stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Seelöwe
Suunnitelma ja sen taustat

Saksan kukistettua Ranskan kesäkuussa 1940 ja Britannian kieltäydyttyä rauhanneuvotteluista Saksan kanssa Adolf Hitler määräsi valmistautumaan maihinnousuun. Luftwaffen oli määrä saavuttaa ilmaherruus Etelä-Englannin yllä, jotta maihinnousulaivasto pystyisi ylittämään Englannin kanaalin rauhassa ilman Britannian kuninkaallisen laivaston tai kuninkaallisten ilmavoimien hyökkäyksiä. Englannin kanaalin yli oli tarkoitus kuljettaa ensin 100 000 sotilasta ja välittömästi tämän jälkeen 160 000 lisää, yhteensä 40 divisioonaa. Yksityiskohtainen miehityssuunnitelma oli valmiina, ja siihen sisältyi luettelo 2 300 henkilöstä, jotka oli heti vangittava. Näitä olivat muiden muassa filosofi Bertrand Russell sekä kirjailijat Virginia Woolf, H. G. Wells ja Aldous Huxley. Ehdottomana edellytyksenä maihinnousun aloittamiselle oli ilmaherruuden varmistaminen Englannin kanaalin ja sen pohjoisrannikon yläpuolella.
Luftwaffe ei kuitenkaan onnistunut tehtävässään, kun se hävisi taistelun Britanniasta, ja lopulta 17. syyskuuta 1940 Hitler lykkäsi operaatio Seelöwen tulevaisuuteen.lähde?
Saksan laivaston komentaja suuramiraali Erich Raeder oli vastuussa hyökkäyssuunnitelmista maihinnousun toteuttamiseksi ja laati niistä useita versioita. Aikaisimmat näistä suunnitelmista ajoittuvat jo vuoden 1939 marraskuuhun. Suunnitelmien reunaehtoina olivat seuraavat asiat:
Vihollisen pintalaivaston tekeminen toimintakyvyttömäksi
Brittien ilmavoimien tuhoaminen (täydellinen ilmaherruus)
Rannikkopuolustuksen tuhoaminen
Englannin sukellusvenetoiminnan estäminen maihinnousulaivastoa vastaan.
Lopullisesta suunnitelmasta vastasi OKH eli Oberkommando des Heeres. Sen suunnitelmaan kuului yhdeksän divisioonan hyökkäys meritse, sekä ilmalaskudivisioona. Valittuna maihinnousualueena oli Doverin ja Portsmouthin välinen rannikko. Tavoitteena oli vallata Gloucester ja saartaa Lontoo, sekä edetä 52. leveyspiirille, minkä jälkeen Britannian odotettiin antautuvan.lähde?
Saksalaiset keräsivät maihinnousua varten Ranskan rannikolle suuret määrät tavallisesti lähinnä Reinillä toimivia aluksia. Saksalaiset joutuivat kuitenkin huomaamaan jo maihinnousua edeltävissä harjoituksissa, että nämä jokiproomut eivät soveltuneet suunniteltuun tarkoitukseensa. Lisäksi proomujen kokooma-alueet olivat helppoja maalitauluja brittien pommikoneille, ja Bomber Command -lennosto tuhosikin useita kuukausia kestäneillä hyökkäyksillään suuren määrän lotjia. Tuhoutuneet alukset olivat poissa saksalaisten huoltoliikenteestä maihinnousun peruuntumisen jälkeenkin.lähde?
Suunnitelmasta luopuminen

