan piirikunnassa Kaliforniassa. Järven pinta-ala on 1,3 km². Sillä sijaitsee vain yksi saari.
Lake Chabot rakennettiin vuosina 1874–1875 patoamalla San Leandro Creek. Järvi oli suljettu vapaa-ajan toiminnalta 91 vuoden ajaksi, kunnes 1960-luvulla se avattiin valvotulle virkistystoiminnalle. Uiminen järvessä on kielletty edelleen ja kalastettavien kalojen syömistä suositellaan rajoitettavaksi elohopea ja PCB-pitoisuuksien vuoksi.
Lake Hopatcong

| Lake Hopatcong |
| --- | --- |
Valtiot:   Yhdysvallat
Paikkakunta:  New Jersey
Koordinaatit:  40°57′00″N, 74°38′00″W
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Musconetcongjoki
Mittaustietoja
Pinta-ala:  10 km²
 fiLake Hopatcong 
Lake Hopatcong on New Jerseyn suurin makean veden järvi ja samanniminen alue. Sen pinta-ala on noin kymmenen neliökilometriä. Järvi sijaitsee vuoristolla pohjoisessa New Jerseyssä.
Lake Hopatcongissa pidettiin useita vahvoja shakkiturnauksia 1920-luvulla. Näihin kuului muun muassa yhdeksän amerikkalainen shakkikongressi vuonna 1923 ja José Raúl Capablancan vuonna 1926 voittama turnaus.
L-17 (1937)

| L-17 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavodin telakka, Vladivostok
Kölinlasku:  25. tammikuuta 1936
Laskettu vesille:  5. marraskuuta 1937
Palveluskäyttöön:  5. kesäkuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1950-luvulla
Tekniset tiedot
Uppouma:  989 t (pinnalla) 1 276 t (sukellus)
Pituus:  78,0 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  3,96 m
Koneteho:  2 × 42BM6-dieselmoottoria, 2 200 bhp (pinnalla) 2 × PG-84/50-sähkömoottoria 1 300 hv (sukellus)
Nopeus:  16,5 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 000 nm@15,5 solmua (pinnalla) 150 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × torpedoputkea 1 × B-2-tykkiä 1 × 37 mm 11-K -ilmatorjuntatykki
L-17 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 25. tammikuuta 1936. Vene laskettiin vesille 5. marraskuuta 1937 ja otettiin palvelukseen 5. kesäkuuta 1939.
Palvelus

Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-14 (1936)

| L-14 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavodin telakka, Vladivostok
Kölinlasku:  25. huhtikuuta 1935
Laskettu vesille:  20. joulukuuta 1936
Palveluskäyttöön:  10. lokakuuta 1938
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1950-luvulla
Tekniset tiedot
Uppouma:  989 t (pinnalla) 1 276 t (sukellus)
Pituus:  78,0 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  3,96 m
Koneteho:  2 × 42BM6-dieselmoottoria, 2 200 bhp (pinnalla) 2 × PG-84/50-sähkömoottoria 1 300 hv (sukellus)
Nopeus:  16,5 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 000 nm@15,5 solmua (pinnalla) 150 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × torpedoputkea 1 × B-2-tykkiä 1 × 37 mm 11-K -ilmatorjuntatykki
L-14 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin Vladivostokista Dalzavodin telakalta, missä köli laskettiin 25. huhtikuuta 1935. Vene laskettiin vesille 20. joulukuuta 1936 ja otettiin palvelukseen 10. lokakuuta 1938.
Palvelus

Vene poistettiin 1950-luvulla alusluettelosta.
L-21 (1941)

| L-21 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Itämeren telakka, Leningrad
Kölinlasku:  10. kesäkuuta 1938
Laskettu vesille:  17. huhtikuuta 1941
Palveluskäyttöön:  7. elokuuta 1943
Loppuvaihe:  romutettu 1950-luvulla
Tekniset tiedot
Uppouma:  989 t (pinnalla) 1 276 t (sukellus)
Pituus:  78,0 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  3,96 m
Koneteho:  2 × 42BM6-dieselmoottoria, 2 200 bhp (pinnalla) 2 × PG-84/50-sähkömoottoria 1 300 hv (sukellus)
Nopeus:  16,5 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 000 nm@15,5 solmua (pinnalla) 150 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × torpedoputkea 1 × B-2-tykkiä 1 × 37 mm 11-K -ilmatorjuntatykki
L-21 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 10. kesäkuuta 1938. Vene laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1941 ja otettiin palvelukseen 7. elokuuta 1943.
Palvelus

