stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kunta (biologia)

Tieteellinen luokittelu
Taksonomia
Systematiikka
Kladistiikka
Luokittelun tasot
yläkunta / domeeni
kunta
alakunta
osakunta
yläjakso, yläkaari
pääjakso / kaari
alajakso / alakaari
osajakso / osakaari
yläluokka
luokka
lahko
heimo
tribus
suku
sektio
sarja
laji
alalaji
muunnos / serotyyppi
muoto
erityismuoto
lajike / rotu
Termejä
taksoni
fenetiikka
kladistiikka
tyyppilaji
binominen nimistö
holotyyppi
Luettelo systematiikassa yleisistä latinan- ja kreikankielisistä sanoista
rengaslajit
Integrated Taxonomic Information System
Kasvien luokittelu
Angiosperm Phylogeny Group
APG II -luokittelu
APG III -luokittelu
Cronquistin luokittelu
Kasvien luokitus Linnén teennäisjärjestelmän mukaan
Kunta eli pääryhmä on biologiassa korkein tai toiseksi korkein taksonominen ryhmä. Ennen eliöt jaettiin vain kahteen osaan: kasvi -ja eläinkuntaan. Eri aikoina kuntien määrä on vaihdellut kahdesta kolmeentoista. Nykyään eliökunta yleensä jaetaan kuuteen kuntaan tai kolmeen domeeniin. 1900-luvun lopulla uudet molekyylibiologian menetelmät ovat vaikuttaneet taksonomiseen jaotteluun, ja tulevat varmasti vaikuttamaan jatkossakin.
Oheinen taulukko esittää kuntajaon historiallista kehitystä.
| Haeckel (1894) Kolme kuntaa | Whittaker (1959) Viisi kuntaa | Woese ym>  (1977) Kuusi kuntaa | Woese ym>  (1990) Kolme domeenia |
| --- | --- | --- | --- |
| Protista | Monera | Eubacteria | Bacteria |
| Protista | Monera | Archaebacteria | Archaea |
| Protista | Protista | Protista | Eucarya |
| Plantae | Fungi | Fungi  | Eucarya |
| Plantae | Plantae | Plantae  | Eucarya |
| Animalia | Animalia | Animalia  | Eucarya |
Kuusi kuntaa

Yleistajuisissa oppikirjoissa eliöt jaetaan useimmiten kuuteen kuntaan. Aiempi esitumallisten kunta on tällaisessa luokittelussa jaettu kahdeksi kunnaksi (arkit ja bakteerit). Tällainen kuuden kunnan jako on kuitenkin sikäli yksinkertaistettu, että siinä esiintyvä protoktistien eli protistien "kunta" itse asiassa koostuu tiukan fylogeneettisen luokittelun mukaan joukosta omia pieniä itsenäisiä kuntiaan.
Arkit (Archaebacteria)
Bakteerit (Eubacteria)
Alkueliöt (Protoctista) tai Protistit (Protista)
Eläimet (Animalia)
Sienet (Fungi)
Kasvit (Plantae)
Huom! Alkeiseliöillä tai alkueliöillä tarkoitetaan lähteestä riippuen joko protoktisteja eli protisteja tai esitumaisia eliöitä (bakteerit ja arkeonit). Samoin useat lähteet pitävät taksonomisia ryhmiä Protista ja Protoctista synonyymeinä.
Kolme domeenia

