stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keijo Siekkinen
Aiheesta muualla

Keijo Siekkinen, Jäähyväiset rakkaudelle, Ykkösen aamu-TV 2008
Keijo Siekkinen, Kirjasampo.fi-kirjallisuuden kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Sam Sihvo

Sam Sihvo 1910-luvulla.
Samuli ”Sam” Sihvo (30. lokakuuta 1892 Nurmes, Suomen suuriruhtinaskunta – 12. huhtikuuta 1927 Helsinki, Suomi) oli säveltäjä, sanoittaja ja jääkärivänrikki.
Koulutus

Sihvo kävi seitsemän luokaa yhteiskoulua ja suoritti sen kahdeksannen luokan yksityisesti Käkisalmessa vuonna 1913. Opintojaan hän jatkoi vielä samaisena vuonna Helsingin musiikkiopistossa.
Jääkäri

Sihvo oli yksi neljästä Sihvon jääkäriveljeksestä. Muut olivat isoveljet jalkaväenkenraali Aarne Sihvo, kenraalimajuri Jussi Sihvo ja pikkuveli, jääkärikapteeni Ilmari Sihvo. Sihvo työskenteli muusikkona ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 3. lokakuuta 1915. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Palvelustehtäviensä lomassa hän ehti perustaa pataljoonan orkesterin ja soittokunnan sekä toimia niiden johtajana ja soittajana.
Säveltäjä ja kirjailija

Jo Lockstedtin aikoina Sihvo sävelsi marssin Muistoja Pohjolasta, jonka sanoitti R. R. Ryynänen. Hän toimi vuodesta 1920 saakka vapaana kirjailijana ja säveltäjänä. Hänen pääteoksensa ovat laulunäytelmät Jääkärin morsian (1921) ja Hevoshuijarit (1924). Jääkärin morsiamesta on tehty kaksi elokuvaversiota, Kalle Kaarnan ohjaamana vuonna 1931 ja Risto Orkon ohjaamana vuonna 1938. Hevoshuijari-elokuva valmistui vuonna 1943 Ossi Elstelän ohjaamana.
Kuolema

Asuessaan Helsingin ulkopuolella eräässä huvilan yhteisasunnossa erään toisen miehen kanssa, Sihvo oli ollut vierailulla Tyko Sallisen luona Hyvinkäällä. Hänen toverinsa oli samaan aikaan matkalla Viipurissa. Vaikka oli kova pakkanen hän ei huomannut asuinpaikkaansa palatessaan, että huvila oli lämmittämätön, vaan meni nukkumaan. Hänen taiteilijatoverinsa huolestuivat Sihvosta jonkin päivän jälkeen ja mentyään häntä katsomaan he tapasivat Sihvon vuoteestaan. He veivät hänet ensin ravintola Brondaan, mutta Sihvo oli kuumeessa ja sekava. Sairaalassa havaittiin, että hänellä oli keuhkokuume, johon hän menehtyi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Vänrikki 17. syyskuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Aiheesta muualla

Uola, Mikko: / Sihvo, Sam (1892–1927). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 2.9.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Sam Sihvon sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Sam Sihvon sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Tauno Sihvo

Tauno Sihvo
Tauno Juho Heikki Sihvo (käytti Saksassa peitenimeä Sicher), (5. kesäkuuta 1887 Kaukola – 25. marraskuuta 1967) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä, poliisikonstaapeli Juho Pietari Sihvo ja Matilda Sofia Vesterlund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna vasta 1920 Anna Elina Leppäsen kanssa.
Opinnot

Sihvo kirjoitti ylioppilaaksi Käkisalmen yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi  Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1909–1916 ja 1918–1919 sekä 1924–1925. Hän toimi vuosina 1914–1916 asianajajana Käkisalmella.
Jääkärikausi

Sihvo toimi ennen Saksaan lähtöään jääkärivärvärinä Käkisalmessa ja sen ympäristöpitäjissä ja joutui tämän toimintansa vuoksi pakenemaan maasta ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaa 16. maaliskuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella, mistä hänet lähetettiin 28. maaliskuuta 1917 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin 18. elokuuta 1917 siviilitöihin.
Suomen sisällissota

