stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marya Hornbacher

| Marya Hornbacher |
| --- | --- |
 Marya Hornbacher vuonna 2013.
Henkilötiedot
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marya Hornbacher (s. 4. huhtikuuta 1974) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Hornbacher syntyi Kaliforniassa, mutta varttui Minnesotassa. Hän kärsi lapsuudestaan asti syömishäiriöistä. Hornbacher on ollut useita kertoja laitoshoidossa ensin syömishäiriöiden ja myöhemmin kaksisuuntaisen mielialahäiriön takia.
22-vuotiaana Hornbacher kirjoitti omaelämäkerrallisen teoksen Elämä kateissa – kertomus anoreksiasta ja bulimiasta. Se oli ehdolla Pulitzer-palkinnon saajaksi vuonna 1998. Teos on sittemmin käännetty useille kielille, ja pelkästään Yhdysvalloissa sitä on myyty yli miljoona kappaletta.
Random House julkaisi vuonna 2005 Hornbacherin kirjoittaman The Center of Winter -romaanin, joka kertoo itsemurhan jälkimainingeista.
Hornbacherilla diagnosoitiin kaksisuuntainen mielialahäiriö (I tyyppi, nopeasti vaihteleva muoto) vuonna 1997. Hänen toinen omaelämäkerrallinen kirjansa Madness: A Bipolar Life julkaistiin vuonna 2008. Siinä Hornbacher kuvaa elämäänsä mielisairauden kanssa Elämä kateissa -kirjan tapahtumien jälkeen.
Hannu Rajalahti

Hannu Heikki Rajalahti (s. 13. syyskuuta 1950 Lapua) on suomalainen juristi, Korkeimman oikeuden jäsen ja oikeusneuvos. Hän syntyi Heikki ja Mirjam (o.s. Saari) Rajalahden perheeseen Lapualla. Ylioppilaaksi Rajalahti kirjoitti Kokemäen yhteiskoulusta vuonna 1969. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1973 ja sai varatuomarin arvon 1976 auskultoituaan vuosina 1974–1975 Kokemäen tuomiokunnassa. Hän työskenteli tuomioistuinten palveluksessa Helsingin hovioikeudessa ja korkeimmassa oikeudessa esittelijänä sekä pisimpään, 16 vuoden ajan käräjätuomarina Ikaalisissa vuosina 1978–1994. Sieltä hän siirtyi Vaasan hovioikeuteen hovioikeudenneuvokseksi, jossa tehtävässä toimi vuosina 1994–1999 ja edelleen Jämsän käräjäoikeuden laamanniksi vuonna 1999. Korkeimman oikeuden jäseneksi hänet nimitettiin 1.2.2005 alkaen, josta hän siirtyi eläkkeelle lähes 12 vuoden uran jälkeen, 1.1.2018 alkaen eli runsas puoli vuotta ennen kuin täytti 68 vuotta.
Rajalahti toimi hovioikeusuudistuksen kouluttajana Vaasan hovioikeuspiirissä 1996–2000 sekä Keski-Suomen lainkäytön kehityshankkeen ohjausryhmän jäsenenä ja työryhmän puheenjohtaja 2003–2004. Rajalahti oli Käräjäoikeustuomarit ry:n hallituksen jäsen 2003–2005 ja Asianajajien valvontalautakunnan jäsen 2004–2005. Hän toimii tuomarinvalintalautakunnan puheenjohtajana 15. toukokuuta 2015 alkaen.
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2011

| Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2011 |
| --- | --- |
 
Sijainti:  Hanty-Mansijsk  Venäjä
Kilpailupaikka:  A. V. Filipenkon talviurheilukeskus
Kilpailutapahtumia:  11
Menestynein maajoukkue:   Saksa
Avajaiset:  2. maaliskuuta 2011
Päättäjäiset:  13. maaliskuuta 2011
 ← 20102012 →
Kisapaikka
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2011 järjestettiin 3.–13. maaliskuuta Hanty-Mansijskissa Venäjällä. Kilpailuissa oli 11 eri kilpailukategoriaa. Kaikki nämä vaikuttivat Ampumahiihdon maailmancupin kauden 2010–2011 tilastoihin.
Valinta