Woese, Kandler ja Wheelis esittivät vuonna 1990 em. kuusijaon kanssa kilpailevan mallin eliökunnan jakamisesta kolmeen domeeniin (engl. domains). Tätä luokittelua on sittemmin edelleen tarkennettu, ja sen olennaisena perusteena on käytetty molekyylitaksonomiaa eli eliöiden DNA- ja RNA-sekvenssien keskinäistä analysointia. Eliöiden kehityshistoriaa ja sukulaisuussuhteita paremmin kuvaavana tämä jako on sittemmin vakiintunut tieteellisissä yhteyksissä käytetyksi luokitteluksi. Domeenit jakautuvat edelleen kuntiin (engl. kingdoms). Eukaryoottien eli aitotumaisten suurimmat kunnat ovat sienet, kasvit ja eläimet. Arkkien ja bakteerin jako kuntiin on ongelmallisempi. Esimerkiksi arkit voidaan jakaa 2–30 (tai jopa useampaankin) kuntaan. Oleellisinta tässä luokittelussa on arkkien selkeä erottaminen omaksi tasavertaiseksi ryhmäkseen bakteerien ja eukaryoottien rinnalle. Jaottelu on sikäli looginen, että bakteerien, arkkien ja eukaryoottien väliset kehityshistorialliset sukulaisuussuhteet ovat etäisempiä kuin erot eukaryoottien eli aitotumaisten (sienet, kasvit, eläimet jne.) sisällä. Nykyisimmän genomien selvitykseen ja muuhun molekyylisystemaattiseen tutkimukseen perustuvan käsityksen mukaan tämä luokittelu voidaan esittää seuraavasti:
Bakteerit (Bacteria)
Arkeonit (Archae )
Crenarchaeota
Euryarchaeota
Korarchaeota
Nanoarchaeota
Aitotumaiset (Eucarya )
Archaeplastida
Kasvit ja viherlevät
Punalevät
Opisthokonta
Eläimet
Aitosienet
Amebat (Amoebozoa)
Kromalveolaatit
Ruskeat levät
Alveolaatit
Juurijalkaiset (Rhizaria)
Ekskavaatit
Harvasiimaeliöt ja silmälevät
Ameboflagellaatit
Yksiselitteistä totuutta käytettävästä luokittelusta ei ole olemassa, koska koko eliökunnan systematiikka perustuu sopimuksiin ja tutkijoiden näkemyksiin. Sama asia voidaan luokitella usealla eri tavalla, ja eri käyttötarkoituksissa eri luokittelut voivat olla käyttökelpoisimpia. Kuuteen kuntaan jakoa käytetään nykyään erityisesti koulubiologiassa. Woesin, Kandlerin ja Wheelisin malli on vallassa systematiikan, mikrobiologian, molekyylibiologian ja genetiikan tutkijoiden parissa.
Ribosomaaliseen RNA:han perustuva fylogeneettinen puu.
Sekvensoituihin genomeihin perustuva eliökunnan luokittelu. Bakteerit esitetty sinisinä, arkit vihreinä ja eukaryootit punaisina. Elämän yhteisen kantamuodon ajatellaan sijoittuvan kaavion keskelle.
Tarkka sekvensoituihin genomeihin perustuva eliökunnan sukupuu.
Kuopion Isänmaallinen Seura

Kuopion Isänmaallinen Seura ry on Kuopiossa toimiva historiallinen seura, joka aloitti toimintansa vuonna 1883.
Seuran tarkoituksena on edistää ja tehdä tunnetuksi Savon maakuntaan kuuluvien paikkakuntien historian ja kansanperinteen tutkimusta sekä muistitiedon tallentamista. Seuran perustaminen sai alkunsa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran 50-vuotisjuhlien alla vuonna 1881, kun kuopiolaiset kulttuurivaikuttajat halusivat tuoda kansallisen identiteetin syntyyn liittyviä teemoja myös savolaisen kansan tietoisuuteen.
Kuopion isänmaallinen seura perustettiin 1883 Suomalaisen kirjallisuuden seuran 50-vuotisen juhlan johdosta. Se on sääntöjensä mukaan "Kuopion kaupungissa ja Kuopion läänissä kaikenlaisten isänmaallisten harrastusten yhdistäjänä, välittäjänä ja kannattajana". Seuran työohjelmaan, joka alkuaan oli suunniteltu sangen monipuoliseksi, kuului muun muassa "historiallis- ja muinaismuistojen ja -kalujen ynnä yleensä kaikkien kansanelämää kuvaavien esineitten keräileminen ja säilyttäminen". Keräystyön tuloksena avattiin 1884 Isänmaallisen seuran historiallis-kansatieteellinen museo, ja ajan oloon seuran toiminta kohdistuikin miltei yksinomaan museon kokoelmien hoitamiseen. Kokoelmat, joiden lukumäärä vuonna 1912 nousi 2 500:een, hankittiin osaksi ostamalla, mutta suurimmaksi osaksi ne lisääntyivät lahjoitusten kautta. Yhdessä Luonnon ystäväin -yhdistyksen ylläpitämän luonnontieteellisen museon kanssa kansatieteellinen museo muodosti Kuopion museon. joka 1908 alkaen sijaitsi Kuopion kaupungin omistamassa, edellisenä vuonna valmistuneessa kirjasto- ja museorakennuksessa. Seurassa oli vuonna 1912 jäseniä 123.
Seuran säännöt hyväksyi vuonna 1883 Suomen suuriruhtinaskunnan senaatti. Seuran ensimmäisenä esimiehenä toimi tuomiorovasti J. W. Calamnius ja seuran sihteerinä kuurojen koulun johtajaksi vasta äskettäin Kuopioon muuttanut Kustaa Killinen.
Seura saattoi alkuun paikallishistorian tutkimuksen Kuopiossa, ja seuran työn ansiosta Kuopion museon syntyyn johtaneen kokoelman kerääminen aloitettiin jo 1880-luvulla. Yhtenä Kuopion maamerkkinä tunnettu museorakennus valmistui vuonna 1907. Vuonna 1911 seura aiemman sihteerinsä Kustaa Killisen esityksestä laati ensimmäisen aloitteen yliopiston perustamiseksi Kuopioon. Kuopion kaupunki asetti hankkeen edistämiseksi valiokunnan, mutta vasta vuonna 1966 eduskunta sääti lain Kuopion korkeakoulusta.
Muita seuran merkittäviä aloitteita ovat muun muassa Suomen sodan muistomerkin pystyttäminen Toivalaan 1933 ja Kuopion korttelimuseon perustaminen (ajatus syntyi jo 1960-luvulla, mutta museo avattiin lopulta vasta pitkällisten vaiheiden jälkeen toukokuussa 1982).
Aiheesta muualla

