stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cristina Valenzuela
Ura

Valenzuela oli kiinnostunut ääninäyttelemisestä 16-vuotiaasta asti, ja pian hänen toiveensa toteutui, kun yhdysvaltalainen dubbausyhtiö Bang Zoom! Entertainment huomasi Valenzuelan kyvyn Anime Expossa vuonna 2004. Sittemmin yhtiö kutsui hänet äänityksiin animea, elokuvia ja mainoksia varten. Valenzuela on ääninäytellyt League of Legends -pelin Riven The Exile -hahmon äänen. Hän on ääninäyttelijänä myös Violetta-nimisessä telenovela-sarjassa Violettan roolissa.
Aiheesta muualla

Cristina Valenzuela CrystalAcidsissa (englanniksi)
Cristina Trivulzio di Belgiojoso

| Cristina Trivulzio di Belgiojoso |
| --- | --- |
 Cristina Trivulzio di Belgiojoso
Henkilötiedot
Syntynyt: 1808 Milano
Kuollut: 1871 (62–63 vuotta) Milano
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: italia, ranska
Aiheesta muualla
cristinabelgiojoso.it
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Cristina Trivulzio di Belgiojoso (1808 Milano − 1871 Milano) Belgiojoson ruhtinatar, Trivulzion markiisitar, oli italialainen isänmaanystävä ja kirjailija. Hän otti innokkaasti osaa Italian vapauttamispyrintöihin ja pakeni Romagnan kapinan (1830) kukistumisen jälkeen Ranskaan. Palattuaan Italiaan 1848 hän perusti omalla kustannuksellaan vapaajoukon, mutta joutui jälleen lähtemään ulkomaille, ja hänen omaisuutensa takavarikoitiin. Maanpaossa hän julkaisi tunnetut kirjeensä Souvenirs dans l'exil. Myöhemmin Milanoon siirryttyään hän vaikutti Italian yhdistämiseksi Savoijin johdolla.
Belgiojoson vei politiikkaan onneton avioliitto ruhtinas Emilio Barbiano Belgiojoson (k. 1858) kanssa yhdistettynä kiinnostukseen Italian vapauteen. Vuoden 1830 kapinan jälkeen hän lähti Pariisiin, jossa hänen salongistaan tuli suurkaupungin kirjallisen ja taidemaailman kuuluisuuksien kokoontumispaikka. 1840-luvulla hän perusti useita lehtiä, joihin hän kirjoitti itse, ja julkaisi anonyymisti esseen Essai sur la formation du dogme catholique (1846). Hän palasi 1848 Milanoon, joka oli noussut kapinaan itävaltalaisia vastaan, ja varusti omalla kustannuksellaan vapaaehtoisjoukon.
Joseph Radetzkyn voittojen jälkeen hän joutui jälleen lähtemään maanpakoon, ja hänen omaisuutensa takavarikoitiin. Kun Rooma oli antautunut ranskalaisille, Belgiojoso lähti Italiasta, teki pitkiä matkoja ja palasi 1856 Italian kautta Pariisiin, kun hän oli onnistunut samaan omaisuutensa takaisin ja maastakarkotus oli kumottu. Pariisissa hän julkaisi muutamia kirjallisia teoksia, muun muassa Emina. Récits turco-asiatiques (2 nidettä, 1856), L’Asie Mineure et Syrie (1858) ja Scènes de la vie turque (1858). Hän osallistui kuitenkin yhä ahkerasti politiikkaan, ja häntä jopa epäiltiin osallisuudesta Felice Orsinin 1858 tekemään Napoleon III:n murhayritykseen. 1859 hän matkasi halki Italian edistääkseen Camillo Cavourin suunnitelmia ja perusti samoihin aikoihin lehden Italia, joka alkoi ensin ilmestyä Milanossa, sitten Torinossa. Vuoden 1860 jälkeen hän ei enää osallistunut julkiseen elämään.
Julkaisut

