stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hydrolastic-jousitus
Ajoneuvosovellukset

Autot joissa on käytetty Hydrolastic-järjestelmää:
BMC 1100
Mini (1964 - 1971)
Austin America (1968 - 1971)
Austin 1800, Morris 1800
Austin Maxi (-3/1978)
Austin 3-Litre
MG 1100 (1962 - 1968)
Morris 1500
Huffaker Indianapolis kilpa-autot 1964-1969 ”MG Liquid Suspension Special”[2]
Wolseley Hornet
Riley Elf
Riley Kestrel
Wolseley 1100
Wolseley Six
Autot joissa on käyetty Hydragas-järjestelmää:
Austin Ambassador
Princess
Austin Allegro
Austin Maxi (3/1978-)
Austin Metro
Rover Metro
Rover 100
MGF
Käännös suomeksi
Hurmio (albumi)

| Hurmio Topi Sorsakoski |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Studio : Finnvox-studiot
 Julkaistu: 1985   (2007 digipak-CD)   (2012 remasteroitu digipak-CD)
 Formaatti: LP-levy   C-kasetti   CD-levy
 Tuottaja(t): Pedro Hietanen
 Tyylilaji: iskelmä, tango, latino, pop
 Kesto: 32.24
 Levy-yhtiö: Oy EMI Finland Ab
 Levymerkki: Parlophone
Muut kannet
 Albumin takakansi.
Listasijoitukset
  Suomi: 22. (tammikuu 1986)
Topi Sorsakosken muut julkaisut
|   | Hurmio 1985 | In Beat 1986 |
Singlet albumilta Hurmio
 ”Hurmio / Keinu kanssani” Julkaistu: 1985
Hurmio on Topi Sorsakosken debyyttialbumi vuodelta 1985. Pedro Hietanen, joka oli aloittanut EMIllä tuotantopäällikkönä 1985, kiinnostui Topi Sorsakosken ja rautalankayhtye Agentsin yhdistelmästä. Agents oli tuohon aikaan tunnettu, mutta Sorsakoski ei. Jotta Sorsakosken ura saataisiin käyntiin, Hietanen halusi esitellä laulajan tangojen kautta tutuksi Suomen kansalle, ilman että Sorsakoski yhdistettäisiin automaattisesti Agentseihin. Näin syntyi Sorsakosken ensimmäinen albumi Hurmio, jonka lähes kaikki kappaleet olivat Olavi Virran aikoinaan esittämiä (Täysikuu, Ennen kuolemaa sekä nimikappale Hurmio). Laulujen sovituksista tehtiin tarkoituksenmukaisesti erilaisia kun esimerkiksi haitareita ja viuluja ei käytetty ollenkaan, vaan ne korvattiin puhaltimilla ja marimballa. Levy aiheutti aikoinaan kovaa keskustelua siitä, plagioiko Sorsakoski Olavi Virtaa. Hurmio kuitenkin menestyi ja menestyminen avasi yhteistyön Agentsin kanssa.
Albumi julkaistiin vuonna 1985 vinyylilevynä ja C-kasettina. Vuonna 2007 albumi ilmestyi ensimmäistä kertaa CD-levynä digipak-julkaisuna. Viiden vuoden päästä vuonna 2012 julkaistiin remasteroitu CD-painos, jälleen digipak-julkaisuna.
Albumi ylitti kultalevyrajan vuonna 1987 ja platinalevyrajan seuraavana vuonna. Levyä on myyty yhteensä 76 282 kappaletta.
Kappaleet

Kaikki kappaleet sovittanut Otto Donner.
Kappaleet > A-puoli

Hurmio – 3.16 (alkup. Ecstasy, säv. José Belmonte, suom. san. Rauni Kouta)
Keinu kanssani – 2.42 (alkup. Sway, säv. ja san. Pablo Beltran Ruiz, suom. san. Ulla Sand)
Leirinuotiolla – 2.44 (säv. trad., suom. san. Saukki)
Ennen kuolemaa – 3.00 (alkup. Avant de Mourir, säv. Georges Boulanger, suom. san. Kullervo)
Punatukkaiselle tytölleni – 2.29 (säv. Olavi Virta, san. Lauri Jauhiainen)
Öiset kitarat – 4.06 (alkup. Nächtliche Gitarren, säv. ja san. Josef Rixner, suom. san. Kerttu Mustonen)
Kappaleet > B-puoli

