stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rheneia (kaupunki)
Maantiede

Rheneian saari jakaantui kuten nykyisinkin kahteen osaan, pohjois- ja eteläosaan, joita yhdistää kapea kannas. Rheneian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi pohjoisemman osan länsirannikolla nykyisen Agía Triádan lahden rannalla. Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi nykyinen Pýrgoksen kukkula pohjoisosan keskiosissa, noin puoli kilometriä lahden rannasta itään.
Rheneian saari sijaitsi Deloksen saaren länsipuolella ja oli sitä paljon suurempi. Strabon laski saarten välisen salmen leveydeksi neljä stadioninmittaa. Salmessa sijaitsee kaksi pientä kalliosaarta, jotka tunnetaan nykyisin nimillä Megálos Refmatiáris ja Mikrós Refmatiáris. Niistä ensin mainittu oli oletettavasti antiikin ajan Hekaten saari. Rheneian kaupungilla ei ilmeisesti ollut satamaa ainakaan kaupunkikeskuksessa, vaan saarella oli maihinnousupaikka itärannikolla, suoraan vastapäätä Deloksen satamaa. Saarten välillä toimi ilmeisesti jonkinlainen lautta (porthmos).
Rheneian kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen. Siihen kuului ainoastaan saaren luoteisosa, eli pohjoisosan länsipuoli. Pohjoisosan itäpuoli, kannas sekä koko eteläosa olivat sen sijaan Deloksen poliksen alueita. Pseudo-Skylaks luki Rheneian saaren Kykladeihin, joihin se luetaan myös nykyisin, mutta se ei esiinny Strabonilla Kykladien saarten luettelossa.
Historia

Rheneian historia liittyi aina läheisesti viereisen, pyhänä pidetyn Deloksen historiaan. Saarella sijaitsi alun perin mahdollisesti Deloksen poliksen vanha kaupunkikeskus tai erillinen polis, jossa asuivat ne, jotka eivät liittyneet suoraan Deloksen pyhäkköjen toimintaan.
Samoksen tyranni Polykrates valtasi Rheneian arkaaisella kaudella vuonna 523 eaa., omisti saaren tai ainakin sen eteläosan maatilat Deloksen Apollonille, ja kiinnitti saaren ketjulla Delokseen. Käytännössä ”omistaminen Apollonille” tarkoitti sitä, että saaren eteläosan maat vuokrattiin ja niiden tuotto lahjoitettiin Deloksen pyhäköille. Rheneialaiset saivat perustaa oman kaupunkinsa saaren luoteisosaan, ja se sai jatkaa itsenäisenä poliksena. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Rhēnaieus (Ῥηναιεύς) ja Rhēneus (Ῥηνεύς).
400-luvun eaa. alkupuolen persialaissotien aikaan Datis ja Artafernes kunnioittivat Delosta eivätkä astuneet sinne, vaan rantautuivat sen sijaan Rheneiaan. Klassisella kaudella 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Rheneian polis kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 451/450–416/415 eaa. Ateenalaisten puhdistettua Deloksen peloponnesolaissodan kuudentena vuonna eli 426/425 eaa. he kielsivät ketään syntymästä tai kuolemasta siellä, ja siksi kaikki sairaat ja synnyttävät vietiin Delokselta Rheneiaan. Rheneia toimi myös Deloksen hautausmaana.
Rheneia säilyi olemassa poliksena vielä hellenistisellä kaudella. Sen tärkein vientituote vaikuttaa olleen gneissikivi. Ainakin hellenistisellä kaudella Rheneian eteläosan Delokselle kuuluneita maatiloja oli kymmenen. Niiden nimet olivat Porthmos, Pyrgoi, Khareteia, Panormos, Skitoneia, Kharoneia, Dionysion, Limnai, Rhamnoi ja Nikū Khoros.
Rakennukset ja löydökset

