stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sekulaari humanismi

Iloinen ihminen
Humanismi (elämänasenne)
Kansainvälinen humanistinen ja eettinen liitto (IHEU)
American Humanist Association
British Humanist Association
Humanistimanifesti
Sekulaari humanismi
Council for Secular Humanism
Sekulaarihumanistinen julistus
Keskinäisen riippuvuuden julistus
Amsterdamin julistus
Uskonnollinen humanismi
Kristillinen humanismi
Unitaariuniversalismi
Muuta
Antihumanismi
Eettinen kulttuuri
Marxilainen humanismi
Posthumanismi
Renessanssihumanismi
Transhumanismi
Osa artikkelisarjaa
Sekulaari humanismi on korostuneesti uskonnotonta humanismia. Kansainvälisen sekulaarin humanistisen ja eettisen liiton IHEU määritelmän mukaan ”humanismi on kansanvaltainen eettinen elämänkäsitys, jonka mukaan ihmisillä on oikeus ja velvollisuus antaa merkitys ja muoto omalle elämälleen. Se pyrkii nykyistä inhimillisempään yhteiskuntaan inhimillisten ja muiden luonnollisten arvojen sekä inhimillisten kykyjen, kuten järjen ja vapaan tutkimuksen avulla. Se ei ole teistinen, eikä se hyväksy yliluonnollista todellisuuskäsitystä”.
Historiaa

Länsimaista uskonnotonta ajattelua tunnetaan antiikista alkaen. Nykyaikaisen uskonnottoman humanismin juuriin kuuluu erityisesti valistusaatteen ajattelu. Erityisesti valistuksen ranskalaisten ajattelijoiden yhteinen piirre oli uskontokritiikki. He asettivat uskonnollista perinnettä vastaan järjen ja kokemuksen ja hylkäsivät ajatuksen yliluonnollisesta. Näin he pyrkivät poistamaan sekä uskonnollisen että poliittisen pakkovallan, joiden he näkivät tukevan toisiaan. Kuuluisa valistusajan teos on paroni d'Holbach'n vuonna 1770 ilmestynyt Systéme de la Nature (Luonnon järjestelmä). Holbach tarkasteli ihmistä osana luontoa. Hän katsoi, että jos ihmiset ymmärtävät itsensä oikein luonnon osana, he voivat oppia että onnellisuus saavutetaan elämällä rauhassa ja sopusoinnussa toisten kanssa.
Uskonnottomuus levisi 1800-luvulla Britannian yhteiskunnassa ja järjestäytyi uskonnottomien yhdistyksiksi. Ne kutsuivat itseään vapaa-ajattelijoiden, sekularistien tai rationalistien yhdistyksiksi. Sanaa humanismi alettiin käyttää 1900-luvulla enenevässä määrin.
Nykyajan humanistista uskontokritiikkiä edustaa bangladeshilaisen kirjailijan Taslima Nasrinin lausunto intialaiselle Statesman-sanomalehdelle:lähde?
»Näkemykseni tästä asiasta on selkeä ja ehdoton. Pidän vanhanaikaisina Koraania, Vedoja, Raamattua ja kaikkia uskonnollisia tekstejä, jotka määräävät niiden seuraajien elämää. Olemme ohittaneet sen sosiohistoriallisen ympäristön, jossa nämä kirjoitettiin ja siksi niiden näkemysten ei tule ohjata meitä. Kysymys tarkistuksesta, perinpohjaisesta tai muunlaisesta ei ole asiaan kuuluva. Meidän on ylitettävä nämä muinaiset kirjoitukset, mikäli haluamme edistyä. Vastataksemme henkisiin tarpeisiimme, tulkoon humanismista uusi elämänkatsomuksemme.”»
Lausunto nosti uskonnollista vihamielisyyttä Bangladeshissa. Nasrin joutui islamilaisen fatwan uhriksi romaanillaan Häpeä. Siinä kuvataan hinduperhettä, jonka kimppuun muslimit käyvät Ayodhyan moskeijan hävityksen jälkeen.
Humanistiliike Suomessa

