stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francisco Franco
Ennen valtaannousua

Franco syntyi Ferrolin kaupungissa A Coruñan maakunnassa Galiciassa. Francon ensimmäinen tavoite oli seurata perheensä perinnettä ja liittyä laivastoon, mutta Espanjan tappion jälkeen Espanjan-Yhdysvaltain sodassa 1898 määrärahoja oli leikattu, eikä paikkoja ollut, joten Franco liittyi perheensä pettymykseksi armeijaan. Hänen veljestään Ramón Francosta tuli yksi ilmailuajan edelläkävijöistä.
Franco valmistui Toledon sotilasakatemiasta ja vietti kaksi vuotta palvellen Espanjassa, mutta hankki asemapaikan Marokosta ensimmäisen tilaisuuden tullen. Afrikan protektoraatin turvaaminen johti suuriin miestappioihin, mutta oli myös keino hankkia ylennys kunnostautumisen kautta (la caja o la faja, arkku tai kenraalin vyö).
Franco sai mainetta pikkutarkkana ja pelottomana upseerina ja liittyi perustettuihin vakinaisiin siirtomaajoukkoihin (Regulares) lisätäkseen mahdollisuuksiaan etenemiseen. 23-vuotiaana Franco haavoittui pahasti taistelussa El Biutzissa, mutta hänestä tuli armeijan nuorin majuri. Toipuessaan Espanjassa hän tapasi José Millán-Astrayn, upseerin, joka oli perustamassa Espanjan muukalaislegioonaa (Tercio de Extranjeros) Ranskan muukalaislegioonan malliin. Francosta tuli legioonan komentajasta seuraava.
Kesällä 1921 Espanjan armeija kärsi tappion marokkolaisen vapaustaistelijan Abd el-Krimin johtamille riff-heimoille Annualissa. Francon johtamana legioona suoritti kolmen päivän marssin pelastamaan Melillan kaupunkia. Everstinä Franco johti etujoukkoja Alhucemasin maihinnousussa Abd el-Krimin heimojen sydänalueelle. Maihinnousu, yhdistettynä Ranskan joukkojen hyökkäykseen etelästä päätti lyhytikäisen Rifin tasavallan. Tultuaan Euroopan nuorimmaksi kenraaliksi 1926, Franco osoitettiin Zaragozan sotilasakatemian johtoon.
Monarkian kaaduttua 1931 Franco suhtautui epävarmasti toiseen tasavaltaan, eikä aikonut vaarantaa asemaansa poliittisella toiminnalla. Hän hyväksyi jopa sotilasakatemian sulkemisen ja siirron A Coruñaan ja Baleaareille, joiden tarkoitus oli pitää hänet erillään muista mahdollisesti epälojaaleista henkilöistä.
Toinen tasavalta ei täyttänyt kansan odotuksia vasemmistopuolueiden hajaantuessa ja oikeistolainen hallitus nousi valtaan 1933. Asturian kaivostyöläisten noustessa kapinaan 1934, Franco lähetti siirtokuntajoukot murskaamaan kansannousun. Käytettyään samoja menetelmiä kuin Pohjois-Afrikan heimoja vastaan, Franco oli ”pelastanut” Espanjan ja hän sai armeijan pääesikunnan johtotehtävän.
Vasemmistolaiset ja tasavaltalaiset puolueet yhdistivät voimansa ja voittivat niukasti kevään 1936 vaalit. Uusi hallitus siirsi Francon syrjään lähettämällä hänet sotilaskomentajaksi Kanariansaarille. Hän oli siitä huolimatta keskeisesti mukana hallituksen vastaisen kapinan valmisteluissa.
Valtaannousu

