stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nieder-Olm

| Nieder-Olm |
| --- | --- |

 vaakuna
 Nieder-Olm
 Koordinaatit: 49°54′N, 8°12′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Rheinland-Pfalz
Piirikunta:  Mainz-Bingenin piirikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11,22 km²
Korkeus:  150 m
Väkiluku (2023)  (31.12.2023):  10 393
 – Väestötiheys:  926 as./km²
Postinumero:  55268
Suuntanumero(t):  06136
 
 www.nieder-olm.de 
Nieder-Olmin sijainti Mainz-Bingenin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Rheinland-Pfalzin osavaltiossa.
Nieder-Olm on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Se sijaitsee osavaltionsa itäosassa Hessenin rajan läheisyydessä.
Maantiede

Nieder-Olm sijaitsee noin 11 kilometriä Mainzista etelälounaaseen ja noin 29 kilometriä Wormsista pohjoisluoteeseen.
Historia

Ensimmäinen kirjallinen maininta Nieder-Olmista on vuodelta 899 muodossa Ulmena, jolla viitattiin sekä Nieder- että Ober-Olmiin. Paikkakunta kuului varhaiskeskiaikana Mainzin arkkipiispojen läänityksiin. Keskiajan lopulta kolmikymmenvuotiseen sotaan saakka Nieder-Olmin seutu nautti suhteellisen rauhaisaa aikaa. Sotavuosina 1618–1648 paikkakunta kärsi Mainzin läheisyydestä, sillä Mainz oli linnoituskaupunki. 1800-luvulla Nieder-Olmin väkiluku moninkertaistui ja infrastruktuuria kehitettiin. Feodaalioikeudet oli kumottu ranskalaisvallan kaudella 1800-luvun alussa. Maailmansotien välisenä aikana demokraattinen keskusta menetti ääniään kansallissosialisteille, jotka ottivat vallan 1933. Toisen maailmansodan loppukahinoissa 21. maaliskuuta 1945 Yhdysvaltain joukot ottivat Nieder-Olmin haltuunsa. Sodan jälkeen paikkakunnan väkimäärän kasvu jatkui, teollisuus ja palvelualat kehittyivät maatalouden kustannuksella. Nieder-Olm sai kaupunkioikeudet vuonna 2006.
Talous ja liikenne

Nieder-Olmin yrityksiä on muun muassa Eckes-Granini.  
Nieder-Olmin rautatieasema sijaitsee osoitteessa Ludwig Eckes Allee 26. Paikkakunta kytkettiin Saksan rautatieverkkoon 1871 osuudelle Mainz–Alzey. Nieder-Olmia halkoo moottoritie Bundesautobahn 63 (Kaiserslautern–Mainz). Liittymiä on kaksi, Nieder-Olm Nord ja Saulheim.
Aiheesta muualla

Nieder-Olm, Rheinland-Pfalz, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Nieder-Olm
Käännös suomeksi
Syktyvkar

| Syktyvkar (Сыктывкар) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Komin tasavalta Venäjällä, alla kaupungin sijainti tasavallassa
 Syktyvkar
 Koordinaatit: 61.66839°N, 50.83477°E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Komi
Kaupunkipiiri:  Syktyvkarin kaupunkipiiri
Perustettu:  1586
Kaupungiksi:  1780
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  152 km²
Korkeus:  172 m
Väkiluku (2010):  235 006
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK) 
Postinumero:  167000– 167031, 167981– 167983
Suuntanumero(t):  +7 8212
 
 http://www.syktyvkar.komi.com/ 
 Komin tasavallan pääkaupunki 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Syktyvkar (komiksi Сыктывка́р, ven. Сыктывка́р, v:een 1930 asti Усть-Сысольск, Ust-Sysolsk) on Komin tasavallan pääkaupunki Pohjois-Venäjällä Koillis-Euroopassa lähellä Sysola- ja Vytšegdajokien yhtymäkohtaa. Kaupungin nimi on komin kieltä ja tarkoittaa Sysola-joen (komiksi Syktyv) kaupunkia.
Historiaa

