stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rauno Mäkinen
Yksityiselämä

Rauno Mäkinen avioitui lokakuussa 1950 Raili Kymäläisen kanssa. Heillä on viisi lasta: Arja (s. 1951), Pirjo (s. 1952), Reijo (s. 1954), Marjo (s. 1960) ja Merja (s. 1961). Lapsista Reijo Mäkinen pelasi Jyväskylässä jääkiekkoa I-divisioonassa. Rauno Mäkinen työskenteli vielä 1950-luvun alussa rakennuksilla mutta pääsi poliisiksi Tampereelle. Poliisina hän jatkoi vuodesta 1967 Jyväskylässä ja sittemmin Vaajakoskella, kunnes hän 43-vuotiaana jäi sairauseläkkeelle.
Rauno Mäkiselle on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan I luokan ritarimerkki solkineen sekä Pro Finlandia -mitali. Vuonna 2000 hän sai opetusministeriön Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon sen ensimmäisessä jakotilaisuudessa.
Saavutuksia

Olympiakultaa Melbournessa 1956 (kreikkalais-roomalainen paini, sarja 62 kg)
Olympialaisissa kuudes sija Helsingissä 1952 (vapaapaini, sarja 62 kg)
MM-kilpailuissa neljäs sija Karlsruhessa 1955 (kreikkalais-roomalainen paini, sarja 62 kg)
SM-kultaa vapaapainissa 1952–1955 (sarja 62 kg)
SM-kultaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1956 ja 1960 (sarja 62 kg)
Poliisien EM-kultaa
Rauno Mäkinen, 1956.
Mäntän–Vilppulan rautatie

Juna Mäntän ja Vilppulan välisellä kapearaiteisella rautatiellä 1900-luvun alkupuolella
Mäntän–Vilppulan rautatie oli julkista liikennettä harjoittanut raideleveydeltään 600 mm:n kapearaiteinen rautatie, jonka perustaja oli G. A. Serlachius. Kahdeksan kilometriä pitkällä radalla oli yleistä liikennettä vuosina 1897–1929.
Rata rakennettiin hoitamaan Serlachiuksen Mäntän tehtaiden liikennettä. Se oli Suomen ensimmäinen lajissaan, sillä se aloitti liikenteen noin puoli vuotta ennen kuin Jokioisten rautatie. Mäntän kapearadalla ei ollut koskaan moottorikalustoa. Kuljetustarpeen kasvu aiheutti lopulta sen, että koko rata muutettiin leveäraiteiseksi ja liikenne siirtyi VR:lle.
Historia > Mäntän tehtaiden varhainen liikenne

Gustaf Adolf Serlachiuksen merkittävimpänä saavutuksena pidetään hänen vaikutustaan Pohjanmaan radan suuntaukseen Tampereelta kohden pohjoista. Juuri hänen vaikutuksestaan rata linjattiin ja rakennettiin Näsijärven itäpuolelle. Näin syntyi vuonna 1883 Serlachiuksen omistamille Mäntän tehtaille mahdollisuus käyttää Vilppulan asemaa tehtaan tavaraliikenteen välittämisessä. Alkuvuosina Mäntän ja Vilppulan välistä tavaraliikennettä hoidettiin hevoskuljetuksin, mikä tarjosi työtä kymmenille paikallisille hevosmiehille. Kuljetuksiin kokeiltiin myös lauttoja ja matalapohjaisia proomuja, joilla liikennöitiin Melasenkosken ja Keskikosken kautta Kotaselän rannalla Vilppulassa sijaitsevan puuhiomon luokse. Kuljetusten helpottamiseksi Melasenkoskea ruopattiin valtion varoin vuonna 1895, mutta siitä saatu hyöty jäi lyhytaikaiseksi rautatieyhteyden valmistumisen vuoksi.
Historia > Kapearaiteisen rautatien kausi

