stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaitalampi (Lemi)

| Kaitalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Lemi
Koordinaatit:  61°05′34″N, 27°55′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven reitin valuma-alue (14.19)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.198.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  88,6 m  
Pituus:  590 m  
Leveys:  210 m  
Rantaviiva:  1,372 km  
Pinta-ala:  8,801 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaitalampi 
Kaitalampi  on Etelä-Karjalassa Lemillä Hyvärilän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 8,8 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hakulinjoen valuma-alueeseen (14.198) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 88,6 metriä mpy.
Karamelodiktstipendiet

Karamelodiktstipendiet on ruotsalainen vuosittain jaettava stipendi. Se myönnetään ruotsin kielen uudistajalle tai musiikin alalla merkittävän teon tehneelle. Palkinnon perusti Povel Ramel täyttäessään 60 vuotta vuonna 1982. Ramelin mukaan se takaa taloudellisen riippumattomuuden loppupäiväksi. Ensimmäisen Karamelodiktstipendiet-stipendin sai Totte Wallin vuonna 1983.
Stipendi on ollut arvoltaan 20 000 kruunua (vuonna 2007 25 000 kruunua). Lisäksi voittaja saa ison tötterön karkkia. Palkinto jaetaan 29. toukokuuta Hagaparkenissa maanantaiaamuna touko-kesäkuun vaihteessa. Tarjolla on paistettua kyyhkyä, josta moni tosin kieltäytyy.[lähde? ]
Palkinnon saajat

1983 – Totte Wallin
1984 – Björn Skifs
1985 – Anne-Lie Rydé
1986 – Mikael Ramel
1987 – Claes Eriksson
1988 – Ainbusk Singers
1989 – Robert Broberg
1990 – Ulla Skoog
1991 – Magnus Uggla
1992 – Tomas von Brömssen
1993 – Marie Bergman
1994 – Killinggänget
1995 – Peter Dalle
1996 – Louise Hoffsten
1997 – Wille Crafoord
1998 – Hannes Holm ja Måns Herngren
1999 – Viba femba
2000 – Robyn
2001 – Fredrik Lindström
2002 – The Real Group
2003 – Peter Carlsson
2004 – Lena Philipsson
2005 – Sissela Kyle
2006 – Kalle Moraeus
2007 – Henrik Dorsin
2008 – Babben Larsson
2009 – Johan Ulveson
2010 – Maria Lundqvist
2011 – Johan Glans
2012 – Eva Rydberg
2013 – Carl-Einar Häckner
2014 – Kristina Lugn
2015 – Niklas Strömstedt
2016 – Per Andersson
2017 – Lisa Nilsson
2018 – Felix Herngren
2019 – Suzanne Reuter
2020 – Bengan Janson
2021 – First Aid Kit
2022 – Tommy Körberg
2023 – Orup
Johan Anders Jägerhorn

| Johan Anders Jägerhorn |
| --- | --- |
 Johan Anders Jägerhorn aatelisvaakuna
Valtiopäivämies 
 Aatelissäädyn edustaja Porvoon valtiopäivillä 22. maaliskuuta – 19. heinäkuuta 1809.  
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. huhtikuuta 1757 Helsingin pitäjä
Kuollut: 6. maaliskuuta 1825 Porvoo
Kansalaisuus:  Ruotsi 1748– , Suomi 1809–
Vanhemmat:  Fredrik Anders Jägerhorn ja Ulrika Sofia Brunow
Puoliso:  Ulrika Sofia Blomcreutz (1754–1830)
Tiedot
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  everstiluutnantti
Johan (Jan) Anders Jägerhorn af Spurila (8. huhtikuuta 1757 Helsingin pitäjä – 6. maaliskuuta 1825 Porvoo) oli suomalainen upseeri ja Suomen itsenäisyyden esitaistelija ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria

Johan Anders Jägerhorn oli everstiluutnantti Fredrik Anders Jägerhornin ja Ulrika Sofia Brunowin vanhin poika ja eversti Fredrik Adolf Jägerhornin veli. 26-vuotias Jägerhorn meni naimisiin Helsingissä 18. lokakuuta 1783 Ulrika Sofia Blomcreutzin kanssa. Ulrika Sofia oli eversti Didrik Blomcreutzin ja Ulrika Sofia Nordencreutzin tytär, syntynyt 1754. Hän kuoli Linnaisten kartanossa Mäntsälässä 1830. Heillä oli kaksi tytärtä, jotka molemmat hukkuivat nuorina. Jan Andersin sisar Eva (s. 1753) oli Nynäsin Christer Ramsayn puoliso.
Henkilöhistoria > Sotilasura

