stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pauli Saarinen
Tuotanto > Tunnetuimpia hittejä ja muita biisejä

Milana: "Kuu riittää" (säv. Pale Saarinen, san. Heikki Salo)
Milana: "Sydän saa merkin" (säv. Pale Saarinen, san. Jiri Nikkinen)
Milana: "Don Pedro" (säv. Pale Saarinen, san. Heikki Salo)
Eija Ahvo: "Kirpparilla" (säv. Pale Saarinen, san. Heikki Salo)
Eija Ahvo: "Kesä on kesä" (säv. Pale Saarinen, san. Juice Leskinen)
Peltsix: "Lihaa ja leikkeleitä" (san. Pale Saarinen-Kari Makkonen, san. Matti Pellonpää)
Peltsix: "Älä mulle" (säv. Pale Saarinen, san. Matti Pellonpää)
Peltsix: "Langetaan loveen" (säv. Pale Saarinen, san. Matti Pellonpää)
Peltsix: "Mikä mieheen meni" (säv. Pale Saarinen-Kari Makkonen, san. Pale Saarinen)
Jukka Gustavson: "Ystäväni" (säv. Pale Saarinen, san. Heikki Salo)
Pale Saarinen: "Devadip" (säv. Pale Saarinen)
Essi Wuorela: "So long ago" (säv. Pale Saarinen, san. Teppo Nuorva)
Sami Saari: "Sä tiedät ehkä sen" (säv. Pale Saarinen, san. Pauli Hanhiniemi)
Hanna-Maria Helenius: "Screaming baby" (säv. Pale Saarinen, san. Hanna-Maria Helenius)
Juha Tapio: "Taivas yllä surujen" (säv. Pale Saarinen, san. Juha Tapio)
Juha Tapio: "Kyynelten polku" (säv. Pale Saarinen, san. Juha Tapio)
Juha Tapio ja Päivi Ristimäki: "Sarastus" (säv. Pale Saarinen, san. Teppo Nuorva)
Päivi Ristimäki: "Olet saari" (säv. Pale Saarinen, san. Timo Turpeinen)
Eija Ahvo ja Päivi Ristimäki: "Tuuli" (säv. Pale Saarinen, san. Timo Turpeinen)
Juha Tapio ja Päivi Ristimäki: "Meitä ympäröi voima" (säv.san. Pale Saarinen)
Timo Rautiainen & Ipanapa-yhtye: "Uimaan aamutuimaan" (säv. Pale Saarinen, san. Pauli Hanhiniemi, sov. Pale Saarinen ja Ipanapa-yhtye)
Jonsu & feat. Jukka Poika: "Sydänten tiellä" (säv. Pale Saarinen, san. Jonsu Salomaa, sov. Pale Saarinen & OEB)
Jonsu: "Bridge of Memories" (säv. Pale Saarinen, san. Jonsu Salomaa, Jesse Hietanen, sov. Pale Saarinen & OEB)
Tuotanto > Muut julkaisut