Romanesca – 2.53 (säv. Jacob Gade, suom. san. Pekka Saarto)
Johnny, mua muistathan – 2.53 (alkup. Johnny Remember Me, säv. ja san. Geoffrey Goddard, suom. san. Veikko Vallas)
Täysikuu – 2.52 (säv. Pedro De Punta, san. Orvokki Itä)
Sua lemmin kuin järjetön mä oisin – 2.39 (alkup. For Sentimental Reasons, säv. William Best, san. Deele Watson, suom. san. Olavi Virta)
Idän ja lännen tiet – 2.47 (alkup. From Russia With Love, säv. ja san. Lionel Bart, suom. san. Saukki)
Luonnonlapsi – 2.43 (alkup. Nature Boy, säv. ja san. Eben Ahbez, suom. san. Kullervo)
Kokoonpano

Topi Sorsakoski - laulu
Kokoonpano > Otto Donnerin orkesteri

Otto Donner – kapellimestari
Raimo Roiha – piano
Heikki Virtanen – basso
Janne Louhivuori – kitarat
Vesa Aaltonen – rummut
Markku Hannola – marimba, ksylofoni, ksylorimba, vibrafoni ja patarummut
Veli-Pekka Bister – sello
Päivi Kärkäs – oboe ja englannintorvi
Juhani Aaltonen - huilut ja tenori-, sopraano- ja alttosaxofonit
Juhani Tapaninen – fagotti
Antero Priha – trumpetti ja flyygelitorvi
Petri Juutilainen – vetopasuuna
Irma Tapio – kuoro
Kokoonpano > Tuotanto

Risto Hemmi – äänitys (Finnvox-studiot)
Markus Heikkerö - kannen suunnittelu
Stefan Bremer – kuvat
Pedro Hietanen - tuottaja (Oy EMI Finland Ab)
Aiheesta muualla

Täysikuu-kappaleen esitys huhtikuussa 2002
Täysikuu-kappaleen esitys joulukuussa 1985
Hurmio-kappaleen esitys joulukuussa 1985
Seppo Hovi haastattelee Topi Sorsakoskea joulukuussa 1985
Modernismi (kirjallisuus)

Modernismi sai kirjallisuudessa alkunsa 1860-luvulla Charles Baudelairen julkaistessa artikkelin Le Peintre de la vie moderne (1863, suomennos kokoelmassa Modernin elämän maalari ja muita kirjoituksia), jota pidetään modernismin manifestina. Usein suuntaus kuitenkin yhdistetään 1900-luvun vaihteessa ja alkuvuosikymmeninä esiintyneisiin muihin "ismeihin", kuten impressionismi, ekspressionismi, dadaismi, surrealismi, jotka toisinaan luetaan modernismin alakäsitteiksi. Toisen maailmansodan jälkeistä suuntausta kutsutaan täysmodernismiksi.
Modernismi pyrki irtautumaan klassisista tyyli- ja muotoihanteista. Modernismin ominaispiirre on, että se on esteettisesti tietoinen itsestään, ja siihen liittyy simultaanisuus, rinnastaminen ja montaasi, mutta myös paradoksaaliuus ja moniselitteisyys. Myös totuuden epävarmuus on sen ominaispiirre. Perinteinen kerrontakulttuuri hajoaa ja käytetään lainauksia myyttisiä arkkityyppejä, motiiveja ja symboleja. Kaikkitietävää kertojaa ei enää ole, ja aika lakkaa olemasta kronologinen. Sijalle tulee tajunnanvirta ja näkökulmatekniikka.
Modernismi on ilmeisintä lyriikassa, jossa se esiintyi ensimmäisenä Ranskassa jo pian 1800-luvun puolivälin jälkeen. Sen keskeisiä edustajia olivat Baudelairen lisäksi Paul Verlaine, Arthur Rimbaud, Guillaume Apollinaire, proosan edustajina Marcel Proust (Kadonnutta aikaa etsimässä), myöhemmin Albert Camus, Simone de Beauvoir ja Alain Robbe-Grillet. Saksankielisiä modernisteja ovat Franz Kafka, Thomas Mann, Bertolt Brecht ja toisen maailmansodan jälkeen esimerkiksi Heinrich Böll ja Günter Grass. Keskeisiä englanninkielisiä modernisteja ovat James Joyce (Odysseus), Virginia Woolf, Samuel Beckett ja yhdysvaltalainen esimodernisti Walt Whitman sekä F. Scott Fitzgerald, Tennessee Williams, Eugene O'Neill ja myöhemmin muun muassa Philip Roth.
Suomalainen modernismi jakautuu kahtia: toisaalta 1920-luvulla esiin nousivat suomenruotsalainen runous ja tulenkantajat, toisaalta 1950-luvun modernismi, joka hylkäsi kansallisen perinteen. Ensimmäistä kautta edustavat muun muassa Elmer Diktonius, Edith Södergran, Olavi Paavolainen ja Mika Waltari, Uuno Kailas, jälkimmäistä Tuomas Anhava ja hänen ympärillään esimerkiksi Otavan piiriin kuuluneet Paavo Haavikko, Marja-Liisa Vartio ja Veijo Meri.
Vilja-Tuulia Huotarinen

