Newfoundlandin kansanäänestys 1948
Tausta

Newfoundland kieltäytyi vuonna 1869 liittymästä vasta perustettuun Kanadan dominioon, ja siitä tuli vuonna 1907 oma dominionsa.
1930-luvun lama vaikutti Newfoundlandin dominioon erittäin negatiivisesti, erityisesti laman täysien mittasuhteiden saavuttaessa sen vuonna 1933. Newfoundland oli veloissa ensimmäisen maailmansodan ja Newfoundlandin saaren poikki kulkevan rautatien kustannusten takia, joten dominion konkurssi oli todennäköinen lopputulos ilman vastatoimia. Poikkeuksellisessa päätöksessä Newfoundland päätti luovuttaa hallinnollisen vastuun Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja maan asettamalle kuusihenkiselle komitealle, jonka jäsenistä puolet oli brittejä ja puolet newfoundlandilaisia. Tämä toteutui helmikuussa 1934.
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerin sijainen ja dominioiden ministeri Clement Attlee vieraili Newfoundlandissa syyskuussa 1942. Hän määräsi tämän jälkeen myös kolmesta parlamentin jäsenestä koostuvan komitean tutustumaan Newfoundlandin tilanteeseen paikan päällä. Joulukuussa 1943 Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus lupasi, että toisen maailmansodan päätyttyä newfoundlandilaisille annettaisiin keinot päättää alueen tulevaisuudesta heti, kun asia voitaisiin järjestää. Päätös oli poliittinen, sillä lupaamalla muutoksia newfoundlandilaiset saatiin keskittymään sodan saattamiseen päätökseen.
Newfoundlandin asukkaat alkoivat sodan jälkeen olla tyytymättömiä brittihallintoon. Pääministeri Attleen hallitus salli joulukuussa 1945 alueen tulevaisuuden hallitusmuotoa käsittelevän kansalliskonventin valitsemisen vaaleilla. Kansalliskonventin tarkoituksena oli valita ne vaihtoehdot, jotka esitettäisiin kansanäänestyksessä. Alun perin ainoiksi vaihtoehdoiksi suunniteltiin vallitsevan tilanteen jatkaminen ja vuotta 1934 edeltävään tilanteeseen palaaminen. Vaihtoehto Kanadaan liittymisestä hylättiin alun perin vaihtoehtona äänin 29–16. Poliitikko ja mediapersoona Joseph Smallwood kuitenkin lobbasi ankarasti Kanadaan liittymisen lisäämistä vaihtoehdoksi, mitä myös britit salaa tukivat. Kansanäänestyksessä oli lopulta kolme vaihtoehtoa, kun siitä ilmoitettiin 11. maaliskuuta 1948.
Kanadaan liittymistä kannattaneet vetosivat kampanjoinnissaan Newfoundlandin mahdollisuuteen päästä osaksi kanadalaista hyvinvointivaltiota, jossa kansalaisille olisi tarjolla eläkebonuksia, lapsilisiä ja työttömyyskorvauksia. He myös pyrkivät yhdistämään Newfoundlandin oman hallinnon ajat 1930-luvulla köyhyyteen ja taloudelliseen epävarmuuteen. Smallwood luonnehti Newfoundlandin olevan kansakunnan sijasta ”keskikokoinen kunnallisalue”, joka oli jäänyt ajan virrassa pahasti jälkeen.
Itsenäisen dominion muotoon paluuta kannattaneet puolestaan viittasivat muun muassa uusiin veroihin, joita Newfoundland joutuisi Kanadaan liittyessään maksamaan. He myös vetosivat newfoundlandilaisten isänmaallisuuteen. Merkittävimpiä dominion kannattajia olivat Peter Cashin ja liikemies Chesley Crosbie, joista jälkimmäinen kannatti lisäksi taloudellista liittoa Yhdysvaltojen kanssa. Myös Newfoundlandin katolinen väestönosa asettui arkkipiispa Edward Patrick Rochen johdolla vastustamaan Kanadaan liittymistä. Erillisenä dominiona Newfoundland saattoi olla köyhä, mutta Kanadan osana se menettäisi materialistisessa turmeluksessa yksinkertaisen hengellisyytensä arvopohjan.
Yhdistyneestä kuningaskunnasta varoitettiin newfoundlandilaisia, että dominiolle ei annettaisi enää taloudellista apua, jos se päättäisi palata aiempaan asemaansa ja joutuisi talousvaikeuksiin. Maa oli jo syyskuussa 1945 kertonut kanadalaisille, ettei voisi enää jatkaa Newfoundlandin tukemista – Newfoundlandin talouden jälleenrakentamisen arvioitiin vaativan 100 miljoonaa dollaria, eikä briteillä sen koommin kuin kanadalaisillakaan ollut sijoittaa asiaan moista summaa. Itsenäiselle Newfoundlandin dominiolle suunniteltiin myös laajoja rajoitteita sen mahdollisuuksissa ottaa lainoja.