stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Enercon
Patenttioikeudet

USA:n tarjouskilpailussa 1995/6 kilpailija sai Enerconin tuotteiden teknisiä tietoja ja patentoi ne omiin nimiinsä. Siksi Enercon voi myydä USA:n markkinoille vasta 2010 (de wiki, Wirtschaftsspionage, Udo Ulfkotte, Goldmann Verlag, ISBN 3-442-15125-2, s. 32-60).
Enercon on haastanut tanskalaisen alan markkinajohtajan Vestaksen oikeuteen tuuliturbiinien siipien patenttioikeuksista. Asia ratkeaa oikeudessa 2007–2008. Vestaksen mukaan ratkaisu ei vaikuta ratkaisevasti heidän talouteensa.
Voimalat > Enercon 500 kW

Enerconin 500 kW:n tuulivoimaloita Suomeen on pystytetty neljä. Yksi niistä kuuluu Ålands vindenergiandelslagille ja sijaitsee Kökarlla, toinen sijaitsee Vårdöllä ja kolmas sekä neljäs Finströmissä.
Voimalat > Enercon 600 kW

Enerconin 2 MW:n tuulivoimaloita Suomeen on pystytetty neljä. Ensimmäinen, Finströmin tuulivoimala 3 kuuluu Ålands vindkraft Ab:lle, toinen Ålands Vindenergiandelslagille Föglöllä sekä kolmas ja neljäs Lumparlandissa.
Voimalat > Enercon 2 MW

Enerconin 2 MW:n tuulivoimaloita Suomeen on pystytetty seitsemän. Ne kuuluvat SABA Wind Oy Ab:lle. Neljä niistä on Hangossa ja kolme Inkoossa.
Aiheesta muualla

Yrityssivu
Potentials of wind energy (Arkistoitu – Internet Archive) Enercon
Enercon E32
Edigu
Perhe

Edigu nai noin vuonna 1395 Toktamyš-kaanin tyttären Jānikan (k. 1437), joka teki pyhiinvaellusmatkan (hadž) Mekkaan vuonna 1416, hänegt on haudattu nykypäiviin säilyneeseen mausoleumiin Kyrk-Oraan Krimille. Hänen poikiaan ovat Mansur ja Nuraddin.lähde?
Edigulla oli ainakin kaksikymmentä poikaa. Heistä tunnetuimpia ovat:lähde?
Mansur (k. 1427), vanhin poika, Nogain ordan biy (emiiri) vuodesta 1419 lähtien
Nuraddin Batyr-biy Edigejev al Bekri (k. 1440/1442), nuorin poika, Nogai ordan biy (emiiri) 1426-1440
Gazi (k. 1428), Nogain ordan biy (emiiri)
Naurus, Nogain ordan biy (emiiri)
Kai-Kavad
Sultan-Mahmud
Mubarak Šah, Kovaresmian hallitsija 1410/1411-1413/1414
Kultaisen ordan Tīmūr-kaani (1410-1412) oli naimisissa Edigun tyttären kanssa. Toinen tytär naitettiin Timuridien hallitsija Šah Rukin pojan Muhammad Jukin kanssa.lähde?
Perintö

Edigun luoma Nogai-dynastia jatkui pari vuosisataa, kunnes hänen viimeiset jälkeläisensä muuttivat Moskovaan, missä he ottivat ortodoksisen kasteen ja tulivat tunnetuksi Urusov- ja Jusupov-ruhtinassukuina.lähde?
Mamelukki-ajan egyptiläinen historioitsija Al-Maqrīzī (1364–1442) kuvailee häntä rohkeaksi ja anteliaaksi henkilöksi, "joka rakasti islamilaisia ​​tutkijoita ja yritti olla lähellä hurskaita". Hän ylistää tätä siitä, että tämä oli vanhurskas muslimi, joka paastosi ja noudatti islamin lakeja. Al-Maqrīzī sanoo myös, että Edigu kielsi tataareja myymästä poikiaan orjiksi, niinpä heitä ei juurikaan ostettu Egyptin ja Syyrian mamelukki-alueille. Edigu edisti islamin leviämistä erityisesti valtion itäisillä alueilla.
Alison Mosshart

