stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiowat
Historia > Tasankojen kauppiaat ja soturit

Kiowat saivat espanjalaisilta kauppiailta lisää ratsuja, kiväärejä ja orjia. Niin hevoset kuin orjatkin kaupattiin useimmiten eteenpäin monille muille etelän heimolle. 1700-luvun loppupuolella kiowat solmivat kauppasuhteet St. Louisin ranskalaisiin ja lisäsivät myyntituotteidensa valikoimia. Yhdysvaltain ensimmäinen kosketus kiowiin tapahtui satunnaisia kauppiaita lukuun ottamatta Lewisin ja Clarkin tutkimusretken yhteydessä vuonna 1805. Retkikunta ilmoitti nähneensä noin 700 kiowaa leiriytyneinä North Platte -joen varrelle Nebraskaan ja käyvän kauppaa alueen muiden heimojen kanssa.
1800-luvulle siirryttäessä kiowien lukuisat ryöstöretket ylettyivät yhä etelämpään, jopa Meksikoon asti. He kävivät sotaa varsinkin Texasin alueen valkoista väestöä vastaan, ja yhdessä comanchien kanssa kiowista tuli eteläisten tasankojen sotaisin ja pelätyin intiaanikansa.
Kolme vuosikymmentä jatkuneiden rauhattomuuksien jälkeen kiowat tekivät vuonna 1837 Yhdysvaltain kanssa ensimmäisen rauhansopimuksensa, ja 1840-luvulla he solmivat pysyvän liiton comanchien, cheyennien ja arapahojen kanssa. Yhdysvaltalaiset olivat halukkaita tekemään uusia rauhansopimuksia intiaanien kanssa mutta epäonnistuivat pyrkimyksissään. Suurena syynä tähän voidaan pitää Texasin tasavaltaa edustaneiden sotilaiden suorittamaa joukkomurhaa, jonka kohteiksi joutui useita rauhanneuvotteluihin saapuneita comanchepäälliköitä. Tämä lisäsi entisestään kiowien ja comanchien epäluuloa ja vihaa kaikkia valkoisia kohtaan. Myös pohjoiseen Meksikoon tehdyt ryöstöretket lisääntyivät. Coloradon utet ja New Mexicon navajot joutuivat alttiiksi kiowien toistuville ryöstöretkille samoin kuin kaukana etelässä sijaitsevat Jukatanin niemimaan trooppiset alueet, josta kiowat toivat ryöstösaaliinaan papukaijoja ja apinoita. Vuosien 1830 ja 1848 välisenä ajanjaksona kiowien ja comanchien on espanjalaisten raportin mukaan kerrottu surmanneen yli 2 600 meksikolaista.
Kiowien sodat Yhdysvaltain joukkoja ja meksikolaisia vastaan jatkuivat pitkälle 1860-luvulle. Vuonna 1864 allekirjoitettua Little Arkansasin sopimusta eivät noudattaneet sen enempää intiaanit kuin amerikkalaisetkaan. Asuinalueittensa rajoja rikkovat kiowat ja comanchet kieltäytyivät lopettamasta sopimuksessa kiellettyä ihmiskauppaa. Kun liittovaltion asiamiehet vaativat intiaaneja vapauttamaan vankinaan olevat valkoiset naiset he suostuivat tekemään sen vain suuria lunnaita vastaan. Tämä muodostui kannattavaksi liiketoiminnaksi niin kiowille kuin comancheillekin, ja siitä tuli hetkeksi aikaa julkinen käytäntö.
Historia > Suuri rauhanneuvottelu

