stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albert Gebhard
Galleria

Kansanrunoilija Sahan Kalle, 1892
Anders Gustaf Ramsayn muotokuva, 1893
Orpo, 1895
Sunnuntairauha, 1896
Kotoinen ranta, 1896
Tukinuitto, 1900
Kustaa Vaasa ja Mikael Agricola, opetustaulu
Suklaatyttö, tuntematon tekovuosi
Näköala Inhasta, 1903
Oskar Merikannon muotokuva, 1903
Tyttö ja keinutuoli, 1908
Oskari Tokoin muotokuva, 1915
Kaarle Knuutinpojan lähtö Viipurin linnasta, 1926
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albert Gebhard Wikimedia Commonsissa
Albert Gebhard Kansallisgallerian kokoelmissa
Albert Gebhard taiteilijamatrikkelissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Omakuva, 1913.
Gebhard suunnitteli Toholammin 1918 sankarimuistomerkin, joka paljastettiin 1921.
Jon Lee Anderson

John Lee Anderson
Jon Lee Anderson (s. 15. tammikuuta 1957) on yhdysvaltalainen tietokirjailija ja The New Yorker -lehden toimittaja. Hänen tunnetuin kirjansa on Che Guevara -elämäkerta Che (1997, suom. 1998 Otava).
Anderson on saanut koulutuksensa eri puolilla maailmaa: Etelä-Koreassa, Kolumbiassa, Taiwanissa, Liberiassa ja Englannissa. Hän aloitti toimittajan työt Perussa. Myöhemmin hän toimi sotakirjeenvaihtajana maailman kriisipesäkkeissä ja kirjoitti Etelä-Amerikan sosiaalisista ongelmista. Hänen juttujaan on julkaistu monissa lehdissä. Vuodesta 1998 alkaen Anderson on kuulunut New Yorkerin henkilökuntaan.
Kirjoja

Che (alk. per. Che Guevara: A Revolutionary Life, suom. ISBN 951-1-15422-2)
The Fall of Baghdad
Guerrillas : Journeys in the Insurgent World
The Lion's Grave: Dispatches from Afghanistan
Inside the League: The Shocking Expose of How Terrorists, Nazis, and Latin American Death Squads Have Infiltrated the World Anti-Communist League (Scott Andersonin kanssa)
La Tumba del Leon
Australian Secret Intelligence Service

Australian Secret Intelligence Service (ASIS) on Australian valtiollinen ulkomaantiedusteluun keskittyvä tiedustelupalvelu. Se toteuttaa salaista tiedonhankintaa ja peiteoperaatioita  henkilötiedustelun (HUMINT) eri menetelmillä. ASIS on osa Australian Intelligence Community -organisaatiota ja hoitaa myös vastatiedustelua ja yhteistoimintaa muiden tiedustelupalveluiden kanssa. ASIS muodostettiin vuonna 1952, mutta sen olemassaolosta ei tiedetty edes koko hallituksen piirissä ennen vuotta 1972. ASIS vertautuu tehtävältään Yhdysvaltain CIA:han ja Ison-Britannian MI6:een.
ASIS on osa Australian ulkoasiainhallintoa (Department of Foreign Affairs and Trade, DFAT). Sen päämaja sijaitsee Canberrassa. Organisaation pääjohtaja (Paul Symon, 18. joulukuuta 2017 alkaen) raportoi ulkoministerille.
Käännös suomeksi
Reinhard Gehlen

| Reinhard Gehlen |
| --- | --- |
 Reinhard Gehlen
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1902  Erfurt, Saksa
Kuollut: 8. kesäkuuta 1979 (77 vuotta)  Starnberg, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa  Saksa
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Reinhard Gehlen (3. huhtikuuta 1902 – 8. kesäkuuta 1979) oli saksalainen kenraalimajuri toisen maailmansodan aikana.
Nuoruus

Hän syntyi roomalaiskatoliseen perheeseen kirjakaupanpitäjän pojaksi. Hän liittyi Weimarin tasavallan asevoimiin Reichswehriin 1920 ja natsi-Saksan armeijan esikuntakouluun 1935. Gehlen palveli yleisesikunnassa 1935–1936. Vuonna 1939 hänet ylennettiin majuriksi. Toisessa maailmansodassa hänestä tuli ensin marsalkka Walther von Brauchitschin adjutantti. Seuraavaksi Gehlen siirrettiin Franz Halderin esikuntaupseeriksi. Heinäkuussa 1941 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi.
Tiedustelu-upseerina

