stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Jutikkala
Arvonimet ja kunnianosoitukset

Jutikkala oli 1950–1960-luvulla kolmesti ehdolla vanhan Suomen Akatemian akateemikon virkaan. Vuonna 1956, kun täytettiin kielitieteilijä Y. H. Toivosen kuoleman johdosta avautunutta henkitieteiden akateemikon virkaa, Jutikkala oli yksi kolmesta kärkiehdokkaasta, mutta hävisi akatemialautakunnan äänestyksessä kielitieteilijä Paavo Ravilalle, jonka tasavallan presidentti nimitti akateemikoksi.
Kaksi vuotta myöhemmin, täytettäessä filosofi Eino Kailan kuollessa avautunutta paikkaa, Jutikkala oli ennakkosuosikki yhdessä filosofi Georg Henrik von Wrightin kanssa. Virantäytön yhteydessä noudatettiin presidentti Urho Kekkosen toivomuksesta uutta tapaa, jossa presidentillä oli vapaat kädet valita akateemikko kolmen akatemialautakunnan asettaman ehdokkaan joukosta. Lautakunnan äänestyksessä Jutikkala ja von Wright saivat yhtä monta ääntä ja kansatieteilijä Kustaa Vilkuna hajaääniä. Puheenjohtajan äänen ratkaistessa Jutikkala asetettiin ensimmäiselle ehdokassijalle, von Wright toiselle ja Vilkuna kolmannelle. Kekkonen kuitenkin nimitti akateemikoksi Vilkunan. Nimitys herätti kohua, ja sen poliittisuutta arvosteltiin avoimesti, sillä Vilkuna oli Kekkosen henkilökohtainen ystävä ja entinen vaalipäällikkö. Eräissä kommenteissa sen sijaan arveltiin, että Jutikkala ja von Wright saavat enemmän aikaan yliopiston professoreina kuin akateemikon eristetyssä asemassa, ja pidettiin näin ollen parhaana ratkaisuna, että kolmikon tieteellisiltä ansioiltaan köykäisin jäsen Vilkuna lähetettiin akatemiaan.
Akateemikon viran avautuessa uudelleen 1961 Jutikkalalla oli yhä suuri kannatus, mutta hän kieltäytyi itse ehdokkuudesta ja arvioi, että nimitetyksi tulisi kuitenkin taas toinen ehdokas. 1960–1970-luvun taitteessa vanha Suomen Akatemia ja siinä olleet akateemikon virat lakkautettiin ja akateemikko muutettiin ansioituneille tieteenharjoittajille myönnettäväksi arvonimeksi. Yksi kolmesta ensimmäisestä akateemikon arvonimen saajasta oli 1972 Eino Jutikkala.
Jutikkala promovoitiin valtiotieteiden kunniatohtoriksi Helsingin yliopistossa 1956, kauppatieteen kunniatohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulussa 1966 sekä filosofian kunniatohtoriksi Tukholman yliopistossa1966 ja Tampereen yliopistossa 1985. Kun vuonna 2006 ensiksi mainitusta kunniatohtoriudesta oli kulunut viisikymmentä vuotta, Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta myönsi Jutikkalalle riemutohtorin arvonimen. Näin hänestä tuli Helsingin yliopiston historian tiettävästi ensimmäinen riemukunniatohtori eli riemutohtoriksi promovoitu kunniatohtori. Hänelle myönnettiin myös useita korkeita kunniamerkkejä, kuten Suomen Leijonan ritarikunnan suurristi sekä sota-aikana 4. luokan Vapaudenristi.
Eino Jutikkalan rahasto

Jutikkala testamenttasi pääosan omaisuudestaan Suomalaiselle Tiedeakatemialle, jonka jäsen hän oli vuodesta 1946 ja kunniajäsen vuodesta 1996. Lahjoituksen suuruus, 22 miljoonaa euroa, oli Suomen oloissa poikkeuksellisen suuri. Testamentissa määrättiin, että näillä varoilla on perustettava rahasto, jonka tuotosta myönnetään vuosittain apurahoja humanistiselle tutkimukselle ja jaetaan joka kolmas vuosi palkinto ansiokkaasta historiantutkimustyöstä.
Eino Jutikkalan rahasto on toiminut Suomalaisessa Tiedeakatemiassa vuodesta 2007. Rahaston tuotto käytetään testamentissa määrättyihin tarkoituksiin. Joka kolmas vuosi jaettava historiantutkimuspalkinto on nimetty lahjoittajansa mukaan Eino Jutikkalan historiapalkinnoksi. Sen ovat tähän mennessä saaneet professori Viljo Rasila (2007), professori Riitta Hjerppe (2010), professori Kimmo Katajala (2013), professori Jari Ojala (2016) ja Pirjo Markkola (2019).
Teokset > Itsenäiset teokset