Syktyvkarin paikalla Sysola-joen vasemmalla rannalla on ollut asutuskeskus jo 1500-luvulla. Paikalle perustettiin Ust-Sysolsk-niminen asutuskeskus 1586 ja siitä tuli kaupunki 1780.  1800-luvun loppupuolella alueelle muutti poliittisia pakolaisia maanpakoon.
Vuonna 1930 kaupungin nimi muutettiin komilaiseen muotoon Syktyvkar. Vuosina 1936-91 kaupunki toimi Komin autonomisen sosialistisen neuvostotasavallan pääkaupunkina. 1950-luvulla kaupunki suunniteltiin uudelleen, jolloin tuhottiin mm. kuusi vanhaa kirkkoa. Nykyisessä rakennuskannassa näkyy neuvostofunktionalismin tyyli, vaikka uudistumista onkin tapahtunut 1990-luvulta alkaen. Keskustassa Sysolan rannassa on vanhaa puutaloasutusta.
Ilmasto

Ilmasto on mannermainen ja sitä kuvaavat pitkät, melko ankarat talvet ja lyhyet, varsin lämpimät kesät. Kaupungin sääaseman mittausten mukaan tammikuun keskilämpötila on -15 °C ja heinäkuun 17 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä on 650 mm.
Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan alustavien tulosten mukaan Syktyvkarin kaupunkipiirin asukasluku oli 250 874. Tämä sisälsi Syktyvkarin kaupungin (235 006 as.), kolme kaupunkityyppistä taajamaa (Krasnozatonski, 8 603 as.; Verhnjaja Maksakovka 4 198 as. ja Sedkyrkeštš 1 999 as.) ja 1 068 lähikylien maaseutuasukasta. Kaupungin asukasluku vastaa runsasta neljännestä koko Komin tasavallan väestöstä. Kaupungin väkiluku on kehittynyt 1800-luvun lopun jälkeen seuraavasti:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | 1897 | 1926 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2005 | 2010 |
| Syktyvkar | 4 500 | 5 000 | 24 000 | 69 000 | 125 000 | 171 000 | 261 673 | 230 011 | 228 900 | 235 006 |
Venäjän keisarikunnassa järjestettiin väestönlaskenta 1897 ja Neuvostoliitossa 1926, 1939, 1959, 1970, 1979 ja 1989 sekä Venäjän federaatiossa 2002 sekä 2010. Kaikki luvut eivät siten ole virallisen väestönlaskennan tuloksia.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista 58,4 % on venäläisiä, 30,6 % komeja, 3,9 % ukrainalaisia, 1,4 % saksalaisia ja 1,2 % valkovenäläisiä.
Talous

Syktyvkar on huomattava sellu- ja paperiteollisuuden keskus. Siellä toimii mm. Mondi Syktyvkarski LPK -hienopaperi- ja selluloosatehdas.lähde?  Kaupungissa on toiminut myös saha-, puunjalostus- ja huonekaluteollisuutta, rakennusmateriaalien ja elintarvikealan teollisuusyrityksiä.
Kaupungissa tuotettiin (2005) 35 % tasavallan leivästä ja leipomotuotteista, 43 % maitotuotteista, 90 % alkoholijuomista, 62 % sahatavarasta, 51 % vanerista, 67 % lastulevystä ja 24 % sähköstä.
Talous > Liikenne

Syktyvkarissa on jokisatama ja lentoasema. Kaupungin rautatieasemalta on rautatieyhteys Kotlasin–Vorkutan radalle, joka on Komin tärkein rata.
Kulttuuri ja koulutus

Syktyvkar on Komin tasavallan koulutuksen ja tieteen keskus. Siellä on Syktyvkarin valtionyliopisto (perustettu 1972) sekä Venäjän tiedeakatemian Uralin osaston Komin tiedekeskus (1941), kasvatustieteellinen instituutti ja Pietarin metsätieteellisen akatemian haarainstituutti.
Kaupungissa toimii Komin tasavallan kansalliskirjasto (rakennus vuodelta 1958),
 V.A. Savinin mukaan nimetty teatteri ja filharmoninen orkesteri. Nähtävyyksiin kuuluu esimerkiksi Komin tasavallan kansallismuseo (Ul. Kommunistetšeskaja 6) ja Komin kansallisgalleria (Ul. Kirova 44), kansanperinteen ja -taiteen tutkimus- ja koulutuskeskus.
Kulttuuri ja koulutus > Urheilu

