Suomenhevonen
Käyttö > Ratsastus

Suomenhevonen on hyvä yleisratsu ja soveltuu erityisesti harraste-, vaellus-, terapia- ja opetushevoseksi. Helsingin ratsupoliisin käyttämistä kymmenestä hevosesta kaksi on nykyisin suomenhevosia, tosin rotua pidetään käyttöön pienehkönä. Suomenhevosia kilpailee monissa ratsastuksen lajeissa, ja vuodesta 1970 lähtien Suomessa on järjestetty ratsastuskilpailuihin erillisiä suomenhevosluokkia, mikä on parantanut rodun suosiota. Vaikka suomenhevonen onkin liian hidas kilpaillakseen kenttäratsastuksessa ja laukkaurheilussa englannintäysiveristen ja muiden urheiluhevosrotujen kanssa, se on kuitenkin hyvin luotettava ratsu maastoratsastuksessa, erityisesti vaikeassa maastossa. Esimerkiksi jatkosodan aikaan armeijan suomenhevosratsut ylittivät kaikki reitillään olleet suot. Rotu soveltuu hyvin myös ratsastusvaellukseen ja matkaratsastukseen: Ritva Lampisen ratsastama tamma Uusi-Helinä pääsi hyväksytysti maaliin ja sijoittui 28:nneksi vuoden 1990 matkaratsastuksen maailmanmestaruuskilpailussa Tukholmassa.
Kouluratsastuksessa suomenhevonen haastaa puoliveriset urheiluhevoset kansalliselle tasolle asti. Alemmilla tasoilla rodulla on etulyöntiasema, koska se pystyy helposti suorittamaan vaadittavat liikkeet ja sen tasaiset liikkeet helpottavat ratsastajan osuutta. Vuonna 2010 suomenhevonen saavutti mitalisijan kansainvälisessä vammaiskouluratsastuskilpailussa. Huipputason kouluratsastuksessa suomenhevosen haittana ovat verrattain pystyjen lapojen rajoittamat vaatimattomat liikkeet. Muutama suomenhevonen on silti pystynyt ansaitsemaan ylläpitonsa kouluratsastuskilpailuvoitoillaan, mikä korkeiden osallistumismaksujen ja vaatimattomien palkintosummien maassa on suoranainen saavutus. Useimmat suomenhevoskouluratsut kilpailevat kansallisella helppo A -tasolla. Jotkut yksilöt ovat kilpailleet vaativaa A:ta vastaavalla Prix de St. George -tasolla.
Esteratsastuksessa suomenhevonen on luotettava ja kohtalaisen kykenevä, ja rodun edustajia kilpailee säännöllisesti jopa 130 cm esteluokissa. Alemmissa luokissa suomenhevoset menestyvät melko hyvin tehokkaan ja puhtaan hyppytyylinsä ansiosta, mutta rodulle tyypillinen laukka-askeleen lyhyys estää menestyksekkään osallistumisen korkeampiin luokkiin. Vuonna 1952 julkaistussa kirjassaan Ratsastuskirja olympiatason kenttäratsastaja Werner Walldén kuvasi suomenhevosta kestäväksi, lannistumattomaksi, keskittymiskykyiseksi ja vähällä toimeen tulevaksi. Walldén piti hyppykykyä rodun parhaana ominaisuutena ratsastuksen kannalta, mutta totesi sen kapasiteetin olevan riittämätön kansainvälisiin kilpailuihin. Suomenhevosten korkeushyppyennätys on ruuna Pokerin 1970-luvulla Kristina Jungfeltin (nyk. Arme) ratsastamana hyppäämä 172 cm.
Suomenhevonen soveltuu rauhallisuutensa, työteliäisyytensä, tottelevaisuutensa, terveytensä ja kestävyytensä ansiosta hyvin ratsastusterapiakäyttöön. Suomenhevonen ei ole niin kookas, että ratsastajan avustaminen maasta käsin olisi hankalaa, mutta sillä on kuitenkin melko laajat liikkeet, jotka stimuloivat potilaan lihaksistoa, aisteja ja tasapainoa. Lisäksi monet suomenhevoset on opetettu ajolle ja ovat näin tottuneet erilaisiin ääniin ja käsittelyyn takaa päin; entiset ravurit eivät myöskään maksa paljon. Suomenhevonen on myös olemukseltaan monille suomalaisille rauhoittava näky.