stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pia Wurtzbach

| Pia Wurtzbach |
| --- | --- |
 Pia Wurtzbach vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1989 (ikä 35) Stuttgart, Baden-Württemberg, Saksa
Ammatti:  malli, näyttelijä
Puoliso:  Jeremy Jauncey (vih. 2023)
Pia Alonzo Wurtzbach (s. 24. syyskuuta 1989 Stuttgart, Baden-Württemberg, Saksa) on saksalais-filippiiniläinen malli, näyttelijä ja missi. Hän on vuoden 2015 Miss Universum.
Wurtzbach syntyi saksalaiselle isälle ja filippiiniläiselle äidille Länsi-Saksassa. Perhe muutti Filippiineille hänen ollessaan 5-vuotias. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan 11-vuotias ja hänestä tuli perheen elättäjä näyttelijän ja mallin töillä. Wurtzbach puhuu sujuvasti cebuanoa, englantia ja tagalogia sekä alkeellista saksaa.
Osallistuttuaan kahtena aiempana vuotena samaan kilpailuun, Wurtzbach voitti Miss Filippiinit -kilpailun vuonna 2015. Hän edusti maataan Miss Universum -kilpailussa Las Vegasissa 20. joulukuuta 2015. Juontaja Steve Harvey julisti ensin virheellisesti Miss Kolumbia Ariadna Gutiérrezin voittajaksi, mutta palasi lavalle ja korjasi Wurtzbachin olevan oikea voittaja. Wurtzbach oli kolmas filippiiniläinen Miss Universum sitten Gloria Diazin voiton vuonna 1969 ja Margarita Moranin vuonna 1973.
Wurtzbach seurusteli filippiiniläis-sveitsiläisen kilpa-ajajan Marlon Stöckingerin kanssa, kunnes he erosivat vuonna 2019. Vuonna 2020 hän ilmoitti seurustelevansa skotlantilaisen yrittäjän Jeremy Jaunceyn kanssa. He menivät naimisiin Seychelleillä 24. maaliskuuta 2023.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pia Wurtzbach Wikimedia Commonsissa
Pia Wurtzbach Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Abessinialainen

| Abessinialainen |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa::  Iso-Britannia
Rodun lyhenne::  ABY
Muita nimityksiä::  Aby
Ulkonäkö ja terveys
Turkki::  lyhytkarvainen
Paino::  Naaraat n. 3 kg, urokset n. 4 kg
Abessinialainen on leikkisä ja hieman pienikokoista puumaa muistuttava kissarotu. Se on yksi vanhimmista tunnetuista kissaroduista, ja sen tunnusmerkki on turkin ticking-kuviointi. Abessinialaiskissasta käytetään lempinimeä aby. Sen alkuperästä on esitetty monia versioita, mutta kirjoitettu historia alkaa 1800-luvun lopun Isosta-Britanniasta.
Maailmanlaajuisesti abessinialainen on yksi suosituimmista lyhytkarvaroduista. Suomessa rekisteröintimäärät ovat pysyneet melko tasaisina viimeiset 10 vuotta, vaikka rotukissojen määrä on kasvanut. Luonteeltaan abessinialainen on aktiivinen sekä ihmisrakas, ja se useimmiten rakastaa huomiota. Rakenne on keskikokoinen, jäntevä ja siro. Korvat ja silmät ovat suurikokoiset ja ilmeikkäät, häntä pitkä ja turkki vartalonmyötäinen.
Luonne ja olemus

