stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Polyfenismi
Polyfenismin alaluokkia > Vuodenaikariippuvainen polyfenismi

Monet polyfenistiset ominaisuudet määräytyvät sääolosuhteiden mukaan. Esimerkiksi maapallon trooppisilla alueilla säätila vaihtelee yleensä kuuman ja kostean sekä viileän ja kuivan ilman välillä. Erään afrikkalaisen perhoslajin (bicyclus anynana) siipien väri ja silmien sijainti määräytyvät sekä lämpötilan että ilman kosteuden mukaan. Kostealla ja kuumalla ilmalla kehittyneellä perhosella silmät sijaitsevat lähempänä perhosen vatsapuolta ja siivet ovat vaaleammat verrattuna viileällä ja kuivalla ilmalla kehittyneeseen saman lajin perhoseen. Fenotyyppi tukee siis perhosen käyttäytymistä. Perhonen lentää kuumalla ja kostealla ilmalla, kun taas viileällä ja kuivalla ilmalla se piileskelee kuolleissa lehdissä.
Polyfenismin alaluokkia > Ravinneriippuvainen polyfenismi

Ravinnonsaanti voi olla yksi polyfenistisen ominaisuuden määrittäjä. Eräänä esimerkkinä tästä voidaan mainita eräiden muurahaisten (pheidole morrisi) sijoittuminen hierarkkisessa järjestelmässään. Jos toukat saavat runsaasti ravintoa, niistä kehittyy sotilaita, kun taas ravinnon ollessa vähissä toukat kehittyvät kuhnureiksi.
Polyfenismin alaluokkia > Saalistajien aiheuttama polyfenismi

Uhka saalistajista saattaa vaikuttaa joidenkin lajien ilmentämään polyfenismiin. Muun muassa erään sammakkolajin nuijapään (Hyla chrysoscelis) fenotyyppi muuttuu saalistajan läsnäolon mukaan. Nuijapään syntyessä elinympäristöön, jossa on saalistajan erittämiä entsyymejä, sille kehittyy suurempi kirkkaanpunainen pyrstö kuin nuijapäähän normaaleissa olosuhteissa. Suuremman pyrstön ansiosta nuijapää kykenee liikkumaan nopeammin ja samalla houkuttelemaan saalistajien hyökkäykset suuntautumaan sen punaiseen takaosaan.
Polyfenismin alaluokkia > Vaihtoehtoisten olosuhteiden määrittämä polyfenismi

Joskus polyfenismiä ilmenee myös yllättävämpien olosuhteiden aiheuttamana. Tällaisia vaihtoehtoisia ympäristötekijöitä voivat olla esimerkiksi ukkosmyrskyt ja kutulammikon kuivuus.  Eräällä sammakkolajilla (scaphiopus couchii) veden määrä kutulammikossa vaikuttaa ravinnon hankintatapaan. Runsasvetisessä lammikossa sammakot kehittyvät normaalisti leviä syöden, kun taas kuivuvassa lammikossa niiden on kehityttävä nopeammin selvitäkseen hengissä. Tällöin joillekin nuijapäille kehittyy leveämpi suu ja vahvemmat purulihakset, joita ne voivat hyödyntää mm. toisten nuijapäiden syömiseen. Tämä lisää nuijapään proteiininsaantia ja nopeuttaa siten sen kehittymistä.
Polyfenismin alaluokkia > Polyfenismin vaikutus sukupuoleen

Monilla kala- ja matelijalajeilla sukupuoli määrittyy jonkin ympäristötekijän mukaan. Näissä tapauksissa sukupuolen määräytymistä voidaan pitää polyfenistisenä ominaisuutena. Esimerkiksi krokotiilit kehittyvät naaraiksi äärilämpötiloissa, kun taas keskilämpötilat saavat aikaan koiraiden kehittymisen. Ilmiön hyvänä puolena on hedelmöitettävien naaraiden suuri määrä suhteessa koiraisiin. Toisaalta äkilliset lämpötilavaihtelut saattavat aiheuttaa lajille paikallisen sukupuuton populaatioon syntyessä vain yhtä sukupuolta olevia yksilöitä. Yhden teorian mukaan dinosaurusten sukupuutto johtui juuri tästä.
Kestokorostuminen

