Puurijärvi
Historia > Uusiaika

Nils Idmanin vuodelta 1753 olevan pitäjänkertomuksen mukaan kalastus alkoi 1700-luvulla menettää merkitystään, sillä maanviljely oli työteliäs ammatti, mutta samalla varsin tuottoisa. Puurijärvi oli keskiajalla ja vielä 1700-luvulla kirkasvetinen, kova savipohjainen mutta kuitenkin matala järvi. Se oli kuitenkin dystrofinen järvi, eli se oli siis karu ja samalla humuspitoinen järvi. Järven rehevöitymiseen vaikuttivat monet samaan aikaan tapahtuneet muutokset.
Järven ympäristön viljelytoiminnassa tapahtui todennäköisesti muuallakin yleistyneet peltomaan raivaaminen vesirajalle asti, peltomaan ja myös niittymaiden lannoittaminen. Peltomaata raivattiin toki muuallakin runsaasti. Kasvava karjatalous tarvitsi laidunmaita, joita saatiin Puurijärven vesijättömailta. Aluksi sovittiin yhteislaiduntamisesta, mutta myöhemmin alettiin huutokaupata vesiheinää kauempana toimiville maatiloille. Maatalon väki niitti vedessä seisten vesiheinää, joka nostettiin veneisiin ja kasattiin maissa kuivattaviksi keoiksi. Ravinteiden kulkeutuminen järven rantaveteen alkoi kuormittaa järveä. Ruotsissa levinnyt innostus perata koskia ja torjua näin kevättulvia vaikutti myös Kokemäenjoella. Säpilän koskipaikkoja perattiin vuosina 1757–1762. Nämä toimet vaikuttivat epäsuorasti myös Puurijärven vedenpintaan. Puurijärven pintaa laskettiin lisää perkaamalla Ala-Kauvatsan jokea vuosina 1826–1827. Pinnanlaskun seurauksena rantaniityt nurmettuivat ja ympäröivät suot alkoivat kuivua. Samalla järvi alkoi hiljalleen rehevöitymään.
1800-luvun puolivälin jälkeen oli tukkipuun uitosta muodostumassa tärkeä raakapuun kuljetusmuoto myös Kauvatsanjoen valuma-alueella. Puut uitettiin Kauvatsanjoen yläjuoksulta Kiikoisista, Suodenniemeltä ja Mouhijärveltä alas Kokemäenjoelle, jossa ne sahattiin laudoiksi Kyttälässä. Uitosta vastasi vuodesta 1887 alkaen A. Ahlström Oy, W. Rosenlew Oy ja Räfsö Ångsågs Ab. Padot eivät saaneet kuitenkaan olla pysyviä. Ala-Kauvatsan jokeen rakennettiin tällainen lyhytaikainen pato vuosien 1909–1914 aikana. Järven patoaminen aiheutti tulvia myös järven pohjoispäässä, mikä aiheutti haittaa rantapeltojen viljelyyn. Uittoyhtiöt suorittivat patoamisen, purkivat lopuksi padon ja maksoivat haitasta korvauksia rantojen maanomistajille. Vuonna 1923 vahvistettiin uusi lauttaussääntö, joka määräsi patoamisen kestoksi uiton alkamisesta 15. kesäkuuta asti. Tähän pyydettiin toisinaan jatkoaikaa 30. kesäkuuhun asti. Vedenpintaa sai kevätuiton ajaksi nostaa 47,72 metriin mpy. (+NN) 15. kesäkuuta asti. .
Yhtiöiden jälkeen uitosta vastasi Kauvatsanjoen Uittoyhdistys, joka tuskastui matalan ja ruohottuneen Puurijärven osuudesta. Tukkilauttoja piti vetää tai työntää järven yli höyrylaivalla, sillä matala vesi ja ruoho olivat liikkeen vastuksena. Uittoyhdistyksen ja Kokemäenjoen Perkausyhtiön yhteisen 19.12.1925 pidetyn kokouksen pöytäkirjaan oli lisätty maininta, että järveä oli vuosina 1871–1878 laskettu lisää. Uiton tuomat lisäravinteet aiheuttivat jo rehevöityneessä järvessä lisärehevöitymistä ja 1900-luvulle tultaessa oli koko järvi kesäisin tiheäkasvustoisessa tilassa. Tutkijat J. E. Aro (vuonna 1906) ja E. W. Suomalainen (1927) mainitsivat lintukartoituksissaan, ettei vesilintuja voinut havainnoida tiheän vesikasvillisuuden takia. Huittislaisen Rolf Palmgrenin vuonna 1915 julkaisema selostuksessa Huittisten järvien vertailussa sai Puurijärvi ylistävän lintuarvion. Vihdoin vuonna 1926 pyydettiin lääniä tekemään vesistöjärjestelyistä suunnitelma, joka valmistui 1930-luvun alkupuolella. Sen toteutuksesta ei ole tässä tietoa.