stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ikaría (alueyksikkö)

| Ikarían alueyksikkö Περιφερειακή ενότητα Ικαρίας> Alueyksikkö |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alue:  Pohjois-Egean saaret
Kuntia:  2
Perustettu:  1.1.2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ágios Kírykos
Pinta-ala:  300,6 km²
Väkiluku (2011):  9 882
 – väestötiheys:  32,87 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL412 (osa)
Ikarían alueyksikkö (kreik. Περιφερειακή ενότητα Ικαρίας, Perifereiakí enótita Ikarías) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Pohjois-Egean saarten alueella ja sen hallinnollinen keskus on Ágios Kírykos. Alueyksikön pinta-ala on 300,6 neliökilometriä ja asukasluku 9 882 (vuonna 2011).
Alueyksikkö käsittää Ikarían saaren sekä Foúrnoi-saaret. Se perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä. Tuolloin aiempi Sámoksen prefektuuri (Νομός Σάμου, Nomós Sámou) lakkautettiin ja jaettiin kahteen alueyksikköön, Sámoksen alueyksikköön ja Ikarían alueyksikköön.
Kunnat

Alueyksikkö jakaantuu kahteen kuntaan seuraavasti:
Ilona Murai Kerman

Ilona Murai Kerman (alun perin Ellen Josephine Muray; 1923/4 Passaic, New Jersey – 8. huhtikuuta 2020 New Hyde Park, New York) oli yhdysvaltalainen balettiseurueissa, Broadwayllä ja televisiossa työskennellyt tanssija.
Murai Kerman otti nimen Ilona Murai käyttöön aloittaessaan uransa solistina New Yorkin Metropolitan-oopperan baletissa. 15-vuotiaana hänestä tuli nuorin seurueeseen hyväksytty jäsen. Kahdeksan Metropolitan-oopperan baletissa viettämänsä vuoden jälkeen hän tanssi Ballets russesissa. Murai esiintyi muun muassa Herbert Rossin ja Donald Saddlerin baleteissa. Broadwayllä hän tanssi muun muassa Helen Tamiriksen, Agnes de Millen, Donald Saddlerin ja Joe Laytonin koreografioihin. Vuonna 1970 Murai muutti perheineen Long Islandin Melvilleen. Tämän jälkeen hän työskenteli koreografina ja tanssiopettajana.
Murai Kerman oli naimisissa näyttelijä-näytelmäkirjailija Sheppard Kermanin kanssa. Hänen tyttärestään Christina Kermanista tuli valokuvaaja ja graafinen suunnittelija. Murai Kerman kuoli 96-vuotiaana sairastettuaan dementiaa ja koronavirusinfektiota.
Ilkka Salmi

| Ilkka Salmi |
| --- | --- |
 Ilkka Salmi heinäkuussa 2013.
Sisäministeriön kansliapäällikkö
 2018–2019  
Suojelupoliisin päällikkö
 2007–2011  
Edeltäjä:  Seppo Nevala
Seuraaja:  Antti Pelttari
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ilkka Tapani Salmi
Syntynyt: 20. joulukuuta 1968 (ikä 55) Turku, Suomi
Ammatti:  virkamies, juristi
Tiedot
Puolue:  Kansallinen kokoomus
Ilkka Tapani Salmi (s. 20. joulukuuta 1968 Turku) on suomalainen juristi ja virkamies, joka toimii Euroopan unionin terrorismintorjunnan koordinaattorina. Aikaisemmin hän on ollut sisäministeriön kansliapäällikkönä 2018–2019, Suojelupoliisin päällikkönä vuosina 2007–2011 sekä erilaisissa turvallisuuteen liittyvissä virkatehtävissä Euroopan unionissa vuosina 2011–2018. Hän palasi lokakuussa 2019 Euroopan komissioon johtajaksi, jonka vastuulla on varautuminen suuronnettomuuksiin ja niiden ehkäisy.
Elämä ja ura