Hänet nimitettiin Saksan maavoimien esikunnan 12 osaston päälliköksi, huhtikuussa 1942. Osaston nimi oli Fremde Heere Ost suomeksi Itäiset vieraat armeijat.
Joulukuussa 1944 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja hän sai tehtäväkseen puna-armeijan taistelutaktiikoita koskevien tiedustelutietojen kokoamisen. Tämä teki hänestä hyvin arvokkaan vangin länsiliittoutuneille sodan jälkeen. Sodan lopussa kuvatut mikrofilmit haudattiin Alpeille ja Gehlen itse antautui vuonna 1945 länsiliittoutuneille Baijerissa.lähde?
Gehlen luovutti Yhdysvalloille laajat arkistot, jotka Fremde Heere Ost oli koonnut Neuvostoliitosta ja Itä-Euroopasta.
Sodan jälkeen

Gehlen vapautui sotavangin asemasta vuonna 1946. Hän toimi sodan jälkeen yhteistyössä CIA:n kanssa ja saksalaisen niin sanotun Gehlen-organisaation ("Gehlorg") johtajana, joka suoritti vakoiluoperaatioita Neuvostoliiton miehitysalueilla.
Gehlenistä tuli vuonna 1956 perustetun Länsi-Saksan tiedustelupalvelun Bundesnachrichtendienstin (BND) päällikkö, missä tehtävässä hän palveli vuoteen 1968 asti.
Gehlen esiintyi julkisesti liennytyksen ja ETYK-kokouksen vastustajana. Suomen politiikkaa hän arvosteli avoimesti ja varoitti maailmaa suomettumisesta.
Akvamariini

Akvamariinikiteitä
Akvamariini (Be3Al2Si6O18) on jalokivi, joka kuuluu smaragdin ja beryllin tavoin berylliryhmään. Sen Mohsin kovuus on 7,5–8 ja sen ominaispaino on 2,67–2,71. Akvamariinin väri vaihtelee vaaleansinisestä tummansiniseen ja sinivihreään. Kiven värin aiheuttaa rauta. Akvamariini muodostaa usein suuria, pylväsmäisiä kiteitä, joissa saattaa olla naarmuja kiven haurauden vuoksi. Lukuisien sulkeumien takia akvamariineissa esiintyy joskus kissansilmäilmiö tai tähti-ilmiö.
Akvamariinin voi sekoittaa topaasiin, safiiriin ja spinelliin. Aidossa jalokiveksi kelpaavassa akvamariinissa ei ole harmaata tai violettia värisävyä. Myös sen kiilto on voimakkaampi kuin edellä mainituissa kivissä. Markkinoilla on myös synteettistä akvamariinia, joka on itse asiassa sinistä synteettistä spinelliä.
Hiottu akvamariini
Akvamariinia hiottaessa pyritään leikkaamaan kivi paksulti kiven hennon värin vuoksi. Sinistä väriä voidaan voimistaa lämpökäsittelyllä. Vihertävillä akvamariineilla on tapana haalistua auringonvalossa.
Historia

Latinan kielestä tuleva nimi tarkoittaa merivettä. Ensimmäistä kertaa nimeä akvamariini käytti Boetius De Boodt vuonna 1604. Historian aikana akvamariinia on käytetty muun muassa kruununkalleuksissa, silmälasien linsseissä ja ehtoollisastioiden ikkunoina. Useilla akvamariinikiteillä on oma historiansa ja nimensä. Ennen uskottiin, että akvamariini on ystävällisyyden ja oikeudenmukaisuuden kivi. Se oli myös merenkulkijoiden onnenkivi.
Esiintyminen

Akvamariineja löydetään pegmatiiteista ja jokisorista. Sitä esiintyy kaikilla mantereilla. Tärkein esiintymä on Brasilian Minas Gerais, jossa akvamariinin emäkivinä ovat pegmatiitit ja karkearakeiset graniitit. Suurin löydetty akvamariini löytyi vuonna 1910 Minais Geraisista. Kide painoi 110,5 kg, oli 49 cm pitkä ja sen halkaisija oli 42 cm. Akvamariinia esiintyy myös mm. Burmassa, Madagaskarilla, Irlannissa, Norjassa, Namibiassa ja Kiinassa. Kuuluisat Uralin esiintymät on jo louhittu loppuun.
Aiheesta muualla