Kapina tasavaltaa vastaan käynnistyi Espanjan Marokossa 1936. Tällöin Franco siirtyi Marokkoon ja otti komentoonsa kapinoivan siirtomaa-armeijan, johon kuului legioona ja Regulares. Hän otti nopeasti Pohjois-Afrikan protektoraatin hallintaansa. Samalla Francosta tuli syyskuussa 1936 nationalistien Generalísimo kenraaliluutnantin arvolla ja 1. lokakuuta 1936 Jefe del Estado, valtion päämies. Hän onnistui myös yhdistämään falangisti- ja karlistipuolueen hallintaansa.
Ennalta suunniteltu koko Espanjan vallankaappaus oli epäonnistunut monissa suurissa kaupungeissa. Tilanne johti sisällissotaan. Franco sai tukea kuningasmielisiltä, konservatiivisilta, kommunismia vastustavilta ja katolisilta espanjalaisilta.
Francoa tukivat natsi-Saksan Condor-legioona, fasistisen Italian vapaaehtoisjoukko, Corpo Truppe Volontari ja Portugalin diktaattori Salazar. Sota päättyi 1. huhtikuuta 1939 Madridin valloituksen jälkeen, vaikka sissisota Francoa vastaan jatkuikin vielä 1940-luvulle. Franco perusti diktatuurin, jonka tukiryhminä olivat falangistipuolue ja katolinen kirkko. Espanja liittyi akselivaltojen antikomintern-sopimukseen maaliskuussa 1939 ja erosi Kansainliitosta saman vuoden toukokuussa.
Kuolema

Franco kuoli 20. marraskuuta 1975, samana päivänä kuin Falangipuolueen perustaja José Antonio Primo de Rivera, falangien marttyyri ja vuosien 1923–1930 diktaattori Miguel Primo de Riveran poika. Uskotaan,kenen mukaan? että Franco oli määrännyt lääkärit pitämään hänet hengissä tähän määrättyyn symboliseen päivään asti. Francon lähestyvä kuolema oli uutisaiheena useita viikkoja myös ulkomaisissa tiedotusvälineissä.
Francon kuoleman jälkeen Yhdysvaltain entinen presidentti Richard Nixon ylisti häntä Yhdysvaltain hyväksi ystäväksi. Ulkomaiden osanotto varsinaisiin hautajaisiin jäi Espanjan eristyneestä asemasta johtuen vähäiseksi. Chilen Augusto Pinochet, Bolivian Hugo Banzer, Monacon ruhtinas Rainier ja Jordanian kuningas Hussein olivat harvoja paikalle saapuneita valtionpäämiehiä.
Kylmän sodan ajan kahtiajaon mukaisesti länsimaiden valtionpäämiehet Yhdysvaltain presidentin Gerald Fordin, Britannian kuningattaren Elisabet II:n ja Ranskan presidentin Valéry Giscard d’Estaingin johdolla lähettivät kohteliaat surunvalittelusähkeet joko Francon leskelle tai prinssi Juan Carlosille. Myös paavi Paavali VI ilmoitti rukoilevansa Francon ”sielun ikuisen rauhan puolesta”.
Rautaesiripun toisella puolella puheet ja kirjoitukset olivat täysin toisen sävyisiä. Neuvostoliiton uutistoimiston TASSin Madridin-kirjeenvaihtaja kommentoi Francon kuolemaa lakonisesti: ”Diktaattori Franco kuoli tänään täällä. Hän tuli valtaan 1939 fasistisen kapinan seurauksena.” Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija meni pitemmälle kirjoituksessaan, jonka mukaan Francon tie valtaan oli ”päällystetty sadoillatuhansilla ruumiilla”. Moskovassa maanpaossa eläneet espanjalaiset kommunistit iloitsivat avoimesti Francon kuolemasta.
Francon hallinnon näkyvimpiin vastustajiin kuulunut Ruotsin pääministeri Olof Palme toivoi antamassaan maltillisessa lausunnossa, että Francon kuolema ”antaisi espanjalaisille mahdollisuuden rakentaa vapaudelle, yhteiskunnalliselle oikeudenmukaisuudelle ja demokratialle perustuvaa yhteiskuntaa”. Aiemmin syksyllä 1975 Palme oli tuominnut jyrkin sanoin vastarintaryhmien johtajien teloitukset Espanjassa. Suomen presidentti Urho Kekkonen lähetti surunvalittelusähkeen Francon leskelle Carmen Pololle.
Hautapaikka

