stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sitkeys

Sitkeys merkitsee materiaalitieteissä ja metallurgiassa materiaalin kykyä vastaanottaa energiaa ja muuttaa muotoaan plastisesti kuitenkaan murtumatta. Se voidaan määritellä materiaalin vastaanottamaksi energiaksi tilavuusyksikköä kohti ennen murtumista. Toisaalta se voidaan myös märitellä materiaalin kyvyksi vastustaa murtumista sen ollessa jännityksen alaisena.
Suuri sitkeys edellyttää toisaalta suurta lujuutta, toisaalta venyvyyttä.
Sitkeys ja lujuus

Sitkeyden mittana voidaan käyttää jännitys-venymäkäyrän alle jäävän alueen pinta-alaa. Ollakseen sitkeää materiaalin on oltava sekä lujaa että venyvää. Hauraat, esimerkiksi keraamiset materiaalit voivat olla lujia, mutta niiden venyvyys on vähäinen eivätkä ne siksi ole sitkeitä; toisaalta myöskään hyvin venyvät materiaalit, joiden lujuus on huono, eivät ole sitkeitä. Ollakseen sitkeää materiaalin on kestettävä sekä suurta jännitystä että suurta venymää. Yleisesti ottaen lujuus ilmoittaa, kuinka suurta voimaa materiaali kestää, kun taas sitkeys osoittaa, minkä verran energiaa se voi ottaa vastaan ennen murtumistaan.
Käyttö

Hyvin sitkeitä aineita käytetään esimerkiksi autojen puskureissa. Niiden tarkoituksena on yhteentörmäyksen sattuessa kerätä mahdollisimman suuri osa törmäysenergiasta, jotta vahingot jäisivät vähäisiksi.
Matemaattinen määritelmä

Matemaattisesti sitkeys voidaan määrittää integroimalla jännitys-venymäkäyrä. Sen määrittelee mekaanisia muodonmuutoksia ennen murtumista aikaan saanut energia. Täsmällinen matemaattinen määritelmä on:
missä
\epsilon _{} on kappaleen venymä
\epsilon _{f} on kappaleen venymä sen katketessa
\sigma  on jännitys
Vaihtoehtoisesti sitkeys voidaan määritellä materiaalin kykynä ottaa vastaa mekaanista energiaa ennen kuin se murtuu. Jännitys-venymäkäyrän alle jäävän alueen pinta-alaa sanotaan sitkeydeksi.
Kappaleen vastaanottama energia on yhtä suuri kuin sen venyttämiseksi tehty työ. Yleensä mekaniikassa työ saadaan kertomalla vaikuttava voima kappaleen kulkemalla matkalla; tässä tapauksessa matkaa vastaa sauvan pään kulkema matka eli sauvan venymä.
Jos jännitys-venymäkäyrä integroidaan vain myötörajaan saakka, saadaan suure, joka tunnetaan materiaalin iskusitkeyskertoimena. Se osoittaa, minkä verran mekaanista energiaa tilavuusyksikköä kohti kappale voi ottaa vastaan ilman, että siinä tapahtuu palautumattomia muodonmuutoksia. Koska mainittu käyrä on yleensä myötörajaan saakka suora ja sen kulmakerroin on sama kuin materiaalin kimmomoduuli eli σ = Eε, saadaan:
missä εm on myötörajaa vastaava suhteellinen venymä, σm vastaava jännitys ja E materiaalin kimmomoduuli. Materiaalin resilienssimoduuli on siis yhtä suuri kuin puolet sen myötörajaa vastaavan jännityksen neliöstä jaettuna sen kimmomoduulilla.
Sitkeyskokeet

