stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
David Dickson (uimari)

| Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Rooma 1960 | 4 × 200 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 4 × 100 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 4 × 100 m sekauinti |  |
David Dickson (s. 20. helmikuuta 1941 Malesia) on australialainen, 1960-luvulla menestynyt vapaauimari. Hän saavutti uransa aikana kolme olympiamitalia, jotka kaikki pronssisia viesteistä.
Dickson valittiin tekemään kansainvälinen debyyttinsä vuoden 1960 olympialaisissa, samassa viestijoukkueessa John Devittin, Murray Rosen sekä John Konradsin kanssa. Australialaiset sijoittuivat kolmanneksi Yhdysvaltojen ja Japanin jälkeen ja näin saivat pronssia.
Dickson valittiin kantamaan Australian lippua Kansainyhteisön kilpailuihin. Kyseisissä kisoissa Dickson yhteensä kolme mitalia. Yhden henkilökohtaisen pronssin, sekä kaksi viestikultaa.
Vuonna 1989 Dickson valittiin ensimmäiseksi Australian Capital Territoryn edustajaksi Australian Olympic Federation:iin.
San Zeno Maggiore

San Zeno Maggiore (ital. Basilica di San Zeno) on benediktiiniluostarin kirkko Veronassa Italiassa. Se on kaupungin romaanisen arkkitehtuurin päämonumentti ja yksi Pohjois-Italian huomattavimmista romaanisista kirkoista. Se on omistettu kaupungin suojeluspyhimykselle, Pyhälle Zenolle. Noin vuonna 380 kuollut Zeno oli kaupungin kahdeksas piispa ja hänen maallisia jäännöksiään säilytetään kirkon kryptassa.
Kun Veronan katedraali on ollut veronalaisille piispan vallan symboli, on San Zenon basilika ollut ennen kaikkea itsenäisen kaupunkiyhteisön kirkko. Sitä onkin luonnehdittu kaupungin toiseksi katedraaliksi. Kirkon asemaa kuvaa se, että kirkossa säilytettiin 1500-luvun lopulle kaupungin maineikasta lippuvaunua, il Carroccioa, joka oli tärkeä veronalaisille sotajoukoille. San Zenon luostaria 1500-luvulla hallinneet saksalaiset munkit polttivat Carroccion vuonna 1583.
San Zenon länsipääty ja luostarin torni
Historia > Varhaisvaiheet perimätiedon mukaan

San Zenolle omistetun kirkon vanhimmat vaiheet tunnetaan ainoastaan perimätiedon perusteella. Sen mukaan piispa Zeno haudattiin nykyisen kirkon paikalla, kaupunginmuurien ulkopuolella sijainneelle hautausmaa-alueelle. Sinne rakennettiin pieni pyhimykselle omistettu muisto- ja hautakirkko. Kirkkoa uudistettiin ja laajennettiin Teoderik Suuren aikana 400-luvulla. Tähän kirkkoon liittyy muun muassa Paulus Diaconuksen mainitsema pyhimyslegenda, jonka mukaan Adigen tulviessa 17. lokakuuta 589 vesi ei työntynyt sisälle kirkkoon, vaikka kohosikin ulkopuolella lähes kirkon katon korkeudelle. Näin kirkkoon paenneet uskovaiset pelastuivat pyhän Zenon ansiosta.
Historia > Karolinkiajan kirkko

