stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jukka Kurttila
Elämä

Kurttila opiskeli maantiedettä Helsingin yliopistossa aikeenaan ryhtyä opettajaksi. Opintojensa loppuvaiheessa hän työskenteli maantieteen laitoksella assistenttina. Hän valmistui filosofian maisteriksi. Hän siirtyi tutkijaksi Teknilliseen korkeakouluun yhteiskuntatutkimuksen laitokselle ja sieltä Taloustutkimukseen tutkimusjohtajaksi.
Sen jälkeen hänet pyydettiin mainostoimistoon tekemään kuluttajatutkimuksia. Kurttila teki yli 20-vuotisen uran mainosmaailmassa. Hän on yksi mainostoimisto Bob Helsingin perustajista.
Vuonna 2014 Kurttila yhdessä Petri Pesosen ja Risto Voutilaisen kanssa osti tekstiiliyritys Finlaysonin. Kumppaneiden ensimmäinen tuotelanseeraus Finlaysonissa oli Tom of Finlandin homoeroottisen taiteen painaminen pussilakanoihin. Se nosti yhtiön puheenaiheeksi. Sen jälkeen yhtiö toi markkinoille muun muassa Jesus-lakanat, joille annettiin 50 vuoden takuu.
Nykyään brändiyhtiö Manna & Co. omistaa Finlaysonin, Vallilan ja Makian. Kurttila työskentelee Manna Groupissa Finlaysonista ja Vallilasta vastaavana liiketoimintajohtajana. Hän oli myös yksi vuosina 2020–2024 Keijo-olutta markkinoineen Kontulan panimon omistajista. Kurttila toimii Helsingin Lastensairaalan hallituksen puheenjohtajana.
Kurttila on valittu vuonna 2017 Pohjois-Euroopan viidenneksi vastuullisimmaksi yritysjohtajaksi, suomalaisista listan parhaana.
Kurttila asuu Helsingissä ja Salossa. Perheeseen kuuluu puoliso Minna Kurttila, kaksi aikuista lasta ja kaksi lastenlasta.
Aiheesta muualla

Pelkkä pussilakana voi johtaa tappouhkauksiin. Yle uutiset 29.10.2017
Jupp Derwall

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Josef Derwall
Syntymäaika: 10. maaliskuuta 1927
Syntymäpaikka:  Würselen, Saksa
Kuolinaika: 26. kesäkuuta 2007 (80 vuotta)
Kuolinpaikka:  St. Ingbert, Saarland, Saksa
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1949–1953 1953–1959 1959–1960 1960–1962 |  Aachen  Düsseldorf  Biel-Biennee  Schaffhausen |  |
Maajoukkue
| 1954 |  Saksa | 2 (0) |
Valmennusura
1959–1960 1960–1962 1962–1963 1970–1978 1978–1984 1984–1988:  Biel-Bienne  Schaffhausen  Düsseldorf  Saksan (apuv.)  Saksan  Galatasaray
Jupp Derwall (10. maaliskuuta 1927 Würselen, Saksa – 26. kesäkuuta 2007 St. Ingbert, Saarland, Saksa) oli saksalainen entinen jalkapallovalmentaja ja pelaaja. Derwallin uran suurimmat saavutukset ovat Euroopan mestaruus 1980 ja MM-hopea 1982 Saksan maajoukkueen päävalmentajana. Hänet on palkittu Ankaran yliopiston kunniatohtorin arvonimellä saksalais-turkkilaisen kulttuuriyhteistyön edistämisestä. 
1991 Derwall sai sydäninfarktin, josta hän toipui. Derwall menehtyi kotonaan St.Ingbertissä lyhyen, mutta vaikean sairauden murtamana 80-vuotiaana.
Ura pelaajana

Derwall pelasi urallaan keskikenttäpelaajana sekä hyökkääjänä. Hän aloitti uransa 1938 Rhenania Würselenissä. Myöhemmin Derwall pelasi Alemannia Aachenissa sekä Fortuna Düsseldorfissa. 1953 Derwall teki Alemannia Aachenin ainoan maalin Saksan Cupin loppuottelussa kun joukkue hävisi 2–1 Rot-Weiss Essenille. 1958 Derwall pelasi jälleen cup-finaalissa, tällä kertaa Düsseldorfin paidassa. Joukkue hävisi jälleen, nyt 5–3 VfB Stuttgartille. Derwall pelasi myös kaksi maaottelua, muttei ollut mukana MM-kultaa 1954 voittaneessa joukkueessa.
Ura valmentajana

