stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katujengi
Katujengit maittain

Katujengejä pidetään usein yhdysvaltalaisena ilmiönä. Tunnetuimmat katujengit ovatkin yhdysvaltalaisia, ja suurin osa katujengejä koskevaa tutkimusta on tehty Yhdysvalloissa, eikä monen muun maan jengeistä tiedetä juuri mitään. Jotkut tutkijat (kuten Spergel, 1990) pitävät katujengejä kuitenkin kaikkien nuorisokulttuurien ilmiönä, joka näkyy vain eri tavoin eri maissa. Eri maiden katujengikulttuurien ja määrittelytapojen erilaisuus on kuitenkin vaikeuttanut ilmiön vertailevaa tutkimista.
Jotkin katujengit ovat kansainvälisiä. Esimerkiksi jotkin jamaikalaiset katujengit liikkuvat Jamaikan ja Yhdysvaltojen välillä ja jotkin yhdysvaltalaiset jengit ovat syntyneet aasialaisten tai latinalaisamerikkalaisten maahanmuuttajien tuomina. Myös Yhdysvalloista leviää katujengejä muihin maihin, etenkin Keski-Amerikkaan, mutta Euroopassa niitä ei ole havaittu kuin paikallisina jäljittelijöinä.
Katujengit maittain > Yhdysvallat

Merkittävimpiä Yhdysvalloissa toimivia rikollisia katujengejä, joista moni toimii useassa osavaltiossa (suluissa perustamispaikka tai keskuspaikka sekä jäsenistön pääasiallinen etnisyys):
18th Street Gang (latinojengi, Los Angeles)
Almighty Latin King and Queen Nation (latinojengi, Chicago)
Asian Boyz (vietnamilais-/kambodžalaisjengi, Etelä-Kalifornia)
Black P-Stone Nation (musta jengi, Chicago)
Bloods (musta jengi, Los Angeles)
Crips (musta jengi, Los Angeles)
Florencia 13 (latinojengi, Los Angeles)
Fresno Bulldogs (latinojengi, Fresno, Kalifornia)
Gangster Disciples (musta jengi, Chicago)
Latin Counts (latinojengi, Chicago)
Latin Disciples (latinojengi, Chicago)
Mara Salvatrucha (MS-13) (latinojengi)
Sureños ja Norteños (latinojengi, Etelä-Kalifornia)
Tango Blast (latinojengi, Teksas)
Tiny Rascal Gangsters (aasialaisjengi, lounainen ja koillinen Yhdysvallat)
United Blood Nation (musta jengi, itäinen Yhdysvallat)
Vice Lord Nation (musta jengi, Chicago)
Katujengit maittain > Latinalainen Amerikka

1990-luvulla kalifornialaiset 18th Street Gang ja Mara Salvatrucha levisivät voimakkaasti Keski-Amerikkaan, ja niistä on tullut siellä joidenkin maiden suurimpia jengejä. Leviämiseen vaikutti se, että Yhdysvallat alkoi karkottaa vuoden 1996 jälkeen Keski-Amerikan maista tulleita laittomia maahanmuuttajia, joista monet olivat jengirikollisia. Keski-Amerikan maista suhteellisesti eniten jengiläisiä on El Salvadorissa, 323 sataa tuhatta asukasta kohti. Muista alueen maista myös Guatemalassa ja Hondurasissa on vakava jengiongelma; näissä kolmessa maassa on yhteensä eri arvioiden mukaan noin 50 000–85 000 jengiläistä. Etelämmissä Keski-Amerikan maissa jengit ovat useammin paikallista alkuperää.
Katujengit maittain > Eurooppa

