stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dörte Helm
Kirjallisuutta

Hans Vollmer: Allgemeines Lexikon der bildenden Künstler des XX. Jahrhunderts. s. 414.  (Vol. 2)  Leipzig:  E. A. Seemann, 1955.  (saksaksi)
Hans Vollmer: Allgemeines Lexikon der bildenden Künstler des XX. Jahrhunderts. s. 41.  (Vol. 6)  Leipzig:  E. A. Seemann, 1962.  (saksaksi)
Schulz, Friedrich.: Ahrenshoop : Künstlerlexikon.  Fischerhude:  Verl. Atelier im Bauernhaus, 2001.  248430714  ISBN 3-88132-292-2  (saksaksi)
Petra Klara Gamke-Breitschopf: Allgemeines Künstlerlexikon. Die Bildenden Künstler aller Zeiten und Völker (AKL), s. 378–379.  (Vol. 71)  Berlin:  de Gruyter, 2011.  ISBN 978-3-11-023176-2  (saksaksi)
Ruth Negendanck: Künstlerkolonie Ahrenshoop : eine Landschaft für Künstler, s. 176–183.  Fischerhude:  Verlag Atelier im Bauernhaus, 2011.  ISBN 978-3-88132-294-2  (saksaksi)
Grewolls, Grete (2011). Wer War Wer Mecklenburg und Vorpommern. Das Personenlexikon. Rostock: Hinstorff Verlag. ISBN 9783356014051 (saksaksi)
Aiheesta muualla

doerte-helm.de Hänen perheensä ylläpitämä verkkosivusto, jossa on hänen teoksiaan ja niitä käsitteleviä tekstejä.
Kirjallisuutta aiheesta Dörte Helm Mecklenburg-Vorpommernin osavaltion kirjastossa.
Hannah Pilarczyk: Bauhaus-Serie "Die Neue Zeit" – Wenn Omas Leben zum TV-Event wird Spiegel-Online. 5.9.2019. Viitattu 15.9.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Helmikuun vallankumous (Ranska)

Helmikuun vallankumous oli Ranskassa vuonna 1848 tapahtunut kansannousujen sarja, joka lopetti heinäkuun monarkian (1830–1848) ja johti toiseen tasavaltaan (1848–1852).
Vallankumouksen taustana oli kuningas Ludvig Filip I:n taantumuksellinen politiikka, hänen johtavan ministerinsä François Guizot´n epäsuosio sekä laaja talouslama ja työttömyys. Kumouksen aloittivat Pariisissa radikaalit sosialistisia vaikutteita saaneet poliitikot ja työläiset. Vallankumouksen seurauksena kuningas syrjäytettiin ja Ranskasta tuli tasavalta, jonka presidentiksi valittiin Napoleonin veljenpoika Louis Napoleon.
Vallankumoushallituksen johtoon nousivat aluksi maltillisen tasavaltaisen liikkeen edustaja Alphonse de Lamartine ja sosialistijohtaja Louis Blanc. Työttömyyden poistamiseksi valtio otti vastuuta teollisuustuotannosta, markkinatalous pyrittiin rajaamaan ja työllisyyttä parantamaan perustamalla erityisiä työpajoja. Miesten yleinen äänioikeus otettiin käyttöön. Talouspolitiikka kuitenkin epäonnistui, ja työpajat jouduttiin sulkemaan. Tämä johti kesäkuussa 1848 laajoihin levottomuuksiin, mikä johti marraskuuhun mennessä uuteen perustuslakiin ja Louis Napoleonin nousemiseen maan presidentiksi.
Helmikuun vallankumous aiheutti levottomuuksia ympäri Eurooppaa, kun ihmiset nousivat kapinaan taantumusta vastaan. Yhteisesti näitä nimitetään Euroopan hulluksi vuodeksi. Vaikka vallankumoukset kukistettiin, ne saivat aikaan tärkeitä uudistuksia eri maissa.
Vallankumouksen tausta

