stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton elokuva
1970- ja 1980-luku

1970-luvulle tultaessa elokuvia tehtiin Neuvostoliitossa paljon, noin 150 vuodessa, mutta sensuuri ja byrokraattien ylivarovaisuus lisääntyivät ja aiheuttivat ”esteettistä suvaitsemattomuutta”, suoranaisia noitavainoja ja eristäytymistä muiden maiden elokuvataiteesta. Toisaalta kansainvälisiä menestyksiäkin oli enemmän kuin koskaan, kuten elokuva Punainen heisipuu (1974), joka sai kolme palkintoa Berliinin elokuvajuhlilla Japanilaisyhteistyönä tehty Akira Kurosawan ohjaama Dersu Uzala (1975) ja Vladimir Menšovin romanttinen draama Moskova ei usko kyyneliin (1979) saivat kumpikin parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin. Kansainvälisesti menestyksekkäin, vaikka kotimaassaan vaille virallista tunnustusta jäänyt elokuvantekijä oli Andrei Tarkovski, joka voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla palkintoja monella elokuvallaan. Toinen Cannesissa menestynyt neuvostoliittolainen oli uransa yhteistöillä Tarkovskin kanssa aloittanut Andrei Kontšalovski.
1970-luvun menestyksekkäitä neuvostoelokuvia olivat myös Stanislav Rostotskin sotafilmi Ja ilta oli rauhaisa (1972) sekä Emil Loteanun Lautaarit (1972) ja Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen (1975). 1980-luvun alkupuoliskolta tunnetaan kansainvälisesti muun muassa Elem Klimovin Agonia (1981) ja Tule ja katso (1985)..
Perestroikan alkuvaiheissa 1986 Neuvostoliiton elokuvantekijöiden liiton vanhakantainen johto korvattiin uusilla voimilla ja puheenjohtajaksi tuli Elem Klimov. Uutta historiantulkintaa edusti muun muassa Marina Babakin palkittu dokumenttielokuva Marsalkka Zhukov – sivuja elämäkerrasta (1984). 1980-luvun loppupuolella elokuvan kentälle tuli sosiaalista analyysia tekeviä ja nuorisoaiheisia elokuvia, joissa saatettiin näyttää neuvostotodellisuutta myös kaikessa kurjuudessaan. Vitali Kanevskin Maahan – liikkumatta – ylös uudelleen! kertoo Siperian katulasten oloista ja voitti Cannesissa 1990 parhaan esikoiselokuvan palkinnon. Myös aiemmin kiellettyjä elokuvia vapautettiin sensuurista, kuten 1930-lukua uudella tavalla käsittelevä, vuosina 1979–1983 kuvattu Ystäväni Ivan Lapšin, joka sai esitysluvan 1984 ja valittiin kriitikkoäänestyksessä kaikkien aikojen parhaaksi neuvostoelokuvaksi. Elem Klimovin vuonna 1964 valmistunut, neuvosto-oloja rivien välissä kritisoinut lasten kesäleiristä kertova komedia Tervetuloa, tai ulkopuolisilta pääsy kielletty esitettiin kotimaassaan vasta Neuvostoliiton lakkautuksen jälkeen 1990-luvulla.
Neuvostoelokuvan viime vuodet toivat yleisön nähtäville länsimaissa jo paljon käsiteltyjä aiheita, kuten huumeet (Neula, 1988) ja prostituution (Ruplahuora, 1989). Vuonna 1988 valmistunut Pikku Veera oli ensimmäinen neuvostoelokuva, joka sisälsi seksikohtauksia.
Henkilökulttielokuvat

Erityisesti vallankumouksen tasakymmenjuhlavuosina Neuvostoliitossa tehtiin palvovia elokuvia Leninistä. Ensimmäinen oli Sergei Eisensteinin Lokakuu (1928), jota seurasivat Mihail Rommin Stalinin määräyksestä tekemät Lenin lokakuussa (1938) ja Lenin 1918 (1939), jossa Stalin itse ilmestyy tarinaan loppupuolella pelastamaan Leninin ja Jakov Sverdlovin pulasta. Myöhempiä Lenin-elokuvia olivat Kertomuksia Leninistä (1958), Lenin Puolassa (1966) ja Lenin Pariisissa (1981).
Stalinin roolia erikoistui näyttelemään Mihail Gelovani vuoden 1938 Gorki-trilogiasta lähtien. Hänen myöhempiä Stalin-roolejaan olivat Vala (1946), Berliini kukistuu 1 ja 2 (1949), ja Unohtumaton vuosi 1919 (1952).
Myös muista neuvostojohtajista tehtiin elokuvia, kuten Leonid Brežnevin 70-vuotispäivää juhlistanut dokumentti Kommunistin elämäntaival (1976).
Lastenelokuva

