stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
849 Naval Air Squadron
Palvelus > Uudelleen perustettuna 1952 - 1978

778. laivue nimettiin uudelleen 849. laivueeksi 7. heinäkuuta 1952 Brawdyssä, jolloin se luokiteltiin ilmavalvontalaivueeksi. Sen kalustona olivat Skyraider AEW.1 -valvontakoneet, jotka oli varustettu tutkalla. Laivueen esikuntalentue koulutti uudet miehistöt tehtävään ennen niiden liittymistä lentueiden miehistöihin. Laivue palveli lentueittain lentotukialuksilla. A ja B lentue perustettiin marraskuussa, minkä suurimpana syynä oli koneiden saaminen.
A lentue siirrettiin tammikuussa 1953 HMS Eaglelle ja B lentue siirrettiin saman aikaisesti Hal Fariin. Kesäkuussa vasta perustettu C lentue liittyi A lentueeseen HMS Eaglellä, mistä se siirrettiin lokakuussa HMS Glorylle. C lentue matkasi lentotukialuksella Maltalle, jossa se korvasi B lentueen. D lentue perustettiin elokuussa 1953 ja se vietti marraskuussa kaksi viikkoa HMS Eaglellä. Tammikuussa 1954 perustettiin E lentue ja B lentue siirrettiin HMS Eaglelle. B lentue lakkautettiin heinäkuussa ja sen miehistö sekä kalusto siirrettiin täydennyksinä A ja C lentueisiin. Pian sen jälkeen C lentue nimettiin uudeksi B lentueeksi ja D C:ksi. C lentue siirrettiin elokuussa HMS Ark Royalille. E lentue nimettiin D lentueeksi 15. lokakuuta 1954.
Vuoden 1960 helmikuussa alkaen aina vuoden loppuun laivueen kalustoksi vaihdettiin Gannet AEW.3 -koneet, mutta kaluston vaihto ei vaikuttanut merkittävästi palvelukseen ja lentueittain tapahtuneeseen lentotukialuspalvelukseen. D lentue lakkautettiin 15. joulukuuta Culdrosessa sen poistuttua HMS Albionilta ja lentue muodostettiin uudelleen syyskuussa 1964. Vuoden lopulla laivueen esikunta siirtyi Brawdyyn. B lentue lakkautettiin syyskuussa 1965 sen palattua HMS Centaurilta ja uusi lentue muodostettiin HMS Hermekselle huhtikuussa 1966, kunnes se lakkautettiin helmikuussa 1968. C lentue lakkautettiin lokakuussa 1966 eikä sitä muodostettu uudelleen. B lentue muodostettiin HMS Ark Royalille tammikuussa 1970 ja A lentue lakkautettiin heinäkuussa.
Laivueen esikunta siirtyi marraskuussa 1970 Lossiemouthiin ja sen valvonnassa oli ainoastaan kaksi lentuetta, joita ei kuitenkaan nimetty uudelleen. D lentue palveli HMS Eaglellä, kunnes se lakkautettiin tammikuussa 1972. B lentue palasi HMS Ark Royalilta  marraskuussa 1978, ja se sekä esikunta lakkautettiin 15. joulukuuta.
Palvelus > Kolmas kerta 1984 -

Falklandin sota osoitti laivaston jatkuvan ilmatilanteen seurannan tarpeen. Tilapäisratkaisuna perustettiin 824. laivueeseen D lentue, joka varustettiin ilmavalvontaan varustetuilla Sea King -helikoptereilla. D lentueesta muodostettiin uusi 849. laivue (esikunta) 8. marraskuuta 1984 Culdrosessa. Kolmi helikopterinen A laivue perustettiin maaliskuussa 1985 ja B lentue maaliskuussa 1986. Laivueen kalustona oli lopulta kahdeksan AEW Sea King -helikopteria. Esikunta vastaa operatiivisesta koulutuksesta ja lentueet palvelevat lentotukialuksilla.
Kaksi laivueen Sea King ASaC.7 -helikopteria tuhoutui 22. maaliskuuta 2003 operaatio Telicissä törmättyään toisiinsa, jolloin kaikki koneissa olleet seitsemän sotilasta saivat surmansa. Tuhoutuneiden helikoptereiden tilalle puolustusministeriö tilasi kaksi uutta HAS.6 -helikoptereista modifioitua ASaC.7 -helikopteria Thalesilta toukokuussa 2005.
Kalusto