700- ja 800-lukujen vaihteessa kirkko tuhoutui ehkä avaarien hyökkäyksessä. Ei ole kuitenkaan varmuutta siitä, sijaitsiko vanhin Zenolle pyhitetty kirkko todella nykyisen kirkon paikalla. Vasta tälle paikalle 800-luvun alussa rakennetusta uudesta kirkosta on dokumentoitua tietoa. Sen rakennutti piispa Ratoldo kuningas Pipinin myötävaikutuksella ja todennäköisesti arkkidiakoni Pacificuksen johdolla ja valmistui 806. San Zenon jäännökset siirrettiin uuteen kirkkoon juhlallisessa kulkueessa, johon osallistuivat kuninkaan ja Veronan piispan lisäksi Cremonan ja Salzburgin piispat ja suuri saattojoukko Monte Baldolta kutsuttujen pyhien erakoiden, Benignuksen ja Caruksen kantaessa arvokkaita jäännöksiä. Tästä karolinkiajan kirkosta on joitakin jäänteitä säilynyt nykyisessä kirkossa Pyhän Benediktuksen kappelin osina. Kirkko joutui Veronan muiden esikaupunkikirkkojen mukana hävityksen kohteeksi unkarilaisten hyökkäillessä Pohjois-Italiaan vuosien 893 ja 906 välillä. Unkarilaisvaaran väistyttyä kirkkoa ja luostaria alettiin kunnostaa. Se rakennettiin jo nykyisen laajuiseksi, tosin vähän lyhyemmäksi. Vuoden 1117 maanjäristys vaurioitti kuitenkin rakennusta pahoin.
Historia > Romaaninen kirkko ja myöhemmät uudistukset

Maanjäristyksen jälkeen noin 1123 alkoi kirkon radikaali uudestaan rakentaminen romaaniseen tyyliin, ja nykyisen kirkon perusasu muotoutui. Länsifasadi valmistui noin 1138. Mestari Brioloto lisäsi siihen vuosisadan lopulla suuren onnenpyörää esittävän ratasikkunan. Itäpäädyn absidi uudistettiin hienovaraisesti goottilaisella kaudella 1386-1398 soveltaen romaanista tiilen ja tuffikiven vuorotteluun perustuvaa muurausta. Kirkon päälaivan avoimet kattotuolit korvattiin 1300-luvun lopulla puisella kolmiapila- eli köliholvilla. Se uudistettiin 1830-1840 vanhan mallin mukaisesti. Vuonna 1045 aloitettu kellotorni jouduttiin uudistamaan maanjäristyksen jälkeen ja se valmistui 1173.
Nykyinen rakennuskokonaisuus > Kirkon ulkoasu

San Zeno Maggiore on poikkilaivaton, viisikulmaiseen absidiin päättyvällä kuorilla varustettu pitkäkirkko. Se on Veronan romaaniselle arkkitehtuurille tyypilliseen tapaan rakennettu tiilestä ja tuffista, joiden vuorottelevista kerroksista syntyy julkisivujen eloisa vaakaraidoitus. Pääfasadi on kullanhohtoista tuffikiveä marmorisin detaljiosin. Pääsisäänkäyntiä korostaa leijonajalustaisten pylväiden kannattama baldakiinikatos. Fasadi ja portaali pronssireliefein koristettuine ovineen tarjoaa näytteen 1100-luvun romaanisesta veistotaiteesta. Sisäänkäyntikatos ja sen sivuilla olevat reliefiveistokset ovat kuvanveistäjämestari Nicolòn (Nicolauksen) ja hänen työpajansa tuotetta ja valmistuivat vuoden 1138 tienoilla. Suuri ruusuikkuna fasadin yläosassa on hieman myöhemmältä ajalta ja on kuvnaveistäjä-arkkitehti Brioloton työtä. Puisiin ovenpuoliskoihin kiinnitetyt 48 pronssireliefiä 1100-luvulta esittävät muun muassa Vanhan ja Uuden testamentin tapahtumia ja mudostavat erityisen vaikuttavan ja ilmaisuvoimaisen kokonaisuuden. 72 metriä korkea kellotorni edustaa Veronan keskiajalle tyypillistä tornimuotoa, jolle on ominaista neljän pinaakkelin ympäröimä kartiomainen huippu.
Nykyinen rakennuskokonaisuus > Interiööri

