stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyhjiötekniikka
Tyhjiön kaasut

Kun tyhjiölaitteistoa pumpataan aloittaen ilmanpaineesta, paineen pieneneminen hidastuu selvästi, kun kaasua on pumpattu laitteiston tilavuuden verran. Tyhjiökammiota ei voi koskaan pumpata täysin tyhjäksi, sillä laitteiston seinämistä vapautuu kaasuja, laitteistossa voi olla vuotoja ja pumpusta voi virrata kaasuja takaisin. Kaasuja vapautuu myös, kun tyhjiötä käytetään siihen tehtävään, jota varten se on synnytetty. Tasapainossa pumppausnopeus on yhtä suuri kuin kaasujen vapautumisnopeus laitteistossa. Tyhjiössä on aina myös sähkömagneettista säteilyä.
Kaasuja vapautuu desorptiossa eli pintaan kiinnittyneiden molekyylien irtoamisprosessissa. Erityisen merkittävää desorptio on polaarisella vesimolekyylillä. Irtoamista voidaan nopeuttaa paahtamalla eli lämmittämällä laitteistoa. Jotta desorptio olisi vähäistä, tyhjiölaitteistossa on käytettävä oikeanlaisia materiaaleja. Esimerkiksi ruostunut rauta adsorboi eli pidättää pinnalleen huomattavasti enemmän kaasuja kuin ruostumaton teräs. Aineet, joilla on korkea höyrynpaine, sublimoituvat herkästi tyhjiössä. Tällaisia aineita ovat esimerkiksi öljyt, sormenjäljet ja sinkki. Kaasut voivat myös vapautua diffuusiolla metalleista. Lisäksi on mahdollista kaasujen permeaatio eli seinämien ja tiivisteiden läpäisy. Vuotoja voivat aiheuttaa rikkinäiset tiivisteet sekä huokoiset metallit ja hitsaussaumat. Pumpuista pääsee tyhjiökammioon sekä pumpattavia kaasuja että diffuusiopumppujen ja mekaanisten pumppujen öljyjen molekyylejä. Tämä paluuvirtaus pysyy yleensä melko muuttumattomana.
Tyhjiökammion kaasun koostumus muuttuu paineen mukaan. Kammiota tyhjennettäessä laitteistossa on aluksi tavallista ilmaa. Sadan pascalin paineesta alaspäin vesi on hallitseva molekyyli. Hyvin pienissä paineissa vedyn, hiilimonoksidin ja hiilidioksidin osuudet ovat suuria. Lopulliseen koostumukseen vaikuttaa pumpun paluuvirtaus, pumpun kyky pumpata joitakin kaasuja paremmin kuin toisia, vuodot sekä kaasujen vapautuminen ja syntyminen laitteistossa.
Pienissä paineissa molekyylien väliset vuorovaikutukset ovat vähäisiä, joten kaasun paine tai molekyylien lukumäärä voidaan laskea ideaalikaasun tilanyhtälön avulla (pV = nRT tai pV = NkT). Yhtälöä käyttämällä voidaan kaasun määrä ilmaista joko paineen tai molekyylitiheyden avulla.
Kaasuvirtaus