Tampereen ja Haapamäen välisen rautatieyhteyden valmistuttua vuonna 1882 alkoi keskustelu rautatieyhteyden saamiseksi Jyväskylään. Serlachius kannatti Vilppulasta Mäntän ja Jämsän kautta Jyväskylään kulkevaa ratalinjausta. Hanketta vauhdittaakseen hän piti Tampereella 28. maaliskuuta 1889 aihetta käsittelevän julkisen kokouksen, mutta hänen ehdotuksensa ei saanut kannatusta. Ratalinjausta pohtinut työryhmä totesi Mäntän tehtaan sijaitsevan liikenteellisesti niin edullisessa paikassa, ettei radan rakentaminen olisi Mäntän kautta tarpeen. Tärkeämpänä pidettiin lähipitäjien metsien ja maanviljelystilojen saamista rautatieyhteyden läheisyyteen, joten rata rakennettiin Jyväskylään lopulta Haapamäeltä Keuruun ja Petäjäveden kautta.
Koska rautatieyhteyden saaminen Mänttään valtion varoin ei toteutunut, Serlachius aloitti vuonna 1889 kapearaiteisen rautatien suunnittelun Vilppulan ja Mäntän välille. Rautatie sai senaatilta rakentamisluvan 22. tammikuuta 1897, joskin rakennustyöt oli aloitettu jo vuoden 1896 puolella. Rata saatiin valmiiksi jo syksyllä 1897, ja sen pituus oli 6,7 kilometriä. Rakentaminen maksoi yhteensä 194 006 markkaa, josta valtion osuus oli 60 000 markkaa. Ensimmäinen matkustajajuna kulki Vilppulasta Mänttään 17. lokakuuta 1897. Väliaikainen liikenne käynnistyi helmikuussa 1898, ja helmikuussa 1900 rata avautui uusintatarkastuksen jälkeen lopulta yleiselle liikenteelle.
Serlachius omisti sekä radan että sillä liikkuvan kaluston. Vuonna 1907 liikennekalustoon kuului kaksi veturia, kaksi matkustajavaunua ja 69 tavaravaunua. Ensimmäiseen maailmansotaan mennessä veturien määrä lisääntyi neljään ja matkustajavaunujen kolmeen, mutta tavaravaunujen määrä putosi 36:een. Alkuaikoina radalla kulki vuosittain 8 000–10 000 matkustajaa, mutta 1910-luvulla määrä kasvoi kolminkertaiseksi, mihin vaikutti erityisesti Mäntän sellutehtaan rakentaminen. Niinpä vuonna 1920 matkustajamäärä oli jo 51 469. Kaikki rautatietyöläiset olivat yhtiön palkkaamia, ja vuonna 1912 heitä oli kaksitoista. Näiden lisäksi yhtiö maksoi korvauksia Vilppulan asemapäällikölle lastaustoimien valvonnasta. Kasvavasta matkustajamäärästä huolimatta radan tärkein tehtävä oli Mäntän tehtaan tuotteiden siirto Vilppulan asemalla sijaitsevaan makasiiniin, josta ne lastattiin edelleen Valtionrautateiden vaunuihin. Vuonna 1914 Serlachius rakennutti kiskot pohjoisen suuntaan Vilppulan aseman itäpuolitse ja niiden päähän uudet makasiinirakennukset. Raakatavaran lastausta ja purkua varten rataa jatkettiin myös etelään päin Vilppulankosken läheisyyteen. Vuoteen 1920 mennessä radalla kulkevan tavaraliikenteen määrä oli lähes yhdeksänkertaistunut 122 000 tonniin alkuaikojen määrästä.
Historia > Leveäraiteistaminen

Mäntän tehtaiden tuotanto kasvoi 1910-luvulla niin suureksi, että kapearaiteisen rautatien kuljetuskyky ei enää ollut riittävä. Sen vuoksi yhtiö teki vuonna 1919 valtioneuvostolle aloitteen radan muuttamiseksi leveäraiteiseksi, mutta se ei tuottanut toivottua tulosta. Yhtiö lähetti uuden anomuksen vuonna 1925, mikä lopulta käynnisti neuvottelut, joiden tuloksena valtio päätti tukea radan rakentamista kahdella miljoonalla markalla. Radan rakentamispäätös syntyi 10. helmikuuta 1927 ja leveäraiteinen rata valmistui niin, että tavaraliikenne voitiin aloittaa 1. tammikuuta 1929 ja henkilöliikenne 1. syyskuuta 1929. Mäntän asema sijoitettiin Virtasalmen itäpuolelle, koska ajatuksena oli jatkaa rataa Jämsään asti. Viimeinen juna kulki kapearaiteisella radalla 10.5.1930 ja radan purku valmistui 28.6.1930.
Kalusto > Veturit