1930-luvun lopulta 1940-luvun loppuun Neuvostoliitossa toimi erityinen lasten- ja nuortenelokuvien tuotantoyhtiö Sojuzdetfilm. Tuolloin noin joka kuudes neuvostoelokuva oli suunnattu lapsille tai nuorille. Sojuzdetfilmin perintöä lastenfilmien teossa jatkoi yhä toimiva Gorkin elokuvastudio Moskovassa.
Neuvostoliittolaisia animaatiostudioita olivat Sojuzmultfilm, ukrainalainen Kijevnautšfilm ja moskovalaisen Studio Ekranin osasto nimeltä Multtelefilm. Suomessakin nähtyjä animaatioelokuvia ovat muun muassa Taika-avain (1960) ja Siili sumussa (1975).
Neuvostoliitossa tehtiin monia omia elokuva- ja televisiosovituksia länsimaisten kirjailijoiden kuten Mark Twainin, H. C. Andersenin ja Jules Vernen tarinoista, jos ne sopivat sosialistiseen ideologiaan. Lastenelokuvia tuotettiin myös neuvostoliittolais-länsimaisina yhteistyöhankkeina, esimerkkeinä George Cukorin ohjaama Lintu sininen sekä ruotsalaisten ja norjalaisten kanssa tuotettu, Vladimir Grammatikovin ohjaama Astrid Lindgren -tarina Mio, poikani Mio (1987). Rudyard Kiplingin tarinaan perustuva satuelokuva Rikki-Tikki-Tavi (1965) tehtiin yhteistyössä intialaisten kanssa. Suomalais-neuvostoliittolaisena yhteistyönä syntyi Sampo (1959), jota esitettiin paljon myös suomalaiskouluissa.
1970-luvun tunnetuimpia neuvostoelokuvia on koko perheen surullinen koiratarina Bim mustakorva, joka sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-ehdokkuuden 1978.
Kirjallisuutta

Lawton, Anna: Kinoglasnost: Soviet Cinema in Our Time.  CUP Archive, 1992.  ISBN 9780521388146.
Plahov, Andrei: Neuvostoelokuva. Moskova: APN 1990. Suom. Pekka Forsstedt.
Aiheesta muualla

Mahorkka & Siansorkka, esittelyjä neuvostoliittolaisista elokuvista, Suomi-Venäjä-seuran Turun piirijärjestö.
Komedian Volga-Volga (1938) on sanottu olleen Stalinin suosikkielokuva..
Moskovan Metropol-elokuvateatterin valomainos vuonna 1964.
Postimerkki vuodelta 1979 muistuttaa neuvostoelokuvan 60-vuotisjuhlasta.
Lenin-elokuvan juliste vuodelta 1981.
Petr Eben

Petr Eben (22. tammikuuta 1929 – 24. lokakuuta 2007) oli tšekkiläinen säveltäjä.
Eben syntyi Žamberkissa ja vietti nuoruutensa Český Krumlovissa. Hän aloitti opintonsa pianistina, sellistinä sekä urkurina ja pääsi myöhemmin Prahan musiikkiakatemiaan opiskelemaan pianonsoittoa ja sävellystä. Hän itse opetti myöhemmin sekä Prahassa että kokonaan Tšekin ulkopuolella.
Eben oli maansa nykysäveltäjistä kansainvälisesti tunnetuimpia. Hänen tuotantonsa on tyylillisesti monipuolista, ja siihen kuuluvat muiden muassa oratorio Apologia Socratus ja baletti Kletby a dobroreceni. Hän sävelsi paljon myös uruille, jopa kaksi konserttoa.
Eben kuoli Prahassa 78-vuotiaana.
Pessi (nimi)