Hanty-Mansijsk voitti Kansainvälisen ampumahiihtoliiton kongressin äänestyksessä kisaisännyydestä Nové Město na Moravěn. Myös Minsk oli ehdolla järjestäjäksi, mutta vetäytyi ehdokkuudesta ennen äänestystä.
| Äänestystulokset> Paikkakunta | Äänestystulokset> Maa | Äänestystulokset> Äänet | Äänestystulokset>  | Äänestystulokset>  | Äänestystulokset>  | Äänestystulokset>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hanty-Mansijsk |  Venäjä | 27 |  |  |  |  |
| Nové Město na Moravě |  Tšekki | 20 |  |  |  |  |
Miehet > 10 km sprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Arnd Peiffer | 24.34,0 /1 |
| 2 |  | Martin Fourcade | 24.47,0 /2 |
| 3 |  | Tarjei Bø | 24.59,2 /1 |
Miehet > 12,5 km takaa-ajo

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Martin Fourcade | 33.02,6 /3 |
| 2 |  | Emil Hegle Svendsen | 33.06,4 /2 |
| 3 |  | Tarjei Bø | 33.07,8 /2 |
Miehet > 20 km normaalimatka

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Tarjei Bø | 48.29,9 /1 |
| 2 |  | Maksim Maksimov | 49.09,9 /0 |
| 3 |  | Christoph Sumann | 49.15,4 /1 |
Miehet > 15 km yhteislähtö

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Emil Hegle Svendsen | 38.42,7 /1 |
| 2 |  | Jevgeni Ustjugov | 38.47,7 /0 |
| 3 |  | Lukas Hofer | 38.57,0 /1 |
Miehet > 4 × 7,5 km viesti

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / Sakkokierrokset + varapatruunat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Norja | Ole Einar Bjørndalen, Alexander Os, Emil Hegle Svendsen, Tarjei Bø | 1.16.13,9 / 2+10 |
| 2 |  Venäjä | Anton Šipulin, Jevgeni Ustjugov, Maksim Maksimov, Ivan Tšerezov | 1.16.27,3 / 0+8 |
| 3 |  Ukraina | Oleksandr Bilanenko, Serhiy Semenov, Andri Deryzemlja, Serhi Sednjev | 1.16.41,9 / 0+10 |
Naiset > 7,5 km sprintti

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Magdalena Neuner | 20.31,2 /0 |
| 2 |  | Kaisa Mäkäräinen | 20.43,4 /0 |
| 3 |  | Anastasija Kuzmina | 21.11,2 /0 |
Naiset > 10 km takaa-ajo

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Kaisa Mäkäräinen | 30.00,1 /0 |
| 2 |  | Magdalena Neuner | 30.21,7 /2 |
| 3 |  | Helena Ekholm | 31.43,7 /0 |
Naiset > 15 km normaalimatka

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Helena Ekholm | 47.08,3 /0 |
| 2 |  | Tina Bachmann | 49.24,1 /2 |
| 3 |  | Vita Semerenko | 50.00,4 /3 |
Naiset > 12,5 km yhteislähtö

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika/ohilaukaukset |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Magdalena Neuner | 36.48,5 /4 |
| 2 |  | Darja Domratševa | 36.53,3 /3 |
| 3 |  | Tora Berger | 37.02,5 /3 |
Naiset > 4 × 6 km viesti

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / Sakkokierrokset + varapatruunat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Saksa | Andrea Henkel, Miriam Gössner, Tina Bachmann, Magdalena Neuner | 1.13.31,1 / 2+13 |
| 2 |  Ranska | Anais Bescond, Marie-Laure Brunet, Sophie Boilley, Marie Dorin | 1.14.18,3 / 0+9 |
| 3 |  Valko-Venäjä | Nadezhda Skardino, Darja Domratševa, Nadzeya Pisareva, Liudmila Kalinchik | 1.15.18,5 / 1+6 |
Alun perin toiseksi sijoittunut Ukrainan joukkue (Valja Semerenko, Vita Semerenko, Olena Pidhrušna, Oksana H’vostenko) hylättiin myöhemmin H’vostenkon annettua kilpailun jälkeen positiivisen dopingnäytteen.
Miehet + Naiset > Sekaviesti (2 × 6 km + 2 × 7,5 km)

| Sija | Maa | Joukkue | Aika / Sakkokierrokset + varapatruunat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Norja | Tora Berger, Ann Kristin Aafedt Flatland, Ole Einar Bjørndalen, Tarjei Bø | 1.14.22,5 /0+7 |
| 2 |  Saksa | Andrea Henkel, Magdalena Neuner, Arnd Peiffer, Michael Greis | 1.14.45,4 /0+8 |
| 3 |  Ranska | Marie-Laure Brunet, Marie Dorin, Alexis Bœuf, Martin Fourcade | 1.15.38,7 /0+8 |
Mitalitaulukko