Yksinkertaistettu malli synapsin kestokorostumisen mekanismista: 1. Synapsia stimuloidaan toistuvasti.
2. Hermovälittäjäainereseptorien määrä kasvaa.
3. Hermovälittäjäaineen tuotanto kasvaa.
4. Hermosolujen välinen yhteys on voimakkaampi kuin ennen kestokorostumista.
Kestokorostuminen (engl. long term potentiaton, LTP) on muistiin painamiseen liittyvä ilmiö hermosoluissa. Kestokorostumisessa tietynlainen sarja hermoimpulsseja lisää pidemmäksi aikaa joidenkin hermosolujen herkkyyttä ottaa vastaan hermoimpulsseja. Vastaavasti toisenlainen sarja hermoimpulsseja voi aiheuttaa kestovaimentumisen, jolloin hermosolujen herkkyys impulssien vastaanottoon vähentyy.
Kestokorostumisen tutkimus alkoi 1960-luvun lopulla Per Andersenin laboratoriossa Oslossa työskennelleiden Terje Lømon ja Timothy Blissin havaittua sekuntien kestoisen suuritaajuuksisen sähköisen stimulaation voivan vahvistaa synapsin toimintaa kanin hippokampuksessa päivien ja jopa viikkojen ajaksi. Sittemmin kestokorostumisen tutkimus on keskittynyt erityisesti hippokampusleikkeiden tutkimiseen in vitro.
Ominaisuudet

Yksittäinen hermoimpulssi on aina samanvoimakkuuksinen. Stimulaation voimakkuus vaikuttaa hermoimpulssien kulkuun siten, että niitä lähetetään nopeampaan tahtiin, eli ärsytyksen voimakkuuden kasvu nostaa impulssitaajuutta. Kestokorostumiselle on tyypillistä, ettei kauankaan kestävä heikko stimulaatio (matala hermoimpulssitaajuus) yksinään riitä kestokorostumiseen. Suuritaajuuksinen hermoimpulssisykäys voi sen sijaan hyvinkin lyhytaikaisena aikaansaada kestokorostumisen.
Kestokorostuminen on nimensä mukaisesti kestävä. Lyhyt, voimakas stimulaatio voi aiheuttaa joissain tapauksissa yli vuodenkin kestävän kestokorostumisen.
Synapsiyhteyden vahvistuminen edellyttää synapsia edeltävän eli presynaptisen ja sen jälkeisen eli postsynaptisen hermosolun yhtaikaisen aktivoitumisen (postsynaptisen on hermosolun depolarisoiduttava korkeintaan 100 millisekunnin kuluttua presynaptisen hermosolun depolarisaatiosta).
Kestokorostuminen on myös valikoiva synapsin suhteen. Vain aktiivinen synapsiyhteys vahvistuu, eikä kahden hermosolun välisen synapsin aktivoituminen siis aiheuta kyseisten hermosolujen muissa synapseissa kestokorostumista.
Vaikka heikko stimulaatio yksinään ei riitä kestokorostumiseen, voi heikkoa stimulaatiota vastaanottava synapsi kuitenkin kestokorostua, jos samassa solussa olevaa läheistä synapsia stimuloidaan samanaikaisesti voimakkaasti. Tätä ominaisuutta kutsutaan assosiatiivisuudeksi.
Poliisiautot Suomessa

