stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aku Ankka päivästä päivään
Puuttuvat stripit

Albumeissa ei ole julkaistu kaikkia kyseisenä vuonna sanomalehdissä nähtyjä strippejä. Vuoden 1939 stripeistä puuttuvat kaikki joulukuun stripit ja Aku Ankka Päivästä Päivään 1941 -albumista löytyvän huomautuksen mukaan amerikkalainen kustantaja on jälkikäteen päättänyt hyllyttää 2.–7. helmikuuta julkaistut stripit. Hyllyttämisen syy on intiaanien esittäminen stripeissä. Julkaistujen kokoelmien ajanjaksolta jäi kaikkiaan julkaisematta 45 strippiä.
Aku Ankka joka päivä 365 -kirjan sarjakuvat vuosilta 1936–1937 julkaistiin alun perin osana Hassunkuriset sinfoniat (Silly Symphonies) -sarjakuvia. Aku Ankka -sarjakuva alkoi ilmestyä vuonna 1938.
Albumeja

Karp, Bob & Taliaferro, Al: Aku Ankka päivästä päivään 1952.  (Suom. Jukka Heiskanen)  Helsinki:  Sanoma Magazines Finland, 2002.  ISBN 951-32-1334-X
Ala-Ounasjoen alue

Ala-Ounasjoen alue (vesistöaluetunnus 65.5) on Kemijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 7 127,25 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,49 %. Vesistön alueen alarajana on Kemijoki, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 13 852,78 neliökilometriä ja järvisyys 2,82 %.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Ounasjoen alaosan alue (65.51)
Ounasjoen Meltauksen alue (65.52)
Ounasjoen lohinivan alue (65.53)
Ounasjoen Kittilän alue (65.54)
Marrasjoen valuma-alue (65.55)
Lainionjoen valuma-alue (65.56)
Kuusan valuma-alue (65.57)
Molkojoen valuma-alue (65.58)
Meltausjoen valuma-alue (65.59)
Aksumin valtakunta

| Aksumin valtakunta  |
| --- | --- |
   Aksumin kuningaskunta 
Valtiomuoto:  monarkia
Pääkaupunki:  Aksum
Uskonnot:  kristinusko
Edeltäjä:  Damot
Seuraajat:  hajosi pienemmiksi kuningaskunniksi
Aksumin valtakunta sijaitsi nykyisten Eritrean ylänköjen ja Etiopian pohjoisosien alueella, Punaisenmeren rannalla, suunnilleen ajanlaskumme ensimmäisellä vuosituhannella. Se syntyi ensimmäisellä vuosisadalla ja hajosi noin 900-luvulla. Kuningaskunnan keskuspaikka oli Aksumin kaupunki.
Aksum kävi vilkkaasti kauppaa Intian ja Välimeren itäosan kanssa. Sen kautta kulki Afrikasta muun muassa norsunluuta, kilpikonnankuoria, taljoja, mausteita, suitsukkeita, kultaa, jalokiviä ja orjia. Näistä vastikkeeksi saatiin metalleja, lasia, tekstiilejä, viiniä ja oliiviöljyä. Kuningaskunnan valta oli huipussaan kuningas Ezanan aikaan 300-luvulla, jolloin valtio kääntyi kristinuskoon. Se laajeni Punaisellemerelle ja käsitti myös valtaosan nykyisestä Jemenistä. Aksumin kuningaskunta oli tiiviisti yhteydessä eteläisiin Arabimaihin, joissa puhuttiin samantapaisia kieliä. Aksumin kuninkaat rakennuttivat hautamuistomerkeikseen valtavia kivipylväitä.
Historia

