stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Alankomaiden hallitsijoista
Luettelo > Alankomaiden kuningaskunta (vuodesta 1839) > Orania-Nassau-suku

| monarkki | monarkki | vallassa | syntynyt | kuollut | puoliso(t) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Vilhelm I | 15. maaliskuuta 1815 – 7. elokuuta 1840 | 24. elokuuta 1772 Haagissa | 12. joulukuuta 1843 (71 vuotta) Berliinissä | Frederica Louisa Wilhelmina |
|  | Vilhelm II | 7. elokuuta 1840 – 17. maaliskuuta 1849 | 6. joulukuuta 1792 Haagissa | 17. maaliskuuta 1849 (56 vuotta) Tilburgissa | Anna Pavlovna Romanova |
|  | Vilhelm III | 17. maaliskuuta 1849 – 23. marraskuuta 1890 | 17. helmikuuta 1817 Brysselissä | 23. marraskuuta 1890 (73 vuotta) Apeldoornissa | Sophie von Württemberg Emma av Waldeck-Pymont |
|  | Vilhelmiina | 23. maaliskuuta 1890 – 4. syyskuuta 1948 | 31. elokuuta 1880 Haagissa | 28. marraskuuta 1962 (82 vuotta) Apeldoornissa | Henry Mecklenburg-Schwerin |
|  | Juliana | 4. syyskuuta 1948 – 30. huhtikuuta 1980 | 30. huhtikuuta 1909 Haagissa | 20. maaliskuuta 2004 (94 vuotta) Baarnissa | Bernhard zur Lippe-Biesterfeld |
|  | Beatrix | 30. maaliskuuta 1980 – 30. huhtikuuta 2013 | 31. tammikuuta 1938 (ikä 87) Baarnissa |  | Claus von Amsberg |
|  | Willem-Alexander | 30. huhtikuuta 2013– | 27. huhtikuuta 1967 (ikä 57) Utrechtissa |  | Máxima |
Gustaf Mauritz Armfelt

| Gustaf Mauritz Armfelt |
| --- | --- |
 Gustaf Mauritz Armfelt, kopio Carl Fredric von Bredan vuonna 1811 maalaamasta muotokuvasta.
Suomen kenraalikuvernööri
 1812–1813 (vt.)  
Edeltäjä:  Michael Barclay de Tolly
Seuraaja:  Fabian Steinheil
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1757 Tarvasjoki, Marttila
Kuollut: 19. elokuuta 1814 (57 vuotta) Tsarskoje Selo, Pietari
Tiedot
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Ruotsi   Venäjä
Palvelusvuodet:  Ruotsi: 1774–1794, 1800–1811 Venäjä: 1811–1814
Sotilasarvo:  Ruotsi: jalkaväenkenraali Venäjä: jalkaväenkenraali
Komentajuudet:  Uudenmaan rykmentti 1787–1790 Taalainmaan sotaretki 1788 Etu-Pommerissa olevat Ruotsin läntisen armeijan joukot 1805–1807 Norjan rajalla oleva armeija 1808–1809
Taistelut ja sodat:  Kustaa III:n sota (1788–1790), sota Ranskaa vastaan Pommerissa (1805–1807)
Kunniamerkit:  Tanskan elefanttiritarikunta Ruotsin serafiimiritarikunta Venäjän Aleksanteri Nevskin, Miekkaritarikunnan, P. Andreaan ja Maltan ritarikunnan kunniamerkit
Gustaf Mauritz Armfelt (suomeksi usein myös Kustaa Mauri; 31. maaliskuuta 1757 Tarvasjoki, Marttila – 19. elokuuta 1814 Tsarskoje Selo, Pietari) oli suomalais-ruotsalainen kreivi, hovimies, diplomaatti ja jalkaväenkenraali. Hän syntyi Suomessa ja oli Kaarle XII:n kenraalin, Carl Gustaf Armfeltin, pojanpojanpoika
. Gustaf Mauritz Armfeltin poika oli ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt.
Huomionosoitukset