Mindat: Aquamarine (englanniksi)
Gemdat.org: Aquamarine (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gascogne-saintongenajokoira

| Gascogne-saintongenajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  Suomessa ei yhtään rekisteröityä
Rodun syntyaika:  1840-luku (grand); 1900-luvun puoliväli (petit)
Alkuperäinen käyttö:  jäniksen ja suurriistan metsästys, jäljestys
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  gascon saintongeois, virelade, gascogne’i hagijas
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.1 Suuret ajavat koirat (grand)/ alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat (petit) #21
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  iso uros 65–72 cm, narttu 62–68 cm; pieni uros 56–62 cm, narttu 54–59 cm
Väritys:  tricolor (valkovoittoinen)
Gascogne-saintongenajokoira (ransk. gascon saintongeois) on ranskalainen koirarotu. Kotimaansa ulkopuolella se on yksi harvinaisimmista FCI:n tunnustamista roduista, mutta vuonna 2018 se oli kuitenkin Ranskassa 8. suosituin paikallinen rotu - listauksessa se on 9. suosituin, mutta tämä johtuu ainoastaan siitä, että virallinen listaus laskee myös madagaskarilaisen coton de tuléarin ranskalaiseksi roduksi. Aiemmin pieni (petit) ja iso (grand) muunnos luokiteltiin kahdeksi eri roduksi, mutta nykyisin niillä on yhteinen rotumääritelmä ja FCI-numero (nro 21). Tästä huolimatta iso ja pieni muunnos kuuluvat keskenään eri alaryhmiin, sillä FCI-ryhmä 6.1 luokittelee rodut koon perusteella.
Ulkonäkö

Kuono ja kallo-osa ovat yhtä pitkät. Kallo on kapea ja kaareutuva, otsapenger vähäinen. Silmät ovat soikeat ja väriltään ruskeat. Korvat ovat riippuvat, kiertyneet ja melko taakse asettuneet. Kuono on hieman kupera ja kirsu väriltään musta. Ainoastaan leikkaava purenta sallitaan. Rintakehä on pitkä ja leveä. Häntä kannetaan elegantisti sapelin muodossa. Karvapeite on lyhyt ja tiivis. Pohjaväri on valkoinen, joka kattaa suurosan karvapeitteestä. Tämän lisäksi varsinkin pään alueella esiintyy mustia laikkuja ja sekä poskissa, silmien yläpuolella, korvien sisäpuolella että raajoissa (pilkutuksen muodossa) on tan-merkit. Silmien yläpuolella olevat merkit tunnetaan nimellä quatroeillé ("nelisilmä"). Reisien yläosassa saattaa joskus olla "kuolleiden lehtien" eli "metsäkauriin" väriset merkit, mutta niiden puuttuminen ei ole rotumääritelmän mukaan virhe.
Ulkonäkö > Muunnosten väliset eroavaisuudet

Iso muunnos on yhtä aikaa sekä elegantti että vahva. Sitä luonnehditaan olemukseltaan, päältään ja karvapeitteeltään erittäin "ranskalaistyyppiseksi". Pieni on nimestään huolimatta kooltaan keskikokoinen. Isolla muunnoksella urosten säkäkorkeus vaihtelee 65–72 cm välillä ja narttujen 62–68 cm välillä; pienellä vastaavat mitat ovat uroksilla 56–62 cm ja nartuilla 54–59 cm. Molemmilla muunnoksilla sallitaan 1 cm vaihtelu suuntaan tai toiseen.
Grand
Petit
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on rauhallinen, tottelevainen ja omistajaansa kiintyvä. Sekä isoa että pientä muunnosta on käytetty niin jäniksen kuin myös suurriistan metsästykseen. Ison muunnoksen sanotaan soveltuvan työskentelemään niin yksin jäljestävänä koirana kuin ajueenakin, mutta se on kuitenkin ennen kaikkea ajuekoira. Haukkua kuvaillaan soinnikkaaksi.
Alkuperä