Läntisen Suomen kartanolaitos Ruotsin vallan viimeisenä aikana I–II (1932)
Sääksmäen pitäjän historia (1934)
Suomen historia lukioluokkia varten (Yrjö Oran kanssa, 1936)
Suomen postilaitoksen historia I (1938)
Vääksyn kartanon historia (1939)
Finnlands Lebensraum (Väinö Auerin ja Kustaa Vilkunan kanssa, 1941)
Finnland, der Vorposten Europas im Norden (Oskari Väänäsen kanssa, 1941)
Suomen talonpojan historia (1942)
Die Bevölkerung Finnlands in den Jahren 1721–49 (1945)
Puoli vuosisataa elintarviketeollisuutta I–II (1945–50)
Suomen historian kartasto (1949)
Uudenajan taloushistoria (1953)
Turun kaupungin historia I–II (1957)
Suomen historia (Kauko Pirisen kanssa, 1962)
Suomen kansanedustuslaitoksen historia IV:1 (1962)
Pohjoismaisen yhteiskunnan historiallisia juuria (1965)
Suomen poliittinen historia 1809–1975 II (Viljo Rasilan ja Keijo K. Kulhan kanssa, 1976)
Scandinavian Atlas of Historic Towns 1–2, II 1 (1977–90)
Talonpoika, aatelismies, kruunu (1979)
Tampereen historia 1905–45 (1979)
Kuolemalla on aina syynsä: Maailman väestöhistorian ääriviivoja.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14689-7
Yhteistyötä yli Pohjanlahden (1992)
Valtion tiedotuslaitoksen salainen sotakronikka (1997)
Teokset > Teokset, joissa toimittajana

Suomen kulttuurihistoria I–IV (1933–36)
Suomen kartanot ja suurtilat I–III (Gabriel Nikanderin kanssa, 1939–1945)
Hämeen historia I–VIII (1948–1986)
Längelmäveden seudun historia I–II (1949–1954)
Presidentin päiväkirja I–II (1967–1968)
Suomen taloushistoria I (Yrjö Kaukiaisen ja Sven-Erik Åströmin kanssa, 1980)
Suomen maatalouden historia I (Anneli Mäkelä-Alitalon ja Viljo Rasilan kanssa, 2003)
Aiheesta muualla

Eino Jutikkalan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (Archive.org)
Eino Jutikkala. 375 humanistia 7.5.2015. Helsingin yliopisto.
Jutikkala, Eino hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Historioitsijat Arvi Korhonen ja Eino Jutikkala sekä kustantaja Jalmari Jäntti luovuttamassa Suomen historian käsikirjaa presidentti J. K. Paasikivelle vuonna 1949.
Orivirta

Orivirran silta
Orivirta on salmi Savonrannalla Saimaan vesistössä. Se yhdistää Paasiveden Pyyveden ja Enonveden kautta Haukiveteen.
Ontologinen todistus

Jumalan olemassaolo
Agnostisismi
Ateismi
Deismi
Henoteismi
Monoteismi
Panenteismi
Panteismi
Polyteismi
Teismi
Jumalatodistukset
Kaikkivaltius
Kaikkivoipaisuuden paradoksi
Kosmologinen todistus
Luonnollinen teologia
Ontologinen todistus
Pahan ongelma
Teleologinen todistus
Jumalausko
Usko
Uskonnollisuus
Uskonnon alkuperä
Uskonto
Uskovainen
Jumaluusoppi
Teologia
Uskonnonfilosofia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Ontologinen todistus on todistus Jumalan olemassaolosta, jonka kehitti ensimmäisenä Anselm Canterburylainen 1070-luvulla kirjassa Proslogion.
Todistus

