stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkojen pesu
Ortodoksinen kirkko

Palvelus toimitetaan yhdessä hiippakunnan seurakunnista kerran vuodessa eli kiirastorstaina, ortodoksisittain Suurena Torstaina. Siihen ottaa osaa hiippakunnan piispa ja kaksitoista pappia tai seurakunnan jäsentä.
Palvelusta varten asetetaan kirkkoon kaksitoista tuolia kahteen riviin vastakkain; niille istuu koko seurakunnan papisto, ja jos heitä ei löydy kahtatoista, joukko täydennetään diakoneilla, alidiakoneilla, lukijoilla,kirkonisännöitsijällä sekä ahkerasti kirkossa käyvillä seurakunnan miespuolisilla jäsenillä; tehtävä on kunniatehtävä. Tehtävään valitut esittävät kahtatoista apostolia ensimmäisen ehtoollisen edellä; seurakunnan kirkkoherra esittää apostoli Pietarin roolia. Kaikilla on jumalanpalveluspuvut, papeilla epitrakiili, hihat ja feloni, alemmalla papistolla ja maallikoilla stikarit.
Alkurukouksien jälkeen apostolit asettuvat paikoilleen; kaikki riisuvat valmiiksi oikean jalan kengän ja sukan. Piispa saapuu ylidiakonin saattamana, pukeutuneena vain alusstikariin ja omoforiin; diakoni lukee ensimmäisen ehtoollisen asettamista koskevaa evankeliumia (Joh. 13:3-17); piispa riisuu omoforin ja vyöttää itsensä pellavaliinalla; avustaja kaataa vettä kannusta pesuastiaan ja piispa pesee jokaisen apostolin esittäjän oikean jalan.
Kun lukija tulee kirkkoherran kohdalla tekstinosaan "Kun Jeesus tuli Simon Pietarin kohdalle", käydään asianmukainen keskustelu:
»"Herra, sinäkö peset minun jalkani?" 7 Jeesus vastasi: "Tätä, minkä nyt teen, sinä et vielä käsitä, mutta myöhemmin sinä sen ymmärrät." 8 Pietari sanoi hänelle: "Sinä et ikinä saa pestä minun jalkojani!" Jeesus vastasi: "Jos minä en pese sinua, ei sinulla ole sijaa minun luonani." 9 Silloin Simon Pietari sanoi: "Herra, älä pese vain jalkojani, pese myös kädet ja pää." 10 [i] Tähän Jeesus vastasi: "Se, joka on kylpenyt, ei tarvitse pesua, hän on jo puhdas.* Ja te olette puhtaita, ette kuitenkaan kaikki."»
Tämän jälkeen piispa pukee omoforin ylleen ja toimittaa palveluksen loppuun.
Palvelus symboloi ensimmäisen pääsiäisen tapahtumia ja on määritelty nöyryyden osoitukseksi.
Palvelus on erittäin suosittu ja se onkin toimitettu Helsingin Uspenskin katedraalissa katkeamattomana koko Suomen oman hiippakunnan olemassaolon ajan eli vuodesta 1896. Koko Suomen alueella se aloitettiin vuonna 1936 kun Viipurin piispa Aleksanteri vihittiin edellisenä vuonna virkaansa.
Vain Karjalan hiippakunnassa oli pitkähkö tauko vuosina 1972–1988, kun vakavasti sairastunut arkkipiispa Paavali ei saanut lääkärin määräyksestä toimittaa tätä raskasta palvelusta. Vasta arkkipiispa Johannes aloitti käytännön uudelleen Kuopiossakin.
Katolinen kirkko

