stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hotelli Kleineh

| Hotelli Kleineh> Goviniuksen talo |
| --- | --- |
 Kleinehin hotelli ennen vuotta 1910.
Osoite:  Pohjoisesplanadi 9
Sijainti:  Kruununhaka, Helsinki
Koordinaatit:  60°10′05.0″N, 024°57′13.9″E
Rakennustyyppi:  liikerakennus
Valmistumisvuosi:  1819
Suunnittelija:  Pehr Granstedt
Rakennuttaja:  H. J. Govinius
Omistaja:  Helsingin kaupunki
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  rappaus
 Rakennettiin asuintaloksi. Hotelli ja ravintola toimivat rakennuksessa vuosina 1851–1935. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Satamarata Eteläsatamassa Kauppatorin kohdalla. Taustalla vasemmalla Hotelli Kleineh, 1907.
Hotelli Kleineh oli saksalaissyntyisen Louis Kleineh'n vuonna 1851 Helsinkiin perustama hotelli, jota pidettiin aikoinaan kaupungin hienoimpana. Kleineh johti vielä kymmenen vuotta samanaikaisesti Seurahuonetta mutta keskittyi vuodesta 1861 kadun toisella puolella olleeseen omaan hotelliinsa. Hotelli sijaitsi Kauppatorin varrella Pohjoisesplanadi 9:ssä.
Vuosikymmeniä Helsingin hotelli- ja ravintolaelämässä vaikuttaneen ravintolakuningas Kleineh'n hotellissa vietettiin muun muassa Fredrik Cygnaeuksen 50-vuotispäivää vuonna 1857 ja perustettiin Nyländska Jaktklubben vuonna 1861. Hotellin ravintolassa järjestivät monet yhdistykset kokouksiaan.
Kleineh'n kuoltua vuonna 1874 hotellia piti hänen leskensä, ja vielä 1900-luvun alkupuolella se säilytti maineensa. Hotellin viimeinen omistaja oli latvialainen Heinrich Bitte, joka hoiti yritystä vuoteen 1935, jolloin Helsingin kaupunki osti rakennuksen. Sittemmin hotellirakennukseen sijoittui kaupungin kiinteistövirasto.
Nykyisin rakennus on remontoitu osaksi torikorttelit-kokonaisuutta, ja siinä toimii muun muassa ravintoloita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hotelli Kleineh Wikimedia Commonsissa
"Häviävä Helsinki". Kleineh'n hotelli, Helsingin Sanomat, 04.03.1935, nro 61, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Luettelo lintukirjoista

Tämä luettelo lintukirjoista sisältää määritysoppaita ja kirjoja lintujen levinneisyydestä, lintujen elintavoista, lintuja koskevasta kansanperinteestä ja lintuharrastuksesta. Pääpaino on suomen kielellä julkaistuissa kirjoissa, mutta mukana on myös muilla kielillä julkaistuja suomalaisia lintukirjoja sekä suppea valikoima merkittäviä Suomen ulkopuolisten alueiden lintuja käsitteleviä muunkielisiä kirjoja. Pienten paikkakuntien linnustoselvitykset, yksittäiset tieteelliset tutkimukset, tutkimuslaitosten sisäiset julkaisut ja vain yksittäistä lajia koskevat teokset eivät sisälly luetteloon.
Lisää lintukirjoja on lueteltu lajikohtaisten sekä muun muassa muuttoa ja rengastusta käsittelevien artikkelien yhteydessä.
Muilla kielillä

