Antti Isotalo (jääkäri)
Jääkärikausi

Isotalo tutustui jääkäriliikkeeseen nuorisoseuratoimintansa kautta, kiinnostui siitä ja lähti Ruotsin kautta Saksaan liittyäkseen sen armeijaan kuuluneeseen Jääkäripataljoona 27:ään lokakuussa 1915. Hän ylitti Merenkurkun moottoriveneellä muiden härmäläisten värvättyjen kanssa. Vene joutui syysmyrskyn silmään mutta selviytyi Uumajaan kahdessa päivässä. Sieltä miehet toimitettiin junalla Skåneen Trelleborgin satamaan, mistä he matkustivat laivalla Saksaan; yhteensä viikon kestäneen matkan jälkeen Isotalo ilmoittautui Lockstedtin leirillä jääkäripataljoonan 1. komppaniaan 20. lokakuuta.
Isotalo ei ehtinyt olla Saksassa kauaa. Käytyään Lockstedtissa peruskoulutusta kuukauden verran hänet lähetettiin Tukholmaan ja komennettiin väärennetyn passin turvin Etelä-Pohjanmaalle järjestämään värväys- ja etappitoimintaa. Hän kulki Tukholmasta Haaparannalle, ylitti valtakunnan rajan Tornioon ja saapui junalla Alahärmän asemalle marraskuun lopussa. Hän piti yhteyttä paikallisiin aktivisteihin ja kykeni väärennetyn henkilöllisyytensä turvin esiintymään julkisestikin nuorisoseurojen järjestämissä tilaisuuksissa rohkaisemassa tulevia Saksaan lähtijöitä. Isotalo oli jääkäriliikkeen ahkerimpia yksittäisiä värväreitä ja osallistui henkilökohtaisesti useiden kymmenien miesten värväykseen. Lisäksi hänen talonsa Voltissa oli tärkeä jääkärietappi ja värvättyjen majoituspaikka. Sen kautta kulki joidenkin arvioiden mukaan jopa parisataa jääkäriksi lähtenyttä. Koko tilan väki oli mukana etappitoiminnassa.
Viranomaiset sekoittivat jääkäriliikkeen aluksi kiihtyneeseen amerikansiirtolaisuuteen, mutta pääsivät pian selville Isotalon toimista ja menivät puhuttelemaan ja pidättämään häntä kotonaan joulukuussa 1915. Isotalo oli aseistautunut ja tilanne päättyi pidättäjien perääntymiseen ilman henkilövahinkoja. Pidätysyrityksen jälkeen hän jatkoi värväystä muun muassa Kortesjärvellä ja Lappajärvellä. Lappajärveltä Saksaan lähti sittemmin kenraaliksi asti edennyt Taavetti Laatikainen.
Isotaloa yritettiin pidättää uudestaan 9. heinäkuuta 1916. Yksi poliisi haavoittui seuranneessa tulitaistelussa ja rannikkovartiostokin kutsuttiin apuun, mutta Isotalo pääsi pakoon pitkän ajojahdin päätteeksi. Piileskeltyään jonkin aikaa hän palasi takaisin komppaniaansa Saksaan, koska värväystyö vaikeutui ja pidätyksen vaara kasvoi venäläisten santarmien etsiessä häntä. Hän ilmoittautui komppaniaan heinä–elokuun vaihteessa 1916 ja siirtyi ensimmäisen maailmansodan itärintamalle, missä hän otti osaa taisteluihin Misajoella. Sieltä hänet komennettiin pian uudelleen erikoistehtäviin Suomeen. Hän saapui Uumajasta Oravaisiin 6. syyskuuta. Tällä kertaa tarkoituksena oli kostaa santarmeille ja näiden kätyreille. Mukanaan hänellä oli muun muassa Vihtori Kosolan veli Ville Kosola. Suunnitelluista kostoiskuista tärkein eli santarmien talon pommitus Pietarsaaressa jäi kuitenkin toteuttamatta räjähdysaineiden puuttuessa, kun taas santarmeille tietoja antaneen kauppias Nikolai Syynimaan murhayritys epäonnistui. Isotalo ampui eräänä iltana Härmässä polkupyörällä liikkunutta Syynimaata väijyksistä mutta tämä jäi henkiin. Jääkäri Reino Vuolle ja toinen jääkäri onnistuivat sittemmin tappamaan Syynimaan marraskuussa 1917.
Isotalo vetäytyi syyskuun lopussa 1916 tovereineen Ruotsiin. Vaikka kenraalikuvernööri F. A. Seyn oli määrännyt hänet etsittäväksi, hän palasi vielä marraskuun loppupuolella Suomeen suorittamaan uutta kostoiskua. Alun perin iskun kohteena oli Oulun läänin kuvernööri Axel Fabian af Enehjelm, jota jääkärit pitivät syyllisenä saksalaisvankeja auttaneen Taavetti Lukkarisen teloitukseen. Kun Isotalon apurit irtisanoutuivat tästä tehtävästä, uudeksi kohteeksi valikoitui konstaapeli Matti Palomäki, joka oli niin ikään ollut osallisena Lukkarisen kiinniotossa. 3. joulukuuta Isotalo ja J. W. Snellman surmasivat Palomäen Koivun asemalla Tervolassa. Palomäen ampujasta on ollut epäselvyyttä. Isotalon oman raportin perusteella hän oli apumiehenä ja varsinaiset surmanluodit ampui Snellman, mutta myös toisinpäin on väitetty.
Suuretsinnöistä huolimatta Isotalo ei koskaan jäänyt kiinni. Hän siirtyi Pohjois-Suomesta jälleen Ruotsin puolelle tammikuussa 1917. Venäläisviranomaisten pyynnöstä jääkäreitä alettiin jahdata poliittisina terroristeina myös Ruotsissa. Haaparannalla pidätys oli lähellä tammikuun lopulla, mutta Isotalo pääsi taas pakenemaan: tällä kertaa hän eksytti jahtaajansa juoksemalla lumiseen metsään sukkasillaan. Helmikuussa hän palasi Saksaan. Suoritettuaan täydentävää sotakoulutusta Lockstedtissa ja Libaussa hän osallistui muun muassa Palangan räjäytyskomennukselle syksyllä 1917 ja sai hilfsgruppenführerin eli ryhmän varajohtajan arvon. Suomen sisällissodan puhjettua hän liittyi virallisesti valkoiseen armeijaan helmikuussa 1918 varavääpeliksi ylennettynä ja toimi pari päivää myöhemmin lippualiupseerina jääkärien vannoessa sotilasvalansa Suomen valtiolle Pyhän Kolminaisuuden tuomiokirkossa Libaussa ennen paluutaan Suomeen.