Souvenirs dans l'exil
Histoire de la maison de Savoie, Paris 1860 (Åbo Akademin kirjastossa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cristina Trivulzio di Belgiojoso Wikimedia Commonsissa
Club Cinq-Septin tulipalo

| Club Cinq-Septin tulipalo |
| --- | --- |
 Palon uhrien muistomerkki.
Päivämäärä:  1. marraskuuta 1970
Kellonaika:  1.45
Tapahtumapaikka:  Club Cinq-Sept, Saint-Laurent-du-Pont, Isère, Ranska
Syy:  väärin asennettu lämmitysjärjestelmä, syttyvät materiaalit
Kuolleita:  142
Loukkaantuneita:  6
Club Cinq-Septin tulipalo oli Saint-Laurent-du-Pontissa Isèren departementissä Ranskassa sijainneessa Club Cinq-Sept -yökerhossa 1. marraskuuta 1970 syttynyt tulipalo. Palossa kuoli 146 ihmistä, ja kuolleista suurin osa oli 17–27-vuotiaita ja kotoisin samasta kylästä. Yökerhossa palon syttymishetkellä olleista vain noin 60 selvisi hengissä. Poistumista vaikeutti se, että hätäuloskäyntejä oli lukittu ja laudoitettu umpeen luvattoman sisäänpääsyn estämiseksi. Pääsisäänkäynnillä taas oli metallinen kääntöportti, jota vasten rakennuksesta ulos pyrkineet ihmiset pakkautuivat.
Palon syttymissyyksi todettiin virheellisesti asennettu lämmitysjärjestelmä. Polyuretaanikoristeet levittivät paloa ja synnyttivät palaessaan myrkyllisiä kaasuja. Tutkinnassa selvisi, että seitsemän kuukautta aiemmin avatulle yökerholle ei ollut tehty palotarkastusta. Paloa seuranneessa oikeudenkäynnissä Saint-Laurent-du-Pontin pormestari ja kerhon ainoa palosta selvinnyt johtaja saivat rikkomuksistaan ehdottomat vankeustuomiot. Lämmitysjärjestelmän asentajille ja polyuretaaniesineet yökerhoon myyneelle kauppiaalle annettiin ehdollista vankeutta.
Tausta

Club Cinq-Sept sijaitsi osin puurakenteisessa talossa maaseudulla Saint-Laurent-du-Pontin kunnan alueella, N520-tien varrella Voironin ja Chambéryn välillä. Keväällä 1970 avattu yökerho oli muodikas ja suosittu erityisesti nuorison keskuudessa. Sen luolamainen sisustus oli tehty polystyreenistä, ja myös sisäkatto oli herkästi syttyvää materiaalia.
Cinq-Septissä soitettiin lauantai-iltaisin muun muassa Bee Geesin ja Beatlesin musiikkia, ja nuoria tuli paikalle kaukaakin. Väkeä tuotiin busseilla useista kaupungeista Iséren ja Savoien alueelta. Paloaikaan paikalla oli kuitenkin vähemmän ihmisiä kuin aiempina viikkoina, vaikka esiintymässä oli suosittu yhtye Storm. Osa kanta-asiakkaista oli hääjuhlassa lähialueella, ja monet olivat jo ehtineet lähteä kotiin ennen palon syttymistä.
Tapahtumat