Laivueen kalusto:
Grumman Avenger I elokuu 1943 - elokuu 1945
Grumman Avenger II syyskuu 1944 - elokuu 1945
Skyraider AEW.1 heinäkuu 1952 - joulukuu 1960
Fairey Gannet AEW.3 helmikuu 1960 - joulukuu 1978
Fairey Gannet AS.4 syyskuu 1959 - toukokuu 1966
Fairey Gannet COD.4 syyskuu 1961 - syyskuu 1974
Fairey Gannet T.5 syyskuu 1961 - tammikuu 1976
Westland Sea King AEW.2/2A marraskuu 1984 - 2004
Westland Sea King ASaC. 7 toukokuu 2002 -
Komentajat

Laivueen komentajat:
Sharp, K. G. 1. elokuuta 1943 -
Foster, D. R. 5. syyskuuta 1944 -
Griffith, A. J. 14. kesäkuuta - 31. lokakuuta 1945
lakkautettuna
Treacher, J. D. 7. heinäkuuta 1952 -
Baring, M. J. 20. heinäkuuta 1953 -
Armstrong, C. B. 18. joulukuuta 1954 -
Frazer, D. H. 1. toukokuuta 1956 -
Bromilow, F. 13. toukokuuta 1957 -
Phillip, A. G. B. 9. huhtikuuta 1959 -
Hawley, W. 8. joulukuuta 1960 -
McGrail, J. F. 7. helmikuuta 1962 -
Barnard, W. H. 17. toukokuuta 1963 -
Rawlinson, M. J. F. 4. tammikuuta 1965 -
Roberts, A. W. 1. elokuuta 1966 -
Prideaux, B. 7. helmikuuta 1968 -
Scott, R. M. 2. toukokuuta 1969 -
Nash, J. E. 4. syyskuuta 1970 -
Goetz, T. 11. syyskuuta 1972 -
Light, A. J. 17. huhtikuuta 1974 -
Holman, G. J. L. 21. elokuuta 1974 -
Maltby, T. G. 20. elokuuta 1976 - 15. joulukuuta 1978
lakkautettuna
Flutter, P. M. 1. marraskuuta 1984 -
Howarth, P. J. 9. huhtikuuta 1987 -
Butler, N. A. M. 19. heinäkuuta 1989 -
Phillips, S. B. 30. maaliskuuta 1990 -
Wells, M. D. 5. kesäkuuta 1992 -
Saunders, J. N. 21. lokakuuta 1994 -
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 849 Naval Air Squadron Wikimedia Commonsissa
Eduskuntavaalit 1970

Suomen 25. eduskuntavaalit järjestettiin 15.–16. maaliskuuta 1970. Vaalien jälkeen muodostettiin Karjalaisen II hallitus, jota seurasi Auran II hallitus ja Paasion II hallitus.
Protestivaalit

