Taiwaninsaaren historia
Japanin hallintokausi

Kiinan ja Japanin eturistiriidat törmäsivät Korean niemimaalla, kun japanilaiset yrittivät imperialistisissa pyrkimyksissään käyttää hyväkseen Koreaa hallinneen Joseon-dynastian sisäsiä levottomuuksia. Qing-dynastialle Korea oli tärkeä puskurivaltio Kiinan ja Japanin välissä. Maiden välille puhkesi vuonna 1894 sota, kun japanilaisarmeija hyökkäsi Joseon-dynastian tueksi lähetettyjen kiinalaisjoukkojen kimppuun. Sota laajeni nopeasti ja japanilaiset etenivät Kiinan puolelle valloittaen osia Mantšuriasta. Qing-dynastia oli pakotettu Shimonosekin rauhansopimukseen vuonna 1895. Rauhanehdot olivat kiinalaisille ankarat ja länsimaiden väliintulo niin kutsutussa kolmoisinterventiossa, esti japanilaisvallan laajenemisen manner-Kiinaan. Yksi rauhansopimuksen kohdista koski Taiwanin kohtaloa, johon länsimaat eivät puuttuneet. Sen mukaan Taiwaninsaari luovutettiin Japanille.
Taiwanilla liitosta Japaniin ei kuitenkaan aiottu hyväksyä ja paikalliset johtajat päättivät perustaa Taiwanin tasavallan vastustamaan japanilaisvaltaa. Kyseessä oli Aasian ensimmäinen tasavalta, mutta sen elinikä oli lyhyt, se kesti vain kymmenen päivää. Taiwanilla ei ollut keskushallintoa, tunnustettua johtajaa eikä todellista armeijaa. Monet asukkaat eivät myöskään nähneet eroa siinä hallitseeko saarta epäsuosittu Qing-dynastia vai japanilaiset. Taiwanin kieltäytyminen rauhanomaiseen vallanvaihtoon pakotti Japanin hyökkäämään Taiwaniin vuonna 1895. Japanilaiset joukot kukistivat kaiken vastarinnan ja Taiwan liitettiin Japanin keisarikunnan siirtomaaksi. Taiwanin asukkaille annettiin mahdollisuus muuttaa Kiinaan kahden vuoden siirtymäajan aikana, mutta saaren 2,8 miljoonasta asukkaasta vain noin 4 500 valitsi tämän vaihtoehdon. Kahden vuosisadan ajan kestänyt muuttoliike mantereen ja Taiwanin välillä oli jo aiheuttanut sen, että maahanmuuttajien jälkeläiset pitivät Taiwania kotimaanaan.
Japani ei vielä 1900-luvun alussa ollut eurooppalaiseen kolonialismiin verrattuna yhtä teknisesti kehittynyt ja taloudellisesti vahva, eikä sillä vielä ollut kokemusta siirtomaiden hallinnasta, sillä Taiwan oli sen ensimmäinen siirtomaa. Keisarillisen Japanin armeija hallitsi saarta ensimmäiset kolme vuotta, minkä jälkeen sotilashallintoa ei enää pidetty tarpeellisena ja Taiwania alettiin hallita Tokiosta käsin. Japani alkoi hallita Taiwania erityishallintoalueena ja asetti saarelle kenraalikuvernöörin, joka piti ylintä valtaa saarella. Japanin vallan alla Taiwanista tuli Itä-Aasian kehittynein alue Japanin ulkopuolella. Taiwanilla oli ennen japanilaisvaltaa noin 50 kilometriä rautateitä, mutta kymmenen vuoden kuluessa rataverkosto oli laajentunut 500 kilometrin mittaiseksi. Saaren sähköverkkoa kehitettiin, mikä nopeutti uusien teollisuudenalojen, kuten tekstiili- ja kemianteollisuuden kasvua. Riisi ja sokeri pysyivät edelleen merkittävinä vientituotteina. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen aiheutti kasvupyrähdyksen saaren taloudelle.
Japanilaisten hallintoon Taiwanilla ei kuitenkaan oltu tyytyväisiä. Todellisuudessa Taiwania hallitsi diktatuuri ja lain täytäntöönpanemiseksi käytettiin ankaria rangaistuksia. Taiwanin siirtomaan tärkein tehtävä oli täyttää Japanin tarpeet. 1920-luvulta lähtien Japani vaurastui yhä nopeammin ja väestö kasvoi, mikä samanaikaisesti aiheutti Taiwanin riisin kysynnän kasvua. Taiwanilla väestön tyytymättömyyttä lisäsi väestöltä takavarikoidut alueet siirtomaaisäntien rakennushankkeita varten. Ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä Taiwanilla nähtiin monia epäonnistuneita kansannousuja. Japanilaishallinto tunnusti maiden erot, eikä Taiwania yritetty täysin japanilaistaa, vaikkakin väestö pakotettiin opiskelemaan japania ja omaksumaan japanilainen kulttuuri. Tästä oli myös hyötyä taiwanilaisille, sillä he saavuttivat näin korkeamman teknologisen tason, mutta tämä tapahtui paikallisen kulttuurin ja kiinan kielen tukahduttamisen kustannuksella. Taiwanilla väestön elintaso kasvoi japanilaisvallan aikana, mutta taloudellinen hyöty jakaantui epätasaisesti emämaan ja alusmaan välillä, sillä japanilaiset hallitsivat Taiwanin maataloustuotantoa.
