stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilbur Ross

| Wilbur Ross |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 39. kauppaministeri
 28. helmikuuta 2017 – 20. tammikuuta 2021  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Penny Pritzker
Seuraaja:  Gina Raimondo
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1937 (ikä 87) Weehawken, New Jersey, Yhdysvallat
Tiedot
Puolue:  republikaanit (2016–)
Muut puolueet:  demokraatit (–2016)
Wilbur Ross (s. 28. marraskuuta 1937) on yhdysvaltalainen liikemies. Hän toimii Yhdysvaltain kauppaministerinä Donald Trumpin hallituksessa. Yhdysvaltain senaatti hyväksyi Rossin nimityksen 27.2.2017 äänin 72-27.
Ross syntyi ja kasvoi New Jerseyn osavaltiossa ja hän on opiskellut Yalessa sekä Harvardissa. Ross toimi Trumpin vaalikampanjan aikana tämän talouspoliittisena neuvonantajana. Hän on hankkinut omaisuutensa sijoittamalla perinteiseen teollisuuteen kuten teräkseen, hiileen ja tekstiileihin. Hän onkin saanut lempinimekseen "konkurssien kuninkaan" sillä hän on tehnyt omaisuutensa ostamalla konkurssikypsiä yrityksiä, etenkin teollisuuden ja terästuotannon aloilta ja myynyt ne pois suurella voitolla. Lokakuussa 2016 Forbes-lehti arvioi hänen omaisuutensa arvoksi 2,5 miljardia dollaria.
Elaine Chao

| Elaine Chao 趙小蘭 |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 18. liikenneministeri
 31. tammikuuta 2017 – 7. tammikuuta 2021  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Anthony Foxx
Seuraaja:  Pete Buttigieg
Yhdysvaltain 24. työministeri
 29. tammikuuta 2001 - 20. tammikuuta 2009  
Presidentti:  George W. Bush
Edeltäjä:  Alexis Herman
Seuraaja:  Hilda Solis
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1953 (ikä 71) Taipei, Taiwan
Puoliso:  Mitch McConnell
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Aiheesta muualla
elainechao.com
Elaine Lan Chao (kiin.: 趙小蘭; pinyin: Zhào Xiǎolán, 26. maaliskuuta 1953 Taipei, Taiwan) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko ja Yhdysvaltain entinen liikenneministeri.
Chao muutti vanhempiensa kanssa Yhdysvaltoihin 8-vuotiaana, ja perhe asettui New Yorkiin.
Donald Rumsfeld, Elaine Chao ja George W. Bush 2005.
Chao oli varaliikenneministeri sekä Rauhanjoukkojen johtaja presidentti George H. W. Bushin hallituksessa. Vuosina 2001-2009 hän oli työministerinä presidentti George W. Bushin alaisena. Hän oli ensimmäinen aasialaissyntyinen naisministeri Yhdysvalloissa.
Presidentti Donald Trump nimitti Chaon 29. marraskuuta 2016 tulevan hallintonsa liikenneministeriksi. Hän aloitti virassa 31. tammikuuta 2017, ja hän erosi siitä 7. tammikuuta 2021 kongressitalon levottomuuksien jälkeen.
Elaine Chaon aviopuoliso on kentuckylainen senaattori Mitch McConnell.
Energia Italiassa

Italian historia
Kuningaskunta 1861-1946
Itsenäisyys
Hallinto
Parlamentti
Senaatti
Edustajainhuone
Johto
Presidentti
Pääministeri
Vaalit
Puolueet
Poliitikot
Energiapolitiikka
Ympäristöpolitiikka
Ihmisoikeudet
Teemasivu:Politiikka
n
k
Osa artikkelisarjaa
Energia Italiassa käsittelee Italian  energian tuotantoon, jakeluun ja kulutukseen liittyviä asioita.
Energian kulutus

