stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Johnson (baronetti)
Historia > Kuningas Yrjön sota

1740-luvulla Amerikkaan levinneessä Kuningas Yrjön sodassa Johnson nimitettiin New Yorkin irokeesien asiamieheksi hyvien intiaanisuhteittensa vuoksi. Samalla hän korvasi aiemmat Albanyn intiaanikomissaarit. Irokeesi-sotureiden värvääminen sotaan oli kuitenkin vaikea tehtävä, sillä irokeesiliitto oli pitänyt puolueettomuuspolitiikkaa yllä brittien ja ranskalaisten välisissä suhteissa. Vaikutusvaltaisen päällikkö Hendrick Theyanoguinin myötävaikutuksella Johnson sai lopulta osan mohawkeja puolelleen. Sodassa hän organisoi pieniä militian ja irokeesiliigan iskuryhmiä, jotka lähetettiin ranskalaisia ja näiden intiaaniliittolaisia vastaan. Monet albanylaiset pitivät uskomattomana, että punaisella sotavärillä mohawkien tavoin maalattu Johnson oli pystynyt luomaan irokeesi-liittoutuman, joka soti englantilaisten puolella. New Yorkin silloisen päänahka-lain mukaisesti Johnson maksoi palkkioita päänahoista, vaikka hän tiesi tämän rohkaisevan mohawkeja skalpeeraamaan myös taisteluihin osallistumattomia.
Historia > Suuri siirtomaasota

Britannian ja Ranskan välisen siirtomaasodan alkaessa  1755 englantilaiset poliittiset ja sotilaalliset johtajat muistivat Johnsonin taidot käsitellä intiaaneja. Saman vuoden aikana hänet nimitettiin intiaaniasioiden yli-intendentiksi, ja hänelle annettiin kaksipuolinen sotilaallinen toimeksianto. Johnson toimi samanaikaisesti irokeesien liittokunnan everstinä ja maakunnallisten joukkojen kenraalimajurina. Hänen uusenglantilaiset joukkonsa olivat yksi osa sitä kenraalimajuri Edward Braddockin johtamaa nelikärkistä armeijaa, jonka tarkoitus oli katkaista Uuden Ranskan menestys Suurten järvien alueella.
Braddockin suunnatessa marssinsa länteen kohti Fort Duquesnea Johnsonin johtama maakuntalaisten ja mohawkien armeijaa sai tehtäväkseen hyökätä ranskalaisten linnaketta Fort Frederickiä vastaan Champlainjärven rannalla. Hyökkäyksestä jouduttiin luopumaan linnakkeen sijainnin ja huonojen kulkuyhteyksien vuoksi. Braddockin armeija marssi saman kesän aikana ranskalaisten ja heidän satojen intiaaniliittolaistensa järjestämään kohtalokkaaseen piiritykseen, joka tunnetaan historiassa Monongahelan taisteluna.
Johnsonin armeija joutui kosketuksiin vihollisen kanssa lokakuussa 1755. Tuolloin  ranskalaiset liittolaisineen tekivät hyökkäyksen uusenglantilaisten leiriin Georgejärven rannalle New Yorkin provinssissa Kanadan rajalla. Johnson haavoittui pakaralihakseensa taistelun aikana, mutta pystyi jatkamaan joukkojen johtajana ensiavun jälkeen. Georgejärven rannalla käyty taistelu oli ainoa, jonka englantilaiset voittivat tuon vuoden aikana. Johnsonia tukenut vanha vaikutusvaltainen mohawkien päällikkö Hendrick Theyanoguin kuoli taistelun aikana. Mohawkit vaativat, että Brittien vangiksi joutunut ranskalaisjoukkojen komentaja paroni Jean-Armand Dieskau annettaisiin heille, mutta vaikutusvaltansa ja diplomaattisten taitojensa turvin Johnson onnistui säästämään Dieskaun hengen.
Kuningas Yrjö II aateloi myöhemmin Johnsonin saavutuksistaan taistelun aikana ja teki hänestä baronetin. Samalla Jonhsonista  tuli ainoa siirtolainen, joka on koskaan aateloitu.
Vuonna 1759 Johnson määrättiin johtamaan siirtomaajoukkoja ja mohawkeja Uuden Ranskan Fort Niagaraa vastaan. Piirityksen aikana brittijoukkojen komentaja sai surmansa ja Johnson otti hänen paikkansa. Tällä menettelyllään Johnson suututti monet brittiupseerit, jotka eivät pitäneet maakunta-armeijan upseerinvirkoja samanarvoisena kuin vakinaisessa palveluksessa olleiden. Erimielisyyksistä huolimatta Johnson jatkoi joukkojen komentajana ja lopulta pakotti ranskalaiset antautumaan. Kun Uusi Ranska luhistui 1760-luvun alussa, Johnson käytti paljon aikaa matkustamalla 1600 kilometrin matkan Detroitiin ja takaisin neuvotellakseen uusista rauhanehdoista Ranskan entisten intiaaniliittolaisten kanssa.
Historia > Johnson Hall