Sihvo palasi Suomeen Ruotsin kautta maaliskuun lopulla vuonna 1918 ja astui Vaasassa 9. huhtikuuta 1918 armeijan palvelukseen ja sijoitettiin 17. huhtikuuta 1918 alkaen 2. Karjalan rykmentin 5. pataljoonan komentajan apulaiseksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ahvolassa ja Hannilassa sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Sihvo siirrettiin 10. kesäkuuta 1918 alkaen 3. Divisioonan esikuntaan ja nimitettiin edelleen 31. elokuuta 1918 alkaen Sortavalan rajavartioryhmän 2. pataljoonan komentajaksi. Hänet siirrettiin 4. marraskuuta 1918 alkaen komppanianpäälliköksi I pataljoonan 1. komppaniaan, josta hän siirtyi 25. huhtikuuta 1919 Tampereella rykmenttiin. Kauan ei Sihvo kerinnyt palvella Tampereella, kun hän liittyi 5. toukokuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hän palveli ylipäällikön esikunnassa. Retkeltä palattuaan hän toimi syksyllä vuonna 1919 Sotaministeriössä, jossa hän järjesti heimosotien arkistoja. Sihvo erosi armeijasta 10. joulukuuta 1919. Myöhemmin hän liittyi Suojeluskuntajärjestöön 1. heinäkuuta 1920 alkaen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Kajaanin suojeluskuntaan, josta hän erosi 1. tammikuuta 1922 ja siirtyi poliisivoimiin. Poliisikomissaarina hän toimi Kajaanissa 15. elokuuta 1926 saakka, jolloin hän siirtyi Kuhmoniemen piirin nimismieheksi ja palveli tehtävässä vuoden 1931 marraskuulle saakka. Edellisten tehtäviensä ohella hän hoi Kajaanin yhteislyseon matematiikan opettajan tointa vuosina 1922–1924 ja 1925–1926 sekä oli Kuhmoniemen suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuosina 1927–1931 sekä Kuhmoniemen kunnan- ja kirkkovaltuuston jäsenenä vuosina 1930–1931. Sihvo siirtyi asianajajaksi Käkisalmelle vuonna 1933 ja tehtävässä talvisotaan saakka.
Talvisodasta rauhantehtäviin

Sihvo osallistui talvisotaan väestönsuojelutehtävissä Käkisalmessa. Välirauhan aikana hän siirtyi Vapaan Huollon lääninkeskuksen sihteeriksi, jossa tehtävässä hän toimi jatkosodan, sekä aina vuoteen 1950 saakka, jolloin hän siirtyi Suomen Punaisen Ristin Mikkelin piirin toiminnanjohtajaksi ollen tehtävässä vuoteen 1953 saakka. Viimeiset vuotensa hän vietti Mäntyharjulla viljellen pientilaa. Hänet on haudattu Mäntyharjulle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 1. heinäkuuta 1918 |     |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Muistomitali inhimillisestä auliudesta (Pro Benignitate Humana)  Suomen Punaisen Ristin ansiomerkki  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Siirtäjä-RNA

Siirtäjä-RNA:n 3d-kuva.
Siirtäjä-RNA (tRNA) on proteiinisynteesiä auttava pienehkö RNA-molekyyli, joka siirtää aminohapon proteiinin osaksi. Proteiinit ovat aminohappoketjuja, jotka valmistuvat ribosomeissa lähetti-RNA:n ohjaamana. Yhtä aminohappoa vastaa kolmen nukleotidin kodoni. Siirtäjä-RNA on se molekyyli, johon aminohappo kiinnittyy ja jonka avulla ribosomi liittää tämän aminohapon rakentuvaan proteiiniin.
Siirtäjä-RNA