Vuoden 1970 eduskuntavaaleja on kutsuttu protestivaaleiksi, mihin vaikutti kaksi toisistaan riippumatonta ajan ilmiötä, nuorisoradikalismi ja yhteiskunnan rakennemuutos.
Toisaalta porvaristo toi julki kyllästymisensä virkanimitysten politisoitumiseen ja poliittisen ilmaston yleiseen vasemmistolaistumiseen, jota olivat ruokkineet perinteisiä arvoja, varsinkin uskontoa ja isänmaallisuutta ravistelleet opiskelijaradikalismi (muun muassa Teiniliitto) ja niin sanottu ”Reporadio”. Koiviston hallituksen opetusministeri Johannes Virolainen asettui näkyvästi tukemaan radikaaliopiskelijoiden korkeakoulujen hallintoon ajamaa niin sanottua mies ja ääni -periaatetta, jota poliittinen oikeisto vastusti voimakkaasti ja jonka se saikin torjutuksi juuri vaalien edellä. Nämä ilmiöt toivat vaalivoiton Kokoomukselle, josta tuli – vaikkakin äärimmäisen niukasti – suurin porvaripuolue ensimmäisen kerran historiansa aikana, ja läpimurron uudelle poliittiselle tulokkaalle Suomen Kristilliselle Liitolle (nyk. Kristillisdemokraatit).
Toisaalta etenkin maaseutuäänestäjät esittivät vastalauseensa Paasion ja Koiviston hallitusten ajamalle kovalle rakennemuutospolitiikalle. Juuri ennen vaaleja oli hyväksytty lait lehmien teurastuspalkkioista ja peltojen "paketoinnista" eli viljelemättä jättämisestä, millä pyrittiin ratkaisemaan maatalouden ylituotanto-ongelma; tuolloin puhuttiin yleisesti "voi- ja viljavuorista". Raju rakennemuutos aiheutti etenkin Pohjois-Savossa, Pohjois-Karjalassa, Kainuussa ja Lapissa suuren työttömyyden, mistä seurasi suoranainen maaltapako, monien maatilojen autioituminen, muuttoliike lähiöihin suurten Etelä-Suomen kaupunkien liepeille ja voimakas siirtolaisuus Ruotsiin. Tämä ilmiö koitui erityisesti Veikko Vennamon johtaman Suomen maaseudun puolueen hyväksi ja sen hätkähdyttävä nousu yhden miehen eduskuntaryhmästä keskisuureksi puolueeksi olikin vaalien leimallisin piirre. Tärkeä rooli SMP:n menestyksessä oli maaseutuäänestäjiin vedonneella kansanomaisella puoluesihteerillä Eino Poutiaisella.
Yleisradion vaali-iltana lähettämä tulosilta muistetaan pieleen menneestä tulosennusteesta, sen aikaisten tietokoneiden rajallisen keskusmuistin takia tulosennusteohjelmistoon ei pystytty Suomen maaseudun puolueelle varaamaan kaksinumeroista paikkaennustetta jonka seurauksena tietokone ennusti SMP:lle vain yhdeksää kansanedustajapaikkaa.
Kansanedustajat

Näissä vaaleissa edustajien vaihtuvuus oli poikkeuksellisen suurta. Toinen huomiota herättävä piirre oli, että kansanedustajien keski-ikä aleni tuntuvasti. Tämä johtui siitä, että ns. suuret ikäluokat olivat päättyneen vaalikauden aikana saavuttaneet äänioikeuden ja vaalikelpoisuuden. Lisäksi äänioikeusikäraja oli edellisten vaalien jälkeen alennettu 21 vuodesta 20 vuoteen. Eduskuntaan päässeiden joukossa olikin paljon alle 30-vuotiaita.
Eduskuntaan nousseita uusia kansanedustajia olivat mm. Matti Ahde, Ralf Friberg, Tellervo M. Koivisto, Kaisa Raatikainen, Kalevi Sorsa, Ulf Sundqvist ja Erkki Tuomioja (SDP), Elsi Hetemäki-Olander, Harri Holkeri, Eeva Kauppi, Pertti Salolainen, Ilkka Suominen, Niilo Tarvajärvi ja Juha Vikatmaa (Kok.), Ahti Pekkala, Matti Ruokola, Taisto Tähkämaa ja Paavo Väyrynen (Kesk.), Anna-Liisa Jokinen, Matti Järvenpää, Niilo Koskenniemi ja Terho Pursiainen (SKDL), Heikki Kainulainen, J. Juhani Kortesalmi, Eino Poutiainen, Olavi Tupamäki ja Mikko Vainio (SMP), Pär Stenbäck (RKP), Pekka Tarjanne (LKP), sekä Raino Westerholm (SKL). Alle 25-vuotiaita näistä oli viisi: Ahde, Sundqvist, Tuomioja, Väyrynen ja Pursiainen.
Eduskuntapaikastaan luopuivat mm. Kokoomuksen Margit Borg-Sundman ja Niilo Kosola, SDP:n Artturi Koskinen ja L.A. Puntila, Keskustan Leo Häppölä, Matti Kekkonen, Atte Pakkanen, Wiljam Sarjala ja Kustaa Tiitu, SKDL:n Antti Kinnunen, RKP:n Magnus Kull ja Torsten Nordström, sekä Liberaalien Irma Karvikko ja Armas Leinonen. Putoajia taas olivat SDP:n Voitto Hellsten, Kaarlo af Heurlin, Väinö Leskinen, Eino Raunio ja Arvo Salo, Keskustan Mauno Jussila, Kerttu Saalasti, Veikko Savela, V. J. Sukselainen ja Juho Tenhiälä, SKDL:n Georg Backlund, Toivo Friman, Kaino Haapanen, Aarne Saarinen, Leo Suonpää ja Eino Tainio, Liberaalien E. J. Paavola ja Tuure Salo, sekä TPSL:n koko eduskuntaryhmä.
Vaalien tulos, ennen kaikkea SMP:n menestys, oli järkytys presidentti Urho Kekkoselle, joka kieltäytyi jyrkästi hyväksymästä Kokoomusta ja SMP:tä hallitukseen vedoten ulkopoliittisiin syihin. Kun Koiviston hallitus jätti paikkansa, uutta poliittista hallitusta ei saatu muodostetuksi ja tilalle nimitettiin toukokuun puolivälissä Teuvo Auran "vapaapalokunnaksi" kutsuttu virkamieshallitus. Vasta heinäkuussa Ahti Karjalainen sai kootuksi uuden enemmistöhallituksen.
Vaalien jälkeen eduskunta joutui ennenkokemattoman pulman eteen, kun ilmeni, että eräät nuoret mieskansanedustajat eivät olleet valituiksi tullessaan vielä suorittaneet asevelvollisuuttaan. Valtiopäiväjärjestyksen siihenastisen sanamuodon mukaan vakinaisessa palveluksessa olevaa sotilasta ei voitu valita kansanedustajaksi, ja nämä nuoret edustajat olisivat menettäneet paikkansa varusmiespalveluksensa ajaksi varamiehilleen. Pulmasta selvittiin muuttamalla valtiopäiväjärjestystä siten, ettei armeijaan joutuvan kansanedustajan toimi katkea asepalveluksen vuoksi ja että myös varusmies voi asettua ehdokkaaksi vaaleissa.
Kansanedustajat > Muutoksia eduskunnan kokoonpanossa