Katolisessa kirkossa on jalkojenpesun seremonia osa kiirastorstain messua.
Pyhän viikon uudelleenjärjestelyn jälkeen paavi Pius XII (1955) mahdollisti jalkojen pesun osana kiirastorstain messua. Se toimitetaan saarnan jälkeen ja se voidaan suorittaa jokaisessa seurakunnassa. Ohjeiden mukaan sen tulee tapahtua symbolisena ilmaisuna palvelevasta rakkaudesta, eikä ole välttämätöntä, että siinä olisi mukana 12 henkilöä, joiden jalat pestään. Jalkojen pesu tapahtuu yleisesti tuomiokirkoissa ja luostarien kirkoissa.
Vuonna 2016 paavi Franciscus kumosi säännön, jonka mukaan jalkojen pesu voitiin suorittaa vain miehille. Hänen antamansa ohje sanoo, että osallistujat valitaan "kaikkien Jumalan kansan jäsenten joukosta": miehiä, naisia nuoria, lapsia, vahnhuksia, terveitä, sairaita tai vammaisia. Paavi Franciscus toimi näin jo Buenos Airesin arkkipiispana ja jatkoi sitä paavina, jolloin hän ei enää pese kahdentoista papin jalkoja, vaan syrjäytyneiden sosiaaliryhmien miehiä, naisia ​​ja nuoria. Esimerkiksi vuonna 2015 hän vietti kiirastorstain messua nuorisovankilassa ja pesi 12 vangin, jalat, heidän joukossan myös musliminainen.
Protestanttiset kirkot

Jalkainpesu on Adventtikirkoissa tutuksi tullut tapa pestä jalat ehtoollisen yhteydessä. Tässä halutaan seurata Jeesuksen antamaa esimerkkiä, koska Jeesus pesi opetuslastensa jalat ennen ehtoollisen nauttimista. Jalkainpesu liittyy kiinteästi ehtoollisen viettoon symbolisena nöyryyden ja palvelemisen osoituksena.
Myös joissakin protestanttisissa kirkoissa on oheita kiirastorstaina toimitettavalle jalkojen pesulle. Ruotsin kirkon jumalanpalvelusten virikemateriaalissa on järjestys ja ohjeita miten jalkojen pesu voidaan liittää kiirastorstain messuun.
Jalkojen pesu St Asaphin tuomiokirkossa, Walesissa
Åsa

| Åsa |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  13. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Aase
Nimen alkuperä:  aasa-jumalat
Infobox OKNimi-testi OK: 
Åsa on ruotsalainen naisen etunimi. Nimi on lainattu islantilaisten tarujen aasa-jumalista, mutta voidaan käsittää myös lyhentymäksi muista Ås- tai As-alkuisista nimistä, kuten Aslög tai Astrid. Nimen teki tunnetuksi erityisesti Henrik Ibsenin vuonna 1867 kirjoittama runonäytelmä Peer Gynt, jossa päähenkilön äiti on nimeltään Åsa.
Suomessa on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut vuoden 2019 loppuun mennessä 1 176 Åsa-nimistä henkilöä. Åsan nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 13. kesäkuuta.
Tunnettuja Åsa-nimisiä

Åsa Hellman (s. 1947), suomalainen keramiikkataiteilija
Åsa Jinder (s. 1963), ruotsalainen avainviulisti
Åsa Larsson (s. 1966), ruotsalainen kirjailija
Åsa Larsson Blind (s. 1980), ruotsinsaamelainen poliitikko
Åsa Lind (s. 1958), ruotsalainen lasten- ja nuortenkirjailija
Åsa Lindberg (s. 1979), suomalainen yleisurheilija
Åsa Linderborg (s. 1968), ruotsalainen historioitsija, kirjailija ja kulttuuritoimittaja
Åsa Lindhagen (s. 1980), ruotsalainen poliitikko ja ministeri
Åsa Nilsonne (s. 1949), ruotsalainen rikoskirjailija ja psykiatri
Åsa Norrie, o.s. Lövdahl (s. 1968), Miss Suomi 1989
Åsa Regnér (s. 1964), ruotsalainen poliitikko, ministeri ja UN Womenin apulaispääjohtaja
Åsa Ringbom (s. 1945), suomalainen taidehistorian professori
Åsa Romson (s. 1972), ruotsalainen poliitikko ja ministeri
Åsa von Schoultz (s. 1973), suomalainen valtio-opin professori
Åsa Svensson (s. 1975), ruotsalainen tennispelaaja
Åsa Torstensson (s. 1958), ruotsalainen poliitikko ja ministeri
Åsa Wennström (s. 1960), suomalainen jalkapalloilija
Åsa Wikforss (s. 1961), ruotsalainen filosofian professori ja kirjailija
Åsa Zanon (1907–1989), suomalainen toimittaja ja kirjailija
Kuvitteellisia Åsa-nimisiä