Salmi on valmistunut Turun yliopistosta oikeustieteen kandidaatiksi 1992; oppiarvon LL.M. hän on saanut Vrije Universiteit Brusselista 1993 ja varatuomarin arvon 1998.
Salmi on toiminut muun muassa sisäasiainministeri Ville Itälän erityisavustajana ja eri tehtävissä eduskunnassa, Euroopan parlamentissa sekä yksityisissä lakiasiantoimistoissa.
Salmi siirtyi Suojelupoliisiin vuonna 2002. Salmi työskenteli viisi vuotta Suojelupoliisissa, viimeksi esikuntayksikön päällikön tehtävissä, ennen siirtymistään sisäministeri Anne Holmlundin erityisavustajaksi. Salmi valittiin 1. marraskuuta 2007 21 hakijan joukosta uudeksi Suojelupoliisin päälliköksi. Lopullisen valinnan teki valtioneuvosto sisäministeri Holmlundin esityksestä.
Keväällä 2011 Salmi siirtyi Euroopan unionin (EU) uuden SitCen-tilannekeskuksen johtajaksi Brysseliin. Määräaikainen tehtävä kesti neljä vuotta. Ollessaan virkavapaalla Suojelupoliisin päällikön tehtävistä Salmi johti kyseistä EU:n tiedusteluvirastoa, jonka nimi vuonna 2012 muutettiin EU INTCENiksi (European Union Intelligence and Situation Centre). Keskuksen tehtäviin kuuluu analysoida EU:n jäsenmaiden tiedustelupalveluiden tuottamaa vakoiluaineistoa sekä muun muassa terrorismin, verkkoturvallisuuden ja konfliktialueiden tarkkailu.  Salmen työ INTCENissä loppui vuoden 2015 lopussa. Hänen tilallaan Supon määräaikaisena johtajana toimi Antti Pelttari.
Alkuperäisten tietojen vastaisesti Salmi ei palannutkaan Supon johtoon, sillä hänet nimitettiin Euroopan komission henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosaston alaisen turvallisuusyksikön turvallisuusjohtajan virkaan. Hän aloitti tehtävässä vuoden 2016 alusta.
Salmi nimitettiin maaliskuussa 2018 sisäministeriön kansliapäälliköksi viiden vuoden määräajaksi 1. heinäkuuta 2018 – 30. kesäkuuta 2023. Salmi ehti toimia sisäministeriön kansliapäällikön tehtävässä tuskin kahta vuotta, sillä lokakuussa 2019 hänet nimitettiin Euroopan komissioon johtajaksi, jonka vastuulla on varautuminen suuronnettomuuksiin ja niiden ehkäisy. Toimipaikka on EU:n pelastuspalveluiden ja humanitaarisen avun operaatioiden pääosasto.
Salmi aloitti Euroopan unionin terrorismintorjunnan koordinaattorina 1. lokakuuta 2021.
Yksityiselämä

Salmi on naimisissa ja hänellä on kolme poikaa.
Invisible Demons – Tuhon merkit

| Invisible Demons – Tuhon merkit> Invisible Demons |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Rahul Jain
Käsikirjoittaja:  Yaël Bitton Rahul Jain Iikka Vehkalahti
Tuottaja:  Heino Deckert Iikka Vehkalahti
Säveltäjä:  Kimmo Pohjonen
Kuvaaja:  Tuomo Hutri Saumyananda Sahi Rodrigo Trejo Villanueva
Leikkaaja:  Yaël Bitton
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Ma.Ja.De Filmproduktion Participant Toinen Katse
Ensi-ilta:  19. syyskuuta 2021 (R&A) 26. marraskuuta 2021
Kesto:  70 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, hindi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Invisible Demons – Tuhon merkit on Rahul Jainin ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2021.
Elokuva käsittelee ympäristön tilaa ja ilmastonmuutoksen seurauksia Intian pääkaupungissa New Delhissä.
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Helsingin Sanomat Pekka Torvinen: 

Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl:
Ilona Novák

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Rintakuva Novákista |  Rintakuva Novákista |  Rintakuva Novákista |  |
Maa:   Unkari
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | 4 × 100 metrin vapaauintiviesti |  |
Ilona Novák-Popper (16. toukokuuta 1925 Budapest – 14. maaliskuuta 2019 Budapest) oli unkarilainen uimari ja olympiavoittaja. Novák voitti Helsingin kesäolympialaisissa 1952 kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestistä, yhdessä Judit Temesin, Katalin Szőken ja siskonsa Éva Novákin kanssa. Heidän voittoaikansa 4.24,4 oli uusi maailmanennätys.
Novák edusti uintiurallaan seuratasolla Magyar Úszó Egyesületia ja Budapesti Kinizsiä. Hänet valittiin vuonna 1973 International Swimming Hall of Fameen yhdessä siskonsa kanssa.
Ilona Richter

