stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Havupuut
Kuvaus > Kukinnot

Havupuut ovat paljassiemenisiä kasveja, joiden kukinnot ovat rakenteeltaan käpyjä. Havupuiden kukinnot ovat tavallisesti yksineuvoisia, jolloin ne voidaan jakaa hedekäpyihin ja emikäpyihin eli varsinaisiin käpyihin. Havupuiden käpyjä tai niiden osia kutsutaan toisinaan kukiksi, mutta täsmällisesti määriteltynä havupuilla paljassiemenisinä kasveina ei ole kukkia.
Havupuun hedekäpy koostuu kukintorangan ympärille asettuneista hedelehdistä. Hedelehden abaksiaalisella eli alapinnalla sijaitsevat siitepölyä tuottavat pölylokerot. Mäntykasvien ja podokarpuskasvien siitepölyhiukkasissa on tunnusomaisia ilmaonteloita.
Havupuun emikäpy eli käpy koostuu pohjimmiltaan kukintorangan ympärille asettuneista suomumaisista emilehdistä eli emisuomuista sekä niiden peitinsuomuiksi kutsutuista tukilehdistä. Siemenaiheet kehittyvät suoraan käpyjen emilehtien pinnalle, kuten muillakin paljassiemenisillä kasveilla. Käpyjen rakenteessa on kuitenkin huomattavia eroja eri havupuuryhmien välillä. Esimerkiksi mäntykasveilla puutuneet emisuomut ja ohuet peitinsuomut erottuvat kävyssä selvästi erillisinä osina, kun taas sypressikasveilla emi- ja peitinsuomut ovat täysin yhdiskasvuisia. Useilla havupuilla käpy on surkastunut yksisiemeniseksi. Tämäntyyppiset kävyt podokarpuskasveilla ja marjakuusikasveilla kehittyvät siemenen kypsyessä yleensä meheviksi koppisiemenisten kasvien hedelmiä muistuttaviksi rakenteiksi.
Mäntykasvin (tässä lännendouglaskuusi) käpy koostuu puutuneista emisuomuista ja ohuista peitinsuomuista.
Sypressikasvin käpy koostuu yleensä yhdiskasvuisten emi- ja peitinsuomun muodostamista käpysuomuista.
Marjakuusikasvin kävyn suomut ovat surkastuneet, ja ainoaa siementä ympäröi mehevä siemenvaippa.
Podokarpuskasvin kävyn mehevä osa voi muodostua sekä yhdiskasvuisista peitinsuomuista että siementä ympäröivästä vaipasta.
Luokittelu

Havupuut ovat paljassiemenisiä siemenkasveja. Ryhmän tarkka asema riippuu käytetystä luokittelusta. Havupuita on käsitelty muiden ohella heimona Coniferae, lahkona Coniferales, luokkana Pinopsida ja kaarena Pinophyta. Nykyisessä kladistisessa luokittelussa havupuiden muodostaman ryhmän nimityksenä saattaa olla Pinidae tai Coniferales.
Useiden geneettisten tutkimusten mukaan perinteisesti havupuina pidetyt heimot eivät tosiasiassa ole yhtenäinen ryhmä, eivätkä siten muodosta tieteellistä taksonia ollenkaan. Monissa tutkimustuloksissa paljassiemenisten kasvien lahko Gnetales, jota ei ole perinteisesti pidetty havupuihin kuuluvana, sijoittuu havupuiden mäntykasvien heimon sisarryhmäksi mäntykasvien ja muiden havupuiden väliin. Tällöin havupuut eivät olisi nykyluokittelun mukainen yksisyntyinen eli monofyleettinen ryhmä ilman Gnetales-lahkon kasveja. Eräät tutkijat ovatkin tämän nojalla määritelleet Gnetales-ryhmän kasvitkin havupuiksi.
Luokittelu > Lahkot ja heimot