Alderton, David & Barrett, Peter 2006: Birds of the World. – Southwater. Kiina.
Aubudon, John James 1827–1838: The Birds of America.  - Yhdysvallat. ISBN 951-35-4989-5
Bruun, Bertel 1970: The Hamlyn Guide to Birds of Britain and Europe. - Hamlyn. Verona. ISBN 0-601-07065-8
Chansigaud, Valérie 2009: The History of Ornithology. - New Holland Publishers. Mame, Ranska. ISBN 978-1-84773-433-4
Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa.  – Oxford University Press.
Cramp, Stanley (toim.) 1992: The Birds of the Western Palearctic. Vol. VI Warblers. - Oxford University Press.
Forshaw, Joseph M. & Cooper, William T. 1977: Parrots of the World. - T.F.H. Publications, Inc. New Jersey. ISBN 0-87666-959-3
Forsman, Dick (toim. Jörgen Palmgren) 1984: Rovfågelsguiden: bestämning av rovfåglar – art ålder och kön. Lintutieto, Suomen Lintutieteellinen Yhdistys. (ruotsiksi) ISBN 951-95560-4-4
von Haartman, Lars 1969: The Nesting Habits of Finnish Birds I. Passerines. - Societas Scientiarum Fennica. Vol 32. Helsinki.
Hortling, Ivar 1929-31: Ornithologisk handbok. - Helsingfors.
Hortling, Ivar 1945: Lilla fågelboken I. - Oy Tilgmann Ab. Helsingfors.
Jonsson, Lars 1992: Birds of Europe with North Afica and the Middle East. - Christopher Helm (Publishers) Limited. Wallington. ISBN 0-7136-8096-2
Mikkola, Heimo 1983: Owls of Europe. - T & A D Poyser LTD. Staffordshire, Englanti. ISBN 0856610348
Perrins, Christopher M. (toim.) 1994: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. – Oxford University Press. ISBN 0-19-854679-3
Proctor, Noble S. & Lynch, Patrick J. 1993: Manual of Ornithology. - Yale University. New Haven.
Aiheesta muualla

Suomenkieliset lintuharrastus ja -tietokirjat roimalanpisara.com.
Slimane Moula

Slimane Moula vuonna 2023.
Slimane Moula (arab. سليمان مولا‎; s. 25. helmikuuta 1999) on algerialainen keskimatkojen juoksija.
Moula kilpaili 400 metrin juoksussa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2018. Vuonna 2019 hän voitti 400 metrillä Algerian-mestaruuden. Sittemmin hänen päälajinaan on ollut 800 metrin juoksu. Toukokuussa 2022 hän alitti kahdesti ajan 1.45; jälkimmäinen tulos oli Ostravassa juostu 1.44,19. Kesäkuussa 2022 hän voitti Afrikan-mestaruuden ajalla 1.45,59. Kesäkuun lopulla hän voitti Tukholmassa timanttiliigan osakilpailun ajalla 1.44,60. Muutamaa päivää myöhemmin hän voitti Välimeren kilpailuissa kultaa 4 × 400 metrin viestissä. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän voitti alkueränsä ajalla 1.44,90 ja välieränsä ajalla 1.44,89 sekä sijoittui loppukilpailussa viidenneksi ajalla 1.44,85. Hän voitti Dohan timanttiliigan kilpailun toukokuussa 2023. Hän sijoittui viidenneksi Budapestin MM-kilpailuissa 2023 ajalla 1,44,95. Pariisin olympialaisissa 2024 hän karsiutui 800 metrin keräilyerissä. Hän juoksi lyhyiden ratojen (eli käytännössä sisäratojen) Algerian ennätyksen 1.45,11 Metzissä helmikuussa 2025.
Omat ennätykset

400 metriä: 45,96 (Jesolo 10.6.2018)
800 metriä: 1.43,38 (Pariisi 9.6.2023)
Lee Smolin

Lee Smolin vuonna 2004
Lee Smolin (s. 1955) on yhdysvaltalainen fyysikko. Smolin epäilee nykyfysiikan valtavirtana olevaa säieteoriaa, ja myös kvanttiteoriaa, jonka muotoilua matemaattisiksi kaavoiksi hän ei pidä tyydyttävänä.
Koulutus, ura ja perhe

Smolin opiskeli Hampshire Collegessa merkittävän fyysikon Herb Bernsteinin ohjauksessa. Teoreettisen fysiikan tohtoriksi hän valmistui Harvardin yliopistosta. Hän toimi useissa yliopistoissa ja vieraili myös eurooppalaisissa yliopistoissa, kuten Oxfordissa, Cambridgessa ja Rooman yliopistossa. Sen jälkeen hän muutti Kanadaan työskentelemään teoreettisen fysiikan Perimeter Instituteen, jonka perustamisessa hän oli mukana.
Smolinin äiti Pauline Smolin on näytelmäkirjailija ja isänsä Michael Smolin on ympäristö- ja prosessi-insinööri. Hänen veljensä David M. Smolin on professorina Cumberlandin oikeustieteellisessä tiedekunnassa Samfordin yliopistossa Alabamassa. Hänen puolisonsa on juristi Dina Graser.
Teorioita