Jägerhorn aloitti sotilasuransa 11. maaliskuuta 1767, jolloin hän 9-vuotiaana oli Uudenmaan ja Hämeen läänin rakuunarykmentin vapaaehtoinen. Korpraaliksi hänet nimitettiin samassa rykmentissä 28. kesäkuuta 1771. Hän siirtyi sieltä Karjalan rakuunarykmenttiin kornettina 13. joulukuuta 1775. Uudenmaan rakuunarykmentin luutnantiksi hänet nimitettiin 25. syyskuuta 1781, ja eteni urassaan nopeasti kapteeniksi armeijassa 23. elokuuta 1782 ja sai samalla staabin adjutantin viran Suomen ylipäällikkö kreivi Possella. Hänet nimitettiin rykmentin kapteeniksi, majuriksi armeijassa ja sai kuninkaallisen yliadjutantin nimityksen 30. kesäkuuta 1787. Kohta lähdettyään maanpakoon Venäjälle nimitettiin hänet venäläiseksi everstiluutnantiksi vuonna 1789.
Nuoruudessaan Jägerhorn osallistui Suomenlinnan valloitukseen 16. elokuuta 1772 Kustaa III:n vallankaappauksen yhteydessä. Tämän vuoksi hän pääsi Sprengtportenin veljesten tavoin kuninkaan suosioon. Hänet kutsuttiin maaliskuussa 1777 kartoittamaan Suomea, jossa hän teki merkittävää työtä Savon ja Karjalan kartoittamisessa. Ilmeisesti siinä yhteydessä hän oppi suomen kielen. Georg Magnus Sprengtporten oli Jägerhornin esikuva.  Sprengtportenin Brahenlinnassa Jägerhorn sai upseerikoulutuksen, ja opetti myös itse siellä. Kuningas myönsi stipendin opintoihin ulkomailla 1779 ja kahden vuoden vapautuksen sotilasvirastaan. Hän opiskeli samana vuonna Berliinin ja Tukholman sotilasakatemiassa.
Henkilöhistoria > Valhalla-seura ja Anjalan liitto

Seuraelämästä ja yleismaailmallisista kysymyksistä kiinnostunut Jägerhorn perusti kuningasmielisen La Constancen sivuloosin Suomeen 1781 nimellä Rutger Ingessonin -loosi, joka sittemmin muutettiin Valhalla-seuraksi 1783–1786. Jägerhorn oli tämän Suomenlinnassa kokoontuvan seuran ylin johtaja. Myöhemmin idealistinen Jägerhorn liittyi niin sanottuihin itsenäisyysmiehiin. Jägerhorn toimitti Liikkalan nootin elokuussa 1788 ja joutui samana vuonna pakenemaan Venäjälle kuningasvastaisten tekojensa johdosta. Hänet tuomittiin 13. lokakuuta 1789 poissa olevana kuolemaan ja menettämään aatelisarvonsa ja omaisuutensa.
Henkilöhistoria > Ulkomaanvuodet

Kohta saavuttuaan Pietariin Jägerhorn suuntasi Ranskaan, ja oleskeli ensin vuosina 1792–1793 Pariisissa, missä yritti päästä Ranskan kuninkaan Ludvig XVI:n suosioon. Ludvig XVI mestattiin 21.1.1793 jonka jälkeen Jägerhorn muutti Saksaan, missä hän tapasi muita maanpaossa oleskelevia maanmiehiään. Vuosina 1794-1799 hän hoiti maaomistuksiaan Holsteinin Reinbeckissä. Vuoden 1928 aateliskalenterissa mainitaan Jägerhornin lisäksi lapsi hänen oleskellessaan Reinbeckissä.
Jägerhorn toimi ranskalaisena agenttina 1797 tehtävänään selvittää sotilaallinen tila suunnitteilla olevan Irlannin vapaussodan johdosta ilmeisesti päästäkseen Ranskan kuninkaan suosioon. Hän oli yhteydessä Irlannin vapausliikkeen johtajaan lordi Edward Fitzgeraldiin. Englantilaiset saivat kuitenkin vihiä aikeista, ja Jägerhorn vangittiin ja suljettiin Toweriin, missä hän lannistumattomana vietti aikaansa 1799–1801 yrittäen keksiä ikiliikkujan. Hänet vapautettiin kuitenkin pian venäläisten intressien takia; Venäjä oli Englannin liittolainen. Päästyään vankeudesta Jägerhorn palasi Saksaan ja onnistui saamaan kansalaisoikeudet Hampurissa, missä hän asui 1801–1808.
Henkilöhistoria > Paluu Suomeen