Åsa, Peer Gyntin äiti Henrik Ibsenin näytelmässä
Åsa-Nisse, Stig Cederholmin luoma sarjakuva- ja elokuvahahmo
Emil Zilliacus

| Emil Zilliacus |
| --- | --- |
 Emil Zilliacus
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1878 Tampere
Kuollut: 7. joulukuuta 1961 (83 vuotta) Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kirjallisuushistoria
Gustaf Emil Zilliacus (1. syyskuuta 1878 Tampere – 7. joulukuuta 1961 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija ja Helsingin yliopiston kirjallisuushistorian dosentti sekä antiikin kirjallisuuden professori.
Elämänvaiheet

Zilliacuksen vanhemmat olivat insinöörikapteeni Mauritz Emil Zilliacus ja Matilda Vilhelmina Grönfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1896 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1900 ja tohtoriksi 1905. Zilliacus toimi Helsingin yliopiston kirjallisuushistorian dosenttina 1909–1943 ja antiikin kirjallisuuden henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina 1943–1945. Hän sai professorin arvonimen 1940 sekä filosofian kunniatohtorin arvon Göteborgin korkeakoulusta 1941 ja Oslon yliopistosta 1951.
Zilliacus kuului 1900-luvun alussa Euterpe-lehden piirissä toimineeseen suomenruotsalaisten kirjailijoiden ja taiteilijoiden ryhmään. Hän oli perustamassa Euterpe-lehden seuraajaksi Argus-lehteä vuonna 1907 ja toimi Nya Argus -lehden päätoimittajana 1911–1932. Zilliacus oli Finlands Svenska Författareföreningin puheenjohtajana 1929 ja 1933–1935 ja Pohjoismaisen kirjailijaneuvoston jäsen vuodesta 1919, varapuheenjohtaja 1925–1928 sekä puheenjohtaja 1929. Lisäksi hän oli valtion kirjallisuuspalkintolautakunnan jäsenenä 1909, 1911 ja 1913 sekä kirjallisuuden asiantuntijalautakunnan jäsenenä 1918–1926.
Suomalaisten odottaessa 1930-luvun lopulla kirjallisuuden Nobel-palkintoa tulevaksi lopulta Suomeen ja nimenomaan F. E. Sillanpäälle, tuli palkintokamppailun tielle 1930-luvun puolivälissä Suomessa käyty kielitaistelu. Ruotsin akatemia karsasti aitosuomalaista liikehdintää ja mielipideilmastoa. Tällöin esitettiin kompromissiratkaisuna Nobel-ehdokkaaksi nimeämiseksi jaettua ehdokkuutta muun muassa Sillanpään ja Zilliacuksen kesken.
Tuotanto

Zilliacus käänsi ruotsiksi antiikin kirjailijoiden teoksia: Aiskhyloksen koko tuotannon, Sofokleen, Euripideen ja Menandroksen näytelmiä sekä muinaiskreikkalaista lyriikkaa ja epigrammeja. Hän korosti antiikin tekstien kirkasta, “apollonista” puolta ja hyljeksi “dionyysistä” elementtiä, jota esimerkiksi filosofit Friedrich Nietzsche ja Vilhelm Ekelund toivat esille.
Zilliacus oli esseisti ja matkakirjailija, jonka proosatekstitkin käsittelivät Välimeren aluetta. Hän kirjoitti myös klassismittaisia runoja, jotka perustuivat usein omakohtaisiin kokemuksiin, erityisesti Välimeren-matkoihin. Runot ovat kirkkaita, miehisiä ja muotopuhtaita. Häntä on sanottu viimeiseksi suomenruotsalaiseksi klassisen linjan lyyrikoksi. Hän oli individualisti ja paatoksellinen humanisti.
Yksityiselämä

