stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gujarat

| Gujarat> Intian osavaltiot ja territoriot |
| --- | --- |

 Sijainti
Valtio:  Intia
Osavaltioksi:  1. toukokuuta 1960
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Gandhinagar
 – suurin kaupunki:  Ahmedabad
 – osavaltion pääministeri:  Vijay Rupani
Pinta-ala:  196 024 km² (7.)
Väkiluku (2011):  60 383 628 (10.)
 – väestötiheys:  258 as./km²
Kielet:  gudžarati ja hindi
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  IN-GJ
 
Verkkosivu
Gujarat (gudžaratiksi ગુજરાત, Gujarāta, hindiksi गुजरात, Gujarāta) on Intian osavaltio, joka sijaitsee maan länsirannikolla. Sen pinta-ala on 174 000 km² ja asukasluku on 60 383 628 (2011). Gujaratin pääkaupunki on Gandhinagar, suurin on Ahmedabad. Osavaltion virallinen kieli on gudžarati.
Unescon maailmanperintökohde Champaner-Pavagadh käsittää Gujaratin entisen pääkaupungin valtion itsenäisyyden ajalta 1500-luvulta.
Historia

Osavaltion alueella tapahtui tuhoisa maanjäristys 26. tammikuuta 2001. Richterin asteikolla 7,6–8,1 momenttimagnitudin järistyksen seurauksena surmansa sai ainakin 20 000 ihmistä ja noin 167 000 haavoittui. Yli 300 000 rakennusta tuhoutui, minkä lisäksi useat sillat ja tiet vaurioituivat.
Vuonna 2002 muslimiväkijoukko sytytti Gujaratissa tuleen hundupyhiinvaeltajia kuljettaneet junan. Tässä kuoli kymmeniä. Äärihindut aloittivat raa'an pogromin hyökäten muslimien koteihin. Ainakin kolme päivää kestäneessä pidäkkeettömässä väkivallassa kuoli yli 1000 ihmistä.
Intian pääministeri Narendra Modi toimi pitkään Gujaratin osavaltion pääministerinä.
Maantiede

Pakistan rajaa osavaltiota luoteessa, Arabianmeri lännessä, Rajasthanin osavaltio koillisessa, Madhya Pradeshin osavaltio idässä ja Maharashtran osavaltio sekä liittovaltion alue Dadra ja Nagar Haveli ja Daman ja Diu etelässä.
Osavaltion alueella sijaitsee neljä vuoristoa: Aravalli, Sahyadri, Vindhya ja Satpura. Osavaltion suurimpia jokia ovat Narmada, Tapti ja Sabarmati.
Gujaratin alueella on neljä kansallispuistoa: Blackbuckin kansallispuisto, Girin kansallispuisto, Marine National Park, Gulf of Kutch ja Vansdan kansallispuisto.
Hallinnollinen jako

Gujarat on jaettu 33 piirikuntaan:
| --- | --- |
 Ahmedabadin piirikunta  Amrelin piirikunta  Anandin piirikunta  Aravallin piirikunta  Banaskanthan piirikunta  Bharuchin piirikunta  Bhavnagarin piirikunta  Botadin piirikunta  Chhota Udaipurin piirikunta  Dahodin piirikunta  Dangin piirikunta  Devbhoomi Dwarkan piirikunta  Gandhinagarin piirikunta  Gir-Somnathin piirikunta  Jamnagarin piirikunta  Junagadhin piirikunta  Khedan piirikunta :  Kutchin piirikunta  Mahisagarin piirikunta  Mehsanan piirikunta  Morbin piirikunta  Narmadan piirikunta  Navsarin piirikunta  Panchmahalin piirikunta  Patanin piirikunta  Porbandarin piirikunta  Rajkotin piirikunta  Sabarkanthan piirikunta  Suratin piirikunta  Surendranagarin piirikunta  Tapin piirikunta  Vadodaran piirikunta  Valsadin piirikunta
Kulttuuri