Materiaalin sitkeys voidaan mitata pienestäkin näytteestä. Iskusitkeystestissä tutkittavaan kappaleeseen tehdään ensin lovi, jonka poikkipinta-ala tunnetaan, Sen jälkeen kappaleseen kohdistetaan isku, joka saa aikaan nopeasti muuttuvan jännitystilan. Periaatteessa sitkeys voitaisiin määrittää kokeilemalla, kuinka voimakas isku tarvitaan katkaisemaan kappale loven kohdalta. Iskun aiheuttmat jännitystilat ovat kuitenkin sen verran monimutkaisia, että niiden laskeminen on vaikeaa. Siksi käyttökelpoisempi menetelmä on mitata kappaleeseen absorboitunut energia.
Koe suoritetaan iskuvasaralla, eräänlaisella heilurilla, joka pääsee pyörähtämään lähes kitkattoman akselin ympäri. Vasara nostetaan sivulle korkeudelle, joka tunnetaan, jolloin myös sen potentiaalienergia on laskettavissa. Sen jälkeen se päästetään irti, jolloin se törmää tutkittavaan näytteeseen. Näyte absorboi osan vasaran energiasta, minkä vuoksi törmäys ei ole täysin kimmoinen, mutta vasara kimpoaa silti jonkin matkaa takaisin, joskaan ei lähtökorkeudelleen saakka. Siitä, mille korkeudelle se nousee, voidaan laskea, minkä verran energiaa se on luovuttanut tutkittavalle näytteelle. Laitteessa on osoitin, joka jää osoittamaan varasan korkeinta heilahduskohtaa törmäyksen jälkeen. Koska myös vasaran massa vaikuttaa tulokseen, kokeiden vertailukelpoisuus edellyttää, että on käytettävä tietynlaista standardivasaraa. Useimmin käytetty on Crarpyn iskuvasara.
Sitkeyden yksikkö

SI-järjestelmässä sitkeys tai deformaatioenergian UT/ yksikkö on joule kuutiometriä kohti (J·m−3).  Yhdysvalloissa yksikkönä käytetään yhä brittiläisen yksikköjärjestelmän mukaisesti jalkanaulaa kuutiotuumaa kohti (in·lbf·in−3).

1,00 Jm−3 ≃ 0,000145 in·lbf·in−3 ja 1,00 in·lbf·in−3 ≃ 6,89 kJm−3.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:toughness
Hauraan ja sitkeän materiaalin jännitys-venymäkäyrät toisiinsa verrattuna. Pystyakselilla kappaleeseen kohdistunut vetojännitys, vaaka-akselilla sen venymä. Käyrän alapuolelle jäävän alueen pinta-ala vastaa materiaalin kykyä varastoida mekaanista energiaa, toisin sanoen sen sitkeyttä.
Iskusitkeyskokeessa käytetty laitteisto. Vasemmalla olevan keltaisen kaarevan osan tarkoitus on suojata vahingoilta. Vasara on kuvassa lepoasennossa ja osoittaa suoraan alaspäin.
Käännös suomeksi
Olavi Vepsäläinen

Olavi Vepsäläinen 1960-luvun alussa.
Olavi Vepsäläinen (1927 Suonenjoki – 12. syyskuuta 1993) oli suomalainen taidemaalari, kuvataiteilija, kuvittaja, kuvanveistäjä, taidegraafikko ja arvopaperitaiteilija. Hän debytoi vuonna 1951.
Vepsäläinen toimi arvopaperitaiteilijana Suomen Pankin setelipainossa vuosina 1952–1968. Hän teki myös paljon runokirjojen kansikuvituksia WSOY:lle 1950- ja 1960-luvuilla. Vepsäläinen on suunnitellut ja piirtänyt kaikkiaan yli 40 suomalaista postimerkkiä. Hänet tunnetaan myös julistetaiteilijana ja postikorttien kuvittajana. Kotinsa, Iloharjun, Vepsäläinen testamenttasi yhdessä vaimonsa Ilma Roponen-Vepsäläisen kanssa Suomen Taiteilijaseuralle.
Vepsäläinen on näytellyt sivuosassa Edvin Laineen Nokea ja kultaa -elokuvassa, taiteilijan roolissa Rauni Mollbergin televisioelokuvassa Ei koskaan pilanpäinlähde? ja ”Eeron” roolissa Ilmari Unhon elokuvassa ”Minä elän”. Vepsäläinen on ollut tekijänä ja selostajana Suomen Työväen Säästöpankin tilaamassa lyhytdokumentissa ”50-vuotta säästäjien hyväksi”.
Näyttelyt

Vepsäläinen on osallistunut graafisen taiteen näyttelyihin Sveitsissä, Moskovassa ja Leningradissa. Kotimaassa Vepsäläinen on osallistunut lukuisiin Nuorten, Suomen Taiteilijaseuran, Taidemaalariliiton ja Suomen Taidegraafikoiden vuosinäyttelyihin. Hänen taidettaan on ollut esillä myös Suomen Taideakatemian kolmevuotisnäyttelyissä.
Julkinen taide