Vuonna 1867 Yhdysvaltain kongressi asetti erityisen komission (Indian Peace Comission) tutkimaan intiaanisotien taustalta löytyviä syitä. Kun sekä siviileistä että sotilaista koostunut komissio julkitoi raporttinsa tulokset vuotta myöhemmin käytettiin sen suosituksia uuden rauhanpolitiikan perustana. Raportti, joka oli pääosin laadittu lännen monien intiaanituntijoiden kanssa käytyjen keskustelujen perusteella, kritisoi huonosti hoidettua intiaanipolitiikkaa ja piti Yhdysvaltain epäoikeudenmukaista kohtelua intiaanisotien suurimpana syynä.
Rauhankomission aloitteesta vireille pantu suuri rauhankokous pidettiin Fort Laramiessa 1868. Kiowat suostuivat comanchien tavoin siirtymään heille osoitettuun reservaattiin. Elämä siellä ei taannut pysyvää rauhaa, sillä jo seuraavan vuosikymmenen alussa erimielisyydet leimahtivat uudelleen. Reservaattielämään kyllästyneet kiowat pitivät suuren aurinkotanssin kesällä 1870 kutsuen comanchet ja cheyennet vieraikseen. Nuoret kiowa-soturit olivat valmiit palaamaan vanhan kulttuurinsa pariin tasangoille, ja ajatus herätti laajaa kannatusta vieraiden parissa.
Historia > Red Riverin sota

Reservaateistaan biisonien perään lähteneiden intiaanien usko vanhan elämäntavan säilyttämiseksi ei toteutunut. Valkoiset metsästäjät olivat tyhjentäneet riistan tasangoilla. Vuoden 1874 aikana kiowien, comanchien, arapahojen ja cheyennien aiheuttamat levottomuudet laajenivat Texasin pohjoisosista Coloradoon ja Kansasiin. Eversti Nelson A. Milesin johtamat Yhdysvaltain sotavoimat päättivät lopullisesti tukahduttaa eteläisten tasankointiaanien kapinoinnin. Parikymmentä erillistä taistelua sisältänyt tapahtumasarja tunnetaan Red Riverin sotana. Syyskuun lopulla armeijan käyttämät tonkawa-tiedustelijat löysivät intiaanien suuren talvileirin Palo Duron kanjonista Texasista. Vaikka hyökkäys tuli yllätyksenä, ehtivät naiset ja lapset turvaan soturien suojatessa heitä. Sakean savun turvin leirinsä puolustajat pakenivat ilman hevosiaan ja omaisuuttaan. Sotilaat sytyttivät tuleen yli 200 tiipiitä tuhoten samalla valtavat määrät huopia, nahkoja ja intiaanien ruokatarvikkeita kuten kuivattua lihaa, jauhoja ja sokeria.
Jalkaisin pakenevat intiaanit hajaantuivat tasangoilla eri suuntiin ilman ruokaa, vaatteita tai suojaa. Tuhannet armeijan sinitakit ajoivat heitä takaa ja ottivat talteen ensin haavoittuneet, sen jälkeen vanhukset, naiset ja lapset. Pakoon selvinneet hajaantuivat. Vuonna 1875 intiaanit luopuivat lopullisesti vastarinnasta, ja siirtyivät heille osoitettuihin reservaatteihin. Presidentti Ulysses S. Grantin rauhanpolitiikan mukana lisääntynyt sotilaallinen voima levittäytyi tasangoille. Tämän puhdistuksen yhteydessä sotilaat tappoivat paljon kiowien hevosia ja lähettivät kaikkiaan 26 päällikköä vankeuteen Floridaan.
Sodissa Yhdysvaltoja vastaan kiowien erääksi vahvuudeksi on mainittu monet intiaanijohtajat ja sotapäälliköt kuten älykkäänä valtiomiehenä tunnettu Kicking Bird. Mainita voidaan myös Dohasan, Lone Wolf, Satanta ja Maman-ti.
1880-luvun lopulla kiowat omaksuivat Nevadan alueilta kulkeutuneen aavetanssin, jota teki tunnetuksi pohjoisten paiutein tietäjä Wovoka. Kun tanssiin kuuluvat ihmeteot paljastuivat huijaukseksi luopuivat kiowat siitä, mutta kehittivät myöhemmin comanchien kanssa aavetanssin aineksista uskonnollisen peyotismin, joka levisi laajoille alueille alkuperäisen intiaaniväestön keskuudessa.
Nykyaika

