stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juuso Ikonen

| Juuso Ikonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. tammikuuta 1995 (ikä 30) Espoo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Juice, Möli
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Tappara
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  14
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Blues (SML) JYP (SML) Kärpät (SML) Djurgårdens IF (SHL) Brynäs IF (SHL) Hershey Bears (AHL) HV71 (SHL) HPK (SML) Ässät (SML) HIFK (SML)
Juuso Kristian Ikonen (s. 3. tammikuuta 1995 Espoo) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Tapparassa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, mutta Ikonen osaa pelata myös keskellä. Hän laukoo oikealta.
Ikonen aloitti uransa Bluesissa ja pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa tammikuussa 2012. Bluesista Ikonen siirtyi JYPin ja sieltä edelleen Kärppiin ennen siirtymistään ulkomaille kaudella 2016–2017. Hän pelasi Ruotsin SHL:ssä ja Pohjois-Amerikassa AHL:ää, kunnes palasi Suomeen HPK:hon vuonna 2020. Kaudella 2022–2023 hän voitti Suomen mestaruuden Tapparassa, josta hän siirtyi seuraavalla kaudella Ässiin.
Maajoukkuetasolla Ikonen on voittanut nuorten MM-kultaa vuonna 2014 ja alle 18-vuotiaiden pronssia 2013.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ikonen A-maajoukkuedebyytissään 15. joulukuuta 2017 Channel One Cupissa. |  Ikonen A-maajoukkuedebyytissään 15. joulukuuta 2017 Channel One Cupissa. |  Ikonen A-maajoukkuedebyytissään 15. joulukuuta 2017 Channel One Cupissa. |  |
Maa:   Suomi
Miesten jääkiekko
| Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2014 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Venäjä 2013 | jääkiekko |  |
Ikonen pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015, joista ensimmäinen turnaus päättyi maailmanmestaruuteen. Vuotta aiemmin hän kuitenkin putosi MM-leiriryhmästä vuoden 2013 turnaukseen. Hän on kuulunut ikäkausimaajoukkeissa myös Suomen kapteenistoon.
Ikonen pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2013, joista jälkimmäinen turnaus päättyi pronssiin. Hänet palkittiin Sveitsiä vastaan pelatun puolivälieräottelun jälkeen Suomen parhaana pelaajana. Ikonen pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2011, jolloin hän jakoi Suomen sisäisen maalipörssin voiton Teuvo Teräväisen kanssa ja oli toiseksi paras pistemies hänen jälkeensä tehoilla 4+5=9. Ikonen jakoi myös joukkueensa sisäisen tehotilaston voiton Rasmus Ristolaisen kanssa lukemalla +7.
Ikonen pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2011, jolloin hän jakoi kolmella osumallaan Suomen sisäisen maalipörssin voiton Rasmus Kulmalan kanssa. Ikonen palkittiin kauden päätteeksi alle 17-vuotiaiden maajoukkueen parhaana pelaajana Tuomo Ruutu -palkinnolla.
Suomen A-maajoukkueessa Ikonen on pelannut 11 ottelua tehopistein 1+5=6. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin toisessa ottelussa 15. joulukuuta 2017 Moskovan VTB-jääpalatsissa Etelä-Koreaa vastaan. Ikonen merkittiin Suomen kolmosketjun vasempaan laitaan vierelleen toinen A-maajoukkuedebytantti Mikael Ruohomaa sekä Lauri Korpikoski. Hän teki ottelussa myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa ja sai syöttöpisteen oltuaan kakkossyöttäjänä Jyrki Jokipakan tekemään maaliin. Suomen 4–1-voittoon päättynyt ottelu oli kaikkien aikojen ensimmäinen kohtaaminen Etelä-Koreaa vastaan jääkiekossa. Ikonen putosi viimeistä joukossa Suomen MM-leiriryhmästä vuoden 2018 turnaukseen.
Pelityyli

Ikosen entisen seuran HPK:n urheilutoimenjohtaja Mika Toivola on kuvaillut häntä työteliääksi ja monipuoliseksi hyökkääjäksi, joka pystyy olemaan tehokas hyökkäyssuuntaan ja hyvä puolustussuuntaan.
Muuta

