stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korean sota
Aselepo

Vuoden 1953 alussa Yhdysvaltojen presidentiksi nousi Dwight D. Eisenhower, joka oli vaalikampanjassaan syksyllä 1952 luvannut tehdä parhaansa Korean sodan lopettamiseksi. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin kuoli maaliskuussa 1953. Maiden uusi johto jatkoi katkenneita neuvotteluja huhtikuussa. Huhti- ja toukokuun aikana päästiin yhteisymmärrykseen aselevon ehdoista ja esimerkiksi sotavankikysymyksestä, joka ratkesi YK:n kannan mukaan. Vankien vaihto alkoi 20. huhtikuuta 1953.
YK:n pääsihteeri Trygve Lie, jota Neuvostoliitto oli arvostellut puolueellisuudesta jo ennen Korean sotaa, mutta varsinkin sen aikana, joutui eroamaan keväällä 1953, ja uudeksi pääsihteeriksi valittiin ruotsalainen diplomaatti Dag Hammarskjöld.
Etelä-Korea ei hyväksynyt niemimaan jakoa. Presidentti Syngman Rhee, jonka mielestä sodan tavoitteena oli Korean yhdistäminen yhdeksi valtioksi, uhkasi jatkaa sotatoimia omin voimin. Hän sabotoi aseleponeuvotteluja päästämällä kesäkuussa 1953 YK:n vankileireiltä omavaltaisesti vapaaksi noin 25 000 pohjoiskorealaista, kommunisteja vastustanutta sotavankia. Tähän kommunistit vastasivat keskeyttämällä aseleponeuvottelut, ja he suostuivat jatkamaan niitä vasta kenraali Mark Clarkin taivuteltua Syngman Rheen siihen, että Yhdysvallat pyrkisi Koreoiden yhdistämiseen rauhanomaisin keinoin.
Aseleposopimus allekirjoitettiin Panmunjomissa 27. heinäkuuta 1953. Hieman yli kolme vuotta kestänyt sota ei päättynyt rauhaan, vaan aselepoon. Aselevon solmijaosapuolina olivat Kiina, Pohjois-Korea ja Yhdysvallat. Sopimuksen allekirjoittivat Yhdysvaltain edustajana kenraali Mark Clark, Pohjois-Korean edustajana Kim Il-sung ja Kiinan edustajana Peng Dehuai. Sopimuksen ehtoihin kuului, että tulitus valtioiden rajaksi sovitun aselepolinjan molemmin puolin lopetettiin ja sen kummallekin puolelle muodostettiin demilitarisoitu vyöhyke, lisäjoukkoja Korean niemimaalle ei saanut tuoda ja aselevon noudattamista valvomaan asetettiin Intian, Ruotsin, Sveitsin, Puolan ja Tšekkoslovakian edustajista muodostettu komissio. Etelä-Korean edustajia ei ollut sopimusta allekirjoitettaessa paikalla.
Etelä-Korea ei tunnustanut aseleposopimusta. Pohjois-Korea sanoi sanoutuvansa irti sopimuksesta 2009.
YK:n päätöslauselmassa 3. joulukuuta 1953 tuomittiin äänin 42–5 pohjoiskorealaisten julmuudet YK:n sotavankeja ja Etelä-Korean siviilejä kohtaan. Vuoden lopussa käytiin poliittista kokousta valmistelevia neuvotteluja, jotka päättyivät 12. joulukuuta tuloksettomina. Genevessä huhtikuussa 1954 käydyt kaikkiaan seitsemän viikkoa kestäneet rauhanneuvottelut päättyivät umpikujaan. Rauhansopimusta ei saatu aikaan, ja virallisesti maat ovat sodassa edelleen. Esimerkkinä sodan jatkumisesta aselevon jälkeenkin mainittakoon Pohjois-Korean 31 kommandomiehen epäonnistunut isku Etelä-Korean presidentti Park Chung-heen virka-asuntoon vuonna 1968. Vain yksi hyökkääjistä jäi henkiin.
YK:n joukot ja kalusto

