stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Artur Tšerep-Spiridovitš
Lisää muualla

"COUNT SPIRIDOVITCH GIVES A LUNCHEON"
Count Cherep-Spriridovich: The Secret World Government or "The Hidden Hand": The Unrevealed in History.  Book Tree, 1.1.2000.  ISBN 1-58509-093-X  Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola  Vatikaani 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ernst Trontti

Ernst Arvid Trontti (3. kesäkuuta 1892 Vaasa – 7. toukokuuta 1959) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä muonitusmestarina.
Perhetausta ja koulutus

Trontin vanhemmat olivat vanginvartija Isak Trontti ja Anna Elisabeth Östergård. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Ija Cronströmin kanssa, joka kuoli vuonna 1934. Trontti kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Trontti työskenteli liikealalla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 18. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Trontti saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta  1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan muonitusmestariksi 2. jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Trontti palveli sisällissodan jälkeen II pataljoonan muonitusmestarina yhä 2. Jääkärirykmentissä. Rykmentin nimi muutettiin myöhemmin ensin Porin jalkaväkirykmentti 2:ksi ja myöhemmin Savon jääkärirykmentiksi. Hän erosi armeijasta 30. syyskuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen vuodesta 1921 alkaen konttoristina K. Lundberg & co ab:n palveluksessa Uuraassa.
Talvi- ja jatkosota

Trontti osallistui talvisotaan talousupseerina Rannikkotykistörykmentti 2:ssa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin talousupseeriksi 8. Rannikkoprikaatiin. Vuonna 1942 hänet kotiutettiin, jonka jälkeen hän työskenteli toimitusjohtajana Oy Trope Ab:n palveluksessa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 28. lokakuuta 1917  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 10. huhtikuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Triumph Bonneville

| Triumph Bonneville |
| --- | --- |
 Triumph Bonneville (1962). Moottori on kaksisylinterinen 649 cm³:n vertikaali-twin, jossa venttiilien liike tapahtuu työntötangoilla. Vaihteisto on vielä moottorista erillinen paketti.
Triumph T120 Bonneville on englantilaisen moottoripyörävalmistajan Triumphin tunnetuin, pitkäikäisin ja menestynein moottoripyörämalli. Malli esiteltiin 650-kuutioisena 1959, ja sitä valmistettiin pienin muutoksin vuoteen 1988 saakka. Uusi Bonneville, joka on teknisesti täysin moderni, esiteltiin vuonna 2000, ja se on nykyisen Triumph Motorcycles Ltd:n myydyimpiä malleja, jota tehdään Hinckleyn tuotantolaitosten lisäksi Chonburissa Thaimaassa. Uudet Bonnevillet ovat 865-kuutioisia.
Moottoripyörämalli on saanut nimensä Utahin osavaltiossa Yhdysvalloissa sijaitsevasta Bonnevillen suola-aavikosta, jossa 1950-luvulla lyötiin nopeusennätyksiä koepyörillä.
Historia > T120

Johnny Allen rikkoi nopeusennätyksen (344 km/h) Triumph-valmisteisella koepyörällä Utahin Bonnevillessä 1956. Vaikka ennätystä ei virallistettu muotoseikan vuoksi, sai Triumph tapauksesta paljon julkisuutta. Tämän johdosta Triumph esitteli 1959 uuden moottoripyörämallinsa, T120:n, joka oli kehitetty aiemmasta T110 Tigeristä nostamalla Amal-kaasuttimien lukumäärän kahteen ja pienillä kosmeettisilla muutoksilla. Alkuperäisessä Bonneville T120:ssä oli Tigerin lailla koteloitu etuvalo ja raskaat lokasuojat. Huipputeho oli 46 hevosvoimaa 6500 kierroksella. Huippunopeus oli liikaa löysälle yksiputkiselle rungolle, joka vaihdettiin kaksoiskehtorunkoon 1960. Samalla lokasuojat, istuin, ajovalo ja etujousitus ajanmukaistettiin. Uusittu Bonneville saavutti maagisen 110 mailin tuntinopeuden (177 km/h), ja se sai suuren suosion aikansa vauhdikkaimpana sporttipyöränä.
Triumph Bonnevilleä uusittiin tasaisesti seuraavien kymmenen vuoden aikana. 1963 moottorista ja vaihteistosta tehtiin yhdysrakenteinen. 1971 pyörä sai uuden rungon, joka toimitti samalla öljysäiliön virkaa (oil-in-frame). Pyörää valmistettiin vuoteen 1972 mennessä 250 000 kappaletta.
Historia > T140