Abessinialainen on touhukas ja lempeä kissa. Abessinialaisen rodun suosion syynä mainitaan villin ulkonäön lisäksi useissa vanhoissa kirjoituksissasen eloisa luonne. Tyypillinen rodun edustaja on kodin puuhiin osallistuva, älykäs, helposti motivoitava, sydämellinen perheenjäsen ja ystävä. Abessinialainen on hyvin nopea liikkeissään ja yllättävän voimakas. Sillä on suuri ponnistusvoima, joten se voi helposti pongahtaa vaikka ovenkarmille tai kirjahyllyn päälle.
Abessinialaisen ääni on pehmeä ja hiljainen, ja abessinialaiset kommunikoivat usein omistajilleen kujertavalla äänellä. Kovaäänisiä ne ovat yleensä vain kiihtyessään. Abessinialainen sopii kaikille, jotka haluavat aktiivisen ja huomiota rakastavan lemmikin. Abessinialainen nukkuu tyypilliseen kissojen tapaan n. 16 tuntia vuorokaudessa, mutta ollessaan hereillä sen nopeus ja aktiivisuus tulevat esille. Moni abessinialainen istuu mielellään omistajansa sylissä ja leipoo jaloillaan. Kaikki kissat ovat kuitenkin yksilöitä, joten pennusta on vaikea ennustaa, kasvaako siitä aikuisena sylikissa. Abessinialaiset oppivat nopeasti, niin hyvässä kuin pahassa. Omistajan täytyykin olla tarkkana, ettei vahingossa opeta kissalleen pahoja tapoja palkitsemalla huonosta käytöksestä. Sosiaalinen abessinialainen saattaa kyllästyä ilman lajitoveriensa seuraa, joten ainoana kissana se vaatii omistajaltaan paljon. Huomionkipeytensä vuoksi se ei välttämättä sovellu suuriin kissapopulaatioihin, jossa se joutuu kamppailemaan ihmisen huomiosta.
Utelias abessinialainen innostuu lapsenomaisella tavalla uusista asioista ja keksii keinonsa ottaa ihmiset mukaan leikkeihinsä. Leikkien lisäksi omistaja voi aktivoida kissaansa lukuisin tavoin. Agility, valjasulkoilu ja naksutinkoulutus ovat monelle abylle mieleisiä virikkeitä ja hyvä tapa järjestää yhteistä aikaa.
Ulkonäkö

Abessinialainen on rakenteeltaan keskikokoinen, siro, mutta jäntevä ja lihaksikas atleetti. Sen tunnusmerkki on turkin ticking-kuviointi: jokaisessa selkäpuolen karvassa on kaksi tai kolme kissan päävärin mukaista raitaa. Joidenkin yksilöiden takajalkoja koristavat tummat saappaat. Turkin tulee olla vartalonmyötäinen ja lyhyt. Pohjaturkin tulee olla sävyltään lämmin, ja kissan pitäisi olla mahdollisimman raidaton.
Pää on kiilamainen, sopusuhtainen ja yläosasta leveä. Pään ja korvien ääriviivojen tulee olla pehmeät. Korvat ovat suurikokoiset, tyvestä avoimet ja kärjistä hieman pyöreät. Joillakin yksilöillä korvien päissä voi olla pienet tupsut. Abyn kuonon tulee olla linjoiltaan pehmeä, joten selkeästi erottuva kuono-osa eli pinch on myös ei-toivottu ominaisuus. Abyn profiili on pehmeä: silmien ja otsan yhtymäkohdassa on suositeltavaa olla loiva painauma, ei kuitenkaan otsapengertä eli stopia. Silmät ovat suuret ja ilmeikkäät. Mantelinmuotoisten silmien väri voi olla joko voimakas meripihka, kellertävä tai vihreä, ja niitä reunustaa tickingin väri.
Vartalonsa mittasuhteilta aby on tasapainoinen. Se on keskikokoinen ja keskipituinen, ja tunnusteltaessa vartalo on kiinteä, notkea ja jäntevä. Jalat ovat melko korkeat ja elegantit, mutta kuitenkin vartaloon nähden sopusuhtaiset. Tassujen tulee olla pienet ja ovaalinmuotoiset. Abyn häntä on melko pitkä, tyvestä leveä ja päätä kohti kapeneva.
Ulkomuotovirheiksi näyttelyissä katsotaan muun muassa katkeamaton kaulanauha eli kissan kaulan yli menevä selvä yhtenäinen raita, raidat kaikissa jaloissa tai mahassa ja valkoinen medaljonki tai muu valkoinen merkki. Raskastekoinen vartalo tai itämaistyyppinen pää katsotaan myös virheiksi. Nykypäivänä rotu on niin vakiintunut, että suurin osa syntyvistä pennuista täyttää rotumääritelmän.
Ulkonäkö > Rotustandardit