Sotaan osallistui YK:n lipun alla henkilöstöä 20:stä eri maasta. Kesäkuun 1951 lopussa Etelä-Koreassa oli 554 577 henkilöä, vuotta myöhemmin 678 051 ja sodan lopussa 932 539. Eteläkorealaisia sotilaita oli sodan lopussa eniten, 590 911, amerikkalaisia 302 483, brittejä 14 198, kanadalaisia 6 146 ja turkkilaisia 5 455. Lääkintäyksiköitä oli Ruotsista (154 henkilöä), Norjasta (105), Italiasta (72) ja Intiasta (70).
Liittokunnan ilmavoimien pääosa koostui Yhdysvaltain ilmavoimien, laivaston ilmavoimien ja merijalkaväen ilmavoimien koneista, joiden vahvennuksena oli brittiläisen kansainyhteisön lentojoukkoja Britanniasta, Australiasta ja Etelä-Afrikasta. 30. kesäkuuta 1950 koko USAF:n konevahvuus oli 20 968, joista FEAF:n (Far East Air Forces) käytössä oli vain 657 konetta. Ilmavoimaa vahvennettiin niin, että heinäkuussa 1951 oli käytössä 70 laivuetta ja niissä 1 441 konetta, ja sodan lopussa (7/1953) oli 1 536 konetta. Lentokuntoisten koneiden keskivahvuus oli 839. YK:n ilmavoimat suorittivat yhteensä 1 040 708 lentoa, joista FEAF:n osuus oli 720 980, Merijalkaväen ilmavoimien 107 303, Laivaston ilmavoimien 167 552 ja muiden maiden 44 873.
Kiinan ja Pohjois-Korean kalusto

Kansanarmeijan maksimivahvuus oli lähes miljoona sotilasta sekä toinen miljoona kuljetustehtävissä. Ilmavoimien rungoksi muodostettiin syksyllä 1950 Neuvostoliiton 64. hävittäjälentoarmeijakunta. Hävittäjätoiminnan johtaja oli Neuvostoliiton ansioitunein hävittäjälentäjä ”Suuressa isänmaallisessa sodassa” (62 ilmavoittoa) Ivan Kožedub, joka ei itse saanut osallistua taistelutehtäviin. Monet muutkin hävittäjälentäjät olivat maailmansodan kokeneita veteraaneja. Neuvostoliittolaiset lentäjät esiintyivät Kiinan ilmavoimien univormuissa ja myös koneissa oli kiinalaiset tunnukset. Neuvostoliitto halusi näin peitellä suoraa osallistumistaan sotatoimiin.
Kun ilmahyökkäykset Pohjois-Korean kohteita vastaan kiihtyivät, Neuvostoliitto lisäsi tukeaan Pohjois-Korean ja Kiinan ilmapuolustukselle. 12.4.1951 yleisesikunta esitti Stalinille kenraalieversti P. A. Belovin ilma-armeijakunnan vahventamista siirtämällä kaksi hävittäjädivisioonaa ja yksi yötaisteluun soveltuva rykmentti (La-5) Kiinaan ja Koreaan. Ilmavalvontaa varten armeijakunnalle annettiin kaksi tutka-asemaa. Sotatoimialueelle keskitettiin myös kaksi ilmatorjuntadivisioonaa; ensimmäisessä oli kolme rykmenttiä, ja niillä 86 kpl 85 mm ja 72 kpl 37 mm tykkejä, ja toisessa divisioonassa kaksi rykmenttiä, 64 kpl 85 mm ja 48 kpl 37  mm tykkejä. Lisäksi siirrettiin yksi valonheitinrykmentti Moskovasta Koreaan.
Neuvostoliiton johtaja Josef Stalin viestitti Kiinan johtaja Mao Zedongille lokakuussa 1951 ohjeita ilmapuolustuksen järjestelyistä. Pohjois-Koreaa piti tukea ensisijaisesti hävittäjäilmavoimilla, joiden toiminnan turvaamiseksi piti kiirehtiä kahden uuden lentokentän (Nansi, Taisen) rakentamista; niiden suojana oli venäläisiä ilmatorjuntayksiköitä. Kaksi venäläistä ilmatorjuntadivisioonaa oli suojaamassa Andun-Singisjun lentokenttää ja Jalatszjan-joen yli menevää siltaa. Stalinin kirjeestä käy ilmi, että Neuvostoliitto oli jo tällöin toimittanut Kiinalle sotaluoton turvin 1 854 ilmatorjuntatykkiä ja 3 268 ilmatorjuntakonekivääriä. 64. ilma-armeijakunnan vahvuus syksyllä 1952 oli noin 26 000 henkilöä.
Korean sodassa kommunistiosapuolella oli käytettävänään moderneja venäläisiä MiG-15-suihkuhävittäjiä noin 4 000 kpl. Alkuvaiheessa ne olivat kova vastustaja vastapuolen potkurikoneisiin nähden.
Tappiot