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Luzern 1974 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Nottingham 1975 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1977 | nelonen |  |
|  Hopeaa | Bled 1979 | kahdeksikko |  |
Ilona Richter (myöh. Dörfel, s. 11. maaliskuuta 1953 Neukirchen, Erzgebirgskreis) on saksalainen, Itä-Saksaa edustanut soutaja.  Hän voitti olympiakultaa kahdeksikossa Montrealissa 1976 ja Moskovassa 1980. Hän voitti maailmanmestaruuden kahdeksikossa Luzernissa 1974 ja Nottinghamissa 1975 sekä perämiehellisessä nelosessa Amsterdamissa 1977. Bledin MM-kilpailuissa 1979 hän saavutti kahdeksikossa hopeaa saksalaisten hävittyä Neuvostoliitolle yli sekunnin erolla.
Imanol Rojo

Imanol Rojo vuonna 2018.
Imanol Rojo (s. 30. marraskuuta 1990) on espanjalainen maastohiihtäjä.
Rojo osallistui Sotšin olympialaisissa 2014 neljälle matkalle ollen parhaimmillaan 33. 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Hän oli kisan kärkijoukossa vielä noin 15 kilometriä ennen maalia. Hän sijoittui 33:nneksi myös 2018 Pyeongchangin olympialaisten perinteisen hiihtotavan 50 kilometrillä.
Rojo on osallistunut MM-kilpailuihin Val di Fiemmestä 2013 lähtien. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 18:nneksi 50 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa ja 19:nneksi yhdistelmäkilpailussa Oberstdorfissa 2021.
Rojo saavutti ensimmäisen maailmancupin pistesijansa oltuaan 30:s Lillehammerin yhdistelmäkilpailussa joulukuussa 2019. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 18:nneksi Tour de Skin päätösetapilla Val di Fiemmessä tammikuussa 2021.
Imanol Erviti

| Imanol Erviti |
| --- | --- |
 Imanol Erviti Dunkerquen neljän päivän ajossa 2008
Henkilötiedot
Koko nimi:  Imanol Erviti Ollo
Syntynyt: 15. marraskuuta 1983 (ikä 40)
Kansalaisuus:   Espanja
Pyöräilijä
Pituus:  193 cm
Paino:  70 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
2005–2023:  Caisse d'Epargne / Team Movistar
Suurimmat voitot
 Espanjan ympäriajo, 2 etappia 
 Tiedot päivitetty: 5. tammikuuta 2024 
Imanol Erviti Ollo (s. 15. marraskuuta 1983 Pamplona, Navarra) on espanjalainen maantiepyöräilijä, joka edusti koko ammattilaisuransa, vuosina 2005–2023 Illes Balears - Caisse d'Epargne / Team Movistar -tallia. Hän on työskennellyt apulaisjoukkueenjohtajana Ineos Grenadiers -joukkueessa vuodesta 2024 lähtien.
Erviti oli vielä amatööri voittaessaan Navarran ympäriajon kuudennen etapin vuonna 2004. Hän voitti 18. etapin Espanjan ympäriajossa 2008 kukistettuaan loppukirissä Nicolas Rochen. Espanjan ympäriajossa 2010 hän voitti 10. etapin karattuaan irtiottoryhmästä 20 kilometriä ennen maalia. Vuonna 2011 hän voitti Vuelta Ciclista a la Rioja -kilpailun. Espanjan ympäriajossa 2014 hän oli 14. etapilla kolmas. Vuonna 2016 hän sijoittui seitsemänneksi Flanderin ympäriajossa ja yhdeksänneksi Pariisi–Roubaix'ssa. Ranskan ympäriajossa 2021 hän oli 12. etapilla  toinen.
Ilkka Saraviita

