stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harrison Ford
Huomionosoituksia

Vuonna 2023 löydetty uusi tarhakäämelaji Tachymenoides harrisonfordi on nimetty Harrison Fordin mukaan. Nimeäminen Fordin mukaan on paradoksaalista, koska hänen esittämänsä hahmo Indiana Jones tunnetaan siitä, että hänellä on suuri pelko ja inho käärmeitä kohtaan. Mutta toisin kuin kuvitteellinen Indiana Jones, joka oli tunnetusti ofidiofobinen, näyttelijä kuulemma pitää käärmeistä - ja löysi nopeasti sukulaisuussuhteen tämän käärmeen kanssa.
Vuonna 1993 yhdysvaltalainen hämähäkkitutkija Norman Platnick kunnioitti Hollywood-legendaa nimittämällä vasta löydetyn kalifornialaisen hämähäkin Calponia harrisonfordiksi. Kymmenen vuotta myöhemmin hyönteistutkija Edward O. Wilson kunnioitti näyttelijää nimeämällä uuden muurahaislajin Pheidole harrisonfordiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Harrison Ford Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Harrison Ford Elonetissä.
Harrison Ford -kooste Conan O'Brienin talk show'ssa. Video, 1 min. YouTube.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Harrison Ford vuonna 2007.
Harrison Fordin tähti Hollywood Walk of Famella.
Helkanuorten liitto

| Helkanuorten liitto |
| --- | --- |
Perustettu:  1983
Toimiala:  nuorisotoiminta
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenlehti:  Perinneporina
Aiheesta muualla
helkanuortenliitto.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helkanuorten liitto on suomalainen järjestö, jonka järjestämän kerhotoiminnan tavoitteena on säilyttää suullinen kansanperinne ja tutustuttaa lapset ja nuoret kansanperinteeseen. Helkanuorten toimintaa ovat laulu, leikki, draama ja lausunta. Perinteisesti helkanuoret ovat esiintyneet Kalevalaisten naisten juhlissa ja lähialueensa tapahtumissa. Helkanuoret ovat 5–25-vuotiaita lapsia ja nuoria.
Oman kuvauksensa mukaan liitto ”tarjoaa lapsille ja nuorille energisen ja iloisen harrastuksen, joka johdattaa jännittäviin tarinoihin menneiltä ajoilta ja sytyttää pysyvän palon esiintymiseen. Helkanuorissa nuori pääsee koskettamaan yleisöä tavalla, jonka jokainen suomalainen tuntee veressään omakseen, kansanrunon rytmillä ja ainutlaatuisella kielellä.”
Helkanuorten toiminta alkoi Iines Laitinen-Sandbergin aloitteesta Helsingin Kalevalaisten Naisten nuorisotyönä vuonna 1949. Tavoitteena oli tutustuttaa harrastajat kalevalaiseen kulttuuriin ja runouteen ja suomalaiseen kansanperinteeseen. Vähitellen mukaan tuli muita Kalevalaisten naisten liiton jäsenyhdistyksiä eri puolilta maata. Itsenäinen Helkanuorten liitto ry perustettiin vuonna 1983 Ruovedellä.
Historia