Vene romutettiin 1950-luvulla.
Laetitia Berthier

| Mitalit> Maa:   Burundi.Naisten yleisurheilu.Afrikan-mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Burundi.Naisten yleisurheilu.Afrikan-mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Burundi.Naisten yleisurheilu.Afrikan-mestaruuskilpailut  | Maa:   Burundi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Nairobi 2010 | Seiväshyppy |  |
|  Pronssia | Addis Abeba 2008 | Seiväshyppy |  |
Laetitia Berthier (s. 15. joulukuuta 1977) on burundilainen yleisurheilija, joka kilpailee seiväshypyssä. Hän edustaa seuratasolla Lyon Athletisme -seuraa. Berthier on voittanut Afrikan-mestaruuskilpailuissa kaksi mitalia, hopeaa vuonna 2010 ja pronssia vuonna 2008. Hän pitää hallussaan maansa ennätystä sekä sisä- että ulkoradoilla.
Ennätykset

Seiväshyppy: 370 cm (2007)
Seiväshyppy (sisäradat): 371 cm (2008)
Lauri W. Pääkkönen

Lauri Vilho Pääkkönen (16. lokakuuta 1865 Hankasalmi – 6. syyskuuta 1939 Viipuri) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä Lassi, L.V.P. ja L.W.P:nen.
Pääkkönen valmistui kansakoulunopettajaksi Sortavalan seminaarista. Vuosina 1890–1899 Pääkkönen asui Heinolassa, jossa hänen vaimonsa toimi alakoulun opettajana. Heinolassa Pääkkönen oli myös Jyränkö-lehden päätoimittajana ja hän vaikutti merkittävästi siihen että Heinolaan perustettiin opettajaseminaari käymällä syksyllä 1899 henkilökohtaisesti asian vuoksi kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin puheilla. Hän kierteli vuosina 1889–1904 Inkerissä, Tverin Karjalassa, Aunuksessa ja Vepsässä keräten kansa- ja muinaistieteellistä aineistoa. Pääkkönen keräsi muun muassa noin 6 000 kivikauden esinettä Kansallismuseon kokoelmiin. Retkiensa ansiosta hänestä tuli Karjalan Sivistysseuran kunniajäsen. Kun Pääkkönen joutui viranomaisten epäluulojen kohteeksi näiden retkien vuoksi hän ryhtyi vuonna 1900 kansakoulunopettajaksi ensin Nurmijärvelle. Pääkkönen oli sitten opettajana myös Nastolassa, Kytäjällä, Karkkilassa ja viimeksi Pyhtäällä. Eläkkeelle jäätyään hän muutti Kuokkalaan Karjalan kannakselle.
Pääkkönen kävi 1890-luvulla opintomatkalla Venäjällä ja palattuaan kiersi Mikkelin läänin maanviljelysseuran palkkaamana opettamassa huopikkaiden tekoa eri puolilla Savoa ja Kajaanissa sekä Heinolassa.
Pääkkönen oli opettajana ja koulun johtajana Högforsin kansakoulussa Karkkilassa yhdessä vaimonsa Katri Pääkkösen kanssa 1903–1918.
Teoksia

Tuonelasta käsin : tosi tapauksen mukaan kirj. Lassi.    Warén, Pori 1896
Kesämatkoja Venäjän Karjalassa sekä hajanaisia kuvauksia Karjalan kansan nykyisyydestä ja entisyydestä.    Suomen muinaismuisto-yhdistys, Helsinki 1898
Kalevalassa : keräilijän kokemuksia Venäjän Karjalasta ja Vienasta : vuorokeskustelu, kirjoittanut L. W. P:nen. Suomen opettajain raittiusliiton vuorokeskusteluja n:o 17.    Helsinki 1936
Lee Dixon