Derwall aloitti valmennusuransa Sveitsissä FC Bielin (1959–61) ja FC Schaffhausenin (1961–62) valmentajana. Sveitsistä Derwall palasi Saksaan ja Fortuna Düsseldorfin. Derwallin valmennuksessa seura eteni jälleen Saksan Cupin finaaliin, mutta hävisi 2–1 1. FC Nürnbergille.
1970 Derwallista tuli Saksan maajoukkueen apulaisvalmentaja legendaarisen Helmut Schönin toimiessa päävalmentajana. Olympialaisissa 1972 Derwall toimi Saksan olympiajalkapallojoukkueen vastuuvalmentajana ja luotsasi sen kahdeksanneksi. MM-kisojen 1978 jälkeen Derwall nousi Schönin seuraajaksi maajoukkueen päävalmentajaksi.
Derwallin tulikaste, EM-kisat 1980 sujuivat loistavasti ja Saksa voitti mestaruuden voittaen neljä viidestä ottelusta. MM-kisoissa 1982 Derwallin valmentama Saksa hävisi shokeeraavasti Algerialle avauskierroksella, mutta ryhdistäytyi ja eteni aina finaaliin saakka. Finaalissa Karl-Heinz Rummeniggen ja Paul Breitnerin tähdittämä joukkue hävisi Italialle 3–1.
EM-kisat 1984 jäivät Derwallin viimeisiksi maajoukkuevalmentajana. Saksa putosi 1.kierroksella ja Derwall sai osakseen valtaisan arvostelujen ryöpyn. Hän joutui jättämään tehtävät Franz Beckenbauerille. 
Derwallin ura jatkui nöyryyttävien EM-kisojen jälkeen Turkissa ja Galatasaray SK:n päävalmentajana. Derwall toi turkkilaisseuralle paitsi menestystä, myös uusia länsimaalaisia valmennusmetodeita ja uusia taktisia ideoita. Derwallilta saivat oppinsa muun muassa sittemmin kansainvälisesti tunnetut turkkilaisvalmentajat Fatih Terim ja Mustafa Denizli. Derwallin johdolla Galatasaray voitti kaksi Turkin mestaruutta sekä yhden Cupin. 1987 Derwall valmensi joukkuetta yhdessä Denizlin kanssa ja jätti 1988 seuran päävalmentajan tehtävät kokonaan Denizlille ja palasi Saksaan.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Euroopan mestaruus: 1980
MM-hopeaa 1982
Turkin mestaruus (2): 1987, 1988
Turkin Cupin voitto: 1985
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Tomislav Ivić | Galatasaray SK:n päävalmentaja 1984–1988 | Seuraaja: Mustafa Denizli |
Karulan kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Valgamaa: Karulan kunnan Lustin, Lüllemäen, Rebasemõisan  ja Valtinan kylä Valgan kunnan Harglan ja Koobassaaren kylä Võrumaa: Antslan kunnan  Haabsaaren, Jõeperan, Kaikan, Litsmetsan, Mähklin, Soomen, Tsoorun, Viirapalun ja Ähijärven kylä, Mõnisten kunnan Koemetsan ja Varstun kunnan Vana-Roosan kylä Viro
Lähin kaupunki:  Antsla (n. 15 km), Valga ja Võru (n. 40 km) Otepää (n. 50 km)
Pinta-ala:  12 300 ha tai 12 364,3 ha
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  vir. Karula rahvuspark
Perustettu:  maisemansuojelualue 24.9.1979 ja kansallispuisto alk. 8.12.1993 
Luokitus:  Kansallispuisto 
Hallinto:  Keskkonnaamet
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Karulan kansallispuisto (vir. Karula rahvuspark) on Valgan ja Võrun maakuntien rajalla sijaitseva Viron eteläisin, pienin ja mäkisin kansallispuisto.
Karulan maastonsuojelualue perustettiin jääkauden muovaamalle samannimiselle ylängölle Viron SNT:n ministerineuvoston määräyksellä 24. syyskuuta 1979 elvyttämään Etelä-Viron maaseutukulttuuria. Kansallispuiston statuksen alue sai tasavallan hallituksen 8. joulukuuta 1993 annetulla määräyksellä koskien «Soomaan, Vilsandin ja Karulan kansallispuiston muodostamista». Nykyisin puisto on Karulan luonto- ja lintualueeseen kuuluvana osa eurooppalaista Natura 2000 -hanketta.
Karulan kansallispuisto on perustettu sekä suojeltujen lajien elinympäristöksi että Etelä-Viron syrjäseuduille ominaisten metsä- ja järvimaisemien, maastomuotojen, luonnon- ja kulttuuriperinnön suojelua ja tutkimista varten.
Sijainti