Vilja-Tuulia Huotarinen Tampereen kirjamessuilla 2012.
Vilja-Tuulia Huotarinen (s. 26. joulukuuta 1977 Lempäälä) on suomalainen kirjailija.
Elämä ja ura

Huotarinen kasvoi suvun maatilalla Lempäälän Säijässä. Hänen äitinsä Pirkko-Liisa (o.s. Kärki) on runonlaulaja Mateli Kuivalattaren sukua, ja äidin isän Armo Kärjen nuorempi veli oli Toivo Kärki. Huotarinen kävi peruskoulun kotipitäjässään, mutta valitsi tanssi- ja kirjoitusharrastustensa takia lukiokseen Tampereen ilmaisutaidon lukion, jossa hänen opettajiinsa kuului kirjailija Asko Martinheimo. Huotarinen valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2002 Tampereen yliopistosta pääaineenaan suomen kieli. Hän opetti pitkään sanataidetta nuorille Tampereen Viita-akatemiassa. Hän on opettanut kirjoittamista myös Helsingin Kriittisessä korkeakoulussa. Hän on ollut vapaa kirjailija 2000-luvun puolivälistä lähtien.
Huotarinen oli Lukufiilis-lehden päätoimittaja vuosina 2009–2013. Hän perusti yhdessä Johanna Venhon kanssa Jano-runousverkkolehden ja toimii sen toisena päätoimittajana yhdessä runoilija Aki Salmelan kanssa. Hän on kirjoittanut myös fanifiktiota L. M. Montgomeryn Runotyttö-teoksista yhdessä Satu Koskimiehen kanssa. Huotarinen on toiminut kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin johtokunnan jäsenenä. Vuonna 2022 hänet valittiin Turun kirjamessujen ohjelmajohtajaksi.
Huotarisen nuortenromaanista Valoa valoa valoa kuvattiin 2021 Virossa samanniminen elokuva, jonka on käsikirjoittanut Juuli Niemi ja ohjannut tämän sisar Inari Niemi. Ilmestymisvuonnaan 2011 Finlandia Junior -palkinnon voittaneeseen romaaniin pohjautuva elokuva julkaistiin syksyllä 2023.
Huotarinen asuu islantilaisen puolisonsa kanssa Reykjavíkissä ja Helsingissä. Heillä on kaksi lasta. Huotarinen oli aiemmin naimisissa runoilija Ville Hytösen kanssa.
Runoilija

Huotarinen on yhteiskunnallinen runoilija, sanoo kriitikko Janne Löppönen (Parnasso). Aina yhteiskunnallisuutta ei kuitenkaan tunnisteta. Kokoelman Menettämisestä, säilyttämisestä yhteiskunnallisuus on kuitenkin ilmiselvä, sillä hän käsittelee siinä ajankohtaisia aiheita, kuten kirjallisuuden ja kirjailijoiden asemaa, pohtii voiko taideteokselle heittää keittoa ja kysyy, miten maailmanlopun voi välttää. Kirjan julkistaminen osui samalle viikolle kuin hallituksen kulttuurileikkaukset julkistettiin.
Tuotanto > Runokokoelmat