Kuopion Isänmaallinen Seura
Erkki Kuoppamäki

Erkki Kuoppamäki (s. 1941) on suomalainen arkkitehti, joka toimi vuodesta 1976 vuoteen 2001 asuntomessuja järjestävän Osuuskunta Suomen Asuntomessujen toimitusjohtajana. Hän on koulutukseltaan tekniikan lisensiaatti, ja vuonna 2001 hänelle myönnettii rakennusneuvoksen arvonimi. Vuonna 2000 Kuoppamäki valittiin Vuoden asuntovaikuttajaksi.
Nuorena Erkki Kuoppamäki pelasi jääpalloa Suomen maajoukkueessa ja jalkapalloa mestaruussarjatasolla Mikkelin Palloilijoissa.
Teoksia

Ajankuvia & suuntalinjoja: asuntomessut 1970–2000. Yhdessä Juha Salmen kanssa, Suomen Asuntomessut 2001. ISBN 978-951-96303-1-1.
Rakentavin terveisin Erkki Kuoppamäki. Kooste kirjeenvaihdosta. Rakennustieto 2015. ISBN 978-952-267-093-9.
Kuolonkylmyys

Kuolonkylmyys (lat. algor mortis algor: kylmä; mors: kuolema > gen. mortis) tarkoittaa ruumiinlämmön alenemista kuoleman jälkeen. Kylmeneminen tapahtuu tasaisella eksponentiaalisen hajoamisen nopeudella, kunnes ruumiin lämpötila vastaa ympäristön lämpötilaa. Ulkoiset tekijät vaikuttavat nopeuteen. Toisaalta, jos ympäristön lämpötila on korkeampi kuin kehon lämpötila, kuollut ruumis lämpenee, kunnes se saavuttaa ympäristön lämpötilan.
Ruumiin mätänemisen alettua lämpötila nousee jälleen joksikin aikaa.
Kuoleman ajankohdan määritys lämpötilan avulla

Rektaalisen lämmön mittaus antaa jonkinlaisen arvion kuoleman ajankohdasta. Sääntönä voidaan pitää 2 °C ensimmäisen tunnin aikana ja 1 °C tuntia kohden, kunnes ruumiin ja ympäristön lämpötilat ovat samat.
Glaisterin yhtälön avulla voidaan arvioida, kuinka kauan kuolemasta on tunteina kulunut:
(36{,}9\,^{\circ }\mathrm {C} -T_{\mathrm {r} })\cdot {\frac {6}{5}},
missä  \scriptstyle T_{\mathrm {r} } on rektaalin lämpötila celsiusasteina.
Aiheesta muualla

