stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Weihaiwein taistelu
Taistelu

Taistelu alkoi noin 100 mailia Weihaiwein länsipuolella olevassa Dengzhoun kaupungissa 18. tammikuuta 1895, kun keisarillisen Japanin laivaston risteilijät Yoshino, Akitsushima ja Naniwa avasivat tulen. Hyökkäys oli harhautus, jolla peitettiin kenraali Oyama Iwaon Japanin 2. armeija maihinnousu Weihaiwein itäpuolella Rongchengissä 22. tammikuuta, mikä tapahtui ilman vastarintaa. Armeijaan kuuluivat kenraaliluutnantti Sakuma Samatan Japanin 2. divisioona ja kenraali Kuroki Tamemoton vajaa Japanin 6. divisioona, jonka 12. prikaati oli Lüshunkoun varuskuntana.
Japanilaisjoukot aloittivat 26. tammikuuta marssin kahtena rivistönä, joista ensimmäinen eteni rantatietä ja toinen nelisen mailia sisämaassa tiettömässä maastossa. Hyökkäys oli ajoitettu kiinalaisten uudenvuoden mukaan ja eteneminen sujuikin ilman vastarintaa. Joukot yhtyivät Weihaiwein edustalla 29. tammikuuta.
Seuraavana päivänä aloitettiin kaupungin etelä- ja itäpuolella kolmesta kohtaa hyökkäys maatukikohtia vastaan. Beiyangin armeija puolustautui yhdeksän tuntia ennen kuin vetäytyivät jättäen linnakkeet lähes koskemattomina hyökkääjille. Japanilaisten tappiot olivat vähäisiä, vaikka kenraalimajuri Odera Yasuzumi saikin surmansa ollen sodan aikana surmansa saaneista korkea-arvoisin. Japanilaisjoukot etenivät kohtaamatta vastarintaa Weihain kaupunkiin 2. helmikuuta, kun sen varuskunta oli paennut edellisenä yönä.
Maalinnakkeiden tykkien jouduttua japanilaisten haltuun kävi Beiyangin laivaston asema tukalaksi. Lisäksi japanilaiset kykenivät poistamaan sataman suulla olleen puomin 4. helmikuuta, mikä mahdollisti toistuvat torpedohyökkäykset satamaan. Hyökkäyksessä 7. helmikuuta vaurioitui Dingyuan ja upposi kolme muuta alusta. Jäljellä olleiden Beiyangin laivaston alusten miehistöt nousivat kapinaan ja yrittivät aluksineen pakoa Yentaihin, jolloin kuusi aluksista tuhottiin ja seitsemän jäi sotasaaliiksi.
Kiinalaisten puolustuksen käytyä mahdottomaksi amiraali Itoh Sukeyuki tarjosi amiraali Dingille antautumista. Antauduttuaan Ding teki itsemurhan ottamalla yliannoksen oopiumia. Amiraali Liu antoi käskyn upottaa laivaston alukset ennen itsemurhaansa. Kiinan laivaston komentajuus joutui vara-amiraali John McClurelle, joka allekirjoitti antautumisasiakirjan Dingin nimissä 12. helmikuuta. Sopimuksen mukaisesti jäljellä olevat kiinalaisjoukot saivat poistua alueelta, mutta alukset, linnakkeet ja varastot siirtyivät japanilaisten hallintaan.
Taistelun jälkeen

Weihaiwein kukistuttua ruhtinas Gong määräsi Pekingissä istuneen amiraliteettineuvoston hajotettavaksi, koska Kiinalla ei ollut enää laivastoa. Japanilaiset olivat saavuttaneet tavoitteensa Pekingiin johtavan meritien valvonnasta sekä yhteyksiensä suojaamisesta. Taistelu oli sodan viimeinen suuri sotatoimi, koska Kiina aloitti tunnustelut rauhan aikaansaamiseksi ja sotatoimien lopettamiseksi.
Taisteluun liittyen sävellettiin Yuki No Shingun (Lumimarssi) kuvaamaan japanilaisen jalkaväen ponnistuksia.
Kartta sotatoimialueesta
Ogata Gekkon puupiirros kenraalimajuri Odera Yasuzumista
Migita Toshihiden puupiirros Weihaiwein antautumisesta
Käännös suomeksi
Surusoitto