Johdonmukaisesti Suomen kohtalosta kiinnostunut Jägerhorn kirjoitti 26. helmikuuta 1809 ehdotuksen uudeksi Suomen perustuslaiksi, joka perustui todellisen aristokratian luomiseen Suomessa (Memoire très-humble). Hän oleskeli Pietarissa vuosina 1808–1813. Helmikuussa 1809 Jägerhorn kehotti keisari Aleksanteria kruunaamaan itsensä Suomen kuninkaaksi ja antamaan kuningasvahvistuksen, jossa tsaari-suuriruhtinas vannoisi ylläpitävänsä Suomen vanhat lait ja säännökset. Keisari palautti Jägerhornille aatelisoikeudet Suomessa 1. maaliskuuta 1809, minkä jälkeen hän osallistui Porvoon valtiopäiville. Hänet valittiin tuolloin Suomen ensimmäisen ritarihuonejohtokunnan jäseneksi. Jägerhorn oli Pietariin sijoitetun Suomen asiain komission jäsen, ja ehdotti komission korvaamista suomalaisella konseljilla. Hän vaikutti näin ollen Suomen asiain komitean perustamiseen 1811. Suomeen hän palasi pysyvästi vasta 1813.
Jägerhorn omisti vuodesta 1785 Backaksen kartanon Veromiehen kylässä Helsingin pitäjässä, vuodesta 1794 Hinschendorfin (kutsuttiin ”Spurilaksi”) Reinbeckissä Holsteinissa, vuodesta 1803 Neuhofin Lyypekin edustalla, Schafhusenin Segebergin edustalla, Näsen Pernajassa vuoteen 1816 sekä Sannäsin kartanon Porvoossa vuodet 1816–1818. Jägerhorn ei nauttinut aikalaistensa arvostusta, sillä talonpoikaisto pelkäsi venäläistä maaorjuutta eikä aatelisto uskonut Suomen autonomiaan. Hän kuoli halvaukseen Porvoossa 6. maaliskuuta 1825.
Muistamiset

Finnish-Irish Society kiinnitti 1981 Jägerhornin muistoksi laatan hänen Porvoon Jokikadulla sijaitsevan viimeisen kotinsa ulkoseinään.
Museoviraston kuva-aineiston varjopiirros Johan Anders Jägerhornista
Aiheesta muualla

http://www.finnish-irish.fi/shamrock_jagerhorn.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaitalampi (Mikkeli, Sopenkylä)

| Kaitalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mikkeli
Koordinaatit:  61°22′15″N, 27°08′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäveden valuma-alue (14.97)
Laskuoja:  oja Ala-Kuhaseen 
Järvinumero:  14.973.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,7 m  
Pituus:  240 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,569 km  
Pinta-ala:  1,884 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaitalampi 
Kaitalampi  on Etelä-Savossa Mikkelissä  Sopenkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 240 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Pyhäveden valuma-alueella (14.97), jonka Ala-Kuhasen valuma-alueeseen (14.973) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 81,7 metriä mpy.
Kamehameha (suku)

| Kamehameha> Hale O Kamehameha |
| --- | --- |

Maa:   Havaiji
Arvonimet:  Ali'i Havaijin kuningas Kuhina Nui
Perustaja:  Kamehameha I
Viimeinen hallitsija:  Kamehameha V tai Lunalilo
Nykyinen päämies:  Owana Kaʻōhelelani
Perustamisvuosi:  1795
Kansallisuus:  havaijilainen
Kamehamehan hallitsijasuku (havaijiksi Hale O Kamehameha) on suku, joka hallitsi Havaijin kuningaskuntaa vuosina 1795–1874. Tämän jälkeen kuningaskuntaa hallitsivat vielä Kalākauan suku.
Ensimmäinen hallitsijasuvun kuningas oli Kamehameha Suuri. Suvun viimeiseksi hallitsijaksi ilmoitetaan joko Kamehameha V tai Lunalilo. Näistä viimeksi mainittu oli kaukausta sukua Kamehameha Suurelle, jonka veli oli Lunalilon isoisä. Hallitsijasuvun kantaisä on Kamehamehan isä Keōua.
Suvun nykyinen päämies on prinsessa Owana Kaʻōhelelani.
Kairon kuvernementti