”Matti, soita Jazzia!” (musiikkiteos, Rytmiryhmä / Novomedia, 1993, 30v-juhlapainos, 2023)
”Matti, soita Jazzia II!” (musiikkiteos, Rytmiryhmä / Novomedia, 1996)
”Aarteita hanurille” (musiikkiteos, Rytmiryhmä / Novomedia, 1997–98)
Tiktak: Hitit... ja enemmän!  (fanikirja, F-kustannus, 2004)
"Olavi Virta – Muistojeni Tango” – TV-henkilödokumentti  (Yle Tv 2 Viihde, 1996)
"Lähikuvassa Matti Pellonpää" (elämäkerta, toimittaja Lauri Timonen, Otava 2009)
"Matti, soita jazzia III!" (musiikkiteos, Rytmipoljento, 2014)
"Musiikkia! Harrastajia ja musiikinystäviä Helsingissä - Haka-kerho esi-Elmuna" (Helsingin kaupunginmuseo, 2015)
"Ikivihreitä klassikoita harmonikalle" (musiikkiteos, Rytmipoljento, 2018)
"Suosikkeja menneiltä ajoilta"  (musiikkiteos, Rytmipoljento, 2019)
"Ranskalaista mosaiikkia – Taito Vainio säv.sov. (musiikkiteos, Rytmipoljento, 2020)
"Matti Pellonpää - Musiikin parissa  (musiikkiteos, Rytmipoljento, 2022)
"Ajaton Junnu - Välähdyksiä Junnu Aaltosesta  (Rytmipoljento, 2024)
Matti Pellonpään elämäkertakirjassa on myös iso luku Peltsix-vuosista. Merkittävä osa kirjan aineistosta pohjautuu Pale Saarisen vuonna 1996 tekemiin haastatteluihin. Toinen painos markkinoilla.
Aiheesta muualla

Roots of Love -yhtyeen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Pachyrhinosaurus

| Pachyrhinosaurus |
| --- | --- |
 Pachyrhinosauruksen luuranko.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Sauropsida
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Linnunlantioiset Ornithischia
Alalahko::  Marginocephalia
Osalahko::  Ceratopsia
Heimo::  Ceratopsidae
Alaheimo::  Centrosaurinae
Tribus::  Pachyrhinosaurini
Suku::  Pachyrhinosaurus  Sternberg, 1950
Lajit
 P. canadensis  P. lakustai  P. perotorum 
Katso myös
   Pachyrhinosaurus Wikispeciesissä   Pachyrhinosaurus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pachyrhinosaurus on sukupuuttoon kuollut kasvinsyöjädinosaurus, joka eli noin 71–61 miljoonaa vuotta sitten myöhäisliitukaudella Maastricht-vaiheella Kanadassa ja Pohjois-Amerikassa ja yksi viimeisimmistä Ceratopsidaeista.
Fossiilit

Pachyrhinosauruksen löysi ensimmäisenä Geologi O. A. Erdman vuonna 1945. Tuolloin hän löysi kappaleita dinosauruksesta, jonka jälkeen hän lähetti ne Charles M. Sternbergille tutkimuksia varten. Vuonna 1946 Pachyrhinosauruksen kallon osia löydettiin Albertasta, Kanadasta. Neljä vuotta myöhemmin Sternberg nimesi lajin nimelle Pachyrhinosaurus. Laji löytyi Scabby Butte -alueelta, joka perustettiin 1880-luvulla. R. Steiner löysi myöhemmin paikalta hyvin säilyneen kallon. Kallon avulla huomattiin, että se oli erikoinen laji.
Kuvaus

Pachyrhinosaurus oli noin 6–8 metrin pituinen, ne olivat 3 metrin korkuisia ja painoivat jopa 1 800 kilogrammaa. Pachyrhinosauruksilla oli kaksi pientä kauluripiikkiä. Pachyrhinosaurus oli jykevä ja paksuluinen. Ne pystyivät kävellä jopa 32 kilometriä tunnissa.
Kuvaus > Luukyhmy

Lajilla ei ollut nenäsarvea, mutta sen sijaan suuri luukyhmy ja niiden pinassa oli karkeita uurteita ja myös kuoppia, jonka takia Sternberg ajatteli, että luukyhmyä käytettiin puskemiseen. Teoria myöhemmin hylättiin sillä kävi ilmi, että nenä ei ollut umpiluuta vaan huokoisempaa ainetta.
Kuvaus > Laumaeläimenä

Kuten muutkin tämän ajan sarvinaamat Pachyrhinosaurus oli laumaeläin, jotta se pysyi turvassa pedoilta. On myös todennäköistä, että Pachyrhinosaurus lisääntyi munimalla niin kuin nykyajan linnut ja ne saattoivat hoitaa poikasiaan.
Ravinto

Pachyrhinosaurus oli kasvinsyöjä dinosaurus. Kuten muutkin Ceratopsidaeit. Se käytti nokkaansa kasvien jauhomiseen. Niillä oli monta hammasta, jotka olivat hyviä ravinnon jauhamiseen. Se söi muun muassa saniaisia.
Eri heimo?