Surusoitto (opus 111b) on Jean Sibeliuksen säveltämä urkusävellys. Hän sävelsi sen vuonna 1931 pikavauhtia parissa päivässä Johanneksen kirkossa pidettyyn ystävänsä Akseli Gallen-Kallelan siunaustilaisuuteen. Kalevi Kiviniemi löysi käsin kirjoitetun version siitä noin vuonna 2005. Surusoitto on julkaistu myös painettuna, mutta se poikkeaa tästä ensimmäisestä, käsin kirjoitetusta teoksesta.
Aino Sibeliuksen mukaan teos olisi peräisin kahdeksannesta sinfoniasta, jonka Sibelius poltti. Kiviniemi sanoo sävellyksestä:
»Se poikkeaa painetusta aika tavalla mielenkiintoiseen suuntaan. Siinä on rajuja harmonioita ja todella mielenkiintoinen sointimaailma Sibeliuksen myöhäisistä vuosista. Siinä on erittäin syvä sinfoninen ja runollinen sointipinta. Sibelius ei koskaan sävellä turhaa nuottia.»
Aiheesta muualla

Urkuteoksia. Sibelius.fi. Arkistoitu 4.10.2015.
Syrjäytymisvaikutus

IS-käyrä siirtyy oikealle ja nostaa korkoa i sekä lisää reaalista bruttokansantuotetta Y.
Syrjäytymisvaikutuksella tarkoitetaan ekspansiivisen finanssipolitiikan aiheuttamaa korkojen nousua, jolloin yksityinen kysyntä ja investoinnit supistuvat. Toisin sanoen, kun valtio lisää kulutusta, yksityiset investoinnit ja kulutus syrjäytyvät.
Muutokset finanssipolitiikassa siirtävät IS-käyrää, joka kuvaa tasapainoa hyödykemarkkinoilla. Ekspansiivinen finanssipolitiikka siirtää IS-käyrää oikealle kohdasta IS1 kohtaan IS2. Lisäksi, ekspansiivinen finanssipolitiikka siirtää reaalitulojen tasapainotilaa kohdasta Y1 kohtaan Y2 ja korkotasoja kohdasta i1 kohtaan i2. Korkotason pysyessä kohdassa i1, korkeammat valtion menot kasvattavat kokonaiskysyntää. Tämä kysynnän kasvun tulee näkyä tuotoksessa. Korkotason noustessa, reaalitulojen tasapainon on noustava valtion tulojen ja kertoimen (multiplier) tulon verran.
Jos korko i1 pysyy vakiona, hyödykemarkkinat ovat tasapainossa, niin että suunniteltuja menoja vastaa tuotos, mutta rahoitusmarkkinat eivät ole enää tasapainossa. Tulo lisääntyy, ja sen vuoksi rahan kysyntä lisääntyy. Koska kysyntää on ylenmäärin, korot kasvavat. Yritysten suunnitellut menot supistuvat korkeiden korkojen vuoksi ja siten kokonaiskysyntä supistuu. Tämän vuoksi tasapainotila on korkeammilla koroilla. Tämän vuoksi koron muutos ja sen vaikutus kokonaiskysyntään vaimentaa ekspansiivisen finanssipolitiikan ja valtion kulutuksen vaikutusta.
Synkrotronisäteily