Rodun nimi viittaa sen kahteen kantarotuun. 1840-luvulla Girondessa sijaitsevan Vireladen linnan isäntä Joseph de Carayon-Latour yritti pelastaa sukupuuton partaalla olleen saintongenajokoira-rodun risteyttämällä sen paroni Rublen omistaman isogascognenajokoiran kanssa. Hän epäonnistui saintongenajokoiran elvyttämisessä, mutta loi sen sijaan kokonaan uuden rodun, johon lisättiin myöhemmin myös hieman ariègenajokoiraa. David Hancockin mukaan rotuun olisi vaikuttanut myös montemboeufin perimä.
Rotu kuuluu ns. chien d'ordre -ryhmään eli koiriin, jotka ajavat itseään suurempaa riistaa.
Alkuperä > Pieni muunnos

Alkuperäiset gascogne-saintongenajokoirat olivat isoja, mutta 1900-luvun puolivälissä Lounais-Ranskassa paikalliset metsästäjät jalostivat siitä pienemmän version jäniksen metsästystä varten.
Joseph de Carayon-Latour virelade-tyyppisen koiran kanssa vuonna 1865.
Fernando Arrabal

Fernando Arrabal
Fernando Arrabal Terán (s. 11. elokuuta 1932 Melilla, Espanjan Marokko) on espanjalais-ranskalainen näytelmäkirjailija, prosaisti ja elokuvaohjaaja. Hän kirjoittaa ranskaksi.
Arrabalin isä vangittiin Espanjan sisällissodassa, ja hän katosi pysyvästi paettuaan 4. marraskuuta 1941 viimeisestä vankilastaan.lähde? Arrabal asui lapsuutensa Salamancan maakunnassa Ciudad Rodrigossa ja suoritti yliopisto-opinnot Madridissa.lähde?
Sensuurin vuoksi Marokosta vuonna 1954 Pariisiin muuttanut Arrabal on kansainvälisesti tunnettu varsinkin näytelmistään. Hän sai vuonna 2005 Kunnialegioonan ritarin arvon.lähde?
Arrabalin teoksistaan on suomennettu Baal Babylone (Viva la muerte) (suomeksi: Viva la muerte! suom. Pekka Parkkinen. WSOY, 1973 ISBN 951-0-05812-2), jonka pohjalta hän on käsikirjoittanut ja ohjannut elokuvan Viva la muerte. Arrabalin näytelmistä on suomeksi esitetty Fando ja Lis sekä Pique-nique en campagne nimillä Piknik, Aamiainen sotakentällä ja Huviretki sotakentälle. Hänen näytelmistään on tehty muutamia elokuvasovituksia, ja Arrabal toimi itse ohjaajana elokuvissa Viva la muerte (1971) ja Saavun kuin hullu hevonen (J’irai comme un cheval fou, 1973).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fernando Arrabal Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat 2  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 2
Jonas Gardell

Jonas Gardell (oikealla) ja Mark Levengood.
Lars Jonas Holger Gardell (s. 1963 Täby) on ruotsalainen kirjailija, käsikirjoittaja, koomikko, laulaja ja artisti. Hän on yksi Ruotsin palkituimpia kulttuurihenkilöitä monipuolisen ja yhteiskunnallisesti tärkeän tuotantonsa ansiosta. Hän on Mark Levengoodin aviopuoliso.
Tammikuussa 2023 Levengood ja Gardell ilmoittivat muuttavansa erilleen. He kertoivat, ettei heillä ole enää rakkaussuhdetta, mutta että he aikovat pysyä ystävinä eivätkä aio purkaa avioliittoaan.
Elämä ja ura