Suomessa kansainvälistä humanistiliikettä on edustanut vuodesta 1968 Suomen humanistiliitto. Järjestö julkaisee neljästi vuodessa Humanisti-lehteä. Periaateohjelmassaan liitto vaatii ajatuksenvapautta, arvovalloista vapaata ajattelua, pyrkimystä tietoon ja uskonnoista riippumatonta etiikkaa. Humanistisia juhlatapoja liitto pyrkii edistämään vuonna 1999 perustetun Prometheus-seremoniat Oy:n kanssa. Liitto on humanistiseen aatteeseen perustuvia aikuistumisleirejä vuodesta 1990 järjestäneen Prometheus-leirin tuen yhteisöjäsen.
Vapaa-ajattelijain Liitto toteaa olevansa osa kansainvälistä vapaa-ajattelija-, humanisti-, sekularisti-, ateisti- ja rationalistiliikettä. Kulttuuriohjelmansa (1993) mukaan liitto edustaa Suomessa sekulaarihumanismia luontoon perustuvana, ei-jumalauskoisena ja eettisenä elämänkäsityksenä.
Arvostelu

Jotkut ateistit ovat arvostelleet humanismi-sanan käyttöä uskonnottomista. Ateismi on filosofi Julian Bagginin mukaan yksinkertaisempi käsite, sillä humanismi-käsite tarkoittaa laajempaa aateryhmää. Toiseksi sana humanismi on monimerkityksinen: ateistisen humanismin lisäksi puhutaan uskonnollisesta humanismista ja humanistisista tieteistä. Kolmanneksi Bagginin mielestä humanismi-sana on jäänne uskontojen ajattelusta, että ihminen on muun luonnon yläpuolella. Hänen mielestään jotkut humanistijärjestöt edustavat ihmislajikeskeisyyttä.
Kirjallisuutta

Aurejärvi-Karjalainen, Anneli: Perheen omat juhlat: Siviiliseremoniat häistä hautajaisiin.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23761-2
Elo, Pekka & Väyrynen, Gun (toim.): Humanistin maailman etiikka.  Helsinki:  Suomen humanistiliitto, 1997.  ISBN 952-90-7464-6
Kurtz, Paul (toim.): Humanistimanifestit I ja II.  ((Humanist manifestos I and II, 1933, 1973.) Suomeksi toimittanut ja kääntänyt Kimmo Sundström)  Helsinki:  Vapaa-ajattelijain liitto, 1986.
Kurtz, Paul: Sekulaarihumanistinen julistus.  ((A secular humanist declaration, 1980.) Luonnostellut Paul Kurtz ja allekirjoittanut 58 huomattavaa tutkijaa ja kirjoittajaa. Suomeksi toimittanut ja kääntänyt Kimmo Sundström)  Helsinki:  Vapaa-ajattelijain liitto, 1986.
Saari, Kari: Sekulaarihumanismin maailmankuva. Teoksessa Elo, Pekka & Simola, Hannu (toim.): Arvot, hyveet ja tieto: Elämänkatsomustiedon opetuksen 10-vuotisjuhlakirja.  (Opetus & kasvatus -sarja. Julkaisija: FETO, Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat ry)  Helsinki:  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1741-0
Smoker, Barbara: Humanismi.  ((Humanism, 1973.) Kääntänyt Kimmo Sundström)  Helsinki:  Kustannus Oy Vapaa Ajattelija Ab, 1986.
Vaismaa, Aaro (toim.): Kansanhumanismin ABC: Suomalaisen humanistiliikkeen sanomaa ja historiaa kolmelta vuosikymmeneltä.  Helsinki:  Suomen humanistiliitto, 1998.  ISBN 951-97679-2-4
Kirjallisuutta > Englanniksi