Ilkka Juhani Saraviita (13. elokuuta 1940 Helsinki – 25. joulukuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä, joka toimi Lapin yliopiston julkisoikeuden professorina vuosina 1981–2008.
Saraviita suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1964 ja oikeustieteen tohtorin tutkinnon vuonna 1972. Saraviita toimi ensin apulaisprofessorina Tampereen yliopistossa ja Helsingin yliopistossa, kunnes Urho Kekkonen nimitti hänet yhdeksi Lapin yliopiston ensimmäisistä professoreista. Lapin yliopistossa hän toimi myös kahdesti oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina yhteensä lähes 20 vuoden ajan sekä yliopiston hallituksen jäsenenä. Lisäksi Saraviita toimi useissa muissa luottamustehtävissä, kuten Suomen Demokraattisten Lakimiesten puheenjohtajana vuonna 1979 ja professoriliiton Lapin paikallisosaston puheenjohtajana, ja hänet palkittiin useilla valtiollisilla ansiomerkeillä.
Saraviita oli erikoistunut valtiosääntöoikeuteen sekä perustuslaki- ja perusoikeuskysymyksiin. Hänen väitöskirjansa käsitteli lakiehdotusten lepäämään jättämistä, ja hänen muihin merkittäviin teoksiinsa kuuluvat Suomen perustuslain kommentaariteos Perustuslaki 2000 (2000) ja Suomen valtiosäännön englanninkielinen esittely Constitutional Law (2004). Saraviita kuului 1900-luvun jälkipuolella eduskunnan perustuslakivaliokunnan eniten kuulemiin asiantuntijoihin yhdessä Mikael Hidénin ja Antero Jyrängin kanssa, joita yhdessä kutsuttiin eduskunnassa "Tupuksi, Hupuksi ja Lupuksi". Hän oli perustuslakivaliokunnan toiseksi eniten käyttämä asiantuntija ajanjaksolla 1945–2002, ja kaikkiaan hän antoi valiokunnalle yhteensä 467 lausuntoa.
Teoksia

Lakiehdotuksen lepäämään jättäminen.  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 1971.
Kansainvälisten järjestöjen sanktiojärjestelmät.  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 1977.
YYA-sopimus: Tutkimus Suomen ja Sosialististen Neuvostotasavaltain Liiton välillä ystävyydestä, yhteistoiminnasta ja keskinäisestä avunannosta 6.4.1948 allekirjoitetusta sopimuksesta Suomen oikeusjärjestyksessä.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1989.
Valtiosääntömuutokset 1988–1992.  Rovaniemi:  Artikla, 1992.
Hidén, Mikael; Saraviita, Ilkka: Valtiosääntöoikeuden pääpiirteet.  (6. uudistettu painos (1. painos 1977))  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1994.
Unionijäsenyyden vaikutus ylimpien valtioelinten päätösvaltaan.  Rovaniemi:  Pandecta, 1995.
Perusoikeusuudistus.  (2. uudistettu painos (1. painos 1996))  Rovaniemi:  Pandecta, 1997.
Valtiosäännöstä.  Rovaniemi:  Pandecta, 1997.
Suomen perusoikeusjärjestelmä.  Rovaniemi:  Pandecta, 1998.
Valtiosääntöoikeuden perusteet.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 2001.
Suomalainen perusoikeusjärjestelmä.  Helsinki:  Talentum, 2005.
Hallintolaki ja hallintolainkäyttölaki hallinto-oikeudellisten oikeustapausten ratkaisemisessa: Oikeustapausten ratkaisemista opetustilanteessa ja hallinto-oikeuden tentissä silmällä pitäen laadittu opas.  (2. painos (1. painos 2004))  Rovaniemi:  Lapin yliopiston oikeustieteiden tiedekunta, 2006.
Perustuslaki.  (2. uudistettu painos (1. painos Perustuslaki 2000: Kommentaariteos uudesta valtiosäännöstä Suomelle 2000))  Helsinki:  Talentum, 2011.
Kirjallisuutta

Aarto, Markus; Vartiainen, Markku (toim.): Oikeus kansainvälisessä maailmassa: Ilkka Saraviidan juhlakirja.  Helsinki:  Edita, 2008.
Imant Raminsh