Synkrotronisäteily on sähkömagneettista säteilyä, joka syntyy, kun varattu hiukkanen joutuu kiihtyvään liikkeeseen. Synkrotronissa varattu hiukkanen kiihtyy joutuessaan magneettikenttään, joka kohdistaa hiukkaseen oikean käden säännön mukaisen voiman.
Synkrotronisäteilyllä on käyttöä muun muassa materiaalifysiikassa, missä säteilyn tuottamiseen rakennetuilla hiukkaskiihdyttimillä eli synkrotroneilla tuotettua infrapuna-, ultravioletti- ja erityisesti röntgensäteilyä käytetään aineen fysikaalisten ja kemiallisten ominaisuuksien tutkimiseen. Materiaalifysiikan käytössä olevissa synkrotroneissa varatut hiukkaset ovat yleensä joko elektroneja tai positroneja.
Synkrotronisäteilylähteitä tunnetaan myös röntgentähtitieteessä. Pulsarit ovat neutronitähtiä, joiden voimakkaassa magneettikentässä liikkuvat varatut hiukkaset säteilevät synkrotronisäteilyä.
Aiheesta muualla

Synkrotronisäteily Astro.utu.fi. Arkistoitu 17.1.2019. Viitattu 17.1.2019.
Synkrotronisäteily ja elektronispektroskopia OuLUMA – Oulun yliopiston LUMA-keskus. Arkistoitu 17.1.2019. Viitattu 17.1.2019.
Mällinen, Jarno: Millimetrin miljoonasosat hyötykäyttöön Oulun yliopisto.  22.12.2016. Arkistoitu 17.1.2019. Viitattu 17.1.2019.
Räjähtävä luoti

7,62×54R -patruunan räjähtävän luodin halkileikkauspiirros.
Räjähtävä luoti on luoti, joka sisältää räjähdepanoksen sekä sen sytyttävän isku- ja joissain malleissa myös aikasytyttimen. 400:ää grammaa kevyempien räjähtävien luotien käyttö henkilömaaleja vastaan on kielletty sotilaskäytössä kansainvälisillä sopimuksilla vuodesta 1868 alkaen.
Joskus "räjähtävistä luodeista" puhuttaessa tarkoitetaan luoteja, jotka pirstoutuvat tai muuttavat muotoaan pehmytkudokseen tai luuhun osuttuaan. Nämä dumdum-luodit kiellettiin sodankäynnissä vuonna 1899.
Historiaa

Räjähtäviä luoteja käytettiin Yhdysvaltojen sisällissodassa, patruunana oli .58-kaliiberinen räjähtävä GARDINER-luoti läpipalavalla aikasytyttimellä. Siinä oli lyijykuoren sisällä pieni ruutipanos, joka räjähti ohi ammuttuna 200-250 metrin päässä tai osuman saaneen sisällä. Luoti ei räjähtänyt pirstaleiksi, vaan laajeni huomattavasti. Ammuksia valmisti Unionin joukoille tehdas New Yorkissa, mutta Konfederaatin joukot kaappasivat usein ammuslastit ja käyttivät niitä Unionin joukkoja vastaan.
Brittiläisiä RAF .303 räjähtäviä luoteja halkileikattuna Ensimmäisestä maailmansodasta.
Syväsenvaara

Syväsenvaara on noin neljä kilometriä Rovaniemen keskustasta koilliseen päin sijaitseva kaupunginosa ja vaara. Vaaran korkeus on noin 195 metriä merenpinnasta, ja sen  päältä avautuu näkymä Rovaniemen jokilaaksoon. Syväsenvaaran laella sijaitsee näkötorni. Vaaran uumeniin on louhittu Joulupukin luola Santa Park.
Syväsenvaarassa on monia kilometrejä valaistuja hiihtolatuja, jotka kesäisin ovat lenkkeilijöiden suosiossa. Lisäksi alueella on jalkapallokenttä, joka talvisin jäädytetään jääkiekkokentäksi. Syväsenvaarassa sijaitsee ala-aste (puretaan kohta sisäilmaongelmien takia) , paloasema, kirkko, posti, baari, Sale ja K-market.
Warrior-luokka (ironclad)