Siirtomaa sodan päätyttyä Johnson hankki mohawkeilta 400 neliökilometriä maata ja hänestä tuli mohawk-laakson vaikutusvaltaisin kansalainen ja suurin yksittäinen maanomistaja. Vuonna 1762 hän perusti Johnstownin kaupungin ja rakennutti kaupungin ulkopuolelle Yrjöjen aikakauden arkkitehtuuriin perustuvan Johnson Hallin. Samalla hänen siteensä mohawkeihin vahvistuivat entisestään. Maatilan päivittäiset vierailijat käsittivät irokeesien liittokunnan eri heimojen jäseniä ja brittien siirtokuntien edustajia. Erilaiset kulttuurit, perinteet ja kielet sekoittuivat toisiinsa ja loivat ainutlaatuinen elämän Johnson Hallin asukkaille. Johnson rohkaisi irlantilaisia ja skotteja muuttamaan hänen mailleen vuokralaisina tai velka-orjina. Vaikka turkiskauppa oli hänen vaurautensa suurin lähde niin myös puutavarakauppa ja maanviljelytuotteiden myynti sisältyivät hänen liikeyrityksiinsä.
Historia > Johnson rauhanneuvottelijana

Toukokuussa 1763 alkanut Pontiacin kapina sai Johnsonin palaamaan diplomaattisiin tehtäviin. Koko verinen tapahtuma sai alkunsa brittien kyvyttömyydestä hoitaa ihtiaanipolitiikkaa. Johnson oli vuosien ajan neuvonut siirtokuntien päättäjiä jakamaan lahjoja eri heimojen päämiehille ja huomioimaan diplomatian tärkeys kaikissa intiaanisuhteissa. Englantilaiset eivät kuitenkaan noudattaneet Johnsonin neuvoja. Brittiläisten joukkojen ylin komentaja lordi Jeffrey Amherstin mielestä paras tapa hoitaa suhteita oli kuritus, ei "lahjonta". Tämä näkökanta johti noin 2 000 britin kuolemaan ottawien päällikkö Pontiacin johtamien eri heimojen soturien vallatessa brittien hallintaan joutuneita ranskalaislinnakkeita. Lopulta intiaanit väsyivät piiritykseen ja vetäytyivät kyliinsä. Kapinallisten johtaja Pontiac yritti jatkaa valtausta, mutta ei saanut enää riittävästi tukijoita taakseen. Myös ranskalaiset olivat haluttomia antamaan hänelle tukeaan.
Kesällä 1766 Johnson ja Pontiac puristivat toistensa kättä Fort Oswegossa merkiksi rauhasta, joka oli solmittu intiaanikapinallisten ja siirtokuntien välille. Paikalla olleet irokeesit ja läntiset heimot vaihtoivat wampumvöitään vahvistuksena siitä, että Pontiacin kapina oli lopullisesti ohi. Vuonna 1768 pidetyssä Stanwixin rauhassa Johnson taivutti intiaaneja luopumaan maistaan New Yorkissa, Virginiassa ja Pennsylvaniassa. Tämän sopimuksen jälkeen lähinnä skotlantilaiset siirtolaiset valtasivat Mohawkjoen laakson. Kesällä 1774 Johnson onnistui estämään irokeesien liittymisen shawneiden sotajoukkoihin Lordi Dunmoren sodassa.
Historia > Kuolema ja hautajaiset