Rheneian akropoliilta on löydetty kahden noin 8 × 8 metrin kokoisen suorakulmaisen tornin sekä noin 100 metriä pitkän muurin jäänteitä. Eteläisempää tornia on säilynyt noin kolmen metrin korkeudelta. Myöhemmin keskiajalla 1300-luvulla entinen akropolis toimi johanniittain ritarikunnan linnan paikkana, ja myös siitä on säilynyt jäänteitä.
Satamalahden pohjoispuolelta on löydetty muun muassa Herakleelle omistetun temppelin (tai mithraionin) rauniot. Rakennus on ajoitettu 100-luvulle tai ensimmäiselle vuosisadalle eaa. Sen koko oli noin 30 × 12 metriä. Sen löytöihin lukeutuu muun muassa Herakleen patsas sekä lattiamosaiikkeja, jotka esittävät muun muassa delfiinejä.
Deloslaisten hautausmaa käsitti saaren eteläosan itärannikon. Sieltä on löydetty suuri määrä hautoja ja hautakiviä. Eräs haudoista on suuri joukkohauta, johon haudattiin kerralla Delokselta vuonna 426/425 eaa. saaren puhdistuksen yhteydessä siirretyt vainajat. Saarelta on löydetty myös yksityistalojen jäänteitä. Talot ovat olleet samanlaisia kuin Deloksen yksityistalot. Rheneian kannaksen poikki kulki sen kapeimmassa kohdassa vetotie ja -laitteisto (holkos), jonka kautta sen yli voitiin siirtää aluksia. Sen paikka näkyy maaperässä olevana syvempänä kohtana. Vedettävä matka on ollut noin 90 metriä. Saaren kaakkoisrannikolla sijaitsi majakka, joka oli mahdollisesti Aleksandrian Faroksen majakan kopio.
Rheneialta tehdyt esinelöydöt ovat pääosin Mýkonoksen arkeologisessa museossa. Niitä on myös Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rheneia Wikimedia Commonsissa
Keskeneräinen veistos Rheneiasta, 100-luku eaa.
Hautakivi Rheneiasta, 100-luku eaa.
Naturalismi (kirjallisuus)
Kirjallisuutta

Riikka Rossi: Särkyvä arki, Naturalismin juuret suomalaisessa kirjallisuudessa.  Palmenia, 2009.  ISBN 978-951-570-777-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naturalismi Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Japani  Tšekki
Naksos (Sisilia)

| Naksos> Νάξος |
| --- | --- |
 Naksoksen raunioita.
Sijainti
 Naksos
Koordinaatit:  37°49′23″N, 15°16′24″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Giardini-Naxos, Messina, Sisilia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  734–403 eaa.
Huippukausi:  n. 460–403 eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Sikelia
Aiheesta muualla
  Naksos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naksos (m.kreik. Νάξος, lat. Naxus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Se sijaitsi saaren itärannikolla. Nykyisin paikalla on kaupunki nimeltä Giardini-Naxos, jota turistioppaissa saatetaan nimittää vain Naxokseksi.
Naksoksen kaupunki oli Sisilian ensimmäinen kreikkalainen siirtokunta ja perustettiin vuonna 734 eaa. Se kukoisti erityisesti klassisella kaudella noin 460–403 eaa. Kaupunki joutui vastakkain Syrakusan kanssa, ja Syrakusa tuhosi sen vuonna 403 eaa. Jäljelle jääneet naksoslaiset asettuivat myöhemmin hieman pohjoisemmaksi Tauromenionin kaupunkiin.
Maantiede