Emil Zilliacus oli naimisissa vuodesta 1905 Ingrid Wegeliuksen kanssa. Heillä oli kolme poikaa ja yksi tytär. Lapsista tunnetuimmat ovat kreikan kirjallisuuden professori Johan Henrik Zilliacus (1908–1992) sekä kirjailija ja toimittaja Benedict Zilliacus (1921–2013).
Teoksia > Tutkielmia

Den nyare franska poesin och antiken. Kirjallisuushistorian väitöskirja. 1905
Die Sage von Gyges und Kandaules bei einigen modernen Dichtern. Finska Vetenskaps-Societeten, Helsingfors 1909
Giovanni Pascoli et l’antiquité 1909
Grekisk lyrik. Lilius & Hertzberg, Helsingfors 1911, 2. utvidgade och omarbetade upplaga, Schildt, Helsingfors 1928
Sophokles. Schildt, Helsingfors 1919 (suomennettu nimellä Sophokles, WSOY 1920)
Pilgrimsförder i Hellas. Schildt, Helsingfors 19xx (suomennettu nimellä Toivioretkiä Hellaassa, WSOY 1950)
Eldprov. Schildt, Helsingfors 1927 (salanimellä Johan Alvik)
Italienare. Schildt, Helsingfors 1930
Lans och lyra: Litterära studier och kåserier. Schildt, Helsingfors 1933
Karelare och annat folk, kertomuksia. Schildt, Helsingfors 1934
Tempe och Thermopyle: Resebilder. Schildt, Helsingfors 1937
Choros: Studier över grekisk körlyrik. Schildt 1939
Eros och Eris: Studier i grekisk poesi. Schildt, Stockholm 1948
Aischylos. Natur och kultur, Stockholm 1951
Vid brasan med Horatius. Almqvist & Wiksell, Stockholm 1953
Teoksia > Runoutta

Offfereld. Schildt 1915
Hellenika. Schildt 1917
I grottan. Schildt 1920
Soluret. Schildt 1926
Templet: Kantat vid den av Åbo Akademis Humanistiska och Matematisk-naturvetenskapliga fakulteter den 24 september år 1927 anställda filosofiemagister- och filosofiedoktorspromotionen. Åbo Akademi 1927
Valda dikter. Schildt 1928
Templet. Schildt 1931
Hellas och Hesperien: Ett dikturval. Bonnier, Stockholm 1935
Minnesaltaret. Schildt 1936
Ett knippe Gotlandsdikter, särtryck ur diktsamlingen Minnesaltaret. 1936
Vandring. Schildt 1938
Finlands festspel: Ett knippe tidsdikter. Schildt 1940
Runebergsdagar: Dikt föredragen vid samfundet Sverige-Finlands Runebergs-afton i Konserthuset den 5 februari 1940. Hugo Geber, Uppsala 1940
Silverhöst. Schildt 1943
Xenion: Ett knippe fillfällighetsvers. Helsingfors 1953
Brunnarna: Valda dikter 1915–1950. Schildt 1958
Palkintoja ja huomionosoituksia

Valtion kirjallisuuspalkinto 1926, 1932
SLS:n (Svenska Litteratursällskapet i Finland) Lybeckska priset 1927
Ruotsin akatemian suuri kultamitali 1930
Svenska litteratursällskapetin palkinto 1937, 1943
Waldemar von Frenckellin säätiön runoilijapalkinto 1946
SLS:n Forskning och vitterhet -mitali 1961
Aiheesta muualla

Riikonen, H. K.: ”Zilliacus, Emil (1878–1961)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 818–819.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Eteläkarjalaisia kirjailijoita: Emil Zilliacus (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin yliopiston opettaja- ja virkamiesmatrikkeli 1640–1917, osa P–Ö (Arkistoitu – Internet Archive)
Zilliacus, Emil hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Zilliacus (vas.) vastaanottaa SLS:n mitalin ”Forskning och vitterhet” Olav Ahlbäckilta vuonna 1961.
Arvonkorotusrahasto