| Alison Mosshart |
| --- | --- |
 Alison Mosshart
Henkilötiedot
Koko nimi:  Alison Nicole Mosshart
Syntynyt: 23. marraskuuta 1978 (ikä 46) Florida, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko, laulaja, kuvataiteilija, muotisuunnittelija
Muusikko
Taiteilijanimi:  Alison Mosshart, VV
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1995 -
Tyylilajit:  post-punk punk psykedeelinen rock garage rock blues indie rock
Soittimet:  kitara, kosketinsoitin
Yhtyeet:  The Kills, The Dead Weather, The Discount
Levy-yhtiöt:  Third Man Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Alison Nicole Mosshart (s. 23. marraskuuta 1978) on yhdysvaltalainen laulaja, kuvataiteilija ja sekä muotisuunnittelija.
Parhaiten Alison Mosshart tunnetaan The Dead Weather -yhtyeen laulajana sekä The Kills -duon toisena osapuolena. Hän on esiintynyt myös sooloartistina. Vuosien varrella hän on tehnyt yhteistyötä myös Arctic Monkeysin, Primal Screamin, Gang Of Fourin, Foo Fightersin ja The Stooges -yhtyeen kitaristin James Williamsonin kanssa.
Ura muusikkona > The Discount

Mosshart varttui Vero Beachilla Floridassa. Hänen äitinsä Vivian Mosshart oli kuvataideopettaja ja isänsä käytettyjen autojen myyjä. Alison  rakastui kuvataiteeseen ja punk- musiikkiin jo hyvin nuorena. 13-vuotiaana hän perusti Discount-nimisen yhtyeen, joka julkaisi 1990-luvun puolivälissä useita singlejä ja äänitti esikoisalbuminsa Ataxia’s Alright Tonight vuonna 1996. Mosshart oli tuolloin vielä lukiossa opiskelijana.  Discount kiersi ahkerasti Euroopassa ja Yhdysvalloissa keikoilla ja julkaisi vielä kaksi muuta albumia, Half-Fictionin (1997) ja Crash Diagnosticin (2000) ennen kuin hajosi elokuussa 2000. Samana vuonna Mosshart perusti The Kills -yhtyeen yhdessä brittiläisen kitaristin Jamie Hincen kanssa Lontoossa.
Ura muusikkona > The Kills ja The Dead Weather

Discountin kiertueella Mosshart tapasi Lontoossa kitaristi Jamie Hincen kuultuaan tämän soittavan yläkerrassa siinä talossa, jossa hän ja hänen bändinsä majoittuivat. Mosshart ja Hince alkoivat työstää musiikkia ensin etänä ja lopulta yhdessä, kun Mosshart oli säästänyt tarpeeksi rahaa muuttaakseen Englantiin. He nimesivät bändinsä The Killsiksi ja hioivat pian omaleimaisen bluesvaikutteisen indie-rock-soundinsa.
The Killsin alkuaikoina Mosshart käytti taiteilijanimeä ”VV” ja Jamie Hince käytti nimeä ”Hotel”. He kuitenkin päättivät pian luopua salanimistä, joita kutsuivat typeräksi vitsiksi. The Killsin vuoden 2003 debyyttialbumi Keep on Your Mean Side sai kriitikoilta kiitosta, ja vuoden 2005 No Wow -albumin myötä Mosshartin intohimoinen mutta haavoittuvainen laulu alkoi herättää laajempaa mediahuomiota. Jo seuraavana vuonna hän vieraili englantilaisen Primal Scream -yhtyeen Riot City Blues -albumilla sekä Placebon Meds-levyllä.
Vuonna 2008 The Kills julkaisi albumin Midnight Boom. Saman vuoden lopulla Mosshart liittyi The White Stripesin laulajan Jack Whiten sekä The Raconteurs -yhtyeen basistin Jack Lawrencen ja Queens of the Stone Agen kitaristin Dean Fertitan kanssa uuteen bändiin, The Dead Weatheriin. Bändin musiikki yhdisteli garage rockia, psykedeliaa, bluesia ja punkia, kuten kuultiin vuoden 2009 debyyttialbumilla Horehound. Levy antoi Mosshartille mahdollisuuden esitellä voimakkaampaa ja dramaattisempaa puolta laulustaan. Tätä hän jatkoi myös The Dead Weatherin vuoden 2010 albumilla Sea of Cowards.
Alison Mosshart alkoi tasapainoilla urallaan The Dead Weatherin ja The Killsin välillä. Molemmat yhtyeet kiersivät toisinaan keikoilla myös yhdessä. The Kills julkaisi vuonna 2011 neljännen albuminsa Blood Pressuresin. Seuraavana vuonna The Kills juhlisti kymmenvuotista taivaltaan julkaisemalla Kenneth Capellon ottamista bändikuvista koostuvan kirjan Dream & Drive. Mosshart palasi The Dead Weatheriin vuoden 2015 Dodge & Burn -albumilla ja The Killsiin seuraavana vuonna julkaistulla Ash & Ice -levyllä. Hän ja Hince jatkoivat aktiivisuuttaan julkaisemalla vuonna 2017 akustisen EP:n Echo Home - Non Electric. Vuonna 2018 The Kills julkaisi cover-version Saul Williamsin kappaleesta ”List Of Demands” sekä Peter Toshin kappaleesta ”Stepping Razor”
Vuonna 2012 Alison Mosshart siirtyi myös soolouralle. Hän työskenteli elokuvien soundtrack-musiikin parissa. Hän levytti cover-version Iggy Popin kappaleesta ”The Passenger” televisiosarjaan Sons of Anarchy. Mosshart lainasi myös ääntään Foo Fightersin vuoden 2017 albumille Concrete and Gold sekä Mini Mansionsin vuoden 2019 albumille Guy Walks Into a Bar Huhtikuussa 2020 Mosshart julkaisi sooloartistina ”Rise”-singlen, jonka hän äänitti Lawrence Rothmanin kanssa.
Kuvataiteilija ja muotisuunnittelija