Lee Dixon
Lee Michael Dixon (s. 17. maaliskuuta 1964 Manchester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Dixon edusti suurimman osan ammattilaisurastaan lontoolaisseura Arsenalia, jonne hän siirtyi tammikuussa 1988, kesken kauden 1987–1988. Ennen Arsenalia hänen seurojaan olivat Burnley (1982–1984), Chester (1984–1985), Bury (1985–1986) ja Stoke (1986–1988). Dixon oli Arsenal-vuosinaan voittamassa neljää Englannin mestaruutta, vuosina 1989, 1991, 1998 ja 2002, kolmesti FA Cupia, vuosina 1993, 1998 ja 2002, ja kerran Euroopan cup-voittajien cupia, vuonna 1994. Hän lopetti pelaajauransa vuonna 2002. Hän pelasi Arsenalissa viidentoista kauden aikana 619 ottelua ja teki 28 maalia.
Englannin A-maajoukkueessa Dixon pelasi 22 ottelua, ensimmäisen kerran 25. huhtikuuta 1990, jolloin Englanti kohtasi Tšekkoslovakian, ja viimeisen kerran 1. helmikuuta 1999, jolloin Englanti kohtasi Ranskan. Hän teki A-maajoukkueurallaan yhden maalin, ottelussa Irlantia vastaan 27. maaliskuuta 1991.
Pelaajauransa jälkeen Dixon on toiminut muun muassa kiinteistönvälittäjänä ja BBC:n jalkapalloasiantuntijana.
Lake Hazen

| Lake Hazen |
| --- | --- |
 Quttinirpaaq National Park ja Lake Hazen.
Valtiot:  Kanada 
Paikkakunta:  Nunavut 
Koordinaatit:  81°47′50″N, 71°01′00″W
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Rugglesjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  158 m
Pituus:  70  km
Leveys:  11  km 
Rantaviiva:  185 km
Pinta-ala:  542 km²
Keskisyvyys:  280 m
Suurin syvyys:  289 m
Valuma-alue:  4 900 km²
 fiLake Hazen 
Lake Hazen on Ellesmerensaaren luoteisosassa Hazenin tasangolla sijaitseva arktinen järvi, joka on kolmanneksi suurin napapiirin pohjoispuolisista järvistä. Sen ympärillä on luonnonsuojelualue Quttinirpaaqin kansallispuisto. Järvi sijaitsee leveyspiirillä 81° 50′ 180 km lounaaseen Alertista. Järven mitat lounais-luoteissuunnassa 70 × 11 km, syvyys keskimäärin 280 m. Järven pinta-ala 542 km², rantaviiva 185 km ja korkeus 158 metriä merenpinnasta. Järveen virtaavien jokien valuma-alue on 4 900 km². Järveen laskee pari vuoristojäätikköä, monia jokia ja järvessä on muutamia saaria. Järvi laskee Rugglesjoen kautta Pohjoisessa jäämeressä sijaitsevaan Naresinsalmeen. Lähistöillä on pienempiä järviä. Järvi rajoittuu Arktisiin kordillieereihin.
Järvi on jäätön vain kaksi kuukautta vuodessa.
Seutu kuuluu alueeseen, jolla heinäkuun keskilämpötila on vain 3–6 °C. Alueella sataa 25 mm vuodessa, ja niinpä järvestä luoteeseen ja lounaaseen on aavikkoa. Järven lähiympäristön tundra on vaivaispensas–jäkälä–heinätundraa ja kauempi ympäristö niukkatuottoisempaa vaivaispensas–ruohotundraa ja polaariaavikkoa.
Järven lähistö on ympäröivää aluetta lämpimämpi ja on eräänlainen keidas. Hazenin halkeamavyöhyke toimii kuin jättimäinen aurinkovaraaja. Kesällä Lake Hazenin lähellä voi olla jopa 20 °C.
Kirkkomusiikki

