stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pöytäkirja
Rakenne

Pöytäkirjan rakenne riippuu kokouksen tai toimituksen luonteesta, samoin kuin kokouksen järjestävän organisaation omista periaatteista. Monet viranomaisten toimitukset ja kokoukset sekä hallinnolliset palaverit dokumentoidaan tietyn kaavan mukaan, yrityksissä taas laatujärjestelmä voi edellyttää tiettyä käytäntöä. Myös yhdistyksissä voidaan käyttää hyvinkin määrämuotoisia pöytäkirjan laatimismalleja. Pöytäkirjan rakenne toteutuu käytännössä useimmiten tekstinkäsittelyohjelmalla tuotetun dokumenttipohjan avulla.
Pöytäkirjan alkuun kirjoitetaan yleensä kokouksen tai toimituksen nimi, aika, paikka ja osallistujat, puheenjohtaja, sihteeri ja mahdolliset ääntenlaskijat erikseen mainittuina. Jos jotkut ovat paikalla erikseen kutsuttuina tai vain osan aikaa, se voidaan myös merkitä, samoin kuin osallistumisesta estyneet tai saapumatta jääneet.
Varsinainen pöytäkirja dokumentoi kokouksen tai toimituksen kulun esityslistan mukaisesti, joka on tavallisesti pöytäkirjan liitteenä mahdollisten muiden etukäteen tai kokouksessa jaettujen dokumenttien kanssa. Pöytäkirjaan voidaan liittää erikseen sovittuna myös aineistoa, joka ei ole varsinaisessa kokouksessa saatavilla. Kokouksen laillisuus tai päätösvaltaisuus on useimmiten yksi esityslistan kohdista eikä sitä tarvitse muuten pöytäkirjaan merkitä. Sen sijaan erikseen voidaan todeta esimerkiksi pöytäkirjan jakelu ja merkintä luottamuksellisuudesta tai julkisuudesta, samoin kuin mahdollinen esillepano ja pöytäkirjan tarkastajien allekirjoitukset tai joskus parafointi. Jälkimmäisessä tarkastajat vahvistavat pöytäkirjan siten, että merkitsevät nimikirjaimensa jokaiselle sivulle.
Säilyttäminen

Laaditut pöytäkirjat säilytetään tavallisesti arkistossa joko virallisen tai muun sovitun arkistointikäytännön mukaisesti. Arkisto voi olla myös sähköinen tietovarasto. Ajatuksena on paitsi pitää dokumentoidut päätökset tallessa, myös voida jakaa pöytäkirja myöhemminkin tai ottaa siitä tarvittaessa kopioita. Esimerkiksi joihinkin yhdistyksiä koskeviin asiakirjoihin pitää liittää tiedoksi tehtyjä päätöksiä. Tällöin riittää yleensä pöytäkirjan ote, jonka kaksi henkilöä todistaa oikeaksi. Myös virallisten kokousten päätöksistä tiedotetaan asianosaisille usein pöytäkirjanotteella.
Kirjallisuutta

Kuhanen, P. 2002. Taloyhtiön kokousopas. Kustantaja: Kiinteistöalan kustannus Oy. 4.laitos. ISBN 9516851037
Heiska, K. ym. Korkeakouluopiskelijan kokoustaito. Soveltavan kielentutkimuksen keskus, Jyväskylän yliopisto
Hoikkala, A. 2001. Tehokkaat kokoukset. Time/system Finland.
Anon. 1981. Kokoustekniikan käsikirja. Pieksämäen Nuorkauppakamari ry.
Loimu, K. 1998. Järjestö- ja kokoustieto. Toimihenkilöjärjestöjen Sivistysliitto TJS.
Aiheesta muualla

Aktiivinen kokous edistää asiaa (Arkistoitu – Internet Archive), Tekniikka ja Talous, 17.04.2003. (Viitattu 16.12.2008)
Pöllöyökkönen

| Pöllöyökkönen> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Tarhayökköset Hadeninae
Suku::  Xylomoia
Laji::  strix
Kaksiosainen nimi
 Xylomoia strix  Mikkola, 1980 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pöllöyökkönen (Xylomoia strix) on yökkösiin kuuluva, ruskea yöperhoslaji. Pöllöyökkösen kuvasi tieteelleselvennä Kauri Mikkola vuonna 1980. Lajin mahdollisesti varhaisin tallennettu yksilö on löydetty Hangon Lappohjasta vuonna 1935. Laji mainitaan Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteessä.
Koko ja ulkonäkö