Pessi on suomalainen miehen etunimi. Se saattaa olla alkujaan Pekan puhuttelumuoto, mutta se tuli tunnetuksi Yrjö Kokon sadusta Pessi ja Illusia, jossa kerrotaan, että Pessi-Peikon nimeksi olisi muuten tullut Pessimisti mutta koska hän jäi niin pieneksi kooltaan, piti nimeä lyhentää.
Etunimen ohella Pessi on myös suomenkielinen sukunimi.
Tunnettuja Pessi-nimisiä

Pessi Levanto, suomalainen muusikko ja säveltäjä
Pessi Rautio, suomalainen taidekriitikko ja päätoimittaja
Penikat

Penikat on osa Kivalot-vaaramuodostelmaa. Penikat kuuluvat Martimoaavan soidensuojelualueeseen, joka sijaitsee Keminmaan ja Simon pohjoisosissa.
Penikoihin kuuluvat:
Yli-Penikka
Keski-Penikka
Ala-Penikka
Perjantai 13. (elokuvasarja)

| Perjantai 13> .Friday the 13th |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sean S. Cunningham (1. osa) Steve Miner (2. ja 3.) Joseph Zito (4.) Danny Steinmann (5.) Tom McLoughlin (6.) John Carl Buechler (7.) Rob Hedden (8.) Adam Marcus (9.) James Isaac (10.) Ronny Yu (11.) Marcus Nispel (12.)
Käsikirjoittaja:  Victor Müller
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures New Line Cinema
Ensi-ilta:  1980–2009
Kesto:  1012 minuuttia (yhteensä)
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  353 860 472 dollaria (yhteensä)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Perjantai 13. päivä on yhdysvaltalainen kauhu-/slasherelokuvasarja, jonka ensimmäinen osa sai ensi-iltansa 3. toukokuuta 1980. Suomessa elokuvan esittäminen kiellettiin kokonaan. Elokuvia ovat ohjanneet Sean S. Cunningham, Steve Miner, Joseph Zito, Danny Steinmann, Tom McLoughlin, John Carl Buechler, Rob Hedden, Adam Marcus ja James Isaac.
Sarjan toisesta elokuvasta lähtien päähenkilönä on sarjamurhaaja Jason Voorhees. Häntä ovat näytelleet Ari Lehman, Kane Hodder, Ken Kirzinger sekä lukuisat sijaisnäyttelijät.
Elokuvasarja

Perjantai 13. (1980)
Perjantai 13. päivä, osa 2 (1981)
Perjantai 13. päivä, osa 3 (1982)
Friday the 13th: The Final Chapter (1984)
Perjantai 13. päivä, osa 5 – A New Beginning (1985)
Perjantai 13. päivä, osa 6 - Jason Lives (1986)
Friday the 13th: The New Blood (1988)
Friday the 13th. Part VIII – Jason Takes The Manhattan (1989)
Jason Goes to Hell: The Final Friday (1993)
Jason X (2001)
Freddy vs. Jason (2003)
Perjantai 13. (2009)
Musiikkinäytteet
-elokuvan tunnusmusiikki.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Aiheesta muualla

Perjantai 13. -elokuvasarja All Movie Guidessa
Elokuvasarjan virallinen sivusto
Museo jossa on näkyvillä elokuvissa käytettyjä lavasteita.(Englanniksi
Peltotädyke