SDP:n kansanedustaja Antero Väyrynen kuoli elokuussa 1970 ja hänen tilalleen tuli liikennöitsijä Ville Tikkanen. Kokoomuksen Juha Rihtniemi kuoli tammikuussa 1971 ja hänen tilalleen tuli lääketieteen lisensiaatti Anna-Kaarina Aalto. SDP:n Eero Laine kuoli toukokuussa 1971 ja hänen tilalleen tuli kansalaiskoulunopettaja Mauno Forsman. Keskustan Artturi Jämsén siirtyi Keski-Suomen läänin maaherraksi kesäkuun alussa 1971 ja uudeksi kansanedustajaksi tuli agronomi, maatalous- ja metsätieteen maisteri Mauno Pohjonen. Tikkanen ja Pohjonen olivat pudonneet eduskunnasta kevään 1970 vaaleissa ja palasivat näin kansanedustajiksi.
Tulokset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 82,2 % | −2,7 |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 52 | −3 | 23,43 % | −3,8 | 594 185 | −51 154 |
|   | Kansallinen Kokoomus | 37 | +11 | 18,05 % | +4,3 | 457 582 | +130 654 |
|   | Keskustapuolue | 36 | −13 | 17,12 % | −4,1 | 434 150 | −68 897 |
|   | Suomen Kansan Demokraattinen Liitto | 36 | −5 | 16,58 % | −4,6 | 420 556 | −81 818 |
|   | Suomen Maaseudun Puolue | 18 | +17 | 10,49 % | +9,5 | 265 939 | +241 588 |
|  | Liberaalinen Kansanpuolue | 8 | −1 | 5,95 % | −0,5 | 150 823 | −2 436 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 11 | -- | 5,34 % | −0,4 | 135 465 | +633 |
|  | Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto |  | −7 | 1,40 % | −1,2 | 35 453 | −25 821 |
|   | Suomen Kristillinen Liitto | 1 | +1 | 1,13 % | +0,7 | 28 547 | +17 901 |
|   | Åländsk Samling | 1 | -- | 0,35 % | +0,1 | 8 971 | +1 853 |
|  | Yrittäjäpuolue (Lapin piirijärjestö) |  |  | 0,01 % | – | 248 | – |
|  | Muut |  |  | 0,15 % | – | 3 863 | – |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 2 535 782 | +165 736 |
| Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Yrittäjäpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa |  |
Tulokset > Eniten ääniä saaneet valitut ehdokkaat