Sabalaiset alkoivat perustaa siirtokuntia Punaisenmeren länsirannalle viimeistään 700-luvulla eaa. Alun perin kauppatukikohdiksi perustetut siirtolat laajenivat ennen pitkää maanviljelyn myötä ranta-aavikon takaisille ylängöille, jossa viljelyedellytykset olivat paremmat kuin emävaltakunnassa. Kun kreikkalaiset alkoivat perustaa tukikohtiaan Punaisenmeren rannikolle sabalaisten kauppaa uhkaamaan, alkoivat siirtokuntien yhteydet emämaahan heiketä. Aksumin kaupunki perustettiin ensimmäisellä vuosisadalla jaa.  Siirtokunnan yhteistyö kreikkalaisten kanssa ja Saban joutuminen vuonna 115 jaa. himjariittien valtaamaksi, johti valtakunnan itsenäistymiseen.
Aksumin talous pyöri kaupan, raudantuotannon ja maanviljelyn turvin. Sisämaankauppa ja välityskauppa olivat hallitsevan dynastian yksinoikeuksia. Aksumin tärkein satama oli kreikkalaisten perustama Adulis. Rahalöytöjen perusteella sillä tiedetään olleen yhteyksiä Roomaan ja Intiaan asti.
200-luvulla karavaanien kulku pohjoisessa Aduliista Niilille turvattiin kukistamalla Bedja-heimot. Myös Somalia ja Meroe alistettiin maksamaan sille veroa.
300-luvun puolivälissä Aksum tuhosi Kušin valtakunnan pääkaupungin Meroen päättäen valtakuntien välisen kilpailun. Kristinusko lienee tullut Aksumiin 300-luvulla Itä-Rooman kanssa tehdyn yhteistyön myötä, joka syntyi tarpeesta vastata sassanidien Persian vaikutusalueen laajenemiseen.
Aksumin kukoistuskausi ja asema kaukokaupan välittäjänä päättyi 500-luvulta alkaen sassanidien ja myöhemmin arabien ulotettua valtansa Syyriaan ja Jemeniin ja Punaisenmeren piiriin. Valtakunnan ydinalue siirtyi etelämmäs Etiopian ylängöille, jossa paikallisten vaikutusten alla abessinialainen kulttuuri alkoi kehittyä.
Vuonna 615 Muhammed lähetti viisitoista seuraajaansa Aduliin ehkäisemään Itä-Rooman vaikutusvaltaa. Adulis oli näin yksi ensimmäisiä ei-arabialaisista seuduista, jossa kuultiin uudesta islamin uskonnosta.
Aksumin valtakunta kaatui 900-luvulla, valtakunnan sisäisiin heikkouksiin ja kušilaisten naapurien paineeseen.
Rauniot

Muinaisen Aksumin kaupungin rauniot ovat nähtävissä Pohjois-Etiopiassa lähellä Eritrean rajaa. Siellä oli mahtavan kuningaskunnan keskus Itä-Rooman keisarikunnan ja Persian välissä. Komeat rauniot ensimmäiseltä vuosisadalta 1200-luvulle käsittävät suuria yhtenäisistä kivipaasista veistettyjä obeliskeja eli valtavia pylväitä sekä kuninkaallisia hautoja ja linnanraunioita. Tärkeimmät Aksumissa sijaitsevat monumentit ovat steeloja, ja niitä on eniten pohjoisessa steelapuistossa. Siellä on 33 metriä korkea Suuri steela, jonka oletetaan kaatuneen rakennustöiden aikana, ja korkein pystyssä oleva, 24 metriä korkea kuningas Ezanan steela. Steeloja pidetään hautamuistomerkkeinä.
Guditin steelojen välissä on, toisin kuin pohjoisen steelojen, pääasiassa 300-luvun hautoja. Kaupungissa oleva Rosettan kiven paikallinen vastine Ezanan kivi sisältää tekstiä saban, geezin ja muinaiskreikan kielillä. Etiopian ortodoksit uskovat, että liitonarkki on kätketty Aksumin raunioihin. Paikallisen perimätiedon mukaan Saban kuningatar asui kaupungissa. Todennäköisesti hän kuitenkin asui Aksumin vaikutusalueeseen kuuluvassa Jemenissä. Muita nähtävyyksiä ovat kuningas Bazenin hauta, joka on alueen vanhimpia rakennelmia, "Saban kuningattaren kylpylä" (vesiallas), Ta'akha Maryamin palatsi 300-luvulta, Dungurin palatsi 500-luvulta sekä Abba Pentalewonin ja Abba Liqanosin luostarit.
Aksumin kuninkaan Endubiksen lyöttämiä kolikoita n. 290 jaa.
Aksumin kuningaskunnan steeloja kuvattuna vuonna 2015.
Al-Lail

Al-Lail (arab. الليل‎, suom. Yön suura) on Koraanin 92. suura ja sisältää 21 jaetta.
Sisältö