Höyryvetureita oli yhteensä viisi: n:o 1 Krauss 3642/1897, 0-4-2WT(“Liisa“), n:o 2 Krauss 3900/1898, 0-4-2WT (“Pekka“), n:o 3 Tampella 211/1913, 0-6-2T (“Iso-Musta“), n:o 4 Baldwin 16113/1898, 0-4-2ST (“Amerikaanari“,ex-UR2) ja n:o 5, Orenstein & Koppel 6685/1920, 0-6-0T (“Mörssäri“).
Kapearaideliikenne jatkui tehtaiden sisäisenä, loppuun asti höyryvoimaisena aina vuoteen 1955 asti. Viimeisinä liikenteessä olivat veturit 1, 2 ja 5. Viimeisen purkujunan veti mahtavin radan vetureista, raakavoimainen Mörssäri.
Näistä vetureista ei yksikään kelvannut sotakorvauksena eikä myöskään säilynyt. Muukin kapearaideajan kalusto ja rakennukset ovat hävinneet kokonaan, viimeksi Mäntän asema, joka purettiin 1980-luvulla oltuaan loppuaikansa SPR:n paikallisosaston kerhotilana, kunnes paloviranomaiset asettivat rakennuksen käyttökieltoon.
Yksi matkustajavaunuista on ollut kesämökkinä Mäntän Vähä-Riihisaaressa vuodesta 1931 lähtien.
Liikemerkki ja virkapuvut

Mäntän–Vilppulan rautatie eli MWR oli yksi niistä harvoista yksityisistä kapearaiteista, jolla oli oma tunnus. Itse asiassa yhtiöllä ehti olla kaksikin tunnusta: alun perin kirjainmonogrammi sekä vuodesta 1920 liikenteen loppuun yhtiön omasta, vielä nykyään käytetystä kotkatunnuksesta ja rautateiden laippapyörästä muodostettu tunnus.
Yhtiöllä olivat lisäksi ainakin alkuaikoina omat yhtiön kirjainmonogrammilla koristellut kullatut virkapuvunnapit, jotka hävisivät käytöstä Suomen itsenäistymisen aikoihin. Ilmeistä on, että niitä teetettiin vain yksi pienehkö erä, ja kun se loppui, lisää ei hankittu, vaan tyydyttiin VR:n malleihin. Näitä paria poikkeusta lukuun ottamatta virkapuvut olivat täysin VR:n mallisia.
Muuta

Yhtiön kalustosta, rakennuksista ja henkilökunnasta on säilynyt runsaasti korkealaatuisia kuvia, koska emoyhtiö kuvautti kaikkia näitä runsaasti, osittain tiedotusmielessä.
Radalla oli tallien yhteydessä kääntöpöytä ja Vilppulassa kolmioraide. lähde?
G. A. Serlachius Osakeyhtiö omisti myös lukuisia muita kapearaideratoja, mutta niillä ei harjoitettu julkista liikennettä. Merkittävimmät niistä olivat GAS:n Kankaan tehtaiden 600 mm:n kapearadat. lähde?
Sinisalon perhe (Antti, Matilda, Kosti, Reijo ja Seppo) junanvaunusta tehdyllä "Majalla" vuonna 1935.
"Maja" 2010-luvulla
N-klooributaani-imidi

| N-klooributaani-imidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-klooripyrrolidiini-2,5-dioni
CAS-numero:  128-09-6
PubChem CID:  31398
SMILES:  C1CC(=O)N(C1=O)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H4ClNO2
Moolimassa:  133,532 g/mol
Sulamispiste:  150–151 °C
Tiheys:  1,65 g/cm3
Liukoisuus veteen:  14,3 g/l (25 °C)
N-klooributaani-imidi (C4H4ClNO2) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste ja meripihkaimidin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä klooraavana reagenssina tai mietona hapettimena.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa N-klooributaani-imidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen, asetoniin sekä jääetikkaan ja hieman tetrakloorimetaaniin sekä bentseeniin, mutta ei dietyylieetteriin.
Valmistus ja käyttö