1900-luvun alussa kiowat alkoivat integroitua yhdysvaltalaiseen kulttuuriin. He halusivat jälkeläistensä oppivan uuden kielen, uusia ammatteja ja kohtaavan valoisan tulevaisuuden. Uuden ajan kiowista on tullut pieni mutta tärkeä osa modernia Amerikkaa. 1920-luvulla kiowa-viisikko Asah, Auchias, Hokeah, Mopope ja Tsakote toivat intiaanien omaa taidetta voimakkaasti esille ja nousivat kansainvälisesti tunnetuiksi kuvataiteilijoiksi. Kiowa-historioitsija ja professori N. Scott Momaday voitti vuonna 1968 Pulitzer-palkinnon teoksellaan "House Made of Dawn". 1980-luvun alussa neljä nimekästä kiowa-taiteilijaa maalasi kymmenen omaan historiaansa liittyvää näyttävää seinäpiirrosta kiowien kansalliseen kulttuurimuseoon Carnegiessa, Oklahomassa.
Oklahomassa asuu nykyään yli 12 000 kiowaa. Heidän päämajansa sijaitsee Carnegiessa, ja päämiehenä toimii Ronald D. Twohacket. Nuoren sukupolven kiowia opiskelee runsain määrin yliopistoissa. Unescon mukaan kiowan kielen taitajia oli 1900-luvun lopulla 400 ja SIL:n mukaan yli tuhat. 2000-luvulla kiowat ovat entisestään elvyttäneet omaa kulttuuriaan. Vanhoihin perinteisiin nojaava kurpitsatanssi on osa modernien kiowien pow-wow-juhlaa.
Kulttuuri > Kiowien kalenteri

Kiowat merkitsivät tärkeimmät kuukausien tapahtumat kahdesti vuodessa biisoninnahkaan, joka toimi eräänlaisena kuvakronikkana. Tästä kalenterista huolehti heimoneuvosto, jonka päätöksellä maalattiin yksinkertainen kuva edellisten kuukausien merkittävimmästä tapahtumasta. Kalenterista on löydetty kuvia ja mainintoja muun muassa kesällä 1833 tapahtuneesta osagien suorittamasta kiowiin kohdistuneesta joukkomurhasta. Myös seuraavana talvena tapahtunut lukuisten meteoriittien putoaminen tasangoille on merkitty muistiin. Vuonna 1849 eteläisille tasangoille tullutta koleraa kuvattiin kalenterissa kiowien historian kauheimmaksi koettelemukseksi.
Myös monet muut intiaanit ovat tunteneet tavan taltioida tapahtumia muistiin. Walam olum, delawarein "Punainen tosiasia", on tunnetuin Pohjois-Amerikan intiaanien pitämistä kuvakalentereista. Myös itäisillä siouxeilla eli dakotoilla on kalenterin käyttö ollut tunnettu vuodesta 1800 eteenpäin.
Kulttuuri > Uskonto