Sodan tappioilmoitukset eivät täsmää puolin ja toisin. Siten absoluuttiseen totuuteen tuskin voidaan päästä ja onkin parasta kirjata eri osapuolien ilmoituksia sellaisenaan lukijan arvioitavaksi. Lisäksi kannattaa lukea erilaisia arvioita tappioista, jotta voisi päästä edes lähelle totuutta.
Amerikkalaisten tilastoista voidaan poimia esimerkiksi FEAF:n aiheuttamiksi vahvistettuja tappioita: sotilaita 184 808, panssarivaunuja 1 327, asepesäkkeitä 17 502, vetureita 963, junanvaunuja 10 407, ajoneuvoja 82 920, rakennuksia 118 231, siltoja 1 153, rautatiekatkoksia 28 621, aluksia 593.
YK:n liittokunnalle aiheutettiin pohjoiskorealaisten lähteiden mukaan yli miljoonan (1 093 839) miehen tappiot. Materiaalitappiot tuhottuina olivat pohjoiskorealaisten mukaan seuraavat: tykkejä 1 374, panssarivaunuja 2 690, kuorma-autoja 4 111, panssariajoneuvoja 45. Lentokoneita ammuttiin alas 5 729 ja vaurioitettiin 6 484. Pohjois-Korean esittämiä lukuja ei lännessä ole pidetty uskottavina, sillä läntisten lähteiden mukaan lentokoneita ei edes ollut vastaavaa määrää.
Korean sota oli erittäin tuhoisa taistelujen jalkoihin jääneelle siviiliväestölle. Siviiliuhreja arvioidaan olleen pohjoisessa 1 000 000–1 185 000 ja etelässä 315 000–761 240. Eteläkorealaisten tappiot olivat 47 000–415 000 sotilasta. Vangiksi jäi 8 321 eteläkorealaista, joista 325 ei palannut vankien vaihdossa. Pohjoiskorealaiset kärsivät heti sodan alussa suuria tappioita, kaikkiaan arviolta 130 000–520 000 pohjoiskorealaista sotilasta kuoli. Kiinalaisia kaatui 145 000–1 000 000. Heidän joukossaan oli korkea-arvoinen kiinalainen upseeri, Mao Zedongin vanhin poika. 83 723 pohjoiskorealaista ja 21 374 kiinalaista jäi vangiksi. Vangeista pääosa vapautettiin, mutta 14 235 kiinalaista ja 7 604 korealaista ei halunnut palata takaisin. Noin viisi miljoonaa korealaista jäi sodan seurauksena kodittomiksi.
Korean sotaan osallistui 1 789 000 amerikkalaista sotilasta, joista 33 000–54 246 kaatui. Tämän lisäksi 92 134 amerikkalaista haavoittui tai loukkaantui vakavasti sotanäyttämöllä. Sotavangiksi jäi 7 140 amerikkalaista. Heidän lisäkseen luokiteltiin tuhansia sotilaita kadonneiksi. Huomattava osa ilmeisesti kuljetettiin vankileireille Neuvostoliittoon pakkotyöhön kuolemaansa asti. Muiden YK-maiden sotilastappiot olivat 2 186–3 194 kaatunutta. Vangiksi jäi 1 377 YK-liittolaisten sotilasta, joista 977 oli brittejä ja 243 turkkilaisia.
Tappiot > Ilmasodan tappiot