Ritarikunnat:
Johanniittain ritarikunta (1805)
Serafiimiritarikunta ritari (1789)
Miekkaritarikunta suurristi (1789)
Pyhän Andreaksen ritarikunta risti briljantein (1789)
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta hopeinen rintatähti briljantein (1789)
Pyhän Annan ritarikunta ensimmäisen luokan ritarimerkki (1789)
Miekkaritarikunta ritari (1789)
Elefanttiritarikunta suurristi (1787)
Postimerkki:
Vuonna 2009 Suomen postin julkaisema Porvoon valtiopäivien 200-vuotis postimerkki Suomen autonomiasta, pienoisarkin hahmot ovat suurruhtinas: Aleksanteri I, kreivit: G.M. Sprengtporten, C.E. Mannerheim ja G.M. Armfelt.
Yksityiselämä ja perhe

Oleskellessaan Pariisissa Armfeltillä oli suhde näyttelijätär Mademoiselle L’Eclairin kanssa, josta syntyi avioton poika Maurice L’Eclair (1780–1841). Armfeltillä oli suhde kreivitär Magdalena Rudenschöldin (1766–1823) kanssa vuosina 1785–1793. Armfelt avioitui 7. elokuuta 1785 kreivitär Hedvig Ulrika De la Gardien (1761–1832) kanssa Drottningholmin linnassa. Hedvig oli kreivi Carl Julius De la Gardien ja kreivitär Magdalena Christina Stenbockin tytär.
Heillä oli kahdeksan lasta:
Maria Magdalena Catharina Augusta Armfelt (1786–1845), kreivitär
Gustaf Fredrik Armfelt (1788–1789).
Carl Armfelt, syntyi ja kuoli 1788.
Magnus Armfelt, syntyi ja kuoli 1788.
Gustav Magnus Armfelt (1792–1856), kenraalimajuri, kreivi
Alexander Armfelt (1794–1876), kapteeni, ministerivaltiosihteeri, todellinen salaneuvos, kreivi
Constantin Armfelt (1796–1797).
Carl Magnus Wilhelm Armfelt (1797–1878).
Suhteesta Kuurinmaan herttuan tyttären Saganin prinsessan Catharina Fredrika Wilhelmina Benigne von Kurlandin (1781–1839) (myöhemmin Rohan-Guémenée’n herttuatar; ruhtinatar Trubetskoi; kreivitär von der Schulenburg-Vitzenburg) kanssa oli avioton tytär Adelaide Gustava Aspasie (Vava) Armfelt (1801–1881).
Avioton poika Maurice aateloitiin Ruotsissa vuonna 1816 nimellä Mauritz Clairfelt ja hänestä tuli kenraali; Vava adoptoitiin Armfeltien kreivilliseen sukuun vuonna 1812.
Armfelt menehtyi rintatautiin 19. elokuuta 1814 57-vuotiaana Tsarskoje Selossa Pietarin lähellä. Hänet on haudattu sukuhautaan Halikon kirkkoon, lähelle omistamaansa Joensuun (Åminne) kartanoa. Viimeisinä vuosinaan 1811–1814 hän kunnosti kartanon päärakennusta ehtimättä kuitenkaan asua siellä. Armfeltin suku omisti kartanon vuosina 1786–1925.
Kuvanveistäjä Matti Peltokankaan veistämä patsas Gustaf Mauritz Armfeltista pystytettiin vuonna 2010. Patsas sijaitsee Halikon kirjaston puistossa Salossa.
Armfelt Suomen asiain komitean jäsenenä

