stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itämerenmaakunnat
Kansallinen herääminen

Itämerenmaakuntien asukkaiden kansallinen herääminen tapahtui 1820-luvulta alkaen. Liivinmaan kuvernementissa sijainneesta Tarton yliopistosta, joka oli avattu uudelleen vuonna 1802, kehittyi vuosisadan puoliväliin mennessä nationalismin keskus. Tarton yliopiston lääketieteellisestä tiedekunnasta valmistuneet miehet Friedrich Fählman ja Friedrich Kreutzwald kokosivat Kalevipoeg -eepoksen, joka julkaistiin vuonna 1835. Krišjānis Valdemārs alkoi järjestää Tarton yliopistossa kirjallisia iltoja latvialaisille ylioppilaille. Valdemārsia ja hänen työtovereitaan Juris Alunānsia ja Krišjānis Baronsia alettiin kutsua nuorlatvialaisiksi. Latvialaisten kansallisen liikkeen toiminnan painopiste siirtyi vähitellen Riikaan, minne oli vuonna 1868 perustettu latvialainen seura. Se edisti latvialaisten ammatti-ihmisten ja liikemiesten etuja, mutta myös latvialaisen kulttuurin kehittymistä. Seurasta tuli kansallisen liikkeen keskeinen järjestö, joka muun muassa järjesti latvialaisten ensimmäiset yleiset laulujuhlat vuonna 1873.
Myös virolaisten kansallinen herääminen voimistui 1860-luvulla ja Tarton yliopistossa koulutuksensa saaneiden henkilöiden ansiosta. Tunnettuja heistä ovat Johann Voldemar Jannsen ja Jakob Hurt. Tarton rinnalla toinen virolaisten kansallisen liikkeen keskus oli Pietari ja kolmas Viljandimaalla. Ensimmäiset yleisvirolaiset laulujuhlat järjesti Vanemuine -kuoroseura Tartossa kesäkuussa 1869. Niistä tuli isänmaallinen joukkotapahtuma. Vuonna 1872 perustettiin kansallisen liikkeen tueksi Virolaisten oppineiden seura (Eesti Kirjameeste Selts), joka kokosi jäsenikseen sekä oppineita intellektuelleja että talonpoikaiskoulujen opettajia.
Kansallisten liikkeiden seurauksena yhteiskunnalliset jakolinjat alettiin 1800-luvun jälkipuoliskolla piirtää säätyjen sijaan etnisten ryhmien mukaan.  Tärkeä vaikuttamisväylä olivat viron- ja latviankieliset sanoma- ja aikakauslehdet, joita oli syntynyt 1850-luvun lopulta alkaen. Latviankielinen Mājas Visis (suomeksi Kodin vieras) oli alkanut ilmestyä vuonna 1856 ja vironkielinen Perno Postimees (Pärnun postimies) vuonna 1857. Talonpoikien korkea lukutaitoprosentti mahdollisti sen, että lehdistön yleistyminen muodostui ratkaisevan tärkeäksi kansallisten liikkeiden nousun kannalta. Venäjän suhtautuminen virolaiseen ja latvialaiseen kansallisuusliikkeeseen oli 1880-luvun alkuun ja venäläistämiskauteen saakka myönteistä. Asenne muuttui Aleksanteri III:n valtaannousun myötä. Sensuuria ryhdyttiin tiukentamaan ja kansallisuusliikkeiden toimintaa vaikeuttamaan lakkauttamalla sanomalehtiä ja rajoittamalla yhdistysten perustamista. Tiukka politiikka jatkui myös Nikolai II:n hallitsijakaudella.
Kansallisten liikkeiden johtajilla oli toisistaan poikkeavia käsityksiä siitä, millaista strategiaa tavoitteiden saavuttamiseksi tulisi noudattaa. Uusi johtava sukupolvi omaksui vuosisadan lopulla maailmankuvaansa sekä nationalistisia että sosialistisia aineksia. Vuosisadan vaihteen jälkeen kansallisuusliikkeissä painottuivat selvästi aikaisempaa enemmän sosiaaliset kysymykset.