Helkatyön perusti lausuntataiteilija Iines Laitinen-Sandberg (1903–1996). Vuonna 1949 hän toimi Helsingin Kalevalaisissa Naisissa ja oli suunnittelemassa Uuden Kalevalan 100-vuotisjuhlavuoden ohjelmaa. Helailtaa varten häntä pyydettiin kokoamaan tyttöryhmä ja ohjaamaan kulkueelle Ritvalan helkalaulujen alkusanat ”Ruvetkasme, rohjetkasme, kauniissa joukoss”. Laitinen-Sandberg kokosi ryhmän, johon kuului hänen neljä tytärtään, näiden koulutovereita sekä muiden kalevalaisten naisten tyttäriä. Ryhmä sai nimen Helkatytöt.
Syksyllä esiintyjäryhmä koottiin uudelleen ja alettiin järjestää viikoittaisia harjoituksia. Laitinen-Sandberg etsi Kalevalasta, Kantelettaresta ja Suomen Kansan Vanhoista Runoista tekstejä, jotka sopisivat eri-ikäisten lasten esiteettäviksi. Ryhmässä lausuttiin, laulettiin ja leikittiin kansanrunon kielellä. Myös tanhu- ja askartelukerhot olivat mukana. Toiminta oli suunnattu leikiksi, jonka ohessa saataisiin esiintymiskokemusta ja joka herättäisi harrastusta kalevalaiseen kulttuuriin. Virallisesti Helkatyttöjen kerho perustettiin 1950. Vuonna 1954 Helsingin Helkatyttöjä oli 90 ja helkakerhoja oli myös Kemissä, Lahdessa, Oulussa, Torniossa ja Turussa.
Vuonna 1962 Kalevalaisten Naisten Liitossa perustettiin 1962 helkajaosto. Se laati jäsenyhdistykselle suunnitellut helkatyön säännöt. Helkatyö oli liiton toimintasuunnitelmissa keskeisessä asemassa. Vuonna 1965 valmistui ensimmäinen Helkatyön opas. Ohjaajien koulutus alettiin myöhemmin järjestää jokavuotisten ideapäivien ja joka toinen vuosi järjestettävien kesäkurssien avulla. Helkanuorten koulutuspäivät päätettiin myös pitää joka toinen vuosi. Välivuosina yhdistysten toivottiin järjestävän keskenään niin sanottuja maakunnallisia leirejä, joita liitto tukisi kohdeapurahoin ja lähettämällä leireille ohjaajia.
Helkatyön 25-vuotisjuhlaan vuonna 1974 valmistui mitali, jonka suunnitteli Kalevala Korun taiteellinen johtaja Börje Rajalin. Mitalin etusivulla on neljä nuoren tytön hahmoa ja teksti ”Helkatytöt 1949–74”. Kääntöpuolella on Sääksmäen Ritvalan raitinristi ja helkalaulujen alkusanat. Mitalin ensimmäinen kappale luovutettiin tasavallan presidentti Urho Kekkoselle.
Vuonna 1983 perustettiin Helkanuorten liitto, jonka perustamiskirjan allekirjoitti 18 Kalevalaisten Naisten Liiton jäsenyhdistystä.
Historia > Puheenjohtajat

Aino Heiskanen 1983–1987
Tuula-Onta Ollinen (nyk. Malmivuo) 1987–1990
Kati Mäkinen (nyk. Solastie) 1990–1993
Kaise Meltti 1993–1996
Eve Ruottinen 1996–1997
Anita Koistinen 1997–2002
Kaisa Räsänen 2002–2008
Katariina Meltti 2008–2014
Riitta Varpuharju 2014–2020
Kaisa Räsänen 2020–
Rahoitus

Helkanuoret saivat Opetus- ja kulttuuriministeriön nuorisojärjestöille suunnattua yleisavustusta vuosina 2012–2017 oli 8 000 € vuodessa.
Organisaatio

Liiton toiminnasta ja taloudesta vastaa vuosikokouksen valitsema hallitus. Helkayhdistykset lähettävät vuosikokoukseen oman edustajansa. Hallituksen jäsenten toimintakausi on kolmivuotinen. Vuosikokous määrää liiton jäsenmaksun, joka tilitetään jokaisesta toimintaan osallistuvasta nuoresta liitolle vuoden lopulla. Se kuinka paljon harrastaja maksaa vuosimaksua yhdistykselle on jäsenyhdistyksen itse päätettävissä. Helkatoiminnassa mukana olevat vanhemmat ja muut kannattajat voivat liittyä Helkanuorten liiton kannatusjäseniksi. Esimerkiksi Porin Helkat ry:ssä oli 10 jäsentä vuonna 2023.
Tavoitteet ja toiminta