Kiowien tärkein seremonia oli aurinkotanssi k'ado, joka kokosi kansan yhteen kerran vuodessa. Kesäkuun puolivälissä pidetty tilaisuus kesti noin 10 päivää. Tällöin koko heimo leiriytyi ympyrän muotoon, ja jokainen ryhmä otti oman paikkansa seremoniassa. Kiowien tärkein uskonnollinen esine oli kivipäinen sulin koristeltu keppi Tai-me, joka kuvasi vanhaa yliluonnollista kulttuurisankaria "Aurinkopoikaa". Sen voidaan nähdä vahvoja voimia omaavana pyhänä nukkena, joka aurinkotanssin alkaessa kiinnitettiin lääkemajan keskisalkoon. Itse tanssi noudatteli paastoineen ja valvomisineen monien muiden tasankoheimojen toimitusta. Edellisistä poiketen kiowien aurinkotanssista puuttuivat kaikki itsensä silpomisen piirteet. Jopa satunnainen verenvuodatus katsottiin pahaksi enteeksi, ja sellaisen sattuessa koko tanssi lopetettiin siihen. Viimeisen aurinkotanssinsa kiowat pitivät 1887. Kun he 1890 yrittivät järjestää seuraavaa tanssiaan puuttui Yhdysvaltain armeija asiaan ja lopetti tapahtuman. Intiaanien uskonnolliset seremoniat oli hallituksen voimin julistettu rikolliseksi toiminnaksi, joiden harjoittaminen johti vankeuteen.
Kiowat olivat monijumalaisia ja uskoivat animismiin. Heidän alkuperäisessä kulttuurissaan ei ollut suurta henkeä kuten siouxeilla eivätkä he tunteneet taivasta tai helvettiä. Kiowat palvoivat luonnonvoimia ja rukoilivat niiden suosiollisuutta eri tilanteiden mukaan. Heillä oli myös alkukantainen uskomus sielunvaellukseen. Pöllöt ja muut yölinnut kuljettivat vainajien sielut mukanaan. Mytologiset olennot kuten kääpiöt, hirviöt, noidat ja vesien hyvät ja pahat henget herättivät pelkoa ja kunnioitusta.
Kulttuuri > Luokkajako

Kiowat jakaantuivat eri sosiaalisiin luokkiin rikkaista köyhiin, sankareista pelkureihin. Ylin luokka Onde (aristokraatit) muodostui tärkeistä päälliköistä, suurista sotureista ja mahtavista henkimiehistä. Toinen luokka odegupa käsitti pienempiä päälliköitä, parantajia ja vain rajatun omaisuuden omistajia. Kolmas luokka kaan oli suurin ja siihen kuuluivat köyhät ihmiset.Alimpana oli dapomien joukko: elämässään epäonnistuneet ihmiset, sopeutumattomat ja jopa hullut tai hullua teeskentelevät ihmiset.  Kiowien sijoitukset eri luokissa vaihtelivat vuosittain. Soturi saattoi tehdä suuren urotyön ja nousta sen myötä arvostuksessa korkealle. Toinen taas saattoi epäonnistua sodassa ja pudota alemmalle sosiaaliselle tasolle. Samoin oli henkimiesten laita. Epäonnistuneet parannusyritykset pudottivat parantajan tasoa luokituksessa.
Kiowien soturiseuroista koitsenko oli nimekkäin. Se koostui kymmenestä rohkeimmasta soturista, jotka oli koottu eri seurojen valioista.
Kulttuuri > Naiset ja avioelämä

Rauhan aikana, kun kiowasoturit vartioivat kyliään, naiset ahersivat monissa eri askareissa. He huolehtivat peltotöistä, ompelivat vaatteet ja valmistivat ruoat. Lisäksi heille kuului orjien johtaminen, koirien hoito, ja tiipiiden kokominen sekä purkaminen. Naiset poimivat hedelmät, juuret, marjat ja pähkinät. Lisäksi naiset olivat joka hetki valmiina nopeaan leirinmuuttoon. Hälytyksen tullessa tiipiit ja muu omaisuus pakattiin puolessa tunnissa. Näin saatettiin pelastaa koko leirikunnan henki. Hevosten ja koirien vetämät reet kuljettivat vanhukset, lapset ja pakatun irtaimiston. Usein vihollinen löysi vain tyhjän leiripaikan, jonka kaikki asukkaat oli siirretty turvaan.
Hyväksyttävä avioliittoikä oli tytöillä 14 ja pojilla 16 vuotta. Seka-avioliittoja yli heimorajojen esiintyi. Moniavioisuus oli sallittu, mutta aviovaimojen määrä ylitti harvoin kahta. Maineikkaan kiowapäällikön Dohosanin esivanhemmissa virtasi crow-intiaanien verta. Toisen suuren johtajan, Satankin, äiti oli sarcee-heimosta lähtöisin. Avioliitto järjestettiin yleisesti lahjoittamalla hevosia tytön vanhemmille. Lahjoituksen takana oli tuleva aviomies tai hänen koko sukunsa. Avioerot olivat käytännössä helppoja, mutta niihin päädyttiin harvoin. Aviorikoksesta kiinni joutunut mies saattoi maksaa teostaan luopumalla osasta omaisuuttaan. Vastaavaan tekoon syyllistynyt nainen joutui varhaisemmassa kulttuurissa maksamaan hairahduksensa nenän, joskus jopa hengen menetyksellä. Tavasta luovuttiin myöhemmin, mutta eronneen naisen asema ei ollut kadehdittava.
Kulttuuri > Ulkonäkö

