stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ari Huusela
Soolopurjehdukset yli Atlantin

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin | Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin | Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin | Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin | Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin | Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin | Ari Huuselan soolopurjehdukset yli Atlantin |  |  |
| Vuosi | Kilpailu | Vene | Luokka | Reitti | Sijoitus | Viitteet |  |  |
| 1999 | Mini Transat | Pomi | Mini 6,50 |  Ranska – Lanzarote – Guadeloupe, Karibia | 13. |  |  |  |
| 2007 | Transat 650 | Wippies | Mini 6,50 | Ranska – Madeira – Salvador da Bahia, Brasilia |  |  |  |  |
| 2014 | Route du Rhum | Neste Oil | RHUM (Pogo40) | Ranska – Guadeloupe, Karibia |  |  |  |  |
| 2018 | Route du Rhum | Ariel2 | IMOCA | Ranska – Guadeloupe, Karibia |  |  |  |  |
Muut IMOCA Globe -sarjan kilpailut
| Vuosi | Kilpailu | Vene | Luokka | Reitti | Sijoitus | Viitteet |  |  |
| 2019 | Bermudes 1000 | Ariel2 | IMOCA | Douarnenez – 2000 mpk – Brest |  |  |  |  |
| 2019 | Transat Jacques Vabre | Ariel2 | IMOCAa | Ranska – Brasilia |  |  |  |  |
a Huom.: Kahden hengen kilpailu, toisena kipparina Mikey Ferguson (Irlanti).
Vendée Globessa

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Ari Huusela Vendée Globessa 2020–21, 116 pv, 18 t, 15 min
| Etappi | Maa/maanosa | Longitudi | Pvm ja aika | Sijoitus | Viitteet |  |  |  |
| Lähtö, Les Sables-d'Olonne | Ranska | 1° 47' 43" L | 8.11.2020, n. 13.00 UTC | – |  |  |  |  |
| Hyväntoivonniemi | Etelä-Afrikka | 18° 28' 26" I | 12.12.2020, 11.32 UTC | 27. |  |  |  |  |
| Cape Leeuwin | Länsi-Australia | 115° 08' 10" I | 29.12.2020, 22.23 UTC | 26. |  |  |  |  |
| Kap Horn | Etelä-Amerikka | 67° 16' 00 " L | 25.1.2021, 01.19 UTC | 25. |  |  |  |  |
| Maali, Les Sables-d'Olonne | Ranska | 1° 47' 43" L | 5.3.2021, 7.35 UTC | 25. |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Ari Huuselan kotisivut
Vendée Globe -kisan kotisivut
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
HMS Hydra (1871)

| HMS Hydra |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Robert Napier and Sons, Govan
Kölinlasku:  28. joulukuuta 1870
Laskettu vesille:  18. heinäkuuta 1871
Palveluskäyttöön:  elokuu 1872
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1903
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 480 t
Pituus:  68,6 m
Leveys:  13,7 m
Syväys:  5,0 m
Koneteho:  1 528 ihp
Nopeus:  11 solmua
Miehistöä:  156
Aseistus
Aseistus:  4 × 10" MLR -tykkiä
HMS Hydra oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1871 vesillelaskettu Cyclops-luokan monitori.
Valmistus

Alus tilattiin Govanista Robert Napierilta ja sen köli laskettiin 28. joulukuuta 1870. Alus laskettiin vesille 18. heinäkuuta 1871 ja se valmistui 31. toukokuuta 1877.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen elokuussa 1872 ja se myytiin romutettavaksi 7. heinäkuuta 1903.
Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta

Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta oli Kuurinmaalla ja Zemgalessa sijainnut herttuakunta, joka oli ensin Puola-Liettuan ja sittemmin Venäjän keisarikunnan alainen. Pienelle maalle epätavallisesti Kuurinmaan herttuakunnan onnistui hankkimaan jopa siirtomaita. Herttuakunta liitettiin Venäjään vuonna 1795, ja siitä tuli Kuurinmaan kuvernementti.
Historia

Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta pystytettiin Saksalaisen ritarikunnan ja Liivinmaan liiton raunioille, jotka olivat hajonneet uskonpuhdistuksen ja sotien heikentämänä. Kuurinmaan ensimmäinen herttua oli Gotthard Kettler, joka oli myös Liivinmaan ritarikunnan viimeinen suurmestari. Kettler avioitui Mecklenburgin herttuan tyttären kanssa ja sai kaksi poikaa, Friedrichin ja Wilhelmin. Gotthardin kuollessa vuonna 1587 Friedrich oli 18-vuoden ikäinen ja Wilhelm 12-vuotias. Wilhelmin tultua täysi-ikäiseksi vuonna 1596 herttuakunta jaettiin kahtia siten, että Friedrich sai Zemgalen ja Wilhelm sai Kuurinmaan. Friedrich soti 1600-luvun alussa Puola-Liettuan puolella Ruotsia vastaan ja joutui luovuttamaan tälle osan Zemgalesta Altmarkin rauhassa vuonna 1629. Wilhelm oli puolueeton ja rakensi kauppasuhteita muun muassa Hollantiin ja Englantiin, sekä meni naimisiin Preussin herttuan tyttären kanssa. Kuurinmaan aateli ja Puolan kuningas Sigismund huolestuivat Wilhelmin vallan kasvusta ja syrjäyttivät tämän, jolloin herttuakunta yhdistyi uudelleen Friedrichin johdolla.
Friedrich kuoli lapsettomana ja valtaan nousi Wilhelmin poika Jakob Kettler. Jakob oli opiskellut muun muassa Hollannissa ja innostui siellä siirtomaista ja laivanrakennuksesta. Hän perusti Ventspilsiin telakan, jonne kutsuttiin hollantilaisia ja saksalaisia laivanrakentajia. Jakob osti Tobagon saaren 1640-luvulla ja vuonna 1651 James Islandin nykyisestä Gambiasta. Herttuakunta kärsi pahoin sodassa Ruotsia vastaan, herttuakunnan puolueettomuutta epäilevät ruotsalaiset vangitsivat Kaarle X:n johdolla Jakobin vuonna 1655 ja takavarikoivat maan laivaston. Jakob kuitenkin vapautettiin myöhemmin ja sissisota johti ruotsalaisten vetäytymiseen alueelta. Tilanne palautui entiselleen Olivan rauhassa. Sotaa seurasivat kuitenkin kulkutaudit, jotka tappoivat kolmasosan alueen väestöstä. Jakob kuoli vuonna 1698 ja valtaan nousi hänen poikansa Friedrich Wilhelm Kettler, joka oli tuolloin 6-vuotias. Hänen sijaishallitsijoinaan toimivat hänen äitinsä ja setänsä Ferdinand. Suuren Pohjan sodan aikana Venäjä miehitti maan muun Baltian ohella ja vaikka maa palautettiin muodollisesti Puolan alaisuuteen Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721, se säilyi Venäjästä riippuvaisena. Friedrich Wilhelmin kuoleman jälkeen Pietari Suuri asetti herttuaksi Ernst Bironin. Bironin valtakaudella Venäjän vaikutusvalta maassa kasvoi voimakkaasti. Hän vietti paljon aikaa pois Kuurinmaalta Pietarin hovissa. Tämä johti siihen, että Jakob Kettlerin aikana heikentynyt aateli pääsi jälleen hallitsevaan asemaan. Seuraava hallitsija oli Puolan kuninkaan Fredrik Augustin poika Karl von Sachsen. Paikallinen aateli vierasti hänen katolilaisuuttaan ja hänen valtakautensa jäi lyhyeksi. Vuonna 1763 nousi valtaan Kuurinmaan viimeinen herttua, Peter von Biron. Bironin valtakauden lopussa maapäivät hyväksyivät maan liittämisen Venäjään vuonna 1795, kun paikalliselle aatelille oli ensin luvattu erioikeuksia Venäjän keisarikunnassa.
Hallinto