Jonas Gardell varttui tukholmalaisen, vapaakirkkoon kuuluvan perheen neljästä lapsesta toiseksi nuorimpana. Molemmat vanhemmat toimivat psykologeina. Hänen esikoisteoksensa Passionsspelet ilmestyi vuonna 1985, minkä jälkeen hän on kirjoittanut useita romaaneja, näytelmiä, television minisarjoja, show-esityksiä ja laulusanoituksia. Hänen kirjojaan on käännetty yli 20 kielelle.
Vuonna 1986 Gardell tapasi Mark Levengoodin Sturebadet-uimahallissa. He ovat nykyisin naimisissa, ja heillä on 2002 syntynyt poika ja 2005 syntynyt tytär. Vuonna 1990 Gardell löi itsensä läpi showllaan ”En pall, en mikrofon och Jonas Gardell”. Samana vuonna ilmestyi romaani Fru Björks öden och äventyr.
Gardellin tuotannossa on paljon omaelämäkerrallista ainesta. Ruotsin Skolverket ja kustannusyhdistys jakoivat vuonna 2000 hänen kirjaansa En komikers uppväxt (suom. Koomikon synty) maan kaikkien peruskoulujen kahdeksasluokkalaisille.
Gardellin 1980-luvun aids-hysteriaa käsittelevä romaanitrilogia Torka aldrig tårar utan handskar sai Ruotsissa ennennäkemättömän suosion. Sekä kirjasarja ja siitä tehty tv-minisarja äänestettiin Dagens Nyheterin lukijakyselyssä viimeisten 150 vuoden kolmen tärkeimmän kulttuuritapahtuman joukkoon.
Vuonna 2006 Gardellin laulu ”Aldrig ska jag sluta älska dig” pysyi Svensktoppen-listalla 22 viikkoa.
Jonas Gardell nimitettiin joulukuussa 2007 Lundin yliopiston teologian kunniatohtoriksi. Perusteissa todettiin Gardellin kirjallisen tuotannon keskipisteenä olevan marginaalissa elävät ihmiset, heidän arvokkuutensa ja ihmisoikeutensa. ”Harvat kykenevät hänen tavoin puhuttelemaan eri ikäpolvien ihmisiä ja yhdistämään huumoria ja vakavaa draamaa yhtä hyvällä osumatarkkuudella, mikä tekee hänestä merkittävän yhteiskunnallisen keskustelijan ja kriitikon.”
Vuonna 2013 Gardell nimitettiin Linköpingin yliopiston lääketieteen kunniatohtoriksi aids-trilogiastaan Älä koskaan pyyhi kyyneleitä paljain käsin, joka on perustelujen mukaan ”monipuolinen kuvaus ruotsalaisen lääketieteen historian pimeästä aikakaudesta”. Vuonna 2018 Gardell promovoitiin suomalaisen Åbo Akademin filosofian kunniatohtoriksi yhteiskunnallisesti merkittävästä tuotannostaan.
Muita palkintoja

Prix Futura kirjasta En komikers uppväxt, 1992
Frödingstipendiet, 1994
parhaan käsikirjoituksen Guldbagge-palkinto elokuvasta Pensionaatti Oskar (1995, ohj. Susanne Bier)
Tage Danielssonin mukaan nimetty humanismipalkinto 1996
Kristallen-palkinto vuoden parhaasta tv-draamasta minisarjoille Puoliksi kätketyt (2009) ja Älä koskaan pyyhi kyyneleitä paljain käsin (2012)
Vuoden ruotsalainen 2012
Vuoden homo 2013
Bellmanpriset 2013
Teokset

Passionsspelet, romaani, 1985
Fru Björks öden och äventyr, romaani, kh1990
Om Gud, kirkkohistoriallisia esseitä, 2003
Jenny, romaani, 2006
Om Jesus, kirkkohistoriallisia esseitä, 2009
Teokset > Suomennetut teokset

Kummajainen astuu kehiin (Ett ufo gör entré), suom.  Kimmo Lilja, Like, 2002 ISBN 952-471-005-6
Koomikon synty (En komikers uppväxt), suom. Otto Lappalainen, Johnny Kniga, 2005 ISBN 951-0-30362-3
Jumalasta.  (Om Gud, 2003.)  Suomentanut Otto Lappalainen. Helsinki:  Johnny Kniga, 2006.  ISBN 951-0-30360-7
Viattomuus ja muita kirjoituksia (Oskuld och andra texter), suom. Kimmo Lilja, Johnny Kniga, 2006 ISBN 951-0-30361-5
Jeesuksesta (Om Jesus), suom. Torsti Lehtinen, Johnny Kniga, 2010 ISBN 978-951-0-36101-6 (Kirjassa virheellinen Isbn 951-0-36101-6)
Älä koskaan pyyhi kyyneleitä paljain käsin , trilogia
1: Rakkaus (Kärleken), suom. Otto Lappalainen, Johnny Kniga, 2012 ISBN 978-951-0-39777-0
2: Sairaus (Sjukdomen), suom. Otto Lappalainen, Johnny Kniga, 2013 ISBN 978-951-0-40286-3
3: Kuolema (Döden), suom. Otto Lappalainen, Johnny Kniga, 2012 ISBN 978-951-0-40305-1
Ehdottoman rakkauden muistolle (Till minne av en villkorslös kärlek), suom. Otto Lappalainen, Johnny Kniga, 2019 ISBN 9789510441602
Teokset > Television minisarjat

