stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keskiajan filosofia
Historia > Skolastiikka > Varhaisskolastiikka

1000-1100-lukujen varhaisskolastiikka perustui pitkälti platonismiin, erityisesti sen uusplatonilaisessa muodossa. Tällaiseen platonismiin oli jo antiikin aikana sekoittunut huomattavasti stolaisuuden ja aristotelismin vaikutusta. Platonin todellisia opetuksia tunnettiin kuitenkin huonosti. Hänen teoksistaan tunnettiin latinankielisinä ainoastaan Kalkidioksen kääntämät Timaioksen kosmologiaa käsittelevät osat selityksineen, sekä 1100-1200-luvuilla käännetyt Faidon, Menon ja osa Parmenidesta. Erityisesti Timaios vaikutti huomattavasti skolastiseen ajatteluun lähinnä fysiikassa ja muussa luonnonfilosofiassa, johon varhaisskolastiikka keskittyi. Muita merkittäviä platonismin lähteitä olivat muun muassa Boethiuksen (ennen kaikkea Filosofian lohdutus), Macrobiuksen ja Martianus Capellan teokset, Kalkidioksen Timaios-kommentaari sekä hermeettiseen traditioon kuuluvat kirjoitukset.
Keskeiset filosofiset ongelmat liittyivät platonismin ja uusplatonismin tulkintoihin kristilliseen ajatteluun sopivasti. Timaioksen mukaan maailman oli luonut alempi luojajumala, demiurgi, ja uusplatonismi taas oli laajentanut luomisen kosmogoniaa useammilla alemmilla jumalhahmoilla, joiden vastuulla oli yhä alempien ja materiaalisempien maailmankaikkeuden tasojen luominen. Tällaiset ajatukset eivät luonnollisesti sopineet yksijumalaiseen kristinuskoon. Toinen ongelmallinen seikka oli sekä Platonin että Boethiuksen esittämä ajatus maailmansielusta. Uusplatonismin tulkinta ykseydestä emanoituneista todellisuustasoista, logos (järki, sana) ja psykhe (sielu, henki), sopi kuitenkin kolminaisuusoppiin. Esimerkiksi Willelmus Concheslainen yhdisti maailmansielun Pyhään Henkeen.
Kolmas tyypillinen ongelma koski platonismin opettamaa ideoiden ja materian ikuisuutta, jotka kummatkin olivat ristiriidassa sen kristinuskon opin kanssa, että ainoastaan Jumala on ikuinen. Ideat samaistettiin jo Augustinuksen esittämän tulkinnan mukaan Jumalan ajatuksiin, jolloin ne saattoivat olla samaan aikaan sekä yhtä ikuisia kuin Jumala, mutta silti hänestä syntyneitä. Materian suhteen jotkut suosivat jo Boethiuksen esittämää ajatusta, jonka mukaan ikuisuutta oli kahdenlaista, toisaalta Jumalan ajatonta ikuisuutta, ja toisaalta materian ajallista ikuisuutta. Jotkut kuitenkin hylkäsivät tämän teorian, katsoen, että materia sai alkunsa luomisessa.
Fysiikassa filosofit pyrkivät usein etsimään luonnollisia syitä tapahtumille. Muun muassa luomiskertomusta selitettiin fysiikan avulla täysin luonnolliseksi tapahtumaksi, jo pelkästään luonnon lakien ohjaamaksi erotukseksi yliluonnollisen Jumalan ohjauksesta. Luonnontieteellisen menetelmän käyttö saattoi olla peräisin arabialaisilta tiedemiehiltä, joiden tietämystä oli vähitellen alettu välittää läntiseen Eurooppaan. Tässä työssä vaikutti muiden muassa Constantinus Africanus.
Merkittäviä henkilöitä varhaisskolastisena aikana olivat muiden muassa Anselm Canterburylainen, Petrus Damiani, Gilbertus Porretanus, Pierre Abélard, Petrus Lombardus ja Johannes Salisburylainen. Aikakauden ajattelun keskeinen keskus oli Chartresin katedraalikoulu.
Historia > Skolastiikka > Tieteen renessanssi 1100-luvulla

