J. K. Paasikiven päiväkirjat
Julkaisuhistoria > Vuosien 1944–1956 päiväkirjat

| J>  K. Paasikiven päiväkirjat 1944–1956 |
| --- | --- |
 Ensimmäinen osan kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. K. Paasikivi toim. Yrjö Blomstedt ja Matti Klinge
Kansitaiteilija:  Pekka Loiri
Genre:  historiallinen päiväkirja
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1985 (osa 1), 1986 (osa 2)
Sivumäärä:  718 + 736
ISBN:  951-0-13291-8 (osa 1) 951-0-13349-3 (osa 2)

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Paasikiven kuoltua hänen perunkirjoituksestaan vastanneen KOP:n notariaattiosaston sihteeri Marja Maunu puhtaaksikirjoitti sodanjälkeiset päiväkirjat vapaa-aikoinaan presidentin lesken Alli Paasikiven pyynnöstä, ja puolitoista vuotta kestänyt urakka valmistui vuoteen 1958 mennessä. Alli Paasikivi näytti yli 3 000 konekirjoitusliuskaa vuonna 1959 yleisen historian professori Arvi Korhoselle, joka toimitti niistä 250-sivuisen käsikirjoituksen. Käsikirjoituksen lukenut presidentti Urho Kekkonen ei toivonut sen julkaisua, ja myös Alli Paasikivi tuli itsenäisesti samaan johtopäätökseen. Koska presidentti Paasikivi paljasti päiväkirjoissa todelliset, kielteiset ajatuksensa Neuvostoliitosta, niiden julkaisua pidettiin ulkopoliittisesti vaarallisena, varsinkin äskettäisen yöpakkaskriisin vuoksi. Kekkonen pyysi vuonna 1964 silloista opetusministeriä Reino Oittista selvittämään mahdollisuuksia päiväkirjojen julkaisuoikeuksien hankkimiseksi valtiolle, mahdollisesti voidakseen salata ne.
Paasikivi oli testamentannut päiväkirjojen tekijänoikeudet vaimolleen, ja vuonna 1960 kuollut Alli Paasikivi puolestaan määräsi omassa testamentissaan ne pidettäviksi salaisina 25 vuoden ajan oman kuolemansa jälkeen. Vuodesta 1944 alkaneita päiväkirjoja ja Marja Maunun niistä puhtaaksikirjoittamaa versiota säilytettiin heinäkuuhun 1985 saakka KOP:n Aleksanterinkadun konttorin suljetussa tallelokerossa, minkä jälkeen ne siirtyivät presidentin kahdelle lapsenlapselle, Ruotsissa asuneelle lääketieteen tohtori Juhani Paasikivelle ja Britanniassa asuneelle rouva Sinikka Couchmanille, jotka päättivät julkaista ne. Juhani Paasikivi oli J. K. Paasikiven vanhemman pojan Juhana Paasikiven poika ja Couchman nuoremman pojan Varma Paasikiven tytär.
WSOY julkaisi vuosien 1944–1956 päiväkirjat kahdessa osassa vuosina 1985 ja 1986 nimellä J. K. Paasikiven päiväkirjat 1944–1956, ensimmäisen osan ulottuessa huhtikuuhun 1949 saakka. Kustannussopimus perikunnan kanssa tehtiin jo kesällä 1984, jolloin kukaan ei ollut vielä nähnyt tallelokeron sisältöä. Toimitustyöstä vastasivat Paasikivi-seuraan kuuluneet professorit Yrjö Blomstedt ja Matti Klinge, joista jälkimmäistä Juhani Paasikivi oli pyytänyt tehtävään. Pohjana käytettiin Marja Maunun puhtaaksikirjoittamaa versiota, jota paikoin verrattiin Paasikiven omiin merkintöihin. Vieraskielisten lainausten suomentamiseen osallistuivat Eino Koponen (venäjä) ja Kari Vähäpassi (muut kielet). Ensimmäinen osa ilmestyi marraskuussa 1985 ja sitä myytiin lähes 50 000 kappaletta. Teoksen toisen osan loppuun liitettiin lähes 200-sivuinen henkilöhakemisto.
Neuvostoliiton kommunistinen puolue (NKP) oli loppuvuonna 1984 päässyt selville päiväkirjojen salassapitoajan umpeutumisesta ja halusi estää niiden julkaisun, koska niiden sisältämien paljastusten pelättiin voivan haitata Suomen ja Neuvostoliiton suhteita. Puoluejohtaja Konstantin Tšernenkon määräyksestä Moskovasta Suomeen tammikuussa 1985 lähetetty lähetystöneuvos Viktor Vladimirov varoitti asiasta presidentti Mauno Koivistoa, pääministeri Kalevi Sorsaa ja muita Suomen johdon edustajia. Neuvostoliittolaisten käsitys päiväkirjojen tulenarkuudesta perustui Kekkoselta aikanaan saatuihin tietoihin. Presidentti Koivisto luki hänelle toimitetun päiväkirjajulkaisun käsikirjoituksen etukäteen ja vetosi elokuussa 1985 kustantajaan, toimittajiin ja perikuntaan, jotta sitä ei julkaistaisi suurelle yleisölle. Koivisto ehdotti, että Valtion painatuskeskus ostaisi päiväkirjojen julkaisuoikeudet ja jättäisi ne toistaiseksi julkaisematta, mutta ehdotukseen ei suostuttu. Päiväkirjojen toimittajat Blomstedt ja Klinge osoittivat Koivistolle, ettei tällä ollut keinoja estää päiväkirjojen julkaisua, vaikka hän olisi ollut asiaan kuinka tyytymätön. Lopulta Koivisto kirjoitti NKP:n uudelle pääsihteerille Mihail Gorbatšoville, että julkaisun estämisestä oikeustoimilla olisi luultavasti enemmän haittaa kuin sen sallimisesta.