Gotthard Kettlerin valtakauden alussa Kuurinmaa oli läänityssuhteessa Puolan kuninkaaseen, jolle Kettler vannoi valan ja sitoutui toimittamaan tälle tarvittaessa sata täysin varustettua ratsumiestä. Vuonna 1569 herttuakunta liitettiin kiinteämmin Puola-Liettuan yhtenäisvaltioon. Maassa otettiin käyttöön Preussin herttuakunnan mukainen hallintojärjestelmä. Kun Friedrich Kettler oli syrjäyttänyt Wilhelmin, aateli pakotti tämän hyväksymään niin sanotut Kuurinmaan statuutit, joilla aatelille taattiin monia etuoikeuksia ja ylivalta talonpoikiin nähden. Hallinnossa oli siitä lähtien herttua ja kuusihenkinen raati, johon kuului neljä aatelista ja kaksi juristia. Raatia hallitsi käytännössä kokonaan aateli. Aatelin vallan elimenä toimivat maapäivät. Herttuakunnan virastoja olivat hovioikeus, kanslia, tilikamari ja konsistori. Maa jaettiin neljään piiriin ritarikunnan aikaisten käskynhaltijakuntien mallin mukaisesti. Piirien keskuksia olivat Selburg, Mitau, Tuckum ja Goldingen. Ne jaettiin edelleen yhteensä 8 alapiiriin, joissa oli 27 poliittista päättäjää. Hallinnon kielenä toimi saksa.
Talous

Kuurinmaan kauppa vilkastui etenkin herttua Jakobin valtakaudella. Hän teki kauppasopimuksia vuonna 1643 Tanskan, Ranskan ja Venetsian kanssa, sekä vuosina 1653 ja 1654 Hollannin ja Englannin kanssa. Kaupallisia agentteja ja konsuliasiamiehiä oli Amsterdamissa, Bordeaux’ssa, Haagissa, Hampurissa, Lissabonissa ja useissa muissa Euroopan suurkaupungeissa. Jakob perusti myös noin 70 teollisuuslaitosta, jotka sisälsivät muun muassa sahoja, olutpanimoita ja tiilenpolttamoita. Siirtomaa-aikana Gambiaan vietiin suolaa, terästä, paloviinaa ja muita tavaroita. Sieltä tuotiin kahvia, mausteita, helmiä, norsunluuta ja orjia. Orjat kuljetettiin ensin Kuurinmaalle ja sieltä edelleen Tobagoon, jossa he joutuivat työskentelemään sokeriplantaaseilla. Tobagossa tuotettiin sokerin lisäksi pippuria, kaakaota ja hedelmiä. Siirtomaatavaraa myytiin Kuurinmaalta edelleen Venäjälle, Liettuaan ja Ruotsiin.
Väestö

Kuurinmaan herttuakunnan alueen alkuperäisväestöä olivat liiviläiset ja latvialaiset, joista latvialaiset olivat enemmistössä. Suurin osa heistä oli maaorjia. Heitä saatettiin myydä palkkasotureiksi muualle Eurooppaan, muun muassa Puolaan, Tanskaan, Hollantiin ja Ruotsiin. Alueella oli myös päivätöistä ja veroista vapautettu kansanryhmä, niin sanotut kuurilaisten kuninkaat. Hallitsevassa asemassa olivat saksalaiset, joiden lisäksi maassa oli puolalaisia, liettualaisia, ruotsalaisia, tanskalaisia ja hollantilaisia.
Kirkko

Ensimmäinen herttua Gotthard Kettler oli luterilainen, ja hän loi alueelle luterilaisen valtionkirkon sekä 70 uutta seurakuntaa asetuksella vuonna 1567. Kirkkoa johti Jelgavan superintendentti ja valtion kanslerin puheenjohdolla toiminut konsistori. Kuurinmaalla julkaistiin 1500-luvun lopulla Enchiridios (käsikirja), joka sisälsi Vähän katekismuksen ja useita virsiä latviaksi. Tärkeitä Kuurinmaalla vaikuttaneita uskonnollisia henkilöitä olivat Juris Mancelis ja Kristofor Fürecker. Mancelis oli merkittävä uskonnollisen kirjallisuuden kehittäjä ja Fürecker merkittävä virsirunoilija. Herttua Jakobin aikana Kuurinmaalaiset papit tekivät lähetystyötä maan siirtomaissa. Kuurinmaalaisten papit perustivat Tobagoon mahdollisesti Amerikan ensimmäisen luterilaisen kirkon.
Kuurinmaan herttuat