Suura alkaa valaformulalla, ja kiinnittää huomiota ihmisten arkipuuhin, jotka vievät pois heidän ajatuksensa Jumalasta. Suura varoittaa Helvetin leimuavasta tulesta , mutta ne, jotka tavoittelevat Herran suosiota, saavat olla tyytyväisiä.
Ala-Kintauksen valuma-alue

Ala-Kintauksen valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.55) on Jämsän reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 153,85 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 11,8 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Karikkoselkä, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Petäjäveden alueelle (14.53).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kahdeksan aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen :
Huhtian alue (14.551) → Petäjäveden alue (14.53)
Saarijärven valuma-alue (14.555)
Koisjärvenjoen valuma-alue (14.558)
Salmijärven valuma-alue (14.556)
Ala-Kintauksen alue (14.552)
Iso Pyränteen valuma-alue (14.557)
Ylä-Kintauksen alue (14.553)
Pohjoisjoen valuma-alue (14.554)
Ala-Paatjärvi

| Ala-Paatjärvi Нижнее Падозеро, Nižneje Padozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Paikkakunta:  Tšalna
Koordinaatit:  61°53′16″N, 33°54′04″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Laskujoki:  Takajoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  74 m
Pituus:  3,4 km
Leveys:  1,7 km
Rantaviiva:  8,9 km
Pinta-ala:  4,5 km²
Tilavuus:  0,0126 km³
Keskisyvyys:  2,8 m
Valuma-alue:  188 km²
 fiAla-Paatjärvi 
Ala-Paatjärvi (ven. Нижнее Падозеро, Nižneje Padozero) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Tšalnan kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 4,5 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 188 neliökilometriä ja keskisyvyys 2,8 metriä.
Paatjärveen virtaavat Malaja Tševža ja Ylä-Paatjärvestä tuleva puro. Se laskee Takajoen (ven. Zadnjaja) kautta Tšalnajokeen.
Järven länsirannalla sijaitsee Paadjärven kylä.
Al-Hakim bi-Amr Allah

| Al-Hakim bi-Amr Allah |
| --- | --- |
 
Kalifi
Valtakausi:  14. lokakuuta 996 – 13. helmikuuta 1021
Edeltäjä:  Al-Aziz Billah
Seuraaja:  Ali az-Zahir

Syntynyt:  13. elokuuta 985 Kairo
Kuollut:  13. helmikuuta 1021 (35 vuotta) Mokattam
Lapset:  Ali az-Zahir
Suku:  Fatimidit
Isä:  Al-Aziz Billah
Äiti:  As-Sayyidah al-'Azīziyyah
Uskonto:  šiialaisuus
Al-Hakim bi-Amr Allah (arab. الحاكم بأمر الله‎‎, Al-Ḥakīm bi-ʾAmr Allāh, s. 985–k. 1021?) oli Fatimidien dynastiaan kuulunut vuosina 996-1021 hallinnut kalifi. Al-Hakimin valtakautta kalifina leimasivat useat uskonnolliseen kiihkoon liittyvät säädökset. Ainakin osa historioitsijoista on pitänyt häntä mielisairaana. Hankalasta hallitsijasta huolimatta Fatimidien dynastia selvisi al-Hakimin valtakaudesta, jolla saavutettiin myös jopa joitakin poliittisia ja sotilaallisia onnistumisia. Al-Hakim katosi vuonna 1021. Druusit pitävät al-Hakimia Jumalan ilmentymänä
.
Elämäkerta