Energiankulutus asukasta kohti vuonna 2022 oli 98,458  miljoonaa BTU:ta, maailmassa 54:nneksi suurinta.
Vuonna 2022 loppukäyttäjistä suurin ryhmä oli liikenne (32%) jota seurasi  kotitalouksien energiankäyttö (26%) ja teollisuus (22%).
Italian energiaintensiteetti on IEA:n mukaan alhaisin G8-maista vuosina 1990-2007.selvennä Se on säilynyt samana 1980-luvulta alkaen, kun samanaikaisesti muissa EU-maissa energiatehokkuus on parantunut. Italian energiatehokkuusparannus (0,25 %/vuosi) on johtunut ennemminkin toiminnan vähenemisestä kuin energian käytön tehostamisesta. Italia julkaisi vuonna 2007 kansallisen energiatehokkuussuunnitelman: 9,6% vuoteen 2016 mennessä. Energiatehokkuusstrategiasta puuttuu silti yhä (9/2009) vuosittain aikataulutetut todennettavat lyhyen ja pitkänaikavälin tavoitteet eri sektoreille suhteessa kokonaisuuteen vähintään vuoteen 2020 asti.
Tuonti ja vienti

Vuonna 2008 energian tuonti suhteessa primaarienergiaan oli Italiassa 88 % (1810/2047 TWh). IEA:n mukaan vuonna 2007 Italia oli 7. suurin öljyntuojamaa: 94 Mt (4 %), 4. maakaasun tuojamaa (77 mrd. kuutiota =10 %), 7. kivihiilen tuojamaa (25Mt =3 % maailman tuonnista). Italialla on 9. sija öljyjalosteiden tuonnissa (101 Mt, 2,6 % maailman tuonnista) vuonna 2007, joista vientiin meni 17 Mt.
Italia tuo öljyä muun muassa Libyasta. Tuonnin määrä vuonna 2010 oli (343 / 1207) *103 tynnyriä päivässä.lähde tarkemmin?
Sähkö

Italian sähköntuotanto jakautui vuonna 2022 eri lähteiden kesken seuraavasti:
fossiiliset polttoaineet: 63,7 % kokonaiskapasiteetista
vesivoima: 10 %
aurinkoenergia: 9,9 %
tuulivoima: 7,5  %
biomassan ja jätteiden poltto: 7 %
geoterminen energia: 2 %
Maan neljä ydinreaktoria on suljettu lopullisesti.
Vuonna 2005 oma sähköntuotanto oli 5200 kWh/as. ja jakautui seuraavasti: fossiilinen voima 81 %, vesivoima 17 % ja jäte 2%. Yrityksiin sisältyy Enel. Syöttötariffi säädettiin vuonna 1992.selvennä
Italian sähkönkulutus oli 339 TWh vuonna 2008. Italian sähkönkulutuksesta vuonna 2009 oli fossiilista 66 %, uusiutuvaa sähköä 21 % ja sähkön tuontia 13 %.
Ydinvoima

Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen pidetty kansanäänestys päätti keskeyttää silloin käytössä, suunnitteilla ja rakenteilla olleen ydinvoiman. Vuosi onnettomuuden jälkeen, 1987 Italiassa päätettiin sulkea kaikki neljä ydinvoimalaitosta ja niistä viimeinen suljettiin vuonna 1990
Ydinvoima torjuttiin kahdessa kansanäänestyksessä 1987 ja 2011, mutta tammikuussa 2025 maa ilmoitti että uudelleenkäyttöönottostrategia valmistuu vuonna 2027. Maa harkitse pienydinvoimaloiden käyttämistä.
Maakaasu

Maakaasua löydettiin ensimmäisen kerran 1920-luvulla Pojoen laaksosta. Myöhemmin kaasunetsintä keskittyi offshore-kenttiin Adrianmeren rannikolla. Lisääntynyt tuontiriippuvuus alkoi 1970-luvulla, ja 2000-luvun alussa noin kolme neljäsosaa Italian maakaasusta tuotiin pääasiassa Algeriasta, Venäjältä ja Hollannista. Putkilinjoja on noin 30 000 km. Maakaasun käyttö on lisääntynyt sitä mukaa kuin 1990-luvulla hallitseva sähköntuotannon energialähde öljy on väistynyt. 2000-luvulla yli puolet Italian kokonaisenergiantuotannosta perustui maakaasuun.
Eni on johtava öljy- ja kaasuyritys Italiassa.
Uusiutuva energia

Kapasiteetti vuoden 2008 lopussa oli: tuulivoima 3 700 MW (2 % sähköstä), aurinkolämmitys 1 100 MW, geoterminen energia 800 MW, aurinkokennot 300 MW ja biodiesel 6,5 TWh. Tuulivoiman osuus uusiutuvasta sähköstä oli 9 %. Italialla olisi merkittävästi hyödynnettyä suurempi aurinko- ja tuulivoimapotentiaali.
Rakennukset