Imant Karlis Raminsh (s. 18. syyskuuta 1943 Ventspils) on Kanadan kansalaisuuden vuonna 1954 saanut latvialaissyntyinen säveltäjä, kapellimestari, viulisti ja pedagogi. Hän opiskeli Toronton musiikkikonservatoriossa viulunsoittoa Albert Pratzin johdolla ja sitten Toronton yliopistossa. Sävellysopetusta hän sai Tālivaldis Ķeniņšiltä.
Raminsh oli vuonna 1971 New Caledonia Chamber Orchestran perustava kapellimestari. Hän johti Okanaganin sinfoniaorkesterin kuoroa vuosina 1978–1982 ja toimi myös saman orkesterin viulistina. Hän perusti Aura-kamarikuoron vuonna 1979 ja Okanaganin nuoriso-orkesterin 1989. Hän on opettanut musiikin teoriaa yksityisesti ja vuodesta 1977 lähtien Vernon Music Schoolissa.
Varhaisella urallaan Raminsh sai tunnettavuutta varsinkin kuoroteoksillaan, mutta hän siirtyi onnistuneesti instrumentaaliseen säveltämiseen 1990-luvulla. Hänen viulukonserttonsa (1997) oli Vancouverin sinfoniaorkesterin kantaesittämä, ja hän sävelsi myös fagottikonserton, joka kantaesitettiin huhtikuussa 2000. Joissain teoksissaan Raminsh on yhdistänyt kuoron ja soitinmusiikin maailmat. Näihin kuuluu Symphony of Psalms (yhdeksänosainen kappale kuorolle ja orkesterille, laulettu kahdeksalla kielellä). Tämä teos kantaesitettiin Carnegie Hallissa huhtikuussa 2002. Raminsh sävelsi lastenoopperan The Nightingale, joka kantaesitettiin vuonna 2005.
Vuonna 2006 Raminsh otettiin Latvian Kolmen tähden ritarikuntaan.
Ikarus S-49

| Ikarus S-49 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä-pommittaja
Valmistaja:  Ikarbus
Suunnittelija:  Kosta Sivcev, Svetozar Popovic, Slobodan Zrnic
Esitelty:  1946
Poistettu käytöstä:  1961
Valmistusmäärä:  158 
Ikarus S-49 oli sosialistisen Jugoslavian ensimmäinen oma hävittäjälentokone, joka oli Jugoslavian ilmavoimien käytössä vuodet 1949–1961. Sen suunnittelivat Ikarus-tehtaan Kosta Sivcev, Svetozar Popovic ja Slobodan Zrnic.
Kehitys

Ikarus S-49:n suunnitteli sama tiimi, joka oli 1930-luvulla suunnitellut Rogozarski IK-3-lentokoneen. IK-3 ja Jak-3-hävittäjä ovat olleet pohjana S-49:n suunnittelulle. Ikarus S-49 lensi ensi kerran kesäkuussa 1949. Käyttöön kone tuli vuoden 1950 alussa.
S-49A:n voimalaitteeksi tuli Hispano-Suiza 12Z-17, joka kehitti 1 500 hevosvoimaa (1 104 kW). Moottori oli nestejäähdytetty V-12. Kokometallinen kone koottiin Ikarus-tehtaalla, mutta siivet ja pyrstö valmistettiin SOKOn tehtaalla Mostarissa. Koneessa oli yksi 20 mm MG-151-tykki ja kaksi 12,7 mm Colt Browning -konekivääriä.
Koneita tehtiin kolmena versiona (A, B, C) 158 kappaletta. Koneet olivat käytössä vuoteen 1961 asti.
Suorituskyky

Koneen kantama oli 690 km, lakikorkeus 10 000 m ja enimmäisnopeus 628 km/h.
Kone voitiin aseistaa joko kahdella 50 kg pommilla tai neljällä 127 mm eli 5 tuuman raketilla.
Käännös suomeksi
Ihmelapsi (albumi)

| Ihmelapsi Kauko Röyhkä & Narttu |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : maalis-huhtikuu 1988, Millbrook, Helsinki
 Julkaistu: 1988
 Tuottaja(t): Mats Huldén
 Tyylilaji: poprock
 Kesto: 38.24
 Levy-yhtiö: Euros
Kauko Röyhkän muut julkaisut
| Paha maa 1988 | Ihmelapsi 1988 | Extra 1988 |
Ihmelapsi on suomalaisen muusikon Kauko Röyhkän 9. studioalbumi. Se julkaistiin sekä LP-, että CD-formaatissa vuonna 1988.
Albumista julkaistiin remasteroitu CD-versio vuonna 2000.
Kappaleet

Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi A2-säv. Maritta Kuula, B2-säv. Röyhkä ja Huldén, san. Uuno Kailas, sekä B3-säv. Mats Huldén.
Sovitukset Kauko Röyhkä & Narttu.
Kappaleet > A-puoli