1973 kuutiotilavuus nostettiin 744 cm³ mallissa T140. Samana vuonna Meridenin tehtaan työläiset aloittivat puolentoista vuoden mittaisen lakon, koska huhuttiin, että tehdas suljetaan. Tämän jälkeen tuotantoa jatkoi työläisten ko-operatiivi.
Historia > Les Harrisin Bonnevillet

Meridenin tehdas suljettiin 1983, jonka jälkeen Bonnevillen valmistus lisensoitiin Les Harrisin Racing Spares -yhtiölle. Viimeiset työntötanko-Bonnevillet valmistuivat 1988. Harrisin Devonin tehtailta valmistui alle 1300 Bonnevilleä.
Historia > Uusi Triumph Bonneville

Uuden ajan Triumph Bonneville tuotiin markkinoille 790-kuutioisena vuonna 2000. Vuonna 2007 halvimmankin Bonneville-version (Bonneville Black) iskutilavuus nostettiin 865 cm³:n. Nykyään tuotannossa on useita versioita: Bonneville Black, Bonneville, Bonneville T100, Thruxton ja Scrambler, sekä custom-mallit Bonneville America ja Speedmaster.
Uudet Bonnevillet ovat nykyaikaisia: niissä on kaksi kannen yläpuolista nokka-akselia, levyjarrut ja käynnistyspolkimen sijasta sähköstartti. Yhtäläisyys alkuperäiseen T120:n rajoittuu nimeen ja mielikuvamarkkinointiin. Mainittakoon , että 2016 markkinoille tuli aivan uudet paralleeli twinit Streettwin 900cc (55hp) ja vesijäähdytteisenä , että sarjan huipulle T-120  jossa vääntöä 105nm/3500rpm ja 1200cc ja vesijäähdytys ja ns. uusin tekniikka mm. ABS-jarrut , ajotietokone .luistonesto
ja kaksi ajomoodia Rain ja Road. Tehoa on 80hp. Truxton sarjassa tehoa 98hp ja Truxton R.ssä mm. Brembon jarrut ja täysin säädettävä alusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Triumph Bonneville Wikimedia Commonsissa
Entisöityjä Triumph Bonnevillejä(englanniksi)
Uuden Triumph Motorcycles Ltd:n viralliset sivut(englanniksi)
Mainoksia, esitteitä ja käsikirjoja(englanniksi)
Triumph-mallisto 2007 (pdf-dokumentti) (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Triumph Bonneville Versus Kawasaki W650 (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Triumph T120R Bonneville (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
1977 Triumph Bonneville T140 V
Triumph Bonneville Black (2004)
Nummimurhat

Nummimurhat (engl. The Moors murders) oli murhasarja, jonka toteuttivat Ian Brady ja Myra Hindley vuoden 1963 heinäkuun ja vuoden 1965 lokakuun välisenä aikana Manchesterissa ja sen lähistöllä.
Uhrit olivat iältään kymmenen ja seitsemäntoista ikävuoden väliltä: Pauline Reade, John Kilbride, Keith Bennett, Lesley Ann Downey ja Edward Evans. Ainakin neljälle uhrille tehtiin myös seksuaalista väkivaltaa. Kaksi uhreista löytyi haudattuna Saddleworth Moor -nummelta, ja myös kolmas hauta löytyi vuonna 1987 yli 20 vuotta oikeudenkäynnin jälkeen. Keith Bennettin ruumiin on epäilty olevan haudattuna nummelle, mutta sitä ei ole löydetty etsinnöistä huolimatta. Viimeisen uhrin ruumiin poliisit löysivät pariskunnan asunnosta murhan jälkeisenä aamuna.
Brady ja Hindley tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, ja he molemmat kuolivat vankilassa: Hindley vuonna 2002 ja Brady vuonna 2017. Ian Brady vietti 51 vuotta vankilassa ja hän oli pisimmän vankeustuomion kärsinyt henkilö Britanniassa sen jälkeen kun 55 vuotta vankeudessa ollut kolme lasta murhannut John Straffen kuoli vuonna 2007.
Tekijät > Ian Brady