Franco haudattiin Santa Cruz del Valle de los Caídosiin (Kaatuneiden laakso), jonka hän oli rakennuttanut sotavankityövoimalla Riveran haudaksi ja muistoksi. Se on myös 40 000 muun sisällissodassa kuolleen hauta, mihin sisältyy Francon joukkojen teloittamia tasavaltalaisia. Myöhemmin lähes kaikki paikat ja kadut, jotka oli nimetty Francon mukaan on nimetty uudelleen. Madridin viimeinen ratsastajapatsas siirrettiin pois paikaltaan vuonna 2005. Espanjan hallitus päätti vuonna 2019 siirtää Francon jäännökset pois Kaatuneiden laaksosta. Francon perhe valitti päätöksestä korkeimpaan oikeuteen, joka kuitenkin vahvisti päätöksen. Francon jäännökset siirrettiin Francon vaimon haudan viereen El Pardon kylään 24. lokakuuta 2019. Kylä sijaitsee Madridin pohjoispuolella.
Ideologia

Ilman mitään varsinaista ideologiaa Franco haki tukea kansallissyndikalismista ja katoliselta kirkolta (nacionalcatolicismo). Hallitseva puolue, Movimiento Nacional, oli aatteiltaan niin laaja-alainen, ettei se ollut varsinainen puolue. Kaikki ammattiliitot ja poliittiset vastustajat tukahdutettiin, mukaan lukien kommunistit ja anarkistit sekä baski- ja katalonialaiset nationalistit. Joka kaupungissa kansalliskaartin, Guardia Civil, joukot partioivat konepistoolein aseistettuina. Vapaamuurarien salaliitto oli Francon pakkomielle.
Vaikka Franco olikin virallisesti monarkisti, hänellä ei ollut halua asettaa kuningasta, vaan hän piti asemaa osin itse, ottaen itselleen kuninkaalle varatun kapteenikenraalin arvon, asuttuaan kuninkaallisessa palatsissa ja määrättyään kuvansa rahoihin. Hän otti itselleen arvonimet Jefe del Estado, valtion pää, Generalísimo de los Ejércitos Españoles, Espanjan armeijoiden korkein kenraali ja por la gracia de Dios, Caudillo de España y de la Cruzada, Jumalan armosta, Espanjan ja ristiretken päällikkö. Fraasia ”Jumalan armosta” käytetään yleensä vain kuninkaallisista.
Kirjallisuutta

Preston, Paul: Franco. A Biography. 1994. (englanniksi)
Älmeberg, Roger: Franco. Diktator på livstid. Norstedts, 2012. (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francisco Franco Wikimedia Commonsissa
Seifert, Alex: The Caudillo and the Führer: Franco’s Spain and Hitler’s Germany History Rhymes – Nineteenth-Century History. 21.2.2016. Viitattu 1.12.2018. (englanniksi)
Leitz, Christian: Economic Relations Between Nazi Germany and Franco’s Spain. 1936–1945, s. 135–.  Clarendon Press, 1996.  ISBN 978-0-19-820645-3  Google Books. (englanniksi)
Francisco Franco Bahamonde. Suomen Kuvalehti 10.12.1938, nro 49, s. 30. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Ulkoministeri Ramón Serrano Súñer, Francisco Franco ja Italian johtaja Benito Mussolini vuonna 1941.
Franco puolisonsa Carmen Polon kanssa vuonna 1968.
Santa Cruz del Valle de los Caídos (Kaatuneiden laakson pyhä risti), Francon entinen hautapaikka.
Franklinin Copperminejoen retki 1818–1822

Franklinin Copperminejoen retki 1818–1822 oli Englannin laivaston luutnantin John Franklinin johtaman tutkimusryhmän Kanadan pohjoisrannikolle tekemä matka, jonka tarkoituksena oli löytää Kanadan pohjoispuolitse kulkeva Luoteisväylä. Retkikunta kulki ensin Isolta Orjajärveltä alas Copperminejokea, sitten huterilla tuohikanooteilla merellä rannansuuntaisesti itään ja lopulta Hoodjokea etelään.
Turkisyhtiöt epäsivät avun retkikunnalta keskinäisen kilpailunsa vuoksi. Matkan alusta lähtien huono tai olematon huolto aiheutti kapinointia retkikunnan keskuudessa. Intiaanit osoittautuivat epäluotettaviksi avustajiksi. Retkikunnan reitillä oli tavanomaista kylmempää ja riistaa oli vähemmän kuin tavallisesti.
Ruokatarvikkeet loppuivat ja miehet joutuivat nälissään syömään muun muassa luuydintä, jäkälää ja nahkaa. Retkellä tapahtui murhia ja seurueen jäseniä kuoli nälkään. Retkikunnan jäsenet turvautuivat hengissä selvitäkseen todennäköisesti myös ihmissyöntiin. Keltaveitsi-intiaanit pelastivat lopulta retkeläiset. Noin kolme vuotta kestäneelle retkelle lähteneistä 20 miehestä vain 11 palasi. Franklinia juhlittiin silti sankarina, sillä hän oli kartoittanut noin 800 km aiemmin tuntematonta Kanadan pohjoisrannikkoa.
Tutkimusretken alku