Heinäkuussa 1774 Johnson kuoli kartanossaan Johnson Hallissa todennäköiseen aivoinfarktiin kesken irokeesien liittokunnan neuvottelun. Tuhannet ihmiset kerääntyivät hänen hautajaisiinsa. Arkunkantajina toimivat New Jerseyn kuvernööri William Franklin ja New Yorkin korkeimman oikeuden tuomarit. Johnson haudattiin hänen itse perustamansa St. Johnin Anglikaanisen kirkon alttarin alle. Hautajaisten jälkeisenä päivänä irokeesien liittokunnan edustajat kokoontuivat Johnsonin haudalle viettämään omaa muistotilaisuuttaan.
Yksityiselämä ja suku

Kurpfalzin alueella Saksassa syntynyt Catherine Weisenberg oli Johnsonin ensimmäinen vaimo. Liitto ei ollut virallinen, vaan pariskunta asui avoliiton kaltaisessa suhteessa vuosina 1739 - 1759. Yleisimmän tarinan mukaan Catherine oli palvelustyttönä ollessaan paennut isännältään New York Cityssä 1738. Myöhemmin muuan kartanonomistaja osti hänet Manhattanin satamasta. Johnson puolestaan osti Catherinen newyorkilaisesta kartanosta  viiden punnan hinnalla ja otti tytön talouteensa. Catherinesta tuli Johnsonin taloudenhoitaja ja vaimo. Pariskunnalle syntyi kolme lasta, joista John Johnson peri isänsä kartanon vuonna 1774.
Catherinen kuollessa vuonna 1759 hänen paikkansa otti mohawk-syntyinen Molly Brant, joka asui Johnsonin taloudessa tämän kuolemaan asti. Johnson oli tavannut Mollyn ja vuosia ennen Catherinen kuolemaa. He saivat yhteensä 8 lasta, joista jokainen peri maa-alueen isänsä kuoleman jälkeen. Edellä mainittujen lasten lisäksi Johnsonilla oli kolme lasta mohawkeihin kuuluvan  Caroline Hendrickon kanssa. Näistä lapsista vain poika nimeltään William of Canajoharie mainittiin isänsä testamentissa, joten hänen siskonsa olivat saaneet osuutensa perinnöstä jo ennen isänsä kuolemaa. Lisäksi Johnsonilla oli yhteisiä lapsia Elizabeth Brantin kanssa. Johnsonin uskotaan viimeisinä elinvuosinaan olleen läheisessä suhteessa myös nuoreen Susannah Wormwoodiin, joka toimi satunnaisena taloudenhoitajana Johnsonin kalastusmajassa.
Johnsonin sukuun laskettiin myös Mollyn veli Joseph Brant, joka oli omaksunut Johnsonilta paljon eurooppalaisia kulttuurivaikutteita. Joseph oli yleensä mukana suvun kaikissa kokoontumisissa ja oli Johnsonille paljon läheisempi kuin William of Canajoharie, joka vihasi valkoista rotua. Eräs Johnsonille läheisimmistä henkilöistä oli hänen veljenpoikansa Guy Johnson, joka oli saapunut Irlannista setänsä oppipojaksi vuonna 1756. Guy avioitui Johnsonin tyttären Maryn kanssa ja solmi sir Williamin tavoin hyvät välit irokeesien liittokunnan kansoihin. William Johnsonin kuoltua Guy Jonhson siirtyi hänen paikalleen pohjoisten alueiden intiaaniasiain yli-intendentiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Johnson (baronetti) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Portugali 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Kenraali Johnson pelastaa ranskalaisen upseerin (Maalaus Benjamin West)
Irokeesien lähetystö Johnson Hallissa. (Maalaus Edward Lawson Henry
Tämän Benjamin Westin maalauksen uskotaan kuvaavan Guy Johnsonia.
Litiumsulfidi

| Litiumsulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12136-58-2
PubChem CID:  10290727 ja 139047380
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Li2S
Moolimassa:  45,952
Ulkomuoto:  valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  1372 °C
Tiheys:  1,64 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Litiumsulfidi (Li2S) on litium- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään litiumrikkiakuissa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa litiumsulfidi on valkoista kiteistä ainetta ja sen alkeiskoppi on kuutiollinen. Yhdiste liukenee veteen, mutta hydrolysoituu samalla muodostaen vetysulfidia.
Litiumsulfidia voidaan valmistaa litiumhydroksidin ja vetysulfidin reaktiolla tai kuumentamalla litiumia rikin tai vetysulfidin kanssa.
Litiumsulfidia käytetään katodina litiumrikkiakuissa. Huonon sähkönjohtavuutensa vuoksi se täytyy aktivoida. Litiumsulfidia käytetään fosforipentasulfidin kanssa valmistettaessa litiumrikkiakkujen elektrolyytteinä käytettäviä litiumfosfosulfideja.
Litiumnitridi

| Litiumnitridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7782-89-0
PubChem CID:  520242 ja 25203926
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Li3N
Moolimassa:  34,833
Ulkomuoto:  Punainen kiteinen aine
Sulamispiste:  813 °C
Tiheys:  1,27 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Litiumnitridi (Li3N) on litium- ja nitridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa litiumnitridi on ruskehtavan punaista tai harmahtavaa kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on heksagonaalinen. Litiumnitridi reagoi hyvin kiivaasti veden kanssa litiumhydroksidiksi ja ammoniakiksi. Aine on myös vahva pelkistin. Litiumnitridin rakenne on kerrosmainen ja litiumionien johtuvuus on poikkeuksellisen suuri (1,2·10−3 Ω−1cm−1). Kuumennettaessa litiumnitridiä noin 840 °C:n lämpötilaan se hajoaa.
Litiumnitridiä valmistetaan metallisen litiumin ja typen reaktiolla 500–800 °C:n lämpötilassa.
Litiumnitridiä käytetään katalyyttinä valmistettaessa kuutiollista boorinitridiä ja reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä. Yhdistettä on tutkittu myös käytettäväksi elektrodina litiumrikkiakuissa ja vedynvarastointisovellutuksiin.
Jon

| Jon |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  24. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Joni, Jonni, Jonne
Vastineita eri kielissä:  Jón
Nimen alkuperä:  Jonatan, Jonas tai John (Johannes)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jon on monessa maassa yleinen miehen etunimi.  Nimi on todennäköisesti syntynyt lyhentymänä nimestä Jonas tai Jonatan, mutta se saattaa myös olla muunnos Johannes-nimen englanninkielisestä muodosta John. Islannissa nimi esiintyy muodossa Jón.
Suomessa nimi Jon on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 1120 henkiölle.
Jonin nimipäivä on 1700-luvun lopulla ollut muutamana vuotena 29. maaliskuuta, joka nykyäänkin on Joonaksen nimipäivä. Nykyisin, vuodesta 2000 lähtien, nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Johanneksen päivänä 24. kesäkuuta.
Kuvitteellisia Joneja

Jon, Jaakko Pyhälän samannimisen elokuvan päähenkilö
Jon Nietos (engl. Jon Snow), George R. R. Martinin fantasiaromaanissa Tulen ja jään laulu ja sen televisiosovituksessa Game of Thrones
Muita merkityksiä

Suomalaisen venesuunnittelijan Jorma Nymanin perustama Jonmeri Oy valmisti Jon -merkkisiä purjeveneitä 1970- ja 1980 luvuilla. Veneitä oli kolme mallia: Jon-30, Jon-33 ja Jon-40. Numero ilmoittaa veneen pituuden jalkoina. Veneitä pidetään hyvin merikelpoisina, ja Jon -veneitä voi löytää nykyäänkin kansainvälisten ja kotimaisten venevälittäjien tarjonnasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jon Wikimedia Commonsissa
Jokioisten rautatie