Sosiaalidemokratia

Sosiaalidemokratia oli kansallisen heräämisen tapaan aluksi sivistyneistön aate, mutta vuosisadan vaihteen tienoilta eteenpäin se alkoi saada yhä enemmän suosiota tavallisen kansan keskuudessa. Vasemmistoaktivistien herättelytyön kohderyhmiä olivat kasvava teollisuustyöväestö ja maaseudun maaton väki.
Sosiaalidemokraattiset puolueet järjestäytyivät Itämerenmaakunnissa vuosina 1904–1905. Ne olivat yleensä läheisessä yhteistyössä Venäjän vastaavien puolueiden kanssa. Latvian sosiaalidemokraattinen puolue perustettiin vuonna 1904. Vaikka se toimi salaa, se oli hyvin organisoitunut ja keräsi huomattavan kannatuksen. Elokuussa 1905 perustettiin Viron sosiaalidemokraattinen työläisten yhdistys. Latvian sosiaalidemokraattinen puolue liittyi vuonna 1906 Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen.
Vuosien 1905–1906 tapahtumat

Yhteiskunnallinen ja taloudellinen epätasa-arvo ja pitkäkestoinen tyytymättömyys hallintoa kohtaan räjähti Venäjällä vallankumoukselliseksi mullistukseksi Venäjän ja Japanin välisen sodan ollessa vielä käynnissä. Vuoden 1905 tammikuun verisunnuntai johti työläisten vastalausemielenosoituksiin ja lakkoiluun myös Tallinnassa ja Narvassa. Tartossa ylioppilaat järjestivät kokouksen, jonka mottona oli "Alas itsevaltius". Kevään ja kesän aikana levottomuudet lisääntyivät. Lokakuussa virolaiset liittyivät Venäjällä alkaneeseen yleislakkoon. Tilanne kärjistyi, kun Vironmaan kuvernööri Aleksei Lopuhin määräsi 16. lokakuuta (juliaanisen kalenterin mukaan) avattavaksi tulen kohti Tallinnassa mieltään osoittanutta väkijoukkoa. Tallinnan verilöyly, jossa kuoli 94 mielenosoittajaa, varjosti keisarin seuraavana päivänä antamaa lokakuun manifestia. Sen jälkeen Vironmaassa alkoivat kahdeksan viikkoa kestäneet riehakkaat "vapauden päivät". Manifesti lietsoi kansaa lisävaatimuksiin. Suurkaupungit ajautuivat poliittiseen käymistilaan, ja seurannut kiihkeä poliittisen toiminnan jakso antoi alkusysäyksen poliittisten puolueiden ja ammattiyhdistysten muotoutumiselle. Latvian sosiaalidemokraattinen työväenpuolue johti autokraattisen hallinnon ja baltiansaksalaisten vastaista kampanjaa Kuurinmaalla ja Liivinmaalla. Pidettiin kokouksia, joissa esitettiin poliittisia vaatimuksia. Riiassa radikalisoituneet työläiset aloittivat väkivaltaisuudet: he polttivat maaseutukartanoita, ja baltiansaksalaisia pappeja lynkattiin. Talonpoikien joukot saartoivat paikallisten viranomaisten joukot ja ottivat jopa haltuunsa joitakin pienempiä kaupunkeja. Liivinmaalle julistettiin sotatila 22. marraskuuta. Tallinnasta lähti maaseudulle satakunta radikaalia työläistä, jotka mukaan liittyneiden maatyöläisten kanssa mellakoivat ja polttivat kartanoita joulukuussa viikon ajan. Vironmaan varakuvernööri Alexander von Giers julisti 10. joulukuuta Tallinnaan ja Harjumaalle sotatilan, ja suuri osa Tallinnan kaupunginvaltuutetuista pidätettiin. Joulun alla sotatila laajennettiin koskemaan koko Vironmaata. Vuoden lopulla keisarin hallinto lähetti sotilaista koottuja rangaistusretkikuntia Itämerenmaakuntiin. Ne palauttivat yhdessä kartanonomistajien perustamien suojajoukkojen kanssa järjestyksen kovin ottein: oikopäätä teloitettiin 1315 ihmistä. Tuhansia latvialaisia ja virolaisia, joita epäiltiin osallistumisesta rauhattomuuksiin, tuomittiin sotaoikeuksissa kuolemaan, vankeuteen, pakkotyöhön tai karkotettiin. Tuhannet pakenivat maasta. Kuolemantuomioita langetettiin Vironmaalla 168, Liivinmaalla 315 ja Kuurinmaalla 112.
