stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmuth James von Moltke
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helmuth James von Moltke Wikimedia Commonsissa
Espanjanvesikoira

| Espanjanvesikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Espanja
Määrä:  Suomessa rekisteröity 6 543
Rodun syntyaika:  1700–1800 -luku
Alkuperäinen käyttö:  yleiskäyttöinen työkoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira, työkoira
Muita nimityksiä:  perro, perro de agua español, Spanish Water Dog, chien d'eau espagnol, Spanischer Wasserhund, hispaania veekoer
FCI-luokitus:  ryhmä 8 Noutajat, ylösajavat koirat ja vesikoirat alaryhmä 3 Vesikoirat #336
Ulkonäkö
Paino:  uros 18–22 kg, narttu 14–18 kg
Säkäkorkeus:  urokset 44–50 cm, nartut 40–46 cm
Väritys:  Valkoinen, musta tai kastanjanruskea ja niiden eri sävyt. Valkomusta tai valkoruskea ja niiden eri sävyt sallitaan.
Espanjanvesikoira (esp. perro de agua español) on keskikokoinen, kiharakarvainen paimenkoira, joka toimii myös vedestä ja maalta noutavana metsästyskoirana. Espanjassa rotu on perinteisesti ollut kalastajien ja merimiesten apuri. Rodun Suomessa käytetty lempinimi "perro" tulee espanjankielisestä nimestä, ja tarkoittaa koiraa. FCI hyväksyi rodun vuonna 1985, vaikka espanjanvesikoiran tyyppisiä koiria onkin ollut Pyreneiden niemimaalla useamman vuosisadan ajan. Rodun alkuperästä on useita erilaisia teorioita. Suomeen ensimmäiset perrot tulivat vuonna 1992, ja rodun suosio on vakiintunut viime vuosina. Suomeen on rekisteröity lähes 4300 espanjanvesikoiraa. Vuosittaiset rekisteröintimäärät ovat yli 300 koiraa, vuoden 2012 oltua huippuvuosi 512 rekisteröinnillä.
Ulkonäkö

Nimensä mukaisesti espanjanvesikoira kuuluu FCI:n roturyhmään 8: noutajat, ylösajavat koirat ja vesikoirat. Yleisvaikutelmaltaan perro on karkea- ja voimakasrakenteinen, sopusuhtainen ja korkeuttaan hieman pidempi. Kyseessä on keskikokoinen rotu: painoa uroksille kertyy 18–22 kg, nartut ovat luonnollisesti muutaman kilon kevyempiä. Urosten säkäkorkeus on 44–50 cm ja narttujen 40–46 cm. 2 cm:n vaihtelut ihannerajojen yli tai ali ovat sallittuja kummallekin sukupuolelle, mikäli koiran mittasuhteet muuten ovat oikeat.
Ulkonäkö > Turkki

Espanjanvesikoiran turkki poikkeaa monellakin tapaa useimpien rotujen turkeista. Rotumääritelmän mukaan näyttelyissä turkin pituuden tulee olla 3–15 cm. Lyhyenä karva on kiharaa, mutta pidempänä muodostaa nyörejä ja hylkii tehokkaasti vettä. Karva ajellaan 1–3 kertaa vuodessa. Turkin esteettinen muotoilu on näyttelykoirilta kielletty, joten leikkaaminen on yksinkertaista. Turkki saksitaan tai ajetaan trimmerillä kauttaaltaan tasaisesti lyhyeksi. Turkista ei irtoa juurikaan karvaa.
Hyväksyttävät värit ovat yksivärinen valkoinen, ruskea ja musta kaikissa sävyissään sekä kaksivärinen valkoisen kanssa. Pigmentti ja silmien väri ovat suhteessa turkin väriin. Kolmivärinen, mustan tai ruskean tan-merkkisyys sekä "dalmatialaispilkutus" eivät ole sallittuja. Dalmatialaispilkutukseksi on Suomessa espanjalaisen rotumääritelmän pohjalta tulkittu pienet tummat pilkut muuten valkoisessa koirassa. Jos koirassa sen sijaan on edes muutama selkeä laikku pienempien pilkkujen lisäksi, sitä ei pidetä värivirheellisenä. Espanjanvesikoirille on myös tyypillistä värin vaihtuminen koiran vanhetessa. Mustana syntyvä pentu voi vanhemmiten olla harmaa tai rusehtava, ja suklaanruskeana syntynyt pentu voi muuttua hiekanvaaleaksi. On kuitenkin myös koiria, joiden väri ei haalistu.
Turkin perushoito on helppoa: sitä ei kammata eikä harjata. Tarvittaessa koira pestään shampoolla ja kuivaukseen riittää pyyhe. Runsaan karvan kasvun takia etenkin korvakäytävät kannattaa tarkistaa usein ja nyppiä sormin pois ylimääräinen karva.
Luonne