Grayling, A. C.: What is good? The search for the best way to live.  London:  Weidenfeld & Nicolson, 2003.  ISBN 0-75381-755-1  (englanniksi)
Kurtz, Paul: Living without religion: Eupraxophy.  New York:  Prometheus Books, 1994.  ISBN 0-87975-929-1  (englanniksi)
Kurtz, Paul: Affirmations: Joyful and creative exuberance.  (Revised edition)  Amherst, New York:  Prometheus Books, 2004.  ISBN 1-59102-389-0  (englanniksi)
Lamont, Corliss: The Philosophy of Humanism.  (8. laitos (1. laitos 1949))  Amherst, New York:  Humanist Press, 1997.  ISBN 0-931779-07-3  Teoksen verkkoversio.
Norman, Richard: On Humanism.  London:  Routledge, 2004.  ISBN 0-415-30523-3
Vaughn, Lewis & Dacey, Austin: The case for humanism: An introduction.  Lanham, Madison:  Rowman & Littlefield, 2003.  ISBN 0742513920
Aiheesta muualla

Suomen humanistiliitto.
Humanistinen manifesti 2000.
Humanisti-lehden blogi (Arkistoitu – Internet Archive).
Humanismi – historiaa ja nykypäivää (Arkistoitu – Internet Archive). Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat Feto ry.
Erkki Hartikainen: Posthumanismi[vanhentunut linkki]. Vapaa ajattelija 1/2004.
International Humanist and Ethical Union. (englanniksi)
The European Humanist Federation. (englanniksi)
Kansainvälinen humanisti-tunnus.
Serebrosidit

Galaktoserebrosidi on esimerkki serebrosideista
Serebrosidit ovat sfingolipideihin kuuluvia glykolipidejä. Serebrosideja esiintyy useissa eliöissä, muun muassa eläimissä ja kasveissa. Niillä on tärkeä tehtävä muun muassa hermokudoksessa.
Rakenne ja ominaisuudet

Serebrosidit ovat yksinkertaisimpia sfingolipidejä. Niiden rakenne koostuu sfingosiinista, rasvahappo-osasta ja glukoosista tai galaktoosista. Eliöt syntetisoivat serebrosideja seramideista ja UDP-glukoosista tai UDP-galaktoosista. Eläimissä suurin osa serebrosideista sisältää sokeriosana galaktoosin ja pienempi osa glukoosin. Kasvit tuottavat pääosin glukoosia sisältäviä serebrosideja. Eläimissä rasvahappo-osa on tyypillisesti rasvahappo, joka koostuu 24 hiiliatomista. Rasvahappo voi olla tyydyttynyt tai tyydyttymätön. Tyypillisiä eläinten serebrosidien sisältämiä rasvahappoja ovat lignoseriinihappo (serasiinissa), serebroniinihappo (serebronissa), nervonihappo (nervonissa) ja oksinervonihappo (oksinervonissa).
Galaktoosia sisältäviä serebrosideja esiintyy erityisesti myeliinissä. Glukoosia sisältävien serebrosidien tehtävä on toimia gangliosidien synteesin esiasteina. Sulfotransferaasit sulfonoivat serebrosideja ja tuotteina muodostuvat lipidit ovat sulfatideja.
Serebrosidit ovat kiteisiä värittömiä aineita, joiden sulamispiste on rasvahappo-osasta riippuen 126–157 °C. Tyydyttymättömiä rasvahappoja sisältävien serebrosidien sulamispisteet ovat tyydyttyneita rasvahappoja sisältäviä lipidejä matalampia. Serebrosidit liukenevat veteen ja poolisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, pyridiiniin ja kloroformiin.
Selkäranka