Vuoden 1830 heinäkuussa laajat kansalaispiirit olivat yhdistyneet vallankumouksessa, joka syrjäytti kansalaisoikeuksia rajoittaneen kuningas Kaarle X:n valtaistuimelta. Kumouksen ollessa vielä käynnissä suurporvaristo, joka ei mitenkään voinut hyväksyä ajatusta tasavallasta, päätti kutsua hallitsijaksi Orleansin herttua Ludvig Filipin.
Porvarillisen vaatimattomasti esiintyneen Ludvig Filipin hallinto oli aluksi valtavan suosittu. Kuningas hankki itselleen kansansuosiota kävelemällä Pariisissa puolisoineen sunnuntaisin kuin kuka tahansa varakas herrasmies. Hän vakuutti kansalle, että vihasi yksinvaltiutta ja kunnioitti trikoloria ja kaikkia sen edustamia arvoja. Illuusiot uudesta hallinnosta murenivat pian, ja jo vuonna 1832 oli Pariisissa kansannousu, joka murskattiin verisesti. Tämän jälkeen julistettiin vuoden 1832 lait, joilla rajoitettiin sekä yhdistymis- että painovapautta. Toinen kansannousu oli Lyonissa vuonna 1834, missä silkkikutomoiden työläiset kapinoivat. Myös kuninkaan henkilökohtainen suosio alkoi kärsiä kolhuja. Häntä pidettiin saiturina, jota kiinnosti ainoastaan oma rikastuminen ja joka oli kova yhteiskunnan huonompiosaisille. Hallinnon katsottiin suosivan ainoastaan suurliikemiehiä. Näkyviä oppositiojohtajia olivat kuninkaan entinen tukija Adolphe Thiers, joka julisti kuninkaan raukkamaiseksi teeskentelijäksi, ja demokraatti Alphonse de Lamartine, joka lausui kuuluisat sanansa: "Ranskan on ikävä."
Ranskassa oli ollut katovuosi vuonna 1847. Sen seurauksena elintarvikkeiden, erityisesti leivän, hinta nousi ja erityisesti maahan juuri syntyneen työväenluokan oli vaikea tulla toimeen. Maan köyhillä seuduilla kärsittiin nälänhädästä. Teollisuustyöväestön asema oli heikentynyt talouskriisin takia. Maan vastaperustettu suurteollisuus oli vuosikausia työskennellyt ylikuumentuneena, ja se oli valmistanut markkinoille tavaroita enemmän kuin ihmiset saattoivat ostaa. Seurasi konkursseja ja romahduksia, työläisiä erotettiin. Kaupungeissa oli nyt uusi ihmisryhmä: työtön tehdastyöläinen.
Vallankumous lähti kuitenkin liikkeelle mitättömästä pikkuasiasta.
"Euroopan hullu vuosi"

Kun tieto Ranskan tapahtumista levisi ympäri Eurooppaa, ne innostivat uudistusmielisiä. Monessa maassa koettiin vallankumous tai pienempiä yhteiskunnallisia levottomuuksia.
Kolme viikkoa Ludvig Filipin kruunustaluopumisesta puhkesi Itävallan pääkaupungissa Wienissä levottomuuksia. Maata pitkään johtanut ruhtinas Metternich joutui väistymään. Pysyvänä seurauksena vallankumouksesta oli talonpoikien vapautus feodaalirasitteista. Uudella lainsäädännöllä taattiin myös paino- ja kokoontumisvapaus.
Englannissa ei esiintynyt vallankumousmielialaa, ja Chartistien Lontoossa 10. huhtikuuta järjestämä mielenosoitus sai vähän huomiota. Irlannissa Nuori Irlanti -ryhmittymä hyökkäsi Tipperaryssa poliisiasemalle, mutta muuten saarivaltakunta pysyi rauhallisena. Myöskään Venäjällä ei ollut levotonta, vaikka tsaari Nikolai I Ranskan tapahtumista kuultuaan huolestui vallankumouksen leviämisestä Venäjälle.
Italiassa kansallismieliset tasavaltalaiset johtajinaan Giuseppe Mazzini ja Garibaldi saivat karkotettua paavin Roomasta Gaetaan. Roomassa julistettiin nyt tasavalta. Tämän jälkeen Euroopan katoliset hallitsijat kilpailivat siitä, kuka heistä saisi palautettua paavin Vatikaaniin. Heinäkuussa 1848 Ranskan toisen tasavallan armeija murskasi uuden tasavallan. Italian tasavaltalaiset olivat saaneet esikuvansa juuri Ranskasta. Itävalta puolestaan kukisti elokuussa vuonna 1848 Venetsian tasavallan pitkän piirityksen jälkeen.
Valtiollisesti hajanaisessa Saksassa oli vallankumouksia keväällä 1848. Levottomuuksia oli Karlsruhessa, Münchenissä, Frankfurtissa ja Berliinissä. Moni saksalainen oli 1840-luvulla sitä mieltä, että valtio oli pettänyt heille Napoleonin vastaisessa taistelussa antamansa lupaukset. Haluttiin uudistaa yhteiskunta, haluttiin perustuslaki ja yhteinen isänmaa. Vallankumous kukistettiin vuotta myöhemmin, mutta se jätti jälkeensä jotain pysyvää. Esimerkiksi Preussissa Fredrik Vilhelm IV palautti suurmaanomistajien oikeudet, mutta jätti jäljelle osittain vaaleilla valittavan lakiasäätävän kokouksen.
Unkarissa liikehdintä eteni niin pitkälle, että maa julistautui vuonna 1849 itsenäiseksi tasavallaksi. Itävalta teki liiton Venäjän kanssa ja kukisti uuden tasavallan. Sotatoimi vaati niin paljon uhreja, että Itävaltaa ja Venäjää paheksuttiin ympäri Eurooppaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helmikuun vallankumous (Ranska) Wikimedia Commonsissa
Rue Saint-Maurin barrikadeja kansannousun aikana, aikalaisvalokuva
Soufflot-kadun barrikadi, Pariisi, helmikuussa 1848, Horace Vernet'n maalaus.
Louis Blanc, sosialistipoliitikko ja työläisten edustaja kansalliskokouksessa
Helovenhokas

