stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sven von Wright
Luottamustoimet

Sven von Wright toimi kenttätykistörykmentti 1:n kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1919 ja Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1920 ja 1922 sekä varapuheenjohtajana vuonna 1928 sekä Värtsilän suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuonna 1931. Pohjois-Karjalan suojeluskuntapiirin piiriesikunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1933.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri  11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 9. maaliskuuta 1918  Vänrikki 28. huhtikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1925 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Oscar Wilde

| Oscar Wilde |
| --- | --- |
 Oscar Wilde 1882
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. lokakuuta 1854 Dublin, Irlanti
Kuollut: 30. marraskuuta 1900 (46 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  irlantilainen
Ammatti:  kirjailija, runoilija, näytelmäkirjailija
Kirjailija
Salanimi: Sebastian Melmoth
Aikakausi:  viktoriaaninen aikakausi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.cmgww.com/historic/wilde
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Oscar Fingal O’Flahertie Wills Wilde (16. lokakuuta 1854 Dublin – 30. marraskuuta 1900 Pariisi) oli irlantilaissyntyinen näytelmäkirjailija, prosaisti ja runoilija. Hän on viktoriaanisen Lontoon menestyneimpiä ja kuuluisimpia näytelmäkirjailijoita sekä tunnettu esteetikko.
Elämä ja ura > Perhetausta

Oscar Wilde syntyi 16. lokakuuta 1854 Dublinissa, Irlannissa. Hänen isänsä Sir William Wilde oli Irlannin johtava korva- ja silmäkirurgi, joka oli myös julkaissut kirjoja arkeologiasta, kansanperinteestä ja satiirikko Jonathan Swiftistä. Äiti Jane oli irlantilaisnationalisti, runoilija sekä kelttiläisen mytologian ja kansanperinteen tuntija, joka kirjoitti nimellä Speranza. Oscarilla oli isoveli ja pikkusisko. Isoveli Williestä tuli toimittaja ja runoilija.
Elämä ja ura > Opiskeluaika

Wilde kävi Portora Royal Schoolia Enniskillenissä 1864–1871. Sieltä hän jatkoi stipendien turvin ensin Dublinin Trinity Collegeen 1871–1874 ja sieltä Oxfordin yliopiston Magdalen Collegeen 1874–1878, josta hän sai tutkinnon. Vuonna 1878 Wilde sai aikaisempien palkintojensa ja tunnustustensa lisäksi myös arvostetun Newdigate-palkinnon runostaan Ravenna. Wildeen tekivät noihin aikoihin suuren vaikutuksen John Ruskinin ja Walter Paterin kirjoitukset taiteen keskeisestä merkityksestä elämässä ja etenkin Paterin painottama esteettinen intohimo, jolla elämä tulisi elää.
Elämä ja ura > 1880-luvulla