Koska Pachyrhinosaurus oli erityinen laji sen luultiin kuuluvan täysin erilaiseen sarvinaamojen heimoon ja heimolle annettiin nimeksi Pachyrhinosauridae. Mutta myöhemmin todettiin sen olevan läheistä sukua Styracosauruksella. Sammalla saatiin tietää, että Pachyrhinosaurus oli heimon viimeinen ja suurin edustaja.
Lajit

Pachyrhinosaurus luokitellaan kolmeen eri lajiin, jotka eroavat jonkin verran niiden kalloista.
P. canadensis, ensimmäinen löydetty Styracosaurus-laji, jonka Charles M. Sternbergille nimesi vuonna 1948.
P. lakustai, Philip J. Currie vuonna 2008 nimeämä laji.
P. perotorum, Anthony Fiorillo vuonna 2012 nimeämä laji.
Luokitus

Pachyrhinosaurus oli yksi myöhäisimmistä Ornithischia dinosauruksista. Se oli Marginocephalia alalahkossa ja se oli yksi viimeisimmistä Ceratopsidaeista.
Luuranko
P. lakustain kallo
Vanhempi ja nuorempi yksilö
Pekka O. Aro

Pekka Ollinpoika Aro (29. kesäkuuta 1950 Helsinki – 5. huhtikuuta 2003 Peking) oli suomalainen juristi. Hän oli työoikeuden asiantuntija, joka teki uransa ammattiyhdistysliikkeen ja Kansainvälisen työjärjestön ILO:n palveluksessa. Puoluetaustaltaan Aro oli sosialidemokraatti.
Ura

Pekka O. Aron vanhemmat olivat kirjailija Olli Aro ja kansanedustaja Pirkko Aro. Helsingin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta valmistunut Aro toimi jo opiskeluajoistaan lähtien usean SAK:n jäsenliiton lakimiehenä vaikuttaen muun muassa Paperiliitossa. Vuosina 1981–1982 hän toimi Mauno Koiviston presidentinvaalikampanjan varainhankkijana. Vuotta myöhemmin Aro valittiin Kansainvälisen kemian ja energia-alan liiton ICEF:in apulaispääsihteeriksi. Hän vastasi muun muassa 1984 Intiassa tapahtuneen Bhopalin myrkkyonnettomuuden uhrien asiainhoidosta sekä johti tapausta tutkinutta kansainvälistä ammattiliittojen asettamaa ryhmää.
Vuonna 1988 Aro palasi Suomeen ja ryhtyi vetämään palkansaajien keskusjärjestöjen Eurooppa-projektia, jonka tehtävänä oli EU-myönteisen linjan vahvistaminen ay-liikkeen piirissä. Vuonna 1993 Aro siirtyi Budapestiin ILO:n uuden Itä-Euroopan paikallistoimiston johtajaksi. Sieltä hän siirtyi 1997 ILO:nBrysselin päämajaan ja edelleen 1998 järjestön työllisyysosaston koulutuspäälliköksi Geneveen.
Kuolema

Aro kuoli SARS-keuhkokuumeeseen työmatkallaan Pekingissä huhtikuussa 2003. Hän oli saanut tartunnan 23. maaliskuuta Air Chinan lennolla vieressään istuneelta henkilöltä matkalla Bangkokista Pekingiin. Myöhemmin kävi ilmi, että Kiinan viranomaiset olivat pimittäneet tietoja Aron tartuttajan sairastumisesta. Hän oli ensimmäinen Kiinan vuoden 2003 SARS-epidemiaan kuollut ulkomaalainen.
Teokset