Ian Duncan Stewart syntyi 2. tammikuuta 1938 Glasgow’ssa. 28-vuotias äiti Margaret "Peggy" Stewart oli teehuonetarjoilija, ja hänen mukaansa Ianin isä oli toimittaja, joka oli kuollut kolme kuukautta ennen pojan syntymää. Peggy Stewartilla ei ollut varaa lapsenhoitajaan, joten hän jätti Ianin pienenä vauvana pitkiksi ajoiksi yksin kotiin voidakseen käydä töissä.
Peggy antoi neljän kuukauden ikäisen Ianin kasvattiperheeseen. Perheeseen kuuluivat työläisvanhemmat, 34-vuotias Mary Sloan ja 39-vuotias John Sloan, sekä heidän neljä 2-13 -vuotiasta lastaan. Hänen äitinsä Peggy kävi vierailulla sunnuntaisin kunnes Ian oli 12-vuotias, mutta ei kertonut pojalle olevansa tämän oikea äiti. Ian oli vaikea lapsi, jolla oli pahoja väkivaltaisia kiukkukohtauksia. Hän oli yksinäinen ja salaileva eikä muodostanut yhteyttä muihin lapsiin. Hän tappoi ja kidutti eläimiä julmasti 10-vuotiaasta asti.
Hän sai stipendin lahjakkaille oppilaille tarkoitettuun kouluun, jossa hän tunsi olevansa ulkopuolinen ja hyljeksitty varakkaiden perheitten lasten parissa. 
1950-luvun alkupuolella Brady alkoi tehdä muiden nuorten kanssa asuntomurtoja, joista hän sai pari ehdonalaista tuomiota 13-vuotiaana. Nietzschen kirjoitukset ja natsismi kiehtoivat häntä. Vuonna 1953 hän lopetti 15-vuotiaana koulunkäynnin ja alkoi tehdä sekalaisia töitä. Hän tutustui markiisi de Saden kirjoihin. 16-vuotiaana hän joutui taas oikeuteen, joka päätti tällä kertaa lähettää hänet biologisen äitinsä luokse, joten joulukuussa 1954 Brady muutti Manchesteriin. Peggy Stewart oli asunut siellä jo jonkin aikaa ja mennyt naimisiin Patrick Bradyn kanssa. Äiti ja poika eivät olleet nähneet toisiaan muutamaan vuoteen, vaan olivat pitäneet yhteyttä kirjeitse.
Brady jatkoi rikoksia ja sai kahden vuoden tuomion nuorisovankilaan. Vankilassa hän pyöritti vedonlyöntiä, myi muille vangeille pontikkaa ja suunnitteli pankkiryöstöjä. Hän luki vankilassa Dostojevskin Rikoksen ja rangaistuksen, joka oli hänen mielikirjojaan. Hän sai jonkin verran opetusta kirjanpidossa, sillä vankilaviranomaiset olivat huomanneet hänen olevan hyvä numeroiden kanssa. Brady pääsi vapaaksi marraskuussa 1957. Muutaman kuukauden työttömyyden ja parin työpaikan jälkeen hän haki töihin Millwardsin kemikaalitehtaalle ja aloitti siellä työt helmikuussa 1959.
Tekijät > Myra Hindley