Kirkkomusiikki tarkoittaa säveltaidetta, jonka ytimen yleisesti katsotaan olevan kristillisessä jumalanpalveluksessa. Ortodoksista kirkkomusiikkia on vain jumalanpalvelukseen liittyvä musiikki. Läntisissä kirkoissa sitä vastoin on irtauduttu liturgiasta ja alettu esittää messuja, motetteja ja passioita myös itsenäisinä musiikkiteoksina, konserttimusiikkina. ”Kirkkomusiikki” saatetaan ymmärtää musiikiksi, jollaista yleensä kuulee kirkkorakennuksessa, joten melkein mikä tahansa vuoden 1600 vaiheilla sävelletty musiikki helposti yhdistetään kirkolliseen yhteyteen. Kirkkomusiikiksi voidaan käsittää myös mikä hyvänsä musiikki, jota jokin kirkko tai seurakunta käyttää julistuksessaan.
Historia > Juutalainen tausta

Raamatussa ei esiinny sanaa musiikki. Israelin kansasta kertovissa kirjoituksissa on kuitenkin runsaasti musiikkiin liittyviä sanoja. Keskeinen heprean jumalanpalveluskäsite on ylistäminen, hll, josta kehittyi kristillinen huudahdus halleluja (”ylistäkää Herraa”). Vanhan testamentin ajan temppelimusiikista vastasivat leeviläiset.
Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa mainitaan Jubal, josta tuli kaikkien harpun- ja huilunsoittajien kantaisä (1. Moos. 4:21). Tämä on Raamatun vanhin maininta soittimista. Aikakirjat taas mainitsevat Daavidin asettaman temppelilaulajien ja -soittajien viran. Jerusalemin temppelin hävityksessä vuonna 70 musiikin harjoittaminen ammattimaisesti osana temppelin jumalanpalvelusta lakkasi. Jumalanpalveluksia ryhdyttiin viettämään synagogassa, ja laulusta tuli alusta pitäen keskeinen synagogapalveluksen osa.
Historia > Alkuseurakunnan musiikki

Alkuseurakunta lauloi kokoontumisissaan psalmeja, kiitosvirsiä ja hengellisiä lauluja. Alkuseurakunta kokoontui aluksi joka päivä, myöhemmin jumalanpalveluspäiväksi vakiintui viikon ensimmäinen päivä. Kun ehtoollinen ja sanajumalanpalvelus sulautuivat yhteen, laulun osuus lisääntyi.
Varhaisten kristittyjen jumalanpalvelusmusiikissa pyhiä kirjoituksia luettiin synagogatyyliin puhelaulaen, resitoiden yksinkertaisella melodialla, mikä paransi kuuluvuutta. Ortodoksisessa perinteessä tämä on säilynyt vain hyvin vähän muuttuneena nykyaikaan. Lännen kirkon puhelaulua kutsutaan kantilloinniksi. Saman sävelen toiston ohella siinä on lauseen alkua ja loppua jäsentäviä kuvioita.
Historia > Valtionuskonnon aikaan

300–500-luvuilla kantillointi ja varsinaiset laulusävelmät vakiintuivat moniksi eri tyypeiksi, hymnin rakenne taas ei ole myöhemminkään juuri muuttunut. Uusien sävelmien tekeminen helpottui, kun kirkko saavutti vuonna 313 aseman valtionuskontona ja jumalanpalvelusmenot rikastuivat. Sävelmiä oli 600-luvulle tultaessa syntynyt niin paljon, että oli vaikeaa muistaa kirkkovuoden mittaan harvoin laulettuja sävelmiä. 300-luvulla eläneet Pyhä Hilarius ja kirkkoisä Ambrosius olivat varhaisimpia kirkkomusiikkiin kuuluvien hymnien tekijöitä. Pyhä Hilarius vastusti areiolaisuutta ja ilmaisi sen hymneissään. Ambrosiuksen tapa kirjoittaa hymnejä taas oli alku uudelle musiikkityylille, ambrosialaiselle kirkkomusiikille, joka levisi Italiasta Ranskaan, Espanjaan ja Afrikan pohjoisosaan.
Bysanttilainen kirkkomusiikki