N-klooributaani-imidiä valmistetaan johtamalla klooria meripihkaimidin vesipitoiseen etanoliliuokseen.
N-klooributaani-imidiä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä klooraamaan amiineja, ketoneja, tioeettereitä, sulfoksideja ja allyylisiä ja bentsyylisiä alkoholeja. Sitä voidaan käyttää myös primääristen alkoholien hapettamiseen aldehydeiksi ja sekundääristen alkoholien hapettamiseen ketoneiksi. Sitä voidaan käyttää myös aminohappojen ja peptidien tutkimuksessa sekä bakterisidina ja veden klooraukseen.
N-metyylimorfoliini-N-oksidi

| N-metyylimorfoliini-N-oksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7529-22-8
PubChem CID:  82029
SMILES:  C[N+]1(CCOCC1)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H11NO2
Moolimassa:  117,148 g/mol
Sulamispiste:  180-184 °C
Liukoisuus veteen:  335 g/l (20 °C)
N-metyylimorfoliini-N-oksidi (C5H11NO2) on amiinioksideihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja morfoliinin johdannainen. Yhdistettä käytetään hapettimena orgaanisen kemian synteeseissä ja selluloosan liuottamiseen.
Ominaisuudet

N-metyylimorfoliini-N-oksidi on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Yhdisteestä tunnetaan myös kidevedellinen monohydraatti(C5H11NO2·H2O).
Valmistus ja käyttö

N-metyylimorfoliinioksidia valmistetaan morfoliinista metyloimalla ja hapettamalla. Morfoliinia muodostuu ammoniakin ja dietyleeniglykolin välisellä reaktiolla.
N-metyylimorfoliini-N-oksidia tai sen monohydraattia käytetään veteen lisättynä liuottamaan selluloosaa niin kutsutussa Lyocell-prosessissa. Selluloosa liukenee veden ja N-metyylimorfoliini-N-oksidin seokseen 130 °C:n lämpötilassa. Näin voidaan saada liuoksia, jotka sisältävät jopa 50 massaprosenttia selluloosaa. Stabilisaattoriksi prosessiin lisätään usein propyyligallaattia.
Orgaanisen kemian synteeseissä N-metyylimorfoliini-N-oksidia käytetään mietona hapettimena ja se pelkistyy N-metyylimorfoliiniksi. Erityisesti sitä käytetään kohappettimena dihydroksyloitaessa alkeeneja dioleiksi osmiumtetroksidin (ns. Upjohn-hapetus) tai tetrapropyyliammoniumperrutenaatin avulla. Käytettäessä N-metyylimorfoliini-N-oksidia voidaan myrkyllisten metallireagenssien määrä pitää katalyyttisenä. On myös kehitetty menetelmiä, joissa hapettimena toimii osmiumtetroksidin, N-metyylimorfoliini-N-oksidin, flaviinikompleksin ja vetyperoksidin systeemi. Näin tarvittavan osmiumtetroksidin määrää on edelleen pystytty vähentämään.
N-metyylimorfoliini

| N-metyylimorfoliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-metyylimorfoliini
CAS-numero:  109-02-4
PubChem CID:  7972
SMILES:  CN1CCOCC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H11NO
Moolimassa:  101,148 g/mol
Sulamispiste:  -65° C
Kiehumispiste:  114 °C
Tiheys:  0,919 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
N-metyylimorfoliini (C5H11NO) on heterosyklisiin tertiäärisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä ja katalyyttinä polymeeriteollisuudessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa N-metyylimorfoliini on väritöntä nestettä. Sillä on voimakas ammoniakin kaltainen haju. N-metyylimorfoliini liukenee hyvin veteen ja useimppiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Aine on heikosti emäksinen.
Valmistus ja käyttö