Eurooppalaiset katujengit muistuttavat yhdysvaltalaisia, ja niitä voi luokitella samoin perustein. Katujengit ovat Euroopassa kuitenkin uudempi ilmiö kuin Yhdysvalloissa. Eurooppalaiset katujengit ovat yleensä alle 15 vuoden ikäisiä, ja tutkijat ovat löytäneet vain Venäjän Kazanista yli 20 vuotta toimineita katujengejä. Eurooppalaiset jengit ovat amerikkalaisjengejä pienempiä, ja niissä on yleensä alle 50 jäsentä. Eurooppalaiset katujengit ovat myös vähemmän väkivaltaisia kuin yhdysvaltalaiset, mikä voi johtua tuliaseiden huonommasta saatavuudesta ja eurooppalaisjengien vähäisemmästä territoriaalisuudesta.
Katujengit maittain > Ruotsi

Ruotsissa oli vuonna 2010 noin 95 rikollisjengiä. Niistä osa voidaan joidenkin tutkijoiden mukaan luokitella katujengeiksi, mutta katujengien olemassaolosta ei ole ollut yksimielisyyttä. Esimerkiksi Rostami ym. (2012) katsovat Ruotsissa nykyisin olevan useita katujengejä. Ruotsin rikollisjengeissä oli yhteensä noin 4 000 jäsentä, mutta katujengien jäsenmääristä ei ole tietoa. Ruotsin katujengit tuovat jengi-identiteettiään esille esimerkiksi symbolein, elein, vaatetuksella ja tatuoinneilla. Ruotsalaiset katujengit eroavat muista eurooppalaisista jengeistä siinä, että ruotsalaisjengeissä jäsenet ovat yleensä jo aikuisia, keski-iältään jengistä riippuen noin 22–35-vuotiaita. Etnisiä ruotsalaisia jäsenistä on 24 %, ja loput ovat maahanmuuttajataustaisia, useimmin Lähi-idästä (35 %) tai Itä-Euroopasta kotoisin olevia (11 %).
Katujengit maittain > Suomi

Helsingin poliisin komisario Jari Taponen kertoi vuonna 2014, että Suomessa ei ole katujengejä. Kesällä 2014 Helsingissä oli kuitenkin toiminut monikansallisia nuorisoporukoita, jotka olivat hakanneet lapsia ja nuoria, ja media oli kutsunut näitä katujengeiksi. Lokakuun 2014 lopussa poliisi ilmoitti, että se oli pystynyt ehkäisemään nuorisoporukoiden tekemiä rikoksia ja että niiden toiminta on laantunut. Marraskuussa 2020 ulkomaalaistaustaisten nuorten raportoitiin liikkuneen Helsingissä ryöstelemässä väkivaltaisesti. Näissäkin porukka vaihteli tilanteen mukaan.
Syyskuussa 2021 poliisiylijohtaja Seppo Kolehmainen kertoi, että Suomeen oli syntymässä katujengejä. Viitteitä oli saatu alle kymmenestä tällaisesta ryhmästä, jotka koostuivat lähinnä nuorista miehistä, joista osa oli maahanmuuttajataustaisia.
Lokakuussa 2022 poliisijärjestöjen liiton puheenjohtaja Jonne Rinne sanoi, että Suomessa toimii 11 katujengiä.  Niissä on 200 jäsentä, ja ne toimivat pääosin Helsingin ja Turun seuduilla. Pääkaupunkiseuduilla toimii kymmenen jengiä, joissa on sata keskeistä jäsentä. Helsingin poliisin mukaan jengien kehitys oli Ruotsiin verrattuna Suomessa vasta alussa.
Suomen katujengit harjoittavat vakavampaa ja järjestäytyneempää rikollisuutta kuin nuorten tekemät satunnaiset ryöstöt, mutta ne eivät ole niin hierarkkisia kuin järjestäytynyt rikollisuus. Valtaosa Suomen katujengiläisistä on ensimmäisen tai toisen sukupolven maahanmuuttajia, noin 18–22-vuotiaita miehiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katujengi Wikimedia Commonsissa
Latin Kings -katujengiläisen jengitatuointeja ja käsimerkkejä.
Kaupunkicowboyt