Kaasujen virtaukseen vaikuttaa pumpun tehokkuus, putkiston koko ja muoto, virtaustyyppi ja kaasun ominaisuudet, kuten molekyylimassa ja lämpötila.
Kaasuvirtausta kuvataan Knudsenin luvulla NK. Knudsenin luku lasketaan  jakamalla keskimääräinen vapaa matka (matka, jonka molekyyli keskimäärin kulkee ennen törmäystä toiseen kaasutilaiseen molekyyliin) systeemin suuruudella, esimerkiksi putken halkaisijalla. Kun NK < 0,01, virtaus on viskoosista ja kaasumolekyylit törmäilevät toisiinsa paljon useammin kuin laitteiston seinämiin. Tässä tilassa molekyylit virtaavat pienempää painetta kohti yhtenäisenä ryhmänä ja lämpö pystyy kulkemaan johtumalla. Kun 0,01 < NK < 1, virtausta sanotaan välimuotoiseksi. Kun NK > 1, kaasu on niin harvaa, että molekyylit törmäilevät enimmäkseen laitteiston seinämiin. Tällöin puhutaan molekyylivirtauksesta. Molekyylivirtauksen tilassa molekyylit liikkuvat sattumanvaraisesti toisistaan riippumatta pienemmän molekyylitiheyden suuntaan ja lämmön siirtyminen säteilyn välityksellä korostuu. Karkeatyhjiöalueella virtaus on pääasiassa viskoosista ja suurtyhjiöalueella kaasu on molekyylitilassa. Ultratyhjiössä molekyyli voi liikkua satoja kilometrejä, ennen kuin se törmää toiseen kaasutilaiseen molekyyliin.
Pumppausnopeuden lauseke on S = dV/dt, missä dV on kaasutilavuus, jonka pumppu pystyy poistamaan ajassa dt. Pumppausteho eli tyhjiöpumpun läpäisy on Q = p · S, missä p on paine. Molekyylivirtauksessa kaasuvirran voimakkuus on suoraan verrannollinen virtauskanavan sisääntulo- ja poistumisaukon paine-eroon: Q = C·(p1 − p2). Verrannollisuuskerrointa C sanotaan kaasunjohtavuudeksi eli konduktanssiksi.  Virtauskanavana voi olla esimerkiksi tyhjiökammio, yhdysputki tai aukko. Kaasunjohtavuuden käänteisarvoa 1/C kutsutaan virtauskanavan vastukseksi.
Viskoosisessa ja välimuotoisessa kaasuvirtauksessa pumppausteho ei tavallisesti ole suoraan verrannollinen paine-eroon, mutta konduktanssi määritellään kuitenkin samalla yhtälöllä. Molekyylivirtauksessa kaasunjohtavuus riippuu virtauskanavan muodosta ja kaasun ominaisuuksista. Putkien konduktanssi on tavallisesti sitä suurempi, mitä lyhyempi putki on ja mitä suurempi sen sisähalkaisija on. Viskoosisessa ja välimuotoisessa virtauksessa konduktanssiin vaikuttavat lisäksi paine-erot virtauskanavan eri osien välillä. Konduktanssi määrää suurimman mahdollisen pumppausnopeuden: pumppausnopeus missä tahansa pisteessä on aina pienempi kuin konduktanssi pisteen ja pumpun välillä. Pumppausnopeutta voi siis kasvattaa paitsi hankkimalla tehokkaampia pumppuja myös suurentamalla konduktanssia esimerkiksi lyhentämällä putkia.
Kun komponentteja kytketään peräkkäin, kokonaiskonduktanssin käänteisarvo on yksittäisten konduktanssien käänteisarvojen summa: 1/C = Σ 1/Ci. Rinnakkain kytkettyjen komponenttien kokonaiskonduktanssi on yksittäisten konduktanssien summa: C = Σ Ci. Yhtälöt ovat samanlaiset kuin sähköopin sarjaan- ja rinnankytkennässä.
Tyhjiöpumput

Pumppu on tyhjiölaitteiston tärkein osa. Sen tehtävänä on poistaa tyhjiökammiosta atomeja ja molekyylejä. Tyhjiöpumput voidaan jaotella kahteen ryhmään sen mukaan, miten ne poistavat kaasuja laitteistosta: Kaasunsiirtopumput puristavat kaasuja suurempiin paineisiin tyhjiölaitteiston ulkopuolelle. Nämä pumput voidaan jakaa mekaanisiin pumppuihin, joissa pumppuun tulevat kaasut puristetaan tyhjiöstä ja siirretään ulos, sekä ajoainepumppuihin, joissa nopeat suihkut ohjaavat kaasumolekyylejä pois tyhjiökammiosta. Sieppauspumput taas pidättävät kaasut itseensä tyhjiötilan sisäpuolella.
Halutun paineen muodostavaa pumppua kutsutaan pääpumpuksi. Jos pääpumppu ei pysty toimimaan yhteydessä ilmanpaineeseen, siihen yhdistetään taustapumppu. Pumppua, joka tyhjentää kammiota alussa ilmanpaineesta pienempiin paineisiin, kutsutaan esipumpuksi tai karkeapumpuksi. Esipumppaus tehdään pääpumpun läpi tai ohi joko taustapumpulla tai erillisellä pumpulla. Suurtyhjiöalueelle pääsemiseksi on käytettävä vähintään kahta erilaista pumppua, koska mikään pumpputyyppi ei pysty saavuttamaan suurtyhjiötä suoraan ilmanpaineesta lähtemällä.
Tyhjiöpumput > Mekaaniset pumput