19. syyskuuta 1940 Saksan sodanjohto lykkäsi operaation aloitusta. 2. lokakuuta 1940 se siirrettiin seuraavaksi kevääksi. Hitlerin uskomuksen mukaan Britannia antaisi periksi, kun Neuvostoliitto olisi lyöty operaatio Barbarossan myötä. Moskovan taistelun lopputulos ja Yhdysvaltain liittyminen sotaan joulukuussa 1941 kuitenkin muuttivat tilanteen Saksan kannalta epäedulliseksi. Ne johtivat kahden rintaman sotaan, josta OKH oli varoittanut. Neuvoteltuaan Raederin kanssa Hitler perui lopullisesti koko maihinnoususuunnitelman 13. helmikuuta 1943.lähde?
Max Jakobson on esittänyt, että Saksan päätös lykätä operaatio Seelöwen aloittamista koitui useimpien silloin tietämättä pelastukseksi myös Suomelle. Mikäli operaatio olisi käynnistetty alkuperäisen suunnitelman mukaisesti, Saksan voimat olisivat pitkään olleet sidottuina Britteinsaarten valtaamiseen. Suomen ja Saksan välinen saksalaisten joukkojen kauttakulkusopimus olisi todennäköisesti jäänyt syntymättä, ja Neuvostoliitolla, joka ei ollut talvisodan jälkeen suinkaan luopunut aikeistaan miehittää Suomi, olisi ollut vapaat kädet Suomen suhteen.
Suunnitelman onnistumismahdollisuudet

Sotahistorioitsijoista Michael Burleigh ja Andrew Mollo ovat uskoneet operaation onnistumismahdollisuuksiin.lähde?
Vuonna 1974 Sandhurstin sotakorkeakoulussa järjestettiin The Daily Telegraph -lehden ja sotakorkeakoulun Department of War Studies -osaston organisoima sotapeli, jossa tuomareina olivat Saksan puolella Adolf Galland, Friedrich Ruge ja Heinrich Trettner ja Britannian puolella Christopher Foxley-Norris, Edward Gueritz ja Glyn Gilbert. Skenaarion perusoletuksena oli, että Luftwaffe ei ollut saanut ilmaherruutta. Saksalaiset onnistuivat maihinnousun ensimmäisessä vaiheessa miinoittamalla Englannin kanaalin suojaamaan operaatiota. Tämän jälkeen he etenivät GHQ-linjalle, jossa Home Guardin joukot pysäyttivät etenemisen. Muutamia päiviä myöhemmin Kuninkaallinen laivasto murtautui läpi katkaisten saksalaisten huoltoreitit, upottaen valtaosan seuraavasta vaiheesta maihin laskettavia joukkoja ja estäen vahvistusten kuljettamisen jatkossa kanaalin yli, mikä pakotti maihin nousseet joukot antautumaan.
Kirjallisuutta

Schenk, Peter: Landung in England: Das geplante Unternehmen "Seelöwe" : der Beginn der amphibischen Grossunternehmen.  Oberbaum, 1987.  ISBN 978-3926409447  (saksaksi)
McKinstry, Leo: Operation Sealion: How Britain Crushed the German War Machine's Dreams of Invasion in 1940.  John Murray, 2015.  ISBN 978-1848547049  (englanniksi)
Ansel, Walter: Hitler Confronts England.  Duke University Press, 1960.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Operaatio Seelöwe Wikimedia Commonsissa
Operaatio Seelöwen valmisteluja: panssarivaunua lastataan laivaan Ranskassa.
Narvikin toinen taistelu

Narvikin toinen taistelu oli 13. huhtikuuta 1940 Narvikin edustalla käyty meritaistelu, joka oli osa Norjan taisteluita toisessa maailmansodassa. Taisteluun osallistui Yhdistyneen kuningaskunnan ja Saksan laivastojen osastot.
Britannian laivasto-osasto, johon kuuluivat taistelulaiva HMS Warspite, Tribal-luokan hävittäjät HMS Bedouin, HMS Cossack, HMS Punjabi ja HMS Eskimo sekä HMS Kimberley, HMS Hero, HMS Icarus, HMS Forester ja HMS Foxhound, tunkeutui 13. huhtikuuta Ofotfjordiin tuhotakseen siellä olleen Kriegsmarinen fregattenkapitän Erich Beyn alaisuudessa olleen kahdeksan hävittäjän osaston. Laivasto-osaston ilmasuojana oli lentotukialus HMS Furiousin lentokoneet.
Hieman ennen osastojen kohtaamista HMS Warspiten Fairey Swordfish kellukekone upotti Saksan laivaston sukellusveneen U-64, joka makasi ankkurissa Herjangsfjordissa lähellä Bjerkvikiä. Pian tämän jälkeen seuranneessa taistelussa saksalaisalukset Z13 Erich Koellner, Z9 Wolfgang Zenker, Z11 Bernd von Arnim, Z18 Hans Lüdemann, Z19 Hermann Künne, Z2 Georg Thiele, Z17 Diether von Roeder, Z12 Erich Giese joko tuhoutuivat vihollistulessa tai upottautuivat.
Catharina Justander

