stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brian Talbot

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 21. heinäkuuta 1953 (ikä 71)
Syntymäpaikka: Ipswich, Englanti
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1971–1979 | Ipswich Town |  |  |
| 1971 | → Toronto Metros |  |  |
| 1972 | → Toronto Metros |  |  |
| 1979–1985 | Arsenal |  |  |
| 1985–1986 | Watford |  |  |
| 1986–1988 | Stoke City |  |  |
| 1988–1990 | West Bromwich Albion |  |  |
| 1991 | Fulham |  |  |
| 1990–1992 | Aldershot |  |  |
|  | Sudbury Town |  |  |
Maajoukkue
| 1977–1980 | Englanti | 6 | (0) |

Brian Ernest Talbot (s. 21. heinäkuuta 1953 Ipswich) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana.
Talbot aloitti ammattilaisuransa kotikaupunkinsa Ipswich Townin joukkueessa mutta pelasi 1970-luvun alussa kahteen otteeseen myös lainalla kanadalaisessa Toronto Metrosissa. Vuonna 1978 hän oli Ipswichin joukkueessa voittamassa FA Cupia. Tammikuussa 1979 hän siirtyi Arsenaliin, jossa hän voitti vuonna 1979 toisena peräkkäisenä vuonna FA Cupin ja teki loppuottelun ensimmäisen maalin. Vuonna 1980 Talbot pelasi jälleen FA Cupin loppuottelussa mutta tällä kertaa häviäjän puolella samoin kuin Euroopan cup-voittajien cupin loppuottelussakin.
Talbot pelasi Arsenalissa vuoteen 1985 saakka. Kaudella 1978–1979 hän pelasi Arsenalissa 20 liigaottelua ja seuraavalla kaudella joukkueen ainoana pelaajana kaikki 42. Kaudella 1980–1981 liigapelejä kertyi 40, ja kahdella seuraavalla kaudella hän pelasi jälleen kaikki 42 ottelua. Kaudella 1983–1984 Talbot pelasi 27 liigaottelua ja viimeisellä Arsenalin-kaudellaan 41. Liigamaaleja hän teki Arsenal-kausinaan seuraavasti: nolla, yksi, seitsemän, seitsemän, yhdeksän, kuusi ja kymmenen.
Talbot edusti Arsenalin jälkeen Watfordia, Stoke Cityä, West Bromwich Albionia, Fulhamia ja Aldershotia. Hän päätti pelaajauransa kanadalaisessa Sudbury Townissa ja siirtyi kokonaan valmennustehtäviin.
Englannin maajoukkueessa Talbot pelasi kuusi A-maaottelua vuosina 1977–1980.
Taksvärkki

Taksvärkki (ruots. dagsverke ”päivätyö”) oli alun perin vuokratilallisen päivätyövelvollisuus. Vuokratilallisia olivat torpparit ja mäkitupalaiset. Vuokralaisen oli työskenneltävä isäntätalossa tietty määrä päiviä viikossa tai tarjottava työmies, jos vuokra oli sovittu suoritettavaksi osin tai kokonaan päivätyönä; näitä kutsuttiin arkikielessä taksvärkkipäiviksi. Sana poistui alkuperäisestä käytöstään vuokratilallisten vähetessä 1900-luvun alkupuolella torpparilain vaikutuksesta.
Nykyään sanalla tarkoitetaan peruskoulun yläluokilla vuosittain järjestettävää taksvärkkipäivää, jolloin koululainen käy päivän töissä jossakin ja saa sovitun summan palkakseen, joka annetaan hyväntekeväisyyteen.
Aiheesta muualla

Laki maanvuokrasta maalla (19/1902)
Armollinen Asetus torpan, lampuotitilan ja mäkitupa-alueen vuokrauksesta (12/1909)
Laki vuokra-alueiden lunastamisesta (135/1918) eli ”torpparilaki”
Taikatalvi

| Taikatalvi> Trollvinter |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Tove Jansson
Kuvittaja:  Tove Jansson
Kansitaiteilija:  Tove Jansson
Kieli:  ruotsi
Genre:  satu
Julkaistu:  1957
Suomennos
Suomentaja:  Laila Järvinen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1958
Sivumäärä:  132
ISBN:  951-0-14444-4
Sarja: Muumit
Edeltävä:  Vaarallinen juhannus
Seuraava:  Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Taikatalvi (ruots. Trollvinter) on Tove Janssonin kirjoittama muumikirja, jossa Muumipeikko herää kesken talviunen. Ruotsinkielinen alkuteos ilmestyi vuonna 1957 ja suomennos 1958. Taikatalvi on julkaistu vuonna 1989 myös WSOY:n kustantamana suomenkielisenä äänikirjana, jossa lukijana toimii Tytti Paavolainen.
Juoni

