Yhteiskunnallinen romahdus
Romahduksen määritelmä

Yhteiskunnallisen romahduksen määritelmästä ei ole täyttä yksimielisyyttä. Usein romahduksella tarkoitetaan nopeaa yhteiskunnan tuhoa, mutta yhtä hyvin jopa vuosisatoja kestävä heikkeneminen voidaan mieltää romahdukseksi. Joseph Tainterin määritelmän mukaan romahdus merkitsee huomattavaa yhteiskunnan kompleksisuuden alenemista eli sosiopoliittisten rakenteiden yksinkertaistumista. Hänen mukaansa romahdus voi tapahtua eri kompleksisuuden asteella oleville yhteiskunnille, eikä se määritelmällisesti edellytä siihen usein yhdistettyä väestöromahdusta tai kulttuurin tuhoutumista.
Käytännössä yhteiskunnallinen romahdus yleensä merkitsee suuria yhteiskuntarakenteeseen, väestöön ja kulttuuriin kohdistuvia muutoksia. Näitä muutoksia voidaan tarkastella populaatio- ja organisaatiodynamiikan näkökulmista:
Taantuminen/yksinkertaistuminen: yhteiskunnan mukautumiskyky saattaa aleta johtuen väestönkasvusta tai kompleksisuuden kasvusta, jolloin sen instituutiot heikkenevät aiheuttaen massiivisia muutoksia väestömäärissä tai yhteiskuntadynamiikassa. Romahduksessa yhteiskunnan kompleksisuus vähenee, sosiopoliittinen järjestelmä hajautuu ja yhteiskunta taantuu käyttämään yksinkertaisempaa teknologiaa. Historiallisissa romahduksissa seuraavaa ajanjaksoa on monissa tapauksissa kutsuttu pimeäksi keskiajaksi. Esimerkkejä tällaisista romahduksista ovat heettiläisvaltakunta, mykeneläinen kulttuuri, Länsi-Rooman valtakunta, Maurya-valtakunta, Gupta-valtakunta, mayojen korkeakulttuuri, Angkor Kambodžassa ja Han-dynastia sekä Tang-dynastia Kiinassa.
Yhdistäminen/asteittainen liittäminen: heikentyvä yhteiskunta saattaa myös päätyä toisen yhteiskunnan osaksi valloitusten tai yhdistämisen kautta. Historiallisia esimerkkejä ovat muinainen Egypti, Mesopotamia, Levantin yhteiskunnat, Bysantin valtakunta, suurmogulien valtakunta, Delhin sulttaanikunta, Kiinan Song-dynastia ja asteekkien valtakunta.
Muita piirteitä
Kerrostuneisuuden väheneminen: yhteiskuntaluokkien, sukupuolen, rodun tai muun seikan perusteella kerrostunut kompleksinen yhteiskunta homogenisoituu ja rakentuu horisontaalisemmin. Monessa tapauksessa romahdusta edeltäneet yhteiskuntaluokat menettävät merkityksensä ja seurauksena on tasa-arvoisempi yhteiskunta.
Erikoistumisen väheneminen: pitkälle kehittynyt erikoistuminen on yksi kompleksisen yhteiskunnan tunnusomaisimmista piirteistä. Pisimmälle erikoistuneet yhteiskunnat koostuvat eri alojen ammattilaisista, jotka keskittyvät vain tarkasti määriteltyihin tehtäviin. Romahduksen myötä erikoistumista tukevat instituutiot heikkenevät ja ihmiset palaavat yleisempiin sekä yhdenmukaisempiin rooleihin ja tehtäviin.
Hajautuminen: valtakeskittymien heiketessä paikallisyhteisöjen itsehallinto kasvaa ja henkilökohtaiset vapaudet lisääntyvät. Monissa tapauksissa sosiaaliset säännöt ja etiketti menettävät merkityksensä. Maantieteellisesti paikallisyhteisöjen eristyneisyys kasvaa. Esimerkiksi mayojen korkeakulttuurin romahtaessa monet maya-intiaanit palasivat valtakunnan keskuskaupungeista traditionaalisiin pieniin kyliinsä.
Järjestelmien heikkeneminen: instituutiot, infrastruktuuri, kompleksiset työkalut ja monimutkaiset sosiaaliset prosessit ovat ominaisia kompleksisille yhteiskunnille. Romahduksen myötä niiden määrä vähenee, kun ihmiset siirtyvät yksinkertaisempiin ja omavaraisempiin elämäntapoihin.
Väestön väheneminen: yhteiskunnallinen romahdus liitetään lähes poikkeuksetta väestön määrän alenemiseen. Äärimmäisissä tapauksissa väestöromahdus on niin täydellinen, että koko yhteiskunta katoaa täysin, kuten Grönlannin viikinkikulttuuri ja eräät Polynesian saarikulttuurit. Lievemmissä tapauksissa väestö pienenee, kunnes se saavuttaa tasapainon ympäristön kantokyvyn kanssa. Klassinen esimerkki on muinainen Rooman kaupunki, jonka väestö pieneni Trajanuksen ajan 1,5 miljoonasta 800-luvun 15 000 asukkaaseen.