Itä-Rooman alueella vallinneen Bysantin valtakunnan aikana keskiajalla musiikki ja kirkollinen elämä olivat sidoksissa toisiinsa siinä määrin, että kaikki Bysantin ajalta peräisin oleva tunnettu musiikki on kirkkomusiikkia. Bysanttilainen kirkkomusiikki perustui kahdeksan säveliseen musiikkijärjestelmään. Bysantin aikana syyrialainen munkki Johannes Damaskolainen kehitti kirkkomusiikkiperinteen, joka on pääosin käytössä ortodoksisessa kirkossa edelleen. Bysanttilainen kirkkolaulu perustui Bysantin aikana vallinneisiin teologisiin näkemyksiin. Tuona aikana kirkkolaulajia pidettiin suuressa arvossa. Bysantin aikana kehitettiin neumikirjoitus, joka on musiikkitermien kirjoitusjärjestelmä.
Protestanttinen kirkko

Reformaation aikana Martti Luther noudatti musiikin alalla katolisia esikuvia ja säilytti useissa tapauksissa jumalanpalveluksessa gregoriaanisen laulun. Kun tekstit käännettiin saksaksi, elpyi Saksan vanha kirkkolaulu, joka oli syntynyt latinalaisten hymnien esikuvien mukaan. Sen luonne seurakunnan lauluna säilytettiin, ja se painoi oman leimansa protestanttisiin kirkonmenoihin.
Protestanttinen kirkkomusiikki ei sekään välttynyt taiteellisilta sovituksilta, ja pian alkoi esiintyä säveltäjien kirkkolauluista tekemiä moniäänisiä muunnelmia. Muita protestanttisen kirkkomusiikin muotoja ovat hengellinen konsertto, jossa esiintyy 1–5 laulusolistia urkujen säestäessä ja jota 1600-luvulla harrasti muun muassa säveltäjä Heinrich Schütz, sekä evankeliumimotetti ja passio. Viimeksi mainittu on Jeesuksen kärsimyshistorian dramaattinen kuvaus, jonka tekstit ovat peräisin evankeliumeista ja joka on sävelletty solisteille, kuoroille ja orkesterille. Sen kohotti korkealle tasolle Johann Sebastian Bach etenkin teoksillaan Matteuspassio ja Johannespassio.
Protestanttisessa kirkkomusiikissa on uruilla ollut tärkeä osuus. Urkuja käytettiin tosin jo keskiajan katolisessa kirkossa, mutta vasta reformaation jälkeen tulivat näyttämölle urkumusiikin suuret mestarit, vaikkakin viime aikoina tämän alan suurimmat nimet vaikuttivat katolisen kirkon puolella. Urkumusiikki käsitti aluksi kirkkolaulujen sovituksia ja kehittyi itsenäiseksi vasta uruille tyypillisten muotojen kuten preludin, toccatan ja fuugan synnyttyä. Tämänkin alan huippua merkitsevät J. S. Bachin urkusävellykset.
Saksasta käsin levinneen luterilaisuuden piirissä moniäänistä ja niin latinan- kuin kansankielistäkin kirkkomusiikkia sävellettiin niin Böömissä, Unkarissa, Pohjoismaissa kuin Baltian maissakin. 1600- ja 1700-lukujen sodat ja poliittiset mullistukset kuitenkin estivät näiden alueiden kirkollista musiikkia nousemasta kukoistukseen.
Kun anglikaaninen kirkko syntyi 1500-luvulla, Englannissa alkuun soitettiin välillä katolisen kaltaista kirkkomusiikkia, välillä protestanttisena aikana syntynyttä uuden laista kirkkomusiikkia. Anglikaaniseen kirkkomusiikkiin tuli 1600-luvulla barokin aikakaudella italialaisia ja ranskalaisia piirteitä ja musiikin lajeja olivat Service, joka oli pääasiallinen musiikkityyli ja kuoromusiikkina käytetty Anthem.
1700-luvulla yleistyi kantionaalityylinen kirkkomusiikki, jota esiintyi myös reformoiduissa kirkoissa eli kalvinistien keskuudessa. Kantionaalityylisen musiikin edeltäjä oli hugenottipsalttari. Kantionaalityylisessä musiikissa käytettiin koraalimomentin sijaan urkukoraalia. Samoihin aikoihin kalvinistisessa kirkkomusiikissa käytettiin sellaisia motetteja, jotka olivat saaneet mallinsa virsien teksteistä.
Kirkollinen nykymusiikki