| Peltotädyke |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Tädykkeet Veronica
Laji::  agrestis
Kaksiosainen nimi
 Veronica agrestis  L. 
Katso myös
   Peltotädyke Wikispeciesissä   Peltotädyke Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peltotädyke (Veronica agrestis) on ratamokasvien (Plantaginaceae) heimoon, tädykkeiden (Veronica) sukuun kuuluva yksivuotinen kasvilaji. Peltotädyke muistuttaa jonkin verran himmeätädykettä (Veronica opaca), kiiltotädykettä (Veronica polita) sekä persiantädykettä (Veronica persica), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan etenkin kukkien ulkonäön perusteella.
Peltotädykkeen kukka ja lehtiä.
Peltotädyke on ruohovartinen ja kasvutavaltaan tavallisesti maanmyötäinen. Sen lehdet ovat soikeanpuikeita ja nyhälaitaisia. Peltotädykkeen kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoista kasvavien kukkaperien päissä. Kukkaperät ovat tavallisesti lehtiä lyhyempiä ja kukat ovat pieniä sekä valkoisia tai vaaleansinertäviä. Verhiönliuskat ovat tylppäkärkisiä ja leveimmillään keskeltä. Teriö on yleensä valkoinen, mutta osa terälehdistä voi toisinaan olla vaaleansinisiä. Peltotädyke kukkii huhtikuusta syyskuulle. Hedelmä on herttamaisen pyöreä, lyhytperäinen ja villakarvainen.
Peltotädyke kasvaa pääasiassa kesantopelloilla, puutarhoissa sekä joutomailla. Suomessa peltotädykettä tavataan maan etelä- ja lounaisosissa, yleisimmin Ahvenanmaalla ja Varsinais-Suomessa. Peltotädyke on Suomessa muinaistulokas. Ruotsissa peltotädyke on yleinen maan etelä- ja keskiosissa.
Peltotädykkeen tieteellisen nimen lajinimi (agrestis) tulee kreikan sanasta agros (suom. pelto).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Peltotädyke (Veronica agrestis)
LuontoPortti: Peltotädyke (Veronica agrestis)
Luopioisten kasvisto: Peltotädyke (Veronica agrestis)
ITIS: Veronica agrestis (englanniksi)
Plant List: Veronica agrestis (englanniksi)
Penijõen kartano

Penijõen kartano vuonna 2009.
Penijõen kartano (vir. Penijõe mõis, saks. Pennijöggi) on kartano Läänemaalla Virossa nykyisen Lihulan kunnan alueella. Vuodesta 2000 kartanossa on toiminut Matsalun kansallispuiston opastuskeskus.
Petri Viljanen (urheilutoimittaja)

Petri Viljanen on suomalainen urheilutoimittaja, jonka paraatilaji on pyöräily. Hän on selostanut ja selostaa edelleen Yleisradiossa, sekä radiolle että televisiolle, mm. tennistä, jääpalloa, pyöräilyä, alppihiihtoa ja jääkiekkoa.
Pavlo Li

| Pavlo Li |
| --- | --- |
 Li kuvattuna vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt:  Jevpatorija, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto 10. heinäkuuta 1988
Kuollut: 6. maaliskuuta 2022 (33 vuotta)  Irpin, Ukraina
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Aiheesta muualla
Kotisivu
Pavlo ”Paša” Romanovytš Li (ukr. Павло «Паша» Романович Лі; 10. heinäkuuta 1988, Jevpatorija, Krim – 6. maaliskuuta 2022, Irpin) oli ukrainalainen näyttelijä ja televisiojuontaja, joka kuoli vuonna 2022 Venäjän hyökättyä Ukrainaan.
Varhainen elämä

Li syntyi Jevpatorijassa, Krimin niemimaalla vuonna 1988. Hänen isänsä oli myös Krimiltä ja oli taustaltaan korealainen. Lin ukrainalainen äiti oli alkujaan Taka-Karpatiasta.
Ura näyttelijänä

Hän näytteli ukrainalaisissa elokuvissa ja toimi ääninäyttelijänä muun muassa Leijonakuningas-elokuvan ja Hobitti-elokuvasarjan ukrainankielisissä dubbauksissa. Hän esiintyi muun muassa X-Factor-ohjelmassa.
Näyttelemisen lisäksi Li toimi myös juontajana ukrainalaisessa televisio-ohjelmassa nimeltä Päivä kotona.
Sotilaana

Venäjän hyökättyä Ukrainaan vuonna 2022 Li värväytyi Ukrainan asevoimiin. Hän teki usieta päivityksiä sotilaiden oloista ja ukrainalaisten tekemästä vastarinnasta Instagram-tilillään Li kaatui 6. maaliskuuta Irpinissä Kiovan länsipuolella. Hänet haudattiin Ivano-Frankivskin alueelle Voroh’taan.
Kunnianosoituksia

Urhoollisuuden ritarikunta (Ukraina, 2022, postuumisti)
Pihla Koivuniemi

Pihla Koivuniemi (s. 1994) on suomalainen malli ja Miss Suomi -kilpailun 2. perintöprinsessa vuodelta 2017. Koivuniemi edusti Suomea Miss International -kilpailuissa vuonna 2017 missä hän ylsi finaaliin 15 parhaan joukkoon. Koivuniemi opiskelee oikeustiedettä.
Pavlo Lapšyn