Karulan kansallispuisto sijaitsee 35 tuhannen hehtaarin kokoisella Karulan ylängöllä, joka rajoittuu Otepään ylänköön ja ulottuu Latviaan saakka. Suojelualue yltää
• sekä Valgamaalla Karulan kunnan Lustin (Lustimõisan), Lüllemäen, Rebasemõisan (Rebäsemõisan) ja Valtinan ja Valgan kunnan Koobassaaren (Koobassaarõn) ja Harglan (Harglõn) kylään
• että Võrumaalla Antslan kunnan Haabsaaren (Haabsaarõn), Jõeperan (Jõeperä), Kaikan, Litsmetsan, Mähklin, Soomen, Tsoorun Viirapalun ja Ähijärven, Mõnisten kunnan Koemetsan ja Varstun kunnan Vana-Roosan kylään.
Karula sijaitsee noin 40 kilometrin päässä rajakaupungista Valga ja noin 50 km:n etäisyydellä Otepäältä.
Nimi

Karula on vanhan pitäjäkunnan nimi, jonka uskotaan olevan peräisin sanasta vir. karune (karu) tai vir. karm (ankara, vaikeakulkuinen) kuvaamaan paikallisia kukkuloita, joita on vaikea viljellä ja joille ei ole helppoa pääsyä. Karulan ylämaa on Otepään ja Haanjan ylänköä paljon matalampi, mutta sillä on samanlainen maankohoumien ja vaarojen muodostama epätasainen maastonpiirre. Siinä usein 10–25 metrin korkuisia harjuja voi olla kaksi tai kolme lähekkäin ja alueella on lukuisia laaksoja. Sen vuoksi alue on runsasjärvinen, soista, lammista, järvistä ja maatilamaisemista koostuvaa kumpumaastoa, jossa korkein huippu on Lüllemäen lähistöllä sijaitseva 137 metrin korkuinen Rebasemõisan Tornimägi (Tornimäki). Kansallispuistoon kuuluu ylängön 60:stä 40 järveä, joista 2 on nimettömiä, ja joissa yhteistä on se, että vähemmän löytyy hiekkarantaa, mutta niiden matalat ja mutaiset pohjat ovat suotuisaa kasvupaikkaa usealle kasvilajille. Soiset valuma-alueet tuottavat runsaasti humusaineita veteen ja siksi usea tämän kupolialueen alun perin runsasravinteinen järvi on saavuttanut sekaravinteisuuden kehitysvaiheen.
Karulan kansallispuistossa on monia vaellusreittejä ja puistoa esittelevä infokeskus sijaitsee alueen suurimman järven Ähijärven (176 ha) rannalla.
Kuvaus > Metsät