Tavoitteidensa mukaan Helkanuorten liitto pyrkii ylläpitämään suomalaisen runouden elävää esittämistä. Samalla se haluaa perehdyttää lapsia ja nuoria runouden kautta suomalaiseen kulttuuriin. Kerhoissa tutustutaan suomen kieleen ja sen monimuotoisuuteen, suomalaiseen kansanmusiikkiin ja tanssiin ja tapakulttuuriin. Tällä työllä nähdään liitossa olevan merkitystä suomalaisen kulttuurin säilyttämisessä ja siirtämisessä uusille sukupolville.
Liitto julkaisee kaksi kertaa vuodessa Perinneporina-lehteä, järjestää valtakunnalliset Suvipäivät joka toinen vuosi ja kouluttaa ohjaajia säännöllisesti. Kerhojen tyypillisiä yhteistyötahoja ovat koulut, kuntien nuorisotoimet ja kansalaisopistot, joiden kautta saadaan sekä tilat että kohderyhmä eli nuoret. Paikallista helkatoimintaa ohjaavat liiton säännöt sekä ohjesäännöt paikallisyhdistyksille. Järjestön tavoitteena on tehdä yhteistyötä muiden nuoriso-, perinne- ja kulttuurijärjestöjen kanssa.
Liitto välittää ohjaajille aineistoa, kuten helkatyön opasta, Kuulin kummat -vihkosta ja äänitettä, Otti soiton sormillensa -nuottikirjaa sekä ansiomerkkejä. Helkojen ansiomerkki on hannunvaakuna-aiheinen solki. Helkanuori voi saada merkin pronssisen ensimmäisten vuosien, hopeisena viiden tai kultaisena kymmenen toimintavuoden jälkeen. Ansiomerkkinä käytettyä pronssista sarvimerkkiä jaetaan tunnustuksena helkaohjaajille ja muille helkatyön hyväksi toimineille henkilöille.
Julkaisuja

Kuulin kummat.  (Työryhmä: Tiina Karhuvirta ym. Kuvitus: Kaarina Mäkinen)  Helsinki:  Koulun kerhokeskus: Helkanuorten liitto, 1994.  ISBN 952-9759-06-1
Sané, Outi: Otti soiton sormillensa. Kantelesovituksia pienkanteleille.  Helsinki:  Helkanuorten liitto, 2017.  ISMN:979-0-55001-402-2
Ulf Sundqvist

| Ulf Sundqvist |
| --- | --- |
 Ulf Sundqvist Helsingin kirjamessuilla 2009.
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Koiviston II hallitus 26.5.1979–30.6.1981  
Edeltäjä:  Eero Rantala
Seuraaja:  Pirkko Työläjärvi
Suomen opetusministeri
 Paasion II hallitus 23.2.1972–4.9.1972 Sorsan I hallitus 4.9.1972–31.5.1974 9.9.1974–13.6.1975  
Edeltäjä:  Matti Louekoski Varma Kallio
Seuraaja:  Varma Kallio  Lauri Posti
Kansanedustaja
 23.3.1970–25.3.1983  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1945 Sipoo
Kuollut: 22. huhtikuuta 2023 (78 vuotta) Helsinki
Arvonimi: kunniatohtori (1982)
Puoliso:  Eine Kristiina Joki (1969–2023)
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  valtiotieteiden maisteri (1966)
Ulf Ludvig Sundqvist (22. helmikuuta 1945 Sipoo – 22. huhtikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi muuan muassa kansanedustajana, opetus- sekä kauppa- ja teollisuusministerinä, STS-Pankin pääjohtajana sekä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puoluesihteerinä ja puheenjohtajana.
Kun Sundqvist valittiin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puheenjohtajaksi, hän siirtyi STS-pankin pääjohtajasta sen yhteiskuntasuhteiden hoitajaksi. Sundqvist erosi SDP:n puheenjohtajuudesta vuonna 1993 STS-pankin tilintarkastajien huomattua, että pankki oli myöntänyt tappiolliselle yritykselle 20 miljoonan markan lainan, jolla se muun muassa osti ylihintaan Sundqvistin ja hänen Björn-veljensä omistaman käytännössä vakuudettoman Lomametsä Oy:n osakkeet.
Sundqvist toimi tämän jälkeen yrityskauppoihin ja -rahoitukseen erikoistuneena neuvonantajana muun muassa Rothschild-pankissa sekä energiakonsulttina talous- ja yritysviestintään sekä yhteiskuntasuhteisiin erikoistuneessa kansainvälisessä Kreab-viestintäkonsernissa.
Ura