Palo syttyi aamuyöllä kello 1.45 ja levisi nopeasti. Yökerhon hätäuloskäyntien metalliovia oli lukittu ja laudoitettu umpeen luvattoman sisäänpääsyn estämiseksi, joten niiden kautta ei päässyt poistumaan. Monet pyrkivätkin ulos samaa tietä, jota olivat tulleet sisään. Cinq-Septin pääovella oli kuitenkin metallinen kääntöportti, joka jäi pian jumiin pakokauhuisten ihmisten työntyessä sitä vasten. Lopulta yksi ovista saatiin murrettua auki ja osa pääsi ulos, mutta samalla palo sai lisää happea ja leimahti, jolloin kaikki tanssisalissa ja sen yhteydessä olleessa ravintolassa ja baarissa syttyi palamaan.
Palomiesten saavuttua paikalle palo oli jo käytännössä ohi. Yökerhon katon läpi tuli vain muutamia pieniä liekkejä, ja paikalla oli hiljaista, mutta kun palomiehet avasivat hätäuloskäynnin, vastassa oli kasoittain ruumiita, jopa viisi päällekkäin. Kääntöportin luona ruumiita oli yli sata. Rakennuksesta löytyi kaikkiaan 140 asiakkaan ja kahden yökerhon johtajan ruumiit. Lisäksi kuusi loukkaantui, ja heistä neljä kuoli myöhemmin sairaalassa, joten palon lopulliseksi uhriluvuksi tuli 146. Uhreista kolme oli aikuisia ja muutama 21–25-vuotiaita, mutta suurin osa palossa kuolleista oli alle 21-vuotiaita. Joukossa olivat myös kaikki viisi Storm-yhtyeen jäsentä. Yökerhosta pakoon pääsi vain noin 60 ihmistä.
Palomiehet raivasivat poliisin johdolla palon jälkeisenä päivänä ruumiit pois palaneesta yökerhosta. Ruumiiden tunnistamiseen saatiin apua ulkomaisista lääkäreistä, ja ruumisarkkuja tuotiin paikalle kaikkialta Ranskasta. Muutama paikallinen uhri sekä tunnistamatta jääneet ruumiit haudattiin läheiselle hautausmaalle. Hallituksen jäseniä tuli vierailemaan onnettomuuspaikalle, ja Saint-Laurent-du-Pontin kirkossa järjestettiin usean uskontokunnan yhteinen muistotilaisuus.
Palo oli yksi Ranskan pahimmista onnettomuuksista toisen maailmansodan päättymisen jälkeen, ja tapahtumat järkyttivät kansaa. Lehdistön kiinnostus tapahtumia kohtaan loppui kuitenkin lyhyeen, sillä presidentti Charles de Gaulle kuoli noin viikko palon jälkeen. Satiirinen viikkolehti Hara-Kiri kirjoitti viikon tapahtumista otsikolla ”Traagiset tanssiaiset Colombeyssä: yksi kuollut”. Tämä sai viranomaiset kieltämään lehden, mutta se jatkoi jo seuraavalla viikolla toimintaansa nimellä Charlie Hebdo.
Tutkinta ja seuraukset

Tutkinta alkoi palon jälkeisenä päivänä ja valmistui seuraavana vuonna. Tutkinnassa selvisi pian, että palon oli sytyttänyt väärin asennettu lämmitysjärjestelmä. Lämmitin oli sytyttänyt vanerilevyt, joita oli käytetty osana lämpöä johtavaa järjestelmää. Suureen uhrilukuun vaikutti osaltaan sisustuksessa laajalti käytetty polyuretaani, joka nopeutti palon leviämistä ja vapautti palaessaan myrkyllisiä kaasuja, jotka tukehduttivat uhrit nopeasti. Sulava muovi sai ruumiita hiiltymään.
Tutkinnassa huomattiin myös, ettei seitsemän kuukautta aiemmin avattuun yökerhoon ollut tehty palotarkastusta. Pian palon jälkeen Saint-Laurent-du-Pontin pormestari ja Isèren departementin pääsihteeri pidätettiin virastaan. Heitä syytettiin laiminlyönneistä Cinq-Septin rakennuslupien myöntämisessä sekä siitä, että he olivat sallineet yökerhon toimia ennen kaikkien tarpeellisten lupien myöntämistä.
Palon tutkinnan jälkeinen oikeudenkäynti alkoi vuonna 1972. Syytettyinä olivat Saint-Laurent-du-Pontin pormestari, palosta selvinnyt yökerhon johtaja, lämmitysjärjestelmän asentajat ja polyuretaanin yökerhoon myynyt kauppias. Pormestari sai laiminlyönneistään kymmenen kuukauden vankeustuomion. Johtaja tunnusti yökerhon luvattoman avaamisen ja hätäuloskäyntien lukitsemisen ja sai 18 kuukautta vankeutta, josta 12 ehdollista. Lämmitysjärjestelmän epäpäteviksi tunnetut asentajat, isä ja poika, saivat 15 ja 13 kuukauden ehdolliset tuomiot. Oikeus totesi, että polyuretaanin myyjä ei ollut tehnyt tuotteen paloriskejä selväksi asiakkailleen. Hänelle annettiin neljä kuukautta ehdollista vankeutta.
Lain mukainen enimmäistuomio tapauksessa oli kaksi vuotta vankeutta ja 20 000 frangin (noin 3 000 euroa) sakot. Niinpä tuomiot olivat lähinnä symbolisia, mikä aiheutti suuttumusta uhrien omaisten keskuudessa. Tuomarit myönsivät omaisille 5,67 miljoonaa frangia, 38 835 frangia (noin 6 000 euroa) uhria kohti. Suurimman osan summasta maksoi vakuutusyhtiö.
Onnettomuuden jälkeen viranomaiset sulkivat muutaman yökerhon ja laativat uusia sääntöjä julkisille tiloille. Paloturvallisuussäädöksiin ei kuitenkaan tehty suuria muutoksia ennen Pariisissa helmikuussa 1973 tapahtunutta koulupaloa, jossa menehtyi 20 ihmistä. Muovin käyttöä sääntelevä uusi lainsäädäntö tuli käyttöön vuonna 1977.
Muistaminen