Standards Employed to Determine Time of Death (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuoleman tilat
Kuolonkalpeus (pallor mortis) • Lautuma (livor mortis) • Kuolonkylmyys (algor mortis) • Kuolonkankeus (rigor mortis)
Kuorekalat

| Kuorekalat |
| --- | --- |
 Kuore eli norssi
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Kuorekalat Osmeriformes  Nelson, 1994 
Heimot 
 Lahkoon kuuluu 13 heimoa. Silokuoreet Alepocephalidae  Sillikuoreet Argentinidae  Syvännekuoreet Bathylagidae  Meltit Galaxiidae  Salamanterimeltit Lepidogalaxiidae  Silopäät Leptochilichthyidae  Puikkokuoreet Microstomatidae  Kiikarikalat Opisthoproctidae  Kuoreet Osmeridae  Valokuoreet Platytroctidae  Ajut Plecoglossidae  Talkameltit Retropinnidae  Lasikuoreet Salangidae 
Katso myös
   Kuorekalat Wikispeciesissä   Kuorekalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuorekalat (Osmeriformes) on viuhkaeväisten kalojen lahko. Se käsittää kolme heimoa ja noin 88 lajia Kuorekalat kutevat yleensä makeassa vedessä, mutta jotkut ovat vaelluskaloja ja liikkuvat valtamerillä muulloin kuin kutuaikana.
Useilla kuorekaloilla on rasvaevä, lohikalojen tapaan. Yhdessä lohikalojen, haukikalojen ja sillikuorekalojen kanssa kuorekalat luetaan rakennepiirteiltään alkukantaisena pidettyyn viuhkaeväisten Protacanthopterygii-ylälahkoon. Aiemmissa luokituksissa kuorekalat on yhdistetty samaan lahkoon joko lohikalojen tai sillikuorekalojen kanssa.
Lajeja

Kuore
Villakuore
Aju
Kulli-kulttuuri

Kulli-kulttuurille tyypillinen seebuhärän pienoispatsas.
Kulli-kulttuuri oli esihistoriallinen kulttuuri Pakistanin Etelä-Balochistanissa (Gedrosiassa) vuosina 2500–2000 eaa. Kulttuuri muistuttaa Indus-kulttuuria ja saattoi olla sen osa. Tunnetuin löytöpaikka itse Kullin lisäksi on Nindowari.
Nimitys

Kulli-kulttuuri on nimetty alueen mukaan, jossa Marc Aurel Stein aloitti arkeologiset kaivauksensa 1920-luvulla.lähde?
Alue

Kulli-kulttuuri oli Etelä-Balochistanissa eli Gedrosiassa. Joitain kulttuurin aiheita ja esinemuotoja on löydetty Iranista ja Arabian niemimaalta. Kulli-kulttuurin löydöksiä on tehty  Makranista etelä-Kalatiin ulottuvalta seudulta,  Nausharoon Kachhin tasangolle,  Kirthar-vuorten itäisiltä juurilta  lounaiseen Sindhiin.  Kullin löytöjä on mm Sindhin Kohistanissa, Las Belan tasangolla, Kanrachin ja ison Habjoen laaksoissa.lähde?
Löydöt

Joitakin kulttuurin esihistoriallisia asutusalueita tunnetaan, mutta vain muutamia on kaivettu ylös. Yli sata löytöpaikka liitetään kulttuuriin.  Jotkut niistä ovat pienten kylien kokoisia, ja muistuttavat Indus-kulttuurin vastaavia. Joidenkin keskusten kadut on tasoitettu.  Kaduilla on portaita, joita pitkin pääsee ylemmäksi.  Asumukset on rakennettu paikallisesta kivestä.  Monet paikoista ovat korkeilla mäillä, ja useat patojen lähettyvillä.lähde?
Kulli-kansan pääelinkeino oli maanviljely. Myös patoja käytettiin, mikä todistaa kansan kehittyneestä vesitaloudesta. Keramiikka on samankaltaista kuin Indus-kulttuurilla.lähde?
Kulttuurille ovat ominaisia pienet savesta tehdyt seebihärän ja naisen patsaat. Seebuhärkäpatsaat on usein maalattu. Saviastioissa myös tavalline aihe on seebuhärkä. On löydetty myös savisia vaununpatsaita. Mehistä on löydetty muutamia Tepa Yahyasta tuotuja kloriittikiviastioita.lähde?
Ei ole varmaa, oliko Kulli-kulttuuri vain paikallinen variaatio Indus-kulttuurista vai itsenäinen kulttuurikompleksinsa.lähde?
Historiaa