Espanjanvesikoiran luonne määritellään uskolliseksi, tottelevaiseksi, iloiseksi, uutteraksi, rohkeaksi ja erittäin oppivaiseksi. Piha- ja laivavahdin ominaisuudet ovat edelleen tallella: tarvittaessa koira hälyttää haukkumalla isäntäväen paikalle.
Arkuus, aggressiivisuus ja kohtuuttoman suuri puolustushalu kuuluvat joidenkin yksilöiden luonteisiin, vaikka se on epätoivottua.
Rodun alkuperäisistä käyttöominaisuuksista johtuen koira saattaa olla paljon toimintaa vaativa, herkkähaukkuinen, voimakkaasti metsästys- tai paimennusviettinen.
Alkuperä

Espanjanvesikoiraa muistuttavia koiria on ollut Pyreneitten niemimaalla jo kauan, mutta koirien alkuperästä ei ole saatu varmuutta. Eri teorioiden mukaan espanjanvesikoira on kesyyntynyt Pohjanmeren rannikolla eläneestä villikoirasta, polveutunut Itä-Euroopan paimentolaiskansojen nyöriturkkisista koirista tai Pohjois-Afrikan berberien kiharakarvaisista metsästyskoirista. Jotkut puolestaan uskovat koirien tulleen Espanjan rannikolle vasta 1700- ja 1800- lukujen vaihteessa, jolloin merinolampaita kuljetettiin turkkilaisilla laivoilla muun muassa Australiaan.
Vaikka rotu on vuosisatoja vanha, espanjalaiset kiinnostuivat sen pelastamisesta vasta 1970-luvulla. Oma espanjalainen rotuyhdistys perustettiin vuonna 1980 ja viisi vuotta myöhemmin FCI hyväksyi rodun virallisesti. Rotuunottoja tapahtuu edelleen vuosittain Espanjassa järjestettävän erikoisnäyttelyn yhteydessä. Vuodesta 1999 espanjanvesikoirat ovat olleet oikeutettuja vastaanottamaan cacibin.
Perrot ovat alun perin toimineet hyvinkin erilaisissa tehtävissä. Niitä on käytetty paimenena, pihavahtina, noutavana metsästyskoirana maalla ja vedessä sekä tavaroiden ja viestien viejänä seuralaisen tärkeää roolia unohtamatta.
Terveys

Espanjanvesikoiraa pidetään suhteellisen terveenä rotuna. Lonkkaniveldysplasiaa esiintyy jonkin verran, mutta muita sairauksia tai vikoja (allergiaa, purentavikaa, hammas- ja kivespuutoksia, häntämutkia, kilpirauhasen vajaatoimintaa, varvasanomaliaa, SA-ihosairautta sekä HC ja RD PHTVL/PHPV –silmäsairauksia) on ilmennyt lähinnä yksittäisinä tapauksina.
Nykytilanne

Nykyään lähes kaikki espanjanvesikoirat ovat seura- ja harrastuskoiria. Espanjassakin enää pieni osa koirista toimii perinteisissä työtehtävissä. Rodun monipuolisuus on kuitenkin taannut niille uuden tulevaisuuden huume-, pommi- ja pelastuskoirina kotimaassaan.
Suomessa rotua pidetään lähinnä seura- ja harrastuskoirana. Monipuolisena työkoirana espanjanvesikoira sopii moneen harrastukseen. Koiranäyttelyt, agility ja TOKO lienevät suosituimpia. Rodulla on myös palveluskoiraoikeudet ja vuosittain saadaan muutamia kilpailutuloksia. Rotua edustaa Vesikoirat ry, joka edustaa myös portugalinvesikoiria. Rekisteröintimäärät ovat kasvaneet suurin harppauksin viime vuosikymmeninä. Vuonna 2016 espanjanvesikoiria rekisteröitiin 457.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta espanjanvesikoira Wikimedia Commonsissa
Espanjanvesikoiria
IFK Uleåborg