Kolmeen laivaan jakautuvalle sisätilalle on leimallista pylväiden ja kimppupilarien vuorottelu, niin sanottu tukivaihtelu. Päälaivan katteena on gotiikan kaudella lisätty puinen kolmiapilaholvi eli kölikatto ja itäpäätteenä samoin goottilainen kuoriabsidi, jonka erottaa päätilasta suuri suippokaariholvi. Kuorin lattia on kirkkolaivan lattiaa ylempänä. Kuorin alla on avara, yhdeksänlaivainen krypta, jossa sijaitsee piispa Zenon pyhäinjäännösarkku (valmistettu vuonna 1889).
Kuoriabsidissa on Andrea Mantegnan vuosina 1457-1459 temperavärein maalaama triptyykki ”Pala di San Zeno”, joka on Italian varhaisrenessanssin päätöitä. Napoleonin sotien aikana ranskalaiset kuljettivat triptyykin Pariisiin, josta se palautettiin lukuun ottamatta kolmea jalustaosan maalausta. Ne jäivät Louvreen ja on korvattu Veronassa kopioilla. Kuorin sivuabsidissa sijaitsee 1200-luvulta peräisin oleva piispa Zenoa esittävä värillinen patsas. Piispa esitetään tummaihoisena, koska hän oli perimätiedon mukaan kotoisin Afrikasta.
Nykyinen rakennuskokonaisuus > Luostarin ristikäytävä

Kirkon pohjoissivuun liittyy entisen benediktiiniluostarin hyvin säilynyt ristikäytävä. Kaksi sen sivuista on romaaniselta ajalta 1110-luvulta ja kaksi suippokaarista sivua gotiikan kaudelta 1300-luvun ja 1400-luvun vaihteesta. Karolingiselta ajalta peräisin olevalla San Zenon luostarilla oli tärkeä asema keskiajalla. Se ei ollut vain uskonnollinen keskus, vaan sillä oli huomattavaa taloudellista ja poliittista merkitystä. Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan keisarit pitivät Italian matkoillaan luostaria pysähdyspaikkanaan. Luostari muodosti aikanaan laajan, muurien suojaaman kokonaisuuden monine rakennuksineen ja sillä oli omistuksia myös kaupungin ulkopuolella. Uudella ajalla se kuitenkin rappeutui ja lopetettiin 1770-luvulla. Sen rakennukset purettiin 1800-luvun alussa ristikäytävää ja tiilestä muurattua puolustustornia lukuun ottamatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta San Zeno Maggiore Wikimedia Commonsissa
Laaja italiankielinen Verona-opas
Mestari Nicolòn reliefiveistoksia kirkon pääfasadissa
Pyhä Zeno karkottaa riivaajan: yksi pääoven 48 pronssilaatasta
Kirkon itäpääty.
Sisätila.
Luostarin ristikäytävä.
Simon Geschke

| Simon Geschke |
| --- | --- |
 Simon Geschke vuonna 2014
Henkilötiedot
Koko nimi:  Simon Geschke
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1986 Berliini
Kansalaisuus:   Saksa
Pyöräilijä
Pituus:  170 senttimetriä
Paino:  64 kilogrammaa
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantiepyöräily
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
8−12/2008:  Milram (harjoittelija)
Ammattilaisjoukkue(et)
2009−2018   2019−2020 2021−2024:  Skil-Shimano / Argos-Shimano / Team Giant-Alpecin / Team Sunweb CCC Team Cofidis
Suurimmat voitot
 Ranskan ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 4. tammikuuta 2025 
Simon Geschke (s. 13. maaliskuuta 1986 Berliini) on saksalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 2009–2024. 170 senttimetriä pitkä ja 64 kilogrammaa painava Geschke oli rooliltaan yleisajaja. Hän edusti vuosina 2009−2018 saksalaisjoukkuetta, nimeltään tuona aikana Skil-Shimano, Argos-Shimano, Team Giant-Alpecin ja Team Sunweb. Kausilla 2019–2020 hän ajoi puolalaisessa CCC Teamissa ja vuosina 2021–2024 ranskalaisessa Cofidisissa.
Geschken suurin saavutus on 17:nnen etapin voitto vuoden 2015 Ranskan ympäriajosta. Hän voitti etapin 32 sekunnin erolla Yhdysvaltain Andrew Talanskyyn. Geschken isä Hans-Jürgen Geschke on ratapyöräilyn olympiahopea- ja pronssimitalisti.
Saavutukset