Catharina Justander (syyskuu 1723, Lempäälä – 5. lokakuuta 1778, Zeist, Alankomaat) oli suomalainen lähetyssaarnaaja. Hän vaikutti herrnhutilaisen veljesseurakunnan varhaisten vaiheiden aikana Turussa, Tukholmassa ja Alankomaiden Zeistissa. Vuonna 1759 hän sai luottamustehtävän akoluuttina, joka oli katolisuudesta periytyvä böömiläisessä kirkossa tunnettu alin vihkimystä vaativa virka. Justander kuoli 55-vuotiaana kovia kipuja aiheuttaneeseen sairauteen.
Cassibilen aselepo

Cassibilen aselevon Italian edustajana allekirjoittanut kenraali Giuseppe Castellano (kesk.) kättelee kenraali Dwight D. Eisenhoweria, vasemmalla liittoutuneiden puolesta allekirjoittanut kenraali Walter Bedell Smith.
Cassibilen aselepo oli toisen maailmansodan aikana syyskuussa 1943 Italian ja liittoutuneiden välillä solmittu aselepo, jolla Italia irtautui akselivalloista. Se merkitsi käytännössä Italian antautumista liittoutuneille. Salassa valmisteltu aselepo solmittiin 3. syyskuuta ja julkistettiin 8. syyskuuta, minkä jälkeen sitä täydennettiin 29. syyskuuta 1943. Alkuperäinen sopimus tunnetaan ”lyhyenä aselepona” ja täydentävä sopimus ”pitkänä aselepona”. Aselevon seurauksena Italian entinen liittolainen Saksa miehitti pääosan Italiasta ja perusti sinne Italian sosiaalinen tasavalta -nimisen nukkevaltion.
”Lyhyt aselepo” solmitaan

”Lyhyenä aselepona” tunnettu sopimus allekirjoitettiin 3. syyskuuta – Calabrian maihinnousun päivänä – kello 18.30 liittoutuneiden Fairfield Camp -sotilasleirissä Cassibilen kylässä Syrakusan lähellä miehitetyssä Sisiliassa. Italian puolesta sopimuksen allekirjoitti kenraali Castellano ja liittoutuneiden puolesta kenraali Smith. He olivat neuvotelleet asiasta Cassibilessa 31. elokuuta alkaen, kunnes Italian hallitus oli suostunut hyväksymään ehdot muuttumattomina.
Aselepoehtojen mukaan Italian tuli välittömästi lopettaa kaikki sotatoimet liittoutuneita vastaan ja vetää joukkonsa pois rintamilta, luovuttaa kaikki maa-alueensa, satamansa, lentokenttänsä sekä miehittämänsä Korsika liittoutuneiden käyttöön, siirtää sotalaivansa ja ilmavoimiensa koneet liittoutuneiden määräämiin paikkoihin aseistariisuntaa varten, palauttaa liittoutuneiden kansallisuuksien sotavangit ja internoidut siviilit sekä pyrkiä parhaansa mukaan estämään saksalaisia saamasta käyttöönsä kohteita, joita voitaisiin käyttää liittoutuneita vastaan. Liittoutuneet saivat luvan asettaa sotilashallinto tarpeellisiksi katsomiinsa osiin Italiaa sekä käyttää halutessaan Italian kauppalaivoja sodankäyntiinsä.
Samalla sovittiin myös, että liittoutuneet ja Italian hallitus julkistaisivat aselevon yhtä aikaa, päivää ennen kuin liittoutuneiden päämaihinnousu alkaisi. Saksan vastatoimia pelännyt Badoglion hallitus oli vielä viime hetkillä ennen allekirjoittamista epäröinyt ja halunnut lykätä julkistamisen maihinnousun jälkeiseen aikaan, joten kenraali Eisenhower oli joutunut suullisesti lupaamaan, että välittömästi julkistamisen jälkeen Roomaan lähetettäisiin yhdysvaltalaisia laskuvarjojoukkoja suojelemaan pääkaupunkia saksalaisilta.
Aselevon julkistaminen ja sen seuraukset