| IFK Uleåborg |
| --- | --- |

Perustettu:  1897
Paikkakunta:   Oulu
Lajit:  • Jääpallo • Kaukalopallo  • Jalkapallo  • Futsal  • Kuntonyrkkeily  • Käsipallo  • Curling  • Yleisurheilu  • Mäkihyppy  •   Salibandy  • Koripallo  • Hiihto  • Tennis
Puheenjohtaja:  Jaakko Tiainen
Idrottsföreningen kamraterna Uleåborg eli IFK Uleåborg (UIFK) on oululainen urheiluseura.
Seura perustettiin alun perin 15. syyskuuta 1897, ja sen ensimmäinen puheenjohtaja oli Henry Holm. Sittemmin toiminta hiipui vuosikymmeniksi kunnes syksyllä 2003 seura herätettiin uudelleen henkiin. Viralliseksi yhdistykseksi seura rekisteröityi syyskuussa 2004.
IFK Uleåborg osallistuu valtakunnalliseen jääpallon Suomi-sarjaan ja on Suomen Jääpalloliiton jäsen. Salibandyssä seura pelaa kaudella 2010–2011 II divisioonaa. Seura osallistuu myös eri lajien puulaaki- ja harrastesarjoihin Oulussa.
Seuran Futsalin edustusjoukkue nousi ensimmäisellä kaudellaan 2008–09 viitos-divisioonasta neloseen ja seuraavalla kaudella kolmoseen.
Seuran viralliset kielet ovat suomi ja ruotsi.
Aiheesta muualla

Seuran sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Ikarios

Ikarios (m.kreik. Ἰκάριος) viittaa kreikkalaisessa mytologiassa kahteen eri hahmoon:
Ikarios, Spartan kuninkaan Oibaloksen poika
Ikarios, ateenalainen, joka oppi Dionysokselta taidon tehdä viiniä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Ikarios”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hollon saha

Hollon saha oli Lempäälässä 1880-luvun lopussa perustettu, kaikkien aikojen Suomen suurin sahalaitos. Hollonnokan niemellä, Kirkkojärven rannalla sijaitsevan sahan perustaja oli Antti Ahlström, joka toiminta muutettiin vuonna 1908 A. Ahlström Osakeyhtiöksi.
Saha käytti tehokkaasti hyväkseen alueen liikennemahdollisuuksia uittamalla puita Pyhäjärveltä, sekä Längelmävedeltä asti. Valmis sahatavara kuljetettiin yhtiön omaa kapearaiteista rataa pitkin valtion radan seisakkeelle, josta sen matka jatkui eteenpäin maailmalle. Sahalla toimi parhaimpina vuosina noin sata työntekijää ja heidän lapsiaan varten Lempäälään perustettiin Kuokkalan kansakoulu, sekä päiväkoti.
Vuosisadan alkuun osuneet huonot ulkomaan markkinat ja sahateollisuuden lama hiljensi myös Hollon sahan toimintaa. Ahlström siirsi samoihin aikoihin sahaustoimintaansa Itä-Suomeen ja luopui vuosina 1907-1916 Tampereen seudulla omistamistaan Niemen, Santalahden ja Hollon sahoista. Hollon saha lopetti toimintansa 1912 ja vuonna 1919 Lempäälän kunta osti Hollon maa-alueet ja saharakennukset. Entisestä sahan isännöitsijän talosta tehtiin lastenkoti mutta muut saharakennukset purettiin.
Sahan kapearaiteinen rautatie