Onnettomuuspaikalle pystytettiin vuonna 1976 muistomerkki. Sen lisäksi paikalle on jätetty pääsisäänkäynnin edessä ollut kääntöportti muistuttamaan siitä, kuinka ahneus voi vaatia ihmishenkiä. Palon uhrien vanhempien yhdistys järjestää vuosittain pyhäinpäivänä messut Chambéryssä ja Grenoblessa ja vie kukkaseppeleet Saint-Laurent-du-Pontin hautausmaalle ja onnettomuuspaikalle.
Cinq-Septin pohjapiirros. Pääsisäänkäynti tanssisaliin alhaalla keskellä, ravintola oikealla, hätäuloskäynnit vasemmalla.
Cristián Zapata

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Cristián Eduardo Zapata Valencia
Syntymäaika: 30. syyskuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka:  Padilla, Kolumbia
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 187 cm
Paino: 82 kg
Seura
Seura:  Genoa
Pelinumero: 2
Junioriseurat
0000–2003:  Deportivo Cali
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2004–2005 |  Deportivo Cali | 25 | (0) |
| 2005–2011 |  Udinese | 168 | (5) |
| 2011–2013 |  Villarreal | 28 | (0) |
| 2012–2013 | →  AC Milan | 23 | (0) |
| 2013–2019 |  AC Milan | 88 | (3) |
| 2019– |  Genoa | 12 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 344 | (9) |
Maajoukkue
|  |  Kolumbia U17 | 2 | (0) |
| 2005 |  Kolumbia U20 | 4 | (0) |
| 2007– |  Kolumbia | 58 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 25. kesäkuuta 2020.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 25. kesäkuuta 2020.
Cristián Eduardo Zapata Valencia (s. 30. syyskuuta 1986 Padilla, Kolumbia) on kolumbialainen jalkapalloilija. Hän edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Genoaa. Zapatan luontainen pelipaikka on keskuspuolustaja, mutta hän kykenee pelaamaan myös laitapuolustajana.
Seurajoukkueura

Zapata siirtyi 31. elokuuta 2005 kotimaastaan Deportivo Caliista italialaiseen Udineseen. Samassa kaupassa Italiaan matkasi myös hänen joukkuetoverinsa Abel Aguilar.
Lokakuussa 2007 hän teki joukkueen kanssa viisivuotisen jatkosopimuksen, joka ulottuu kesään 2012 asti. Kesäkuussa 2008 hän loukkaantui ja joutui olemaan sivussa pelikentiltä kuusi kuukautta.
Kaudella 2009–2010 hän pelasi yhteensä 29 sarjaottelua, joista suurimman osan keskuspuolustuksessa yhdessä Andrea Codan kanssa.
Aiheesta muualla