Armfelt ajoi suomalaisille suhteellisen itsenäistä asemaa omana kansakuntana. Hän kirjoitti keisarille virkakirjeen Nöyrä selonteko Suomen oloista (1810), jossa hän propagoi pyrkimystään: ”Rauhamme ja menestyksemme riippuu siitä, että me rehellisesti ja täydellisesti muutumme suomalaisiksi”. Historioitsija Päiviö Tommila pitää Armfeltia ensimmäisenä suomalaisuusohjelman laatijana.
Suomalaisuus oli Armfeltille tavoite, jota kohti voitiin ja tuli pyrkiä. Samaan aikaan eräät akatemian edustajat suhtautuivat Suomen uuteen asemaan skeptisesti. Aura-seurassa vaikuttanut Johan Jakob Tengström pelkäsi maan kulttuurin luisuvan Venäjän vallan alla alaspäin eikä hän löytänyt suomalaisuudesta mitään omintakeista. Armfelt taas puhui suomalaisen kasvatuksen puolesta ja kutsui ”kanaljoiksi” sellaisia, jotka eivät tahtoneet olla suomalaisia. Sittemmin kansalliseksi herättäjäksi nimitetyn Adolf Iwar Arwidssonin suuhun laitettu lentävä lause ”Ruotsalaisia emme enää ole, venäläisiksi emme tahdo tulla, olkaamme siis suomalaisia” (”Svenskar äro vi inte längre, ryssar vilja vi inte bli, låt oss alltså bli finnar”), oli jo Armfeltin piirin johtolauseena.
Armfelt kehotti suomalaisia erilaisiin parannuksiin. Hänen virkakirjeensä yleisönä oli paitsi keisari, myös kollegat, jotka rakensivat maahan uutta institutionaalista järjestelmää. Armfeltin mukaan ei ollut Venäjänkään etu, että sen alaisena oli erämaita. Parannuksia pidettiin tärkeinä, sillä yleinen hyvinvointi ja yleisön vaurastuttaminen nähtiin isänmaanrakkautta herättäväksi. Kuten P. J. Bladh Suomen Talousseurasta asian ilmaisi: ”Kurjalle on samantekevää, kenen maalla hän kerjää.”
Suomen Asiain Komitean mukaan ylempien säätyjen tehtävä oli johtaa muutosta. Rahvaasta sanottiin, että se ei tehnyt omin päin ja omasta aloitteestaan mitään, ja kuten komitean jäsen C. J. Walleen lisäsi: ”eikä onneksi ole tapahtunut mitään sellaista, joka olisi saanut sen liikkeeseen.” Alempia kansankerroksia pidettiin hallitsemattomana väkijoukkona, villieläiminä, joihin ei ollut syytä luottaa. Armfelt suositti keisarille lujatahtoista lempeyttä ja vakuutti, että kansa ei kapinoisi, jos sille tehtäisiin oikeutta. Hemmotteluun ei hänen mukaansa kuitenkaan ollut tarvetta. Kansa tyytyi vähään, kun sen ei annettu tietää paremmasta. Tämä armfeltilainen käsitys periytyi sittemmin muiden muassa Zacharias Topeliuksen kansankuvaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gustaf Mauritz Armfelt Wikimedia Commonsissa
Rainer Knapas: / Armfelt, Gustav Mauritz (1757–1814) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 30.11.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
”Armfelt, Gustaf Mauritz”, Biografiskt lexikon för Finland.  Helsinki:  Svenska litteratursällskapet i Finland.  URN:NBN:fi:sls-4538-1416928957144  Armfelt, Gustaf Mauritz. (ruotsiksi)
Eino Palola : K. M. Armfelt Napoleonin vastustajana. Lisäpiirteitä suomalaisen valtiomiehen kuvaan, Helsingin Sanomat, 08.10.1939, nro 271, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä:  Michael Barclay de Tolly | Suomen kenraalikuvernööri 1812–1813 | Seuraaja: Fabian Steinheil |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Viran ensimmäinen haltija | Ruotsin akatemia, tuoli 14 1786–1794 | Seuraaja: Malte Ramel |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Johan Murberg | Ruotsin akatemia, tuoli 17 1805–1811 | Seuraaja: Gustaf af Wetterstedt |
| n k Suomen kenraalikuvernöörit |
| --- | --- | --- |
| Ruotsin aika (1595–1809) |  Bielke (1623–1631)  Oxenstierna (1631–1633)  Brahe (1637–1641 ja 1648–1654)  H. Fleming (1664–1669)  Nieroth (1710–1712)  Douglas (1717–1721)  von Campenhausen (1742–1743)  von Rosen (1747–1753)  |  |
| Suomen suuriruhtinaskunta (1809–1917) |  Sprengtporten (1808–1809)  Barclay de Tolly (1809–1810)  vt. Armfelt (1812–1813)  Steinheil (1810–1823)  Zakrevski (1824–1831)  Menšikov (1831–1855)  vt. Thesleff (1833–1847)  von Berg (1855–1861)  Rokassovski (1861–1866)  Adlerberg (1866–1881)  Heiden (1881–1897)  vt. Gontšarov (1897–1898)  Bobrikov (1898–1904)  vt. Turbin (1904)  Obolenski (1904–1905)  Gerard (1905–1908)  von Boeckmann (1908–1909)  Seyn (1909–1917)  vt. Lipski (1917)  Stahovitš (1917)  Nekrasov (1917)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Armfelt vanhemmilla päivillään.
Luettelo Alankomaiden sarjoissa pelanneista suomalaisista jalkapalloilijoista

