Planeetan määritelmä
Planeetta-käsitteen historiaa

Sana planeetta tulee kreikan kielen sanasta πλανήτης (planetes), joka tarkoittaa vaeltajaa. Nimityksellä tehtiin ero taivaankannella selvästi liikkuvien kohteiden (Aurinko, Kuu, Merkurius, Venus, Mars, Jupiter, Saturnus) ja liikkumattomien kiintotähtien välille. Tällainen merkitys sanalla on edelleen astrologiassa.
Sitten aurinkokeskinen maailmankuva, Keplerin lait ja Newtonin painovoimateoria sijoittivat Auringon Aurinkokunnan keskuskappaleeksi ja Maasta tuli yksi planeetoista. Kun vielä Galileo löysi neljä Jupiterin kiertolaista, myös Kuun asema jouduttiin lopulta muuttamaan. On merkillepantavaa, että löytymisvaiheessa Galileon satelliitteja (1610), Saturnuksen Titania (1659) ja Japetusta sekä Rheaa (1673) kutsuttiin aluksi planeetoiksi.
1781 William Herschel etsi kaksoistähtiä, kun hän havaitsi Härän tähtikuviossa komeetaksi luulemansa kohteen. Hän ei aluksi edes ajatellut, että outo kohde olisi voinut olla planeetta; ihmiskunta oli tuntenut antiikin ajoista asti Maan lisäksi vain viisi muuta planeettaa. Tällä kohteella oli kuitenkin pyöreä kiertorata, joka sijaitsi samalla ratatasolla muiden planeettojen kanssa. Lopulta se tunnistettiin seitsemänneksi planeetaksi ja nimettiin Uranukseksi.
Vuonna 1801 Giuseppe Piazzi havaitsi Auringolla uuden kiertolaisen, joka sai nimen Ceres. Se kiersi Marsin ja Jupiterin välissä. Kuuden seuraavan vuoden aikana löydettiinkin kolme uutta kohdetta samalta alueelta: Pallas, Juno ja Vesta. Näitä neljää kohdetta pidettiin planeettoina monen vuosikymmenen ajan. Tähtitieteeseen johdattelevissa teksteissä kerrottiin yhdestätoista planeetasta.
Tilanne muuttui vasta vuonna 1845, jolloin uusi kiertolainen (Astraea) löydettiin Marsin ja Jupiterin väliltä. Tämän jälkeen löytyi nopeasti monia uusia taivaankappaleita tuolta alueelta, ja planeettojen määrä nousi pilviin 1850-luvun alussa. Tähtitieteilijät päättivät pudottaa Marsin ja Jupiterin välissä kiertävät kohteet planeettojen joukosta, sillä ne olivat paljon pienempiä kuin muut planeetat ja kiersivät lähellä toisiaan. Niitä ruvettiin kutsumaan asteroideiksi (termi jota William Herschel oli käyttänyt jo 50 vuotta aikaisemmin) ja pikkuplaneetoiksi. Aluetta Marsin ja Jupiterin välissä ruvettiin kutsumaan asteroidivyöhykkeeksi. Neptunus löydettiin vuonna 1846 Uranuksen radassa havaittujen häiriöiden avulla. Uranuksen tavoin myöskään tämän kappaleen koko ei tuottanut ongelmia, vaan kyseessä oli selvästi uusi planeetta.
Pluto löydettiin 1930. Koska kyseessä oli selvästi kaukainen, Aurinkoa kiertävä kohde, ei tämänkään kohteen luokittelu planeetaksi ollut sinänsä ongelmallista. Sitä mukaa, kun Pluton fysikaalisia ominaisuuksia saatiin kartoitettua, alkoi kuitenkin selvitä Pluton muista planeetoista huomattavasti poikkeava luonne. Jo ennen 2000-luvun alkua se oli muodostanut oman planeettatyyppinsä, jonka ominaisuudet erosivat niin Aurinkokunnan sisäosien kiviplaneetoista kuin ulko-osien suurista jättiläisplaneetoistakin.
Periaatteessa jako planeettojen ja pienemien kappaleiden, kuten asteroidien ja komeettojen välillä oli tähän asti selvä. Isot kappaleet ovat planeettoja, pienet asteroideja ja komeettoja. Havaintotekniikan kehittyminen alkoi tuottaa kuitenkin ongelmia 1900-luvun lopulla. Ensimmäinen Pluton jälkeen löydetty Kuiperin vyöhykkeen kohde Albion havaittiin 1992. Vyöhykkeen olemassaoloa oli ennusteltu jo 1930, mutta Pluton ja sen kuun Kharonin ollessa vyöhykkeen ainoat potentiaaliset kappaleet vyöhyke oli lähinnä hypoteettinen. Seuraavina vuosina Kuiperin vyöhykkeestä löydettiin suuria määriä pieniä, kooltaan tyypillisiä asteroideja muistuttavia kappaleita, mutta myös suurempia, lähes suurimpaan asteroidiin, Cerekseen verrattavissa olevia kohteita. Vuonna 2002 havaittiin Quaoar, jonka läpimitta osoittautui olevan jopa 62 % Pluton läpimitasta, ja lopulta vuonna 2005 tunnistettiin pari vuotta aikaisemmin otetuista kuvista kohde 2003 UB313 (tunnetaan nykyisin nimellä Eris), jonka läpimitta oli selkeästi vähintään Pluton luokkaa.
Edessä oli ongelma: oliko 2003 UB313 uusi planeetta? Mikäli se ei olisi, ei Plutoakaan voitaisi pitää planeettana. Toisaalta taas on odotettavissa, että vastaavia kappaleita tullaan löytämään jatkossa mahdollisesti tuhansia. Jos uusi kappale tulkittaisiin planeetaksi, pitäisi uusienkin vastaavien kappaleiden kohdalla toimia samoin, jolloin planeettojen määrä räjähtäisi käsiin, ja termi menettäisi merkityksensä. Tilanteen selkeyttämiseksi viime vuosina Pluton planeettastatuksen poistamisesta tuli yhä suositumpi ajatus tähtitieteilijöiden keskuudessa. Ajatus kuitenkin kohtasi myös ankaraa vastarintaa.