Ammattilaisnyrkkeilijä Victor Oganov on syntynyt Syktyvkarissa.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Katunäkymä kantakaupungista. | Syktyvkarin kompaktin lentoaseman edustaa. | Väkeä Akateemisen draamateatterin sivustalla. | Yliopiston päärakennus. |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Syktyvkar Wikimedia Commonsissa
Komin kansallismuseosta Venäjän museoiden sivustolla (englanniksi)
Komin kansallismuseon sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Suomalaisuus näkyy syrjäänien kotiseudulla - Komissa kaikki on toisin (2000) (Arkistoitu – Internet Archive) (novomedia.fi)
Ilmastotilastoja Syktyvkariin (venäjäksi) (meteoinfo.ru)
Inta | Jemva | Mikun | Petšora | Sosnogorsk | Uhta | Usinsk | Vorkuta | Vuktyl
Inta •
Ižma •
Knjažpogost •
Koigorodok •
Kortkeros •
Petšora •
Priluzje •
Sosnogorsk •
Syktyvdin •
Syktyvkar •
Sysola •
Troitsko-Petšorsk •
Udora •
Uhta •
Usinsk •
Ust-Kulom •
Ust-Tsilm •
Ust-Vym •
Vorkuta •
Vuktyl
Kaupungin vuoden 1780 vaakuna
Syktyvkarin teollisuutta ja kaupunkiliikennettä.
Syktyvkarin rautatieasema yöllä.
Komin lippu
The Allman Brothers Band

| The Allman Brothers Band |
| --- | --- |
 The Allman Brothers Band vuonna 1972.
Tiedot
Toiminnassa:  1969–1976, 1978–1982, 1989–2014
Tyylilaji:  southern rock, blues rock, blues, instrumentaalirock, country rock
Kotipaikka:  Macon, Georgia, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Entiset jäsenet:  Duane Allman,  kitara (1969–1971)  Gregg Allman,  laulu ja urut (1969–2014)  Dickey Betts,  kitara ja laulu (1969–2000)  Berry Oakley,  basso (1969–1972)  Butch Trucks,  rummut (1969–2014)  Jaimoe,  rummut (1969–1980, 1986–2014)  Chuck Leavell,  koskettimet (1972–1976, 1986)  Lamar Williams,  basso (1972–1976)  Dan Toler,  kitara (1978–1986)  David Goldflies,  basso (1978–1982)  Mike Lawler,  koskettimet (1980–1982)  David Toler,  rummut (1980–1982)  Bruce Waibel,  basso (1986)  Warren Haynes,  kitara (1989–1997, 2000–2014)  Allen Woody,  basso (1989–1997)  Johnny Neel,  koskettimet (1989–1991)  Marc Quinones,  perkussiot (1991–2014)  Jack Pearson,  kitara (1997–1999)  Oteil Burbridge,  basso (1997–2014)  Derek Trucks,  kitara (1999–2014)  Jimmy Herring,  kitara (2000) 
Levy-yhtiö:  Capricorn Records   PolyGram   Arista Records   Epic Records   Sanctuary Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Allman Brothers Band oli yhdysvaltalainen yhtye, jonka musiikille on ominaista rockin, bluesin, jazzin ja countryn ainesten yhdistäminen sekä lavaesiintymisten improvisoidut, pitkätkin osuudet. Yhtye perustettiin Jacksonvillessä, Floridassa 26. maaliskuuta 1969. Tuota ennen yhtyeen jäsenet olivat vaikuttaneet paikallisissa yhtyeissä Allman Joys ja Hourglass. Yhtye oli suosittu kotimaassaan, mutta esimerkiksi Euroopassa se on saanut paljon vähemmän huomiota.
Allman Brothersin suurimpia hittejä oli vuoden 1973 ”Ramblin’ Man”. Sovitus yhtyeen instrumentaalikappaleesta ”Jessica” toimi pitkään BBC:n autoiluviihdeohjelman Top Gear tunnusmusiikkina. Tunnettuja kappaleita ovat myös ”Whipping Post” ja ”Midnight Rider”. Allman Brothers Bandia pidetään yhtenä southern rockin maineikkaimpana edustajana.
Yhtye koki kolauksen, kun sen suuresti arvostettu kitaristi Duane Allman kuoli moottoripyöräonnettomuudessa vuonna 1971 ja basisti Berry Oakley kuoli vastaavassa onnettomuudessa vuotta myöhemmin 1972. Yhtye ei kuitenkaan lopettanut silloin, vaan vasta vuoden 2014 lokakuussa.
Hakuteoksessa St. James Encyclopedia of Popular Culture (Gale, 2000) Jon Klinkowitz kutsuu Allman Brothers Bandia Yhdysvaltojen vastaukseksi 1960-luvun britti-invaasiolle. Hänen mukaansa yhtyeen improvisoiva country-rock-tyyli oli hyvin amerikkalaista, ja yhtyeen suosio vaikutti merkittävästi Yhdysvaltojen etelävaltioiden kulttuuriseen nousuun, joka huipentui Jimmy Carterin valintaan maan presidentiksi. Klinkowitzin mukaan Allman Brothers myös ensimmäisenä otti onnistuneesti käyttöön kahden soolokitaristin ja kahden rumpalin kokoonpanon.
Historia > Perustaminen ja varhaiset vaiheet