Ikosen pikkuveli Joni pelaa hyökkääjänä Tšekin Extraligan HC Litvínovissa ja hänellä Montreal Canadiensin NHL-varaus vuodelta 2017. Veljesten isä Juha Ikonen pelasi omalla urallaan hyökkääjänä pudotuspelit mukaan lukien yhteensä 335 SM-liigaottelua Kiekko-Espoossa/Bluesissa ja hän toimi Bluesin kapteenina kaudella 1998–1999. Juha pelasi myös kolme vuotta Ruotsissa sekä kuului Suomen MM-hopeaa voittaneeseen joukkueeseen vuonna 1998. Myös heidän setänsä Jari Ikonen pelasi SM-liigaa puolustajana neljä ottelua Kiekko-Espoossa kaudella 1996–1997. Veljesten isoisä on entinen juniorivalmentaja Jorma Ikonen.
Espanjan hallitsija

| Espanjan kuningas |
| --- | --- |
 Monarquía Española
 
 
 Nykyinen Felipe VI 19. kesäkuuta 2014 lähtien
Puhuttelu:  Teidän majesteettinne
Virka-asunto:  Palacio Real de Madrid, Palacio de la Zarzuela
Perustettu:  1516
Ensimmäinen:  Kaarle I
Kotisivut:  www.casareal.es
Espanjan kuningas (esp. Rey de España) on Espanjan kuningaskunnan valtionpäämies. Nykyinen Espanjan kuningas on Felipe VI.
Espanja on ollut kuningaskuntana vuosina 1516–1873, 1874–1931 ja uudelleen vuodesta 1975.
Vuosina 1873–1874 Espanja oli tasavalta. Kaoottisen 23 kuukautta kestäneen Espanjan ensimmäisen tasavallan jälkeen toteutettiin monarkian restauraatio, jonka myötä Alfonso XII:sta tuli Espanjan perustuslaillinen kuningas.
Espanjan toinen tasavalta perustettiin vuonna  1931  kun Espanjan silloinen kuningas Alfonso XIII lähti maanpakoon  kenraali Miguel Primo de Riveran diktatuurin (1923–1930) päättymisestä alkaneiden vuoden kestäneiden levottomuuksien jälkeen.
Espanjan sisällissota syttyi 17. heinäkuuta 1936 kun  kenraali Francisco Francon johtamat kansalliset joukot  nousivat kapinaan vasemmistohallitusta vastaan oikeiston tukemana.
Sisällissodan aikana alueella sijaitsi kaksi poliittista entiteettiä, kunnes viimeinen tasavaltalainen entiteetti antautui Francon kansallismielisille joukoille 1. huhtikuuta 1939.
Vuosina 1936–1975 Espanja oli Francon alainen yksipuoluevaltio joka tunnettiin lähinnä nimellä Estado Español eli Espanjan valtio tai Espanjalainen valtio.
Vuonna 1947 säädetty peruslaki   palautti Espanjan kuningaskunnaksi. Valtaa ei kuitenkaan luovutettu kruununprinssi Juan de Borbónille, vaan laki määritteli, että "valtionpäämiehen asema kuuluu Espanjan ja Ristiretken caudillolle, armeijoiden generalissimolle eli Francisco Francolle.
Francon kuoltua vuonna 1975 Alfonso XIII:n pojanpoika Juan Carlos I:n nousi valtaistuimelle ja demokratia palautettiin Espanjan vähitellen.
Vuonna 2014 Juan Carlos I luopui kruunusta poikansa Felipe VI:n hyväksi.
Lucinda Brand

