stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Invincible (Michael Jacksonin albumi)
Aiheesta muualla

Invincible Discogsissa (englanniksi)
Michael Jackson
| --- | --- |
Studioalbumit:  Got to Be There  Ben  Music & Me  Forever, Michael  Off the Wall  Thriller  Bad  Dangerous  HIStory: Past, Present and Future, Book I  Invincible 
Remix-albumit:  The Michael Jackson Mix  Dangerous Remix  Dangerous – Collector’s Edition  Blood on the Dance Floor: HIStory in the Mix What More Can I Give  The Stripped Mixes  The Remix Suite 
Soundtrackit:  The Wiz: Original Motion Picture Soundtrack  E.T. the Extra-Terrestrial  This Is It  Immortal 
Kokoelmat:  A Collection of Michael Jackson’s Oldies  The Best of Michael Jackson  One Day in Your Life  Anthology  The Original Soul of Michael Jackson  Greatest Hits: HIStory, Volume I  Number Ones  The Ultimate Collection  The Essential Michael Jackson  King of Pop  The Collection  The Definitive Collection  Hello World: The Motown Solo Collection 
Muut albumit:  Farewell My Summer Love  Looking Back to Yesterday  Thriller 25  Michael  Bad 25  Xscape 
Kappaleet:  All In Your Name  Another Part of Me  Bad  Beat It  Behind the Mask  Ben  Billie Jean  Black or White  Blood on the Dance Floor  Butterflies  Cheater  Cry  D.S.  Dancing Machine  Dirty Diana  Don’t Stop ’til You Get Enough  Earth Song  The Girl Is Mine  Give In to Me  Gone Too Soon  Got to Be There  Heal the World  HIStory/Ghosts  Hold My Hand  Hollywood Tonight  Human Nature  I Just Can’t Stop Loving You  I Wanna Be Where You Are  In the Closet  Is It Scary  Jam  Leave Me Alone  Liberian Girl  Man in the Mirror  Michael Jackson’s Thriller  Off the Wall  One More Chance  P.Y.T. (Pretty Young Thing)  Remember the Time  Rock with You  Rockin’ Robin  Say Say Say  Scream/Childhood  She’s Out of My Life  Smile  Smooth Criminal  Someone Put Your Hand Out  Speechless  Speed Demon  Stranger in Moscow  They Don’t Care About Us  This Is It  This Time Around  Thriller  Wanna Be Startin’ Somethin’  The Way You Make Me Feel  We Are the World  What More Can I Give  Whatzupwitu  Who Is It  Why  Will You Be There  You Are Not Alone  You Rock My World 
Filmografia:  Taikuri Oz  Michael Jackson’s Thriller  Captain EO  Moonwalker  Michael Jackson’s Ghosts  Men in Black II  Miss Haaksirikko  Michael Jackson’s This Is It 
Videografia:  Dangerous – The Short Films  Video Greatest Hits - HIStory  HIStory on Film, Volume II  Number Ones  The One  Live in Bucharest: The Dangerous Tour  Michael Jackson’s Vision 
Pelit:  Michael Jackson’s Moonwalker  Sonic the Hedgehog 3  Michael Jackson: The Experience  Planet Michael 
Kirjat:  Moonwalk  Moonwalker: The Storybook  Dancing the Dream: Poems and Reflections  My World: The Official Photobook  Thriller 25: The Book  The Official Michael Jackson Opus 
Konserttikiertueet:  Bad World Tour  Dangerous World Tour  HIStory World Tour  This Is It 
Konsertit:  The Royal Concert  Michael Jackson & Friends  Michael Jackson: 30th Anniversary Celebration: The Solo Years  United We Stand: What More Can I Give 
Omaisuus:  Neverland Ranch  Sony/ATV Music Publishing 
Kuvakaappaus kappaleen ”You Rock My World” musiikkivideosta. Lähikuvassa vasemmalla Michael Jackson, oikealla Chris Tucker.
Antti Aarnela

