stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Merirosvolippu
Erilaisia merirosvolippuja

Merirosvolipuista oli useita eri variaatioita. Calico Jack ja Thomas Tew käyttivät lipuissaan sääriluiden sijasta miekkoja. Mustaparran lipussa luuranko piteli toisessa kädessään tiimalasia ja toisessa lyhyttä keihästä; näiden rinnalla oli vielä vertavuotava sydän. Bartholomew Robertsilla oli kaksi eri lippua: toisessa mies ja luuranko pitelevät käsissään tiimalasia, ja toisessa mies seisoo kahden pääkallon päällä; pääkallojen alla on tekstit ABH (A Barbadian's Head, barbadosilaisen pää) ja AMH (A Martiniquais' Head, martiniquelaisen pää) varoituksena martiniquelaisille ja barbadosilaisille, että kuolema odotti heitä. Tanssivat luurangot lipussa viestittivät uhreille, että merirosvot eivät piitanneet omasta kohtalostaan.
Calico Jack Rackhamin lippu
Emanuel Wynnen lippu
Mustaparran lippu
Bartholomew Robertsin lippu
Henry Averyn lippu
Thomas Tew'n lippu
Stede Bonnetin lippu
Edward Englandin lippu
Christopher Moodyn lippu
Anarkistisen Mustan armeijan lippu.
Jolly Roger -nimen alkuperä

Englanninkielisissä maissa merirosvolippua kutsutaan nimellä Jolly Roger. Nimityksen alkuperä ei ole tarkkaan selvillä. Erään teorian mukaan nimitys on perua ranskan kielen termistä joli rouge (’punainen kauneus’), joka englannin kielessä taipui muotoon jolly roger. Toisen teorian mukaan nimitys juontaa juurensa aasialaiseen merirosvoryhmän johtajaan Ali Rajaan, jonka nimi taipui englantilaisten merirosvojen suussa muotoon jolly roger. Nimi saattaa myös olla peräisin Old Rogerista, paholaisen lempinimestä.
Kirjassaan Pirates and The Lost Templar Fleet David Hatcher Childress väittää, että jolly roger oli nimetty sitä ensimmäisenä käyttäneen Sisilian kuninkaan Roger II:n mukaan. Roger II oli tunnettu Temppeliherrain ritarikunnan jäsen, ja ritarikunta oli riidoissa paavin kanssa vuonna 1127 tapahtuneiden Apulian ja Salernon valloitusten vuoksi. Childress väittää, että useita vuosia myöhemmin kirkon jo hajotettua Temppeliherrain ritarikunnan ainakin yksi ritarikunnan laivaston osa hajaantui neljäksi itsenäiseksi laivasto-osastoksi aloittaen ryöstöretket Roomalle myötämielisten kansojen aluksia vastaan. Punainen merirosvolippu olisi Childressin mukaan perua tältä ajalta, ja ristikkäiset luut viittaavat Temppeliherrain tunnukseen, punaiseen ristiin. Childressin väite vaikuttaa kuitenkin epätodennäköiseltä, sillä Temppeliherrain tunnuksena oli kreikkalainen risti (+) eikä merirosvolipuissa käytetty pyhän Andreaan risti (X).
Maailman kahdesta autenttisesta Jolly Roger -lipusta, jotka ovat olleet merirosvojen käytössä, toinen on näytillä Maarianhaminassa Ahvenanmaan merenkulkumuseossa. Toinen säilynyt lippu on vain toisinaan esillä julkisesti Karibian alueella.
Muu käyttö

Merirosvojen ja laivastoyksikköjen lisäksi pääkallolippua ovat käyttäneet myös useat muut tahot. Se on ollut esimerkiksi perinteinen anarkististen ryhmittymien tunnus jo 1900-luvun alkupuolelta lähtien. Myös 2000-luvulla syntynyt piraattiliike on käyttänyt pääkallolippua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merirosvolippu Wikimedia Commonsissa
Haussmannin kaupunkiuudistus Pariisissa

