stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bilbon viimeinen laulu
Kirjoittaminen ja julkaisuhistoria > Kuvitus

Pauline Baynes oli kuvittajana Tolkienin suosikki aina 1940-luvun lopulla julkaistusta Maamiehestä ja lohikäärmeestä lähtien. Hän kuvitti Tolkienin teoksista myös Sepän ja Satumaan sekä runokokoelman Tom Bombadilin seikkailut. Baynesin Bilbon viimeisen laulun kirjajulkaisua varten tekemässä kuvituksessa on kolme rinnakkaista teemaa: yksi joka kuvaa Bilbon viimeisiä päiviä Rivendellissä, lähtöä kohti Harmaita Satamia ja lopulta purjehdusta kohti länttä, toinen joka esittelee Bilbon seikkailuja kirjassa Hobitti eli sinne ja takaisin sekä kolmas, joka kuvaa vanhaa Bilboa muistelemassa menneitä seikkailujaan. Viimeksi mainittu teema jätettiin kuitenkin pois vuoden 2002 uudistetusta laitoksesta. Suomennos on tehty vuoden 2002 laitoksen mukaan. Sekä alkuteoksen että suomennoksen lopussa on selitykset kustakin kuvituksen aiheesta. Selitykset on kääntänyt Mikael Ahlström.
Kirjoittaminen ja julkaisuhistoria > Donald Swannin laulusovitus

Brittiläinen muusikko Donald Swann teki ”Bilbon viimeisestä laulusta” laulusovituksen, jonka nuotinnos julkaistiin kirjan The Road Goes Ever On toisessa laitoksessa vuonna 1978. Vuoden 2002 kolmannen laitoksen kylkiäiseksi lisätyllä CD:llä on myös säveltäjän ja laulaja William Elvinin levytys kappaleesta. Swann sai runon tekstin Joy Hilliltä Tolkienin hautajaisissa ja sävelsi sen heti. Swannin mukaan kyseessä on duetto, mutta hän esitti sitä usein myös yksin. Elämäkerrassaan hän kertoo laulun perustuvan mansaarelaiseen lauluun ja muistuttavan lisäksi kefalonialaista sävelmää.
Kirjoittaminen ja julkaisuhistoria > Suomennos

Jukka Virtanen suomensi runon alun perin jo vuonna 1988 Ryhmäteatterin Suomenlinnassa esittämää Taru sormusten herrasta -kesäteatterinäytelmää varten. Kirjana suomennos ilmestyi vuonna 2005 Baynesin kuvituksin.
Vastaanotto

Runon julistejulkaisu 1970-luvulla ei vielä saavuttanut juurikaan kriitikoiden huomiota. Vuoden 1990 kirjaversiosta julkaistuissa arvosteluissa Baynesin kuvitus sai enemmän myönteistä huomiota kuin itse teksti. Vuonna 2005 kriitikko Jussi Ahlroth kehui Helsingin Sanomissa Virtasen suomennosta hienoksi ja koko teosta ”kauniiksi pieneksi kirjaksi, oikeaksi jalokiveksi Tolkienin ystäville”. Turun Sanomien Pertti T. Jokinen mainitsi ”surullisen kauniita pikku säkeitä” sisältävän teoksen laadukkaana kirjallisuutena. Suomen Tolkien-seuran Legolas-fanzinessa Elli Leppä kuvaili runoa ”hobittityyliseksi, konstailemattomaksi pieneksi viisuksi” ja totesi Virtasen käännöksen tavoittaneen ”alkutekstin yksinkertaisuuden ja säerakenteen hyvin”. Baynesin kuvitus toi arvostelijan mieleen ”jollain vaikeasti määriteltävällä tavalla – – keskiaikaiset ritariromanssit”. Edellisistä eroavan mielipiteen on esittänyt esimerkiksi Brian Rosebury, joka arvosteli runon säkeitä latteiksi ja teknisesti kömpelöiksi.
Aiheesta muualla