1900-luvun alkupuoliskolla uusklassismin aikaan romantiikan tunteikkuuden tilalle haluttiin klassista yksinkertaisuutta. Paul Hindemithin ajatus ”käyttömusiikista” innoitti saksalaisia kirkkomusiikin säveltäjiä.
Johann Nepomuk Davidin, Hugo Distlerin, Ernst Peppingin ja Siegfried Redan esikuvia olivat Bachia edeltäneet säveltäjät, kuten Heinrich Schütz. Heidän sävellyksissään polyfoniaan, koraalisävelmiin ja vanhoihin muotoihin yhdistyivät viileys ja objektiivisuus.
Pohjoismaisessa kirkkomusiikissa uusklassismin vaikutteet näkyivät tanskalaisten Carl Nielsenin ja Bernhard Lewkowitchin sekä ruotsalaisen Hilding Rosenbergin tuotannossa. Uusklassisia sävyjä on myös Frank Martinin, Igor Stravinskyn ja Benjamin Brittenin sävellyksissä. Uutta ilmaisua Stravinskyn tavoin ovat etsineet lisäksi muiden muassa puolalaiset Henryk Górecki ja Krzysztof Penderecki. Lähinnä ortodoksisen kirkon perinteestä ovat ammentaneet englantilainen John Tavener ja virolainen Arvo Pärt, joiden teokset ovat yksinkertaisen meditatiivisia.
Olivier Messiaen tunnetaan ennen kaikkea urkumusiikistaan, jossa katolinen mystiikka yhdistyy sarjallisuuteen, intialaisiin rytmeihin ja lintujen lauluun. Tšekkiläinen Petr Eben on yhdistänyt moderneja keinovaroja liturgiseen perinteeseen, kuten Suomessa Jouko Linjama. Joonas Kokkosen ooppera Viimeiset kiusaukset käyttää johtoaiheenaan kansankoraalia. Saksalainen Heinz Werner Zimmermann hyödyntää jazzia liturgisen musiikin uutena elementtinä.
1900-luvun lopulta alkaen taidemusiikissa on painotettu yhä enemmän kuulijaa ja katsojaa välittömästi koskettavia ilmiöitä, kuten melodian laulullisuutta, kolmisointua ja rytmin yksinkertaistamista. Myös kirkollisessa käyttömusiikissa sijaa ovat saaneet oman ajan ilmiöt. ”Kansanomaiset musiikkityylit” olivat esillä esimerkiksi Suomen vuoden 2000 kirkkokäsikirjan valmisteluissa.
Afroamerikkalaisessa musiikkikulttuurissa on korostuneesti esillä rytmi. Musiikin mukaansatempaavia ominaisuuksia on puolestaan eurooppalaisen kristillisen liturgian yhteydessä perinteisesti varottu. Afroamerikkalaisen musiikin rytmiikka saattaakin palauttaa liturgista musiikkia sen vanhatestamentillisille juurille.
Kirkkosävellajit

