Suojeluskuntaselkkaus
Suojeluskuntaselkkaus

Suojeluskuntaselkkaus alkoi, kun torstaina 9. kesäkuuta 1921 Hufvudstadsbladetissa julkaistiin nimimerkin v.G:n kirjoittama artikkeli nimeltään "Skall Finland ingå i ett baltiskt förvarsförbund?" (suom. Meneekö Suomi mukaan Baltian puolustusliittoon?). Tuolloin Hufvudstadsbladetin poliittinen kanta oli ehdottomasti oikeistolainen, ja se myötäili myös monissa asioissa äärioikeistoa.
Kirjoituksessa Helsingin suojeluskuntapiirin päällikkö, kenraalimajuri Paul von Gerich arvosteli hallituksen harjoittamaa reunavaltiopolitiikkaa ja varoitti sitomasta Suomea Baltian ja Puolan maiden kohtaloihin. Reunavaltiopolitiikassa Suomi haki poliittista ja sotilaallista yhteistyötä Itämeren alueen maiden kanssa. Kirjoituksellaan Gerich onnistui tölväisemään ja loukkaamaan Baltian ja Puolan lisäksi Saksaa, Ranskaa ja Italiaa. Näin ollen kyseisten maiden Helsingissä oleskelleet diplomaattiset edustustajat loukkaantuivat ja vaativat hyvitystä Suomen hallitukselta. He olivat saaneet selville kuka oli nimimerkin "v.G." takana.
Ulkoasiainministeri Rudolf Holsti yritti vähätellä tapahtumaa ja viittasi suojeluskuntajärjestön itsenäiseen asemaan. Diplomaatit eivät tyytyneet tähän selitykseen, vaan vaativat hallitusta asettamaan Gerichin yksityishenkilön asemaan, jonka ominaisuudessa tämä olikin kirjoittanut artikkelin. Hallitus päätti varjella Suomen vielä vaatimattomia ulkomaansuhteita erottamalla Paul von Gerichin tehtävästään. Päätöksen tekivät Vennolan hallituksen neljä ministeriä, joiden joukossa oli myös Heikki Ritavuori. Erottamista perusteltiin myös sillä, ettei Suomi halunnut vaarantaa seuraavalla viikolla Genevessä alkanutta Kansainliiton Ahvenanmaan-kysymyksen käsittelyä, jota saattaisi häiritä Suomen riitely useiden Euroopan maiden kanssa.
Periaatteessa yksinkertaiselta vaikuttanut tilanne kuitenkin vain paheni entisestään, kun Suojeluskuntain ylipäällikkö Georg Didrik von Essen kieltäytyi erottamasta Paul von Gerichiä. Essen kieltäytyi noudattamasta hallituksen antamaa käskyä, koska se hänen mielestään loukkasi suojeluskunta-asetusta, joka takasi järjestölle itsenäisyyden. Essen ei vastustanut erottamispäätöstä, mutta ei hyväksynyt sen esittämistapaa. Hallitus ei suostunut muuttamaan päätöstään, ja tasavallan presidentti K. J. Ståhlbergkin puuttui tapaukseen. 20. kesäkuuta Ståhlberg erotti von Essenin tehtävästään ja nimitti tämän tilalle sotaväen esikuntapäällikön, kenraalimajuri Karl Emil Bergin. Berg kuitenkin joutui kollegoidensa taholta niin kovan painostuksen kohteeksi, ettei enää kestänyt ristiriitaista tilannetta, vaan ampui itsensä.
Muutamassa viikossa syntyi avoin konflikti itsenäisen Suojeluskuntajärjestön ja hallituksen välille. Suojeluskunta-aktivistit hätäkokoustivat muun muassa kenraali Gustaf Mannerheimin luona Kaivopuistossa. Nämä suojeluskuntalaiset katsoivat, että oli tilanne uhkasi päättyä enemmän tai vähemmän onnistuneeseen vallankaappaukseen. Maassa alkoi kiertää huhupuheita suojeluskuntien toteuttamasta mahdollisesta vallankaappauksesta, ja hallitus huolestui entisestään. Erityisesti Ritavuori piti huolestuttavana, että hallitusvallan ulkopuoliset asevoimat uhkasivat maan johtoa ja järjestelmää.