Nykyisin elävät havupuut jaetaan kasvien luokitusta kehittäneen Angiosperm Phylogeny Groupin mukaan kahteen lahkoon ja kuuteen heimoon. Seuraava kaavio esittää niiden sukulaisuussuhteet.
Mäntykasvit eroavat sekä perimältään että ulkomuodoltaan selvästi kaikista muista havupuista. Mäntykasvien heimo onkin nykyisistä havupuuheimoista basaalisin, mikä tarkoittaa sen eronneen havupuiden yhteisestä kehityslinjasta ensimmäisenä.
Tutkijoiden keskuudessa on ollut useita näkemyksiä havupuiden jaottelusta lahkoihin. Angiosperm Phylogeny Groupin käyttämässä luokituksessa perinteisesti havupuihin sisällytetyt kasviheimot jaetaan kahteen lahkoon; Pinales-lahkoon kuuluu ainoastaan mäntykasvien heimo ja suureen Cupressales-lahkoon kuuluvat kaikki muut viisi havupuuheimoa. Joissakin luokituksissa toisilleen läheistä sukua olevat araukariakasvit ja podokarpuskasvit on erotettu Cupressales-lahkosta erilliseen Araucariales-lahkoon. Toisissa luokituksissa kaikki nykyisin elävät havupuuheimot sisällytetään Pinales-lahkoon.
Myös havupuuheimojen lukumäärästä on eroavia näkemyksiä. Esimerkiksi rypälekuusten suku (Cephalotaxus) voidaan erottaa marjakuusikasveista erilliseksi Cephalotaxaceae-heimoksi, tai lapakkapuiden suku (Phyllocladus) voidaan erottaa podokarpuskasveista Phyllocladaceae-heimoksi. Lisäksi nykyisen sypressikasvien heimon suvut jaettiin yleisesti sypressikasvien heimoon ja suosypressikasvien heimoon (Taxodiaceae), kunnes geneettiset tutkimukset osoittivat jaon perusteettomaksi.
Luokittelu > Fossiiliset havupuuryhmät

Nykyisin elävien heimojen lisäksi havupuihin on luokiteltu useita fossiileista tunnettuja esihistoriallisia kasveja, jotka muistuttivat rakenteellisesti ja morfologisesti nykyisiä havupuita, mutta eivät kuulu selkeästi mihinkään nykyiseen havupuuheimoon. Esimerkiksi Cheirolepidiaceae on mesotsooisella maailmankaudella elänyt kasviheimo, jonka katsotaan tutkijoiden keskuudessa varsin yksimielisesti kuuluvat havupuihin, sillä heimon kasvit muistuttavat ulkoisilta ominaisuuksiltaan ja rakenteeltaan suuresti erityisesti araukariakasvien ja sypressikasvien heimojen havupuita. Cheirolepidiaceae-heimon edustajat kuitenkin erottuvat omaksi ryhmäkseen näistä jo mesotsooisella ajalla olemassa olleista nykyisistä havupuuheimoista ainutlaatuisen monimutkaisen siitepölyn rakenteensa sekä poikkeuksellisen paksun kutikulansa vuoksi.
Voltziales on suuri joukko paleotsooisen kauden ja varhaisen mesotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joka on perinteisesti luokiteltu nykyhavupuista erilliseksi lahkoksi, mutta joka edustaa useiden tutkijoiden mielestä nykyisten havupuiden kantamuotoja. Voltziales-ryhmään luokitellut kasvit muistuttavat nykyhavupuita monin tavoin, mutta eroavat selvästi emikävyn kerrannaisen rakenteen puolesta. Monet tutkijat uskovat nykyisten havupuiden yksinkertaisempien käpysuomujen kehittyneen näiden käpyjen monisuomuisista rakenteista. Cordaitales on toinen joukko lähinnä paleotsooisen kauden paljassiemenisiä kasveja, joita eräät tutkijat pitävät myös havupuiden kantamuotoina, kun taas toiset tutkijat katsovat niiden edustavan havupuista erillistä kehityslinjaa. Cordaitales-ryhmän kasvit muistuttavat rakenteellisesti nykyhavupuita, mutta eroavat selvästi sekä hede- että emikäpyjensä rakenteen puolesta.
Levinneisyys