| sija | ehdokas | puolue | äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Raimo Ilaskivi | Kok. | 20 855 |
| 2 | Pertti Salolainen | Kok. | 19 641 |
| 3 | Kalevi Sorsa | SDP | 17 312 |
| 4 | Veikko Vennamo | SMP | 14 439 |
| 5 | Juha Rihtniemi | Kok. | 13 886 |
| 6 | Georg C. Ehrnrooth | RKP | 13 715 |
| 7 | Harri Holkeri | Kok. | 12 524 |
| 8 | Paavo Aitio | SKDL | 12 164 |
| 9 | Carl Olof Tallgren | RKP | 11 687 |
| 10 | Juha Vikatmaa | Kok. | 11 324 |
Lähde: Tilastokeskus
Tulokset > Valitut kansanedustajat vaalipiireittäin ja puolueittain

| Vaalipiiri | SDP | Kok>  | Kesk>  | SKDL | SMP | RKP | LKP | SKL | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsingin kaupunki | 6 | 7 | – | 4 | – | 3 | 2 | – | 22 |
| Uudenmaan lääni | 7 | 3 | 2 | 3 | 1 | 3 | 1 | – | 20 |
| Turun lääni, etelä | 4 | 3 | 2 | 4 | 1 | 1 | 1 | – | 16 |
| Turun lääni, pohjoinen | 4 | 2 | 2 | 3 | 1 | – | 1 | – | 13 |
| Ahvenanmaan maakunta | – | – | – | – | – | 1 | – | – | 1 |
| Hämeen lääni, etelä | 5 | 4 | 2 | 2 | 1 | – | – | – | 14 |
| Hämeen lääni, pohjoinen | 4 | 4 | 1 | 3 | 1 | – | – | – | 13 |
| Kymen lääni | 6 | 3 | 2 | 1 | 1 | – | 1 | 1 | 15 |
| Mikkelin lääni | 3 | 1 | 4 | 1 | 1 | – | – | – | 10 |
| Pohjois-Karjalan lääni | 2 | 1 | 2 | 1 | 2 | – | – | – | 8 |
| Kuopion lääni | 2 | 2 | 3 | 2 | 2 | – | – | – | 11 |
| Keski-Suomen lääni | 3 | 2 | 3 | 2 | 1 | – | – | – | 11 |
| Vaasan lääni | 3 | 3 | 4 | 2 | 2 | 4 | 1 | – | 19 |
| Oulun lääni | 2 | 1 | 6 | 5 | 3 | – | 1 | – | 18 |
| Lapin lääni | 1 | 1 | 3 | 3 | 1 | – | – | – | 9 |
| Yhteensä | 52 | 37 | 36 | 36 | 18 | 12 | 8 | 1 | 200 |
Aiheesta muualla

Vaalit 1970: Unohdetun kansan protesti (Yleisradion Elävä arkisto)
Doria.fi − Eduskuntavaalit 1970, tilastokeskuksen julkaisu
| n k  Eduskunta |
| --- | --- | --- |
| Organisaatio |  Kansanedustaja Luettelo  Avustajat  Puhemies Luettelo  Puhemiesneuvosto  Valiokunta  Kansliatoimikunta Sisäinen tarkastus  Tietosuojavastaava  Eduskunnan kanslia Pääsihteeri  Hallinto- ja palveluosasto  Kansainvälinen osasto  Keskuskanslia  Tieto- ja viestintäosasto  Turvallisuusosasto  Valiokuntasihteeristö  |  |
| Politiikka |  Eduskuntaryhmä  Puolueet  |  |
| Vaalit |  1907  1908  1909  1910  1911  1913  1916  1917  1919  1922  1924  1927  1929  1930  1933  1936  1939  1945  1948  1951  1954  1958  1962  1966  1970  1972  1975  1979  1983  1987  1991  1995  1999  2003  2007  2011  2015  2019  2023  2027  |  |
| Toimielimet |  Arkisto  Kirjasto  Tilintarkastajat  Pankkivaltuusto  Oikeusasiamies Ihmisoikeuskeskus  Ulkopoliittinen instituutti  Sitra  |  |
| Rakennukset |  Eduskuntatalo  Kansalaisinfo  Pikkuparlamentti  |  |
| Toiminta |  Valtiopäivät  Lähetekeskustelu  Suullinen kysymys  Välihuuto    |  |
| Muuta |  Nuorten parlamentti  Suomen eduskunta 100 vuotta  |  |
Eduskuntavaalien vaalitulospalvelu 1970, vaalituloslähetys Yleisradion televisiostudiossa.
Aachener Printen