Myra Hindley syntyi 23. heinäkuuta 1942 Crumpsallissa, Manchesterissa. Hänen äitinsä Nellie Hindley (os. Maybury) työskenteli tehtaassa ja isä Robert ”Bob” Hindley oli palvellut laskuvarjojoukoissa toisessa maailmansodassa. Perhe asui Gortonissa, Manchesterissa. Myran sisko Maureen syntyi 21. elokuuta 1946. Nellie Hindley oli maallistunut protestantti, joka ei pitänyt katolisesta kirkosta, ja Bob Hindley taas oli katolinen. Isän vaatimuksesta tytöt kastettiin, mutta äidin vaatimuksesta Myra ei käynyt katolista koulua; hän sai kuitenkin käydä sunnuntaisin kirkossa tätinsä kanssa.
Bob Hindley oli töissä tehtaalla, mutta työttömäksi jäätyään hän alkoi viettää aikaa pubeissa. Vanhempien suhde oli väkivaltainen, ja myös Myra sai siitä osansa. Kun Myra oli neljävuotias, hänen isoäitinsä Ellen Maybury eli ”Gran” ehdotti, että tyttö muuttaisi asumaan hänen luokseen. Bob Hindley vastusti ajatusta, mutta suostui lopulta. Asunnot olivat hyvin lähekkäin, ja isän vaatimuksesta Myra kävi kotona syömässä. Kun Myra aloitti koulun, Bob Hindley opetti häntä tappelemaan vastaan, jos muut lapset kiusasivat häntä. Teini-ikäisenä Myra toimi usein lapsenvahtina naapuruston lapsille.
Kun Hindley oli 15-vuotias, hän tutustui 13-vuotiaaseen Michael Higginsiin, ja heistä tuli hyvät ystävät. Kesäkuussa 1957 Higgins pyysi Hindleyä uimaan suljetulle ja aidatulle altaalle, jossa he olivat aiemminkin uineet. Hindley ei lähtenyt mukaan, ja poika lähti altaalle muiden kavereidensa kanssa. Higgins hukkui, ja Hindley syytti itseään tämän kuolemasta.
Hindley lopetti koulunkäynnin 15-vuotiaana vuonna 1957. Hän ei viihtynyt koulussa, vaan halusi tehdä töitä. Hän oli töissä konekirjoittajana muutamassa yrityksessä, kunnes joulukuussa 1960 hän sai työpaikan Millwardsin tehtaalta.
Tekijät > Pariskuntana

Brady ja Hindley alkoivat seurustella joulukuussa 1961 sen jälkeen, kun Brady oli pyytänyt Hindleyä tanssimaan kanssaan Millwardsin tehtaan toimiston joulujuhlassa. Hindley oli pitkään yrittänyt herättää Bradyn kiinnostuksen, ja oli kirjoittanut tästä päiväkirjaansa merkintöjä kuukausien ajan.
He kävivät paljon elokuvissa, katsoivat televisiota ja lukijat kirjoja, muun muassa Henry Milleriä, Harold Robbinsia ja Markiisi de Sadea. Brady suhtautui fanaattisesti natseihin ja pariskunta kuunteli levyä, jolla oli saksalaisia sotalauluja ja nauhoituksia Nürnbergin puoluepäiviltä. He molemmat olivat hyvin eläinrakkaita, ja lemmikkinä heillä oli koira. He ajoivat paljon Bradyn moottoripyörällä ja viettivät aikaa maaseudulla sekä Saddleworth Moorilla. Brady kertoi Hindleylle halustaan tehdä täydellinen pankkiryöstö sekä täydellisestä murhasta, jonka uhri olisi lapsi.
Murhat