Pöllöyökkönen on melko pienikokoinen, yleisväritykseltään harmaanruskea yökköslaji. Etusiiven sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat hyvin, ja niiden väliin jäävä keskisarka on siiven takareunan puolelta huomattavasti tummentunut. Lisäksi ulompi poikkiviiru on siiven keskiosasta taaksepäin lähes suora. Etusiiven ulkoreunassa siipisuonet erottuvat tummina juovina. Takasiivet ovat tummanharmaat. Siipiväli on 27–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Pöllöyökkönen on ilmeisesti itäinen laji, jota on tavattu Euroopassa vain Suomen, Venäjän Karjalan, Latvian, Puolan, Viron, Liettuan ja Ukrainan alueilta. Suomessa pöllöyökköstä on tavattu satunnaisena harhailijana muutamia kertoja Hankoniemen alueella. Aikuiset yksilöt lentävät kesäkuun puolivälistä heinäkuun puolivälille.
Elinympäristö ja elintavat

Pöllöyökkönen vaikuttaa viihtyvän kosteikoissa ja niiden läheisyydessä. Aikuiset perhoset lentävät yöllä ja tulevat valojen luokse sekä syötille. Toukat elävät ravintokasvin varsien sisällä  Keskenkasvuinen toukka talvehtii kangaskortteen sisällä, alimmassa solmuvälissä, oman ulosteen seassa. Uloste sisältää luonnon omia homeenestoaineita. Keväällä keskenkasvuinen toukka jatkaa syömistä , jonka jälkeen koteloituu myös varren sisään. Aikuinen perhonen ei juurikaan poistu kangaskortteen kasvupaikoilta.
Ravintokasvi

Toukka elää kangaskortteen (Equisetum hyemale) varsien sisällä.
Aiheesta muualla

lepidoptera.eu (puolaksi)
lepidoptera.ru (venäjäksi)
Ksylomka striks (sówka puszczykówka) Xylomoia strix Mikkola 1980 (Arkistoitu – Internet Archive) (puolaksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Mikkola, K. (1980) ”Two new noctuid species from Northern Europe: Polia sabmeana n. sp. and Xylomoia strix n. sp. (Lepidoptera, Noctuidae: Hadeninae and Amphipyrinae)”. Notulae entomologicae 60, 217-222.
Ruben, T. & Viidalepp, J. (2009) ”Lammiöölase (Xylomoia strix) leidmisest Eestis (Lepidoptera, Noctuidae)”. Lepinfo 18, 31-33
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5493183  Wikispecies: Xylomoia strix  BioLib: 53837  BOLD: 286154  CoL: 5CLHQ  EoL: 524556  EUNIS: 196467  Fauna Europaea: 447404  Fauna Europaea (new): dbfb59e7-f1e5-4f52-8119-638f9ebf6626  GBIF: 1772458  iNaturalist: 1019296  IRMNG: 10313035  LepIndex: 269805  NCBI: 2561848  Observation.org: 185062  Open Tree of Life: 4249228  Laji.fi: MX.62823
Pääkallokiitäjä

| Pääkallokiitäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Sphinginae
Suku::  Acherontia
Laji::  atropos
Kaksiosainen nimi
 Acherontia atropos  (Linnaeus, 1758) 
 Pääkallokiitäjän levinneisyysalue: vuoden ympäri (punainen) ja kesäisin mahdollinen (oranssi).
Katso myös
   Pääkallokiitäjä Wikispeciesissä   Pääkallokiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pääkallokiitäjä (Acherontia atropos) on kiitäjien heimoon kuuluva perhoslaji. Se on Euroopan suurin kiitäjä ja kookkain Suomessa tavattu perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Pääkallokiitäjän tunnistaa helpoimmin suuresta koostaan ja selässä olevasta, jonkin verran ihmisen pääkalloa muistuttavasta kuviosta. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeat. Niissä on jonkin verran suojavärityksenä toimivaa kuviointia, josta parhaiten erottuvat vaaleat poikkijuovat ja valkoinen diskoidaalitäplä. Takasiivet ovat kirkkaankeltaiset, ja niissä on tummia poikkijuovia. Siipien kärkiväli on koiraalla 94–118 mm ja naaraalla 107–131 mm, eli laji vastaa kooltaan pienimpiä lintuja. Sillä on huomattavan suuret verkkosilmät, lyhyet valkeakärkiset tuntosarvet ja lyhyt imutorvi. Paksun mustanruskean ja sinertävänsävyisen keskiruumiin selkäpuolella on keltainen pääkalloa muistuttava kuvio. Takaruumiissa on selviä ruskeita ja keltaisia poikkijuovia ja keskellä selkää sininen pitkittäisjuova.
Puuntuhooja (Cossus cossus) ja isohangokas (Cerura vinula) muistuttavat lajia jossain määrin, mutta pääkallokiitäjässä on kuitenkin aina keltaista väriä. Varsin usein myös syreenikiitäjää (Sphinx ligustri) luullaan pääkallokiitäjäksi.lähde?
Toukka on väriltään vihreä, ruskea tai keltainen, ja kyljissä on vaaleampia vinojuovia, joiden yläpuolelta toukan iho on sinisävyinen. Peräpäässä oleva sarvi on keltainen tai ruskea, vahvasti kaareva, ja siinä on pitkiä valkoisia nystyjä. Täysikasvuisena toukka on 120–130 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Pääkallokiitäjä elää Lähi-idän alueella ja Välimeren läheisyydessä. Levinneisyys jatkuu etelässä eteläiseen Afrikkaan saakka. Lisäksi sitä tavataan Kanariansaarilla ja Azoreilla. Vaeltajana sitä kuitenkin tavataan silloin tällöin myös pohjoisempana aina Islantia myöten, ja viime aikoina se on yleistynyt esimerkiksi Britannian alueella leudoista talvista johtuen. Lentoaika varsinaisella esiintymisalueella on useina sukupolvina maaliskuusta syyskuuhun, Afrikassa ympäri vuoden.
Koska laji liikkuu paljon, sitä tavataan silloin tällöin Suomessa asti. Vakituista elinympäristöä sillä ei täällä kuitenkaan ole, vaan kaikki Suomessa tavattavat yksilöt ovat vaeltajia. Perhosta tavataan yksitellen, ja joinakin vuosina havainnot puuttuvat kokonaan. Suomesta on löydetty myös pääkallokiitäjän toukkia ja koteloita, jotka ovat alkukesällä vaeltaneiden yksilöiden jälkeläisiä. Havainnot lajista painottuvat elokuun lopulle, mutta yksilöitä voi tavata toukokuun lopulta alkaen.
Elinympäristö ja elintavat