Poliisiauto heijastavilla väripinnoilla.
Poliisin Volkswagen Transporter vuonna 2006.
Poliisin Volkswagen Passat vuonna 2020.
Poliisiautot ovat Suomessa sinivalkoisia autoja.
Autoihin on vuodesta 2016 lisätty keltaisia heijastepintoja. Nykyisin poliisilla on Suomessa käytettävissään noin 1 600 virka-autoa, joista pakettiautorunkoisia partioautoja eli maijoja on noin 500.
Autot ovat poliisin käytössä keskimäärin 7 vuotta, ennen kuin ne myydään huutokaupoissa. Poliisiautolla ajetaan keskimäärin 350 000 kilometriä ennen käytöstä poistoa.
Suomessa poliisikäyttöön varustellun auton hinta on noin 90 000 euroa poliisin kalleimpia erikoisajoneuvoja lukuun ottamatta. Poliisiajoneuvojen varustukseen kuuluvat mm. Virve-radiot; tietokoneet, jotka ovat langattoman laajakaistayhteyden kautta yhteydessä poliisin kenttäjohtojärjestelmään; kamerat, mukaan luettuna infrapunakamerat, joiden kuvaa tutkii automaattinen rekisterikilvenlukujärjestelmä.
Poliisiautot

| --- | --- |
 Nykyisiä poliisiautoja Ford Focus (tunnuksettomia autoja)  Ford Mondeo  Škoda Kodiaq (koekäytössä Helsingissä 2024- )  ja Oulussa  Škoda Octavia  Volkswagen Passat  Toyota Avensis  Toyota Prius (koekäytössä 2008–)  Toyota Corolla (tunnuksettomia autoja)  Volkswagen Transporter (T4/T5/T6/T6.1)  Mercedes-Benz CLS (TM:n 60-vuotisjuhlalahjoitus)  Mercedes-Benz G (panssaroitu)  Mercedes-Benz Sprinter  Mercedes-Benz Vito  Škoda Superb (Iltalehden artikkelin kuvassa Škoda Superb -poliisiauto) :  Entisiä poliisiautoja Volvo GL 245 (1978–2001)  Saab 900i (1987–2002)  Saab 99 (1970–1984)  Ford Transit (1973–2005)  Volkswagen Transporter (T3) (1980–1996)  Dodge Aspen Police Special (1978–1984) (Tekniikan Maailma -lehden lahjoitus, nykyisin Mobilia Säätiön kokoelmissa)  Volvo 245 (1983) (Tekniikan Maailma -lehden lahjoitus)  Audi 90 Quattro 2,2 (1988) (Tekniikan Maailma -lehden lahjoitus)  Jaguar S-Type R (2003) (Tekniikan Maailma -lehden lahjoitus)  Porsche (Jenny ja Antti Wihurin rahaston lahjoitus 1960-luvulla)
JOUHA-auto ("Mörkö")

JOUHA-auto on pakettiautomallinen kuorisuojattu miehistönkuljetusajoneuvo. Malli tunnetaan kokonsa ja ulkomuotonsa vuoksi myös nimellä Mörkö.
Mörköä käytetään joukkojenhallintatehtävissä kuten mielenosoituksissa, mutta myös päivittäisessä katupartioinnissa. Niitä käytetään poliisin oman henkilöstön kuljetuksiin. Niiden avulla saadaan siirrettyä tehtäväpaikalle suurempi määrä asianmukaisesti varustettuja poliiseja. Auto kuljettaa 8 poliisia – asiakkaita niillä ei kuljeteta.
Mörkö on kuorisuojattu liimaamalla sen kylkiin iskunkestäviä polykarbonaattilevyjä. Sen ikkunat on valmistettu kestävästä muoviyhdisteestä.
Mörkö on Suomen poliisin ensimmäinen joukkojenhallintaan suunniteltu auto. Suomen poliisi sai auton mallin Ruotsista, jossa poliisi käytti kuorisuojattuja autoja mellakkatilanteissa. Suomen ja Ruotsin lisäksi vastaavanalaiset autot on käytössä Tanskan ja Norjan poliiseilla.
Vuodesta 2015 alkaen poliisilla on näitä autoja käytössä kymmenkunta, joista puolet Helsingissä.
Panssariautot ("Hevi")