Antti Aarnela (21. joulukuuta 1917 Oulu – 19. toukokuuta 1989 Espoo) oli suomalainen pianotaiteilija ja opettaja.
Aarnela opiskeli Helsingin konservatoriossa 1930–1936 Ernst Lingon johdolla, Pariisissa 1937 Lazare Lévyn ja 1938 Marcel Ciampin, sekä Elli Rängman-Björlinin ja Martti Paavolan oppilaana. Hän konsertoi Helsingissä (ensikonsertti 1938) sekä muissa kaupungeissa ja esiintyi konserttisäestäjänä. Aarnela toimi Sibelius-Akatemian opettajana 1956–1982.
Jaguar Racing

|  Jaguar Racing |
| --- | --- |

Koko nimi:  Jaguar Racing F1 Team
Päämaja:   Brackley, Englanti
Perustajat:   Jackie Stewart  Paul Stewart  Ford
Henkilökunta:   David Pitchford  Tony Purnell
Tunnetuimmat kuljettajat:   Eddie Irvine  Johnny Herbert  Mark Webber
Moottorit:  Cosworth
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Australian GP 2000
Kilpailuja:  85
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  49
Viimeinen kilpailu:  Brasilian GP 2004
Jaguar Racing oli Fordin omistama Formula 1 -talli. Talli tuli mukaan F1-sarjaan kaudella 2000 Fordin ostettua Stewart-tallin. Jaguar kilpaili sarjassa kauteen 2004 asti, jonka jälkeen Red Bull -energiajuomayhtiö osti tallin, ja nimesi sen uudelleen Red Bull Racingiksi.
Jaguar ei F1-aikanaan yltänyt odotettuihin tuloksiin, minkä vuoksi Ford veti tukensa pois tallilta. Pari kertaa pohjoisirlantilainen Eddie Irvine onnistui kuitenkin tuomaan Jaguar-autonsa maaliin kärkikolmikon joukossa.
Talli osallistui viidellä kaudellaan 85 kilpailuun ja saavutti niissä yhteensä 49 pistettä ja kaksi palkintosijoitusta. Parhaiten tallilta meni kaudella 2003, jolloin se saavutti 18 pistettä ja seitsemännen tilan valmistajien MM-sarjassa.
Tallin tallipäällikkönä toimi kauden 2001 puolestavälistä kauden 2002 loppuun kolminkertainen F1-maailmanmestari Niki Lauda.
Taustaa

Jaguar Racingin perustana oli vuonna 1996 perustettu Stewart-talli, jonka Ford osti  kaudella 1999 ja sittemmin nimesi Jaguar Racingiksi.
Stewart Grand Prix kilpaili sarjassa kolme kautta. Kaksi ensimmäistä kautta eivät sujuneet kovinkaan hyvin, vaikka talli saavuttikin yhden palkintosijan. Viimeiseksi kaudeksi jäänyt 1999 oli kaikkein menestyksekkäin: yksi voitto, yhteensä 36 pistettä ja neljäs sija valmistajien MM-sarjassa.
Menestys kausittain > 2000

Kausi 2000 oli tallin ensimmäinen. Kuljettajina olivat Ferrarilta siirtynyt Eddie Irvine ja Stewartilla ajanut Johnny Herbert. Ensimmäinen auto nimettiin R1-nimiseksi. Autossa oli Cosworthin moottori ja Bridgestonen renkaat kuten kaikissa tallin autoissa läpi sen historian. Tallin tallipäällikkönä toimi Wolfgang Reitzle.
Kuuluisa nimi ei kuitenkaan taannut menestystä. Talli saavutti vain neljä MM-pistettä, jotka kaikki olivat Irvinen saavuttamia. Keskeytyksiä ei tullut kuitenkaan mitenkään erityisen paljon, sillä Irvine ja Herbert ajoivat usein maaliin, vaikkakin useimmiten pisteiden ulkopuolelle. Ainoat pisteet tulivat Monacon GP:stä ja kauden päättäneestä Malesian GP:stä. Irvine oli loukkaantumisen takia sivussa Itävallan GP:stä. Hänet korvasi brasilialainen Luciano Burti.
Tallin kauden pistesaldoksi jäi neljä pistettä, minkä takia talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa yhdeksänneksi. Taakse jäivät vain pisteittä jääneet Minardi ja Prost. Kauden päätteeksi Johnny Herbert lopetti 12 vuotta kestäneen F1-uransa.
Menestys kausittain > 2001