Bilbon viimeinen laulu Kontuwiki.
Aukeama Bilbon viimeisen laulun alusta. Runo on taitettu kunkin aukeaman vasemmalle sivulle säepari kerrallaan. Isossa kuvassa vanha Bilbo katselee ulos huoneensa ikkunasta Rivendellissä ennen lähtöään Harmaisiin Satamiin, alalaidan pienissä kuvissa kääpiöt pitävät kutsujaan Bilbon luona ja Bilbo kiirehtii seuraavana aamuna matkaan Gandalfin hoputtamana.
Bis(trimetyylisilyyli)

| Bis(trimetyylisilyyli)sulfidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Trimetyyli(trimetyylisilyylisulfanyyli)silaani
CAS-numero:  3385-94-2
PubChem CID:  76920
SMILES:  C[Si](C)(C)S[Si](C)(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H18Si2S
Moolimassa:  178,454 g/mol
Kiehumispiste:  164 °C
Tiheys:  0,846 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Bis(trimetyylisilyyli)sulfidi (C6H18Si2S) on organopiiyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa bis(trimetyylisilyyli)sulfidi on väritöntä nestettä, jolla on voimakkaan epämiellyttävä haju. Yhdiste reagoi veden kanssa hydrolysoituen. Aine liukenee muun muassa dietyylieetteriin, tetrahydrofuraaniin, asetonitriiliin ja aromaattisiin liuottimiin.
Trimetyylisilyylisulfidia valmistettiin ensimmäisen kerran trimetyylikloorisilaanin ja hopeasulfidin välisellä reaktiolla, mutta nykyään käytetään halvempia lähtöaineita. Orgaanisen kemian reaktioissa yhdistettä käytetään pelkistämään muun muassa sulfoksideja, selenoksideja ja telluroksideja sekä nitroryhmiä. Lisäksi se reagoi karbonyyliyhdisteiden kanssa, jolloin muodostuu tiokarbonyyliyhdisteitä. Lisäksi sitä käytetään allyylisilaanien valmistukseen. Ainetta käytetään myös metallien ja sulfidi-ionien muodostamien klustereiden, nanopartikkeleiden ja kvanttipisteiden valmistukseen ja näillä on käyttöä elektroniikkasovellutuksissa.
Bisfosfoglyseraattimutaasi

Malli ihmisen bisfosfoglyseraattimutaasin rakenteesta
Bisfosfoglyseraattimutaasi on entsyymi, joka katalysoi 1,3-bisfosfoglyseraatin reversiibeliä isomeroitumista 2,3-bisfosfoglyseraatiksi. 2,3-bisfosfoglyseraatilla on tärkeä rooli hapen sitoutumisessa hemoglobiiniin ja hapen vapautumisessa hemoglobiinista. Bisfosfoglyseraattimutaasin EC-numero on EC 5.4.2.4..
Ominaisuudet ja toiminta

Eläimillä bisfosfoglyseraattimutaasia esiintyy pääasiassa veren punasoluissa. Rakenteeltaan entsyymi on dimeeri ja ihmisen bisfosfoglyseraattimutaasin molekyylimassa on 30–63 kDa. Entsyymi katalysoi 1,3-bisfosfoglyseraatin isomeroitumista 2,3-bisfosfoglyseraatiksi. Reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa bisfosfoglyseraattimutaasin aktiivisen keskuksen histidiiniaminohappo reagoi 1,3-bisfosfoglyseraatin 1-asemassa sijaitsevan fosfaattiryhmän kanssa muodostaen fosforyloituneen entsyymin ja 3-fosfoglyseriinihappoa. Tässä vaiheessa 3-fosfoglyseriinihappo voi diffundoitua entsyymistä, mutta 2-asemassa olevan hydroksyyliryhmän fosforyloiminen on nopeampi tapahtuma. Bisfosfoglyseraattifosfataasi voi katalysoida myös 1,3-bisfosfoglyseraatin ja 2,3-bisfosfoglyseraatin hydrolyysiä 3-bisfosfoglyseriinihapoksi tai 3-fosfoglyseriinihapon isomeroitumista 2-fosfoglyseriinihapoksi, mutta nämä ovat hitaampia reaktioita. Entsyymin inhibiittoreita ovat muun muassa kloridi- ja fosfaatti-ionit.
Bischler–Napieralski-reaktio