Havupuita esiintyy luonnossa kaikilla mantereilla Etelämannerta lukuun ottamatta. Havupuut ovat erityisen hallitsevina pohjoisen pallonpuoliskon viileänlauhkealla vyöhykkeellä, jota kutsutaankin usein pohjoiseksi havumetsävyöhykkeeksi. Viileänlauhkealla ilmastoalueella kasvaa kuitenkin havupuulajeista vain pieni osa, sillä lajirunsaus on suurimmillaan subtrooppisten ja trooppisten vyöhykkeiden ylänköalueilla.
Suomessa kasvaa luonnonvaraisena neljä lajia: mänty eli metsämänty (Pinus sylvestris), kuusi eli metsäkuusi (Picea abies), kataja eli kotikataja (Juniperus communis) ja euroopanmarjakuusi (Taxus baccata), sekä yleisesti istutettuna muiden muassa siperianlehtikuusi (Larix sibirica), euroopanlehtikuusi (Larix decidua), sembramänty (Pinus cembra), kanadantuija (Thuja occidentalis), japaninmarjakuusi (Taxus cuspidata) ja siperianpihta (Abies sibirica).
Korvaava elinympäristö

Voimajohtojen alle raivattu johtoaukea on tyypillinen korvaava elinympäristö.
Korvaava elinympäristö tai uusympäristö on sellainen elinympäristö, joka on ihmisen voimakkaasti muokkaama esimerkiksi rakentamisen tai viljelyn kautta. Nimi viittaa siihen, että tällaiset ympäristöt tarjoavat kasvi- ja eläinlajeille uuden elinympäristön, kun niiden luonnolliset elinympäristöt ovat vähentyneet.
Korvaavia elinympäristöjä ovat muun muassa junaratojen penkereet ja teiden pientareet sekä niiden muut reuna-alueet, lentokentät, ampuma-alueet, maa-ainesten ottoalueet, satamat, joutomaa-alueet ja voimajohtoaukeat. Niihin voidaan lukea myös esimerkiksi niittymäisiksi muuttuneet tai muutetut peltoheitot sekä linnoitusten vallit. Erityisen paljon Suomessa on tienpientareita, joita on yli 100 000 hehtaaria sellaisia, jotka niitetään vähintään kerran kasvukaudessa.
Korvaavat elinympäristöt edesauttavat uhanalaistuneiden luontotyyppien eliölajiston säilymistä, sillä ne toimivat lajiston turvapaikkoina, joista lajit voivat joskus levitä takaisin luonnonympäristöihin. Korvaavan elinympäristön kautta lajit voivat myös siirtyä alueelta toiselle. Esimerkiksi lämpimiin ilmansuuntiin antaville hiekkaisille ja vähäkasvisille tienpientareille voi kehittyä keto- ja nummimaisia kasviyhteisöjä, joista hyötyvät paikallisesti taantuneet paahdeympäristöjen hyönteislajit.
Heinolan maalaiskunnan vaakuna

Heinolan maalaiskunnan vaakuna (1968–1996)
Heinolan maalaiskunnan vaakuna on saanut aiheensa vuonna 1934 Tuusjärven kylästä Viikinäisistä löydetystä reenjalaksesta. Jalas on ajoitettu 9000 vuoden ikäiseksi, ja se on tiettävästi maailman vanhin säilynyt reenjalas maailmassa. Jalas on näytteillä Kansallismuseossa Helsingissä.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä paaluittain kaksi reenjalasta, joita yhdistää kaksi päällikkäistä poikkipuuta; kaikki hopeaa”. Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja se vahvistettiin käyttöön 1. lokakuuta 1968. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1997 Heinolan maalaiskunnan ja Heinolan kaupungin kuntaliitoksen yhteydessä.
Etionamidi

| --- | --- |


Etionamidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-etyylipyridiini-4-karbotioamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 536-33-4
ATC-koodi: J04AD03
PubChem CID: 2761171
DrugBank: DB00609
Kemialliset tiedot
Kaava: C8H10N2S 
Moolimassa: 166,25
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 164–166 °C (hajoaa)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: noin 30 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 2–3 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Etionamidi (C8H10N2S) on pyridiinijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina muille lääkeaineille vastustuskykyisen tuberkuloosin hoidossa. Etionamidi kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa etionamidi on keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee niukasti veteen ja alkoholeihin ja liukenee hyvin kuumaan asetoniin, dikloorietaaniin ja pyridiiniin. Etionamidi on aihiolääke, joka metaboloituu etionamidisulfoksidiksi. Tämä aineenvaihduntatuote on antibioottinen ja se estää mykobakteereja muodostamasta soluseinäänsä tarvitsemia mykolihappoja. Etionamidi on tehokas erityisesti Mycobacterium tuberculosis-lajia vastaan ja tehoaa myös eräisiin muihin saman suvun lajeihin. Etionamidi annetaan suun kautta tablettina. Sitä käytetään hoidettaessa muille antibiooteille resistenttejä tuberkuloosi-infektioita.
Haittavaikutukset