Kirjan ensimmäisellä sivulla on Muumilaakso talvella -kartta, jossa on kuva lumen peittämästä Muumilaaksosta. Kartassa näkyvät myös kaikki kirjan päähenkilöt: Muumipeikko, Pikku Myy, Tuu-tikki, Surku, reippailija-Hemuli, Vilijonkka, Mörkö ja kaunishäntäinen orava. Kirjassa esiintyvät myös Jäärouva ja Tuu-tikin tekemä lumihevonen, joka kuljettaa kauniin oravan ruumiin pois Muumilaaksosta.
Alussa Muumipeikko herää kesken talviunten ja näkee, kuinka koko Muuumilaakso on lumen peitossa. Hän yrittää herättää Muumimamman, mutta turhaan. Muumipeikko ei vain saa millään unta. Muumipeikko käy alhaalla ja näkee tiskikaapin alla silmät, mutta ne katoavat. Tiskikaapin alla ollut otus on karvainen Radamsa, joka säikähti Muumipeikkoa.
Myös Pikku Myy on valveilla kaunishäntäisen oravan herättämänä ja on tälle vihainen. Pikku Myy jättää isosiskonsa nukkumaan luolaan, jossa hän asuu ja lähtee laskemaan mäkeä pahvilaatikolla.
Muumipeikko taas on tavannut Tuu-tikin ja tutustunut tähän. Tuu-tikki on tehnyt lumilyhdyn, ja hän istuu Muumipeikon kanssa sen äärellä lumisessa, kuun valaisemassa metsässä. Tuu-tikki ja Muumipeikko lähtevät ja ottavat kynttilän mukaan, koska Tuu-tikki pelkää Mörön saapuvan ja istuvan sen päälle. He menevät Muumien uimahuoneelle ja ovat siellä myöhään yöhön. Uimahuoneella asuu myös kahdeksan näkymätöntä päästäistä. Muumipeikko haluaa kuitenkin kotiinsa nukkumaan ja muistuttaa, että muumien kylpytakit ovat uimahuoneen komerossa. Pantuaan uimahuoneen oven kiinni on aivan pimeää ja hiljaista ja Muumipeikko näkee Mörön laahustavan pimeässä taivaanrannassa. Muumipeikko pääse kuitenkin lopulta kotiinsa.
Muumipeikko, Tuu-tikki, Pikku Myy ja näkymättömät päästäiset polttavat keskitalven kokkoa. Otukset soittavat ja tanssivat kokon ympärillä. Muumipeikko suututtaa Radamsan vahingossa. Tuon jälkeen paikalle saapuu Mörkö, joka istuu kokon päälle sammuttaen sen. Soitto ja Mörkö menevät vuorelle, jossa Muumipeikon öljylamppu palaa. Sekin sammuu, ja pettynyt Mörkö katoaa. Myöhemmin Tuu-tikki kalastaa kivillä jään alla.
Muumipeikko kohtaa myös karvaisen esi-isänsä, joka asuu Muumitalon kaakeliuunin takana. Muumipeikko ei noudata Tuu-tikin pyyntöä olla avaamatta uimahuoneen kaappia, vaan avaa oven päästäen esi-isän ulos.
Seuraavaksi saapuvat talven vieraat, kuten Vilijonkka, reippailija-Hemuli, ötökkä Salome ja Surku-koira, joka haluaisi liittyä susilaumaan. Surku myös ulvoo kuuta kuin susi. Muumipeikko ja Tuu-tikki haluaisivat lähettää Hemulin pois, koska hänen torvensa ääni on rasittava. Hemuli pelastaa Surkun susien kynsistä, ja Surku lähtee reippailija-Hemulin ja Salomen mukaan.
Kirjan lopussa koittaa kevät. Jää ja lumi alkavat sulaa, ja muumit heräävät talviunilta ja rupeavat kevättoimiin. Muumimamman mielestä Tuu-tikki on uimahuoneen ainoa oikea asukas. Aivan lopuksi Muumipeikko istuutuu uimahuoneen portaille miettimään mennyttä talvea.
Tarina muualla > Animaatiot