Ulf Sundqvist valittiin Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajistoon vuonna 1964 kolmen muun sosiaalidemokraatin, Paavo Lipposen, Ilkka Taipaleen ja Ilkka Sumun kera. Sundqvist valmistui valtiotieteen maisteriksi vuonna 1966.
Sundqvist toimi opetusministerinä Paasion II hallituksessa 23. helmikuuta 1972 – 4. syyskuuta 1972 ja Sorsan I hallituksessa 4. syyskuuta 1972 – 31. toukokuuta 1974. Tullessaan Paasion hallitukseen 27-vuotiaana Sundqvist oli Suomen historian nuorin ministeri. Kauppa- ja teollisuusministerinä hän toimi Koiviston II hallituksessa 26. toukokuuta 1979 – 30. kesäkuuta 1981. Sundqvist toimi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puoluesihteerinä vuosina 1975-1981. Vuosina 1982–1991 hän toimi STS-Pankin pääjohtajana, minkä jälkeen hänet valittiin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen puheenjohtajaksi  ja STS-pankin yhteiskuntasuhteiden hoitajaksi. Sundqvist erosi SDP:n puheenjohtajan toimesta vuonna 1993. Sundqvist toimi monien työväenliikkeen hallitsemien yritysten hallituksissa ja hallintoneuvostoissa.
Sundqvist toimi yhtenä kolmesta Suomen edustajasta Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston hallituksessa vuosina 2005–2008. Hän johti yritystään Navinor Oy (alk. US. Consulting Oy), jonka toimiala on liikkeenjohdon konsultointi ja kehittäminen.
Sundqvist aloitti yritys-, yhteiskuntasuhde- ja talousviestintään erikoistuneessa viestintätoimistossa Kreab Gavin Andersonin vanhempana neuvonantajana syksyllä 2010. Hän toimi vuodesta 2010 myös pohjoismaisen Rothschildin neuvonantajana.
Yhteydenpito Itä-Saksan lähetystöön

Suurlähettiläs Alpo Rusi esitti vuonna 2007 oikeuden edessä, että Sundqvist piti tiivistä yhteyttä Itä-Saksan Helsingin-lähetystöön vuosina 1969–1976. Väite perustui lähteisiin, jotka Rusi julkaisi samana vuonna ilmestyneessä kirjassaan Vasemmalta ohi. Sundqvist ei halunnut kommentoida asiaa.
Yksityiselämä

Sundqvist kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1963. Hän valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1966. Kuopion yliopisto myönsi Sundqvistille vuonna 1982 filosofian kunniatohtorin arvonimen.
Sundqvist lopetti neljäkymmentä vuotta kestäneen tupakointinsa vuonna 2004 saatuaan Tukholmassa sydäninfarktin. Vuonna 2006 hänellä todettiin suusyöpä ja vuonna 2007 siihen liittymätön hyvänlaatuinen aivokasvain. Hänen veljensä on liikemies ja toimitusjohtaja Björn Sundqvist.
Sundqvist kuoli vuonna 2023 lyhyen sairauden jälkeen. Hän oli kuollessaan 78-vuotias.
Teokset

Sundqvist, Ulf: Kärpäsjahti.  Porvoo:  WSOY, 2000.  ISBN 978-951-0-24229-2
Kirjallisuutta

Iivari, Ulpu: Lähikuvassa Ulf Sundqvist.  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23651-1
Vesikansa, Jyrki: ”Sundqvist, Ulf (1945–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 425–427.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Georgian historia