Karulan kansallispuistosta 74% on puukasvustoaluetta ja siinä on 8972 hehtaaria koskematonta luonnonvaraista metsämaisemaa. Noin yli 60% tai jopa 70% kansallispuiston metsistä kuuluu reservaatteihin ja erityisiin suojavyöhykkeisiin. Noin 2866 hehtaarinen ikivanhojen luonnonmetsien alue puiston eteläosassa on Kaakkois-Viron suurin suojattu metsämassiivi ja lasketaan nykyisin erityisen arvokkaaksi. Se on ikiaikaista metsämaata, johon kuuluu myös Pautsjärven erityissuojelualue, ja jossa hirvet, villivuohet, villisiat, ilvekset, sudet ja karhut ovat löytäneet niille suotuisan elinympäristön.
Yli kolmasosa metsää on kuivia ja valorikkaita kohtalaisen kostealla tai vaihtelevasti kostealla hiekkaisella kalkkikivenmaaperällä kasvavia mänty- eli palumetsiä, joiden nimi on peräisin siinä yleisesti levinneestä puolukasta (vir. palukas). Männyn lisäksi täällä kasvaa metsäkuusia ja rauduskoivuja, puolukan lisäksi mustikkaa ja kanervaa, pensaskasveista katajia, vadelmia ja pihlajia. Keskeisimpiä Karulan asukkia ovat metso, helmipöllö, hietasisilisko ja kaivajasammakko ja suojelluista lajeista kalasääski, pikkukiljukotka ja Virossa harvinaistunut pesimälintu mustahaikara, jonka runsain populaatio asuu täällä. Kansallispuiston pohjoisilla ja itäisillä hedelmällisemmillä maaperillä esiintyy lehtipuumetsiä, joissa kasvaa kuusta, myös mänty, koivu, haapa, tammi, euroopanpähkinäpensaita, pihlaja ja paju. Näissä metsissä asuvat pohjantikka ja kanahaukka, jotka ovat harvinaisia muualla Euroopassa.
Kuvaus > Suot

Kansallispuiston soiden lukumäärä on mäkisestä maastosta johtuvasti runsasta, mutta pinta-alaltaan ne ovat pieniä ja kattavat suojelualueeseen kuuluvasta maa-alasta yhteensä noin 10%. Soista suurin on 181,6 tai 219 tai joidenkin lähteiden mukaan jopa 340,6 hehtaarinen muinaisluontokohde Kaugjärve eli Äestamise-suo. Sen alueella on 11 upottavaa lampea, joiden kokonaispinta-ala on noin 0,5 ha ja niiden on todennettu kuuluvan yhtenä elinympäristönä eri humuslähteisten järvien luokkaan. Huomioonotettavia ovat myös Väike-Apja, Pikäsilla, Kuusistsaarõ ja Alekonnu soo (t. suo) ja Aruküla Suursoo, jotka sijaitsevat keskellä kansallispuiston eteläosan loivia hiekka- ja sorakerrostumia. Jotkut niistä ovat saaneet alkunsa matalissa järvissä ja vesialtaissa luontaisesti esiintyvän kasvien liikakasvun, kuolemisen tai hajoamisen ja veden vähentymisen seurauksena. Kumpujen jyrkissä rinteissä löytyy muutamaa alkalitrofista eli lähdepohjaista suota.
Kuvaus > Niityt

Karulan kansallispuiston alueella paremmin ovat menestyneet kosteimmat niittyalueet ja lähinnä siksi, että ne eivät ole käytössä maataloudessa. Täällä suojellaan salaojien merkittävämmältä vaikutukselta, pensaistumiselta että metsäistymiseltä säästyneitä kosteikkoja. Tulvaniittyjä on 17,25 ha verran ja ne ovat monien eläinlajien pesimä- ja elinympäristöä. Suurimmalta osalta niityt sijaitsevat suojelualueen pohjoisella puoliskolla ja niistä noin 75% ovat mineraalipitoisemmalle maaperälle kasvaneita keto- ja ahoniittyjä ja myös kosteita aroniittyjä. Niityt ovat sellaisten harvinaisten kasvilajien kuin saunionoidan- ja ahonoidanlukon kasvupaikkana. Linnuista kiuru ja ruisrääkkä ovat riippuvaisia avoimista niittymaisemista.
Kansallisperintöä