Sakset kädessä ei saa juosta.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29911-1
Naisen paikka.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32844-6
Iloisen lehmän runot.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35620-3
Seitsemän enoa.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-38440-4
Omantunnon asioita.  Helsinki:  Siltala, 2020.  ISBN 978-9-52234-7
Menettämisestä, säilyttämisestä, Helsinki: Siltala 2024 ISBN 978-952-388-300-0
Runoja teoksessa Joka tytön runokirja , Tammi, 2006 ISBN 978-951-3-13545-4
Nukke, nukke, peitä kasvos, hyppää ylhäälle
Liikuntasalin lattia pölyää silkkisukkasia
Leiman saa, se on huulipunan jälki
Hiljaisia ja autuaita ei valita pesäpallojoukkueeseen
Niin hukutaan että opitaan uimaan
Sinulla on hyvä suoni terveydenhoitaja sanoo
Runoja teoksessa Uusi ääni , Otava, 2006 ISBN 951-1-20861-6
On tyttöjä, jotka oksentavat
Lupaus
Me olimme mykät
Kiskon maasta päivänkakkaran
Turhia toiveita
Runoja myös teoksessa Runo vieköön! Tammi, 2009 ISBN 978-951-31-5044-0
Neljä runoa kuvittelemisen välttämättömyydestä. Parnasso 4/2023 s. 48–52 (”Runoilla otan kantaa yhteiskuntaan. – – Näissä runoissa hahmottelen kuvittelemisen merkityksellisyyttä maailmassa, joka tulee käymään läpi isoja muutoksia tulevien vuosien aikana”. V.-T. H.)
Tuotanto > Proosaa

Siljan laulu. Tarina tyttöbändistä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4862-6
Siljan syksy.  Hämeenlinna:  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-5036-0
Rakkaudella, Silja.  Hämeenlinna:  Karisto, 2010.  ISBN 978-951-23-5191-6
Valoa valoa valoa.  Helsinki:  Karisto, 2011.  ISBN 978-951-23-5433-7
Kimmel. Helsinki: Karisto, 2014. ISBN 978-951-23-5840-3
Emilia Kent. Runotytön tarina jatkuu. Kirjoitettu yhdessä Satu Koskimiehen kanssa. Helsinki: WSOY, 2018. ISBN 978-951-0-42922-8
Niin kuin minä heidät näin. Siltala, 2018. ISBN 978-952-234-502-8
Drive-in.  Siltala, 2022.  ISBN 978-952-388-001-6
Tuotanto > Muut

Holmberg, Annika et al: ”Huulipuna”, Pipo silmillä. Lastennäytelmiä.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34432-3
Heistä tuli taiteilijoita: 12 muotokuvaa suomalaisista naistaiteilijoista.  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-43798-8
Vuori, joka juoksi.  (Kuvitus: Anna Emilia Laitinen)  Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-3543-1
Vuori, joka katosi.  (Kuvitus: Anna Emilia Laitinen)  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-5879-9
Tuotanto > Toimitetut teokset

Hytönen, Ville & Huotarinen, Vilja-Tuulia (toim.): MOTMOT. Runouden vuosikirja 2005.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-31591-5
Laitila, Anu et al (toim.): Eksyksissä. Runoa ja proosaa.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3704-X
Hytönen, Ville & Huotarinen, Vilja-Tuulia (toim.): Poetiikkaa II.  Turku:  Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-52-3
Taskunovellit. Novelleja 12 kirjailijalta. Hämeenlinna: Karisto, 2013.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Kariston jakama Tiina-käsikirjoituspalkinto 2006
Suomen Kirjailijaliiton Nuori Manner -palkinto 2007
Kalevi Jäntin palkinto 2009 teoksesta Iloisen lehmän runot
Finlandia Junior -palkinto 2011
Anni Swan -mitali 2015
Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkuus 2004
Yleisradion Tanssiva karhu -palkintoehdokkuus 2007
Topelius-palkintoehdokkuus 2007
Anni Polva -palkintoehdokkuus 2009
Einari Vuorela -runopalkintoehdokkuus 2011
Humuspitoisuus