Smolin on esittänyt teorioita liittyen kvanttigravitaatioon. Kvanttigravitaation tarkoitus on yhdistää kaksi fysiikan pääteoriaa. Hänen mielestään silmukkakvanttigravitaatio ja säieteoria voivat olla saman teorian eri puolia. Smolin tunnetaan parhaiten ajatuksesta, jonka mukaan mustan aukon synty luo uuden maailmankaikkeuden jonnekin maailmankaikkeutemme taakse, meille tuntemattomiin ulottuvuuksiin.
Kirjassaan Kvanttipainovoima Smolin kuvaa kansantajuisesti yrityksiä yhdistää kvanttiteoria ja yleinen suhteellisuusteoria 1960-luvulta lähtien. Smolin tarkastelee esimerkiksi Wheeler–DeWitt-yhtälöä, jolle on aikaisemmin ollut vaiketa löytää ratkaisua, mutta jolle Smolin on löytänyt äärettömän määrän tarkkoja ratkaisuja.
Aika ja avaruus on ajateltu Newtonista lähtien jatkuviksi. Tämän Smolin kiistää ja väittää aika-avaruutta kvantittuneeksi: on olemassa sekä pienin aika, Planckin aika, että pienin pituus, Planckin pituus.
Säieteorian ja yleisen suhteellisuusteorian heikkoudeksi Smolin laskee riippuvuuden oletetusta tausta-avaruudesta. Hänen mukaansa ajan ja avaruuden pitää päinvastoin rakentua teoriasta. Näitä rakennuspalikoita ovat äärimmäisen pienet silmukat. Toisiinsa lomittuneet ja kietoutuneet silmukat muodostavat spinverkon. Nämä alkeispinta-alat ja -tilavuudet ovat vain Planckin mittojen kokoisia. Kaukaa katsoen niiden muodostama rakenne näyttää sileältä ja jatkuvalta, jollaisena me ajan ja avaruuden koemme.
Säikeet, jotka ovat Planckin pituuteen verrattuna suuria, saattavat vastata spinverkossa eteneviä aaltoja. Näin silmukkapainovoima muodostaisi tausta-avaruuden säikeille.
Smolinin mielipiteet ovat herättäneet laajaa väittelyä fyysikoiden keskuudessa. Eräs johtavista säieteoreetikoista Joseph Polchinski on arvostellut Smolinin teoksessaan The Trouble with Physics esittämiä ajatuksia.
Teoksia

The Life of the Cosmos, 1999.
Kvanttipainovoima.  ((Three roads to quantum gravity: A new understanding of space, time and the universe, 2001.) Tieteen huiput)  Suomentanut Risto Varteva. Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-26895-X
The Trouble With Physics: The Rise of String Theory, the Fall of a Science, and What Comes Next. Houghton Mifflin. 2006. ISBN 978-0-618-55105-7. ("Paras tieteestä maallikoille kirjoitettu kirja, jonka olen koskaan lukenut... Lue tämä kirja. Kaksi kertaa." Sunday Times)
Aiheesta muualla

Polchinski's answer to Smolin's answer to Polchinski's review of Smolin's book  (Arkistoitu – Internet Archive)
Lee Smolinin kvanttigravitaatiosivusto Internet Archivessa
A list of many of Smolin's published works (Arkistoitu – Internet Archive)
A debate of the merits of string theory between Smolin and Brian Greene, from National Public Radio
The Trouble with Physics Smolin's book website. Almost his new homepage.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Afrikan esihistoria

Afrikan esihistoria kuvaa Afrikassa esihistorian aikana tapahtuneita ilmiötä.
Afrikka on ihmiskunnan alkukoti, ja arkeologiset löydöt vahvistavat, että se on ollut nykyihmisten ja heidän edeltäjiensä asuttama ainakin neljä miljoonaa vuotta.
Kivikausi