Karulan kansallispuistossa on yli sata maatilaa, joista yli puolet on useita satoja vuosia vanhoja maatiloja ja rakennukset koostuvat enimmäkseen 1800-luvun lopun ja 1900-luvun talorakennuksista savusaunoineen. Ihmisen vuosisatojen toiminnan tuloksena muokkautuneet perinnemaisemat sijaitsevat pääosin ylängöllä Jõeperästä Mähkliin ja Rebasemõisasta Kolskiin kylään. Mm. Ähijärven luoteispuolella, 90 metrin päässä järvestä, sijaitsee muinainen hautausmaa vir. "Kirikuase" (kirkon lepopaikka) ensimmäisen vuosituhannen ensimmäiseltä puoliskolta.Alueelle on ominaista harvaan asutut maatilat, jotka sijaitsevat yksittäin tai pareittain kukkuloiden välissä. Yksityisten tilojen omistukseen kuuluu 3173 ha suojelualuetta. Maatilarakennukset ovat enimmäkseen viime vuosisadan alun tyypillisiä hirsirakennuksia. Perinteet ja useat kansantarinat liittyvät enimmäkseen läheisesti maisemiin ja paikannimiin. Näille paikkakunnille kuuluu myös kansanlääketieteen ja noituuden perinne että tarinat aaveiden ja henkien kohtaamispaikoista, parantavista virroista ja ihmisten tai eläinten loitsimisesta. Karulan kihla- tai pitäjäkunnassa puhutaan võrun kielen länsiryhmän murretta, joka on saanut kehitysvivahteita sotien jälkeen Latviasta ja Länsi Virosta tulleilta uudisasukkailta ja jolla on yhteisiä piirteitä sekä tarton että mulgin kielen kanssa.
Tärkeimmät toiminnot ovat olleet vilja- ja karjanhoito, mutta myös metsätalous, mehiläishoito ja kalastus. Nykyään kupolimaisema ylläpitää pääasiassa nautakarjaa ja lampaita. Vuonna 2015 afrikkalainen sikarutto aiheutti sen, että paikalliset maanviljelijät luopuivat sikojen kasvatuksesta. Joillakin tiloilla kasvatetaan myös hevosia, kaneja, muita tuotantoeläimiä ja siipikarjaa. Metsätalous oli tärkein toimeentulon lähde joillakin alueilla, koska köyhäravinteinen hiekkapitoinen maaperä ei sovellu maanviljelyyn. Alueella harjoitellaan villimehiläishunajan keruuta. Järvien runsauden vuoksi kalastus ja ravunpyynti olivat yleisiä. Alueen asukkaita yhdistävät vuosisatojen ajan jatkuneet perhesiteet ja kehittyneet elämäntavat.
Syksyisiä kumpuja
Karulan maisemaa
Kansallispuisto talvella
Aiheesta muualla

Karulan kansallispuisto
Karulan kansallispuisto
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karulan kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Tornimäki ja Rebasemõisa näköalatorni
Ähijärvi
Väikene Must- eli Mutajärvi
K. A. Pinomaa

K. A. (Kaarlo Artturi) Pinomaa (12. elokuuta 1917 Ristiina – 10. toukokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Pinomaa pääsi ylioppilaaksi 1937 Viipurin klassillisesta lyseosta. Hän osallistui talvisotaan ja jatkosotaan yleten kapteeniksi. Sotien jälkeen Pinomaa valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomiarkkitehdiksi vuonna 1946. Pinomaa asui perheineen Ruotsissa 1946–1952 toimien Tukholmassa HSB:n talotehtaiden arkkitehtitoimiston päällikkönä, perehtyi teolliseen asuntorakentamseen ja oli kahden ruotsalaisen arkkitehtitoimiston osakkaana 1948–1952.
Palattuaan Suomeen 1952 Pinomaa perusti oman arkkitehtitoimiston joka toimi aina vuoteen 1983 saakka. Toimisto suunnitteli pankeille asuntosäästökohteita muun muassa Helsingin seudulle ja Kuopioon. Pinomaa oli myös mukana kehittämässä teollista elementtituotantoa ja aluerakentamista ja hän oli muun muassa Sileävalukerhon jäsen.
Rakennuksia