Boulevard Haussmann
Napoleon III antaa paroni Haussmannille varmennettavaksi päätöksen alueliitoksesta, jonka mukaan 11 kuntaa (Auteuil, Passy, Batignolles, Montmartre, La Chapelle, La Villette, Belleville, Charonne, Bercy, Vaugirard ja Grenelle) liitettiin Pariisiin vuonna 1860
Hausmannin kaupunkiuudistus oli Pariisissa vuosina 1852–1870 Napoleon III:n määräyksestä prefekti Georges Eugène Haussmannin johdolla suoritettu kaupungin laajakantoinen modernisointihanke, joka lyhyessä ajassa muutti perusteellisesti Pariisin kaupunkikuvan.
Muutokset koskivat kaupunkisuunnittelun kaikkia aloja, ja niiden kohteeksi joutui sekä Pariisin vanha keskikaupunki että sen uudemmat laita-alueet. Pariisiin rakennettiin joukko uusia bulevardeja ja muita katuja, joiden tieltä purettiin suuri määrä vanhaa rakennuskantaa. Samalla annettiin uusien rakennusten julkisivuja koskevia määräyksiä ja rakennettiin myös joukko uusia julkisia rakennuksia. Kaupunkiin muodostettiin myös monia uusia aukioita ja viheralueita, ja Pariisiin rakennettiin lisäksi nykyaikainen vesijohto- ja viemäriverkosto. Hankkeeseen liittyi myös vuoden 1860 alueliitos, jossa Pariisiin liitettiin joukko naapurikuntia, ja niiden alueelle ryhdyttiin rakentamaan laajoja asunto- ja teollisuusalueita.
Hanke sai monilta aikalaisiltaan osakseen ankaraa arvostelua suurten kustannusten vuoksi ja koska se pitkälti eriytti eri yhteiskuntaluokat eri asuinalueille. Kuitenkin uudistusta jatkettiin eräiltä keskeneräisiksi jääneiltä osiltaan vielä sen jälkeenkin, kun Napoleon III oli menettänyt valtansa ja Ranskan kolmas tasavalta perustettiin. Nykyisin Pariisin asemakaava on suurelta osaltaan Haussmannin aikaisten suunnitelmien mukainen. Myöhemminkin kaupunkisuunnittelussa on laajalti seurattu Haussmannin hankkeen periaatteita. Niistä luovuttiin joksikin ajaksi 1900-luvulla, mutta niihin on palattu, kun sodanjälkeinen suunnittelu sai vuorostaan osakseen arvostelua.
Pariisi ennen Haussmannin uudistuksia

Pariisin keskusta oli vielä 1800-luvun puolivälissä pitkälti sen kaltainen kuin miksi se oli keskiajalla rakennettu. Kaupungin väestön kasvu kuitenkin oli varsinkin 1700-luvulla ja 1800-luvulla suuresti kasvattanut sen keskeisten osien asukastiheyttä varsinkin alueella, joka jäi Kaarle V:n aikaisten, Ludvig XIII:n aikana osittain laajennettujen rajojen sisään. Kapeat kadut vaikeuttivat liikennettä. Autoja silloin ei tosin vielä ollut, mutta jatkuvasti kasvanut hevos­liikennekin saattoi ruuhkauttaa kadut pahanpäiväisesti. Vuonna 1851 Pariisissa oli 60 269 vaunua, ja kaikkien katujen yhteenlaskettu pituus oli noin 500 kilometriä. Vanhoissa rakennuksissa asui yhä enemmän ihmisiä, minkä vuoksi asumisahtaus oli omiaan aiheuttamaan terveydellisiä haittoja. Ajan käsityksen mukaan katujen kapeus ja talojen korkeus yhdessä haittasivat ilmanvaihtoa, ja tauteja aiheuttavien miasmojen oletettiin tällaisissa oloissa leviävän erityisen helposti. Varakkaat luokat pyrkivät yhä suuremmassa määrin muuttamaan pois keskikaupungilta, ja he asettuivat varsinkin Pariisin läntisille ja pohjoisille laita-alueille. Täten keskikaupungista oli tullut yhä selvemmin köyhälistön aluetta ja samalla poliittisesti vaarallista, mikä olikin yhtenä syynä kaupungin perusteelliselle uudelleenrakentamiselle.
Julkisvallan ja yksityisen aloitteellisuuden yhteistyö