Aro, Pekka O. ; Taivalsaari, Eero: SDP:n jäsenkirja : puolueen tilasta ja kehittämisen vaihtoehdoista.  Helsinki:  Munkinseudun sosialidemokraatit ; Suur-Helsingin sosialistiseura ; Töölön sosialidemokraattinen yhdistys, 1974.  ISBN 951-99028-5-6
Aro, Pekka O. ; Skinnari, Jouko: Lasisota.  (Huutomerkki-sarja)  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30414-4-1
Aro, Pekka O. ; Makkonen, Kirsi: Eurooppa muuttuu, Eskoseni! : Suomi, Eurooppa ja yhdentyminen.  Helsinki:  Työväen sivistysliitto, 1992.  ISBN 951-70135-2-3
Aro, Pekka O. ; Impiö, Pekka ; Kemppinen, Reijo: Euroopan unioni : perusteos.  Helsinki:  Ulkoasiainministeriö ; Taloudellinen tiedotustoimisto, 1994.  ISBN 951-47926-1-0
Lino Liviabella

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lino Liviabella. |  Lino Liviabella. |  Lino Liviabella. |  |
Maa:   Italia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Berliini 1936 | Orkesterimusiikki |  |
Lino Liviabella (1902–1964) oli italialainen säveltäjä. Hän osallistui vuoden 1936 Berliinin olympialaisiin, joissa voitti hopeaa orkesterimusiikissa teoksellaan ”Voittaja”.
Neitsaari (Padasjoki)

Neitsaari
Neitsaaren ympärillä on viisi pienempää saarta, joista suurin, Herrainpöytä, sijaitsee pääsaaresta koilliseen.
| --- | --- |
Sijainti:  Padasjoki Päijät-Häme Suomi
Saariryhmä:  Hinttolansaaren saariryhmä
Vesialue:  Päijänne
Korkein kohta:  110 m 
Pinta-ala:  66,9 ha  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Neitsaari  on Päijänteen saari Päijät-Hämeessä Padasjoella. Se kuuluu Päijänteen kansallispuistoon.
Maantietoa

Saari on 1,2 kilometriä pitkä, 800 metriä leveä ja sen pinta-ala on 66,9 hehtaaria . Se sijaitsee Hinttolanselän pohjoisosassa aivan Hinttolansaaren kaakkoispuolella. Saaren välissä on Kuorressalmi, joka kapeimmillaan 50 metriä leveä. Lounaispuolen Haapasaareen on 200 metriä matkaa. Neitsaaren ympärillä on viisi pientä saarta. Niistä suurin saari on Herrainpöytä, joka sijaitsee yli 50 metriä koilliseen. Muut pikkusaaret sijaitsevat Haapasaaren välisessä salmessa ja yksi luoto Neitsaaren etelärannassa. Saari on melko matala, mutta sen eteläosassa sijaitsee mäki, joka yltää noin 110 metrin korkeuteen merenpinnasta eli se kohoaa 32 metrin korkeuteen Päijänteestä.
Saari on metsän peitossa ja sen luoteispuolta on ojitettu. Mäen rinteillä on joitakin pieniä kalliopaljastumia. Se on ollut aikaisemmin metsätalouskäytössä ja siellä suoritettiin taimikossa hiljattain (syksy 2019) harvennushakkuut metsäalueella, joka ehdittiin istuttamaan ennen saaren suojelupäätöstä.
Luontoarvoja

Koko saari, lukuun ottamatta pientä aluetta Lammasniemessä, muodostaa yhtenäisen luonnonsuojelualueen, joka kuuluu Päijänteen kansallispuistoon yhdessä kolmen pikkusaaren kanssa. Kansallispuiston alueet muodostavat yhden Natura 2000-alueen Päijänteen alueen (10 857 hehtaaria, FI0335003).
Historiaa