1100-luvulla sydänkeskiajan sosiaalisessa ja poliittisessa ympäristössä tapahtui monia muutoksia, joita kutsutaan usein 1100-luvun renessanssiksi. Se voidaan nähdä eräänlaisena esirenessanssina. Sen aikana eurooppalaisessa tieteessä tapahtui uudenlaista älyllistä heräämistä, joka vaikutti sekä tieteeseen että filosofiseen ajatteluun. Nämä saavutukset loivat pohjaa myöhemmille kirjallisille ja taiteellisille liikkeille, merkittävimpänä Italian 1400-luvun renessanssille ja 1600-luvun tieteelliselle vallankumoukselle.
Historia > Skolastiikka > Korkeaskolastiikka

Korkeaskolastiikkaa kuvaa ”suuri synteesi” kristinuskon teologian ja aristotelismin välillä. Tätä työtä johti erityisesti Tuomas Akvinolainen. Aristoteleen teokset käännettiin säilyneiltä osin latinaksi lähes kokonaisuudessaan 1200-luvun aikana. Jo Boethius oli kääntänyt Aristoteleen tuotantoa latinaksi. Keskiajalla tähän työhön osallistuivat muiden muassa Jacobus Veneticus ja erityisesti Vilhelm Moerbekelainen.
Akvinolaisen lisäksi korkeaskolastisen kauden merkittäviä filosofeja olivat muiden muassa Johannes Duns Scotus, William Occamilainen, Robert Grosseteste, Roger Bacon, Alexander Halesilainen, Bonaventura, Albert Suuri, Petrus Hispanus ja Henri Ghentiläinen.
Akvinolainen hyväksyi Aristoteleen filosofian luonnollisen todellisuuden esityksenä, mutta katsoi, että se vaati täydennyksekseen myös luonnon ylittävän eli yliluonnollisen lähestymistavan. Näin hänen ajattelussaan filosofian luonnollinen totuus ja teologian yliluonnollinen totuus olivat toisiaan täydentäviä, eivät toisensa poissulkevia.
Aristoteelisessa ajattelussa oli kuitenkin suuria ristiriitoja kristinuskon kanssa. Näitä olivat muiden muassa:
Fysikaalinen determinismi: Luominen oli välttämätön tapahtuma ja meidän maailmamme ainoa ja paras mahdollinen maailma. Jumala ei voi saada aikaan mitään ilman välineinä käyttämiään luonnollisia syitä. Jumalan tahdonvapaus olisi siis rajoitettu.
Intellektuaalinen determinismi: Aristoteleen mukaan tieto pakottaa tahtoa, jolloin ihmisellä ei olisi tahdonvapautta.
Aristoteleen mukaan maailma on ikuinen, jolloin ei olisi ollut ensimmäistä hetkeä eikä kaiken alkua.
Aristoteleen mukaan sielu kuolee ruumiin mukana, koska sielu ei ollut ruumiista erillinen vaan sitä elävöittävä olemismuoto. Eräiden Aristoteles-tulkintojen mukaan sielusta saattoivat olla ikuisia universaalit älylliset toiminnot, mutta ne eivät olleet yksilöllisiä vaan osa maailmansielua.
Jotkut, kuten Sigerus Brabantilainen ja Boethius Dacialainen, pyrkivät ohittamaan ristiriidat tekemällä filosofisen ja teologisen totuuden välille selkeän eron – heidän mukaansa ne saattoivat olla täysin ristiriitaisia. Samanlaista ajattelua esiintyi islamilaisten filosofien parissa. Muun muassa Akvinolainen torjui tällaisen ajattelun teoksessaan Summa contra gentiles. Hänen mukaansa filosofisen ja teologisen totuuden välillä ei voinut olla ristiriitaa. Näennäiset ristiriidat johtuivat vain tietojemme rajallisuudesta ja epätäydellisyydestä. Sama todettiin Pariisin oppituomioissa, joissa tuomittiin liian jyrkkien aristoteelisten tulkintojen esittäminen harhaoppisena.
Historia > Via moderna