Mekaaniset pumput puristavat kaasun ulos tyhjiölaitteistosta. Niitä käytetään tavallisesti tausta- ja esipumppaukseen karkea- ja välityhjiöalueella.
Kiertosiipipumppu on yleinen mekaaninen pumppu. Siinä on pyörivä siipi, joka on hyvin lähellä pumpun seinämää ja puristaa pumppuun tulevaa kaasua ulos pumpusta. Siipi pyörii yleensä noin 1 500 kierrosta minuutissa. Lisäksi pumpussa on öljyä, joka tiivistää pumpussa olevat raot siten, että tyhjiön muodostuminen on mahdollista.
Kiertosiipipumpulla saavutettavaa painetta rajoittavat öljyn höyrynpaine, kaasun virtaus poistoaukosta imuaukkoon sekä öljyyn tiivistyvät kaasut, erityisesti vesi. Tiivistymistä voidaan ehkäistä ohjaamalla ilmahuuhteluventtiilin kautta pumppuun puristusvaiheessa kuivaa kaasua, yleensä huoneilmaa. Tällöin höyry ei ehdi saavuttaa kylläisen höyryn painetta, ennen kuin poistoventtiili avautuu. Ylimääräisen kaasun puristaminen kuitenkin lisää pumpun tehonkulutusta ja kasvattaa loppupainetta. Epäpuhtaudet heikentävät pumppuöljyn voitelu- ja tiivistysominaisuuksia, minkä vuoksi öljy on vaihdettava aika ajoin.
Kiertosiipipumpulla päästään parhaimmillaan 0,1 pascalin paineeseen. Pumppausnopeus on tavallisesti alueella 1–500 m3/h. Kaksi kiertosiipipumppua voidaan kytkeä yhteen kaksiasteiseksi pumpuksi siten, että toinen pumppu  toimii toisen pumpun taustapumppuna. Kaksiasteisella pumpulla voidaan päästä 0,01 pascalin paineeseen.
Kiertomäntäpumppu eli liukusiipipumppu on suurten tilavuuksien pumppaamiseen käytettävä pumppu. Siinä on pyörivän epäkeskon liikuttama sylinterin muotoinen mäntä, joka kulkee seinämää pitkin vieden kaasun poistoaukkoon. Kiertomäntäpumppu on varsin kestävä laite. Siitä voidaan tehdä kaksiasteinen kiertosiipipumpun tavoin.
Vierintäpumppu eli Rootsin pumppu on öljytön pumppu, jossa on kaksi kahdeksikon muotoista vastakkaisiin suuntiin pyörivää roottoria. Roottorit pyörivät 3 000 kierrosta minuutissa noin 0,1 millimetrin päässä toisistaan ja pumpun seinämästä. Pumpulla voidaan saavuttaa suuria pumppausnopeuksia mutta vain melko pieniä paine-eroja. Vierintäpumppu kytketään usein sarjaan kiertosiipipumpun kanssa. Öljyttömyyden vuoksi vierintäpumppuja käytetään paljon elintarviketeollisuudessa.
Nesterengaspumpussa on epäkeskinen siipipyörä, joka pyörittää pesässä olevaa nestettä, tavallisesti vettä. Pyörivä neste muodostaa pesän seinämälle renkaan ja siipipyörän alaosaan syntyy pumpattavalle kaasulle lokeroita. Lokeroiden tilavuus pienenee poistoaukkoa lähestyttäessä ja kaasu saadaan siten puristettua pois. Vettä käytettäessä pumpulla päästään noin 5 kPa:n paineeseen. Nesterengaspumpun etuna on sen puhtaus. Pumppua käytetään suurten höyrymäärien pumppaukseen esimerkiksi kemianteollisuudessa, tyhjiökuivauksessa ja lääketeollisuudessa.
Kalvopumput ovat öljyttömiä pumppuja, joissa kalvon liike muodostaa paine-eroja. Niitä voidaan käyttää tausta- ja esipumppuina.
Tyhjiöpumput > Ajoainepumput