Gujaratin nähtävyyksiä ovat muun muassa Indus-kulttuurin aikainen Lothalin kaupunki, Krishna-jumalan mytologiaan liittyvä Dwarka ja jainalaistemppelit. Osavaltion virallinen kieli on gudžarati.
Alkoholin myyminen ja juominen on kielletty Gujaratissa vuodesta 1960 lähtien. Alkoholia salakuljetetaan kuitenkin muista osavaltioista, ja viranomaiset takavarikoivat vuosittain alkoholia noin miljardin rupian edestä..
Liikenne

Sardar Vallabhbhai Patelin kansainvälinen lentoasema Ahmedabadissa palvelee kotimaista ja kansainvälistä lentoliikennettä. Osavaltiossa on useita pienempiä lentoasemia, joilta lennetään kotimaan sisäisiä reittilentoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gujarat Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Gujarat Wikivoyagessa (englanniksi)
Intian osavaltiot ja territoriot
Osavaltiot: Andhra Pradesh | Arunachal Pradesh | Assam | Bihar | Chhattisgarh | Goa | Gujarat | Haryana | Himachal Pradesh | Jammu ja Kashmir | Jharkhand | Karnataka | Kerala | Länsi-Bengali | Madhya Pradesh | Maharashtra | Manipur | Meghalaya | Mizoram | Nagaland | Odisha | Punjab | Rajasthan | Sikkim | Tamil Nadu | Telangana | Tripura | Uttarakhand | Uttar Pradesh
Liittovaltion alueet: Andamaanit ja Nikobaarit | Chandigarh | Dadra ja Nagar Haveli ja Daman ja Diu | Lakshadweep | Puducherry
Pääkaupunkialue: Delhi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Gujaratin piirikunnat
Käännös suomeksi
Hendrik Lorentz

| Hendrik Antoon Lorentz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. heinäkuuta 1853 Arnhem, Hollanti
Kuollut: 4. helmikuuta 1928 (74 vuotta) Haarlem, Hollanti
Kansalaisuus:   Hollantilainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Leidenin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Petrus Leonardus Rijke
Instituutti:  Leidenin yliopisto
Oppilaat:  Geertruida de Haas-Lorentz Adriaan Fokker
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  sähkömagneettinen säteily
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1902)
Hendrik Antoon Lorentz (18. heinäkuuta 1853 – 4. helmikuuta 1928) oli hollantilainen fyysikko, joka kehitti muun muassa Lorentzin muunnoksen, joka on keskeinen erityisessä suhteellisuusteoriassa. Hän sai fysiikan Nobel-palkinnon vuonna 1902 yhdessä Pieter Zeemanin kanssa Zeemanin ilmiön löytämisestä ja selittämisestä. Ilmiö liittyy sähkömagneettisen säteilyn spektriviivojen jakautumiseen magneettikentän vaikutuksesta.
Elämä > Nuoruus

Hendrik Lorentz syntyi Arnhemissa Alankomaissa vuonna 1853. Hänen vanhempansa olivat lastentarhan omistaja Gerrit Frederik Lorentz ja Geertruida van Ginkel. Geertuida-äiti kuoli Hendrikin ollessa nelivuotias. Hänen isänsä meni naimisiin Luberta Hupkesin kanssa vuonna 1862.
Peruskoulussa oli tuolloin opetusta aamuisin, päivisin sekä iltaisin, jolloin opetus oli vapaamuotoisempaa. Tämän ansiosta Lorentzilla oli valmiudet siirtyä suoraan kolmannelle vuosiluokalle, kun Arnhemin ensimmäinen lukio vuonna 1866 avattiin. Viidennen vuosiluokan ja vuoden klassisten kielten opiskelun jälkeen Lorentz aloitti 1870 opinnot Leidenin yliopistossa.
Elämä > Opiskeluvuodet

Lorentz suoritti 1871 kandidaatin tutkinnon matematiikasta ja fysiikasta. Hän palasi seuraavana vuonna Arnhemiin opettamaan matematiikkaa iltapäiväkursseilla. Samaan aikaan hän valmisteli väitöskirjaansa, Over de theorie der terugkaatsing en breking van het licht, valon heijastumisesta ja taittumisesta. Tohtoriksi Lorentz valmistui 22-vuotiaana vuonna 1875. Hänen väitöskirjaansa ohjasi Pieter Rijken, ja se täsmensi James Clerk Maxwellin teoriaa sähkömagneettisesta säteilystä.
Elämä > Professorina Leidenissä