Vuosien 1905–1906 tapahtumat jättivät Itämerenmaakuntiin kitkerän perinnön ja ylittämättömän kuilun baltiansaksalaisen aatelin ja kantaväestön välille. Venäjän viranomaisiin tapahtumat vaikuttivat siten, että virolaisia ja latvialaisia alettiin pitää kapinallisina, ja taistelua separatismia vastaan tehostettiin.
Maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa keisarillisen Saksan joukot valloittivat vuoden 1915 maalis-syyskuun aikana Kuurinmaan ja Väinäjoen eteläpuolisen alueen. Kuurinmaasta tuli osa Saksan miehityshallinto Ober Ostia. Syyskuussa 1915 rintama asettui Liivinmaalla Riian eteläpuolelle Väinäjoelle. Venäjän hallinto purki ja evakuoi tehtaita työntekijöineen saksalaisten tieltä. Riiasta lähti kolmekymmentätuhatta rautatievaunua, jotka oli lastattu täyteen arvokkaita koneita, välineitä ja metalleja. Latvialaisista kolmannes (800 000) hylkäsi kotinsa. Heistä suurin osa oli kotoisin Kuurinmaalta.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Nikolai II luopui kruunustaan, ja Venäjällä nousi valtaan väliaikainen hallitus, jonka ensimmäisiä toimia oli kuvernöörinvirkojen lakkauttaminen. Kuvernöörien tilalle nimitettiin kuvernementinkomissaarit: Vironmaan kuvernementtiin Jaan Poska ja Liivinmaan kuvernementtiin Andrejs Krastkalns.
Venäjän väliaikainen hallitus suostui 30. maaliskuuta virolaisten asuttaman alueen yhdistämiseen yhdeksi kokonaisuudeksi, jolloin syntyi Viron kuvernementti. Latvialaisten vastaavaa vaatimusta ei kuitenkaan Pietarissa hyväksytty. Syynä oli ennen muuta Latgallian kysymys. Väliaikainen hallitus kieltäytyi yhdistämästä Latgalliaa autonomisen Latvian yhteyteen. Viron kuvernementtiin luotiin korkeimmaksi hallintoelimeksi Viron maapäivät, jonka aseman Venäjän väliaikainen hallitus tunnusti. Syyskuun 3. päivänä Saksan armeija valtasi Riian.
Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen 15. marraskuuta Viron maapäivät julistautui viimeisessä kokouksessaan Viron ylimmäksi käskynhaltijaksi, vaikka valta oli jo siirtynyt Jaan Anveltin johtamille bolševikeille. Bolševikit, jotka suhtautuivat kielteisesti Viron itsenäistymiseen, olivat vuoden 1917 aikana järjestäytyneet erilaisiksi neuvostoiksi ja luoneet niiden tueksi aseelliset punakaartit. Bolševikkeja kannattaneet venäläiset joukko-osastot tukivat virolaisia aateveljiään. Muutama päivä myöhemmin Latvian väliaikainen kansalliskomitea, jonka muodostivat Latvian ei-marxilaiset poliittiset voimat, kokoontui Valgaan ja julistautui Latvian kansan ainoaksi lailliseksi edustajaksi.
