stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andien lento-onnettomuus 1972

| Andien lento-onnettomuus 1972 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskoneen malli (kuva huhtikuulta 1992, elokuvaa varten onnettomuuskoneen näköiseksi maalattu Fokker F-27 Kanadassa)
Yhteenveto
Päivämäärä:  13. lokakuuta – 23. joulukuuta 1972
Onnettomuustyyppi:  lentäjän virhe, maahansyöksy
Tapahtumapaikka:  Andit Argentiinan ja Chilen rajalla
Lähtöpaikka:  Carrascon kansainvälinen lentoasema
Välilaskupaikka:  Mendozan kansainvälinen lentoasema
Määränpää:  Santiagon kansainvälinen lentoasema
Kuolleita:  29
Eloonjääneitä:  16
Lentokone
Konetyyppi:  Fairchild FH-227D
Lentoyhtiö:  Uruguayn ilmavoimat
Matkustajia:  40
Miehistöä:  5
Andien lento-onnettomuus 1972 tapahtui Andeilla, kun Fairchild FH-227 D-matkustajakone iskeytyi vuoren huippuun 13. lokakuuta 1972. Tilauslennolla ollut Uruguayn ilmavoimien lento 571 oli matkalla Montevideosta Uruguaysta Santiagoon Chileen. Lentokoneessa oli viiden hengen miehistö ja 40 matkustajaa. Matkustajat olivat katolisen eliittikoulu Stella Maris Collegen Old Christians -rugbyjoukkueen jäseniä sekä heidän ystäviään ja sukulaisiaan.
Joulukuun 12. päivänä kolmen hengen ryhmä lähti hakemaan apuaselvennä. Joulukuun 23. päivänä 1972 eli 72 päivää lento-onnettomuuden jälkeen elossa olleet 16 ihmistä oli saatu pelastettua. He olivat joutuneet turvautumaan ihmissyöntiin eli kannibalismiin pysyäkseen hengissä. Lehdistötilaisuudessa onnettomuuden jälkeen he puolustivat kannibalismia viimeisenä keinona selviytyä. Jotkut heistä vertasivat sitä ehtoolliseen kuolleiden henkilöiden puolesta.
Andien lento-onnettomuuteen 1972 liittyviä paikkoja
Matkan alku ja törmäys

Matka oli alkanut päivää ennen törmäystä, 12. lokakuuta, kun Fairchild nousi Carascon kansainväliseltä lentokentältä. Huonontunut sää vuorilla pakotti kuitenkin heidät yöpymään Mendozassa. Lento jatkui iltapäivällä 13. lokakuuta. Koneen oli tarkoitus lentää ensin Andien itäpuolella Mendozasta etelään Malargüeen, ja kääntyä sitten kohti länttä kohti Chilen Curicoa ja ylittää Andit. Curicon kohdalla Fairchild kääntyisi lopuksi kohti pohjoista ja Santiagoa.
Lentäjät ilmoittivat Santiagon lennonjohtoon, että lentokone oli Curicon kohdalla, ja he saivat luvan aloittaa laskeutumisen. Koneen miehistö oli kuitenkin arvioinut sijaintinsa väärin. Koska vuoret olivat pilvien peitossa, he luottivat siihen, kuinka kauan aikaa aikaisempiin ylityksiin oli mennyt, sillä radiomajakoita ei tuolloin vielä ollut käytössä sillä alueella. Voimakas puuskainen länsituuli (vastatuuli Andeja ylittäessä) oli kuitenkin hidastanut lentokonetta merkittävästi ja lisännyt vuoriston ylittämiseen käytettyä aikaa. Näin kone oli yhä Andien yllä, kun se lähti pohjoiseen ja aloitti laskeutumisensa jokin aika myöhemmin. Lisäksi voimakkaan länsivirtauksen johdosta vuorilla esiintyi voimakasta mekaanista turbulenssia eli ilmakehän vuoristoaaltoja, ehkä myös pyörrevirtauksia ja konvektiivisiin pilviin liittyvää dynaamista turbulenssia. Nämä kaikki voivat poikkeuttaa lentokonetta pystysuunnassa lentoreitiltään. Fairchild törmäsi Chilen ja Argentiinan rajalla nimettömään vuorenhuippuun Cerro Sosneadon ja Volcán Tinguirican välisessä vuoristossa. Vuorenhuippu nimettiin myöhemmin Cerro Seleriksi lento-onnettomuudesta selvinneen Nando Parradon isän mukaan.
Vastaava, voimakkaassa länsituulessa tehty sijainnin määritysvirhe Andien yli Chileen lennettäessä oli aiemminkin johtanut lentokoneen törmäämiseen vuorenhuippuun laskeutumisvaiheen aikana. Elokuun 2. päivänä 1947  onnettomuuskoneena oli vuoden 1972 konetta korkeammalla lentänyt Avro Lancastrian (BCAA Star Dust), jota poikkeutti suunnitellusta reitistään voimakas, lentosuuntaan nähden vastakkainen suihkuvirtaus. Tämän lento-onnettomuuden syy selvisi kuitenkin vasta vuonna 2000, kun kauan kadoksissa olleen lentokoneen osia alkoi paljastua lumen sisältä.
Törmäyksen jälkeen