Humuspitoisuus  on vesistöjen tutkimuksessa yksi luonnonveden ominaisuutta ilmaiseva suure, jolla pyritään selvittämään vesistön yleistilaa ja sen eliöiden ravintotilannetta. Humus on tummaa, eloperäistä eli orgaanista ainetta, joka muodostuu maaperässä kasvien maatuessa epätäydellisesti suoturpeeksi tai kangasturpeeksi. Humusta syntyy myös esimerkiksi kompostoinnissa. Ne aineet, jotka irtoavat humusturpeesta veteen ja alkavat kulkeutua eteenpäin, kutsutaan humusaineiksi. Humusaineita huuhtoutuu pelloilta, soilta ja metsistä jokiin ja järviin värjäten niiden veden keltaiseksi, ruskeaksi tai tummanruskeaksi. Soilta tulevan humuksen värjäämä vesi on yleensä kirkasta, toisin kuin savialueiden järvien vesi, joka on kiinteistä savihiukkasista sameaa. Jos rikotun turpeen pinnasta irtoaa huuhtoutumisen yhteydessä paljon kiinteässä muodossa olevaa humusainetta, muodostaa myös se vesistössä sameutta. Humusyhdisteiden osuus vesistön orgaanisesta aineksesta vaihtelee. Merivesissä se on 10–30%, joissa ja puroissa 40–70% ja järvivesissä noin 50%. Suomen järvistä valtaosa on humuspitoisia. Niitä kutsutaan dystrofisiksi tai dyseutrofisiksi järviksi.
Humusaineet esiintyvät vedessä liukoisina humusyhdisteinä (värillinen vesi), kolloidisina humusyhdisteinä (veteen liukenemattomina suurina molekyyleina) sekä kiinteässä muodossa (mikroskooppisina kasvinosina). Humusaineet jaetaan yleensä karkeasti kolmeen luokkaan: humushappoihin, fulvohappoihin ja humiineihin. Humusaineita ei ole tutkittu kovinkaan laajasti. Humuspitoisuudella tarkoitetaan humusaineiden määrää vedessä. Humuspitoisuuden yksikkönä käytetään milligrammaa litrassa vettä eli mg/l.
Mittaaminen

Ei ole olemassa mitään yksinkertaista tai yhtä menetelmää määrittää humusaineiden määrää vedessä. Siksi sitä voidaan tutkia usealla eri tavalla ja saada tulokseksi eri asioita ilmaisevia tuloksia.
Mittaaminen > Vedenväri

Tutkimuksessa on huomattu, että humusjärvissä humusaineiden määrän ja vedenvärin välillä on hyvä lineaarinen korrelaatio. Vedenvärillä voi siis karkeasti määrittää järven humuksen määrän. Väriluku sisältää kuitenkin muidenkin vettä värjäävien aineiden tummuutta. Happamassa järvessä saattaa olla runsaasti rautaa tai mangaania, joten väriluku antaa siinä humusaineille liian korkeita arvoja. Siksi tarvitaan muitakin testejä.
Järvet jaotellaan humusaineiden värin mukaan karkeasti kolmenlaisiin järviin. Ne ovat väriluvun (mgPt/l) mukaisesti ryhmiteltynä:
alle 30 mgPt/l, vähähumuksiset järvet
30–90 mgPt/l, humusjärvet
yli 90 mgPt/l, runsashumuksiset järvet
Mittaaminen > Humuksen kokonaismäärä

Suurihiukkaista kiinteää ainetta voidaan suodatta vedestä pois suodattimilla. Yleensä se suodatetaan kaikissa testeissä aluksi pois 0,45 mikronin suodattimilla (pinta, jossa 0,45 mikrometrin läpimittaiset reiät). Läpi päässyt jae sisältää humusaineita niiden määritelmän mukaisesti sekä lisäksi joukko epäorgaanisia yhdisteitä ja kiinteää ainetta (esimerkiksi mineraaleja ja savea). Koska mineraalit ja savi eivät pala, voidaan suodoksen polttamisella saada humusaineiden määrästä arvio (hehkutushäviö).
Mittaaminen > Liuennut orgaaninen hiili

Liuenneen orgaanisen hiilen (DOC, engl. Dissolved Organic Carbon) mittaaminen antaa kaiken veteen liuenneen hiilen määrän yksikössä milligrammoja litrassa vettä (mgC/l). Ennen hiilen massan määrittämistä, vedestä suodatetaan pois kaikki yli 0,45 mikrometrin (μm) suuruiset hiukkaset. Toisinaan halutaan suodattaa kaikki yli 0,22 μm hiukkaset pois. Tämä on tarkin humusaineiden määrittävä menetelmä, mutta samalla se on niistä kallein. Kaikki vedessä oleva hiili ei kuitenkaan ole humusainetta (esimerkiksi aminohapot, hiilihydraatit, vahat, hartsit), joten menetelmä yliarvioi hieman humusaineiden määrän.
Mittaaminen > Orgaanisen hiilen kokonaismäärä