| Kaupunkicowboyt> City Slickers |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ron Underwood
Käsikirjoittaja:  Lowell Ganz, Babaloo Mandel
Tuottaja:  Irby Smith
Säveltäjä:  Marc Shaiman
Kuvaaja:  Dean Semler
Leikkaaja:  O. Nicholas Brown
Pääosat:  Billy Crystal, Bruno Kirby, Daniel Stern, Helen Slater, Jack Palance
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Castle Rock Entertainment, Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaupunkicowboyt (engl. City Slickers) on yhdysvaltalainen vuoden 1991 komediaelokuva, jonka on ohjannut Ron Underwood. Elokuvan päärooleissa esiintyvät Billy Crystal, Bruno Kirby, Daniel Stern, Helen Slater ja Jack Palance.
Juoni

Elokuva kertoo kolmesta miehestä, jotka kärsivät keski-iän kriisistä ja pestautuvat pariksi viikoksi karjanajajiksi. Crystalin näyttelemä Mitch Robbins on erityisen masentunut työnsä ja perheensä takia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Billy Crystal  | … |  Mitch Robbins   |
|  Daniel Stern  | … |  Phil Berquist   |
|  Bruno Kirby  | … |  Ed Furillo   |
|  Jack Palance  | … |  Curly Washburn   |
|  Patricia Wettig  | … |  Barbara Robbins   |
|  Helen Slater  | … |  Bonnie Rayburn   |
|  Noble Willingham  | … |  Clay Stone   |
|  Tracey Walter  | … |  Cookie   |
|  Josh Mostel  | … |  Barry Shalowitz   |
|  David Paymer  | … |  Ira Shalowitz   |
Vastaanotto

Jack Palance voitti elokuvasta parhaan miessivuosan Oscarin sekä Golden Globen. Lisäksi Kaupunkicowboyt oli ehdolla Golden Globe -gaalassa parhaaksi komedia- tai musikaalielokuvaksi ja Billy Crystal parhaaksi miesnäyttelijäksi samassa kategoriassa.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi kutsui Kaupunkicowboyta miellyttäväksi pikkukomediaksi ja arvosti erityisesti sen luontevaa dialogia. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Elokuvalle tehtiin jatko-osa Kaupunkicowboyt II, joka ei menestynyt yhtä hyvin kuin alkuperäinen.
Timo Kautonen

Timo Kautonen vuonna 1965.
Timo Kautonen (s. 12. maaliskuuta 1945 Lahti, Suomi) on suomalainen jalkapalloilija, joka on toiminut peliuransa päätyttyä myös valmentajana ja joukkueenjohtajana. Siviiliammatteja 173 senttimetriä pitkällä Kautosella on ollut useita: hän on toiminut huoltoneuvojana, työnjohtajana, autonkorjaajana ja automestarina. Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja.
"Tilli" Kautonen aloitti peliuransa Lahden Reippaassa, jota hän edusti vuosina 1963–1978 ja 1984. Hän pelasi koko uransa ajan synnyinkaupungissaan. Muita seuroja olivat Lahden Palloseura, jossa hän pelasi vuosina 1980–1982 ja 1985 sekä Lahden Kuusysi (1982–1983). Kautonen voitti Suomen mestaruuden neljä kertaa, vuosina 1963, 1967 ja 1970 Reippaassa sekä vuonna 1982 Kuusysissä. Yhteensä hän pelasi 384 ottelua SM-tasolla. Suomen Cupissa Kautonen oli vieläkin menestyksekkäämpi. Hän voitti cupin ennätykselliset kahdeksan kertaa: Reippaassa 1964, 1972–1976 ja 1978 sekä Kuusysissä vuonna 1983. Lisäksi hän oli kolme kertaa häviämässä cupin loppuottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Kautonen pelasi ensi kerran vuonna 1964 ollessaan 19-vuotias. Kyseessä oli Suomen ja Ruotsin välinen ottelu, jonka Suomi voitti maalein 1–0. A-maaotteluita kertyi lopulta 47 kappaletta, olympiajoukkueen maaotteluita neljä ja poikien maaotteluita kaksi. Hän oli Suomen A-maajoukkuehistorian ensimmäinen kentältä ulosajettu pelaaja.
Kautonen sai Vuoden jalkapalloilija -palkinnon kahdesti, vuosina 1967 ja 1970. Jälkimmäisenä vuonna hän sai vastaavan tunnustuksen myös Urheilutoimittajain liitolta. Vuonna 2004 Timo Kautonen palkittiin Palloliiton Captain’s Ball palkinnolla. Suomalaisen jalkapalloilun Hall on Fameen Kautonen nimettiin vuonna 2005.
Myös Kautosen veljet Mikko ja Olli ovat entisiä jalkapalloilijoita, ja kaikki kolme olivat voittamassa vuoden 1970 Suomen mestaruutta. Kautosen pojat Turo (s. 1969) ja Tommi (s. 1971) ovat niin ikään entisiä SM-tason pelaajia.
Kautsu