45 ihmisestä 12 kuoli törmäyksessä tai pian sen jälkeen, toiset viisi seuraavan yön aikana ja yksi vammoihin kahdeksantena päivänä. Lisäksi kolme matkustajaa kuoli eri aikoina; kaksi vammoihinsa ja yksi aliravitsemukseen. Onnettomuuden jälkeisiin etsintöihin osallistui lentokoneita kolmesta valtiosta, mutta huonot ilmat haittasivat etsintöjä. Lisäksi koneen valkoisesta väristä johtuen sen erottaminen lumesta oli lähes mahdotonta. Etsinnät lopetettiin tuloksettomina kahdeksantena päivänä onnettomuudesta. Matkustajat olivat löytäneet matkaradion, jolla he pystyivät kuulemaan muun muassa etsinnöistä ja niiden lopettamisesta. Lentokoneen radio rikkoontui maahansyöksyssä ja sitä ei pystytty korjaamaan.
Kahdeksan matkustajaa kuoli lumivyöryssä 29. lokakuuta. Kone oli hautautuneena lumeen kolme päivää. Pian lumivyöryn jälkeen osa matkustajista päätti, että heidän tulee itse yrittää kulkea vuoriston läpi hakemaan apua. Koska kone oli maanosan sisäisellä lennolla, ei koneessa ollut mukana juurikaan elintarvikkeita. Maahansyöksystä selvinneet 16 miestä nauttivat muun muassa suklaata ja alkoholijuomia ennen kuin heidän oli pakko turvautua ihmislihaan.
Pelastuminen ja paluu

Joulukuun 12. päivänä kolmen miehen retkikunta lähti hakemaan apua. Yksi palasi kuitenkin takaisin leiriin 14. joulukuuta, kun vuorenhuipulla selvisi, että retkikunnan edessä oleva matka olisi aiemmin kuviteltua pitempi eikä ruoka välttämättä riittäisi kolmelle. Retkikuntaan jääneet Fernando "Nando" Parrado ja Roberto Canessa kävelivät vuoristossa runsaan viikon, kunnes he viimein 20. joulukuuta leiripaikkaa perustaessaan huomasivat huaso-hevospaimenen, joka toimitti heille apua.
Parrado opasti pelastuskoptereita loppujen eloonjääneiden luo. Joulukuun 22.–23. päivänä 14 eloonjäänyttä pelastettiin vuorilta. Heidät vietiin Santiagon sairaaloihin hoidettavaksi vuoristotaudin, dehydraation, paleltumien, keripukin ja aliravitsemuksen takia.
Matkustajaluettelo