Kuurinmaata hallitsivat ensin Kettlerien dynastia vuosina 1561–1737 ja sittemmin Bironien suku muutamine katkoneen vuosina 1737–1795.
Kuurinmaan herttuat > Kettler-suku

Gotthard Kettler, 1561–1587
Friedrich (1587–1642) ja Wilhelm Kettler (1587–1616)
Jakob Kettler, 1642–1682
Friedrich Casimir Kettler, 1682–1698
Friedrich Wilhelm Kettler, 1698–1711
Ferdinand Kettler, 1711–1737
Kuurinmaan herttuat > Biron-suku

Ernst Johann von Biron, 1737–1740
Herttuan neuvosto, 1740–1758
Kuurinmaan herttuat > Wettin-suku

Karl von Sachsen, 1758–1763
Kuurinmaan herttuat > Biron-suku

Ernst Johann von Biron, 1763–1769
Peter von Biron, 1769–1795
Aiheesta muualla

Liiviläiset
Baltit
Latgallit
Kuurit
Semgallit
Seelit
Viikinkiaika Latviassa
Baltiansaksalaiset
Ristiretket Baltiaan
Liivinmaan liitto
Liivinmaan ritarikunta
Riian arkkihiippakunta
Kuurinmaan hiippakunta
Vanha Liivinmaa
Baltian valtatyhjiö
Liivinmaan sota
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta
Puolan sota
Pohjan sota
Suuri Pohjan sota
Itämerenmaakunnat
Vironmaan kuvernementti
Liivinmaan kuvernementti
Kuurinmaan kuvernementti
Ober Ost
Kuurinmaan ja Semigallian herttuakunta (1918)
Baltian yhdistynyt herttuakunta
Latvian tasavalta
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta (1918–1919)
Molotov–Ribbentrop-sopimus
Latvian päähallintopiiri
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
Latvian sosialistinen neuvostotasavalta
Baltian maiden itsenäistyminen 1986–1991
Latvian tasavalta
n
k
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta Wikimedia Commonsissa
Gotthard Kettler, Kuurinmaan ensimmäinen herttua.
Jakob Kettler, Kuurinmaan nousukauden ajan herttua.
Jelgavan palatsi, Kuurinmaan herttuoiden asuinpaikka 1700-luvulla.
Hybla Heraia

| Hybla Heraia> Ὕβλα Ἡραία.Sijainti |
| --- | --- |
 Hybla Heraia
Koordinaatit:  36°55′35″N, 14°44′40″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Ragusa, Sisilia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Sikelia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hybla Heraia (m.kreik. Ὕβλα Ἡραία, Hybla Hēraia, myös Ὕβλα Ἥρα, Hybla Hēra; lat. Hybla Heraea) oli antiikin aikainen kaupunki Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Se sijoitetaan nykyiselle Castellon kukkulalle lähellä Ragusaa.
Maantiede

Hybla Heraia sijaitsi Sisilian kaakkoisissa sisäosissa Syrakusasta Akragaaseen johtaneen tien varrella lähellä Akraita. Roomalaisen Itinerarium Antonini Augustin mukaan sen etäisyys Akraista oli 18 roomalaista mailia eli noin 27 kilometriä.
Hybla Heraia sekoitetaan usein saaren muihin Hybla-nimisiin kaupunkeihin, sillä antiikin lähteistä ei ole aina selvää, mihin kaupungeista nimellä Hybla viitataan. Hybla Heraia on näistä vähiten tunnettu.
Historia