Rotustandardit eroavat hieman rotukissoja rekisteröivien kattojäjärjestöjen välillä.
Pääpiirteiltään rotu on helposti tunnistettavissa, mutta ominaisuuksien painotukset vaihtelevat. Usein sanotaan, että todella hyvä kissa pärjää kaikkien kattojärjestöjen näyttelyissä. Suomessa kasvatetut abessinialaiset rekisteröidään enimmäkseen Fife:n alaisuudessa toimivaan Suomen Kissaliittoon. Kissojen rodunomaisuutta mitataan kissanäyttelyissä.
Ulkonäkö > Värit

Kaikki kattojärjestöt hyväksyvät neljä perusväriä: riistanvärinen ja punainen sekä edellä mainittujen diluutiot sininen ja beige. Osa järjestöistä, mukaan lukien Fife, hyväksyvät perusväreille lisäksi hopeamuunnokset, joissa kissan pohjaväri on kylmän valkoinen. Muutamissa järjestöissä hyväksytään edellä mainittujen värien lisäksi suklaa ja sen diluutio lila. Sukupuolisidonnainen punainen, creme sekä kilpikonnaväritys kaikille edellä mainituille rekisteröidään joissakin järjestöissä ilman näyttelyoikeutta.
Maailmanlaajuisesti suurin osa kasvattajista jalostaa neljää perusväriä ja pitää niitä rodun aitoina väreinä, koska muut värit ovat peräisin myöhemmistä roturisteytyksistä ja niitä ei hyväksytä kaikissa järjestöissä  . Uusien värien kasvatus on melko marginaalista, ja monet perusvärien kasvattajat pitävät näitä kissoja epätoivottuina jalostuskissojensa sukutauluissa. Sen sijaan perusvärisiä kissoja käytetään parantamaan uusien värien tyyppejä.
Terveys ja perimä

Rotukissamaailmassa abessinialaisen historia on huomattavan pitkä, joten myös sen terveydestä tiedetään paljon. Yleisesti ottaen abessinialainen on terve ja pitkäikäinen rotu. Rodulla esiintyy kaksi tunnettua perinnöllistä sairautta, kissan vähittäiseen sokeutumiseen johtava PRA ja kuolemaan johtava PK-anemia, jotka ovat geenitestien avulla ehkäistävissä.
Rodun tunnusmerkki, ticking-kuviointi, periytyy dominoivasti, ja pitkällisen jalostuksen tuloksena kuviointi on sama kaikilla rodun edustajilla. Tyypillinen pentuekoko rodulla on 3–4 pentua.
Ensimmäinen kissa, jonka genomi kartoitettiin, oli punainen abessinialainen nimeltään Cinnamon, joka oli yksi PRA-tutkimusohjelmassa jalostetuista kissoista.
Terveys ja perimä > PRA

Vuosina 1979–1980 abessinialaisilta löydettiin muiltakin lajeilta tunnettu silmän verkkokalvon rappeumasairaus PRA (Progressive Retina Atrophy). Sairaus periytyy resessiivisesti, eli positiivisen yksilön on perittävä sairauden aiheuttava geeni molemmilta vanhemmilta . Syntyessään pennut näkevät normaalisti, ja sairaus puhkeaa vasta myöhemmin. Ensimmäiset merkit näkyvät silmäpeilauksessa yleensä n. 1–4 vuoden iässä, minkä jälkeen näkö alkaa heikentyä. Sairauden edetessä kissa lopulta sokeutuu.
PRA:n ehkäisemiseksi on kehitetty geenitesti. Vastuulliset kasvattajat testauttavat kissat, jolloin positiivisia eli sairastuvia yksilöitä ei enää synny. Suomen Kissaliiton sääntöjen mukaan kasvatukseen käytettävien kissojen testaus on pakollista, ellei vanhempien testitulosten perusteella voida osoittaa, että kissa ei kanna geenimuunnosta.
Terveys ja perimä > PK-anemia