Koska al-Hakim nousi valtaan alaikäisenä vuonna 996 valtion asioita hoiti ensin Barjawan-niminen eunukki. Vuonna 1000 al-Hakim murhautti Barjawanin ja sai näin koko vallan itselleen. Vuoden 1007 paikkeilla al-Hakim alkoi vainota valtakuntansa alueella asuneita kristittyjä ja juutalaisia. Nämä määrättiin ensin käyttämään mustia vaatteita ja ratsastamaan vain aaseilla, sekä pitämään kaulaan ripustettuja ristejä tai kelloja. Al-Hakim määräsi myös kaikki Egyptin kristilliset kirkot tuhottavaksi ja maan kristityille annettiin lopulta mahdollisuus kääntyä islamiin, lähteä maanpakoon tai alistua monenlaisiin eri sortotoimenpiteisiin. Tämän paineen takia tuhannet maan koptilaiset kääntyivät islamin uskoon. Vuonna 1009 poltettiin Pyhän haudan kirkko Jerusalemissa, jonka johdosta Bysantin keisari Basileios II katkaisi maan kauppasuhteet Egyptiin.
Kristityt eivät kuitenkaan olleet ainoita kärsijöitä ja myös muslimit saivat osansa kalifin ankarista määräyksistä. Useisiin kalifin asettamiin sääntöihin kuului esimerkiksi kauppojen aukiolo vain öisin ja kaikkien pelien kuten esimerkiksi šakin pelaamisen kielto. Naisia kiellettiin puolestaan liikkumasta kotiensa ulkopuolella. Näitä ja uusia kieltoja tuli jatkuvasti lisää ja niitä myös peruttiin sattumanvaraisesti. Kieltojen rikkojia piestiin ja surmattiin. Vuonna 1013 al-Hakim salli islamiin kääntyneiden kristittyjen ja juutalaisten palata uskoihinsa ja salli jopa tuhottujen pyhättöjen jälleenrakennuksen. Yksi al-Hakimin pidempiaikaisista saavutuksista oli Dar al-hikman, eli šiialaisen akatemian perustaminen, jossa opiskeltiin islamin lisäksi tieteitä ja filosofiaa. Akatemialla oli tärkeä rooli siinä kehityksessä, joka teki Egyptistä sittemmin tärkeän oppineisuuden keskuksen. Al-Hakimin onnistui myös nujertaa häntä vastaan vuonna 1005 syttynyt kapina Kyrenaikassa ja vuonna 1016 Fatimidien valtakuntaan liitettiin Aleppon alue.
Vuonna 1017 tai 1018 al-Hakim omaksui joidenkin kovan linjan ismailiittien uskonnolliset teoriat ja julistautui Jumalan ilmentymäksi. Tätä näkemystä alkoivat saarnata ja kehittää Hamza ibn-'Ali ibn-Ahmad ja Muhammad ibn Ismail al-Darazi, joita pidetään nykyisen druusilaisuuden perustajina. Al-Hakimin loppu tuli, kun hän katosi 13. helmikuuta 1021 hänen ollessaan öisellä kävelyllä kukkuloilla Kairon ulkopuolella. Hänet murhasivat mahdollisesti turkkilaiset ja berberitaustaiset emiirit hänen siskonsa Sitt al-Mulkin avustuksella. Al-Hakimin ruumista ei kuitenkaan koskaan löytynyt ja tulevina vuosina ilmaantui useita henkilöitä, jotka väittivät itseään kadonneeksi kalifiksi. Al-Hakimia seurasi kalifina hänen poikansa Ali az-Zahir.
Durocortorum

| Durocortorum> Durocortorum Remorum Remi |
| --- | --- |
 Nimellä La Porte Mars eli Marsin portti tunnettu triumfikaari 200-luvulta.
Sijainti
 Durocortorum
Koordinaatit:  49°15′14″N, 4°1′59″E
Valtio:  Ranska
Paikkakunta:  Reims, Marne, Grand Est
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Gallia
Provinssi:  Gallia Belgica Belgica secunda (n. 293–)
Aiheesta muualla
  Durocortorum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Durocortorum (lat., myös Durocorterum, Durocortorum Remorum, Remi; m.kreik. Δουρικόρτορα, Dūrikortora) oli antiikin aikainen kaupunki Gallia Belgicassa nykyisen Ranskan alueella. Se on kehittynyt nykyiseksi Reimsin kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede

Durocortorum sijaitsi Gallian pohjoisosissa Vidula eli Vitula (nyk. Vesle) -joen varrella. Se oli Axona (nyk. Aisne) -joen sivuhaara. Kaupungin sijainti oli seudullaan keskeinen, ja sieltä lähti ainakin seitsemän roomalaisia tietä eri suuntiin.
Historia