Tämä artikkeli käsittelee Georgian historiaa.
Esihistoria

1,8 miljoonaa vuotta sitten – Vanhimpia löytöjä varhaisten ihmisten astumisesta Afrikan ulkopuolelle on löydetty Georgian Dmanisista. Löydöt olivat pystyihmisen (Homo Erectus) kalloja. Eräät tutkijat puhuvat myös ihmislajista Homo georgicus eli georgianihminen.
50 000–35 000 vuotta sitten – Muinaisihmisen jäämistöä Yashtkhvasta läheltä tämän päivän Suhumi (myös Sukhumi tai Sokhumi) Abhasian alueella.
30 000–10 000 vuotta sitten – asutusta Jruchi-, Sagvarjile- ja Chakhati-nimisistä luolista. Myöhäispaleoliittiselta kaudelta runsaasti jäämistöä muun muassa Devis Khvrelissä ja Sakazhiassa.
5000–3800 eaa. – Shulaveri-Shomu-kulttuurin kukoistus koko Kaukaasian alueella.
4000–2200 eaa. – Transkaukasian kulttuuri leviää Etelä-Kaukasiaan ja Armeniaan.
2200–1500 eaa. – Trialetin kulttuuri kukoistaa Etelä-Kaukasiassa.
Georgiasta on löydetty todisteita viininviljelystä 6 000 ennen ajanlaskun alkua. Kansainvälisen tutkijaryhmän löydökset ajoittuvat neoliittiselle kaudelle 6000–5800 eaa. Arkeologisissa tutkimuksissa löydettiin muun muassa jäänteitä viinihaposta ja viininvalmistuksessa syntyneistä orgaanisista hapoista. Kemialliset analyysit tehtiin löydöksistä, jotka löytyivät muun muassa isoista keraamisista säilytysastioista (300 litraa). Viinin historia 8 000 vuoden päähän siirsi rypäleviinin historiaa tuhat vuotta aikaisemmaksi kuin ennen on arvioitu. Tutkijaryhmä uskoo, että kyseessä on vanhin paikka missä rypäleitä on kasvatettu viiniä varten Euraasian alueella.
Myöhäisneoliittisella kaudella vaikutti myös Shulaveri-Shomu kulttuuri, joka alueellisesti sijoittui Georgian, Azerbaizanin ja Armenian alueille. Kulttuurin vaikutusajaksi lasketaan 6000-4000 eaa. Nimi Shulaveri tulee georgilaisesta kaupungista, joka tunnetaan nykyään nimellä Shaumiani.lähde?
Antiikki ja keskiaika

Georgiasta on 1970-luvulla löydetty arkeologisissa kaivauksissa useita muinaisia asutuskeskuksia jo viidenneltä vuosituhannelta eaa. Neoliittisen kulttuurin asuttamat talot olivat pyöreitä tai soikeita. Samanlaisia piirteitä on myös myöhemmissä georgialaisissa Darbazi-tyyppisissä rakennuksissa.lähde?
Antiikin kreikkalaiset nimittivät Länsi-Georgiaa Kolkhikseksi. Kreikkalainen taru kertoo Iasonista ja hänen Argonauteistaan, jotka matkasivat Kolkhikseen etsimään kultaista taljaa. Ennen kuin Georgiasta tuli Rooman provinssi vuonna 66 eaa., Länsi-Georgian alangot tunnettiin Egrisinä ja Itä-Georgiassa hallitsi Iberian valtakunta. Georgiasta tuli yksi ensimmäisistä kristinuskoon kääntyneistä maista vuonna 317, kun Iberian kuningas Mirian III otti sen valtionuskonnokseen. Egirisissä uskonto vakiinnutettiin vuonna 523.
Vaikka maan valloittivat vuorotellen arabit, mongolit, persialaiset ja turkkilaiset, Georgia onnistui säilyttämään jonkinasteisen itsenäisyyden yli tuhannen vuoden ajan. Kaikki Georgian ruhtinaskunnat yhdistettiin vuonna 978 Georgian kuningaskunnaksi (978–1466) Bagrationi-dynastian hallinnassa. Dynastian perusti Ašot I Suuri vuonna 809. Suvun tärkeimpiä edustajia ovat Daavid Rakentaja (Devid IV Agmašenebeli, hallitsi 1089–1125) ja kuningatar Tamar (1184–1213). Georgian ortodoksikirkko on julistanut molemmat pyhiksi. Georgian kuningaskuntaan kuului tuohon aikaan myös Armenia, Azerbaidžan ja  Kaukasuksen pohjoispuolisia alueita. Kuningaskunnan hajottua Georgia pirstoutui useisiin pienempiin osiin ja taantui Persian ja Osmanien valtakunnan vaikutuksen alle. Vuosina 1801–1810 Venäjän keisarikunta miehitti Kartl-Kakhetin (Itä-Georgia) ja Imeretin (Länsi-Georgia) kuningaskunnat georgialaisten pyynnöstä, koska he halusivat suojaa etelästä painostavaa Persiaa vastaan.lähde?
Georgia osana Venäjää 1801–1918