Hybla Heraian oletetaan olleen alun perin saaren alkuperäisasukkaisiin kuuluneen ei-kreikkalaisen sikulien heimon asutus. Se hellenisoitui eli kreikkalaistui ajan kuluessa. Herodotoksen mukaan Hippokrates Gelalainen kuoli Hybla-nimisessä kaupungissa ollessaan sotimassa sikuleita vastaan, ja sen oletetaan viittaavan Hybla Heraiaan. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Hyblaīos (Ὑβλαῖος), myöhemmin latinaksi Hyblensis.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin paikan läheltä on löydetty muun muassa sikulikauden sekä kreikkalaisen kauden hautoja, joista on löydetty kreikkalaista alkuperää olevaa keramiikkaa. Varhaisimmat sikulihaudat on ajoitettu vuosiin 750–630 eaa., ja kreikkalaiset haudat puolestaan ajalle 570–490 eaa. Hautoja on myös roomalaiselta ja bysanttilaiselta kaudelta.
Kaupungin paikalta tehdyt esinelöydöt ovat Ragusan arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Ibleo).
Eero Huovinen

| Eero Huovinen |
| --- | --- |
 Eero Huovinen.
Helsingin hiippakunnan piispa
 1991–2010 
Edeltäjä:  Samuel Lehtonen
Seuraaja:  Irja Askola
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eero Lauri Juhana Huovinen
Syntynyt: 27. lokakuuta 1944 (ikä 80) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, dogmatiikan professori
Vanhemmat:  Lauri Huovinen Aili Virta
Puoliso:  Anja-Tuulikki Harri (vih. 1968)
Lapset:  2
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori (1980)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Eero Lauri Juhana Huovinen (s. 27. lokakuuta 1944 Helsinki) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Helsingin hiippakunnan emerituspiispa ja Helsingin yliopiston emeritusprofessori.
Ura

Eero Huovisen isä oli evankeliseen herätysliikkeeseen kuulunut Turun tuomiorovasti Lauri Huovinen. Opiskeluaikanaan Huovinen toimi muun muassa avustajana Malmin seurakunnannuorisotyössä, uskonnon tuntiopettajana Oulunkylän yhteiskoulussa ja Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY) ylioppilastyön sihteerinä 1968–1971. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1970. Ennen piispaksi tuloaan Huovinen työskenteli Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Hän väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1978 ja toimi viime vaiheessa dogmatiikan professorina ja tiedekunnan dekaanina. Hänen tutkimustyönsä on kohdistunut erityisesti Martti Lutherin ajatteluun ja uuteen katoliseen teologiaan. Huovisen väitöskirja Idea Christi (1978) käsittelee saksalaisen katolisen teologin Hans Küngin ajattelua. Myöhemmin hänen tutkimuskohteinaan ovat olleet muun muassa Lutherin käsitykset vanhurskauttamisesta ja kasteesta.
Helsingin hiippakunnan piispaksi Huovinen valittiin 1991. Kirkon sisäisenä vaikuttajana hän on ollut konservatiivien ja liberaalien linjaristiriitoja sovitteleva. Hän ei ole ottanut kirkon sisäisiin kiistakysymyksiin selvää kantaa. Vielä professorina ollessaan Huovinen kirjoitti naispappeudesta kirjan, jossa selvitetään sekä naispappeuden puolustajien että vastustajien mielipiteitä ilman selvää kannanilmaisua. Myöhemmin hän on muun muassa pidättynyt ottamasta kantaa homoseksuaalien asemaan kirkossa. Huovinen kirjoitti marraskuussa 1999 kirkolliskokouksen hyväksymän Katekismuksen.
Keväällä 2004 Huovinen tutustui hiippakuntansa sääntömääräisiin ja julkisiin jumalanpalveluksiin kuulumattomaan jumalanpalvelukseen, jonka järjestäjänä oli naispappeutta vastustava Luther-säätiö. Ennen jumalanpalveluksen alkua jumalanpalveluksen toimittaneet papit toivoivat, että Huovinen jättäisi osallistumatta ehtoolliselle, koska sitä ei hänelle jaettaisi. Tämän jälkeen Luther-säätiötä ei ole enää päästetty Mellunkylässä sijaitsevaan kirkkoon pitämään jumalanpalveluksiaan. Kesäkuussa 2005 ehtoolliselta pidättämiseen ryhtyneet papit pidätettiin määräajaksi pappisviran toimituksesta rangaistuksena virkavirheestä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkojärjestys ei salli ehtoollisen epäämistä kirkon jäseneltä.
Huovinen on tullut tunnetuksi julkisena keskustelijana muun muassa Estonian uppoamisonnettomuuden ja tapaninpäivän 2004 hyökyaalto-onnettomuuden yhteydessä. Tsunamikatastrofin jälkeen hän puhui ihmisen neuvottomuudesta luonnon edessä.
Huovinen teki 31. elokuuta 2010 viimeisen työpäivänsä ennen eläkkeelle siirtymistä. Hän saarnasi Helsingin tuomiokirkon iltamessussa. Messun jälkeen Huovinen jätti piispan viran tunnukset, juhlakaavun, ristin ja sauvan alttarille, minkä jälkeen hän sai tuomiorovasti Matti Poutiaiselta emeritusristin.
Huomionosoituksia