2010
Soulin ympäriajo: kolmas kokonaiskilpailussa
2011
Critérium International: 2. etapin voitto
2012
Volta Limburg Classic: toinen sija
2014
Aargaun kantonin Grand Prix: voitto
2015
99er Cycle Tour: voitto
Andalusian ympäriajo: sprinttikilpailun valkoinen paita
Italian ympäriajo: vuoristokilpailun sininen paita (etapit 9-10)
Ranskan ympäriajo: 17. etapin voitto
2016
Olympialaiset, aika-ajossa 13:s
2019
Puolan ympäriajo, mäkikirikilpailun voitto
2020
Tour Down Under, kokonaiskilpailussa kolmas
2022
Tour de Romandie, kokonaiskilpailussa kolmas
2024
Italian ympäriajo, kokonaiskilpailussa 14:s
Tanegashiman avaruuskeskus

H-2A F11:n laukaiusu Tanegashiman avaruuskeskuksesta.
Tanegashiman avaruuskeskus (jap. 種子島宇宙センター, Tanegashima uchū sentā) on osa JAXAn avaruusteknistä infrastruktuuria. Se sijaitsee Tanegashiman saarella 115 km etelään Kyūshūsta. Sen perusti vuonna 1969 JAXAn edeltäjiin kuulunut NASDA-organisaatio.
Siellä tehdään kantorakettien laukaisujen lisäksi rakettimoottorien testausta ja satelliittien seurantaa. Se on Japanin suurin avaruuskeskus.
Alueella on kaksi laukaisukompleksia: Yoshinobu ja Osaki. Yoshinobussa on kaksi laukaisutornia. Rakettimoottorien testausasema sijaitsee Yoshinobussa.
Kesällä 2010 Japanin avaruushallinto oli saanut Tanegashiman kalastajien kanssa aikaan sopimuksen, joka sallii laukaisut kautta vuoden.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keskuksen sivusto (japaniksi)
Keskuksen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
http://www.astronautix.com/sites/tanshima.htm
Avaruusalusten laukaisukeskukset (sijainnin mukaan)
Gorka Izagirre

| Gorka Izagirre |
| --- | --- |
 Gorka Izagirre Britannian ympäriajossa 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Gorka Izagirre Insausti
Syntynyt: 7. lokakuuta 1987 (ikä 37)
Kansalaisuus:   Espanja
Pyöräilijä
Pituus:  176 cm
Paino:  67 kg
Joukkue:  lopettanut uransa
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2006 2007–2008:  Inmobiliaria Azpiru Seguros Bilbao
Ammattilaisjoukkue(et)
2009 2010–2013 2014–2017 2018 2019–2021 2022–2023 2024:  Contentpolis–Ampo Euskaltel-Euskadi Movistar Team Bahrain-Merida Astana Team Movistar Team Cofidis
Suurimmat voitot
 Italian ympäriajo, etappi  Maantieajon Espanjan-mestaruus 2018 
 Tiedot päivitetty: 4. tammikuuta 2025 
Gorka Izagirre Insausti (s. 7. lokakuuta 1987 Ormáiztegui, Baskimaa) on espanjalainen maantiepyöräilijä.
Izagirre aloitti ammattilaisuransa Contentpolis–Ampo-joukkueessa 2009, edusti Euskaltel-Euskadia 2010–2013, Movistar Teamia 2014–2017, Bahrain-Meridaa 2017−2018, Astanaa 2019–2021, Movistar Teamia 2022–2023 ja viimeisellä ammattilaiskaudellaan 2024 Cofidis-tallia. Hän on kilpaillut myös cyclocrossissa.
Myös Gorka Izagirren veli Jon Izagirre on maantiepyöräilijä.
Saavutuksia