Isäntämaa
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yht. |
| 1 |  Saksa | 4 | 3 | 0 | 7 |
| 2 |  Norja | 4 | 1 | 3 | 8 |
| 3 |  Ranska | 1 | 2 | 1 | 1 |
| 4 |  Suomi | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 5 |  Ruotsi | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 |  Venäjä | 0 | 3 | 0 | 3 |
| 7 |  Valko-Venäjä | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 |  Ukraina | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 9 |  Italia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 |  Itävalta | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 |  Slovakia | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  | Yhteensä | 11 | 11 | 11 | 33 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2011 Wikimedia Commonsissa
Khanty-Mansiysk 2011 Hanty-Mansijsk 2011 virallinen sivusto (englanniksi) ja (venäjäksi)
| n k Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut |
| --- | --- |
Ampumahiihto: 1958 1959 1961 1962 1963 1965 1966 1967 1969 1970 1971 1973 1974 1975 1976 1977 1978 1979 1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2015 2016 2017 2019 2020 2021 2023 2024 2025
Kesäampumahiihto: 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019 2020 2021 2022 2023
Rheinpark Stadion

Rheinpark Stadion.
Rheinpark Stadion on Liechtensteinin kansallisareena. Se sijaitsee maan pääkaupungissa Vaduzissa. Stadionilla pelaa suurimman osan kotiotteluistaan Liechtensteinin jalkapallomaajoukkue, ja se on myös jalkapalloseura FC Vaduzin kotiareena. Stadion avattiin virallisesti 31. heinäkuuta 1998 FC Vaduzin ja 1. FC Kaiserslauternin välisellä ottelulla.
Stewart SF-3

Rubens Barrichellon Stewart SF-3 Kanadan GP:ssä 1999.
Stewart SF-3 oli Gary Andersonin suunnittelema auto, jolla Stewart-talli kilpaili Formula 1 -kaudella 1999. Autoa ajoivat kolmatta vuotta tallissa ollut Rubens Barrichello ja Sauberilta siirtnyt Johnny Herbert.
Kahden epäonnistuneen kauden jälkeen kausi 1999 näytti lupaavalta. Kausi olikin tallin paras, sillä kauden aikana saavutettiin peräti yksi voitto ja muutamia palkintosijoja. Kauden kohokohta oli sateinen Euroopan Grand Prix, jossa Herbert voitti ja Barrichello sijoittui kolmanneksi. Talli saavutti myös ensimmäisen paalupaikkansa kauden aikana.
Kauden päätteeksi tallista tuli Jaguar Racing, joten kausi jäi Stewartin viimeiseksi.
Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa neljänneksi ja saavutti 36 MM-pistettä.
Teknisiä tietoja

moottori: Ford CR1, 72° V10
vaihdelaatikko: Stewart 6-vaihteinen, puoliautomaattinen
polttoaine: Texaco
renkaat: Bridgestone
Saavutukset

kilpailuja: 16
voittoja: 1
paalupaikkoja: 1
nopeimpia kierroksia: 0
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Stewart | Ford V10 | B |  | AUS | BRA | SMR | MON | ESP | CAN | FRA | GBR | AUT | GER | HUN | BEL | ITA | EUR | MYS | JPN | 36 | 4. |
| 1999 | Stewart | Ford V10 | B | Rubens Barrichello | 5 | Kesk. | 3 | 9 | DSQ | Kesk. | 3 | 8 | Kesk. | Kesk. | 5 | 10 | 4 | 3 | 5 | 8 | 36 | 4. |
| 1999 | Stewart | Ford V10 | B | Johnny Herbert | DNS | Kesk. | 10 | Kesk. | Kesk. | 5 | Kesk. | 12 | 14 | 11 | 11 | Kesk. | Kesk. | 1 | 4 | 7 | 36 | 4. |
Sionismi