Veljekset Duane ja Gregg Allman varttuivat Daytona Beachissa, Floridassa. 1960-luvun alussa Gregg aloitti kitaransoiton ja sai veljensäkin innostumaan siitä. Duane jopa lopetti opiskelun keskittyäkseen soittamiseen ja hänestä tuli lopulta veljeään taitavampi kitaristi. Veljesten kiinnostus musiikkiin oli alkanut heidän käytyään B. B. Kingin konsertissa. Duane perehtyi erityisesti slide-kitaran soittamiseen. Gregg siirtyi soittamaan Hammond B3 -urkuja ja laulamaan. Heidän ensimmäinen yhtyeensä oli nimeltään Allman Joys. Allman Joysin äänityksiä julkaistiin myöhemmin Allman Brothersin menestyksen myötä albumilla Allman Joys - Early Allman vuonna (1973). Yhtyeen musiikki oli blues- ja soul-vaikutteista
Vuonna 1967 Duane ja Gregg perustivat uuden yhtyeen nimeltä The Hour Glass. Uusi yhtye sai levytyssopimuksen Liberty-merkille ja vaikutti Los Angelesissa esiintyen Whisky a Go Gossa. Hour Glass levytti albumit Hour Glass (1967) sekä Power Of Love (1968). Yhtye äänitti myös kolmannen albumin Muscle Shoalsissa Alabamassa, mutta levy-yhtiö ei ollut vakuuttunut siitä eikä suostunut julkaisemaan sitä. Liberty toivoi Gregg Allmanin levyttävän sooloalbumin, joka ei kuitenkaan valmistunut.
Syksyllä 1968 Hour Glassin hajottua Duane Allman muutti Jacksonvilleen, Floridaan ja liittyi paikalliseen 31st Of February-nimisen folk-yhtyeeseen, jossa oli mukana rumpali Butch Trucks. Duane päätti valita musiikin ammatikseen ja aloitti työskentelyn studiomuusikkona. Gregg Allman asui vielä jonkin aikaa Los Angelesissa ja aikoi opiskella hammaslääkäriksi.
Historia > Ensimmäinen comeback

Dickey Bettsin esiintyessä Great Southern -yhtyeensä kanssa New Yorkissa elokuussa 1978 Gregg Allman nousi lavalle mukaan soittamaan. Allman ja Betts hylkäsivät vihanpidon, sopivat riitansa ja alkoivat suunnitella Allman Brothers Bandin paluuta. Alkuperäisistä jäsenistä mukana olivat Allman, Betts, Trucks ja Jaimoe. Lisäksi mukaan otettiin Great Southernin kitaristi Dan Toler ja basisti David Goldflies.
Allman Brothers Band levytti comeback-albumin Enlightened Rogues, joka ilmestyi helmikuussa 1979. Albumilta nousi hitiksi kappale "Crazy Love". Yhtyeen paluu sai hyvän vastaanoton ja yhteishenki oli hyvä. Dickey Betts oli tässä vaiheessa yhtyeen pääasiallinen säveltäjä.
Seuraava albumi Reach For The Sky (1980) sisälsi jälleen Bettsin instrumentaalin "From The Madness Of The West". Capricorn Records oli mennyt konkurssiin ja albumin julkaisi Arista Records. Albumin jälkeen Jaimoen tilalle liittyi uusi rumpali, Great Southernissa soittanut Dan Tolerin veli David Toler. Samalla Allman Brothers Bandiin liittyi kosketinsoittaja Mike Lawler.
7-miehinen kokoonpano levytti vuonna 1981 studioalbumin Brothers of the Road. Albumin musiikissa oli enemmän poppia kuin aiemmin. Albumin tunnetut kappaleet ovat versio Elvis Presleyn "I Beg Of You"-kappaleesta sekä "Maybe We Can Go Back To Yesterday". Samalla Brothers Of The Road -nimellä ilmestyi konserttitallenne lokakuulta 1980.
Yhtyeen jäsenistä tuntui kuitenkin innon ja luovuuden kadonneen. Albumit myivät odotettua vähemmän, joten Allman Brothers Band hajosi vuonna 1982, hyvässä ilmapiirissä toisin kuin kuusi vuotta aiemmin.
Historia > Toinen comeback