Jokioisten rautatien alkuperäinen virkalakki; Olavi Kilpiön rautatiekokoelmat
Jokioisten rautatie (JR, myös Jokioisten–Forssan rautatie) oli vuonna 1898 käyttöön otettu kapearaiteinen rautatie Humppilan ja Forssan välillä. Henkilöliikenne radalla lakkautettiin 1954 ja tavaraliikenne 1974; nykyään osa alkuperäisestä rautatiestä on museokäytössä nimellä Jokioisten museorautatie.
Rautatie kulki Valtionrautateiden Humppilan asemalta Jokioisten kautta Forssaan. Sen linjapituus oli noin 23 kilometriä ja raideleveys 750 millimetriä eli noin puolet valtion rataverkon raideleveydestä. Forssassa rataan liittyi Forssa-osakeyhtiön, sittemmin Oy Finlayson-Forssa Ab:n sähkörautatie.
Vetokalusto

Yhtiön käytössä ehti olla 9 höyryveturia, joista 2 lainassa, 4 moottoriveturia ja 2 moottorivaunua.
Vetokalusto > Höyryveturit

Veturit 1 ja 2 olivat yhdysvaltalaisen H&K Porterin 1897 valmistamia märkähöyryvetureita. Veturien ominaisuudet ylittivät aikanaan niihin asetetut odotukset. Molemmat veturit palvelivat aina 1940-luvun loppupuolelle. Ne poistettiin Tubize-veturien 4 ja 5 saapuessa, joskin niiden käyttö väheni alkuperäisen nelosveturin (Henschel) myötä. Veturit säilyivät 1950-luvun alkuun. Ykkönen romutettiin vuonna 1953, kakkonen jo vuotta aiemmin.
Ensimmäinen kolmosveturi  oli yhdysvaltalaisen The Baldwin Worksin valmistama märkähöyryveturi, ja se saapui 1900. Veturi osoittautui kuitenkin liian raskaaksi rautatien kiskotuksille, ja se myytiin Venäjälle 1915. Se päätyi lopulta Viron rautateille, ja romutettiin 1938. Talteen jäänyt höyrykattila tuhoutui pommituksissa.
Uusi kolmonen oli Lokomon vuonna 1922 valmistama märkähöyryveturi. Veturi oli yhtiön kirjoilla vuoteen 1960, viimeiset vuodet varalla. Se romutettiin samana vuonna.
Yhtiön voimakkain veturi, saksalaisen Henschelin valmistama numero 4 saapui vuonna 1938. Se oli yhtiön ensimmäinen tulistinhöyryveturi. Tilauksessa veturin vaadittiin kykenemään vetämään 210 tonnin kuorma rautatien ylös rautatien vaativan ns. Huhtaan mäen. Veturi luovutettiin sotakorvauksena Neuvostoliittoon vuonna 1945, ja se päätyi Neuvosto-Liettuan rautateille. Veturi romutettiin vuonna 1956.
Henschelin luovutuksen jälkeen rautatieyhtiö lainasi kahta Loviisan–Vesijärven veturia vuosien 1945–1947 aikana. (4 ja 5) Näistä nelonen jouduttiin palauttamaan jo saman vuoden aikana pyöränrenkaan irrottua. Tilalle tuli numero 5, joka oli lainassa 1947 asti, uusien Tubize-veturien saapuessa se voitiin palauttaa. Nämä yhdysvaltalaisen Brooks Locomotive Worksin veturit olivat ainoat Jokioisten rautatien aktiiviaikana rataosuudella liikkuneet tenderiveturit
Viitonen myytiin Isoon-Britanniaan vuonna 1972. Siellä veturi kunnostettiin 2000-luvun alussa museoajoon, mutta eri vaiheiden jälkeen veturi palasi kotiin. Veturi odottaa kunnostusta.lähde? Numero neljä oli yhtiön käytössä sen lakkauttamiseen asti. Se sai vetää yhtiön viimeisen kaupallisen rahtijunan vuonna 1974, koska yhtiön moottoriveturit eivät sillä hetkellä olleet käyttökunnossa. Veturi on remontissa.lähde?milloin?
Raiteilla liikkui myös silloisen Veturien ystävät ry:n hallinnassa ollut Tampellan valmistama entinen Hyvinkään–Karkkilan rautatien HKR5. Forssan ja Humppilan väliä ehdittiin ajaa vuosien 1971-1973 välisenä aikana. Tämäkin veturi kuuluu nyt Jokioisten museorautatien kalustoon. Kyseinen veturi on ensimmäinen itsenäisessä Suomessa valmistunut höyryveturi.
Vetokalusto > Moottoriveturit