Via moderna oli skolastiikan piirissä 1300-luvun alussa syntynyt liike, joka pyrki eroon antiikin filosofiaan perustuvasta ajattelusta kohti uutta ajattelua. Sen keskeisinä hahmoina voidaan pitää Duns Scotusta ja Vilhelm Occamilaista, jotka olivat kummatkin fransiskaaneja. Fransiskaanien teologia perustui ennen kaikkea kirkkoisä Augustinukseen, ja heidät voidaan nähdä vastavoimana aristotelismiin tukeutuneelle Tuomas Akvinolaiselle ja hänen koulukunnalleen, jonka monet edustajat olivat dominikaaneja.
Merkittävimpiä eroja Tuomaan ja näiden fransiskaaniteologien ajattelussa oli ero aristoteelisen metafyysisen realismin (käsiterealismi) ja nominalismin välillä. Tuomas katsoi, että universaalit olivat olemassa yksittäisolioista erillisinä yleisolemuksina. Yksittäisolioiden yksilöllisyyden määräsi materia, ei yleisolemus, mutta inhimillinen järki kykeni käsittelemään vain yleisolemuksia. Duns Scotus jakoi tämän käsiterealismin, mutta edusti lievempää tulkintaa. Hän katsoi, että muodollinen ero yksittäisen ja yleisen olemuksen välillä syntyy ihmisen mielessä, mikä oli merkittävä askel nominalismin suuntaan. Vilhelm Occamilainen puolestaan edusti varsinaista nominalistista kantaa ja katsoi, ettei yleisolemuksia voi olla olemassa yksittäisolioista erillisinä. Hänen mukaansa yleiskäsitteet ovat pelkkiä nimiä, joita käytetään samankaltaisista olioista. Sekä Duns Scotus että Ockhamilainen katsoivat, että inhimillinen järki kykeni havaitsemaan ja käsittämään yksilöoliot sellaisinaan ja muodosti vasta niiden avulla yleiskäsitteet. Tästä seurasi myös, että maailman käsitettävä järjestys oli lähinnä mielen oma luomus. Tämä avasi tietä myöhemmille skeptisille argumenteille.
Toinen ero koulukuntien välillä koski tahdonvapautta. Kuten edellä on esitetty, aristoteelisen determinismin jyrkän tulkinnan mukaan sekä Jumalan että ihmisten tahdonvapaus olivat rajoitettuja. Augustinus oli puolestaan ollut ensimmäisiä, joka puhui ihmisen tahdon vapaudesta ohi järjen. Sekä Duns Scotus että Vilhelm Occamilainen tukeutuivat häneen ja hahmottelivat voluntarismiksi kutsuttua ajattelua. Sen mukaan lopulliset ratkaisut ihmisen toimiessa tekee aina tahto. Myös voluntaristisen etiikan mukaan teon moraalisuuden kannalta tärkeintä olivat ihmisen tahdonratkaisun päämäärät.
Fransiskaanien teologia toimi pohjana myös myöhemmälle keskustelulle yksilön luonnollisista oikeuksista. Fransiskaanit olivat omistautuneet äärimmäiselle köyhyydelle ja kieltäytyivät omistamasta mitään. Heidän vastustajiensa mukaan ihmiselle ei ollut kuitenkaan luvallista luopua luonnollisesta itsesäilytysoikeudesta. Fransiskaanit hävisivät kiistan ja joutuivat myöntämään, että heilläkin oli viime kädessä luovuttamattomia oikeuksia.
Historia > Mystiikka

Mystikot vastustivat skolastiikkaa kaikkina sen kausina. He halusivat korostaa logiikan sijasta suoraa yhteyttä Jumalaan, ja uskoivat, että myös mystinen kokemus voi olla inhimillisen tiedon lähde. He saivat herätteitä Augustinukselta ja Dionysios Pseudo-Areopagitalta, joka oli tuonut keskiajan uskonnollisuuteen uusplatonistisia vaikutteita. Merkittäviä mystikoita olivat muiden muassa Bernhard Clairvauxlainen, Hildegard Bingeniläinen ja varsinkin Mestari Eckhart.
Historia > Kohti renessanssia

Renessanssin aikana humanistit, filosofit ja tiedemiehet halusivat usein korostaa eroa keskiajan ajatteluun. Tällöin syntyi käsitys "pimeästä keskiajasta", johon renessanssin katsottiin tuovan valoa. Erityisesti uusi tutkimus on 1900-luvun loppupuolelta lähtien nostanut esiin keskiajan ajattelusta piirteitä, joiden valossa keskiajan ja renessanssin vaihde ei enää näyttäydy yhtä jyrkkänä. Monet renessanssin aikana syntyneiksi katsotut ajatukset ovat tosiasiassa peräisin jo 1300-luvulta.
Filosofian historiassa renessanssilla tarkoitetaankin noin vuosien 1350-1600 välistä ajanjaksoa, josta perinteinen historiantutkimus lukee suurimman osan, 1510-1520 -luvuille saakka, keskiajaksi. Sydänkeskiajalla tietä kohti renessanssifilosofiaa raivasivat jo 1100-luvun renessanssi ja via moderna -liike. Uutta pohjaa loivat yhteiskunnalliset muutokset, kuten kaupunkien ja niiden hovien voimistuminen yliopistojen rinnalle.
Keskiaikaisia filosofeja