Entisistä Itämerenmaakuntiin kuuluneista kuvernementeista syntyivät Viron ja Latvian tasavallat, mutta ennen sitä käytiin Viron vapaussota ja Latvian vapaussota. Kuurinmaan kuvernementin alue oli siirtynyt Saksan hallintaan, ja Brest-Litovskin rauhassa Venäjä luopui alueesta virallisesti.
Rautatieasema Valgassa vuonna 1890.
Tuhalan kartano tulipalon jälkeen.
Itämerenmaakunnat alueineen englanninkielisellä kartalla vuonna 1914.
Keisari Aarnio (televisiosarja)

| Keisari Aarnio |
| --- | --- |
Tyyli:  rikosdraama
Luoja(t):  perustuu Minna Passin ja Susanna Reinbothin kirjaan
Pääosissa:   Kari Hietalahti  Kirsi Ylijoki  Pilvi Hämäläinen  Mikko Leppilampi  Leena Pöysti 
Alkuperämaa:   Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Ruutu Nelonen
Esitetty:  Ruutu+: 14. huhtikuuta 2018 –  9. kesäkuuta 2018 Nelonen: 23. syyskuuta 2018 – 25. marraskuuta 2018
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  10
Tuotanto
Linjatuottaja:  Vera Airaksinen
Ohjaaja(t):  JP Siili Taavi Vartia
Käsikirjoittaja(t):  Tatiana Elf (pääkäsikirjoittaja)
Säveltäjä(t):  Kalle Koivisto
Leikkaaja(t):  Jyrki Levä
Lavastaja(t):  Päivi Kettunen
Tuotantoyhtiö(t):  Yellow Film & TV
Palkinnot
Ehdokkuudet:  Kultainen Venla Draamasarja 2018
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Keisari Aarnio on suomalainen tositapahtumiin perustuva rikosdraamasarja, joka julkaistiin Ruutu-suoratoistopalvelussa huhtikuussa 2018. Sarja perustuu Helsingin Sanomien rikostoimittajien Minna Passin ja Susanna Reinbothin vuonna 2017 julkaistuun Keisari Aarnio -kirjaan, joka kertoo vakavista huumerikoksista tuomitusta huumepoliisin entisestä päälliköstä Jari Aarniosta. Sarja voitti vuoden 2018 parhaan draamasarjan Venlan tammikuussa 2019 järjestetyssä Venla-gaalassa.
Kuten myyntimenestykseksi nouseessa kirjassa, myös televisiosarjassa käydään läpi Aarnion matka palkitusta poliisista tuomituksi rikolliseksi. Kirjoittajakaksikko kertoo, kuinka Aarnio siirtyi alamaailman puolelle ja onnistui manipuloimaan esimiehiään, poliisikollegojaan, rikollisia ja myös toimittajia. Televisiosarjassa Jari Aarniota näyttelee Kari Hietalahti. Sarjassa on mukana pseudonyymeillä näyttelijöiden esittäminä laaja joukko tapaukseen liittyviä, julkisuudesta tunnettuja henkilöitä, kuten Helsingin Sanomien päätoimittaja Kaius Niemi ("Kenneth Luoto"), Aarnion asianajaja Riitta Leppiniemi ("Raija Lehmuskoski") ja rikollisjengin johtaja Keijo Vilhunen ("Kauko Viinanen").