Siirtäjä-RNA muistuttaa jonkin verran apilaksi taivutettua lankaa levityskuvassa. Apilassa on kolme lehteä, ja varsi. Molemmat lähetti-RNA:n päät ovat varressa. Apilan "vaakasuorat" haarat ovat D-haara ja T-haara. Kolmiapilan keskihaara on A-haara. Apilan kärjessä on antikodoni, joka vastaa lähetti-RNA:n kolmesta emäksistä koostuvaa geneettisen koodin mukaista kodonia. Apilan varren päässä on beta-pää eli 3'-pää, mihin aminohappo kiinnittyy, ja sen jälkeen vartta eteenpäin mennessä vastaanottajakanta. 3'-pää on yleensä CGA.
Siirtäjä-RNA:t ovat yleensä melko pieniä, 74–95 nukleotidia, ja sisältävät joitain RNA:han ja DNA:han normaalisti kuulumattomia elementtejä. Näitä ovat muun muassa dihydrouridiini DiH, metioniinojohdannaiset DiMe, Me, I ja pseudouridiini Ψ Ainakin hiivan renyylialaniini-RNA:ssa näyttää olevan paljon urasiilia ja guaniinia. Siirtäjä-RNA:n molekyylipaino on noin 25 000. Siirtäjä-RNA:ta on antikodonin mukaan ainakin 49 eri tyyppiä. Mitokondriossa on 22 eri siirtäjä-RNA-geeniä. Tumallisissa soluissa siirtäjä-RNA:t syntyvät tumassa RNA-polymeraasi-III:n avulla.
Siirtäjä-RNA:n muotoa pitävät yllä vetysillat.
Tyypillisessä siirtäjä-RNA:ssa, kuten fenyylialaniinin siirtäjä-RNA:ssa, on 14 kiinteää nukleotidia, jotka eivät voi vaihtua. Mutta mukaan on lisäksi otettava antikodonin kolme nukleotidia GAA, ja kymmenen vetysiltoja synnyttävää nukleotidia. Näin ollen siirtäjä-RNA:n 76 nukleotidista on oltava oikein 27.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirtäjä-RNA Wikimedia Commonsissa
Nukleiinihapot ja niiden rakenneosat
Siirtäjä-RNA:n yleinen rakenne.
Fenyylialaniinin siirtäjä-RNA, tRNA_phe.
Siirtopakko

Siirtopakko tarkoittaa shakissa tilannetta, jossa toisen osapuolen on pakko siirtää, vaikka siirto vain huonontaa hänen asemaansa. Siirtopakko esiintyy useasti loppupelissä, kun nappuloita on vähän.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Mustan vuoro. Musta on siirtopakossa ja hän häviää pelin.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Äärimmäinen esimerkki siirtopakosta. Vuorossa oleva osapuoli häviää jouduttuaan luopumaan sotilaastaan.
Vasemmalla olevassa kuvassa musta on siirtovuorossa, ja joutuu päästämään valkean kuninkaan joko c5- tai e5-ruutuun. Sen jälkeen valkea kuningas syö mustan sotilaan ja ylentää omansa voittaen pelin.
Oikealla siirtovuorossa oleva joutuu irtautumaan sotilaastaan, jolloin vastapuoli voi syödä sen ja korottaa oman sotilaansa.
Siirtopakkoa käytetään myös loppupelissä matittamiseen. Esimerkiksi kevyillä upseereilla matitettaessa (ratsu ja lähetti tai kaksi lähettiä) vastustaja pitää saattaa siirtopakkotilanteisiin, jossa se joutuu perääntymään laudan kulmaa kohti. Myös kuningatar vastaan torni on voitto kuningattarelle siirtopakkoa hyväksi käyttäen.
Siirtopakko peleissä

Friedrich Samisch vs Aron Nimzowitsch
Bruce Harper vs Robert D Zuk
Kirjallisuutta

Ward, Chris (1996), Endgame Play, Batsford, ISBN 0-7134-7920-5 (englanniksi)
Siikalahti (Parikkala)