Asunto Oy Uudenkaupungintie 4 rivitalo, Munkkiniemi, Helsinki 1957
Kuopion Ympäristön Säästöpankin liiketalo,  Puijonkatu 26-28, Kuopio 1963
As. Oy Poutapolku, 3 pistetaloa, Tapiola, Espoo 1956
Seitsemän omakotitaloa Mäntyviita ja Kimmeltie, Tapiola, Espoo 1954-55
Kolme omakotitaloa, Kimmeltie, Tapiola, Espoo 1954
K-70

| K-70 |
| --- | --- |
Tyyli:  viihdesarja
Kestoaika:  60 minuuttia
Luoja(t):  Broadcasters
Pääosissa:  Timo Rautiainen Antti Lehtinen
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV3
Esitetty:  17. tammikuuta 2008 – 6. maaliskuuta 2008
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  8
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Broadcasters
Palkinnot
Voitetut:  Formaatti-Finlandia (2008)
Aiheesta muualla
IMDb 
K-70 oli keväällä 2008 MTV3-kanavalla esitetty viihdeohjelma, jonka päämääränä oli koota yli 70-vuotiaista vanhuksista laulukuoro. Kuoro harjoitteli rock-kappaleita eri vuosikymmeniltä. Sarja päättyi loppukonserttiin, joka järjestettiin Aleksanterin teatterissa.
Ohjelmaa juonsivat rokkarit Timo Rautiainen ja Antti "Letku" Lehtinen. Sen viimeistä jaksoa katsoi 528 000 katsojaa. Sarjan päätyttyä MTV3 sai runsaasti positiivista ja paikoin liikuttunuttakin palautetta. Myöhemmin julkaistiin DVD-taltiointi kuoron loppukonsertista.
K-70 palkittiin Formaatti-Finlandia-palkinnolla elokuussa 2008. Palkinnon vastaanotti ohjelman tuotantoyhtiö Broadcasters.
Jaksot

| Jakso | Nimi | Ensiesitys |
| --- | --- | --- |
| 1. | Etsitään säkenöivää voimaa K-70 kuoroon | 17. tammikuuta 2008 |
| 2. | Rokkilaulajien haku jatkuu | 24. tammikuuta 2008 |
| 3. | Rokkileiri alkaa! | 31. tammikuuta 2008 |
| 4. | Ja rokki soi! | 7. helmikuuta 2008 |
| 5. | Kuoron kokoonpano paljastuu | 14. helmikuuta 2008 |
| 6. | Harjoituskeikka Tavastialla | 21. helmikuuta 2008 |
| 7. | Senioreista tulee tähtiä | 28. helmikuuta 2008 |
| 8. | Kaikkien aikojen rock-konsertti | 6. maaliskuuta 2008 |
Aiheesta muualla

Ohjelman kotisivut
K. A. Järventaus

Kustaa-Adolf (K.A.) Järventaus (sukunimi vuoteen 1905 Ockenström (28. joulukuuta 1896 Oulu – 15. elokuuta 1974 Karjalohja) oli suomalainen pappi, upseeri ja kirjailija.
Järventaus pääsi ylioppilaaksi 1918 Oulun I lyseosta ja suoritti Kadettikoulun 1921 sekä teologian erotutkinnon Helsingin yliopistossa 1932. Järventaus toimi upseerina puolustusvoimien palveluksessa sekä myöhemmin vt. kirkkoherrana, vt. kappalaisena ja alkoholistihuoltolan apulaisjohtajana.
Teoksia

Summan savut: Muistelmaromaani Suomen sodasta 1939-1940: Mukanaolleen omakohtaisia havaintoja ja kokemuksia.  WSOY 1940
Kadetti 117, romaani.  Karisto 1940
Vapiseva veljeskunta, romaani alkoholistielämästä.  Akateeminen kustannusliike, Helsinki 1970
Juha Nabb

Juha Erik ”Nappi” Nabb (25. heinäkuuta 1965 – 31. tammikuuta 2011) oli tamperelainen punkmuusikko. Hän soitti muun muassa yhtyeissä Kaaos, Riistetyt, Pyhät nuket ja Kuolleet kukat.
Aiheesta muualla

http://www.discogs.com/artist/Nappi
K. A. Koskinen (tehtailija)