Napoleon III, insinöörit kuten Michel Chevalier ja yrittäjät kuten Pereiren veljekset olivat saaneet vaikutteita saint-simonismista, ja niinpä he uskoivat, että taloudellinen vapaus voisi muuttaa yhteiskunnan ja poistaa köyhyyden. Voimakas ja autoritaarinen hallitus voisi rohkaista kapitalisteja käynnistämään suuria töitä, jotka hyödyttäisivät koko yhteiskuntaa ja varsinkin kaikkein köyhimpiä. Talousjärjestelmän perustana oli pankkilaitos, joka kehittyi huomattavasti. Näille periaatteille löytyi ihanteellinen sovellusalue Pariisin uudistushankkeissa. Haussmannin rakennustyöt käynnistettiin siis valtion toimesta ja valtion asettamissa puitteissa, mutta niitä toteuttivat yksityiset yrittäjät lainarahoituksella.
Julkisvallan ja yksityisen aloitteellisuuden yhteistyö > Haussmannin järjestelmä

Ensimmäisessä vaiheessa valtio pakkolunasti omistajiltaan ne alueet, joissa uudistustöitä oli määrä tehdä. Sen jälkeen rakennukset purettiin ja rakennettiin uusia valtakatuja, joiden alla oli vesi- ja kaasujohdot sekä viemärit. Päinvastoin kuin Rambuteau, Haussmann otti suuria lainoja saadakseen toimiinsa varoja, 50–80 miljoonaa frangia vuodessa. Vuodesta 1868 lähtien Pariisin töiden kassa oli erioikeuksia nauttiva rahoituksen lähde. Valtio maksoi lainojen lyhennykset varoilla, jotka se sai jälleenmyymällä tontteja ostajille, joiden oli sitouduttava rakentamaan uusia kerrostaloja noudattamalla tarkkoja ohjeita. Tämä järjestelmä teki mahdolliseksi käyttää töihin joka vuosi rahamäärä, joka oli kaksi kertaa niin suuri kuin kaupungin budjetti.
Järjestelmä kuitenkin rapautui vähitellen. Kassalta saaduista suurista lainoista valtiolle vuoteen 1870 mennessä oli velkaa 1,5 miljadria frangia, mikä osaltaan sai hankkeen huonoon valoon. Jules Ferry arvosteli varojen tuhlailevaa käyttöä vuonna 1867 julkaisemassaan pamfletissa Les comptes fantastiques d'Haussmann ("Haussmannin fantastiset summat").
Julkisvallan ja yksityisen aloitteellisuuden yhteistyö > Säädetyt lait ja asetukset