Durocortorum oli alun perin gallialainen eli kelttiläinen asutus. Julius Caesar mainitsee sen Gallian sodassaan remien (Remi) heimon kaupunkina. Nämä olivat ensimmäinen belgiheimo Matrona (nyk. Marne) -joen pohjoispuolelle mentäessä. On kuitenkin mahdollista, että alkuperäinen remien kaupunki sijaitsi eri paikassa; joskus se on sijoitettu nykyiseen Vieux-Reimsiin.
Strabon, joka kirjoittaa kaupungin nimen muodossa Duricortora (Δουρικόρτορα, Dūrikortora), sanoo sen olleen remien keskuspaikka. Samaa sanoo Klaudios Ptolemaios, joka käyttää nimimuotoa Dūrokottoron (Δουροκόττορον). Stefanos Byzantionlaisella nimi on muodossa Dorokottoros (Δοροκόττορος), ja kaupungin asukkaiden etnonyyminä Dorokottorios (Δοροκοττόριος). Todennäköisesti Ceasarin ja Strabonin käyttämä muoto on oikeampi, sillä dur on yleinen osa gallialaisissa paikannimissä sekä nimen alussa että lopussa, ja myös sana cort esiintyy muissakin paikannimissä.
Remien tultua Rooman vallan alle he olivat Rooman uskollisia liittolaisia. Durocortorum toimi Gallia Belgican provinssin hallinnollisena keskuksena ja maaherran asuinpaikkana. Se rakennettiin roomalaisen asemakaavan mukaiseksi kaupungiksi joko ensimmäisellä vuosisadalla tai 100-luvulla jaa. Durocortorumissa toimi koulu, jossa opetettiin muun muassa retoriikkaa, joka oli suosittu ala gallien parissa. Kaupunki löi omaa rahaa.
Arkeologisten löytöjen perusteella Durocortorum on kärsinyt levottomuuksista 200-luvulla. Oletettavasti näitä olivat ainakin barbaarien hyökkäykset vuosina 252–254, 259–260 ja 275. Kaupunki saatettiin tuhota useammankin kerran. Kristinusko alkaa näkyä arkeologiassa 200-luvun lopulla. Varhaisella kristillisellä kaudella Durocortorumista tuli piispanistuin. Myöhäisantiikin aikana kaupunki oli Belgica secundan provinssin hallinnollinen keskus. Ajan kuluessa kaupungin nimeksi tuli Remi sen alkuperäisheimon mukaan. Nykyisen Reimsin kaupungin nimi on kehittynyt tästä.
Rakennukset ja löydökset

Alkuperäinen kelttiläinen kaupunki oli ympäröity useiden kilometrin mittaisella kaivannolla ja siitä noin 800 metriä sisäänpäin olleella vallituksella. Myöhemmin kaupungissa oli roomalaisille kaupungeille tyypillinen ruutuasemakaava, joka oli tehty sisemmän vallituksen sisälle. Ajan kuluessa kaupunki levisi myös ulomman linnoitteen yli. Asemakaavan cardo maximus eli pohjois-eteläsuuntainen (käytännössä enemmän luoteis-kaakkoissuuntainen) pääkatu kulki nykyisten Rue du Barbâtre, Rue de l'Université ja Cours A. France -katujen linjausta, ja itä-länsisuuntainen (koillis-lounaissuuntainen) decumanus maximus nykyisten Avenue J. Jaurès, Rue Cérès, Rue Carnot, Rue Muirron-Herrick ja Rue de Vesle -katujen linjausta.
Kummankin pääkadun päässä asemakaavan laidalla oli triumfikaari. Näistä neljästä triumfikaaresta on parhaiten säilynyt pohjoispuolen niin kutsuttu La Porte Mars eli Marsin portti. Siinä on kolme kaarta ja kummallakin pitkällä sivulla kahdeksan korinttilaista pylvästä ja kummallakin lyhyellä sivulla kaksi korinttilaista pylvästä. Keskimmäisen, korkeimman kaaren korkeus on noin 11 metriä. Eteläsivulla sijaitsi niin kutsuttu Bacchuksen portti, josta on säilynyt vähäisempiä jäänteitä. Itäsivulla sijaitsi niin kutsuttu Cereen portti ja länsisivulla Venuksen portti, jotka kummatkin ovat tuhoutuneet, mutta niiden paikat tiedetään. Kolmen viimeksimainitun nimet ovat virheelliset tai vailla perustetta. 200-luvulla alkuperäisen ruutukaavan alue ympäröitiin muureilla.
Kaupungin forumin katsotaan yleensä sijainneen pääkatujen risteyksessä. Paikalla on suuri kolmisiipinen cryptoporticus, joka on kaupungin parhaiten säilyneitä muinaisjäänteitä. Kaupungin länsilaidalla nykyisen Mont-d'Arènen paikalla sijaitsi amfiteatteri. Nykyisen Reimsin katedraalikirkon Notre-Damen katedraalin sanotaan olevan rakennettu roomalaisen temppelin paikalle. Myös muissa kirkoissa on uudelleenkäytetty paljon antiikin aikaisten rakennusten materiaalia. Muihin rakennuslöydöksiin lukeutuu muun muassa roomalaisten kylpylöiden jäänteitä sekä varhaisen kristillisen kauden kirkkoja 200-luvun lopulta ja 300-luvulta. Kaupungin ulkopuolelta on löydetty useita nekropoliita eli hauta-alueita. Kaupunkiin johti noin 40 kilometrin pituinen akvedukti.
Kaupungista tehtyjä esine- ja taidelöytöjä on Musée Saint-Remissä. Tunnetuimpiin lukeutuu sotapäällikkö ja konsuli Flavius Jovinuksen sarkofagi. Löytöihin lukeutuu myös muun muassa arkkitehtoonisia koristeosia, lattiamosaiikkeja ja freskoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Durocortorum Wikimedia Commonsissa
Cryptoporticusta.
Korinttilaisia kapiteeleja.
Gladiaattoreita esittävä mosaiikki Musée Saint-Remissä.
Flavius Jovinuksen sarkofagi.
Lars Wahlbeck