IEA:n mukaan Italian rakennuskannan energiatehokkuudessa on parannusmahdollisuuksia. Energy Performance of Buildings direktiivin (EPBD) ratifiointi vahvistaisi sekä uusien että vanhojen rakennusten energiankulutusta. IEA:n mukaan Italian tulisi vahvistaa passiivitalojen, nollaenergiatalojen ja matalaenergiatalojen rakentamista.
Liikenne

Italiassa oli IPCC:n mukaan 2000-luvun alussa noin 550-600 ajoneuvoa 1000 asukasta kohti. Vertailuna ajoneuvomäärä arvioituna: USA 750, UK 400, Saksa 430 ja Ruotsi 450. Italia asetti 2/2009 talouskannusteen, ns. romutuskorvauksen, vanhojen autojen vaihtamiseksi uusiksi, kuten Ranskassa, Saksassa ja Japanissa.
IEA:n mukaan ekoajaminen antaa 10 % polttoainesäästön. Italialla on ekoajo-ohjelma, kuten Euroopan komissio, Kanada, Saksa, UK ja USA. Italia on hyväksynyt EU asetuksen uusien autojen CO2-päästörajasta: 130 g/km vuodesta 2015, siten että vuonna 2012 uusista autoista 65 % alittaa rajan. Italiassa on biopolttoaineille E1 ja D1 velvoite v. 2008.
Ilmastonmuutos

Italia on EU:n perustajajäsen ja sitoutunut EU:n päästövähennyksiin. Italia on ratifioinut Kioton pöytäkirjan. Italian ilmastopäästöt kasvoivat 10 % aikavälillä 1990-2005 (517 Tg (1990) ja 567 Tg (2006). Suomen päästöt kasvoivat samana aikana 13 %.
Energiatase ja hiilidioksidipäästöt

| Energia Italiassa> . | Energia Italiassa> Väestö.milj. | Energia Italiassa> Prim. energia.TWh | Energia Italiassa> Tuotanto.TWh | Energia Italiassa> Tuonti.TWh | Energia Italiassa> Sähkö.TWh | Energia Italiassa> CO2-päästö.Mt |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | 58,1 | 2 145 | 351 | 1 837 | 328 | 462 |
| 2007 | 59,3 | 2 072 | 307 | 1 837 | 339 | 438 |
| 2008 | 59,9 | 2 047 | 313 | 1 810 | 339 | 430 |
| Muutos 2004-2008 | 3,0 % | -4,6 % | -10,6 % | -1,5 % | 3,2 % | -7,0 % |
 Mtoe = 11,63 TWh, Tuonti= Nettotuonti-nettovienti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian sähköyhtiöt Wikimedia Commonsissa
Tuulivoima, Sondrion maakunta
Jonathan Woodgate

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jonathan Simon Woodgate
Syntymäaika: 22. tammikuuta 1980 (ikä 45)
Syntymäpaikka:  Middlesbrough, Englanti
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 senttimetriä
Lempinimi: Woody
Seura
Seura:  Middlesbrough
Pelinumero: 39
Junioriseurat
1993–1996 1996–1998:  Middlesbrough    Leeds United
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1998–2003 2003–2004 2004–2007 2006–2007 2007–2008 2008–2011 2011–2012 2012– |  Leeds United    Newcastle United    Real Madrid  →  Middlesbrough (laina)   Middlesbrough   Tottenham Hotspur   Stoke City   Middlesbrough | 104 (5) 28 (0) 9 (0) 27 (0) 19 (0) 49 (2) 17 (0) 11 (1) |
Maajoukkue
|  1999–2008 |  Englanti U21    Englanti | 1 (0) 8 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 8. joulukuuta 2012.
Jonathan Simon Woodgate (s. 22. tammikuuta 1980 Middlesbrough) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelaa Englannin mestaruussarjan Middlesbroughissa.
Leeds ja Newcastle

Woodgate aloitti ammattilaisuransa vuonna 1998 Leeds Unitedissa, jota hän oli edustanut jo 13-vuotiaasta lähtien. Yhteensä 123 Leeds-ottelun jälkeen Newcastle United osti nuoren puolustajan 9 miljoonalla punnalla tammikuussa 2003. Newcastlessa Woodgatesta tuli nopeasti kannattajien suosikki, mutta loukkaantumisen takia hän pääsi pelaamaan kaudella 2003–2004 vain 35 ottelua.
Real Madrid