Haussmann käytti hyväkseen varta vasten säädettyjä lakeja ja asetuksia toteuttaakseen rakennushankkeensa ja varmistaakseen uusien liikenneväylien yhtenäisen laadun.
Jo 26. maaliskuuta 1852, runsaan vuoden ennen kuin Haussmann nimitettiin virkaansa, annettiin Pariisin katuja koskenut asetus, johon sisältyivät hankkeen tärkeimmät oikeudelliset työvälineet:
Oleellinen määräys: viranomaiset yksin päättivät pakkolunastettavien aluiden rajoista. Näin tuli mahdolliseksi lunastaa vanhoista kaupunkikortteleista kokonaisia kiinteistöjä, joiden nekin osat, jotka eivät jääneet uusien väylien alle, jäivät kaupungin omistukseen, ja niiden arvo saattoi nousta suurestikin. Tästä arvonnoususta ei kuitenkaan maksettu korvauksia kiinteistöjen entisille omistajille. Ennen kaikkea juuri näiden säännösten nojalla Haussmann saattoi toteuttaa monet hankkeensa suurin kustannuksin, mutta hyvin tehokkaasti..  Juuri tämä teki mahdolliseksi purkaa suuresta osasta Île de la Citén saarta koko vanha rakennuskanta samoin kuin Châtelet'n ja Hôtel de villen välissä sijainnut, hyvin tiheään asuttu Arcisin kortteli kokonaisuudessaan. Vuonna 1860 valtioneuvosto kuitenkin rajoitti viranomaisten valtuuksia ja teki pakkolunastukset näin entistä vaikeammiksi.
Kiinteistönomistajille säädettiin velvollisuus puhdistaa rakennusten julkisivut kymmenen vuoden välein.
Annettiin säännöksiä Pariisin katujen tasoituksesta, rakennusten sijoittelusta tonteille ja niiden liittämisestä viemäriverkkoon.
Vahvistetut asemakaavat ja rakennusjärjestys sisälsivät myös määräyksiä rakennusten koosta ja julkisivujen esteettisestä laadusta:
Vuonna 1859 annetun säädöksen mukaan rakennusten räystäskorkeus sai olla enintään 20 metriä sellaisten katujen varrella, joiden leveys on vähintään 20 metriä, kun taas kapeampien katujen varsilla räystäskorkeus sai olla enintään 17,55 metriä. Kattojen kaltevuuskulman oli kaikkialla oltava 45 astetta.
Talojen rakentaminen uusien katujen varsille edellytti, että niiden julkisivujen oli noudatettava tiettyjä ehtoja. Toisiinsa kiinni rakennetuissa taloissa oli oltava sama kerroskorkeus ja samat julkisivujen päälinjat. Uusien bulevardien varsilla rakennusten julkisivut oli rakennettava suurista kivistä.
Erityiseen lautakuntaan kuuluneilla, rakennustarkastajina toimineilla arkkitehdeilla olikin hankkeen toteuttamisessa keskeinen osuus.
Hankkeen eteneminen

Toimenpiteiden eteneminen kuvastaa keisarikunnan kehitystä: se oli autoritaarinen vuoteen 1859 ja vapaamielisempi vuodesta 1860 lähtien. Vuosien 1852 ja 1870 välillä Pariisista purettiin 20 000 taloa ja rakennettiin 40 000 uutta. Joitakin tällöin aloitettuja rakennushankkeita jatkettiin vielä kolmannen tasavallan aikana Napoleon III:n ja Haussmannin jouduttua väistymään. Pariisiin liitettiin vuonna 1860 sen esikaupungit puolustusmuureille saakka, jotka Adolphe Thiers oli rakennuttanut vuonna 1844 ja jotka vuoden 1919 jälkeen purettiin. Pariisi oli ennestään ollut jaettuna 12 arrondissementtiin, mutta alueliitoksen jälkeen niitä oli 20.
Hankkeen eteneminen > Pariisin vanhimpien osien uudelleenjärjestelyt