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kari Hietalahti  | … |  Jari Aarnio, Helsingin huumepoliisin päällikkö   |
|  Kirsi Ylijoki  | … |  Susanna Reinboth Helsingin Sanomien oikeustoimittaja   |
|  Pilvi Hämäläinen  | … |  Minna Passi, Helsingin Sanomien rikostoimittaja   |
|  Mikko Leppilampi  | … |  Jarkko Rautavaara, Keskusrikospoliisin tutkija   |
|  Leena Pöysti  | … |  Saara, prostituoitu   |
|  Johan Storgård  | … |  Vesa Grönholm, tutkinnanjohtaja   |
|  Turkka Mastomäki  | … |  Lauri Kettula, oikeustoimittaja   |
|  Janne Virtanen  | … |  Mikko Pietikäinen, Helsingin Sanomien entinen päätoimittaja   |
|  Antti Pääkkönen  | … |  Henri Hätönen   |
|  Marc Gassot  | … |  Kenneth Luoto, Helsingin Sanomien nykyinen päätoimittaja   |
|  Jarkko Niemi  | … |  Otso, Minnan puoliso   |
|  Jari Nissinen  | … |  Jere Sutela, Helsingin Sanomien toimittaja ja Susannan ystävä   |
|  Jaana Saarinen  | … |  Raija Lehmuskoski, Jari Aarnion asianajaja   |
|  Timo Tuominen  | … |  Juhani Haapala, Valtakunnansyyttäjä   |
|  Maria Kuusiluoma  | … |  Pilvi Ala-Kaskinen, Syyttäjä   |
|  Aimo Räsänen  | … |  Kauko Viinanen, Rikollisliigan pomo   |
|  Rauno Ahonen  | … |  Kalle Kolkka, Helsingin huumepoliisi  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sami Saikkonen  | … |  Kimmo Kuusisto, Valtakunnansyyttäjä   |
|  Titta Jokinen  | … |  Susannan äiti   |
|  Jouko Klemettilä  | … |  Pertti Friman, Kauko Viinasen asianajaja   |
|  Tapio Liinoja  | … |  Jalmari Koski   |
|  Heikki Mahlamäki  | … |  syyttäjä Hietanen   |
|  Joona Majander  | … |  Rudolf Kajander, Helsingin huumepoliisi   |
|  Mari Perankoski  | … |  Mervi Mustala, Malmin nainen   |
|  Kristo Salminen  | … |  Jukka Levälahti, Keskusrikospoliisin tutkija   |
|  Heikki Slåen  | … |  KRP:n tutkija   |
|  Timo Torikka  | … |  alamaailman mies   |
|  Antti Virmavirta  | … |  Jan-Peter Förslund, epäilty   |
|  Jussi Puhakka  | … |  Aarnion kuulustelija   |
|  Irina Pulkka  | … |  Susannan sisko   |
|  Jouko Puolanto  | … |  apulaispoliisipäällikkö Voipio   |
|  Kari Sorvali  | … |  poliisiylijohtaja Paavola   |
|  Tero Tiittanen  | … |  lähde uimahallissa   |
Jaksot

| Jakso | Julkaisu Ruutu+:ssa | Ensiesitys Nelosella | Katsojaluvut1   |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | 14. huhtikuuta 2018 | 14. huhtikuuta 2018 23. syyskuuta 2018 | 434 000 292 000  |
| 2 | 14. huhtikuuta 2018 | 30. syyskuuta 2018 | 253 000  |
| 3 | 21. huhtikuuta 2018 | 7. lokakuuta 2018 | 177 000  |
| 4 | 28. huhtikuuta 2018 | 14. lokakuuta 2018 | 158 000  |
| 5 | 5. toukokuuta 2018 | 21. lokakuuta 2018 | 166 000  |
| 6 | 12. toukokuuta 2018 | 28. lokakuuta 2018 | 141 000  |
| 7 | 19. toukokuuta 2018 | 4. marraskuuta 2018 | 155 000  |
| 8 | 26. toukokuuta 2018 | 11. marraskuuta 2018 | 126 000  |
| 9 | 2. kesäkuuta 2018 | 18. marraskuuta 2018 | 127 000  |
| 10 | 9. kesäkuuta 2018 | 25. marraskuuta 2018 | 149 000  |
1 Keskikatsojamäärä Nelosen ensiesityspäivänä syksyllä 2018.
Aiheesta muualla

Keisari Aarnio Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Keisari Aarnio Elonet.