Naksoksen kaupunki sijaitsi Sisilian itärannikolla, keskeisellä paikalla Kreikasta läntiseen Sisiliaan kulkevan laivareitin varrella. Se oli rakennettu alavalle niemelle, joka tunnetaan nykyisin nimellä Capo di Schisò, ja rannikkotasangolle nykyisen kaupungin etelälaidalla. Tasanko on muodostunut läheisestä Mojo-tulivuoresta virranneesta laavasta. Kaupungin satama oli niemen pohjoispuolella olleessa lahdessa. Niemen lounaispuolelta virtasi joki, joka nykyisin tunnetaan nimellä Santa Venera. Kauempana kaupungin lounaispuolella virtasi suurempi Akesines (nyk. Alcantara) -joki. Kaupungin pohjois- ja luoteispuolella sijaitsivat Tauros-vuoret.
Naksoksen kaupunkivaltion hallussa ollutta aluetta ei tunneta kovin hyvin. Se ulottui rannikolla erityisesti kaupungista etelään mainittujen kahden joen laaksoihin, ja sen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Alueella sijaitsi oletettavasti myös muita asutuksia. Yksi näistä on voinut olla myöhemmän Tauromenionin eli nykyisen Taorminan paikalla. Naksoksen pohjoispuolella sijaitsi Zanklen eli myöhemmän Messenen alue ja eteläpuolella Katanen alue.
Sisilian Naksosta ei pidä sekoittaa Naksoksen polikseen Naksoksen saarella Kykladeilla Kreikassa.
Historia > Arkaainen kausi

Naksoksen paikka on ollut asuttu jo neoliittisella ja pronssikaudella. Ennen kreikkalaisten tuloa aluetta asuttivat sikulit. Naksoksen kaupunki perustettiin vuonna 734 eaa. Sen perustivat Euboian Khalkiista saapuneet siirtokuntalaiset. Eräiden tietojen mukaan perustajien joukossa oli myös joitakin joonialaisia ja megaralaisia asuttajia. Osa tuli todennäköisesti Kykladien Naksoksesta, Khalkiin liittolaiskaupungista, mistä kaupunki sai nimensä. Jostakin syystä kukaan antiikin aikainen kirjailija ei kuitenkaan mainitse kaupungin nimen alkuperää. Naksos oli koko Sisilian ensimmäinen kreikkalainen siirtokunta, sillä se perustettiin vuosi ennen Syrakusaa. Eforoksen mukaan siirtokuntalaisten johtajana olisi toiminut ateenalaista syntyperää ollut Theokles (tai Thukles). Thukydideen mukaan kaupunki oli kuitenkin puhtaasti khalkislainen siirtokunta, ja sellaisena sitä pidettiin ainakin myöhempinä aikoina. Siirtokuntalaisten suojelijana toimi Apollon Arkhegetes.
Kaupunkiin on pian sen perustamisen jälkeen tullut lisää asuttajia, sillä vain muutama vuosi kaupungin perustamisen jälkeen, vuonna 730 eaa., Naksoksen khalkislaiset pystyivät itse lähettämään joukon siirtokuntalaisia perustamaan ensin Leontinoin ja sitten Katanen. Leontinoin perustajaksi mainitaan Theokles ja Katanen perustajaksi khalkislainen Euarkhos. Strabonin ja Pseudo-Skymnoksen mukaan myös Zankle perustettiin Naksoksesta käsin. Thukydides ei vahvista tätä, mutta koska Zankle oli varmuudella khalkislainen siirtokunta, perustajiin kuului todennäköisesti myös naksoslaisia emäkaupungista tulleiden ohella. Myös Kallipolis oli Naksoksen siirtokunta.
Uusien siirtokuntien perustaminen kertoo Naksoksen menestyneen ja vaurastuneen. Muutoin sen varhaishistoriasta tiedetään vain vähän. Ensimmäiset maininnat koskevat kaupungin kohtaamia onnettomuuksia. Herodotoksen mukaan Naksos oli yksi Gelan tyrannin Hippokrateen piirittämistä ja valtaamista kaupungeista noin vuonna 498–491 eaa. Kaupunki vaikuttaisi tämän jälkeen säilyneen Gelan alaisuudessa.
Naksos löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. ja pronssirahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Kaupungin lyömissä rahoissa esiintyi tyypillisesti Dionysoksen pää ja toisella puolella viinirypäleterttu tai myöhemmin kantharosta kohottava sileeni. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Naksios (Νάξιος). 500-luvulla eaa. kaupungista oli kotoisin urheilija Teisandros, joka voitti sekä Olympian että Python kisat neljästi.
Historia > Klassinen kausi