Petro Pesonen teki inventointimatkan saareen vuonna 2009, jolloin hän havaitsi historiallisen ajan viljelytoiminasta merkkejä. Niitä on löydetty saaren luoteisosalla ja ne ovat joukko kuopanteita jollaisia nauriskuopat ovat olleet. Vuoden 1788 kartassa on saarelle merkitty erillisiä alueita, jotka saattaavat olla kaskimaita ei ajoilta. Maata kaivettaessa tavataan hiilenkappaleita, jotka voivat jäänteitä metsän polttamisesta. On myös löytynyt viljellyn peltomaan alue kaskimaiden reunasta.
Vuoden 1920 taloudellisessa kartassa on saaren pohjoispuolisko merkitty suoksi , mutta kartassa ei näy ihmistoiminnasta merkkejä. Vuoden 1942 taloudellisesta kartassa näkyy länsirannassa keltainen peltotilkku ja saaren ylittävä polku . Vuosien 1969, 1985 ja 1992 peruskartoissa ei sitä vastoin näy ihmistoiminnasta merkkejä. Vaikka Hinttolansaaressa on ollut vapaa-ajan asuntoja, ei niitä ole rakennettu Neitsaareen.
Viereiseltä saarelta Herrainpöydältä tunnetaan lapinraunio.
Diakoniikka

Diakoniikka eli diakoniatiede on käytännöllisen teologian osa-alue, joka tutkii diakoniaa. Diakoniikka tarkastelee muun muassa diakonian käytäntöjä ja siihen liittyvää etiikkaa, ihmiskuvaa sekä sosiologisia ilmiöitä.
Diakonia syntyi käsitteenä 1800-luvun alkupuoliskolla. Alkuun diakoniaa tarkasteltiin poimeniikan eli sielunhoito-opin alalla. Diakoniikka kehittyi omaksi teologian alakseen 1800-luvun lopulla.
Suomen urheilu 1972

Suomen urheilu 1972 käsittelee vuoden 1972 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Lasse Virén | Yleisurheilu |
| 2. | Pekka Vasala | Yleisurheilu |
| 3. | Marjatta Kajosmaa | Hiihto |
| 4. | Jarno Saarinen | Moottoripyöräily |
| 5. | Tapio Kantanen | Yleisurheilu |
| 6. | Rauno Miettinen | Hiihto |
| 7. | Leo Linkovesi | Pikaluistelu |
| 8. | Reima Virtanen | Nyrkkeily |
| 9. | Risto Björlin | Paini |
| 10. | Kyösti Laasonen | Jousiammunta |
Lähde: 
Naisten listalla kolme parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Marjatta Kajosmaa | Hiihto |
| 2. | Pirjo Seppä | Suunnistus |
| 3. | Mona-Lisa Strandvall | Yleisurheilu |
Lähde:
Olympialaiset

Sapporon talviolympialaisissa Suomi jäi ensi kertaa olympiahistoriansa aikana ilman kultamitalia. Mitalisaalis oli neljä hopeaa ja yksi pronssi, joilla Suomi sijoittui mitalitilastossa 15:nneksi.
Münchenin kesäolympialaisissa Suomi saavutti kolme kultamitalia, yhden hopean sekä neljä pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi oli neljästoista.
Ampumahiihto

Sapporon talviolympialaisissa Suomen viestijoukkue Esko Saira, Juhani Suutarinen, Heikki Ikola ja Mauri Röppänen saavutti hopeaa. Henkilökohtaisessa kilpailussa Yrjö Salpakari sijoittui viidenneksi ja Esko Saira kuudenneksi.
Autourheilu

Jyväskylän suurajot voitti Saabilla ajanut Simo Lampinen kolmannen kerran urallaan.
Jalkapallo