Yleinen esimerkki Bischler–Napieralski-reaktiosta
Bischler–Napieralski-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa fenetyyliamiinin amidijohdannainen reagoi dehydratoivan reagenssin kanssa muodostaen dihydroisokinoliinijohdannaisen. Reaktion raportoivat ensimmäisen kerran August Bischler ja Bernard Napieralski vuonna 1983 ja se on nimetty heidän mukaansa. Bischler–Napieralski-reaktion tuote voidaan hapettaa isokinoliiniksi, ja reaktio onkin yksi käytetyimpiä tapoja valmistaa isokinoliinijohdannaisia.
Reagenssit ja mekanismi

Bischler–Napieralski-reaktio tapahtuu useille fenetyyliamiinin johdannaisille, ja reaktio tapahtuu erityisen herkästi mikäli aromaattiseen renkaaseen on sitoutunut elektroneja luovuttavia ryhmiä. Tällaisia ovat esimerkiksi hydroksyyli-, alkoksyyli- ja aminoryhmät. Dehydratoivana reagenssina käytetään yleisesti fosforyylikloridia. Muita mahdollisia reagensseja ovat polyfosforihappo, rikkihappo, fosforipentoksidi ja Lewis-hapot kuten sinkkikloridi tai tina(IV)kloridia.
Bischler–Napieralski-reaktiolle on kaksi usein esitettyä reaktiomekanismia. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa lähtöaine reagoi karbonyyliryhmän hapen kautta fosforyylikloridin kanssa muodostaen kondensaatiotuotteena iminiumesterin. Tämä välivaihe on elektrofiilinen ja seuraava vaihe on molekyylinsisäinen elektrofiilinen aromaattinen substituutioreaktio. Näin muodostuu karbokationi, joka aromatisoituu eliminaatiovaiheiden jälkeen dihydroisokinoliiniksi. Mikäli lähtöaineessa on hydroksyyliryhmä α-asemassa aminoryhmään nähden, muodostuu tuotteena isokinoliinijohdannainen.
Toisessa ehdotetussa mekanismissa ensimmäinen vaihe on sama ja muodostuu iminiumesteri. Tästä iminiumesteristä eliminoituu fosforidioksikloridia ja muodostuu elektrofiilinen nitriliumioni. Seuraava vaihe on elektrofiilinen aromaattinen substituutio, ja muodostuvasta karbokationista eliminoituu protoni ja muodostuu dihydroisokinoliinirakenne.
Biotalous

Biotalous tarkoittaa kaikkia uusiutuvia luonnonvaroja tuottavaa, käyttävää, jalostavaa ja markkinoivaa tuotantoa sekä uusiutuvista luonnonvaroista valmistettujen tuotteiden kulutusta. Euroopassa biotaloudella tarkoitetaan usein pelkästään biopolttoaineisiin perustuvaa taloutta. Yhdysvalloissa biotalouden käsite ymmärretään laajemmin, mutta myös siellä tässä yhteydessä pääpaino on biopolttoaineilla ja nimenomaan nestemäisillä liikenteen polttoaineilla. Joissakin yhteyksissä biotaloutta pidetäänkin vastakohtana fossiilisiin polttoaineisiin perustuvalle nykytaloudelle.
Puu ja puukuitu biotalouden ytimessä

Puu on Suomen merkittävin uusiutuva luonnonvara, jota jalostetaan teollisessa mittakaavassa. Biotaloudessa puun ja kuidun hyödyt uusiutuvana ja kierrätettävänä materiaalina pääsevät esiin. Biotalouden uusia tuotteita syntyy bioenergia- ja biokemikaalisektoreille yhdistämällä puuta ja kuitua muihin materiaaleihin sekä luomalla kuiduista uusia tuotteita uuden teknologian (nano-, ICT- yms) avulla.
Kirjallisuutta

Kuisma, Juha: Kohti biotaloutta: Biotalous konseptina ja Suomen mahdollisuutena.  (Työ- ja elinkeinoministeriön julkaisuja 6/2011)  Helsinki:  Työ- ja elinkeinoministeriö, 2011.  ISBN 978-952-227-496-0  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 18.12.2016).
Aiheesta muualla