Ajoainepumpuissa on nopeasti liikkuva neste, kaasu tai höyry, joka siirtää mukanaan tyhjiölaitteistosta poistettavaa kaasua. Ajoainepumput voidaan jakaa kahteen ryhmään: Suihkupumpuissa paine kaasun imuaukossa on suunnilleen sama kuin suuttimesta tulevan ajoainesuihkun paine. Diffuusiopumpuissa imuaukon paine on paljon suihkun painetta pienempi.
Vesisuihkupumppu on tavallisissa laboratorioissa yleinen tyhjiöpumppu. Vesi tulee putkesta suunnilleen nopeudella 30 m/s ja kuljettaa mennessään tyhjiökanavasta tulevia kaasuja. Loppupaine jää veden höyrynpaineen paikkeille eli noin 2 kilopascaliin. Vesisuihkupumpulla voidaan pumpata myös syövyttäviä aineita. Kaasusuihkupumpussa ajoaineena on ääntä nopeammin kulkeva kaasu, tavallisesti ilma. Höyrysuihkupumpussa käytetään yleensä vesihöyryä. Pumpulla saavutetaan noin 100 pascalin paine.
Diffuusiopumppu on yleisin pumppu suurtyhjiöalueella. Hyvällä laitteistolla on mahdollista saavuttaa 10−8 pascalin paine. Diffuusiopumpun pumppausnopeus on suuri ja pumppua on helppo käyttää.
Diffuusiopumpun pohjalla on öljyä, jota höyrystetään sähkölämmittimellä. Öljy nousee ylöspäin ja purkautuu alaspäin suunnatuista suuttimista. Ylhäältä tulevat pumpattavan kaasun molekyylit saavat suihkusta alas suuntautuvan liikemäärän ja kulkeutuvat siten poistoaukkoa päin. Kun öljysuihku osuu jäähdytettyyn seinämään, se valuu takaisin pumpun pohjalle.
Öljyn paine on yleensä noin 200 pascalia, ja se on pumpun imu- ja poistoaukkojen välisen paine-eron teoreettinen yläraja. Käytännössä poistoaukon paine saa olla enintään 50 pascalia, mikä saadaan tavallisesti aikaan kiertosiipipumpulla. Diffuusiopumpulla ei saada täydellistä tyhjiötä, sillä öljyhöyry ja pumpattavan kaasun kevyet molekyylit liikkuvat diffuusiolla takaisin tyhjiötilaan. Öljyhöyryn tyhjiötilaan pääseminen pyritään estämään erilaisin estein ja loukuin, jotka kuitenkin pienentävät pumppaustehoa. Joissakin tilanteissa pumpussa käytetään öljyn sijasta elohopeaa, jos tyhjiöön ei saa kulkeutua hiilivetyjä.
Tyhjiöpumput > Turbopumput

Turbomolekyylipumppu eli turbopumppu on öljytön pumppu, jolla voidaan saavuttaa noin 10−8 pascalin tyhjiö. Turbopumpussa on siipipyörästö, jonka siivet pyörivät suurella nopeudella ja ohjaavat niihin osuvia kaasumolekyylejä poistoaukkoa kohti. Jotta siipien toiminta olisi tehokasta, niiden nopeuden on oltava lähellä molekyylien nopeuksia. Tavallinen pyörimisnopeus on 15 000–60 000 kierrosta minuutissa, joten pumpulta vaaditaan kestävää rakennetta. Turbopumppu pumppaa paremmin raskaita kuin kevyitä, nopeita molekyylejä. Turbopumpulla pitää olla taustapumppu, tavallisesti kiertosiipipumppu.
Tyhjiöpumput > Sieppauspumput