| Kairon kuvernementti محافظة القاهرة Muḥāfaẓat al-Qāhira |
| --- | --- |
 Maaseutua Kairon lähellä
 Lippu
 Sijainti
 Koordinaatit: 30°02′N, 31°13′E 
Valtio:  Egypti
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kairo
Pinta-ala:  3 085,1 km²
Väkiluku (2006):  8 471 859
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  EG-C
Kairon kuvernementti (arab. محافظة القاهرة‎, Muḥāfaẓat al-Qāhira) on yksi Egyptin kuvernementeista. Alueen pinta-ala on 3 085,1 km² ja väkiluku 8 471 859 (2006). Kuvernementin hallinnollinen keskus on Kairo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kairon kuvernementti Wikimedia Commonsissa
Kaj Kuittinen

Kaj Kari Kuittinen (s. 6. helmikuuta 1948) on suomalainen pianisti, säveltäjä ja sovittaja joka tekee yhteistyötä Tapani Kansan kanssa sovittamalla Kansan levyttämiä kappaleita ja säestämällä konsertteja.
Kuittiselle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Kaj Kuittisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kaj Kuittisen sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Julkisen valinnan teoria

Julkisen valinnan teoria on taloustieteiden ala, joka tutkii demokraattisen päätöksenteon toimintaa ja ongelmia modernin taloustieteellisen analyysin avulla.
Yleistä

Julkisen valinnan teoriassa tarkastellaan äänestäjiä, poliitikkoja ja hallintoa useimmiten itsekkäinä toimijoina. Tarkoituksena on analysoida heidän päätöksentekoa itsessään tai vaihtoehtoisten äänestysjärjestelmien alaisuudessa. Menetelminä käytetään tavanomaista hyödynmaksimointia, peliteoriaa, päätöksentekoteoriaa tai jotain muuta lähestymistapaa ongelman luonteesta riippuen. Julkisen valinnan teoria on yleensä selkeästi positiivista analyysia.
Tunnettuja julkisen valinnan teorian tutkijoita ovat Kenneth Arrow, Duncan Black, James M. Buchanan ja Gordon Tullock. Arrow ja Buchanan on palkittu taloustieteen Nobelin palkinnolla.
Nobelisti James Buchananin mukaan julkisen valinnan teoria tutkii politiikkaa ilman romantiikkaa - ilman toiveajattelua siitä, että poliitikot ja viranomaiset vain ajaisivat yleistä etua, ja päätöksiä tekevät viime kädessä yksilöt, ei "kansa" tai "yhteisö". Poliittiset päättäjät ovat ihmisiä siinä missä markkinoilla toimivatkin.
Ero on kannustimissa: markkinoilla päättäjä tyypillisesti saa itse päätöksensä hyödyt ja kantaa sen kustannukset, politiikassa ei. Sopimus syntyy vain, jos molemmat osapuolet sen hyväksyvät. Sen sijaan poliittisessa päätöksenteossa ei ole vastaavaa taetta siitä, että syntyvät päätökset keskimäärin hyödyttävät kaikkia. Arrow'n paradoksi osoittaa, että millään vaalitavalla ei voida tuottaa äänestäjien preferensseistä konsistentisti yhteiskunnan preferenssejä.selvennä Ei myöskään ole löytynyt äänestystapaa, jonka lopputulosta ei voisi manipuloida toisenlaiseksi esimerkiksi äänestysjärjestykseen vaikuttamalla.
Julkisen valinnan moderni kirjallisuus alkoi vuonna 1948, jolloin Duncan Black loi perustan mediaaniäänestäjän teorialle. Muun muassa Gordon Tullock on kutsunut häntä julkisen valinnan teorian isäksi. James M. Buchanan ja Tullock julkaisivat vuonna 1962 kirjan The Calculus of Consent: Logical Foundations of Constitutional Democracy, jonka myötä julkisen valinnan teoria varsinaisesti syntyi. Buchanan oli pitkään George Masonin yliopistossa professorina, ja vuonna 1986 hänet palkittiin Nobelin taloustieteen palkinnolla.
Myös muut taloustieteilijät kuten Paul Krugman ovat korostaneet politiikan vapaamatkustajan ongelmaa: demokratia toimii heikosti, koska yksittäisen ihmisen ei kannata perehtyä riittävästi poliitikkojen tekemisiin, sillä järkevän äänestämisen hyödyt koituvat kaikille kansalaisille eikä perehtyvälle äänestäjälle itselleen.
Poliittinen taloustiede on laajempi termi, jolla on julkisen valinnan kysymyksien lisäksi myös historiallinen merkitys.
Kritiikki