Kulttuurin varhaisvaihe oli 3. vuosituhannen alussa eaa. Tälle kulttuurille oli ominaista mutatiiliarkkitehtuuri, dreijatut saviastiat ja kytkennät mm kaupan kautta Induslaaksoon ja Mesopotamiaan. Kulttuuri vastaa Mundigak IV:a ja Quettan laakson Damb Sadaat III:a.
Monet Indus-laakson läntiset keskukset pohjoisempana hylättiin, kun Indus-kulttuuri muotoutui noin 2600-2500 eaa. Mutta Kulli-kulttuurin keskuksia ei hylätty. Kulli-kulttuuri oli luultavasti Indus-kulttuurin johdananinen, tai hyvin läheisessä kauppa- tai muussa suhteessa siihen.lähde?
Mehi

10 ha alainen Mehi sijaitsee Mushki-joen laaksossa Kolwasta luoteeseen. Paikka on Etelä-Belutsistanissa, Hoshabin ja Duir Muhammadin välissä. Lähellä on suuri vuoriston laaksojärvi.
Mehistä on löydetty harappalaisten tyyppisiä härkä- ja nais pienoissaviveistoksia. Lisäksi paljon hautausmaalle tehtyjä polttohautauksia. On epäselvää, mihin aikaan nämä ajoittuvat. Ihmisten tuhkia on haudattu sekä suoraan maahan että 
saviruukkuihin. Hautalahjoina on mm erilaisia pronssi- ja kupariesineitä. Koska polttohautaus levisi Intiaan vasta myöhäis- ja jälkiharapaplaisenna ajalla, olisi järkevää odottaa näiden hautojan olevan Harappan huippukauden jälkeen tehtyjä. 
Mutta Kuzminan mukaan varhaisimmat Mehin ym. Belutsistanin polttohautaukset ovat jo esi-harappalaiselta ajalta, ja perinne olisi jatkunut harappalaisena aikana.
Keskuksia

Munda Sangin keskusta kattaa vain 6ha, mutta havanaisempaa asutusta oli 35 ha alalla. paikan viimeinen kerros kuuluu myöhäiseen Kullin kulttuuriin.
Kirjallisuutta

Possehl, Gregory L. (1986) Kulli: An exploration of ancient civilization in South Asia. Carolina Academic Press, Durham, Pohjois-Carolina. ISBN 0-89089-173-7
Aiheesta muualla

Kulli-kulttuurista harappa.comissa
Kasota Qilan kumpu II, jonka kadut ovat säännölliset, niin kuin Indus-kulttuurin kaupungeissa.
Kuolema Venetsiassa (novelli)

Kuolema Venetsiassa (Der Tod in Venedig) on Thomas Mannin vuonna 1912 ilmestynyt novelli, jota on usein sanottu hänen tärkeimmäksi novellikseenlähde?.
Juoni

Iäkäs kirjailija Gustav von Aschenbach matkustaa lomalle Venetsiaan, jossa hän joutuu kauniin nuoren puolalaispojan Tadzion pauloihin. Koleraepidemia on juuri puhjennut, ja Aschenbach suunnittelee lähtöä Venetsiasta mutta jää kuitenkin Tadzion vuoksi, vaikka ei ole koskaan edes puhunut tämän kanssa. Loman jatkuessa Aschenbachin koko olemassaolo kietoutuu kadonnutta nuoruutta ja Aschenbachin täyttämättömiä intohimoja edustavan nuoren pojan seuraamisen ympärille. Novelli päättyy Lidon hiekkarannalle, jossa Aschenbach tarkkailee Tadziota leikkimässä ystäviensä kanssa. Poika kulkee kohti merta, mutta kääntyy ja luo viimeisen katsekontaktin Aschenbachiin, joka kuolee.
Suomennoksia

Mann, Thomas: Kuolema Venetsiassa. Suomentanut Toini Kivimäki. Karisto, Hämeenlinna. 1928, 2. p. 1957.
Mann, Thomas: Kuolema Venetsiassa ja muita kertomuksia. Suomentaneet Oili Suominen, Eeva-Liisa Manner ja Aarno Peromies. Tammi, Helsinki. 1985, 2. p. 1997. ISBN 951-30-5193-5
Sovitukset

