Elfriede Scholz
Kansantuomioistuin

Syksyllä 1943 Elfriede Scholzista tehtiin Gestapolle ilmianto, jossa häntä syytettiin Adolf Hitlerin, kansallissosialistisen hallinnon ja sodan vastaisista puheista. Ilmiannon tekivät hänen vuokraemäntänsä rouva Toni Wentzel ja nuori asiakas rouva Ingeborg Rietzel, jota Scholz piti asiakassuhteen lisäksi ystävänään ja jonka luona hän oli usein vieraillut. Hänet pidätettiin ja vietiin Berliinin Barnimstrassella olevaan naisvankilaan. Scholzin oikeudenkäynti käytiin natsi-Saksan kansantuomioistuimessa lokakuussa. Lautamiehinä toimi SS-miehistä ja poliiseista koostunut ryhmä. Oikeusistuimen puheenjohtaja Roland Freisler sanoi Elfriedelle: ”Ikävä kyllä veljenne pääsi käsistämme, mutta te ette pääse käsistämme.”
Freisler viittasi Scholzin kirjailijaveljeen, joka oli muuttanut maasta jo vuonna 1931, kaksi vuotta ennen kuin kansallissosialistinen puolue nousi Saksassa valtaan. Yhtenä ensimmäisistä teoistaan kansallissosialistit määräsivät toisinajattelijoiden kirjoittamat kirjat poltettaviksi. Polttolistan kärjessä oli Erich Maria Remarquen kirjoittama ensimmäisen maailmansodan järjettömyyttä kuvaava bestseller Länsirintamalta ei mitään uutta (1929). Vaikka Remarque ei asunut Saksassa, kansallissosialistit pitivät häntä häpeällisenä muistona ja jatkoivat hänen vainoamistaan kaikin mahdollisin keinoin, kuten kieltämällä julkaisemasta häntä koskevia uutisia ja riistämällä häneltä Saksan kansalaisuuden.
Ingeborg Rietzelin todistajanlausuntoon viittaavan syytekirjelmän mukaan Scholz oli arvostellut Hitleriä seuraavasti: ”Mitä onnea hän [Hitler] on tuonut meille? Kaikki ne, jotka menevät rintamalle ovat pelkkää teuraskarjaa, joka jää hänen omalletunnolleen. Jos vain voisin, ampuisin itse kuulan hänen kalloonsa. Ottaisin vastuun teosta iloiten. Ainakin saksalaiset pääsisivät eroon tästä miehestä. Uhraisin itseni mielelläni.” ja ”Aikooko tämä idiootti tuhota kaikki Saksan kaupungit, ennen kuin hän tekee rauhan?” Lisäksi Scholz oli puhunut vihollisista positiiviseen sävyyn: ”Olen matkustellut maailmalla ja tavannut monia ihmisiä. Kun vihollisemme saapuvat tänne, se ei tule olemaan niin kauheaa. He ovat paljon parempia, kuin meidän annetaan ymmärtää, ja se, että koko maailma vihaa Saksaa, on sen oma vika.” Vaikka vain kaksi Scholzin tuttavista ilmaantui todistamaan häntä vastaan, sodan jälkeen monet hänen ystävistään muistelivat Scholzin arvostelleen kansallissosialisteja rohkeasti. Ajankohtaan nähden nämä mielipiteet olivat melko tyypillisiä. Kyllästyminen sotaan ja kansallissosialistiseen hallintoon levisi Saksassa etenkin sen jälkeen, kun Stalingradin taistelu oli päättynyt tappioon ja kun länsiliittoutuneiden pommikoneet alkoivat pommittamaan kaupunkeja. Arvostelua vaientaakseen Roland Freislerin kansantuomioistuin suhtautui entistä ankarammin kaikkeen kritiikkiin ja defaitismista annettujen kuolemantuomioiden määrä kasvoi koko ajan sodan loppua kohti.
Lyhyessä oikeudenkäynnissä todelliselle puolustukselle ei jätetty juuri sijaa, vaikka pöytäkirjojen mukaan hän esitti olevansa syytön. Häntä puolusti naisasianajaja, joka pyrki pelastamaan asiakkaansa vetoamalla oikeusistuimen armeliaisuuteen. Puolustuksen mukaan Scholzin sairaus oli tehnyt hänestä luonteeltaan pessimistisen, ja hän oli lausunut arvostelevat kommenttinsa vasta, kun hänen sisarensa Ernan koti oli tuhoutunut Osnabrückin pommituksissa ja hänen entisen miehensä koti oli palanut Hampurin pommituksissa. Asianajaja mainitsi kirjailijaveljellä olleen negatiivisen vaikutuksen häneen lapsuudessaan, mutta lisäsi veljen vaikutusvallan heikentyneen, sillä Scholz ei ollut tavannut tätä 13 vuoteen.