Ihmisen selkäranka sivulta nähtynä. Ylhäältä alas:
1. kaulanikamat (7)
2. rintanikamat (12)
3. lannenikamat (5)
4. ristiluu ja häntäluu.
Selkäranka (lat. columna vertebralis, spina vertebralis) on selkärankaisilla eläimillä oleva vartalon tukirakenne, johon muut luut niveltyvät. Selkäranka koostuu nikamista. Selkärangan sisällä kulkee selkäydinkanava ja selkäydin.
Muoto

Edestä ja takaa selkäranka on suora, mutta sivusta katsottuna siinä on mutkia. Eteenpäin suuntautuvaa mutkaa kutsutaan lordoosiksi ja taaksepäin suuntautuvaa mutkaa kyfoosiksi. Normaalin käyristymän häiriössä on kyse ryhtiviasta. Sivusuuntaan taipuvassa selkärangassa on kyse skolioosista. Vastasyntyneen selkäranka on vielä suora, ja mutkat kehittyvät ensimmäisten elinvuosien aikana.
Lannerangan niin sanotussa neutraaliasennossa suoliluun yläetuharju on samalla viivalla häpyluun kanssa.
Rakenne > Nikamat

Selkäranka koostuu päällekkäisistä nikamista. Nikamat niveltyvät toisiinsa ja tekevät selkärangasta taipuvaisen ja liikkuvaisen. Selkärangassa on yhteensä 33–34 nikamaa. Näistä 24 on toisiinsa niveltyviä. Loput ovat yhteen sulautuneita, sillä ristiluu koostuu viidestä yhteensulautuneesta ristinikamasta ja häntäluu neljästä tai viidestä häntänikamasta. Lannenikamien määrä vaihtelee eri ihmisillä neljästä kuuteen, sillä osa lannenikamista voi olla sulautunut yhteen.
Kukin kahdestatoista kylkiluusta kiinnittyy kahteen rintanikamaan paitsi ensimmäinen, joka kiinnittyy vain ensimmäiseen rintanikamaan.
Selkänikama koostuu nikamasolmusta, -haarakkeista ja -kaaresta. Nikamasolmu on selkärangan kantava osa. Nikamahaarakkeet toimivat selkää liikuttavien jänteiden kiinnittymisalustana.
Kahden nikaman välissä (ensimmäistä ja toista kaulanikamaa lukuun ottamatta) on nikamavälilevy sekä nivelsiteitä, lihaksia ja nivelulokkeiden välisiä synoviaaliniveliä. Nikamavälilevyt ovat sidekudosliitoksia, ja yhdessä ne muodostavat yhden neljäsosan liikkuvan selkärangan koko pituudesta.
Rakenne > Selkäydin

Nikamakaari suojaa kaularangasta alkalvaa selkäydinkanavaa, jossa selkäydin ja sen hermosäikeet kulkevat. Selkäydin päättyy ensimmäisen lannenikaman kohdalle, jonka jälkeen se jakaantuu erillisiksi hermosäikeiksi. Kaula- ja rintarangan alueella selkäytimestä erkanevät hermosäikeet poistuvat selkäydinkanavasta nikamien välissä olevista aukoista. Hermojuurten tehtävänä on välittää viestejä aivoista ja selkäytimestä ylä- ja alaraajoihin sekä vartaloon.
Selkärangan kanavassa on selkäytimen lisäksi verisuonia, hermoja, aivo-selkäydinnestettä ja selkäydinkalvot. Poikkeuksia lukuun ottamatta jokaisen nikamaparin välistä lähtee pari selkäydinhermoja, jotka hermottavat ruumiin eri osia.
Liikkuvuus ja kuormitus