Elokuussa 2004 monien yllätykseksi Real Madrid hankki Woodgaten 13,4 miljoonalla punnalla. Debyyttinsä joukkueessa Woodgate teki 22. syyskuuta 2005 liigaottelussa Athletic Bilbaoa vastaan. Ensimmäisen maalinsa numerolla 8 pelannut Woodgate teki Mestarien liigassa 4–1-voitto-ottelussa norjalaista Rosenborgia vastaan 19. lokakuuta 2005.
Middlesbrough

30. elokuuta 2006 Woodgate siirtyi vuoden lainasopimuksella kotikaupunkiinsa Middlesbroughiin. Middlesbrough osti Woodgaten pelaajaoikeudet pysyvästi 5. helmikuuta 2007.
Tottenham Hotspur

28. tammikuuta 2008 Tottenham osti Jonathan Woodgaten noin 8 miljoonan punnan siirtokorvauksella Middlesbroughsta. Newcastle United teki myös Woodgatesta tarjouksen Middlesbroughille, mutta Woodgate kuitenkin valitsi Tottenhamin tarjoaman sopimuksen. Oletettavasti Arsenal oli  myös kolmantena joukkueena kiinnostunut Woodgatesta, mutta myöhemmin Arsenalin manageri Arsène Wenger tyrmäsi tehneensä tarjouksen Middlesbroughille Woodgatesta.
Woodgatesta tuli Tottenhamin managerin Juande Ramosin toinen hankinta tammikuun 2008 siirtoikkunassa. Aikaisemmin Tottenhamiin siirtyi walesilainen Chris Gunter Cardiffista. Woodgate teki debyyttinsä Tottenhamissa 30. tammikuuta 2008 Valioliigan ottelussa Evertonia vastaan. 24. helmikuuta 2008 Woodgate voitti Tottenhamissa Englannin liigacupin. Loppuottelussa Wembleyllä Chelseaa vastaan hän teki Tottenhamin 2–1-voittomaalin.
Stoke City ja paluu Middlesbroughiin

Woodgate siirtyi heinäkuussa 2011 Stoke Cityyn. Hän pelasi siellä kauden 2011–2012 aikana 17 ottelua. Kaudeksi 2012–2013 Woodgate palasi Middlesbroughiin.
Maajoukkue

Englannin maajoukkuetta Woodgate on edustanut vuodesta 1999 ja pelannut kahdeksassa maaottelussa.
Woodgate Middlesbroughissa.
Da Capo (elokuva)

| Da Capo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Pirjo Honkasalo Pekka Lehto
Käsikirjoittaja:  Pirjo Honkasalo Pirkko Saisio (dialogi)
Perustuu:  väljästi Heimo Haiton elämään
Tuottaja:  Pekka Lehto Katinka Faragó
Säveltäjä:  Atso Almila Max Bruch (viulukonsertto nro 1 g-molli op. 26)
Kuvaaja:  Kari Sohlberg
Leikkaaja:  Tuula Mehtonen
Pääosat:  Raimo Karppinen Jan Söderblom Tarmo Manni Rea Mauranen Eeva-Maija Haukinen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  P-Kino Oy
Levittäjä:  Sandrew Film & Theater (käännä suomeksi)
Ensi-ilta:  1985
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Da Capo on Pirjo Honkasalon ja Pekka Lehdon ohjaama draamaelokuva vuodelta 1985. Se perustuu väljästi viulutaiteilija Heimo Haiton (1925–1999) elämään opettajansa Boris Sirpon kasvattipoikana Suomessa ja Yhdysvalloissa. Elokuvassa tapahtumat ajoittuvat noin kolme vuosikymmentä Haittoa myöhemmiksi, 1960-luvun puolestavälistä 1980-luvun alkuun.
Tuotanto

Elokuva kuvattiin valtaosin Yhdysvaltain länsirannikolla. Kuuden ja puolen miljoonan markan budjetillaan se oli kallein suomalainen elokuva ennen samana vuonna valmistunutta Rauni Mollbergin Tuntematonta sotilasta.
Juoni