Myöhemmin Naksos vaikuttaa päätyneen Syrakusan tyrannin Gelonin ja tämän veljen Hieronin valtaan, sillä kaupungin tiedetään olleen viimeksi mainitun alaisuudessa vuonna 476 eaa. Kyseisenä vuonna Hieron siirrätti Naksoksen ja Katanen asukkaat Leontinoihin ja asutti tyhjilleen jääneet kaupungit uudella väellä vahvistaakseen omaa valtaansa.
Naksoksen ei kerrota kapinoineen muiden kaupunkien tavoin Hieronin kuoltua, mutta ilmeisesti se palautettiin vanhalle khalkislaiselle väestölleen Katanen tavoin vuonna 460 eaa. Arkeologisten löytöjen perusteella kaupunki rakennettiin tämän jälkeen uudelleen. Seuranneella ajalla khalkislaiset Naksos, Leontinoi ja Katane olivat liitossa Syrakusaa ja saaren muita doorilaisia kaupunkeja vastaan. Muut kaupungit tukivat Leontinoita sen jouduttua konfliktiin Syrakusan kanssa vuonna 427 eaa. Ateenan ensimmäisen, Lakheen ja Kharmideen johtaman Syrakusaan suuntautuneen sotaretken aikaan 427–425 eaa. Naksos liittyi Ateenan puolelle. Kaupunki tuki Ateenaa myös toisen ja suuremman Sisilian sotaretken alkaessa vuonna 415 eaa., ja salli ateenalaisten rantautua kaupunkiin. Lopulta Naksos ja Katane olivat Sisilian ainoat kreikkalaiskaupungit, jotka olivat sodassa Ateenan puolella.
Ateenan sotaretken epäonnistuttua khalkislaiset kaupungit olivat luonnollisesti vihollisuuksissa Syrakusan kanssa. Riidat unohdettiin vuonna 409 eaa., kun saaren kaikkia kreikkalaiskaupunkeja kohtasi yhteinen uhka Karthagon taholta. Naksoksen sijainti pelasti sen sodassa samalta kohtalolta, jonka Akragas, Gela ja Kamarina kokivat. Naksos joutui kuitenkin kohtaamaan Syrakusan vuonna 404/403 eaa., kun sen tyranni Dionysios suuntasi aseensa saaren khalkislaisia kaupunkeja vastaan. Hän sai vallattua Naksoksen sen sotapäällikkönä toimineen Prokleen tekemän maanpetoksen avulla. Tämän jälkeen hän tuhosi koko kaupungin, myi kaikki kaupunkilaiset orjiksi ja antoi kaupungin alueet sikuleille.
Kaupungin maat saaneet sikulit rakensivat uuden asutuksen läheiselle Tauros-vuorelle vuonna 396 eaa. Se kasvoi huomattavaksi kaupungiksi, joka sai nimen Tauromenion (lat. Tauromenium). Rhegionlaiset yrittivät saada entiset naksoslaiset ja katanelaiset asutettua Mylaihin, mutta messeneläiset ajoivat nämä pois jonkin ajan kuluttua. Tämän jälkeen naksoslaiset hajaantuivat eri puolille saarta.
Vuonna 358 eaa. Andromakhos, historioitsija Timaioksen isä, kokosi naksoslaiset maanpakolaiset yhteen ja asetti nämä Tauromenioniin, josta tuli tämän jälkeen kreikkalainen kaupunki ja Naksoksen perillinen. Tämän vuoksi esimerkiksi Plinius vanhempi sanoo virheellisesti Tauromenionin olleen aiemmin nimeltään Naksos.
Naksoksen paikka jäi autioksi. Aiemmin on ajateltu, ettei sitä koskaan rakennettu uudestaan, mutta uudemman tutkimuksen valossa paikalle syntyi vähäinen asutus 300-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla. Se löi muun muassa omaa rahaa. Asutus paikalla säilyi pienimuotoisena roomalaiselle ja bysanttilaiselle kaudelle saakka.
Historia > Tutkimus