Vuonna 1801 Venäjän tsaari Aleksanteri I lakkautti georgialaisen Kartl-Kakhetin kuningaskunnan ja pakotti sen kuningasperheen maanpakoon. Valtio liitettiin lopullisesti Venäjään vuonna 1804 suuren venäläistämisohjelman jälkeen, jolla yritettiin korvata georgialaista kulttuuria ja yhteiskuntajärjestelmää venäläisellä. Myös Georgian ortodoksikirkko lakkautettiin.
Georgialaisten tyytymättömyys tsaarin autoritäärisyyteen johti maassa kansalliseen vapautusliikkeeseen 1800-luvun loppupuolella. Suuri talonpoikaiskapina, joka johti yhteiskunnallisiin uudistuksiin, käytiin vuonna 1905. Samalla marxistisesta sosiaalidemokraattisesta puolueesta tuli tärkein poliittinen voima Georgiassa, ja sillä oli hallussaan muun muassa kaikki vuonna 1905 perustetun duuman Georgialle varatut paikat. Josif Vissarionovitš Djugašvilistä (Josif Stalin), georgialaisestä bolševikista, tuli Georgian vallankumouksellisen liikkeen johtaja.
Georgian demokraattinen tasavalta 1918–1921

Venäjän vallankumous lokakuussa 1917 veti Venäjän veriseen sisällissotaan, jonka aikana useat Venäjän alueet julistautuivat itsenäisiksi. Georgia oli yksi niistä, ja itsenäinen Georgian demokraattinen tasavalta julistettiin 26. toukokuuta 1918. Uutta maata hallitsi sosiaalidemokraattisen puolueen menševikki-haara, joka perusti maahan parlamentaarisen monipuoluejärjestelmän vastoin bolševikkien proletariaatin diktatuuria Venäjällä. Tärkeät eurooppalaiset valtiot tunnustivat Georgian 1918 ja Neuvosto-Venäjä toukokuussa 1920.lähde?
Helmikuussa 1921 puna-armeija valloitti Georgian lyhyen sodan jälkeen. Georgian hallitus joutui pakenemaan. Hajanaista vastarintaa 1921–1924 seurasi laaja isänmaallinen kansannousu elokuussa 1924.lähde?
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003 > Gamsakhurdian kausi 1991–1992

Opposition järjestämät mielenosoitukset ja lakot johtivat viimein avoimiin monipuoluevaaleihin 28. lokakuuta 1990. Vaalit voitti Zviad Gamsakhurdian johtama ”Pyöreä pöytä” -koalitio, ja hänestä tuli maan korkeimman neuvoston puheenjohtaja. 31. maaliskuuta 1991 Gamsakhurdia ei tuhlannut aikaa järjestäessään kansanäänestyksen itsenäisyydestä, jonka hyväksyi 98,9 % äänestäneistä. Muodollinen itsenäisyys Neuvostoliitosta julistettiin 9. huhtikuuta 1991, vaikka kestikin jonkin aikaa ennen kuin ulkovallat kuten Yhdysvallat tunnustivat valtion. Gamsakhurdian hallitus vastusti voimakkaasti mitään Venäjän vallan jäänteitä, kuten jäljelle jääneitä neuvostotukikohtia tai IVY:yn liittymistä.lähde?
Gamsakhurdia valittiin presidentiksi 26. toukokuuta 1991, ja hän sai 86 prosenttia äänistä. Hänen hallintoaan syytettiin autoritäärisuudesta ja hallitsemattomuudesta, ja nationalistit ja reformistit liittyivät vastahakoisesti Gamsakhurdiaa vastustavaan koalitioon. Suuri määrä riiteleville osapuolille saatavilla olevia maahan jääneet neuvostoarmeijan aseita ja puolisotilaallisten joukkojen vallankasvu vaikeuttivat valmiiksi kireää tilannetta. 22. joulukuuta 1991 aseistautuneet oppositioryhmät aloittivat väkivaltaisen vallankaappauksen, jossa Gamsakhurdia ja hänen tukijansa savustettiin ulos Tbilisin hallintorakennuksista. Gamsakhurdia onnistui pakenemaan Georgiasta Tšetšeniaan tammikuussa 1992.lähde?
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003 > Ševardnadzen kausi 1991–1992 > Gamsakhurdian jälkeinen aika