Pariskunnan ensimmäinen uhri oli 16-vuotias Pauline Reade. Hän oli Maureen Hindleyn ystävä ja oli aiemmin seurustellut tämän poikaystävän, David Smithin, kanssa. Myös Myra tunsi tytön. Perjantaina 12. heinäkuuta 1963 Pauline oli kävelemässä yksin illanviettoon tanssiklubille, sillä hänen ystävänsä eivät olleet saaneet lupaa lähteä mukaan. Brady ja Hindley etsivät uhria: Hindley ajoi autoa ja Brady seurasi taaempana moottoripyörällä. Hindley tarjosi Paulinelle kyydin ja kertoi tälle ajavansa nummelle etsimään käsinettään. Nummella he tapasivat Bradyn. Bradyn ja Hindleyn kertomukset tapahtumasta eroavat: Hindleyn mukaan hän istui autossa, eikä nähnyt kun Brady raiskasi ja tappoi Pauline Readen, kun taas Bradyn mukaan Hindley osallistui väkivaltaan. Brady hautasi tytön ruumiin nummelle. Kotona pariskunta pesi auton ja poltti Bradyn veriset vaatteet.
Seuraava uhri oli 12-vuotias John Kilbride. Lauantaina 23. marraskuuta 1963 John oli käynyt elokuvissa kaveriensa kanssa, minkä jälkeen nuoret menivät torille etsimään pieniä askareita taskurahan toivossa. Hindley ja Brady löysivät yksin olleen John Kilbriden ja tarjosivat tälle kyydin kotiin. He käyttivät samaa peitetarinaa käsineestä ja ajoivat nummelle, jossa Brady raiskasi ja kuristi pojan ja hautasi ruumiin. Kotona pariskunta tuhosi taas todisteet.
16. kesäkuuta 1964 12-vuotias Keith Bennett oli kävelemässä isoäitinsä luokse, kun Brady ja Hindley ottivat hänet autoonsa; he pyysivät poikaa auttamaan ostostensa kantamisessa. He ajoivat taas nummelle, jossa Brady raiskasi ja kuristi Keithin ja hautasi ruumiin. Todisteet hävitettiin huolellisesti Bradyn tekemän listan mukaan niin kuin aikaisemmin.
10-vuotias Lesley Ann Downey oli Bradyn ja Hindleyn nuorin uhri. 26. joulukuuta 1964 pariskunta otti Lesley Annen mukaansa markkinoilta, jälleen peitetarinan avulla. Tällä kertaa he eivät menneet nummille, vaan omaan asuntoonsa, jossa he pakottivat tytön riisuutumaan valokuvia varten. Brady oli laittanut nauhurin piiloon, ja osa tapahtumien äänistä jäi nauhalle. Nauhalla kuuluu muun muassa, kun Hindley uhkaa lyödä tyttöä, ellei tämä ole hiljaa. Myöhemmin Hindley sanoi olleensa toisessa huoneessa, kun Brady raiskasi ja tappoi tytön, ja Brady väitti Hindleyn kuristaneen tytön. Seuraavana aamuna he ajoivat nummelle hautaamaan ruumiin.
Pariskunnan viimeinen uhri oli 17-vuotias Edward Evans, jonka Brady kutsui pariskunnan kotiin drinkille 6. lokakuuta 1965. Bradyn pyynnöstä Hindley kävi hakemassa paikalle siskonsa aviomiehen, 17-vuotiaan David Smithin. Brady ja Smith olivat viettäneet aikaa yhdessä ja suunnitelleet pankkiryöstöä. Brady oli kertonut tappaneensa ihmisiä ja haudanneensa heidät nummelle, mutta Smith ei ollut ottanut tämän puheita todesta. Asunnossa Smith näki, kun Brady hakkasi Evansia kirveellä ja lopuksi kuristi tämän. Hindley siivosi murhan jäljet, ja Brady pyysi Smithiä auttamaan kantamaan ruumiin yläkertaan, josta he voisivat sen myöhemmin viedä autoon. Poliisikuulustelussa Smith kertoi peläneensä oman henkensä puolesta ja esittäneensä rauhallista. Jossain vaiheessa Smith palasi kotiinsa, ja aikaisin aamulla hän ja Maureen soittivat poliisille.
Kiinnijääminen ja uhrien etsinnät

David Smithiä kuultuaan poliisit menivät Bradyn ja Hindleyn asuntoon, josta he löysivät Edward Evansin ruumiin. Asunnosta löytyi myös muun muassa aseita, sekä lista, jonka Brady oli tehnyt todisteiden hävittämistä varten. Brady väitti Evansin kuolleen miesten välisessä tappelussa, jossa oli ollut osallisena myös David Smith. Brady pidätettiin heti murhasta epäiltynä, ja muutaman päivän päästä Hindleyä vastaan nostettiin syyte avunannosta murhaan.
Pariskunnan asunnosta tuotujen todisteiden joukosta poliisit löysivät paperin, jolla oli kadonneen John Kilbriden nimi. David Smith kertoi poliiseille Bradyn kehuskelleen haudanneensa ihmisiä nummelle, ja lisäksi poliisit huomasivat pariskunnan ottaneen nummilla valokuvia. Etsinnät nummella aloitettiin 10. lokakuuta. Alue oli kuitenkin laaja, noin 1 000 neliökilometriä, eivätkä Brady ja Hindley tunnustaneet mitään, kun heitä kuulusteltiin kadonneista lapsista. Etsinnät aiottiin jo lopettaa, kunnes poliisit löysivät rautatieaseman säilytyksestä kaksi matkalaukkua. Niiden sisältä löytyi muun muassa saksalaisia kirjoja, pornolehtiä, ase ja puukko. Lisäksi niistä löytyi kuvia alastomasta Lesley Ann Downeysta, sekä ääninauha, jolla kuuluu muun muassa, kun Hindley uhkaa lyödä apua anovaa tyttöä, jos tämä ei olisi hiljaa. Seuraavana päivänä eli 16. lokakuuta Lesley Ann Downeyn ruumis löytyi haudattuna nummelta.
Pariskuntaa vastaan nostettiin syyte Lesley Ann Downeyn murhasta 21. lokakuuta 1965. Myöhemmin samana päivänä John Kilbriden ruumis löytyi nummelta, noin 340 metriä Downeyn hautauspaikasta. Isot ihmisjoukot seurasivat Lesley Ann Downeyn hautajaisia 26. lokakuuta ja John Kilbriden 1. marraskuuta. Noin viikkoa myöhemmin lisäuhrien etsinnät nummilla lopetettiin.
Oikeudenkäynti