Siikalahden luonnonsuojelualueen tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Parikkala Suomi
Pinta-ala:  445 ha
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansainvälisesti tärkeä lintualue, luonnonsuojelualue 
Perustettu:  1982
Kävijämäärä:  15 700 (2018)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Siikalahtea piilokojusta Kaukolaan päin nähtynä.
Siikalahti on Parikkalan Simpelejärven umpeenkasvanut lahti Kaukolan kylässä. Se on laajuudeltaan noin 445 hehtaaria ja viitisen kilometriä pitkä, mutta leveimmillään vain puolitoista kilometriä. Lahti otettiin lintuvesien suojeluohjelmaan vuonna 1982. Valtiolle se hankittiin 1980-luvun puolivälissä. Siikalahtea hoitaa Metsähallitus.
Lahden muodostuminen ja suojelu

Siikalahti muovautui nykyiseen asuunsa Simpelejärven laskussa 1930-luvun lopussa. Järven veden pinnan laskemisen yhteydessä suunniteltiin lahden kuivattamista kokonaan kanavan avulla, mutta aie peruuntui sota-ajan takia. Kuivattaminen tuli esille uudestaan 1950-luvulla: lahden pengertämistä suunniteltiin kesäkuussa 1954. Siikalahden ja Tetrisuon kuivattamisella laskettiin saatavan 589 hehtaaria lisämaata, mitä pidettiin erittäin tarpeellisena maatalouden kehittämisen kannalta. Kuivattamisajatuksia pohdittiin vielä 1970-luvullakin, jolloin lahden alueelta laskettiin saatavan 517 hehtaaria peltoa. Lahden eteläosan kuivatusehdotuskin kaatui vastustukseen, kun Siikalahden suojelemiseksi kerättiin yli 6 000 nimen adressi. Siikalahden Suojeluhdistys perustettiin 1976 Pauli Kantosen ja Veijo Vilskan johdolla, seuraavana vuonna säätiö osti kaksi tilaa lahden ympäristöstä: Honkasaaren ja Kasiniemen, joille rakennettiin alueella nykyisinkin olevat rakennelmat - lintutorni tosin Ripekesaarelta vuokratulle maalle.  Itä-Suomen vesioikeus antoi lahden kuivatukselle lopullisen kielteisen päätöksen vuonna 1980, sen sijaan sitä käytiin kunnostamaan arvokkaana kosteikkona ja lintuvetenä. Valtio lunasti Siikalahden omistukseensa vuosina 1985 ja 1986, ja metsästys lahdella kiellettiin 1987.
Luonto

Siikalahti on kuuluisa arvokkaasta lajistostaan. Alueella on tavattu noin 250 erilaista lintulajia, 900 perhoslajia ja 25 eri sudenkorentolajia. Alueen harvinaisimpiin kasveihin kuuluu hentonäkinruoho (Najas tenuissima) ja sahalehti (Stratiotes aloides), sen linnuista ovat kuuluisia muun muassa satakieli ja erilaiset kertut ja kerttuset. Siikalahti on myös tärkeä levähdysetappi muuttolinnuille.
Siikalahti on kansainvälisesti tärkeä lintualue IBA-numerolla 070 sekä osa kansallisesti tärkeää lintualuetta (FINIBA) 320098 (Parikkalan seudun lintuvedet).
Kulku alueelle ja rakennelmat

Siikalahdelle pääsee lyhintä reittiä valtatie 6:lta risteävää Kaukolan kylätietä (tie 14941) myöten vajaan kolmen kilometrin verran, tai etelämpää Kirjolan kohdalta Kannaksen ja Kaukolan kautta kiertäen. Polku lahdelle lähtee Kaukolan tien varrelta pysäköintipaikalta, jossa on opastetaulu. Polku ylittää lahdenpohjukan pitkospuina. Pysäköintipaikasta hieman Kaukolaan päin on myös pyörätuolille sopiva matala lintujen tarkkailulava.
Siikalahdelle on rakennettu kaksi lintutornia, yksi korkeampi Ripekesaarten päähän, josta on näkymä etelään, ja toinen hieman matalampi Kasinniemen eteläkärkeen. Lisäksi alueella on piilokoju lintujen tarkkailua varten Kaukolan puolella, lähellä Ripekesaarten lintutornia. Kasinniemessä, jossa on vanha talonpaikka, on myös opastuskeskus ja nuotiopaikka.
Kuvia Siikalahdelta