Orgaanisen hiilen kokonaismäärä (TOC, engl. Total Organic Carbon) kuvaa osittain humusaineiden määrää vedessä. Orgaanisen hiilen määrään luetaan kuitenkin vielä organismien aineenvaihduntatuotteet, kuolleiden organismien jäänteet, bakteerikasvustot ja hiiltä sisältävät muut yhdisteet. Mittatulos ilmoitetaan yksikössä mgC/l.
Mittaaminen > Kemiallinen hapenkulutus

Kemiallinen hapenkulutus (CODMn, engl. Chemical Oxygen Demand) mittaa liuoksessa kuluvan hapen määrää, kun orgaaninen aines hapatetaan voimakkaalla hapettimella. Se on yleisin käytettävä humuspitoisuuden määrittävä menetelmä. Kaliumpermanganaatti (KMnO4) on tehokas hapetin, jolla osa humuksen hiilestä muutetaan hiilidioksidiksi. Se muuttaa samalla kaikki muutkin hapetettavat aineet kuten esimerkiksi ammoniumioinit (typpi). Määritys suoritetaan keittämällä näyte kaliumpermanganaatin kanssa 20 minuutin ajan ja määrittämällä hävinneen permanganaatin avulla tapahtunut hapenkulutus. Tulos ilmoitetaan milligrammoina happea litrassa vettä eli mg/l. Jos samassa yhteydessä esitetään muitakin pitoisuuksia, voidaan kulutusarvo ilmaista mgO2/l tai mg/l O2. Aikaisemmin käytettiin niin sanottua permanganaattilukua (KMnO4-luku), jonka arvo kerrottuna luvulla 0,253 antaa kemiallisen hapenkulutuksen (CODMn). Muut hiilen määritysmenetelmät suhtautuvat keskenään seuraavasti:
Karkeat arviot vesistöjen vedestä tai käyttövedestä ovat:
4–10 mgO2/l, kirkaat värittömät vedet
10–20 mgO2/l, humusvedet
alle 3,0 mgO2/l = 12 mg/l (KMnO4), talousvedet
alle 5,1 mgO2/l = 20 mg/l (KMnO4), yksityistaloudet
Metsäteollisuuden päästöt nostavat näitä arvoja ja samoin tekevät soiden- ja metsien ojittaminen. Luonnontilaisten järvien suuret valuma-alueet kasvattavat myös hapenkulutusarvoja.
Jätevesien EU-direktiiveissä on kehotettu käyttämään voimakkaampaa hapetinta kaliumdikromaattia (K2Cr2O7). Sen antamat mittausarvot tunnetaan dikromaatti-lukuna (CODCr).
Mittaaminen > Biologinen hapenkulutus

Bakteerien aiheuttama luontainen biologinen hapenkulutus (BOD7, engl. Biological Oxygen Demand) voidaan mitata bakteerien viikon (7 päivää) aikana kuluttamalla (inkubointi) hapen määrällä, joka on samalla verrannollinen hajotetun humusaineen määrään. Vesinäyte laimennetaan ensin sopivaan pitoisuuteen ja siitä mitataan happipitoisuus. Sitten näyte viedään pimeään 20 °C:n lämpötilaan, jossa bakteerit käyttävät humusaineita ravinnokseen ja samalla kuluttavat liuennutta happea. Määräajan jälkeen liuenneen hapeen määrä mitataan uudestaan. Havaittu erotus ilmoitetaan yksiköllä mgO2/l. Joskus inkubointi kestää vain viisi päivää, jolloin mittausarvoa merkitään tunnuksella BOD5.
Mittaaminen > Veden asborbanssi

Kun vettä tutkitaan valolla ja sen määrä mitataan fotometrisesti, saadaan menetelmä jatkuvatoimiselle ja automaattiselle mittaukselle.
Aiheesta muualla