Tämä on luettelo Alankomaiden sarjoissa pelanneista suomalaisista jalkapalloilijoista. Pelaajista on mainittu kaikki heidän hollantilaisseuransa. Ne pelaajat, jotka ovat pelanneet sekä ylimmällä että alemmilla tasoilla, on mainittu vain ylimmällä tasolla pelanneiden listassa. Siinä tapauksessa myös pelaajan alemman sarjatason seurat on mainittu, ja niiden seurojen nimet, joiden kanssa pelaaja on pelannut ylimmällä sarjatasolla, on vahvennettu.
Ylin sarjataso

Hannu Haarala – Heerenveen
Sami Hyypiä – Willem II
Joonas Kolkka – Willem II, PSV Eindhoven, ADO Den Haag, Feyenoord, NAC Breda
Marko Kolsi – Willem II, TOP Oss
Peter Kopteff – FC Utrecht
Jukka Koskinen – Willem II
Sampo Koskinen – RBC Roosendaal (Ei tosin minuuttiakaan Eredivisiessä)
Juha-Pekka Laine – MVV Maastricht
Mika Lipponen – FC Twente, Emmen
Jari Litmanen – Ajax Amsterdam
Niklas Moisander – FC Zwolle, Ajax Amsterdamin akatemia, AZ Alkmaar
Jussi Nuorela – FC Zwolle, PSV Eindhoven, FC Groningen
Mika Nurmela – Emmen, Heerenveen, Heracles Almelo
Lars Näsman – SC Cambuur
Petri Pasanen – Ajax Amsterdam
Mika Pulkkinen – Heerenveen
Mikko Rahkamaa – FC Twente, Go Ahead Eagles
Timo Rahja – MVV Maastricht
Juha Reini – AZ Alkmaar
Paulus Roiha – Utrecht, FC Zwolle, ADO Den Haag
Antti Sumiala – Emmen, NEC Nijmegen, FC Twente
Niklas Tarvajärvi – Heerenveen, De Graafschap, Vitesse
Petri Tiainen – Ajax Amsterdam
Ville Väisänen – De Graafschap
Mika Väyrynen – Heerenveen, PSV Eindhoven
Alemmat sarjatasot

Miikka Ilo – Stormvogels Telstar,  SC Cambuur
Jani Jussila – Eindhoven
Juha Jussila – Eindhoven
Petteri Korkala - Roda JC, Stormvogels Telstar, VVV Venlo
Niki Mäenpää – FC Den Bosch
Tomi Nyman – FC Omniworld
Petri Oravainen – FC Zwolle
Marco Parnela – FC Zwolle, Go Ahead Eagles
Kari Arkivuo – Go Ahead Eagles
Sami Ristilä – FC Zwolle
Joona Toivio – AZ Alkmaarin akatemia, Stormvogels Telstar
Vain junioriakatemioissa pelanneet pelaajat

Perparim Hetemaj – Twente
Toni Kolehmainen – AZ Alkmaar
Jussi Kujala – Ajax Amsterdam
Henrik Moisander – Ajax Amsterdam
Petteri Pennanen – Twente
Tuomas Rannankari – Twente
Juska Savolainen – Heerenveen
Kurt Waldheim

| Kurt Waldheim |
| --- | --- |
 Kurt Waldheim vuonna 1981.
Itävallan 9. liittopresidentti
 8. heinäkuuta 1986 – 8. heinäkuuta 1992  
Liittokansleri:  Franz Vranitzky
Edeltäjä:  Rudolf Kirchschläger
Seuraaja:  Thomas Klestil
Yhdistyneiden kansakuntien 4. pääsihteeri
 1. tammikuuta 1972 – 31. joulukuuta 1981  
Edeltäjä:  U Thant
Seuraaja:  Javier Pérez de Cuéllar
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. joulukuuta 1918  Wien, Itävalta
Kuollut: 14. kesäkuuta 2007 (88 vuotta)  Wien, Itävalta
Ammatti:  lakimies
Puoliso:  Elisabeth Waldheim
Tiedot
Uskonto:  katolilainen
 Nimikirjoitus
Kurt Josef Waldheim ['kurt 'valthaɪm] (21. joulukuuta 1918 Wien, Itävalta – 14. kesäkuuta 2007 Wien) oli itävaltalainen upseeri toisessa maailmansodassa ja myöhemmin diplomaatti ja poliitikko. Hän toimi YK:n pääsihteerinä vuosina 1972–1981 ja Itävallan presidenttinä 1986–1992.
Varhainen elämä