Tyypillisimmät etionamidin aiheuttamat haittavaikutukset ovat vatsakipu, huonovointisuus, oksentelu, ripuli ja painon aleneminen. Etionamidi läpäisee veri-aivoesteen ja pääsee keskushermostoon. Haittavaikutuksina voi ilmetä huimausta, uneliaisuutta ja heikkoutta. Jopa psykoottisia oireita on raportoitu.
Valmistus

Etionamidin synteesin ensimmäisessä vaiheessa dietyylioksalaatti kondensoituu emäksisissä olosuhteissa 2-butanonin kanssa. Muodostuva välituote reagoi syanoasetamidin kanssa ja tuotteeksi muodostuu 3-syano-4-karboetoksi-6-etyyli-2-pyridonia. Tämä yhdiste hydrolysoituu happamissa olosuhteissa 4-karboksi-6-etyylipyridoniksi. Reaktio fosforyylikloridin ja fosforipentakloridin ja etanolin kanssa johtaa etyyli-6-etyyli-2-kloori-isonikotinaattiin, joka pelkistetään vedyttämällä etyyli-6-etyyli-isonikotinaatiksi. Toiseksi viimeinen vaihe on reaktio ammoniakin ja fosforipentoksidin kanssa ja viimeinen vaihe on reaktio divetysulfidin kanssa, jolloin muodostuu tuotteeksi etionamidia.
Kortenaer-luokka

| Kortenaer-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 500 t (standardi) 3 900 t (kuormattu)
Pituus:  130,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,4 m
Syväys:  6 m
Koneteho:  2-akselinen COGOG: 2 x Rolls Royce Olympus TM 3B -kaasuturbiinia 51 600 shp  2 x Rolls Royce Tyne TM 1C -kaasuturbiinia 9 800 shp
Nopeus:  30/20 solmua
Miehistöä:  176-196
Aseistus
Meritorjunta:  1 x OTO Melara Compatto 76 mm/L62 -tykki 2 x neliohjuksista Harpoon-ohjusten laukaisualustaa 4 x 324 mm Mk46 -torpedoputkea 2 x Westland Lynx -helikopteria
Ilmatorjunta:  1 x kahdeksan ohjuksen Sea Sparrow -ilmatorjuntaohjusten laukaisualusta 1 x 30 mm Goalkeeper CIWS
Kortenaer-luokka oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston kahdentoista aluksen muodostama ohjusfregattiluokka, jonka alukset valmistettiin De Scheldessä ja Wilton-Fijenoordilla Alankomaissa 1978-1982. Aluksista myytiin kaksi Kreikkaan jo ennen valmistumista, missä ne muodostivat Elli-luokan. Myydyt alukset korvattiin Jacob van Heemskerck -luokan ilmatorjuntafregateilla.
Kahdeksan saman kaltaista alusta valmistettiin Saksassa Saksan laivastolle Bremen-luokkana.
Suunnittelu