Sahan puukuljetuksia varten sahayhtiö rakensi vuonna 1898 750 mm raideleveydellä olevan kapearaiteisen rautatien, jota kutsuttiin nimellä Pässi-paana. Noin 1 km pitkä rata kulki nykyisen kylätien (Nokkatie-Katepalintie) kohdalla Hollon sahalta Lempäälän rautatieaseman pohjoispuolelle. Sahan ja valtion ratojen yhtymäkohtaan perustettiin seisake, jonka nimeksi tuli myös Hollo. Rata oli toiminnassa vielä kesällä 1927. Veturina radalla oli ainakin Krauss 3717/1898, 0-4-0WT, joka siirtyi sahan toiminnan loputtua Varkauteen ja sieltä edelleen Jämsänkoskelle.
Polttopaikan rata

Sahan jätteet poltettiin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa Helvetti-nimisessä polttopaikassa. Paikalle johti sahalta kapearaiteinen rata, jota pitkin työmiehet työnsivät jätevaunuja. Pohjoisen puoleisessa päässä rata nousi useita metrejä polttopaikan päälle, jossa paloi ikuinen tuli. Mäkeä, jonka laidalla polttopaikka oli, kutsutaan tästä syystä nimellä Helvetinmäki.
Aiheesta muualla

Kuva Hollon sahan kapearaiteisesta rautatiestä Vaunut.org (Julkaistu kirjassa Norrmén, P.H. (1927) Toiminimi Ahlström 1896–1927. A. Ahlström Osakeyhtiö.)
Hitlerin raivottaret

| Hitlerin raivottaret Saksalaisnaisia natsien kuoleman kentillä> Hitler’s Furies German Women in the Nazi Killing Fields |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Wendy Lower
Kieli:  englanti
Genre:  historia
Kustantaja:  Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company
Julkaistu:  2013
ISBN:  978-0547863382
Suomennos
Suomentaja:  Juha Sainio
Kansitaiteilija:  Jussi Karjalainen
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  2014
Sivumäärä:  296 s.
ISBN:  978-952-300-135-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hitlerin raivottaret: Saksalaisnaisia natsien kuoleman kentillä (Hitler’s Furies: German Women in the Nazi Killing Fields) on yhdysvaltalaisen historianprofessorin Wendy Lowerin kirjoittama natsi-Saksan historiaa käsittelevä kirja. Sen on suomentanut Juha Sainio, ja suomennoksen on julkaissut Atena vuonna 2014. Se ilmestyi pokkarina 2015.
Teos keskittyy erityisesti naisten osuuteen juutalaisten ja muiden ryhmien tappamisessa sekä konkreettisesti että kirjoituspöydän takana. Esimerkkitapauksina Lower kuvaa kolmeatoista naista, jotka edustavat eri ammatteja ja lähtivät valloitetuille alueille joko työntekijöinä tai puolisoidensa mukana.
Suomen-vierailullaan Lower kertoi, että kirjan mahdollisti Neuvostoliiton romahtaminen, jonka jälkeen hän pääsi tutkimaan Ukrainan arkistoja. Hänen alkuperäinen tarkoituksensa oli tutkia korkeiden natsijohtajien tekemisiä, mutta paljastuneet tiedot naisten toimista muuttivat työsuunnitelman.
Lowerilla ei ole sukusiteitä alueisiin, joita hän tutki, eikä tutkimusten syy siten ole henkilökohtainen. Hänen toinen isoäitinsä on Pohjois-Pohjanmaalta.
Vallatuilla alueilla työskenteli puoli miljoonaa saksalaisnaista saksalaisten hallinnon palveluksessa ja siten osaltaan tukemassa holokaustia. Kirjassa kuvattuja naisia kuulusteltiin sodan jälkeisiin oikeudenkäyntien käynnistyttyä, mutta vain yksi heistä todettiin syylliseksi. Yleisesti naisten tekemiä rikoksia vähäteltiin, eikä heitä pyritty ponnekkaasti saamaan tuomiolle. Tuomioistuimet olivat paikoin entisten natsien hallinnassa. Erään kuulustellun kohdalla ei syytteitä nostettu, sillä arveltiin, että "hänet voidaan työllistää hyödylliseen työhön" Nürnbergin tuomioistuimessa oli myös tehty periaatepäätös, että toimistotyössä olleista naisista ei ollut uhkaa sodanjälkeiden Saksan yhteiskunnalle eikä heitä siksi asetettu syytteeseen.
Lower osoittaa, että naiset olivat Saksan Itä-Euroopasta valtaamilla alueilla luultua aktiivisemmassa roolissa juutalaisten tuhoamisessa. Suoranaiseen tappamiseen osallisia oli arviolta joitakin tuhansia, mutta heitä oli erilaisissa avustavissa tehtävissä, sihteereinä, jotka antoivat tappokäskyjä ja työlupia. Toinen merkittävä ammattiryhmä oli sairaanhoitajat, jotka paitsi hoitivat sairaita, myös surmasivat epäkelvoiksi todettuja..
Kirjan lopussa on lähteet ja viitteet. Mustavalkoinen kuvitus on peräisin eri arkistoista.
Teos oli yhdysvaltalaisen kirjallisuuspalkinnon National Book Awardin finalisti. Sen käännösoikeudet on myyty vähintään lähes 20 maahan, ja se on ollut Suomessa myyntimenestys: painoksia on otettu elokuuhun 2015 mennessä viisi.
Arviot