Raakakumin juoksutusta kumipuusta.
Kautsu eli raakakumi on koaguloitua lateksia. Luonnonkumin raaka-aineena käytettävää lateksia saadaan trooppisten kasvien maitiaisnesteestä, erityisesti brasilialaisesta kumipuusta (Hevea brasiliensis).
Lateksi juoksutetaan kolotuista puista keruuastioihin. Kerätty maitiaisneste saostetaan esimerkiksi muurahaishapolla, jolloin saadaan raakakumia, kautsua, joka on juustoa muistuttavaa ainetta. Tämä raakakumi on lämpimänä tahmeaa, ja kylmänä jäykkää. Kemiallisesti kautsu on cis-1-4-polyisopreenia, toisin sanoen polymeroitunutta isopreenia.
Kun raakakumi vulkanoidaan, saadaan kumia, joka on joustavaa ja säilyttää ominaisuutensa huolimatta lämpötilan vaihtelusta. Vulkanoinnissa polymeeriketjut silloitetaan useimmiten rikin avulla. Pääosa luonnonkumista käytetään moottoriajoneuvojen renkaisiin.
Suurimmat kumiviljelmät sijaitsevat Malesiassa ja Indonesiassa. Nämä kaksi aluetta tuottavat noin 67 % koko maailman luonnonkumiin käytettävästä kautsusta.
Nykyään valmistetaan kautsua myös keinotekoisesti niin sanottuja synteettisiä kumeja varten. Kansallissosialistisessa Saksassa kautsun korvikkeena käytettiin nitriilikumia, erästä synteettistä kumia.
Luettelo pikkuplaneetoista: 263001–264000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
263001:stä ja päättyen 264000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kaukoputken rakentaminen

Harrastelijan rakentama Dobson-jalustainen kaukoputki
Kaukoputkien harrasterakentaminen (engl. ATM, Amateur Telescope Making) sai alkunsa Suomessa siitä, kun Ursan 1947 ilmestyneessä julkaisussa Tähtitieteen harrastajan kirja julkaistiin Uuno Pesosen artikkeli asiasta. Tuohon aikaan ei tähtiharrastajille ollut kovinkaan paljon kaukoputkia markkinoilla, mutta jotkut harrastajat perehtyivät niiden valmistamiseen itse.
Myös seuraavassa 1954 ilmestyneessä Ursan julkaisussa oli J.M. Heikinheimon artikkeli samasta asiasta. Hänestä tulikin johtava suomalainen peilikaukoputkien harrastajavalmistaja. Hän kirjoitti 1966 kirjan Teemme peilikaukoputken, jonka Ursa kustansi aluksi 500 kpl monisteena. Kirjasta otettiin useita uusia painoksia.
Vielä 1985 Jari Turunen kirjoitti uuden Ursan kustantaman kirjan, Kaukoputken rakentajan käsikirjan. Siinä oli myös runsaasti optiikan perusteita. Tämä kirja on hyvä perusteos jokaiselle kaukoputken rakentamisesta kiinnostuneelle. Nykyisin aiheesta toki löytyy paljon tietoa myös internetistä, tosin hyvin harvoin suomeksi.
Peilikaukoputken peilin valmistus