| Warrior |
| --- | --- |
 Luokan nimikkoalus HMS Warrior

Tekniset tiedot
Uppouma:  9 137 t
Pituus:  128 m (kokonaispituus)
Leveys:  17,78 m
Syväys:  7,92 m
Koneteho:  5 267 ihp
Nopeus:  14,08 solmua
Miehistöä:  707
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 8" MLR -tykkiä 28 x 7" MLR -tykkiä 4 x 20 naulan BL -tykkiä
Warrior-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden vuosina 1859-1862 valmistetun aluksen muodostama panssarifregattiluokka. Luokan alukset olivat ensimmäisiä niin kutsuttuja avomerikelpoisia rautakylkisiä panssarilaivoja eli ironcladejä. Ne valmistettiin pelättäessä Ranskan nousevan maihin Britanniassa laskettuaan vesille maailman ensimmäisen ironcladin La Gloiren kolmine sisaraluksineen vuonna 1858.
Luokan alusten aseistuksena oli aluksi erilaisia rihlattuja suustaladattavia ja takaaladattavia matalapainetykkejä, mutta Armstrongin takaaladattavien osoittauduttua epäluotettaviksi ne poistettiin palveluksesta. Alusten ensimmäinen palvelusrupeama oli Kanaalin laivastossa ennen kuin niiden aseistus vaihdettiin 1860-luvun lopulla. HMS Warrior palasi modernisoinnin jälkeen Kanaalin laivastoon, mutta HMS Black Prince siirrettiin reserviin ollen palveluksessa ainoastaan vuosittaisissa sotaharjoituksissa.
Alukset vaihtoivat tehtäviä 1870-luvun puolivälissä tehdyn toisen modernisoinnin jälkeen. Kumpikin aluksista oli 1800-luvun lopun viimeiset vuosikymmenet reservissä. Warrior oli proomuna vuodesta 1902 alkaen ja sen pelasti museointi 1979. Black Prince palveli koululaivana 1896 ja se siirrettiin proomuksi 1910 ennen romuttamista 1923.
Taustaa

Ranskan vuonna 1850 vesillelaskema höyrykoneella varustettu linjalaiva Napoléon aloitti vuosikymmenen kestäneen varustelukilpailun Ranskan ja Britannian välillä. Krimin sodan Kinburnin taistelussa käytetyt Ranskan merivoimien uivat patterit, jotka tuhosivat Venäjän rannikkolinnakkeet sekä panssaroinnin testaus osoittivat ironcladien ylivoimaisuuden panssaroimattomiin aluksiin verrattuna. Ranskan laskettuvesille vuonna 1859 ensimmäisen avomerikelpoisen puurunkoisen ironcladin La Gloiren aiheutti epävakautta aluksen tehtyä Britannian satsaukset puurunkoisiin linjalaivoihin vanhentuneiksi. La Gloire aiheutti myös pelon ranskalaisten maihinnoususta Britteinsaarille, koska kuninkaallisella laivastolla ei ollut mitään torjumaan La Goirea kaksine sisarineen. Tilanne oli niin vakava, että kuningatar Victoria pyysi Amiraliteettia tarkastamaan laivaston valmius sodanuhkaan. Warrior ja sen sisaralus tilattiin valmiuden kohottamiseksi ja maihinnousu-uhan poistamiseksi.
Suunnittelu

Luokan aluksia kuvattiin omana aikanaan vallankumouksellisiksi, mutta todellisuudessa ne olivat lähinnä normaalin kehityskaaren tuotteita lukuun ottamatta panssarointia. Alukset suunnitteli laivaston pääarkkitehti Isaac Watts 40-tykkisiksi panssarifregateiksi HMS Merseyn suunnitelmien pohjalta.
Alukset olivat 115,9 metriä pitkiä vesirajasta mitattuna ja niiden kokonaispituus oli 128 metriä, mikä oli 13,4 metriä pidempi kuin Merseyllä, joka oli pisin Britannian kuninkaallisen laivaston puurunkoinen sotalaiva. Alusten leveys oli 17,8 metriä ja syväys 8,2 metriä. Alusten uppouma oli 9 284 tonnia. Runko oli jaettu laipioilla 92 vesitiiviiseen osastoon ja siinä oli konehuoneiden ja kattilahuoneiden kohdalla kaksoispohja.
Suunnittelu > Voimanlähde