Cristián Zapatan tilastot FIFAn sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kolumbian joukkue – Copa América 2011
1 N. Ramos |
2 Zapata |
3 Yepes |
4 Bolívar |
5 Anchico |
6 Sánchez |
7 Armero |
8 Aguilar |
9 Falcao |
10 Cuadrado |
11 Rodallega |
12 N. Martínez |
13 Guarín |
14 Perea |
15 Valencia |
16 Soto |
17 Moreno |
18 Zúñiga |
19 Gutiérrez |
20 A. Ramos |
21 J. Martínez |
22 Mosquera |
23 Castillo |
Valmentaja Gómez
Kolumbian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2014
1 Ospina |
2 Zapata |
3 Yepes |
4 Arias |
5 Carbonero |
6 Sánchez |
7 Armero |
8 Aguilar |
9 Gutiérrez |
10 James |
11 Cuadrado |
12 Vargas |
13 Guarín |
14 Ibarbo |
15 Mejía |
16 Balanta |
17 Bacca |
18 Zúñiga |
19 Ramos |
20 Quintero |
21 Martínez |
22 Mondragón |
23 Valdés |
Valmentaja Pekerman
Kolumbian joukkue – Copa América 2015
1 Ospina |
2 Zapata |
3 Franco |
4 Arias |
5 Andrade |
6 Sánchez |
7 Armero |
8 Cardona |
9 Falcao |
10 James |
11 Cuadrado |
12 Vargas |
13 Valdés |
14 Ibarbo |
15 Mejía |
16 Valencia |
17 Bacca |
18 Zúñiga |
19 Gutiérrez |
20 Muriel |
21 Martínez |
22 Bonilla |
23 Murillo |
Valmentaja Pekerman
Elizabeth Short

| Elizabeth Short |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1924 Medford, Massachusetts
Kuollut: 15. tammikuuta 1947 (22 vuotta) Hollywood, Los Angeles, California
Vanhemmat:  Phoebe Short Cleo Short
Muut tiedot
Lempinimet:  Black Dahlia
Elizabeth Shortin pidätyskuva vuodelta 1943; hän oli jäänyt kiinni alaikäisenä juomisesta.
Elizabeth Shortin hauta
Elizabeth Short (29. heinäkuuta 1924 – 15. tammikuuta 1947), jota kuolemansa jälkeen kutsuttiin myös Mustaksi Dahliaksi, oli Los Angelesissa surmattu nainen, jonka murhaa ei ole pystytty selvittämään. Tapaus nostatti aikoinaan suuren mediakohun raakuutensa vuoksi.
Shortin ruumis, joka löydettiin murhan jälkeisenä päivänä, oli katkaistu kahtia ja valutettu kuivaksi verestä. Lisäksi hänen suunsa oli viillelty poskiin asti niin, että kasvot näyttivät irvistävän kammottavalla tavalla.
Lehdistö nimesi tapauksen Mustaksi Dahliaksi Shortin tummien hiusten ja vaatteiden takia. Murhan tutkimukset olivat siihenastisen historian suurimmat. Vaikka tapaus on yksi tunnetuimpia rikoksia, surmaajaa ei koskaan ole löydetty.
James Ellroy kirjoitti aiheen pohjalta romaanin Musta Dahlia, johon perustuva Brian De Palman ohjaama samanniminen elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2006.
Aiheesta muualla

The Crime library: The Black Dahlia Story (englanniksi)
Elizabeth Short Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ellinikó

Ellinikó (kreik. Ελληνικό; kath.kreik. Ελληνικόν, Ellinikón; transl. myös Hellinikon, Hellenikon) voi viiitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Ellinikó, kaupunki Ellinikó-Argyroúpolin kunnassa Etelä-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella
Ellinikón kansainvälinen lentoasema, entinen Ateenan lentoasema
Ellinikón metroasema, Ateenan metron asema
Ellinikó, kylä Árgos-Mykínesin kunnassa Argoliin alueyksikössä Peloponnesoksen alueella
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Elliniko”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
El Khabar

El Khabar on Algeriassa päivittäin ilmestyvä arabiankielinen sanomalehti. Sen julkaisu aloitettiin marraskuussa 1990. Lehden nykyinen levikki on lähes 400 000.
Aiheesta muualla

El Khabar (Arkistoitu – Internet Archive) (arabiaksi), (englanniksi), (ranskaksi)
Elling

| Elling |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Petter Næss
Käsikirjoittaja:  Axel Hellstenius
Perustuu:  Ingvar Ambjørnsenin novelliin
Tuottaja:  Dag Alveberg
Säveltäjä:  Lars Lillo-Stenberg
Kuvaaja:  Svein Krøvel
Leikkaaja:  Inge-Lise Langfeldt
Tuotantosuunnittelija:  Harald Egede-Nissen
Pääosat:   Per Christian Ellefsen  Sven Nordin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Norja
Tuotantoyhtiö:  Maipo Film
Levittäjä:  Italian International Film
Ensi-ilta:  2001
Kesto:  89 min
Alkuperäiskieli:  norja
Seuraaja:  Äidin Elling
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elling on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut norjalainen, Petter Næssin ohjaama elokuva. Se kertoo äitinsä luona aikuiseksi asuneesta neuroottisesta runoilijasta Ellingistä ja seksihullusta mutta vähä-älyisestä Kjell Bjarnesta, jotka viranomaiset osoittavat asumaan samaan tukiasuntoon Oslossa. Elokuva oli ehdolla parhaan ulkomaisen elokuvan Oscar-palkintoon. Se sai jatko-osan Äidin Elling vuonna 2003.
Embraer TPNG