Suomen maajoukkue pelasi kahdeksan maaottelua, joista se voitti kaksi ja pelasi kolmessa tasapelin. Maailmanmestaruuskilpailujen karsinnat Olavi Laaksosen valmentama Suomi aloitti kesäkuussa Helsingin olympiastadionilla voittamalla ensi kertaa kohtaamansa Albanian 1–0, ja syyskuussa samassa paikassa Suomi pelasi Romanian kanssa tasan 1–1. Kolmannessa MM-karsintaottelussaan lokakuussa Dresdenissä Suomi hävisi Saksan demokraattiselle tasavallalle 5–0. Tasapeleihin Suomi ylsi myös toukokuussa Turussa Norjan kanssa lukemin 0–0 ja heinäkuussa Vaasassa Neuvostoliiton kanssa maalein 1–1. Kauden toinen voitto tuli heinäkuussa Lyypekissä Saksan liittotasavallan amatöörimaajoukkueesta maalein 1–2. Vuoden kuudesta suomalaismaalista kuopiolainen Olavi Rissanen teki kolme.
Miesten Suomen-mestaruuden voitti toisen peräkkäisen kerran Turun Palloseura, hopeaa sai Mikkelin Palloilijat ja pronssille sijoittui Lahden Reipas.
Naisten Suomen-mestaruudesta pelattiin virallisesti ensimmäisen kerran. Mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi, joka pelasi loppuottelussa Helsingin IFK:n kanssa ensin maalittoman tasapelin mutta voitti uusintaottelun 1–0.
Jousiammunta

Münchenin kesäolympialaisissa Kyösti Laasonen saavutti pronssia.
Jääkiekko

Sapporon talviolympialaisten jääkiekkoturnauksessa Suomi sijoittui viidenneksi vaikka voittikin Ruotsin 4–3.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Prahassa, Tšekkoslovakiassa Suomi sijoittui kuuden joukkueen turnauksessa neljänneksi. Suomi hävisi ensimmäisellä ottelukierroksella Sveitsille 2–3 mutta voitti toisella kierroksella Ruotsin 5–4.
Suomen-mestaruuden voitti 12 joukkueen runkosarjan ja kuuden joukkueen ylemmän loppusarjan jälkeen Tampereen Ilves, hopeaa sai Helsingin Jalkapalloklubi ja pronssille sijoittui Helsingin IFK.
Jääpallo

Suomen-mestaruuden voitti kemiläinen Veitsiluodon Vastus, hopeaa sai Warkauden Pallo -35 ja pronssille sijoittui Helsingin IFK.
Koripallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti viidennen peräkkäisen kerran espoolainen Tapion Honka, hopeaa sai Helsingin NMKY ja pronssille sijoittui Helsingin Kisa-Toverit.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Nokian Urheilijat, hopeaa sai helsinkiläinen Työväen Mailapojat ja pronssille sijoittui helsinkiläinen Karhun Pojat.
Käsipallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti Helsingin IFK, hopeaa sai toinen helsinkiläisseura Kiffen ja pronssille sijoittui karjaalainen BK-46.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Helsingin IFK, hopeaa sai Katajanokan Haukat ja pronssille sijoittui Esbo IF.
Lentopallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti neljännen peräkkäisen kerran hämeenlinnalainen Luolajan Kajastus, hopeaa sai Kuopion NMKYU ja pronssille sijoittui Karhulan Rateko.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti helsinkiläinen Wartti, hopeaa sai toinen helsinkiläisjoukkue Lautta-Pojat ja pronssille sijoittui Helsingin Elite.
Moottoripyöräily

Ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruussarjassa Jarno Saarinen voitti ensimmäisenä suomalaisena moottoripyöräilijänä maailmanmestaruuden. Hän saavutti 250-kuutioisten sarjan mestaruuden lisäksi MM-hopeaa 350-kuutioisissa.
Nykyaikainen viisiottelu