19. huhtikuuta 1966 alkanutta oikeudenkäyntiä seurasi 150 toimittajaa, ja turvajärjestelyjä varten paikalle oli kutsuttu 300 poliisia. Pariskunnalla oli yhteinen oikeudenkäynti. Brady ja Hindley eivät olleet naimisissa, eikä Britannian sisäministeriö myöntänyt heille lupaa naimisiinmenoon. Brady väitti, että Lesley Ann Downeysta oli vain otettu kuvia ja tyttö oli lähtenyt pariskunnan asunnosta kahden miehen kanssa, joista toinen oli David Smith. Brady todisti myös, ettei Hindley ollut paikalla kun Evans kuoli, ja että Brady oli vaatinut Hindleyn auttavan Downeyn kuvauksessa. Hindley sanoi häpeävänsä sitä että auttoi Bradya, mutta kielsi satuttaneensa tyttöä.
Pariskunta sai tuomionsa 6. toukokuuta 1966. Ian Stewart Brady tuomittiin kolmeen elinkautiseen Edward Evansin, Lesley Ann Downeyn ja John Kilbriden murhista. Myra Hindley tuomittiin Edward Evansin ja Lesley Ann Downeyn murhista elinkautiseen, ja lisäksi hän sai seitsemän vuoden tuomion siitä, että oli auttanut Bradya John Kilbriden murhan jälkeen. Kuolemanrangaistus murhasta oli poistettu Britanniassa puoli vuotta aikaisemmin marraskuussa 1965.
Viimeisten uhrien etsinnät

Poliisit olivat kuulleet Hindleyä muista mahdollisista uhreista jo tammikuussa 1967, mutta Hindley ei myöntänyt mitään vaan syytti edelleen David Smithiä. Kesäkuussa 1985 Brady tunnusti tappaneensa Pauline Readen ja Keith Bennettin. Jotkut pariskunnan uhrien omaiset kirjoittivat Bradylle ja yrittivät saada tätä kertomaan uhrien hautauspaikat.
Joulukuussa 1986 poliisit veivät Hindleyn nummille auttamaan ruumiiden etsinnässä, mutta hänestä ei ollut paljoa apua. Helmikuussa 1987 Hindley myönsi auttaneensa Bradya tappamaan Keith Bennettin ja Pauline Readen. Tunnustuksen kuulleen poliisin mielestä tunnustus oli ”ennemminkin hieno esitys kuin aito tunnustus”. Readen ruumis löydettiin nummelta 1. heinäkuuta 1987, alle sata metriä Lesley Ann Downeyn löytöpaikasta.
Myös Bradya käytettiin nummilla, mutta joko hän ei halunnut tai ei pystynyt osoittamaan viimeisen kadoksissa olleen uhrin, Keith Bennettin, hautaa, ja etsinnät lopetettiin elokuussa 1987.
Vuonna 2003 poliisi aloitti jälleen etsinnät nummilla. Hindley oli tuolloin jo kuollut eikä Brady auttanut poliisia. Etsinnät lopetettiin 1. heinäkuuta 2009, mutta tapauksen tutkinta jätettiin avoimeksi.
Aiheesta muualla