Mikko Niskasaari: ”Keisari Aarnio” ja journalistin ohjeet 15.4.2018
| n k Jukka-Pekka Siili |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Hymypoika (2003)  Ganes (2007)  Blackout (2008)  Härmä (2012)  Veljeni vartija (2018)  Sieniretki (2022) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Selänne (2013) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Neekeri (1991)  Marskin risti (1993)  Ilmakitarat (1995)  Ruuvimies (1995)  Heartmix (1996)  Ota ja omista (1997)  Viola (1998)  Sydänten akatemia (1998–1999)  SunRadio (1999)  Operaatio Interheil (2001)  Benner & Benner (2001–2002)  Jatulintarha (2002)  Juulian totuudet (2002)  Tie Eedeniin (2003–2005)  Nollatoleranssi (2004)  Käenpesä (2004–2007)  Rakastuin mä luuseriin (2005)  Maan mitta (2007)  Suojelijat (2008)  Virta (2010–2011)  Uusi päivä (2010–2018)  Tellus (2014)  Keisari Aarnio (2018)  Hotel Swan Helsinki (2020) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Elossa (1990)  Kastajaiset (1992)  Kalenteri (1994) 
| n k Taavi Vartia |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Rölli ja kultainen avain (2013)  Lomasankarit (2014)  Rölli ja kaikkien aikojen salaisuus (2016)  Pertsa ja Kilu (2020) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Paratiisin kahleissa (1989)  Erotico-tico (1992)  Tapulikylä (1993)  Pellit auki (1992-1993)  Eurovision laulukilpailu 1994 – Suomen karsinta (1994)  Marskin poika (1994)  Eurovision laulukilpailu 1996 – Suomen karsinta (1996)  Sinun unelmiesi tähden (1996)  Hetki lyö – Kirkan 30-vuotistaiteilijajuhla Tampere-talossa (1997)  Samaa sukua, eri maata (1998–2000)  Missimaraton (1999)  Pertsa ja Kilu. Uudet seikkailut (2000)  Tie miehen sydämeen (2001)  Sata sanaa (2003)  Diili (2005)  Pääroolissa (2005)  Käenpesä (2006–2007)  Itämeri (2012)  Syke (2014)  Downshiftaajat (2017)  Seinäjoen Tangomarkkinat 2017 (2017)  Keisari Aarnio (2018)  Seinäjoen Tangomarkkinat 2018 (2018) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  La Cumparsita (1994)  Mariannen fat burning-aerobic (1994)  Lahti and the Surroundings (1995)  After the Blood Diamonds (2009) 
Lyhytelokuvat (ohjaus):  Esa (1984)  Klovni (1986)  Tunneli (1986)  Heinola (1995)  Painonvartijat: Laihdutusvideo (1998)
Seleukos I Nikator

| Seleukos I Nikator |
| --- | --- |
 Herculaneumista löytynyt roomalainen kopio kreikkalaisesta patsaasta. Patsas sijaitsee nykyisin Napolin arkeologisessa museossa.
Persian kuningas
Valtakausi:  306–281 eaa.
Edeltäjä:  Aleksanteri IV
Seuraaja:  Antiokhos I
Babylonian satraappi
Valtakausi:  321–315 eaa. ja 312–306 eaa.

Syntynyt:  noin 358 eaa. Europos, Makedonia
Kuollut:  281 eaa. Traakia
Puoliso:  Apama I   Stratonike I
Lapset:  Apama  Antiokhos I Soter   Achaeus   Phila
Suku:  Seleukidit
Isä:  Antiokhos
Äiti:  Laodike
Seleukos I Nikator (m.kreik. Σέλευκος Νικάτωρ, ”Voittaja”, noin 358–281 eaa.) oli makedonialainen sotilas, Aleksanteri Suuren upseeri ja yksi diadokeista. Seleukoksesta tuli lopulta Persian kuningas. Hän oli Seleukidien hallitsijasuvun perustaja.