Naksoksen paikalla on suoritettu arkeologisia kaivauksia muun muassa 1980- ja 1990-luvuilla. Suomen Ateenan-instituutti suoritti paikalla arkeologisia tutkimuksia vuosina 2012–2017 yhdessä Suomen Rooman-instituutin ja Naxoksen arkeologisen puiston kanssa. Tutkimusprojekti keskittyi kaupunkikuvan kartoitukseen ja geofyysiseen tutkimukseen, jonka tavoitteena oli muun muassa kaupungin asemakaavan sekä suurimpien rakennusten sijainnin selvittäminen ilman varsinaisia kaivauksia. Tutkimus kattoi koko kaupunginmuurien sisäpuolisen alueen. Suomalaisten puolelta projektin johtajana toimi Jari Pakkanen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naksos Wikimedia Commonsissa
Giardini-Naxoksen kaupunki, etualalla antiikin Naksoksen arkeologinen alue. Taustalla Taormina.
Naksoksen lyömä hopeadrakhma, n. 530–510 eaa. Kuvituksessa Dionysoksen pää sekä viinirypäleterttu ja teksti ΝΑXΙΟΝ, Naksion.
Naksoksen lyömä hopeadrakhma, n. 461–430 eaa. Kuvituksessa Dionysoksen pää sekä juopunut sileeni ja teksti ΝΑXΙΟΝ, Naksion.
Pylväänpää Naksoksesta. Palermon arkeologinen museo.
Sileenihahmoisia antefiksejä Naksoksesta.
Sidi el-Mokhtar N’Diaye

Sidi el-Mokhtar N’Diaye (13. syyskuuta 1916 Atar – 25. tammikuuta 1997 Saint-Louis, Senegal) oli mauritanialainen poliitikko.
N’Diayen isä oli kansallisuudeltaan wolof ja äiti mauri. Hän valmistui Saint-Louisin päällikköjen poikien koulusta ja työskenteli Ranskan siirtomaahallinnon tulkkina ja virkailijana.
N’Diaye johti perinteisiä päällikköjä edustanutta Union progressiste mauritanienne (UPM) -puoluetta, joka perustettiin vuonna 1947 Horma Ould Babanan Entente mauritaniennen kilpailijaksi. N’Diaye voitti Ould Babanan Ranskan kansalliskokousvaaleissa vuonna 1951, ja seuraavana vuonna UPM sai enemmistön Mauritanian yleisneuvostoon. N’Diaye valittiin uudestaan kansalliskokoukseen maan mustan väestön tuella vuonna 1956.
N’Diaye toimi vuodesta 1957 Mauritanian alueneuvoston puheenjohtajana, kun taas UPM:n uudesta johtajasta Moktar Ould Daddahista tuli hallituksen varapuheenjohtaja. Vuonna 1958 muodostettiin Parti de regroupement mauritanien, jonka pääsihteeristä Ould Daddahista tuli vuonna 1959 pääministeri ja seuraavana vuonna itsenäisen Mauritanian presidentti. Maan kansalliskokouksen puheenjohtajana toiminut N’Diaye vastusti vuoden 1961 presidenttivaltaista perustuslakia ja Parti du peuple mauritanienin yksipuoluejärjestelmää. Hänen poliittinen uransa päättyi kilpailevan puolueen perustamisyritykseen vuonna 1964.
Narvanjoen vesistöalue