Kustaa Aleksanteri Koskinen (27. kesäkuuta 1863 Lempäälä – 2. helmikuuta 1939 Lempäälä) oli suomalainen seppä ja Lempäälän Kuokkalassa toimineen K. A. Koskisen ajokalutehtaan perustaja ja omistaja.
Koskinen ryhtyi jo nuorena jatkamaan isänsä jo harjoittamaa sepän ammattia. Hän perusti vuonna 1892 ajokalutyöpajan, jossa valmistettiin erilaisia hevosvetoisia ajoneuvoja nelipyöräisistä kieseistä aina tavallisiin työrattaisiin ja rekiin saakka. Lisäksi tehtiin erilaisia koristetaontoja kuten hautaristejä ja rautaportteja. Koskisen liike laajeni ajan myötä ja sen tuotteita myytiin kaikkialle Suomeen sekä Venäjälle ja Ruotsiin. Autojen yleistyessä hevoskärryjen kysyntä väheni ja Koskinen alkoi myös valmistaa oja-auroja, heinäsiementen kylvökoneita ynnä muita peltotyökaluja. Parhaimmillaan yrityksessä oli työssä kymmenkunta työntekijää.
Koskinen kuului muun muassa Lempäälän kirkkovaltuustoon ja kansakoulun johtokuntaan. Hän kuoli sydänkohtaukseen 75-vuotiaana helmikuussa 1939.
Kustaa Aleksanteri Koskisen kuoltua hänen yrityksensä toimintaa jatkoi hänen pikansa Yrjö vuoteen 1975 saakka. Perikunta myi pajakiinteistön rakennuksineen ja työkaluineen Lempäälän kunnalle vuonna 1981. Pajakiinteistössä sijaitsee nykyisin pajamuseo ja se on osa Kuokkalan museoraittia.
Aiheesta muualla

Kuokkalan museoraitin kokoelmapoliittinen ohjelma 2021, Lempäälä-Seura ry ja Lempäälän kunta
Esite vuodelta 1937 K. A. Koskisen valmistamista peltotyökaluista, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kesäolympialaiset 1992

Vuoden 1992 kesäolympialaiset järjestettiin Barcelonassa, Espanjan Kataloniassa. Kilpailut avattiin 25. heinäkuuta ja päätettiin 9. elokuuta 1992. Virallisena avaajana toimi Espanjan kuningas Juan Carlos I. Valan vannoivat urheilijoiden puolesta purjehtija Luis Doreste Blanco ja tuomareiden puolesta Eugeni Asencio. Olympiatulen sytytti vammaisjousiampuja Antonio Rebollo. Barcelonan lisäksi kilpailuja järjestettiin 14 paikkakunnalla Katalonian maakunnassa, ja jalkapallo-otteluja käytiin myös Valenciassa ja Zaragozassa.
Kilpailuihin otti osaa yhteensä 9 385 urheilijaa (6 662 miestä, 2 723 naista) 169 maasta. Barcelonan olympialaiset olivat toistaiseksi viimeiset kesäolympialaiset, jotka järjestettiin samana vuonna talviolympialaisten kanssa.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Viro, Latvia ja Liettua kilpailivat kukin omina joukkueinaan. Muut entiset neuvostotasavallat kilpailivat yhdistyneellä joukkueella (engl. Unified Team) olympialipun alla, ja tätä joukkuetta kutsuttiin usein Itsenäisten valtioiden yhteisön joukkueeksi, vaikka Georgia liittyi yhteisöön vasta vuonna 1993. Jugoslaviasta eronneet Slovenia, Kroatia sekä Bosnia ja Hertsegovina kilpailivat myös omina joukkueinaan. Tynkä-Jugoslavian ei sallittu kilpailla Jugoslaviana, vaan he kilpailivat riippumattomana joukkueena (engl. Independent Olympic Participants) niin ikään olympialipun alla. Tuossa joukkueessa kilpailivat myös makedonialaiset urheilijat.
Valintaprosessi