Mosshart on laajentanut taiteellista ilmaisuaan myös kuvataiteeseen: hänen maalauksiaan on esitetty gallerioissa ympäri maailmaa.
Huhtikuussa 2011 Mosshart osallistui Vogue.co.uk:n Today I'm Wearing -valokuvasarjaan, jossa hän jakoi Voguen nettisivuilla kuvan päivän asustaan joka päivä kuukauden ajan.
Vuonna 2012 Mosshart julkaisi valokuvakirjan Shark Infested Soda Fountain sekä suunnitteli unelmiensa nahkatakin ranskalaiselle muotibrändille Surface to Airille. Mosshart esitteli taideteoksiaan ensimmäistä kertaa osana ArtNow NY:n yhteisnäyttelyä Push It vuonna 2014.
Vuonna 2015 hän piti ensimmäisen soolonäyttelynsä Fire Powerin Joseph Gross Galleryssa New Yorkissa. Vuonna 2016 hänen valokuviaan esiteltiin osana Impossible Project -näyttelyä, Berliinissä Saksassa.
Marraskuussa 2018 hän piti Los Angelesissa laajan maalausnäyttelyn nimeltä Los Trachas, jota hän kuvaili medialle ”Los Angeles -henkiseksi näyttelyksi. Paljon autoja, palmuja, tulta.” Näyttelyn saama hyvä vastaanotto innoitti häntä tekemään myös kokeellisen Car Ma: Sound Wheel -albumin, joka sisältää puherunoutta.
Vuonna 2019 hän loi malliston New Yorkissa toimivalle muotibrändille R13:lle.Vuonna 2021 häneltä julkaistiin taidekirja CAR MA Kirja kokoaa yhteen hänen visuaalista taidettaan sekä esseitä hänen elinikäisestä rakkaudestaan autoihin.
Yksityiselämä

Alison Mosshart on ollut vuodesta 2021 parisuhteessa englantilaisen näyttelijän Damian Lewinsin kanssa.  Alisonin veli on Matthew Mosshart, joka on tunnettu kokki.
Yksityiselämä > Esikuvat

Vuonna 2021 Alison Mosshart luetteli The Provocater -verkkolehden haastattelussa esikuvia, joita hän ihailee. Hän mainitsi esikuvakseen muusikoita, kuten Lucinda Williamsin, PJ Harveyn, Kim Gordonin, Kathleen Hannan, Patti Smithin, Joan Jettin, Debbie Harryn ja The Cramps-yhtyeen kitaristin Poison Ivyn sekä näyttelijöitä kuten Edie Sedgwickin ja Gena Rowlandsin sekä kirjailija Joan Didionin. Alison Mosshart kuvaili myös elämänsä tärkeimpiä asioita ja sanoi niiden olevan: ”autot, taide, musiikki, kirjallisuus, Ne ovat koko elämäni rakennuspalikat”.
Diskografia: > Studioalbumit > The Discount