Alun perin sotakorvausvetureiksi tarkoitettuja Valmetin Move21-vetureita päätyi eri reittejä Jokioisten rautateille. Moottoriveturit 1, 2 ja 3 ostettiin 1960 Loviisa–Vesijärven rautatieltä, kun se leveäraiteistettiin. Yhtiö osti myös Hyvinkään–Karkkilan rautatieltä samantyyppisen veturin 1967 toiminnan siellä päättyessä.
LVR oli numeroinut veturinsa numeroilla 1, 2 ja 3, eikä JR tätä muuttanut. HKR:n veturia ei ollut alun perinkään numeroitu, eikä JR antanut sille numeroa. Nämä veturit hoitivat suurimman osan rautatien 1960- ja 1970-lukujen liikenteestä. Loppuvuosina ne olivat kuitenkin jo loppuun ajettuina usein epäkuntoisia, ja toisinaan jouduttiin yhtiön viimeistä höyryveturia (nro 4) käyttämään. Näin myös, jos kuorma oli liian raskas dieseleille. Moottorivetureista 1, 3 ja ”Karkkilalainen” ovat museorautatien hallussa. Kakkonen purettiin varaosiksi 1960-luvun lopulla. Tällä hetkellämilloin? nro 3 ja HKR:n veturi ovat ajokuntoisia. Kolmatta veturia kunnostetaan.
Vetokalusto > Moottorivaunut

Yhtiö sai ensimmäisen moottorivaununsa vuonna 1930. Huolimatta nopeudestaan (koeajossa pääteasemien väliin kului aikaa noin puoli tuntia) ja huomattavasta polttoaineen säästöstä höyryjuniin verrattuna vaunuun ei oltu täysin tyytyväisiä. Osasyy tähän oli vaunun kaksiakselisuus ja lyhyt akseliväli, mistä seurasi vaunun ”poukkoileva” käytös. Vaunu poistettiin käytöstä uuden saavuttua 1932, ja vuonna 1939 kori myytiin yksityishenkilölle saunarakennukseksi, jonka sanotaan olevan vielä jäljellä.lähde? Koneisto romutettiin, ja akselit hyödynnettiin muissa vaunuissa.  Voimansiirron hammaspyörällä varustettu toinen akseli on vielä käytössä eräässä kunnostetussa umpitavaravaunussa.lähde?
Moottorivaunu numero 2 saapui vuonna 1932. Neliakselista vaunua käytettiin kymmenkunta vuotta lähes ainoana matkustajaliikenteen vaununa. Talvisodan aikana vaunu pysyi liikenteessä, vaikka polttoainepula välillä vaivasikin. Jatkosodan aikana 1942 polttoainepula pysäytti vaunun. Armeija pakko-otti vaunun rintamakäyttöön, jonne se jäikin joukkojen vetäytyessä 1944. Vaunu päätyi monen vaiheen jälkeen Baltiaan, jossa se ajettiin loppuun noin vuoteen 1960 mennessä.lähde?
Molemmat moottorivaunut oli valmistanut Valtionrautateiden Pasilan konepaja Helsingissä.
Sodan jälkeen puhuttiin myös uuden moottorivaunun hankinnasta, mutta tästä luovuttiin ja päätettiin hankkia yhden sijaan kaksi Tubize-veturia. Toisaalta yhtiön matkustajaliikenne siirtyi rautateiltä maantielle jo 1950-luvulla.
Kuvia