| Helovenhokas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Venhokkaat Nolidae
Alaheimo::  Venhoyökköset Chloephorinae
Suku::  Bena
Laji::  bicolorana
Kaksiosainen nimi
 Bena bicolorana  (Fuessly, 1775) 
Synonyymit
 Bena prasinana 
Katso myös
   Helovenhokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helovenhokas, aikaisemmalta nimeltään heloyökkönen, (Bena bicolorana) on melko pieni, kirkkaan vihreä-valkoinen perhoslaji. Se on ollut rauhoitettu Ahvenanmaalla vuodesta 1986 lähtien. Vanhemmassa kirjallisuudessa se tunnetaan tammen venhokkaana.
Koko ja ulkonäkö

Helovenhokas on helposti tunnistettava perhonen. Etusiivet, pää ja keskiruumis ovat helakan vaaleanvihreät, ja etusiipien poikki kulkee vinosti kaksi ohutta ja tarkkarajaista, kellanvalkoista viirua. Myös siiven etureuna on ohuelti kellanvalkoinen. Takasiivet ovat valkoiset, samoin takaruumis. Tuntosarvet ovat punaisen ja kellanvalkoisen kirjavat. Lepäävä perhonen pitää siipiään kattolaskuisesti ruumiin sivuilla. Etusiipien muodosta johtuen sitä voi helposti erehtyä pitämään kookkaana kääriäisenä, joilla on myös usein päältä katsottuna nelikulmainen lepoasento.
Hieman samannäköinen laji on paljon yleisempi koivuvenhokas (Pseudoips prasinanus).
Levinneisyys ja lentoaika

Helovenhokasta tavataan Espanjasta Välimeren alueen ja Keski-Euroopan kautta Uralille ja Iraniin. Se on koko esiintymisalueellaan harvalukuinen. Suomessa lajia tavattiin perinteisesti vain paikoittain eteläisen Ahvenanmaan tammimetsissä sekä satunnaisesti lounaissaaristossa, mutta 1990-luvun lopulta alkaen se yleistyi ja 2000-luvun aikana on levinnyt voimakkaasti idemmäksi. Nykyisin heloyökkösen voi tavata myös Varsinais-Suomen ja Uudenmaan rannikkoseutujen tammimetsistä. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun alkupuolelta elokuun alkuun., Etelä-Euroopassa sukupolvia on usein kaksi.
Elinympäristö ja elintavat