Amerikkalaisten pilottien ilmoitusten mukaan tuhottiin 1 048 lentokonetta varmasti ja 191 luultavasti, minkä lisäksi vaurioitettiin 1 186 konetta. F-86 Sabre -hävittäjät saivat tililleen 810 ilmavoittoa, joista 792 oli tyyppiä MiG-15. On arvioitu, että taistelutappioiden ohella 400 konetta tuhoutui paluulennoilla ja 1 400 konetta muista syistä. Kokonaismenetykset saattoivat olla jopa 2 800 konetta. MiG-15-koneita tuhoutui noin 2 000 kpl.
Itäblokin lähteissä pohjoiskorealaisten ja kiinalaisten ilmoitetaan menettäneen 850 suihkukonetta ja 150 potkurikonetta taisteluissa sekä 400 konetta onnettomuuksissa. Neuvostoliiton 64. hävittäjälentoarmeijakunta menetti 335 lentokonetta ja 120 lentäjää.
YK:n konetappiot kappalemääräisenä olivat suuret. Virallisten tilastojen mukaan FEAF menetti 1 466 konetta, laivasto 814, merijalkaväki 368 ja liittolaiset 152 konetta, yhteensä 2 800. Kirjaustavasta johtuen todelliset tappiot olivat suuremmat, koska pahasti vaurioituneina poistoon menneitä koneita ei laskettu tappioihin mukaan. Eräiden arvioiden mukaan USAF menetti 2 500 konetta, laivasto ja merijalkaväki yli 1 200 konetta ja maavoimat satoja kevyitä koneita, eli yhteensä ehkä yli 4 000 konetta.
FEAF:n ja sen liittolaisten virallisista konetappioista vihollinen aiheutti 1 041 koneen tuhoutumisen (52,4 %), loput (945) johtuivat muista syistä. Vihollisen ilmatorjunta ampui alas 816 konetta (78,3 %), hävittäjät 147 konetta (14,1 %) ja 78 koneen tuhoutumisen syy jäi epäselväksi. YK:n ilmavoimien kokonaistappiot taistelulentojen määrästä laskien olivat 0,5 %, mikä on vähän, jos verrataan maailmansodan keskiarvoihin.
FEAF:n henkilötappiot olivat 1 180 kaatunutta, 368 haavoittunutta ja 38 kadonnutta. Lisäksi 255 joutui sotavangiksi, heistä 220 palautettiin sodan päätyttyä.
Itäblokin lähteissä YK:n kokonaistappioksi ilmoitetaan noin 4 000 konetta, joista USAF:n osuus oli 2 000, meri-ilmavoimien 1 182 ja maavoimien 700–800 konetta.
Vaikutukset