Työläisperheen äiti rouva Arsi myy noin 13-vuotiaan lahjakkaan viulistipoikansa Arton kuuluisan opettajan Sergei Rippaksen kasvattilapseksi. Ankaran ja omalaatuisen miehen luona Artolle selviää, ettei hän sopimuksen mukaan saa tavata perhettään kymmeneen vuoteen. Rippas vie nuoreksi aikuiseksi varttuneen ihmelapsensa konsertoimaan Yhdysvaltoihin, mutta tämä katoaa Las Vegasin yöhön. Rippaksen palkkaama paikallinen nuori suomalaisnainen Suvi Ekman löytää Arton putkasta alaikäiseen sekaantumisesta syytettynä. Suvi, Arto ja Sergei Rippas kiertelevät länsirannikkoa, ja ennen pitkää Suvi ja Arto rakastuvat Rippaksen katsellessa sivusta. Arton uhkapeli- ja alkoholiriippuvuus aiheuttaa yhä enemmän ongelmia. Kolmikko saapuu Suomeen, jossa Arto pelästyy kohtaamaansa julkisuutta eikä ilmesty sovitun konsertin solistiksi. Vaimo Suvi pyytää konserttiyleisöltä liikuttuneena anteeksi. Kolmikko vierailee Arton perheen luona, missä konfliktit kärjistyvät. Loppukohtauksessa Rippaksen ränsistyneessä ja hyljätyssä talossa aikuinen Arto näkee nuoren itsensä harjoittelemassa viulunsoittoa kuten tarinan alussa. Hän osoittaa poikaa aseella, mutta ei laukaise.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Raimo Karppinen  | … |  Arto Arsi   |
|  Jan Söderblom  | … |  Arto Arsi lapsena   |
|  Tarmo Manni  | … |  Sergei Rippas   |
|  Rea Mauranen  | … |  Suvi Ekman   |
|  Per Oscarsson  | … |  Eino, lääkäri   |
|  Eeva-Maija Haukinen  | … |  Arton äiti   |
|  Jayne Meadows  | … |  Mrs Thomas   |
|  Marta Becket  | … |  balettitanssija   |
|  Lew Hopson  | … |  Big Morgan   |
|  Virginia Capers  | … |  vanki   |
Vastaanotto

Da Capo palkittiin elokuvafestivaaleilla Portugalin Figueira da Fozissa ja Belgian Gentissä. Paul Jyrälä sai Jussi-palkinnon elokuvan äänityksestä.
Suomalaiskriitikoiden vaihtelevissa arvioissa kiitettiin Rea Maurasen ja Tarmo Mannin roolitöitä sekä Kari Sohlbergin kuvausta. Elokuvaa kuvattiin muun muassa ”komeaksi epäonnistumiseksi” (Pertti Lumirae, Demari) ja monilta kohdiltaan ”komean musiikin kukkakepittämäksi tyhjäkäynniksi” (Antti Lindqvist, Katso). Elokuvan suurimpina ongelmina pidettiin muun muassa kokonaisuuden muodottomuutta ja monin paikoin tyhjää ja epäluontevaa dialogia.
Helsingin Sanomien Ilkka Malmbergin syksyllä 1985 haastattelema elokuvakriitikko Helena Ylänen sanoi uutuuselokuva Da Capon jäävän ”elitistiseksi voivotteluksi”, jonka ”sankari on pelkkä toiminnan kohde, avuton uhri, jolla ei ole muuta annettavaa kuin itkuinen katseensa”. Hänestä elokuvan päähenkilön ajallinen hyppäys lapsitähdestä tahdottomaksi nuorukaiseksi jää katsojalle epäselväksi, samoin kuin jopa se, mitä musiikki päähenkilölle merkitsee.
Elokuva on esitetty Yle TV1 -kanavalla 1987 ja 1989 sekä Yle Teemalla 2015.
Kryptokalvinistit

Kryptokalvinistit ovat luterilaisuuden alkuvaiheessa syntynyt ryhmä. Sitä on kutsuttu myös uuszwingliläisyydeksi. Kreikan kielen sana kryptein on suomennettuna kätkeä. Heitä siis pidettiin salakalvinisteina, jotka yrittivät tuoda luterilaisuuteen erityisesti kalvinistien ehtoollisoppia. Erityisesti aitoluterilaiset taistelivat kryptokalvinismia vastaan. Suomessa kalvinismia vastusti esimerkiksi Marcus Henrici Helsingius.
Saksassa suuntausta levitettiin innolla ja sen johdosta Bremen ja Pfalz siirtyivät vähitellen kalvinilaisuuteen. Ruotsissa tämän pyrkimyksen suosijana oli Kaarle IX. Kiivain taistelu kryptokalvinismin ja "aitoluterilaisuuden" välillä käytiin Saksissa. Kryptokalvinismia edustivat siellä filippistit, kuten Philipp Melanchthon, Kaspar Peucer ja heidän hengenheimolaisensa. Vaaliruhtinas, joka oli ankara luterilainen, esiintyi ankarasti ja jyrkästi filippistejä vastaan. Taistelun lopetti luterilaisten tunnustuskirjojen sovintokaava eli Yksimielisyyden ohje (Formula concordiae) luterilaisuuden voitolla.
Leyser