Ataxia's Alright Tonight (1996)
Half Fiction (1997)
Crash Diagnostic (2000)
Diskografia: > Studioalbumit > The Kills

Keep on Your Mean Side (2003)
No Wow (2005)
Midnight Boom (2008)
Blood Pressures (2011)
Ash & Ice (2016)
Little Bastards (2020)
God Games (2023)
Diskografia: > Studioalbumit > The Dead Weather

Horehound (2009)
Sea of Cowards (2010)
Dodge and Burn (2015)
Diskografia: > Studioalbumit > Alison Mosshart sooloalbumi

Car Ma: Sound Wheel (2020)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alison Mosshart Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  Europeana  IdRef 
Alison Mosshart vuonna 2009.
Kaarle Wikström

Kaarle Wikström (s. 27. marraskuuta 1970) on suomalainen kommodori ja Puolustusvoimien viestintäjohtaja.
Wikström valmistui Merisotakoulusta vuonna 1995 ja jatkoi opintojaan Maanpuolustuskorkeakoulussa (ent. Sotakorkeakoulu), jossa hän suoritti yleisesikuntaupseerin tutkinnon vuosina 2005–2007.
Uransa alkuvaiheessa Wikström toimi komppanianpäällikkönä ja varapäällikkönä Suomenlahden Laivastossa. Vuodesta 1996 alkaen hän palveli miinalaiva Pohjanmaalla sekä Miinaviirikössä aselajiupseerina ja I-upseerina. Tämän jälkeen hän palasi operatiivisiin tehtäviin laivueupseerina 5. Miinalaivueessa ja myöhemmin miinalaiva Hämeenmaan päällikkönä Saaristomeren meripuolustusalueella. 2000-luvun alussa Wikström siirtyi Merisotakouluun, jossa hän toimi merikadettikurssin johtajana vuosina 2001–2004 ja opettajana 2004–2005. Vuonna 2010 Wikström aloitti Tasavallan presidentin palveluksessa, jossa hän eteni 3. adjutantin tehtävästä aina 1. adjutantiksi vuonna 2014.
Wikström on toiminut Maanpuolustuskorkeakoulussa maanpuolustuskurssien johtajana vuodesta 2021 lähtien. Hän on suorittanut opintoja Britanniassa Royal College of Defence Studies -instituutissa vuosina 2020–2021. Hänet ylennettiin kommodoriksi vuonna 2020. Toukokuussa 2024 hänet nimettiin Puolustusvoimien viestintäjohtajaksi.
Wikström on perehtynyt erityisesti turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaan sekä meristrategiaan.
Hae Phoofolo

Hae Phoofolo (s. 1947) on lesotholainen asianajaja ja poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä tilapäisen valtaneuvoston puheenjohtajan ominaisuudessa muutaman kuukauden ajan vuonna 1994, kun kuningas Letsie III erotti pääministeri Ntsu Mokhehlen. Hän oli ollut Lesothon pankin johtokunnassa, ja saanut vankilatuomion lahjusten ottamisesta.
Phoofolo valittiin parlamenttiin vuonna 2012 All Basotho Convention (ABC)-puolueen riveistä. Hän toimi oikeusministerinä, mutta palasi vuonna 2015 isänsä perustamaan lakiasiaintoimistoon.
Enver pašša

| İsmail Enver |
| --- | --- |

 Pašša  
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1881 Istanbul
Kuollut: 4. elokuuta 1922 (40 vuotta) Buharan sosialistinen kansantasavalta
Ammatti:  kenraali, sotaministeri
Arvonimi: Enver Pašša
Tiedot
Uskonto:  islam
 Nimikirjoitus
İsmail Enver Efendi (osmaniksi: اسماعیل انور پاشا‎; turkiksi: İsmail Enver Paşa,  22. marraskuuta 1881 Konstantinopoli – 4. elokuuta 1922 lähellä Baldžuania, Buharan sosialistinen kansantasavalta) oli turkkilainen kenraali ja sotaministeri ensimmäisen maailmansodan aikana.
Tausta