Sodan seurauksena Etelä- ja Pohjois-Korean välille muodostui maailman tiukimmin vartioitu raja. Vaikka kylmän sodan asetelmat purkautuivat 1980-luvun lopulla ja vaikka molemmat Koreat ovat sitoutuneet jälleenyhdistymiseen, valtioiden välillä ei ole minkäänlaista normaalia kanssakäymistä. Ainoa rajanylityspaikka on Panmunjomin kylässä, ja se on edelleen YK:n valvonnassa.
Eisenhowerin hallituksen ulkoministeri, jyrkkä kommunismin vastustaja John Foster Dulles sanoi Korean sodalla olleen maailmanhistoriallisesti kauaskantoisia seurauksia. Hänen mukaansa YK ryhtyi päättäväisesti vastustamaan hyökkäystä ja oli asettanut voiman voimaa vastaan, ja YK:n puuttuminen Korean niemimaan tapahtumiin pelasti Etelä-Korean. Dullesin mielestä tämä pelasti myös maailmanjärjestön, sillä YK olisi menettänyt arvovaltansa, ellei se olisi ryhtynyt peruskirjansa edellyttämiin toimiin näin selvän hyökkäyksen torjumiseksi. YK:n päättäväisyys ja operaation menestys ehkäisi Dullesin mukaan myös kommunistien mahdollisia, vastaavia hyökkäyksiä muualla maailmassa.
Yhdysvalloissa oli jo 1940-luvun lopulla yleistynyt käsitys, jonka mukaan kommunismi oli päässyt hiipimään amerikkalaisen yhteiskunnan sisälle. Korean sota kiihdytti entisestään Yhdysvaltain kommunistivainoja, kun kommunismin väitettiin jo uhkaavan amerikkalaisen elämänmuodon perusteita. Vapautettujen yhdysvaltalaisvankien kertomukset heidän kommunistien taholta osakseen saamastaan kohtelusta järkyttivät yhdysvaltalaisia ja aiheuttivat voimakasta ärtymystä Kiinaa kohtaan. Republikaanisenaattori Joseph McCarthy näki tässä tilaisuuden oman poliittisen uransa edistämiseen. Vainotessaan kommunisteiksi osoittamiaan ihmisiä McCarthy tuhosi lukuisten viattomien yhdysvaltalaisten uran, mikä tahrasi Yhdysvaltain julkikuvaa ulkomailla. Tämä oli sitäkin haitallisempaa, kun Yhdysvaltain maine oli jo Douglas MacArthurin omavaltaisuuden vuoksi kärsinyt niissä puolueettomissa Aasian maissa, jotka olivat tukeneet YK:n toimintaa Korean sodan alkuvaiheissa.
Vaikutukset > Vihanpitoa aselevosta huolimatta