Helovenhokas elää lämpimissä, jalopuuvaltaisissa lehtimetsissä, eikä sitä tapaa juuri koskaan sellaisten ulkopuolella. Aikuiset perhoset aloittavat lentonsa iltahämärästä keskiyöhön, ja ne lentelevät yleensä puiden latvustoissa. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta sokeripitoisella nesteellä kostutettu syötti on huomattavasti valoa tehokkaampi houkutin. Perhoset eivät käy kukilla mutta juovat mielellään kirvojen tuottamaa mesikastetta puiden lehdiltä.
Lajin yksilömäärä vaihtelee vuosittain paljon. Suomessa se on 2000-luvun aikana ollut yleisimmillään joka kolmas vuosi ja esiintymishuippua seuraavana vuonna kanta on romahtanut. Sittemmin laji vaikuttaa taantuneen.
Naaras tuottaa 150–200 munaa, jotka se munii lehtien alapinnoille lehtisuonien kohdille. Toukat kuoriutuvat noin viikkoa myöhemmin. Toukka elää pääasiassa lehtien alapinnalla ja kasvaa hitaasti, kunnes vaihtaa väriä vihreästä ruskeaksi ja asettuu talvehtimaan oksiston sekaan. Keväällä toukka muuttuu uudestaan vihreäksi, ja sen kasvu nopeutuu. Toukka on täysikasvuinen kesäkuun alkupuoliskolla ja se tekee vaaleankeltaisen, 35–40 mm pitkän ja veneenmuotoisen kotelokopan lehden alapinnalle, useimmiten puun latvustoon. Osa toukista laskeutuu kuitenkin koteloitumaan alemmaksi. Kotelovaihe kestää noin kolme viikkoa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat tammet (Quercus), joskin Keski-Euroopassa sen on ilmoitettu elävän myös koivuilla (Betula).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Helovenhokas
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
Lepidoptera of Belgium (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1303147  BioLib: 54774  BOLD: 86422  CoL: 93VKR  EoL: 543396  EUNIS: 311294  Fauna Europaea: 447142  Fauna Europaea (new): a2414879-4041-43a3-a508-f1c82d5487d7  GBIF: 1801051  iNaturalist: 360836  IRMNG: 11436264  LepIndex: 275639  LoB: 5600  MaBENA: BenaPrasin  NBN: NHMSYS0000501469  NCBI: 988079  Observation.org: 10024  Open Tree of Life: 1098925  Laji.fi: MX.62365
Helokkikiitäjä

| Helokkikiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Proserpinus
Laji::  proserpina
Kaksiosainen nimi
 Proserpinus proserpina  (Pallas, 1772) 
Katso myös
   Helokkikiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Helokkikiitäjä (Proserpinus proserpina) on melko pienikokoinen eurooppalainen kiitäjäperhoslaji. Lajia ei ole tavattu Suomessa. Helokkikiitäjä kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä IV mainittuihin, tiukkaa suojelua edellyttäviin lajeihin.
Koko ja ulkonäkö

Laji on kooltaan vaihteleva ja sen siipiväli on 30–60 mm. Ruumis ja etusiivet ovat kirjavat vihreän eri sävyissä eikä se juuri muistuta muita elinalueellaan tavattavia kiitäjäperhosia. Etusiiven ulkoreuna on syvään hampainen ja siiven poikki kulkee kaksi leveää poikkiviirua, joiden välinen alue on muuta siipeä tummempi. Keskitäplä on musta, melko laaja ja siitä ulottuu siiven ulkoreunaan saakka ohut vaalea viiru. Takasiivet ovat kirkkaan keltaiset ja niissä on tumma ulkoreuna.
Toukka on täysikasvuisena 60–70 mm pitkä. Väriltään se on harmaanruskea tai vihertävänkirjava ja aluksi sen sivuilla on vaalea pitkittäisjuova, myöhemmin rivi tummia rengasmaisia täpliä. Vanhemman toukan selkäpuoli on pienten tummien pisteiden kirjoma. Kiitäjätoukille tyypillinen peräpiikki puuttuu ja sen tilalla on pieni kellansävyinen, keskeltä tumma kohouma.
Proserpinus proserpina ♂
Proserpinus proserpina ♂  △
Proserpinus proserpina ♀
Proserpinus proserpina  ♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Esiintymisalue kattaa Etelä- ja Keski-Euroopan Baltian eteläosiin ja Pietarin seudulle asti. Idässä lajia tavataan Keski-Aasiaan saakka. Pohjois-Afrikassa esiintyvät yksilöt ovat tavallista kookkaampia ja niitä on kutsuttu alalajiksi P. p. gigas. Esiintymisalueellaan laji on lennossa touko-kesäkuussa. Pohjois-Afrikassa helokkikiitäjällä on kaksi sukupolvea vuodessa.
Pohjoismaissa helokkikiitäjä on tavattu vain Tanskassa kahdesti vuonna 2005.
Elinympäristö ja elintavat