Lorentz nimitettiin 1878 Leidenin yliopiston teoreettisen fysiikan professoriksi. Virka oli perustettu nimenomaan häntä varten. Lorentz sai urallaan useita kutsuja ulkomaalaisista yliopistoista, mutta hän pysyi uskollisena yliopistolleen.
Lorentz käsitteli vuonna 1878 pitämässään virkaanastujaispuheessa fysiikan molekyyliteorioita. Lorentz ei ollut ensimmäisinä vuosinaan kovinkaan tuottelias, sillä vuosina 1878–1892 hän julkaisi keskimäärin yhden tutkimuksen vuodessa. Tuona aikana hän kirjoitti myös kaksi oppikirjaa, joita molempia luettiin paljon.
Leidenin yliopiston professorina Lorentz keskittyi ensimmäiset 20 vuotta sähkömagneettisen säteilyn teoriaan pyrkien selittämään säteilyn, sähkön ja magnetismin välisen yhteyden. Myöhemmin hän laajensi teoreettista tutkimustaan monille muille alueille, mutta hänen suurimmat teoriansa ja saavutuksensa ovat sähkömagnetismin, elektronien teorian ja suhteellisuuden alalta.
Vuonna 1912 Lorentz jäi eläkkeelle virastaan Leidenin yliopistossa ja vastaanotti kaksoisviran Hollannin tiedeakatemian, Hollandsche Maatschappij der Wetenschappenin sihteerinä ja Teylerin museon kuraattorina Haarlemissa. Hän jatkoi kuitenkin ylimääräisen professorin virassa Leidenissä pitäen edelleen kuuluisiksi tulleita maanantaiaamun luentojaan. Lorentz jatkoi luentojen pitämistä elämänsä loppuun asti.
Elämä > Myöhemmät vuodet

Lorentzin jäätyä varhaiselle eläkkeelle Leidenin yliopiston professorin virasta hänen seuraajakseen nimitettiin Paul Ehrenfest. Ehrenfestin perustama teoreettisen fysiikan instituutti nimettiin myöhemmin Lorentz-instituutiksi. Fysiikan Nobel-palkinnon lisäksi Lorentzille myönnettiin monia muitakin kunnianosoituksia, kuten 1908 Rumford-mitali ja 1918 Copley-mitali. Hänet myös valittiin Royal Societyn jäseneksi vuonna 1905.
Lorentz tunnetaan erityisesti teoreettisena fyysikkona, mutta hän vaikutti myös kokeellisen fysiikan alalla. Hollannin hallituksen pyynnöstä hän teki mittauksia työryhmänsä kanssa vuodet 1918–1926 Afsluitdijkin alueelle rakennettavaa patoa varten. Virtaustekniikka oli tuohon aikaan hyvin empiirinen tiede, mutta vuoroveden aiheuttamat häiriöt Afsluitdijkilla olivat niin ennustamattomia, ettei empiirisiin sääntöihin voitu luottaa. Lorentz selvitti kuitenkin ongelman numeerisesti. Afsluitdijkin pato valmistui Lorentzin kuoleman jälkeen vuonna 1933, ja hänen tekemänsä laskelmat osoittautuivat tarkoiksi.
Elämä > Perhe

Lorentz meni 1881 naimisiin Aletta Catharina Kaiserin kanssa. Aletta oli amsterdamilaisen taidekoulun professori ja hollantilaisen postimerkkien suunnittelijan Johann Wilhelm Kaiserin tytär. Aletta ja Hendrik Lorentz saivat kaksi tytärtä ja yhden pojan. Vanhimmasta tyttärestä Geertruida de Haas-Lorentzista tuli isänsä tapaan fyysikko, joka meni naimisiin fyysikko Wander Johannes de Haasin kanssa.
Tutkimukset > Elektronit ja valo