Aachener Printen sekä päällystämättömänä että koristeltuna.
Aachener Printen on pehmeä, melko paksu, saksalainen piparkakku, joita valmistetaan Aachenin kaupungissa Saksassa. Alun perin Aachener Printen makeutettiin hunajalla, mutta makeutukseen on käytetty yli kaksisataa vuotta sokerijuurikassiirappia.
Nimi Aachener Printen on suojattu Euroopan unionin nimisuojajärjestelmässä, joten kaikkien valmistajien tulee olla Aachenissa tai sen lähialueella.
Historia

Kaiverretuissa muoteissa valmistettuja pikkuleipiä (couques de Dinant) on valmistettu Dinantin kaupungissa Belgiassa yli tuhat vuotta. Kun kuparin pakottamiseen erikoistuneita käsityöläisiä muutti Dinantista Aacheniin 1400-luvulla, he toivat mukanaan reseptin ja perinteen valmistaa pikkuleipiä kuvioiduissa vuoissa. Printeneitä myytiin luostarien apteekeissa, koska joidenkin valmistusaineiden (hunaja, yritit ja mausteet) koettiin edistävän terveyttä.
Valmistus

Alun perin Aachener Printenit makeutettiin hunajalla, mutta nykyään käytetään sokerijuurikassiirappia. Siirappia alettiin käyttää, kun hunajan saatavuus heikkeni Napoleonin sotien vuoksi 1800-luvun alussa. Uusi makeutustapa säilyi Napoleonin kukistumisen jälkeenkin.
Aachener Printenien valmitukseen käytetään useita mausteita kuten kanelia, anista, neilikkaa, kardemummaa, korianteria, maustepippuria ja inkivääriä. Tarkat tiedot maustesekoituksesta ovat kuitenkin Printen-leipomoiden varjeltu salaisuus.
Alkuperäisten Aachener Printenien lisäksi on saatavilla Printeneitä manteleilla ja suklaalla tai sokerilla kuorrutettuina.
Piparkakkumuotit

Alun perin muottien kuva-aiheet olivat uskonnollisia. 1800-luvun alussa yleisiä kuva-aiheita olivat ranskalaiset ja preussilaiset sotilaat. Symbolisesti näin voitiin purra epäsuosituilta hallitsijoilta pää irti, mikä on alueelle tyypillistä ja karnevaalissa toistettavaa huumoria.lähde?
Lambertz-leipomon piparimuotti noin 1600-luvulta.
Piparimuotti 1700-luvulta
Piparimuotti 1700-luvulta
Piparimuotti, noin 1850-luvulta
Leipomo Nobis Printenin piparimuotti 1800-luvun loppupuolelta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aachener Printen Wikimedia Commonsissa
Aachener Printen
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en: Aachen Printen
Käännös suomeksi
Dara (linnoitus)

Raunioita Darassa.
Dara tai Daras (m.kreik. Δάρας) eli Anastasiopolis (m.kreik. Ἀναστασιούπολις, Anastasiūpolis) oli linnoitettu kaupunki Pohjois-Mesopotamiassa. Sen rakennutti Itä-Rooman keisari Anastasios I vuosina 505–507 linnoitukseksi Itä-Rooman ja Persian väliselle rajalle. Daran rauniot sijaitsevat Kaakkois-Turkissa, Mardinin maakunnassa lähellä Syyrian rajaa. Paikalla on nykyään turkkilainen Oğuzin kylä.
Kaupunki oli vuosina 527–532 Mesopotamian sotilaskomentajan eli duxin asemapaikka ja ehkä myös magister militum per Orientemin asemapaikka vuodesta 540 vuoteen 573, jolloin persialaiset valtasivat sen. Dara palautettiin roomalaisille vuonna 591, mutta persialaiset valtasivat sen uudestaan vuonna 604. Roomalaiset saivat sen takaisin vuonna 628, mutta se menetettiin lopullisesti arabeille vuonna 639.
Kaupungin lähellä käytiin Daran taistelu vuonna 530.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dara Wikimedia Commonsissa
9K22 Tunguska