Enver syntyi Konstantinopolissa  22. marraskuuta 1881. Enverin isän  Ahmedin (1860–1947) taustasta ei tiedetä paljoakaan hän oli joko gagauzikki tai turkkilainen siltavahti Monastirista tai albanialaisen pikkukaupungin syyttäjä Balkanilta .
Enverin äiti oli syntyään albaanitaustainen Ayşe Dilara. Enverin setä oli Halil pašša. Enverillä oli kaksi nuorempaa veljeä, Nuri ja Mehmed Kamil, sekä kaksi nuorempaa sisarta, Hasene ja Mediha  . Enver opiskeli sotilaskouluissa ja valmistui lopulta  Harp Akademisiistä  vuonna 1903.
Enveristä tuli kenraalimajuri vuonna 1906. Enver lähetettiin kolmanteen armeijaan, joka oli sijoitettu Salonikaan
Nousu valtaan

Enver pašša oli yksi vuoden 1908 nuorturkkilaisten vallankumouksen johtajia. Hän liittyi seuraavana keväänä kenraali Mahmud Şevket paššan joukkoihin, jotka marssivat Konstatinopoliin ja syöksivät sulttaani Abd-ul-Hamid II:n vallasta. Vuoden 1911 Italian–Turkin sodan aikana Enver pašša organisoi turkkilaisten vastarinnan Libyassa ja seuraavana vuonna hänet nimitettiin Benghazin kuvernööriksi. Hän johti 23. tammikuuta 1913 suoritettua vallankaappausta, joka palautti nuorturkkilaiset valtaan, ja sen jälkeen hän oli maan hallituksen johtava hahmo vuoteen 1918 asti yhdessä Talaat paššan ja Djemal paššan kanssa.
Toisessa Balkanin sodassa 1913 Enver pašša toimi yleisesikunnan päällikkönä ja valtasi heinäkuussa 1913 Adrianopolin takaisin bulgarialaisilta.
Maailmansodassa

Ensimmäisen maailmansodan aattona 2. elokuuta 1914 Enver pašša oli Turkin sotaministeri. Hän solmi salaisen sotilasliiton Saksan kanssa  suojellakseen maataan mahdolliselta Venäjän hyökkäykseltä. Turkin ja Venäjän suhteet olivat jännittyneet, koska molemmat pyrkivät laajentamaan aluettaan Balkanilla. Enverin tarkoituksena oli sotapolitiikalla palauttaa Turkin suurvalta-asema. Sodan sytyttyä Turkki liittyikin keskusvaltojen puolelle ja aloitti sotatoimet 21. joulukuuta 1914 Armeniassa ja Kaukasuksella Venäjää vastaan. Operaatio alkoi menestykselliseti, ja kolme venäläistä divisioonaa perääntyi alueelta vuoden loppuun mennessä. Taistelu Karsin kaupungista käytiin vuoden 1915 ensimmäisinä päivinä. Siihen otti osaa 100 000 venäläistä ja 95 000 turkkilaista sotilasta. Venäläisten voimakas vastaisku pakotti Turkin perääntymään Erzerumiin. Kylmyys oli suuri haitta turkkilaisille, joista enää 19 000 sotilasta oli taistelukuntoisia Karsista perääntymisen jälkeen. Enver erosi tämän jälkeen armeijan ylipäällikkyydestä, mutta pysyi sotaministerinä.
Vuonna 1915 käydyn Gallipolin taistelun jälkeen Enver pašša otti vuonna 1916 uudelleen ylipäällikkyyden ja alkoi varustautua leveän rintaman hyökkäykseen Venäjää vastaan. Tarkoitus oli, että Turkin 3. armeija etenisi heinäkuun 1916 alussa pitkin Mustanmeren rannikkoa ja 2. armeija hyökkäisi Venäjän hallussa olleeseen Bitlisin kaupunkiin. Venäjän kenraali Nikolai Judenitš aloitti kuitenkin voimakkaan vastahyökkäyksen, eikä Turkin etenemisestä tullut mitään.
Ottomaanivallan loppu