Luchino Visconti on ohjannut aiheesta elokuvan Kuolema Venetsiassa (1971).
Benjamin Britten on säveltänyt oopperan, jonka ensiesitys oli 1973.
Kuolajärven pataljoona

Kuusamon komennuskunnan päällystöä Vuorikylässä Kuolajärvellä.
Kuolajärven pataljoona oli Suomen sisällissodan koillisrintamalla keväällä 1918 Itä-Lapissa nykyisen Sallan itäpuolella valkoisten puolella toiminut erillisosasto.
Historia

Kuolajärven pataljoona perustettiin maaliskuun alussa 1918, kun everstiluutnantti Carl Wilhelm Malm Kuopiossa värväsi vapaaehtoisia eteläiseen Vienan Karjalaan suuntautuvaa retkikuntaa silmällä pitäen, ja Rovaniemellä järjestelivät asioita samoilta tiimoilta jääkäriluutnantti Oiva Willamo ja jääkäriyliluutnantti K. M. Wallenius. Ylipäällikkö kenraali Mannerheim nimesi Walleniuksen Kuusamon komennuskunnan ja Kuolajärven pataljoonan komentajaksi 11. maaliskuuta 1918. Samansuuntaisia suunnitelmia oli myös jääkäriluutnantti Vilho Suvirinteellä ja Konrad Laaksosella. Kuolajärvi oli Sallan kunnan tuolloinen nimi; suuri osa kunnasta sijaitsee sittemmin Neuvostoliitolle luovutetulla alueella.
Wallenius määräsi Oiva Willamon Kuolajärven pataljoonan komentajaksi, ja järjesteli itse pataljoonan asioita Rovaniemellä. Wallenius puolestaan otti komennon Kuusamon retkikunnassa. Kuolajärven pataljoona koottiin Peräpohjolan, Turtolan, Ylitornion, Karungin, Rovaniemen, Kemijärven, Kittilän, Sodankylän ja Kuolajärven miehistä sekä jääkäriyliluutnantti Starkin Oulusta tuomasta 350 asevelvollisen joukosta.
Maaliskuun loppuun mennessä oli Willamon joukko kasvanut 1300 mieheen, joka jaettiin neljään komppaniaan. Näistä konekiväärikomppaniaa komensi jääkärivänrikki V. Sellgrén ja muita komppanioita jääkäriyliluutnantti Lauri Stark (25. maaliskuuta 1918 alkaen) sekä jääkärivänrikit P. A. Autti (20. maaliskuuta alkaen, siirrettiin myöhemmin Sallan rykmenttiin) ja Jalmari Bernhard Pajakka ent. Id (16. huhtikuuta alkaen). Pataljoonan aseistus koostui venäläisistä ja ruotsalaisista sotilaskivääreistä.
Kesän jälkeen Kuolan pataljoona yhdistettiin Sallan rykmenttiin ja edelleen Lapin I Rajavartiopataljoonaan, joka toimi  Suomen koillisrajan vartijana sotien jälkeen.
Pataljoonassa palvelleita Saksassa koulutuksen saaneita jääkäreitä

Joukkueenjohtajana jääkärivaravääpeli 1. komppaniassa Uuno Leonard Lahtinen, joukkueenjohtajana jääkärivääpeli Edvard Bruhn (2. toukokuuta alkaen), 1. komppanian päällikkönä jääkäriyliluutnantti Tauno Ilmoniemi (siirrettiin huhtikuun lopussa Sallan Rykmentin esikuntapäälliköksi), jääkärivaravääpeli Uuno Nikolai Liljeberg (26. maaliskuuta alkaen), joukkueenjohtajana 2. komppaniassa jääkärivaravääpeli Johan Eemeli Paavilainen, koulutusaliupseerina ja joukkueen varajohtajana 2. komppaniassa  jääkärialiupseeri Matti Eemeli Palosaari, joukkueen varajohtajana 2. komppaniassa jääkärialiupseeri Antti Pitkänen (kaatui 7. huhtikuuta 1918), komppanian vääpelinä ja 7. huhtikuuta alkaen joukkueenjohtajana jääkärivaravääpeli Yrjö Oskari Sairio, joukkueenjohtajana 2. komppaniassa jääkärivaravääpeli Juho Väinö Grönqvist myöh. Sattuma, joukkueen varajohtajana 2. komppaniassa jääkärivääpeli Emil Suni, joukkueenjohtajana 3. komppaniassa jääkärivaravääpeli Kaarlo Akseli Svärd, konekiväärikomppanian päällikkönä jääkärivänrikki Väinö Vilhelm Sellgren myöh. Talasjoki (25. maaliskuuta 1918 alkaen), 2. pataljoonan 2. komppaniassa ryhmänjohtajana jääkärialiupseeri Vilho Torniainen (24. maaliskuuta alkaen).
Pataljoonan taistelut sisällissodassa