Noin 16 000-12 000 vuotta sitten Marokon luoteisosasta Tunisian koillisosaan  ulottuvalla alueella elivät iberomaurusiaanit eli oranilaiset. Tuona aikana alueen ilmasto oli aiempaa kosteampaa. Iberomaurusiaanit valmistivat kivestä hamarallisia keihään- ja nuolenkärkiä sekä jauhinkiviä, joita on saatettu käyttää siementen murskaamiseen. He tekivät työkaluja myös luusta, jotka olivat taitavasti muotoiltuja. Luusta tehtyjä työkaluja saatettiin käyttää keihään- ja nuolenkärkinä, lävistiminä, veitsinä tai nahan kiillotusvälineinä.
Noin 10 000 vuotta sitten pohjoisessa Afrikassa oli useita pienialaisia kulttuureja ja ihmisryhmiä, kuten capsiaanit, jotka tulivat luultavasti idästä. Heidän valmistamansa kiviesineet olivat suurempia kuin aikaisempien ihmisryhmien. Capsiaanit valmistivat kaapimia ja hamarallisia säleitä ja joskus myös mikroliittejä, eli pieniä geometrisesti muotoiltuja esineitä. Capsiaanit alkoivat valmistaa noin 7000 vuotta sitten hiottuja kiviesineitä ja saviastioita. Monet osat nykyistä Saharaa olivat 12 000-6500 vuotta sitten paljon nykyistä kosteampia, jolloin alueella syntyi Afrikan varhaisin maanviljelykulttuuri.
Noin 9000 vuotta sitten Saharan eteläosassa eli ihmisryhmiä, joiden asiunpaikoilta on löytynyt talsokirveitä, jauhinkiviä ja mikroliittejä.  Samoihin aikoihin itäisessä Afrikassa valmistettiin saviesineitä, joiden tyyli oli Khartumin tyylisuunta. Saman tyyppisiä saviesineitä on löytynyt myös Kenian Turkanajärven itäpuolelta, Lowasaresta, mistä on löydetty myös väkäsellisiä harppuunankärkiä. Kenian eteläosasta on löydetty myös Nderitkeramiikkaa.
Karjan paimentaminen yleistyi itäisessä Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa 6000 vuotta sitten. Läntisestä Saharan eteläpuoleisessa Afrikasta varhaisimmat merkit karjataloudesta on löydetty 4500 vuoden takaa ja maanviljelystä varhaismmat merkit ovat 3200 vuoden takaa.
Rautakausi

Afrikassa siirryttiin monilla alueilla suoraan kivikaudesta rautakauteen. Raudan valmistustaito saattoi levitä Saharan pohjoispuolelta aavikkokaravaanien välityksellä Saharan eteläpuolelle. Foinikialaiset, joiden tärkein kauppatukikohta oli Karthago, kulkivat rautakaudella karavaanireittejä pitkin Nigerjoelle ja sieltä läntisen Afrikan sademetsiin saakka. Nigeriassa syntyi Nok-kulttuuri 500 eaa. Niilin laaksossa Sudanin alueella oli rautakaudella Meroën valtakunta, joka sai vaikutteita Egyptistä.
Tuulikki Närhinsalo

Marja Tuulikki Närhinsalo (o.s. Kuusisto, s. 16. lokakuuta 1945 Helsinki) on suomalainen intendentti, musiikkialan hallinnon vaikuttaja ja musiikkitoimittaja.
Närhinsalo valmistui Sibelius-Akatemiasta pianonsoiton opettajaksi 1975 ja on opettanut Helsingin konservatoriossa, Kotkan-seudun musiikkiopistossa, Lapin musiikkiopistossa Rovaniemellä, Joutsenon musiikkikoulussa ja Lappeenrannan musiikkiopistossa. Vuonna 1985 hänet kutsuttiin Lappeenrannan laulukilpailun toiminnanjohtajaksi. Hän oli Lappeenrannan kaupunginorkesterin intendentti 1998 - 2005, jolloin hänet kutsuttiin Suomen Kansallisoopperan taiteelliseksi suunnittelupäälliköksi. Eläköidyttyään 2008 Närhinsalo on hoitanut viransijaisuuksia Radion sinfoniaorkesterin apulaisintendenttinä, Joensuun kaupunginorkesterin intendenttinä, Avanti! kamariorkesterin toiminnanjohtajana ja  Taideyliopiston Sibelius-Akatemian sinfoniaorkesterin  intendenttinä. Vuonna 2018 Närhinsalo kutsuttiin Lemin musiikkijuhlien taiteelliseksi johtajaksi vuoden kiinnityksellä Niina Keitelin seuraajana. Närhinsalo on toiminut vierailevana teatterikapellimestarina Helsingissä, Hämeenlinnassa, Rovaniemellä ja Lappeenrannassa ja johtanut satoja musikaali- ja operettiesityksiä (mm. Fantasticks, Viulunsoittaja katolla, Teatterilaiva, West Side Story). Hän on säveltänyt ja sovittanut mm.  kuorolauluja ja teatterimusiikkia. Hän on johtanut mm. Helsingin työväen sekakuoroa, Kansallis-Kuoroa, Seitakuoroa ja Lappeenrannan kamarikuoroa. Seitakuoron LP-levy "Ei unta vaan elämää" ilmestyi 1984. Nykyinen Seitakuoro on äänittänyt Alba Recordsin tuottamalle CD:lle  hänen kappaleensa "Lapin tytön laulu".
Närhinsalon isä oli säveltäjä Taneli Kuusisto. Hänen sisarensa oli professori Irmeli Niemi ja veljensä säveltäjä Ilkka Kuusisto. Närhinsalo oli naimisissa näyttelijä-ohjaaja Timo Närhinsalon kanssa miehensä kuolemaan asti 1968-2022.
Pommerin sota