Vuoden 2019 alusta lähtien Suomen poliisilla on käytössään myös 15 panssaroitua ja luodinkestävää poliisiautoa. Jokaisella Suomen 11:stä poliisilaitoksesta on ainakin yksi tällainen panssariauto.
Autojen malli on Mercedes-Benz G280 CDI LAPV 5.4. Niiden alustan, voimansiirron ja vaihteiston on valmistanut Daimler ja korin valmistaja on ACS Armored Car Systems GmbH. Autot painavat 5,4 tonnia, ja poliisi kutsuu niitä nimellä "Hevi".
Panssariautojen varustukseen kuuluvat puhkeamattomat renkaat ja erikoinen kattoluukku, jonka tarkoitus on toimia konekiväärin kiinnityspisteenä. Muuten ne sisältävät samat tekniset välineet kuin tavalliset partioautotkin.
Panssariajoneuvoja käytetään etenkin yleisötilaisuuksissa ja valtiovierailujen aikana, mutta myös normaalissa poliisin partioinnissa.  Sisäministeriön poliisiosaston osastopäällikkö Tomi Vuoren mukaan hankinnan taustalla olivat paitsi järjestykselliset kriteerit, myös varautuminen sotilaallisiin konflikteihin.
Panssariautot maksoivat 370 841 euroa kappaleelta. Ne ovat poliisin käytössä noin vuoteen 2039 saakka.
Poliisiylitarkastaja Mika Heinilän mukaan panssaroituja poliisiautoja on käytössä myös Itävallassa ja Saksassa.
Johtoauto ("Möhkö")

Johtoauto sisältää johtamista tukevaa teknologiaa. Sitä käytetään poliisin isommissa operaatioissa ja lisäksi päivittäisessä poliisitoiminnassa kenttäjohtajan autona. Tavallisiin poliisiautoihin verrattuna johtoautossa on enemmän tietoteknologiaa ja tietoliikenneyhteyksiä. Siinä on mm. oma aggregaatti, jonka ansiosta ajoneuvo on omavarainen sähkönsaannin suhteen. Johtoauto maksaa useita satoja tuhansia euroja.
Johtoautoja on maassa kaksi kappaletta, yksi Helsingissä ja toinen Oulussa. Oulun auto on Mercedes-Benz Sprinter 519 CDI 4x4.
Vaaka-auto ("Möhkö")

Vaaka-autoa käytetään raskaan liikenteen valvonnassa.
Uudentyyppinen "Möhköksi" kutsuttu vaaka-auto kuljettaa 14:ä vaakayksikköä eli kahdenkymmenen kilon painoista puntaria, jolla ajoneuvoja ja niiden vetämiä kärryjä voidaan punnita. Uudet vaaka-autot ovat malliltaan Mercedes-Benz Sprinter 319 CDI 4x4. Uudenmallisia  vaaka-autoja on maassa neljä kappaletta, joista yksi Oulussa. Uuden vaaka-auton hinta on yli 100 000 euroa.
Vanhanmallisia VW Transporteriin perustuvia vaaka-autoja on maassa 30 kappaletta.
Kirjallisuutta

Käyhkö Arttu: Pieni Poliisiautokirja. Kustantaja Laaksonen, 2016. ISBN 978-952-5805-85-7
Käyhkö Arttu: Suomalainen poliisiautokirja. Kustantaja Laaksonen, 2016. ISBN 978-952-5805-91-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poliisiautot Suomessa Wikimedia Commonsissa
Saab 900
Poliisin panssaroitu Mercedes-Benz G vuonna 2021.
Ketopartasammal

| Ketopartasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen 
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Toukosammalten lahko Pottiales
Heimo::  Toukosammalten heimo Pottiaceae
Suku::  Partasammalet Syntrichia
Laji::  ruralis
Kaksiosainen nimi
 Syntrichia ruralis  (Hedw.) Weber & D. Mohr 
Synonyymit
 Tortula ruralis 
Katso myös
   Ketopartasammal Wikispeciesissä   Ketopartasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ketopartasammal (Syntrichia ruralis) on lehtisammallaji, jota esiintyy  pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla ja viileällä vyöhykkeellä.
Ketopartasammal on keskikokoinen, yleensä kahdesta seitsemän senttimetriä korkeaksi kasvava ja pystykasvuinen. Sen leveissä lehdissä on pitkä karvakärki. Kuivina lehdet ovat varrenmyötäisiä, kosteina sivulle siirottavia. Laji kasvaa muun muassa kallioilla, lehtipuiden tyvellä ja betonilla.
Seppo Keränen

Seppo Keränen (s. 1947) on suomalainen luontokuvaaja. Hän on kuvannut luontoa hyvin laaja-alaisesti.
Palkinnot

valokuvataiteen valtionpalkinto 1989
Turun ja Porin läänin taidepalkinto 1984
Porin kaupungin taidepalkinto 1986
Porin kaupungin ympäristöpalkinto 2001.
Näyttelyt

Lintujen paratiisi 1977, K. Soverin kanssa, kirjana Kosteikko 1980
Ulkosaaristossa 1982, A. Rautavaaran kanssa, kirjana Saariston elämää 1983
Teokset

Kosteikko - maata, vettä ja elämää, kuvat: Seppo Keränen, Kari Soveri; tekstit: Pertti Kalinainen...ja muita; toim. Kaija Keskinen; piirrokset: Seppo Leinonen. Hki: Suomen luonnonsuojelun tuki, 1979 - (Suomalaista luontoa parhaimmillaan, ISSN 0358-5670; 2.). ISBN 951-99231-1-X.
Saariston elämää, kuvat: Seppo Keränen, Arno Rautavaara; tekstit: Martti Hario...ja muita; toim. ja kuvatekstit: Arno Rautavaara. Hki: Suomen luonnonsuojelun tuki, 1983 - (Suomalaista luontoa parhaimmillaan, ISSN 0358-5670; 4.). ISBN 951-95453-7-9.
Ajojäällä syntynyt , Seppo Keränen, Martti Soikkeli. Forssa: Forssan kustannus, 1989 ISBN 951-9026-09-6.
Född i drivisen, Seppo Keränen, Martti Soikkeli; översättning: Johan Ulfvens. Forssa: Forssan kustannus, 1990 ISBN 951-9026-17-7.
Suurtunturit , Seppo Keränen; teksti: Asko Kaikusalo. Espoo: Weilin + Göös, 1989. ISBN 951-35-4560-1.
Mighty northern fells, Seppo Keränen; Asko Kaikusalo; English transl.: Richard Hayhurst. Espoo: Weilin + Göös, 1989. ISBN 951-35-4679-9.
Kokemäenjoki = The River Kokemäenjoki, kuvat = photographs: Seppo Keränen; teksti = text: Pertti Kalinainen; käännös = translation: Auli Hurme-Keränen. Pori: S. Keränen, 1992 ISBN 952-90-4114-4.
The Baltic Sea, Seppo Keränen; text: Hans Hästbacka; translation: Auli Hurme-Keränen. Helsinki: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21340-3.
Itämerellä , Seppo Keränen; teksti: Hans Hästbacka; käännös: Auli Hurme-Keränen. Helsinki: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21336-5.
Östersjön, Seppo Keränen; text: Hans Hästbacka. Helsingfors: WSOY, 1996. ISBN 951-0-21341-1.
Merikotkan siivillä , Seppo Keränen; teksti: Hans Hästbacka; käännös: Auli Hurme-Keränen. Helsinki: Suomen luonnonsuojelun tuki, 2001 ISBN 951-9381-78-3.
På havsörnens vingar, Seppo Keränen; text: Hans Hästbacka. Helsingfors: Suomen luonnonsuojelun tuki, 2001 ISBN 951-9381-83-X.
Elämää suistossa = Life on the delta, kuvat = photographs: Seppo Keränen; teksti = text: Janne Lampolahti, käännös = translation: Auli Hurme-Keränen. Pori: Kehitys, 2005 ISBN 952-99254-2-5.
Hylkeet , Seppo Keränen, kuvat; Markku Lappalainen teksti. Helsinki: Maahenki, 2009 ISBN 978-952-5652-66-6.
Sälar, Seppo Keränen, foto; Markku Lappalainen, text; översättning: Annika Luther. Helsingfors: Söderström, 2009 ISBN 978-951-52-2603-7.
Metsällä, toimittanut Ville Pekkanen, Markku Hattula; kuvat: Hannu Huttu, Topi Ikäläinen, Seppo Keränen. ISBN 978-952-301-014-7.
Aiheesta muualla