| Lucinda Brand |
| --- | --- |
 Lucinda Brand maantiepyöräilyn EM-kilpailuissa 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. heinäkuuta 1989 (ikä 35)
Kansalaisuus:  Alankomaat
Pyöräilijä
Pituus:  168 cm
Joukkue:  Lidl-Trek (maantiepyöräily) Baloise Glowi Lions (cyclocros)
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
 2009–2010 2011–2012 2013 2014–2016  2017–2019 2020–2022 2023–  2020 2021–2024 2025–:  Maantiepyöräily: Leontien.nl AA Drink–Leontien.nl Rabobank-Liv Giant Rabobank-Liv Woman Cycling Team Team Sunweb Trek-Segafredo Women Lidl-Trek  Cyclocross: Telenet Baloise Lions Baloise Trek Lions Baloise Glowi Lions
Suurimmat voitot
 Cycloross: Maailmanmestaruus 2021 Euroopan-mestaruus 2021 Maailmancup 2020–2021, 2021–2022, 2024–2025, 20 osakilpailuvoittoa Superprestige 2020–2021, 2021–2022, 2024–2025 Cyclocross Trophy 2020–2021, 2021–2022 Alankomaiden-mestaruus 2018, 2019, 2024 Maantiepyöräily: Sekaviestin maailmanmestaruus 2019 Sveitsin ympäriajo 2022 GP de Plouay 2014 Omloop Het Nieuwsblad 2017 Giro d'Italia Women, mäkikirikilpailu 2021, 3 etappia Alankomaiden-mestaruus 2013, 2015 
 Tiedot päivitetty: 12. helmikuuta 2025 
Aiheesta muualla
lucindabrand.nl
Lucinda Brand (s. 2. heinäkuuta 1989 Dordrecht) on alankomaalainen maantie- ja cyclocrosspyöräilijä. Hän on cyclocrossin maailman- ja Euroopan-mestari vuodelta 2021 sekä maailmancupin kokonaiskilpailun kolminkertainen voittaja. Maantiepyöräilyssä hän on voittanut sekaviestin maailmanmestaruuden vuonna 2013 ja maailmancupiin kuuluneen GP de Plouay -kilpailun 2014.
Brand on edustanut maantiepyöräilyssä Leontien.nl / AA Drink–Leontien.nl -joukkuetta vuosina 2009–2012, Rabobank-Liv Giant / Rabobank-Liv Woman Cycling Teamia kausilla 2013–2016, Team Sunwebia  2017–2019 sekä vuodesta 2020 alkaen Trek-Segafredo Women / Lidl-Trekiä. Cyclocrossissa hän on ajanut Telenet Baloise Lions / Baloise Trek Lions / Baloise Glowi Lions -joukkueessa vuodesta 2020 lähtien.
Saavutuksia > Maantiepyöräily

Lähteet: Pro Cycling Stats, First Cycling, CycleBase, Cyclocross24.com
Saavutuksia > Gravel-pyöräily

Lähteet: Pro Cycling Stats, First Cycling, CycleBase
Saavutuksia > Cyclocross

Lähteet: Pro Cycling Stats, First Cycling, CycleBase
Muhammad Ali
Lapsuus

Cassius Marcellus Clay Jr. syntyi 17. tammikuuta 1942 Kentuckyn Louisvillessa. Vuonna 1975 julkaistujen muistelmien mukaan synnytyksen jälkeen Odessa-äidille tuotiin aluksi väärä vauva, minkä hän huomasi nimilapusta. Hän kutsui paikalle hoitajat, jotka pian toivat oikean vauvan hänen luokseen: ”Tiesin heti, että jotakin oli vinossa, koska se toinen vauva oli niin hiljainen ja kiltti. Heti kun Cassius tuli, hän huusi niin kovaa, että sai osaston kaikki vauvat itkemään”, kertoi Odessa myöhemmin.
Cassius Clayn perheeseen kuuluivat Odessa-äidin lisäksi isä Cassius Marcellus Clay Senior, joka elätti perheen työskentelemällä kylttimaalarina, sekä nuorempi veli Rudolph (myöhemmin Rahaman Ali). Cassius Sr. piti itseään taiteilijana ja maalasi myös seinämaalauksia Louisvillen baptistikirkkoihin. Perhe asui kaupungin länsipuolella. Cassius Sr:n mukaan heidän kotinsa sijaitsi parhaalla alueella johon hänellä oli varaa. Isän ammatti takasi perheelle kohtuullisen elintason, vaikka Ali väittikin vuonna 1975 julkaistuissa muistelmissaan kasvaneensa köyhissä oloissa ja erikseen kiisti perheensä kuuluneen niin kutsuttuun mustaan keskiluokkaan.
Isä-Cassius ajautui muutamia kertoja kahnauksiin poliisin kanssa häiritsevän käytöksen, kiinnitetyn omaisuuden myymisen sekä päällekäymisen vuoksi. Vanhemmat riitelivät usein keskenään Cassius Sr:n naisseikkailujen vuoksi, ja isän tiedetään käyttäytyneen toisinaan humalassa väkivaltaisesti. Kärhämään Cassius Sr:n kanssa ajautuivat niin omat juomakaverit kuin myös puoliso sekä joskus myös omat pojat. Ali ei suostunut puhumaan näistä asioista elämäkerturilleen.
Rahamanin mukaan rasismi oli Louisvillessä arkipäivää, mutta siitä huolimatta pojat joutuivat kohtaamaan rasismia vain liikkuessaan tietyillä alueilla kaupungissa. Tuohon aikaan rotuerottelu oli edelleen sallittua Kentuckyssa. 13-vuotiaana Clay näki aikakauslehdessä kuvan 14-vuotiaasta mustasta pojasta Emmett Tillistä, joka oli murhattu, koska hän oli viheltänyt valkoiselle naiselle. Kuvan muisto vainosi häntä vuosia.
Lapsuus > Ensikosketukset nyrkkeilyyn