Pariisin keskipisteenä oli vanhastaan Seinen saari Île de la Cité, jonne kaupunki oli alun perin syntynytkin. Haussmannin aikana saaren lähes koko vanha rakennuskanta purettiin, ja sinne rakennettiin muun muassa suuri oikeuspalatsi, Palais de Justice de Paris.  Saaren keskiaikaisista rakennuksista ei ole jäljellä juuri muuta kuin kirkot Notre-Dame ja Sainte-Chapelle. Näistä Notre-Dame sai kaupunkikuvassa entistäkin korostuneemman aseman, kun sen edessä olevaa aukiota laajennettiin tuntuvasti, kun taas Sainte-Chapelle jäi piiloon oikeuspalatsin sisäpihalle, josta se ei enää näy ohi kulkeville kaduille. Myös saarelle johtavat sillat rakennettiin uudestaan.
Viereinen Île Saint-Louis sitä vastoin oli jo 1600-luvulla rakennettu yhtenäisen suunnitelman mukaisesti. Siellä  Haussmannin rakennus­hankkeet eivät aiheuttaneet juuri muita muutoksia kuin että saaren itäkärjen kautta rakennettiin uusi kahden sillan yhdistelmä, Pont de Sully, jota myöten uusi puistokatu Boulevard Henri IV ylittää Seinen.
Samaan aikaan kun Île de la Cité rakennettiin uudestaan, Victor Baltard ja Félix-Emmanuel Callet jatkoivat jo Rambuteaun alkuun­panemaa Pariisin hallien uudelleen­rakentamista. Vuonna 1854 rakennettiin Châtelet'ltä halleille johtava Rue des Halles.
Hankkeen eteneminen > Leveiden katujen verkko

Kun Rambuteau oli puhkaissut kaupungin keskustan läpi uuden valtakadun, se oli 13 metrin levyisenä hämmästyttänyt pariisilaisia. Haussmannin aikana tämä Rue Rambuteau jäi sivukaduksi, sillä monien uusien katujen leveys oli 20 tai jopa 30 metriä. Avenue Foch oli molemmilla puolilla olevat, viher­kaistojen erottamat rinnakkais­kadut mukaan luettuna peräti 100 metrin levyinen.
Uuden leveiden katujen verkon toteutus aloitettiin Boulevard Diderot'sta, jonka paikalla oli ennestään ollut kapeampi Rue Mazas. Haussmannin aikana ja sen jälkeen rakennetut väylät muodostavat edelleen Pariisin katuverkon rungon.
Hankkeen eteneminen > Toisensa leikkaavat pääkadut: Boulevard de Sébastopol ja Rue de Rivoli

Vuosiin 1854–1858 ajoittui Napoleon III:n hallitsijakauden autoritaarisin vaihe, jota Haussmann käytti hyväkseen muuttaakseen Pariisin keskustan yhden vuosikymmenen aikana raivaamalla sen läpi kaksi toisensa leikkaavaa katulinjausta.
Pohjois-eteläsuuntaisen akselin muodostivat Boulevard de Sébastopol ja sen jatke Boulevard Saint-Michel. Niiden tieltä hävisi suuri joukko kapeita kujia, joista monet olivat olleet umpikujia. Châtelet'n luona se leikkasi Rue de Rivolin, jonka länsiosa Jardin des Tuileries’n reunalla oli rakennettu jo Napoleon I:n aikana, mutta jota toisen keisarikunnan aikana jatkettiin Rue Saint-Antoinelle saakka.
Seinen eteläpuolella eli vasemmalla rannalla (ransk. Rive gauche) muutostyöt aloitettiin vuonna 1854. Rue des Écoles -katua jatkettiin Rue des Fossés-Saint-Bernardille saakka, mitä oli suunniteltu jo ennen kuin Haussmann nimitettiin virkaansa. Täten Latinalaiskortteli ja monet siellä toimineet oppilaitokset tulivat parempien kulkuyhteyksien päähän muusta kaupungista.
Keskenään risteävien väylien verkkoa täydennettiin kaduilla, jotka johtivat kaupungin keskeisimmistä osista suurille bulevardeille. Sellaisia olivat oikealla rannalla Avenue de l'Opéra ja vasemmalla rannalla Rue de Rennes. Avenue de l'Opéran rakennustyöt kuitenkin päästiin aloittamaan suurimmalta osaltaan vasta vuonna 1876, ja se valmistui vasta vuonna 1879. Rue de Rennesiä taas oli määrä jatkaa Seinelle saakka, mutta tätä jatketta ei ole koskaan myöhemminkään toteutettu.
Hankkeen eteneminen > Bulevardikehän täydentäminen