Seppo Keränen Ammattiluontokuvaajien sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Outi Popp

Outi Popp rauhanmarssilla 1983.
Outi Popp, Outsa Popp (oik. Outi Ahola, s. 1957 Marttila) on suomalainen radio- ja televisiotoimittaja, kirjailija ja sanomalehtikolumnisti. Poppin toimittajaura alkoi Rockradiossa vuonna 1981 Rockradion Toivelevyt -ohjelmassa. Vuonna 1983 Popp voitti suosituimman radioäänen Telviksen. Vuonna 1985 hän oli mukana perustamassa Radio Cityä, jossa hänen ohjelmiaan olivat muun muassa Outsan Pystis ja Outsan Pesula. Saman vuonna hän myös levytti sooloalbumin Astu siniseen huoneeseeni (JP-Musiikki), jonka kappaleiden sävellyksistä ja sanoituksista vastasi Twiggy Oliver. 1990-luvulla Popp juonsi Radiomafiassa ohjelmia Ooppera ja Outsan Huone sekä Radio Suomessa Kovan päivän iltaa.
2000-luvulla Popp on tehnyt ohjelmia YleQ:ssa, Ylen Aikaisessa ja Yle Puheessa. Popp on kirjoittanut televisiosarjoja (muun muassa Akkulaturit, Laura Wou, Muisti palaa pohjaan, Poppia kyydissä, Levengood Suomesta) ja juontanut tv-sarjoja Tuubi, Takaikkuna ja Strada. Vuonna 2002 Outi Popp julkaisi suomalaista poppia käsittelevän kirjan Poppologia (WSOY, ISBN 951-0-26479-2). Outi Popp kirjoitti vuosina 2000–2009 Seura-lehteen Outsan kolumneja ja hän on kirjoittanut muun muassa Helsingin Sanomiin, Ilta-Sanomiin, Iltalehteen ja Apu-lehteen. Popp on kirjoittanut myös kuunnelmia, satuja ja näytelmiä. Kesällä 2012 Teatteri Eurooppa Neljä esitti Outi Poppin kirjoittamaa huvinäytelmää Haavelaiva.
Vuonna 2005 Outi Popp valittiin Suomen Radioiden Liiton kuuluisuuksien galleriaan eli Radio Hall of Fameen. Hän kirjoitti Kansan Uutisiin blogia vuoden 2016 Yhdysvaltain presidentinvaaleista. Hän on Oikeus elää -verkoston aktiivi.
Diskografia

Astu siniseen huoneeseeni (1985)
Aiheesta muualla

Outi Poppin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva  Elonet
Keskiajan syksy