Biotalous.fi - Suomen biotalousstrategian verkkosivusto
Metsäteollisuus ry: Mitä on biotalous? (Arkistoitu – Internet Archive)
Sitra: Biotalous
Luonnonvarakeskus (Luke) ja VTT: ForestEnergy2020 -tutkimus- ja kehittämisohjelma
TEM: Kestävää kasvua biotaloudesta, Suomen biotalousstrategia (pdf)
Hannele Sankari: Pellolla viljeltävän non food -raaka-aineen saatavuus, laatu ja hyödyntäminen kemian teollisuuden tarpeisiin kriisitilanteissa. Tuotannon ja jalostuksen mahdollisuudet Suomessa, Maatalouden tutkimuskeskus tiedote 13/95, Jokioinen 1995, ISSN 0359-7652 (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
William Björneman

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  William Björneman |  William Björneman |  William Björneman |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | pituushyppy |  |
|  Pronssia | Antwerpen 1920 | 4×100 metriä |  |
William Björneman (alk. Pettersson, 6. lokakuuta 1895 – 10. toukokuuta 1965) oli ruotsalainen pituushypyn olympiavoittaja.
William Pettersson voitti pituushypyn olympiakultaa Antwerpenin 1920 kisoissa tuloksella 715 cm. Valmistautuessaan ensimmäiseen hyppyynsä hän huomasi vauhdinottoradalla amerikkalaisen hopearahan ja laittoi sen kenkäänsä tuomaan onnea. Kilpailun suurin ennakkosuosikki oli yhdysvaltalainen Sol Butler, joka loukkaantui pahasti ensimmäisessä hypyssään. Pettersson saavutti myös pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa, jossa hän juoksi toisen osuuden.
Pettersson vaihtoi myöhemmin sukunimensä Björnemaniksi.
Asklepios Tralleislainen

Asklepioksen kommentaari Aristoteleen Metafysiikkaan, käsikirjoitus vuodelta 1564. Biblioteca Medicea Laurenziana.
Asklepios Tralleislainen (m.kreik. Ἀσκληπιός, Asklēpios, lat. Asclepius; k. n. 560–570) oli kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän oli kotoisin Tralleiksesta Vähästä-Aasiasta. Asklepios oli Aleksandriassa opettaneen Ammonios Hermiaan oppilas.
Asklepios kirjoitti kommentaareja, joista on säilynyt kaksi:
Kommentaari Aristoteleen Metafysiikkaan, kirjat I–VII.
Kommentaari Nikomakhoksen teokseen Johdanto aritmetiikkaan.
Kumpikin teos vaikuttaa koostuvan Ammonioksen luennoista tehdyistä muistiinpanoista.
Hans Bjørnstad

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hans Bjørnstad |  Hans Bjørnstad |  Hans Bjørnstad |  |
Mäkihyppy
Maa:  Norja 
| MM-kisat  | MM-kisat  | MM-kisat  |  |
|  Kultaa | Lake Placid 1950 | normaalimäki |  |
Hans Bjørnstad (18. maaliskuuta 1928 Lier, Norja – 24. toukokuuta 2007) oli norjalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili 1940- ja 1950-luvuilla.
Bjørnstad voitti kultaa Lake Placidin MM-kisoissa 1950 kuuden pisteen erolla seuraavaan kilpailijaan. Holmenkollenin kisoissa hän sijoittui toiseksi vuonna 1950, kuudenneksi vuosina 1948 ja 1952 sekä seitsemänneksi vuonna 1951.
Jon Ronson

| Jon Ronson |
| --- | --- |
 Jon Ronson puhumassa The Amaz!ng Meeting konferenssissa Lontoossa 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. toukokuuta 1967 Cardiff, Wales
Ammatti:  toimittaja, dokumentaristi, kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  tutkiva journalismi, gonzo-journalismi
Aiheet:  salaliittoteoriat, mielenterveys, ääri-ihmiset
Esikoisteos:  Clubbed Class (1994)
Aiheesta muualla
(englanniksi) Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jon Ronson (s. 10. toukokuuta 1967 Cardiff, Wales) on walesilainen toimittaja, dokumentaristi ja kirjailija. Urallaan Ronson on kirjoittanut kolumneja lehtiin, ohjannut useita dokumentteja televisiolle ja toiminut radio- ja televisiotoimittajana sekä juontajana. Ronsonin ensimmäinen kirja, suomentamaton Clubbed Class, julkaistiin vuonna 1994.
Kirjailija