Anselm esitti käsityksen Jumalasta täydellisenä olentona, jota täydellisempää ei voi ajatella: ”olento, jota suurempaa ei voida kuvitella”. Anselm erotti kaksi asiaa: että olio on olemassa vain mielessä, ja että olio on olemassa myös todellisuudessa. Jos täydellisin kuviteltavissa oleva olio olisi ainoastaan kuvittelijan mielessä, syntyisi Anselmin mukaan ristiriita: on kuviteltavissa vielä täydellisempi olio, joka on olemassa myös kuvittelijasta riippumattomassa todellisuudessa. Tämän vuoksi täydellisimmän kuviteltavissa olevan olion täytyy olla todellisuudessa olemassa.
Todistuksen ensimmäisen muodon lisäksi Anselm esitti sen myös toisessa muodossa. Hän esitti, että on olemassa olio, jota on mahdoton kuvitella olemattomaksi. Koska Jumala on olio, joka on täydellinen, Jumala ei Anselmin mukaan ole ajan rajoittama. Jumala ei ole koskaan alkanut olla olemassa eikä koskaan lakkaa olemasta olemassa. Täten on mahdotonta, että Jumalaa ei olisi olemassa. Anselm väitti, että hänen todistuksensa koskee ainoastaan ajatusta Jumalasta eikä mistään muusta oliosta. Hän tarkoittaa täydellisintä kuviteltavissa olevaa oliota, joka on niin täydellinen, että sitä ei edes voi kuvitella olemattomaksi.
Todistus rajoittuu pelkästään väittämään, että jonkinlainen Jumala on olemassa ja näin ollen ateismi on väärässä. Tästä ei voi vielä ratkaista, minkä uskonnon, esimerkiksi kristinuskon, islamin tai jonkin muun teistisen maailmankuvan käsitys Jumalasta on lähempänä oikeaa kuin toisen.
Ontologisella todistuksella tai sen eri muunnelmilla on ollut huomattava merkitys useiden myöhempienkin filosofien kuten René Descartesin ja Gottfried Leibnizin ajatusrakennelmissa.
Vastaväitteitä

Jo aikalaiset kritisoivat todistusta osoittamalla, että millainen tahansa täydellisyys voidaan "todistaa" samalla tavalla. Esimerkiksi kaikkipahan olennon olemassaololle voidaan luoda vastaava todistus. 
Jo 1200-luvulla Tuomas Akvinolainen hylkäsi ontologisen todistuksen, mutta esitti muita jumalatodistuksia.
Muodollisesti virheelliseksi todistuksen pyrki osoittamaan esimerkiksi Immanuel Kant väittäessään, että olemassaolo ei ole predikaatti samassa mielessä kuin esimerkiksi voimakkuus. Oliolla, jonka joku vain kuvittelee, voi olla kaikki samat predikaatit kuin todellisella oliolla. Toisenlaisen loogisen virheen on todistuksesta pyrkinyt osoittamaan myös Bertrand Russell. Hänen esittämänsä määrättyjen kuvausten teorian mukaan olemassaolo on mielekkäästi väitettävissä vain tietyllä tavalla kuvaillusta, ei nimellä mainitusta oliosta, mikä hänen mukaansa osoittaa myös ontologisen todistuksen virheelliseksi.
Aiheesta muualla

Ontological Argument. Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Ontological Arguments. Stanford Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Anselm Canterburylainen.
Alan V. Oppenheim

| Alan Victor Oppenheim> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. marraskuuta 1937 (ikä 87)  New York 
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Amar Bose
Instituutti:  Massachusetts Institute of Technology (MIT) 
Tutkimusalue:  digitaalinen signaalinkäsittely (DSP) 
Palkinnot:  IEEE Fellow 
Alan Victor Oppenheim (s. 11. marraskuuta 1937 New York ) on digitaalisen signaalinkäsittelyn (DSP) uranuurtaja 1960-luvulta saakka Massachusetts Institute of Technologyssä (MIT).
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

IEEE fellow (1977)
ASSP Technical Achievement Award (1977)
ASSP Society Award (1980)
ASSP Centennial Medal
ASSP Education Medal (1988)
IEEE Jack S. Kilby Signal Processing Medal (2007)
Teokset