Wilde muutti Lontooseen vuonna 1879 ja asettui kesällä 1880 Chelseaan. Hän julkaisi omakustanteena ensimmäisen näytelmänsä Vera; or the Nihilists syksyllä 1880 ja runokokoelmansa Poems seuraavana vuonna.
Pramea ja sanavalmis Wilde sai 1880-luvulla näkyvän aseman Lontoon seurapiireissä ja taiteilijapiireissä. Satiirilehti Punch otti hänet silmätikukseen ja esimerkikseen esteetikkojen epämiehekkäästä kiintymyksestä taiteeseen. Wilde vietti vuonna 1882 kymmenen kuukautta Yhdysvalloissa ja Kanadassa luennoiden aiheista ”Englannin renessanssi” ja ”Koristetaide Yhdysvalloissa” sekä kehotellen yhdysvaltalaisia rakastamaan kauneutta ja taidetta. Amerikan-aikana hänellä oli Hattie-niminen ihastus. Brittiläisen elämäkerturin päätelmien mukaan kyseessä oli sanfranciscolaisen rautatiemagnaatin 23-vuotias tytär Hattie Crocker.
Seuraavana syksynä Wilde kävi uudelleen New Yorkissa Vera-näytelmänsä ensiesityksessä. Alkuvuoden 1883 Wilde vietti Pariisissa ja viimeisteli näytelmänsä The Duchess of Padua. Palattuaan Britanniaan Wilde luennoi kokemuksistaan Yhdysvalloissa.
Wilde meni vuonna 1884 naimisiin tunnetun asianajajan tyttären Constance Lloydin kanssa. Liitosta syntyi kaksi lasta, Cyril (s. 1885) ja Vyvyan (s. 1886).
1880-luvun lopulla Wilde ansaitsi elantonsa toimittajana. Hän kirjoitti maaliskuun 1885 ja toukokuun 1890 välillä yli 70 nimettömänä julkaistua kirja-arvostelua Pall Mall Gazetteen. Wilde arvosteli hyvin monentyyppistä kirjallisuutta: suuresti arvostamastaan venäläisestä kirjallisuudesta aina keittokirjoihin ja musiikkikirjoihin. Hän kirjoitti lisäksi omalla nimellään ja nimettömänä useita tekstejä muihin sanomalehtiin ja aikakauslehtiin. Marraskuusta 1887 kesäkuuhun 1889 Wilde toimi Woman’s World -lehden päätoimittajana. Hän pyrki nostamaan lehdessä esille erityisesti naiskirjailijoita. Wilden aikana lehdessä käsiteltiin esimerkiksi ranskalaista kirjallisuutta, teatteria, pukeutumista sekä naisten työ- ja opiskelumahdollisuuksia.
Vuonna 1888 Wilde julkaisi sadun muotoon kirjoitetun romanttisen allegoriansa The Happy Prince and Other Stories (suom. kokoelmassa Onnellinen prinssi ja muita tarinoita). Julkaistuaan kritiikkiesseensä ”Valehtelun rappio” (1889) ja ”Kriitikko taiteilijana” (1890) Wilde lopetti lehtityöt.
Elämä ja ura > Tuotannon huippu 1890-luvulla

Merkittävimmän tuotantonsa Wilde kirjoitti 1890-luvulla. Dorian Grayn muotokuva (1890) on Wilden ainoa romaani. Siinä hän yhdisteli kauhuromantiikan yliluonnollisia aineksia ranskalaisen dekadenssin syntisyyteen. Romaani herätti väitetyn moraalittomuutensa vuoksi paljon keskustelua ja arvostelua. Intentions (1891) sisälsi aiemmin julkaistuja esseitä. Wilde julkaisi vuonna 1891 myös kaksi tarina- ja satukokoelmaa: Lord Arthur Savile’s Crime, and Other Stories, ja A House of Pomegranates.
Salomé (1893) oli makaaberi näytelmä, joka kuvasi luonnotonta intohimoa. Ranskankielinen näytelmä kiellettiin Englannissa ennen sen ensiesitystä, ja sitä alettiin esittää vasta kolme vuotta myöhemmin Pariisissa.
Wilden menestyneimpiä teoksia olivat hänen sukkelat seurapiirikomediansa, joissa hän uudisti englantilaista 1800-luvun teatteria tuomalla siihen vaikutteita ranskalaisesta teatterista. Näitä menestysnäytelmiä olivat Lady Windermere’s Fan (1892, ”Lady Windermeren viuhka”), A Woman of No Importance (1893, ”Vähäpätöinen nainen”), An Ideal Husband (1895, ”Ihanneaviomies”) ja The Importance of Being Earnest (1895, useita suomennoksia). Näytelmissä on runsaasti satiirisia epigrammeja, jotka paljastavat viktoriaanisen ajan tekopyhyyden.
Avoimesti homoeroottinen romaani Teleny (1893) pannaan joskus ainakin osittain Wilden nimiin.
Elämä ja ura > Oikeudenkäynti ja tuomio

Wilden kohtaloksi koitui hänen homoseksuaalinen suhteensa lordi Alfred Douglasiin, jonka hän oli tavannut 1891. Douglasin isä, Queensberryn markiisi, raivostui suhteesta ja syytti Wildeä sodomiitiksi. Wilde haastoi markiisin oikeuteen kunnianloukkauksesta mutta perui syytteen kun todisteet olivat häntä vastaan. Ystäviensä kehotuksesta huolimatta Wilde ei paennut Ranskaan, vaan jäi Englantiin, missä hänet pidätettiin ja asetettiin syytteeseen. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä valamiehistö ei päässyt yksimielisyyteen, mutta toisessa hänet tuomittiin vuonna 1895 säädyttömyydestä kahdeksi vuodeksi pakkotyöhön. Wilde istui tuomionsa suurimmaksi osaksi Readingin vankilassa. Hänen sieltä Douglasille kirjoittamansa kirje julkaistiin vuonna 1905 lyhennettynä teoksessa De Profundis.
Wilden talo ja omaisuus huutokaupattiin vuonna 1895 Wilden jouduttua konkurssiin, ja hänen kirjoituksiaan joutui eri omistajille. 1920-luvulla julkaistiin useita Wilden kirjoittamiksi väitettyjä tekstejä ja väärennöksiä, kuten käsikirjoituksia ja näytelmä For Love of the King.
Elämä ja ura > Viimeiset vuodet