Luokan alukset oli suunniteltu yleisfregateiksi, joiden tuli soveltua taisteluun pinta-aluksia, sukellusveneitä ja ilmauhkaa vastaan. Niiden voimanlähteenä oli COGOG-voimansiirto
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hr. Ms. Kortenaer | Royal Schelde, Vlissingen, Alankomaat | 8. huhtikuuta 1975 | 18. joulukuuta 1976 | 26. lokakuuta 1978 | palveluksesta 1997 Kreikan laivastolle nimellä Kountouriotis (F462) |
| Hr. Ms. Callenburgh | Royal Schelde | 2. syyskuuta 1975 | 26. maaliskuuta 1977 | 26. heinäkuuta 1979 | palveluksesta 1994 Kreikan laivastolle nimellä Adrias (F459) |
| Hr. Ms. Van Kinsbergen | Royal Schelde | 2. syyskuuta 1975 | 16. huhtikuuta 1977 | 24. huhtikuuta 1980 | palveluksesta 1995 Kreikan laivastolle nimellä Navarinon (F461) |
| Hr. Ms. Banckert | Royal Schelde | 25. helmikuuta 1976 | 30. syyskuuta 1978 | 29. lokakuuta 1980 | palveluksesta 1993 Kreikan laivastolle nimellä Aegaeon (F460) |
| Hr. Ms. Piet Hein | Royal Schelde | 28. huhtikuuta 1977 | 3. kesäkuuta 1978 | 14. huhtikuuta 1981 | palveluksesta 1998 Yhdistyneiden arabiemiirikuntien laivastolle nimellä Al Emirat |
| Hr. Ms. Pieter Florisz (F812) | Royal Schelde | 1. heinäkuuta 1977 | 15. joulukuuta 1979 | - | Kreikan laivastolle nimellä Elli (F450) |
| Hr. Ms. Witte de With (F813) | Royal Schelde | 13. kesäkuuta 1978 | 27. lokakuuta 1979 | - | Kreikan laivastolle nimellä Limnos (F451) |
| Hr. Ms. Abraham Crijnssen | Royal Schelde | 25. lokakuuta 1978 | 16. toukokuuta 1981 | 6. tammikuuta 1983 | palveluksesta 1997 Yhdistyneiden arabiemiirikuntien laivastolle nimellä Abu Dhabi |
| Hr. Ms. Philips van Almonde | Wilton-Fijenoord, Schiedam | 1. lokakuuta 1977 | 11. elokuuta 1979 | 2. joulukuuta 1981 | palveluksesta 2002 Kreikan laivastolle nimellä Themistokles (F465) |
| Hr. Ms. Bloys van Treslong | Wilton-Fijenoord, Schiedam | 5. toukokuuta 1978 | 15. marraskuuta 1980 | 25. marraskuuta 1982 | palveluksesta 2003 Kreikan laivastolle nimellä Nikoforos Fokas (F466) |
| Hr. Ms. Jan van Brakel | Royal Schelde | 16. marraskuuta 1979 | 16. toukokuuta 1981 | 14. huhtikuuta 1983 | palveluksesta 2001 Kreikan laivastolle nimellä Kanaris (F464) |
| Hr. Ms. Pieter Florisz (ex-Willem van der Zaan | Royal Schelde | 2. tammikuuta 1981 | 8. toukokuuta 1982 | 11. lokakuuta 1983 | palveluksesta 2001 Kreikan laivastolle nimellä Bouboulina (F463) |
Kortkerosin piiri

Kortkerosin piiri Komin tasavallan kartalla.
Kortkerosin piiri (ven. Корткеросский район, Kortkerosski raion, komiksi Кӧрткерӧс район, Körtkerös raion) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1939 perustetun piirin pinta-ala on 19 700 neliökilometriä. Asukkaita on 22 500 (vuonna 2009).
Korkerosin piiri sijaitsee Komin tasavallan eteläosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Knjažpogostin piiriin, koillisessa Uhtaan, idässä Ust-Kulomin piiriin, kaakossa Permin aluepiiriin, lounaassa Koigorodokin piiriin sekä lännessä Syktyvkariin ja Syktyvdinin piiriin.
Piiriin kuuluu 18 maalaiskuntaa: Bogorodsk, Bolšelug, Dodz, Keres, Kortkeros, Madža, Mordino, Namsk, Njobdino, Nivšera, Pezmeg, Podjelsk, Podtybok, Poztykeres, Priozjornyi, Ust-Lektšim, Storoževsk ja Vomyn. Hallinnollinen keskus on Kortkerosin kylä, josta on 48 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Syktyvkariin.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 71,7 % komeja, 22,3 % venäläisiä, 2,4 % ukrainalaisia ja 0,8 % valkovenäläisiä.
Talous perustuu metsävarojen käyttöön, lihan ja maidon tuotantoon sekä maataloustuotteiden jalostukseen.
Kortkerosin kylän itäpuolella sijaitsevan Korkerosin piirin Pezmegin maalaiskunnan alueella toimi vuosina 1937-1941 suuri, jopa 26 300 hengen Loktšimlag pakkotyöleirin (Gulag) hallinto. Pakkotyöläisillä teetettiin erityisesti metsätöitä. Leirille joutuneista useita tuhansia menehtyi, esimerkiksi ruuan puutteeseen. Leirin historiasta muistutetaan nykyisin muun muassa Komin kulttuurikartalla.
Paikallislehtenä ilmestyy komin- ja venäjänkielinen Zvezda (”Tähti”).
Aiheesta muualla