Enver pašša oli päävastuussa Armenian kansanmurhasta keväällä ja kesällä 1915. Armenia sijaitsi Venäjän ja Turkin välisellä raja-alueella ja sen asukkaat olivat kristittyjä. Turkki piti heitä epäluotettavina ja pyrki väestönsiirroilla, karkotuksilla ja terrorilla pääsemään heistä eroon. Turkki kuitenkin kiistää nykyäänkin, että maa olisi syyllistynyt kansanmurhaan armenialaisia vastaan.
Turkkilainen nationalismi nousi esille, kun maa joutui maailmansodan rauhansopimuksessa luovuttamaan alueita Kreikalle. Syttyi vuosina 1919–1923 käyty Turkin itsenäisyyssota, jonka tuloksena ottomaanivalta päättyi.  Turkki muuttui tasavallaksi sodassa suosituksi tulleen upseeri Kemal Atatürkin johtamana vuonna 1923. Enver pašša joutui pakenemaan maasta.
Vuonna 1920 hän matkusti Moskovaan ja pyysi Neuvosto-Venäjän johdolta apua Atatürkin syrjäyttämiseen. Hän ei saanut pyytämäänsä tukea, mutta neuvostojohtajat sallivat hänen mennä Turkestaniin järjestelemään Keski-Aasian tasavaltojen asioita. Vuonna 1921 Enver pašša kuitenkin liittyi Buharassa bolševikkien vastaiseen Basmatšin kapinaan. Hän kaatui seuraavana vuonna taistelussa puna-armeijan joukkoja vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Enver pašša Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
Anton Eonsuu

Anton Rikhard Eonsuu  (9. toukokuuta 1896 Alahärmä – 18. maaliskuuta 1965) oli suomalainen jääkärikapteeni ja vahtimestari. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Salomon Eonsuu ja Liisa Kustaantytär. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1940 Lea Onerva Aaltosen kanssa. Eonsuu oli suorittanut kansakoulun.
Jääkäriaika

Tämä alahärmäläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 11. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aajoella. Hän osallistui Libaussa järjestetyille rautatienrakennuskursseille vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Eonsuu saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien etujoukon mukana 18. helmikuuta 1918 ja komennettiin Suomen valkoiseen armeijaan päälliköksi Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan 3. komppaniaan, osallistuen taisteluihin Vehkajärvellä, Kuhmoisissa, Padasjoella, Evossa, Vääksyssä ja Lahdessa. Hän haavoittui Vehkajärven taistelussa 26. helmikuuta.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Eonsuu palveli edelleen Pohjois-Hämeen rykmentissä ja sen tultua hajotetuksi 16. heinäkuuta 1918 lähtien Suomen valkoisen kaartin 5. komppaniassa joukkueenjohtajana. Hänet siirrettiin 16. elokuuta 1918 Karjalan kaartin rykmentin 8. komppaniaan päälliköksi ja myöhemmin 2. komppaniaan nuoremmaksi upseeriksi.
Eonsuu erosi armeijasta 28. maaliskuuta 1919, liittyäkseen huhtikuun alussa 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa toimi 1. pataljoonan 3. komppanian päällikkönä. Hän otti osaa taisteluihin Tuuloksessa, Alavoistessa, Vitelessä ja Aunuksen kaupungissa sekä Aleksanteri Syväriläisen ja Santamäen luostarien (Syvärin luostari) valtauksiin. Hän haavoittui Syvärinjoen pohjoispuolella 27. huhtikuuta 1919.
Eonsuun toivuttua hänet komennettiin 2. pataljoonan 3. komppanian päälliköksi ja hän otti osaa Säämäjärven seuduilla käytyihin taisteluihin. Helmikuussa vuonna 1920 hän liittyi Pohjois-Inkerin rykmenttiin, jossa toimi aluksi 1. pataljoonan 1. komppanian ja myöhemmin yhdistetyn pataljoonan 3. komppanian päällikkönä joulukuuhun 1920 saakka. Hän otti osaa Korkeamaan taisteluun.
Sotaretkeltään palattuaan Eonsuu sai paikan aluepäällikkönä Kannaksen rajamaan tullipostista, josta hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1922 Kannaksen rajavartiostoon komppanianpäälliköksi, tässä tehtävässä hän toimi 21. elokuuta 1928 saakka. Myöhemmin hän toimi Etelä-Pohjanmaalla maanviljelijänä ja 18. joulukuuta 1934 lähtien vahtimestarina IKL:n omistaman Mustan Karhun ravintolassa Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Eonsuu osallistui komppanianpäällikkönä Kenttätäydennyspataljoona 8:ssa ja myöhemmin Sissipataljoona 5:ssä, osallistuen taisteluihin Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä, mutta lomautettiin myöhemmin. Jatkosotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä JR 57:ssä, osallistuen taisteluihin Simpeleellä, josta hänet komennettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 9:än (myöh. Jv.Koul.K. 2) Hyvinkään varuskuntaan komendantiksi vuonna 1942, mistä tehtävästä hänet lomautettiin vielä samana vuonna.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Eonsuu toimi vahtimestarina sotamuseossa vuosina 1945–1952 ja sota-arkistossa vuosina 1952–1956. Hänet on haudattu Helsingin Honkanummen hautausmaahan.
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
A1 (yhtye)