Vepsäläinen on tehnyt seinädekoraation "Pieksäristeys" Savon Solmuun Pieksämäelle vuonna 1980. Vepsäläisen taidetta on muun muassa Jyväskylän taidemuseossa, Amos Andersonin taidemuseossa, Helsingin, Lahden, Rauman ja Turun kaupunkien kokoelmissa, Lahden julistemuseossa sekä postin ja pankkien kokoelmissa.
Aiheesta muualla

Suomen kuvittajat-blogi
Jano runouslehti, numero 2
Elonet
Vaeltava viisaus : aforismeja ja ajatelmia vuosituhansien varrelta; Tekijät: Koskenniemi, V.A ; Vepsäläinen, Olavi; WSOY, 1994; 951-0-18165-X (sid.)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kaljaasi Verna
Kirjallisuutta

Johanna Pakola : Mereen kadonneet. Vernan viimeinen matka 1948. Minerva, Helsinki 2020 ISBN 9789523750067
Aiheesta muualla

Kaljaasi Vernan sivu Facebookissa
Erkki Verkkonen

Erkki Einar Verkkonen (24. tammikuuta 1927 Rutalahti, Korpilahti – 5. elokuuta 2006 Jyväskylä) oli suomalainen kirkkovaikuttaja ja kirjailija.
Teologi ja kirjailija

Erkki Verkkosen isä oli laivuri, tunnettu Päijänteen-kulkija Einar Evert Verkkonen (1899–1961) ja äiti Katri Verkkonen. Myös hänen isänisänsä, Juho Vihtor Verkkonen (1868–1937), oli laivuri Päijänteellä. Äidinpuolen sukulaiset olivat korpilahtelaisia maanviljelijöitä. Verkkonen aloitti teologisen uransa pyhäkoulu- ja kerhotoiminnassa Rutalahden kylässä ja seurakunnassaan Jyväskylässä. Hän opiskeli Vapaakirkon teologisessa koulutuksessa (entinen Lähetysopisto, nykyinen Suomen teologinen opisto) vuodesta 1949 vuoteen 1952, jonka jälkeen hän toimi seurakunnan pastorina Vaasassa 1952–1954 ja edelleen Jyväskylässä 1954–1974. Hänet valittiin vuonna 1961 Suomen Vapaakirkon hallituksen jäseneksi. Verkkonen työskenteli Suomen Vapaakirkon kirkkokunnanjohtajana vuodesta 1975 vuoteen 1990, jolloin hän jäi sairauseläkkeelle. Suomen tasavallan presidentti Martti Ahtisaari myönsi hänelle asessorin arvonimen 2. kesäkuuta 1995.
Verkkonen kirjoitti eläkevuosinaan kolme sukuromaania. Hilma kertoo hänen äidinäitinsä elämästä. Juho ja hänen poikansa Einar -romaanin aiheena puolestaan on hänen isänsä ja isänisänsä työ Päijänteen laivureina sekä heidän perheidensä ja sukunsa tarina. Saaren Maria kertoo Verkkosen pohjalaisanopin vaiheista.
Sukuromaanit

Hilma, Päivä Osakeyhtiö 2001, ISBN 951622881X
Juho ja hänen poikansa Einar, Päivä Osakeyhtiö 2002, ISBN 9516229530
Saaren Maria, Päivä Osakeyhtiö 2004, ISBN 9524750597
Aiheesta muualla

Erkki Verkkosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikki
Luterilainen teologia

Eräs kriitikin kohde on kysymys siitä, kuinka vanhoillislestadiolaisuuden opetus on olennaisella tavalla ristiriidassa luterilaisen tunnustuksen ja kristinopin kanssa. Kritiikki liittyy herätysliikkeen ja evankelis-luterilaisen kirkon välisiin suhteisiin. Vanhoillislestadiolaiset harjoittavat uskontoa omissa seuroissaan paikallisissa rauhanyhdistyksissä, ja toiminnalliset yhteydet paikallisiin evankelis-luterilaisiin seurakuntiin ovat vähäiset.
Sen sijaan vanhoillislestadiolaisten vaikutus evankelis-luterilaisen kirkon hallinnossa ja päätöksenteossa on merkittävä, sillä liikkeeseen kuuluvat ehdokkaat ovat menestyneet hyvinselvennä seurakuntavaaleissa. Kirkolliskokouksen jäsenistä tiettävästi huomattava osaselvennä kuuluu lestadiolaisiin. Samoin merkittävä osa kirkon työntekijöistä – muiden muassa 120 pappia ja suuri osa kanttoreistaselvennä – kuuluu lestadiolaisiin. Lestadiolaisia toimii myös kirkon keskushallinnon tehtävissä.lähde?
Kritiikki ilmenee evankelis-luterilaisen kirkon piirissä käydyssä keskustelussa , muualla julkisessa kansalaiskeskustelussa ja mediassa (esimerkiksi television ajankohtaisohjelmissa) sekä liikkeestä irrottautuneiden ja sen opetusta ja Raamatun tulkintaa epäilevien nettiyhteisöissä.
Ihmisoikeudet ja tasa-arvo > Kritiikin kohteita