Kriitikko Dwight Garner kirjoittaa arviossaan New York Timesissa, että vaikka Lowerin mukaan naisten osuus holokaustissa on "historian sokea piste", aihe tuskin on aivan uusi. Hän toteaa kuitenkin, että natsihallinnon ajan nuorten miesten elämästä tiedetään paljon, ja Lower täyttää tiedon aukkoja nuorten naisten elämästä. Garner arvostelee sitä, ettei Lower ole viitannut aiheesta aiemmin kirjoitettuun aineistoon. Faktat ilmestyvät tyhjästä, sen sijaan että ne olisi liitetty kontekstiin.
Ikarios (Ateena)

Ikarios (m.kreik. Ἰκάριος) oli kreikkalaisessa mytologiassa ateenalainen mies, joka Pandionin ollessa kuninkaana otti sydämellisesti vastaan Dionysoksen. Ikarios sai tältä viiniköynnöksen ja oppi viinin valmistamisen, ja Dionysos kehotti häntä jakamaan tietonsa myös naapureidensa kanssa.
Niin Ikarios meni eräiden paimenien luokse ja antoi näiden maistaa viiniä. Runsaan juomisen tuloksena paimenet juopuivat, ja luullen Ikarioksen myrkyttäneen heidät, kivittivät tämän kuoliaaksi; Hyginus tosin kertoo surman tapahtuneen nuijilla ja ruumiin jääneen hautaamatta. Päivän taas valjettua ja paimenten selvittyä he ymmärsivät asioiden laidan ja hautasivat Ikarioksen. Ikarioksen tytär Erigone löysi koiransa Mairan avulla isänsä haudan. Suruissaan isänsä kohtalosta hän hirtti itsensä.
Rangaistukseksi tästä Dionysos sai ateenalaisten tyttäret vimmaan käyttäytyä samalla tavoin. Kun nämä tiedustelivat Apollonilta itsemurhien syytä, saivat he vastaukseksi piittaamattomuutensa Ikarioksen ja Erigonen kohtalosta. Näin sai alkunsa vuosittainen juhla, jossa puihin ripustettiin hirtettyjä nukkeja ja annettiin juomauhreja näiden kahden muistolle.
Dionysoksen kerrotaan nostaneen Ikarioksen taivaalle Karhunvartijan tähdistöksi tai sen kirkkaimmaksi tähdeksi, Arcturukseksi (karhunmetsästäjä).
Harju (kaupunginosa)

| Harju |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunginosaan Harjun rinteeltä.
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Kantakaupunki
Kaupunginosa nro:  2
Väkiluku:  3 490 (2020)
Osa-alueet:  Harju, Tapionkatu
Postinumero(t):  40100, 40200, 40720
Harju on kaupunginosa Jyväskylässä Kantakaupungin suuralueella. Alueella on myös samanniminen maankohoama. Kaupunginosan osa-alueet ovat Harju ja Tapionkatu. Jyväskylän tilastoalueena paikan nimi on Kauppatori alueella sijaitsevan torin mukaan. Vuonna 2020 kaupunginosan asukasluku oli 3 490.
Osa-alueet > Harjun pienalue