Helokkikiitäjä on verraten harvinainen laji, jonka esiintyminen on huomattavan paikoittaista. Laji viihtyy lämpimillä ja aurinkoisilla mutta samalla kosteilla paikoilla kuten metsänreunoilla ja metsien aukkopaikoilla, erityisesti laaksoissa. Sitä tavataan myös hiekkapohjaisilla joutomaa-alueilla. Lajilla ei ole merkittävää vaellustaipumusta. Valoisana aikana laji lepää kasvillisuuden suojassa aivan lähellä maanpintaa. Helokkikiitäjät lähtevät lentoon vain melko lyhyeksi ajaksi aamu- ja iltahämärissä, jolloin ne vierailevat mielellään voimakkaasti tuoksuvissa kukissa. Satunnaisesti perhosia tavataan lennossa myös päivällä. Valolle perhosia tulee varhaisen lentoajankohdan vuoksi harvoin. Toukkia tavataan aikuista perhosta useammin.
Naaras munii noin 100 munaa, jotka se asettelee ravintokasvin latvaosiin yksitellen, usein muutamia munia samaan kasviin. Muniva naaras liikkuu laajalla alueella. Nuorena toukka ei erityisemmin piilottele, mutta lepää usein lehden alapinnalla. Toukan kasvu on pitkään hidasta, kunnes loppuvaiheessa kasvu nopeutuu ja toukasta tulee enemmän yöaktiivinen piilotellen päivät maanpinnalla kasvien tai karikkeen suojissa. Elokuussa täysikasvuiset toukat vaeltavat etsien koteloitumispaikkaa joka on maakolossa, karikkeen joukossa tai hiukan maan alla. Kotelo talvehtii.
Helokkikiitäjän suojelutaso Euroopan unionin alueella vaihtelee suuresti. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on luokitellut lajin uhanalaisuuden puutteellisesti tunnetuksi (DD).
Ravintokasvi

Ravinnokseen toukka käyttää helokkeja (Oenothera spp.) ja horsmia (Epilobium spp.)
Aiheesta muualla

UK Moths: Willowherb Hawk-moth (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1365048  BioLib: 51194  BOLD: 75907  CoL: 4MVJZ  EoL: 405735  EPPO: PSRPSE  EUNIS: 305  Fauna Europaea: 443674  Fauna Europaea (new): 8846cbfa-a423-4dcb-9a0a-5d44c450e941  GBIF: 1864161  iNaturalist: 110657  IRMNG: 11382572  IUCN: 18366  LepIndex: 55945  LoB: 4613  MaBENA: ProseProser  NBN: NBNSYS0000005256  NCBI: 557814  Observation.org: 8656
Alf Henrikson

| Alf Henrikson |
| --- | --- |
 Alf Henrikson, Thomas Qvarsebon veistos vuodelta 1998 Huskvarnassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1905 Huskvarna, Ruotsi
Kuollut: 1995 (89–90 vuotta)
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Alf Henrikson (1905 Huskvarna, Ruotsi – 1995) oli ruotsalainen runoilija, pakinoitsija ja tietokirjailija.
Henrikson julkaisi Dagens Nyheterissä runoja ajankohtaisista aiheista, joita on julkaistu myös kokoelmina. Hän teki eri kulttuureja esitteleviä kirjoja ja kirjasarjoja, kuten Antiikin tarinoita.
Suomennetut teokset

Antiikin tarinoita 1–2 (Antikens historier), suom. Maija Westerlund, WSOY 1963
Suuri tarukirja (Hexikon), suom. Hannu Hiilos ym., Helsinki: Koko kansan kirjakerho 1983 ISBN 951-864-014-9
Henry Grace à Dieu