Vapauduttuaan vankilasta toukokuussa 1897 Wilde oli rahaton. Hän muutti pois Englannista ja asui viimeiset vuotensa Ranskassa, Italiassa ja Sveitsissä. Ranskassa Wilde pyrki elvyttämään kirjailijanuransa. Hän kirjoitti siellä vain yhden teoksen, The Ballad of Reading Gaol (1898, suom. ”Balladi Readingin vankilasta”), jossa hän valittaa vankiloiden epäinhimillisistä oloista. Wilde oli rahapulassa. Hänen luonaan kävi vanhoja ystäviä sekä Alfred Douglas, jonka kanssa hän palasi yhteen.
Wilde kuoli 30. marraskuuta 1900 pariisilaisessa Hôtel d'Alsace -hotellissa akuuttiin aivokalvontulehdukseen, joka sai alkunsa korvatulehduksesta. Hän liittyi viimeisillä hetkillään katoliseen kirkkoon.
Persoona

Wilde oli keikari, joka nautti herättämästään huomiosta. Hän arvosteli koko elämänsä ajan viktoriaanisen Englannin ahdasmielisyyttä ja parjasi miehekkäinä pidettyjä urheilulajeja. 1870-luvulla Oxfordin yliopistossa opiskellessaan hän kasvatti tukkansa pitkäksi ja alkoi koristella huoneensa liljoilla, auringon­kukilla ja riikin­kukon höyhenillä.
Wilde oli vapaamuurari vuodesta 1875.
Merkitys

Wilde tunnetaan paradokseistaan, jotka ovat moneen kertaan toisteltuja ja sitaattisanakirjojen perustavaraa. Hän oli aikanaan Englannin menestyksekkäin näytelmäkirjailija, ja hänen näytelmiään esitetään edelleen ympäri maailmaa. Wilden tuotantoa on myös siirretty valkokankaalle useilla eri kielillä.
Oscar Wilden elämästä on tehty elokuvat Oscar Wilde (1960) ja Wilde (1997). Jälkimmäisessä päähenkilöä esittää Stephen Fry. Vuonna 2018 ilmestyi Wilden elämästä elokuva The Happy Prince, jossa Wildeä esittää Rupert Everett.
Teokset > Runot

Ravenna (1878)
Poems (1881)
The Sphinx (1894)
The Ballad of Reading Gaol (1898, suom. ”Balladi Readingin vankilasta”)
Teokset > Näytelmät

Vera; or, The Nihilists (1880)
The Duchess of Padua (1883)
Salomé (1893, ensiesitys Pariisissa 1896)
Lady Windermere’s Fan (1892, ”Lady Windermeren viuhka”)
A Woman of No Importance (1893, ”Vähäpätöinen nainen”)
An Ideal Husband (1895, ”Ihanneaviomies”)
The Importance of Being Earnest (1895), suomeksi muun muassa Sulhaseni Ernest (suom. Seere Salminen, 1957), Kuinka tärkeää on olla Uno (suom. Kersti Juva, 1995); Ole oma itsesi, Ernest (Antti Viitamäki, 2023)
La Sainte Courtisane ja A Florentine Tragedy (katkelmia, 1908)
Teokset > Proosa