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kiowat olivat pelottomia ja sodanhaluisia ihmisiä. He pukivat ja varustivat itsensä tyylillä, joka näyttävyydessään ja hienostuneisuudessaan voitti kaikki muut lännen heimot. Soturit olivat kookkaita, atleettisia ja hyvännäköisiä. | ” |
– Taidemaalari George Catlinin toteamus kiowista. 
Kiowat eivät kantaneet pitkiä sulkapäähineitä, mutta käyttivät joskus turbaania muistuttavia saukonnahasta tehtyjä lakkeja. Meksikolaiset hopeakolikot olivat suosittuja kaulakoruina. 1800-luvulla kiowien vaatetukseen tuli eurooppalaisilta saatuja vaikutuksia. Ripsutetut nahkavaatteet ja tyylikkäät kuvioinnit yleistyivät. Miehet ja naiset pitivät yleisesti jakausta keskellä päätä. Vanhan kulttuurin mukaisesti osa sotureista lyhensi hiuksensa oikean korvan takaa esitelläkseen korvariipuksiaan. Vasemmalle puolelle jätettiin pitkä palmikko, joka eteläisten tasankojen muodin mukaan kiedottiin saukonnahkaan. Ihonväriltään tummat ja rakenteeltaan rotevat kiowat muodostivat vastakohdan hoikemmille ja vaaleammille pohjoisten tasankojen heimoille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiowat Wikimedia Commonsissa
Kiowa Collection: Selections from the Papers of Hugh Lenox Scott
Kiowien pyhä paikka Devils Tower.
Kiowa-soturit taisteluharjoituksissa.
Intiaanihyökkäysten jälkiä Uudessa-Meksikossa. (Nykyään historiallinen muistomerkki).
Kicking Bird (Potkiva Lintu), kiowa-päällikko, noin vuonna 1870.
Palo Duron kanjonit.
Kiowakirjailija N. Scott Momaday vastaanottamassa Humanististen tieteiden palkintoa Yhdysvaltain presidentiltä George W. Bushilta vuonna 2007.
Tämä kiowien kronikan kuva kertoo todennäköisesti heidän vuonna 1874 Red Riverillä Yhdysvaltojen armeijaa vastaan käymästään taistelusta.
Kirkkohistoria