Embraer TPNG (Embraer Turboprop, Next Generation) on brasilialaisen Embraerin kehitteillä oleva potkuriturbiinikäyttöinen liikennelentokonemallisto. Koneen tekniset ratkaisut perustuvat pitkälti yhtiön Embraer E2-sarjan koneisiin. Uusiutuvaa lentopolttoainetta käyttämään kykenevät moottorit tulevat koneen takaosaan, mikä pienentää sisämelutasoa. Malleja on suunnitteilla kaksi: 50-paikkainen TP50 ja 90-paikkainen TP90. Koneen käyttökustannukset on arvioitu 15 % pienemmiksi kuin kilpailevissa koneissa, ja istuinpaikkatiheys 25 % suuremmaksi. Tavoite on saada matkalentonopeus 20 % kilpailijoita suuremmaksi, mikä lähentelisi suihkukonenopeuksia. Kone on tarkoitus saada kaupalliseen käyttöön 2030-luvulla, ja sen ensiesittely tapahtuu kesällä 2023.
Chris Wolstenholme

| Chris Wolstenholme |
| --- | --- |
 Chris vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1978 (ikä 45) Rotherham, Yorkshire, Englanti
Ammatti:  Muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  Vaihtoehtorock
Soittimet:  Bassokitara
Yhtyeet:  Muse
Levy-yhtiöt:  Warner Brothers Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Christopher "Chris" Tony Wolstenholme (s. 2. joulukuuta 1978 Rotherham, Yorkshire, Englanti) on brittiläisen Muse-yhtyeen basisti ja taustalaulaja.
Varhaisvuodet

Chris Wolstenholme asui lapsuutensa Rotherhamissa, ennen kuin muutti Teignmouthiin, Devoniin vuonna 1989. Siellä asuessaan hän soitti rumpuja erinäisissä kokoonpanoissa. Siellä hän tapasi myös ensimmäistä kertaa tulevat bändikaverinsa Matthew Bellamyn ja Dominic Howardin.
Kahden vuoden epäonnistuneiden basistietsintöjen jälkeen Matthewn ja Dominicin yhtyeellä ei ollut basistia, joten Wolstenholme luopui rummuista ja alkoi soittaa bassoa
ensimmäisen kerran elämässään. Yhtye tunnettiin aluksi mm. nimellä The Rocket Baby Dolls. Sittemmin yhtye vaihtoi nimeään useaan otteeseen, kunnes päätyi nimeen Muse.
Diskografia

Showbiz (1999)
Origin of Symmetry (2001)
Absolution (2004)
Black Holes and Revelations (2006)
The Resistance (2009)
The 2nd Law (2012)
Muuta tietoa

Chris Wolstenholme on suuri jalkapallofani. Hänen suosikkijoukkueensa on Rotherham United FC.
Hänellä on vaimonsa Kellyn kanssa kuusi lasta (s. 1999, 2001, 2003, 2008, 2010 ja 2012).
Vaikka Wolstenholme tunnetaankin basistina, on hän soittanut myös kitaraa ja koskettimia joissain Muse-kappaleissa, mutta pääasiassa vain live-esiintymisissä.
Wolstenholme ei soita lähes koskaan plektralla, vaan suosii sormityyliä (pizzicato).
Aiheesta muualla

Christopher Wolstenholme – MuseWiki: Supermassive wiki for the band Muse www.musewiki.org. Viitattu 17.7.2020.
Muse
| --- | --- |
Studioalbumit:   Showbiz  Origin of Symmetry  Absolution  Black Holes and Revelations  The Resistance  The 2nd Law  Drones  Simulation Theory  Will of the People 
Kokoelmat ja konserttitallenteet:   Hullabaloo Soundtrack  Absolution Tour  HAARP  Live at Rome Olympic Stadium 
Demot ja EP:t:   This Is A Muse Demo  Muse  Muscle Museum  Random 1-8  Dead Star/In Your World  Summer Stadiums 2010  Live at Köln Gloria Theatre
Durga Puja