Burmassa (nyk. Myanmar) lokakuussa 1983 vieraillut Etelä-Korean presidentti Chun Doo-hwan selvisi hengissä Pohjois-Korean järjestämästä pommi-iskusta maan pääkaupungissa Rangoonissa, mutta neljä Etelä-Korean hallituksen ministeriä ja 12 sivullista burmalaista saivat surmansa. Korean Air Lines -yhtiön matkustajakone syöksyi maahan Burman ja Thaimaan rajaseudulla 29. marraskuuta 1987, jolloin 115 ihmistä kuoli. Tapauksen vuoksi pidätetty pohjoiskorealainen terroristi sanoi iskun tarkoituksena olleen osoittaa, ettei Etelä-Korea olisi voinut taata syyskuussa 1988 pidettävien Soulin olympiakisojen turvallisuutta.
Ensimmäisen kerran Koreoiden johtajat tapasivat henkilökohtaisesti vasta kesäkuussa 2000, kun Etelä-Korean presidentti Kim Dae-jung ja Pohjois-Korean johtaja, Kim Il-sungin poika Kim Jong-il neuvottelivat maiden välisestä yhteistyöstä Pjongjangissa.
Marraskuussa 2010 Pohjois-Korean tykistö tulitti Etelä-Korealle kuuluvaa, aivan Koreoiden rajan tuntumassa sijaitsevaa Yeonpyeongin saarta, jolloin kaksi eteläkorealaista sotilasta ja kaksi siviiliä saivat surmansa. Pohjois-Korean mukaan eteläkorealaiset olivat ensiksi ampuneet Pohjois-Korean aluevesille. Maaliskuussa 2013 Pohjois-Korea ilmoitti irtautuvansa kaikista Etelä-Korean kanssa solmimistaan hyökkäämättömyyssopimuksista vastalauseena YK:n Pohjois-Korean ydinkokeiden johdosta asettamille pakotteille. Lisäksi Pohjois-Korea katkaisi Koreoiden välisen niin kutsutun kuuman linjan.
Pohjois- ja Etelä-Korean suhteet lämpenivät hetkellisesti, kun maat osallistuivat yhteisellä joukkueella vuoden 2018 talviolympialaisiin Etelä-Korean Pyeongchangissa. Kisojen alla Koreoiden välinen kuuma linja avattiin uudelleen. Etelä-Korean presidentti Moon Jae-in ja Pohjois-Korean johtaja, Kim Jong-ilin poika Kim Jong-un tapasivat Panmunjomissa 27. huhtikuuta 2018. Koreoiden johtajat ilmoittivat huippukokouksessaan allekirjoitetussa julkilausumassa tavoittelevansa rauhansopimusta ja sotatilan päättämistä maiden välillä.
Koreoiden rajalla koettiin huhtikuussa 2020 ensimmäinen ampumavälikohtaus yli kahteen vuoteen, kun Pohjois-Korean puolelta tulitettiin eteläkorealaista rajavartioasemaa ja Etelä-Koreasta vastattiin tuleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korean sota Wikimedia Commonsissa
M24 Chaffee -panssarivaunu ja sen miehistö elokuussa 1950.
Rintamalinjan liikkuminen Korean niemimaalla Korean sodan aikana.
Kuollut kiinalainen sotilas toukokuussa 1951.
Amerikkalainen M26 Pershing hyökkää jalkaväen tukemana
Yhdysvaltalaiset sotilaat tutkivat pohjoiskorealaisilta vallattua T-34/85 panssarivaunua Waegwanissa, Koreassa
Yhdysvaltalainen P-51 Mustang pudottaa kaksi napalm-pommia pohjoiskorealaiseen teollisuuskeskukseen
Siviilejä Korean sodassa n. 1951
Yhdysvaltalainen merijalkaväen sotilas vartioi pohjoiskorealaisia sotavankeja
Omar Bongo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Omar Bongo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
The Late Late Show

| The Late Late Show |
| --- | --- |

Tyyli:  Talk show
Kestoaika:  120 minuuttia
Luoja(t):  Gay Byrne
Pääosissa:  Gay Byrne (1962–1967) Frank Hall (1968–1969) Gay Byrne (1969–1999) Pat Kenny  (1999–2009) Ryan Tubridy (2009– nykyhetkeen) 
Alkuperämaa:  Irlanti
Verkko:  RTÉ
Esitetty:  6. heinäkuuta 1962 –
Aiheesta muualla
IMDb 
The Late Late Show on Irlannin ja myös koko maailman pisimpään jatkunut keskusteluohjelma. Ohjelman juontaa Ryan Tubridy ja se näytetään suorana studioyleisön edessä kahden tunnin ajan perjantai-iltaisin kello 21:30 syyskuusta toukokuuhun. Ohjelma lähetetään RTÈ:n studio 4:stä, joka varattiin vuonna 1995 kyseistä ohjelmaa ja vuonna 1999 päättynyttä Kenny Live -ohjelmaa varten. The Late Late Show'ta näytettiin aikaisemmin lauantaisin.
Ensimmäinen ohjelma lähetettiin perjantaina 6. heinäkuuta 1962 kello 23:20. Tyyli on sittemmin pysynyt samana ja ohjelmassa nähdään musiikkiesityksiä, keskustellaan ja myös yleisö osallistuu väittelyyn. Ohjelma oli suurimmaksi osaksi RTÈ:n katsojatilastojen kärjessä neljänkymmenen vuoden ajan. Jotkut sosiologit ovat kiitelleet ohjelmaa siitä, että se tuo esille irlantilaisten asennetta monia aiheita kohtaan.
Artisteja, joiden ensimmäinen esiintyminen oli The Late Late Show'ssa, ovat muun muassa Boyzone, The Boomtown Rats, Sinéad O'Connor ja U2.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Lars Eilstrup Rasmussen