Opastuskeskus
Polku lintutornille
Näkymä etelään
Näkymä Ripekesaariin
Aiheesta muualla

Luontoon.fi Siikalahti
Hanna ja Janne Aallon Siikalahti -sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Lintuhavaintoja Siikalahdelta (Arkistoitu – Internet Archive)
Siikalahdella tavattuja lintulajeja (Arkistoitu – Internet Archive)
Parikkalan Siikalahti on yksi Suomen arvokkaimmista lintukosteikoista
Kirjallisuutta

Juvonen, Jaana: Parikkalan historia, s. 687 - 689. Parikkalan kunta 1996. ISBN 952-90-7806-4
Anastasios Soulis

Anastasios Soulis vuonna 2013
Anastasios Soulis (s. 8. tammikuuta 1987) on ruotsalainen näyttelijä. Hänet tiedetään parhaiten Johan Falk -elokuvasarjasta, jossa hän esittää Felix Rydell -nimistä hahmoa. Soulisin äiti on suomalainen ja isä kreikkalainen.
Palkinnot

Festival Award (Olympia) 2001 – paras nuori näyttelijä elokuvasta Suddenly
Guldbagge-palkinto 2007 – paras näyttelijä elokuvasta Den bästa sommaren
Siima

Esimerkkejä bakteerien siimoista.
Bakteerin siiman rakenne
Aitotumaisen siiman rakenne
Siima eli flagelli (latinaksi flagellum, monikko flagella) on eräiden solujen rihmamainen liikuntaelin, joka toimii ruoskan tai potkurin tavoin. Siima on muun muassa siittiösoluilla, useilla yksisoluisilla levillä ja alkueläimillä sekä liikuntakykyisillä bakteereilla ja arkeilla.
Siiman rakenne

Siimat voivat sijaita pitkänomaisen solun toisessa tai molemmissa päissä (polaarisesti), päiden ympärillä (subpolaarisesti) tai sivulla (lateraalisesti). Ne voivat olla myös ryhmittyneet solun toiseen päähän (lofotrikkisesti) tai tasaisesti koko solun pinnalle (peritrikkisesti).
Siiman rakenne ja liikkumismekanismi on aitotumaisilla hyvin erilainen kuin esitumaisilla, ja niitä yhdistääkin lähinnä ulkomuoto. Esitumaisilla yksittäinen siima kiinnittyy tyvestään erityiseen bakteerimoottoriin, joka pyörii niin kutsutun protonigradientin avulla ja näin saa siiman pyörivään liikkeeseen. Aitotumaisilla puolestaan siima on paksumpi ja sen sisällä on kierteisessä rakenteessa tosiinsa limittyviä, supistuvia mikrotubulus- eli mikroputkipareja, joiden vuoroittainen supistelu saa siiman liikkumaan. Aitotumallisten siimarakennetta nimitetään aksoneemiksi.
Aitotumaisten siimat muistuttavat värekarvoja, mutta eroavat niistä siten, että värekarvat ovat lyhyempiä eivätkä tee pyörivää liikettä. Alkueliöt, joilla on yksi tai useampi siima, luokiteltiin aikoinaan tällä perusteella yhteen ryhmään "siimaeliöiksi" (Flagellata). Sittemmin on ymmärretty, että yksisoluisuus ja uintisiimallisuus eivät kerro lajien sukulaisuussuhteista, vaan osoittavat tiettyä eliön rakennetasoa.
Bakteerimoottori > Rakenne ja toiminta