Osa-alueita
Eksegetiikka
Kirkkohistoria
Käytännöllinen teologia
Systemaattinen teologia
Uskontotiede
Uskonnoittain
Juutalainen teologia
Kristillinen teologia
Islamilainen teologia
Buddhalainen ajattelu
Hindulainen filosofia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Kirkkohistoria on teologian oppiaine, joka tutkii kristinuskon, kirkon ja kristillisten liikkeiden menneisyyttä. Tutkimuksessa kirkkohistoria käyttää historiatieteen menetelmiä. Kirkon historiaan liittyvistä asioista saadaan tietoa vanhojen kirjoitusten, arkeologisten löytöjen ja perimätietojen kautta. Kirkkohistorian avulla saadaan selville, miten kirkko on kehittynyt ja millaista kristillinen ajattelu on ollut eri aikoina. Kirkkohistoriaa lähellä ovat kulttuurihistoria, poliittinen historia, sekä aatehistoria.
Kirkkohistoria on myös kristillisen perinteen tutkimista ja Raamatun tulkinnan historiaa. Kirkkohistorian tavoitteena on ymmärtää, miksi kirkko tai kristityt ovat toimineet tavallaan.
Kirkkohistoria jaetaan yleensä alaoppiaineisiin historian eri aikakausien mukaisesti.
Kirkkohistorian teemoja aikakausittain > Patristinen aika

Patristiikka eli kirkkoisiä tutkiva teologia
Paaviuden syntyhistoria
Kirkollisten virkahierarkioiden syntyhistoria
Ekumeeniset kirkolliskokoukset
Luostarilaitoksen ja askeesin historia
Marttyyrien ja pyhimysten palvonnan syntyhistoria
Kirkkohistorian teemoja aikakausittain > Keskiaika

Kirkko valtion kaltaisena yhteisönä ja euroopanlaajuisena vaikuttajana
Uskonelämän eri muodot ja niiden kehittyminen
Kirkkohistorian teemoja aikakausittain > Uskonpuhdistus ja vastauskonpuhdistus

Uskonpuhdistukseen johtaneet syyt kirkon tilassa
Kirkon hajoamisen syyt
Kirkkohistorian teemoja aikakausittain > Uskonpuhdistuksen jälkeinen aika ja nykyaika

Herätysliikkeet
Kirkkojen uudistukset
Ekumenian historia
Tunnettuja kirkkohistorioitsijoita

Eusebios Kesarealainen (n. 275–339), "kirkkohistorian isä"
Beda (n. 672/3–735), Englannin kirkkohistorioitsija
Paavali Juusten (1516–1576), ensimmäinen suomalainen (kirkko)historioitsija
James Ussher (1581–1656)
Johann Lorenz von Mosheim (1693–1755), valistusajan merkittävin kirkkohistorioitsija
Bengt Olof Lille (1807–1875), suomalaisen kirkkohistorian uranuurtaja
Adolf von Harnack (1851–1930)
Jaakko Gummerus (1870–1933), kirkkohistorian professori, ensimmäinen nykyaikainen suomalainen kirkkohistorioitsija, Harnackin oppilas
Martti Ruuth (1870–1962), kirkkohistorian professori
Ilmari Salomies (1893–1973), kirkkohistorian professori
Jaroslav Pelikan (1923–2006)
Kirjallisuutta

Antila, Jaakko Olavi & Laine, Esko M. (toim.): Yleisen kirkkohistorian lähteet ja tutkimus.  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2011.  ISBN 978-952-5031-63-8
Antila, Jaakko Olavi & Laine, Esko M. & Meriläinen, Juha (toim.): Kristinuskon historian tutkimusalat ja metodit.  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2013.  ISBN 978-952-5031-75-1
Arffman, Kaarlo: Kristinuskon historia.  Helsinki:  Edita, 2004.  ISBN 951-37-4183-4
Eurooppa. Uskon voima.  ((De wording van Europa.) Päätoimittaja: Wim Blockmans. Toimitus: Raisa Vuohelainen. Suomennos: Ritva Scott)  Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-19182-5
Heininen, Simo & Heikkilä, Markku: Suomen kirkkohistoria.  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1839-5
Luomanen, Petri (toim.): Osa "Kirkkohistoria" teoksessa Teologia – johdatus tutkimukseen. Edita, Helsinki, 2001. ISBN 951-37-3456-0.
Marty, Martin E.: Kristitty maailma. Kristinuskon globaali historia.  ((The Christian world.) Suomennos: Juha Meriläinen)  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-952-247-043-0
Nagel, Christine & Reuter, Ingrid osat I–II (toim.), Murtorinne, Eino osa III (toim.): Kristinuskon historia 2000, I–III. Weilin + Göös. Mohndruck, Gütersloh 1999. ISSN 1457-1412.
Aiheesta muualla