Koomikon lapsuus (1992, myös elokuvaversiona))
Puoliksi kätketyt (2009)
Älä koskaan pyyhi kyyneleitä paljain käsin (2012)
Päivät joina kukat kukkivat (2019)
Teokset > Elokuva

Koomikon synty (2019)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jonas Gardell Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Antonio Campi

Antonio Campin fresko San Sigismondon kirkossa Cremonassa.
St Jerolamus, päivätty ja signeerattu 1563, Milano, Altomani & Sons coll.
Antonio Campi (n. 1523 – 1587) oli italialainen renessanssin taidemaalari.
Antonio Campi oli syntynyt Cremonassa. Hän yhdisti lombardialaista ja manieristista tyyliä. Hänen laajennettu perheensä loi pohjan cremonalaiselle maalauskoulukunnalle. Giulio Campi oli Antonion velipuolilähde?, kun taas Vincenzo Campi oli veli. Bernardino Campi on voinut olla sukulainen. Kaikki olivat aktiivisia taidemaalareita. Antonion oppilaiden joukossa olivat Galeazzo Ghidoni, Ippolito Storto, Giovanni Battista Belliboni, ja Giovanni Paolo Fondulo.
Osittainen teosantologia

Kristuksen kärismyksen mysteeri
Gaius Mucius Scaevola (piirustus roomalaisesta, joka vapaaehtoisesti laittaa käden tuleen), (Arkistoitu – Internet Archive)
Neitsyt ja Lapsi pyhien kanssa
Pyhä Hieronymus (San Gerolamo) (1563)
Pyhän Laurentiuksen marttyyrikuolema (1581)
Alaston nainen (kuva)
Harjoitelmia vanhan naisen kasvoista ja jalasta (kuva)
Francesco Sfondrati (piirustus)
Susanna ja vanhimmat (Pinacoteca Tosio Martinengo, Brescia)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Campin kuvituksia Cremona fidelissima
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska 2  3  BnF data 2  3  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Prado  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
G-Saviour

| G-Saviour> ジーセイバー Jī-Seibā |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Graeme Campbell
Käsikirjoittaja:   Stephanie Pena-Sy  Mark Amato 
Tuottaja:   Kōichi Inoue  Mimi Maynard  Catarina Conti  Chris Dobbs 
Pääosat:   Brennan Elliott  Enuka Okuma  David Lovgren  Catarina Conti  Hrothgar Mathews  Kenneth Welsh  Blu Mankuma  Alfonso Quijada  ym. 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  Polestar Television
Levittäjä:  Bandai Visual Netflix
Ensi-ilta:  29. joulukuuta 2000
Kesto:  73 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
G-Saviour (jap. ジーセイバー, Jī-Seibā) on japanilais-yhdysvaltalainen Gundam-televisioelokuva.
Yleistä