Pavlo Serhijovytš Lapšyn (ukr. Павло Сергійович Лапшин, engl. Pavlo Lapshyn; s. 12. maaliskuuta 1988) on ukrainalainen valkoisen ylivallan kannattaja, joka vuonna 2013 murhasi yhden muslimin ja yritti tehdä pommi-iskun kolmeen moskeijaan Englannissa Länsi-Midlandsissa. Hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen.
Tausta

Lapšyn syntyi Dnipropetrovskissa (nykyinen Dnipro) Ukrainassa. Hän oli suorittanut kandidaatintutkinnon koneenrakennustekniikassa vuonna 2009 ja maisterintutkinnon seuraavana vuonna ja oli suorittamassa tohtorintutkintoa Ukrainan kansallisessa metallurgia-akatemiassa, jonka opiskelijana hän oli päässyt vaihtoon Coventryn yliopistoon ja työharjoitteluun Birminghamin Small Heathin alueella sijaitsevaan Delcam-ohjelmistoyritykseen. Hän saapui Britanniaan 24. huhtikuuta 2013.
Rikokset

29. huhtikuuta 2013 kello 22:n jälkeen Lapšyn murhasi 82-vuotiaan Mohammed Saleemin puukottamalla tätä kolmesti selkään. Saleem oli kävelemässä kotiinsa Green Lanen moskeijasta Birminghamin Small Heathissä. Hän oli muuttanut Britanniaan Pakistanista vuonna 1957. Lapšyn kertoi murhanneensa Saleemin, koska tämä ”oli muslimi eikä silminnäkijöitä ollut.”
Saleemin murhan jälkeen Lapšyn yritti pommi-iskuja kolmen eri moskeijan läheisyydessä perjantaisin keskipäivän aikaan, jolloin moskeijoissa olisi eniten väkeä. Ensimmäinen pommi räjähti 21. kesäkuuta Walsallissa sijaitsevan moskeijan ulkopuolella. Räjähdyksessä ei loukkaantunut kukaan, ja paikalliset asukkaat kuvailivat kuulleensa ilotulituksilta kuulostavan äänen. Moskeijan lähiympäristöstä evakuoitiin 150 ihmistä. Toinen pommi räjähti viikkoa myöhemmin Wolverhamptonissa sijaitsevan moskeijan lähellä. Sen jälkeensä jättämiä pirstaleita liikenteenjakajassa ei kuitenkaan aluksi tunnistettu pommin aiheuttamaksi. Kolmas pommi räjähti Tiptonissa kaksi viikkoa toisen jälkeen, 12. kesäkuuta. Pommissa oli 600 grammaa 25-millimetrisiä ruuveja, jotka levisivät 70 metrin säteelle. Moskeijassa ei kuitenkaan ollut ihmisiä räjähdyksen aikaan, eikä kukaan loukkaantunut. Lapšyn oli ajastanut pommin räjähtämään kello 13, jolloin moskeijan internet-sivuston mukaan olisi alkanut rukoushetki; rukouksen alkua oli kuitenkin lykätty tunnilla.
Poliisi onnistui yksilöimään Lapšynin valvontakameratallenteista muttei onnistunut tunnistamaan tätä, vaikka tunnistamisessa pyydettiin apua yleisöltä. Lopulta hänet tunnistettiin Delcamilla, jossa hän oli tekemässä työharjoittelua, ja hänet pidätettiin.
Oikeudenkäynti

Lapšyniä syytettiin murhasta, räjähderikoksista ja terrorismirikoksista. Oikeudenkäynti pidettiin Old Baileyssä Lontoossa. Hän myönsi 21. lokakuuta 2013 kaikki syytteet. 25. lokakuuta hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen vapauteen 40 vuoteen. Syyttäjä Peter Wright oli vaatinut elinkautista vankeutta ilman ehdonalaisen vapauden mahdollisuutta.
Myöhemmät vaiheet

Vuoden 2019 Christchurchin moskeijaiskujen tekijä Brenton Tarrant oli kirjoittanut käyttämäänsä aseeseen Lapšynin etunimen ja isännimen ukrainaksi.
Vuonna 2020 Lapšyn yritti valmistaa räjähdysainetta sellissään Wakefieldin vankilassa. Hänet tuomittiin tästä kahden vuoden vankeusrangaistukseen, jonka hän kärsii samanaikaisesti elinkautisen vankeusrangaistuksensa kanssa.
Wolverhamptnonin keskusmoskeija, jonka lähellä kolmas pommi räjähti.
Pete Agnew