Waldheim syntyi Wienissä 21. joulukuuta 1918. Hänen isänsä oli katolinen koulutarkastaja, jolla oli tšekkiläistä taustaa. Isän sukunimi oli alun perin Watzlawick tšek. Václavík), mutta isä muutti nimensä saksalaiseen muotoon vuonna 1918, kun Habsburgien valtakunta lakkasi olemasta. Waldheim palveli Itävallan armeijassa vuosina 1936–1937 ja valmistui armeijan jälkeen Wienin Konsularakademiesta vuonna 1939. Waldheimin isä oli aktiivinen Kristillissosiaalisessa puolueessa. Noina akatemian vuosina Waldheimia ei kiinnostanut politiikka.
Toinen maailmansota

Waldheim liittyi kansallissosialistiseen opiskelijajärjestöön 19-vuotiaana ja SA:n jäseneksi marraskuussa 1938. Toisessa maailmansodassa Waldheim palveli luutnanttina armeijan tiedusteluyksikössä. Yksikkö oli osa Jugoslaviassa tuhansia partisaaneja ja siviilejä teloittanutta sekä tuhansia Kreikan juutalaisia kuolemanleireille vuosina 1942–1944 kuljettanutta joukko-osastoa.
Balkanilla ollessaan hän sai kroatialaisen fasistijohtaja Ante Pavelićin johtamalta Itsenäiseltä Kroatian valtiolta urhoollisuusmitalin.
Vuonna 1945 Waldheim antautui Kärntenissä sotakarkurina brittijoukoille. Kuulusteluissa hän kertoi olevansa Wehrmachtin sotilas eikä SA- tai SS-upseeri. Waldheim vapautui syytteistä ja palasi siviiliin.lähde?  Waldheim oli peitellyt osuuttaan kyseisessä toiminnassa Balkanilla väittäen, että hänen sotilasuransa olisi päättynyt jo vuonna 1942 itärintamalla tapahtuneeseen haavoittumiseen.
Vaikka Yhdistyneiden kansakuntien sotarikoskomissio oli liittänyt Waldheimin sotarikoksista epäiltyjen henkilöiden listalle vuonna 1948, hänen menneisyyttään ei kuitenkaan koskaan käsitelty oikeusistuimissa.
Diplomaatin ura

Waldheim työskenteli aluksi Itävallan ulkoministeriön diplomaattisella osastolla ja valmistui vuonna 1945 Wienin yliopistosta lakimieheksi. Hän oli mukana Itävallan delegaatiossa Pariisin rauhansopimuksen solmimisen aikana vuonna 1948. Hän työskenteli ulkoministeriössä vuosina 1951–1956. Vuonna 1956 hänet nimitettiin Itävallan suurlähettilääksi Kanadaan, ja hän palasi ulkoministeriöön vuonna 1960. Hänet nimitettiin 1964 Itävallan YK-edustajaksi. Vuodesta 1968 hän oli Itävallan ulkoministeri Itävallan kansanpuolueen ÖVP:n jäsenenä, kunnes sai YK-viran takaisin vuonna 1970. Waldheim asettui ehdokkaaksi vuoden 1971 presidentinvaaleissa, mutta häntä ei valittu.
YK:n pääsihteeriksi