Leyser on saksalainen suku, johon kuuluu tunnettuja luterilaisia teologeja ja oppineita. Suku on kotoisin Schwabenista, mistä se 1500-luvulla siirtyi Pohjois-Saksaan.
Suvun jäseniin kuuluvat muun muassa:
Kaspar Leyser (k. 1554 tai 1555), pastori, Jakob Andreaen lanko.
Polykarp Leyser vanhempi (1552-1610), edellisen poika, teologian professori, hovisaarnaaja Dresdenissä.
Polykarp Leyser II (1586-1633) , edellisen vanhin poika, professori, teologi.
Wilhelm Leyser (1592-1649), Polykarp Leyser vanhemman nuorempi poika, superintendentti ja professori.
Johannes Leyser (1631-1685), Polykarp Leyser II:n poika, pastori.
Polykarp Leyser III (1656-1725),  Polykarp Leyser II:n pojanpoika, Cellen yleissuperintendentti.
Joonas Huovinen

| Joonas Huovinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. helmikuuta 1994 (ikä 30) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Hude
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  180 cm
Paino:  80 kg
Seura
Seura:  HC Alleghe
Sarja:  Italian HL
Pelinumero:  33
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  JHT (S-S) Sport (Mestis) Kärpät (SML) Hokki (Mestis) Ässät (SML) Hermes (Mestis) Asplöven HC (Ruotsi I) GKS Tychy (Puola) Milton Keynes Lightning (EIHL) Dunaújvárosi Acélbikák (Erste Liga) Borås HC (Ruotsi I)
Joonas Kristian Huovinen (s. 23. helmikuuta 1994 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi kaudella 2019–2020 Italian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Italian Hockey Leaguen Alleghe Hockeyssa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta Huovinen osaa pelata myös laidassa. Hän laukoo oikealta. Huovinen on pelannut ulkomailla myös Pohjois-Amerikassa, Ruotsissa, Puolassa, Britanniassa ja Unkarissa.
Ura > Maajoukkueura

Huovinen pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2012. Yhteensä hän on pelannut 12 nuorten ja 14 poikien maaottelua.
Mono (Benin)

Mono
| --- | --- |
Sijainti:  Benin 
Pinta-ala:  1 610 km2 
Hallinnolliset osat:  Athieme Bopa Comè Grand-Popo Houéyogbé Lokossa 
Verkkosivusto:  www.gouv.bj/content/le-departement-du-mono 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mono on yksi Beninin kahdestatoista departementista. Monon pääkaupunki on Lokossa. Jotkut Monon alueet liitettiin vastaperustettuun Kouffon departementtiin vuonna 1999. Mono on jaettu kuuteen piirikuntaan. Monon departementin pinta-ala on 1 396 neliökilometriä.
Vuoden 2013 väestönlaskennassa departementin väkiluku oli 497 243, josta 241 554 oli miehiä ja 255 689 naisia. Naisten osuus oli 51,40 prosenttia. Väestöstä maaseudun väestöä oli 50,30 prosenttia, kun taas kaupunkien väestöä oli 49,70 prosenttia. Työvoimaa departementissa oli 142 220 henkilöä, joista 48,60 prosenttia oli naisia. Kotitalouksia, joissa ei ollut minkäänlaista koulutusta 48,70 prosenttia.
Maantiede