Harjun pienalue on rakennettu kaupungin ydinkeskustan välittömäksi jatkeeksi. Alueella on kerrostaloja ja siellä sijaitsee muun muassa tori, Jyväskylän normaalikoulu, Gradian Harjun kampus, vesi- ja näkötorni Vesilinna, Keski-Suomen luontomuseo ja Harjun stadion.
Osa-alueet > Tapionkadun pienalue

Tapionkadun pienalueella on paljon kerrostaloja, joista suurin osa on valmistunut 1940–1960-luvuilla. Tämän jälkeen on tehty myös täydennysrakentamista. Alueella on myös palveluita, joita ovat muun muassa koulu, K-Market, R-kioski ja päiväkoti. Pienalueella on lisäksi uskonnollista toimintaa; alueella sijaitsee esimerkiksi Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon seurakunta, katolinen kirkko ja Jyväskylän seurakunnan kirkkoherranvirasto.
Kuvia

Neron portaat
Tapiolan päiväkoti
Vesi- ja näkötorni Vesilinna
Alueen kerrostaloja
Fida-kirpputori
Pyhän Olavin kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harju (kaupunginosa) Wikimedia Commonsissa
Hirvi (täsmennyssivu)

Hirvi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
hirvi, eläin (ja monia muita nisäkäslajeja hirvieläinten ja myskihirvien heimoissa)
Hiiden hirvi, Kalevalassa esiintyvä myyttinen eläin
Hirvi, Jussi Mäntysen veistos
Hollolan Hirvi, pienpanimo
Suomalaisena sukunimenä

Erja Hirvi (s. 1968), tekstiilitaiteilija
Irene Hirvi (1928–2008), unissasaarnaaja
Juha Hirvi (s. 1960), urheiluampuja
Kalle J. Hirvi (1926–1992), yritysjohtaja, kauppaneuvos
Lasse Hirvi (s. 1964), pianisti ja kapellimestari
Laura Hirvi (s. 1980), Suomen Saksan-instituutin johtaja
Raimo Hirvi (1952–2016), pesäpalloilija
Vilho Hirvi (1941–2001), pesäpalloilija ja virkamies.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hirvi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hirvi-Simunan luola

Hirvi-Simunan luola (N 6813601, E 328343) sijaitsee Lempäälän Höytämössä Lehtivuoren rinteellä, Birgitan polun varrella . Luola sijaitsee suuren siirtolohkareröykkiön alla ja sinne on useita suuaukkoja. Luola on muodostunut paikalla sijainneen valtavankokoisen siirtolohkareen hajottua kappaleiksi ja sen lähiympäristö on suurten kivilohkareiden peittämää pirunpeltoa. Hirvi-Simunan luola on luonnonsuojelulailla rauhoitettu. Muita vastaavanlaisia suomalaisia luonnonmuodostumia ovat muun muassa Turun Kärsämäessä sijaitseva Pirunpesä, Nokian Sarkolassa sijaitseva Pirunpesäkivi ja Inarin Karhunpesäkivi.
Luola on saanut nimensä 1800-luvun alkupuolella  tai puolivälissä eläneestä Hirvi-Simunasta joka asui luolan lähellä Höytämöjärven tienoilla sijainneessa Paunun mökissä. Hirvi-Simuna hankki elantonsa metsästyksellä ja hänestä on säilynyt paljon tarinoita kansanperinteessä. Hän erikoistui erityisesti ampumaan lintuja, jotka tarinoiden mukaan tulivat itse hänen luokseen. Sudet hän jätti rauhaan, koska kertoman mukaan ne olivat kerran pelastaneet hänet tukalasta tilanteesta. Hirvi-Simunan kerrotaan ampuneen itsensä hänestä nimensä saaneessa luolassa.
Erään tarinan mukaan Simuna oli tehnyt pirun kanssa sopimuksen, joka antoi hänelle yliluonnollisen ampumistarkkuuden ja suotuisan metsästysonnen. Pirun riivaama, järkensä menettänyt Simuna päätti kuitenkin lopulta päivänsä onnea tuoneella metsästyskiväärillään - usean päivää luolassa oleskeltuaan.
Luolastoon johtaa useampi suuaukko, ja siellä liikkuminen vaatii paikoin ryömimistä. Polku luolalle lähtee Taavetintien päästä.
Aiheesta muualla