PK-anemia on perinnöllinen anemia, joka saattaa johtaa kissan ennenaikaiseen kuolemaan. PK-anemia periytyy resessiivisesti, ja se voidaan testata DNA-testin avulla, jolloin sairaiden yksilöiden syntyminen voidaan estää kokonaan tarkan testausohjelman avulla. Suomen Kissaliiton sääntöjen mukaan testaus on suositeltavaa. Kaikki vastuulliset kasvattajat kuitenkin testauttavat kasvatuskissansa, jos kasvatukseen käytetään muita kuin aiempien sukupolvien testitulosten perusteella negatiivisiksi todistettuja kissoja. PK-anemiaa on löydetty myös muilta abessinialaisperimää kantavilta roduilta, kuten ocicateilta ja bengaleilta.
Historia > Alkuperä

Abessinialaisen historiaan liitetään usein romanttisia tarinoita Egyptin mytologiasta, sillä aby muistuttaa ulkoisesti vanhojen taideteosten kuvaamia kissoja, joita muinaisessa Egyptissä palvottiin pyhinä. Joissakin luonnonhistoriallisissa museoissa on nähtävillä täytettyjä kissoja menneiltä vuosisadoilta . Yhdysvalloissa Washingtonissa on esillä "egyptiläinen kissa" ja Alankomaissa Leidenissä 1830-luvulta peräisin oleva näyte "Petrie, Intialainen kissa", joilla on useita yhteneviä piirteitä nykypäivän abessinialaisen kanssa.
Suosituin tarina abessinialaisen alkuperästä kertoo, että kapteeni Barrett-Lennard olisi tuonut rodun kantaemon, naaraan nimeltä Zula, 1860-luvulla Abessiniasta. Hän saattoi tuoda toisenkin kissan, joka ei kuitenkaan selvinnyt matkasta. Toisen version mukaan sodan loputtua 1868 kotiin palaavat sotilaat olisivat tuoneet mukanaan useampia kissoja. Ensimmäinen kirjallinen maininta abessinialaisesta kissasta julkaistiin brittiläisessä Harper's weekly -sanomalehdessä 21.1.1872, jossa on kuvitus alatekstillä "abessinialainen".
Harper's weekly julkaisi 27.1.1872 artikkelin "Iltapäivä kissojen kanssa", joka oli raportti Britanniassa Lontoossa 16. joulukuuta 1871 järjestetystä Kristallipalatsin kissanäyttelystä. Kolmanneksi näyttelyssä sijoittui kissa, joka oli artikkelin mukaan tuotu Abessinian sodasta. 1874 ilmestyneessä Gordon Staplesin kirjassa on värillinen litografia abessinialaisesta nimeltään Zula, joka on kirjan mukaan sama kissa kuin Harper's Weeklyn artikkelissa. Kirjan mukaan Zula olisi tuotu Abessiniasta vuonna 1868.
Harrison Weir raportoi 1889 julkaistussa kirjassaan "Our Cats and All About Them", että Abessiniasta tuotiin useita kissoja, jotka olivat ulkoisesti samanlaisia ja hänen mukaansa todistivat näin ollen yhteyden Egyptissä palvottuihin kissoihin. Geenitestit ovat kuitenkin osoittaneet, että abessinialaisen alkukoti on todennäköisimmin Intian valtameren rannikolla, josta ne ovat mahdollisesti kulkeutuneet siirtomaa-aikoina kauppalaivojen mukana Eurooppaan. Varmaa on, että rotu ei olisi selviytynyt ilman Ison-Britannian paikallisen kesykissakannan vaikutusta ja rodun saavuttamaa suurta suosiota. Koska abessinialaisen varhaisen historian aikaan ei pidetty tarkkaa rekisteriä kissojen sukutauluista ja alkuperästä, ei voida varmasti osoittaa, mikä on esimerkiksi Abessiniasta tuotujen kissojen rooli ja saivatko ne ylipäätään pentuja.
Historia > Varhainen kasvatustoiminta