The Canterville Ghost (1887, suom. Cantervillen kummitus)
The Happy Prince and Other Stories (1888, suom. Onnellinen prinssi ja muita tarinoita)
The Decay of Lying (1889, suom. Valehtelun rappio)
Lord Arthur Savile's Crime and Other Stories (1891)
Intentions (1891, kokoelma dialogeja ja esseitä)
The Picture of Dorian Gray (1891, suom. Dorian Grayn muotokuva)
A House of Pomegranates (1891, suom. Onnellinen prinssi ja muita tarinoita)
The Soul of Man under Socialism (1891, suom. Ihmissielu sosialismissa)
Phrases and Philosophies for the Use of the Young (1894)
De Profundis (1905, suom.)
The Rise of Historical Criticism (1905, 1908)
The Letters of Oscar Wilde (1960, uusi laitos 2000)
Teleny or The Reverse of the Medal (Pariisi 1893, teos, jota on väitetty Wilden kirjoittamaksi, suom. Teleny)
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Oscar Wilden e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä.
Oscar Wilde: Onnellinen prinssi. (suomennos)
Oscar Wilde: Cantervillen kummitus. (suomennos)
Oscar Wilden kootut teokset. (englanniksi)
Oscar Wilde. (englanniksi)
Parkkinen, Jukka: Mies, joka vastusti kaikkea – paitsi elämää ja kiusausta.
Oscar Wilden nuoruus. Kirjoittanut G. A. Atkinson, Oscar Wilden läheinen ystävä, Aamulehti, 16.02.1930, nro 45, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  3  4  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC 2  IdRef 
Oscar Wilde ja lordi Alfred Douglas ennen oikeudenkäyntiä vuonna 1893.
Oscar Wilde noin vuonna 1882.
Yhden yön tarinoita

| Yhden yön tarinoita Yö |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : Tampere-talo, Tampere, 11.–12. lokakuuta 2003
 Julkaistu: joulukuu 2003
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: suomirock, iskelmä
 Kesto: 65.47
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut julkaisut
| Rakkaus on lumivalkoinen 2003 | Yhden yön tarinoita 2003 | Kuolematon 2005 |
Yhden yön tarinoita on joulukuussa 2003 ilmestynyt Yön livealbumi, joka julkaistiin Rakkaus on lumivalkoinen -levyn juhlapainoksen bonuksena. Se on äänitetty saman vuoden lokakuussa kahdessa Tampere-talon konsertissa, jotka olivat osa samannimistä konserttikiertuetta. Juhlapainoksen ja siihen sisältyvän live-CD:n tarkoituksena oli saada albumi nousemaan vuoden myydyimmäksi kotimaiseksi levyksi, mutta tavoite ei kuitenkaan toteutunut.
Albumilla on vierailijana yhtyeen alkuperäisjäsen Jussi Hakulinen, joka laulaa kuudella kappaleella. Niistä Vieraskirja on duetto Olli Lindholmin kanssa. Kappaleessa Rakkaus on lumivalkoinen kuullaan myös sen studioversiolla soittavaa jousiorkesteria. Levyn materiaalin äänitti Yön entinen kitaristi Jani Viitanen.
Kappaleet

Prelude – 1.05 (säv. Mikko Kangasjärvi & Jari Latomaa)
Medley – 6.41
Vain varjot häntä seuraa – 1.40 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Pieni ihminen suuressa maailmassa – 1.32 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Tiedän liikaa elämästä – 1.30 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Laulu meille kahdelle – 1.56 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Kuorotyttö – 4.11 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Vain yksi mies voi nostaa myrskyn – 3.27 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Yhden illan varietee – 3.49 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Hän tanssi kanssa enkeleiden – 3.57 (säv. & san.Jussi Hakulinen)
Päivänsäde ja menninkäinen – 2.05 (säv. & san. Reino Helismaa)
Enkelille – 3.15 (säv. Yö, san. Olli Lindholm)
Kiertolainen – 3.31 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Satelliitit – 3.41 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Vieraskirja – 3.32 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Syvä joki – 4.35 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Ihmisen poika – 5.05 (säv. Olli Lindholm, san. Juice Leskinen)
Yhden yön tarinat – 4.01 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Joutsenlaulu – 5.18 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Rakkaus on lumivalkoinen – 5.22 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Daffy Terävä – kitara
Jukka Lewis – basso
Antti Mäkinen – rummut
Mikko Kangasjärvi – piano, kosketinsoittimet
Jussi Hakulinen – laulu (5, 6, 7, 11, 12, 15)
Eeva Kontu – huilu, saksofoni
Jari Latomaa – kosketinsoittimet, kitara, haitari
Laura Jaatinen – viulu
Pike Kontkanen – viulu
Alina Järvelä – viulu
Tuuli Talvitie – viulu
Siri Heinonen-Nevala, Heidi Kuula, Janne Marttila, Seppo Suikkanen, Vitali Torkkeli, Kimmo Tullila, Martti Wiklund
Jarl Wulff