Nyrkkeilyn pariin Clay ajautui 12-vuotiaana, kun hänen polkupyöränsä varastettiin. Lokakuussa 1954 Clay polki ystävänsä kanssa mustien myyjäistapahtumiin, mutta kotiin lähtiessä Clay huomasi, että hänen pyöränsä on varastettu. Hän ilmoitti asiasta poliisi Joe E. Martinille, joka valmensi nuoria nyrkkeilijöitä markkinapaikan kellaritiloissa. Martinin mukaan itkevä Clay oli raivoissaan, ja halusi hakata pyörävarkaat, jolloin Martin kehotti, että hänen pitää opetella tappelemaan ensin. Aluksi Martin ei pitänyt Clayta mitenkään erityisenä tapauksena, mutta jo vuoden harjoittelun jälkeen hän alkoi hän alkoi pitää nuoren pojan kykyjä huomattavina. Syynä tähän Martin piti Clayn päättäväisyyttä ja motivaatiota. ”Poika oli valmis tekemään uhrauksia, joita menestyvältä urheilijalta vaaditaan, ja häntä oli lähes mahdoton lannistaa. Kaikista valmentamistani nuorukaisista hän oli ylivoimaisesti ahkerin”. Clay harjoitteli omien sanojensa mukaan kuusi päivää viikossa ja pysytteli nyrkkeilyn ansiosta pääosin erossa päihteistä. Nyrkkeily herätti Clayn kunnianhimon. Ali kertoi myöhemmin haastattelussa, että jo 12-vuotiaana hän halusi olla kuuluisa: ”Halusin olla vapaa. Halusin sanoa, mitä haluan... mennä, minne haluan. Tehdä, mitä haluan”.
Martin opasti Clayn nyrkkeilyn pariin, mutta Clay harjoitteli välillä myös mustan valmentajan Fred Stonerin kanssa. Nyrkkeilysalin omistanut Stoner opetti Clayta liikkumaan kehässä kuin tanssija.
Ura > Aika ottelukiellossa 1967–1970

Ottelukieltonsa aikana Ali perehtyi syvemmin Elijah Muhammadin opetuksiin, osallistui Nation of Islamin tapahtumiin ja vieraili moskeijoissa eri puolilla maata. Hän hankki elantonsa tekemällä televisiomainoksia, luennoimalla korkeakouluissa sekä esiintymällä television keskusteluohjelmissa. Lisäksi hän teki 225 000 dollarin sopimuksen elämäkertansa oikeuksista ja esiintyi Broadway-musikaali Buck Whiten pääosassa. Musikaali sai ensi-iltansa 2. joulukuuta 1969 George Abbot -teatterissa, mutta sitä ehdittiin esittää vain neljä päivää ennen kuin se lopetettiin.lähde? Ali osallistui myös elämästään kertovan dokumentin A.K.A. Cassius Clay tekemiseen. Elokuva ilmestyi vähän ennen kilpailukiellon päättymistä.
Mentyään naimisiin Ali ilmoitti jättävänsä nyrkkeilyn ja ryhtyvänsä muslimisaarnaajaksi mutta yritti silti saada lisenssinsä takaisin vielä useita kertoja, kunnes ilmoitti vuonna 1970 luopuvansa nyrkkeilystä lopullisesti.
Ura > Aika ottelukiellossa 1967–1970 > The Super Fight