Ronson mainitsee kirjallisiksi esikuvikseen Kurt Vonnegutin, Raymond Carverin ja Jonathan Coen. Vaikka uralle mahtuu lukuisia dokumentaarisia ohjaustöitä, Ronson pitää itseään ennen kaikkea luonnollisena kirjoittajana. Tutkivana journalistina Ronson on kiinnostunut salaliittoteorioista, ääri-ihmisistä ja vallasta. Kyseisiä aiheita hän on käsitellyt tv-töissään sekä muun muassa toisessa teoksessaan Them: Adventures with Extremists (2001). Hänen työskentelytyylissään on sanottu olevan piirteitä gonzo-journalismista.
Ronsonilta on suomennettu kaksi teosta Sammakon kustantamana. Vuonna 2004 ilmestynyt Vuohia tuijottavat miehet kertoo vuonna 1979 toimintansa aloittaneesta Yhdysvaltain armeijan salaisesta yksiköstä, joka kehittelee uusia paranormaaleja taistelu- ja tiedustelutekniikoita. Viimeisin teos Psykopaattitesti (2011) käsittelee puolestaan mielenterveyttä ja psykopatian käsitettä.
Binominen nimistö

Tieteellinen luokittelu
Taksonomia
Systematiikka
Kladistiikka
Luokittelun tasot
yläkunta / domeeni
kunta
alakunta
osakunta
yläjakso, yläkaari
pääjakso / kaari
alajakso / alakaari
osajakso / osakaari
yläluokka
luokka
lahko
heimo
tribus
suku
sektio
sarja
laji
alalaji
muunnos / serotyyppi
muoto
erityismuoto
lajike / rotu
Termejä
taksoni
fenetiikka
kladistiikka
tyyppilaji
binominen nimistö
holotyyppi
Luettelo systematiikassa yleisistä latinan- ja kreikankielisistä sanoista
rengaslajit
Integrated Taxonomic Information System
Kasvien luokittelu
Angiosperm Phylogeny Group
APG II -luokittelu
APG III -luokittelu
Cronquistin luokittelu
Kasvien luokitus Linnén teennäisjärjestelmän mukaan
Binominen nimistö (binominen = kaksiniminen) on eliölajien nimeämisessä yleismaailmallisesti sovellettu ja sovittu käytäntö, jossa kunkin lajin tieteellinen nimi koostuu kahdesta osasta: suvun nimestä ja itse lajia kuvaavasta osasta, lajimääritteestä eli lajiepiteetistä. Esimerkiksi ihmisen tieteellinen nimi on Homo sapiens, jossa Homo tarkoittaa ihmisten sukua ja sapiens on sukuun kuuluvaa lajia määrittävä lajimäärite. Eri suvuissa voi olla samoja lajimääritteitä, kuten esimerkiksi peltokanankaalilla (Barbarea vulgaris) ja kanervalla (Calluna vulgaris), jolloin ne ovat erotettavissa toisistaan erilaisten sukunimien perusteella. Sukunimeä voidaan käyttää yksinään, jolloin se tarkoittaa koko sukua eli kaikkia kyseisen suvun lajeja. Lajimääritettä käytetään vain sukunimen yhteydessä, eikä se yksinään tarkoita mitään lajia. Ihmisen tieteellisen nimen (Homo sapiens) sana sapiens tarkoittaa suoraan suomennettuna viisasta, mutta se ei ole yksin minkään lajin nimi.
Biologisten lajien ja muiden taksonien yleismaailmallisen nimistön tehtävänä on mahdollistaa kielirajat ylittävä yhteisymmärrys sen suhteen, mistä lajista milloinkin on kyse. Nimistön kielenä on perinteisesti latina, ja tieteellisistä nimistä on siksi käytetty myös nimitystä latinalainen nimi. Tieteellinen nimi on kuitenkin oikeampi nimitys, koska usein nimi (tai sen osa) on peräisin kreikan kielestä ja joskus muistakin kielistä, ja muutettu latinalaiseen asuun. Lisäksi nimet eivät aina noudata latinan sanastoa tai kielioppisääntöjä, vaan ovat sovinnaisia.
Binomisen nimistön eli lajeille käytetyn kaksisanaisen tieteellisen nimen otti käyttöön Carl von Linné 1700-luvun puolessavälissä teoksessaan Systema Naturae. Aikaisemmin lajien nimet olivat olleet muodoltaan sekä sanamäärältään vaihtelevia. Binomisten nimien käyttöönoton myötä lajien nimistä tuli muodoltaan samankaltaisia ja tieteellisiä nimiä ei tarvinnut enää kääntää kielestä toiseen.
Lajia alempien taksonien nimet