Lorentz teoretisoi, että atomit saattaisivat koostua varatuista hiukkasista ja ehdotti, että näiden varattujen hiukkasten värähtely saa aikaan sähkömagneettista säteilyä. Vuonna 1896 Pieter Zeeman, kollega ja Lorentzin oppilas, osoitti teorian kokeellisesti paikkansapitäväksi. Vain muutama vuosi myöhemmin vuonna 1902 heidät palkittiin fysiikan Nobel-palkinnolla tästä merkittävästä työstä.
Tutkimukset > Suhteellisuus

Yrittäessään selittää Michelsonin–Morleyn koetta 1895 Lorentz arvioi, että liikkuvat kappaleet kutistuvat liikkeensä suunnassa. Samantapaisen väitteen oli aiemmin esittänyt jo George FitzGerald. Lorentz kehitti käsitteen paikallinen aika, mitä Henri Poincaré piti suurenmoisena ajatuksena. Poincaré osoitti vuonna 1900, kuinka eri koordinaatistoissa liikkuvat kellot voidaan synkronisoida samaan aikaan käyttäen valosignaalia, jonka oletetaan kulkevan aina samalla nopeudella riippumatta koordinaatiston nopeudesta. Poincaré myös nimesi Lorentzin 1899 julkaisemat ja 1904 täydentämät muunnokset Lorentzin muunnoksiksi. Lorentz oli ilmeisesti tietämätön Joseph Larmorin 1897 julkaisemasta atomia kiertävien elektronien aikadilataation ennustavasta muunnoksesta, joka oli identtinen Lorentzin muunnoksen kanssa. Myöhemmin Poincaré ja Albert Einstein esittivät yhtälöt, jotka nykyään tunnetaan erityisenä suhteellisuusteoriana. Erityisen suhteellisuusteorian yhtälöt ovat algebrallisesti yhtenevät Larmorin ja Lorentzin yhtälöiden kanssa.
Narvan taistelu (1944)

Narvan taistelu oli Saksan ja Neuvostoliiton välinen taistelu Narvan kaupungista Virossa toisessa maailmansodassa vuonna 1944. Saksa oli aiemmin vallannut Baltian maat itselleen vuonna 1941 operaatio Barbarossan aikana. Taistelu alkoi 2. helmikuuta 1944 ja päättyi Saksan torjuntavoittoon 10. elokuuta 1944. Ylivoimastaan huolimatta puna-armeija ei saanut Narvaa vallatuksi keväällä, mutta puna-armeijan lentokoneet tuhosivat pommituksilla kaupungin täysin 6. ja 7. maaliskuuta. Itse kaupungin puna-armeija sai vallattua 26. heinäkuuta 1944, kun Saksa oli joutunut siirtämään sotilaitaan muille rintamille.
Saksalaiset vetäytyivät kaupungista Sinimägein kukkuloille ja onnistuivat torjumaan puna-armeijan hyökkäyksen Tannenbergin Linjan taistelussa. Myöhemmin seuranneissa Riian ja Tallinnan offensiiveissä Neuvostoliitto sai vallattua Viron itselleen 26. syyskuuta 1944 mennessä. Riika saatiin vallattua 24. lokakuuta 1944 mennessä ja Liettua Memelin taistelussa 28. tammikuuta 1945 mennessä. Loput Baltian maista ja siellä olevista saksalaisjoukoista antautuivat lopullisesti 8.–10. toukokuuta 1945 Neuvostoliiton valloitettua Berliinin ja Saksan antauduttua.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Djak

Ivan Bilibin:Duuman djak
Djak (ven. дьяк) oli lähinnä 1500–1700-luvuilla tsaarien Venäjän aikainen korkea hovivirkamies, oikeastaan kirjuri. Djakien ja muodollisesti heitä alempiarvoisten okolnikkojen vaikutusvalta saattoi olla ajoittain hyvinkin suuri. Djakit eivät yleensä tullut pajari- eikä aatelissuvuista. He saattoivat kyllä olla maanomistajia, mutta ei välttämättä. Käytännössä djakit johtivat valtion virastoja eli prikazeja, joilla oli omat kirjurinsa.
On arveltu, että djakeista ja okolnikoista olisi kehittynyt länsimaistyyppinen hoviaatelisto, ellei Pietari Suuri olisi sitonut aatelisarvoja maanomistukseen.
Kuuluisimpia djakeja olivat Iivana Julman aikaiset Ivan Viskovati sekä veljekset Andrei ja Vasili Štšelkalov.
Djak-nimitystä on käytetty myös joistakin ortodoksisen kirkon palvelijoista.
McDonnell Douglas F-4 Phantom II