Oppenheim, Alan V.: Superposition in a Class of Nonlinear Systems (Arkistoitu – Internet Archive). Massachusetts Institute of Technology (MIT), 1965. (Väitöskirja)
Gold, Bernard & Rader, Charles M. & Stockham, Thomas G. & Oppenheim, Alan V.: Digital processing of signals.  (Lincoln Laboratory publications, 1. painos, 269 sivua)  New York:  McGraw-Hill, Inc., 1969.  ISBN 0-07-023642-9
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W.: Digital signal processing. 1. painos Prentice Hall, tammikuu 1975. 585 sivua. ISBN 0-13-214635-5.
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W.: Discrete-time signal processing. 1. painos Englewood Cliffs, N.J. : Prentice Hall, 1989. 879 sivua. ISBN 0-13-216771-9.
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W. & Buck, John R.: Discrete-time signal processing. 2. painos  	Upper Saddle River, N.J. : Prentice Hall, 1999. 870 sivua. ISBN 0-13-083443-2.
Oppenheim, Alan V. & Schafer, Ronald W.: Discrete-time signal processing. 3. painos Upper Saddle River : Pearson, 2010. 1108 sivua. ISBN 0-13-206709-9.
Oppenheim, Alan V. & Willsky, Alan S. & with Young, Ian T.: Signals and Systems. 1. painos Prentice Hall, 1983. 796 sivua. ISBN 0-13-811175-8.
Oppenheim, Alan V. & Willsky, Alan S. & with Nawab, S. Hamid: Signals and Systems. 2. painos Prentice Hall, 1997. 957 sivua. ISBN 0-13-651175-9.
Mathieu Orfila

Mathieu Orfila. Alexandre Colletten litografia 1800-luvulta.
Mathieu Joseph Bonaventura Orfila (24. huhtikuuta 1787 – 12. maaliskuuta 1853) oli kokeellisen toksikologian kehittäjä. Hän oli syntyjään espanjalainen (Mateu Josep Bonaventura Orfila i Rotger), mutta teki elämäntyönsä Ranskan hovissa. Hän teki kemiallisia analyysejä ruumiinavauksista ja aloitti siten oikeustoksikologian. Hän kehitti aikansa tavallisimman myrkyttämiseen käytetyn aineen, arsenikin, analytiikkaa. Hän tutki myös aktiivisesti vastamyrkkyjä muun muassa koirakokeissa ja totesi useat siihen asti käytetyt vastamyrkyt tehottomiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mathieu Orfila Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Operaatio Keelhaul

Operatio Keelhaul oli brittiläisten ja yhdysvaltalaisten sotajoukkojen operaatio heti toisen maailmansodan jälkeen Euroopassa. Operaatiossa venäläiset pakotettiin palaamaan Neuvostoliittoon. Yhdysvalloissa operaatio Keelhaulista vastasi kenraali Dwight D. Eisenhower, josta tuli myöhemmin maan presidentti. Operaatio rikkoi Geneven vuoden 1929 sopimusta ja Yhdysvaltojen perinnettä poliittisena turvapaikkana ja johti ainakin kymmenien tuhansien kuolemaan. Suurimmat arviot kuolleista ovat miljoonia. Operaation nimi Keelhaul, ’kölihaalaus’, viittaa brutaaliin tapaan rangaista merimiehiä vetämällä nämä köydellä laivan kölin alitse.
Taustaa

Länsiliittoutuneet ja Neuvostoliitto olivat sopineet Jaltan konferenssissa, että Neuvostoliiton kansalaiset, jotka löydettäisiin länsiliittoutuneiden hallitsemilta alueilta palautettaisiin Neuvostoliittoon. Myös saksalaisten vangitsemat sekä länsivaltojen haltuunsa saamat neuvostosotilaat sovittiin palautettaviksi. Britit ja yhdysvaltalaiset järjestivät operaatio Keelhaulin toteuttaakseen Jaltan konferenssissa sovitun palautuksen. Länsivallat eivät olleet asiassa vastahakoisia, vaikka tiesivät, mitä Neuvostoliitolle palautetuille kävisi: heitä kohdeltaisiin pettureina, ja rangaistus olisi hyvin ankara, usein kuolema. Vaikka Jaltan konferenssi edellytti vain kaikkien neuvostokansalaisten palautusta, britit ja yhdysvaltalaiset pyrkivät palauttamaan kaikki Neuvostoliiton hallitsemilta alueilta peräisin olevat.
Pakolaisten palautus