Hirvi-Simunan luola Retkipaikassa
Hermann Rorschach

Hermann Rorschach (8. marraskuuta 1884 Zürich, Sveitsi – 2. huhtikuuta 1922 Herisau, Sveitsi) oli sveitsiläinen psykiatri ja psykoanalyytikko. Hänet tunnetaan erityisesti nykyäänkin psykologiassa laajassa käytössä olevan Rorschachin musteläiskätestin kehittäjänä. Testiä on käytetty persoonallisuuden, psykoottisten ja neurologisten häiriöiden tunnistamiseksi.
Ura

Rorschach oli lapsena kiinnostunut sekä taiteista että tieteestä. Hän opiskeli lääketiedettä Zürichin yliopistossa ja alkoi yliopistossa opiskella myös venäjää. Tuolloin Zürichin yliopisto oli maailman johtavia psykiatrian tutkimuslaitoksia maailmassa. Hänen väitöskirjansa käsitteli musteläiskätestiä. Hän oli ihmetellyt, miksi eri ihmiset näkivät usein aivan erilaisia ​​asioita samoissa musteläiskissä, näytti musteläiskiä koululaisille ja analysoi heidän vastauksiaan.
Rorschach valmistui yliopistosta tohtoriksi vuonna 1912. Seuraavana vuonna hän muutti vähäksi aikaa Venäjälle, jossa hän jatkoi nykyaikaisten psykiatristen menetelmien tutkimista. Tämän jälkeen hän palasi Sveitsiin. Vuonna 1921 hän kirjoitti kirjansa Psychodiagnostik, joka käsitteli musteläiskätestiä.
Yksityiselämä

Rorschach kuoli peritoniittiin vain 37-vuotiaana. Hän oli naimisissa Venäjän Kazanista kotoisin olevan Olga Stempelinin kanssa, ja heillä oli kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Rorschach, Hermann. Deutsche Biographie.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hermann Rorschach
Käännös suomeksi
Helenankatu

Helenankatu Aleksanterinkadulta katsottuna.
Helenankatu Kauppatorin suunnasta, etualalla Pohjoisesplanadi.
Balderin talo
Helenankatu (ruots. Helenegatan) sijaitsee Helsingin kantakaupungissa Kruununhaassa. Se alkaa Pohjoisesplanadilta ja päättyy Aleksanterinkadulle. Katu on osa niin kutsuttuja Torikortteleita. Helenankatu on noin 110 metriä pitkä ja 9 metriä leveä, kuten sen läntiset rinnakkaiskadut Sofiankatu ja Katariinankatu.
Arkkitehtuuri

Helenankadun länsipuolinen kortteli on nimeltään Elefantti ja itäpuolinen puolestaan Leopardi. Jälkimmäisessä sijaitsee muun muassa Presidentinlinna, Pohjoisesplanadin ja Mariankadun kulmassa. Pohjoisessa Helenankadun arkkitehtonista ilmettä hallitsee valtioneuvoston linna. Etelässä on Kauppatori ja merimaisema.
Leopardin korttelin puolella sijaitsee Suomen valtion virastotaloja. Nykyinen Korkeimman oikeuden talo valmistui osittain 1810-luvulla ja kokonaisuudessaan 1830-luvulla. Suomen valtio tuli talon omistajaksi 1931, sitä ennen siinä toimi muun muassa myymälöitä. Kiseleff’s Arkitektur Bureaun suunnittelema Helenankatu 3 valmistui 1895 alun perin panttiyhtiön pääkonttoriksi. Helenankadun ja Aleksanterinkadun kulmatalo on rakennettu 1810–1820-luvuilla. Suomen valtio osti talon vuonna 1894, ja sittemmin se on ollut virastokäytössä. Talon ilmettä on muutettu alkuperäisestä vastaamaan Senaatintorin talojen arkkitehtuuria.
Elefantin korttelin puolella sijaitseva Pehr Granstedtin piirtämä barokkityylinen Balderin talo valmistui 1813. Pohjoisesplanadin kulmassa sijaitseva Lampan talo (1817) on myös Granstedtin käsialaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helenankatu Wikimedia Commonsissa