Lars Wahlbeck (1. heinäkuuta 1922 Vaasa – 6. marraskuuta 1991 Espoo) oli suomalainen kauppatieteilijä ja professori. Hän työskenteli vuodesta 1947 Taloudellisessa tutkimuskeskuksessa (nyk. Elinkeinoelämän tutkimuslaitos) tutkijana ja oli vuosina 1951–1959 sen johtaja. Vuosina 1960–1985 hän oli "Hankenin", Svenska Handelshögskolanin liiketaloustieteen professori, 1966–1975 vararehtori ja kaudet 1975–1984 rehtori.
Wahlbeck väitteli 1955 aiheenaan Om inkomstnivåns geografi i Finland år 1950. Vuonna 1960 dosentti Wahlbeck sai nimityksen aivan uuteen, kolmanteen, liiketaloustieteen professuuriin (professor i företagsekonomi) korkeakoulussa silloiselta nimeltään Svenska Handelshögskolan i Helsingfors. Hän toimi oppiaineen Allmän Företagsekonomi pääopettajana. Allmän företagsekonomi otti ohjelmaansa mm operaatioanalyysin (Operations Research) menetelmien tarjonnan liiketaloustieteilijöille (Rosenqvist 2009). Wahlbeck toimi erityisen laaja-alaisesti liiketaloustieteen eri aihepiireissä. Wahlbeck sai jopa kansantaloustieteen (nationalekonomi) dosentin arvon 1956 Hankenilla (dosentti vuoteen 1960 saakka), 1958-60 hoitaen väliaikaisena uutta yleisen liiketaloustieteen professuuria.
Eräs Wahlbeckin aloitteellisista kehityskohteista oli rahoituksen (finansiering och investering; Finance) opetuksen ja tutkimuksen rakentaminen Hankenin toimintaan (lähde: Fellman 2009 s269) jo viimeistään 1970-luvulla, käyttäen mm hänen Yhdysvalloista 1950-luvulta lähtien saamiaan vaikutteita ja esikuvia. Rahoituksen teemassa Hanken oli Suomessa edelläkävijä. perustaen opintosuunnan jo vuonna 1977, jo ennen Vaasan kauppakorkeakoulua ja Helsingin kauppakorkeakoulua.
Wahlbeckin edeltäjä rehtorina oli Ilmari Hustich ja seuraaja vuodesta 1985 oli Alf-Erik Lerviks.
Wahlbeck kehitti rehtorina vuonna 1975 valtiollistettua Handelshögskolania määrätietoisesti kansainväliseksi nykyaikaiseksi ja kilpailukyiseksi korkeakouluksi, jossa keskeisiä olisivat liiketaloustieteen eli yritystalouteen liittyvät alat. Hänen aloitteestaan käynnistettiin opetus Vaasassa. Hän toimi lisäksi Lifimin johdossa ja oli sen hallituksen puheenjohtaja 1974–1983.
Wahlbeckin rooliin sisältyi useassa käänteessä liiketaloustieteen alan tosiasiallinen vastuu ainoana vakinaisena professorina. Hankenin pitkäaikainen liiketalouden professori Henrik Schybergson jäi eläkkeelle 1959, pian sen jälkeen kun Wahlbeck oli asettunut alan uusimman professuurin vt hoitajaksi. Kun liiketaloustiede, erityisesti mainonta ja markkinat, professori Olof Henell   irtisanoutui 1963 siirtyen Lundiin Ruotsiin, jonkin aikaa Wahlbeck (nimitetty vakinaiseksi 1960) oli ainut täysprofessori ja muut liiketaloustieteen professuurit olivat väliaikaisten hoitajien varassa. Vuonna 1966 aloitti Hankenilla liiketaloustieteen apulaisprofessori, tehtäväalanaan ohjata yrityshallinnon opintoja, tämäkin ei-täysprofessuuri Wahlbeckin oppiaineryhmässä. Vuonna 1968 liiketaloustieteeseen tuli kumppaniksi vakinaiseksi professoriksi, liikelaskentatoimi, nimitettynä ekon.tri Reginald Jägerhorn, joka pysyi Hankenilla virassa suunnilleen samaan vuoteen asti kuin Wahlbeck.
Julkaisut