Narvanjoen vesistöalueen kartta. Kartassa on vaalealla merkitty Peipsijärven valuma-alue ja hieman tummemmalla Narvanjoen alue.
Sama alue nähtynä Pihkovan alueen rajoilla.
Narvanjoen vesistöalue muodostuu Suomenlahteen laskevan Narvanjoen ja sen pääjärven Peipsijärven sekä Võrtsjärven sivujokien yhteisistä valuma-alueista. Narvanjoen vesistöalueen valuma-alueen pinta-ala on 56 800 neliökilometriä .
Eri valtiot

Narvanjoen valuma-alueen 56 783 neliökilometriä (km²) suuruinen valuma-alue ulottuu Venäjän, Viron, Latvian ja Valko-Venäjän valtioiden alueille. Valuma-alueesta kuuluu Venäjälle 35 985 km² (63 %), Virolle 17 199 km² (30 %), Latvialle 3 599 km² (6 %) ja Valko-Venäjälle hyvin pieni osa sivujoen Sinjajan (ven. Синяя) latva-aluetta.
Valuma-alueen osat > Yleistä

Narvanjoen vesistöalue voidaan jakaa kahteen alueeseen siten, että Narvanjokeen laskevat vesistöt muodostavat oman alueensa, ja koska muut vesistöt laskevat Peipsijärveen, muodostuu valuma-alueen toinen osa kaikista muista vesistöalueista. Alueiden kokoero on kuitenkin suuri ja siksi vesistöalue jaetaan vielä useisiin pienempiin alueisiin. Koska kaksi Peipsijärveen laskevista joista on muita jokia huomattavasti suuremmat, jaetaan Peipsijärven valuma-alue kolmeen osaan. Lännestä laskevan Emajoen valuma-alue muodostaa yhden, etelästä laskevan Velikajan valuma-alue muodostaa toisen, ja Peipsijärvi yhdessä muiden pienempien jokien kanssa muodostaa kolmannen osa-alueen. Nämä alueet ovat suhteellisen samankokoisia, mutta koska myös Võrtsjärvi on hydrologisesti tärkeä järvi, jaetaan usein vielä Emajoen valuma-alue kahtia. Silloin irrotetaan siitä Võrtsjärven valuma-alue erikseen ja jätetään siitä muu osa Emajoen alueeksi. Narvanjoen vesistöalue voidaan jakaa esimerkiksi seuraavasti:
Narvanjoen alue
Peipsijärven valuma-alue
Peipsijärven alue
Emajoen valuma-alue
Emajoen alue
Võrtsjärven valuma-alue
Velikajan valuma-alue
Vedenjakajat esiintyvät usein ylängöillä ja niiden välisillä maanselillä. Vesistöalueen luoteisosassa sijaitsee Pandiveren ylänkö, joka toimii Viron pohjoisosan vedenjakajana Suomenlahden suuntaan. Vesistöalueen pohjois-etelä-suunnassa sijaitsee keskellä toisiaan lähekkäin Haanjan- ja Sakalan ylängöt , joiden kautta kulkee eräs vesistöalueen läntinen vedenjakaja. Näiden kolmen ylängön väliin jää Emajoen valuma-alue, jonka eräs vedenjakaja sijaitsee Võrtsjärvestä länteen päin. Velikajan eteläpuolella kohoaa Bežanitsyn ylänkö Venäjän puolella, mutta lähellä Latvian ja Valko-Venäjän rajoja. Vesistöalueen itäpuolella sijaitsee laajempi Smolenskin ylänkö. Peipsijärven itäpuolella sijaitseva Lugan ylänkö rajoittaa idästä Pljussajoen valuma-aluetta, mutta toisaalta synnyttää monet Peipsijärveen laskevia jokia.
Valuma-alueen osat > Narvanjoen alue