Keskiajan syksy, hollanninkielisen version kansi.
Keskiajan syksy: elämän- ja hengenmuotoja Ranskassa ja Alankomaissa 14. ja 15. vuosisadalla (Herfsttij der Middeleeuwen: Studie over levens- en gedachtenvormen der veertiende en viftiende eeuw in Frankrijk en de Nederlanden) on alankomaalaisen historioitsijan Johan Huizingan vuonna 1919 ilmestynyt pääteos, jota pidetään yhtenä kulttuurihistorian tutkimuksen suurista klassikoista. Keskiajan syksy on maailman levinneimpiä keskiajan historian tutkimuksia. Se on kiinnostanut eri historian alojen tutkijoita ja ollut lukijoiden suosiossa myös tutkijapiirien ulkopuolella. Huizinga käsittelee teoksessa muun muassa tunteiden, kokemusten ja materiaalisen kulttuurin historiaa, jotka nousivat aiheina historiantutkimuksen valtavirtaan vasta 2000-luvulla.
Teos ei etene lineaarisesti vaan käsittelee aihealueita, kuten ritariaatetta, ajan käsityksiä uskonnosta, yhteiskunnasta ja rakkaudesta, taiteita sekä symboliikkaa omina kokonaisuuksinaan.
Sisältö ja teemat

Keskiajan syksyn aiheena on kulttuuri Burgundin herttuakunnassa, Pohjois-Ranskassa sekä nykyisten Alankomaiden ja Belgian alueella 1300- ja 1400-luvuilla. Aikakauteen osuvat monet valtataistelut kuten satavuotinen sota. Huizingan lähtökohtana on halu ymmärtää myöhäiskeskiajan taidetta, erityisesti varhaisten flaamilaisten mestarien kuten Jan van Eyckin ja tämän veljien töitä, joiden kautta hän uskoo pääsevänsä kosketuksiin aikakauden hengen kanssa. Teoksen kirjalliset lähteet ovat pääasiassa ranskankielisiä, niin kronikoita kuin runouttakin. Lukuja kirjassa on 22, ja niistä monet käsittelevät jollain tavalla aikakauden esteettisiä käsityksiä sekä taiteen ja kauneuden asemaa elämässä.
Huizinga korostaa ”kiihkeyttä” keskiajan henkisen ilmapiirin pohjavireenä. Hän katsoo keskiajan ihmisten reagoineen asioihin välittömämmin ja joutuneen herkästi mielenliikutuksen valtaan. Aikakaudelle olivat ominaisia ahneus ja julmuus, jotka saattoivat hetkessä vaihtua hurskauteen ja anteeksiantoon. Elämän ankaruutta pyrittiin käsittelemään kauneuden tavoittelulla ja hierarkioihin turvautumalla. Maalaustaide tarjosi illuusioita ylevästä ja idyllisestä elämästä, vaikka todellisuus olisi ollut päinvastainen. Huizinga nostaa esiin, miten ajan kulttuurissa olivat esillä toisaalta rakkauden ja huolettomamman elämän kaipuu (Ruusuromaani, pastoraalikirjallisuus), toisaalta lisääntynyt kuolemanpelko (kuolemantanssi-freskot). Erityisen huomion kohteena teoksessa on ritariston maailmankuva ja ritarikulttuuri, jonka Huizinga katsoo muuttuneen keskiajan loppua kohti yhä muodollisemmaksi mutta samalla pinnallisemmaksi; ritarit noudattivat ritariuden ihanteita enää vain henkilökohtaisen hyödyn toivossa. Myös uskonnon ja uskonnollisen symboliikan merkitys aikakaudelle korostuu teoksessa.
Huizinga näkee kuvaamansa ajanjakson ensisijaisesti keskiajalle ominaisen kulttuurimuodon kuihtumisvaiheena, mihin teoksen nimikin viittaa. Vaikka jotkin renessanssin piirteet olivat jo orastamassa, 1400-luku oli Huizingan mukaan niin Ranskassa kuin Alankomaissakin leimallisesti keskiajalle ominaisen kulttuurin ja mielenmaiseman hallitsemaa. Aikakausi on hänelle vanhan lakastumista, ei uuden alkua. ”Ylikypsälle” vaiheelle on ominaista ilmiöiden kehittyminen äärimmilleen. Syntyminen ja kuoleminen kulkevat kuitenkin Huizingan mukaan rinnakkain, joten teoksen viimeisen luvun aiheena on ”uuden muodon tulo”.
Kirjoitustyyliltään Keskiajan syksyn katsotaan jatkavan Jacob Burckhardtin aloittamaa perinnettä, vaikka Huizingan ja Burckhardtin näkemykset eroavatkin monessa suhteessa toisistaan.
Julkaisuhistoria ja vastaanotto