Sionismi on 1800-luvulla syntynyt juutalaisten etnonationalistinen kansallinen liike, jonka tärkeimpänä tavoitteena oli luoda juutalaisille oma valtio. Israelin valtio perustettiin vuonna 1948, ja nykyisin sionismi tarkoittaa käytännössä Israelin taloudellista ja poliittista tukemista.
Sionistisen liikkeen perusti Theodor Herzl, joka vuonna 1896 esitti sionismin perusperiaatteet kirjassaan Juutalaisvaltio ja järjesti maailman ensimmäinen sionistisen kongressin Sveitsissä vuonna 1897. Juutalaisten kotimaaksi suunniteltiin juutalaisten muinaisen kotimaan Palestiinan ohella myös Argentiinaa ja Ugandaa, mutta vuoden 1906 sionistikongressi määritteli juutalaisten kotimaaksi Palestiinan.
Antisionistit kiistävät juutalaisten itsemääräämisoikeuden ja juutalaisvaltion perustamisen oikeutuksen Lähi-itään.
Etymologia

Ideologian nimi tulee Siionista, joka on Jerusalemin raamatullinen nimi. Sanaa käytti ensimmäisenä wieniläinen kirjailija ja varhainen sionisti Nathan Birnbaum vuonna 1892 Wienissä pidetyssä julkisessa keskustelutilaisuudessa.
Historia > Juutalaisten diaspora sionismin taustana

Heprealaisen raamatun mukaan juutalaisten yhteys Israeliin sai alkunsa juutalaisten historian alusta, kun Jumala neuvoi ensi sanoikseen Abrahamille tien maahan, jonne tämän tuli asettua. Israelin maan erityinen asema juutalaisille on näkynyt muun muassa kertomuksissa Jaakobista, Mooseksesta ja Babylonin vankeudesta.
Karkotuksista huolimatta juutalaiset asuttivat Israelia aina 100-luvulle asti, jolloin suurin osa heistä joutui diasporaan roomalaisille hävityn toisen juutalaissodan myötä. Myöhemmin muslimien valtakaudella juutalaisia asui alueella syrjittynä väestönosana. Ristiretkien seurauksena juutalaisasutus pyhässä kaupungissa Jerusalemissa hävisi välillä kokonaan. Roomalaisten Palestiinaksi nimeämän alueen arabit tunsivat Etelä-Syyriana. Alue oli köyhää maata, ja pieni juutalaisasutus tuli toimeen pitkälti lahjoitusten turvin.
Juutalaiset eivät koskaan unohtaneet elävänsä diasporassa, vaan ajatus Israelista kotimaana säilyi oleellisena osana juutalaisten kansallista identiteettiä. Juutalaisten tärkein rituaali, seder-ateria päättyy sanoihin ”Ensi vuonna Jerusalemissa”. Tämän yhteyden vahvuus ja pysyvyys selittää sionismin nopean kasvun 1800-luvun pienestä poliittisesta liikkeestä useimpia juutalaisia yhdistäväksi voimaksi, joka synnytti Israelin valtion vuonna 1948.
Historia > Syntyvaiheet > Aatteellinen tausta