Alukset varustettiin yhdellä kaksi sylinterisellä John Penn and Sonsin valmistamalla höyrykoneella, joka pyöritti yhtä 7,5 metrin halkaisijan potkuria. Höyry tuotettiin kymmenellä kattilalla, joiden höyrynpaine oli 20 psitä. Koneisto tuotti 5 267 hevosvoima eli 3 928 kilowattia ollen siten aikansa tehokkain sotalaivoihin asennettu höyrykone. Koeajoissa lokakuussa 1861 Warrior saavutti 14,3 solmun nopeuden ja sen sisaralus oli noin puoli solmua hitaampi. Alusten hiilivarastoissa oli 810 tonnia hiiltä, joka mahdollisti 2 100 merimailin toimintamatkan 11 solmun nopeudella.
Lisäksi alukset oli varustettu takiloinnilla, jonka purjepinta-ala oli 4 497 neliömetriä. Mastojen alaosat olivat puuta, mutta muuten ne olivat rautaa. Warrior kykeni pelkin purjein 13 solmun nopeuteen ja sen sisaralus vain 11 solmuun. Käyttäen höyrykonetta apuna nopeus oli jopa 17,5 solmua. Alusten kumpikin savuhormi oli osittain alas laskettava, mikä vähensi ilmanvastusta purjein matkattaessa. Warrior oli varustettu lisäksi nostettavalla potkurilla, joka oli samalla suurin koskaan valmistettu nostettava potkuri. Nostamiseen tarvittiin noin 600 miestä.
Suunnittelu > Aseistus

Alusten aseistuksena piti olla 40 matalapaineista suustaladattavaa 68 naulan tykkiä, joista yhdeksäntoista sijoitettaisiin pääkannelle kummallekin kyljelle ja loput kaksi yläkannelle keulaan ja perään. Jo valmistuksen aikana aseistusta muutettiin kymmeneen rihlattuun 110 naulan takaaladattavaan, kahteenkymmeneenkuuteen 68 naulan ja neljään rihlattuun 40 naulan takaaladattavaan tykkiin. Viimeisenä mainitut olivat kunnialaukaustykkejä. Takaaladattavat olivat Armstrongin valmistamia vasta kehitettyjä aseita.
Neljä raskasta 110 naulan tykkiä asennettiin tykkikannelle keskilaivaan kummallekin kyljelle ja loput kaksi keulaan ja perään. Kevyemmät 68 naulan tykit asennettiin tykkikannelle. Koeammunnat järjestettiin syyskuussa 1861, jolloin todettiin 110 naulan tykkien läpäisykyvyn panssaroituun maaliin olevan merkittävästi suurempi kuin 68 naulan tykkien. Testeissä toistui lukkojen rikkoutumiset kuten vuosien 1863-1864 Shimonosekin taistelussa ja tulitettaessa Kagoshimaa. Tulos esti 110 naulan tykkien laajemman käyttöönottamisen.
Kummankin aluksen aseistus vaihdettiin huollossa vuosina 1867-1868, jonka jälkeen niillä oli 7 ja 8 tuuman rihlattuja suustaladattavia tykkejä. Warriorille asennettiin 28 seitsemän tuuman ja neljä kahdeksan tuuman tykkiä ja Black Princelle neljän kahdeksan tuumaisen lisäksi ainoastaan 24 seitsemän tuuman tykkiä. Kummallekin alukselle asennettiin lisäksi kunnialaukaustykeiksi neljä 20 naulan takaaladattavaa tykkiä.
Suunnittelu > Suoja