Allman Brothers Band esiintyi heinäkuussa 1986 Charlie Danielsin Volunteer Jam -tapahtumassa sekä saman vuoden lokakuussa Madison Square Gardenissa. Allmanin, Bettsin, Trucksin ja Tolerin lisäksi kokoonpanossa olivat takaisin palannut Jaimoe, Chuck Leavell kosketinsoittajana sekä Bruce Waibel basistina.
Yhtyeen varsinainen paluu tapahtui vuonna 1989, kun julkaistiin laaja kokoelmaboksi Dreams. Samalla yhtye palasi keikkailemaan. Uudessa kokoonpanossa olivat mukana alkuperäiset jäsenet Allman, Betts, Trucks ja Jaimoe. Lisäksi mukaan valittiin Dickey Bettsin yhtyeessä soittaneet kitaristi Warren Haynes ja kosketinsoittaja Johnny Neel sekä Artimus Pylen sekä Peter Crissin yhtyeissä soittanut basisti Allen Woody.
Heinäkuussa 1990 ilmestyi albumi Seven Turns, jolle sisältyivät hittikappaleet "Good Clean Fun" ja "Seven Turns". Albumi sekä uusi kokoonpano saivat hyvän vastaanoton. Johnny Neel lähti yhtyeestä seuraavana vuonna. Kokoonpanoon liittyi tuolloin lyömäsoittaja Marc Quinones. Kesällä 1991 julkaistiin studioalbumi Shades of Two Worlds, jonka hitit olivat "End Of The Line" ja "Nobody Knows".
Loppukesällä 1993 Dickey Betts pidätettiin hänen vastustettuaan virkavaltaa ja hän joutui hetkeksi vankilaan. Bettsiä tuurasi yhden esityksen ajan Ozzy Osbournen kitaristina tunnettu Zakk Wylde sekä myöhemmin Jimmy Herring, David Grissom sekä Jack Pearson. Betts pääsi palaamaan kokoonpanoon lokakuussa 1993.
Toukokuussa 1994 julkaistiin albumi Where It All Begins, jolla yhtye esitti aikuisrockia. Albumin tunnetuin kappale on Haynesin sävellys "Soulshine". Elokuussa 1994 Allman Brothers Band esiintyi Woodstock II -festivaaleilla. Esiintyminen on julkaistu DVD:nä, joka sisältää myös yhtyeen MTV Unplugged -esityksen marraskuulta 1990.
Allman Brothers Band valittiin Rock and Roll Hall of Fameen tammikuussa 1995 Willie Nelsonin esittelemänä. Alkoholiongelmasta kärsinyt Allman osallistui valintaseremoniaan humalassa eikä kyennyt pitämään kiitospuhettaan. Hän järkyttyi nähtyään seremonian televisiosta ja päätti lähteä vieroitushoitoon.
Historia > Myöhempi ura