Huovinen valittiin Suomen Vuoden puhujaksi 1995, Vuoden käyttäytyjäksi 2004 ja Vuoden positiivisimmaksi suomalaiseksi 2005. Hänelle on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki sekä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Pyhän Henrikin risti.
Huovinen sai eniten mainintoja, kun Kotimaa-lehti pyysi keväällä 2008 kirkolliskokousedustajia nimeämään henkilöitä, jotka ”kuuluvat kristillisen älymystöön ja avaavat ajatuksillaan kirkolle uusia näkymiä”. Huovinen sai 22 mainintaa, ja toiseksi eniten mainintoja, 16, sai John Vikström.
Emerituspiispana

Huovinen siunasi hautaan presidentit Mauno Koiviston ja Martti Ahtisaaren. Mauno Koiviston hautaansiunaamisessa Helsingin tuomiokirkossa 25. toukokuuta 2017 Huovinen siteerasi puheessaan kuolinilmoituksessa ollutta Koiviston lausumaa Ellemme varmuudella tiedä, kuinka tulee käymään, olettakaamme, että kaikki käy hyvin sekä viittasi Koiviston suuriin käsiin Satavuotiaan ja itsenäisen Suomen historiaan Mauno Koivisto ehti jättää syviä kädenjälkiä. Mauno Koiviston kädet olivat rauhan kädet. Silloinkin, kun isänmaata piti puolustaa sodassa, hän halusi toimia sovinnollisemman tulevaisuuden puolesta. Huovinen kertoi myös Koiviston uskosta: Sikariportaan miesten sairaalakäynneillä veisattiin virsiä. Virsiä laulettiin myös, kun tutut kaverit tänä vuonna kävivät Koivistoa tervehtimässä. Martti Ahtisaaren hautaansiunaaminen oli Helsingin tuomiokirkossa 10. marraskuuta 2023.
Mauno Koiviston hautaansiunaamisen jälkeen Huovisen toinen presidenttiä koskeva palvelutehtävä oli presidentti Sauli Niinistön ja rouva Jenni Haukion lapsen kastaminen huhtikuussa 2018.
Huovinen kirjoitti vuonna 2018 kirjan Isä meidän -rukouksesta. Kun olin lapsi, ja lapsenlikka rupesi pitämään meille Isä meidän -rukousta, minulle syntyi jo silloin teologinen kriittinen henki. Voiko ihminen, joka rukoilee kaavamaista Isä meidän -rukousta, olla oikea kristitty? Se ei ollut perheen tuttu omasanainen rukous, johon olimme äidin kanssa tottuneet. Isä meidän -rukous on Huovisen mielestä kuin timantti. Se on hioutunut vuosien aikana kirkkaaksi.
Vuoden 2020 alussa ilmestyivät Huovisen kirjoittama kirja Äitiä ikävä ja veljensä Sakari Huovisen kirjoittama Isän kädestä. Yhdeksänvuotiaana Eero jäi orvoksi äidistään ja Sakari kolmivuotiaana. Lauri-isän kuoleman jälkeen, vuonna 1994, Eero pääsi aarreaittaan. Hän sai haltuunsa Aili-äidin kirjeet, päiväkirjat, monenlaiset lippuset ja lappuset. Ajatukset ovat kiteytyneet koskettavaksi kirjaksi Äitiä ikävä. Tavallisen kirjan vaihtoehtona on e-äänikirja Antti Virmavirran lukemana.
Muuta