Kortkerosin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
nevozmožen: posjolok Adžerom Kortjerosskogo raiona spustja 75 let posle otkrytija otdelenija GULAGa (2012) (venäjäksi) (komionline.ru)
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Korpikimalainen

| Korpikimalainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Pistiäiset Hymenoptera
Alalahko::  Hoikkatyviset Apocrita
Osalahko::  Myrkkypistäiset Aculeata
Yläheimo::  Mesipistiäismäiset Apoidea
Heimo::  Aitomehiläiset Apidae
Alaheimo::  Apinae
Tribus::  Bombini
Suku::  Kimalaiset Bombus
Alasuku::  (Pyrobombus)
Laji::  cingulatus
Kaksiosainen nimi
 Bombus cingulatus  Wahlberg, 1854 
Katso myös
   Korpikimalainen Wikispeciesissä   Korpikimalainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korpikimalainen (Bombus cingulatus) on kimalaisiin kuuluva mesipistiäislaji.
Koko ja ulkonäkö

Korpikimalainen on pienikokoinen kimalainen, jonka keskiruumiin etu- ja takareuna ovat ruskeakarvaiset ja takaruumiin kärki valkoinen. Koirailla keskiruumis saattaa olla kokonaan ruskea. Ruskeaa väriä voi olla myös takaruumiin tyviosassa. Laji saattaakin muistuttaa hyvin paljon kartanokimalaista. Kuningattaren keskiruumiin takimmainen selkäkilpi on kuitenkin kyhmyinen ja koiraan tuntosarven kolmas jaoke on lyhyempi kuin viides jaoke. Työläisten ja koiraiden ruumiin pituus on 8–16 mm ja kuningatarten 14–18 mm.
Levinneisyys

Korpikimalainen on pohjoisen havumetsätaigan laji, jonka levinneisyys ulottuu Skandinaviasta Venäjän Tyynenmeren rannikolle. Tarkka levinneisyys on huonosti tunnettu, sillä laji sekoittuu helposti kartanokimalaiseen. Suomessa se on yleisimmillään Pohjois-Pohjanmaalta Pohjois-Karjalaan ja Etelä-Lappiin. Pohjoisempana Lapissa se on paikoittainen. Sen sijaan Etelä- ja Länsi-Suomesta korpikimalainen puuttuu kokonaan.
Elinympäristö ja elintavat

Korpikimalainen elää metsissä, soilla ja niityillä. Se pölyttää etenkin mustikkaa, vadelmaa ja muita marjoja. Lajin elintapoja ei juuri tunneta.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Korpikimalainen (Bombus cingulatus)
Artdatabanken (ruotsiksi)
ITIS: Bombus cingulatus (englanniksi)
UniProt: Taxonomy -  Bombus cingulatus (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Bombus cingulatus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3356042  Wikispecies: Bombus cingulatus  BOLD: 32089  CoL: MFG5  EoL: 1065299  EUNIS: 254021  Fauna Europaea: 231866  Fauna Europaea (new): 6b2b8669-13b7-4de2-8525-964c831c69ba  GBIF: 1340509  iNaturalist: 740887  ITIS: 714884  NCBI: 130685  Observation.org: 164895  Open Tree of Life: 635626  Laji.fi: MX.204747
Heinolainen