Kaudella 2001 tallin kuljettajina olivat toista kauttaan tallissa ajanut Eddie Irvine ja Luciano Burti. Pedro de la Rosa tosin korvasi Burtin kauden viidennestä kilpailusta, Espanjan GP:stä lähtien. Auto oli nimeltään R2.
Kausi ei ollut kovinkaan ruusuinen. Keskeytyksiä tuli enemmän kuin edellisellä kaudella, mutta sen vastapainoksi myös pistesijoja saavutettiin enemmän. Irvine saavutti tallin ensimmäisen palkintosijan Monacon GP:stä, ja sen lisäksi saavutti kaksi pistettä Yhdysvaltain GP:stä. De la Rosa ajoi kahdesti pisteille: kuudenneksi Kanadan GP:ssä ja viidenneksi Italian GP:ssä.
Talli saavutti kaiken kaikkiaan yhdeksän MM-pistettä. Sijoitus valmistajien MM-sarjassa oli kahdeksas.
Menestys kausittain > 2002

Kaudella 2002 Irvine ja de la Rosa jatkoivat Jaguarin kuljettajakaksikkona. Tallin käyttämä auto oli nimeltään R3.
Kauteen sisältyi paljon keskeytyksiä. Viimeistä kauttaan formuloissa ajanut Irvine onnistui kuitenkin saavuttamaan pisteitä Australian GP:stä, Belgian GP:stä ja palkintosijan Italian GP:stä. De la Rosa sen sijaan ei pisteitä onnistunut saavuttamaan, mutta hän ajoi muutamaan otteeseen kymmenen parhaan joukkoon.
Kauden päätteeksi talli saavutti yhteensä kahdeksan MM-pistettä, joilla talli saavutti seitsemännen sijan valmistajien MM-sarjassa. Sijoitus oli tallin historian paras. Kauden päätteeksi Eddie Irvine lopetti kymmenen vuotta kestäneen F1-uransa.
Menestys kausittain > 2003

Kausi 2003 osoittautui tallin kautta aikain parhaaksi kaudeksi. Molemmat kuljettajat olivat tallissa uusia: Mark Webber ja Antônio Pizzonia aloittivat kauden tallikavereina. Auto nimettiin tutun nimeämiskäytännön mukaisesti nimelle R4.
Mark Webber onnistui ajamaan pisteille kaiken kaikkiaan seitsemässä kilpailussa. Sen sijaan Pizzonia ei pistesijoille päässyt. Justin Wilson korvasi hänet kauden viidessä viimeisessä kilpailussa, ja onnistui saavuttamaan yhden pisteen Yhdysvaltain GP:stä.
Kausi oli Webberille vahva, sillä hän saavutti 17 MM-pistettä ja sijoittui kuljettajien MM-sarjassa kymmenenneksi. Talli saavutti loppujen lopuksi 18 MM-pistettä ja sijoittui valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi. Hyvää pistesaldoa tosin avusti kaudesta 2003 lähtien muutettu pisteidenlaskusääntö, jonka mukaan kahdeksan parasta saavat pisteitä entisen kuuden parhaan sijaan.
Menestys kausittain > 2004