Münchenin kesäolympialaisissa Suomen joukkue saavutti pronssia kokoonpanolla Risto Hurme, Veikko Salminen ja Martti Ketelä. Henkilökohtaisissa tuloksissa Hurme sijoittui kahdeksanneksi.
Nyrkkeily

Münchenin kesäolympialaisissa Reima Virtanen saavutti hopeaa alle 75-kiloisten sarjassa. Jouko Lindbergh sijoittui alle 57-kiloisten sarjassa viidenneksi.
Paini

Münchenin kesäolympialaisissa Risto Björlin saavutti pronssia kreikkalais-roomalaisen painin alle 57-kiloisten sarjassa ja Raimo Hirvonen sijoittui alle 48-kiloisissa neljänneksi.
Painonnosto

Münchenin kesäolympialaisten painonnostokilpailuissa Jouko Leppä sijoittui parhaana suomalaisena yli 110-kiloisten sarjassa neljänneksi.
Pikaluistelu

Sapporon talviolympialaisissa Seppo Hänninen sijoittui viidenneksi ja Leo Linkovesi kuudenneksi 500 metrillä. Kimmo Koskinen oli 10 000 metrillä ja Tuula Vilkas 3 000 metrillä seitsemäs.
Sprintterien maailmanmestaruuden voitti Leo Linkovesi.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Sapporon talviolympialaisten pohjoismaisissa hiihtolajeissa Marjatta Kajosmaa saavutti hopeaa 5 kilometrin hiihdossa ja pronssia 10 kilometrillä. Viestissä Helena Takalo, Hilkka Kuntola ja Kajosmaa saavuttivat hopeaa. Juha Mieto sijoittui 15 kilometrillä neljänneksi 0,06 sekunnilla mitalisijan hävinneenä. Yhdistetyssä Rauno Miettinen saavutti hopeaa ja Erkki Kilpinen sijoittui neljänneksi. Mäkihypyn suurmäessä Tauno Käyhkö oli neljäs 0,1 pisteellä mitalisijan hävinneenä.
Suunnistus

Maailmanmestaruuskilpailuissa Suomen naisten viestijoukkue Sinikka Kukkonen, Pirjo Seppä ja Liisa Veijalainen voitti kultaa. Henkilökohtaisella matkalla Pirjo Seppä saavutti hopeaa.
Yleisurheilu

Münchenin kesäolympialaisissa Lasse Virén voitti kultaa 10 000 metrin ja 5 000 metrin juoksuissa sekä Pekka Vasala 1 500 metrin juoksussa. Tapio Kantanen saavutti pronssia 3 000 metrin estejuoksussa.
Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Antti Kalliomäki saavutti pronssia seiväshypyssä.
Lasse Virén teki maailmanennätykset kahden mailin juoksussa 14.8. Tukholmassa (8.14,0), 10 000 metrillä 3.9. Münchenissä voittaessaan olympiakultaa (27.38,4) sekä 5 000 metrillä 14.9. Helsingissä (13.16,4).
Raimo Vilén sivusi 27.7. Helsingin Vuosaaressa 100 metrin juoksun käsiajanoton Euroopan-ennätystä 10,0. Pekka Vasala teki 20.8. Helsingissä Suomi–Ruotsi-maaottelussa 800 metrin juoksun Euroopan-ennätyksen 1.44,5.
Eulerin kirjapalkinto

Eulerin kirjapalkinto (engl. Euler Book Prize) on sveitsiläisen matemaatikon Leonhard Eulerin mukaan nimetty palkinto, jonka yhdysvaltalainen järjestö Mathematical Association of America (MAA) jakaa vuosittain henkilöille, jotka tuovat kirjoillaan matematiikan eri osa-alueita yleisön tietoisuuteen.
Palkintorahasto muodostettiin matemaatikko Paul Halmosin ja hänen vaimonsa Virginian lahjoituksesta vuonna 2005. Ensimmäinen palkinto jaettiin vuonna 2007, jolloin MAA juhlisti Eulerin syntymän 300–vuotisjuhlaa.
Palkitut

