Eija Tolpo
Ooppera -ura laulajien parissa > Britten ja arkkityyppinen ohjaus

Vuonna 2006 Eija Tolpo ohjasi Benjamin Brittenin (1913-1976) oopperan Kuovijoki Naantalin Musiikkijuhlille. Kyseessä on Brittenin kirkkoparaabeli; kolmen kirkko-oopperan sarjasta ensimmäinen ja se toteutettiin Naantalin kirkossa. Brittenin Kuovijoessa yhdistyvät klassinen japanilainen musiikki, temppeleissä soinut rituaalimusiikki ja eurooppalainen gregoriaaninen laulu, länsimaisen taidemusiikin hengessä.
Brittenin musiikissa älyllinen ja tunteellinen puoli nivoutuvat toisiinsa mielenkiintoisella tavalla. Kuovijoessa ei ole sijaa perinteisiille subjektiivisille tulkitsemistavoille ja siinä on vaikutteita japanilaisesta 1300-luvun No-teatterista. Se edellyttää pelkistettyjen, arkkityyppisten eleiden ja liikkeiden etsimistä; mukana ei ole jokapäiväisyyttä eikä yksityiskohtien runsautta. Kaiken sen karsiminen on osa ohjauksellista yhteistyötä laulajien kanssa kohti alkuperäistä olemusta, joka on riippumaton sen esittäjien persoonallisuudesta. Tolpon ohjaamana Kuovijoki on tyylitään syväpelkistys, jonka lähtökohtana on säveltäjä Brittenin tarkat ohjeet; tunnin mittaisen teoksen partituurissa on yhteensä 392 näyttämöllistä esitysohjetta.
Kuovijoessa jokea ylittävän Lautturin hahmo symboloi arkkityyppisen universaalisti ihmiskunnan jakamia merkityksiä ’joen ylittämisestä tuonpuoleiseen’. Kuovijoki kuitenkin kuuluu No-teatterissa kategoriaan ’hullun naisen näytelmä’. Muita No-arkkityyppejä ovat jumalnäytelmät, soturinäytelmät, lopetus- eli paholaisnäytelmät. Niissä kaikissa on tietyt perinteiset roolihahmot, kuten tarinan sankari, sankarin kaveri, tarinan ’pahis’ ja kuorolaiset sekä avustaja.
Vuonna 2009 Eija Tolpo ohjasi Naantalin musiikkijuhlien 30-vuotisjuhlille Brittenin kirkko-oopperoiden sarjasta viimeisen eli Tuhlaajapojan. Raamatulliseen kertomukseen perustuvan oopperan on suomentanut Jussi Törnwall. Tuhlaajapoika kertoo perheen ’mustasta lampaasta’, joka irrottautuu omille teilleen ja tuhlaa kaiken. Lopuksi hän kuitenkin palaa rakastavan isän luo ja vastaanottaa anteeksiannon armon. Brittenin kirkkoparaabelin päätösosa ammentaa vaikutteita keskiaikaisesta mysteerinäytelmästä ja japanilaisesta no-näytelmästä; se on syntynyt Rembrandtin maalauksen Tuhlaajapojan Paluu innoittamana. Nimirooleissa olivat Ville Salonen ja Petri Backström, tenori, Jussi Lehtipuu, baritoni, sekä Jussi Merikanto, bassobaritoni. Kapellimestarina toimi Jari Hiekkapelto.
Oopperaohjaajana Eija Tolpo kehitti dramaturgista henkilöohjausta ja siirtyi uransa aikana realistisesta ohjaustyylistä pelkistettyyn, arkkityyppiseen suuntaan. Myös yhteistyö lavastaja Teppo Järvisen kanssa on vaikuttanut Tolpolle ominaisen pelkistetyn ohjaustyylin kehittymiseen.
Arkkityyppinen ohjaus perustuu esiintyjien alitajuisen jaetun kollektiivisen kentän tunnistamiseen, esiin nostamiseen, aktivoimiseen ja esitykselliseen hiontaan. Eija Tolpo nosti ohjaustyössään päälähestymistavakseen tunnistaa ja nostaa esiin arkkityyppiset ihmisyydessä, ihmisen luontosuhteessa sekä yhteiskunnassa vaikuttavat syvärakenteet. Arkkityyppinen pelkistetty ohjaus voi parhaimmillaan siirtää myös yleisön mielen alitajuisen tunteelliseen ja älylliseen maailmaan, kollektiivisesti jaettuun kokemukseen.