Algerissa oleskellut Eisenhower julkisti aselevon 8. syyskuuta kello 18.30 (17.30 paikallista aikaa) pitämässään radiopuheessa. Pääministeri Badoglio antoi oman ilmoituksensa Rooman radiossa kello 19.45. Badoglio ei vielä julistanut Saksaa Italian viholliseksi mutta vihjasi siihen suuntaan ilmoittamalla, että luovuttuaan vihollisuuksista englantilais-amerikkalaisia joukkoja vastaan Italian armeija tekisi yhä vastarintaa mitä tahansa muita joukkoja vastaan. Saksa julisti Badoglion petturiksi ja väitti Italian antautumisen takana olevan juutalaisia palveleva klikki. Vain 15 minuuttia Badoglion radiopuheen jälkeen saksalainen kenraali Albert Kesselring käynnisti operaatio Achsen eli Italian miehityksen.
Liittoutuneiden antamien harhaanjohtavien tietojen vuoksi Italian hallitus oli luullut maihinnousun alkavan kolme päivää todellista myöhemmin eikä ollut vielä ottanut haltuunsa Roomaa ympäröiviä lentokenttiä, joten Eisenhower peruutti lupaamansa maahanlaskuoperaation. Turvattomiksi jääneet kuningas Viktor Emanuel III ja pääministeri Badoglio pakenivat välittömästi Roomasta Etelä-Italian Brindisiin antamatta kansalle tai Italian armeijalle mitään ohjeita. Koska Roomaa ei ollut määrätty puolustettavaksi, saksalaiset miehittivät sen kohtaamatta juurikaan vastarintaa, poikkeuksena historiallisen Porta San Paolo -kaupunginportin luo improvisoitu puolustus. Italian armeija ajautui sekasortoon tuhansien sotilaiden karatessa tai liittyessä vastarintaliikkeeseen. Saksalaiset teloittivat Kefalonián saarella Kreikassa tuhansia italialaisia sotilaita, jotka kieltäytyivät antautumasta heille.
Liittoutuneiden päämaihinnousu alkoi 9. syyskuuta Salernossa, jossa Saksan armeija kävi ankaraan vastarintaan. Samoihin aikoihin käynnistyi myös kolmas, pienempi maihinnousu Tarantoon.
Saksalaiset vapauttivat Gran Sasso -vuorella vankina olleen Mussolinin uskaliaalla kommando-operaatiolla 12. syyskuuta. Saksan johtajan Adolf Hitlerin tahdosta Mussolini perusti Saksan miehittämään osaan Italiasta fasistisen nukkevaltion, joka sai myöhemmin nimekseen Italian sosiaalinen tasavalta.
”Pitkä aselepo”