Kirjan tapahtumiin perustuu kolme Muumilaakson tarinoita -sarjan jaksoa: peräkkäin esitetyt Muumipeikon ja Pikku Myyn talvinen seikkailu ja Talven vieraita sekä hieman myöhemmin tuleva Keskitalven kokko. Eroja sarjan ja kirjan välillä on jonkin verran: talvijaksoissa ei nähdä lainkaan Vilijonkkaa, kaunishäntäistä oravaa eikä ötökkä-Salomea, mutta kuitenkin esim. reippailija-Hemuli ja Surku.
Tarina muualla > Kuvaelmat

Taidegraafikko Tuulikki Pietilä on rakentanut kolmiulotteisia kuvaelmia useimmista Janssonin muumikirjoista, mutta Taikatalvi on innoittanut häntä eniten. Tähän kirjaan pohjautuvat seuraavat kuusi teosta:
Uimahuone (1979)
Lumilyhty / Muumipeikko tapaa Tuu-tikin (1980)
Tuu-tikin lumihevonen (1983)
Taikatalvi (1988)
Kevät (1989)
Keskitalven yön juhla (1990)
Hemuli hiihtää Yksinäisille Vuorille (1990)
Suurikokoisen Uimahuoneen Pietilä on tehnyt Klovharun saaressa yhdessä erikoislääkäri Pentti Eistolan kanssa. Kuvaelmat omistaa nykyään Tampereen kaupunki, ja ne sisältyvät Muumimuseon kokoelmaan.
Tarina muualla > Postimerkit

Taikatalvi-kirjan kuvituksiin perustuvia postimerkkejä on julkaistu Suomessa vuosina 1992, 1994, 1998 ja 2003.
Lokakuussa 1992 on ilmestynyt kaksi erilaista Taikatalvi-aiheista merkkiä, jotka on suunnitellut Pirkko Vahtero. Toisessa merkissä esiintyy Muumipeikko yksin, toisessa ovat pääosissa Mörkö, Muumipeikko ja Pikku Myy. Kummankin merkin nimellisarvo on 2,10 markkaa, ja niitä on ollut mahdollista käyttää postimaksuna vuosina 1992–2011. Merkit ovat olleet osa muumiaiheista neljän postimerkin vihkoa, joka on julkaistu Helsingissä järjestetyn Nordia-postimerkkinäyttelyn kunniaksi. Vihkoa on painettu miljoona kappaletta.
1990-luvulla on ilmestynyt myös kaksi muuta Vahteron suunnittelemaa Taikatalvi-merkkiä. Molemmat ovat 1. luokan ikimerkkejä. Tammikuussa 1994 julkaistussa merkissä esiintyvät Muumipeikko ja Niiskuneiti. Sitä on painettu kuusi miljoonaa kappaletta. Tammikuussa 1998 on puolestaan otettu käyttöön merkki, johon on kuvattu Tuu-tikki ja Pikku Myy. Sen painosmäärä on ollut miljoona kappaletta.
Toukokuussa 2003 on lisäksi julkaistu Taikatalvi-postimerkkivihko, johon on sisältynyt kuusi erilaista 1. luokan tarramerkkiä. Vihkon ovat suunnitelleet Pirkko Vahtero ja Tuulikki Pietilä, ja sitä on painettu miljoona kappaletta. Merkkien kuva-aiheina ovat 1) muumien perhepotretti vuodelta 1878; 2) Tuu-tikki, Pikku Myy ja Muumipeikko; 3) Muumipeikko ja Pikku Myy; 4) Muumipeikko ja kaunishäntäinen orava; 5) Tuu-tikki, Muumimamma ja Pikku Myy sekä 6) Nuuskamuikkunen. Vihko voitti Paras aihe -sarjan Annual Best Foreign Stamp Poll -kilpailussa Kiinassa vuonna 2004.
Kirjallisuutta

Ahola, Suvi: ”Muumipeikko ja lapsuuden loppu”, teoksessa Tietokone ja silitysrauta. Tammi, 2003.
Esi-isä Taikatalvi-kirjassa.
Taifa