N-metyylimorfoliinia voidaan valmistaa dietyleeniglykolista ja metyyliamiinista. Toinen tapa on formaldehydin ja morfoliinin välinen reaktio. Tämän reaktion ensimmäisessä vaiheessa muodostuu N-hydroksimetyylimorfoliinia, joka voidaan pelkistää halutuksi tuotteeksi formaldehydin, muurahaishapon tai vedyn ja mangaani- tai kobolttikatalyytin avulla. Yhdistettä muodostuu myös alkyloitaessa morfoliinia metanolilla. Tuote puhdistetaan tislaamalla.
N-metyylimorfoliinia voidaan käyttää korroosionestoaineena ja emulgaattorina vahoissa, kloorattujen liuottimien stabiloijana ja liuottimena uutoissa. Ainetta voidaan käyttää katalyyttinä valmistettaessa polyuretaanivaahtoja sekä dihydroksylaatio, dehydrohalogenoinneissa ja substituutioissa. n-metyylimorfoliinista voidaan valmistaa N-metyylimorfoliini-N-oksidia. Peptidisynteesissä N-metyylimorfoliinia emäksessä syntetisoitaessa peptidejä niin kutsutulla seka-anhydridimenetelmällä.
N,N-dimetyyli-p-fenyleenidiamiini

| N,N-Dimetyyli-p-fenyleenidiamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N,N-dimetyylibentseeni-1,4-diamiini
CAS-numero:  99-98-9
PubChem CID:  7472
SMILES:  CN(C)C1=CC=C(C=C1)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H12N2
Moolimassa:  136,196 g/mol
Sulamispiste:  41 °C
Kiehumispiste:  262 °C
Tiheys:  1,036 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 8,68 g/l (25 °C)
N,N-Dimetyyli-p-fenyleenidiamiini eli dimetyyli-4-fenyleenidiamiini (C8H12N2) on aromaattinen amiini. Sitä käytetään pääasiassa orgaanisessa synteesissä.
Valmistus ja käyttö

N,N-Dimetyyli-p-fenyleenidiamiinia valmistetaan pelkistämällä p-nitrosodimetyylianiliinia happamissa olosuhteissa sinkkijauheen avulla. Tuote puhdistetaan uudelleenkiteyttämällä se bentseenin ja bensiinin seoksesta. N,N-Dimetyylianiliinia käytetään väriaineiden, kuten metyleenisinisen valmistamiseen, muiden orgaanisten yhdisteiden synteeseihin ja valokuvauskemikaalina. Sitä käytetään myös biokemiallisissa tutkimuksissa. Eräillä bakteereilla on sytokromi-c-oksidaasientsyymi, joka hapettaa yhdisteen, jolloin nähdään värinmuutos värittömästä siniseksi tai violetiksi.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): N,N-Dimethyl-p-phenylenediamine (englanniksi)
ChemBlink: N,N-Dimethyl-1,4-phenylenediamine (englanniksi)
Nadi (jooga)