Uusi hallitus kutsui Eduard Ševardnadzen valtioneuvoston johtajaksi – käytännössä presidentiksi – maaliskuussa 1992, millä yritettiin parantaa monille vastenmieliseksi tulleen Gamsakhurdian jälkeisen hallinnon uskottavuutta.lähde?
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003 > Ševardnadzen kausi 1991–1992 > Sota Abhasiassa ja Etelä-Ossetiassa 1992

Elokuussa 1992 kiistat Abhasian separatistien kanssa kiihtyivät, kun puolisotilaallisia ja hallituksen joukkoja lähetettiin alueelle tukahduttamaan separatistien liikehdintää. Abhasialaiset ryhtyivät taisteluun Venäjän Pohjois-Kaukasuksen alueelta tulleiden puolisotilaallisten joukkojen ja väitetysti myös Abhasian Gudautan tukikohdassa olleiden venäläisjoukkojen avustuksella. Syyskuussa 1993 hallituksen joukot kärsivät katastrofaalisen tappion, jossa alueen koko georgialainen väestö karkotettiin Abhasiasia. Noin 14 000 kuoli ja 300 000 joutui pakenemaan.lähde?
Etninen väkivalta leimahti myös Etelä-Ossetiassa mutta rauhoittui vähitellen, mikä vaati tosin satojen kuoleman ja 100 000 osseetin pakenemisen Venäjän hallinnoimaan Pohjois-Ossetiaan. Lounais-Georgiassa Adžarian autonomisessa tasavallassa valtaan nousi Aslan Abašidze, joka onnistui hallitsemaan tasavaltaansa lähes Tbilisistä riippumattomana vuoteen 2004 asti.lähde?
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003 > Ševardnadzen kausi 1991–1992 > Gamsakhurdian kapina

24. syyskuuta 1993 Abhasian katastrofin kiihtyessä Zviad Gamsakhurdia palasi maanpaosta järjestääkseen kansannousun hallitusta vastaan. Hänen tukijansa onnistuivat käyttämään hallituksen joukkojen sekavaa tilaa hyödykseen ja hallitsivat pian suurta osaa Länsi-Georgiasta. Venäjän, Armenian ja Azerbaidžanin hermostuttua Venäjän armeijan yksiköitä lähetettiin auttamaan Georgian hallitusta. Kapina romahti pian ja Gamsakhurdia kuoli 31. joulukuuta 1993.lähde?
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003 > Ševardnadzen kausi 1991–1992 > Georgiasta IVY-valtio

Ristiriitoja herättäneessä sopimuksessa Ševardnadzen hallitus suostui liittymään IVYyn sotilaallisen ja taloudellisen tuen vastineeksi.lähde?
Itsenäinen Georgian tasavalta 1991–2003 > Ševardnadzen kausi 1991–1992 > Ševardnadzen murharyritys

Ševardnadze selviytyi täpärästi pommi-iskusta elokuussa 1995. Hän käytti tilaisuutta hyväkseen ja vangitakseen puolisotilaallisen johtajan Džaba Ioselianin ja kieltääkseen hänen Mkhedrioni-militiansa toiminnan. Hänen hallituksensa ja perheensä assosioitiin kuitenkin yhä vahvemmin Georgian talouskasvua hidastaneeseen korruptioon. Hän voitti presidentinvaalit marraskuussa 1995 ja huhtikuussa 2004 suurilla enemmistöillä, vaalivilppisyytösten saattelemana.lähde?
Tšetšenian sota aiheutti suuria erimielisyyksiä Venäjän kanssa, kun Georgian väitettiin avustaneen tšetšeenikapinallisia. Lisäksi Ševardnadzen läheiset suhteet Yhdysvaltoihin haittasivat Venäjä-suhteita. Georgiasta tuli Yhdysvaltain talous- ja sotilaallisen avun tärkeä vastaanottajamaa, Georgia solmi kumppanuussopimuksen Naton kanssa ja julisti tavoitteekseen liittyä paitsi Natoon myös Euroopan unioniin. Vuonna 2002 Yhdysvallat lähetti satoja sotilaita auttamaan Georgian joukkoja taistelemaan separatisteja vastaan. Maa myös varmisti öljyputken rakentamisen Azerbaidžanista Georgian kautta Turkkiin.lähde?