Kallo niveltyy kaularankaan ylemmällä ja alemmalla päänivelellä. Niiden avulla päätä voi liikuttaa ja kiertää kaikkiin suuntiin. Kaularanka on selkärangan taipuisin osa, sillä sitä voi taivuttaa kaikkiin suuntiin ja kiertää hyvin. Rintaranka taipuu kohtalaisesti taaksepäin ja sivulle, ja lanneranka hyvin eteenpäin ja kohtalaisesti taaksepäin. Rintaranka kiertyy kohtalaisesti, mutta lanneranka ei kierry lainkaan.
Selän ojentajalihasten alapuolisten nikamia toisiinsa yhdistävien multifiduslihasten tehtävänä on vakauttaa selän liikkeitä. Ihmisen selkäranka kestää kymmenen kertaa enemmän kuormitusta nelikaarisena kuin jos se olisi täysin suora. Nikamia yhdistäviin fasettiniveliin kohdistuu etupäässä  leikkaavia voimia, ja välilevyihin puristusvoimia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Selkäranka Wikimedia Commonsissa
Ihmisen luurangon pääosat
| --- | --- |
Selkäranka:   nikamat kaulanikamat  rintanikamat  lannenikamat  ristinikamat  häntänikamat 
Rintakehä:   rintalasta  kylkiluut 
Aivokoppa:   takaraivoluu  päälaenluu  otsaluu  ohimoluu  kitaluu  seulaluu  kuuloluut vasaraluu  alasinluu  jalustinluu 
Kasvoluut:   nenäluu  yläleukaluut  kyynelluu  poskiluu  suulaenluu  alempi nenäkuorikko  vannasluu  alaleuanluu  kieliluu 
Käsivarsi ja käsi:   solisluu  lapaluu  käsivarsi olkaluu  kyynärluu  kyynärluu  ranne veneluu  puolikuuluu  kolmioluu  herneluu  iso monikulmaluu  pieni monikulmaluu  iso ranneluu  hakaluu  sormiluut 
Alaruumis:   lonkkaluu  istuinluu  häpyluu  jalka reisiluu  polvilumpio  pohjeluu  sääriluu  jalkaterä kantapää  talus  nilkan veneluu  metatarsaaliluut  varvasluut varpaan tyviluu  varpaan keskiluu  varpaan kärkiluu 
Selkäranka koostuu nikamista, joita kuvassa on neljä. Yksittäinen nikama koostuu nikamasolmusta ja nikamahaarakkeista. Nikamien väleissä on nikamavälilevyt, kuvassa harmaalla.
Selkänikama ylhäältä katsottuna. Keskellä luiden suojassa kulkee selkäydin.
Serdobsk

Arkkienkeli Mikaelin katedraali.
Serdobsk (ven. Сердо́бск) on kaupunki Penzan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Serdoba-joen rannalla aron ja metsäaron rajalla 111 kilometriä lounaaseen Penzasta. Kaupunki on Serdobskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Penzan ja Rtištševon välinen rautatie. Asukkaita on 36 200 henkeä (vuonna 2005).
Serdobskin vaakuna vuodelta 1781.
Serdobskaja sloboda -niminen asutus mainitaan ensimmäisen kerran 1699. Se toimi linnoituksena paimentolaiskansojen hyökkäyksiä vastaan. Vuonna 1717 linnoitusta piirittivät Krimin ja Kubanin tataarit. Vuonna 1780 Serdobskista tuli Saratovin kuvernementtiin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1800-luvulla suurin osa asukkaista harjoitti kauppaa ja käsityöammatteja. Vuonna 1896 kaupungin läpi rakennettiin rautatie. Venäjän kansalaissodan aikana seudulla käytiin taisteluja puna-armeijan ja kapinallisten välillä.
Nykyään Serdobskissa on koneenrakennus-, rakennustarvike-, elintarvike- ym. teollisuutta. Neuvostoaikana tunnettu kellotehdas Majak on lopettanut toimintansa. Nähtävyyksiä ovat kauppatorin klassistinen rakennuskokonaisuus, lukuisat 1800–1900-lukujen vaihteen kauppiastalot ja julkiset rakennukset, kaksi arkkienkeli Mikaelin kirkkoa (1864 ja 1905). Kaupungissa toimii vuonna 1919 perustettu kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Serdobskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Serdobskin piiri Penzan alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Sergius III