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Heinolainen oli Heinolassa vuosina 1922–1941 ilmestynyt sanomalehti.
Edistyspuolueen äänenkannattajaksi perustettu Heinolainen pyrki olemaan itähämäläinen uutislehti. Se menestyi paremmin kuin Heinolan Sanomat, mutta jäi kilpailussa jälkeen sysmäläisestä Itä-Hämeestä. Heinolaisen kirjapaino tuhoutui talvisodan ilmapommituksessa, minkä jälkeen lehden omistajat sopivat sen yhdistämisestä Itä-Hämeeseen.
Lehti ilmestyi  aluksi kahdesti ja vuodesta 1926 lähtien kolmesti viikossa. Sen päätoimittajina työskentelivät Kustaa Vilho Helander (1922–1923) ja Antti Kauppi (1924–1941).
Aiheesta muualla

Heinolainen digitoituna kansalliskirjastossa
Korvakäytävä

Korvakäytävä (meatus acusticus externus) kuuluu ulkokorvaan yhdessä korvalehden kanssa. Korvakäytävää pitkin äänet siirtyvät paine värähtelyinä tärykalvon värähtelyiksi. Korvakäytävässä on korvavaharauhasia, jotka kuuluvat ihon rauhasiin. Korvavaharauhaset erittävät korvavahaa eli vaikkua, jonka tehtävänä on suojella korvakäytävän ihoa ja pitää hyönteiset loitolla. Korvavaha siirtyy normaalisti ulos korvakäytävästä korvakäytävän pintaepiteelin uusiutuessa. Korvakäytävän tuntohermona toimii muiden toimintojensa ohella kymmenes aivohermo eli vagushermo eli kiertäjähermo.
Sulo Heino

Sulo Heino (14. joulukuuta 1908 Tuusula – 24. huhtikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen moukarinheittäjä.
Heino sijoittui Berliinin 1936 olympialaisten moukarinheitossa kymmenenneksi. Hän edusti seuratasolla Helsingin Kisa-Veikkoja. Helsingin Tarmoa, Viipurin Voimailijoita, Viipurin Urheilijoita ja Järvenpään Jymyä. Hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1937 ja saavutti SM-hopeaa vuosina 1939, 1942, 1946 ja 1949 sekä SM-pronssia vuosina 1936, 1938, 1940 ja 1943. Hän voitti TUL:n mestaruuden vuonna 1935. Hän edusti Suomea vuosina 1939–1949 viidessä maaottelussa ja saavutti niissä kolme voittoa.
"Suli" Heinon henkilökohtainen ennätys moukarinheitossa oli 53,60 m vuodelta 1940.
Aiheesta muualla

Sulo Heino Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Miesten moukarinheiton Suomen mestarit
Heinolan Lehti

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Heinolan Lehti oli Heinolassa vuosina 1912–1918 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjapainonomistaja Kustaa Helanderin perustama Heinolan Lehti oli sitoutumaton pikkulehti, joka ilmoitti toimivansa paikkakuntansa ja sitä ympäröivän maaseudun hyväksi. Vuonna 1916 lehden taustalle perustettiin osakeyhtiö, ja se ilmoittautui nuorsuomalaiseksi. Sisällissodan jälkeen Heinolan Lehti yhdistettiin Heinolan Sanomiin. Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden vastaavina toimittajina ja päätoimittajina työskentelivät Kustaa Helander (1912–1917) ja Lauri Apala (1917–1918).
Aiheesta muualla

Heinolan Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Kortepohjan ylioppilaskylä

Ylioppilaskylän MNOP-kerrostalot Emännäntiellä.
Kortepohjan ylioppilaskylä on Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan omistama asumislähiö Jyväskylän Kortepohjassa noin kaksi kilometriä kaupungin keskustasta.
Ylioppilaskylä on osa arkkitehti Bengt Lundstenin suunnittelemaa Kortepohjan asuinaluetta. Talojen rakentaminen aloitettiin vuonna 1967. Vuosina 1968–1975 valmistui yhteensä 16 rakennusta ja keskusrakennus, jonne sijoitettiin muun muassa asukastoimisto ja opiskelijaravintola Rentukka. Kylää täydennettiin kahdella asuinrakennuksella vuonna 1989.
Ylioppilaskylän päättävänä elimenä toimii asukasneuvosto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kortepohjan ylioppilaskylä Wikimedia Commonsissa
Ylioppilaskylän viralliset sivut