Lähteet:Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Renault Zoe

| Renault Zoe |
| --- | --- |
 Renault Zoe (2015)
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska
Valmistaja:  Renault
Konserni:  Groupe Renault
Valmistusvuodet:  2012–2024
Korimalli:  5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Käyttövoima:  sähkö
Vetotapa:  etuveto
Renault Zoe on Renault’n sähköautomalli, joka esiteltiin tuotantovalmiina Geneven autonäyttelyssä keväällä 2012. Tätä oli edeltänyt kaksi konseptiautoa (2006 ja 2009) ja esikatselumalli (2010). Ensimmäiset yksilöt rekisteröitiin Ranskassa joulukuussa 2012. Renault Zoe oli Euroopan unionin alueen myydyin akkukäyttöinen sähköautomalli (BEV) vuosina 2015 ja 2016 noin 18 500 auton vuosimyynnillään.
Renault Zoe -mallia on kehitetty elinkaarensa aikana huomattavasti, jolloin auton ajomatkaa on saatu merkittävästi kasvatettua. Alkuvuonna 2017 myydyn mallin (Zoe Z.E. 40 R90) sähkömoottori tuottaa 68 kilowatin (92 hevosvoiman) tehon. Autossa on 41 kilowattitunnin litiumioniakusto, joka koostuu 12 akkumoduulista ja jotka painavat yhteensä 305 kilogrammaa. Testisyklillä autolla on saavutettu jopa 400 kilometrin ajomatka. Valmistajan mukaan yksi täysi lataus takaa olosuhteista (mm. ulkolämpötila), ajonopeudesta, kuormasta ja rengasvalinnasta riippuen käytännön oloissa luokkaa 120–360 kilometrin toimintamatkan. Ajomatkaa lyhentää huomattavasti moottoritienopeuksien (100–120 km/h) käyttäminen ja pakkaskeli. Täyden akuston latausaika nollatasolta (0–100 %) on käytettävissä olevasta latausliitännästä riippuen 2,5–25 tuntia (3*32A kolmivaihelatauspistoke – tavallinen 10A sukopistoke).
Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä Zoe sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renault Zoe Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Renault Zoe
Käännös suomeksi
Tamara Samsonova

| Tamara Samsonova |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1947 Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Muut tiedot
Uhrit:  13+
Vangittu:  heinäkuussa 2015
Tamara Mitrofanovna Samsonova (ven. Тамара Митрофановна Самсонова) on venäläinen sarjamurhaaja, jota epäillään yli 13 ihmisen murhaamisesta reilun 20 vuoden aikana. Häneltä löydettiin tutkimuksissa päiväkirja, jossa hän kuvailee, mitä on tehnyt uhreilleen ennen heidän murhaamistaan erittäin väkivaltaisesti. Samsonovan jäljille päästiin, kun poliisi löysi hänen kotinsa läheisestä lammesta 79-vuotiaan naisen ruumiinosia.
Päiväkirjan yhdessä artikkelissa luki: ”Minä tapoin vuokralaiseni, leikkasin hänet paloiksi kylpyhuoneessa puukolla ja laitoin palat muovipusseihin ja heitin ne Pietarin Frunzen piirin eri osiin.” Samsonova on ollut mielisairaalassa kolme kertaa.
Huhtala (sukunimi)

Huhtala on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Aarre Huhtala (s. 1939), kirjallisuuden suomentaja
Aimo Huhtala (1920–1994), ilmavoimien eversti
Anni Huhtala, taloustieteilijä
Eetu Huhtala (s. 1993), kuvataiteilija
Eino Huhtala (1902–1971), eläinlääkäri, Maatalousministeriön eläinlääkintäosaston ylijohtaja
Harri Huhtala (s. 1952), moukarinheittäjä
Jarmo Huhtala (s. 1957), jääkiekkoilija
Jesse Huhtala (s. 1993), jääkiekkoilija
Jesse Huhtala (s. 2000), jalkapalloilija
Jussi Huhtala (s. 1966), toimittaja ja kirjailija
Jussi Huhtala (s. 1978), elokuvasäveltäjä
Jussi Huhtala, jääkiekkovalmentaja
K. V. Huhtala (1874–1941), rakennusmestari, kansanedustaja ja Lapuan liikkeen johtohenkilö
Kalle Huhtala (1885–1948), filosofian tohtori, opettaja ja vakuutusyhtiön johtaja
Kyösti Huhtala (1871–1913), opettaja, toimittaja, pasifisti ja suomentaja
Liisi Huhtala (s. 1944), kirjallisuuden professori
Markus Huhtala (s. 1985), nyrkkeilijä
Martti Huhtala (1918–2005), yhdistetyn hiihtäjä
Mikko Huhtala (s. 1952), painija
Mikko Huhtala, Evijärven kunnanjohtaja
Olavi Huhtala (1903–1977), diplomi-insinööri ja kenraaliluutnantti
Olavi Huhtala, yritysjohtaja
Pauli Huhtala (1903–1967), majuri ja sotilasaiheisten tietokirjojen kirjoittaja
Pentti J. Huhtala (1926–1985), kirjailija ja suomentaja
Rony Huhtala (s. 1998), jalkapalloilija
Roope Huhtala (s. 2000), jalkapalloilija
Saimi Huhtala (s. 1938), kuulantyöntäjä
Sami Huhtala, XL Sami, koomikko, laulaja, näyttelijä ja  voimanoston maailmanmestari
Santtu Huhtala (s. 1992), jääkiekkoilija
Tatjaana Huhtala (s. 1954), poliitikko, kääntäjä ja kansainvälisen kaupan asiantuntija
Teemu Huhtala (s. 1991), jääkiekkoilija
Tommi Huhtala (s. 1987), jääkiekkoilija
Topi Huhtala (s. 1995), sotilas
Väinö Huhtala (1935–2016), kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja
Väinö Huhtala (s. 1934), kilpasoutaja.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Sari (nimi)

| Sari |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  19. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  joulua edeltävä sunnuntai
Muunnelmia:  Saara, Salla, Salli, Sara
Vastineita eri kielissä:  Sarah
Nimen alkuperä:  heprean Sarah
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sari on suomalainen naisen etunimi. Se on muoto nimestä Saara, joka on yli 4000 vuotta vanha raamatullinen nimi.  Saara tarkoittaa hepreaksi ruhtinatarta ja otettiin suomalaiseen almanakkaan heinäkuun 19. päivälle vuonna 1852. Nimi Sari lisättiin samalle päivälle vuonna 1964.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Sari on annettu noin 31 330 suomalaiselle naiselle ja alle 40 miehelle. Suurin osa Sareista on syntynyt 1960- ja 1970-luvuilla.
Sari-yhdistys ry

Vuonna 2003 Sarit saivat oman etunimiyhdistyksensä. Sari-yhdistys ry oli Markku-liiton, Seppojen yhdistyksen ja Erkkien yhdistyksen lisäksi Suomen neljäs etunimiyhdistys. Sari-yhdistys on Suomen ainoa naisten etunimiyhdistys. Sen toiminta on hiipunut innostuneen alun jälkeen.
Ōsumi

| Ōsumi |
| --- | --- |

Organisaatio:  JAXA
Laukaisu:  2.11.1970 Uchinouran avaruuskeskus
Laukaisualus:  Lambda 4S
Massa:  24 kg
Teho:  10,3 W
Kiertorata
Inklinaatio:  31 astetta
Ōsumi oli Japanin ensimmäinen satelliitti. Se laukaistiin 11. helmikuuta 1970 japanilaisella Lambda-4S -kantoraketilla . Satelliitti painoi 24 kg.
Sen kiertorataparametrit olivat perigeum 350 km, apogeum 5140 km ja inklinaatio 31 astetta.
Aiheesta muualla