Pääkallokiitäjä on aktiivinen iltahämärästä aamuyölle, ja molemmat sukupuolet lentävät valolle, usein vasta myöhään illalla. Varsinaisella levinneisyysalueellaan pääkallokiitäjä elää viljelyalueilla ja puutarhoissa , lähinnä toukan ravintokasvina toimivien koisokasvien, kuten perunaviljelmien läheisyydessä. Pääkallokiitäjä vierailee vain harvoin kukilla. Sen sijaan aikuinen perhonen syö ravinnokseen esimerkiksi valuvaa mahlaa ja tunkeutuu usein mehiläispesiin imemään hunajaa. Mehiläispesässä se voi liikkua rauhassa erittämänsä tuoksun ansiosta. Mehiläispesistä tavataan silloin tällöin kuolleita perhosia. Perhoset imevät nestettä myös käyneistä hedelmistä. Häirittynä aikuinen perhonen nostaa siipensä, hyppelee ympäriinsä ja ääntelee voimakkaasti. Toukka voi ääntelyn lisäksi myös purra.
Parittelu alkaa yöllä ja kestää usein seuraavaan iltaan saakka. Naaras parittelee huomattavan monta kertaa. Naaras munii 150–200 munaa yksitellen tai korkeintaan parinkymmen munan ryhminä. Munat kuoriutuvat parinkymmenen asteen lämpötilassa runsaan viikon kuluttua. Toukka syö öisin ja piilottelee valoisan ajan kasvin vartta vasten tai lehden alla. Se on laiska liikkumaan ja liikkuu korkeintaan päästäkseen syömään uutta lehteä. Toukan kehitys kestää 20 °C:n lämpötilassa 45–60 vuorokautta, ja lopulta toukka vaeltaa muutaman päivän ajan etsien koteloitumispaikkaa. Toukka kaivautuu koteloitumista varten maaperään 15–40 cm:n syvyyteen. Kotelo talvehtii mutta ei yleensä kestä Euroopan talvia. Riittävän kuivassa paikassa se on kuitenkin kestänyt −4 °C:n lämpötilaa puolen vuoden ajan.
Esiintyessään runsaana toukka voi olla perunan tuholainen. Euroopassa se on harvinaistunut huomattavasti 1950-luvun jälkeen, luultavasti yleistyneen torjunta-aineiden käytön seurauksena.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat pääasiassa peruna (Solanum tuberosum) ja muut koisokasvit, mutta se on varsin moniruokainen, ja laji elää hyvin monilla kasveilla.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Pääkallokiitäjä (Acherontia atropos)
Suomen Perhoset: Pääkallokiitäjä
YLE: Rajut ilmavirtaukset toivat harvinaisen vieraan (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaleva.fi: Pääkallokiitäjä
UK Moths (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
lepidoptera.pl[vanhentunut linkki] (puolaksi)
Pherobase: Semiochemicals of Acherontia atropos, the Death's head hawkmoth (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Acherontia atropos:  Wikidata: Q41524  Wikispecies: Acherontia atropos  AfroMoths: ACHEATRO  BioLib: 51175  BOLD: 22140  CoL: 64GRC  EoL: 868188  EPPO: ACHEAT  EUNIS: 306946  Fauna Europaea: 443841  Fauna Europaea (new): d36c17c2-a101-4472-a18d-ada7b418fb71  GBIF: 1861510  iNaturalist: 56530  IRMNG: 10320042  ITIS: 1156449  LepIndex: 53086  LoB: 5096  MaBENA: AcherAtropos  NBN: NBNSYS0000006064  NCBI: 657993  Observation.org: 1647  Open Tree of Life: 588867  Laji.fi: MX.61469 
Sphinx atropos:  Wikidata: Q109545530  GBIF: 9037764  ITIS: 1156452 
Toukka aikuisen kädellä.
Espanjankielinen piirroskuva pääkallokiitäjän elinkaaresta: muna-, toukka- ja kotelovaihe ja lopulta täysimuotoinen perhonen.
Pääkallokiitäjän toukan vihreä värimuoto.
Leena Väisälä

| Leena Väisälä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. lokakuuta 1961 (ikä 63)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  gynekologi, kliininen seksologi ja tietokirjailija
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Virtaa vaihdevuosiin (Kustannusosakeyhtiö Otava, 2020)
Leena Väisälä (s. 30. lokakuuta 1961) on suomalainen gynekologi ja kliininen seksologi. Väisälä työskentelee päätoimisena yksityislääkärinä. Aiemmin hän on työskennellyt mm. Väestöliitossa ja toiminut Suomen seksologisen seuran puheenjohtajana vuosina 2014–2017. Väisälän on myös kirjoittanut Duodecimin Terveyskirjastoon artikkeleja naisen seksuaalisuudesta ja seksuaalihäriöistä. Väisälällä on pohjoismainen kliinisen seksologin ja eurooppalainen seksuaalilääketieteen pätevyys.
Väisälälle myönnettiin vuonna 2023 Suomen Seksologisen Seuran palkinto elämäntyöstä.
Teokset

Seksuaalisuus / toimittajat: Dan Apter, Leena Väisälä, Kari Kaimola ; [kirjoittajat: Outi Ansamaa ... et al.] ; [piirrokset: Eduard Müller], Duodecim, 2006. ISBN 9789516562158
Kosketuksen kaipuu : kypsän iän seksuaalisuus / toimittajat: Anne Leinonen ja Jaana Syrjälä ; [kuvat: Anne ja Kari Saaristo ja Tanja Sandberg ; piirrokset: Otto Paakkanen], Väestöliitto, 2011. ISBN 9789522260611
Virtaa vaihdevuosiin / Leeni Peltonen, Leena Väisälä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 2020. ISBN 9789511359449
Päivänsäde ja menninkäinen