Luokan alusten panssarivyö oli valurautaa ja sen paksuus oli 114 millimetriä. Vyö kattoi aluksen keskiosasta 64,9 metriä ja sen yläreuna oli 4,9 metriä vesirajan yläpuolella ja alareuna 1,8 metriä vesirajan alapuolella. Tykkikannen suojana oli 4,5 tuuman laipio. Panssaroinnin takana oli 410 millimetrin teaklaudoitus. Keula ja perä olivat panssaroimatta ja siten aluksen ohjausjärjestelmä oli suojatta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Warrior | Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Blackwall | 25. toukokuuta 1859 | 29. joulukuuta 1860 | 24. lokakuuta 1861 | museoitu 1979 |
| HMS Black Prince | Robert Napier and Sons, Govan | 12. lokakuuta 1859 | 27. helmikuuta 1861 | 12. syyskuuta 1862 | myyty romutettavaksi 21. maaliskuuta 1923 |

Aluksen höyrykone
Messipöytä ja sen takana 68 naulan tykki.
Kuva panssaroinnista
Luontokuvaus

Ansel Adams: Canyon de Chelly 1941
Kettu luontokuvassa
Tykkylumisia kuusia.
Luontokuvaus on valo- tai videokuvausta, jossa kuvattavana kohteena on luonto. 
Luontoa on kuvattu 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Yleisempää luontovalokuvauksesta tuli 1960–1970-luvuilla, jolloin tekniikka kehittyi. Samaan aikaan osa kuvaajista alkoi ammattilaistua.
Toinen luontokuvauksen nousukausi tapahtui 2000-luvun alussa digikameroiden yleistyttyä.
Vuonna 2020 Suomessa on noin 3 000 johonkin luontovalokuvausyhdistykseen kuuluvaa harrastajaa. Suurempi joukko toimii luontokuvausryhmissä, joissa keskustellaan luontokuvauksesta, neuvotaan sekä annetaan lajintunnistusapua ja vinkkejä. Suosituimmissa ryhmissä on yli 30 tuhatta jäsentä.
Luontokuvaus Suomessa

Ensimmäisenä suomalaisena luontokuvaajana voidaan pitää Yrjö Kokkoa (1950-luku), jonka kuvat ja kirjoitukset ovat inspiroineet Eero Murtomäkeä (1960–1970-luvut) ja Hannu Hautalaa (1970–1980). Kokon ja Murtomäen kirjat ovat viitoittaneet suuntaa Hannu Hautalalle, joka puolestaan on ollut suuri esikuva monelle suomalaiselle luontovalokuvaajalle. Suomalaisen luontovalokuvauksen uranuurtaja Hannu Hautala aloitti teoksellaan Kololinnut ja muut pökkelöpesijät (1978) luontovalokuvauksen nousukauden Suomessa. Hautalan esimerkin innoittamana tuhannet suomalaiset luontoharrastajat saivat kuviaan julkaistuksi. Muita tunnettuja suomalaisia luontokuvaajia ovat esimerkiksi Jorma Luhta ja Mika Honkalinna.
Luontokuvaus Suomessa > Suomen Luonnonvalokuvaajat

Suomen Luonnonvalokuvaajat SLV ry on vuonna 1977 perustettu Suomessa toimiva luontokuvaajien yhdistys, jonka tarkoituksena on valvoa luontokuvaajien etuja, sekä edistää suomalaista luonnonvalokuvausta. Se on Suomen suurin luontokuvausyhdistys. Tarkoituksena on, että yhdistys antaisi mahdollisimman monipuolisen kuvan suomalaisesta luonnosta ja sen muutoksista, sekä edistäisi ympäristösuojelua. Yhdistyksessä on yli 3 000 jäsentä.
Suomen Luonnonvalokuvaajat ry järjestää vuosittain Vuoden Luontokuva -kilpailun, jossa yksi Suomessa edellisen kahden vuoden aikana otettu kuva valitaan vuoden parhaimmaksi. Tapahtuma on järjestetty jo vuosikaudet lokakuussa Finlandia-talossa Helsingissä. Kilpailu on Pohjoismaiden suurin luontokuvakilpailu.
Suomalaisia luontokuvaajia