Selviytyneet on lihavoitu.
Matkustajaluettelo > Miehistö

Julio Ferradas, pilotti, eversti, 39
Dante Lagurara, toinen pilotti, everstiluutnantti, 41
Ramon Martínez, navigoija, luutnantti, 30
Carlos Roque, mekaanikko, kersantti, 24
Ovidio Joaquin Ramírez, stuertti, kersantti, 26
Matkustajaluettelo > Matkustajat

Ohessa on kerrottu matkustajat ja heidän ikänsä pelastus- tai kuolinhetkellään.
| --- | --- |
 Francisco Abal, 21  Jose Pedro Algorta, 21  Roberto Canessa, 19  Gaston Costemalle, 23  Alfredo "Pancho" Delgado, 25  Rafael Echavarren, 22  Daniel Fernández, 26  Roberto "Bobby" Francois, 21  Roy Harley, 20  Alexis Hounié, 20  Jose Luis "Coche" Inciarte, 24  Guido Magri, 23  Alvaro Mangino, 19  Felipe Maquirriain, 22  Graciela Augusto Gumila de Mariani, 43  Julio Martínez-Lamas, 24  Daniel Maspons, 20  Juan Carlos Menéndez, 22  Javier Methol, 38  Liliana Navarro Petraglia de Methol, 34 :  Esther Horta Pérez de Nicola, 40  Dr. Francisco Nicola, 40  Gustavo Nicolich, 20  Arturo Nogueira, 21  Carlos Páez Rodriguez, 19  Eugenia Dolgay Diedug de Parrado, 50  Fernando "Nando" Parrado, 23  Susana Parrado, 20  Marcelo Perez, 25  Enrique Platero, 22  Ramón "Moncho" Sabella, 21  Daniel Shaw, 24  Adolfo "Fito" Strauch, 26  Eduardo Strauch, 25  Diego Storm, 20  Numa Turcatti, 25  Carlos Valeta, 18  Fernando Vázquez, 20  Antonio "Tintin" Vizintín, 19  Gustavo Zerbino, 19
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andien lento-onnettomuus 1972 Wikimedia Commonsissa
Onnettomuuskone (Uruguayn ilmavoimien kuva) (pilotoviejo.com)
Kampf ums Überleben                        -               Die Kannibalen von Flug 571 (2007) (saksaksi) (spiegel.de)
Aiheesta muualla > Kirjoja

Lopez, Enrique Hank: They Lived on Human Flesh, 1973.
Read, Piers Paul: Alive: The Story of the Andes Survivor, 1974.
Parrado, Nando: Miracle in the Andes: 72 Days on the Mountain and My Long Trek Home, 2006.
Aiheesta muualla > Elokuvia

Elossa! (Los supervivientes de los Andes), 1976, ohjaus René Cardonan
Elossa (Alive), 1993, ohjaus Frank Marshall
Society Of The Snow, 2023, ohjaus Juan Antonio Bayona
Aiheesta muualla > Dokumenttielokuvia

Alive: 20 Years Later, 1993
Stranded: I Have Come from a Plane That Crashed on the Mountains, 2007
Trapped: Alive in the Andes, 2007
I Am Alive: Surviving the Andes Plane Crash (suom. Selviydyin Andien lento-onnettomuudesta), 2010
Alive: The Andes Accident 1972 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (viven.com.uy)
Viven! El Accidente de Los Andes (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi) (viven.com.uy)
Onnettomuuspaikan muistomerkki helmikuussa 2006
Nando Parrado ja Roberto Canessa istumassa. Takana Sergio Catalan, ensimmäinen ihminen, jonka he löysivät.
Butch Goring