Bakteerimoottorilähde? on monilla bakteereilla oleva proteiineista koostuva moottorimainen elin, joka pyörittää bakteerin liikkumiseen käyttämiä siimoja. Siimoja omaavat bakteerit kykenevät liikkumaan aktiivisesti pois huonoista ympäristötekijöistä tai kohti ravinnon lähdettä. Bakteerimoottorin toimintaa säätelevät ulkoa tulevat bakteerin tunnistamat ympäristöolot, geeni ja soluliman sisäinen mutkikas viestintäjärjestelmä.
Siiman juuressa on nanoluokan joustava koukku, joka kiinnittää sen proteiinilevyyn bakteerimoottorissa solukalvolla. Moottori saa voimansa potentiaalierosta, joka johtuu solukalvon sisäisen tilan suuremmasta vetyionien pitoisuudesta, väkevämmästä liuoksesta. Ionit pyrkivät diffusoitumaan, ja moottoriproteiini tarjoaa ioneille tien vuotaa takaisin solulimaan, ja siirtyessään moottorin läpi ne pyörittävät moottoria. Moottori pystyy pyörimään sekä myötä- että vastapäivään, ja se tarvitsee noin 1200 ionia per kierros.
Bakteerimoottorin  käyttöjännite on 25–200 mV, mikä muuttuu lineaarisesti eli suoraviivaisesti välillä 25–125 mV.selvennä Bakteerimoottori käyttää solun energiasta vain 0,1 % ja sen tuotanto vaatii noin 2 % solun biosynteesikyvystä. Kierroksia on korkeintaan 20 000 minuuttia kohden. Moottorin vääntömomentti on 3×10−18 newtonmetriä. Teho on noin 10−16 W. Moottorin avulla saatu huippunopeus on noin 25 µm/s eli 9 cm/h. Vertailun vuoksi bakteerin pituus on noin 2 µm, ja siiman pituus noin 10 µm. Bakteerimoottorin akselin pituus on noin 30 nm ja siiman paksuus 15 nm.
Escherichia coli pystyy liikkumaan 10–50 μm/s. Yksittäisellä E. colilla on yleensä 6–10 siimaa. Mikäli moottorit pyörivät vastapäivään, on liike työntävää ja siimat takertuvat toisiinsa. Myötäpäiväinen pyöriminen puolestaan ei johda liikkeeseen, ja erottaa siimat toisistaan.
Bakteerin solulimassa toimii monimutkainen signaalikaskaadiverkosto, joka hienosäätelee bakteerin liikettä moottoreita säätelemällä. Eri bakteerien moottorit eroavat jonkin verran toisistaan, mutta niiden perusrakenne on sama.
Bakteerimoottori > Kehittyminen

On esitetty, että bakteerimoottoreiksi kutsutut elimet olisivat kehittyneet alkujaan solujen ATP-syntaasista ja eritysjärjestelmistä, joissa on pyöriviä osia. Mitokondrion sisäkalvon ATP-syntaasi muistuttaa jossain määrin niin sanottuja bakteerimoottoreita pyörivine osineen, mutta ei toimi siimaa käyttävänä moottorina ja on muutenkin bakteerimoottoria yksinkertaisempi. ATP-syntaasi eli mitokondrion ATP-aasi, sisältää bakteereilla ainakin kahdeksan erityyppistä proteiinia. Bakteereilla mitokondrioiden ATP-syntaasin solukalvon läpäisevä "kanta" FO koostuu kolmesta proteiiniryhmästä. Siihen kiinnittyy F1-osa, jossa on gamma, delta ja epsilon-osat, ja pyörivä alfa-beeta-kompleksi. ATP-aasin beeta-alayksikkö muistuttaa bakteerimoottorin FliI:tä.
Jos bakteerimoottorissa on 12 suurta osakokonaisuutta, mukaan lukuen flagellan osat FlgE ja FlgK,  niin TTSS:ssä on mukana näistä suurosista 6, esim. Hrpc ja HrpQ. Jos putkimainen osa HrpX ja HrpF otetaan lukuun, saman tyyppisiä osakokonaisuuksia on jopa 18..
Bakteerimoottori > Arkkien flagellan moottori