2007: John Derbyshire, Prime Obsession: Bernhard Riemann and the Greatest Unsolved Problem in Mathematics (Joseph Henry Press, 2003). Kirjan aiheena on Riemannin hypoteesi, Riemannin zeeta-funktion nollakohtien paikat sekä niiden soveltaminen alkulukujen sijoittumisen tutkimisessa.
2008: Benjamin Yandell, The Honors Class: Hilbert's Problems and Their Solvers (AK Peters, 2002). Kirjan aiheena on Hilbertin ongelmien ratkaisut ja niiden löytäneiden henkilöiden elämäkerrat. Palkinto jaettiin jälkikäteen vuonna 2004 kuolleelle Yandellille.
2009: Siobhan Roberts, King of Infinite Space: Donald Coxeter, the Man Who Saved Geometry (Walker & Company, 2006). Elämäkerta matemaatikko Harold Scott MacDonald Coxeterista ja hänen vaikutuksestaan geometrian tutkimusalaan.
2010: David S. Richeson, Euler’s Gem: The Polyhedron Formula and the Birth of Topology (Princeton University Press, 2008). Kirjan aiheena on miten Eulerin kaava Malline:Math kytkeytyy solmuihin, särmiin ja tahkoihin konveksisiin monitahokkaisiin. Sisältöihin kuuluvat myös tarkastelu Eulerin ensihavainnoista vuodelta 1750 moderniin topologia sekä matemaatikoihin William Thurstoniin ja Grigori Perelmaniin.
2011: Timothy Gowers, The Princeton Companion to Mathematics (Princeton University Press, 2008). Kirjan aiheena on modernin matematiikan tutkimus, johon on koottu 133 matemaattista kirjoitelmaa.
2012: Daina Taimina, Crocheting Adventures with Hyperbolic Planes (A. K. Peters, 2009). Kirjan aiheena on hyperbolinen geometria ja sen hahmottaminen kutomisen avulla.
2013: Persi Diaconis, Ronald Graham, Magical Mathematics . The mathematical ideas that animate great magic tricks (Princeton University Press, 2011). Kirjan aiheena on taikatemppujen ja taikureiden matematiikka.
2014: Steven Strogatz, The Joy of x: A Guided Tour of Math, from One to Infinity (Houghton Mifflin Harcourt, 2012).
2015: Edward Frenkel, Love and Math: The Heart of Hidden Reality (Basic Books, 2013).
2016: Jordan Ellenberg, How Not to Be Wrong: The Power of Mathematical Thinking (Penguin Press, 2014).
2017: Ian Stewart, In Pursuit of the Unknown: 17 Equations That Changed the World (Basic Books, New York, 2012).
2018: Matt Parker, Things to Make and Do in the Fourth Dimension (Farrar, Straus and Giroux, 2014).
2019: Cathy O'Neil, Weapons of Math Destruction (Crown, 2016).
2020: Tim Chartier, Math Bytes: Google Bombs, Chocolate-Covered Pi, and Other Cool Bits in Computing (Princeton University Press, 2014).
2021 Francis Su ja Christopher Jackson, Mathematics for Human Flourishing, with reflections by Christopher Jackson (Yale University Press, 2020).
Vladimír Eminger

| Vladimír Eminger |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1992 (ikä 32) Litvínov, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Ema
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  188 cm
Paino:  86 kg
Seura
Seura:  Fischtown Pinguins
Sarja:  DEL
Pelinumero:  40
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Kärpät (SML) HC Sparta Praha (ČEL) BK Mladá Boleslav (ČEL) HC Slovan Ústí nad Labem (Tšekki 2) HC Karlovy Vary (ČEL)
Vladimír Eminger (s. 3. huhtikuuta 1992 Litvínov, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Saksan DEL-joukkue Fischtown Pinguinsissa. Hän laukoo oikealta.