Omatekoiset kaukoputket ovat lähes aina Newton-tyyppisiä peilikaukoputkia, koska tämä kaukoputkityyppi on helpoin rakentaa. Asiaan vihkiytyneet ovat tosin rakentaneet muitakin konstruktioita, mukaan lukien linssikaukoputket.
Yleensä harrastaja aloittaa hiomalla esimerkiksi 20 cm:n läpimittaisen kaukoputken peilin. Sitä testataan yleensä Foucaultin testillä, jotta siihen saadaan tarvittava noin 1/10 valoaallon tarkkuus. Myös yksinkertaisempi Ronchi-testi, jossa peiliä valaistaan hilan läpi, on yleinen itse hiottujen peilien testaustapa.
Peilin valmistusta varten on hankittava kaksi samankokoista lasikiekkoa, joista toisesta tulee peili ja toista käytetään työkaluna. Lisäksi tarvitaan hioma-ainesarja, kiillotuspikeä ja 
ceriumoksidia. Hiominen tapahtuu tukevan pöydän päällä, jonka ympäri on voitava kävellä vapaasti.
Peilikaukoputken peilin valmistus > Karkeahionta

Ennen työn aloitusta on sekä peilin että työkalukiekon reunoihin syytä hioa kovasimella vähintään yhden millimetrin viisteet käsivammojen ja lohkeilemisen välttämiseksi, ellei niissä sellaisia ole jo valmiiksi. Viistettä on työn edistyessä hiottava lisää mikäli huomataan sen kuluneen liian vähiin.
Ensimmäinen työvaihe on karkeahionta, jonka tarkoituksena on saada alun perin tasapintaiseen lasikiekkoon haluttu kaarevuus. Toinen lasikiekoista, jota sanotaan työkalukiekoksi, kiinnitetään tukevasti hiomapöytään ja sen päälle ripotellaan teelusikallinen hiomajauhetta, joka on tavallisesti piikarbidia. Hiomajauhe kostutetaan vedellä esimerkiksi sumutepullon avulla ja toinen lasikiekko, josta tulee peili, pannaan työkalun päälle. Hiominen aiheuttaa sen, että alempi lasikiekko kuluu reunoilta (muuttuen kuperaksi) ja ylempi keskeltä (muuttuen koveraksi). Pinnoista tulee pallopintoja.
Itse hiominen tapahtuu seuraavasti. Peiliä työnnetään edestakaisin työkalun päällä jonkin verran painaen. Aina muutaman edestakaisen työnnön jälkeen peiliä pyöritetään käsissä hitaasti ympäri aina saman verran sekä siirrytään hitaasti toiseen kohtaan hiomapöydän ympäri kiertäen (toiseen suuntaan kuin peilin pyörityssuunta).
Hiomisessa on luonnollisesti pyrittävä symmetrisyyteen keskipisteen suhteen, mutta liiallista säännöllisyyttä ja konemaisuutta hiomatavoissa on vältettävä. Käsityönä hiottu optiikka on yleensä korkealaatuista juuri siitä syystä, että esimerkiksi lasinhiomakoneen työliike on usein liiankin säännöllinen. Syy, miksi tämä yleensä on mahdollista, on siinä, että keskimäärin yhtä paljon joka suuntaan syntyvät muotovirheet ja epäsäännöllisyydet kumoavat toisensa keskipisteen suhteen, jolloin lopputulos on hyvin lähellä ideaalista pallopintaa.
Muutaman minuutin välein on aina lisättävä hioma-ainetta ja vettä. Samalla kannattaa pestä hiomajäte pois huuhtelemalla peiliä vesiämpärissä.
Välillä on syytä mitata, paljonko polttoväli on lyhentynyt. Polttovälin mittaus onnistuu kastelemalla peili ja valaisemalla sitä taskulampulla (polttoväli on puolet kaarevuussäteestä) tai auringonvalolla (jolloin polttoväli saadaan mitattua suoraan, muista varoa kirkasta heijastusta).
Karkeahiontaa jatketaan, kunnes haluttu polttoväli on saavutettu. Jos polttoväliä halutaan hioa takaisinpäin (pidemmäksi), on peili laitettava alimmaiseksi ja työkalu päällimmäiseksi.
Peilikaukoputken peilin valmistus > Hienohionta