Ottelukiellon aikana Ali suostui tietokoneella käytyyn otteluun eläkkeellä olevaa Rocky Marcianoa vastaan. Ottelun promoottorina toimi Murray Woroner, joka oli aiemminkin ”juontanut” tietokoneen suunnittelemia nyrkkeilyotteluita tunnetussa radio-ohjelmassaan. Woroner oli syöttänyt tietokoneelleen tietoja kuudestatoista raskaansarjan maailmanmestarista ja luonut niiden pohjalta turnauksen, jonka Marciano voitti; Ali puolestaan hävisi James J. Jeffriesille. Tuloksen vuoksi yksi Alin asianajajista uhkasi haastaa Woronerin oikeuteen, jolloin Woroner sai ajatuksen näytellystä ottelusta. Ali tienasi ottelusta kymmenentuhatta dollaria ja osuuden tuotoista. Vastakkain olivat maailman ainoat voittamattomina säilyneet raskaansarjan maailmanmestarit. Ottelua kutsuttiin nimellä The Super Fight. Sadat urheilutoimittajat ja entiset nyrkkeilijät antoivat ottelua varten tiedot kummankin nyrkkeilijän ominaisuuksista kuten nopeudesta ja voimasta. Tiedot syötettiin tietokoneeseen ja kone laski mallin siitä, miten ottelu olisi voinut edetä.
Woroner oli luonut idean radiota varten, mutta hän päätti kehittää sitä nyt pidemmälle ja tehdä ottelusta elokuvan. Ali ja Marciano sparrasivat toisiaan vastaan kehässä ja esittivät kaikki mahdolliset iskut ja sarjat; myös kaikki mahdolliset ratkaisut (tyrmäys, tekninen tyrmäys, pisteet ja tasapeli) kuvattiin. Marciano kuoli lentokoneonnettomuudessa vuonna 1969, eikä hän ehtinyt nähdä elokuvaa, joka sai ensi-iltansa 20. tammikuuta 1970 Yhdysvalloissa 850 elokuvateatterissa. Tietokoneen suunnitteleman ottelun kulku pidettiin suurena salaisuutena ennen elokuvan ensi-iltaa. Yhdysvalloissa saatujen tulosten perusteella Marciano sai Alista tyrmäysvoiton 13. erässä Alin käytyä kanveesissa sitä ennen kolme kertaa, mutta eurooppalaisessa versiossa Ali voitti. Tämä johtui urheilutoimittaja ja -historioitsija Bert Sugarin mukaan siitä, että ”eurooppalaiset raivostuivat” Marcianon voitosta, ja tästä syystä BBC esitti Englannissa viikkoa ensi-illan jälkeen version, jossa Ali voitti Marcianon teknisellä tyrmäyksellä.
Ura > Toisen mestaruuden puolustukset