Jarl Erik Wulff (30. kesäkuuta 1899 Helsinki - 22. toukokuuta 1950) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat rautateidentarkastaja Johannes Gabriel Wulff ja Ines Maria Hobin. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Siviä Maria Biesen kanssa.
Opinnot

Wulff kävi kolme luokkaa Helsingin ruotsalaista normaalilyseota ja suoritti kahdeksannen luokan Kuopion lyseossa vuonna 1923. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuonna 1929 ja 2. jakson vuosina 1930–1931.
Jääkärikausi

Wulff liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 9. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa.
Suomen sisällissota

Wulff saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Viipurissa taistelleen pataljoonan komentajan, jääkärimajuri Harald Öhquistin mukaan kaupungin antautumista seuranneissa, lähes välittömissä teloituksissa julmuudessaan erottuva Wulffin johtama komppania surmasi "peräti sata punaryssää". Wulffia itseään ei koskaan tästä edes kuulusteltu.
Sisällissodan jälkeinen aika

Wulff toimi sisällissodan jälkeen 1. komppanian päällikkönä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 alkaen 9. komppanian päälliköksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:een, josta muodostettiin myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Pohjois-Savon rykmentistä hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1924 alkaen Viipurin rykmentin I pataljoonan komentajaksi ja edelleen 10. syyskuuta 1927 alkaen rykmentin talouspäälliköksi ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen 2. Divisioonan intendentiksi.
Talvi- ja jatkosota

Wulff osallistui talvisotaan 3. Armeijakunnan huoltopäällikkönä, josta hän siirtyi välirauhan aikana huoltopäälliköksi 2. Armeijakuntaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin huoltopäälliköksi Kannaksen Ryhmään ja edelleen 4. Armeijakuntaan. Sotien jälkeen hän jatkoi Armeijakunnan huoltopäällikkönä vuoteen 1947 saakka, jolloin erosi vakinaisesta palveluksesta.
Luottamustoimet

Wulff toimi 3. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1926 ja 1932 sekä varajäsenenä vuonna 1933 ja Suomen upseeriliiton Viipurin alaosaston puheenjohtajana vuonna 1935 sekä armeijakunnan esikunnan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1946. Hän toimi myös Oy Gustav Raninin tehtaiden isännöitsijänä Kuopiossa vuosina 1947–1950.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. tammikuuta 1916  Gruppenführer 25. joulukuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1924  Everstiluutnantti 23. helmikuuta 1934  Eversti 1941 |     |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Isoroku Yamamoto

| Isoroku Yamamoto> 山本五十六 |
| --- | --- |
 Amiraali Isoroku Yamamoto
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1884  Nagaoka, Japani
Kuollut: 18. huhtikuuta 1943 (59 vuotta)  Bougainville, Uusi-Guinea
Kansalaisuus:  japanilainen
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Japani
Palvelusvuodet:  1901–1943
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Japanin sota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Amiraali Ylipäällikkö
Isoroku Yamamoto (jap. 山本五十六, Yamamoto Isoroku; 4. huhtikuuta 1884 Nagaoka, Japani – 18. huhtikuuta 1943 Bougainvillen alue) oli keisarillisen Japanin laivaston amiraali ja komentaja toisessa maailmansodassa. Hänet muistetaan Pearl Harborin hyökkäyksen pääsuunnittelijana.
Elämä

Yamamoto valmistui laivastoakatemiasta 1904, minkä jälkeen hän toimi muun muassa sotilasasiamiehenä Yhdysvalloissa ja lentotukialus Akagin päällikkönä. Hän toimi erityisesti laivaston ilmavoimien vahvistamiseksi. Hänestä tuli varameriministeri 1936 ja hän vastusti kolmikantasopimuksen solmimista Saksan ja Italian kanssa, tukien meriministeri Mitsumasa Yonaita.
Elämä > Tyynenmeren sota