Hannu Hautala
I. K. Inha
Yrjö Kokko
Jorma Luhta
Konsta Punkka
Juha Taskinen
Heikki Willamo
Kirjallisuutta

Saarinen Ossi: Luontokuvia.  Gummerus Kustannus Oy, 2019.
Suomen Luonnonvalokuvaajat: Luontokuvaukse käsikirja.  Docendo Oy, 2012.
Varesvuo Markus, Peltomäki Jari, Bence Mate: Lintukuvauksen käsikirja.  Docendo Oy, 2011.
Suonpää Juha: Petokuvan raadollisuus. Luontokuvan yhteiskunnallisten merkitysten metsästys.  (Väitöskirja)  Helsinki: Taideteollinen korkeakoulu:  Tampere: Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-115-1
Leinonen Antti: Eläinkuvaajan matkassa.  Kirjayhtymä Oy, 1995.
Willamo Heikki: Eläinvalokuvaus.  Forssan kustannus, 1988.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Luonnonvalokuvaajat ry.
Ammattikuvaajat ry
Pro Luontokuva ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Polku ry
Vuoden Luontokuva (Arkistoitu – Internet Archive)
Rytmiradio Lahti

Rytmiradio Lahti oli Lahdessa toiminut kaupallinen paikallisradio. Toimiluvanhaltija oli Radioaktiivit Oy. Rytmiradio Lahti aloitti lähetyksensä 7. joulukuuta 1987. Lähetystoiminta päättyi toukokuussa 1999 ja Radioaktiivit ajautui maksukyvyttömänä konkurssiin saman vuoden elokuussa. Rytmiradion entinen johtaja sai vuonna 2004 vuoden ehdollisen vankeustuomion törkeästä velallisen epärehellisyydestä ja kirjanpitorikoksesta.
Lähetystaajuus oli 96,6 MHz, lähetysteho 100 wattia ja lähetysantennin sijaintipaikka oli Lahden suurmäessä. Aseman juontajina toimivat muun muassa Vesa Olkkonen, Antero Mertaranta, Matti Eve, Marcus Ziemann, Samuli Aaltonen ja Tomi Hilvo. Mertaranta toimi myös kanavan jalkapallo- ja jääkiekkoselostajana.
Ohjelmia

Aamiaispöytä, Pitkä lounas, Yöpöllö, Rokataan taas, Lahti tarjottimella, London calling - BBC:n suomenkieliset uutiset, Lahden lista, Eurochart Top 100, Valomerkki, Gospelpastorit.
Aiheesta muualla

Rytmiradio muistoissamme Lahden radioharrastajat ry. Arkistoitu 21.10.2013. Viitattu 10.7.2009.
Suomalaiset radioasemat
| --- | --- |
Yle:   Yle Radio 1  YleX  Yle Radio Suomi  Yle Vega  Yle X3M 
Bauer Media Group:   Basso  Iskelmä  Radio 957  Radio City  Radio Classic  Radio Mega Oulu  Radio Nova  Radio Pooki  SuomiRock  SuomiRäp  Auran Aallot  Radio Pori  Kasari  Ysäri  Top51  KISS 
Nelonen Media:   Aito Iskelmä  Easy Hits  Groove FM  Helmiradio  HitMix  Kantriradio  Loop  Radio Rock  Radio Suomipop 
NRJ Finland:   NRJ  Radio Nostalgia 
Keskisuomalainen:   Radio Keskisuomalainen  Radio Voima  Savon Aallot 
Muut:   Classic Hits  FUN Tampere  Järviradio  Kuhan.fm  Radio Dei  Radio Helsinki  Radio Inari  Radio Kaleva  Radio Moreeni  Radio Ramona  Radio Rex  Radio Sandels  Radio SUN  Radio Vaasa  Rattoradio  Sea FM Radio  Suviseuraradio  Tampereen Kiakkoradio 
Lakkautetut asemat:   Aito Hitti (2016–2019)  Aito Kajaus (1989–2019)  Box (2018–2020)  Business FM (2016–2019)  I LUV 2K (2018–2020)  Metro Helsinki (2005–2017)  Me Naiset Radio (2021–2023)  Oi FM (2007–2015)  Pispalan Radio (2015–2021)  Päijänneradio (1989–2001)  Radio 88,2 (1989–2020)  Radio 967 (2007–2011)  Radio Aalto (2007–2020)  Radio Alex  Radio Kaakko (2020–2023)  Radio KLF (2005–2015)  Radio Lakeus (1985–1989)  Radio Manta (1989–2011)  Radio Majakka (1999–2008)  Radio Melodia (2008–2016)  Radio Mikkeli (2013–2020)  Radio Rapu (2014–2016)  Radio Seinäjoki  Radio Sputnik (1999–2019)  Radio Ykkönen  Rogmo FM (2000–2009)  RÄP (3/2020–9/2020)  Simpsiö 96,9  Spin FM (2009–2020)  Spirit FM (2015–2018)  The Voice (2007–2016)  Zoom FM (2008–2011)  Yle Puhe (1998–2024)
Timo Nieminen (koripallovalmentaja)