Sionismi on osa Euroopassa 1700-luvun lopulta alkaen kehittynyttä nationalismia eli kansallisuusaatetta, jonka mukaan poliittinen itsemääräämisoikeus kuuluu kansakunnalle. Juutalaiset olivat 1800-luvun aikana emansipoituneet eli vapautuneet saaden useissa Länsi-Euroopan maissa kansalaisoikeudet ja uskonnonvapauden. Vapautumisen johdosta he joutuivat kuitenkin luomaan juutalaisen identiteettinsä uudelleen, sillä he eivät enää eläneet erillään. Kolmas tärkeä tekijä sionismin synnyssä oli antisemitismi eli juutalaisvastaisuus, joka oli voimakasta edelleen etenkin Itä-Euroopassa mutta jota esiintyi yhä myös Länsi-Euroopassa uudessa etnisessä muodossaan.
Sionismi pyrki tarjoamaan vastauksen sekä juutalaisten identiteettiongelmaan että antisemitismin aiheuttamaan uhkaan. Useista kilpailevista ideologioista poiketen sionismi halusi korostaa juutalaisten omaa erityislaatua ja perustaa oman valtion. Sen sijaan reformijuutalaiset kehottivat juutalaisia sulautumaan valtaväestöön ja ortodoksijuutalaiset halusivat jatkaa eristäytynyttä ja perinteisiin tukeutuvaa elämää eurooppalaisten valtioiden sisällä. Myös ei-sionistinen juutalainen sosialismi houkutteli monia juutalaisia 1800-luvun lopulla, eikä siihen kuulunut käsitystä yhdestä yhtenäisestä juutalaisesta kansasta.
Syntyessään sionismi oli ensisijaisesti sekulaarinen liike, jonka kannattajat olivat etupäässä maallistuneita juutalaisia. Uskonnollisten juutalaisten enemmistö torjui sionismin harhaoppina, sillä se torjui Messiaan odotuksen. Sionistit loivat uuden, kansallisen juutalaisen identiteetin uskonnollisen ja kulttuurisen identiteetin rinnalle. He ankkuroivat sionismin johdonmukaiseksi jatkeeksi juutalaisten historialle, joka oli ollut jatkuvaa taistelua antisemitismiä vastaan ja pyrkimystä palata Israelin maahan, Pyhälle maalle. Muista kansallisista liikkeistä poiketen juutalaisilta puuttui kuitenkin valmis maa-alue ja kaikille yhteinen kieli, jolle kansallinen identiteetti ensisijaisesti rakentui. Sen johdosta sionismista kehittyi siirtolaisliike.
Historia > Syntyvaiheet > Sionismin nousu Venäjällä

1800-luvun lopulla Venäjällä asui maailman suurin juutalaisyhteisö. Juutalaisten asema maassa kuitenkin heikkeni jatkuvasti pogromien eli vainojen pahenemisen myötä, ja juutalaiset alkoivat paeta. Osa lähti länteen ja Yhdysvaltoihin, mutta osa haaveili muutosta Palestiinaan. Vuonna 1882 alkaneen ensimmäisen alijan eli muuton aikana 25 000–35 000 juutalaista muutti Osmanien valtakunnan hallitsemaan Palestiinaan, vaikka alue oli hedelmätöntä ja tulijat ulkopuolisen avun varassa. Vuonna 1882 Venäjällä perustettiin myös BILU-järjestö, joka pyrki asuttamaan Palestiinan pysyvästi juutalaisilla ja kehittämään alueen maataloutta. Järjestön pyrkimykset kuitenkin epäonnistuivat maan karuuden ja arabien hyökkäilyjen vuoksi. Nykyisin BILUa pidetään kuitenkin myöhemmän sionistisen liikkeen ja kibbutsiliikkeen tärkeinä edeltäjinä.
Historia > Syntyvaiheet > Sionismin esitaistelijat

Sionismin tärkeimpiä esitaistelijoita ennen varsinaisen sionistisen liikkeen syntyä olivat rabbit Yehuda Alkalai (1798–1878) ja Zvi Hirsch Kalischer (1795–1874) sekä saksalainen sosialisti Moses Hess (1812–1875). Rabbien ajattelu nousi juutalaisesta uskonnollisesta perinteestä, ja heidän mukaansa juutalaisten paluu Pyhälle maalle nopeuttaisi Messiaan tuloa ja juutalaisten lopullista pelastusta. Hessin mukaan etninen antisemitismi tekisi juutalaisten assimiloitumisen länsimaiseen yhteiskuntaan mahdottomaksi, ja hän unelmoi sosialistisesta mallivaltiosta Palestiinassa. Leo Pinskerin (1821–1898) pamfletissa Autoemanzipation (1882) ovat jo mukana sionistisen teorian keskeiset elementit. Hänen mukaansa juutalaiset vapauttaisi jatkuvasta nöyryytyksestä ainoastaan muutto Euroopasta ja oman valtion perustaminen.
Historia > Syntyvaiheet > Theodor Herzl, sionistisen liikkeen isä