Ōsumi osana ISAS-avaruusjärjestön historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaleva (yritys)

| Kaleva Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1899
Toimitusjohtaja:  Juha Laakkonen
Kotipaikka:  Oulu
Toiminta-alue:  Pohjois-Suomi
Toimiala:  viestintä ja markkinointi
Tuotteet:  mediatuotteet ja markkinointipalvelut
Liikevaihto:  n. 71 milj. euroa (2019)
Henkilöstö:  n. 700
Tytäryhtiöt:  Kaleva365 Oy Oulun Jakelutoimisto Oy Indieplace Oy Offerilla Oy Pro Ratas Oy 
Kotisivu:  kalevamedia.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaleva Oy, brändinimeltään Kaleva Media on suomalainen Oulussa toimiva Pohjois-Suomen suurin mediakonserni ja Kaleva-konsernin emoyhtiö. Yrityksen päätuote on alueellinen, sitoutumaton päivälehti Kaleva, joka on myös Oulun talousalueen tärkein ilmoitusmedia.
Historia

Yhtiö on perustettu 12. tammikuuta 1907. Toukokuuhun 1981 saakka yhtiön nimi oli Kirjapaino-Osakeyhtiö Kaleva, tämän jälkeen joulukuuhun 1998 saakka Kirjapaino Osakeyhtiö Kaleva ja sen jälkeen joulukuuhun 2009 saakka Kaleva Kustannus Oy.
Toiminta

Kaleva-konsernin muita sanomalehtiä ovat Iijokiseutu, Koillissanomat, Lapin Kansa, Pyhäjokiseutu, Raahen Seutu, Rantalakeus ja Siikajokilaakso ja ilmaisjakelulehtiä ovat Lounais-Lappi, Forum24, Raahelainen ja Uusi Rovaniemi. Aikakauslehtien kustantaja Kolmiokirja Oy kuuluu Kaleva-konserniin. Huhtikuusta 2017 alkaen yhtiön toimitusjohtajana on toiminut Juha Laakkonen. 
Kesäkuussa 2021 Kaleva Media sai toimiluvan radioon Ouluun, Raaheen, Taivalkoskelle, Tervolaan ja Inariin.
Toimitusjohtajat

John Antell 1907–1908
K.A. Korkeakivi 1909–1944
Mauno Arokylä 1944–1953
Aaro Korkeakivi 1953–1989
Martti Ursin 1990–1999
Taisto Riski 2000–2008
Jukka Haapalainen 2008–2017
Juha Laakkonen 2017–
Hallitus

Yhtiön hallituksen kokoonpano on seuraava:
Pekka Väisänen, KTM (puheenjohtaja)
Carita Antell, KTM
Antti-Pekka Jauho, professori
Kalle Korkeakivi, eMBA
Jaakko Nordlund, KTM
Japanin 26 marttyyriä

Japanin 26 marttyyriä (jap. 日本二十六聖人, Nihon Nijūroku Seijin) olivat joukko katolilaisia, jotka teloitettiin ristiinnaulitsemalla 5. helmikuuta vuonna 1597. Heidän marttyyrikuolemansa on erityisen merkittävä katolisen kirkon historiassa Japanin kannalta. Marttyyreitä muistetaan katolisessa kirkossa, anglikaanisessa kirkossa ja luterilaisessa kirkoissa.
Lupaavan alun saanut katolinen lähetystyö Japanissa alkoi kohdata ongelmia, kun kilpailu saarnaajaveljeskuntien välillä kiristyi ja jännitteet Portugalin ja Espanjan sekä Japanin hallinnon välillä kasvoivat. Kristinusko yritettiin tukahduttaa ja siihen aikaan ajoittuu Japanin 26 marttyyrin surmaaminen. Vuoteen 1630 mennessä katolisuus oli ajettu maan alle Japanissa. Kristittyjen lähetyssaarnaajien palatessa Japaniin 1800-luvun puolivälissä he löysivät maasta piilossa eläneen roomalaiskatolisen yhteisön, joka oli toiminut salassa Japanin hallitukselta yli 200 vuotta.
Varhainen kristillisyys Japanissa