Timo Nieminen (s. 29. lokakuuta 1966)on suomalainen koripallovalmentaja, joka toimi kaudella 2008–09 Korisliigaa pelaavien Forssan Koripoikien päävalmentajana. Tällä hetkellämilloin? Nieminen toimii PuHu Junioreidenselvennä valmennuspäällikkönä. Hän on valmentanut urallaan SM-sarjassa Koripoikien lisäksi Uudenkaupungin Korihaita, Kouvolan Kouvoja sekä Pekka Salmisen apuna Torpan Poikia. Lisäksi hän on valmentanut naisten 1. divisioonassa pelannutta Helsingin NMKY:tä. Hänet on valittu kerran SM-sarjan vuoden valmentajaksi 1993-1994 hänen valmennettuaan FoKoPon SM-pronssille ja kerran Eurobasketin valitsemana vuoden divisioonavalmentajaksi 2004-2005 Torpan Poikien noustua SM-liigaan. Kaudella 2007–08 Nieminen valmensi Forssan Koripojat I-divisioonan voittoon ja suoraan nousuun Korisliigaan. Timo Niemisen veli Tapio Nieminen on pelannut koripalloa pääsarjassa ja he molemmat edustivat Forssan Koripoikia pronssimitaliin päättyneellä kaudella 1993-1994. Timo Nieminen on koripallovalmentamisen lisäksi toiminut matematiikan ja liikunnan opettajana Arkadian yhteislyseossa, Klaukkalassalähde?.
Saavutukset

SM-hopeaa (Kouvot) 1997
SM-pronssia (Forssan Koripojat) 1994
Rannikkopuumuura

| Rannikkopuumuura |
| --- | --- |
 Rannikkopuumuurakoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Puumuurat Thamnophilus
Laji::  ambiguus
Kaksiosainen nimi
 Thamnophilus ambiguus  Swainson, 1825 

Katso myös
   Rannikkopuumuura Wikispeciesissä   Rannikkopuumuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rannikkopuumuura (Thamnophilus ambiguus) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Rannikkopuumuuranaaras.
Rannikkopuumuuraa tavataan Brasilian kaakkoisosissa rannikon läheisyydessä, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 342 000 km2. Vuonna 2003 lajin arvioitiin olevan melko yleinen ainakin osissa levinneisyysaluettaan, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kumada-kytkentä

Yleinen esimerkki Kumada-kytkennästä. M on metallikatalyytti.
Kumada-kytkentä on Grignard-reagenssin ja alkyylihalidin välinen kemiallinen reaktio. Reaktio kuuluu niin kutsuttuihin kytkentäreaktioihin ja tuotteena muodostuu orgaaninen yhdiste, jossa on uusi kahden hiiliatomin välinen sidos. Kumada-kytkennöissä katalyyttinä käytetään siirtymämetallikomplekseja.