Sodan jälkeen Neuvostoliiton hallitsemilta alueilta pakeni lukuisia ihmisiä länteen. Joukko oli monenkirjavaa, oli muun muassa fasisteja, kansallissosialistien tukijoita, demokratian kannattajia, monarkisteja, Venäjän sisällissodassa kommunisteja vastustaneita valkoisten kannattajia ja siviilejä. Pakolaisia tuli kymmenien tuhansien kokoisina joukkoina. Joukossa kasakoita oli noin 70 000, sillä monet kasakat olivat taistelleet Saksan puolella, ja nyt heitä vainottiin. Kasakoista noin 11 000 oli naisia ja lapsia.
Vlasovin sotilaiden kyyditys

Helmikuussa 1946 Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioonan sotilaat kuljettivat Plattlingin kaupungissa Saksassa sijainneelta 
vankileiriltä 3000 niin sanotun Vlasovin armeijan sotilasta palautettavaksi junakuljetuksin Neuvostoliittoon, missä nämä joko teloitettiin tai suljettiin pakkotyöleireihin.
Neuvostoliittoon luovutettiin paljon sellaisia, joita ei olisi Jaltan sopimuksen mukaan tarvinnut luovuttaa. Esimerkiksi monet palautetut vallankumouksessa kommunisteja vastaan taistelleet valkoisen armeijan sotilaat eivät koskaan olleet Neuvostoliiton kansalaisia.
Oliver

| Oliver |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  29. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  29. toukokuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Olivier
Nimen alkuperä:  latinalainen, oliivipuun istuttaja
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oliver on latinalaisperäinen miehen etunimi, joka tarkoittaa latinaksi oliivipuun istuttajaa. Nimen naispuolinen vastine on Olivia. Oliverin ja myös Olivian nimipäivä on 29. toukokuuta.
Suomessa nimi Oliver oli 1900-luvun alkupuolella varsin harvinainen, mutta on 1980-luvulta lähtien yleistynyt. Vuoden 2019 loppuun menneessä nimi oli annettu noin 17 760 henkilölle, joista yli puolet (ainakin 9 892) on 2010-luvulla syntyneitä.
Kuvitteellisia Olivereja

Oliver, kissanpentu Walt Disneyn elokuvassa Oliver ja kumppanit
Oliver Oken, televisiosarjassa Hannah Montana
Oliver Queen, supersankari yhdysvaltalaisessa tv-sarjassa Arrow
Oliver Twist, orpopoika Charles Dickensin samannimisessä romaanissa
Oliver Vuorela, tv-sarjassa Salatut elämät
Oliver "Daddy" Warbucks, miljardööri ja adoptioisä sarjakuvassa Little Orphan Annie
Oliver Wood, velho-oppilas (Rohkelikko) J. K. Rowlingin kirjasarjassa Harry Potter
Tommy Oliver, Power Rangers -televisiosarjojen henkilö
Oliver sukunimenä

Barret Oliver (s. 1973), yhdysvaltalainen näyttelijä ja valokuvaaja
Christian Oliver (1972–2024), saksalainen näyttelijä
Daniel Oliver (1830–1916), englantilainen kasvitieteilijä
David Oliver (s. 1982), yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija, maailmanmestari ja olympiamitalisti
Edna May Oliver (1883–1942), yhdysvaltalainen näyttelijä
George Oliver (1883–1965), yhdysvaltalainen golfaaja ja olympiamitalisti
Graham Oliver (s. 1952), englantilainen kitaristi
Harry Oliver (1898–1985), kanadalainen jääkiekkoilija
Jackie Oliver (s. 1942), englantilainen kilpa-autoilija
Jamie Oliver (s. 1975), brittiläinen kokki, televisioesiintyjä ja ravintoloitsija
John Oliver (s. 1977), yhdysvaltalainen koomikko ja televisiojuontaja
King Oliver, oik. Joseph Oliver (1885–1938), yhdysvaltalainen jazzmuusikko
Lauren Oliver (s. 1982), yhdysvaltalainen nuortenkirjailija
Mark Oliver (s. 1966), kanadalainen ääninäyttelijä
Mary Oliver (1935–2019), yhdysvaltalainen runoilija
Michael Oliver (s. 1985), englantilainen jalkapalloerotuomari
Mike Oliver (1945–2019), brittiläinen vammaistutkimuksen professori
Nicole Oliver (s. 1970), kanadalainen näyttelijä
Percy Oliver (1919–2011), australialainen selkäuimari
Raymond Oliver (1909–1990), ranskalainen kokki ja ravintoloitsija
Sally Oliver (s. 1983), brittiläinen näyttelijä
Suzanne Asbury-Oliver (s. 1958/1959), yhdysvaltalainen lentäjä ja taivaskirjoittaja
Walter Oliver (1883–1957), uusiseelantilainen lintutieteilijä
Nimen muita käyttöyhteyksiä