Vanhoillislestadiolaisuutta on kritisoitu erityisesti ihmisoikeuksiin ja tasa-arvoon liittyvistä kysymyksistä. Naisten, lasten ja homoseksuaalien ihmisoikeuksien toteutumisessa nähdään ongelmia. Joidenkin mielestä uskonnonvapaus ei voi ohittaa ihmisoikeuksien noudattamista, johon Suomen perustuslaki velvoittaa. Kriitikoiden mukaan vanhoillislestadiolainen herätysliike on rajoittanut erityisesti mainittujen ryhmien ihmisoikeuksia kannanotoissaan, päätöksissään ja sosiaalisissa käytännöissään, jotka liittyvät esimerkiksi parisuhteeseen, seksuaalisuuteen, avioliittoon ja toimintaan uskonyhteisössä. Näihin kysymyksiin liittyvät rajoitukset saattavat loukata yhtäläisesti myös miesten oikeuksia.lähde?
Liikkeessä määritellyt synnit, jotka liittyvät elämäntapaan, kuten ulkonäköön ja harrastuksiin, ovat jatkuvan keskustelun kohteena sekä liikkeeseen kuuluvien että siitä irrottautuneiden piirissä. Tällaisia rajoituksia ovat muun muassa televisiokielto, meikkaamiseen, korujen käyttöön sekä musiikkiin ja muihin kulttuuriharrastuksiin liittyvät kiellot.lähde?
Ihmisoikeudet ja tasa-arvo > Ehkäisykielto

Näkyvintä julkisuudessa on ollut keskustelu vanhoillislestadiolaisuuden ehkäisyn kieltämisestä sekä naisten epätasa-arvoisesta asemasta yhteisössä. Vanhoillislestadiolaisuuden ehkäisykielto kuuluu ehdottomuudessaan ankarimpiin maailmanlaajuisestikin kristillisten kirkkokuntien piirissä.lähde? Myös vanhoillislestadiolaiset itse ovat osallistuneet kriittiseen keskusteluun liikkeen opetuksesta ja menettelytapoihin, kuten ehkäisykieltoon.
Ihmisoikeusliitto on todennut asiaa koskevassa taustamuistiossa 4. maaliskuuta 2009, että vanhoillislestadiolaisuuden ehkäisykielto loukkaa ihmisoikeuksia, jos ehkäisykieltoon painostetaan uskonyhteisön taholta. Tasa-arvoasiain neuvottelukunta puolestaan joulukuussa 2009 totesi, että liikkeen johtajien ja yhteisön paine eivät antaisi naisille tosiasiallista mahdollisuutta päättää omasta kehostaan ja seksuaalisesta itsemääräämisoikeudestaan. Pitkään kestävä raskausaika naisen elämänvaiheena, tiheästi toistuvat raskaudet, mahdolliset keskenmenot sekä vastuu suuresta perheestä voivat aiheuttaa naisille monenlaisia terveydellisiä ja elämänlaatua heikentäviä ongelmia. Kriitikot ovat peränneet herätysliikkeeltä perusteluja ehdottomalle ehkäisykiellolle. Kirkkoherra Seppo Lohi on esittänyt yhdeksi kiellon perusteeksi, että vanhoillislestadiolaisuus katoaisi Suomesta kokonaan viidenkymmenessä vuodessa, mikäli liike luopuisi kielteisestä suhtautumisesta ehkäisyyn.
Vastauksena kritiikkiin vanhoillislestadiolaisuuden johto puolestaan on korostanut, että liike pyrkii aktiivisesti tukemaan lapsiperheitään ja pitämään huolta äideistä ja että rauhanyhdistyksissä on sitä varten erityisiä tukihenkilöitä ja -ryhmiä.
Ihmisoikeudet ja tasa-arvo > Naisten asema