Liittoutuneet olivat esittäneet ”pitkät” aselepoehdot kenraali Castellanolle hänen allekirjoitettuaan ”lyhyen aselevon”, ja hän oli lähettänyt ne Badoglion hallitukselle seuraavana päivänä, 4. syyskuuta, mutta hallitus ei tehnyt niiden suhteen mitään. Syyskuun lopulla Badoglio lopulta taipui saatuaan lupauksen, että Italian ei tarvitsisi täyttää ”mahdottomia” ehtoja. Badoglio ja Eisenhower allekirjoittivat henkilökohtaisesti ”pitkän aselevon” 29. syyskuuta Maltalla Vallettan satamaan ankkuroidulla brittiläisellä taistelulaivalla HMS Nelsonilla. ”Lyhyttä aselepoa” täydennettiin lisäksi 23. syyskuuta Italian sota- ja kauppalaivaston kohtaloa koskeneella muistiolla.
”Pitkä aselepo” käytännössä luovutti liittoutuneille sotilaallisen ja poliittisen ylivallan Italiassa, mukaan lukien oikeuden kontrolloida joukkoviestintää ja talouselämää. Liittoutuneet saivat muun muassa määrätä Italian valuutasta, liike-elämän, pankkien ja pörssitoiminnan kontrolloinnista sekä kaupan ja tuotannon sääntelystä. Sopimuksen noudattamista valvomaan asetettiin liittoutuneiden valvontakomissio. Badoglion hallituksella ja kuninkaalla oli tästä alkaen vain vähän todellista valtaa edes liittoutuneiden miehittämässä osassa Italiaa. Sopimus määräsi myös lakkauttamaan kaikki fasistiset järjestöt ja laitokset, vapauttamaan poliittiset vangit, kumoamaan syrjivät rotulait sekä luovuttamaan Mussolini ja hänen lähimmät apulaisensa vankeina liittoutuneille.
Siinä missä lyhyessä aselevossa ei mainittu antautumista, pitkän aselevon alkuperäisenä otsikkona oli ”Italian antautumisasiakirja” ja sen ensimmäisessä pykälässä ilmoitettiin kaikkien Italian joukkojen antautuvan ehdoitta. Badoglion paheksuttua tätä Eisenhowerille Yhdysvaltain hallitus myöntyi – vastoin Britannian hallituksen tahtoa – muuttamaan jälkeenpäin asiakirjaa siten, että siitä poistettiin sana ”antautuminen” ja otsikoksi vaihdettiin ”Italian aselevon lisäehdot”. Korjauksia koskeva pöytäkirja allekirjoitettiin 9. marraskuuta ja vahvistettiin 12. marraskuuta 1943.
”Pitkää aselepoa” ei julkistettu sodan aikana. Badoglion hallitus julisti virallisesti sodan Saksalle 13. lokakuuta 1943.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cassibilen aselepo Wikimedia Commonsissa
Marsalkka Pietro Badoglio, Italian pääministeri 1943–1944.
Muistokivi paikassa, jossa aselepo allekirjoitettiin.
Saksan miehitysvalta Ranskassa