U.S. Environmental Protection Agency (EPA). Cincinnati, OH (2009). Method 415.3: Determination of Total Organic Carbon and Specific UV Absorbance at 254 nm in Source Water and Drinking Water epa.gov. (PDF; 405 kB). Revision 1.2. Document no. EPA/600/R-09/122.
Elyne Mitchell

| Elyne Mitchell> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. joulukuuta 1913 Melbourne, Victoria, Australia
Kuollut: 4. maaliskuuta 2002 (88 vuotta) Corryong, Victoria, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Australia's Alps (1942)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sibyl Elyne Keith Mitchell, o.s. Chauvel (30. joulukuuta 1913 Melbourne, Victoria, Australia – 4. maaliskuuta 2002 Corryong, Victoria, Australia) oli australialainen kirjailija
Melbournessa syntynyt Mitchell muutti perheensä mukana ennen ensimmäistä maailmansotaa Eurooppaan. Hänen isänsä oli kenraali Harry Chauvel. Avioiduttuaan Tom Mitchellin kanssa Elyne Mitchell opetteli hiihtämään ja voitti 1938 Kanadan syöksylaskumestaruuden. Esikoisteoksessaan Australia's Alps (1942) Mitchell kertoo retkistään miehensä kanssa vuoristomaisemissa.
Mitchell tunnetuimpia teoksia on lastenkirjasarja, jonka aloitti The Silver Brumby (1958, suom. Thowra, hopeaharja ). Hän ryhtyi kirjoittamaan sitä, kun tytär halusi kiinnostavampia kirjoja. Useat kustantajat hylkäsivät sen, mutta ilmestyttyään se oli myyntimenestys. Sarjan viimeinen teos ilmestyi 1999.  Muita hänen kirjojaan ovat Australian ratsuväestä Australian Light Horsesta kertova kirja, omaelämäkerta, aikuisten romaanit, Australian Alpeista kertova kirja sekä ympäristökysymyksiä käsittelevät kirjat.
Mitchellin ainoa suomennettu teos, lastenkirja Thowra, hopeaharja sai Children's Book Council of Australian vuotuisessa palkintojenjaossa 1959 kiitokset ("highly commended"). Kirjan pohjalta on tehty elokuva Hopeaori (1993), jonka on ohjannut John Tatoulis.
Palkinnot ja tunnustukset

Order of Australian mitali 1990
Suomennetut teokset

Thowra, hopeaharja (The Silver Brumby, 1958), suom. Pirkko Talvio.  Otava, 1982 ISBN 951-1-06711-7 Sarja: Otavan nuortenkirjoja.
Mitsubishi F-2

| Mitsubishi F-2 |
| --- | --- |

Tyyppi:  monitoimihävittäjä
Alkuperämaa:   Japani  Yhdysvallat
Valmistaja:  Mitsubishi Heavy Industries (MHI) Lockheed Martin
Mitsubishi F-2  on Mitsubishi Heavy Industriesin (MHI) ja Lockheed Martinin Japanin ilmaitsepuolustusvoimille valmistama monitoimihävittäjä.
Yhdysvaltalaiseen F-16C/D Fighting Falcon -hävittäjään perustuvasta koneesta on kaksi versiota, yksipaikkainen F-2A ja kaksipaikkainen F-2B.
F-2 sai alkunsa Yhdysvaltain ja Japanin FSX-projektina, jonka tarkoituksena oli korvata Japanin vanhenevat F-1-hävittäjät. Suunnitelmat niiden korvaamiseksi alkoivat vuonna 1985, ja marraskuussa 1988 maat saavuttivat yksimielisyyden F-16:n käyttämisestä uuden japanilaiskoneen pohjana.
Yhdysvaltalaiseen esikuvaansa verrattuna F-2:n kokoonpanossa on käytetty enemmän komposiittimateriaaleja. Sen siiven pinta-ala on myös noin 25 prosenttia suurempi.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1 (F-2A), 2 (F-2B)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&015.052000015,52 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.013000011,13 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.06900004,69 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&09525.&&&&009 525 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × General Electric F110-GE-129 suihkuturbiini; &&&&&&&&&&&&&075.062000075,62 kN kuivana, &&&&&&&&&&&&0131.0230000131,23 kN jälkipolttimella
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&02350.&&&&002 350 km/h
Aseistus
M61A1 Vulcan 20 mm -konetykki, AIM-7F/M Sparrow, AIM-9L Sidewinder, AAM-3, ASM-1 ja ASM-2 ohjuksia, pommeja, CBU-87/B -rypälepommeja, rakettimakasiineja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Avionslegendaires: Mitsubishi F-2, un clone du F-16
Militaryfactory: Mitsubishi F-2 Multirole Fighter