| a1 |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1999–2002, 2009–
Kotipaikka:   Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Ben Adams   Mark Read   Christian Ingebrigtsen   Paul Marazzi  
Levy-yhtiö:  Sony BMG Music Entertainment   Epic Records, 1999–2002  
Infobox OKNimi-testi OK: 
a1 oli brittiläinen poikabändi, jonka ensimmäinen single "Be The First To Believe" julkaistiin vuonna 1999. Jäseniä olivat Mark Read, Paul Marazzi, Ben Adams ja Christian Ingebrigtsen (kotoisin Norjasta). He voittivat Brit Award -palkinnon parhaana brittiläisenä tulokkaana vuonna 2001.
Yhtyeen tarina

Yhtyeen julkisuuskuva keskittyi siihen, että jäsenet kirjoittivat useita kappaleistaan itse ja kolme heistä soitti instrumentteja. Read soitti pianoa ja rumpuja, Adams pianoa ja Ingebrigtsen pianoa ja kitaraa. He saivat alussa kohtalaista menestystä mutta saavuttivat Britannian listan kärjen syksyllä 2000, kun kaksi singleä nousi ykköseksi yhdeksän viikon sisällä: "Take On Me" ja "Same Old Brand New You". Edellinen oli A-ha-cover vuodelta 1985, joka oli silloin noussut Britanniassa listakakkoseksi. Vuonna 2001 yhtye kiersi Aasiaa, jossa heidät otettiin hyvin vastaan. Kappaleen "No More" musiikkivideo kuvattiin Singaporessa.  Indonesian kiertueella he esiintyivät ostoskeskuksessa nimeltä Taman Angrek Mall, jossa neljä teini-ikäistä tyttöä kuoli yleisön vauhkoonnuttua. Kaikki neljä a1:n jäsentä harkitsi yhtyeen jättämistä tapauksesta järkytyttyään.
Marraskuussa 2001 kuvattiin musiikkivideo "Caught in the middle", jonka ohjasi suomalainen Miikka Lommi. Video myös kuvattiin Suomessa tuulisella Porkkalanniemellä.
Kolmas albumi, Make It Good, oli soundiltaan rock-läheisempi ja heidän viimeinen studioalbuminsa.
8. lokakuuta, 2002 Paul Marazzi jätti yhtyeen vedoten henkilökohtaisiin syihin, ja yhtye lopulta hajosi.
He julkaisivat Best Of -albumin tammikuussa 2004, jolla kuultiin aiemmin julkaisemattomia konserttiäänityksiä, singlet ja kaksi julkaisematonta studiolevytystä.
Ben Adams julkaisi singlen "Sorry", joka nousi sijalle 18 Britannian listalla huhtikuussa 2005. Ben Adams on myös norjalaisen Subwoolfer duon toinen laulajista, joka edusti Norjaa Euroviisuissa vuonna 2022.
Christian on saanut suosiota kotimaassaan Norjassa ja Mark kirjoittaa edelleen lauluja, mutta useille eri artisteille.
Julkaisut > Albumit

Here we come (1999)
The A-List (2000)
Make it good (2002)
a1 (2002)
The Best of a1 (2004)
A1 Greatest Hits (2009)
Waiting For Daylight (2010)
Rediscovered (2012)