Kansainvälisen olympiakomitean silloisen puheenjohtajan Juan Antonio Samaranchin kotikaupunki valittiin isäntäkaupungiksi Lausannessa, Sveitsissä lokakuussa 1986. Muut ehdolla olleet kaupungit olivat Alankomaiden Amsterdam, Jugoslavian Belgrad, Ison-Britannian Birmingham, Australian Brisbane ja Ranskan Pariisi.
| Äänestystulokset 17>  lokakuuta 1986 Lausanne, Sveitsi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Maa | Kaupunki | Kierros 1 | Kierros 2 | Kierros 3 |  |  |
|  Espanja | Barcelona | 29 | 37 | 47 |  |  |
|  Ranska | Pariisi | 19 | 20 | 23 |  |  |
|  Australia | Brisbane | 11 | 9 | 10 |  |  |
|  Jugoslavia | Belgrad | 13 | 11 | 5 |  |  |
|  Yhdistynyt kuningaskunta | Birmingham | 8 | 8 | – |  |  |
|  Alankomaat | Amsterdam | 5 | – | – |  |  |
Lajit

Olympiaohjelmassa oli 257 tapahtumaa 25 eri urheilumuodossa.
Ammunta
Baseball
Jalkapallo
Jousiammunta
Judo
Koripallo
Käsipallo
Lentopallo
Maahockey
Melonta
Miekkailu
Nykyaikainen viisiottelu
Nyrkkeily
Paini
Painonnosto
Purjehdus
Pyöräily
Pöytätennis
Ratsastus
Soutu
Sulkapallo
Taitouinti
Tennis
Uimahypyt
Uinti
Vesipallo
Voimistelu
Yleisurheilu
Lajit > Näytöslajit

Pelota
Pyörätuolikelaus
Rullaluistinhockey
Taekwondo
Osallistujat

Vuoden 1992 kesäolympialaisiin osallistui 169 maata.
Alankomaiden Antillit
Alankomaat
Albania
Algeria
Amerikan Samoa
Andorra
Angola
Antigua ja Barbuda
Arabiemiraatit
Argentiina
Aruba
Australia
Bahama
Bahrain
Bangladesh
Barbados
Belgia
Belize
Benin
Bermuda
Bhutan
Bolivia
Bosnia ja Hertsegovina
Botswana
Brasilia
Brittiläiset Neitsytsaaret
Bulgaria
Burkina Faso
Caymansaaret
Chile
Cookinsaaret
Costa Rica
Djibouti
Dominikaaninen tasavalta
Etelä-Afrikka
Ecuador
Egypti
El Salvador
Espanja
Etelä-Korea
Etiopia
Fidži
Filippiinit
Gabon
Gambia
Ghana
Grenada
Guam
Guatemala
Guinea
Guyana
Haiti
Honduras
Hongkong
Indonesia
Intia
Irak
Iran
Irlanti
Islanti
Iso-Britannia
Israel
Italia
Itsenäiset olympiaedustajat
Itävalta
Jamaika
Japani
Jemen
Jordania
Kamerun
Kanada
Kenia
Keski-Afrikan tasavalta
Kiina
Kiinan Taipei
Kolumbia
Kongon tasavalta
Kreikka
Kroatia
Kuuba
Kuwait
Kypros
Laos
Latvia
Lesotho
Libanon
Libya
Liechtenstein
Liettua
Luxemburg
Länsi-Samoa
Madagaskar
Malawi
Malediivit
Malesia
Mali
Malta
Marokko
Mauritania
Mauritius
Meksiko
Mongolia
Monaco
Mosambik
Myanmar
Namibia
Nepal
Nicaragua
Niger
Nigeria
Norja
Norsunluurannikko
Oman
Pakistan
Panama
Papua-Uusi-Guinea
Paraguay
Peru
Pohjois-Korea
Portugali
Puerto Rico
Puola
Päiväntasaajan Guinea
Qatar
Ranska
Romania
Ruanda
Ruotsi
Saint Vincent ja Grenadiinit
Saksa
Salomonsaaret
Sambia
San Marino
Saudi-Arabia
Senegal
Seychellit
Sierra Leone
Singapore
Slovenia
Sri Lanka
Sudan
Suomi
Suriname
Sveitsi
Swazimaa
Syyria
Tansania
Tanska
Thaimaa
Togo
Tonga
Trinidad ja Tobago
Tšad
Tšekkoslovakia
Tunisia
Turkki
Uganda
Unkari
Uruguay
Uusi-Seelanti
Vanuatu
Venezuela
Vietnam
Viro
Yhdistynyt joukkue
Yhdysvallat
Yhdysvaltain Neitsytsaaret
Zaire
Zimbabwe