Arvonkorotusrahasto on kirjanpidossa taseessa oleva oman pääoman erä. Arvonkorotusrahastoon voidaan merkitä se rahamäärä, jolla yhtiön maa- ja vesialueiden tai arvopapereiden arvo on pysyvästi noussut tilinpäätöspäivään mennessä.
Arvonkorotusrahasto kuuluu osakeyhtiön tai osuuskunnan sidottuun omaan pääomaan.
Arvonkorotuksen merkitys

Arvonkorotuksen avulla informoidaan, paljonko kohteesta saataisiin, jos se myytäisiin.
Yleensä firmojen oma pääoma kasvaa tuotetun voiton tai omistajien tekemien sijoitusten kautta. Joskus omaa pääomaa voidaan korottaa myös arvonnousun avulla. Näitä arvonkorotuksia tehdään, jotta saataisiin parempi taseasema.
Arvonkorotuksen myötä taseen molemmat puolet (vastaavaa ja vastattavaa) nousevat yhtä paljon kyseisenä vuonna, jona korotus tehdään. Arvonkorotus vaikuttaakin vain taseeseen eikä sillä ole vaikutusta tuloslaskelmaan. Arvonkorotuksista ei mene tuloveroa.
Arvonnousua voi kannattaa yrittää esimerkiksi, jos osakeyhtiö on pakkoselvitystilassa.selvennä
Arvonkorotuksen muodostaminen

Arvonkorotus voidaan muodostaa pysyvien vastaavien maa- ja vesialueista sekä arvopapereista, jotka eivät ole rahoitusvälineitä. Arvonkorotukseen soveltuvia arvopapereita ovat muun muassa kiinteistöosakkeet. Arvonkorotusta ei voi tehdä muista kuin edellä mainituista omaisuuslajeista. Kiellettyä on muodostaa arvonkorotus esimerkiksi pörssiarvopapereista, taideteoksista tai kuva- ja äänitallenteiden IPR-oikeuksista. Aiemmin arvonkorotuksia voitiin muodostaa myös rakennuksiin; enää se ei ole mahdollista, mutta vanhat arvonkorotukset saa säilyttää niin kauan kuin ne ovat aiheellisia.
Arvonkorotuksia ei ole pakko tehdä. Arvonkorotuksen voi tehdä, jos sen edellytykset täyttyvät. Edellytyksiä ovat olennainen ja pysyvä arvonnousu sekä varovaisuuden ja johdonmukaisuuden noudattaminen. Arvonnousun olennaisuudelle ei ole määrätty kiinteää rajaa, mutta sen tullee olla vähintään 10 %. Pysyvyys tarkoittaa, ettei arvo tiedossa tai ennustettavissa olevien perusteiden mukaan alennu ainakaan ennustettavassa tulevaisuudessa.
Korotuksen määrä on vapaasti valittavissa nollan ja sallitun enimmäismäärän väliltä. Korotuksissa on noudatettava samaa korotusperiaatetta kaikkiin samanlaisiin korotuskohteisiin. Periaatteena voi olla esimerkiksi, että korotus on 90 % sallitusta enimmäismäärästä. On suositeltavaa, ettei arvonkorotuksia tehdä enimmäismääräisinä. Tämä johtuu varovaisuuden periaatteesta ja siitä, että todellisessa myyntitilanteessa jouduttaisiin suorittamaan myyntikuluja ja ehkä myös tuloveroa.
Koska arvonkorotukseen liittyy monia muoto-, dokumentointi- ja selonottovelvollisuuksia suositellaan, että arvonkorotusten muodostamisia tehdään pidättyväisesti ja siitä hankitaan aina ulkopuolinen asiantuntijatodiste.
Arvonkorotuksen peruuttaminen