Om inkomstnivåns geografi i Finland år 1950: En undersökning av inkomstnivåns regionala variationer med hänsyn även tagen till möjligheterna att på grundval av dessa fälla omdömen om de geografiska skiljaktigheterna i levnadsstandard. (Väitöskirja.) Ekonomi och samhälle 2. Helsingfors: Söderström, 1955. ISSN 0424-7256
Aiheesta muualla

Vem och vad 1967, s. 609. Runeberg.org.
Kuka kukin on 1978, s. 1040. Runeberg.org.
Haastattelu: Morgondagens företagsledare återvänder till studier. Affärsmagasinet Forum, 3.11.1971, nro 1971-17, s. 26–27.  ISSN 0533-070X  Artikkelin verkkoversio. (ruotsiksi)
| n k Hanken |
| --- | --- | --- |
| Rehtorit |  Rosenqvist (1909–1918)  Brock (1918–1919)  Lesch (1919–1945)  Palmgren (1945–1949)  Stadius (1949–1958)  Olsson (1958–1966)  Hustich (1966–1971)  Mickwitz (1971–1975)  Wahlbeck (1975–1984)  Lerviks (1985–1993)  Stenius (1993–2010)  Liljeblom (2010–2015)  Spens (2015–2022)  Björkman (2022–)  |  |
| Opiskelijaelämä |  Svenska Handelshögskolans Studentkår  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Hunajabulbuli

| Hunajabulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Hunajabulbulit Baeopogon
Laji::  indicator
Kaksiosainen nimi
 Baeopogon indicator  (Verreaux & Verreaux, 1855) 

Katso myös
   Hunajabulbuli Wikispeciesissä   Hunajabulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hunajabulbuli (Baeopogon indicator) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Hunajabulbulia tavataan laajalla alueella Afrikan länsi- ja keskiosissa. Sen on raportoitu olevan melko yleinen ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Alaanin kieli

Alaanin kieli on muinaisten alaanien puhuma kuollut iranilainen kieli.
Alaanit eriytyivät Kaspianmeren ja Kaukasuksen pohjoispuolella sekä Donin alueella asuneista sarmaateista 100-luvulla eaa. Hunnit kukistivat heidät vuonna 372. Osa alaaneista lähti mukaan suureen kansainvaellukseen ja loput asettuivat Kaukasuksen pohjoisrinteille. 800–900-luvuilla Pohjois-Kaukasian alaanit ylläpitivät suhteita kasaareihin ja Bysanttiin, josta he omaksuivat kristinuskon. Mongolivalloittajat tuhosivat alaanien valtion 1200-luvulla. Kaukasian keskiosan vuoristoseudulle vetäydyttyään he sekoittuivat alueen alkuperäisväestöön ja muodostivat nykyisen osseettien kansan.
Alaanin kieltä voidaan pitää skyytin ja osseetin kielen historiallisena välimuotona. Se kuuluu iranilaisten kielten itäiseen ryhmään. Kirjallisista muistomerkeistä huomattavin on kreikkalaisin kirjaimin kirjoitettu Zelentšukin hautakivi. Hyvin niukan aineiston perusteella alaani muistuttaa eniten osseetin kielen digorin murretta.