| Lars Eilstrup Rasmussen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1963 (ikä 62) Tanska
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Alistair Sinclair
Tutkimusalue:  Tietojenkäsittelytiede
Lars Eilstrup Rasmussen (s. 11. tammikuuta 1963 Tanska) on tanskalaissyntyinen tietojenkäsittelytieteilijä ja ohjelmistokehittäjä. Hän työskentelee Googlen palveluksessa ja hänet tunnetaan muun muassa Google Mapsin ja Google Waven pääsuunnittelijana (yhdessä veljensä Jens Eilstrup Rasmussenin kanssa).
Tausta

Tanskalaisveljekset Lars ja Jens muuttivat aluksi Kalifornian Piilaaksoon, jossa Lars väitteli tohtoriksi University of California, Berkeleyssa teoreettisesta tietojenkäsittelytieteestä. Hänen väitöskirjansa On approximating the permanent and other #p-complete problems valmistui 1998, ohjaajana Alistair Sinclair. Väitöskirja oli yliopiston esittämänä ehdolla ACM:n vuoden väitöskirjaksi.
Ura

Valmistuttuaan Berkeleystä IT-kuplan aikana veljekset työskentelivät valmistuttuaan aloittavalle internet-yhtiölle. Sen mentyä konkurssiin heidät sanottiin irti ja he päättivät kehittää oman Web-sovelluksen. Lars on kertonut Jens-veljen saaneen ensimmäisenä ajatuksen uudenlaisen karttateknologian kehittämisestä. Tuohon aikaan ainoita karttayhtiöitä olivat hänen mukaansa MapQuest Yhdysvalloissa ja Whereis.com Australiassa.
Lars oli työskennellyt työnantajalleen jonkin aikaa Sydneyssä, jonne hän muutti vuonna 2003. Veljekset perustivat kehitysryhmän ja yhtiön nimeltä Where 2 Technologies yhdessä ystäviensä Noel Gordonin ja Stephen Man kanssa. Prototyyppi valmistui vuoden loppuun mennessä. Aluksi pääoman saaminen prototyypin jatkokehittämiselle oli vaikeaa, kunnes eräs potentiaalinen investoija esitteli heidät Googlelle. Teknologia osoittautui nopeammaksi ja houkuttelevammaksi kuin muut sen ajan karttasovellukset. Google osti yhtiön ja kehittäjät siirtyivät sen palvelukseen 2004. Kehitystyö jatkui suhteellisen vähäisillä resursseilla.
Kehittäjien yllätykseksi käyttäjäyhteisö pystyi hakkeroimaan koodin ja alkoi lisätä siihen ominaisuuksia. Ensimmäiset mash-up-sovellukset Google Maps -ohjelmistoon olivat syntyneet.
Lars Rasmussen kertoo ensimmäisen ajatuksen Google Wave -ohjelmistoon olevan myös peräisin hänen veljeltään Jensiltä. Rasmussenit aloittivat projektin nimellä Walkabout ja projektin suunnitteluun osallistui alkuvaiheessa viisi henkilöä. Kahden vuoden kehittämistyön tuloksena prototyyppi julkistettiin Google I/O -konferenssissa 28. toukokuuta 2009. Uusi sovellus yhdistää sähköposti-, pikaviestintä-, wiki- ja sosiaalisen median toiminnallisuuden samaan viestiketju-käsitteeseen, eli "aaltoon".
Julkaisuja

Väitöskirjansa lisäksi Lars Eilstrup Rasmussen on julkaissut joitakin tieteellisiä artikkeleita ja hänen nimissään on kymmenkunta patenttia.
Aiheesta muualla

Lars Rasmussenin profiili ja kuva CrunchBase -sivustolla (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  zbMATH
Luettelo vuonna 1995 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1995 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Tammikuu