Ali ei kuitenkaan lopettanut uraansa vielä vaan puolusti mestaruuttaan tyrmäämällä helmikuussa 1976 belgialaisen Jean-Pierre Coopmanin. Tämän jälkeen Ali otteli Jimmy Youngia vastaan. Young otteli puolustaen eikä 104-kiloisena kehään astellut Ali ollut kelvollisessa ottelukunnossa. Ali voitti ottelun pistein, mutta valmentaja Angelo Dundee arvosteli suojattinsa esiintymistä, kutsuen ottelua tämän uran huonoimmaksi. Alle kuukautta myöhemmin hän voitti englantilaisen Richard Dunnin viidennen erän tyrmäyksellä, joka jäi Alin uran viimeiseksi tyrmäysvoitoksi.
Seuraavaksi Ali otteli Japanissa ”kamppailulajien mestaruusotteluksi” mainostetussa ottelussa Antonio Inoki -nimistä vapaapainijaa vastaan. Ottelun suurin motivaattori oli raha: Alille luvattiin ottelusta 6 miljoonaa dollaria, mutta lopulta käteen jäi vain 2,2 miljoonaa. Ottelun sääntöjen vuoksi Alin piti nyrkkeillä ja Inokin painia, mikä johti siihen, että Alin vastustaja pysyi läpi ottelun maassa ja keskittyi potkimaan Alia jaloille. Ali löi vain kuusi kertaa ja sai kaksi iskua perille. Lopulta 15 erän ottelu julistettiin tasapeliksi. Ottelun jälkeen Alin vasen jalka turposi verenpurkaumien vuoksi, jotka jäivät lääkärin ohjeista huolimatta kunnolla hoitamatta.
Ali otteli Ken Nortonia vastaan kolmatta kertaa syyskuussa 1976. Norton hallitsi ottelun alkua, mutta Ali onnistui viemään voiton viimeisen erän loppukirillä, joka käänsi tuomarit lopulta hänen puolelleen. Norton ei niellyt tuomiota vaan arvioi pettyneenä tuomarien ”antaneen voiton Alille, koska hän tuotti nyrkkeilylle paljon rahaa.” Ali voitti pistein 8–7, 8–7, 8–6–1. Kamppailun jälkeen Sports Illustratedin Mark Kram arvioi, ettei Ali enää tämän ottelun jälkeen olisi ”kansan mestari”, jollaisena häntä oli markkinoitu. Hän myös uskoi, että Alin ura on nyt viimeistään tullut tiensä päähän: ”Tällä kertaa ainoastaan rautainen kokemus pelasti hänet tappiolta”. Seitsemän kuukautta myöhemmin Ali voitti kokemattoman Alfredo Evangelistan pistein.
29. syyskuuta 1977 Ali puolusti mestaruuttaan Earnie Shaversia vastaan, jota pidettiin George Foremanin jälkeen maailman kovimpana lyöjänä. Ali voitti Madison Square Gardenissa käydyn 15-eräisen kamppailun pistetuomiolla. Shavers luonnehti Alia ottelun jälkeen huonoksi mestariksi, joka vain ”poseerasi, eikä otellut kunnolla”. Hänen valmentajansa Frank Luca taas sanoi tuomarien ryövänneen mestaruuden myös hänen suojatiltaan, kuten he olivat aiemmin tehneet Alin ja Nortonin välisessä ottelussa.
Julkisuuskuva