Taifa (arab. طائفة‎ ṭā'ifa‎) on nimitys 1000-luvulla nykyisessä Espanjassa ja Portugalissa toimineille pienille muslimivaltioille. Niiden syntyminen tuli mahdolliseksi, kun suuria alueita hallinneet Córdoban kalifaatin Umaijadi-dynastia ja Almoravidien heikkenivät 1000-luvun kolmena ensimmäisenä vuosikymmenenä.
Taifan hallinto

Jokaista taifaa hallitsi alikuningas, joka otti tittelin hajib luodakseen vaikutelman poissaolevaa kalifia edustavasta pääministeristä. Luultavasti jokainen heistä haaveili itse kohoavansa kalifiksi, mutta haave ei kenenkään osalta toteutunut.
Etniset ryhmät

Taifat jakaantuivat kolmeen ryhmään, joista jokainen edusti omaa etnistä ryhmäänsä. Sinhajan ja Zanatan berberit, jotka oli tuotu Espanjaan palvelemaan Almanzorin armeijaa, muodostivat niemimaan eteläisimmät taifat. Pohjois-Euroopasta tuodut orjat (saqaliba) dominoivat itäisiä rantavaltioita ja muwalladit eli arabit hallitsivat kaikkialla muualla.
Taifat 1000-luvulla

Yhdennentoista vuosisadan alkupuolella taifoja oli 23, mutta ajan myötä voimakkaimmat valtasivat muita ja pikkuvaltioiden määrä väheni. Jäljelle jääneet taifat olivat
Badajoz vuosina 1009–1094, jonka jälkeen Almoravidit valtasivat sen.
Toledo vuosina  1010/1031–1085, jonka jälkeen Kastilian kuningaskunta valtasi sen.
Sevilla vuosina 1023–1091, jonka jälkeen Almoravidit valtasivat sen.
Granada vuosina 1013–1090, jonka jälkeen Almoravidit valtasivat sen.
Almeria vuosina 1011–1091, jonka jälkeen Almoravidit valtasivat sen.
Denia vuosina  1010/1012–1076, jonka jälkeen Zaragoza valtasi sen.
Valencia vuosina 1010/1011–1094, jonka jälkeen El Cid valtasi sen.
Alpuente vuosina 1009–1106, jonka jälkeen Almoravidit valtasivat sen.
Albarracin vuosina  1011–1104, jonka jälkeen Almoravidit valtasivat sen.
Zaragoza vuosina 1018–1046 Banu Tujibin ja 1046–1110 Banu Hudin vallassa, tämän jälkeen Almoravidit valtasivat sen ja vuonna 1118 Aragonian kuningaskunta otti sen haltuunsa.
Taifat 1100-luvulla

Almoravidi-dynastian heikennyttyä tilalle syntyi 1143/1145 yli kaksikymmentä taifaa, joista suurin osa oli itsenäisiä vain muutaman vuoden ajan, jonka jälkeen ne joutuivat Almohadien haltuun. Pisimpään itsenäisenä sinnitteli Valencia (1145–1172).
Taifat 1200-luvulla

Almohadien menetettyä otteensa Espanjasta heidän valtakuntansa hajosi ja tilalle muodostui jälleen joukko pikkuvaltioita. Näistä pitkäikäisimpiä olivat
Lorca vuosina 1240–1265, jolloin Kastilia valtasi sen.
Murcia vuosina 1228–1266, jolloin Aragonia valtasi sen.
Menorca vuosina 1228–1287, jolloin Aragonia valtasi sen.
Granada, joka saavutti itsenäisen kuningaskunnan aseman vuosina 1232/1237–1492 ja jonka valtaukseen vuonna 1492 Reconquista eli Espanjan takaisinvaltaus päättyi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taifa Wikimedia Commonsissa
Taifat 1030-luvulla Sancho III Suuren kuoleman jälkeen. Sinisen viivan yläpuolella kristityt kuningaskunnat ja alapuolella lukuisat taifat.
Sameli Tala