Kirkkohistoria (Helsingin yliopisto)
Kirkkohistoria (Itä-Suomen yliopisto)
Kirkkohistoria (Åbo Akademi)
Suomen kirkkohistoriallinen seura
Erkki Pulliainen

| Erkki Pulliainen |
| --- | --- |
 Erkki Pulliainen Vihreiden puoluekokouksessa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1938 Varkaus
Kuollut: 22. elokuuta 2022 (84 vuotta) Joroinen
Arvonimi:  valtiopäiväneuvos  Maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtori 
Poliitikko
Puolue:  vihreät
Asema:  kansanedustaja 1987–2011, kaupunginvaltuutettu 1985–2011
Vaalipiiri:  Oulun vaalipiiri
Kotipaikka:  Oulu
Tunnustukset
 Tietokirjailijapalkinto (2007) 
Aiheesta muualla
[- Virallinen sivu]
Erkki Ossi Olavi Pulliainen (tunnettu myös lempinimellä ”Susi-Pulliainen”; 23. kesäkuuta 1938 Varkaus – 22. elokuuta 2022 Joroinen) oli suomalainen eläintieteilijä, tietokirjailija ja poliitikko sekä valtiopäiväneuvos.
Ura

Koulutukseltaan Pulliainen oli eläintieteilijä, maantieteilijä ja geologi. Hän valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi vuonna 1960, filosofian kandidaatiksi 1964, filosofian lisensiaatiksi 1964, filosofian tohtoriksi 1966 ja maatalous- ja metsätieteiden maisteriksi 1968. Hän väitteli filosofian tohtoriksi susien biologiasta vuonna 1966.
Hän perusti vuonna 1967 Helsingin yliopiston Värriön tutkimusaseman pohjoiseen Sallaan ja toimi sen johtajana vuoteen 2003. Pulliainen oli Oulun yliopiston eläintieteen professori vuosina 1975–2001 ja luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani 1980−1987.
Pulliainen toimi Vihreän liiton kansanedustajana Oulun vaalipiiristä vuosina 1987–2011.. Hän oli ehdolla vuoden 2011 vaaleissa, muttei tullut valituksi.
Pulliainen vaikutti myös kunnallispolitiikassa ja istui Oulun kaupunginvaltuustossa vuodet 1985−2011. Hän jätti tehtävänsä Oulun kaupunginvaltuustossa ja työllisyystoimikunnassa keväällä 2011 kesken valtuustokauden vastalauseena vihreiden työministeri Anni Sinnemäkeä kohtaan.
Poliitikkona Pulliainen pohdiskeli luontoarvojen lisäksi globalisaatiota ja Nato-jäsenyyttä. Pulliainen on kaikkien aikojen toiseksi useimmin täysistunnossa puhunut kansanedustaja. Hän sai vuonna 2012 valtiopäiväneuvoksen arvonimen.
Pulliainen julkaisi lukuisia tutkimuksia luonnosta ja eläimistä. Hänen populaaritieteellinen julkaisutuotantonsa oli mittava. Hän julkaisi 64 kirjaa, yli 500 tieteellistä julkaisua ja lukuisia artikkeleita. Hän sai Suomen tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinnon vuonna 2007.
Pulliainen promovoitiin Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi vuonna 2002.
Pulliainen kuoli elokuussa 2022. Kuolinilmoitukseen oli kirjattu Pulliaisen teesit: "Luonnon kantokykyä ei saa ylittää. Ihmisen sietokykyä ei saa ylittää. Päätösten pitkäaikaisvaikutukset on otettava huomioon. Yhtään laskua ei saa maksattaa tulevilla sukupolvilla.”
Teokset > Eläintiede, biologia ja lähialat