Alussa rotu tunnettiin hyvin monilla nimillä, mm. venäläinen, espanjalainen, abessinialainen, pupukissa, jäniskissa ja brittiläinen tick. Kasvatukseen käytettiin saatavilla olevia kissoja, ja varhaisimmaksi vaatimukseksi rajautui turkin ticking-kuvio. 1896 National Cat Club rekisteröi ensimmäiset abessinialaiset, nimeltään Sedgemore Bottle (s. 1892) ja Sedgemore Peaty (s. 1894). Alun perin abessinialaisilla ei ollut määrättyä väritystä, vaan useat kissat olivat hopeanvärisiä ja niillä oli selvästi erottuva tabbykuviointi. Brittiläisessä "Fur and Feather" -lehdessä julkaistiin 19.3.1891 näyttelytuloksia, joiden mukaan sininen abessiniaisuros sijoittui kolmanneksi. Kissaa kuvailtiin seuraavasti: "Lyhyt turkki, loistava väri ja silmät". Frances Simpson kuvaili kirjassa "The Book of The Cat" (1903) abessinialaisten muistuttavan hämmästyttävästi egyptiläisiä kissoja. Toisaalta monien lähteiden mukaan afrikanvillikissaa pidetään kaikkien nykypäivän kotikissojen esi-isänä. Kirjan kuvassa esiintyvällä abessinialaisella oli raidallinen häntä ja jalat, joten se ei muistuttanut merkittävästi nykypäivän abessinialaista.
1900–1905 yhteensä 12 abessinialaista oli rekisteröity brittiläiseen siitoskissojen tietoja kokoavaan kirjaan. Yksi erityisen hyvin tunnettu abessinialainen oli 1905 syntynyt hopea uros Aluminium, joka esiintyy monissa ensimmäisissä kirjatuissa sukutauluissa ja johon monen nykypäivän abessinialaisen sukupuu voidaan jäljittää. Aluminiumin 1907 syntynyt poika Aluminium II ja naaras nimeltä Salt olivat tiettävästi ensimmäiset abessinialaiset, jotka vietiin Yhdysvaltoihin.
Historia > Rodun vakiintuminen

Moderni abessinialainen on 1920-luvulta alkaneen, nykypäivään ulottuvan kasvatuskissojen selektiivisen valinnan tulosta. 1929 perustettiin Isossa-Britanniassa ensimmäinen virallinen rotuyhdistys. Ensimmäinen yhdysvaltalainen virallisesti tunnustettu pentue syntyi vuonna 1935. Kasvatustyö oli toden teolla alkanut Yhdysvalloissa vuosina 1938–1939 toisen maailmansodan syttyessä. Yhdysvalloilla oli merkittävä vaikutus rodun säilymisessä ja kehittymisessä nykyisenlaiseksi, kun kissoja lähetettiin Euroopasta Yhdysvaltoihin sodan jaloista ja puutteesta turvaan. Sodan loputtua Isossa-Britanniassa oli jäljellä enää 12 abya, mikä teki kasvatuksesta sotien jälkeisessä Euroopassa vaikeaa. Modernin abessinialaisen takaa tiedetään löytyvän jossakin määrin muita lyhytkarvarotuja, kuten venäjänsinistä, siamilaista ja burmaa sekä kotikissoja – vaikeina aikoina roturisteytykset ovat olleet välttämättömiä kannan säilyttämiseksi.
1950- ja 60-luvulla rotu yleistyi ympäri maailman ja kasvatustoiminta alkoi monissa maissa. Toisen maailmansodan jälkeen seuraava kantaa verottanut katastrofi oli 1970-luvulla Isossa-Britanniassa laaja FeLV-epidemia, joka saatiin lopulta kuriin testien ja sairaiden kissojen eristämisen avulla. Nykypäivänä rotu on vakiintunut ja roturisteytykset ovat vuosikymmeniä olleet kiellettyjä. Rodun vakiintuminen tarkoittaa, että pentueisiin ei yleensä synny rotumääritelmästä selkeästi poikkeavia pentuja, kuten esimerkiksi pitkäkarvaisia tai kuviottomia pentuja, vaikka tämänkaltaiset ominaisuudet voivat resessiivisen periytymisen vuoksi piillä kannassa vuosikymmeniä. Myös vahva raidoitus ja valkoiset läikät ovat karsiutuneet vuosikymmenien aikana. Rodulle on saatu vakiinnutettua syvä, intensiivinen pohjaväritys. Aiemmin pohjaväritys saattoi olla riistanvärisillä kissoilla harmahtava ja kylmä.
Historia > Värien kehitys