Arvonkorotus on peruutettava, jos sen edellytykset eivät myöhemmässä tilinpäätöksessä enää ole voimassa. Tästä johtuu, että arvonkorotuskohteista on yleensä tarpeen hankkia ulkopuolisten asiantuntijoiden kirjalliset arviot aina tilinpäätösten laatimisen yhteydessä.
Kun arvonkorotuksen kohde myydään tai muuten luovutetaan pois, arvonkorotus peruutetaan. Jos omaisuudesta saadaan myyntivoittoa, yhtiön tulos nousee ja nousu kirjataan vapaaseen omaan pääomaan. Myyntivoitosta maksettava vero pienentää tulosta. Veron vuoksi oman pääoman kokonaismäärä voi myynnin johdosta laskea, vaikka omaisuus myytäisiinkin voitolla.
Arvonkorotusrahaston saldoa ei voi siirtää taseen muihin eriin. Rahastoa ei voi pienentää millään muulla tavalla kuin peruuttamalla aiemmin tehty arvonkorotus. Aiemmin arvonkorotusrahastosta voitiin tehdä siirtoja osakepääomaan. Jos sellainen siirto on aiemmin tehty ja arvonkorotusrahaston saldo ei enää riitä jonkin arvonkorotuksen peruuttamiseksi, peruutus on tehtävä vapaasta omasta pääomasta.
Suhde käyvän arvon rahastoon ja uudelleenarvostusrahastoon

Arvonkorotusrahasto on eri rahasto kuin rahoitusvälineisiin liittyvä käyvän arvon rahasto tai IFRS-tilinpäätöksen mukainen uudelleenarvostusrahasto. Arvonkorotukset ja rahoitusvälineiden käyvän arvon mukainen laskenta eivät ole toistensa vaihtoehtoja. Rahoitusvälineisiin, joihin voitaisiin tehdä käyvän arvon periaatetta, ei voi tehdä arvonkorotuksia.
Georgi Žukov

| Georgi Konstantinovitš Žukov> Гео́ргий Константи́нович Жу́ков |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1896 Strelkova, Kalugan alue
Kuollut: 18. kesäkuuta 1974 (77 vuotta) Moskova
Kansalaisuus:   Venäjä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjän keisarikunta  Neuvostoliitto
Palvelusvuodet:  1915–1957
Taistelut ja sodat:  Venäjän sisällissota, 1. ja 2. maailmansota
Sotilasarvo:  Neuvostoliiton marsalkka
 Nimikirjoitus
Georgi Konstantinovitš Žukov (ven. Гео́ргий Константи́нович Жу́ков, 1. joulukuuta (J: 19. marraskuuta) 1896 Strelkovka –18. kesäkuuta 1974 Moskova) oli Neuvostoliiton marsalkka ja tärkein Neuvostoliiton komentaja toisen maailmansodan aikana.
Nuoruus

Žukov syntyi Strelkovkassa, Kalugan maakunnassa (nyt Kalugan alue). Opiskeli turkkurin ammattiin. Hän liittyi asevelvollisena keisarillisen armeijan rakuunarykmenttiin elokuussa 1915, ensimmäisen maailmansodan aikana. Žukov sai Pyhän Yrjön ristin ja ylennettiin aliupseeriksi urheudestaan. Hän liittyi bolševikkeihin lokakuun vallankumouksen jälkeen, jolloin hänen köyhästä taustastaan tuli etu. Venäjän sisällissodan aikana hän oli ratsuväenkomentaja ja sai punalipun mitalin. Jälkeenpäin hän opiskeli Frunzen sotilasakatemiassa, josta valmistui 1931. Hän nousi tasaisesti hierarkiassa selvittyään vuosien 1937–1939 puhdistuksista.
Žukov johti menestyksekästä vastahyökkäystä Japanin Kwantungin armeijaa vastaan Mantšurian rajalla 1939. Žukov saarsi moottoroiduilla joukoillaan Japanin 6. armeijan ja löi sen. Luultavasti tämän ja muutaman muun rajaselkkauksen takia Japani teki hyökkäämättömyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa.
Tästä operaatiosta hän sai Neuvostoliiton sankarin arvonimen. Žukovin saavutukset liikkuvan sodankäynnin alalla jäivät kuitenkin vähän tunnetuiksi Neuvostoliiton ulkopuolella. Hän oli erittäin pätevä organisaattori mutta armoton alaisilleen mikäli nämä eivät vastanneet odotuksia.
Toinen maailmansota