Naisten erilainen asema miehiin verrattuna ilmenee esimerkiksi siinä, että sananjulistajan tehtävä on naisilta kielletty eivätkä he pääse myöskään vaikuttamaan suoraan liikkeen hallintoon eivätkä päätöksentekoon. Mikäli nainen on paikallisen rauhanyhdistyksen jäsen, hänellä on periaatteessa tasavartainen rivijäsenen puhe- ja äänioikeus yhdistyksen vuosikokouksissa. Käytännössä naisia ei valita päätöksentekijöiksi, vaikka joskus nainen voidaan valita paikallisen rauhanyhdistyksen johtokuntaan. Esimerkiksi liikkeen keskusjärjestön SRK:n 24-jäseniseen johtokuntaan ei ole koskaan valittu yhtään naista yhdistyksen yli satavuotisen olemassaolon aikana.
Raamatun tulkinnasta ja opillisista ratkaisuista päätetään kaksi kertaa vuodessa kokoontuvassa puhujien kokouksessa, jossa naiset eivät myöskään ole edustettuina, koska naisilla ei ole oikeutta tulla nimetyksi puhujan tehtävään. Sananjulistajista SRK:n johtokunnan puheenjohtaja Olavi Voittonen on todennut: "Sananpalvelijana vanhoillislestadiolaisuuden piirissä on ollut ja on mies, saarnamies."
Keskustelua on herättänyt myös liikkeen kielteinen suhtautuminen naispappeuteen.lähde?
Ihmisoikeudet ja tasa-arvo > Avioituminen ja avioero

Vanhoillislestadiolaisuudessa pidetään avioeroa syntinä. Hylätty puoliso ei saa solmia uutta avioliittoa niin kauan kuin entinen puoliso elää. Avioeron jälkeisestä avioitumiskiellosta on seurannut monille lestadiolaisille vaikeita elämäntilanteita, sillä kiellosta seuraa väistämättä, että vanhoillislestadiolainen hylätty puoliso ei voi avioitua useinkaan koko elämänsä aikana uudelleen eikä ainakaan vielä silloin, kun lapset ovat pieniä ja toisen aikuisen tukea lasten kasvatuksessa ja hoidossa kaivattaisiin eroperheissä eniten. Monessa tapauksessa lestadiolainen hylätty puoliso joutuu huolehtimaan yksinhuoltajana usein suurestakin lapsijoukosta lasten aikuisuuteen saakka.
Avoliittoa pidetään syntinä, ja kaikenlainen esiaviollinen seksuaalisuus on kiellettyä. Avioitumista ei-lestadiolaisen kanssa on tavattu pitää syntinä.
Ihmisoikeudet ja tasa-arvo > Homoseksuaalisuus

Vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen piirissä elää homoseksuaaleja, mutta liikkeen keskusjärjestön SRK:n kannanoton (2005) mukaan homosuhteet ovat syntiä. He eivät siten voi elää avoimesti yhteisössä tunnustaen oman homoseksuaalisuutensa. Lestadiolaiselle homoseksuaalille ei ole luvallista elää rekisteröidyssä parisuhteessa samaa sukupuolta olevan kanssa. Liikkeessä opetetaan, että homoseksuaalisuus on synnillinen taipumus, josta voi "vapautua Jumalan armon voimin".
Ihmisoikeudet ja tasa-arvo > Liikkeestä irroittautuminen

Moni vanhoillislestadiolaistaustainen on kokenut irrottautumisen herätysliikkeestä sosiaalisesti ja psyykkisesti vaikeana.. Vanhoillislestadiolaisuuteen kasvatetaan kotona ja lapsi liitetään jo pikkulapsena lestadiolaiseen uskonyhteisöön. Rauhanyhdistyksen piirissä tehdään määrätietoista lapsi- ja nuorisotyötä, joka kytkee lapset ja nuoret tiiviisti yhteisöön koko nuoruuden ajaksi ja käytännössä eristää heidät ei-lestadiolaisista ikätovereista.lähde? Nuorena aikuisena sosiaalinen verkosto rakentuu siten pitkälle pelkästään vanhoillislestadiolaisen yhteisön varaan. Moni nuori on kokenut liikkeen kontrolloivaksi ja ahdistavaksi, esimerkiksi ulkonäköön, musiikkiharrastuksiin ja seurusteluun liittyvien normien takia.lähde?
Mikäli irrottautuu uskonyhteisöstä, jää usein kokonaan vaille sosiaalista verkostoa ja ystäviä. Moni onkin joutunut rakentamaan uudelleen identiteettinsä, elämäntapansa ja ystävyyssuhteensa alusta alkaen muun muassa terapian avulla.
Moni entinen lestadiolainen ja lestadiolaisuudesta eroon pyrkivä on saanut tukea myös Internetin keskustelupalstoista, joissa keskustelijat voivat vaihtaa kokemuksiaan anonyymisti. Myös Uskontojen uhrien tuki ry on auttanut lestadiolaisia levittämällä tietoa ja järjestämällä vertaistukitapaamisia.lähde?
Synti- ja syyllisyyskeskeinen ihmiskuva