Pete Agnew
Peter (Pete) Agnew (s. 14. syyskuuta 1946 Dunfermline, Skotlanti) on skottilainen Nazareth-yhtyeen basisti ja perustajajäsen. Agnew'n poika Lee Agnew on Nazarethin nykyinen rumpali.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Haastattelu 2004 (Arkistoitu – Internet Archive)
Nazareth
| --- | --- |
Studioalbumit:   Nazareth  Exercises  Razamanaz  Loud ’N’ Proud  Rampant  Hair of the Dog  Close Enough for Rock ’N’ Roll  Play ’n’ the Game  Expect No Mercy  No Mean City  Malice in Wonderland  The Fool Circle  2XS  Sound Elixir  The Catch  Cinema  Snakes ’N’ Ladders  No Jive  Move Me  Boogaloo  The Newz  Big Dogz  Rock 'n' Roll Telephone  Tattooed on My Brain  Surviving the Law 
Livealbumit:   It's Naz  Live at the Beeb  Homecoming 
Kokoelmat:   Greatest Hits  Hot Tracks  The Ballad Album  The Ballad Album Vol II  From the Vaults  Greatest Hits Volume II  The Very Best of Nazareth  Maximum XS  The Anthology
New Brunswick (New Jersey)

| New Brunswick |
| --- | --- |
 Näkymää Raritanjoen varrella.
 New Brunswick Middlesexin piirikunnan kartalla.
 New Brunswick
 Koordinaatit: 40°29′12″N, 74°26′40″W 
Valtio:   Yhdysvallat
Osavaltio:  New Jersey
Piirikunta:  Middlesex
Väkiluku (2010):  55 181
 
 www.cityofnewbrunswick.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
New Brunswick on kaupunki Yhdysvalloissa New Jerseyn osavaltiossa Middlesexin piirikunnassa Raritanjoen varrella. Se tunnetaan esimerkiksi Rutgersin yliopiston kotikaupunkina. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 55 181.
Maantiede

New Brunswick sijaitsee New Jerseyn osavaltiossa Middlesexin piirikunnassa Raritanjoen varrella. Alue on rannikkotasankoa ja kaupunki on rakennettu jääkautisille moreenimuodostumille. Matkaa Newarkiin koillisessa on noin 33 kilometriä ja New Yorkin kaupunkiin noin 64 kilometriä.
Alueen säähän vaikuttaa läheinen Atlantin valtameri. Talvet ovat suhteellisen leutoja ja kesällä mereltä puhaltaa säätä viilentäviä tuulia.
Historia