Narvanjoki on 73,8 kilometriä  pitkä ja se alkaa Peipsijärven pohjoispäässä. Joella on pudotusta Suomenlahdella sijaitsevaan Narvanlahteen 30 metriä. Peipsijärven luusuassa on joen keskivirtaama keskimäärin 330 kuutiometriä sekunnissa (m³/s) ja joensuussa yleensä 380–400 m³/s. Narvanjoen alueen pinta-ala, jos koko Narvanjoen valuma-alueesta vähennetään Peipsijärven valuma-alue, on 8 400 km². Suurin osa alueesta sijaitsee joen itäisellä eli Venäjän puolella (7 490 km²) ja Viron puolelle jää pieni kaistale (913 km²). Narvanjoen suuren virtaaman hyödyntämiseksi on sen uomaan rakennettu Narvanjoen vesivoimalaitos ja sen taakse on padottu Narvan tekojärvi.
Suoraan jokeen tai tekojärveen laskee Viron puolelta eli joen vasemmalta puolelta esimerkiksi Jaama jõgi, Poruni jõgi, Mustajõgi, Kulgu jõgi ja Tõrvajõgi. Näistä Mustajõgi ja Kulgu jõgi laskevat Narvan tekojärveen.
Venäjän puolelta, eli joen oikealta puolelta, laskee siihen Vtroja jõgi, Pljussa (valuma-alue 6 550 km², joki on 280 km pitkä ), Pjata, Petäjoki, Rosonajoki. Näistä Pljussa ja Pjata laskevat tekojärveen. Pljussan sivujoet ovat edellä lueteltuja jokia suurempia: Janja (772 km²), Ljuta (660 km²), Vjorduga (539 km²), Tšornaja (389 km²), Paguba (429 km²) ja Kureja (478 km²).
Valuma-alueen osat > Peipsijärven alue

Peipsijärvi sijaitsee Peipsin alangolla , joka on pinnanmuodoltaan loiva ja tasainen. Siksi Peipsijärvi on matala järvi, jonka on keskisyvyys 8 metriä ja suurin mitattu syvyys 17,6 metriä. Etenkin järven länsipuolella on ympäristö tasaista alankoaluetta ja se on hyvin soistunutta. Peipsijärvi on 143 kilometriä pitkä ja 48 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 3 555 km². Se voidaan muotonsa ja hydrologiansa perusteella jakaa kolmeen erikokoiseen osaan: suuri pohjoispää (Suurjärv eli Külmjärv, 2 611 km²), keskiosan Kuumajärvi (236 km² ) ja eteläpään Pihkovanjärvi (708 km² ). Peipsijärvi kuuluu sekä Virolle että Venäjälle. Järvestä noin 1 570 km² eli 44 % jää Viron puolelle ja 1 985 km² Venäjän puolelle .
Kun Peipsijärven valuma-alueesta poistetaan alla käsiteltävien Emajoen (9 740 km², 22 %) ja Velikajan (25 200 km², 57 %) valuma-alueet, saadaan tässä tekstissä tarkoitettu Peipsijärven alue (10 040 km², 21 %). Lähialueen merkittäviä jokia ovat Peipsijärven pohjoispäästä vastapäivään luetellen: Rannapungerija jõgi (595 km² ), Kullavere jõgi (627 km²), Mustvee jõgi (180 km² ), Võhandu jõgi (1 420 km²), Piusa jõgi (796 km²), Tšorjana (530 km² ), Tšerma (220 km² ) ja Želtša (1 220 km² ).
Valuma-alueen osat > Emajoen valuma-alue