Warren Haynes ja Allen Woody olivat aloittaneet Gov’t Mule -sivuprojektin ja päättivät keskittyä siihen täysipainoisesti vuonna 1997, jolloin he jättivät Allman Brothers Bandin. Tilalle liittyivät kitaristi Jack Pearson ja basisti Oteil Burbridge. Yhtye ei levyttänyt tällä kokoonpanolla. Tinnituksesta kärsinyt Pearson jätti yhtyeen vuonna 1999, jolloin rumpali Butch Trucks soitti veljenpojalleen Derek Trucksille. Derek oli vasta 20-vuotias, eikä ollut edes syntynyt kun Allman Brothers Band perustettiin. Hän oli nuoresta iästään huolimatta lahjakas kitaristi ja hänelle oli suuri kunnia olla osa yhtyettä. Derek Trucksia on kutsuttu Duane Allmanin ensimmäiseksi varsinaiseksi korvaajaksi.
Marraskuussa 2000 Allman Brothers Band julkaisi livealbumin Peakin' at the Beacon. Ennen albumin julkaisua Dickey Betts erotettiin yhtyeestä kesällä 2000. Bettsin päihteiden käyttö aiheutti riitoja sekä hänen soittotaitonsa olivat heikentyneet. Betts haastoi myöhemmin yhtyeen oikeuteen vastavetona erottamiselleen. Hän jatkoi soittamista perustamalla Great Southern -yhtyeensä uudelleen. Bettsin lähtö vaikutti yhtyeeseen kuitenkin positiivisesti ja yhteishenki oli erittäin hyvä.
Bettsin tilalle liittyi väliaikaisesti Jimmy Herring, joka soitti yhtyeessä vain vuoden 2000 ajan. Lopulta Warren Haynes palasi yhtyeeseen. Allen Woody kuoli elokuussa 2000, jolloin Gov't Mule jäi tauolle, mutta teki paluun myöhemmin. Allman Brothers Bandin keikkailu jatkui tiiviisti, ja maaliskuussa 2003 ilmestyi studioalbumi Hittin' the Note. Albumi otettiin erittäin hyvin vastaan sekä sitä pidetään yhtyeen uran parhaimmistoon kuuluvana. Haynes ja Trucks soittavat molemmat slide-kitaraa Duane Allmanin tyylillä. Derek Trucks tunnetaan taitavana sliden soittaja ja hän opettelikin lapsena soittamaan sitä juuri Duane esikuvanaan.
Vuonna 2009 Allman Brothers Band teki 40-vuotisjuhlakiertueen, jolla vieraili muun muassa  Eric Clapton. Allman sanoi kiertueen olleen hauskin yhtyeen kanssa tekemänsä työ.
Vuonna 2010 Gregg Allman oli maksansiirtoleikkauksessa. Hän sairasti C-tyypin hepatiittia, mutta keikkaili ja levytti siitä huolimatta. Hän kärsi myös epäsäännöllisistä sydämenlyönneistä. Häneltä ilmestyi sooloalbumi Low Country Blues alkuvuonna 2011.
Tammikuussa 2014 Derek Trucks ja Warren Haynes ilmoittivat eroavansa Allman Brothers Bandista vuoden 2014 jälkeen. Myös Allman ilmoitti yhtyeen lopettavan lokakuussa 2014 sovittujen keikkojen jälkeen. Yhtye soitti viimeisen konserttinsa New Yorkin Beacon Theatressa 28. lokakuuta 2014.
Rumpali Butch Trucks teki itsemurhan 69-vuotiaana tammikuussa 2017. Gregg Allman kuoli maksasyöpään saman ikäisenä 27. toukokuuta 2017. Hänen viimeinen sooloalbuminsa Southern Blood ilmestyi postuumisti syyskuussa 2017.
Diskografia

The Allman Brothers Band (1969)
Idlewild South (1970)
At Fillmore East (1971)
Eat a Peach (1972)
Brothers and Sisters (1973)
Win, Lose or Draw (1975)
Wipe the Windows, Check the Oil, Dollar Gas (1976)
Enlightened Rogues (1979)
Reach for the Sky (1980)
Brothers of the Road (1981)
Seven Turns (1990)
Shades of Two Worlds (1991)
Where It All Begins (1994)
Peakin’ at the Beacon (2000)
Hittin’ the Note (2003)
One Way Out (2004)
Diskografia > Kokoelmia

The Best of The Allman Brothers Band (1981)
Decade of Hits 1969–1979 (1991)
Rambling Man (1992)
Best of Hell and High Water (1994)
The Road Goes On Forever (2001)
The Essential Allman Brothers Band: The Epic Years (2004)
Gold (2005)
Playlist Plus (2008)
Green Series: The Best of the Allman Brothers Band (2008)
Selections from Play All Night: Live at the Beacon Theatre 1992 (2014)
Trouble No More: 50th Anniversary Collection (2020)
Diskografia > Livealbumit

Live at Ludlow Garage: 1970 (1990)
Fillmore East, February 1970 (1996)
American University 12/13/70 (2002)
Live at the Atlanta International Pop Festival: July 3 & 5, 1970 (2003)
S.U.N.Y. at Stonybrook: Stonybrook, NY 9/19/71 (2003)
Macon City Auditorium: 2/11/72 (2004)
Nassau Coliseum, Uniondale, NY: 5/1/73 (2005)
Boston Common, 8/17/71 (2007)
Play All Night: Live at the Beacon Theatre 1992 (2014)
Live from A&R Studios (2016)
The Fox Box (2017)
Fillmore West 1971 (2019)
Kirjallisuutta