Lajia alemmat taksonit nimetään hieman eri tavoin eri eliökunnissa. Eläimillä alalajin nimissä käytetään trinomista nimistöä eli binomisen lajinimen perään lisätään vielä kolmas sana, joka on erilainen kullakin saman lajin eri alalajilla.
Kasveilla lajia alempien taksonien nimissä on taksonomisen tason ilmoittava lyhenne ja sen jälkeen kyseisen taksonin nimi, esimerkiksi nokkasaran (Carex lepidocarpa) alalaji kuusamonnokkasara on tieteelliseltä nimeltään Carex lepidocarpa subsp. jemtlandica. Jos lajia alempi taksoni jakautuu vielä edellistä alempiin taksoneihin, lisätään nimen perään alemman tason tunnus ja jälleen uusi nimi. Esimerkiksi meriluikan (Eleocharis uniglumis) alalajin niittymeriluikan (Eleocharis uniglumis subsp. uniglumis) muunnos pikkuniittymeriluikka on tieteelliseltä nimeltään Eleocharis uniglumis subsp. uniglumis var. fennica.
Auktori

Biologiaan liittyvissä teksteissä kirjoitetaan tieteellisen nimen perään usein auktorimerkintä, jossa on tieteellisen nimen antajan nimi sekä nimenantovuosi. Kasvitieteessä käytetään tunnetuista nimen antajista koko nimen sijaan vain tiettyä lyhennettä: esimerkiksi L., joka tarkoittaa Carl von Linnétä. Eläinlajien nimissä auktorin nimi ja vuosiluku laitetaan sulkuihin, jos lajin sukunimiosa on vaihtunut sen jälkeen kun alkuperäinen lajinimi annettiin. Esimerkiksi ritariperhonen on edelleen samassa Papilio-suvussa, johon Linné sen kuvasi vuonna 1758. Hän kuvasi myös isoapollon Papilio-sukuun kuuluvaksi, mutta Latreille antoi vuonna 1804 apolloperhosen sukunimeksi Parnassius, ja siitä syystä lajinimen auktorimerkintä laitetaan sulkeisiin seuraavan esimerkin mukaisesti:
Papilio machaon Linnaeus, 1758
Parnassius Latreille, 1804
Parnassius apollo (Linnaeus, 1758)
Myös kasveilla auktorimerkintä laitetaan sulkuihin suvun muuttuessa, mutta lisäksi nimen perään lisätään sen henkilön nimi (tai nimilyhenne), joka teki muutoksen.
Lajinimien kirjoitussääntöjä ja käytäntöjä