1. tammikuuta – Eugene Wigner, vuoden 1963 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut unkarilais-yhdysvaltalainen fyysikko (s. 1902)
2. tammikuuta – Mohamed Siad Barre, Somalian diktaattori (s. 1919)
3. tammikuuta – Martha Christensen, tanskalainen kirjailija (s. 1926)
9. tammikuuta – Souphanouvong, Laosin presidentti ja prinssi (s. 1909)
14. tammikuuta – Maire Ojonen, suomalainen laulaja (”Harmony Sisters”, kuoli vaikean sairauden murtamana Kotkassa, jonne hän palasi Chicagosta vain muutamia kuukausia ennen kuolemaansa) (s. 1916)
16. tammikuuta – Nils Oker-Blom, suomalainen lääkäri ja arkkiatri (s. 1919)
18. tammikuuta – Adolf Butenandt, vuoden 1939 Nobelin kemianpalkinnon saanut saksalainen biokemisti (s. 1903)
19. tammikuuta – Gene MacLellan, kanadalainen laulaja-lauluntekijä (s. 1938)
20. tammikuuta – Mehdi Bazargan, Iranin pääministeri (s. 1907)
21. tammikuuta – Armando Alemán, espanjalainen miekkailija (s. 1904)
22. tammikuuta – Rose Kennedy, Yhdysvaltojen presidentti John F. Kennedyn ja kahden senaattorin äiti (s. 1890)
24. tammikuuta – Regina Linnanheimo, suomalainen elokuvanäyttelijä (s. 1915)
27. tammikuuta – Ilmo Pihkala, suomalainen taidemaalari, kuvataiteilija ja taidegraafikko (s. 1926)
28. tammikuuta – Rolf Bergroth, suomalainen pianisti (s. 1909)
28. tammikuuta – Gösta Leandersson, ruotsalainen maratonjuoksija (s. 1918)
30. tammikuuta – Gerald Durrell, englantilainen kirjailija (s. 1925)
30. tammikuuta – Marja Laine, suomalainen runoilija (s. 1946)
31. tammikuuta – George Abbott, yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, teatteriohjaaja ja näyttelijä (s. 1887)
31. tammikuuta – Eino Kaipainen, suomalainen näyttelijä (s. 1899)
31. tammikuuta – Kerttu Saalasti, suomalainen opetusneuvos, kansanedustaja ja ministeri (Kyösti Kallion tytär) (s. 1907)
Helmikuu

1. helmikuuta – Yngve Gamlin, ruotsalainen näyttelijä, koomikko ja elokuvaohjaaja (s. 1926)
2. helmikuuta – Seppo Hanski, suomalainen muusikko (s. 1942)
2. helmikuuta – Pape Seck, senegalilainen laulaja (s. 1946)
4. helmikuuta – Patricia Highsmith, yhdysvaltalainen kirjailija (s. 1921)
8. helmikuuta – Ole Torvalds, suomenruotsalainen toimittaja ja runoilija (s. 1916)
9. helmikuuta – J. William Fulbright, Vietnamin sodan vastustajana tunnettu Yhdysvaltojen demokraattisen puolueen senaattori (s. 1905)
9. helmikuuta – Kalevi Keihänen, suomalainen liikemies (seuramatkailun kehittäjä, Keihäsmatkojen toimitusjohtaja) (s. 1924)
17. helmikuuta – Viktor Vladimirov, neuvostoliittolainen diplomaatti ja kenraali (s. 1922)
18. helmikuuta – Unto Laakso, suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja näytelmäkirjailija (s. 1915)
19. helmikuuta – Heikki Lounaja, suomalainen kirjailija (s. 1912)
20. helmikuuta – Iris Kähäri, suomalainen kirjailija (s. 1914)
21. helmikuuta – Robert Bolt, englantilainen näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja (s. 1924)
23. helmikuuta – James Herriot, englantilainen kirjailija ja eläinlääkäri (s. 1916)
27. helmikuuta – Timo Sipilä, suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos (s. 1930)