Anthonyn käärön kuva Henry Grace à Dieu-aluksesta
Henry Grace à Dieu, tunnetaan myös nimellä Great Harry, oli englantilainen karakki tai Kuninkaallisen laivaston luokitusjärjestelmän mukaan "Great ship". Saman aikakauden alukseen Mary Roseen verrattuna vuonna 1514 vesille laskettu Henry Grace à Dieu oli vieläkin suurempi. Sillä oli laaja neljän kannen korkuinen peräkastelli ja kahden kannen korkuinen keulakastelli. Alus oli 50 metriä pitkä ja sen syväys oli 700–1 000 tonnia. Laivan sanotaan olevan kuningas Henrik VIII:n tilaaman vastavetona Skotlannin vuonna 1511 rakentamalle Great Michael-alukselle.
Alus rakennettiin Woolwichin telakalla vuosina 1512–1514 ja yksi ensimmäisistä aluksista, jossa oli tykkiluukut ja 20 uutta raskasta pronssitykkiä suunnattuna sivuille. Myöhemmin alus varusteltiin laivaston telakalla Erithissä. Kaikkiaan laivaan asennettiin 43 raskasta 141 kevyttä tykkiä. Alus oli ensimmäinen englantilainen kaksikantinen laiva ja vesille laskettaessa se oli Euroopan suurin ja voimakkain sotalaiva.
Hyvin varhain havaittiin, että laivan ylärakenne oli liian keulapainoinen. Alusta vaivasi rullaus kovassa merenkäynnissä ja sen huono vakavuus vaikutti aseiden tarkkuuteen ja suorityskykyyn taisteluissa. Näiden ongelmien poistamiseksi alukselle tehtiin 1536 suuria muutoksia ja rungon korkeutta madallettiin. Tykkien määrä vähennettiin 151:een, joista 21 oli raskaita. Miehistöä laivalla oli 700–800. Lisäksi alukseen asennettiin neljä mastoa ja uudet purjeet, jotka nopeuttivat alusta ja paransivat sen liikuteltavuutta.
Henry Grace à Dieu joutui vain muutamaan taisteluun. Se osallistui vuonna 1545 taisteluun ranskalaisia vastaan. Viimeinen maininta aluksesta on vuodelta 1553. Aluksen kohtalosta ei ole varmaa tietoa.
Kirjallisuutta

Lincoln P. Paine (1997) Ships of the World: An Historical Encyclopedia Houghton Mifflin (Arkistoitu – Internet Archive) ISBN 0-85177-739-2
Punakaartin sota

| Punakaartin sota 1–2 |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jussi T. Lappalainen
Genre:  sotahistoria
Kustantaja:  Opetusministeriö
Julkaistu:  1981
Sivumäärä:  325+322
ISBN:  951-859-071-0 (osa 1)   951-859-072-9 (osa 2)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Punakaartin sota on kaksiosainen Suomen sisällissodan aikaisia punaisten sotatoimia käsittelevä Jussi T. Lappalaisen kirjoittama teossarja, joka ilmestyi vuonna 1981. Kyseessä on ensimmäinen tieteellisesti laadittu kokonaisesitys punaisen Suomen sodankäynnistä. Teoksen kustansi opetusministeriön alainen punakaartin historiakomitea, joka perustettiin kesäkuussa 1967. Punakaartin sotahistoria annettiin Jussi T. Lappalaisen kirjoitettavaksi, ja lisäksi historiakomitea julkaisi kolme muuta projektin tuloksena syntynyttä tutkimusta vuosina 1982–1986.
Suomen tietokirjailijat ry valitsi Punakaartin sodan vuonna 2014 julkaisemansa 100 merkittävän suomalaisen tietokirjan listalle.
Yleistä

Lappalainen toimi kirjan ilmestyessä Turun yliopiston Suomen historian apulaisprofessorina. Hän kävi tutkimustaan varten kolmen vuoden ajan läpi vanhempaa tutkimusta, punaisten asiakirjoja sekä muistitietoa. Varsinainen kirjoitustyö kesti kolme ja puoli vuotta, jonka jälkeen käsikirjoitus oli valmiina vuonna 1978. Ennen kirjan julkaisua sen kävivät vielä läpi professori L. A. Puntila, eversti K. J. Mikola, akateemikko Eino Jutikkala, professori Oscar Nikula sekä apulaisprofessori Erkki Lehtinen. Kirja sisältää myös 29 teosta varten piirrettyä karttaa, diagrammia ja taulukkoa, jotka on tehnyt Raili Laurila.
Kritiikki