Augustinus (354–430)
Pseudo-Dionysios Areopagita (400/500-luku)
Isidorus Sevillalainen (560–636)
Johannes Damaskolainen (676–749)
Alkuin (735–804)
Rabanus Maurus (780–856)
Johannes Scotus Eriugena (810–877)
Fredegisius Toursilainen (k. 834)
Heiricus Auxerrelainen (841–876)
Remigius Auxerrelainen (841–908)
Ibn al-Haitham (Alhazen, n. 965–1039)
Avicenna (980–1037)
Berengar Toursilainen (n. 999–1088)
Petrus Damianus (n. 1007–1072)
Mikael Psellos (n. 1018–1078)
Avicebron (n. 1021–1058)
Anselm Canterburylainen (1034–1109)
Odo Tournailainen (k. 1113)
Roscellinus (1050–1120)
Vilhelm Champeauxlainen (1070–1120)
Bernardus Chartreslainen (k. n. 1130)
Theodoricus Chartreslainen (n. 1100–1150)
Avempace (k. 1138)
Gilbertus Porretanus (1070–1154)
Pierre Abélard (1079–1142)
Willelmus Concheslainen (n. 1090–1154)
Petrus Capualainen (1100-luku)
Pietari Lombardialainen (n. 1100–1160)
Johannes Salisburylainen (1115–1180)
Averroës (1126–1198)
Mooses Maimonides (1135–1204)
Vilhelm Auxerrelainen (k. 1231)
Robert Grosseteste (1175–1253)
Raymundus Peñafortelainen (n. 1180–1275)
Albert Suuri (1193–1280)
Alexander Halesilainen (n. 1200–1245)
Petrus Hispanus (1200-luku)
Bernard Trilialainen (1200-luku)
Willelmus Auvergnelainen (k. 1249)
Richardus Rufus Cornwallilainen (k. n. 1260)
Gerardus Abbévillelainen (k. 1272)
Henri Ghentiläinen (1217–1293)
Roger Bacon (1220–1292)
Bonaventura (1221–1274)
Tuomas Akvinolainen (1224–1274)
Ramon Llull (1232–1315)
Matteus Aquaspartalainen (n. 1238–1302)
Sigerus Brabantilainen (n. 1240–1283/84)
Boethius Dacialainen (n. 1240–1290)
Aegidius Roomalainen (n. 1243–1247)
Petrus Johannes Olivi (1248–1298)
Godefroid Fontaineslainen (n. 1250–1309)
Mestari Eckhart (1260–1327/28)
Johannes Duns Scotus (1266–1308)
Durandus de Saint-Pourçain (n. 1275–1332/34)
Franciscus de Marchia (k. n. 1344)
Walter Burley (n. 1275–1344/1345)
Alvarus Pelagius (1275–1349)
Vilhelm Occamilainen (1285–1347)
Robert Holkot (n. 1290–1349)
Gregorios Palamas (1296–1359)
Nicholas Autrecourtlainen (n. 1299 – n. 1369)
William Crathorn (1300-luku)
Jean Buridan (1300–1358)
Bartolus de Sassoferrato (1314–1357)
Nicole Oresme (n. 1323–1382)
Georgios Gemisthos Plethon (n. 1355–1452)
Cajetanus (1469–1534)
Muita merkittäviä henkilöitä

Constantinus Africanus (n. 1020–1087), antiikin lääketieteellisten teosten kääntäjä
Gerard Cremonalainen (1114—1187), antiikin teosten kääntäjä
Jacobus Veneticus (1100-luku), antiikin teosten kääntäjä
Vilhelm Moerbekelainen (n. 1215–1286), antiikin teosten kääntäjä
Kirjallisuutta