Kirkkosävellajit ovat ne keskiajan kirkkolaulun sävellajit, joista uuden ajan alussa nykyiset duuri- ja mollisävellajit ovat johtuneet. Kirkkosävellajien erikoisominaisuudet ovat todennäköisesti peräisin ikivanhasta taidekäytännöstä. Länsimaissa tulivat 800-luvulla käytäntöön niiden nykyiset nimet: doorinen, fryyginen, lyydinen ja miksolyydinen.
Selvitys kirkkosävellajien tonaalisuudesta:
Doorinen: Molli, perus-sävel päätössävelenä, 6:s aste usein korotettuna.
Fryyginen: Molli, dominantti päätössävelenä.
Lyydinen: Duuri, perussävel päätössävelenä, 4:s aste usein korotettuna.
Miksolyydinen: Duuri, dominantti päätössävelenä.
1500-luvun teoreetikot lisäsivät kirkkosävellajien lukuun tavallisen mollin ja duurin (niin sanotun ”aiolisen” ja ”joonisen” sävellajin). Sen jälkeen ovat kirkkosävellajit sulautuneet yhä enemmän näihin. Oltuaan 1700-luvun keskivaiheilta saakka miltei muinaismuistojen asemassa,  alkoivat kirkkosävellajit 1900-luvulla uudelleen herättää mielenkiintoa.
Virret

Virsi on ensisijaisesti yhteislauluksi tarkoitettu runomittainen hengellinen laulu. Virrellä tarkoitetaan erityisesti kirkolliskokouksen hyväksymän virsikirjan sisältämiä lauluja, mutta myös monien herätysliikkeiden lauluja kutsutaan virsiksi. Suomessa tunnetuin virsien kokoelma on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja. Virren laulamista on kutsuttu myös veisaamiseksi ja sitä säestetään kirkoissa uruilla. Virsien sävelmiä nimitetään yleisesti nimellä koraali. Koraalisävelmät kehittyivät reformaation myötä kun seurakunta alkoi osallistua jumalanpalveluksen lauluihin. Koraali ei ole ainoa virsisävelmän muoto.
Kirjallisuutta

Bohlin, Folke: Musik i kristen tradition (1996)
Moberg, Carl-Allan: Kyrkomusikens historia (1932)
Wilson-Dickson, Andrew: The Story of Christian Music (1992) (englanniksi)
Perotinus, Viderunt omnes. Notre Damen koulukunnan polyfoniaa 1100-luvun lopulta.
Kuoro ja orkesteri.
Kirkkourut.
Kirkkomusiikin sävellajit.
Arvid Liljelund, Virttä veisaava mies, 1884.
Lars Alstrin

Lars Alstrin (kastettu Leksandissa Ruotsissa noin 1670 – 19. lokakuuta 1727 Turku) oli Turun akatemian kaunopuheisuuden professori.
Alstrinin vanhemmat olivat hovisaarnaaja, Leksandin rovasti Lars Anders Alstrinius ja Uppsalasta kotoisin ollut kauppiaantytär Kristina Ångerman. Lars Alstrin valmistui ylioppilaaksi Uppsalassa 1691 ja samalla paikkakunnalla filosofian maisteriksi 1710. Suomessa hän toimi Turun akatemian filosofisen tiedekunnan apulaisena 1716–1720 ja kaunopuheisuuden professorina 1720–1727. Alstrin toimi myös Hämäläis-Osakunnan inspehtorina 1723–1727 ja hänen prebendaseurakuntanaan oli Piikkiö, jonka kirkkoherrana hän oli 1722–1724.
L-19 (1938)

| L-19 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Dalzavodin telakka, Vladivostok
Kölinlasku:  26. joulukuuta 1935
Laskettu vesille:  26. toukokuuta 1938
Palveluskäyttöön:  4. marraskuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  alusluettelosta 1950-luvulla
Tekniset tiedot
Uppouma:  989 t (pinnalla) 1 276 t (sukellus)
Pituus:  78,0 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  3,96 m
Koneteho:  2 × 42BM6-dieselmoottoria, 2 200 bhp (pinnalla) 2 × PG-84/50-sähkömoottoria 1 300 hv (sukellus)
Nopeus:  16,5 solmua (pinnalla) 9,0 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 000 nm@15,5 solmua (pinnalla) 150 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × torpedoputkea 1 × B-2-tykkiä 1 × 37 mm 11-K -ilmatorjuntatykki
L-19 oli Neuvostoliiton laivaston Leninets-luokan sukellusvene.