Riistanväristä abessinialaista kutsuttiin aikaisemmin “tavalliseksi” abessinialaiseksi, ja se oli pitkään ainoa hyväksytty väri. Punaisia (geneettisesti kaneli) pentuja syntyi silloin tällöin riistanvärisistä vanhemmista. 1953 syntynyt punainen abessinialainen Adrah Saba kuvailtiin brittiläisessä "Our Cats" -lehdessä tammikuussa 1958. Sen kerrottiin olevan väriltään syvän kuparinpunainen, ja ticking oli tummemman punainen. Selkälinjassa ja korvien takana väri vivahti terrakottaan. Jalat ja alapuoli olivat kalpean oranssit. Kantapäät ja hännänpää olivat suklaanruskeat ja tassunpohjat pinkit tyypillisen mustan sijasta. Abessinialaisilla esiintyvä, usein punaiseksi kutsuttu väri on geneettisesti kaneli, joka periytyy resessiivisesti ja näin eroaa muilla roduilla esiintyvästä sukupuolisidonnaisesta punaisesta värityksestä. Englanninkielinen väriä kuvaava termi ei olekaan punainen vaan "sorrel", joka tarkoittaa suomeksi suolaheinää. CFA hyväksyi punaisen 1964.
Kasvatukseen käytetyistä muunrotuisista kissoista rotuun siirtyi diluution eli vaalennoksen aiheuttava geeni, jolloin pentueisiin syntyi aina silloin tällöin sinisiä ja beigejä pentuja. 1968 ensimmäinen sininen abessinialainen esiintyi näyttelyssä Isossa-Britanniassa. CFA hyväksyi sinisen viralliseksi väriksi 1984 ja beigen 1989.. Hopeavärit sekä muut uudemmat värit ovat peräisin myöhemmistä roturisteytyksistä, ja niiden kasvatus on perusväreihin verrattuna marginaalista.
Historia > Abessinialainen Suomessa