Samuel Rafael "Sameli" Tala (16. elokuuta 1893 Jalasjärvi – 6. tammikuuta 1961) oli suomalainen kestävyysjuoksija.
Sameli Tala osallistui Pariisin olympialaisissa 3 000 metrin joukkuejuoksuun. Alkuerässä hän oli kolmen joukossa mutta loppukilpailussa hän menetti kultamitalin, ollen Suomen edustajista neljäntenä Paavo Nurmen, Ville Ritolan ja Elias Katzin jälkeen kun joukkuekilpailun tuloksiin laskettiin kolmen parhaan urheilijan sijoitukset.
Kalevan kisoissa Tala voitti kolme mestaruutta 5 000 metriltä ja yhden 1 500 metriltä. Vuonna 1916 hän juoksi hopealle kun hävisi uusinnassa Albin Stenroosille. He olivat juosseet jaetulle kärkisijalle mutta sen ajan sääntöjen mukaisesti voitosta uusittiin ja Tala hävisi tämän uusinnan parilla metrillä.
Tala edusti urallaan Jalasjärven Jalasta ja Viipurin Urheilijoita. Hänen 23-vuotiaana kuollut veljensä Matti Tala oli myös juoksija.
Sameli Tala kuoli vuoden 1961 loppiaisena juuri Jalasjärvellä hiihdetyn maakuntaviestin lähtöaikaan. Urheiluväki hiljentyi hetkeksi kunnioittamaan kunnioitetun urheilumiehen muistoa.
Kalevan kisat

1918 SM-kultaa 1 500 m
1916 SM-hopeaa 5 000 m (hävisi uusinnassa Albin Stenroosille)
1917 SM-kultaa 5 000 m
1918 SM-kultaa 5 000 m
1923 SM-kultaa 5 000 m (Paavo Nurmi juoksi kilpailun ulkopuolella nopeammin)
Taldom

Taldomin vaakuna.
Taldom (ven. Та́лдом) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee 110 kilometriä Moskovasta pohjoiseen Moskovan ja Savjolovon välisen rautatien varrella (Taldomin asema). Kaupunki on Taldomin piirin keskus. Kaupungin asukasluku oli 13 819 ja koko piirin 48 553 henkeä (vuonna 2010).
Kašinin maantien varrella sijainnut Taldomin kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1677. 1800-luvun loppupuolella se oli huomattava kauppapaikka. 1860–1870-luvulla paikkakunnalle syntyi pienimuotoista jalkineteollisuutta, joka laajeni ensimmäisen maailmansodan aikana. Vuonna 1918 Taldomista tuli kaupunki. Vuoteen 1929 saakka sen nimenä oli Leninsk.
Taldomissa on jalkinetehdas ja ompelimo, metalli-, rakennustarvike- ja elintarviketeollisuutta. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.
Tališin kieli

| Tališi |
| --- | --- |
Muu nimi:  Talyši
Tiedot
Alue:   Azerbaidžan,  Iran
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  150 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  Indoiranilaiset kielet Iranilaiset kielet
ISO 639-3:  tly
 Ohje 
Tališin kieli on Azerbaidžanissa ja Iranissa asuvien tališien puhuma kieli. Se kuuluu indoeurooppalaisten kielten indoiranilaisen haaran iranilaiseen ryhmään.
Kieltä puhutaan Azerbaidžanin tasavallan eteläosassa Astaran, Lənkəranin, Lerikin ja Masallın piireissä sekä Iranin luoteisosassa Gīlānin maakunnassa. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Neuvostoliiton Azerbaidžanissa 21 000 henkeä piti tališia äidinkielenään. Iranissa tališeja arvioitiin vuonna 1998 olevan noin 100 000 henkeä.
Tališi kuuluu iranilaisten kielten luoteisryhmään. Sen edeltäjänä on pidetty arabialaisten maantieteilijöiden 900–1100-luvuilla kuvailemaa iranilaista azerin kieltä. Murre-erot ovat melko vähäiset. Iranissa puhuttu etelämurre on lähellä tatimurteita ja persiaa. Tališissa on runsaasti turkkilaisia aineksia.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Azerbaidžanin tasavallassa suurin osa tališeista osaa turkkilaista azerin kieltä ja Iranissa persiaa tai azeria. Neuvostoliitossa 1930-luvulla kokeiltu tališin kirjakielen luominen ei johtanut pysyviin tuloksiin.
Take (1944)

| Take / 竹 |
| --- | --- |
 Take

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yokosukan laivastoarsenaali
Kölinlasku:  15. lokakuuta 1943
Laskettu vesille:  28. maaliskuuta 1944
Palveluskäyttöön:  16. kesäkuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  25. lokakuuta 1945
Loppuvaihe:  Britannialle 16. heinäkuuta 1947 romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Take (jap. 竹) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 15. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1944 ja otettiin palvelukseen kolme kuukautta myöhemmin 16. kesäkuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 25. lokakuuta 1945. Se kuljetti kotiutettavia sotilaita Japaniin 1. joulukuuta alkaen. Alus luovutettiin 16. heinäkuuta 1947 Singaporessa sotakorvauksena Britannialle, joka romutti sen.
Taleides (savenvalaja)