Pariisin keskustaa pohjoispuolitse kiertävät suuret bulevardit ovat peräisin Ludvig XIV:n ajalta. Haussmann levensi kuitenkin myös niitä ja rakensi tai suunnitteli niihin liittyviä uusiakin väyliä kuten Bulevard Richard-Lenoirin.
Läntisissä kaupunginosissa muutokset olivat suurempia. Place de l’Étoilelta lähtee eri suuntiin 12 leveää puistokatua, joista monet rakennettiin vasta toisen keisarikunnan aikana. Näistä puutarhojen reunustama Avenue Foch on puutarhat ja niiden takaiset rinnakkaiskadut mukaan luettuna poikkeuksellisen leveä: 120 metriä. Vastakkaiseen suuntaan Place de l'Étoilelta lähtee Avenue de Friedland. Se on osa akselia, joka Boulevard Haussmannin valmistuttua yhdistää Place de l'Étoilen oopperan seutuun ja samalla suuriin bulevardeihin.
Pariisin itäosiin rakennettiin muun muassa Boulevard Voltaire, joka johtaa Place de la Républiqueltä Place de la Nationille. Place de la Nationille johtaa myös Avenue Daumesnil, joka kulkee Gare de Lyonin lähellä olevien kaupunginosien halki ja on samalla osa keskustasta Bois de Vincennesiin johtavaa kulkureittiä.
Kaikkiaan Pariisiin rakennettiin uusia katuja noin 165 kilometriä.
Hankkeen eteneminen > Pariisin reuna-alueiden uudelleenjärjestelyt

Virkakautensa viimeisinä vuosina Haussmann aloitti uudistustyöt niissä arrondissementeissa, jotka perustettiin Pariisiin vuonna 1860 liitettyjen kuntien alueelle. Esimerkiksi 19., 20. ja 12. arrondissementtien läpi rakennettiin pitkä mutkitteleva väylä, jonka muodostivat Rue de Puebla (nykyinen Avenue Simon-Bolivar), Rue des Pyrénees ja Avenue du Général-Michel-Bizot.
Tullivalvontaa varten Pariisin silloiselle rajalle oli 1780-luvulla rakennettu uusi kaupunginmuuri, Mur des Fermiers généraux. Kun tulliraja vuoden 1860 alueliitoksen yhteydessä siirrettiin kaupungin uudelle rajalle, tämä muuri purettiin tarpeettomana, ja sen paikalle rakennettiin keskikaupunkia kiertävä ulompien bulevardien kehä. Lisäksi rakennettiin useita leveitä katuja, jotka johtivat Ludvig XIV:n aikaisilta suurilta bulevardeilta näille uudemmille bulevardeille. Kun Boulevard Haussmann ja Rue La Fayetten suora osuus, jotka vain osittain ehdittiin rakentaa ennen vuotta 1870, lopulta valmistuivat, ne muodostivat suoremmat kulkuväylät kaupungin laitaosista Chaussée d'Antinin ja Faubourg Montmartren kaupunginosiin.
Seinen toisella puolella "etelän bulevardit", jotka kulkivat Place d'Italien, Place Denfert-Rocheraun ja Montparnassen kautta, olivat liian kaukana keskustasta. Tämän vuoksi heräsi ajatus rakentaa lähemmäksi jokea toinen itä-länsisuuntainen pääkatu. Napoleon III suunnitteli sellaiseksi Rue des Écolesin, joka rakennettiinkin hänen suunnitelmiensa mukaisesti, mutta Haussmannin omasta ehdotuksesta rakennettiin Boulevard Saint-Germain, joka kummassakin päässään johtaa Seinen rannalle ja joka täydensi joen pohjoispuolen suuret bulevardit täydeksi kehäksi.
Muita uusia väyliä olivat Boulevard Malesherbes sekä Gare du Nordille johtavat Boulevard Barbès ja Boulevard Ornamo, jotka muodostivat suoria kulkureittejä Pariisin eräiltä laita-alueilta keskikaupungille.
Hankkeen eteneminen > Risteysaukiot