Durgaa esittävä muotokuva
Durga Puja on hindujumalatar Durgan palvontajuhla. Juhla kestää useita päiviä, ja sen päätteeksi savesta valmistetut ja ylellisesti koristellut jumalattaren kuvat upotetaan jokiin, jotta jumalatar voi palata takaisin perheensä luokse Himalajalle.
Durga Pujaa vietetään laajalti Länsi-Bengalin, Assamin, Jharkhandin, Orissan ja Tripuran osavaltioissa. Juhla on vuoden suurin juhla Länsi-Bengalin ja Tripuran osavaltioissa, joissa asuu valtaosa bengalilaisista hinduista. Durga Pujan merkitys kasvoi Bengalissa brittiläisen Intian aikana. Durgasta tuli Intian itsenäisyysliikkeen ikoni.
Aiheesta muualla

All information about Durga Puja
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Durga Puja Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Ellinikó (Attika)

| Ellinikó Ελληνικό |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Ellinikó
 Koordinaatit: 37°53′20″N, 23°44′35″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Attika
Alue:  Attika
Alueyksikkö:  Etelä-Ateena
Kunta:  Ellinikó-Argyroúpoli
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  480502
Väkiluku (2011):  17 259
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  167 xx
Suuntanumero(t):  210
Rekisterikilpi:  Z
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ellinikó (kreik. Ελληνικό; kath.kreik. Ελληνικόν, Ellinikón; myös Hellinikon, Hellenikon) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ellinikó-Argyroúpolin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Ελληνικού, Dimotikí Enótita Ellinikoú) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Etelä-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnallisyksikön väkiluku on 17 259 (vuonna 2011).
Ellinikó ja Ellinikón lentoasema ilmasta vuonna 1998.
Ellinikó, suomeksi ”Kreikkalainen”, sijaitsee Saroninlahden rannalla noin 10 kilometriä Ateenan keskustasta etelään ja se on käytännössä Ateenan esikaupunkialuetta. Ellinikó oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ellinikó-Argyroúpolin kunnaksi yhdessä Argyroúpolin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Ellinikóssa sijaitsi Ateenan entinen lentokenttä Ellinikón kansainvälinen lentoasema, joka suljettiin vuonna 2001, kun uusi Ateenan kansainvälinen lentoasema valmistui. Kentän alueella sijaitsee nykyisin muun muassa Ateenan vuoden 2004 olympialaisia varten rakennettu Ellinikón olympiakeskus (Elliniko Olympic Complex tai Helliniko Olympic Complex).
Ellinikóssa sijaitsee Ellinikón metroasema.
Eetu Anttilainen

Eetu Anttilainen  (10. tammikuuta 1893 Nurmes – 9. toukokuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Anttilaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Anttilainen ja Riitta Okkonen ja puoliso vuodesta 1918 Hertta Irene Mustonen. Anttilainen tuli ylioppilaaksi Nurmeksen yhteiskoulusta 1913 ja valmistui metsänhoitajaksi 1916. Hän oli Metsähallituksen palveluksessa Suojärven lahjoitusmailla ja Lestin hoitoalueella 1916–1917 ja apulainen yhtiöiden maanomistusta koskevassa tutkimustyössä 1917–1918, G. A. Serlachius Ab:n metsänhoitaja 1918–1925 ja metsäpäällikkö 1925–1933 ja Suomen Puunvienti Oy:n puutavaranhankinta- ja metsäpuolen johtaja vuodesta 1934 sekä johtokunnan puheenjohtaja 1941–1951. Anttilaisella oli myös useita metsäalan ja muita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Metsämiesten Säätiön ensimmäisenä puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1948 aina kuolemaansa asti. Presidentti Risto Ryti myönsi Anttilaiselle metsäneuvoksen arvonimen jatkosodan aikana keväällä 1942.
Aiheesta muualla

Tuomas Möttönen: Eetu Anttilainen Biografiasampo.