Seleukos nimitettiin Babylonian satraapiksi Aleksanterin kuoltua 323 eaa. Antigonos I karkotti Seleukoksen Babylonista, mutta hän pääsi palaamaan Ptolemaioksen tuella vuonna 312 eaa. Seleukos valtasi muun muassa Persian ja Meedian. Hän solmi liiton intialaisen Chandragupta Mauryan kanssa. Seleukos kukisti Antigonoksen Ipsoksen taistelussa vuonna 301 eaa. ja Lysimakhoksen Korupedionin taistelussa vuonna 281 eaa. Pian sen jälkeen Ptolemaios Keraunos murhasi hänet. Seleukoksen seuraaja oli hänen poikansa Antiokhos I.
Seleukos perusti useita kaupunkeja, muun muassa Antiokian ja Seleukeian.
Lapsuus

Seleukoksen isä oli Antiokhos, joka oli historioitsija Junianus Justinuksen mukaan Makedonian kuninkaan Filippos II:n sotapäällikkö. Justinus käyttää Antiokhoksesta titteliä dux, ’päällikkö’. Antiokhosta ei kuitenkaan mainita missään muissa lähteissä, eikä hänen urastaan Filippoksen aikana tiedetä mitään. Antiokhos oli mahdollisesti jonkin Ylä-Makedonian entisen ruhtinassuvun jäsen. Teini-iässä Seleukos valittiin kuninkaan palvelijaksi (paides). Kaikki ylimyssukujen vesat palvelivat kuningasta näissä tehtävissä. Aikuisina he toimivat armeijan upseereina. Seleukoksen äiti oli nimeltään Laodike, mutta juuri muuta hänestä ei tiedetäkään. Seleukos nimitti myöhemmin kaupunkeja isänsä ja äitinsä mukaan.
Seleukoksen syntymävuodesta on jonkin verran epäselvyyttä. Justinus laski syntymävuodeksi 358 eaa, sillä hänen mukaansa Seleukos oli 77-vuotias Korupedionin taistelussa. Appianuksen mukaan Seleukos oli tuolloin 73-vuotias, jolloin syntymävuosi olisi 354 eaa. Eusebios taas mainitsee Seleukoksen iäksi 75 vuotta. Syntymävuosi olisi näin 356 eaa, joten Seleukos olisi samanikäinen kuin Aleksanteri Suuri. Tämä lienee Seleukoksen omaa propagandaa, jonka tarkoitus on tuoda Seleukosta esiin vaihtoehtona Aleksanterille.
Seleukos syntyi Europoksessa, joka sijaitsi Makedonian pohjoisosassa. Vain vuosi ennen Seleukoksen syntymää – mikäli 358 eaa. on syntymävuosi – paionialaiset hyökkäsivät alueelle. Filippos kukisti paionialaiset, ja muutaman vuoden päästä paionialaiset olivat täysin Makedonian vallan alla.
Seleukoksesta kerrottiin samanlaisia legendoja kuin Aleksanteri Suuresta. Laodiken kerrottiin sanoneen pojalleen, ennen kuin tämä lähti Persian sotaretkelle Aleksanterin kanssa, että tämän oikea isä olisi ollut Apollon-jumala. Jumala oli jättänyt Laodikelle lahjaksi sormuksen, jossa oli ankkurin kuva. Seleukoksella oli ankkurin muotoinen luomi. Myös Seleukoksen pojilla ja pojanpojilla kerrottiin olleen tällaiset merkit. Aleksanterista kerrottiin samanlaista tarinaa. Luultavasti Seleukos yritti esittäytyä Aleksanterin luonnollisena seuraajana ja oli siksi saattanut keksiä tarinan itse.
Johannes Malalas kertoo, että Seleukoksella oli yksi sisar Didymeia, jolla taas oli kaksi poikaa Nikanor ja Nikomedes. Pojat ovat luultavasti kuitenkin fiktiivisiä. Didymeia viittaa ehkä Miletoksen lähellä sijainneeseen Didyman Apollonin oraakkeliin. On myös esitetty, että Ptolemaios Seleukoksen poika (joka ei ole sama henkilö kuin myöhemmin Egyptin kuninkaaksi päässyt Ptolemaios Lagoksen poika) olisi ollut Seleukoksen setä.