Vanhoillislestadiolaisten jumalankuvassa korostuu toisaalta näkemys anteeksiantavasta Jumalasta, joka on samalla myös vaativa. Jumala ei ole niinkään armahtava ja salliva, vaan vaatii jatkuvasti, että häneen uskova tunnustaa syntinsä ja tunnustaa ne nimenomaan toiselle lestadiolaisessa uskonkäsityksessä olevalle kristitylle. Tie anteeksiantamukseen ja rauhaan kulkee vain tuomituksi tulemisen ja kadotukseen joutumisen pelon kautta. Anteeksiantamuksen ehtona on syntien tunnustaminen ja anteeksi pyytäminen. Elämä on taistelua sielunvihollista vastaan, jossa vuorottelevat tuomituksi tulemisen pelko ja anteeksiantamuksen tuoma ilo.
Synti- ja syyllisyyskeskeinen ihmiskuva > Kohtuuttomana pidetty rippisalaisuus

Vanhoillislestadiolaisuudessa ripin vastaanottavalla maallikolla on sama asema kuin papilla, vaikka kirkkolaissa rippisalaisuus koskee vain pappeja ja lehtoreita. Ripin vastaanottajana käytetään usein oman perheen jäseniä, aviopuolisoa, sisarta, veljeä tai lasta ja heiltä vaaditaan vaitiolovelvollisuutta. Rippisalaisuuden pitäminen voi kuitenkin olla kohtuuttoman vaikeaa, jos syynä on ollut esimerkiksi aviopuolison uskottomuus, tai muu toiminta, jossa on loukattu henkilöä, jolle ripittäydytään tai tapaus koskettaa muutoin läheisesti vastaanottajaa tai hänen perhettään. Kun ripin vastaanottaja ei jaksa pitää rippisalaisuutta, hänelle seuraa siitä syyllisyyttä ja ahdistusta. Vanhoillislestadiolaisuudessa opetetaan, ettei puolisoa pitäisi käyttää ripin vastaanottajana tilanteissa, jotka ovat häntä syvästi loukanneet. Tässä asiassa opetus ja käytäntö eivät vastaa toisiaan.
Pedofilian ja perheväkivallan kaltaisten rikosten yhteydessä vanhoillislestadiolaisten tulkinta rippisalaisuudesta voi antaa tekijälle mahdollisuuden jatkaa väkivaltaa. Toimittaja Tommi Niemisen mukaan vanhoillislestadiolaisessa liikkeessä uskotaan, että  rippisalaisuus on ehdoton, joten kaikesta, mistä ripittäytyjä on kertonut, on liikkeen jäsenten vaiettava sen jälkeen, kun joku yhteisön jäsen on julistanut ripittäytyjälle synninpäästön. SRK:n ohjeistuksen mukaan ripin vastaanottajalla ei ole lupaa tehdä rikosilmoitusta. Liikkeessä uskotaan, että kun rippi-isä tai -äiti on kehottanut rikollista ilmoittautumaan viranomaisille saadakseen oikeuden tuomion, Jumala vaikuttaa niin, että rikollinen todella toimii näin.
Pappien vaitiolovelvollisuutta tutkineen lestadiolaispapin Johannes Alarannan mukaan maallikon, esimerkiksi maallikkosaarnaajan, Suomen laki määrää kertomaan viranomaisille ripissä ilmitulleen törkeän rikoksen. Ilmiannettavat törkeät rikokset sisältyvät Suomen laissa rikoslain 15. luvun kymmenenteen pykälään.
Syyllisyyden taakka voidaan sälyttää uhrin kannettavaksi. Uhrista voi tulla yhteisön silmissä syntinen, kun hän yrittää saada oikeutta ja rikolliset vastuuseen, jolloin armon saavatkin vain rikolliset.
»"Viime aikoinakin minulle on sanottu, että jos puhun näistä asioista, tekijöiden synnit tulevat kannettavakseni, toteaa Minna."
Minna viittaa vanhoillislestadiolaisuudessa omaksuttuun käsitykseen rippisalaisuudesta. Ripissä tunnustettuja asioita ei saa kukaan kertoa eteenpäin. Joka niin tekee, saa kyseiset synnit kantaakseen tunnolleen.» 
(”Hyväksikäytetty Minna” (HS 1.5.2010))
Synti- ja syyllisyyskeskeinen ihmiskuva > SRK:n vastaus rippisalaisuuteen kohdistuneeseen arvosteluun