Hienohionta tapahtuu samalla tavoin kuin karkeahionta, mutta nyt tarkoituksena on silottaa pintaa asteittain niin sileäksi, että kiillottaminen on mahdollista. Nyt käytetään hienojakoisempaa hioma-ainetta. Työliike tuntuu myös tässä vaiheessa kevyemmältä. Eri hiomavaiheita on yleensä neljä tai viisi, ja jokaisessa vaiheessa käytetään hienojakoisempia rakeita kuin edellisessä.
Koska polttoväli voi periaatteessa yhä muuttua, on syytä vaihtaa välillä työkalu päällimmäiseksi ja peili alimmaiseksi. Näin polttoväli pysyy kutakuinkin vakiona ja joitakin muotovirheitä ehkä vältetään.
Vaihdettaessa raekokoa on aina puhdistettava peilistä kaikki hiomarakeet ja lasijäte pois. Myös työpiste ja kädet on huolellisesti pestävä. Jos jonnekin jää aiemmasta hiomavaiheesta jääneitä karkeampia hiomarakeita, ne aiheuttavat naarmuja joutuessaan peilin ja työkalun väliin. Puhdistusämpäriin sakkautuvaa hiomajätettä ei pidä kaataa viemäriin, sillä tämä moska tukkii nopeasti putkiston.
Peilikaukoputken peilin valmistus > Kiillottaminen ja muotoilu

Kiillotus tehdään, kun hienohionta on saatu loppuun. Kiillotusta varten on sulatettava kiillotuspikeä ja valettava työkalukiekon päälle pikialusta, johon painellaan viivaimella ristikkäisiä uria. Urien väliin jäävät tasaiset pikineliöt sivellään ceriumoksidiliuoksella ja peiliä työnnetään epäsäännöllisin liikkein pikialustan päällä, mutta muuten periaatteessa samalla tavoin kuin hiomavaiheessa. Kiillotus vie aikaa vähintään lähemmäs kymmenen tuntia.
Kun peili on kokonaan kiiltävä, on vuorossa pinnan muotoilu paraboloidiksi. Tähänkin työvaiheeseen käytetään pikialustaa, mutta nyt peiliä liikutellaan eräänlaista siksak-liikettä käyttäen ja vain muutaman minuutin jaksoissa. Välillä tarkkaillaan peilin muotoa esimerkiksi Ronchi-testin avulla. Jos kaikki sujuu hyvin, tämä työvaihe ei kestä kovin kauan.
Kiillotettu kaukoputken peili, jopa aluminoimattomana, keskittää valtavan määrän auringonvaloa polttopisteeseen. Silmään osuessaan tällainen sädekimppu voi vaurioittaa verkkokalvoa. Silmän verkkokalvolla ei ole kipureseptoreja, joten ihminen ei ehkä edes huomaa silmävauriota ennen kuin on liian myöhäistä. Peili voi helposti sytyttää myös tulipalon. Ainoa turvallinen tapa välttyä edellä mainituilta vaaroilta on säilyttää keskentekoista kaukoputkipeiliä poissa suorasta auringonvalosta.
Peilikaukoputken peilin valmistus > Aluminointi