Saksan miehitysvalta Ranskassa (saks. Militärverwaltung in Frankreich,  ransk. Occupation de la France par l’Allemagne) oli toisen maailmansodan aikainen natsi-Saksan miehitysvalta, jonka alaisina aluksi, kesäkuusta 1940 marraskuuhun 1942, olivat Pohjois- ja Länsi-Ranska. Näistä alueista käytettiin ranskaksi nimitystä zone occupée (”miehitetty vyöhyke”) erotukseksi Etelä-Ranskan ”vapaasta vyöhykkeestä” (ransk. zone libre), jota hallitsi Vichyn hallitus. Marraskuussa 1942 Saksa miehitti myös Etelä-Ranskan, minkä jälkeen aikaisemmasta miehitetystä vyöhykkeestä alettiin käyttää nimitystä pohjoinen vyöhyke (ransk. zone nord) ja entisestä vapaasta vyöhykkeestä nimitystä eteläinen vyöhyke (ransk. zone sud).
Saksa sai Pohjois-Ranskan hallintaansa 22. kesäkuuta 1940 Compiègnen aseleposopimuksella sen jälkeen, kun Saksan Wehrmacht oli salamasodassa nopeasti voittanut Ranskan. Aselepoa allekirjoitettaessa sekä ranskalaiset että saksalaiset pitivät miehitystä väliaikaisena. Sen oli määrä kestää vain siihen saakka, kunnes Yhdistynyt kuningaskunta olisi voitettu, minkä uskottiin tapahtuvan pian. Niinpä Ranska suostui siihenkin, että sen sotavangeiksi joutuneet sotilaat pysyisivät vankeina vihollisuuksien päättymiseen saakka.
Ranskan tappio johti myös siihen, että Ranskan kolmas tasavalta lakkautettiin ja tilalle perustettiin Ranskan valtio, joka nimellisesti käsitti koko Ranskan, mutta käytännössä sen hallinnassa oli vain Etelä-Ranskan vapaa vyöhyke. Koska Pariisi sijaitsi miehitetyllä vyöhykkeellä, hallitus siirtyi Vichyyn, Auvergneen, minkä vuoksi sen hallitsemaa aluetta sanottiin yleisesti Vichyn Ranskaksi.
Vaikka Vichyn hallitus oli nimellisesti koko Ranskan hallitus, miehitetyllä vyöhykkeellä sillä ei ollut käytännössä mitään valtaa, vaan siellä hallitsivat saksalaiset. Heidän valtansa laajeni vapaalle vyöhykkeellekin sen jälkeen kun Saksa ja Italia 11. marraskuuta 1942 miehittivät myös Etelä-Ranskan vasta­vetona liittoutuneiden maihinnousulle Ranskan Pohjois-Afrikkaan. Vichyn hallitus jatkoi toimintaansa vielä tämänkin jälkeen, mutta sillä ei enää ollut juuri mitään valtaa.
Saksan miehitysvalta Ranskassa päättyi Ranskan vapauttamiseen, joka tapahtui vuonna 1944 vähitellen Normandian ja Provencen maihinnousujen jälkeen. Lopullisesti miehitysvalta lakkasi vasta joulukuussa 1944, vaikka suurimman osan Ranskan alueista liittoutuneet olivat vapauttaneet jo kesän 1944 aikana.
Hallinto

Kun Ranska ja Saksa päättivät Ranskan touko- ja kesäkuussa kärsimien tappioiden jälkeen tehdä aselevon, marsalkka Wilhelm Keitel ja kenraali Charles Huntzinger Saksan edustajina sekä marsalkka Philippe Pétain Ranskan edustajana allekirjoittivat aselepo­sopimuksen 22. kesäkuuta 1940 Compiègnen metsässä. Koska se alle­kirjoitettiin samassa paikassa ja samassa rautatievaunussa kuin ensimmäisen maailman­sodan lopettanut aselepo­sopimus, se tuli tunnetuksi Compiègnen toisena aselepo­sopimuksena.
Ranska jaettiin miehitettyyn pohjoiseen ja miehittä­mättömään eteläiseen vyöhykkeeseen, aselepo­sopimuksen mukaan ”Saksan valta­kunnan etujen suojaamiseksi”. Ranskan siirtomaat pysyivät myös Pétainin Vichyn hallituksen alaisuudessa. Ranskan suvereenisuus säilyi periaatteessa koko Ranskan alueella, miehitetty vyöhyke, Elsass ja Moselle mukaan luettuina, mutta aseleposopimuksen kolmannen artiklan mukaan miehitetyllä vyöhykkeellä Ranskan viranomaisten oli noudatettava miehityshallinnon määräyksiä ja Saksa käytti miehitysvallan oikeuksia:
»Ranskan miehitysvyöhykkeellä Saksan valtakunta käyttää kaikkia miehitysvallan oikeuksia. Ranskan hallitus ryhtyy kaikkin mahdollisin tavoin edesauttamaan näiden oikeuksien voimaanpanoa ja tarjoaa siinä tarkoituksessa ranskalaisia hallinnollisia palveluja. Ranskan hallitus määrää välittömästi kaikki virkamiehet ja hallintohenkilöt miehitetyllä vyöhykkeellä noudattamaan saksalaisten sotilasviranomaisten määräyksiä ja toimimaan niiden kanssa täydessä yhteistoiminnassa.»
Sotilashallinto vastasi miehitetyllä vyöhykkeellä myös siviilihallinnosta. Se jakautui eri tasoisiin kommandantuureihin, joita alenevassa hierarkisessa järjestyksessä olivat ylikenttäkommandantuurit (saks. Oberfeldkommandanturen, kenttäkommandantuurit (saks. Feldkommandanturen), piirikommandantuurit (saks. Kreiskommandanturen) ja paikalliskommandantuurit (saks. Ortskommandanturen).
Saksan laivastoa Ranskassa hallitsi keskusvirasto nimeltä Höheres Kommando der Marinedienststellen in Groß-Paris (”Suur-Pariisin alueen laivastopalvelujen ylin johto”), joka oli vastuussa koko Ranskan alueen vanhemmalle komentajalle, jonka arvonimenä oli Admiral Frankreich. Operaatio Antonin jälkeen Admiral Frankreichin laivastojohto jaettiin pienempiin virastoihin, jotka olivat vastuussa suoraan läntisen laivastoryhmän operationaaliselle johdolle.
Ranskalaisten yhteistoiminta miehittäjän kanssa