Ensimmäiset abessinialaiset, sisarukset Gri-Gri ja Gongora von Memphis, tulivat Suomeen 1961 Saksasta. Tämän jälkeen abyja tuotiin lisää myös Ruotsista ja Alankomaista. Rotukissatoiminta oli Suomessa vasta aluillaan, ja ensimmäinen abessinialainen, Gongora von Memphis, oli 41. Suomessa ylipäätään rekisteröity kissa. Nämä kissat osallistuivat varhaiseen kissanäyttelytoimintaan, ja Gri-Gri saavutti champion-tittelin. Ne eivät kuitenkaan koskaan saaneet jälkeläisiä. Ensimmäiset pentueet syntyivät kuusi vuotta myöhemmin Mount Badger ja Av Firousi -kasvattajanimille.
Alkuaikoina PRA aiheutti päänvaivaa: moni Suomeen tuotu kissa sokeutui tai kantoi sairauden aiheuttamaa geenivirhettä. Kun PRA tunnistettiin perinnölliseksi sairaudeksi, Suomi oli ensimmäinen maa, joka kielsi sairaiden kissojen käytön kasvatuksessa. Aluksi rodun harrastajat toimivat Suomen rotukissayhdistyksen (SUROK) abyjaoksessa. Ensimmäinen suomalainen rotuyhdistys oli ABYS ry, joka perustettiin vuonna 1988. Vuonna 1991 joukko somalikasvattajia perusti Somakiss ry:n, joka oli alun perin suunnattu somalikissoille ja aby-varianteille, mutta laajensi toimintaansa myöhemmin myös abessinialaisyhdistykseksi. Suomalaiset abessinialaiset olivat pitkään riistanvärisiä ja punaisia, mutta pikku hiljaa myös muut värit ovat saaneet jalansijaa. Abessinialaisia rekisteröidään vuodessa n. 60 yksilöä. Perusvärisiä pentuja on useimmiten saatavilla ja silloin tällöin myös hopeapentuja. Aktiivisia kasvattajia Suomessa on noin 15.
Historia > Abessinialainen muiden rotujen taustalla

Ensimmäiset somalikissat eli puolipitkäkarvaiset abessinialaiset syntyivät kahden pitkäkarvageeniä kantaneen abessinialaisen pentueeseen vahingossa 1960-luvulla. Vuonna 1972 yhdysvaltalainen Evelyn Mague onnistui kasvattamaan pentueen, jonka kaikki pennut olivat pitkäkarvaisia. Hän antoi rodulle nimen ”somali” Abessinian naapurimaan mukaan. Samana vuonna perustettiin myös Yhdysvaltain somaliyhdistys. Ensimmäiset somalit rekisteröitiin virallisesti omaksi rodukseen Yhdysvalloissa 1979, minä jälkeen pitkäkarvaisten kissojen käyttö abessinialaiskasvatuksessa kiellettiin.
Abessinialaisen ja somalin lyhytkarvainen pentu rekisteröidään järjestöstä riippuen abyvariantiksi (SRK) tai lyhytkarvaiseksi somaliksi (CFA), jolloin sen jalostuskäyttö on mahdollista somalikasvatuksessa. Jotkin rekisterit rekisteröivät kaikki ilmiasultaan lyhytkarvaiset yksilöt abessinialaisksi ja sallivat näiden kissojen osallistumisen näyttelyihin abessinialaisina, mutta monet kasvattajat eivät hyväksy somalitaustaisten kissojen käyttöä abessinialaiskasvatuksessa.
Abessinialaista on ajan saatossa käytetty myös useiden muiden kissarotujen jalostuksessa ja kehittämisessä. Abessinialaisperimää kantavia rotuja ovat esimerkiksi ocicat, bengali ja LaPerm. Kaneli ja beige väritys itämaisilla kissoilla on peräisin abessinialaisilta, kun siamilainen astutettiin 60-luvulla punaisella abessinialaisella. Myös muilla roduilla esiintyvä kaneli ja beige väritys on alun perin abessinialaisilta peräisin. Nykypäivänä abessinialaisten käyttö geenipohjan laajentamiseksi sallitaan kattojärjestöstä riippuen ainakin somali-, ocicat- ja LaPerm -kasvatuksessa.
Galleria

Riistanvärinen abessinialainen.
Punainen abessinialainen.
Sininen abessinialainen.
Abessinialaisen pentuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta abessinialaiskissa Wikimedia Commonsissa
AbyS ry Aby- ja somalikissat
Somakiss ry Somali- ja Abessinialaiskissayhdistys
The Abyssinian Homepage (Arkistoitu – Internet Archive) Laajasti tietoa rodusta englanniksi
Cats 101 Abyssinian Rodun esittelyvideo englanniksi Animal Planetin sivuilla
Abessinialainen Facebookissa Kuvia ja keskustelua suomeksi
Riistanvärinen abessialainen kissanäyttelyssä.
Sininen abessialainen kissanäyttelyssä.
Abessinialaisen turkin ainutlaatuinen ticking-kuviointi.
Zula Gordon Staplesin kirjassa.
Manx ja abessinialainen
Ali Shariati