Kun peili on täysin kiiltävä ja muotoiltu, se toimitetaan alan liikkeeseen aluminoitavaksi. Lopputuloksena peilin pintaan tulee hyvin ohut alumiinikalvo, jonka päällä on toinen kerros muuta ainetta alumiinikalvon suojana.
Kaukoputken muut osat

Pääpeilin lisäksi täytyy valmistaa putki ja jalusta. Apupeilin ja okulaarit harrastaja yleensä ostaa valmiina.
Kaukoputken muut osat > Putki

Putkelle on vaatimuksena, että se on riittävän tukeva optisten osien pitämiseksi toisiinsa nähden paikoillaan. Materiaalivaihtoehtoja on monia, ja yleensä putkeksi käy tukevasta vanerista rakennettu neliöputki kutakuinkin yhtä hyvin kuin paksu ja pyöreä ilmastointiputkikin.
Putkeen ei pitäisi päästä valoa sisään muuten kuin putken suusta. Sisäpinnoista heijastuvan hajavalon estämiseksi pinta maalataan mattamustaksi. Mahdolliset raot ja saumakohdat kannattaa tilkitä esimerkiksi puulistoilla.
Putkea ei edes tarvita, jos sen sijasta käytetään alumiiniputkista tehtyä, mustalla kankaalla verhottavaa ristikkorakennetta.
Kaukoputken muut osat > Muut varusteet

Viime vuosina jalustana on yleistynyt ns. Dobson-jalusta, sillä se on melko kevyt ja suhteellisen helppo valmistaa. Jalustalta vaaditaan hyvää tukevuutta, sillä omatekoiset kaukoputket eivät yleensä ole aivan kevyitä.
Putken kylkeen on suositeltavaa kiinnittää etsintäkaukoputki, joka yleensä ostetaan valmiina tai sen voi valmistaa esimerkiksi vanhasta kiikarista. Muussa tapauksessa kaukoputkella on hyvin vaikeaa löytää taivaalta kohteita.
Harrastajat voivat myös ostaa valmiin peilin ja keskittyä putken ja jalustan valmistamiseen. Harrastaja voi myös modifioida valmista kaukoputkea tai rakentaa sen ympärille tähtitornin.
Kustannukset ja työn laatu

Kaukoputken rakentamisen kustannukset tulevat lasikiekoista, hioma- ja kiillotustarvikkeista, pääpeilin pinnoituksesta sekä apupeilin ja okulaarien hankinnasta. Tästä huolimatta kuitenkin itse tehty kaukoputki yleensä tulee huomattavasti edullisemmaksi kuin samankokoinen kaupasta ostettu putki.
Optiikkaa lukuun ottamatta valmistukseen on mahdollista käyttää kierrätysmateriaaleja (esimerkiksi vaneri- tai lastulevyjäte) tai muuten saada raaka-aineet ilmaiseksi.
Toinen merkittävä etu on se, että käsin hiotun optiikan voi tehdä niin tarkaksi kuin osaa ja haluaa, kun taas kaupalliset valmistajat saattavat lopettaa työn "riittävän hyvän" tason saavutettuaan.
2000-luvulle tultaessa kaupalliset kaukoputket ovat jo niin halpoja ja hyviä, ettei kannata enää rakentaa itse, jollei ole kosolti ylimääräistä aikaa, kiinnostusta ja rahaa siihen.
Kirjallisuutta

Sucksdorff, Eyvind et al.: Tähtitieteen harrastajan kirja.  (Ursan julkaisuja III)  Porvoo:  WSOY, 1947.
Pesonen, Uuno et al.: Tähtitiedettä harrastajille III.  (Ursan julkaisuja IV)  Porvoo:  WSOY, 1954.
Heikinheimo J. M.: Teemme peilikaukoputken.  (Ursan julkaisuja VI)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1966.  ISBN 951-9269-02-9
Turunen, Jari: Kaukoputken rakentajan käsikirja.  (Ursan julkaisuja 27)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1985.  ISBN 951-9269-29-0
Kaupunginmuuri