Pulliainen, Erkki: Studies on the wolf (Canis lupus L.) in Finland. (Väitöskirja.) Annales zoologici Fennici, 1965, 2. vsk.  Helsinki:  Tekijä. Artikkelin verkkoversio.
Fasaaninkasvatus.  Helsinki:  Hankkija, 1966.
Suomen suurpedot.  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-2571-3
Riistalintujen tarhakasvatus, valokuvat: Erkki Pulliainen, Esa Niemelä, Jouko Iivanainen, piirrokset: Ilkka Koivisto. Tammi, 1975
Koiran luonne ja käyttäytyminen.  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5176-5
Petoja ja ihmisiä.  Helsinki:  Tammi, 1984.  ISBN 951-30-6032-2
Kanan historia, biologia ja tuotanto.  Oulu:  Oulun yliopisto, 1987.  ISBN 951-42-2416-7
Pulliainen, Erkki & Antti Leinonen: Petra. Karjalan peura.  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9483-9
Keräkurmitsa - Värriötunturin lintu, & Lennart Saari ja Paavo S. Tunkkari. Oulun yliopisto, 1992 ISBN 951-42-3376-X
Pulliainen, Erkki & Saario, Väinö: Vuoden 1993 metsästyslaki. Mitä uusi metsästyslaki merkitsee metsästäjälle ja metsästykselle.  Hämeenlinna:  Karisto, 1993.  ISBN 951-23-3321-X
Lapin taigaa.  Helsinki:  Edita, 1997.  ISBN 951-37-2254-6
Pulliainen, Erkki & Pietilä, Urho A.: Merilohi.  Helsinki:  Edita, 1997.  ISBN 951-37-2302-X
Itä-Lapin linnut & Lennart Saari, Erkki Pulliainen ja Teuvo Hietajärvi. Oulun yliopisto, 1998 2. tark. ja laaj. p. Oulun yliopisto, 1999
Perämeren mateiden sukurauhasten kehityshäiriöt: ongelman laajuus ja yhteydet muiden kalojen lisääntymishäiriöihin, & Kyllikki Korhonen ja Markku Huuskonen. Lapin ympäristökeskus, 1999 ISBN 952-11-0514-3
Suurpetomme: karhu, susi, ahma, ilves, & Raimo Hissa, Suvi Lehtelä, Lassi Rautiainen, valokuvat: Lassi Rautiainen, Articmedia, 1999 ISBN 951-97451-7-3
Koira kotona ja luonnossa. Käyttäytymisen perusteet.  Helsinki:  Ajatus, 2000.  ISBN 951-566-047-5
Lapin luontopäiväkirja.  Helsinki:  Ochre Chronicles, 2005.  ISBN 952-99311-1-5
Bioenergia ja lähiruoka.  Helsinki:  Ochre Chronicles, 2006.  ISBN 952-993-11-3-1
Pulliainen, Erkki & Pulliainen, Annamiina: Ihannekoiraa etsimässä.  Helsinki:  Ochre Chronicles, 2006.  ISBN 952-99311-5-8
Peltopyy.  Helsinki:  Ochre Chronicles, 2007.  ISBN 978-952-99311-6-3
Koiran käyttäytyminen.  Helsinki:  Ochre Chronicles, 2008.  ISBN 978-952-99311-9-4
Vapaa Iijoki, valokuvat ja kuvatekstit: Kimmo Kuure, Arctic Light, 2008 ISBN 978-951-98563-2-2
Luonnon puolesta.  Helsinki:  Ochre Chronicles, 2009.  ISBN 978-952-5777-04-8
Hautala, Hannu & Pulliainen, Erkki: Villi, kesytön Suomi.  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-193-0
Suomalainen susi. Minerva, 2019. ISBN 9789523129122
WWF:n Vuoden luontokirja 2019