Franklinin retki oli osa Edward Parryn yritystä löytää Luoteisväylä. Parry itse etsi väylää meriteitse. Luutnantti Franklinin oli määrä saapua Copperminejoen kautta Kanadan rannikolle kohdatakseen Parryn. Tutkimusmatkailija Samuel Hearne oli jo vuonna 1779 käynyt Copperminejoen päässä. Retkeä johtaneen Franklin lisäksi laivastosta olivat mukana kadetit John Back, Robert Hood, varajohtajana tohtori ja luonnontieteilijä John Richardson ja sotilaspalvelija John Hepburn. Retkikuntaa haittasi, että se oli hajanainen koostumus englantilaisia, ranskalaisia ja intiaaneja.
Franklinin oli tarkoitus saada apua paikallisilta turkismetsästäjiltä voyageurseilta, joista monet olivat intiaanien ja ranskalaisten jälkeläisiä. Turkismetsästäjät tekivät yhteistyötä keskenään kauppasotaa käyneiden Hudson's Bay Companyn ja North West Companyn kanssa. Myös seudun keltaveitsi-intiaanien oli määrä antaa retkikunnalle ruoka-apua.
Retkikunta kohtasi heti alussa vaikeuksia. Kova tuuli vei Hudsoninlahdella mukanaan kuljetuslaivan ja miesten oli kuljettava maitse Norfolkin rannikolta Hudsoninlahden York Factoryyn, josta alkoi 2 700 km:n matka Isolle Orjajärvelle. Retkikuntaa huoltamaan tarkoitetut kauppayhtiöt olivat keskenään kauppasodassa, eivätkä tehneet yhteistyötä. Hudson Bay Company ei uskonut retkikunnan selviävän arktisella tundralla. Suurin osa retkikunnan tarvitsemasta huollosta jäi saamatta.
Erämaassa ja Copperminejoella

Retkikunta lähti talven hyytävässä pakkasessa metsien lävitse kohti Fort Chipewyania. Elohopeamittari jäätyi kylmyydessä ja intiaaneilla oli nälkävuosi. Vaikka retkikunnalla ei ollut telttoja he saapuivat kuusi viikkoa myöhemmin maaliskuun lopulla Fort Chipewyaniin, missä he saivat turkismetsästäjiltä epämääräisiä lupauksia avusta. Ruoka oli vähissä myös Fort Chipewyanissa, joten tukea oli vaikea saada. Voyageursit vastustivat lähtöä kohti pohjoista heikosti varustettuna. Seutu oli heille tuntematonta. Franklin onnistui silti keräämään kokoon 16 miestä, joista suurin osa oli kuitenkin tehtävään soveltumattomia.
Fort Chipewyanista retkikunta jatkoi kohti Ison Orjajärven Fort Providencea, missä kohdattiin paikallisten keltaveitsien johtaja Akaitcho ("Iso Jalka"), joka metsästi turkiksia North West Companylle. Akaitcho lupasi auttaa retkikuntaa, mutta kieltäytyi jatkamasta pohjoisessa intiaanien vihollisten inuitien maille saakka. Franklin yritti taivutella Akaitchoa kertomalla seurueen etsivän tärkeää Luoteisväylän kauppareittiä. Akaitcho kysyi, että jos reitti oli niin tärkeä, miksi sitä ei oltu löydetty jo aiemmin.
Retken toisena talvena kumpikaan kilpailevista turkisyhtiöistä ei lähettänyt ajoissa apua retkikunnalle, vaan yrittivät sysätä vastuun Franklinin retkikunnan avustamisesta kilpailijalleen. Ammuksista oli pulaa ja intiaanit eivät saaneet metsästettyä niin paljon saalista kuin oli etukäteen oletettu. Ruokavarat Copperminejoen tukikohdassa kävivät vähiin. Retkikunnan jäsenten keskuudessa heräsi epäilys onnistumisesta, mutta Franklin kukisti orastavan kapinan uhkaamalla vakavilla rangaistuksilla. Miesten moraali heikkeni.
George Backin johtama ryhmä lähettiin lumikengissä, pelkkiin päällystakkeihin ja peurannahkoihin pukeutuneina hakemaan tarvikkeita 1900 kilometrin päästä Fort Providencesta. Syynä oli ilmeisesti Backin ja Robert Hoodin kilpailu intiaanityttö Vihreäsukasta. Back onnistui matkassaan vaikeissa olosuhteissa. Copperminejoen tukikohdassa voyageursien johtajat St Germian ja Adam olivat sillävälin ryhtyneet kapinoimaan. Heidän mukaansa matka pohjoiseen tarkoitti varmaa kuolemaa. Franklinin uhkaukset "salaliittolaisten teloituksista" olivat heidän mukaansa naurettavia. North West Companyn asiamies Willard Wentzel onnistui kuitenkin välittämään sovun osapuolten välille.
Arktisella merellä