Pian vaalitappionsa jälkeen Waldheim valittiin U Thantin jälkeen YK:n pääsihteeriksi. Pääsihteerinä hän järjesti suuria kansainvälisiä YK:n alaisia konferensseja, kuten Santiagossa huhtikuussa 1972, UNCTAD:n kokous ja UNEP:in kokous Tukholmassa kesäkuussa 1974, IMO:n kokous Caracasissa huhtikuussa 1972, UNFPA:n kokous Bukarestissa elokuussa 1974 ja FAO:n kokous Roomassa marraskuussa 1974.lähde?
Waldheim vieraili Suomessa heinäkuussa 1973, jolloin Helsingin Finlandia-talossa järjestettiin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (Etyk) ensimmäisen vaiheen kokous ulkoministeritasolla. Waldheim tapasi muun muassa presidentti Urho Kekkosen.
Waldheimin pääkriisialue oli kuitenkin Lähi-itä. Waldheim ja Yhdysvaltain ulkoministeri Henry Kissinger eivät tulleet keskenään toimeen Lähi-idän kysymyksen aikana. Kun palestiinalainen terroristijärjestö PFLP kaappasi lennolla olevan Air Francen koneen Pariisi–Tel Aviv-reitillä, Israel päätti itse vapauttaa panttivangit. YK väitteli, pitäisikö Israelin pelastusoperaatio tuomita. Waldheim valittiin uudelle kaudelle 1976. Vuonna 1980 Waldheim lensi Iraniin, jossa yli sataa yhdysvaltalaista pidettiin Teheranin suurlähetystössä panttivankina, neuvottelemaan heidän vapauttamisekseen. Ajatollah Khomeini kuitenkin kieltäytyi tapaamasta Waldheimia. Teheranissa ilmoitettiin, että Waldheimin henki olisi vaarassa.lähde?
Paul McCartney ja Waldheim järjestivät konsertteja Kambodžan auttamiseksi. Etsiessään pääsihteeriä kolmannesta maailmasta Kiina käytti veto-oikeuttaan Waldheimia vastaan  ja pääsihteeriksi valittiin perulainen Javier Pérez de Cuéllar. Pääsihteeriuran jälkeen Waldheim valittiin Itävallan presidentiksi 1986. Pääsihteerikauden jälkeen 1986 Waldheimia syytettiin toisen maailmansodan aikaisista natsikytköksistä.
Presidenttikausi ja natsimenneisyys

Waldheimin natsimenneisyys tuli esille 1986 hänen asettuessaan ehdokkaaksi Itävallan presidentinvaaliin. Tällöin Juutalaisten maailmankongressi syytti häntä aktiivisesta osallistumisesta juutalaisten tuhoamiseen Balkanilla. Todisteita hänen henkilökohtaisesta osallistumisestaan ei löytynyt, mutta Waldheimin katsottiin vähintäänkin salanneen taustaansa. Hänet valittiin kuitenkin presidentiksi (1986–1992), mistä seurasi Itävallan kansainvälisen aseman heikentymistä. Häneen kohdistettiin laaja ulkomainen boikotti. Jyrkimmin Waldheimin valintaan reagoi Israel, joka kutsui suurlähettiläänsä kotiin Wienistä "neuvotteluja varten". Itävallan liittokansleri Fred Sinowatz erosi heti presidentinvaalin jälkeen, ja hänen tilalleen tuli Franz Vranitzky. Yhdysvallat ja useimmat Euroopan maat, mukaan lukien Suomi, eivät kutsuneet Waldheimia vierailuille eikä myöskään Itävaltaan tehty korkean tason vierailuja Waldheimin presidenttikaudella.
Suomen ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Risto Hyvärinen kertoi syksyllä 2000 julkaistuissa muistelmissaan, että Waldheimin natsimenneisyys oli jo syksyllä 1971 niiden suomalaisten virkamiesten tiedossa, jotka tuolloin ajoivat Suomen YK-suurlähettilästä Max Jakobsonia YK:n pääsihteeriksi. Asiaa ei kuitenkaan tuolloin julkistettu, koska suomalaiset uskoivat Waldheimin putoavan kilvasta muutoinkin. Yhdysvaltain ulkoministeri William P. Rogers oli luvannut suomalaisille Yhdysvaltain estävän veto-oikeudellaan Waldheimin valinnan. Hyvärisen mukaan Waldheimin menneisyyden julkistamisesta luopumisen taustalla oli myös "reiluus" ja "jalous" Waldheimia kohtaan.
Huhtikuussa 1987 Yhdysvaltain hallituksen ilmoitettiin asettaneen Waldheimin "tarkkailulistalle", mikä merkitsi sitä, ettei Waldheim päässyt Yhdysvaltoihin yksityishenkilönä. Siksi Itävalta päätti kutsua suurlähettiläänsä kotiin Washingtonista.
Persianlahden sotaa edeltäneen Kuwaitin kriisin aikana elokuun lopulla 1990 Waldheim vieraili Irakissa ja tapasi maan presidentin Saddam Husseinin. Waldheim sai neuvotelluksi maastapoistumisluvan itävaltalaisille, jotka olivat jääneet panttivangeiksi Kuwaitiin Irakin miehitettyä maan. Waldheimin toimintaa arvosteltiin muun muassa Euroopan yhteisön jäsenmaissa, koska hänen katsottiin poikenneen yhteisesti sovitusta linjasta ja Irakia vastaan kohdistetusta saarrosta.
Yksityiselämä