| Butch Goring |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. lokakuuta 1949 Saint Boniface, Winnipeg
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Pituus:  178 cm
Paino:  75 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1969–1987
Seurat:  Los Angeles Kings (NHL),   Springfield Kings (AHL),   New York Islanders (NHL),   Boston Bruins (NHL),   Nova Scotia Oilers (AHL)
NHL-varaus:  51. varaus, 1969 Los Angeles Kings
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | New York Islanders | 1980  |
|  | New York Islanders | 1981  |
|  | New York Islanders | 1982  |
|  | New York Islanders | 1983  |
Robert Thomas "Butch" Goring (s. 22. lokakuuta 1949 Saint Boniface, Winnipeg, Kanada) on entinen kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Goring pelasi NHL:ää 16 kautta Los Angeles Kingsissa, New York Islandersissa sekä Boston Bruinsissa. Hän on nelinkertainen Stanley Cup -voittaja (vuodet 1980, 1981, 1982, 1983). Kaikki voitot tulivat New York Islandersissa. Pelaajauran jälkeen Goring on valmentanut muun muassa Boston Bruinsia ja Islandersia. Hän on tällä hetkellä Islandersin TV-kommentaattori Howie Rosen kanssa.
Pelaajaura

Juniorivuosien jälkeen Los Angeles Kings varasi Goringin NHL:ään vuoden 1969 draftissa. Kaksi ensimmäistä kautta Los Angeles Kingsissä hän pompotteli NHL:n ja AHL:n välillä ennen kuin paikka NHL:ssä vakiintui. Goring pelasi 1971 kauden AHL:ssä voittaen Calder Cupin.
Kaudesta 1971–1972 lähtien Goring sai pelata ottelunsa NHL:ssä. Los Angeles Kingsissä hän pelasi yhteensä 10 ja puoli kautta. Sieltä hänet myytiin kesken kauden 1979–1980 New York Islandersiin ja Goring oli tärkeä osa New York Islandersin mestaruutta. Yhteensä Goring voitti siellä neljä perättäistä Stanley Cupia vuosina 1980–1983. Kauden 1984–1985 hän pelasi puoliksi New York Islandersissa ja puoliksi Boston Bruinsissa ennen viimeistä ottelua NHL:ssä. Saatuaan potkut Boston Bruinsin päävalmentajan tehtävistä Goring pelasi vielä lyhyesti Nova Scotia Oilersissa AHL:ssä ennen kuin lopetti uransa 1987.
Goring jäi eläkkeelle pelattuaan 1 107 peliä, joissa hän teki 375 maalia ja 513 maaliin johtanutta syöttöä saaden 888 pistettä. Hän sai vain 102 rangaistusminuuttia, joka on pienin määrä yli tuhat peliä  NHL:ssä pelanneiden joukossa. Goring tunnettiin myös kypärän käytön edelläkävijänä, koska hän käytti kypärää koko ammattilaisuransa ajan.
Pelaajaura > Maajoukkue

| Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Kanada Cup  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Kanada Cup  | Mitalit> Maa:   Kanada.Miesten jääkiekko.Kanada Cup  | Maa:   Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | 1981 | jääkiekko |  |
Goring edusti maataan ainoan kerran vuoden 1981 Kanada-cupissa. Kanada tuli turnauksessa toiseksi.
Valmennusura

Goring on valmentanut NHL:ssä kahdessa jaksossa. Hän aloitti valmentamisen NHL:ssä New York Islandersin apuvalmentajana 1982, jossa hän pysyi kolme vuotta. Goring pelasi myös samaan aikaan joukkueessa. Sen jälkeen hän siirtyi Boston Bruinsin päävalmentajaksi, josta hän sai potkut toisen kautensa alussa. Potkujen jälkeen hän siirtyi WHL-seura Spokane Chiefsin päävalmentajaksi kaudeksi 1987–1988, josta hän sai myös potkut toisella kaudellaan. Goring valmensi vuosina 1990–1993 AHL-seura Capital District Islandersia. AHL-reissun jälkeen Goring valmensi kuusi vuotta IHL:ssä voittaen kaksi mestaruutta. Hänet myös valittiin kaksi kertaa liigan parhaimmaksi valmentajaksi vuosina 1995 ja 1996. Vuonna 1999 hän pääsi taas valmentamaan NHL:ään New York Islandersin päävalmentajaksi, jossa hän valmensi kaksi vuotta. NHL:n jälkeen Goring valmensi yhden kauden WCHL:ssä, jonka jälkeen hän valmensi neljä vuotta 2002–2005 DEL:ssä, voittaen yhden mestaruuden.
Tilastot > Valmennustilastot