Muhammad Alia on kutsuttu maailman kuuluisimmaksi ihmiseksi. Hänet tunnettiin karismaattisena viihdyttäjänä. Taitojensa lisäksi hänet muistetaan vastustajiensa värikäskielisestä solvaamisesta (trash talk) ja itsevarmoista sitaateistaan. Hän tunnetusti kutsui itseään ”suurimmaksi” (”I Am The Greatest”) ja sanoi ”liikkuvansa kuin perhonen ja pistävänsä kuin ampiainen”. Alin tietoisesti omaksuma ylimielinen esiintymistyyli paitsi vetosi yleisöön, myös erosi aiemmista mustista urheilutähdistä, jotka olivat esiintyneet julkisuudessa hillitysti.
Alin maine muuttui rajusti hänen elämänsä aikana ja heijasteli osittain Yhdysvaltojen poliittista ilmapiiriä. Kun hän kertoi liittyneensä Nation of Islamiin ja kieltäytyi astumasta asepalvelukseen vuonna 1965, hänen on sanottu olleen Yhdysvaltojen tai ainakin ”valkoisen Amerikan” vihatuin mies. Tuohon aikaan valtaosa yhdysvaltalaisista edelleen tuki Vietnamin sotaa. Elämäkerturi Thomas Hauserin mukaan Alin julkisuuskuva ennen uskonnonvaihdosta ”miellytti maan valkoihoista väestöä”. Myös nyrkkeilypromoottori Harold Conradin mukaan Ali tunnettiin aiemmin ”hyvänä mustana”, jota valkoiset pystyivät kannustamaan. Jäsenyyden julkistamisen ja nimenmuutoksen jälkeen urheilutoimittaja Jimmy Cannon kirjoitti ”halveksuvansa” Alia ja ”kammoavansa” sitä, mitä hän edustaa. Promoottori Harry Markson puolestaan piti Alin tempauksia valitettavina: ”Olemme tehneet valtavasti työtä päästäksemme eroon rotujen välisistä raja-aidoista, joten on sääli katsoa, kuinka raskaansarjan mestari saarnaa vihauskonnon puolesta.” Osa katsojista saapui hänen otteluihinsa vain nähdäkseen, kun hän häviää.
1970-luvulla Yhdysvaltojen yleinen mielipide oli kääntynyt Vietnamin sotaa vastaan. Ali oli menettänyt kolme ja puoli vuotta urastaan sekä arviolta miljoonien dollarien ottelupalkkiot. Elämäkerturi Jonathan Eigin mukaan ihmiset alkoivat tuolloin nähdä Alin marttyyrinä, kun hän paluunsa jälkeen vuonna 1971 hävisi Joe Frazierille. Vuonna 1974 Alin toinen maailmanmestaruus otettiin innostuneesti vastaan. Kymmenen vuotta aiemmin nuorta Alia oli pidetty huonona esikuvana nuorisolle, mutta nyt hän alkoi saada tunnustusta taidoistaan. Urheilutoimittaja Maury Allen vertasi Alia sellaisiin urheilusankareihin kuin Joe Louis ja Jackie Robinson, ja kutsui häntä kansallissankariksi. Presidentti Gerald Ford kutsui hänet myös vierailulle Valkoiseen taloon. Ford pyrki kutsullaan parantamaan Vietnamin sodan ja Watergate-skandaalin kahtia jakamaa maata.
Viimeistään uransa jälkeen Ali nähtiin yleisesti rakastettuna ja kunnioitettuna hahmona. Ali sairasti myöhempinä vuosinaan Parkinsonin tautia ja esiintyi usein julkisuudessa hauraan oloisena, mikä elämäkerturi Jonathan Eigin mukaan varmasti vaikutti osaltaan jälkimaineeseen. Eigin mielestä ihmiset pitivät vanhentunutta ja sairasta Alia uhrina ja omanlaisenaan marttyyrinä, jonka jokainen julkinen esiintyminen nähtiin eräänlaisena rohkeutena. Eig kuitenkin piti Alin nostamista pyhimysmäiseen asemaan ongelmallisena, koska hän oli kaikesta huolimatta ihminen.
Merkitys > Nyrkkeilijänä ja urheilijana

Alin arvostus nyrkkeilijänä ja urheilijana pysyi korkeana uran jälkeenkin. Arvostettu kamppailulajien erikoislehti The Ring arvioi Muhammad Alin ”parhaaksi nyrkkeilijäksi” ja ”parhaaksi taistelijaksi” vuonna 1997 ja Sports Illustrated valitsi hänet ”vuosisadan urheilijaksi” vuonna 1999. Kun Ali nousi lavalle hakemaan Illustratedin myöntämää palkintoa Madison Square Gardenissa järjestetyssä tilaisuudessa näennäisen vaivalloisesti ja hitaasti liikkuen, alkoi merkittävistä urheilijoista koostunut yleisö osoittaa suosiotaan ja huutaa hänen nimeään. Vuonna 1999 L’Equipe asetti Alin toiseksi, Helsingin Sanomat kolmanneksi ja Dagens Nyheter seitsemänneksi listoillaan vuosisadan urheilijoista. Vuonna 1999 kansainvälinen urheilujohtajaraati valitsi hänet vuosisadan parhaaksi urheilijaksi. Vuonna 2007 ESPN asetti hänet 1900-luvun parhaista pohjoisamerikkalaisista urheilijoista kootulla listallaan sijalle kolme; ainoastaan Michael Jordan ja baseball-pelaaja Babe Ruth sijoittuivat hänen edelleen.
Sekä BBC:n (2005) että ESPN:n (2009) toimittajat ovat asettaneet Muhammad Alin kaikkien aikojen toiseksi parhaimmaksi nyrkkeilijäksi Sugar Ray Robinsonin jälkeen. Vuonna 2012 WBC-liiton kokoama erityiskomitea nimesi Alin nyrkkeilyn kuninkaaksi liiton 50-vuotisjuhlassa. Juhlapuheen piti hänen puolestaan vaimo Lonnie Ali.