Franklinin retkikunta jatkoi pohjoiseen ja saavutti lopulta merenrannan. Matka vei pidempään kuin oli ajateltu, vaikka aikaisempi seutua aiemmin kartoittanut Hearne oli määritellyt Copperminejoen suun vielä pohjoisemmaksi. Matkalla mukana olleet kuivalohivarastot olivat mädäntyneet ja miehet pyydystivät syödäkseen muun muassa hiiriä. Franklin ei luottanut retkikunnan intiaaneihin, jotka tunsivat seutua huonosti. Merenrannan lähellä kohdatut inuiitit pakenivat.
Retkikunnan mukana olleet intiaanit ja kauppayhtiön Wentzel lähtivät paluumatkalle kuten aiemmin oli sovittu. Franklin ei ollut varma miten retkeä jatkettaisiin. Yksi vaihtoehto oli kulkea itään pitkin aiemmin tutkimatonta rannikkoa. Retkikunta lähtikin purjehtimaan itään tuohikanooteilla. Kanootit kuitenkin vioittuivat jatkuvasti myrskyissä, ja sumu, jää ja ukkonen häiritsivät kulkua.
Franklin laski maihin Bathurstinlahden seuduilla Point Turnagainissa Kentin nimimaalla. Retkikunta päätti palata etelään Hood-jokea pitkin. Paluumatka alkoi 25. elokuuta 1821.
Paluu kohti Fort Enterpriseä tundran halki