| Vuosi | Liiga | Joukkue | Tehtävä |
| --- | --- | --- | --- |
| 1982–1985 | NHL | New York Islanders | Apuvalmentaja |
| 1985–1987 | NHL | Boston Bruins | Päävalmentaja |
| 1987–1989 | WHL | Spokane Chiefs | Päävalmentaja |
| 1990–1993 | AHL | Capital District Islanders | Päävalmentaja |
| 1993–1994 | IHL | Las Vegas Thunder | Päävalmentaja |
| 1994–1995 | IHL | Denver Grizzlies | Päävalmentaja |
| 1995–1999 | IHL | Utah Grizzlies | Päävalmentaja |
| 1999–2001 | NHL | New York Islanders | Päävalmentaja |
| 2001 | WCHL | Anchorage Aces | Päävalmentaja |
| 2002 | DEL | Frankfurt Lions | Päävalmentaja |
| 2002–2004 | DEL | Krefeld Pinguine | Päävalmentaja |
| 2004–2005 | DEL | DEG Metro Stars | Päävalmentaja |
Saavutuksia ja palkintoja

Lady Byng Trophy 1978 (urheilullisuudesta ja herrasmiesmäisyydestä)
Bill Masterton Trophy 1978 (sisukkuudesta, urheiluhengestä ja omistautumisesta jääkiekolle)
valittu NHL:n tähdistöotteluun 1980
Conn Smythe Trophy 1981 (pudotuspelien arvokkain pelaaja)
Manitoban vuoden urheilija 1981
Commissioner's Trophy 1995, 1996 (IHL:n paras valmentaja)
Aiheesta muualla

Goringin profiili NHL:n sivuilla
Goring Hockey-Reference.com:issa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Marcel Dionne | Lady Byng Trophyn voittaja 1978 | Seuraaja: Bob MacMillan |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ed Westfall | Bill Masterton Trophyn voittaja 1978 | Seuraaja: Serge Savard |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Bryan Trottier | Conn Smythe Trophyn voittaja 1981 | Seuraaja: Mike Bossy |
Savonlinnan Pallokerho

| Savonlinnan Pallokerho |
| --- | --- |

Perustettu:  1929
Kaupunki:  Savonlinna, Suomi
Kotiareena:  Talvisalon jäähalli
– kapasiteetti:  2 833
Sarjataso:  Suomi-sarja
Värit:                