Aleksanterin upseeri

Persian sotaretken aikana Seleukos nimitettiin hypaspistien kuninkaallisen osaston eli ageman komentajaksi. Nimitys tapahtui vähän ennen Hydaspesjoen taistelua. Seleukoksen on väitetty kuuluneen armeijan korkeimpaan johtoon, mutta luultavasti näin ei ole. Kerrotaan, että Aleksanteri ylitti Hydaspeen laivalla, jonka mukana olivat myös Perdikkas, Ptolemaios, Lysimakhos sekä myös Seleukos, joka kuitenkin oli laivalla hypaspistien komentajana. Osa hypaspisteista matkusti samalla laivalla. Hydaspeen taistelussa Seleukos johti joukkojaan intialaisen kuninkaan Poroksen sotanorsuja vastaan. Seleukoksella ei luultavasti ollut minkäänlaista osuutta taistelun suunnittelussa, eikä häntä mainita myöhemminkään missään tärkeässä tehtävässä. Esimerkiksi Krateros, Hefaistion, Peithon ja Leonnatos saivat kaikki komennettavakseen suuriakin määriä joukkoja erillisiä tehtäviä varten.
Seleukoksen hypaspistit seurasivat aina Aleksanterin mukana ja osallistuivat Induksen varren valtaukseen, malli-heimon kanssa käytyihin taisteluihin ja Gedrosian aavikon ylitykseen.
Susassa järjestetyissä häissä Seleukos sai vaimokseen persialaisen Spitameneen tyttären Apaman. Aleksanteri Suuri meni itse naimisiin Dareios III:n tyttären kanssa, ja monet muutkin makedonialaiset ottivat persialaisia naisia vaimoikseen. Spitamenes oli taistellut Aleksanteria vastaan vielä pitkään sen jälkeen, kun Dareios oli kuollut. Aleksanteri luotti ilmeisesti Seleukokseen täysin, koska antoi hänelle Apaman vaimoksi. Seleukoksen ja Apaman liitto olikin Susassa solmituista avioliitoista ainut joka kesti. Ilmeisesti kyse oli todellisesta kiintymyksestä, koska Seleukoksella ei tuolloin ollut persialaisesta vaimosta suurtakaan poliittista hyötyä. Apama synnytti pian, ehkä vuonna 324 eaa., Seleukokselle Antiokhos-pojan. Johannes Malalas mainitsee vielä kaksi tytärtä, joiden olemassaolosta ei ole varmuutta.
Seleukos mainitaan antiikin lähteissä kolmesti ennen Aleksanterin kuolemaa. Hän oli mukana Babylonin ulkopuolella tehdyssä purjehduksessa ja osallistui Aleksanterin ohella thessalialaisen Medeioksen juhliin, joiden jälkeen Aleksanteri sairastui. Hänen kerrotaan myös nukkuneen Sarapis-jumalan temppelissä ennen Aleksanterin kuolemaa. Purjehdukseen liittyvä tarina kertoo, että Aleksanterin diadeemi, kuninkuuden symboli, lensi tuulenpuuskassa kaislikkoon, ja Seleukos ui hakemaan sen takaisin. Pitääkseen diadeemin kuivana Seleukos sitoi sen omaan päähänsä. Tämä enteili tietysti Seleukoksen tulevaa kuninkuutta. Samanlaista tarinaa kerrottiin myös Lysimakhoksesta. Kyseessä lienee ollut propaganda. Seleukoksen osallistuminen Medeioksen juhliin voi olla totta. Tarinan mukaan Seleukos nukkui Sarapiin temppelissä Peithonin, Attaloksen, Menidaan, Demofonin, Peukestaan ja Kleomeneen kanssa toivoen jumalan auttavan Aleksanteria paranemaan. Tämäkin tarina lienee jälkeenpäin sepitetty, koska Sarapiin kultin arvellaan olleen myöhempää perua.