| F-4 Phantom II |
| --- | --- |
 USAF F-4 Phantom II
Tyyppi:  Jokasään hävittäjäpommittaja
Valmistaja:  McDonnell Aircraft McDonnell Douglas
Miehistö:  2
Ensilento:  27. toukokuuta 1958
Käyttöönottovuosi:  1961
Mitat
Pituus:  19,2 m
Kärkiväli:  11,8 m
Korkeus:  5,02 m
Siipipinta-ala:  49,24 m²
Nopeus:  2 305 km/h
Tyhjäpaino:  12 930 kg
Voimanlähde
Koneisto:  kaksi General Electric J79 -suihkumoottoria
Teho:  2 x 80 kN
Aseistus
Aseistus:  tykit 20 mm M61 Vulcan-tykki 725 ammusta (vain F-4E/F)  pommit Viisi pommiripustinta 16 000 lb (7 260 kg) 15 CBU-52, 15 CBU-58, 15 CBR-71, 15 CBU-87, 15 CBU-89, 12 MK-20, 6 BL-755  ohjukset Neljä AIM-7 Sparrow runkokiinnikkeissä ja neljä AIM-9 Sidewinder siipikiinnikkeissä; AGM-65 Maverick kiinnitettävissä useimpiin  raketit 2,75 tuuman (70 mm) raketteja eri kombinaatioissa  F-4G AGM-45 Shrike, AGM-78 Standard ja AGM-88 HARM. Israelilaisissa F-4E:ssä Rafael Popeye.
McDonnell Douglas F-4 Phantom II (vuoden 1990 jälkeen ”F-4 Phantom”) on kaksipaikkainen ääntä nopeampi jokasään hävittäjäpommittaja. Sen valmistaja oli McDonnell Douglas Corporation. Se oli käytössä kaikissa Yhdysvaltain asevoimien ilmailuaselajeissa vuosina 1961–1995. Muissa valtioissa se on vieläkinmilloin? palveluskäytössä. Naton piirissä sitä käyttää Saksan ilmavoimat Baltian ilmavalvontaan. F-4 sai lempinimet ”Rhino” (suom. Sarvikuono) viittauksena pitkään nokkansa ja sarvikuonomaiseen kestävyyteensä, sekä ”Smoker” (suom. tupakoitsija tai savuttaja) tunnusomaisen voimakkaan savujälkensä takia.
F-4 Phantomin pääasiallisiin käyttötehtäviin kuuluivat torjuntalennot käyttäen pääaseistuksena ilmasta-ilmaan ohjuksia, rynnäkkötehtävät käyttäen pääaseistuksena konventionaalisia tai ydinaseita, ilmatukitehtävät käyttäen pääaseistuksena pommeja, raketteja ja ohjuksia sekä tiedustelutehtävät. Se oli yksi harvoja eri aselajeissa palvelleista konetyypeistä ja myös sen palvelusura on yksi pisimmistä toisen maailmansodan jälkeisistä.
Historia

Ensilentonsa 27. toukokuuta 1958 suorittanut Phantom II oli alun perin suunniteltu Yhdysvaltain laivaston käyttöön. Ensimmäinen F4H-1 (myöhemmin F-4B) otettiin käyttöön 1961. Yhdysvaltain ilmavoimat arvioivat sitä (tyyppimerkillä F-110A Spectre) lähi-ilmatukea, torjuntaa ja vastailmatoimintaa varten ja vuonna 1962 hyväksyttiin käyttöön otettavaksi ilmavoimien versio F-4C. F-4C suoritti ensilentonsa 27. toukokuuta 1963 ja sarjatuotantotoimitukset alkoivat marraskuussa 1963. Laivaston/merijalkaväen versiot etenivät paranneltuun F-4J- versioon saakka ja aikaisemmat F-4B:t päivitettiin F-4N- ja myöhemmin F-4S-versioihin. Ilmavoimat vaihtoivat F-4C:t optimoituihin F-4D-versioihin ja edelleen vuonna 1967 F-4E:hen, jossa oli 20 mm M61 Vulcan -tykki. 116 F-4E:tä muunnettiin myöhemmin SEAD ”Wild Weasel” -rooliin F-4G-versiona. Myös tiedusteluversioita valmistettiin: RF-4C ilmavoimille, RF-4B merijalkaväelle ja vientiin RF-4E.
Phantom II:n tuotanto päättyi 1979, jolloin oli valmistettu yli 5 000 konetta. Koneita toimitettiin yli 2 800 Yhdysvaltain ilmavoimille, noin 1 200 laivastolle ja merijalkaväelle sekä loput vientiin.
Vuonna 1965 ensimmäiset Yhdysvaltain ilmavoimien Phantom II -koneet lähetettiin Vietnamiin. Alkupään versioista puuttui tykkiaseistus ja tämä yhdistettynä sen aikaisten ilmasta-ilmaan ohjusten (AIM-7 Sparrow ja AIM-9 Sidewinder) luotettavuusongelmiin, aiheutti runsaasti menetyksiä. Kun yhdysvaltalaiskoneet olivat käyttäneet ohjuksensa, ne olivat käytännössä puolustuskyvyttömiä vihollisen tykkiaseistettuja koneita vastaan. Vietnamin sodan aikana vastapuolen senaikaiset lentokonemallit, MiG-19 ja MiG-21, aiheuttivat raskaita tappioita F-4:lle niiden palatessa pommituslennoilta. Tästä syystä ilmavoimien koneisiin asennettiin 20 mm M61 Vulcan -tykki koneen nokkaan, tutkakuvun alapuolelle. Tämä myöhempi versio oli nimeltään Phantom IIE (F4-E). Viimeiset ilmavoimien Phantomit poistettiin palveluksesta joulukuussa 2004, kun 20. hävittäjälaivue lakkautettiin. Viimeiset Phantomit merijalkaväen palveluksessa olivat mallia F-4S ja ne poistettiin palvelukäytöstä 1992, kun VMFA-112-laivue siirtyi käyttämään F/A-18 Hornetia.
Laivastossa siirryttiin F-4:stä F-14 Tomcatiin 1970-luvun puolivälissä. Joitakin koneita säilyi kuitenkin käytössä Midway-luokan lentotukialuksilla, koska niiden lentokannet ja hangaarit olivat liian pieniä suuremmalle F-14- koneelle. Lopulta kaikki laivaston F-4:t korvattiin joko F-14 Tomcatillä tai F/A-18 Hornetilla. F-14 oli ketterämpi ja siinä oli tehokkaammat moottorit sekä pidemmän matkan asejärjestelmät, mutta myös parempi lähitaistelukyky.
Phantomin moottoreilla oli taipumus voimakkaaseen nokeamiseen ja savuun: tästä USA:n ilmavoimien lempinimi Smoker ("tupakoitsija tai savuttaja") ja Saksan Liittotasavallan ilmavoimien Luftwaffendiesel (ilmavoima-diesel).
Phantom muiden maiden käytössä

F-4E oli käytössä monien maiden ilmavoimissa, kuten Australian, Kreikan, Israelin, Iranin, Japanin, Espanjan, Etelä-Korean, Turkin, Saksan sekä Saksan liittotasavallan.
Uudempi AN/APG-65-tutka (sama kuin F/A-18:ssa) on asennettuna joihinkin malleihin, jotta voidaan käyttää AIM-120 AMRAAM -ilmasta-ilmaan -ohjuksia, tosin tämä muutos on tehty vain Kreikan F-4E -koneisiin. Muut F-4E:n käyttäjät ovat parannelleet koneitaan tarpeidensa mukaan, joista merkittävin on ollut Israel Aircraft Industries -yhtiön tekemä Kurnass 2000 -päivitys, joka mahdollistaa uudempien ja tarkempien laser- ja TV-ohjattujen aseiden käytön (mukaan lukien AGM-142 Have Lite -ohjukset). Samanlaisen päivityksen ovat israelilaiset tehneet myös Turkin ilmavoimien Phantomeihin. Israelin tyyppinimi F-4:lle on Kurnass (moukari).
Yhdistynyt kuningaskunta osti koneita ilmavoimien ja laivaston ilmavoimien käyttöön. Heidän versionsa pohjautuivat Yhdysvaltain laivaston F-4J-malliin, mutta olivat varustettu suuremmalla ja tehokkaammalla Rolls-Royce Spey -moottorilla lentoonlähtökyvyn parantamiseksi. Suurempi moottori paransi nopeutta matalalennossa ja kiihtyvyyttä, mutta se aiheutti aerodynaamisia ongelmia, jotka tekivät koneesta hitaammat korkealla lennettäessä ja sen kehittäminen johti pitkittyneisiin ongelmiin. RAF:n Phantomit olivat tyyppiä F-4M tai FG.1 ja FGR.2 (tiedustelu), kun taas laivaston koneiden tyyppimerkintä oli F-4K. Laivaston Phantomit oli varustettu teleskooppivartisella etulaskutelineellä, mikä mahdollisti nokan nostamisen ylemmäs katapultista lentoonlähdettäessä, mikä oli tarpeet brittiläisten lentotukialusten pienen koon takia. Osa rungosta ja varustuksesta valmistettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat osti vuonna 1984 15 F-4J-konetta käytettynä Yhdysvaltain laivastolta lisätäkseen torjuntahävittäjiensä määrää Falklandin sodan jälkeen (Phantom laivue oli sijoitettuna saarille) ennen kuin Tornado otettiin käyttöön.
Viimeiset yhdysvaltalaiset Phantomit F-4G ja RF-4C poistuivat käytöstä vuonna 1995, mutta koneita on edelleen koulutuskäytössä, kauko-ohjauskäytössä sekä palveluskäytössä muissa maissa. Isossa-Britanniassa Phantomit poistettiin käytöstä vuoden 1993 kululeikkausten myötä.
Lukuisat hävittäjälentäjät ovat tulleet Phantomilla ässiksi. Eniten ilmavoittoja on israelilaisilla lentäjillä; yhdysvaltalaisista eniten on Charles DeBellevuella, 6 kappaletta. Entinen Yhdysvaltain senaattori (R-CA), Randall "Duke" Cunningham, saavutti viisi ilmavoittoa Phantomilla Vietnamin sodassa.
Tekniset tiedot

Käyttötarkoitus: Jokasään hävittäjä-pommittaja
Valmistaja: McDonnell Aircraft Co., McDonnell Corporation
Voimanlähde: Kaksi General Electric J79 -suihkumoottoria jälkipolttimella
Työntövoima: 2 x 80 kN
Pituus: 19,1 m
Korkeus: 5 m
Kärkiväli: 11,8 m
Nopeus: yli 2 500 km/h (Mach 2,27)
Suurin toimintakorkeus: 18 000 m
Suurin lentoonlähtöpaino: 28 000 kg
Toimintamatka: 2 900 km
Aseistus: Neljä AIM-7 Sparrow- tai AIM-120 AMRAAM- (vain F-4F tai päivitetty F-4E ) ja neljä AIM-9 Sidewinder -ohjusta, AGM-65 Maverick -ohjusta, AGM-88 HARM -ohjusmahdollisuus ja yksi rungon keskellä oleva pommiripustin ja neljä siivissä olevaa pommiripustinta (8 450 kg) erityyppisiä ohjuksia, pommeja tai raketteja varten. Useimmissa F-4E- ja F-4F-koneissa on yksi 20 mm M61A1 Vulcan-tykki nokan alla (640 ammusta) ja lähes kaikissa on mahdollisuus ulkoiseen SUU-16/A- tai SUU-23/A-tykkijärjestelmään
(1 200 ammusta).
Hinta: USD 18,4 miljoonaa
Miehistö: F-4E—kaksi (lentäjä ja aseupseeri).
Otettu palveluskäyttöön: Alkuvuodesta 1961 (Yhdysvaltain laivasto)
Muunnokset

F4H-1F (F-4A) (laivasto/merijalkaväki)
TF-4A
F4H-1 (F-4B) (laivasto/merijalkaväki, 29 kappaletta lainattu ilmavoimille)
QF-4B (kauko-ohjattava miehittämätön maalikone, muunnettu käytöstä poistetuista F-4B:istä)
F4H-1P (RF-4B) (tiedustelu, merijalkaväki)
F-110 (F-4C)
EF-4C (elektroninen sodankäynti)
RF-4C (tiedustelu)
F-4D (paranneltu F-4C)
EF-4D (elektroninen sodankäynti)
F-4E (paranneltu F-4D)
RF-4E (tiedustelu)
YF-4E
F-4EJ (Japanin vientimalli)
F-4F (Saksan vientimalli F-4E)
TF-4F
F-4G ”Wild Weasel IV” SEAD.
F-4J (laivasto/merijalkaväki)
RF-4J (tiedustelu)
YF-4J
F-4K (Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien McDonnell Douglas Phantom FG.1)
F-4M (RAF McDonnell Douglas Phantom FGR.2)
F-4N (laivasto/merijalkaväki, muunneltu F-4B)
F-4S (laivasto/merijalkaväki, muunnettu F-4J)
F-4T (vientimalliehdotelma, ei valmistettu)
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Yhdysvaltain laivasto

VF-21 Freelancers
PMTC (Pacific Missile Test Center)
VF-302 Stallions
VF-101 Grim Reapers
VX-4 Evaluators
VF-111 Sundowners
NATC (Naval Air Training Command)
VF-41 Black Aces
VF-51 Screaming Eagles
VF-151 Vigilantes
VF-33 Starfighters (Tunnettiin myös nimellä Tarsiers)
VF-102 Diamondbacks
VF-11 Red Rippers
VF-92 Silver Kings
VF-96 Fighting Falcons
VF-31 Tomcatters
VF-32 Swordsmen
VAQ-33 Firebirds
VF-301 Devil's Disciples
VF-14 Tophatters
VF-84 Jolly Rogers (Ennen tunnettiin myös nimellä Vagabonds)
VF-74 Bedevilers
VF-103 Sluggers (Tuli VF-103 Jolly Rogers, VF-84 -laivueen lakkautuksen jälkeen vuonna 1995)
VF-201 Hunters
VF-202 Superheats
VF-154 Black Knights
VF-114 Aardvarks
VF-213 Black Lions
VF-142 Ghostriders
VF-143 Pukin' Dogs
VF-161 Chargers
VF-191 Satan's Kittens
VF-194 Red Lightnings
VF-121 Pacemakers
VF-171 Aces
VX-5 Vampires
VX-30 Bloodhounds
VF-22N ?
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Yhdysvaltain merijalkaväki

VMFA-115 Silver Eagles
VMFA-112 Cowboys
VMFA-122 Crusaders
VMFA-212 Lancers
VMFA-232 Red Devils
VMFA-235 Death Angels
VMFA-314 Black Knights
VMF(AW)-323 Death Rattlers
VMFA-334 Falcons
VMFA-513 Flying Nightmares
VMFA-542 Tigers
VMCJ-3
VMFA-151 The Green Knights
VMFA-312 Checkerboards
VMFA-321 Hell's Angels
VMFA-531 Grey Ghosts
VMFA-541 Warlords
VMFAT-201 Howks(?)
VMFA-333 Fighting Shamrocks sekä tunnettu myös nimellä Trip Trey
VMFA-451 Blue Devils, Warlords sekä Fightin Phillies
VMFAT-101 Sharpshooters
VMFA-134 Smoke
VFMA-111
VMFA-251 Thunderbolts
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Royal Air Force

2. Laivue
6. Laivue
14. Laivue
17. Laivue
19. Laivue
23. Laivue
29. Laivue
31. Laivue
41. Laivue
43. Laivue
54. Laivue
56. Laivue
74. Laivue
92. Laivue
111. Laivue
F-4:ää käyttävät tai käyttäneet yksiköt > Laivaston ilmavoimat

892 NAS