Vaikka Punakaartin sotaa pidetään laadukkaana ja ainutlaatuisena tutkimuksena sai se osakseen myös rankkaa kritiikkiä vuonna 1993 ilmestyneessä professori Heikki Ylikankaan teoksessa Tie Tampereelle. Hänen mukaansa Lappalaisen historiankirjoitus tarjoaa siloitellun kuvan sodasta ja pimittää kaikki valkoisten heti taisteluiden jälkeen tekemät antautuneiden punaisten teloitukset. Ylikangas pitää tätä tarkoituksellisena pimityksenä. Hän kritisoi myös sitä, ettei kirjassa oteta kantaa vanhaan kiistaan sodan nimestä. Lappalaisen teoksessa ei kertaakaan mainita sodan nimeä.
Hengellinen laulukirja

| Hengellinen laulukirja |
| --- | --- |
Kieli:  suomi
Genre:  hengellinen laulukokoelma
Kustantaja:  Suomen vapaat suunnat
Suomennos
Julkaistu:  1991
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hengellinen laulukirja on Suomessa vapaiden suuntien käyttämä yhteinen laulukirja. Sitä käyttävät kirjan johdannon mukaan Suomen vapaakristilliseen neuvostoon kuuluvat yhteisöt, joita ovat Suomen Helluntaikirkko, Suomen Baptistikirkko, Suomen Metodistikirkko ja Suomen Vapaakirkko. Neuvostoon kuuluvat myös Suomen Adventtikirkko, jolla on oma laulukirja Seurakunta laulaa ja  Pelastusarmeija, joka käyttää Pelastusarmeijan laulukirja -nimistä kokoelmaa.
Historia

Hengellinen laulukirja ilmestyi 1976. Sitä ennen kirjaa nykyisin käyttävät yhteisöt käyttivät kukin omaa laulukirjaansa. Niitä olivat Suomen Vapaakirkon  Harpunsäveliä, Suomen Metodistikirkon Rauhansäveliä, Suomen Baptistikirkon Kaikuja kotimaasta ja Helluntaiherätyksen Herramme tulee -kokoelma.
Kun Suomen Vapaakirkko aloitti vuonna 1970 oman laulukirjansa uudistamisen, heräsi Vapaitten Kristittyjen neuvostossa ajatus yhteisen laulukirjan saamisesta. Jo silloin oli noin 300 laulua, jotka olivat yhteisiä kaikille mainituille yhteisöille. Lauluista oli eri kirjoissa toisistaan hieman poikkeavia sanoja ja sävelkulkuja. Yhteinen kirja Hengellinen laulukirja rakentuu yhteisöjen omista kokoelmista otettujen laulujen varaan. Vanhimmat lauluista ovat 1500-luvulta, mutta niiden pääosa on 1850-luvun jälkeen syntyneitä lauluja ja mukana on myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsiä. Vuonna 1991 valmistui kirjasta uusi laitos, jossa on otettu huomioon vuoden 1986 luterilainen virsikirja.
Hengellisen laulukirjan käytössä olevassa vuoden 1991 laitoksessa on 642 laulua. 2010-luvun alussa ilmestyi Laulun aika -niminen Hengellisen laulukirjan lisäosa, ja siinä on 145 laulua.
Laulut

Hengellisen laulukirjan laulut on ryhmitelty kahdeksaan osastoonː
I. Jumala ja Hänen sanansa (Laulut 1–25)
II. Jeesus Kristus (26–118)
1. Jeesuksen syntyminen
2. Jeesuksen elämä ja vaikutus
3. Jeesuksen kärsiminen
4. Jeesuksen ylösnousemus
III. Pyhä Henki (119–148)
IV. Seurakunta ja Jumalan valtakunta (149–219)
1. Seurakunta
2. Kaste
3. Ehtoollinen
4. Evankelioiminen
5. Lähetystyö
V. Kristillinen elämä (220–538)
1. Kutsu, herätys ja pelastus
2. Uskonelämä ja vaellus
3. Rukous
4. Kiitos
VI. Eri tilaisuudet (539–595)
1. Aamu ja ilta
2. Lapset ja nuoret
3. Koti ja isänmaa
4. Uusi vuosi ja vuodenajat
5. Hautajaiset
VII. Herran tuleminen (596–613)
VIII. Taivas ja Iankaikkinen elämä (614–642).