15. elokuuta vuonna 1549 Francisco Xavierin johtama pappien joukko saapui Espanjasta Kagoshiman kaupunkiin tarkoituksenaan tuoda katolinen kirkko Japaniin.  Syyskuun 29. päivänä Francisco Xavier vieraili Kagoshiman daimion Shimazu Takahisan luona pyytäen lupaa saarnaamiselle Japanissa. Daimio suostui pappien pyyntöön toiveenaan kauppasuhteiden luominen Eurooppaan.
Shōgun ja maan keisarillinen hallitus asettuivat aluksi katolisen lähetystyön tueksi toivoen, että katolisuus vähentäisi buddhalaisten munkkien valtaa Japanissa ja helpottaisi kaupankäyntiä Espanjan ja Portugalin kanssa. Samaan aikaan Shōgun oli kuitenkin myös tietoinen eurooppalaisesta kolonialismista. Japanin hallinto alkoi hiljalleen pitää katolista kirkkoa uhkana ja alkoi sortaa katolilaisia. Kristinusko kiellettiin ja ne japanilaiset, jotka eivät suostuneet hylkäämään uskoaan, tapettiin.
Marttyyrikuolema

San Felipe -nimisen espanjalaisen laivan haaksirikkoutuminen Shikokun saarella Japanin pohjoisosassa 19. lokakuuta vuonna 1596 johti Japanissa laajamittaisten kristittyjen vainojen alkamiseen. Haaksirikon yhteydessä daimio Chōsokabe Motochika päätti takavarikoida laivan kuljettaman lastin. Takavarikoinnin aikana laivan kapteeni varomattomasti vihjasi japanilaisille, että espanjalaiset lähettivät katolisia saarnaajia alueille ainoastaan valmistellakseen alueet valloitusta varten. Kun tämä tieto päätyi Japania hallitsevan taikō Toyotomi Hideyoshin korviin, hän antoi käskyn ristiinnaulita 26 nagasakilaista kristittyä.
Teloitus suoritettiin 5. helmikuuta vuonna 1597. Teloitettavien joukossa oli kuusi fransiskaanilähetyssaarnaajaa, neljä espanjalaista, yksi meksikolainen ja yksi intialainen. Sen lisäksi teloitettavien joukossa oli kolme japanilaista jesuiittaa ja 17 japanilaista maallikkoa. Teloitus suoritettiin ensin nostamalla kristityt risteille, minkä jälkeen heidät lävistettiin keihäillä.
Kristittyjen vainot jatkuivat Japanissa satunnaisesti puhjeten uudelleen vuosina 1613 ja 1630. Syyskuun 10. päivänä vuonna 1632 viisikymmentäviisi katolilaista teloitettiin Nagasakissa. Samoihin aikoihin katolisuus kiellettiin virallisesti lailla. Kirkko säilyi ilman papistoa ja teologista opetusta aina 1800-luvulle asti, jolloin katoliset lähetyssaarnaajat palasivat Japaniin.
Shūsaku Endōn arvostettu romaani Vaitiolo kuvaa katolisten elämää Japanissa 1600-luvulla ja sisältää yksityiskohtaisen kuvauksen katolisten yhteisöjen vainosta ja kirkon tukahduttamisesta. Shūsaku Endōn romaanista on tehty vuonna 2016 Martin Scorsesen ohjaama elokuvasovitus Silence, jota on pidetty yhtenä Scorsesen hienoimmista elokuvista. Elokuvan pääosissa nähdään Andrew Garfield,  Adam Driver ja Liam Neeson.