Hirvonen, Vesa & Saarinen, Risto (toim.): Keskiajan filosofia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-093-0
Korkman, Petter & Yrjönsuuri, Mikko (toim.): Filosofian historian kehityslinjoja.  Helsinki:  Gaudeamus, 1999.  ISBN 951-662-708-0
Mäkinen, Virpi: Keskiajan aatehistoria: Näkökulmia tieteen, talouden ja yhteiskuntateorioiden kehitykseen 1100–1300 -luvuilla.  Jyväskylä:  Atena, 2003.  ISBN 951-796-310-6
Russell, Bertrand: Länsimaisen filosofian historia 2: Uuden ajan filosofia.  ((History of Western Philosophy, 1946.) Suomentanut J. A. Hollo. 9. painos)  Porvoo Helsinki Juva WSOY, 1999.  ISBN 951-0-17886-1
Aiheesta muualla

Novaes, Catarina Dutilh: Medieval Theories of Consequence The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Spade, Paul Vincent: Medieval Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Sweeney, Eileen: Literary Forms of Medieval Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Filosofia seitsemän vapaan taiteen ympäröimänä. Kuva Herrad Landsbergilaisen teoksen Hortus deliciarum käsikirjoituksesta vuodelta 1180.
Kuvitusta Hildegard Bingeniläisen teoksessa De operatione Dei, 1165.
Logiikan keskeiset menetelmät ja ongelmat keskiaikaisessa kuvassa.
Platon, Seneca ja Aristoteles keskiaikaisessa käsikirjoituksessa noin vuodelta 1330.
Tuomas Akvinolaisen Summa theologiae, skolastisen kirjallisuuden maineikkain teos.
Anselm Canterburylainen
Roger Bacon
Tuomas Akvinolainen
Johannes Duns Scotus
Gorée

| Gorée |
| --- | --- |
 Goréen satama, 2004
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Dakar, Senegal  14°40′11.992″N, 17°24′02.988″W
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  vi
Tunnusnumero:  26
Valintahistoria
Valintavuosi:  1978
 Gorée
Gorée on yksi Senegalin pääkaupungin Dakarin yhdeksästätoista kaupungiosasta. Se on 18,2 hehtaarin laajuinen saari noin 2 kilometrin etäisyydellä Dakarin satamasta.
Goréen kautta kuljetettiin orjia nykyisten Yhdysvaltojen alueelle. Saaren todellinen merkitys orjakaupassa oli historioitsijoiden mukaan kuitenkin pieni. Senegalin rannikolta kuljetettiin kuitenkin huomattavia määriä orjia Amerikkaan. Saaren tärkeimmästä turistinähtävyydestä Maison des Esclaves-rakennuksesta ('Orjien talo') on muodostunut merkittävä muistokohde varsinkin transatlanttisen orjakaupan historiasta kiinnostuneille afroamerikkalaisille.
Saari liitettiin Unescon maailmanperintökohdeluetteloon yhtenä ensimmäisistä kohteista vuonna 1978. Saarella oli vuoden 2013 väestönlaskennassa 1 680 asukasta eli 5 802 asukasta neliökilometriä kohti. Saari on harvimmin asuttu Dakarin kaupunginosista.
Historia

Goréen saarta asuttivat alun perin lebut, jotka joutuivat muuttamaan muualle eurooppalaisten tieltä 1400-luvulla. Tuolloin paikalle saapuivat portugalilaiset, jotka kutsuivat saarta nimellä Palma. Portugalilaiset rakensivat ensimmäiset rakennukset saarelle 1440-luvulla. Saaren suotuisan sijainnin vuoksi siitä tuli tärkeä keskus Afrikasta Intiaan, Brasiliaan ja Meksikoon suuntautuneilla merimatkoilla.
Vuonna 1588 Alankomaat otti saaren haltuunsa ja antoi sille nimen Goede Reede, josta nykyinen nimi Gorée on johdettu. Saaren strateginen merkitys korostui etenkin transatlanttisen orjakaupan aikana ja 1500-luvun lopulta lähtien Portugali, Alankomaat, Ranska ja Englanti taistelivat keskenään saaren omistuksesta. Saari vaihtoi vuosien 1584 ja 1783 omistajaa 17 kertaa. Saaren merkitys väheni Ison-Britannian kiellettyä orjakaupan 1800-luvun alussa. Vuosina 1817–1960 saarta hallitsi Ranska, jonka jälkeen se on kuulunut itsenäiseen Senegaliin.
Orjakauppa