7. huhtikuuta 1918 käytiin taistelu Alakurtin ja Tolvajärven välisellä talvitiellä Kuivitsalammella, jossa pataljoona tuli yllätetyksi ja taistelussa kaatui muiden muassa jääkärivääpeli A. Pitkänen, joukkueenjohtajat A. Kurth ja Patala ja jääkäriyliluutnantti Stark haavoittui vakavasti. Kokonaistappiot olivat 22 kaatunutta, noin 30 haavoittunutta ja toistakymmentä punaisten vangiksi jäänyttä.
18. huhtikuuta 1918 kaytiin Kilislammella taistelu, joka koitui sekin pataljoonan tappioksi. Siihen osallistui kolme osastoa joita johtivat O. Willamo (koko joukon johtaja), jääkäriyliluutnantti T. Ilmoniemi sekä P. A. Autti. Taistelun tappiot olivat neljä kaatunutta, yhdeksän haavoittunutta sekä yksi vihollisen asemiin haavoittuneena jäänyt sotilas, joka ampui itsensä.
Bragi

Nils Blommér: Bragi soittaa harppua vierellään vaimonsa Idunn.
Bragi tai Brage (muinaisnorjaksi Bragi, sanasta bragr, arvostetuin, taitavin) on skandinaavisessa mytologiassa Odinin poika sekä runouden ja kaunopuheisuuden jumala. Loki ivaa häntä kerskailijaksi. Bragin vaimo Idunn kasvattaa ihmeellisiä omenia, jotka antavat jumalille ikuisen nuoruuden.
Bragi esiintyy vasta myöhäisemmissä teksteissä, mikä on johtanut epäilyksiin siitä, että Bragi olisikin historiallinen henkilö, skaldi, joka on sittemmin kohotettu myyttiseen asemaan.
Kuningasgambiitti

Kuningasgambiitti
on yksi shakin avauksista. Se oli 1800-luvun suosituimpia avauksia. Kuningasgambiitilla on voitettu lukemattomia pelejä hienoin mattihyökkäyksin, ja hävitty lähes yhtä useita uhrattavien upseerien loppuessa ja mustan tyynesti realisoidessa etunsa. Kuningasgambiitti on yksi vanhimmista dokumentoiduista avauksista. Italialainen shakinpelaaja Giulio Polerio tutki sitä 1600-luvulla. Nykyisin kuningasgambiitti ei ole enää suurmestarien suosiossa, sillä mustan on todettu voivan pitää kiinni sotilaastaan ja puolustautuvan tarpeeksi hyvin.
Valkean toinen siirto 2.f4 on hyvin looginen yritys saada jalansijaa keskustassa ja hyökätä välittömästi mustan heikohkon sotilaan kimppuun. Lisäksi siirto avaa f-linjan, jota pitkin valkean raskaat upseerit pääsevät usein musertavalla voimalla mustan kuninkaan kimppuun, avustettuna valkean lähetin tulivoimalla diagonaalilla a2-f7 ja ratsun taitavalla käytöllä. Klassisimmillaan kuningasgambiitti etenee mustan lyödessä sotilaan ja tukien sitä g5 siirrolla, ehkä myös h6, ja yrittäen saada upseerinsa peliin ja kuninkaan nopeasti turvaan. Valkea puolestaan on valmis uhraamaan pienimmästäkin tekosyystä.
Hyvä esimerkki kuningasgambiittimaisesta pelaamisesta on yksi kuuluisimmista pelatuista shakkipeleistä, nk. kuolematon peli, joka pelattiin Adolf Anderssenin ja Kieseritzkyn välillä Lontoossa 1851.