Vuonna 1894 nuori keskieurooppalainen journalisti Theodor Herzl (1860–1904) havahtui juutalaisten ahdinkoon ranskalaisen kapteenin Alfred Dreyfusin oikeudenkäynnin aikana, kun vapaamielisinä luultujen ranskalaisten antisemitismi oli nostanut päätään. Herzl päätteli, että juutalaiset vapautuisivat vainoista ja syytöksistä vain omassa maassaan. Hän aloitti kampanjan juutalaisen valtion perustamisen puolesta ja kirjoitti 63-sivuisen pamfletin Juutalaisvaltio (1896). Herzl perusti Maailman sionistijärjestön ja järjesti vuonna 1897 ensimmäisen sionistikongressin Baselissa. Sionismin aate kasvoi nopeasti, ja Herzl sai tukijoita etenkin Itä-Euroopasta, missä juutalaisten asema oli kaikkein heikoin. Hän myös haki Turkin sulttaanilta tukea Israelin perustamiselle Turkin hallitsemaan Palestiinaan, ja myöhemmin Englannilta, josta tulikin Herzlin kuoltua Israelin valtion varsinainen kätilö.
Historia > Syntyvaiheet > Ensimmäiset sionistikongressit ja Uganda-suunnitelma

Theodor Herzl oli suunnitellut ensimmäistä sionistikongressia järjestettäväksi Saksassa. Sikäläiset juutalaisjohtajat eivät halunneet kuitenkaan olla tekemisissä separatistisen sionismin kanssa, joten kongressi järjestettiinkin Sveitsin Baselissa 1897. Ensimmäiseen kongressiin osallistui 204 edustajaa 19 maasta, ja Herzl sanoi jälkeenpäin perustaneensa juutalaisvaltion juuri tässä ensimmäisessä kokouksessa. Sionistikongresseja järjestettiin aluksi vuosittain, mutta myöhemmin harvemmin. Vuoden 1903 kongressissa Herzl ehdotti juutalaisten väliaikaiseksi kotimaaksi Ugandaa, josta Britannia oli hänelle tarjonnut aluetta. Kiihkeistä vastalauseista huolimatta kongressi päätti lähettää Ugandaan tutkimusretkikunnan. Herzl kuoli seuraavana vuonna ja Itä-Euroopan juutalaisten vastustuksen myötä myös Uganda-suunnitelma haudattiin.
Historia > Herzlin jälkeen

Theodor Herzlin kuolema ei merkinnyt sionistisen liikkeen loppua, mutta Maailman sionistijärjestön seuraavat johtajat eivät kyenneet säilyttämään liikkeen voimaa entisellään. Noin 40 000 juutalaista muutti niin sanotussa toisessa alijassa vuosien 1904–1914 aikana Palestiinaan, suurin osa heistä Venäjältä. He eivät olleet poliittisia tai uskonnollisia radikaaleja, mutta heistä vaikutusvaltaisimmat kannattivat sosialismia voimakkaammin kuin aiemmat muuttajat. Nämä tulijat perustivat ensimmäiset kibbutsit. Kibbutsit olivat kollektivistisia ja kommunistisia maatalousyhteisöjä, joissa kaikki yksityisomaisuus oli kielletty. Kibbutseja pidettiin sionismin ja sosialismin puhtaimpana ilmentymänä, ja niissä kasvoi moni Palestiinan juutalaisten myöhempi johtaja.
Uudet juutalaissiirtokunnat perustivat arabien väkivallalta puolustautuakseen juutalaisen Palestiinan ensimmäiset puolustusjoukot. Koska sosialistiset sionistit halusivat Israelista kuitenkin juutalaisten ja arabien yhteisen maan, aseellinen taistelu arabeja vastaan aiheutti heidän parissaan ideologisen haasteen.
Tel Aviv perustettiin vuonna 1909 ensimmäiseksi nykyaikaiseksi hepreankieliseksi kaupungiksi Palestiinassa.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Palestiinaa hallinneet osmanit pidättivät ja karkottivat monia Palestiinan sionisteja, sillä nämä olivat Venäjän kansalaisia ja siksi vihollisia. Euroopan sionistit olivat jakaantuneet, sillä useimmat heistä uskoivat oman puolensa voiton maailmansodassa olevan sionismille eduksi.
Historia > Maailmansotien välillä