Huovisen puoliso on Anja-Tuulikki Huovinen, ja heillä on kaksi lasta. Tytär Laura Huovinen toimii asiantuntijana Kirkkohallituksen Ulkoasiain osaston Kirkon lähetystyön keskuksessa.
Teokset

Cantell, Risto & Huovinen, Eero & Salo, Simo S.: Kirkon ykseys ja reformi. Hans Küngin herättämä ekumeeninen keskustelu.  Helsinki:  Missiologian ja ekumeniikan seura, 1974.  ISBN 951-952-050-3
Jumalan sana – sana Jumalasta. Hans Küngin käsitys Raamatusta.  Helsinki:  Oy Länsi-Suomi, 1978.  ISBN 951-911-119-0
Idea Christi. Idealistinen ajattelumuoto ja kristologia Hans Küngin teologiassa.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Oy Länsi-Suomi, 1978.  ISBN 951-911-121-2
Nainen ja pappisvirka. Argumentaatioanalyysi Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa käydystä naispappeuskeskustelusta.  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1979.  ISBN 951-911-126-3
Kuolemattomuudesta osallinen. Martti Lutherin kuoleman teologian ekumeeninen perusongelma.  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1981.  ISBN 951-911-141-7
Elävä dogma. Teologisia tutkielmia ja sovellutuksia.  (Suomalaisen teologisen kirjallisuusseuran julkaisuja 155)  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1987 (2. painos 1988).  ISBN 951-9111-67-0
Luther, Martti: Kaste ja usko. Valikoima Lutherin kirjoituksia kasteesta ja lapsen uskosta.  (Johdanto ja suomennos Eero Huovinen)  Lapua:  Herättäjä, 1991.  ISBN 951-878-028-5
Fides infantium. Martti Lutherin käsitys lapsen uskosta.  Helsinki:  Suomalainen teologinen  kirjallisuusseura, 1991.  ISBN 951-911-187-5
Sydämen puhetta.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-022-309-3
Ei on kyllä: Karl Barthin filosofis-teologinen lähtökohta.  (Taskukirjasto)  Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-634-1
Pappi?.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-026-483-0
Pitkä ilo. Joulun evankeliumi.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-027-471-2
Toinen aurinko.  Helsinki:  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-964-2
Käännä kasvosi, Herra.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-030-716-5
Kärsimys ja ilo. Katumuspsalmien tutkistelua.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30520-0
Avoin taivas.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34486-6
Aihetta ajatella. Mietteitä piispan pöydältä.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36761-2
Lähdön aika.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38350-6
Uusi ilo: pääsiäisen evankeliumi.  (Kuvatoimittaja: Laura Arvela)  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40250-4
Saarna?.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-41437-8
Parhain päin: kirjoituksia elämästä, Jumalasta ja armosta.  Helsinki:  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-42706-4
Isä meidän.  Helsinki:  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-43458-1
Äitiä ikävä.  Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-45019-2
Jumalan katseen suojassa.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2022.  ISBN 978-952-375-470-6
Sielujen puolustaja : piispana Helsingissä.  Helsinki:  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-48489-0
Kirjallisuutta

Tapaninen, Jaakko: Lähikuvassa Eero Huovinen. Helsinki: Otava, 2010.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Malkavaara, Mikko & Mustakallio, Hannu: / Huovinen, Eero (1944–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  27.8.2012. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Tietoa Huovisesta Helsingin hiippakunnan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive).
Katekismus 1999 (Arkistoitu – Internet Archive).
Saarikivi, Janne: Mies ihmisen ja Jumalan välissä. (Julkaistu numerossa 9/2002) Ylioppilaslehti. Arkistoitu 22.8.2013.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Samuel Lehtonen | Helsingin piispa 1991–2010 | Seuraaja: Irja Askola |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo 
Muut:  IdRef