Emajoki on Keski-Virossa lännestä itään päin virtaava ja 99,3 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Võrtsjärvestä ja laskee Peipsijärveen. Alueen pienet korkeuserot näkyvät joen vähäisenä kaltevuutena, sillä joki putoaa tällä matkalla vain 3,6 metriä. Silti sen virtaama on keskimäärin 71,8 m³/s. Emajokeen yhtyy 12 jokea sekä 23 ojaa ja kanavaa. Jokea ruokkii 9 628 km² suuruinen valuma-alue, johon sisältyy Võrtsjärven valuma-aluetta 3 380 km². Võrtsjärveen laskee 6 jokea sekä 18 ojaa tai kanavaa. Järven valuma-alue sijaitsee lähes kokonaan Virossa, mutta sen valuma-alueen eteläpuolelta jää 101 km²  Latvian puolelle.
Emajoen valuma-alueella on kaksi Emajokea. Toinen niistä laskee Võrtsjärveen etelästä päin ja sitä kutsutaan toisinaan selvyyden vuoksi Pieneksi Emajoeksi. Võrtsjärvestä Peipsijärveen laskeva joki on siinä tapauksessa Suuri Emajoki.
Valuma-alueen osat > Emajoen valuma-alue > Emajoen alue

Emajoen alue muodostuu siis siitä joen osasta, joka alkaa Võrtsjärvestä ja laskee Peipsijärveen. Lisäksi siihen luetaan kaikkien siihen laskevien jokien, ojien, purojen ja kanavien valuma-alueet. Yläjuoksulla on heti pitkä Pedja jõgi (2 688 km²), joka on valuma-alueeltaan suuri. Se yhtyy Emajokeen sen pohjoispuolelta eli uoman laskusuunnan vasemmalta puolelta. Tätä alempana yhtyy jokeen vasemmalta vielä Laeva jõgi (275 km²) ja sen jälkeen Amme jõgi (511 km²). Pohjoispuolella on muitakin ojia, puroja ja kanavia. Muut merkittävät joet tulevat etelästä päin. Ne ovat yläjuoksulta päin lueteltuna Kavilda jõgi (69 km²), Elva jõgi (451 km²), Ilmatsalu jõgi (134 km²), Porijõgi (298 km²), Savijõgi (12 km²), Mõra jõgi (93 km²), Luutsna jõgi (126 km²), Ahja jõgi (1 074 km²) ja Kalli jõgi (105 km²). Kaksi viimeistä yhtyvät Emajokeen sen suiston suoalueella, joka sijaitsee Peipsijärven länsirannikolla.
Valuma-alueen osat > Emajoen valuma-alue > Võrtsjärven valuma-alue

Võrtsjärvi on Viron toiseksi suurin järvi ja se on 34 kilometriä pitkä, 15 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 2 695 km². Myös se on matala järvi, jolla on loivat ja matalat rannat. Järven keskisyvyys on 2,8 metriä ja suurin mitattu syvyys on 6 metriä. Siihen laskee seuraavia jokia: länsirantaan laskee Rõngu jõgi (108 km²), eteläpäähän laskee Pieni Emajoki (1 290 km²), itärantaan laskevat Õhne jõgi (573 km²) ja Tarvastu jõgi (111 km²) sekä luoteiskulmaan Tänassilma jõgi (449 km²).
Valuma-alueen osat > Velikajan valuma-alue

Velikajan joki laskee Peipsijärven eteläosaan, jota kutsutaan Pihkovanjärveksi. Joki on 430 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue on 25 200 km² ja jonka alkulähteet sijaitsevat etelässä olevalla ylängöllä. Joen virtaama alajuoksulla on 134 m³/s ja sillä on 10 suurta sivujokea. Alajuoksulla Velikajaan yhtyvät oikealta eli itäpuolelta Pihkovanjoki (1 000 km²) ja Tšerjoha (3 230 km²). Seuraavat joet ovat keskijuoksulla vasemmalta yhtyvät Kudeb (760 km²), Vjada (1 160 km²), Utroja (3 000 km²), Kuhva (830 km²), Sinjaja (2 040 km²), oikealta yhtyvä Sorot (3 910 km²), ja vasemmalta yhtyvä Issa (1 580 km²). Yläjuoksulta voidaan mainita pienempi Alolja (860 km²).