Taloustieteen nobelisti Amartya Sen on arvostellut teoriaa absurdiksi. Hänen mukaansa julkisen valinnan teoriaa toteuttavat rationaalisesti omia hyötyjään maksimoivat yksilöt vailla minkäänlaista sosiaalista omatuntoa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bryan Caplanin luennot (englanniksi)
Leon Felkins: Introduction to Public Choice Theory (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Suomen Akatemian Julkisen valinnan huippuyksikkö Turun yliopistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
John Graves Simcoe

| John Graves Simcoe |
| --- | --- |
 Postuumi maalaus John Simcoesta (George Theodore Berthon, n. 1881)
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1752 Cotterstock, Englanti
Kuollut: 26. lokakuuta 1806 (54 vuotta) Exeter, Englanti
Kansalaisuus:  Englanti
Titteli:  Ylä-Kanadan 1. varakuvernööri
Vanhemmat:  Kapteeni John Simcoe Katherine Simcoe
Puoliso:  Elizabeth Simcoe
Lapset:  11 lasta
Muut tiedot
Seuraaja:  Peter Russell
 Nimikirjoitus
John Graves Simcoe (25. helmikuuta 1752 – 26. lokakuuta 1806) oli brittiläinen sotilas ja valtiomies, joka toimi 1792–1796 Ylä-Kanadan ensimmäisenä varakuvernöörinä. Tätä ennen hän oli komentanut lojalistien joukkoja Amerikan vallankumouksessa 1775–1781 ja palvellut parlamentaarikkona Ison-Britannian alahuoneessa 1790–1792.
Simcoen valtakaudella Ylä-Kanadan siirtomaahallinto lakkautti orjuuden ja loi perustan provinssin lainsäädännölle ja siviilihallinnolle. Simcoe perusti myös Toronton kaupungin ja rakennutti sen ympäristöön useita teitä, joista tuli myöhemmin kaupungin pääväyliä, kuten Yonge Street ja Dundas Street. Torontossa vietetäänkin hänen muistokseen Simcoen päivää elokuun ensimmäisenä maanantaina. Ontariossa on myös hänen mukaansa nimetty järvi, kaupunki ja piirikunta.
Lapsuus ja nuoruus Englannissa 1752–1775

Simcoe syntyi 25. heinäkuuta 1752 kapteeni John Simcoelle ja Katherine Stamfordille Cotterstockin kylässä Northamptonshiressa. Hän oli perheen neljästä pojasta ainoa, joka eli aikuiseksi. Simcoen isä toimi meriupseerina ja kuoli todennäköisesti keuhkokuumeeseen 1759 matkalla Quebecin taisteluun. Isän kuoleman jälkeen perhe muutti Katherine Stamfordin synnyinkotiin Exeteriin. Simcoe oli oppilaana Exeter Grammar Schoolissa 1760–1765 ja Eton Collegessa 1765–1768. Hän osoitti kiinnostusta erityisesti moderniin historiaan ja englannin- ja latinankieliseen runouteen.
Opiskeltuaan Oxfordin yliopiston Merton Collegessa 1769–1770 hän pääsi lukemaan lakia Lincoln’s Inniin Lontoossa mutta päätti antautua sotilasuralle kunnioittaakseen edesmenneen isänsä toivetta. Kapteeni Simcoe oli jättänyt pojalleen perintönä kokoelman elämänohjeita, jotka painottivat ahkeruutta, velvollisuuden- ja moraalintunnetta ja sotilaallisen koulutuksen tärkeyttä. Vuoden sotilaskoulutuksen jälkeen ja äidinpuoleisen suvun myötävaikutuksella Simcoe nimitettiin 1770 vänrikiksi 35. jalkaväkirykmenttiin.
Yhdysvaltain vapaussodassa 1775–1781