| 9K22 Tunguska |
| --- | --- |
 9K22 Tunguska Voitonpäivän paraatissa Moskovassa vuonna 2008.
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Tekniset tiedot
Pääase:  2x 2A38 30 mm ilmatorjuntakanuuna 8x 9M311 ilmatorjuntaohjus
Moottori:  12 -sylinterinen dieselmoottori
– hevosvoimat:  840 hv
9K22 Tunguska (ven. Тунгуска, tunnettu myös nimellä GRAU 2K22 ja Nato-raportointinimi SA-19 Grison) on venäläinen ilmatorjuntapanssarivaunu, jonka kehittely aloitettiin vuonna 1970 Neuvostoliitossa. 9K22 oli ensimmäinen neuvostoliittolainen ilmatorjuntapanssarivaunu, jonka aseistuksessa yhdistyivät sekä kanuunat, että ilmatorjuntaohjukset. Vaunu tuli käyttöön 1980-luvun puolella ja on Neuvostoliiton hajottuakin edelleen käytössä muutamien maiden, mukaan lukien Venäjän, maavoimissa. 9K22 on vanhemman ZSU-23-4-ilmatorjuntapanssarivaunun seuraaja ja sittemmin Venäjällä on suunniteltu ja otettu käyttöön myös uudempia ilmatorjuntajärjestelmiä, kuten Pantsir-S1.
Suunnittelu

Tunguska oli ensimmäinen Neuvostoliitossa suunniteltu sotilasajoneuvo, jossa yhdistyivät sekä ilmatorjuntakanuunat, että ilmatorjuntaohjukset. Tunguskan suunnittelutyöt aloitettiin 8. kesäkuuta 1970 KBP-suunnittelutoimistolla silloisen Venäjän neuvostotasavallan Tulan kaupungissa. KBP oli jo aiemmin suunnitellut lukuisia onnistuneita automaattikanuunoita ja panssarintorjuntaohjuksia puna-armeijan käyttöön. Tunguskan tarkoituksena oli korjata ongelmia, joita oltiin havaittu ZSU-23-4-ilmatorjuntapanssarivaunussa. ZSU oli kohtalaisen menestynyt ilmatorjuntapanssarivaunu, mutta esimerkiksi sen tulietäisyys oli suhteelisen lyhyt ja siinä ei ollut sisäänrakennettua ennakkovaroitusjärjestelmää. PPRU oli kehitellyt liikuteltavan tutkakäyttöisen ennakkovaroitusjärjestelmän jo aiemmin, mutta nämä ominaisuudet haluttiin yhdistää yhteen ajoneuvoon. Tunguska oli vastaus myös uudenlaisiin taisteluhelikoptereihin ja lentokoneisiin, kuten A-10 Thunderbolt ja AH-64 Apache, jotka saattoivat kestää ZSU:n 23 mm kanuunoiden ilmatorjuntatulen.
Suunnittelutyön alussa Tunguskan ilmatorjuntakanuunaksi valittiin 30 mm kanuuna, jonka arvioitiin tarvitsevan esimerkiksi vain noin kolmanneksen 23 mm kanuunan käyttöön varatusta ammusten määrästä. 30 mm ilmatorjuntakanuuna myös pidensi tulietäisyyttä 2 000 metristä 4 000 metriin. Koska kanuunalla ja olemassa olleilla ilmatorjuntaohjusjärjestelmillä oli samantapaiset tulenohjausjärjestelmät, päätettiin kanuunoiden lisäksi liittää ilmatorjuntavaunuun myös ilmatorjuntaohjukset.
Tunguskan ensimmäiset suunnitelmat valmistuivat vuonna 1973 ja ensimmäiset prototyypit valmistuivat vuonna 1976. Kehittely hidastui kuitenkin vuoden 1975 jälkeen, jolloin neuvostoarmeijan käyttöön tuli uusi 9K33 Osa-ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. 9K33 Osa oli asennettu pyörillä liikkuvalle alustalle ja sen ohjukset olivat tehokkaampia kuin tuolloin Tunguskaan asennetut. Lopulta kuitenkin päätettiin, että pelkillä ilmatorjuntaohjuksilla toimiva 9K33 Osa ei olisi riittävän tehokas taisteluhelikoptereita vastaan, jotka lensivät tavallisesti ennakkovaroitusjärjestelmien tutkien alla. Kehittelytyöt jatkuivat näin taas uudestaan ja sen kenttäkokeet alkoivat syyskuussa 1980 ja päättyivät joulukuussa 1981. Virallisesti Tunguska hyväksyttiin käyttöön 9. syyskuuta 1982.