Toimitusjohtaja:   ?
Puheenjohtaja:   Jan-Erik Wasenius
Päävalmentaja:   Juho Nykänen
Kapteeni:   ?
Omistaja:  SaPKo Hockey Oy
Media:  Itä-Savo
Mestismitalit
Kultaa:  1 (2017)
Hopeaa:  0
Pronssia:  1 (2018)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Savonlinnan Pallokerho (SaPKo) on savonlinnalainen, vuonna 1929 perustettu urheiluseura. Kaudella 2024–2025 SaPKon edustusjoukkue pelaa Suomi-sarjassa. Alun perin seura harjoitti jalka- ja jääpallotoimintaa, mutta 1960-luvulla sen pääasialliseksi urheilulajiksi nousi jääkiekko.
Edustusjoukkue kävi pelaamassa kiekkoa jopa SM-sarjassa neljän kauden ajan 1960-luvulla, mutta putosi vuonna 1971 takaisin Suomensarjaan. Lisäksi SaPKo on pelannut pääsarjatasolla lentopalloa, jääpalloa ja naisissa pesäpalloa. Vuonna 1974 SaPKo pääsi uutena sarjana aloittaneeseen I-divisioonaan, johon myöhemmin vakiinnutti paikkansa muutamaa satunnaista II-divisioonassa pelattua kautta lukuun ottamatta. Vuosina 1967 ja 1968 SaPKo pelasi Suomen Cupin loppuotteluissa, mutta hävisi ensimmäisen Ässille ja toisen KooVeelle.
Joukkueen myöhemmän menestyksen kohokohta sijoittuu kaudelle 1994–1995, jolloin se kävi tiukkaa taistoa liigakarsintapeleissä Tampereen Ilvestä vastaan. Menestystä seurannut alamäki kulminoitui putoamiseen Suomi-sarjaan, mistä joukkue nousi kauden 2005–2006 päätteeksi Jääkiekkoliiton korkeimmalle sarjatasolle Mestikseen. SaPKo voitti Mestiksen runkosarjan kaudella 2016–2017.
Kesällä 2022 savonlinnalaisjoukkueen taustayhtiö hakeutui konkurssiin. SaPKo oy kertoi päätöksestään yhtiökokouksessa. Organisaation suuret velat paljastuivat tiistain kokouksessa. SaPKolla oli velkaa kokonaisuudessaan noin 230 000 euroa ja ostovelkaa noin 55 000 – 57 000 euroa. Edellytyksiä toiminnan jatkumiselle ei nähty.
Kaudella 2022–2023 SaPKo ei pelannut missään sarjassa. Kaudeksi 2023–2024 SaPKo kasasi edustusjoukkueen savonlinnalaisten jääkiekkohenkisten yrittäjien uudelleen perustamaan organisaatioon ja sai paikan Suomi-sarjaan.
Joukkue pelaa kotiottelunsa Talvisalon jäähallissa, jonne mahtuu 2 833 katsojaa.
Perustaminen

Savonlinnan Pallokerhon perustamisen kannalta tärkeä tapahtuma tapahtui jo vuonna 1907. Tuolloin Savonlinnaan saatiin ensimmäinen jalkapallo. 1900-luvun parina ensimmäisenä vuosikymmenenä Savonlinnassa pelattiin harrastusmielessä jalka- ja jääpalloa. Savonlinnan Riento viritteli kilpailutoimintaakin. Varsinainen kilpailutoiminta alkoi kuitenkin vasta Savonlinnan Pallokerhon perustamisen myötä. Perustaminen tapahtui 1929. Aluksi lajeina toimivat jalka- ja jääpallo. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Mikko Holopainen.
Kotikentät

Alun perin SaPKolla oli vaikeuksia aloittaakaan jääkiekkotoimintaa pelipaikan puuttumisen takia. Vuonna 1954 Kirkkopuistoon pystytettiin jääkiekkokaukalo, joka sittemmin toimi SaPKon kotikenttänä. Ennen luonnonjäiden tuloa SaPKo kävi noihin aikoihin harjoittelemassa Lauritsalassa tekojäällä.
Vuonna 1966 SaPKo pääsi siirtymään Kirkkopuistikolta Talvisalon uudelle tekojäälle, mikä oli edellytys myös seuran juuri hankitulle SM-sarjapaikalle. Tekojäällä SaPKon otteluissa oli hyvä tunnelma, kun tuhansia ihmisiä oli tekojäätä reunustavilla rinteillä. Vuonna 1978 valmistui Talvisalon jäähalli, joka tuli tekojään paikalle. Halli tuli vanhan tekojääradan paikalle. Tuossa 3 400-paikkaisessa Talvisalon jäähallissa SaPKo pelaa edelleenkin kotiottelunsa. Tosin vuonna 2008 hallin nimi muuttui Gigantti-areenaksi.
Vuonna 2009 seura palasi Kirkkopuiston ulkojäälle pelaamaan 80-vuotisjuhlaottelunsa Jukureita vastaan 8. helmikuuta. Jukureiden 2–1-voittoon päättynyttä ottelua oli seuraamassa 2 995 katsojaa.
Nykyinen joukkue

| Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k > Kokoonpano | Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k > Kokoonpano | Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k > Kokoonpano | Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k > Kokoonpano | Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k > Valmentajat | Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k >  | Savonlinnan Pallokerho kaudella 2021–2022 n k >  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Maalivahdit  33    Juuso Laine   34    Valtteri Nousiainen    1   Eetu Randelin (Laina) Puolustajat   7   Jesse Ahonen   70    Niko Ervasti   46   Hannes Häkkilä (Laina)   55    Veeti Kilpeläinen   28    Jani Kluuskeri    9    Wiljami Kupiainen   63    Jesse Lyytinen   85    Tommi Pynnönen   46    Niilo Romppanen   (Laina)   86    Eetu Sarell   74   Eemeli Ylitalo |  |  Hyökkääjät  15    Sami Aksila   91    Juuso Forsström  (C)   60   Juho Järvelä (Laina)   72   Karri Kapanen   21   Topias Kaski (Laina)   45   Perttu Kiesilä (Laina)   50    Jyry Kortelainen   48    Jere Kuivisto   11   Matias Lainio (A)   89    Joona Lankinen   83   Miiro Linjala   20   Kalle Matikainen   78    Matias Mutikainen   39    Oskar Myllys   16   Eetu Mäki   12   Krisztián Nagy   13    Kasper Piitulainen  (A)   38    Henri Rahkonen   77    Matias Rauvola  (A)   38    Santeri Syrjälä |  |  Päävalmentaja  Juho Nykänen Apulaisvalmentajat  Joni Kotilainen   Hannes Pöllänen  Selitykset (C) Kapteeni  (A) Varakapteeni  Lähde: Elite Prospects eliteprospects.com. Päivitetty: 8. maaliskuuta 2022  |  |  |
Nykyinen joukkue > Joukkueenjohto

Päävalmentaja Juho Nykänen
Joukkueenjohtaja Hannes Pöllänen
Puheenjohtaja Vesa Kutvonen
Huoltopäällikkö Jani Rautiainen
Huoltaja Jari Pöllänen
Fysioterapeutti Jarmo Rouvinen
Talous

| Kausi | Tulobudjetti | Pelaajabudjetti |
| --- | --- | --- |
| 2006–2007 | 279 000 € | 80 000 € |
| 2007–2008 | 329 000 € | 140 000 € |
| 2008–2009 | 384 000 € | 200 000 € |
| 2009–2010 | 349 500 € | 105 000 € |

Alun perin SaPKon edustusjoukkueen talous perustui lähes kokonaan lipputuloihin. Ainoastaan joihinkin pelaajahankintoihin saatiin rahaa sponsoreilta. Kuitenkin 1970-luvun loppupuolella SaPKo sai kerättyä tukijoikseen savonlinnalaisia yrityksiä ja liikemiehiä, jotka perustivat Linna-Hockeyn. Linna-Hockeyn tavoitteena oli tuolloin nostaa SaPKo takaisin pääsarjaan.
Ennen 2000-luvun alkua SaPKo joutui suuriin ja hankaliin talousvaikeuksiin, eikä joukkue voinut enää jatkaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Niinpä vuonna 2000 edustuskiekkoilu siirtyi osakeyhtiöiden aikaan ja ry toimi enää junioripuolella. Tuolloin perustettiin Savonlinnan Jääkiekon Tuki Oy, joka hallinnoi SaPKon edustuskiekkoilua. Se pelasti savonlinnalaisen edustuskiekkoilun. 2000-luvun alussa SaPKon taloutta kunnostettiin useamman vuoden ajan ja sarjatasona oli monta vuotta Suomi-sarja.
SaPKon noustua vuonna 2006 Mestikseen sen budjetti oli Mestiksen kolmanneksi pienin ja pelaajabudjetti toiseksi pienin. Seuraavalla kaudella se oli jälleen budjetiltaan kolmanneksi pienin seura, mutta sen pelaajabudjetti lähes kaksinkertaistui 140 000 euroon. Kaudella 2008–2009 SaPKon budjetti oli Mestiksen neljänneksi alhaisin ja pelaajabudjetti kuudenneksi alhaisin, joten SaPKo on tehnyt nousua Mestisseurojen vertailussa. Osakeyhtiön nimen muutos tehtiin 2014, jolloin nimeksi tuli Savonlinnan Pallokerho Oy.
SaPKon merkitys ja kannatus