Simcoen rykmentti lähetettiin 1775 Bostoniin Massachusetts Bayn siirtokuntaan, jonne se saapui kaksi päivää Bunker Hillin taistelun jälkeen. Kaupungin piirityksen aikana Simcoe hankkiutui 40. jalkaväkirykmentin kapteeniksi. Tässä tehtävässä hän osallistui 1776–1777 Long Islandin taisteluun, New Yorkin valtaukseen ja New Jerseyn taisteluihin. Hän haavoittui pahoin Brandywinen taistelussa Pennsylvaniassa syyskuussa 1777. Pian tämän jälkeen hänet nimitettiin majuriksi ja kurinalaisuudestaan kuuluisan Queen’s Rangers -osaston komentajaksi.
Simcoe värväsi Queen’s Rangersin riveihin lisää lojalisteja ja amerikkalaisia sotilaskarkureita. Hänen johdollaan joukko-osasto toimi sodassa tiedustelu- ja etuvartiotehtävissä ja osallistui Philadelphian taisteluun, Richmondin hävitykseen ja Yorktownin piiritykseen 1778–1781. Simcoe joutui amerikkalaisten vangiksi 1779 ja vietti kuusi kuukautta vankilassa. Vuonna 1781 hänet vapautettiin palveluksesta terveyssyistä ja kotiutettiin Englantiin vähän ennen Yorktownin antautumista. Vapaussota oli edistänyt merkittävästi hänen sotilasuraansa, sillä sen aikana hänen sotilasarvonsa kohosi luutnantista everstiluutnantiksi ja hän sai mainetta menestyksekkäänä komentajana ja sotateoreetikkona.
Avioliitto ja alahuone 1781–1792

Palattuaan Englantiin Simcoe vetäytyi Devonin maaseudulle toipumaan sairastelustaan ja kulutti aikansa perehtymällä sotahistoriaan. Hän eli perintönsä turvin ja toimi hallituksen sotilaallisena neuvonantajana. Hän nai 30. joulukuuta 1782 Elizabeth Posthuma Gwillimin, joka oli hänen kummisetänsä amiraali Samuel Gravesin holhokki. Simcoet saivat avioliittonsa aikana yhteensä yksitoista lasta. Elizabeth oli aviomiestään selvästi varakkaampi, sillä hän oli perinyt huomattavan omaisuuden. Hän osti pariskunnalle Honitonista 2 000 hehtaarin kokoisen maatilan ja rakennutti sinne kartanon. Simcoe keskittyi kirjoittamaan Amerikan vapaussotaa ja Queen’s Rangersia käsittelevää muistelmateosta, joka julkaistiin 1787.
Simcoe uskoi vakaasti Brittiläisen imperiumin laajentumiseen Pohjois-Amerikassa ja toivoi itselleen siirtomaahallinnon virkaa Kanadassa. Edistääkseen tavoitettaan hän pyrki alahuoneeseen St. Mawesin kauppalasta ja tuli valituksi 1790. Lyhyeksi jääneen parlamentaarikon uransa aikana hän piti puheenvuorot Quebecin uudesta perustuslaista ja Warren Hastingsin virkasyytteestä. Kesällä 1790 hänelle luvattiin varakuvernöörin virka vastaperustetussa Ylä-Kanadan provinssissa; nimitys virallistettiin 12. syyskuuta 1791. Simcoen pettymykseksi hänet määrättiin toimimaan uudessa tehtävässään Ala-Kanadan kenraalikuvernöörin Guy Carletonin alaisuudessa.
Myöhemmät vaiheet ja kuolema 1796–1806