Oliver, virtolainen rock-yhtye
Oliver!, musikaali Dickensin Oliver Twistin pohjalta
Oliver!, Carol Reedin musikaalielokuva
Oliver Onions, italialaisten muusikoiden Guido ja Maurizio de Angelisin yhteinen taiteilijanimi
Twiggy Oliver, suomalainen rock-yhtye
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oliver Wikimedia Commonsissa
Onninen

| Onninen Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1913
Toimitusjohtaja:  Martti Forss
Puheenjohtaja:  Jorma Rauhala
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Liikevaihto:  1 539 milj. € (2013)
Henkilöstö:  2 902 (2013)
Emoyhtiö:  Kesko Oyj
Kotisivu:  www.onninen.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Onninen Oy:n entinen päärakennus Vantaalla.
Onninen Oy on suomalainen LVI- ja sähköalan tukkukauppaa harjoittava yritys, jonka asiakasryhmiin kuuluvat urakoitsijat, teollisuus, julkiset organisaatiot ja infrarakentajat, sekä teknisten tuotteiden jälleenmyyjät.
Onninen työllistää Suomen, Ruotsin, Norjan, Puolan, Venäjän ja Baltian toiminnoissaan yhteensä yli 2 900 henkilöä, joista Suomessa työskentelee n. 1 200 henkilöä. Onnisen liikevaihto vuonna 2013 oli yli 1,5 miljardia euroa. Onninen Oy kuului perheomistuksessa olevaan Onvest-konserniin, kunnes vuonna 2016 Kesko osti sen. Konsernilla on yli 4 200 työntekijää, ja sen liikevaihto vuonna 2013 oli n. 1,7 miljardia euroa.
Onninen Oy:n päätoimipaikka sijaitsee Kesko Oyj:n pääkonttorissa Helsingissä ja logistiikkakeskus Hyvinkäällä. Tämän lisäksi Onnisella on jakelukeskukset kaikissa toimintamaissa ja n. 130 Express-myymälää tai muuta myyntipistettä.
Historiaa

Onninen perustettiin Turussa vuonna 1913, kun liikemies Alfred Onninen päätti ryhtyä vesijohtoalan urakoitsijaksi. Liiketoiminta laajeni asennustoiminnasta LV-tukkukauppaan 1920-luvulla. Vuonna 1927 yhtiörakennetta uudistettiin ja syntyi Vesijohtoliike Onninen Oy. Samaan aikaan liiketoiminnan painopiste siirtyi Helsinkiin. Jo 1930-luvulla tukkukauppa kasvoi liiketoiminnaltaan suuremmaksi kuin asennustoiminta. Sotien jälkeen 1940-luvulla Onninen ryhtyi rakentamaan valtakunnallista toimipaikkaverkkoa.
1960-luvulla liiketoiminta kasvoi koko maan kattavaksi ja laajeni myös ilmastointialalle. Seuraavalla vuosikymmenellä Onninen aloitti tukkukaupan ja urakoinnin myös sähköalalla. 1980-luvulla Onninen avasi ensimmäisen itsepalvelumyymälän, tämän päivän Express-ketjun myymälöitä vastaavan Pikaonnisen Hämeenlinnaan. Vuonna 1984 valmistui myös Onnisen uusi viisikerroksinen pääkonttori Vantaan Kuninkaanmäkeen. Se purettiin vuonna 2020.
Onnisen voimakas kansainvälistyminen alkoi 1990-luvulla. Tytäryritykset perustettiin Viroon, Latviaan, Liettuaan ja Puolaan. Tämän lisäksi Onninen teki yritysostoja niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Nykyinen yhtiörakenne luotiin 1990-luvun lopussa, kun Onnisesta ja Aresta muodostettiin Onvest-konsernin tytäryhtiöitä. Vuonna 2007 Onninen osti Teleteknon ja vuonna 2012 Lämpö-Tukun. Vuonna 2014 Suomalaisen Työn Liitto myönsi Onniselle Avainlippu-tunnuksen Suomessa tuotetulle ja Suomessa työllistävälle palvelulle.
Historiaa > Osaksi Keskoa