Pommerin sota käytiin vuosina 1757–1762 Ruotsin ja Preussin kuningaskunnan välillä Ruotsin Pommerin hallinnasta. Sota oli osa seitsenvuotista sotaa.
Ruotsi liittyi sotaan Venäjän, Ranskan ja Saksin puolelle vuonna 1757. Ruotsin sotatoimet etenivät huonosti ja sotatoimia johti sodan aikana viisi eri ylipäällikköä. Ruotsalaiset olivat tyytyväisiä, kun rauha saatiin aikaan Preussin kanssa vuonna 1762 ilman alueluovutuksia. Rauhanvälittäjänä toimi Ruotsin kuningatar Loviisa Ulriika, joka oli Preussin kuningas Fredrik II Suuren sisar.
Taustaa

Seitsenvuotinen sota syttyi Euroopassa vuonna 1756. Sodassa Preussi ja Iso-Britannia taistelivat Ranskan, Saksin ja Venäjän liittokuntaa vastaan. Ranska halusi Ruotsin mukaan sotaan ja lupasi taloudellista tukea, mikäli Ruotsi ryhtyisi sotaan Preussia vastaan ja lähettäisi 20 000 miehen armeijan Pommeriin. Preussin vastainen liittokunta vaikutti ylivoimaiselta ja Ruotsille näytti aukeavan mahdollisuus laajentaa Pommerin alueitaan. Lisäksi valtaneuvostossa enemmistönä olleet Hattujen edustajat halusivat nöyryyttää Ruotsin kuningatarta Loviisa Ulriikaa, joka oli Preussin kuningas Fredrik II Suuren sisar.
Ruotsi päätti liittyä mukaan sotaan. Nimellinen syy sodalle haettiin sadan vuoden takaa: Ruotsi vetosi siihen, että se oli Westfalenin rauhan takaaja. Ruotsin hallitusmuoto ei sallinut hyökkäyssotaa ilman säätyjen suostumusta, mutta valtaneuvosto käytti hyväkseen valtiopäivien hajaantuessa vuonna 1756 säätyjen antamaa kehotusta käyttää hyväkseen edullisia suhdanteitaselvennä. Valtaneuvosto julisti sodan Preussille kesällä 1757.
Sota