Stanford, Peter: Ian Brady obituary The Guardian. 15.5.2017. (englanniksi)
Saddleworth Moor
Vasemmalla tyhjä tontti, jolla ollut pariskunnan talo osoitteessa 16 Wardle Brook Avenue purettiin vuonna 1987.
Hollin Brown kukkula, jonka kivet Hindley sanoi nähneensä Pauline Readen kuolinyönä.
Mihail Tšehov

| Mihail Tšehov |
| --- | --- |
 Mihail Tšehov vuonna 1910
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mihail Aleksandrovits Tšehov
Syntynyt: 29. elokuuta 1891 Pietari, Venäjä
Kuollut: 30. syyskuuta 1955 (64 vuotta) Beverly Hills, Los Angeles, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, pedagogi
Puoliso:  Olga Tschechowa (1914–1917) Ksenija Ziller (1918–1955)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Michael Chekhov
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mihail Aleksandrovitš Tšehov (ven. Михаи́л Алекса́ндрович Че́хов; 29. elokuuta 1891 Pietari – 30. syyskuuta 1955 Los Angeles) oli venäläinen näyttelijä ja teatteripedagogi. Hän oli Anton Tšehovin veljen, kirjailija-toimittaja Aleksandr Tšehovin poika. Venäjällä Mihail Tšehovia on pidetty aikansa etevimpänä näyttelijänä.
Tšehov oli Moskovan taiteellisen teatterin johtajan Konstantin Stanislavskin tähtioppilas, ja hän esiintyi vuodesta 1912 sekä teatterin studiossa että päänäyttämöllä. Hän myös johti itse Stanislavskin perustamasta studiosta muodostettua Toista Moskovan taiteellista akateemista teatteria. Vuonna 1928 Tšehov muutti pois Venäjältä ja työskenteli sen jälkeen Euroopassa ja Yhdysvalloissa ohjaajana ja opettajana nimellä Michael Chekhov. Hän omistautui myöhemmin erityisesti näyttelijän metodien opetukselle ja kirjoittamiselle työskennellessään eri teattereissa ja studioissa. Tšehov sai vahvoja vaikutteita saksalaisen filosofin Rudolf Steinerin (1861–1925) antroposofiasta ja tämän kehittämästä metodista puheen ja liikkeen yhdistämiseksi, eurytmiasta.
Vuonna 1943 Tšehov muutti Los Angelesiin, jossa hän eli kuolemaansa asti. Tšehov kokosi keskeiset ajatuksensa vuonna 1946 julkaistuun teokseen Näyttelijän tekniikasta, joka sisältää hänen käytännön harjoituksensa, näytelmäanalyysejä ja pohdintaa taiteesta ja esteettisistä kategorioista sekä näyttelijän missiosta. Teoksen on suomentanut dosentti Liisa Byckling, joka on julkaissut Mihail Tšehovista myös väitöskirjan ja useita muita tutkimuksia. Tšehov näytteli myös kymmenessä Hollywood-elokuvassa, muun muassa Alfred Hitchcockin ohjaamassa elokuvassa Noiduttu (1945), josta hän sai Oscar-ehdokkuuden.
Tšehovin ajattelussa atmosfääri on esityksen ”sielu”,  kun taas esityksen ”ruumis” on sen näkyvä osa. Atmosfääri tarkoittaa eräänlaista tunnetilaa, jonka mukaan sanojen sisältö ja tilanteet voivat muuttua. Tšehovin mukaan atmosfääri on esityksen ydin ja johtava idea, jota esitys säteilee, ja  ”sitä pitää kuunnella kuin musiikkia”. Tšehovin kehittämiä näyttelijäntyön metodeja sovelletaan yhä ympäri maailmaa, muun muassa monissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Mihail Tšehov -tekniikaksi kutsuttua psykofyysistä näyttelijäntyön tekniikkaa opetetaan myös Suomessa Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa. Suomalainen teatteriohjaaja ja näyttelijäpedagogi Marjo-Riikka Mäkelä ohjaa ja kouluttaa näyttelijöitä Mihail Tšehov -tekniikan avulla Los Angelesissa.
Teoksia

Tšehov, Mihail: Näyttelijän tekniikasta. (ven. alkuteos  O tehnike aktjora, 1946; engl. To the actor, 1953). Suomennos: Liisa Byckling. Teatterikorkeakoulun julkaisusarja, 60. Helsinki: Taideyliopisto, Teatterikorkeakoulu, 2017. ISBN 978-952-72-1815-0