Arkit ovat bakteereja muistuttavia eliöitä. Arkeilla on oma siimaa liikuttava systeeminsä, arkkien flagella. Se muistuttaa melko paljon tyypin IV pilusta. Tyypin IV pilus taas muistuttaa jonkin verran T2SS:ta. Kaikissa näissä ATP hajoaa ADP:ksi. Kaikissa näissä on ulkokalvolla samantyyppinen rengasmainen osa. Tyypin IV pilus on konjugaatioelin. Tyypin II eritysjärjestelmässä on kuuden tyyppisiä proteiineja, muun muassa ulommassa solukalvossa GspD. Siinä on myös flagellan tynkää muistuttava "mäntä" kiinni GspF-yksikössä. Tyypin IV pilus on pohjimmiltaan T2SS:ta yksinkertaisempi ja muistuttaa arkkien flagellaa. Siinä on pitkä säie, joka muistuttaa flagellaa.
Tyypin IV säikeessä, piluksessa, on seitsemän erityyppistä osakokonaisuutta, joista ainakin kolme muistuttaa T2SS:ta. Arkkien flagellassa on kuusi eri osakokonaisuutta, joista yksi on FlaJ, toinen FlaF, kolmas Flah, neljäs Flai ja viides Pore sekä kuudes filamentti.
T2SS:n Gspd, Tyypin IV piluksen PilQ/PilG ja arkkien flagellan Pore muistuttavat toisiaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siima Wikimedia Commonsissa
Bakteerin flagellan fysikaalinen malli. Bakteerimoottori liikuttaa siimaa, joka työntää bakteeria potkurin tavoin.
Siivoustyön mitoitus

Siivoustyön mitoitus eli siivousmitoutus on työmenetelmä- ja työaikatutkimukseen (aikastandardi) perustuvaa siivoustyön määrälaskentaa.
Mitoituksessa lasketaan tilojen siivoukseen tarvittava aika (standardiajat). Mitoituksen avulla määritellään henkilöstön tarve. Mitoituksen pohjalta määritellään työntekijöiden alueet, tarvittava välineistö ja lasketaan siivoukselle hinta. Mitoituksen yhteydessä arvioidaan ja kehitetään kohteen siivousohjelma tarkoituksenmukaisimmaksi.
Siivoustyön mitoitus tehtiin 1980-luvulle asti käsin laskemalla ja sen jälkeen sovellusohjelman esim. 2000-luvulla yleistyneen ATOP-mitoitusohjelman avulla.
Kirjallisuutta

Talonmiehen työn mittaaminen. Valtiovarainministeriön järjestelyosaston julkaisu, Komiteamietintö 1969.
Siivoustyön käsikirja. Valtiovarainministeriön järjestelyosaston julkaisu 1971.
Heikkilä, Taina; Hopsu, Leila; Huilaja, Eila: Siivoustyön käsikirja. 2023, 26. painos. SSTL Puhtausala ry.
Kujala, Tarja & Wilkman, Arja: Jokainen siivota osaa? Ammattisiivouksen historiaa 1950–2000. 2006. Suomen Siivousteknisen liiton julkaisuja 3:5. ISBN 952-9633-64-5
KiinteistöRYL 2009 Kiinteistöpalveluiden yleiset laatuvaatimukset. Rakennustieto Oy. ISBN 978-951-682-935-0.
Aiheesta muualla

Hannu Mattila: Siivousmitoituksen historia 15.4.2009. Atop-Tieto Oy. Arkistoitu 27.9.2013. Viitattu 28.9.2013.
Hannes Siivonen

| Hannes Siivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. syyskuuta 1898 Laitila
Kuollut: 23. heinäkuuta 1972 (73 vuotta)
Kansalaisuus:  Suomi
Taiteilija
Ala:  Taidemaalari
Juho "Hannes" Nikolai Siivonen (17. syyskuuta 1898, Laitila – 23. heinäkuuta 1972) oli suomalainen taidemaalari, joka maalasi pääasiassa maisemia ja muotokuvia. Hän oli Pro Arte -taiteilijaryhmän jäsen.