Ennen eurooppalaisten siirtolaisten saapumista nykyisen New Brunswickin alueella liikkui delaware-intiaaneja. New Brunswickin paikkeilla oli tapana ylittää Raritanjoki intiaanien kulkiessa kesäisin Jersey Shoren alueelle kalastamaan ja keräämään simpukoita. Hollantilaiset perustivat siirtolaisasutusta paikalle mahdollisesti jo vuonna 1640. Myöhemmin saapuivat englantilaiset siirtolaiset ja paikka tunnettiin nimellä Pridmore’s Swamp. Vuonna 1681 Long Islandilta saapunut John Inian perusti Raritanjoen yli kulkeneen lautan ja paikka sai sittemmin nimet Inian’s Ferry, Onion’s Ferry tai vain The River. Nykyisen nimensä New Brunswick paikkakunta sai vuonna 1730 Englannin Brunswickien kuningassuvun mukaan.
Yhdysvaltain vapaussodan sytyttyä New Brunswickissa järjestettiin Yhdysvaltojen itsenäisyysjulistuksen kolmas lukeminen 6. heinäkuuta 1776. Fort Leen taistelun hävinneet amerikkalaiset olivat vetäytyneet New Brunswickin ja sittemmin George Washingtonin johtama armeija vetäytyi yli Raritanjoen ja kävi sittemmin Trentonin taistelun brittejä vastaan. Britit valtasivat New Brunswickin joulukuussa 1776. Washingtonin joukot pakottivat heidät vetäytymään keväällä 1777 ja mennessään britit polttivat aluetta. Vapaussodan taistelut New Brunswickissa olivat hävityksen jälkeen ohi. Rutgersin yliopisto eli silloinen Queens College oli perustettu vuonna 1766, mutta se jouduttiin siirtämään vapaussodan aikana. Sittemmin yliopisto oli jaoittain suljettuna opiskelijoiden pulan takia, mutta se avasi ovensa uudelleen nykyisellä nimellään vuonna 1825.
New Brunswickista kehittyi vähitellen Middlesexin piirikunnan keskus ja sen asukasluku oli vuonna 1830 noin 5 000. Se oli pysähdyspaikka matkalla New yorkista Philadelphiaan ja viljankuljetuksen keskus. Delaware & Raritan Canal-kanava yhdisti Raritanjoen Delawarejokeen vuonna 1834 ja Raritanjoesta tuli merkittävä kuljetusväylä hiilelle Pennsylvaniata. New Jersey Railroad valmistui vuonna 1839. Teollistuminen kasvatti kaupungin väkilukua: vuonna 1860 se oli 10 761. Paikallisia teollisuuden tuotteita olivat etenkin kumi ja tapetti, sekä sisällissodansytyttyä sotatarvikkeet. Robert W. ja James W. Johnson perustivat vuonna 1885 laastareita valmistavaan tehtaan, josta myöhemmin kehkeytyi Johnson & Johnson-yritys. Monet sen työntekijöistä palkattiin Unkarista ja kaupunkiin muodostui maan suurin unkarilainen yhteisö.
Vuonna 1920 koko Middlesexin piirikunnan väestö oli noni 160 000 ja heistä noin puolet asui New Brunswickissa. New Brunswickin ja Elizabethin välisestä rautatieosuudesta tuli maan liikennöidyin ja myös maantiet kasvoivat. Kaupungin kasvu on sittemmin kuitenkin tasoittunut. Monien muiden vanhojen kaupunkien tapaan esimerkiksi teollisuus on siirtynyt paljolti muualle. Kaupungin liikekeskustaa on kuitenkin uusittu etenkin toisen maailmansodan jälkeen.
Talous

New Brunswickin talouden tärkeimmät alat ovat terveydenhuolto ja koulutus, sekä ja tutkimus- ja kehitystyö. Suuria yksittäisiä työnantajia ovat Robert Wood Johnson University Hospital ja St. Peter’s University Hospital. Rutgersin yliopisto on merkittävä työnantaja koulutuksen saralla jua se ylläpitää myös useita tutkimuslaitoksia. Kaupungissa on Johnson & Johnsonin pääkonttori. Kaupungin teollisuuden tuotteisiin lukeutuvat esimerkiksi sairaalatarvikkeet, lääkkeet, ravinnelisät, muovit, lelut, pakkaukset ja autojen osat.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot New Brunswickissa aikavälillä 2014–2018 olivat 42 185 USD ja henkilöä kohden 15 347 USD. 34,2 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö

Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 55 181 ja vuoden 2019 arvion mukaan 55 676. Kaupungin asukkaista 64,2 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 24,7 %), 14,6 % afroamerikkalaisia, 50,1 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 10 % aasialaisia. 55 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 34 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla. Muuttajia kaupunkiin on tullut etenkin Meksikosta.
Koulutus

Rutgersin yliopisto on perustettu vuonna 1766. Siitä tehtiin osavaltionyliopisto vuonna 1945. Kaupungin toinen oppilaitos on Yhdysvaltojen vanhin teologian koulu New Brunswick Theological Seminary. Kaupungissa järjestettiin 6. marraskuuta 1869 Yhdysvaltojen ensimmäinen yliopistojen välinen yliopistojalkapallo-ottelu Rutgersin ja Princetonin yliopistojen joukkueiden välillä.
Kulttuuri

New Brunswick Cultural Center sijaitsee kaupungin kesksutassa ja sen tilihin lukeutuu esimerkiksi State Theater. Paikka on American Repertory Balletin kotilava ja sillä järjestetään myös New Jerseyn sinfoniaorkesterin esityksiä. George Street Playhouse esittää esinäytöksiä Broadwayn näytelmistä ja  Crossroads Thetre on afroamerikkalainen teatteriryhmä. Paikallisia museoita ovat esimerkiksi Buccleuch Mansion, Hungarian Heritage Museum, New Jersey Museum of Agriculture, Rutgers University Geology Museum ja Zimmerli Art Museum.