| ”Päivänsäde ja menninkäinen” Tapio Rautavaara |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Julkaistu: 1949
 Tyylilaji: laulelma rakkauslaulu lastenlaulu
Päivänsäde ja menninkäinen on Reino Helismaan säveltämä ja sanoittama musiikkikappale, jonka Tapio Rautavaara levytti 1949 savikiekkolevylle. Helismaa oli tehnyt laulun jo aiemmin, ja Rautavaara kysyi häneltä lupaa sen levyttämiseen kuultuaan sen radiossa Tuire Orrin esittämänä. Laulu kuvaa mahdotonta rakkautta. Tuire Orrin esityksestä ei ole säilynyt tallennetta.
Helismaa kirjoitti kappaleen alun perin lastenlauluksi tyttärelleen Sadulle. Hän sai idean lauluun Yrjö Kokon vuonna 1944 ilmestyneestä satukirjasta Pessi ja Illusia, joka oli kuvaus peikkopoika Pessin ja keijutyttö Illusian kohtaamisesta. Helismaa kehitti sadusta oman versionsa, jonka pääosassa ovat niin ikään toistensa vastakohdat, eri maailmoista tulevat Päivänsäde ja Menninkäinen.
Ensimmäisessä levytyksessä Rautavaara esittää laulun akustisen kitaran säestyksellä. Kitaristina toimii Ingmar Englund. Rautavaara levytti kappaleen uudelleen 1965. Tässä versiossa taustainstrumentteina on kaksi sähkökitaraa ja sähköbasso. Uudempi versio on tunnetumpi kuin ensimmäinen, ja se on mukana hieman useammalla kokoelmalevyllä kuin vanhempilähde?. Rautavaaran elämäkerran kirjoittaja Lasse Erola on arvellut Päivänsäteen ja menninkäisen olleen Rautavaaran kiertueillaan eniten esittämä kappale.
Reino Helismaalla oli tapana kirjoittaa samasta aiheesta useita lauluja. Niinpä hän jatkoi Päivänsäteen ja menninikäisen mahdottoman rakkauden teemaa Kauko Käyhkön ja Laulurastaiden vuonna 1951 levyttämällä, Einari Marvian säveltämällä laululla Käki ja pöllö. Toisiinsa rakastuneet käki ja pöllö eivät saa koskaan toisiaan, sillä käki elää päivisin ja pöllö öisin. He voivat olla yhdessä vain ohi kiitävän hetken. Vuonna 1952 Kauko Käyhkö levytti Helismaan ja Toivo Kärjen laulun Päivänsäde ja sokea tyttö, jossa mielikuvitusolento Päivänsäde kertoo tytölle kevään olevan tulossa ja luonnon puhkeavan kukkaan. Päivänsäde joutuu kuitenkin hyvästelemään tytön huomatessaan päivän painuvan mailleen.
Kappaleen ovat levyttäneet muun muassa Vesa-Matti Loiri, Hector, Ritva Oksanen, Alwari Tuohitorvi, Liisa Tavi, Eero Raittinen, Yö (Jussi Hakulinen), Ismo Alanko, Tyrävyö, Jimi Pääkallo, Vuokko Hovatta, Apulanta, Cornelis Vreeswijk (ruotsiksi), Barbara Helsingius (ruotsiksi ja englanniksi), Hevisaurus ja Vennaskond (viroksi).
Kappaleesta on tehnyt Muunnelmia kahdelle huilulle säveltäjä Timo Katila (1956-) vuonna 1985 (Edition Musiikki Andante). Kappaleen on myös esittänyt keikoilla Olli Lindholm vuonna 2014.
Päivänsäde ja menninkäinen on ollut inpiraationa Lordin My Heaven Is Your Hell-kappaleelle. Laulu on jättänyt jälkensä myös kirjallisuuteen, sillä kirjailija Johanna Sinisalo lainasi vuonna 2000 Finlandia-palkinnon saaneen romaaninsa Ennen päivänlaskua ei voi nimen suoraan Helismaalta.
Aiheesta muualla

”Päivänsäde ja menninkäinen” Johanna Iivanaisen & LOVEbandin esittämänä Yle Areenassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Zoë Quinn

| Zoë Quinn |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1987 (ikä 37–38)
Ammatti:  pelinkehittäjä
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Depression Quest
Aiheesta muualla
Kotisivu
Zoë Quinn (s. 1987) on yhdysvaltalainen pelinkehittäjä, ohjelmoija ja kirjoittaja. Hän on helmikuussa 2013 julkaistun Depression Quest -pelin kehittäjä.
Elämäkerta ja ura