Kausi 2004 jäi Jaguar Racingin viimeiseksi kaudeksi. Kuljettajina kyseisellä kaudella ajoivat edellisellä kaudella hyvin ajanut Mark Webber ja esikoiskauttaan ajanut itävaltalainen Christian Klien. Auto oli nimeltään R5.
Kausi ei sujunut aivan niin kuin olisi toivottu. Pisteitä saavutettiin yhteensä kymmenen, joista Webber oli kerännyt seitsemän ja Klien kolme. Webber ajoi pisteille Bahrainin GP:ssä, Euroopan GP:ssä, Britannian GP:ssä ja Saksan GP:ssä. Klien saavutti pisteensä Belgian GP:stä. Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa seitsemänneksi.
Red Bull osti tallin ja nimesi sen Red Bull Racing -nimiseksi.
Saavutukset

Palkintokorokesijat
| Nro | Kilpailu | Kuljettaja |
| --- | --- | --- |
| 1 | Monacon Grand Prix 2001 | Eddie Irvine |
| 2 | Italian Grand Prix 2002 | Eddie Irvine |
Kuljettajat

Eddie Irvine (2000–2002)
Johnny Herbert (2000)
Luciano Burti (2000–2001)
Pedro de la Rosa (2001–2002)
Mark Webber (2003–2004)
Antônio Pizzonia (2003)
Justin Wilson (2003)
Christian Klien (2004)
Henkilökunta

Bobby Rahal (2000–2001)
Neil Ressler (2000–2002)
Wolfgang Reitzle (2000–2002)
Niki Lauda (2000–2002)
Jackie Stewart (2000–2004)
Gary Anderson (2000)
John Russell (2000–2002)
Günther Steiner (2001–2002)
Steve Nichols (2001–2002)
Tony Purnell (2002–2004)
David Pitchford (2002–2004)
Malcolm Oastler (2002–2004)
Ben Agathangelou (2002–2004)
Mark Gillan (2002–2004)
Rob Taylor (2002–2004)
Ian Pocock (2003–2004)
Sponsorit

3D Systems (2000–2004)
AT&T (2000–2004)
Barr (2000–2001)
Beck’s (2000–2004)
Castrol (2000–2004)
Corporate Jets (2000–2002)
DHL (2000–2001)
DuPont (2000–2004)
Ford (2000–2004)
Grant’s (2000–2002)
Hewlett-Packard (2000–2004)
HSBC (2000–2004)
Lear (2000–2004)
MCI (2000–2001)
Pioneer (2000–2004)
Puma (2000–2004)
Rolex (2000–2004)
s.Oliver (2000–2002)
Soditech (2000–2002)
Texaco (2000–2001)
UGS PLM Solutions (2000–2004)
Visteon (2000–2001)
Volvo Trucks (2000–2004)
007 (2002)
Altair Engineering (2002)
Aqua Pura (2002)
EDS (2002–2004)
Michelin (2002–2004)
Jaguar Shoes (2003–2004)
Japhiro (2003)
MSC Software Corporation (2003)
Mumm (2003–2004)
Amik (2004)
Red Bull (2004)
Tom Tailor (2004)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaguar Racing Wikimedia Commonsissa
Formula One DataBase (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Grandprix.com – Jaguar Racing (englanniksi)
| --- | --- |
 Jaguar Racing:  
 Formula 1 -autot: R1 | R2 | R3 | R4 | R5:  
Formula 1 -valmistajat
| --- | --- |
Kaudella 2024:  Red Bull Racing  Mercedes  Ferrari  McLaren  Aston Martin Aramco  Alpine  Williams  RB  Kick Sauber  Haas 
Entiset valmistajat:  AFM  AGS  Alfa Romeo  AlphaTauri  Alta  Amon  Andrea Moda  Apollon  Arrows  Arzani-Volpini  Aston-Butterworth  ATS (Italia)  ATS (Saksa)  BAR  Behra-Porsche  Bellasi  Benetton  BMW Sauber  Boro  Brabham  Brawn  BRM  BRP  Bugatti  Caterham  Cisitalia  Coloni  Connaught  Connew  Cooper  Dallara  De Tomaso  Derrington-Francis  Eagle  Eifelland  Emeryson  EMW  ENB  Ensign  ERA  EuroBrun  Ferguson  FIRST  Fittipaldi  Fondmetal  Footwork  Force India  Forti  Frazer Nash  Fry  Gilby  Gordini  Hesketh  Hill  HWM  Honda  HRT  Jaguar  JBW  Jordan  Kauhsen  Klenk  Kojima  Kurtis Kraft  Lancia  Larrousse  LDS  LEC  Leyton House  Life  Ligier  Lola  Lotus  Lotus  Lyncar  Maki  Manor  March  Martini  Marussia  Maserati  Matra  McGuire  Merzario  Midland  Milano  Minardi  Modena  Onyx  OSCA  Osella  Pacific  Parnelli  Penske  Porsche  Prost  Racing Point  RAM  Rebaque  Renault  Rial  Sauber  Scarab  Scirocco  Shadow  Shannon  Simtek  Spirit  Spyker  Stebro  Stewart  Super Aguri  Surtees  Talbot  Talbot-Lago  Tec-Mec  Tecno  Theodore  Token  Toleman  Toro Rosso  Toyota  Trojan  Tyrrell  Vanwall  Veritas  Virgin  Williams (FWRC)  Wolf  Zakspeed 
Indianapolis 500 -tallit (1950–1960):  Adams  Deidt  Del Roy  Dunn  Elder  Epperly  Ewing  Hall  Kuzma  Langley  Lesovsky  Marchese  Meskowski  Moore  Nichels  Olson  Pankratz  Pawl  Phillips  Rae  Schroeder  Sherman  Stevens  Sutton  Trevis  Turner  Watson  Wetteroth 
Kauden 2001 R2-auto näyttelyssä Goodwoodissa.
Eddie Irvine Yhdysvaltain GP:ssä kaudella 2002.
Mark Webber Yhdysvaltain GP:ssä 2004.
Marokko