Sieppauspumput pidättävät vangitsevat kaasut kiinteälle pinnalle tyhjiötilan sisällä.
Sorptiopumppu sitoo kaasun kylmälle pinnalle. Tavallisesti kaasuja imee nestemäisellä typellä jäähdytetty zeoliitti. Pumppu on puhdas, eli siitä ei tule epäpuhtauksia tyhjiökammioon. Sorptiopumppua voidaan käyttää ultratyhjiölaitteistossa esipumppuna ilmanpaineesta painealueelle 10−2 Pa. Kun pumppu kyllästyy pumpattavasta kaasusta, se irrotetaan tyhjiölaitteistossa ja kaasut vapautetaan pitämällä pumppua joitakin tunteja 200–300 °C:ssa. Sorptiopumppu poistaa tehokkaasti useimpia kaasuja, mutta heliumia, neonia ja vetyä se pumppaa huonosti.
Myös kryopumpussa on kaasuja sitova kylmä pinta, mutta sen lämpötila on tavallisesti alle 40 kelviniä eli −230 celsiusastetta, joten se pystyy tiivistämään itseensä miltei täydellisesti  muut kaasut kuin vedyn, neonin ja heliumin. Näitä keveitä kaasuja pumpataan panemalla pumpun kylmimmän pinnan kohdalle tehokkaasti adsorboivaa huokoista ainetta, tavallisesti zeoliittia tai aktiivihiiltä. Kryopumppua jäähdytetään tavallisesti suljettuun heliumkiertoon perustuvalla kompressori-lauhdutinyhdistelmällä. Kun kryopumppu ei enää tuota tarpeeksi hyvää tyhjiötä, se täytyy regeneroida antamalla sen lämmetä. Kryopumput ovat puhtaita ja nopeita, esipumpun tarvitsevia pumppuja. Niitä käytetään ultratyhjiöiden ja puhtaiden tyhjiöiden muodostamiseen.
Höyrystyspumpussa eli sublimaatiopumpussa muodostetaan kaasuja sieppaava eli getteroiva pinta höyrystämällä pumpun seinämään ohut metallikerros, tavallisesti titaanilangasta. Pintaa yleensä jäähdytetään ilmalla, vedellä tai nestetypellä. Kaasut eivät enää juuri tartu pintaan, kun siinä on yksi atomikerros pumpattavaa kaasua. Tällöin on höyrystettävä uusi titaanikerros. Atomikerroksen syntymiseen kuluva aika riippuu paineesta: 10−8 pascalin paineessa se on useita tunteja ja 10−5 pascalissa muutamia sekunteja. Höyrystyspumpulla saadaan pumpattua kemiallisesti aktiivisia aineita, kuten happea, vesihöyryä ja hiilidioksidia. Vety ja typpi takertuvat pintaan huonommin, jalokaasut eivät lainkaan. Pumpun etuja ovat äänettömyys, puhtaus ja hyvä pumppausnopeus. Höyrystyspumppua käytetään jonkin toisen pumpun kanssa.
Ionipumpussa ionisoidaan kaasua siten, että se reagoi helpommin pintojen kanssa. Pumppauksessa nopeasti liikkuvat ionit pommittavat titaanista valmistettua katodia. Tässä sputterointi-ilmiössä ionit yleensä hautautuvat katodiin ja irrottavat siitä titaaniatomeja pumpun seinämille. Siten pumpattavat kaasut voivat myös adsorboitua tuoreelle titaanipinnalle. Jalokaasut pumppautuvat ionipumpuissa heikosti. Lisäksi ionipumppujen haittana on muisti-ilmiö: pumpusta voi irrota jonkin verran siihen aikaisemmilla käyttökerroilla kiinnittyneitä kaasuja. Ionipumput ovat puhtaita ja ne soveltuvat ultratyhjiökäyttöön.
Painemittarit