| Taleides |
| --- | --- |
 Taleideen valama ja Taleides-maalarin mustakuvio­tekniikalla koristelema amfora, n. 540–530 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.
Kuollut: 500-luku eaa.
Ammatti:  savenvalaja
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 550–530 eaa.
Taidesuuntaus:  mustakuviokeramiikka
Taleides (m.kreik. Ταλείδης, Taleidēs) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista mustakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 550–530 eaa.
Taleideelta tunnetaan muun muassa amforoita, oinokhoeja, lekyyttejä ja lutroforoksia. Taleideen vaaseja maalasi ainakin hänestä nimensä saanut Taleides-maalari.
Taidemusiikki

| --- | --- |
Länsimaisen taidemusiikin aikakaudet
Antiikki: (–476)
Keskiaika: (476–1400)
Renessanssi: (1400–1600)
Barokki: (1600–1750)
Galantti tyyli: (1720–1775)
Klassismi: (1770–1830)
Romantiikka: (1815–1910)
1900-luku: (1900–1999)
Nykymusiikki: (uusin musiikki)
Tuntematon venetsialainen muusikko 1700-luvun alusta. Kuvan on väitetty virheellisesti esittävän Antonio Vivaldia.
Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Länsimainen taidemusiikki eli puhekielessä klassinen musiikki viittaa monimuotoiseen ja epäyhtenäiseen länsimaisen musiikin perinteeseen erotuksena esimerkiksi kansanmusiikista ja populaarimusiikista. Nimestään huolimatta kaikki taidemusiikki ei ole ollut alun perin kytköksissä taiteeseen instituutiona, vaan sitä sävellettiin myös viihteeksi sekä kirkolliseen käyttöön. 1800-luvulta asti taidemusiikki on varsin vahvasti ollut kytköksissä taiteeseen itsetietoisessa institutionaalisessa merkityksessä.
Termi "klassinen musiikki" syntyi 1800-luvun alussa yrityksenä kohottaa Bachista Beethoveniin ulottuva aika musiikin kultakaudeksi. Sittemmin sen merkitys on laajentunut kattamaan myös 1800-luvun ja osittain 1900-luvun taidemusiikin. Nykyään suositeltu termi suomessa on "taidemusiikki".
Länsimaisen taidemusiikin ominaispiirteitä

Länsimaisen taidemusiikin syntyyn vaikuttanut keskeinen ajatus oli musiikin siirtäminen paperille eli nuotinnos. Improvisointi on taidemusiikissa mahdollista, esimerkiksi kadenssissa. Arvostetuimmat säveltäjät, Bach, Mozart ja Beethoven olivat suuria improvisoijia, mutta myöhemmin improvisaation merkitys taidemusiikissa on vähentynyt.lähde?
Jos teoksen esittämiseen kuuluu orkesteri tai kuoro, usein tarvitaan kapellimestari tai johtaja, joka johtaa esittäjien ryhmää. Tällöin kapellimestari ohjaa teoksen tulkintaa haluamaansa suuntaan. Käsitys kapellimestarista, joka luo johtamastaan teoksesta oman tulkintansa, muodostui 1800-luvun alkupuolella.lähde?
Käsite kamarimusiikki viittaa musiikkiin, jossa on orkesteria selvästi pienempi kokoonpano muusikoita. Kamarimusiikin käsite syntyi 1700-luvun puolivälin jälkeen, jolloin orkesterit alkoivat suurentua ja samalla orkesterimusiikista tuli selvemmin oma lajinsa. Aluksi kamarimusiikki oli tarkoitettu harrastelijoille.lähde?
Myös soolosoittajille sävelletty musiikki on keskeisessä asemassa länsimaisessa taidemusiikissa. Etenkin pianistit esiintyvät usein yksin, mutta myös muille soittimille on sävelletty paljon yhden esittäjän teoksia.lähde?
Musiikin soittamisen tekniset vaatimukset länsimaisessa taidemusiikissa ovat huomattavan korkeat. Beethoven alkoi säveltää teknisesti niin vaativaa pianomusiikkia, että sen esittäminen onnistui lähinnä ammattilaisilta. Samoihin aikoihin Paganini asetti viulun tekniset soittovaatimukset uudelle tasolle.lähde?
Samoin orkestraatio eli sävellyksen soittamisen jakaminen eri soitinten kesken on viety länsimaisessa taidemusiikissa hyvin pitkälle. Tämän kehityksen on katsottu vauhdittuneen myöhäisromantiikan aikaan, jolloin eri soitinkokoonpanoja esiin nostamalla ja eri soittotapoja käyttämällä orkesterista pyrittiin tietoisesti saamaan aikaan mitä erilaisimpia äänensävyjä.lähde?
Länsimainen taidemusiikki perustuu yleensä järjestelmälle, jossa kukin oktaavi on jaettu kahteentoista eri säveleen. 1900-luvun alkuun asti jokaista säveltä vastasi oma duuri- ja mollisävellajinsa. 1900-luvun alusta alkaen on sävelletty myös musiikkia, joka ei käytä sävellajeja. Länsimaiselle taidemusiikille on ollut tyypillistä melodian vahva osuus, josta jotkut säveltäjät ovat luopuneet 1900-luvulla.lähde?
Taidemusiikin asema nykyään