| Sergius III |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 860 Rooma
Kuollut: 14. huhtikuuta 911 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  29. tammikuuta 904
Paavius päättyi:  14. huhtikuuta 911
Edeltäjä:  Leo V
Seuraaja:  Anastasius III
Sergius III (n. 860–14. huhtikuuta 911) toimi paavina  29. tammikuuta 904 – 14. huhtikuuta 911. Hänen paaviuskaudestaan alkoi pornokratiaksi kutsuttu ajanjakso, joka toi kirkolle ja Kirkkovaltiolle huonon maineen. Suurin osa kertomuksista perustuu luotettavuudeltaan kyseenalaisen Liutprand Cremonalaisen laatimaan historiankirjoitukseen. Kerrotaan, että paavin rakastajattarena ollut Marozia sekä tämän äiti Theodora junailivat paavien aviottomille pojille kirkon merkittävimpiä virkoja. Muun muassa seuraavaa paavia Anastasius III:ta (911–913) pidetään Sergius III:n poikana.
Sergius III oli osallisena Kirkkovaltion politiikassa jo yli kymmenen vuotta aikaisemmin: hän ja hänen puolueensa vastustivat paavi Formosusta (891–896). Sergius III oli nousemaisillaan paaviksi myös vuonna 897; paavi Johannes IX (898–900) julisti hänet kirkonkiroukseen ja Lambert, Spoleton herttua, lähetti Sergius III:n maanpakoon ja tuhosi kaikki häntä koskevat asiakirjat. Siksi kaikki Sergius III:ta koskeva historiatieto on peräisin hänen vastustajiensa muistiinpanoista.
Servilius

Servilius oli arvostettu roomalainen patriisisuku, jonka sanottiin saapuneen Alba Longasta. Tasavallan loppuaikoina ilmestyi myös plebeijisukuun kuuluneita Serviliuksia.
Gaius Servilius Ahala, 400-luvun eaa. poliitikko ja vuoden 439 eaa. magister equitum.
Quintus Servilius Caepio, vuoden 106 eaa. konsuli ja 105 eaa. prokonsuli. Oli toinen roomalaisista komentajista Arausion taistelussa.
Publius Servilius Rullus, kansantribuuni 63 eaa.
Publius Servilius Casca Longus, vuoden 43 eaa. kansantribuuni ja yksi Julius Caesarin salaliittolaisista
Seitsenvuotinen sota

Seitsenvuotisen sodan osapuolet:

  Iso-Britannia, Preussi ja Portugali liittolaisineen
  Ranska, Espanja, Itävalta, Venäjä ja Ruotsi liittolaisineen
Seitsenvuotinen sota oli sota, jossa Iso-Britannia, Preussi ja Hannover taistelivat Ranskaa, Itävaltaa, Venäjää, Ruotsia ja Saksia vastaan vuosina 1756–1763. Myöhemmin sotaan vedettiin mukaan Espanja ja Portugali. Sodan lopputulos Euroopan osalta oli, että Preussi pelastui vastustajiensa yhteistyökyvyttömyyden vuoksi ja sai Hubertusburgin rauhassa pitää aikaisemmin valtaamansa Sleesian. Euroopassa käytyyn sotaan kiinteästi liittyneessä Ranskan, Espanjan ja Ison-Britannian välisessä suuressa siirtomaasodassa Iso-Britannia sai rauhanteossa lähes kaikki Ranskan siirtomaat.
Ruotsin osallistumista sotaan kutsutaan Pommerin sodaksi. Se osallistui Preussin vastaiseen liittokuntaan vuodesta 1757 lähtien. Ruotsin sotatoimet etenivät huonosti ja se oli helpottunut, kun rauha solmittiin vuonna 1762 ilman aluemuutoksia.
Preussin ja Itävallan välistä sotaa kutsutaan myös kolmanneksi Sleesian sodaksi.
Tausta