Talvisodan aikana Žukov oli pääesikunnan päällikkönä. Hänet siirrettiin Kiovan sotilaspiiriin. Tammikuussa 1941 hänet nimitettiin puna-armeijan komentajaksi. Erimielisyys Josif Stalinin kanssa johti kuitenkin hänen syrjäyttämiseensä ja hän oli jonkin aikaa pidätettynä. Syytteitä ei kuitenkaan nostettu, hän sai vain varoituksen ”herkkäuskoisuudesta”. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 armeijan komentajaksi tuli Boris Šapošnikov, joka väistyi pian Aleksandr Vasilevskin tieltä.
Žukov oli järjestämässä Moskovassa reserviarmeijoita, kun hänet komennettiin Leningradin rintaman johtoon. Saksalaiset aloittivat Leningradin piirityksen kuitenkaan onnistumatta valtaamaan sitä, joten Žukov sai maineen kaupungin pelastajana. Lokakuussa 1941 hän korvasi Semjon Timošenkon lännen rintaman komentajana ja sai päävastuun Moskovan puolustamisesta. Saksalaisten hyökkäys pysähtyi mutaan 65 kilometriä länteen Moskovasta kaksi viikkoa Žukovin saapumisen jälkeen. Marraskuussa eteneminen jatkui, mutta pysähtyi jälleen 4. joulukuuta. Kahden viikon kuluttua Žukov järjesti menestyksekkään vastahyökkäyksen Kaukoidästä siirretyillä joukoilla. Hyökkäys jatkui maaliskuuhun.
Vuonna 1942 Žukov nimettiin varapuolustusministeriksi ja Stalin yksityiseen päämajaan (STAVKA). Myöhään syksyllä Žukov lähetettiin lounaisrintamalle vastuualueenaan Stalingradin puolustus. Hän johti operaatiota, joka saarsi ja tuhosi Saksan 6. armeijan Stalingradiin tammikuussa 1943. Pian hän sai Neuvostoliiton marsalkan arvonimen, ensimmäisen sodassa myönnetyn. Stalin moitti kuitenkin Žukovia kunnian viemisestä Stalingradin voitosta, koska joukkojen keruu vastahyökkäystä varten ja sen suunnittelu oli aloitettu jo talvella 1942.
Keväällä 1943 Žukov ja Vasilevski suunnittelivat ja organisoivat operaatiot Kutuzov ja Rumjantsev Kurskin sektorilla. Žukov koordinoi Kurskin taistelussa heinäkuussa 1943 kuutta rintamaa ja johti sen jälkeen etenemisen Ukrainan läpi talvella ja keväällä 1944. Helmikuussa 1944 Žukovin 1. Ukrainan rintama eteni 400 kilometriä Karpaattien ja Pripetin välillä.
Žukov ja Vasilevski johtivat 1944 hyökkäystä Valko-Venäjällä (operaatio Bagration), joka tuhosi Saksan keskustan armeijaryhmän. 1. ja 2. Valko-Venäjän rintamat etenivät Varsovan eteläpuolelle elokuussa. Marraskuussa Žukov sai komentoonsa 1. Valko-Venäjän rintaman, mutta hänet erotettiin sotateollisuutta ohjaavasta komiteasta. Žukov johti henkilökohtaisesti viimeistä hyökkäystä Saksaan. 14. tammikuuta alkanut hyökkäys saavutti Oder-joen, 57 kilometriä Berliinistä 14 päivässä, mutta pysähtyi Stalinin käskystä.
Lopullinen hyökkäys Berliiniin alkoi 16. huhtikuuta, mutta juuttui aluksi Oderin varren soille, sitten kukkuloille joen takana. Vastassa oli vain vastamuodostettu vajaalukuinen armeijaryhmä Veiksel. Kaupunki antautui 2. toukokuuta. Žukov otti vastaan Saksan virallisen antautumisen 8. toukokuuta 1945.
Žukov sai kunniatehtävän ottaa vastaan suuren voitonpäivän paraatin Moskovassa istuen valkean hevosen selässä.  . Sodan päätyttyä hänestä tuli Saksan Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeen ensimmäinen komentaja 1945–1946.