Suurten bulevardien yhdistäminen toisiinsa edellytti aukioiden luomista. Gabriel Davioudin suunnittelema Châtelet muodostui keskeiseksi aukioksi, jossa kaupungin läpi johtava pohjois–eteläsuuntainen ja itä–länsisuuntainen akseli leikkasivat toisensa. Haussmannin johdolla myös uudistettiin useita Pariisissa jo ennestään olleita aukioita, joita olivat esimerkiksi Place de l’Étoile (nykyinen Place Charles-de-Gaulle), Place du Château-d-Eau (nykyinen Place de la République) ja Place de l'Hôtel-de-Ville. Kokonaan uusia aukioita olivat muun muassa Place Malesherbes, Place de l'Alma, Place de Courcelles (nykyine Place du Maréchal-Juin), Place de Puebla (nykyinen Place Gambetta, Place du Prince-Eugène (nykyinen Place Léon-Blum) ja Place de l'Opéra.
Hankkeen eteneminen > Rautatieasemat

Haussmann rakennutti vuonna 1855 Gare de Lyonin, jonka suunnitteli François-Alexis Cendrier, ja vuonna 1865 Gare du Nordin, jonka suunnitteli Jacques Hittorff.
Alustavasti suunniteltiin rautatieasemien yhdistämistä toisiinsa kaupungin läpi kulkevilla radoilla, mutta niiden sijasta tyydyttiin parantamaan niiden välisiä yhteyksiä rakentamalla tärkeitä ja leveitä katuja. Niinpä Gare de Lyonilta pääsee Boulevard Richard-Lenoiria ja Boulevard de Magentaa pitkin Gare de l'Estille. Samoin Rue la Fayette johtaa Gare de l'Estin ja Gare du Nordin läheisyydestä Boulevard Haussmannille lähelle Gare Saint-Lazarea.  Seinen eteläpuolella Rue de Rennes johtaa silloiselle Gare Montparnasselle, joka sijaitsi nykyisen Tour Montparnassen vierellä.
Hankkeen eteneminen > Monumentit

Napoleon III ja Haussmann korostivat loisteliaiden rakennusten merkitystä, ja sellaisia Pariisiin rakennettiinkin heidän aikanaan useita. Charles Garnier suunnitteli oopperatalon (Palais Garnier) eklektiseen tyyliin, ja Gabriel Davioud suunnitteli Place du Châtelet'n reunalle symmetrisesti kaksi teatteritaloa. Île de la Citélle rakennettiin Hôtel-Dieu, suuri kasarmirakennus (nykyinen poliisitalo) ja suuri oikeustalo. Jokaiseen Pariisin arrondissementtiin rakennettiin komea määrin virastotalo.
Monumentaalisten rakennusten haluttiin sijoittuvan kaupunkikuvassa mahdollisimman näkyvälle paikalle. Niinpä Avenue de l'Opéra johtaa suoraan Garnierin suunnitteleman oopperatalon eteen. Garnierin mielestä tämä puistokatu oli kuitenkin liian kapea, ja hän joutui muuttamaan oopperatalon julkisivun korkeammaksi kuin alun perin oli tarkoitus, jotta ympärillä olevat rakennukset eivät jättäisi sitä varjoonsa. Myös joidenkin vanhojen monumentaalisten rakennusten, esimerkiksi Notre-Damen läheisyydestä purettiin taloja, jotta niiden eteen voitiin muodostaa suuri aukio.
Pariisiin rakennettiin myös uusia kirkkoja. Niitä olivat Saint-Eugènen kirkko (nykyisin Saint-Eugène-Sainte-Cécilen kirkko), Sainte-Trinité, Saint-Ambroisen kirkko ja Saint-Augustinin kirkko. Viimeksi mainitun erikoisuutena on erityisen korkea holvi ilman lisätukirakennelmia, minkä metallinen kehysrakennelma teki mahdolliseksi, sekä näkyvä sijainti bulevardien risteyksessä.