Waldheim kuoli 14. kesäkuuta 2007 Wienissä 88-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurt Waldheim Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: U Thant | Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeri 1972–1981 | Seuraaja: Javier Pérez de Cuéllar |
| n k  Yhdistyneiden kansankuntien ja Kansainliiton pääsihteerit |
| --- | --- |
Kansainliitto (1919–1945):  Eric Drummond  Joseph Avenol  Seán Lester 
Yhdistyneet kansakunnat (1945–):  Gladwyn Jebb  Trygve Lie  Dag Hammarskjöld  U Thant  Kurt Waldheim  Javier Pérez de Cuéllar  Boutros Boutros-Ghali  Kofi Annan  Ban Ki-moon  António Guterres 
Sihteeristö
Itävallan liittopresidentit
Karl Seitz (1919–1920) | Michael Hainisch (1920–1928) | Wilhelm Miklas (1928–1938)
Karl Renner (1945–1950) | Theodor Körner (1951–1957) | Adolf Schärf (1957–1965)
Franz Jonas (1965–1974) | Rudolf Kirchschläger (1974–1986) | Kurt Waldheim (1986–1992)
Thomas Klestil (1992–2004) | Heinz Fischer (2004–2016) | Alexander Van der Bellen (2017-)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  NARA  SNAC  IdRef
Luettelo Itävallan maavoimien kalustosta

Tämä on luettelo Itävallan maavoimien nykyisestä kalustosta.
Panssaroidut ajoneuvot

| Nimi | Tyyppi | Määrä | Kuva | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Leopard 2A4 | Taistelupanssarivaunu | 56 |  |  |
| Ulan | Rynnäkköpanssarivaunu | 112 |  |  |
| Pandur | Panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo | 71 |  |  |
| Dingo II | MRAP | 23 |   |  |
| 4KH7FA-SB | Hinauspanssarivaunu | 30 |  |  |
| M88A1 | Hinauspanssarivaunu | 10 |  |  |
Kenttätykistö

| Nimi | Tyyppi | Määrä | Kuva | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| M109A5ÖE | Panssarihaupitsi | 58 |  |  |
| 120mm M-43 | Kranaatinheitin | 90 |  | 10 varastoituna. |
Panssarintorjunta-aseet

| Nimi | Tyyppi | Kuva |
| --- | --- | --- |
| PAL 2000 BILL | Panssarintorjuntaohjus |  |
Wesley Sneijder

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Wesley Benjamin Sneijder
Syntymäaika: 9. kesäkuuta 1984 (ikä 40)
Syntymäpaikka:  Utrecht, Alankomaat
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 170 senttimetriä
Lempinimi: The Sniper
Seura
Seura:  Al Gharafa Sports Club
Pelinumero: 10
Junioriseurat
1990–1991:  VV DOS
1991–2002:  Ajax
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003–2007 |  Ajax | 126 | (43) |
| 2007–2009 |  Real Madrid | 52 | (11) |
| 2009–2013 |  Internazionale | 76 | (13) |
| 2013–2017 |  Galatasaray | 124 | (35) |
| 2017–2018 |  Nice | 5 | (0) |
| 2018– |  Al Gharafa | 15 | (10) |
| Yhteensä | Yhteensä | 398 | (112) |
Maajoukkue
| 2000–2001 |  Alankomaat U17 | 6 | (2) |
| 2001–2002 |  Alankomaat U19 | 8 | (1) |
| 2003 |  Alankomaat U21 | 1 | (0) |
| 2003–2018 |  Alankomaat | 134 | (31) |
Valmennusura
{{{valmennusvuodet}}}: 2020-2024 HSC Uthrect (strateginen neuvonantaja)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 12. tammikuuta 2019.
| Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Maa:   Alankomaat> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Etelä-Afrikka 2010 | Jalkapallo |  |
|  Pronssia | Brasilia 2014 | Jalkapallo |  |
Wesley Benjamin Sneijder (s. 9. kesäkuuta 1984 Utrecht, Utrechtin provinssi, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija joka edustaa Qatarin pääsarajassa pelaavaa Al Gharafaa. Sneijder on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän on eniten maajoukkuepelejä pelannut pelaaja Hollannin paidassa (134). Hän sai ennätyksen yksin nimiinsä 131. maaottelussaan 9. kesäkuuta 2017 Luxemburgia vastaan pelatussa ottelussa, jonka Hollanti voitti 5-0; Sneijder teki pelissä Hollannin toisen maalin.
Sneijder tunnetaan muun muassa tarkoista vapaapotkuistaan.