Quinn syntyi vuonna 1987 pienellä paikkakunnalla Yhdysvaltojen Adirondackin lähistöllä. 12-vuotiaana hän sai isältään käytetyn pelikonsolin ja ihastui Star Control II -peliin. 24-vuotiaana hän muutti hetken mielijohteesta Torontoon, Kanadaan, osallistui aloittelevien naispelinkehittäjien työpajaan ja on siitä lähtien kehittänyt erilaisia online-pelejä. Vuonna 2013 Quinn julkaisi Depression Quest -nimisen pelin, joka simuloi masentuneen nuoren aikuisen elämää. Quinn on itse kärsinyt masennuksesta, ja peli perustuu hänen omiin kokemuksiinsa.
Quinn on ollut mukana kehittämässä muun muassa pulmapeliä Framed, FMV-deittailupeliä The Tingler ja seikkailupeliä Jazzpunk.
Vuonna 2018 Vertigo (DC Comicsin sarjakuvajulkaisu) julkaisi Quinnin kirjoittaman ja Robbi Rodriguezin kuvittaman sarjakuvan Goddess Mode. Quinn on myös kirjoittanut muun muassa IDW Publishingin julkaiseman The Addams Family: The Bodies Issue -sarjakuvan ja DC Comicsin The Infected: Deathbringer -sarjakuvan.
Quinn on kirjoittanut luvun kirjoihin Videogames for Humans ja The State of Play: Sixteen Voices on Video Games. Hän on kirjoittanut osuuden Betrayal at House on the Hill -lautapeliin.
Gamergate

Quinnin kehittämä Depression Quest-peli sai heti ilmestyttyään huomiota pienemmillä pelisivustoilla. Huomio oli positiivista, ja peli voitti myös taiteellisille pienpeleille jaettavia palkintoja. Samaan aikaan Quinn kuitenkin sai vihapostia nuorilta miehiltä, joiden mielestä peli ei ollut kunnon peli. Quinnille soitettiin uhkailupuheluja, jotta hän ei laittaisi peliään saataville Steam-pelikauppaan.
Vuonna 2014 Quinnin entinen poikaystävä perusti blogin, jossa hän kirjoitti Quinnin seksielämästä ja väitti Quinnin harrastaneen seksiä pelitoimittajan kanssa saadakseen positiivista näkyvyyttä pelilleen. Quinn alkoi saada enemmän ja pahempia uhkauksia, ja hänen kotiosoitettaan jaettiin internetissä. Hän on joutunut muuttamaan pois kodistaan saamiensa uhkausten takia.
Isommat pelisivustot tuomitsivat Quinniin kohdistuneen häirinnän, jolloin pelaajayhteisö hyökkäsi myös heidän kimppuunsa. Pelaajat kokivat feminismin uhkaavan koko pelikulttuuria, ja internetin ja videopelien seksismiä ja rasismia vastustaville tahoille keskittiin pilkkanimi social justice warriors (suomeksi sosiaalisen oikeudenmukaisuuden soturit). Kohu sai nimekseen ja hashtagikseen #Gamergate. Myös suomalaiset pelinkehittäjäjärjestöt Suomen pelinkehittäjät ry, IGDA-Finland ry ja Neogames Finland ry tuomitsivat kaikenlaisen häirinnän yhteisessä kannanotossaan.
Quinn kirjoitti kokemastaan kirjan nimeltä Crash Override: How Gamergate (Nearly) Destroyed My Life, and How We Can Win the Fight Against Online Hate. Hän myös perusti Crash Override Networkin, joka auttaa verkkovihan kohteeksi joutuneita.
Teokset

Crash Override: How Gamergate (Nearly) Destroyed My Life, and How We Can Win the Fight Against Online Hate. PublicAffairs, 2017. ISBN 978-1-61039-808-4
Aiheesta muualla