Tallinnan kaupunginmuuria.
Dubrovnikin vanhakaupunki muureineen Kroatiassa.
Baijerilaisen Rothenburgin kaupungin muuria.
Kaupunginmuuri on antiikin- ja keskiaikaisissa kaupungeissa yleinen muuri, joka ympäröi kaupungin. Vaaran uhatessa portit suljettiin ja muurin tornit miehitettiin.
Useissa aikoinaan muurin ympäröimissä kaupungeissa muurit on purettu kaupungin laajentuessa viimeistään 1800-luvulla. Toisinaan, esimerkiksi Pariisissa ja Wienissä, on purettujen muurien ja linnoitusten paikalle rakennettu suuria bulevardeja, jotka esimerkiksi Wienissä saivat nimet Ringstraße ja Gürtelstraße. Pariisissa on useitakin sisäkkäisiä bulevardien muodostamia kehiä, jotka sijaitsevat eri aikoina rakennettujen muurien kohdalla. Siellä viimeinen ja uloin kaupunkia ympäröinyt muuri, Thiersin puolustusmuuri, rakennettiin vasta 1840-luvulla, mutta sekin on myöhemmin purettu ja paikalla on nyt kaupunkia kiertävä moottoritie, Boulevard Périphérique. Bulevardin sijaan esimerkiksi Bremenissä purettujen muurien tilalle istutettiin puisto.
Vanhat kaupunginmuurit ovat vielä suurimmaksi osaksi pystyssä esimerkiksi Tallinnassa, Visbyssä, Avignonissa, Roomassa (Aurelianuksen muuri) ja Istanbulissa. Niillä on kuitenkin enää vain historiallisen muistomerkin merkitys.
Tehtävä

Muurin ja siihen liittyvien rakennelmien tehtävä ei tutkijoiden mukaan ole ollut pelkästään puolustuksellinen, vaan niillä on ollut moninaisia sotilaallisia ja kaupankäyntiin liittyviä merkityksiä, ja samalla yhteisö on mahtipontisilla rakennushankkeella halunnut ilmentää poliittista identiteettiään ja yhteiskunnallista asemaansa. Ne kuvastivat valtaa, ylväyttä ja varallisuutta, mutta muurien  ulko- ja sisäpuolella asuville ne edustivat sortoa (valloittajamaan käskyvaltaa) ja alistamista (kuvastivat esimerkiksi kartanonherrojan talonpoikiin kohdistamaa valtaa) tai ne olivat pelkästään haittatekijä. Joillekin ne saattoivat joskus tarjota todellista ja hyvin tarpeellista suojaa. Euroopassa niitä tiedetään rakennetun suojaksi paitsi ihmisvihollisten hyökkäyksiä, myös tulvia vastaan, esimerkiksi Alankomaissa.
Suomi

Nyky-Suomen kaupungeissa ei ollut muureja, mutta Viipurilla oli kaupunginmuurit. Pyöreä torni on tunnetuin muisto tästä muurista.
Kuitenkin vuodesta 1622 kun Ruotsi-Suomen kaupungeille annettiin oikeus periä tullia maaseudulta kaupunkiin myytäviksi tulevista tuotteista, kaupunkialue piti määräyksen mukaan aidata. Sisääntuloväylien kohdalla oli tulliportit. Kyseessä oli kuitenkin kevytrakenteinen puusta rakennettu aitaus, joka oli tarkoitettu liikenteen ohjaamiseen tulliporttien läpi. Puolustuksellista merkitystä niillä ei ollut. Nyky-Suomen alueella niin sanottu maatullikäytäntö päättyi vielä Ruotsi-Suomen aikana, vuonna 1808.