Päivämiehen pääkirjoituksen mukaan salarippi ei ole koskaan estänyt minkään asian rikosoikeudellista hoitamista. Jumala haluaa kaikin keinoin suojella lapsia, mutta armahtaa myös katuvan syntisen. Jos asiat ymmärretään oikein, salarippi ja lastensuojelu eivät ole koskaan ristiriidassa keskenään.
SRK määrittelee synnit

Liikkeen jäsenten tiukka kuuliaisuusvaatimus rauhanyhdistyksille ja Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys SRK:lle on herättänyt kritiikkiä. SRK määrittelee mikä katsotaan synniksi, ja voi evätä tottelemattomalta seurakuntajäseneltä anteeksiannon.
Ripittäytymisen kriteeri on synnin suuruus ja sen aiheuttama painolasti ripittäytyjälle. Yhteisö määrittelee opetuksessaan vallitsevan syntikäsityksen ja vaikuttaa näin epäsuorasti siihen, mitkä "rikkomukset tulevat niin suuriksi", että ne pitää tunnustaa. Vanhoillislestadiolaiset saarnamiehet korostavat seurakuntajäsenten täydellistä kuuliaisuutta "seurakuntaäidille". Seurakunnalla, jolla he tarkoittavat käytännössä rauhanyhdistystä, on valta estää anteeksiantamus tottelemattomalle jäsenelle. Kuusamon kirkkoherra Raimo Karvosen mukaan vanhoillislestadiolainen herätysliike voi tuoda ahdistuneelle ihmiselle todellisen ja täydellisen helpotuksen, koska sillä on kaikki valta armahtaa syntejä. Samalla ihminen kuitenkin hänen mukaansa joutuu alistumaan lestadiolaisten auktoriteettiin.
Toimittaja Marjo Valtavaaran mukaan vanhoillislestadiolaisuudessa on keskusteltu internetin keskustelupalstoilla ja pienissä piireissä kiivaasti elämäntapasäännöistä, joita sanotaan "armoneuvoiksi". Valtavaaran mukaan säännöt ovat virallisesti vain neuvoja, mutta yksittäisillä liikkeen jäsenillä ei ole kuitenkaan mahdollisuutta kyseenalaistaa niitä. Eniten keskustelua on käyty televisiosta, ehkäisystä ja teatterista. Marjo Valtavaaran mukaan säännöt lujittuivat 1970-luvun hoitokokousten ja yhteisöstä erottamisten aikana. Monet sekä liikkeen sisällä että sen ulkopuolella haluaisivat lisäselvitystä ajanjaksosta.
Elokuvaohjaaja Dome Karukosken mukaan tiiviin yhteisön "säännöt" voivat vilpittömästi tuntua ihmisen omalta tahdolta, vaikka ne eivät sitä olisi. Lestadiolaisuudessa kaikkien elämänvalintojen pitää olla tukemassa uskoa.
Jatkuva ripittäytymisen tarve voi ilmentää lakihenkistä ja syntikeskeistä kristillisyyttä, jolloin pääpainon muodostaa synnin korostaminen armon sijasta. Ihminen jää jatkuvaan synnin ja syyllisyyden tunnustamiskierteeseen. Huono omatunto liittyy usein seksuaalisuuteen tai tunteisiin. Jotain ei tehdä siksi, että se on hyvää tai haluttavaa, vaan siksi kun niin on käsketty. Rikkomus omaatuntoa vastaan on rikkomus ulkopuolista käskijää tai kieltäjää vastaan, josta seuraa syyllisyys tuon auktoriteetin edessä. Ripittäytyjillä on negatiivinen kokemus itsestään ja he kokevat epäonnistuneensa.