JR:n ykkösveturi kuljetuslavetilla palaamassa korjauksesta Tampellan konepajalta vuonna 1918. Hytin ovessa yhtiön senhetkinen tunnus: J.F.J. (Jockis–Forssa-järnvägen).
Tehtaan kuva ensimmäisestä kolmosveturista. JR:n veturissa oli halkoturbiini.
JR:n uudempi kolmosveturi. Ajankohta tuntematon (1922–1960).
JR:n alkuperäinen nelosveturi uutena vuonna 1938.
JR:n uudempi nelonen. Veturi on remontissa.
JR:n vitosveturi. Odottaa kunnostusta.
JR:n vanhempi moottorivaunu.
JR:n uudempi moottorivaunu.
Jonossa kaksi lähinnä Jokioisten rautatien käytössä ollutta Move21-dieseliä, ex-"Karkkilalainen" ja ex-LVR3. Aktiivisia museorautatiellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jokioisten rautatie Wikimedia Commonsissa
Minkiön höyryfestivaali (Arkistoitu – Internet Archive), tietoja JR4- ja JR5-vetureista
Mika ja Turkka Malin esitys kappeeraiteinen.
Lissos (Kreeta)

| Lissos> Λισσός |
| --- | --- |
 Lissoksen arkeologinen alue.
Sijainti
 Lissos
Koordinaatit:  35°14′30″N, 23°47′9″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kántanos-Sélino, Chaniá, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  noin 400 eaa.–700 jaa.
Huippukausi:  200-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki Bysantti
Alue:  Kreeta
Aiheesta muualla
  Lissos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lissos (m.kreik. Λισσός, lat. Lissus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Kántanos-Sélinon kunnassa saaren etelärannikolla nykyisten Soúgian ja Palaióchoran kylien välisellä alueella, noin 2,2 kilometriä Soúgiasta länsilounaaseen.
Historia

Lissos kukoisti hellenistisellä, roomalaisella ja varhaisella bysanttilaisella kaudella. Se oli yksi saaren sisäosissa sijainneen Elyroksen kaupungin satamista. 200-luvulla eaa. Lissos oli osa vuoriston kaupunkivaltioiden liittoa, johon kuuluivat myös Elyros, Syia, Tarrha, Poikilassos ja Hyrtakina. Kaupunki löi omaa rahaa, jossa oli kuvattuna Artemis ja delfiini. Lissos tuhoutui saraseenien hyökkäyksessä 700- tai 800-luvulla jaa.
Lissoksen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuosina 1957–1960 Nikólaos Platónin johdolla. Nykyisin kaupungin arkeologinen alue on suosittu patikointikohde Soúgiasta ja Palaióchorasta.
Rakennukset ja löydökset

Lissoksen nykyisin paikalla olevat rauniot ovat pääosin peräisin roomalaiselta kaudelta. Raunioihin lukeutuu julkisia rakennuksia, yksityistaloja, holvattuja hautoja ja satamaan liittyneitä rakennelmia. Lissos tunnettiin muun muassa Asklepiokselle omistetusta temppelistä, joka edusti doorilaista tyyliä ja rakennettiin hellenistisellä kaudella. Temppelistä on säilynyt perustuksia ja muun muassa mosaiikkilattiaa.
Kaupungissa tiedetään olleen myös muun muassa teatteri ja kylpylä. Hautoja on löydetty ainakin 118 kappaletta. Lisäksi on löydetty osia teistä, jotka yhdistivät Lissoksen Elyrokseen ja Hyrtakinaan. Kaupungin alueelta on löydetty lukuisia veistoksia, muun muassa Asklepioksen, Hygieian ja Plutonin kuvapatsaat. Ne ovat nykyisin Chanián arkeologisessa museossa.
Varhaiskristillisellä kaudella 500-luvulla jaa. kaupungissa oli basilikakirkkoja. Niiden päälle rakennettiin myöhemmin paikalla nykyisin olevat Pyhän Kerykoksen (Ágios Kírykos) kirkko sekä Neitsyt Marian (Panagía) kirkko, joihin on käytetty paljon antiikin aikaisten rakennusten sekä basilikakirkkojen osia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lissos Wikimedia Commonsissa
Lissoksen Asklepioksen temppelin rauniot.
Lissoksen Neitsyt Marian kirkko 1300-luvulta sekä basilikakirkon jäänteitä 500-luvulta.
Linna

Turun linna heinäkuussa 2006
Olavinlinna heinäkuussa 2002.
Linna on historiallisesti keskiaikainen sotilaallinen rakennus tai -rakennusryhmä, joka toimii puolustusasemana ja jonka tärkeimpiä osia ovat muurit ja yksi tai useampi torni.