Gundam-sarjan teokset ovat yleensä animaatiota, mutta G-Saviour on tehty epätyypillisesti yhdistelemällä tietokonegrafiikkaa ja eläviä näyttelijöitä.
Elokuvaa näytettiin erityistapauksena Japan Airlinesin Haneda–Honolulu-reitillä ja lyhennettynä versiona erilaisissa tapahtumissa, mutta sen varsinainen lähetys tapahtui Kidō senshi Gundamin televisiolähetysten 20-vuotisjuhlan kunniaksi 29. joulukuuta 2000 Nagoya terebi hōsō pääkanavana ANN-ketjun kanavilla nimellä ”Gundam tanjō 20-shūnen special G-Saviour” (Gundamin 20-vuotisjuhlaspesiaali G-Saviour).
Elokuvan teko oli japanilaiseksi televisiotuotannoksi huomattavan kallista: Pelkän trailerin valmistuskustannukset olivat 200 miljoonaa jeniä, ja televisio-ohjelman lähetykseen mennessä rahaa oli käytetty 800 miljoonaa jeniä lisää, yhteensä siis miljardi jeniä. Amerikkalaiselle televisiospesiaalille hintaluokka on kuitenkin tavallinen, ja elokuvabudjetiksi sitä voidaan pitää jopa halpana. Elokuvan erikoistehosteet teki Digital Muse, joka on työskennellyt myös mm. Star Trekin tehosteiden parissa.
Elokuva sijoittuu avaruusvuosisadan vuoteen 0223, mikä tekee siitä kaukaisimpaan tulevaisuuteen sijoittuvan avaruusvuosisatajatkumon Gundam-teoksen. Aluksi elokuvan vuoden oli tarkoitus olla ”S.C.” (space century), ja elokuvan oli tarkoitus sijoittua pohjimmiltaan samaan mutta kuitenkin periaatteessa eri jatkumoon kuin avaruusvuosisata. Lopulta se kuitenkin päätettiin sijoittaa täysin samaan jatkumoon kuin Kidō senshi Gundam.
Tällä hetkellä elokuva on viimeinen Gundam-teos, jonka teossa alkuperäisen sarjan tuottanut Nagoya tv on ollut mukana, ja se on myös viimeinen Gundam-tuotanto, jota on näytetty Terebi Asahin verkossa. Japaniksi jälkiäänitetyssä versiossa (televisio- ja DVD-versiot) on dramatisointi tehty erikseen uudelleen. Erikoisversiossa ja lähetys-/DVD-painoksessa on myös eri ääninäyttelijät.
Taustatarina > Maan liittovaltion hajoaminen

Avaruusvuosisadan 0100-luvulla rappeutunut Maan liittovaltio päätyi lopulta vain muodollisesti olemassaolevaksi entiteetiksi Avaruuden taistelevien valtioiden aikakauden jälkeen. Avaruussiirtokuntien määrä oli moninkertaistunut avaruusvuosisadan alkuaikoihin verrattuna, mutta heikko liittovaltion hallitus ei niitä kyennyt enää hallitsemaan kuten ennen.
Avaruusvuosisadan vuonna 0217 liittovaltion hallitus otti käyttöön kovat, aseelliset keinot rauhoittaakseen toistuvat konfliktit siirtokunnissa. Siirtokunnat eivät alistuneet hallituksen toimiin, ja tuloksena oli täysimittainen sota. Vuoteen 0218 mennessä yhdistynyt liittovaltion hallitus oli käytännöllisesti katsoen lakannut toimimasta, ja siirtokunnat vaihtoivat kutsumanimensä ”asutuksiksi”. Liittovaltio ja siirtokunnat solmivat rauhan vuonna 0222, mutta liittovaltion vaikutusvalta oli tyystin kadonnut, ja siirtokunnat saavuttivat käytännössä itsenäisyyden.
Toistuvat sodat ja ympäristökatastrofit olivat kuitenkin tehneet itsevaraisen elämisen Maassa mahdottomaksi, ja entisen Maan hallinnon kannattajat kokosivat Maata lähinnä olevat Side 2:n, Side 3:n, Side 5:n ja Side 7:n yhteen ”Asutusten kongressiksi”. Kuukaupunki, Side 1 ja Side 4 vastustivat tätä kehitystä, ja perustivat puolestaan ”Asutusten vapausliittouman”. Side 6 ja rakenteilla oleva Side Gaia (Side 8) pyrkivät säilyttämään itsenäisyytensä puolueettomina.
Asutusten kongressi kokosi entiset Maan liittovaltion aseelliset joukot Kongressin armeijaksi (CONSENT) ja pyrki kasvattamaan vaikutusvaltaansa yhä suuremmaksi. Kireän tilanteen vallitessa salaseura Illuminati aloittaa toimet säilyttääkseen järjestyksen Aurinkokunnassa.
Taustatarina > Gaian valon tapaus

Elokuvassa tapahtuvaa konfliktia nimitetään myöhemmin ”Gaian valon tapaukseksi” taistelujen tapahtumapaikka Side Gaian ja konfliktin aiheuttaneen bioluminoivan eliön mukaan. Elokuvassa nimeä ei kuitenkaan käytetä.