Zoë Quinnin kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  DDB
Qasimin kaanikunta

| Qasimin kaanikunta Касимовское ханство Касыйм ханлыгы> 1450–1681 |
| --- | --- |
   Qasimin kaanikunnan kartta. 
Valtiomuoto:  Monarkia
Kaani:  Kasim (ensimmäinen)  Fatima-Sultan (viimeinen)
Pääkaupunki:  Kasimov
Uskonnot:  islam
Aiemmin osa:  Moskovan Venäjää
Liitettiin:  Venäjän keisarikuntaan
Qasimin kaanikunta (tai Kasimovin kaanikunta; ven. Каси́мовское ца́рство, Каси́мовское ха́нство, Мещёрский юрт, Kasimovskoje tsarstvo, Kasimovskoje hanstvo, Meštšorski jurt, tat. Касыйм ханлыгы, Мишәр йорты, قاسم خانليغى, Qasıym xanlığı, Mişär yortı) oli feodaaliruhtinaskunta, jonka Moskovan suuriruhtinaat loivat palvelukseensa siirtyneitä tataarikaaneja varten. Qasimin kaanikunnalla oli merkittävä rooli Venäjän valtion politiikassa. Se oli Moskovan suuriruhtinaskuntaan liitetty muslimivaltio, joka "palveli sitä sotilaallisesti, diplomaattisesti ja poliittisesti". Qasimin kaanikunta käsitti lähinnä misäärien ja mordvalaisten asuttaman alueen Okajoen varrella nykyisen Rjazanin alueen koillisosassa.
Historia

Moskovan suuriruhtinas Vasili II lahjoitti alueen noin vuosina 1450–1456 Kultaisen ordan kaanin pojalle Qasimille. Läänitysalueen keskus Gorodets-Meštšorski sai hänen mukaansa nimen Kasimov. Eräillä alueen hallitsijoista oli suuri merkitys Moskovan Kazanin kaanikuntaa vastaan käymässä taistelussa. Kazanin valloituksen (1552) jälkeen Qasimin kaanikunnan merkitys väheni, ja sen hallitsijat muuttuivat vähitellen tavallisiksi läänitystilallisiksi. Kaanikunta lakkasi muodollisestikin olemasta viimeisen hallitsijan Fatima Soltanin kuoltua vuonna 1681. Hallitsijaperhe kääntyi 1600-luvulla kristinuskoon.
Kaanikunnan muodostumisen- ja poliitisen aseman yksityiskohdat kuitenkin jakavat mielipidettä.
Historijoitsija Vladimir Veljaminov-Zernov kirjoitti Kasimin kaanikunnasta kertovan teoksen.
Väestö

Kultaisen ordan ajoista alkaen Kasimovissa asui tataareja (misäärejä), mordvalaisia, meštšeralaisia sekä besermänejä (mahdollisesti bolgaarien jälkeläisiä).
Seudulla nykyisin asuvaa tataariryhmää sanotaan Kasimovin tataareiksi. Alun perin 1400-1500-luvuilla saapuneet tataarit olivat lähinnä Kazanista, joiden joukossa Kazanin tataariylhäisöä sekä misääreitä, mutta asukkaina oli myös osittain nogaitataareja sekä Astrahanin-, Krimin- ja Siperian kaanikuntien väestöä. Misäärien on sanottukin muotoutuneen etnisenä ryhmänä Qasimin kaanikunnan aikaan.
Asevoimat

Kaanikunnan asevoimat koostuivat pysyvästä armeijasta (kasakat) ja miliisistä. Se suoritti kaikki sotilaalliset toimet yhdessä Venäjän valtion joukkojen kanssa (esimerkiksi Sain-Bulat-kaani komensi Venäjän armeijaa Liivinmaan sodassa). Kasimin kaanikunta oli alusta alkaen Moskovan vaikutuspiirissä.
Kasimin kaanikunta osallistui toistuvasti Moskovan puolella sodissa Kazania vastaan. Kaani Šah-Ali auttoi Kazanin lopullisessa valloituksessa 1552. Hän myös avusti muun muassa Viipurinlahden taistelussa. Kasimin kaanikunnan asevoimat edesauttoivat "tavalla tai toisella Venäjän rajojen laajenemisessa".
Muinainen Meštšera

Kaanikunnan keskustaa, Gorodets-Meštšorskia (tataariksi Mişär yortı), on myös kutsuttu "Meštšeran kaupungiksi." Ennen tätä, niin sanottu muinainen Meštšera alueena mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1298, kun Kultaisen ordan hallitsija Bahmet Huseinov valtasi sen. Orda luopui siitä vuonna 1392 Moskovan suurruhtinaan hyväksi. Ajan myötä käsitys Meštšerasta alueena on muuttunut, mutta edellä mainittuna vuosina se tiettävästi oli jo Okajoen alueella. Nimen sanotaan tavalla tai toisella kietoutuvan yhteen meštšera-heimon- sekä mišäärien kanssa.