Savonlinnan Pallokerholla on Savonlinnassa suuri merkitys. Savonlinna kun on yleisesti tunnettu Olavinlinnasta, Savonlinnan Oopperajuhlista ja jääkiekosta. Vaikka jääkiekon merkitys savonlinnalaisille on laskenut, seura on edelleen tärkeä. SaPKolla onkin nykyisin myös oma kannattajaryhmänsä, jonka nimi on SaPKofanit. 1960- ja 1970-luvuilla SaPKon merkitys oli huipussaan. Tuolloin jopa kolmannes Savonlinnan väestöstä oli jännittämässä kaukalon reunalla SaPKon puolesta. Neljänkymmenen viime vuoden aikana SaPKo on ollut tärkeä myös suomalaiselle jääkiekolle seuran menestyksen lisäksi myös tuottamalla Suomen huipulle sekä pelaajia että valmentajia.
Tunnukset

Savonlinnan pallokerhon alkuperäisessä logossa oli ympyrän muotoisella mustalla taustalla iso jalkapallo ja pienemmällä jääpallo ja jääpallomaila. Myöhemmin jääpallotoiminta loppui ja jääpallomailan tilalle vaihtui jääkiekkomaila (taulukossa vasemmalla). Logo oli käytössä vielä SaPKon pääsarjavisiitillä 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Myöhemmin SaPKo otti käyttöönsä pässin kuvan logossaan, ja se oli käytössä jo 1980-luvun alussa. Pässi pohjautuu Savonlinnassa sijaitsevan Olavinlinnan pässiin. Myöhemmin logo on vaihdellut, mutta pässi siinä on säilynyt. Nykyisin SaPKon logossa on ainoastaan pässin pää. Vuonna 2008 SaPKo lanseerasi juhlalogon (taulukossa oikealla) 80-vuotisjuhliensa kunniaksi.
| SaPKon logot | SaPKon logot | SaPKon logot | SaPKon logot | SaPKon logot |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Tunnukset > Peliasu

SaPKo pelaa kotipelinsä sini-valko-punaisella paidalla, punaisilla housuilla, valko-sini-punaisilla sukilla sekä valkoisella kypärällä. Vierasottelut SaPKo pelaa valko-sini-punaisella paidalla sekä sinisillä sukilla. Joukkueen peliasu muistuttaa etenkin värimaailmaltaan NHL:ssä pelaavan Columbus Blue Jacketsin peliasua, ja se on lähes yhtäläinen myös Suomi-sarjassa pelaavan Lempäälän Kisan kanssa.
Tunnettuja pelaajia > Jäädytetyt numerot

2 Paavo Tirkkonen
3 Jyrki Turunen
5 Ahti Ruohoaho
10 Raimo Turkulainen
22 Pekka Tirkkonen
35 Jarmo Myllys
Tunnettuja pelaajia > Seurassa pelanneet NHL-pelaajat

| --- | --- |
   Aleksandr Georgijev   Jarkko Immonen   Jari Kaarela   Ville Leino   Jarmo Myllys   Doug Patey   Joonas Rask :   Tuukka Rask   Borna Rendulić   Tarmo Reunanen   Jyrki Seppä   Iiro Tarkki   Brian Tutt