Vuonna 1978 saari liitettiin Unescon maailmanperintökohdeluetteloon yhtenä ensimmäisistä kohteista. Saarta pidettiin rannikon merkittävimpänä orjakaupan keskuksena. 1990-luvulla historioitsijat tulivat kuitenkin toiseen tulokseen. Saari oli orjakaupan keskus, ja sen kautta kulki vuosien aikana arvioiden mukaan arviolta noin 33 000 ihmistä, keskimäärin 200–400 vuodessa. Saari ei kuitenkaan ollut merkittävä keskus, sillä samaan aikaan Afrikan länsirannikolta vietiin orjiksi miljoonia ihmisiä. Goréen kautta kulkeneiden ihmisten määrä vaihteli, heitä oli kausittain enemmän, välillä liike tyrehtyi. Historioitsijoiden mukaan valtaosa Goréen saaren orjista ei kuitenkaan todellisuudessa jatkanut saarelta eteenpäin, vaan he palvelivat saarella siirtomaaisäntiä.
Orjakauppa > Maison des Esclaves

Saaren tunnetuin kohde on Maison des Esclaves eli 'Orjien talo'. Siellä on kerrottu sijainneen orjakaupan keskus, jossa orjat odottivat siirtoa laivoille ja merimatkalle Atlantin toiselle puolelle. Historioitsijat ovat kuitenkin osoittaneet, että talo on rakennettu vasta 1700-luvun lopussa eli orjakaupan jo hiipuessa. Talo ei ilmeisesti koskaan ole ollut laivamatkaa odottavien orjien säilytyspaikka vaan kartanorakennus, jonka alakerrassa oli kauppatavaran varasto. Talossa oli orjia, mutta vain työntekijöinä.
Talon ja saaren tarina perustui sinne 1962 perustetun museon johtajan Boubacar Joseph Ndiaye (1922–2009) karismaan ja tarinoihin. Rakennuksen tunnetuin nähtävyys 'ovi, jolta ei ole paluuta' on sekin todennäköisesti fiktiota. Ndiayen mukaan yli 15 miljoonaa ihmistä kulki talon kautta matkalla kohti Amerikkaa. Historioitsijoiden mukaan on kuitenkin epätodennäköistä, että oven kautta kulki koskaan ihmisiä orjalaivoille. Todennäköisesti ovesta heitettiin pohjakerroksessa säilytetystä kauppatavarasta syntyneitä jätteitä suoraan mereen. Saarelta orjuuteen lähetetyt ihmiset lähtivät matkalle todellisuudessa rannalta noin 300 metrin päässä talosta.
Orjakauppa > Turismi

Goréen saari on ollut kiistoista huolimatta vuosisatojen varrella myös orjakaupan kauttakulkukeskus. Maison des Esclaves -rakennuksesta ja saaresta onkin kehittynyt vuosien varrella merkittävä matkakohde ja transatlanttisen orjakaupan monumentti ja symboli. Saarella käy vuosittain 200 000 vierailijaa. Varsinkin Alex Haleyn kirjan Juuret julkaisemisen jälkeen saaresta tuli merkittävä vierailukohde yhdysvaltalaisille afroamerikkalaisille matkustajille. Saarella ja rakennuksessa ovat käyneet lukuisat merkkihenkilöt, kuten Nelson Mandela, Paavi Johannes Paavali II, George W. Bush, Bill Clinton ja Barack Obama.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Unescon Gorée-sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ranskaksi)
Gorée-saaren arkeologiset tutkimukset (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
François d'Orléansin maalaus Tam-tam à Gorée vuodelta 1837.
Tunnettu 'ovi, jolta ei ole paluuta', jonka kautta afrikkalaisten laivamatkan kohti orjuutta kerrottiin alkavan.
Kiikan vaakuna

Kiikan vaakuna (1956–1980)
Kiikan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan merkityksestä rukkipitäjänä. Kiikassa oli pitkät perinteet 1840-luvulta alkaen rukkien valmistamisessa, joiden tuotannosta kunta tulikin laajasti tunnetuksi aina 1950-luvulle saakka, jolloin rukkien kysyntä hiipui olemattomiin.
Vaakunan ovat suunnitelleet T. Takala ja Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 26. kesäkuuta 1961. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kultainen rukki”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 1981 Kiikan yhdistyttyä Keikyän kanssa Äetsän kunnaksi.
Khefrenin pyramidi

| Khefrenin pyramidi |
| --- | --- |
 Khefrenin pyramidi
Muut nimet:  Khafren pyramidi
Sijainti:  Giza, Egypti
Valmistumisvuosi:  2500-luvulla eaa.
Rakennuttaja:  Khafre
Runkomateriaali:  kalkkikivi
Korkeus nykyisin:  136,5 m
Alkuperäinen korkeus:  143,5 m
Leveys:  215 m
Tilavuus:  2 211 096 m³
Kaltevuus:  53°10'
Khefrenin pyramidi (Khafren pyramidi) on egyptiläisistä Gizan pyramideista toiseksi suurin. Sen rakennutti neljännen dynastian faarao Khafre.
Mitat