Miesten täytyi kulkea paluumatka jalkaisin kivisten karujen maiden, The Barreniksi nimeämänsä tundran halki. Terävät kivet viilsivät reikiä vaeltajien saappaisiin. Seutu oli vaikeakulkuista ja kanootit hylättiin ilman Franklinin lupaa.
Talvi saapui normaalia varhemmin kovana ja ankarana, ja retkikunnan ruokavarat loppuivat 7. syyskuuta. Vähäriistaisessa erämaassa ei riittänyt kylliksi riistaeläimiä pienellekään joukolle, ja miehet söivät muun muassa jäkälää ja petojen tappamien peurojen luuydintä. Kylmyys oli ankara. Miehet olivat niin nälkäisiä, että Sir John Franklin sai kutsumanimen "mies joka yritti syödä saappaansa".
Miehet alkoivat taas kapinoida upseereita vastaan, sillä matkalle oli luvattu kunnolliset ruoka-annokset. Ainoa syy, miksi miehet eivät eronneet Franklinista, oli se, etteivät he olisi löytäneet yksin määränpäätään. Myös Franklinilla oli vaikeuksia löytää oikeaa suuntaa. Magneettinen pohjoisnapa oli lähellä retkikuntaa ja oli melkein aina pilvistä, joten suunnistaminen ei onnistunut myöskään auringon ja tähtien mukaan. Miehistö oli täydessä kapinassa, kun retkikunta osui 26. syyskuuta Copperminejoelle.
Nyt kirottiin sitä, että kanootit oli heitetty pois. Nopeasti virtaavaa kylmää ja leveää jokea ei voitu ylittää, eikä arviolta 64 kilometrin päässä olleeseen Fort Enterpriseen päästy. Yksi retkikunna miehistä karkasi, eikä hänestä kuultu enää mitään. Lopulta retkikunta onnistui kuitenkin rakentamaan kankaasta ja pajusta kanootin. Ylitys onnistui, vaikka kanootti täyttyi osin vedellä.
Pelastus näytti olevan vain viikon matkan päässä. Miehet olivat kuitenkin äärimmäisen heikkoja nälästä. Kaksi retkikunnan jäsenistä, Credit ja Vaillant, kaatuivat ja heidät jätettiin sijoilleen. Kaksi muuta miestä, Hood ja Richardson, eivät voineet enää jatkaa, vaan jäivät paikalleen leiriin. George Back lähti matkaan etujoukkona parhaassa kunnossa olevien kanadalaisten kanssa löytääkseen intiaanit ja hakeakseen apua. Franklin eteni miehineen kohti Fort Enterpriseä. Mukana oli myös irokeesi Michel Terohaute. Kun ei löytynyt enää syötäväksi kelpaavaa tripe de roche -jäkälääkään, Michel pyysi lupaa palata miehineen 6,4 kilometrin päähän Hoodin ja Richardsonin leiriin. Franklin antoi luvan. Kun retkikunta saapui Fort Enterpriseen, se todettiin hylätyksi. Leiriin ei oltu tuotu luvattuja tarvikkeita.
Murhat ja kannibalismi

Vain irokeesi Michel Terohaute saapui takaisin Hoodin ja Richardsonin leiriin. Michel kertoi kanadalaisten eronneen hänestä ja ehkä saapuvan myöhemmin. Michelillä oli lihaa, jonka hän sanoi olleen yhtenä päivänä jänistä, toisena sutta. Britit ahmivat lihaa. Seuraavien päivien kuluessa Michel ei kerännyt jäkälää niin kuin muut, vaan poistui usein leiristä. Kun englantilaiset kysyivät meneekö Michel metsälle hän vastasi, ettei täällä ollut eläimiä metsästettäviksi, teidän oli parempi tappaa ja syödä minut. Myöhemmin Michel väitti kanadalaisten syöneen setänsä.
Richardson ja Hood alkoivat epäillä, että Michel oli tappanut kolme seuralaistaan ja kävi syömässä kuolleiden lihaa. Heidän syömänsä oudolta maistunut "sudenliha" saattoi olla peräisin ihmisestä. Michel käyttäytyi oudosti, ei halunnut olla teltassa ja vietti paljon aikaa leirin ulkopuolella. Jonkin ajan kuluttua englantilaiset kuulivat leiristä laukauksen. Näköetäisyydelle tultuaan he löysivät Hoodin kuolleena ja Michelin seisomassa ase kädessään. Michel selitti, että ase oli lauennut vahingossa kun hän oli puhdistanut sitä. Ase oli kuitenkin liian pitkä ja laukaus oli osunut Hoodin päähän takaapäin tämän lukiessa kirjaa.
Richardson ja Hepburn eivät voineet tehdä mitään, sillä Michel oli heitä molempia vahvempi ja aseistettu. Seuraavina päivinä Michel muuttui yhä aggressiivisemmaksi ja kyseli englantilaisilta, oliko hän heidän mielestään tappanut Hoodin. Oli selvää, että Michel aikoi tappaa myös Franklinin ja Hepburnin. Kun Michel meni muutaman päivän kuluttua keräämään jäkälää, Richardson latasi pistoolinsa ja ampui leiriin palanneen Michelin.
Paluu