Lajinimen jälkiosaa eli lajimääritettä ei käytetä irrallaan, vaan ainoastaan kaksiosaisen nimen osana.
Lajitason tieteelliset nimet kirjoitetaan kursiivilla, esimerkiksi Homo sapiens. Käsin tai kirjoituskoneella kirjoitetussa tekstissä ne alleviivataan.
Ensimmäinen termi (suvun nimi) kirjoitetaan isolla alkukirjaimella, mutta jälkimmäinen pienellä, esimerkiksi Canis lupus ja Anthus hodgsoni. (Tästä modernista käytännöstä poiketen Linné alun perin kirjoitti aina myös jälkimmäisen osan isolla, ja myöhemminkin alussa oli tapana kirjoittaa isolla jälkimmäinen osa, jos se perustui erisnimeen, esim. Berberis Darwinii).
Tieteellisissä kirjoituksissa mainitaan usein kaksisanaisen nimen jälkeen tutkija, joka ensin on julkaissut lajin tieteellisen kuvauksen eli auktori, ja yleensä myös julkaisun painatusvuosi. Kasvi- ja sienitieteessä tunnetuilla auktoreilla on virallisesti sovitut nimilyhenteet. Esimerkiksi Amaranthus retroflexus L.
Kun tieteellistä nimeä käytetään tavallisen nimen kanssa, se yleensä seuraa sulkeissa, esimerkiksi "varpunen (Passer domesticus) on yleinen lintu."
Tieteellinen nimi pitäisi kirjoittaa kokonaisuudessaan, kun se ensi kerran mainitaan, tai kun monta lajia samasta suvusta on lueteltuna samassa tekstissä tai raportissa. Sen jälkeen siihen voidaan viitata käyttämällä vain suvun etukirjainta, esimerkiksi Canis lupus → C. lupus. Jossain harvoissa tapauksissa lyhyempi tapa on vakiintunut tavalliseen käyttöön, esimerkiksi bakteeri Escherichia coli on usein kirjoitettu E. coli ja Tyrannosaurus rex on usein vain T. rex.
Lyhennettä "sp." tai "spec." käytetään silloin, kun oikea lajinimi ei ole tiedossa, esimerkiksi Canis sp. tarkoittaa "(jokin) Canis-suvun laji". Lyhenne "spp." (monikko) tarkoittaa "useita tämän suvun lajeja".
Lyhennettä "cf." käytetään, kun tunnistaminen ei ole varma, mutta suvun lajeista epäilykset kohdistuvat juuri kyseiseen taksoniin. Esimerkiksi Corvus cf. monedula tarkoittaa, että lajin tunnistus on hieman epävarma, mutta kyseessä on "todennäköisesti naakka".
Sukutasoa ylempien eliöryhmien, esimerkiksi heimojen ja lahkojen nimiä ei tieteellisessä tekstissä kursivoida.
Ongelmia

Laji on käsitteenä siinä määrin häilyvä, ettei nimeäminen ole aina yksinkertaista. Vaikka periaatteena on, että vanhin annettu nimi pyritään säilyttämään virallisena ja muuttumattomana, on joskus epäselvyyksiä siitä, mikä alkuperäinen nimi on. Lisäksi tiedon tarkentuessa suku saattaa muuttua tai yhdistyä toiseen sukuun, jolloin tieteellinen nimikin muuttuu. Tästä kaikesta seuraa, että tietyllä lajilla saattaa olla kaksi tai useampia yleisesti käytettyjä tieteellisiä nimiä, mikä aiheuttaa sekaannusta.
Lisäksi eri eliöryhmillä on omat, hieman toisistaan poikkeavat nimistösääntönsä, mikä aiheuttaa ongelmia. Lajia ylempien taksonien nimet ovat uniikkeja vain lajiryhmienselvennä sisällä. Siten esimerkiksi Oenanthe voi tarkoittaa sekä kasvi- että eläinsukua.
Aiheesta muualla

Puulajien nimistö (Arkistoitu – Internet Archive) Metla
Edwin Abbott Abbott

| Edwin Abbott Abbott |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. joulukuuta 1838
Kuollut: 12. lokakuuta 1926 (87 vuotta)
Ammatti:  opettaja, kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edwin Abbott Abbott (20. joulukuuta 1838 – 12. lokakuuta 1926 Britannia) oli brittiläinen opettaja ja teologi sekä matemaatikko. Hänet tunnetaan parhaiten romaanistaan Tasomaa (Flatland, 1884).
Suomennettu teos

Tasomaa: Moniulotteinen romanssi.  ((Flatland: A Romance of Many Dimensions, 1884.) Suom. Kimmo Pietiläinen)  Terra cognita, 1997.  ISBN 952-5202-03-8
Aiheesta muualla

| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  Australian Artists  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Larry Black

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Larry Black vuonna 1972. |  Larry Black vuonna 1972. |  Larry Black vuonna 1972. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | 4×100 metriä |  |
|  Hopeaa | München 1972 | 200 metriä |  |
Lawrence J. ”Larry” Black (20. heinäkuuta 1951 Miami, Florida, Yhdysvallat – 8. helmikuuta 2006 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Larry Black saavutti 200 metrin juoksussa Münchenin 1972 olympialaisissa hopeaa ajalla 20,19 s. Hän hävisi Neuvostoliiton Valeri Borzoville 0,19 sekunnin erolla. Kultaa Black voitti yhdessä Robert Taylorin, Gerald Tinkerin ja Eddie Hartin kanssa 4 × 100 metrin viestijuoksussa maailmanennätysajalla 38,19 s. Black juoksi viestissä ensimmäisen osuuden.