Khefrenin pyramidi on alkuperäiseltä korkeudeltaan 143,5 metriä korkea ja nykyiseltä korkeudeltaan 136,5 metriä. Sen pohja on 215 metriä leveä. Pyramidin tilavuus on 2 211 096 kuutiometriä. Pyramidin kaltevuus on 53°10'. Khefrenin pyramidi on hiukan sen vieressä olevaa Kheopsin pyramidia matalampi, mutta koska se rakennettiin 10 metriä korkeammalla olevalle kalliolle, sen huippu nousee korkeammalle. Khefrenin pyramidi on myös hiukan Kheopsin pyramidia jyrkempi.
Rakentaminen

Khefrenin pyramidi rakennettiin hiukan viettävälle kalliolle, joten sen alustan kaakkoiskulmaa jouduttiin nostamaan ja luoteiskulmaa madaltamaan. Suurin osa pyramidista päällystettiin Turan kalkkikivellä. Päällysteestä on jäljellä ylin neljännes, sillä kivirosvot ovat vieneet alemmat kivet.
Käytävät ja kammio

Khefrenin pyramidin sisälle johtaa kaksi alaspäin viettävää käytävää. Ylemmän sisäänkäynti on pohjoissivulla 11,5 metriä pohjatason yläpuolella, ja alemman sisäänkäynti on pohjatasolla. Käytävät kohtaavat pyramidin sisällä, ja käytävä jatkuu vaakatasossa lähes pyramidin keskellä olevaan hautakammioon, joka on kooltaan 14 × 5 metriä ja korkeudeltaan 6,8 metriä. Hautakammiossa on sarkofagi, joka on tehty mustasta graniitista. Löydettäessä sen kansi oli kahtena kappaleena. Giovanni Battista Belzoni löysi kammion vuonna 1818, mutta havaitsi että se oli ryöstetty. Sarkofagista löytyi härän luita.
Ympäristö

Khefrenin pyramidin itäpuolella on faaraon kuolintemppelin rauniot. Temppeli oli suurempi kuin aiemmin rakennettujen pyramidien kuolintemppelit. Temppelissä oli suuria faaraon patsaita, jotka siirrettiin pois ehkä 18. dynastian tai Ramses II:n aikana. Kuolintemppelistä lähtee itään päin noin 500 metrin pituinen käytävä, jonka päässä ovat laaksotemppeli ja sfinksitemppeli. Laaksotemppeli on melko hyvin säilynyt. Sfinksitemppelin edessä ja käytävän vieressä on Gizan sfinksi, joka katsoo poispäin pyramidista. Pyramidin eteläsivulla on pieni, jo lähes kokonaan kadonnut sivupyramidi nimeltä GII-a.
Poikkileikkaus, jossa näkyvät käytävät ja hautakammio.
Kielen synty

Kielen synty viittaa teorioihin siitä, milloin ja miten ihmisen kielikyky eli ainakin osittain synnynnäinen kyky oppia kieltä on kehittynyt.
Teorioita kielikyvyn synnystä on periaatteessa kahdenlaisia. Ensimmäinen on generatiivisen kielitieteen teoria, jonka mukaan kielikyky perustuu "kielielimeen" eli "universaalikielioppiin" tai "kielenomaksumislaitteeseen". Sen väitetään olevan geneettisesti määräytynyt mielen moduuli, joka kehittyi vaiheittain normaalin luonnonvalinnan muovaamana. Noam Chomskyn mukaan kielielintä voidaan siis pitää osana ihmisen biologiaa. Chomsky ei ole esittänyt vahvoja oletuksia kielielimen synnystä, vaan esittänyt mahdollisuuksiksi mutaatiota tai toistaiseksi tuntemattomia fysikaalisia periaatteita. Toinen teoria kielen synnystä on funktionaalinen eli kognitiivinen kielitiede, joka ei pidä kielielintä välttämättömänä.
Keskeisiä aihepiiristä kirjoittajia ovat olleet Steven Pinker, Paul Bloom, James Hurford ja Simon Kirby.