Ruotsin armeija siirrettiin Itämeren yli Ruotsin Pommeriin suuressa sekasorrossa. Maajoukkojen varustamista oli lyöty laimin vuosien ajan, kun voimavarat oli suunnattu linnoituksiin ja merivoimiin. Armeijan huolto oli huonoa ja varustus puutteellista ja huonolaatuista. Lisäksi vuonna 1757 laillistetut akordit aiheuttivat pulaa kokeneista upseereista: akordissa eli viranostossa eroava upseeri sai myydä virkansa eniten maksavalle. Kun samaan aikaan mitään eläke- tai korvausjärjestelmää ei ollut upseerin kaatumisen varalta, erosivat ruotsalaiset upseerit palveluksesta sodan aikana joukoittain.
Preussin kuningas Fredrik pärjäsi sodassa odotettua paremmin ylivoimaista liittokuntaa vastaan. Ruotsin armeija ei päässyt etenemään Pommerista, ja se oli pitkiä aikoja saarrettuina Pommerin linnoituksiin ja Rügenin saarelle. Ruotsin huonosti edennyttä sodankäyntiä vaikeuttivat taudit, nälkä ja kylmyys. Ruotsin ylipäällikkö vaihtui sodan aikana neljästi. Sodan rahoittamiseksi Ruotsi joutui painamaan lisää seteleitä ja ottamaan laittomia lainoja valtakunnan pankilta. Setelirahan määrä nousi sodan aikana kahdeksankertaiseksi, mikä ajoi talouden vakavaan kriisiin.
Säädyt kokoontuivat seuraaville valtiopäiville vuonna 1760, jolloin valtaneuvoston politiikan vastustajat nousivat runsaslukuisina esiin. Kiivaimpia vastustajia olivat niin sanotut nuoremmat myssyt. Hattuja arvosteltiin valtiopäivillä laajasti muun muassa laittomasta sodanjulistuksesta, harvainvallan ajamisesta, talouselämän holhouksesta ja säännöstelystä sekä voimassa olleesta pakkoyhteiskunnasta. Lisäksi Pommerista valtiopäiville saapuneet aateliset upseerit aiheuttivat ylimääräistä arvosteluaselvennä. Hattupuolue sai vaivoin pidettyä valta-asemansa tärkeimmissä elimissä. Kolme valtaneuvosta joutui eroamaan voimakkaan arvostelun takia.
Seuraukset

Sota päättyi vuonna 1762, kun kuningatar Loviisa Ulriikan välityksellä Ruotsi solmi rauhan Preussin kanssa Hampurissa ilman alueluovutuksia. Sodan seurauksena Ruotsin kuningasparin Aadolf Fredrikin ja Loviisa Ulriikan asema parani. Kuningasta nöyryyttänyt vallankaappausyritys vuonna 1756 poistettiin asiakirjoista, ja aateli merkitsi pöytäkirjaansa sydämelliset kiitokset kuningattarelle rauhanvälityksestä.
Pommerin sodan seurauksena perunanviljely yleistyi Ruotsissa ja Suomessa.
Softwood Music Under Slow Pillars

| Softwood Music Under Slow Pillars Sielun Veljet |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1989 Equalis Studio, Helsinki
 Julkaistu: 5. lokakuuta 1989
 Tuottaja(t): Riku Mattila
 Tyylilaji: psykedeelinen rock
 Kesto: 36.33
 Levy-yhtiö: Poko Rekords, Sonet
Sielun Veljien muut julkaisut
| Myytävänä! 1989 | Softwood Music Under Slow Pillars 1989 | Musta laatikko 1991 |
Softwood Music Under Slow Pillars on Sielun Veljien 5. lokakuuta 1989 julkaistu kuudes ja viimeinen yhtyeen toimiessa valmistunut studioalbumi. Levy on yhtyeen ainoa englanninkielinen albumi nimellä Sielun Veljet; yhtye julkaisi L'amourder -nimellä englanninkielisen Ritual -EP:n sekä Shit-Hot -albumin Keski-Euroopassa vuonna 1987. Myös Softwood Music oli suunniteltu julkaistavaksi ulkomailla, mutta yhtyettä ulkomaille vienyt levy-yhtyö ei pitänyt akustista psykedelialevyä "maailman kovimmalle rock-yhtyeelle" sopivana, ja levy julkaistiin lopulta vain Suomessa ja Ruotsissa. Ruotsissa yhtyeeksi merkittiin L`amourder. Bändi teki myös kaksi muuta biisiä, joita ei koskaan sessiossa levytetty.selvennä Toinen löytyy levyltä Kansan parissa 3 nimellä Run Down But Romantic ja toisen biisin Alanko antoi Melrosen Tokelalle, joka levytti sen, biisi on Human Rights for Snakes.
Levyn psykedeeliseen äänimaisemaan vaikuttivat muun muassa Ismo Alangon Intian-matka ja Jukka Orman aloittama flamencokitara-harrastus. Kansikuva on puolestaan perulaisen taidemaalari Pablo Amaringon taulu joka kuvaa shamaanien harjoittamaa Ayahuasca-rituaalia.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Sielun Veljet.
A-puoli
Mushroom Moon – 3.25
I Wanna Be a Frog – 2.17
Life Is a Cobra – 3.06
Woe! The Maiden of My Heart – 2.20
Immortal Bliss – 2.53
Evil Kübl – 3.40
B-puoli
Vicious Waltz – 2.45
Hey-Ho, Red Banana – 1.59
The Beast Has Taken Over in My Mind Again – 4.27
Old Masterpiece – 2.04
Kerala – 4.26
Living in a Twisted World – 3.10
Kokoonpano