Taidemusiikin asema elävänä musiikkina on pysynyt suhteellisen vakiona taiparantunut sinfoniaorkesterien ja taidemusiikin opetuksen määrän kasvun myötä.Levytysteollisuus elää kuitenkin laskukautta musiikin kuuntelun siirtyessä internetiin.Koulujen musiikinopetuksessa populaarimusiikin osuutta on nostettu selvästi suhteessa taidemusiikkiin, minkä on kulttuurin viihteellistymisen ohella arveltu olevan syynä klassisen musiikin yleisön keski-iän nousuun.Tilastokeskuksen tutkimuksen mukaan klassisen musiikin kuuntelu laski vuosien 1991-2002 aikana noin kymmenen prosenttia. Vuonna 2006–2009 julkaistujen tilastojen mukaan klassisen musiikin kuuntelun määrä maailmalla on uudestaan nousussa parantuneen musiikin jakelun ja internetin ansiosta.
Tyypillistä taidemusiikille on ollut viime vuosisatoina, että säveltäjät ovat uudistaneet sitä tietoisesti. Oopperasäveltäjä Richard Wagner 1800-luvulla oli yksi tuon ajan uudistajia, mutta piti tärkeänä taiteen ja kansan välistä yhteyttä. Jotkut 1900-luvun alun taidemusiikin uudistajista, kuten Arnold Schönberg, jotka hylkäsivät perinteisen tonaalisen sävelkielen, tavoittelivat suuremman yleisön mielenkiintoa teoksilleen radikaaliudestaan huolimatta.
Länsimaisen taidemusiikin lajit

Laulumusiikki
Kuoromusiikki
Kirkkomusiikki
Messut
Oratoriot
Kantaatit
Orkesterimusiikki
Kamariorkesterimusiikki
Sinfoniat
Konsertot
Baletit
Oopperat
Soitinmusiikki
Kosketinsoitinmusiikki
Pianomusiikki
Cembalomusiikki
Urkumusiikki
Jousisoitinmusiikki
Viulumusiikki
Sellomusiikki
Puhallinsoitinmusiikki
Huilumusiikki
Klarinettimusiikki
Vaskipuhallinmusiikki
Kielisoitinmusiikki
Kitaramusiikki
Luuttumusiikki
Harppumusiikki
Kantelemusiikki
Lyömäsoitinmusiikki
Rumpumusiikki
Elektroakustinen musiikki
Länsimaisen taidemusiikin aikakaudet

Länsimaisen taidemusiikin aikakaudet ja niiden tyylit voidaan karkeasti jaotella seuraavasti:
Antiikki
Keskiaika
Renessanssimusiikki
Barokki
Klassismi
Romantiikka
Impressionismi
1900-luvun taidemusiikki
2000-luvun taidemusiikki
Kirjallisuutta

Burrows, John & Wifeen, Charlie: Klassinen musiikki.  ((Eyewitness Companion: Classical Music, 2005.) Suomentaneet Saana Ala-Antti ja Mirja Kytökari)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-31887-4
Korhonen, Kimmo (toim.): Andante. Klassisen musiikin tietosanakirja.  (WSOY facta)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27134-9
Mikkonen, Henna & Rimpiläinen, Suvi: Konsertissa kävijän taskusanasto.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-248-7