Ali Shariati vuonna 1972.
Ali Shariati Mazinani (pers. ‏علی شریعتی مزینانی‎‎; 23. marraskuuta 1933 Mazinan, Iran – 19. kesäkuuta 1977 Southampton, Englanti) oli iranilainen sosiologi ja yksi šaahi Mohammad Reza Pahlavin hallinnon näkyvimmistä kriitikoista. Hän perehtyi islamin sosiologiaan ja historiaan. Hänen Teheranissa 1970-luvulla pitämiensä luentojen on sanottu luoneen pohjan Iranin vuoden 1979 vallankumoukselle, vaikkakaan hänen näkemyksensä eivät olleet perustana myöhemmälle islamilaiselle tasavallalle.
Shariati sai nuorena uskonnonopetusta isältään ja kävi sen jälkeen opettajakoulua. Hän opiskeli Mašhadin yliopistossa arabian ja ranskan kieltä. Aktivoiduttuaan opiskelija-aikanaan poliittisesti hän joutui viettämään kahdeksan kuukautta vankilassa. Shariati jatkoi opintojaan Ranskassa ja väitteli sosiologian tohtoriksi Sorbonnen yliopistosta Pariisissa. Sorbonnessa hän tutustui ranskalaisiin sosiologeihin ja iranilaisiin toisinajattelijoihin. Palattuaan Iraniin hän joutui vuonna 1964 uudelleen puoleksi vuodeksi vankilaan. Vapauduttuaan Shariati toimi opettajana Mašhadin yliopistossa, mutta šaahin hallinto alkoi pian pitää hänen suosittuja luentojaan poliittisesti vaarallisina. Shariati siirtyi tämän jälkeen Teheraniin, ja osallistui vuonna 1969 Hosseiniyeh Ershad -nimisen uskonnollisen oppilaitoksen perustamiseen.
Shariati saavutti suuren suosion varsinkin nuorison keskuudessa 1970-luvulla pitämillään luennoilla, jotka käsittelivät islamin sosiologiaa ja historiaa. Hän kritisoi Iranin hallintoa ja älymystöä, mutta myös oppositiota edustaneita marxilaisuutta ja vanhoillisia uskonnollisia johtajia. Shariati syytti šaahi Mohammad Reza Pahlavia itsevaltaisuudesta, ja hänen mukaansa  šaahin länsimaistamis- ja modernisaatiopolitiikka vahingoittivat iranilaista yhteiskuntaa hävittämällä kansalta perinteiset uskonnolliset tukipylväät. Hänen mukaansa olisi tullut palata vallankumouksellisesti tulkittuun šiialaiseen islamiin, joka tarjoaisi ratkaisun sosiaalisiin ongelmiin. Hänen ajatuksiaan on verrattu latinalaisessa Amerikassa vaikuttaneesen katoliseen vapautuksen teologian liikkeeseen.
Vuonna 1972 Shariati vangittiin jälleen, tällä kertaa 18 kuukaudeksi, minkä jälkeen hänet asetettiin kotiarestiin. Saatuaan luvan lähteä maasta hän matkusti vuonna 1977 sairaalahoitoon Englantiin, jossa hän kuoli Southamptonissa pian saapumisensa jälkeen. Kuolinsyyksi ilmoitettiin virallisesti sydänkohtaus, mutta Shariatin kannattajat epäilivät hänen joutuneen šaahin turvallisuuspoliisin SAVAKin salamurhaamaksi. Shariatin Iranin nuorison keskuuteen kylvämien ajatusten on sanottu kuitenkin luoneen pohjan vuonna 1979 käynnistyneelle vallankumoukselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ali Shariati Wikimedia Commonsissa
DrShariati.org (persiaksi)
Shariati.com