Brittiläinen sionistijohtaja Chaim Weizmann lobbasi Britannian ulkoministerin Arthur Balfourin ja Britannian hallituksen tulemaan sionistien tueksi. Sen seurauksena Britannia sääti alustavasti Palestiinan juutalaisten kotimaaksi niin sanotussa Balfourin julistuksessa vuonna 1917. Tästä julistuksesta tuli epämääräisyydestään huolimatta koko sionistisen liikkeen elämän ja kuoleman kysymys.
Chaim Weizmannista tuli Balfourin julistusta seuranneeksi kahdeksi vuosikymmeneksi sionistisen liikkeen hallitseva johtaja, kun Britanna oli saanut Palestiinan mandaattialueekseen sodan jälkeen. Sionistit pettyivät, kun Britannia ilmoitti vuonna 1921 jakavansa Palestiinan kahteen osaan, joista itäisemmästä, Transjordaniasta, tulisi arabien aluetta.
Palestiinassa sionisteja johtivat sotien välissä vasemmistolaiset liikkeet. Sosialististen sionistien riveissä oli kuitenkin ideologista hajaannusta vallankumousta vaativien oikeaoppisten marxilaisten ja rauhanomaisempien utopistisosialistien välillä. Vasemmistolaisten ja Weizmannin yleissionistien haastajaksi nousi sotien välillä oikeistolainen revisionistinen sionismi, jota johti Vladimir Jabotinsky. Muutettuaan Palestiinaan Jabotinsky perusti sinne juutalaiset Hagana-puolustusjoukot, mistä hän joutui brittien pidättämäksi. Jabotinsky vastusti tiukasti kahden valtion suunnitelmaa ja myönnytyksiä arabeille, joille hänen mielestään riitti valtioita asuttavaksi Lähi-idässä.
Sionistisen liikkeen valtavirta hyväksyi pitkin hampain brittien vuonna 1936 julkaiseman ehdotuksen Palestiinan mandaatin jakamisesta juutalaisten ja arabien alueisiin. Jakamista vastustettiin jyrkästi kuitenkin niin sionistien oikeistossa kuin vasemmistossakin. Britannia myös rajoitti juutalaisten maahanmuuttoa Palestiinaan 75 tuhanteen viidessä vuodessa. Britanniaa tukenut Weizmann syrjäytettiin sionistien johdosta 21. sionistikongressissa elokuussa 1939.
Historia > Toisen maailmansodan aikana ja Israelin itsenäistyminen 1948

Toisessa maailmansodassa sionistit olivat yksimielisesti liittoutuneiden puolella Hitlerin Saksaa vastaan. Sionistit edistivät sodan aikana brittien kieltämää siirtolaisuutta Palestiinaan ja pyrkivät perustamaan juutalaisia taisteluyksiköitä liittoutuneiden riveihin. Saksa ei koskaan miehittänyt Palestiinaa, joten maan juutalaisyhteisö säästyi Euroopan juutalaisten joukkotuholta. Sionisteilla ei kuitenkaan ollut sodan aikana poliittista valtaa holokaustin estämiseksi Euroopassa. New Yorkissa vuonna 1942 järjestetyssä sionistikonferenssissa julkaistiin pyrkimys itsenäisen juutalaisvaltion perustamisesta Palestiinaan. Kuuden miljoonan juutalaisen tuhon paljastuminen pian sodan loputtua vuonna 1945 nosti sionismin vähemmistöaatteesta juutalaisten enemmistön tukemaksi aatteeksi. Sodan jälkeen sionismia vastustivat juutalaisista enää jotkin harvat ultraortodoksit ja antinationalistiset reformijuutalaiset. Sodan jäljiltä kodittomaksi jääneitä juutalaisia alettiin asuttaa Palestiinaan, ja sionistit aloittivat aseellisen vastarinnan Palestiinan brittihallintoa vastaan. Britannia ilmoitti luopuvansa Palestiinan hallinnasta 15. toukokuuta 1948. Myös sionistit alkoivat laajalti kannattaa alueen jakamista kahteen osaan. Päätös jakamisesta hyväksyttiin YK:n yleiskokouksessa marraskuussa 1947. Sitä seurasi Palestiinassa juutalaisten ja arabien välisiä taisteluita. Israel julistautui itsenäiseksi 14. toukokuuta 1948. Itsenäisyysjulistus oli sisällöltään maallistuneen, maltillisen sosialistisen sionismin mukainen. Julistuksessa sanottiin juutalaisilla olevan luonnollinen oikeus olla omia herrojaan omassa itsenäisessä valtiossaan kaikkien muiden kansakuntien tapaan.