Nadit ovat hindulaisessa filosofiassa ja joogafilosofiassa esiintyviä oletettuja kehon biosähkökanavia, joita pitkin pranan, elämälle välttämättömän henkienergian, katsotaan kiertävän.
Perimätiedon mukaan intialaiset tietäjät ovat syvämeditaatiossa havainneet ihmisen kehosta 72 000 paria nadi-kanavia.
Kolme tärkeintä nadia ovat sushumna, ida ja pingala. Sushumna alkaa häntäluusta ja nostaa pranan virtauksen selkärankaa pitkin päälaelle, ida:n ja pingala:n, feminiinisen ja maskuliinisen virtauksen mutkitellessa häntäluusta vuorotellen kehon puolelta toiselle, päättyen keskelle päätä muodostaen sydän-symbolin muotoon toisiinsa yhtyvän oletetun energiavirran.
Sushumnaa katsotaan kehittävän erilaisten kehon ja mielen harjoitusten avulla ja sen virtauksen olevan herätettävissä epäaktiivisesta tilastaan joogameditaatioita harjoittamalla.
Energian virtauksen nadeissa uskotaan olevan luonnostaan nykyihmisellä jo syntymässä epätasapainoinen. Jos sushumna ei ole aktiivinen, energia virtaa vuorotellen idaa ja pingalaa pitkin, jolloin ihmisen uskotaan elävän emotionaalisessa ja henkisessä epätasapainossa. Idan ja pingalan tasapainoa tavoitellaan esimerkiksi hathajoogalla, tavoitteena avata "tukokset" pienemmissä nadeissa ja aktivoida kolme päänadia. Menetelmän harjoittajien mukaan, kun energia virtaa sushumnaa pitkin, myös chakrat aktivoituvat ja pranan virtaus kytkee ihmisen hengen takaisin niin kutsuttuun luomistodellisuuteen .
Naamiolaiskuri

| Naamiolaiskuri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Laiskurit Bucconidae
Suku::  Punapäälaiskurit Bucco
Laji::  macrodactylus
Kaksiosainen nimi
 Bucco macrodactylus  (Spix, 1824) 
Katso myös
   Naamiolaiskuri Wikispeciesissä   Naamiolaiskuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naamiolaiskuri (Bucco macrodactylus) on laiskureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Naamiolaiskuri voi kasvaa 14–17 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin päälaki on punaruskea ja niskassa on kellertävänruskea laikku. Silmien ympäristö ja rinnan juova ovat mustat ja silmäkulmajuova ja kurkku ovat valkoiset. Linnun selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään ruskeat. Naamiolaiskurin vatsa on valkoinen ja siinä on tiheästi mustia juovia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Naamiolaiskurin levinneisyysalue ulottuu Venezuelan eteläosasta Bolivian pohjoisosaan. Sen elinympäristöä ovat kosteat metsät, metsien reuna-alueet ja pensaikot. Laji syö hyönteisiä. Naamiolaiskuri pesii termiittipesiin kaivamissaan koloissa.
Luettelo pikkuplaneetoista: 106001–107000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
106001:stä ja päättyen 107000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Naarvan rajaseutukirkko

| Naarvan rajaseutukirkko |
| --- | --- |
 Naarvan rajaseutukirkko Ilomantsissa.
Sijainti:  Naarvantie 354, Naarva, Ilomantsi
Koordinaatit:  63°02′12.5″N, 031°04′17.6″E
Seurakunta:  Ilomantsin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1958
Suunnittelija:  Toivo Pelli
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  120
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naarvan rajaseutukirkko on Ilomantsin  Naarvan kylässä sijaitseva arkkitehti Toivo Pellin suunnitelman mukaan 1958 rakennettu puinen torniton pitkäkirkko. Kirkon pinta-ala on 161 neliötä ja siinä on istumapaikkoja 120 hengelle. Alttarilla on Sulo Leppäsen veistämä puinen krusifiksi. Erillinen kellotapuli rakennettiin 1971, sen kello on samalta vuodelta.
Kirkko kuuluu Ilomantsin evankelis-luterilaiselle seurakunnalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naarvan rajaseutukirkko Wikimedia Commonsissa
Ilomantsin kirkot Ilomantsin seurakunta. Arkistoitu 27.6.2014. Viitattu 29.3.2015.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Naarvan rajaseutukirkko (Q19707582)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Ilomantsi
koordinaatit: 63°02′13″N 31°04′18″E﻿ / ﻿63.03681°N 31.07156°E﻿ / 63.03681; 31.07156
Naarajärvi