Tyhjiöpainemittarit mittaavat joko suoraan paineen määritelmän mukaisesti kaasun pinta-alaan kohdistamaa voimaa tai epäsuorasti hiukkastiheyttä. Mittarit voivat perustua mekaanisiin ilmiöihin, siirtoilmiöihin tai ionisoitumisilmiöihin. Siirtoilmiömittareissa seurataan lämmönjohtavuutta tai kaasun viskositeettia. Painemittareilla mitataan tavallisesti kokonaispainetta. Osapaineita voidaan mitata massaspektrometreilla.
U-putkimanometri on U-kirjaimen muotoinen nesteellä täytetty putki, jossa paine saadaan selville nestepintojen korkeuserosta. Paineputkimanometreissa on soikion muotoinen metalliputki, joka taipuu sen mukaan millainen paine-ero putken sisä- ja ulkopuolella on. Kalvomittarit perustuvat siihen, että paine liikuttaa kalvoa ja tämä poikkeama mitataan mekaanisesti, optisesti tai sähköisesti. Kapasitiivinen anturi esimerkiksi mittaa kalvon ja referenssielektrodin välistä kapasitanssia.
McLeodin mittarissa kaasu puristetaan vakiolämpötilassa pienempään tilavuuteen elohopean avulla. Näin paine kasvaa ja se on helpompi mitata. McLeodin mittari ei sovellu jatkuvaan mittaamiseen, mutta sitä käytetään standardimittarina kalibrointiin paineissa 10−4–103 Pa.
Lämmönjohtavuusmittareissa on lanka, jota lämmitetään sähköllä. Molekyylivirtauksen alueessa langasta kaasuun johtuva lämpöenergia on paineen funktio. Lämpöpari- eli termoparimittarissa lankaan johdetaan vakioinen sähkövirta ja langan lämpötilaa seurataan lämpöparilla. Mittari on hidas ja halpa. Piranimittarissa langalla on suuri ominaisvastuksen lämpötilakerroin, eli langan sähköinen resistanssi muuttuu paljon lämpötilan muuttuessa. Kun paine kasvaa, langan menettämä lämpömäärä kasvaa, joten sen lämpötila pienenee ja resistanssi pienenee.
Ionisaatiomittareissa kaasu ionisoidaan ja ionien määrää mitataan. Purkausputki on ionisaatiomittari, jossa kahden elektrodin väliin kytketään jännite. Jännite synnyttää hohtopurkauksia, joita tutkimalla saadaan tietoa paineesta. Kuumakatodimittareissa kaasu ionisoidaan kuumalta katodilta irtoavien elektronien avulla. Kuumakatodimittareilla voidaan selvittää ultratyhjiöiden paineita. Kylmäkatodimittareissa ei ole kuumasta katodista syntyviä ongelmia, mutta se ei ole yhtä tarkka eikä sillä voi mitata yhtä pienissä paineissa.
Vuodonetsintä

Vuodonetsinnässä tutkitaan paitsi tyhjiölaitteistojen myös erilaisten teollisesti valmistettavien laitteiden tiiviyttä. Vuoto on seinämässä oleva vika, josta pääsee kaasua suuremmasta paineesta pienempään. Syynä voi olla esimerkiksi viallinen tiiviste tai naarmu liitoksessa. Valevuoto on ulkoilmasta eristyksessä oleva ontelo, josta vapautuu kaasua tyhjiötilaan. Vuotoja on kaikissa tyhjiölaitteistoissa, ja niitä kannattaa paikata ja ehkäistä vain sen verran, että tyhjiötilaan saadaan haluttu paine tai puhtausaste.
Yksinkertainen vuodonetsintämenetelmä on kuplatesti, jossa vuoto havaitaan kuplana. Testiä voidaan käyttää  vain karkeiden vuotojen etsimiseen. Kuplatesti voidaan tehdä esimerkiksi panemalla tutkittava kappale veteen tai muuhun nesteeseen ja tarkkailemalla mahdollisia kuplia.
Heliumvuodonetsimissä vuotoja selvitetään havainnoimalla heliumin määrää massaspektrometrisesti. Helium on vuodonetsintään hyvä kaasu, sillä se on inertti, sitä on ilmakehässä vain vähän ja sen diffuusionopeus on suuri. Tyhjiötestausmenetelmässä tutkittavaan kappaleeseen pumpataan tyhjiö, minkä jälkeen kappaleen ulkopinnalle suihkutetaan heliumia. Mahdollinen vuoto havaitaan tyhjiöön yhteydessä olevalla vuodonetsimellä. Haistelumenetelmässä kappale täytetään heliumilla ylipaineeseen ja heliumin vapautumista ”haistellaan” etsimellä. Jos testattavaan kappaleeseen ei voida muodostaa tyhjiötä tai heliumin ylipainetta, voidaan käyttää pommitusmenetelmää. Siinä kappale suljetaan useiden tuntien ajaksi kammioon, jossa on heliumia monen ilmakehän paineessa. Sen jälkeen helium poistetaan, kammioon pumpataan tyhjiö ja seurataan, purkautuuko kappaleesta heliumia.
Aiheesta muualla

FLUID Finland -lehden tyhjiötekniikkaan liittyviä artikkeleja (Arkistoitu – Internet Archive)
Hehkulampussa tyhjiötä tarvitaan hehkulangan suojaamiseksi hapettumiselta.
Kiertosiipipumpun rakenne.
Vierintäpumpun kaaviokuva.
Turbopumpun läpileikkaus.
McLeodin painemittari tyhjennettynä elohopeasta.
Torricellin elohopeaputken päähän muodostui tyhjiö.
Joseph Wright of Derbyn maalaus vuodelta 1768 kokeesta, jossa tyhjiöön on pantu lintu.
Gaspar Schottin kuva Magdeburgin puolipallokokeesta.
Maiju Salmenkivi

| Maiju Salmenkivi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1972 (ikä 51–52) Espoo
Taiteilija
Ala:  maalaustaide
Maiju Salmenkivi (s. 1972 Espoo) on suomalainen taidemaalari, laulaja ja kuvataideopettaja
Salmenkiven pyörteisillä vedoilla tehtyjä maalauksia on sanottu runsaan psykedeelisiksi ja unenomaisen ekspressionistisiksi fantasiamaailmoiksi.
Salmenkiven maalausten elementit vaihtelevat esittävästä abstrahoituun.
Hän maalaa akryylillä ja öljyllä kankaalle tai MDF-levylle näkyvin siveltimenvedoin. Maalaustavassa on myös pyyhkäisymäisyyttä. Salmenkiven maalaustapaa on verrattu Anna Tuoriin, joka oli Salmenkiven kanssa samaa vuosikurssia Kuvataideakatemiassa.
Maalausten leijuvassa tilassa on nähty sukulaisuutta myös Marc Chagallin maalauksiin.
Alkuun Salmenkivi maalasi paljon öisiä Helsinki-näkymiä. Vuonna 2012 hänen näyttelynsä näyttelynsä Kalhama & Piipossa (nyk. Helsinki Contemporary) herätti laajaa huomiota. Teoksia ostettiin useisiin kokoelmiin kuten Kiasmaan ja Helsingin taidemuseo HAMiin. Maalauksissa oli uhkaavia näkymiä, myrskypilviä ja pyörteistä maailmankaikkeutta.
Salmenkivi maalaa yhtä aikaa useita teoksia, aloittaa abstrakteista muodoista, jotka alkavat elää ja löytää esittävää muotoa.
Salmenkivi opiskeli Kuvataideakatemiassa maalaustaiteen osastolla 1997-2003, aiemmin Taideteollisessa korkeakoulussa kuvataideopettajaksi vuodesta 1992 alkaen Helsingin kuvataidelukion jälkeen. Salmenkiven näyttelyitä on ollut Helsinki Contemporaryssä, Kluuvin galleriassa ja Galleria Huudossa.
Salmenkiven teoksia on Kiasman, Amos Andersonin taidemuseo, Emman ja Wihurin säätiön kokoelmissa. Laulajana Salmenkivi on julkaissut etenkin lastenlauluja, kuten Popsi, popsi porkkanaa.
Kirjallisuutta

Juha-Heikki Tihinen: Maiju Salmenkivi.  Gallery Kalhama & Piippo, 2012.  ISBN 9789526702063  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Maiju Salmenkiven verkkosivut
Maiju Salmenkivi Kansallisgallerian kokoelmissa
Maiju Salmenkivi Instagramissa
Maiju Salmenkivi YLEn Taiteilijaelämää-sarjassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa
Salomoninsaarten lippu

Salomonsaarten lippu
Salomonsaarten lippu otettiin virallisesti käyttöön 18. marraskuuta 1977 suunnittelukilpailun ja perusteellisen parlamenttiväittelyn jälkeen. Salomosaarten lipusta kiisteltiin pitkään, mutta myöhemmin se hyväksyttiin kansalliseksi tunnukseksi. Sen viisi tähteä kuvaavat eri maakuntia. Vaikka maakuntajako on sittemmin muuttunut, lippuun ei ole lisätty tähtiä. Sininen väri kuvaa saaria ympäröivää valtamerta ja vihreä rehevää maata. Keltainen viiva kuvaa auringonpaistetta.
Salomoninsaarten vaakuna

Salomonsaarten vaakuna on Salomonsaarten tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön maan itsenäistyessä vuonna 1978.
Vaakunassa toistuvat kansallislipun värit. Kilvessä on maan eri alueita kuvaavia asioita. Fregattilinnut lakiossa kuvaavat maan itäosaa. Lakion keskellä on kotka, joka kuvaa Malaitan aluetta. Kaksi kilpikonnaa kuvaavat maan länsiosaa. Keskellä olevat kilpi, jousi ja nuolet kuvaavat maan keskiosaa. Kilvenkannattajina vaakunassa on oikealla krokotiili ja vasemmalla hai. Niiden lisäksi vaakunassa on paikallinen perinteinen purjehdusalus ja nouseva aurinko.
Alhaalla nauhassa on valtion motto To Lead is to Serve, suomeksi Johtaminen on palvelemista.
Saksikäsi Edward

| Saksikäsi Edward> Edward Scissorhands |
| --- | --- |
 Elokuvajuliste
Ohjaaja:  Tim Burton
Käsikirjoittaja:  Tim Burton  Caroline Thompson
Tuottaja:  Tim Burton Denise Di Novi
Säveltäjä:  Danny Elfman & Tom Jones
Kuvaaja:  Stefan Czapsky
Leikkaaja:  Richard Halsey
Pukusuunnittelija:  Colleen Atwood
Lavastaja:  Tom Duffield
Pääosat:  Johnny Depp   Winona Ryder   Dianne Wiest   Alan Arkin   Anthony Michael Hall   Kathy Baker   Vincent Price
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  Mokép Netflix Disney+
Ensi-ilta:   14. joulukuuta 1990    5. heinäkuuta 1991
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  20 000 000 dollaria
Tuotto:  83 400 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saksikäsi Edward (Edward Scissorhands) on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut Tim Burtonin ohjaama elokuva, jonka pääosia näyttelevät Johnny Depp, Winona Ryder ja Dianne Wiest. Elokuva kertoo saksikätisestä Edwardista, joka yrittää elää tavallisten ihmisten kanssa, mutta huomaa olevansa liian erilainen. Elokuvan idea perustuu Burtonin itse kehittämään hahmoon.
Saksikäsi Edward aloitti Tim Burtonin ja näyttelijä Johnny Deppin yhteistyön. Winona Ryder ja Burton olivat tehneet töitä yhdessä jo elokuvassa Beetlejuice (1988). Saksikäsi Edward oli myös monista klassisista kauhuelokuvista tunnetun Vincent Pricen viimeinen elokuva. Elokuva kuvattiin vuonna 1989 Floridassa.
Elokuvan Suomen-ensi-ilta oli 5. heinäkuuta 1991. Teatterikierroksella elokuvasta oli sensuroitu 15 sekuntia.