Richardson ja Hepburn palasivat heikkoina Fort Enterpriseen, missä vain Peltier kykeni kohottamaan kätensä heitä tervehtiäkseen. Edellisenä talvena täällä oli ollut vain vähän lunta ja paljon peuroja metsästettäväksi. Nyt metsässä oli noin 60 cm lunta ja vain muutamia peuranjälkiä. Miehet olivat syöneet nälissään jopa mökin ikkunanpeitteenä olleet nahat. Myös Richardson, Hepburn ja  Franklin olivat kuolemaisillaan. Peltier and Samandré kuolivat mökissä 1. marraskuuta. Myös kolmas mies Adam oli heikossa kunnossa.
Backin matkaan lähettämät intiaanit toivat ruoaksi muun muassa kalaa 7. marraskuuta 1821 viime tipassa. Miehet toipuivat noin viikossa sellaiseen kuntoon, että pystyivät aloittamaan matkan kohti Fort Providencea, minne he saapuivat 11. joulukuuta.
Akaitchon mukaan intiaanit eivät olleet täydentäneet Fort Enterprisen varastoja, sillä kolme heistä oli uponnut jäihin. Hän myönsi kuitenkin, että pääsyyt oli Fort Enterprisen miehittämättömyys ja epäluottamus retkikunnan paluuseen. Franklin uskoi Akaitchon selitykset, eikä hän syyttänyt tätä jälkikäteen huollon laiminlyönnistä, sillä tämä oli kuitenkin auttanut retkikuntaa paljon. Akaitcho ei ollut saanut avustaan luvattua maksua. Retkeltä palannutta Franklinia ylistettiin sankarina. Retkikunta oli onnistunut kartoittamaan pitkän matkan Kanadan pohjoisrannikkoa, mutta hintana oli yhdeksän miehen henki.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Journey to the Polar Sea (Arkistoitu – Internet Archive), John Franklin's account of the expedition, at Project Gutenberg
Retkikunta rakentaa talvileiriä retken ensimmäisenä vuonna.
Talvi Fort Enterprisessa Copperminejoella.
Franklinin retkikunta saapui kanadan pohjoisrannikolle.
Franklinin kanootit myrskyssä.
Miehet valmistautuvat keräämään jäkäliä syötäväksi.
Futura (kirjaintyyppi)

Futura
Futura on groteskifontti, jonka suunnitteli Paul Renner vuonna 1927. Futura julkaistiin vuonna 1936.
Futuraa pidetään yleisesti Bauhausin synnyttämän konstruktivistisen suuntauksen tärkeimpänä kirjaintyyppinä. Bauerin kirjasinvalimo julkaisi Futuran alun perin vuonna 1928. Paul Renner piirsi kirjainten ensimmäiset luonnokset pohjaten ne kolmeen perusmuotoon: ympyrään, kolmioon ja neliöön. Bauerin suunnitteluosasto auttoi Renneriä muuntamaan geometriset muodot vakaaksi ja käytännölliseksi kirjasinperheeksi. Renner myös muokkasi vähitellen Futuraa entistä luettavammaksi.
Futuran käyttö

Futurasta on saatavilla laaja kirjo eri leikkauksia ja tyylejä, mikä tekee siitä erittäin monipuolisen kirjasinperheen. Futuran pitkät ylä- ja alapidennykset ovat parhaimmillaan, kun riviväli on riittävän suuri. Futura on ajattoman moderni kirjaintyyppi, ja se on yhä erittäin suosittu tyylikkyytensä ja selkeytensä vuoksi. Nimestään huolimatta Futuran suuraakkosilla on perinteiset klassiset mittasuhteet eli esimerkiksi O ja L ovat erilevyiset kuten antiikin Rooman kirjaimissa. Siten Futuralla ladotut otsikot tai logot ovat elävämpiä kuin esimerkiksi Helveticalla ladotut.
Futuraa käytetään monissa mainoksissa, pienissä teksteissä ja opastustauluissa. Muun muassa IKEA, Volkswagen, Prisma ja Dolce & Gabbana käyttävät Futuraa.
Futura Condensed

Futura Condensed on nimensa mukaisesti tiivistetty versio Futurasta. Futura Condensed-fontista on julkaistu paksu versio vuonna 1930, keskipaksu ja erittäin paksu versio 1936 ja ohut versio 1950.
Esimerkkejä

Futuran eri leikkauksia. Ylinnä oleva Futura Black on muunnelma perus-Futurasta.
Futuran ja Helvetica Neuen suuraakkosten vertailu.
Apollo 11 -lennon miehistön Kuuhun jättämä muistolaatta. Teksti on ladottu Futuralla.
Moskovan olympialaisten soihtu. Teksti on ladottu Futuran kyrillisellä versiolla.