1930-luvun suuri lama vauhditti japanilaisten imperialistisia pyrkimyksiä. Länsimaat asettivat tuontitulleja edullisemmille japanilaisille tuotteille ja Japani alkoi kokea länsimaat vihamielisinä valtioina. Maan sotilaspolitiikka alkoi muuttua aggressiivisemmaksi ja se suuntasi imperialistiset laajentumispyrkimyksensä Kiinaan ja Kaakkois-Aasiaan. Taiwanista muodostui Japanilaisille merkittävä sotilastukikohta ja saaren nopeampi teollistuminen tuli myös välttämättömäksi. Taiwanin merkitys maanviljelystuotteiden tuottajana väheni, sillä Japani oli tullut omavaraiseksi elintarvikkeiden hankkimisen suhteen ja se toi edullista sokeria Indonesiasta. Taiwanin teollisuus kehittyi nopeasti 1930-luvulla ja seuraavalla vuosikymmenellä teollisuus muodosti jo suuremman osan maan tuloista kuin maatalous. Taiwanin teollisuutta hallitsivat japanilaiset Mitsubishin ja Mitsuin kaltaiset suuryhtiöt. Erityisesti Kaohsiungista Taiwanin eteläosassa tuli merkittävä teollisuuskeskus.
1930-luvun puolivälissä Taiwanilla kannatettiin poliittisen vallan siirtämistä paikallisille virkamiehille. Vuonna 1936 valtaan nousi kuitenkin Japanin sotilashallinto ja seuraavana vuonna syttyi Kiinan-Japanin sota. Sodan sytyttyä Taiwanin kiinalaisille asukkaille annettiin mahdollisuus siirtyä takaisin Kiinaan, mutta harvat tekivät niin. Vuonna 1941 sota muuttui osaksi Tyynenmeren sotaa. Japanille Taiwan oli merkittävä sotilastukikohta, josta käsin se teki iskuja Filippiineille ja muualle Kaakkois-Aasiaan.
Taiwanilaiset palvelivat Japanin sotateollisuutta ja monet myös toimivat Japanin armeijassa. Taiwanilaisia joukkoja oli mukana myös manner-Kiinassa käydyissä taisteluissa. Niistä taiwanilaisista, jotka palvelivat Japanin armeijassa, yli 30 000 kuoli taisteluissa. Sodan edetessä liittoutuneet suunnittelivat hyökkäystä Taiwaniin, mutta suunnitelma hylättiin sillä todettiin, että Yhdysvaltain armeijalla oli Taiwaninsaaresta vain hyvin vähän karttoja. Yhdysvaltain joukot pommittivat Taiwanin öljyvarastoja ja joitakin muita strategisia kohteita Taiwanilla, mutta saari ei kokenut sodassa muuta vahinkoa. Sodan edetessä liittoutuneet osoittautuivat liian vahvoiksi japanilaisille, ja japanilaisten piti mobilisoida kaikki mahdolliset inhimilliset ja aineelliset resurssit siirtomaastaan. Taiwan oli Keisarillisen Japanin etelärajaa ja Taiwania yritettiin sodan aikana voimakkaasti japanilaistaa. Japanilaistaminen tiellä oli kuitenkin taiwanilaisten syvään juurtunut kiinalainen kulttuuriperinne.
Ennen sodan päättymistä Yhdysvallat ja Iso-Britannia sopivat Kairon konferenssissa Kiinan tasavallan johtajan Tšiang Kai-šekin kanssa, että Taiwan oli Kiinaan kuuluva alue, joka oli viety Kiinasta, ja siksi se palautetaan Kiinaan. Japanin antauduttua tämä päätös vahvistettiin Potsdamin konferenssissa vuonna 1945. Sodan jälkeen yhdysvaltalaiset vastaanottivat Japanin antautumisen ja valta Taiwanilla luovutettiin Tšiang Kai-sekin hallinnolle. Taiwanin kiinalaisväestö suhtautui myönteisesti japanilaisvallan päättymiseen, mutta suurta huolta aiheutti Mao Zedongin johtamien kommunististen voimien uhka.
Sodan päätyttyä suuri osa Manner-Kiinasta oli Mao Zedongin johtamien kommunistien hallussa. Kommunistien ja Tšiang Kai-šekin johtaman tasavaltalaisen Kuomintangin välille ei löytynyt rauhanomaista ratkaisua vallanjaosta, ja tilanne kehittyi osapuolten väliseksi sisällissodaksi. Sota kääntyi Neuvostoliiton tukemien kommunistien eduksi vuonna 1949. Tšiang Kai-sekin johtama Kuomintang alkoi evakuoida joukkojaan Taiwaninsaarelle, ja lopulta tasavaltalainen hallinto piti vallassaan enää Taiwania. Mao Zedong julisti Pekingissä Kiinan kansantasavallan perustetuksi, ja Tšiang Kai-šek taas pakeni Taiwanille ja julisti Taipein Kiinan tasavallan väliaikaiseksi pääkaupungiksi.