Marokon kuningaskunta (arab. المملكة المغربية‎, al-Mamlaka al-maġribiyya, tamazightiksi ⵜⴰⴳⵍⴷⵉⵜ ⵏ ⵍⵎⵖⵔⵉⴱ, Tageldit n Lmeɣrib) eli Marokko (arab. المغرب‎, al-Maġrib, tamazightiksi ⵍⵎⵖⵔⵉⴱ, Lmeɣrib) on valtio Afrikan luoteisosassa. Marokon rajanaapureina ovat pohjoisessa Espanja, idässä Algeria ja etelässä Mauritania (jos Länsi-Sahara lasketaan osaksi Marokkoa). Marokolla on pitkä rantaviiva, joka ulottuu Atlantin valtamereltä Gibraltarinsalmen kautta Välimerelle asti. Marokon eteläinen raja on kiistanalainen. Marokko pitää Länsi-Saharan aluetta omanaan ja on pitänyt hallinnassaan suurinta osaa alueesta vuodesta 1975 lähtien.
Marokon virallinen uskonto on islam ja muslimien osuus väestöstä on 99 %. Maan viralliset kielet ovat arabia ja berberikieli tamazight, mutta ranskan kieltä käytetään yleisesti ja etenkin hallinnollisissa asioissa. Maa on Ranskan entinen siirtomaa. Marokon kuninkaalla on laajat valtaoikeudet.
Nimi

Maan täydellinen arabiankielinen nimi tarkoittaa läntistä kuningaskuntaa. Arabiankielisissä maissa Marokosta käytetään usein nimeä al-Maghrib ’länsi’. Useimmissa muissa kielissä käytössä olevan nimen, kuten Marokko, alkuperä on Marrakechin kaupungissa, joka tarkoittaa berberikielellä Jumalan maata.
Maantiede ja luonto

Marokko on valtio Afrikan luoteisnurkassa, ja sen rajanaapurit ovat idässä ja kaakossa Algeria ja etelässä Länsi-Sahara. Espanjalla on lisäksi Marokon pohjoisrannikolla viisi pientä enklaavia, Ceuta, Melilla, Peñón de Vélez de la Gomera, Peñón de Alhucemas ja Islas Chafarinas. Ceutalla, Melillalla ja Peñón de Vélez de la Gomera on rajaa Marokon kanssa, muut alueet ovat saaria. Marokon pinta-ala on noin 446 300, mutta Marokon vaatima Länsi-Sahara mukaan luettuna 712 300 neliökilometriä.
Marokko on vuoristoinen valtio, ja sen keskikorkeus on 800 metrissä. Maata halkoo kaksi merkittävää vuorijonoa Rif ja Atlasvuoret. Vuoret jakavat Marokon kolmeen maantieteelliseen alueeseen: Atlantin alankoon, vuoristoiseen sisämaahan ja Saharaan kohti laskevaan puolikuivaan ja kuivaan alueeseen, jota on maan itä- ja eteläosissa. Rif on Välimeren suuntaisesti pohjoisessa kulkeva vuorijono, ja kolme Atlasvuoriin kuuluvaa vuoristoa sen eteläpuolella suurin piirtein kaakkois-lounas-suuntaisia. Keski-Atlaksen erottaa Rifvuoristosta vain kapea laakso. Korkea-Atlas on puolestaan keskimmäinen Atlaksen vuoriketjuista. Se alkaa aivan Atlantin rannikolta matalina kukkuloina, mutta kohoaa lopulta Jebel Toubkalissa 4 165 metriin. Korkean-Atlaksen eteläpuolella on vielä Anti-Atlas.
Marokossa on Pohjois-Afrikan kattavimmat vesiverkostot, sillä vuoret keräävät merkittävän osan Atlantilta saapuvasta kosteudesta. Suurin osa joista virtaa Atlasvuorten länsi- ja Rifvuoriston etelärinteiltä länteen Atlanttia kohti. Marokon pisin joki on 1 100 kilometrin pituinen Drâa, jossa on kuitenkin vuoden ympäri virtausta vain sen yläjuoksulla. Merkittävin joki on 450 kilometrin pituinen Sebou, joka sivujokineen vastaa melkein puolesta Marokon pintavesivaroista. Välimereen virtaavista joista merkittävin on Moulouya. Korkea-Atlaksen itärinteiltä virtaa myös jokia Saharaan. Niiden virtaama on pieni, mutta ne ovat kaivertaneet vuoristoon syviä kanjoneita.
Maantiede ja luonto > Ilmasto

Pohjois-Marokossa vallitsee pääosin välimerenilmasto. Maan luoteisosa, varsinkin Rifvuoret, saavat talvisin Atlantilta melko runsaasti sateita. Agadirissä asti sataa 200 mm vuodessa, Casablancassa jopa 400 mm vuodessa. Etelä-Marokossa ja Atlaksen takana taas on hyvin kuiva ja karu Saharan aavikkoilmasto, joka maan eteläosassa ulottuu lähes rannikolle asti.
Vuoden keskilämpötila on 16–20 celsius-astetta. Sisämaassa kesät ovat todella kuumia, esimerkiksi Marrakechissä keskimääräinen maksimilämpötila heinäkuussa on 36 astetta. Rannikolla ja pohjoisessa on selvästi viileämpää, Casablancassa keskimääräinen heinäkuun maksimilämpötila on vain 26 astetta. Talvella sisämaassa voi esiintyä yöpakkasta ja Atlasvuorten huipulla on lumipeite pitkälle alkukesään asti.
Casablancan ilmastokaavio.
Marrakechin ilmastokaavio.
Ouarzazaten ilmastokaavio.
Maantiede ja luonto > Luonto

Marokon kasvillisuus voidaan jakaa seitsemään vyöhykkeeseen
Välimeren seudun kuivat metsät (akaasiat, arganiat ja mehikasvit)
Välimeren seudun havu- ja sekametsät (lähinnä Rifvuorilla)
Välimeren seudun muut metsät
Saharan pohjoisosan arot ja pensaikot
Saharan autiomaa
Saharan suolajärvet ja -suot
Endeemistä puulajia Argania spinosa kasvaa maan lounaisosassa Sousinlaakson puoliaavikolla. Sen oliivia muistuttavista hedelmistä puristetaan öljyä. Marokossa on tavattu 460 lintulajia ja ainakin 104 matelijalajia, kuten gekkoja, kobria ja espanjankilpikonnia. Nisäkkäisiin kuuluvat antiloopit, gasellit ja aavikkorotat. Vuoristossa elää myös makakeita.
Historia > Varhaiset vaiheet

Nykyinen Marokon alue on ollut asutettu neoliittiselta kaudelta lähtien. Varhaiset asukkaat olivat pääasiassa berbereitä. Ensimmäinen paikallisvaltio oli Mauretanian kuningaskunta, joka sai alkunsa viimeistään 110 eaa. Rooman valtakunta valloitti nykyisen Marokon pohjoisosan viimeisellä vuosisadalla eaa., ja teki siitä Mauretania Tingitana -nimisen provinssin. 600-luvun lopulla alueelle tuli Lähi-idästä lähteneitä beduiinivalloittajia, joiden vaikutuksesta islam myöhemmin vakiintui Marokkoon. Islamilaisella ajalla ensimmäinen marokkolainen muslimivaltio oli Nekorin kuningaskunta, Rifin vuoristossa sijainnut emiraatti, jonka perustaja Salih ibn Mansur oli paennut abbasidien valtaa. Hän rohkaisi myös alueen berbereitä katkomaan siteensä abbasideihin. Paikallinen arabialainen Idrisidien hallitsijasuku irtautui Abbasidien valtakunnasta 700-luvun lopulla.
Marokkoa hallitsivat 1000-luvulta 1600-luvulle berberidynastiat: Almoravidit, Almohadit, Marinidit, Wattasidit ja Saadit. Almoravidit ja Almohadit pitivät 1000- ja 1100-luvuilla hallussaan puolta Pyreneiden niemimaasta, mistä Marokkoon siirtyi espanjalaisia vaikutteita. Portugali yritti vallata Marokkoa, mutta vuonna 1578 käydyssä Ksar el-Kebirin taistelussa heidät lyötiin. Osmanivalloittajatkin torjuttiin, minkä seurauksena Marokko oli ainoa arabivaltakunta, joka ei ollut osmanien alaisuudessa. 1600-luvulta lähtien Marokossa on hallinnut alaviittien dynastia. Marokon hallitsijan arvonimenä oli sulttaani vuoteen 1957 saakka, jolloin Muhammad V otti kuninkaan arvonimen.
Marokon yhdistäjä oli Ismail ibn Sharif (1672–1727), joka orja-armeijansa "mustan kaartin" avulla alisti  maan hallintaansa. Marokko tunnettiin 1600-luvun alkupuolelta 1800-luvulle saakka yhtenä merirosvousta harjoittaneista barbareskivaltioista. Tuohon aikaan barbareskit toimivat aktiivisesti sen rannikolla, ja sieppasivat eurooppalaisia kristittyjä orjiksi sekä Välimerellä purjehtivista laivoista että rannikon asukkaiden joukosta, etenkin Espanjasta ja Italiasta.
Historia > Siirtomaa-aika

Vuonna 1859 Marokon ja Espanjan välinen erimielisyys Espanjan hallinnoiman Ceutan rajoista johti sotaan, jonka seurauksena Marokko joutui antamaan Espanjalle myös Ifnin alueen. Sulttaani Abdelaziz (1894–1908) yritti modernisoida Marokkoa ja otti käyttöön eurooppalaisia tapoja. Tämä herätti ärtymystä Marokon islamilaisissa piireissä ja aiheutti  heimokapinoita. Bou Hmara perusti Melillan lähelle jopa kilpailevan hovin. Eurooppalaiset valtiot onnistuivat laajentamaan vaikutusvaltaansa alueella huomattuaan Marokon sisäisen konfliktin.
Historia > Siirtomaa-aika > Marokon kriisi 1905

Vuosina 1905-1906 eurooppalaisten valtioiden välille syntyi ensimmäinen Marokon kriisi, kun Saksa pyrki estämään Ranskan vaikutusvallan kasvua Marokossa. Saksa vaatimuksesta Marokon kysymyksen selvittämiseksi järjestettiin kansainvälinen konferenssi vuonna 1906 Algecirasissa Espanjassa. Saksa ja Ranska sopivat, että molemmat saavat harjoittaa kauppaa Marokon kanssa ja hyväksyivät  ulkomaalaisten pankkien ja yritysten tulon Marokkoon. Marokkoon perustettiin espanjalaisten ja ranskalaisten upseerien johtamat poliisivoimat.  Sopimus takasi periaatteessa Marokon itsenäisyyden, mutta käytännössä maa luisui ranskalaisten hallintaan. Marokkolaiset vastustivat eurooppalaisten vaikutusvallan kasvua ja maassa puhkesi Marokon sota.
Historia > Siirtomaa-aika > Marokon kriisi 1911

Toinen Marokon kriisi eli Agadirin kriisi alkoi vuonna 1911, kun saksalainen tykkivene saapui Agadiriin, jolloin Englannissa ja Ranskassa heräsi pelko, että Saksa aikoi tehdä Agadirista Saksan laivasto- ja sotilastukikohdan. Saksan perusteluna tykkivenediplomatialle olivat Marokon levottomuudet, joiden vuoksi saksalaiset yritykset olivat pyytäneet apua Saksan hallitukselta. Saksan ulkoministeriö ilmoitti lähettävänsä sotilaita suojelemaan Marokossa asuvia saksalaisia.
Toisen maailmansodan aikana espanjalaiset miehittivät Tangerin. Yhdysvaltain ja brittien maavoimat nousivat maihin Marokossa vuonna 1942 länsiliittoutuneiden offensiivissa Saksan Afrika Korpsia vastaan. Maihinnousu oli lähes veretön Vichyn Ranskan joukkojen antautuessa ilman taistelua.
Historia > Itsenäisyys > Itsenäistyminen

Toisen maailmansodan lopulla perustettiin Marokon itsenäisyyspuolue. Sulttaani Mohammed V nousi itsenäisyysliikkeen keskeisiksi hahmoiksi eikä suostunut kieltämään nationalistista liikehdintää ranskalaisten toiveista huolimatta. Ranska pyrki liittoutumaan sulttaania perinteisesti vastustaneiden paimentolaisten kanssa, mutta taktiikka lopulta vain yhdisti marokkolaisia. Ranska karkotti Mohammedin vuonna 1953 Korsikalle. Ranskan asemaa vaikeutti marraskuussa 1954 alkanut Algerian itsenäisyyssota. Ranska käänsi pian kelkkansa ja myöntyi antamaan Marokolle itsenäisyyden, joka julistettiin 2. maaliskuuta 1956.
Espanja yllättyi Ranskan antamasta itsenäisyydestä, mutta suostui pian myös luovuttamaan suurimman osan omista alueistansa takaisin Marokolle. Tarfaya-Tantan provinssi palautettiin vuonna 1958 ja Ifnin alue vuonna 1969. Ceuta ja Melilla jäivät kuitenkin edelleen Espanjalle.
Mohammedia seurasi kuninkaana, joksi hallitsijan titteli oli vaihdettu pian itsenäistymisen jälkeen, Hassan II, joka nousi valtaan vuonna 1961. Seuraavana vuonna hyväksyttiin uusi perustuslaki, mutta Hassan julisti vuonna 1965 viisi vuotta kestäneen poikkeustilan, mikä oli seurausta kesäkuussa Casablancassa syntyneistä mellakoista, joissa kuoli yli 400 ihmistä. Marokon perustuslaki uusittiin taas vuosina 1970 ja 1972. Uuden perustuslain alaiset parlamenttivaalit pidettiin kuitenkin vasta vuonna 1977, sillä niitä siirrettiin vallankaappausyrityksen takia.