Ismo Alanko
Alf Forsman
Jukka Orma
Jouko Hohko
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Karri Koivukoski – alttoviulu
Sanna Salmenkallio – viulu
Jaakko Vuormos – viulu
Kokoonpano > Tuotanto

Riku Mattila – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
Pablo Amaringo – etukannen kuva
Kari Lahtinen – kansien suunnittelu
Santa María de Fe

| Santa María de Fe |
| --- | --- |
 lippu
 Santa María de Fe
 Koordinaatit: 26°47′6″S, 56°56′24″W 
Valtio:  Paraguay
Departementti:  Misiones
Perustettu:  1647
Väkiluku (2022):  7 481
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Santa María de Fe tai vain Santa María on pikkukaupunki Paraguayn Misionesin departementissa. Se on saanut alkunsa jesuiittojen lähetysasemana vuonna 1647, ja vuonna 2022 sen asukasluku oli 7 481.
Maantiede

Santa María de Fe sijaitsee Paraguayn Misionesin departementissa noin 241 kilometrin päässä maan pääkaupungista Asunciónista.
Historia

Santa María de Fe on saanut alkunsa jesuiittojen lähetysasemana vuonna 1647. Lähetysaseman perusti Manuel Berthod. 1700-luvulla paikalla toimi kirjapaino. Kun jesuiitat karkotettiin alueelta, paikasta tuli yksi pueblos de indios-kylistä. Ranskalainen kasvitieteilijä Aimé Bonpland vietti José Gaspar de Francian määräyksestä joitakin vuosia vangittuna Santa María de Fessä.
Nykyisessä pikkukaupungissa on edelleen jäljellä siirtomaa-ajan arkkitehtuuria ja pieni jesuiittamuseo.
Väestö

Kaupungin asukasluku oli Paraguayn vuoden 2022 väestönlaskennan mukaan 7 481.
Paikallinen kirkko.
Henrik Smedjebacka

Lars Henrik Evald Smedjebacka (14. joulukuuta 1925 Teerijärvi – 5. marraskuuta 2012 Helsinki) oli pastori, lähetystyöntekijä, teologian tohtori, dosentti, sekä Suomen lähetysseuran lähetysjohtaja 1981–1991.
Opiskelu ja akateeminen ura

Smedjebacka valmistui ylioppilaaksi Kokkolan ruotsinkielisestä yhteiskoulusta v. 1945. Teologian kandidaatiksi hän valmistui 1954, lisensiaatiksi 1962 ja teologian tohtoriksi 1973 Åbo Akademista. Tämän yliopiston kirkkohistorian ja missiologian dosentiksi hänet nimitettiin 1975. Kirkollisissa piireissä sanottiin leikillisesti hänen kuuluneen ns. “Kokkolan mafiaan”, sillä erääseen aikaan suuri joukko suomenruotsalaisia kirkollisia vaikuttajia, mm. piispaveljekset John Vikström ja Erik Vikström sekä Gustav Björkstrand, oli kotoisin Kokkolasta.
Työura Suomen lähetysseuran palveluksessa

Papiksi hänet vihittiin v. 1950, ja lyhyen Purmon pastorina vietetyn jakson jälkeen hän tuli Suomen lähetysseuran palvelukseen v. 1951. Vuodet 1955–65 hän työskenteli Suomen lähetysseuran lähetystyöntekijänä Tanganjikassa, josta tuona aikana tuli osa Tansanian liittovaltiota vuonna 1964. Ensiksi hän toimi Magoyessa vuosina 1955–57, sitten Makumiran luterilaisen pappisseminaarin luennoitsijana 1958–63 ja vuodet 1964–65 paikallisen luterilaisen kirkon eteläisen synodin presidenttinä Njombessa.
Vuodet 1965–68 Smedjebacka työskenteli Målsrydissä Ruotsissa, minkä jälkeen Helsingissä Suomen lähetysseuran eri tehtävissä: 1968–73 ruotsinkielisen työn sihteerinä, 1973–78 kansainvälisen työn sihteerinä, 1978–81 ulkomaanosaston johtajana ja lopuksi lähetysjohtajana 1981–1991.