Huizinga oli teoksen kirjoittamisen aikaan Leidenin yliopiston yleisen historian ja historiallisen maantieteen professori. Hän oli jo ainakin vuodesta 1912 saakka suunnitellut Burgundin ajan kulttuuria käsittelevää teosta, jonka tarkoituksena oli tavoittaa myöhäiskeskiajan perustunnelma ja jonka työnimenä oli pitkään ”Burgundin vuosisata”. Myöhemmin hän kertoi saaneensa idean kirjaan jo vuoden 1907 aikoihin ollessaan kerran sunnuntaikävelyllä Groningenin kaupungin ulkopuolella. Keskiajan syksyn esipuhe on päivätty Leidenissa 31. tammikuuta 1919. Ensimmäisen painoksen suuruus oli 1 600 kappaletta. Kolmannesta painoksesta alkaen teokseen lisättiin kuvia tekstissä mainituista taideteoksista sekä keskiajan tekstien käännöksiä.
Kirja löysi pian lukijansa, mutta sai alkuun viileän vastaanoton ammattihistorioitsijoilta varsinkin Alankomaissa. Pääosin kronikkalähteisiin perustuvaa teosta pidettiin epätieteellisenä ja vanhanaikaisena, ja sitä arvosteltiin kapeasta näkökulmasta, kärjistyksistä, pelkkään hovikulttuuriin keskittymisestä poliittisen ja taloushistorian sijaan sekä Burgundin ranskalaisvaikutteiden ylikorostamisesta. Myönteisimmin Keskiajan syksyyn suhtautuivat kirjallisuus- ja taidehistorian tutkijat sekä ne ranskalaiset ja saksalaiset historioitsijat, jotka olivat jo aiemmin arvostelleet lähdepositivistista ja pelkkiin poliittisiin tapahtumiin keskittyvää historiantutkimusta. Esimerkiksi Lucien Febvre suhtautui teokseen myönteisesti, kun taas Marc Bloch oli epäileväisempi.
Vuoteen 2008 mennessä teos käännettiin 26 eri kielelle, joillekin niistä useampana käännöksenä. Ensimmäinen vieraskielinen käännös oli vuonna 1924 ilmestynyt saksannos Herbst des Mittelalters. Klassikkoaseman Keskiajan syksy saavutti viimeistään 1960-luvulta alkaen, kun uuden kulttuurihistorian kysymyksenasettelu tuli osaksi keskiajan tutkimusta. Nykyään Keskiajan syksyn katsotaan olleen lähestymistavaltaan aikaansa edellä, vaikka myöhempi tutkimus onkin hylännyt monia Huizingan yksittäisistä argumenteista ja hänen näkemyksensä myöhäiskeskiajasta ”lakastumisen” aikana on kyseenalaistettu.
Suomeksi Keskiajan syksyn julkaisi ensimmäisenä WSOY vuonna 1951. Käännöksen teki professori J. A. Hollo, mahdollisesti saksannoksesta eikä alkukielisestä versiosta. Suomennoksen julkaisuun vaikutti todennäköisesti Huizingaa suuresti arvostanut historiantutkija Eino E. Suolahti, joka tuli WSOY:n kirjalliseksi johtajaksi samana vuonna. Alkuperäinen suomennos on kuvitettu, mutta vuoden 1989 uudempi painos ei ole.
Kirjallisuutta

Johan Huizinga: Keskiajan syksy: elämän- ja hengenmuotoja Ranskassa ja Alankomaissa 14. ja 15. vuosisadalla. Suomentanut J. A. Hollo. WSOY, Porvoo–Helsinki–Juva 1989. ISBN 951-0-15774-0