Itävallan perimyssodan vuonna 1748 päättänyt Aachenin rauha jätti monia kiistoja Euroopan politiikkaan. Itävaltaa harmitti erityisesti Sleesian menettäminen Preussille. Itävallan hallitsija Maria Teresia muutti ulkopolitiikkansa Preussin-vastaiseksi, ja Itävallan ja Preussin välinen jännite kasvoi entisestään. Vuonna 1756 Preussin kuningas Fredrik II Suuri teki ennalta ehkäisevän hyökkäyksen Itävallan liittolaisen Saksin kimppuun. Hän pelkäsi aiheellisesti Itävallan ja Venäjän yhdessä suunnittelemaa hyökkäystä, mutta toisaalta Saksiin hyökkääminen antoi vastapuolelle oikeutuksen sotimiseen. Sodassa Iso-Britannia tuki Preussia. Sen vastustajia taas olivat Ranska, Venäjä, Itävalta, Saksi ja Ruotsi.
Sota Euroopassa > Pommerin sota

Ruotsin osallistumista seitsenvuotiseen sotaan kutsutaan Pommerin sodaksi. Ruotsi osallistui Preussin vastaiseen liittokuntaan vuodesta 1757 lähtien. Ruotsalaisten sotatoimet menestyivät kuitenkin huonosti ja ylipäällikköä vaihdettiin neljästi sodan aikana. Pommerin sota päättyi vuonna 1762, kun Ruotsi ja Preussi solmivat rauhan kuningatar Loviisa Ulriikan välityksellä, joka oli Fredrikin sisar. Ruotsissa oltiin tyytyväisiä, kun huonosti menneestä sodasta selvittiin ilman aluemenetyksiä. Pommerin sodan tuntuvin seuraus Ruotsin valtakunnassa oli perunan viljelyn yleistyminen.
Merisota

Ranska ja Espanja haastoivat brittien meriherruuden vuosina 1746–1755, jolloin niiden vesillelaskettujen sotalaivojen yhteenlaskettu tonnisto oli kolme kertaa suurempi kuin brittien vastaava. Brittien onneksi Espanja liittyi seitsenvuotiseen sotaan vasta vuonna 1762, jolloin Ranskan laivasto oli jo lyöty. Ratkaiseva vuosi oli 1759, jolloin ranskalainen ministeri Étienne François de Choiseul suunnitteli laivastovoimien keskittämistä maihinnousun tekemiseksi Britanniaan. Ranskan laivasto oli kuitenkin kahdessa tukikohdassa: Toulonissa Välimerellä ja Brestissä Bretagnessa. Brittien tavoitteena oli pitää Ranskan laivasto-osastot erillään. Brittien oli helppo saartaa Brest, sillä se oli lähellä Britanniaa. Jean-François La Clue-Sabranin johtama Välimeren laivasto onnistui lähtemään ensin Toulonista ja sitten Välimereltä. Edward Boscawenin johtama brittiosasto sai kuitenkin La Cluen kiinni Portugalin edustalla ja voitti ranskalaiset Lagosin taistelussa elokuussa 1759.
Brittilaivaston komentaja Edward Hawke joutui keskeyttämään Brestin saarron marraskuussa 1759. Vaikka Hubert Conflansin johtama ranskalaislaivasto lähti Brestistä, se ei onnistunut poistumaan Bretagnen rannikolta. Conflans vetäytyi suojaan Quiberoninlahteen, johon Hawke hyökkäsi 20. marraskuuta. Britit voittivat lahdessa käydyn taistelun ja saattoivat operoida merellä loppusodan ajan suhteellisen vapaasti.
Siirtomaasota