Lopulta suojeluskuntalaisten suuresti arvostama entinen valtionhoitaja, Kansallisen Kokoomuksen P. E. Svinhufvud onnistui rauhoittamaan tilanteen ja sai suojeluskunta-aktivistit luopumaan radikaaleista ratkaisusuunnitelmista. Kriisi saatiin ratkaistuksi vasta syksyllä. Tärkeimmäksi ratkaisukeinoksi katsottiin Suojeluskuntain ylipäällikön vaihtaminen. Suojeluskuntalaiset, aktivistit ja oikeisto kannattivat ehdottomasti Mannerheimiä tähän tehtävään, mutta Ståhlberg ei halunnut antaa Mannerheimin haltuun eräänlaista yksityisarmeijaa.
Lopulta tilanteen ratkaisi Kansallisen Edistyspuolueen Heikki Ritavuori, joka puoluetoverinsa, Tampereen suojeluskuntapiirin edustajan Sulo Heiniön avustuksella rakensi yksittäisiä vuorosanoja myöten suunnitellun ratkaisusuunnitelman yhdessä maltillisten suojeluskuntalaisten kanssa. Suunnitelman avulla uudeksi Suojeluskuntain ylipäälliköksi nimitettiin jääkärieverstiluutnantti Lauri Malmberg. Tämä ratkaisu hämmensi erityisesti radikaaleimpia suojeluskuntalaisia, mutta samalla tyydytti suojeluskuntapiirejä yleisesti, koska Malmberg oli alun perin jääkäri ja hyvissä väleissä aktivistipiirien kanssa. Ratkaisu sai monet radikaalit oikeiston kannattajat kuitenkin vihaisiksi, koska he katsoivat että Mannerheimiä nöyryytettiin jättämällä tämä jälleen kerran paitsioon. Suojeluskuntaselkkauksen ratkaisu oli yksi Mannerheimin uran nöyryyttävimmistä tapahtumista.
Monet aktivistit vannoivat kostoa Mannerheimin sivuuttamisen takia. Esimerkiksi kaksi päivää Malmbergin nimityksen jälkeen Loviisan suojeluskunnan johtoon kuulunut Léon Biaudet piti Loviisan suojeluskuntatalolla puheen, jossa kysyi:
»Kutka lähtevät seuraamaan kenraali Mannerheimia ja ajamaan pois vallasta presidentin, joka istuu virassaan leipänsä vuoksi, sekä myöskin hallituksen, jonka muodostavat onnenonkijat?»
Biaudet'n puhe viittasi selvästi vallankaappausmahdollisuuteen. Myös uhmaa tuotiin julki Porvoon torilla, jossa vanha aktivisti, paroni Gustaf Adolf Silfverhjelm piti puheen, jossa katsoi selkkauksen tuoneen häpeää suojeluskunnille, sen kunniapäällikölle Mannerheimille ja maan valkoiselle väestölle. Porvoon torin kokoukseen osallistui 2500 ihmistä, jotka lähettivät kokouksen jälkeen ajan tavan mukaisesti kannustavan sähkeen kenraali Mannerheimille.
Lopulta tilanne päätettiin painaa villaisella, eikä hallituksen piirissä katsottu tarpeelliseksi ärsyttää enempää suojeluskunta-aktivisteja. Tästä syystä esimerkiksi Ritavuoren kirjoitus, jossa perusteltiin miksei Mannerheim olisi sopinut ylipäällikön tehtäviin ja kannatettiin valtiovallan johtamia suojeluskuntia, päätettiin jättää julkaisematta Helsingin Sanomissa.