Tammikuussa 2016 Kesko osti Onnisen. Yritysoston Kesko toteutti osakekaupalla yhteensä 369 miljoonan euron velattomalla kauppahinnalla, johon ei sisältynyt Onnisen teräsliiketoiminta eikä Venäjän tytäryhtiö. Kilpailu- ja kuluttajavirasto sekä Euroopan komissio antoivat hyväksyntänsä yrityskaupalle ilman ehtoja.
Kirjallisuutta

Sten Enbom, Matti Klinge: Yksin ei voi menestyä. Onninen 1913–2000. Onvest 2001. ISBN 9789529138616.
Aiheesta muualla

Onnisen kotisivut
| n k Kesko Oyj |
| --- | --- |
Päivittäistavara:  K-Citymarket  K-Supermarket  K-Market  Kespro  Neste K 
Rakentaminen ja talotekniikka:  Onninen Elfag  Elfin  Hanakat  K-Rauta  Byggmakker  K-Bygg  K-Senukai  OMA  Intersport  Budget Sport 
Auto:  K-Auto
Oravala (Kouvola)

| Oravala |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Oravala korostettuna.
Kaupunki:  Kouvola
Suuralue:  Valkeala
Kaupunginosa nro:  50
Väkiluku:  268 (postinumeroalue)  (2020)
Osa-alueet:  Oravala  Lamminkylä  Rantakunta
Postinumero:  45940 Oravala
Naapurikaupunginosat:  Selänpää  Voikkaa (Kuusankoski)  Pilkanmaa (Kuusankoski)  Jaala (Jaalan suuralue)
Oravala on Kouvolan kaupunginosa ja kylä, Valkealan suuralueella. Se sijaitsee Pyhäjärven eteläpuolella Kymijoen rannalla. Kylän läpi kulkee kantatie 46 Kouvolasta Heinolaan. Vuoteen 2009 asti Oravala kuului Valkealan kuntaan. Oravalan postinumeroalueen (45940 Oravala) väkiluku oli 268 vuonna 2020.
Kylässä sijaitsee Oravalan kartano, joka on perimätiedon mukaan saanut nimensä paikalla 1300-luvulla asuneelta Matti Oravalta. Kartano rakennettiin vuonna 1671 säteritilaksi, ja 1680-luvulta 1740-luvulle se toimi Karjalan ratsuväkirykmentin virkatalona. Vuodesta 1753 lähtien kartano on ollut yksityisomistuksessa. Hornborgin suku on omistanut sen vuodesta 1869 lähtien. Kartano kuuluu Kymijoen yläjuoksun kartanoalueeseen.
Kylässä on toiminut Oravalan koulu, jossa annettiin 1.–6. luokan perusopetusta. Koulu lopetettiin vuonna 2012.  Kyläläisten etujärjestö Oravalan kyläyhdistys ry järjestää talkoita ja harrastus- ja kulttuuritoimintaa. Harrastus- ja kulttuuritoimintaa sekä retkiä järjestävät myös Oravalan Martat sekä Oravalan Osakaskunta, johon Oravalan Kalastuskunta yhdistettiin vuonna 2007.
Kirjallisuutta

Seija A. Niemi: Orawulas olo onnellinen : 640 vuotta Oravalan historiaa. Oravalan kyläyhdistys, 2005 ISBN 952-91-9652-0
Aiheesta muualla

Oravalan kyläyhdistyksen sivusto
Valkealan kylät Kouvolan kaupungin sivustolla[vanhentunut linkki]
Organogeneesi

Organogeneesi on alkionkehityksen vaihe, jonka aikana kudokset ja elimet erilaistuvat. Se alkaa gastrulaation jälkeen, ihmisalkiossa neljän viikon ikäisenä ja päättyy yhdeksänteen viikkoon. Lähekkäisten solujen vuorovaikutukset, induktiot, ohjaavat solut erilaistumaan tiettyyn suuntaan.