Vaikka Simcoe ei ollut vielä toipunut täysin sairastelustaan, hän hyväksyi haastavana pidetyn tehtävän Saint-Dominguen siirtokunnan kuvernöörinä ja sai tämän ansiosta ylennyksen kenraaliluutnantiksi. Saint-Domingue oli Ranskan siirtokunta, mutta britit olivat lähettäneet sinne joukkojaan tasavaltaa vastustavien plantaasinomistajien pyynnöstä. Samalla he olivat joutuneet keskelle hankalaa selkkausta, jossa toisena osapuolena olivat tasavaltaa kannattavat vapaat mulatit ja kapinoivat orjat. Simcoe onnistui palauttamaan järjestyksen siirtokunnan siviilihallintoon, vähentämään sotilastarvikkeiden hävikkiä, aloittamaan uudelleen keltakuumeen sairaalahoidon ja lisäämän plantaasien puolustusta kapinallisia vastaan. Oltuaan saarella vain viisi kuukautta hänen terveytensä kuitenkin romahti, ja hän joutui palaamaan Englantiin heinäkuussa 1797.
Britannian hallitus ja pääministeri William Pitt olivat tyytymättömiä Simcoen toimintaan Saint-Dominguella, eikä hän saanut enää uutta komennusta ulkomaille. Niinpä Simcoe tyytyi West Countryn sotilaskomentajan tehtävään, jota hän hoiti Exeteristä käsin. Hänen komentamansa joukot hillitsivät alueella esiintyneitä ruokamellakoita ja taltuttivat satamatyöläisten lakon Plymouthissa keväällä 1801. Hän halusi pyrkiä uudelleen House of Commonsiin Plymouthista 1802 mutta myöhästyi suureksi pettymyksekseen vaalien ehdokasasettelusta. Pääministeri Pittin kuoltua heinäkuussa 1806 uusi hallitus nimitti hänet Intian sotajoukkojen ylipäälliköksi. Hän kuitenkin sairastui vakavasti matkalla Intiaan ja joutui palaamaan Englantiin, missä hän kuoli 54-vuotiaana Exeterissä 26. lokakuuta 1806.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Graves Simcoe Wikimedia Commonsissa
Simcoen ja Queen’s Rangersin muistolaatta Oyster Bayssä, Long Islandilla.
Elizabeth Simcoe 1762–1850.
John Simcoen patsas Queen's Parkissa Torontossa.
Queen's Rangers raivaamassa metsää Yonge Streetin tieltä 1795.
Simcoe on haudattu Wolford Chapeliin Honitonissa, Devonissa.
Jönssonligan

Jönssonligan, kirjaimellisesti Jönssonin jengi, on ruotsalainen komediaelokuvasarja, joka alun perin perustui tanskalaiseen Olsen-bändistä kertovaan elokuvasarjaan, mutta jonka käsikirjoitukset ovat myöhemmin muuttuneet.
Hahmot > Päähenkilöt

Jönssonin jengi koostuu johtajasta ja rikollisnerosta Charles Ingvar ”Sickan” Jönssonista, josta nimi juontaa juurensa, sekä hänen kahdesta kumppanistaan ”Dynamit-Harry” (alkoholisti ja räjäytysasiantuntija) ja Ragnar Vanheden (tukholmalainen pikkutekijä). Elokuvia on tehty yhteensä kahdeksan, mutta kolmessa viimeisessä elokuvassa näyttelijä Gösta Ekman kyllästyi hahmoonsa ”Sickan”, ja hänet korvattiin seuraavilla hahmoilla järjestyksessä: ”Tohtori Max Adrian Busé”, ”Herman Melvin” ja ”Sven-Ingvar ’Sivan’ Jönsson”. Kahdessa ensimmäisessä elokuvassa jengin jäsenenä oli Rocky, ruotsinkielinen suomalainen. Hänet korvasi lopulta ”Dynamit-Harry”, joka esiintyi ensimmäisen kerran toisessa elokuvassa.
Hahmot > Viholliset

Jönssonliganin arkkivihollinen on Jacob Morgan Rockefeller Wall-Enberg Jr., eräänlainen liikemagnaatin ja häikäilemättömän mafiapomon risteytys, jota kaikissa elokuvissa on esittänyt Per Grundén. Hänen nimensä viittaa tosielämän ruotsalaisiin liikemagnaatteihin Anders Walliin ja Wallenbergin perheeseen. Wall-Enbergin kätyri on Biffen. Jokaisessa elokuvassa paitsi Jönssonligan dyker upp igen ja Jönssonligan på Mallorca -elokuvissa häntä on näytellyt Weiron Holmberg. Jönssonligan dyker upp igen -elokuvassa häntä näyttelee Lars Dejert ja Jönssonligan på Mallorcassa hän ei esiinny lainkaan.