Partisaanien ja vastarintaliikkeen taistelijoiden kukistamiseksi sotilashallinto toimi läheisessä yhteydessä Gestapon, Sicherheitsdienstin, SS:n tiedustelupalvelun ja turvallisuuspoliisin, Sicherheispolizein kanssa. Sitä tukivat myös Ranskan viranomaiset ja poliisivoimat, joiden oli aselepoehtojen mukaan toimittava saksalaisten kanssa yhteistoiminnassa juutalaisten, fasismin vastustajien ja muiden toisinajattelijoiden etsimiseksi ja heidän toimittamisekseen saksalaisten käsiin. Heidän oli myös autettava Saksan miehityshallinnon kanssa yhteistoiminnassa olleita avustavia tahoja kuten Miliisiä, Franc-Gardeja ja Service d’ordre légionnairea. Yhteistoimintaa miehittäjän kanssa kannattaneita puolueita olivat Ranskan kansanpuolue (ransk. Parti Populaire Français) ja Rassemblement national populaire, joista edellisellä oli noin 20 000, jälkimmäisellä 30 000 jäsentä.
Miliisi osallistui Lyonin Gestapon päällikkö Klaus Barbien kanssa vastarintaliikkeen jäsenten ja vähemmistöjen kuten juutalaisten toimittamisessa keskitysleireille kuten Drancyyn, joista vangit edelleen kuljetettiin Auschwitziin ja muihin Saksan keskitysleireihin kuten Dachauhun ja Buchenwaldiin.
Jotkut ranskalaiset myös taistelivat vapaaehtoisina Saksan sotavoimissa puolustaakseen Saksaa tai sotiakseen bolševikkeja vastaan. Heistä muodostettiin erityinen joukko-osastonsa, Légion des volontaires français contre le bolchevisme. Siinä ja muissa Saksan joukko-osastoissa palvelleista vapaaehtoisesista muodostettiin myöhemmin 33. SS-krenatööridivisioona Charlemagne (saks. 33. Waffen-Grenadier-Division der SS „Charlemagne“).
Vuonna 1974 Stanley Hoffmann ja hänen jälkeensä muutkin historioitsijat kuten Robert Paxton ja Jean-Pierre Azéma ovat käyttäneet nimitystä kollaborationistit (ransk. collaborationnistes) niistä fasisteista ja natsien kannattajista, jotka ideologisista syistä halusivat voimistaa yhteistoimintaa Hitlerin Saksan kanssa, erotukseksi kollaboraattoreista (ransk. collaborateurs), jotka vain osallistuivat yhteistoimintaan oman etunsa vuoksi. Kollaborationisteja olivat esimerkiksi PPF:n johtaja Jacques Doriot, kirjailija Robert Brasillach ja Marcel Déat. Heidän pääasiallisena motiivinaan ja ideologisena perusteena oli kommunismin vastustaminen.
Miehitysjoukot