Vuonna 1939 hänestä tuli keisarillisen Japanin laivaston komentaja ja hänet ylennettiin amiraaliksi vuonna 1940. Tyynenmeren sodan alkupuolella Yamamoto vastasi yleisestä strategiasta, johon sisältyi hyökkäys Pearl Harboriin.
Yhdysvaltain radiotiedustelu sai selville, että Yamamoto aikoo lentää tarkastusmatkalle Bougainvillen saarelle muutaman päivän kuluttua. Tiedon perusteella käynnistettiin suunnitelma hyökkäyksestä hänen kimppuunsa. Kuusitoista Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien (USAAF) P-38 -hävittäjää iski yllättäen 18. huhtikuuta 1943 Yamamoton kahden Betty-koneen ja niitä saattamassa olleiden viiden Zeron kimppuun keskittyen kaksimoottorisiin. Molemmat Bettyt ammuttiin alas. Zerot eivät pystyneet torjumaan P-38 koneiden yllätystä ja ampuivat alas vain yhden P-38 koneen, jonka ohjaaja luutnantti Ray Hine kaatui. Yamamotoa kuljettaneen koneen alasampujasta oli jonkin verran epäselvyyttä, mutta virallisen selvityksen mukaan häntä kuljettaneen Mitsubishi G4M1 Betty -koneen ampui alas Yhdysvaltain armeijan 339. laivueen (komentaja majuri John W. Mitchell) luutnantti Thomas Lanphier. Toisen saattueeseen kuuluneen koneen, jonka kyydissä olivat kontra-amiraali Ugaki ja lippueamiraali Kitamura, ampui alas Lanphierin siipimies luutnantti Rex Barber. Ugaki ja Kitamura pelastuivat pahoja vammoja saaneena, mutta Yamamoto löydettiin kuolleena. Hänet todettiin välittömästi menehtyneeksi, pään lävistäneen konekiväärin luodin aiheuttamana. Luoti oli osunut takaa, ja tullut ulos poskesta. Pelastuneet amiraalit kuolivat vuonna 1945 toisen ydinpommin jälkeen tehdyllä sodan viimeisellä kamikaze-lennolla.
Amiraalin ruumis tuhkattiin Bougainvillen saaressa olevassa Kahilin tukikohdassa ja tuhka vietiin Japaniin haudattavaksi. Yamamoto ylennettiin postuumisti laivastoamiraalin arvoon.
Lanphierin voitto salattiin vuoteen 1945 asti, koska ei haluttu japanilaisten huomaavan, että heidän salauksensa oli murrettu. Lisäksi hänen veljensä Charles joutui hiukan myöhemmin alas ammuttuna japanilaisten vangiksi ja johto pelkäsi kostotoimia. Charles Lanphier menehtyi kuolioon vankileirissä Rabaulin saarella vain kaksi viikkoa ennen saaren vapautusta .
Merkitys

Yamamoton strategiset suunnitelmat olivat epäsovinnaisia ja joskus laajojakin. Hän oli opiskellut Yhdysvalloissa eikä halunnut sotaa maailman suurinta taloutta vastaan. Sodan tultua väistämättömäksi hän suunnitteli Tyynenmeren sodan hyökkäysvaiheen. Hän osasi delegoida tehtäviä alaisilleen kuten Minoru Gendalle, joka oli hänen ilmailuasiantuntijansa. Hyökkäysvaiheen kulminoiduttua Midwayn ja Guadalcanalin taisteluihin ei hän kyennyt palauttamaan japanilaisten voittokulkua.
Amiraali Yamamoton viimeinen, amiraali Samejimalle lähetetty kirjoitus oli keisari Meijin runo, joka kuuluu näin: "On aika tullut miesten, Jotka syntyivät soturien maassa. On aika tullut heidän - Tehdä itsensä tunnetuiksi."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isoroku Yamamoto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
K. A. Wrede

| K>  A. Wrede |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. syyskuuta 1859 Anjala
Kuollut: 25. toukokuuta 1943 (83 vuotta) Haagan kauppala
Taiteilija
Ala:  arkkitehtuuri
Taidesuuntaus:  uusrenessanssi, uusgotiikka
Karl August Wrede af Elimä (18. syyskuuta 1859 Anjala – 25. toukokuuta 1943 Haagan kauppala) oli suomalainen arkkitehti. Hänen arkkitehtuurinsa edustaa kertaustyylejä, pääasiassa uusrenessanssia ja uusgotiikkaa. Saatuaan kristillisen herätyksen Wrede toimi aktiivisesti uskonnollisissa yhteisöissä.