Ihmelapsen viimeiset hetket – 2.17
Malagalainen – 4.43
Vieraat – 3.44
Korsikalainen – 3.45
Tuntemattomalle – 5.12
Kappaleet > B-puoli

Yksin – 3.35
Crescendo – 2.20
Valehtelijat – 3.44
Tupu – 2.11
Buona ventura – 3.23
16.3. – 3.25
Tekijät > Muusikot

Kauko Röyhkä - laulu, kitara
Tommi Viksten - kitara, taustalaulu
Mats Huldén - basso, taustalaulu, laulu (B3)
Heikki Tikka - rummut, taustalaulu, koskettimet
Riku Mattila – slidekitara (A2)
Kauko Röyhkä ja Mari Hatakka – puhe (B3)
Tekijät > Muuta

Äänitys: Juha Heininen / Millbrook Studio
Tuotanto: Mats Huldén
Kansi: Jani
Infinity at Brickell

| Infinity at Brickell |
| --- | --- |
 Infinity at Brickell
Tiedot
Sijainti:  40 SW 13th Street, Miami, Florida, Yhdysvallat
Koordinaatit:  25°45′40″N, 80°11′39″W
Rakennettu:  2005–2008
Käyttötarkoitus:  asuin- ja toimistorakennus
Tila:  valmis
Yritykset
Arkkitehti:  Adache Group
Tekniset tiedot
Kerroksia:  52
Korkeus
Kattokorkeus:  192 m
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Infinity at Brickell on Miamissa Yhdysvalloissa sijaitseva asuin- ja toimistokäytössä oleva pilvenpiirtäjä. Rakennuksen korkeus on 192 metriä, ja siinä on 52 kerrosta. Tornin rakentaminen aloitettiin vuonna 2005, ja se valmistui 2008. Rakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Adache Group.
Ikarus 452

Ikarus 452 oli jugoslavialainen kokeellinen suihkulentokone, jonka ensimmäinen lento tehtiin 24. heinäkuuta 1953. 
Prototyyppejä tehtiin kaksi kappaletta. Koneen suunnitteli Dragoljub Beslin.
Spesifikaatio

miehistö: ohjaaja
pituus 5,97 m
kärkiväli 5,25 m
korkeus 1,77 m
tyhjäpaino 1100 kg
voimalaite: 2 kpl Turboméca Palas 056A
suurin nopesu 780 km/h
toiminta-aika 1h 15 min
Aiheesta muualla

Ikarus 452 (Specifications, photos...)
Ikarus 452 photo (Arkistoitu – Internet Archive)
Ikarus Ik-452-2 photo (Arkistoitu – Internet Archive)
Indira Gandhin rauhanpalkinto

Indira Gandhin palkinto (engl. Indira Gandhi Prize) tai Indira Gandhin rauhanpalkinto (engl. Indira Gandhi Peace Prize tai Indira Gandhi Prize for Peace, Disarmament and Development) on arvovaltainen intialainen rauhanpalkinto joka myönnetään järjestöille tai yksittäisille kansalaisille, jotka ovat tehneet työtä maailmanrauhan ja kehityksen sekä uuden kansainvälisen talousjärjestyksen hyväksi. Rauhanpalkinto on noin 2,5 miljoonaa Intian rupiaa. Rauhanpalkinnon myöntää Indira Gandhi Memorial Trust, joka palkitsee yksittäisiä henkilöitä ja kansainvälisiä järjestöjä.
Palkinnon saajat