Ranskaan oli sijoitettu vaihteleva määrä Wehrmachtin divisioonia. Joulukuussa 1941 miehitetyllä vyöhykkeellä oli 100 000 saksalaista sotilasta, seuraavana keväänä enää vain 40 000. Kun Wehrmachtin pääosa taisteli itärintamalla, saksalaisia yksiköitä siirrettiin välillä Ranskaan lepäämään ja varustautumaan uudelleen. Joukkojen lukumäärää suurennettiin, kun liittoutuneiden maahantulon uhka kasvoi, mikä alkoi varsinaisesti Dieppen maihinnoususta. Keväällä 1944 Ranskaan oli sijoitettuna noin miljoona saksalaista sotilasta. Hitler tuomitsi brittiläisten kommandojoukkojen toimet saksalaisia vastaan laittomina ja määräsi, että kun ne saatiin vangituiksi, ne oli toimitettava SS:n turvallisuuspalvelun käsiin ja teloitettava välittömästi. Kun sota jatkui, Atlantin vallin puolustaminen ja vastarintaliikkeen kukistaminen kävivät yhä raskaammiksi tehtäviksi.
Eräitä huomattavimpia Ranskaan miehityksen aikana sijoitettuja yksikköjä ja muodostelmia olivat:
1940: Luftflotte 2 ja Luftflotte 3, jotka toimivat Pohjois-Ranskan lentoasemilla Britanniasta käydyn taistelun aikana. Luftflotte 3 jäi Ranskaan sen jälkeenkin ja sai tehtäväkseen torjua liittoutuneiden strategiset pommitukset, kunnes sen vuonna 1944 oli vetäydyttävä.
1941: Taisteluristeilijät Scharnhorst ja Gneisenau.  taistelulaiva Bismarck upotettiin sen ollessa saamansa määräyksen mukaisesti matkalla Ranskan Atlantin rannikon satamiin.
1942: Waffen-SS:n 2. divisioona Das Reich ja SS:n neljäs poliisirykmentti
1943: Atlantin taistelun huippuaikoina Ranskan Atlantin satamissa oli ainakin 60, enimmillään yli 100 saksalaista sukellusvenettä. Niitä oli sijoitettu muun muassa La Rochelleen, Bordeaux'hon, Saint-Nazaireen, Brestiin ja Lorientiin.
1944: Saksan 8. vuoristodivisioona, Panzer Lehr, 19. armeija, Saksan 716. jalkaväkidivisioona, ja SS:n 12. panssaridivisioona Hitlerjugend.
Kuolonuhrit

Kaikkiaan Ranskassa kuoli toisen maailmansodan seurauksena 580 000 henkilöä, joista siviilejä oli 150 000. Heidät voidaan jakaa eri ryhmiin seuraavasti:
| --- | --- |
Taistelussa kaatuneita sotilaita: 
1939–1940 ennen miehitystä: 92 000
1940–1945 Vapaan Ranskan joukoissa: 58 000
Wehrmachtin joukoissa taistelleita Elsass-Lothringenin asukkaita: 40 000
Kaatuneita yhteensä: 190 000
Sotavankeja ja karkotettuja: 
sotavankeja: 40 000
rotunsa vuoksi surmattuja: 100 000
poliittisia vankeja: 60 000
orjatyössä kuolleita: 40 000
Sotavankeja ja karkotettuja yhteensä : 240 000
Muita siviilejä: 
ilmapommituksissa: 60 000
vastarintaliikkeessä: 60 000
Saksan miehitysjoukkojen surmaamina: 30 000
Muita siviilejä yhteensä: 150 000
Kaikkiaan: 580 000
Wehrmachtin joukoissa taistelleet olivat Saksaan liitetyn Elsass-Lothringenin alueen asukkaita, jotka enimmäkseen vastoin tahtoaan joutuivat palvelemaan Saksan sotavoimissa. Pelkästään liittoutuneiden pommituksissa kahden vuorokauden kuluessa Normandian maihinnoususta kuoli noin 40 000 henkilöä. Sotavankeja ja karkotettuja oli kaikkiaan noin 1 9 miljoonaa, joista 240 000 kuoli vankeudessa.