Siirtomaissa käydyssä sodassa britit menestyivät. Uudessa Ranskassa he valtasivat vuonna 1758 Louisbourgin, vuonna 1759 Québecin sekä vuonna 1760 pakottivat Ranskan armeijan antautumaan ja valtasivat Montrealin. Länsi-Afrikassa ranskalaiset menettivät briteille 1758 Saint-Louisin linnoituksen ja Goréen. Karibialla britit valtasivat Ranskalta vuonna 1759 Guadeloupen ja 1762 Martiniquen. Vuonna 1762 britit valtasivat Espanjalta Havannan ja Manilan. Sodan jälkeen Espanja luopui Floridasta saadakseen Kuuban takaisin haltuunsa. Intiassa britit voittivat kenraali Thomas Arthur Lally Tollendalin johtaman ranskalaisten armeijan Wandewashin taistelussa tammikuussa 1760 ja valtasivat 1761 Ranskan viimeisen ja tärkeimmän tukikohdan Pondicherryn.
Brittien menestys siirtomaasodassa perustui paikallisten ja eurooppalaisten resurssien yhdistämiseen. Britannian valta alkoi laajeta vuoden 1757 Plasseyn taistelun jälkeen. Brittien sodankäynti ei ollut pelkkää menestystä, sillä he kärsivät tappion Monongahelan taistelussa heinäkuussa 1755 ja menettivät vuosina 1756–1757 useita linnoituksia ranskalaisille. Lisäksi britit joutuivat keskeyttämään Louisbourgin valtausyrityksen 1757 ja hävisivät Carillonin (1758) ja Sainte-Foyn (1760) taistelut. Intiassa britit menettivät Fort St. Davidin linnoituksen 1758.
Suurin ero siirtomaissa ja Euroopassa käydyssä sodankäynnissä oli armeijoiden koossa. Siirtomaissa armeijat olivat kooltaan muutamia tuhansia miehiä, kun Euroopassa armeijat koostuivat kymmenistätuhansista miehistä. Vaikka siirtomaasotaa käytiin kaukaisissa maissa, oli Euroopan tapahtumilla myös merkitystä. Brittien menestys Euroopan merisodassa mahdollisti aloitteen ottamisen myös siirtomaissa. Ranskan tappiot Lagosin ja Quiberoninlahden meritaisteluissa 1759 aiheuttivat Ranskan meriyhteyksien romahtamisen.
Rauhansopimukset

Seitsenvuotinen sota ja siihen liittyvät sodat päättyivät eri maiden osalta seuraaviin rauhansopimuksiin:
5. toukokuuta 1762: Venäjän ja Preussin välinen Pietarin rauha,
22. toukokuuta 1762: Ruotsin ja Preussin välinen Hampurin rauha, joka lopetti Pommerin sodan,
10. helmikuuta 1763: Ison-Britannian, Ranskan ja Espanjan välinen Pariisin rauha, joka lopetti suuren  siirtomaasodan, ja
15. helmikuuta 1763: Hubertusburgin rauha, joka lopetti Preussin sodan Itävaltaa ja Saksia vastaan.
Rauhansopimukset eivät Euroopassa muuttaneet valtioiden välisiä rajoja sotaa edeltäneeseen tilanteeseen verrattuna. Sen sijaan Pohjois-Amerikassa Ranska menetti Mississippin itäpuoliset alueensa Isolle-Britannialle ja joen länsipuolisia alueita Espanjalle.
Seuraukset

Seitsenvuotinen sota nosti Preussin armeijan koko Euroopan esikuvaksi. Ulkomaalaiset tarkkailijat seurasivat tämän jälkeen innokkaasti Preussin vuosittaisia sotaharjoituksia Sleesiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seitsenvuotinen sota Wikimedia Commonsissa
Corbett, Julian S.: Classic Reprint Series: England in the Seven Years War: A Study in Combined Strategy Vol. 1 of 2.  Forgotten Books, 2015.  ISBN 978-1-332-51639-1  (englanniksi)
Corbett, Julian S.: Classic Reprint Series: England in the Seven Years War: A Study in Combined Strategy Vol. 2 of 2.  Forgotten Books, 2015.  ISBN 978-1-330-92319-1  (englanniksi)