Paul. Alan. Päättymätön tie – Allman Brothers Bandin tarina Aviador, 2017.
Freeman, Scott. Midnight Riders: The Story of the Allman Brothers Band. Boston, Little Brown, 1995.
Nolan, Tom. The Allman Brothers Band: A Biography in Words and Pictures. New York, Chappell Music Company, 1976.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Allman Brothers Band Wikimedia Commonsissa
Yhtyeen kotisivut
Yhtyeen kotikaupunki Macon esittelyssä (Blues-Finland.com)
| n k The Allman Brothers Band |
| --- | --- |
 Duane Allman  Gregg Allman  Dickey Betts  Berry Oakley  Butch Trucks  Jaimoe  Chuck Leavell  Lamar Williams  Dan Toler  David Goldflies  Mike Lawler  David Toler  Bruce Waibel  Warren Haynes  Allen Woody  Johnny Neel  Marc Quinones  Jack Pearson  Oteil Burbridge  Derek Trucks  Jimmy Herring 
Studioalbumit:  The Allman Brothers Band  Idlewild South  At Fillmore East  Eat a Peach  Brothers and Sisters  Win, Lose or Draw  Wipe the Windows, Check the Oil, Dollar Gas  Enlightened Rogues  Reach for the Sky  Brothers of the Road  Seven Turns  Shades of Two Worlds  Where It All Begins  Peakin’ at the Beacon  Hittin’ the Note  One Way Out 
Kokoelma-albumit:  The Best of The Allman Brothers Band  Decade of Hits 1969–1979  Rambling Man  Best of Hell and High Wate  The Road Goes On Forever  The Essential Allman Brothers Band: The Epic Years  Gold  Playlist Plus  Green Series: The Best of the Allman Brothers Band  Selections from Play All Night: Live at the Beacon Theatre 1992  Trouble No More: 50th Anniversary Collection 
Livealbumit:  Live at Ludlow Garage: 1970  Fillmore East, February 1970  American University 12/13/70  Live at the Atlanta International Pop Festival: July 3 & 5, 1970  S.U.N.Y. at Stonybrook: Stonybrook, NY 9/19/71  Macon City Auditorium: 2/11/72  Nassau Coliseum, Uniondale, NY: 5/1/73  Boston Common, 8/17/71  Play All Night: Live at the Beacon Theatre 1992  Live from A&R Studios  The Fox Box  Fillmore West 1971 
Duane Allman, yhtyeen perustaja ja alkuperäinen kitaristi.
Big House -talo, jossa Allman Brothersin jäsenet asuivat vuodet 1970–1973
Gregg Allman esiintymässä vuonna 1975
Gov’t Mule -projektistaan tunnettu kitaristi Warren Haynes liittyi yhtyeeseen vuonna 1989
Eric Clapton esiintyy Allman Brotherin kanssa vuonna 2009
Itävalta-Unkarin kompromissi

Itävalta-Unkarin kauppalippu.
Itävalta-Unkarin kompromissi (saks. Ausgleich, unk. Kiegyezés) oli vuonna 1867 solmittu sopimus, jolla vanha Habsburgien keisarikunta korvattiin personaaliunioniin perustuvalla Itävalta-Unkarin kaksoismonarkialla.
Kompromissin allekirjoittivat Itävallan keisari Frans Joosef I ja Unkarin delegaation edustaja Ferenc Deák. Tämä kompromissi loi pohjan uudelle poliittiselle järjestykselle, jossa itävaltalaisen Cisleithanian ja unkarilaisen Transleithanian alueita hallinoivat eri parlamentit ja eri pääministerit. Yhtenäisyyden takasivat yhteinen hallitsija, armeija ja useat yhteiset ministeriöt. Kompromissi oli voimassa vuoteen 1918 saakka.
Tausta

Preussin–Itävallan sodan häviämisen jälkeen Itävallan oli pakko löytää ratkaisu monikansallisen valtakunnan kansallisuusongelmiin. Enää ei voitu ylläpitää Unkarin kuningaskunnan autonomian rajoituksia sisäpolitiikassa vuosien 1848–1849 tukahdutettujen vallankumousten ja vapaussotien takia. Kompromissi hyväksyttiin virallisesti 30. maaliskuuta 1867 Unkarin uudelleen perustetuilla valtiopäivillä.