Monon departementti sijaitsee rannikkoalueilla, joita yhdistää toisiinsa järvet ja laguunit, sekä pitkänomainen rannikoseutu jossa on laaja suoalue. Kalastus makeassa, sekä merivedessä on alueen merkittävä ammatti. Maaöljyä löydettiin 1960-luvulla merialueilla, kun taas tärkeimmät mineraalit ovat titaani, heikkolaatuinen rautamalmi, ilmeniitti ja kromiitti.
Alueen eteläosat saavat kaksi sadekautta maaliskuusta heinäkuuhun ja syyskuusta marraskuuhun, kun taas pohjoiset alueet saavat yhden sadekauden touko-syyskuussa. Beninin keskimääräinen vuotuinen sademäärä on noin 1 200 mm, mutta Monon departementti saa suhteellisesti vähemmän sadetta. Alueella on enimmäkseen alavaa hiekkaista tasankoa Atlantin valtameren rannikolla, sekä soita, laguuneja ja järviä. Departementin korkein paikka on 20 metriä rannikon tasangoilla, verrattuna Beninin 200 metrin keskikorkeuteen merenpinnan yläpuolella.
Kalastajia Mono-joella.
Mangrove-kasvustoa Mono-joen varrella.
Kalastajien varjosuojia Grand-Popon rannalla.
Katu Lokossassa.
Katunäkymä Coméssa.
Hallinnollinen jako

Mono jaetaan kuuteen piirikuntaan:
Athiémè
Bopa
Comè
Grand-Popo
Houéyogbé
Lokossa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monon departementti Wikimedia Commonsissa
I- Présentation du Département du Mono Département du Mono. Le Gouvernement de la République du Bénin. Arkistoitu 19.2.2019. Viitattu 18.2.2019. (ranskaksi)
Beninin departementit
Alibori
Atakora
Atlantique
Borgou
Collines
Donga
Kouffo
Littoral
Mono
Ouémé
Plateau
Zou
Monon piirikunnat.
Eugene Scalia

| Eugene Scalia |
| --- | --- |
 Virallinen muotokuva vuodelta 2019.
Yhdysvaltain 28. työministeri
 30. syyskuuta 2019 – 20. tammikuuta 2021  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Alexander Acosta
Seuraaja:  Marty Walsh
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1963 (ikä 61) Cleveland, Ohio, Yhdysvallat
Puoliso:  Patricia Scalia
Lapset:  7
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Koulutus:  Virginian yliopisto (AB) Chicagon yliopisto (JD)
Eugene Scalia (s. 14. elokuuta 1963 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen poliitikko ja juristi, joka toimi Yhdysvaltain 28. työministerinä 30. syyskuuta 2019 – 20. tammikuuta 2021.
Scalia on korkeimman oikeuden entisen tuomarin Antonin Scalian ja hänen vaimonsa Maureenin lapsi. Scalia on naimisissa Patricia ”Trish” Scalian kanssa. Parilla on seitsemän lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugene Scalia Wikimedia Commonsissa
| n k  Yhdysvaltain työministerit |
| --- | --- | --- |
|  Wilson  Davis  Doak  Perkins  Schwellenbach  Tobin  Durkin  Mitchell  Goldberg  Wirtz  Shultz  Hodgson  Brennan  Dunlop  Usery  Marshall  Donovan  Brock  McLaughlin  Dole  Martin  Reich  Herman  Chao  Solis  Perez  Acosta  Scalia  Stewart  Walsh  Su  |  Wilson  Davis  Doak  Perkins  Schwellenbach  Tobin  Durkin  Mitchell  Goldberg  Wirtz  Shultz  Hodgson  Brennan  Dunlop  Usery  Marshall  Donovan  Brock  McLaughlin  Dole  Martin  Reich  Herman  Chao  Solis  Perez  Acosta  Scalia  Stewart  Walsh  Su  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Dalton Kincaid

Dalton Kincaid (s. 18. lokakuuta 1999 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on sisempi laitahyökkääjä. Kincaid edustaa NFL-joukkue Buffalo Billsiä. Ennen NFL-uraansa hän pelasi San Diegon yliopiston ja Utahin yliopiston joukkueissa. Bills varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 25. varausvuorolla vuoden 2023 NFL:n varaustilaisuudessa. Toukokuussa 2023 Kincaid teki Billsin kanssa nelivuotisen ja yhteensä noin 13,237 miljoonan dollarin arvoisen tuloksssopimuksen. Kincaid on pelannut 29 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 117 kiinniottoa, 1 121 kiinniottojaardia ja neljä kiinniotolla tehtyä touchdownia, Hän on rähmännyt pallon kaksi kertaa. Kincaid on pelannut viisi NFL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 14 kiinniottoa, 175 kiinniottojaardia ja yksi kiinniotolla tehty touchdown. Tilastot päivitetty kauden 2024 jälkeen.