| Vuosi | Palkittu | Maa tai järjestö |
| --- | --- | --- |
| 1986 | Parliamentarians for Global Action  |  Yhdysvallat |
| 1987 | Mihail Gorbatšov |  Neuvostoliitto |
| 1988 | Gro Harlem Brundtland |  Norja |
| 1989 | UNICEF |  Yhdistyneet kansakunnat |
| 1990 | Sam Nujoma |  Namibia |
| 1991 | Rajiv Gandhi (postuumisti) |  Intia |
| 1992 | Saburo Okita |  Japani |
| 1993 | Václav Havel |  Tšekki |
| 1994 | Trevor Huddleston |  Britannia |
| 1995 | Olusegun Obasanjo |  Nigeria |
| 1996 | Médecins Sans Frontières |  Sveitsi |
| 1997 | Jimmy Carter |  Yhdysvallat |
| 1998 | Muhammad Yunus |  Bangladesh |
| 1999 | M. S. Swaminathan |  Intia |
| 2000 | Mary Robinson |  Irlanti |
| 2001 | Sadako Ogata |  Japani |
| 2002 | Shridath Ramphal |  Guyana |
| 2003 | Kofi Annan |  Ghana |
| 2004 | Maha Chakri Sirindhorn |  Thaimaa |
| 2005 | Hamid Karzai |  Afganistan |
| 2006 | Wangari Maathai |  Kenia |
| 2007 | Bill ja Melinda Gatesin säätiö |  Yhdysvallat |
| 2008 | Mohamed ElBaradei |  Egypti |
| 2009 | Sheikh Hasina |  Bangladesh |
| 2010 | Luiz Inacio Lula da Silva |  Brasilia |
| 2011 | Ela Bhatt |  Intia |
| 2012 | Ellen Johnson Sirleaf |  Liberia |
| 2013 | Angela Merkel |  Saksa |
| 2014 | Intian avaruustutkimusjärjestö |  Intia |
| 2015 | UNHCR |  Yhdistyneet kansakunnat |
| 2017 | Manmohan Singh |  Intia |
| 2018 | Centre for Science and Environment |  Intia |
| 2019 | David Attenborough |  Britannia |
Hylkiänjärvi

| Hylkiänjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Pirkkala
Koordinaatit:  61°24′18″N, 23°32′56″E
Mittaustietoja
 fiHylkiänjärvi 
Hylkiänjärvi  on kuivatettu järvi Pirkanmaalla Pirkkalassa Anian kylässä, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Hylkiänjärvi kuivatettiin suoksi ja pelloksi 1900-luvulla.
Historiaa

Vielä 1920-luvulla Hylkiänjärvi oli pieni järvi, jossa oli kalaa ja paljon sorsia. Järven laskuoja oli nimeltään Hylkiänoja . Vuoden 1954 peruskartassa järven nimi kirjoitettiin ”Hylkiöjärvi”.
Ihmelintu Wattoo-Wattoo

| Ihmelintu Wattoo-Wattoo> Wattoo Wattoo Super Bird |
| --- | --- |
Tyyli:  Animaatio
Kestoaika:  5 min
Luoja(t):  René Borg Hubert Ballay
Pääosissa:  Dorothée (kertoja)
Alkuperämaa:   Ranska
Alkuperäiskieli:  ranska
Verkko:  Antenne 2 Yle TV1
Esitetty:  6. heinäkuuta 1978 –
Jaksoja:  56
Tuotanto
Tuottaja(t):  René Borg
Ohjaaja(t):  René Borg
Käsikirjoittaja(t):  Hubert Ballay René Borg
Tuotantoyhtiö(t):  Plateforme 2000 Star Productions
Aiheesta muualla
IMDb 
Ihmelintu Wattoo-Wattoo (ransk. Wattoo Wattoo Super Bird) on ranskalainen animaatiosarja, jonka loivat René Borg ja Hubert Ballay vuonna 1978. Sarjan pääroolissa on ihmelintu Wattoo-Wattoo. Sarjassa on 56 viiden minuutin jaksoa, ja sen ideana on kertoa opettavaisia tarinoita lapsille. Moraalin lisäksi tärkeässä osassa on luonnonsuojelu. Suomessa sarjaa esitettiin 52 jakson verran TV1:n Filmituokiossa syksystä 1979 alkaen.
Wattoo-Wattoo

Wattoo-Wattoo on ovaalimaisen muotoinen mustavalkoinen lintu, jolla on pitkät, hoikat jalat ja kädet sekä pitkä pyrstö. Wattoo-Wattoo asuu lajitoveriensa kanssa Auguste-nimisellä, paradoksaalisesti kuution muotoisella planeetalla. Wattoo-Wattoo on älykäs, nopea ja nokkela. Wattoo-Wattoo on oikeastaan kalalintu (oiseau-poisson) eli se pystyy myös elämään veden alla. Sen ominaisuuksiin kuuluu myös maagisia kykyjä, se pystyy muun muassa muuttamaan muotoaan. Sen lajitoverit kykenevät myös monistumaan väristämällä itseään.