Naarajärvi on Pieksämäen kaupungissa sijaitsevan Pieksämäen keskustaajaman läntinen osa. Se oli entisten Pieksämäen maalaiskunnan ja Pieksänmaan kunnan keskustaajama. Pieksämäen kaupunginvaltuusto kokoontuu kunnantaloksi rakennetussa Kanttilassa (arkkitehti Jouni Koiso-Kanttila, 1988). Naarajärven lasten- ja nuortenkirjasto oli Maaselän koulun tiloissa vuoteen 2018 asti. Naarajärven kirjasto sijaitsi Kanttilassa, mutta se siirrettiin, koska Maaselän koulu joutui väistötiloihin ja vanhan kirjaston kohdalle tuli luokka.
Virastotalo Kanttila, Kanttila-salin puoleinen pää.
Naarajärvellä sijaitsee muun muassa Naarajärven vankila ja Naarajärven lentokenttä (EFPK). Naarajärvellä oli myös oma rautatieasema. Pieksämäen kouluista Naarajärvellä toimi vuodesta 1968 vuoteen 2013 Siilin koulu. Nykyinen alakoulu Maaselän koulu on myös Naarajärvellä. Alueen suurimpia järviä ovat Vangasjärvi, Naarajärvi ja Ala-Siili.
Tilastokeskuksen vuoden 1970 taajamaluettelossa Naarajärven alue mainitaan Pieksämäen maalaiskunnan taajamana nimellä Maaselkä. Jo tuolloin Pieksämäen keskustaajama on ulottunut jonkin verran Pieksämäen kaupungin ja maalaiskunnan välisen kuntarajan ylitse maalaiskunnankin puolelle. Ainakaan vuoden 1990 taajamaluettelossa Maaselkää ei enää ole mainittu omana taajamanaan, minkä perusteella se on kasvanut yhteen Pieksämäen keskustaajaman kanssa.
Muuta

Naarajärvelle sijoittuu Veikko Rissasen vuonna 1968 kirjoittama romaani Naarajärven Jahtiyö.
Luettelo pikkuplaneetoista: 103001–104000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
103001:stä ja päättyen 104000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Naasia

Naasia (ven. На́зия, Nazija) on kaupunkimainen taajama ja kunta Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin ja Olhavan välisen rautatien varrella Lava- ja Kaarajokien rannoilla. Asukkaita taajamassa on 5 000 henkeä (vuonna 2008).
Taajama syntyi vuonna 1933 turvetuotannon keskukseksi Siiherin rautatieaseman yhteyteen. Radan eteläpuolelle rakennettiin kahdeksan väliaikaista työläisasutusta, joita yhdisti kapearaiteinen rautatie. Turvetuotannosta luovuttiin 1900-luvun lopussa. Nykyään Naasiassa on rakennustarviketehdas ja polttoaineteollisuutta. Paikallinen nähtävyys ovat vuosina 1784–86 rakennetun Tihvinän Jumalanäidin ikonin kirkon rauniot.
Naasian kuntaan kuuluvat taajaman lisäksi seuraavat kylät:
Gorodištše (ven. Городище)
Karlova (ven. Карловка, Karlovka)
Lukissiama (ven. Лукинское, Lukinskoje)
Mutsa (ven. Мучихино, Mutšihino)
Nikolskoi (ven. Никольское, Nikolskoje)
Potola (ven. Подолье, Podolje)
Roitsa (ven. Васильково, Vasilkovo)
Saamusti tai Saamosti (ven. Замошье, Zamošje)
Siiheri (ven. Жихарево, Žiharevo)
Sirokaski (ven. Сирокасска, Sirokasska)
Vanhamylly (ven. Старая Мельница, Staraja Melnitsa)
Pavlovskin huuttori (ven. Павловский) ja
Plitnjakin asema (ven. Плитняки)
Saamustissa, Vanhassamyllyssä sekä Naasian taajamaan nykyään kuuluvassa Suosaaressa (ven. Сассари, Sassari) asuneet inkerinsuomalaiset kuuluivat ennen Markkovan luterilaiseen seurakuntaan.
Naasianjoki, josta taajama on saanut nimensä, sijaitsee siitä noin 15 kilometriä länteen. Taajamaa ei tule sekoittaa samannimiseen asemaan entisen Markkovan kylän tienoilla tai Priladožskin (Ylä-Naasia) lähellä sijaitsevaan samannimiseen kylään.
Aiheesta muualla

Naasian taajama Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |