stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Royal Sovereign (1701)
Palvelus

Tammikuussa 1702 alus otettiin palvelukseen Cadiziin amiraali Sir George Rooken lippulaivana päällikkönään Thomas Ley, joka sai surmansa 19. syyskuuta 1702. Aluksen toisena päällikkönä oli John Fletcher. Alus osallistui 12. lokakuuta 1702 Vigonlahden taisteluun ja vuoden 1703 alussa James Wishart korvasi edesmenneen Leyn. Alus poistettiin palveluksesta lokakuussa 1703.
Alus palautettiin palvelukseen helmikuussa 1705 vara-amiraali Sir Stafford Fairbournen lippulaivana päällikkönään John Hartnell. Alus liitettiin Välimeren laivastoon, missä se oli Shovellin ja Peterburghin alaisuudessa. Alus poistettiin palveluksesta lokakuussa 1706.
Tammikuussa 1708 alus palautettiin palvelukseen päällikkönään James Littleton, mutta se poistettiin palveluksesta jo heinäkuussa. Alus palautettiin joulukuussa palvelukseen. Se varustettiin Amiraliteetin 26. helmikuuta 1709 antamalla määräyksellä lippulaivaksi ja palautettiin palvelukseen tammikuussa 1709 amiraali Sir John Leaken lippulaivana päällikkönään Stephen Martin. Alus poistettiin palveluksesta 16. toukokuuta, minkä jälkeen se makasi ankkurissa Chathamissa.
Alus huollettiin Chathamissa Amiraliteetin 1. tammikuuta 1710 antaman määräyksen mukaisesti ja oli joulukuussa 1709 amiraali Sir Matthew Aylmerin lippulaivana päällikköinään James Littleton ja James Moneypenny. Alus poistettiin palveluksesta lokakuussa. Alus oli tämän jälkeen reservissä ennen muutostöitä, jotka alkoivat 1723.
Aluksen uudistus tilattiin 18. helmikuuta 1724 Chathamista, missä rakennustöistä vastasi Benjamin Rosewell. Köli laskettiin 5. lokakuuta 1723. Se laskettiin uudistettuna vesille 5. maaliskuuta 1729. Valmistuskustannukset olivat 34 720 puntaa neljä shillinkiä ja neljä pennyä.
Alus romutettiin 1768.
Gustaf Carlman

Ernst Gustaf Carlman (5. maaliskuuta 1906 Låssa, Uplanti – 3. kesäkuuta 1958 Kristianstad) oli ruotsalainen urkuri, kuoronjohtaja ja säveltäjä.
Carlman valmistui kanttorin ja musiikkipedagogin pätevyyksillä Tukholman kuninkaallisesta musiikkikonservatoriosta vuonna 1931. Hän suoritti myös jatkotutkinnon urkujensoitossa vuonna 1936. Carlman työskenteli kirkkomuusikkona Tvååker-Spannarpissa vuosina 1931–1936 ja sitten vuoteen 1947 Skellefteåssa. Vuodesta 1947 kuolemaansa saakka hän toimi urkurina Kristianstadin Pyhän kolminaisuuden kirkossa. Hän johti kirkollisen uransa aikana sekä paikallisia kuoroja että orkestereita. Vuosina 1939–1942 Carlman toimi sihteerinä Luulajan hiippakunnan urkuriliitossa, ja vuonna 1952 hänestä tuli Lundin hiippakunnan kuoroseuran ensimmäinen johtaja. Hän esiintyi urkusolistina Ruotsissa ja ulkomailla. Hän kirjoitti muun muassa arvosteluja Kyrkomusikernas tidning -julkaisuun.
Carlman opetti musiikkia muun muassa opettajakorkeakoulussa Kristianstadissa. Hän antoi myös yksityisopetusta urkujensoitossa ja musiikin teoriassa. Hänen opiskelijoidensa joukossa oli kuoronjohtaja Ingemar Månsson. Carlman oli avioliiton kautta sukua Jan Myrdalille ja toimi tämän taiteellisena mentorina. Carlmanin julkaistu tuotanto koostuu kokonaisuudessaan urku- ja kuoroteoksista. Teoksiin kuuluvat muiden muassa kantaatti Västerbotten (1945) sekä urkuteokset Fantasia gotica ja Fantasia ostinata. Carlman teki myös koraalisovituksia.
Gustaf Cygnaeus (kenraali)

Gustaf Cygnaeus (12. joulukuuta 1810 Hämeenlinna – 8. kesäkuuta 1886 Porvoon maalaiskunta) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Cygnaeuksen vanhemmat olivat piispa Zacharias Cygnaeus ja Margareta Karolina Aeimelaeus. Gustaf Cygnaeus palveli ensin vapaaehtoisena Aatelisrykmentissä ja siirrettiin sieltä vänrikkinä Pietarin jalkaväkirykmenttiin 1832. Hänet määrättiin Liettuan jääkärirykmenttiin 1835 ja edelleen Henkivartioväen Liettuan rykmenttiin seuraavana vuonna. Cygnaeus ylennettiin aliluutnantiksi 1837, luutnantiksi 1840, alikapteeniksi 1843, kapteeniksi 1848 ja everstiksi 1852. Hänestä tuli sitten 1. jalkaväkidivisioonan reservijääkärirykmentin vt. komentaja, joka siirrettiin Narvan, kenraaliadjutantti, ruhtinas Mihail Vorontsovin jääkärirykmentin 5. reservipataljoonaan 1855. Sen komentajaksi hänet nimitettiin 1857, mutta jo seuraavana vuonna hänet siirrettiin Butyrkin jalkaväkirykmentin komentajaksi. Tästä tehtävästä hän sai eron maaliskuussa 1859, sotapalveluksesta hän erosi kenraalimajurina huhtikuussa. Cygnaeus omisti Saksanniemen maatilan ja kartanon Porvoon pitäjässä vuodesta 1858 ja asui siellä sotapalveluksesta erottuaan.
Gustaf Dahl

Gustaf Dahl
Ruotsin kuninkaallinen kirjasto
Frans Gustaf Abraham Dahl (13. helmikuuta 1835 Tukholma – 21. syyskuuta 1927 Tukholma) oli ruotsalainen arkkitehti. Hänen tunnetuimpiin töihinsä lukeutuu muun muassa Ruotsin kuninkaallisen kirjaston nykyinen päärakennus.
Dahl opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa vuosina 1851-1864. Kuninkaallisen tiedeakatemian arkkitehtina hän toimi vuosina 1875-1923 ja ornamentiikan opettajana Kungliga tekniska högskolanissa hän oli vuosina 1877-1883. Varaprofessorina taideakatemiassa hän toimi 1883-1886.
HMS Alacrity

HMS Alacrity on ollut yhdeksän Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
HMS Alacrity (1806), Cruizer-luokan prikisluuppi
HMS Alacrity (1818), Cherokee-luokan prikisluuppi
HMS Alacrity (1856), puinen potkurisluuppi
HMS Alacrity (1872), alus
HMS Alacrity (1885), Surprise-luokan kolmannen luokan risteilijä
HMS Alacrity (1919), jahti sekä kuljetusalus
HMS Alacrity (1913), Surprise-luokan kolmannen luokan risteilijä
HMS Alacrity (U60), paranneltu Black Swan -luokan sluuppi
HMS Alacrity (F174), Tyypin 21 -fregatti
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”HMS Alacrity”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Gunnar Levlin

Ernst Gunnar Levlin (31. tammikuuta 1916 Uusikaarlepyy – 24. helmikuuta 2008 Uusikaarlepyy) oli suomalainen kirkkoherra ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Levlinin vanhemmat olivat maanviljelijä Johannes Levlin (1873–1954) ja Greta Sofia Mattson (1876–1953).
Levlin toimi kirkkoherrana Korppoossa ja Västanfjärdissä. Eläkkeelle jäätyään hän muutti takaisin Uuteenkaarlepyyhyn.
Levlin julkaisi kaksi runokokoelmaa Syner på vägen ja Dikterna är fåglar.
Teoksia

Korpo kyrka. Korpo församling 1964, 1971, 1975, 1980 suomeksi nimellä Korppoon kirkko. Korppoon seurakunta 1970, 1974, 1980
Syner på vägen : dikter. Förlags Ab Sydvästkusten, Åbo 1969
Dikterna är fåglar. Tondiktarna, Grankulla 1990
HMS Royal Oak (1769)

| HMS Royal Oak |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Plymouthin telakka
Kölinlasku:  toukokuu 1766
Laskettu vesille:  13. marraskuuta 1769
Palveluskäyttöön:  marraskuu 1770
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1815
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 606 bm
Pituus:  51,36 m (tykkikansi) 42,19 m (köli)
Leveys:  14,25 m
Syväys:  6,1 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Miehistöä:  600
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Royal Oak oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1769 vesillelaskettu Royal Oak -luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 16. marraskuuta 1765 Plymouthin telakalta, missä köli laskettiin toukokuussa 1766. Alus laskettiin vesille 13. marraskuuta 1769 ja valmistui 13. huhtikuuta 1771. Valmistuskustannukset olivat 29 914 puntaa 16 shillinkiä ja 10 dimeä, mihin tuli lisäksi varustamiskustannukset 9 391 puntaa 14 shillinkiä ja 4 dimeä.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen marraskuussa 1770 päällikkönään Molyneaux Shuldham Falklandin saarten matkalle, minkä jälkeen  alus oli Portsmouthissa vartiolaivana.
Alus osallistui 5. syyskuuta 1781 Chesapeaken taisteluun. Se muutettiin vankilaivaksi 1796. Alus nimettiin 25. lokakuuta 1805 HMS Assistanceksi. Se siirrettiin 1814 reserviin ja aluksen romuttaminen saatiin päätökseen 2. marraskuuta 1815 Portmouthissa.
Gustaf Cederberg & Co

Gustaf Cederberg & Co oli vuosina 1871–1920 Pohjois-Karjalassa toiminut metsäteollisuusyritys, joka omisti aikanaan Penttilän, Karsikon ja Pekkalan sahat Joensuussa. Yritys aloitti toimintansa avoimena yhtiönä ja se muutettiin osakeyhtiöksi 1908. Yhtiön toiminta päättyi 1920 ja se fuusioitiin 1943 Kaukas Oy:hyn.
Yhtiön perustaja oli Pietarsaaresta kotoisin ollut Jakob Gustaf Cederberg (1823–1875). Kirvesmiehenä työskennellyt Cederberg muutti 1843 Liperiin ja toimi sitten Penttilän lastauspaikan hoitajana ja suolanmittaajna. Joensuun kaupungiksi tulon jälkeen 1848 Cederberg haki porvarioikeuksia ja ryhtyi kauppiaaksi. Hän hankki haltuunsa Penttilän tilan maanviljelijä Antti Mustoselta kahdella kaupalla vuosina 1859 ja 1870 ja aloitti 1870 sahaustoiminnan vuokraamallaan Hasanniemen sahalla.
Vuonna 1871 Cederberg yhdessä Petter Parviaisen kanssa perusti Penttilän sahan, joka aloitti toimintansa saman vuoden syksyllä. Penttilän tilan alueelle perustettiin myös laivanveistämö. Cederberg oli aloittanut myös laivaliikenteen harjoittamisen muutamia vuosia aikaisemmin. Penttilän saha paloi 1872, mutta se rakennettiin pian uudelleen. Vuonna 1875 Cederberg luovutti yrityksen pojilleen Bernhard Cederbergille (1852–1886) ja Carl Johan "Janne" Cederbergille (1847–1908) ja vuonna 1879 Petter Parviainen myi osuutensa yhtiöstä. Yhtiön toinen suurempi sahalaitos, Karsikon saha, aloitti toimintansa 1877 ja samana vuonna vuokrattiin myös vientilautatarha Viipurin läheltä Ryövälinniemestä.
Penttilän saha paloi uudelleen 1896. Vuosikymmenen lopulla Cederbergin yhtiö perusti myös villankehruu-, kutomo-, ja värjäystehtaan. Vuonna 1904 aloitettiin sahan rakentaminen Pekkalaan. Suurlakon jälkeen 1906 Cederbergien kaikilla kolmella sahalla oli lakko, joka päättyi työntekijöiden tappioon. Vuonna 1910 yhtiön laivanveistämöllä oli kirvesmiesten lakko, mutta sekin vesittyi rikkurityövoiman käyttöön.
Osakeyhtiö Gustaf Cederberg & Co perustettiin 20. tammikuuta 1908. Kahta kuukautta myöhemmin Janne Cederberg kuoli Pariisissa. Hänen seuraajakseen yhtiön johtoon tuli Väinö Cederberg (1881–1917). Vuonna 1916 tehtiin päätös keskittää kaikki sahaustoiminta uudistettavalle Penttilän sahalle ja lopettaa samalla Karsikon ja Pekkalan sahat. Uusi Penttilän saha otettiin käyttöön 1918 ja se oli valmistuessaan Pohjoismaiden suurin sahalaitos. Väinö Cederbergin kuoltua 25. marraskuuta 1917 yhtiön myynti tuli ajankohtaiseksi. Pari vuotta tämän jälkeen vuonna 1920 Penttilän saha myytiin Kaukas Fabrikille. Saha siirtyi 1924 Repola Wood Ltd:lle ja sitä laajennettiin voimakkaasti 1920-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen Penttilän sahan omistajaksi tuli Rauma-Repola Oy. Sahan toiminta jatkui vuoteen 1988 saakka ja sen rakennukset paloivat 1996.
Hafgufa

Hafgufa (islanniksi haf "vesi" + gufa "höyry") on massiivinen merihirviö skandinaavisessa mytologiassa. Moni muu merihirviö kuten Kraken pohjautuu Hafgufaan.
Se esiintyi ensimmäisen kerran Örvar-odds saagassa. Hafgufa elää Grönlannin rannikoilla. Örvar-odds
-saagan mukaan Hafgufa on merihirviöiden äiti ja ruokkii heitä laivoilla, valailla ja kaikilla muilla esineillä tai eläimillä joita se pyydystää.
Georg Wilhelm Steller

Georg Wilhelm Steller (10. maaliskuuta 1709 Windsheim, Franken – 12. marraskuuta 1746 Tjumen, Siperia, Venäjä) oli saksalainen luonnontieteilijä, joka tutki Venäjän ja Alaskan eläimistöä ja kasvillisuutta.
Hänen isänsä Johann Jakob Stöhler, vuodesta 1715 Stöller, oli kotoisin Nürnbergistä. 1702 hän tuli Windsheimiin lukion kanttoriksi ja kirkon urkuriksi. Georg Wilhelm opiskeli teologiaa Wittenbergin yliopistossa. Hän suuntautui luonnontieteisiin ja jatkoi opiskelua Leipzigissa, Jenassa ja Hallessa. 1734 Stöller toimi lääkärinä ja kirurgina sodanaikaisessa Danzigissa Venäjän armeijan joukoissa. Näihin aikoihin hän muutti nimensä kirjoitusasun Stelleriksi, joka sopi paremmin venäjän kieleen. Marraskuussa 1734 Steller saapui Pietariin Tiedeakatemian tutkijaksi.
Kuvitusta Stellerin teoksesta Georg Wilhelm Stellers ausführliche Beschreibung von sonderbaren Meerthieren
Beringin 2. retki

Steller nimitettiin luonnontieteilijäksi Vitus Beringin johtamalle toiselle Kamtšatkan tutkimusmatkalle. Tutkimuksen tarkoituksena oli kartoittaa Venäjän Jäämeren puoleista rannikkoa ja etsiä koillisväylää Pohjois-Amerikkaan. Steller lähti Pietarista tammikuussa 1738 ja saapui Ohotskiin elokuussa 1740. Siellä hän tapasi Beringin ensi kerran. Syyskuussa retkikunta purjehti Kamtšatkan niemimaalle. Steller vietti talven Bolsheretskin kylässä ja auttoi paikallisen koulun organisoimisessa.
Vuonna 1741 Steller purjehti Beringin kanssa Svjatoi Pjotrilla (retkikunnan toinen laiva oli nimeltään Svjatoi Pavel) Alaskaan, jossa he rantautuivat heinäkuussa nykyisin Kayak-nimellä tunnetulle saarelle Shumagininsaarilla. Siellä he viipyivät vain kymmenen tuntia täyttääkseen vesisäiliöt. Tällöin Stelleristä tuli ensimmäinen eurooppalainen luonnontieteilijä, joka teki havaintoja luoteisen Pohjois-Amerikan kasveista ja eläimistä. Hän muun muassa kuvaili närhilajin, joka myöhemmin nimettiin hänen mukaansa (samettinärhi Cyanocitta stelleri).
Paluumatkalla Kamtšatkaan miehistö näki nälkää ja sairastui keripukkiin. Svjatoi Pjotr haaksirikkoutui Kommodorinsaariin kuuluvan Beringinsaaren rantaan. Suurin osa miehistöstä kuoli. Bering itse kuoli 8. joulukuuta 1741. Steller ja osa miehistöstä rantautui eläen arktisen talven pyydystämällä kesyjä, ihmistä pelkäämättömiä eläimiä, kuten isomerimetsoja ja stellerinmerilehmiä. Steller kirjoitti talven aikana De Bestiis Marinis -teoksensa, jossa hän kuvaili saaren eläimistöä, edellä mainittujen lisäksi muun muassa pohjanmerikarhun eli beringinhylkeen (Callorhinus ursinus), merisaukon (Enhydra lutris), stellerinmerileijonan (Eumetopias jubatus) ja allihaahkan (Polysticta stelleri).
Ruotsalaisen luutnantti Sven Waxellin johdolla ryhmä rakensi keväällä uuden laivan, jolla eloonjääneet purjehtivat Avatšanlahdelle, nykyisen Petropavlovsk-Kamtšatskin kaupungin edustalle, jonne laiva saapui 27. elokuuta 1742. Steller vietti seuraavat kaksi vuotta tutkimalla Kamtšatkan luontoa. Hänet kutsuttiin takaisin Pietariin, jonne hän lähti 3. elokuuta 1744. Matkalla hän kuitenkin sairastui kuumeeseen ja kuoli Tjumenissa.
Stellerin perintö jälkimaailmalle

Tutkimusmatkalla mukana ollut venäläinen opiskelija, myöhemmin maantieteilijä Stepan Krasjeninnikov säilytti Stellerin tutkimusaineiston ja kirjoitukset, ja ne julkaisi myöhemmin saksalainen tutkija Peter Simon Pallas. Myöhemmät tutkimusmatkailijat, kuten James Cook, hyödynsivät Stellerin tutkimuksia matkoillaan.
Alaskan Anchoragessa on Stellerille nimetty lukio ja Bad Windsheimissa Georg-Wilhelm-Steller-Gymnasium. Stellerin nimeä kantaa myös kuningasmerikotka (Haliaeetus pelagicus) – sen englanninkielinen nimi on ”Steller’s Sea Eagle”.
Julkaisut

De Bestiis Marinis (Stellerin teos, joka kuvaa monia aiemmin tuntemattomia eläimiä)
Allihaahka, Polysticta stelleri
Gasgrid Finland

| Gasgrid Finland |
| --- | --- |

Perustettu:  1. tammikuuta 2020
Toimitusjohtaja:  Olli Sipilä
Puheenjohtaja:  Kai-Petteri Purhonen
Omistaja:  Suomen valtio
Kotisivu:  gasgrid.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gasgrid, virallisesti Gasgrid Finland Oy, on siirtoverkkoyhtiö, joka aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2020, jolloin myös Suomen kaasumarkkinat avattiin kilpailulle. Yhtiö vastaa Suomen kaasunsiirrosta, siirtoinfrastruktuurin ylläpidosta ja kehittämisestä sekä kaasumarkkinan virtuaalisen kauppapaikan ylläpitämisestä. Valtio-omistuksen perusteena on strateginen intressi. Gasgridin toimitusjohtajana toimii 1. tammikuuta 2020 alkaen Olli Sipilä.
Taustaa

Suomen maakaasunkäyttö perustui Venäjältä tulevaan putkikaasun tuontiin yli 40 vuoden ajan. Kaasumarkkinoiden avaamisen myötä maakaasua on mahdollista tuoda Suomen markkinalle myös Baltiasta. Kilpailun avaaminen ajoitettiin vuoteen 2020, koska silloin Balticconnector-kaasuputkiyhteys Suomen Inkoosta Viron Paldiskiin otettiin käyttöön. Vuonna 2017 julkaistun Työ- ja elinkeinoministeriön tiedotteen mukaan uudistuksen tavoitteena on ollut, että kilpailun lisääntyminen ohjaisi markkinoita toimimaan tehokkaammin, toisi kustannussäästöjä pitkällä aikajänteellä ja parantaisi maakaasun kilpailukykyä. Uusi maakaasumarkkinalaki ja laki maakaasunsiirtoverkonhaltijan eriyttämisestä astuivat voimaan vuoden 2018 alussa. Niiden mukaan maakaasuverkko, joka oli Gasumin omistuksessa, oli eriytettävä kaasun tuotannosta ja myynnistä vuoden 2020 alkuun mennessä tosiasiallisen eriyttämisen mallin mukaisesti. Keväällä 2020 kolmannes Suomen maakaasusta tulee Baltian suunnasta  ja kaasun myyjiä markkinoilla on yli kymmenen.  Liettuan ja Puolan välisen GIPL-yhdysputken valmistuessa vuoden 2021 lopussa Suomen ja Baltian markkina-alueelle voidaan tuoda kaasua myös Keski-Euroopasta ja Baltic Pipe -putkilinjan avaamisen myötä vuoden 2022 lopulla myös Pohjanmereltä, Norjan markkinalta.
Venäläinen Gazprom Export ilmoitti suomalaiselle Gasumille kaasutoimitusten keskeyttämisestä 21.5.2022 kello 07, koska Gasum ei suostunut maksamaan kaasulaskuja ruplilla Venäjän vaatimuksen mukaan.
Elinkeinoministeri Mika Lintilä Venäjän kaasun katkaisu tarkoittaisi tuhansien työpaikkojen menettämistä, mutta valtioneuvosto on määrännyt salaiseksi selvityksen tarkemmista seurauksista.
Venäjä loi huhtikuussa uuden maksumekanismin, jossa Gazprombankin tilillä euromääräiset maksut vaihdetaan rupliksi, jonka avulla kierrettäisiin EU:n Venäjälle määräämät pakotteet.
LNG-terminaalilaiva

Gasgrid Finland Oy allekirjoitti 20.5.2022 sopimuksen yhdysvaltalaisen Excelerate Energy, Inc. terminaalilaiva Exemplarin kymmenvuotisesta vuokrasopimuksesta noin noin 460 miljoonalla eurolla.
Exemplar on LNG-terminaalilaiva, joka voi ottaa 68 000 tonnia nesteytettyä maakaasua (LNG). Nesteytetty kaasu toimitetaan terminaalilaivaan tankkereilla, höyrystetään laivassa uudelleen kaasuksi ja syötetään Suomen maakaasun siirtoverkkoon. Tankkereiden on tarkoitus toimittaa terminaalilaivalle kaasua 2–3 kertaa kuukaudessa.
Jäsenyydet

Gasgrid on EU:n jäsenmaiden kaasun siirtoverkonhaltijoiden yhteistyöelimen ENTSOG:n jäsen. Gasgrid on mukana myös 33 eurooppalaisen siirtoverkkoyhtiön muodostamassa European Hydrogen Backbone -ryhmässä, joka visioi Euroopan laajuista vedyn siirtoinfrastruktuuria. Suomessa Gasgrid vaikuttaa suomalaisyritysten perustamassa vetyklusterissa, jonka tarkoituksena on edistää vetytalouden kehittymistä Suomessa . Gasgrid on myös Energiateollisuus ry:n jäsen.
Aiheesta muualla

Viralliset verkkosivut
Hannu Puttonen

| Hannu Puttonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. kesäkuuta 1960 Pirkkala
Kuollut: 10. huhtikuuta 2023 (62 vuotta) Ylöjärvi
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Hannu Tapani  Puttonen (21. kesäkuuta 1960 Pirkkala – 10. huhtikuuta 2023 Ylöjärvi) oli suomalainen ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän ohjasi lukuisia musiikkivideoita, muun muassa Leevi and the Leavingsin ”Rakkauden työkalun”, josta hän sai Hopeinen Muuvi -palkinnon vuonna 1994. Puttonen ohjasi myös teknomusiikkidokumentin Bring The Beat Back! Hänen taiteilijanimiään olivat Risto Salmi ja Jöns Hallanaho.
Muuta Puttosen tuotantoa oli Linuxista kertova dokumenttielokuva Koodi. Elokuvallaan Man of Letters Puttonen voitti kotimaisen kilpailun erikoispalkinnon Tampereen kansainvälisillä lyhytelokuvajuhlilla 1995.
Puttonen menehtyi 62-vuotiaana äkilliseen sairauskohtaukseen Ylöjärvellä. Hänet on haudattu Vatialan hautausmaalle Kangasalle.
Aiheesta muualla

Hannu Puttonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Franco Foda

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 23. huhtikuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Mainz, Saksa
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 183 cm
Seura
Seura: avoin
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1983–1984 |  FC Kaiserslautern | 3 | (0) |
| 1984–1985 |  Arminia Bielefeld | 43 | (8) |
| 1985–1987 |  1. FC Saarbrücken | 52 | (3) |
| 1987–1990 |  FC Kaiserslautern | 87 | (5) |
| 1990–1994 |  Bayer Leverkusen | 113 | (10) |
| 1994–1996 |  VfB Stuttgart | 69 | (0) |
| 1996–1997 |  FC Basel | 13 | (0) |
| 1997–2001 |  SK Sturm Graz | 99 | (1) |
Maajoukkue
| 1987 |  Saksa | 2 | (0) |
Valmennusura
2001–2002:  SK Sturm Graz II
2002–2003:  SK Sturm Graz (apuv.)
2003–2006:  SK Sturm Graz II
2006–2012:  SK Sturm Graz
2012–2013:  FC Kaiserslautern
2014–2017:  SK Sturm Graz
2018–2022:  Itävalta
2022:  FC Zürich
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Franco Foda (s. 23. huhtikuuta 1966) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.
Ura pelaajana

Foda hankki jalkapallo-oppinsa FSV Mainzin juniorijoukkueissa, mutta ammattilaisuransa ensiaskeleet hän otti 1. FC Kaiserslauternissa 1983. Hän pelasi uransa ensimmäisellä kaudella kolme ottelua ja siirtyi 18-vuotiaana nuorukaisena DSC Arminia Bielefeldiin kesällä 1984. Pelattuaan kauden Arminiassa ja kaksi 1. FC Saarbrückenissä Foda palasi Kaiserslauterniin 1987. Hän edusti seuraa kolme kautta ja voitti Saksan cupin mestaruuden 1990. Hän jätti seuran juuri ennen mestaruuskautta 1990–1991 siirtyen Bayer 04 Leverkuseniin.
Leverkusenissa Foda oli keskeisessä roolissa puolustuksen vakiomiehenä seuran sijoittuessa Bundesliigassa parhaimmillaan kolmanneksi 1993–1994. Leverkusenissa Foda pääsi myös juhlimaan toista Saksan cupin mestaruuttaan keväällä 1993. Neljän Leverkusen-vuoden jälkeen Foda siirtyi 1994 VfB Stuttgartiin. Tammikuussa 1997 Foda jätti kotimaansa kentät ja siirtyi kevätkaudeksi sveitsiläiseen FC Baseliin. Samana kesänä ura jatkui itävaltalaisessa SK Sturm Grazissa, jossa Foda lopetti uransa 35-vuotiaana vuonna 2001.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Saksan cup (2): 1990, 1993
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Itävallan mestaruus: 2011
Itävallan cup: 2010
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Franco Foda Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ivica Osim Mihailo Petrović Darko Milanič | SK Sturm Grazin päävalmentaja 9/2002–2003 2006–4/2012 9/2014–12/2017 | Seuraaja: Gilbert Gress Peter Hyballa Heiko Vogel |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Krasimir Balăkov | 1. FC Kaiserslauternin päävalmentaja 2012–8/2013 | Seuraaja: Kosta Runjaic |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Marcel Koller | Itävallan jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja 1/2018–3/2022 | Seuraaja: Ralf Rangnick |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: André Breitenreiter | FC Zürichin päävalmentaja 7–9/2022 | Seuraaja: Bo Henriksen |
Hannu Raatikainen

Hannu Raatikainen (s. 1948) on suomalainen teatteriohjaaja ja muusikko.
Raatikainen valmistui 1970-luvun lopussa luokanopettajaksi. Sen jälkeen hän opiskeli Teatterikoulussa ja valmistui teatteriohjaajaksi. Hän oli 1970-luvulla mukana poliittisessa laululiikkeessä ja kuului Arkiviisu-yhtyeeseen. Hän harrasti katumusisointia sekä Suomessa että ulkomailla. Raatikainen innostui teatterista kun hän näki Kom-teatterin Espoon Leppävaaran kansantalolla. 1980-luvun alussa hän oli harjoittelijana Berliner Ensemblessa Itä-Berliinissä ja tutustui perusteellisesti tähän Bertolt Brechtin teatteriin.
Raatikainen kuuluu myös Motelli Skronkle -nimiseen yhtyeeseen. Yhtyeessä hän toimii laulajana, muusikkona, säveltäjänä ja sanoittajana.
Raatikainen paitsi ohjaa, myös tekee käsikirjoituksia, säveltää, soittaa ja opettaa. Hän on ohjannut eri puolilla Suomea, mm. Ahaa Teatterissa, Teatteri Pienessä Suomessa, Joensuun kaupunginteatterissa, Tampereen työväenteatterissa ja Oulun kaupunginteatterissa. Mukaan on mahtunut niin klassikoita kuin omiakin kirjoituksia, musiikkiteatteria ja tanssiakin. Turun kaupunginteatterissa hän on vieraillut viisi kertaa.
Aiheesta muualla

Artikkeli Motelli Skronklesta Kaltiossa