stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tapio Parkkinen
Ura

Asentaja Valte Parkkisen ja Olga Niemisen perheeseen syntynyt Tapio Parkkinen aloitti taiteellisen uransa Tampereen Teatterissa näyttelijäharjoittelijana vuonna 1961. Hän työskenteli samaisessa teatterissa eri tehtävissä aina vuosikymmenen loppuun. Vuosina 1966–1969 hän suoritti Teatterikoulun ohjaajalinjan.
Vuosina 1969–1971 Parkkinen oli kiinnitettynä Kotkan kaupunginteatteriin, 1971–1977 Porin Teatteriin ja 1977–1979 Turun kaupunginteatteriin. Hän työskenteli 1970-luvulla myös Hämeenlinnan kaupunginteatterissa ja Tampereen Teatterissa sekä useissa muissa teattereissa ympäri Suomen. Parkkinen toimi lähinnä dramaturgina. Hän sovitti muun muassa Puukkojunkkarit useiden teattereiden näyttämöille. Santeri Alkion alkuperäistekstiin perustuva musiikkinäytelmä keräsi katsojia kymmenin tuhansin.
Parkkinen ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi vuonna 1979. Hän ohjasi ja dramatisoi lukuisia puhenäytelmiä ja musiikkinäytelmiä muun muassa Tampereen Teatteriin, Tampereen Työväen Teatteriin ja Jyväskylän kaupunginteatteriin.
1980-luvulla Parkkinen kirjoitti ja ohjasi Ilmajoen Musiikkijuhlille Jokioopperan. Teoksen sävelsi Jorma Panula.
Parkkinen on kirjoittanut useita näytelmiä. Vuonna 1974 kantaesitettiin komedia Pirtua, pirtua. Näytelmä Pumpulitehtaan Ulla kantaesitettiin 1977. Se sai Porin Teatterissa yli 130 esityskertaa ja noin 43 000 katsojaa. Parkkisen kirjoittamia musiikkinäytelmiä ovat muun muassa Kulkurin valssi eli Koivusaaren kartanon salaisuus ja Opettaja yllättää.
Televisioon Parkkinen on käsikirjoittanut muun muassa fiktioelokuvan HIFK-TPS (1979) ja lastenelokuvan Hiljaisen joen aave (1993). Jälkimmäisen hän myös ohjasi. Parkkisen muita ohjauksia on muun muassa kolmiosainen poliittinen ooppera Vallan miehet (1986).
Vuonna 2017 esitettiin Mänttä-Vilppulassa Parkkisen yhdessä veljensä Sepon kanssa tekemä kansanooppera nimeltään Kitusuon Sofia, joka kertoi Suomen sisällissodan tapahtumista. Se pohjautui veljesten isovanhempien tarinaan. Heidän isoisänsä oli tataarisotilas nimeltään Paul Karakulka. Näytelmän teossa oli avustamassa paikallisesta tataariyhteisöstä Hamide Caydam.
Parkkinen oli mukana perustamassa lastennäytelmiä esittävää Teatteri 2000:a. Hän oli mukana sen toiminnassa 1980-luvun jälkipuoliskolla. Vuonna 1991 Parkkinen perusti Esko Raipian kanssa Tampereen Komediateatterin, jota hän myös johti sen alkutaipaleella.
Yksityiselämä

Teatteriohjaaja-kirjailija Tuomas Parkkinen on Tapio Parkkisen poika. Parkkisen vaimo oli näyttelijä Maria Aro. Dramaturgi Seppo Parkkinen on Tapion veli.
Muuta

Tapio Parkkinen on myös maalaaja. Hänen taulujaan on näytetty ainakin tamperelaisessa Ravintola Henriksissä.
Aiheesta muualla

Näytelmät.fi: Tapio Parkkinen : teokset
Harri V. Hietikko

| Harri V>  Hietikko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. helmikuuta 1970 (ikä 54) Vaasa
Ammatti:  kirjailija, hallintojohtaja
Kirjailija
Tyylilajit:  rikoskirjallisuus
Esikoisteos:  Takaisin ei tee mieli (1993)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Harri Viljami Hietikko (s. 21. helmikuuta 1970 Vaasa) on suomalainen rikoskirjailija. Hän on työskennellyt Vaasan kaupunginteatterin hallintojohtajana vuodesta 2001. Hietikko väitteli hallintotieteiden tohtoriksi 2008.
Hietikko on kirjoittanut vuodesta 1999 rikosromaanisarjaa, joka kertoo tamperelaisen ”yksityisetsivä Roger Revon omituisista toimeksiannoista”. Romaaneissaan hän käyttää hyväksi kovaksikeitetyn dekkarin tyylipiirteitä. Teoksiin sisältyy myös yliluonnollisia aineksia, kuten sielun myyminen paholaiselle Lävistetyssä keväässä. Ironia on usein vahva. Rikosromaanien lisäksi Hietikko on julkaissut muutamia näytelmäkäsikirjoituksia.
Hietikon väitöskirja Valta, johtajuus, tuho ja toivo J. R. R. Tolkienin teoksessa Taru sormusten herrasta eli ”Management by Sauron” (2008) käsittelee nykyajan johtajatyyppejä Tolkienin romaanin Taru sormusten herrasta tarjoamien mallien valossa.
Tuotanto

Takaisin ei tee mieli.  (Romaani)  Vaasa:  Claupex, 1993.  ISBN 951-96718-0-3
Kadonnut Hamlet.  (Rikosromaani)  Tampere:  Sanasato, 1999.  ISBN 952-5086-25-9
Lävistetty kevät.  (Rikosromaani)  Tampere:  Sanasato, 2001.  ISBN 952-5086-40-2
Roger Repo ja tuonen väki: Kertomuksia yksityisetsivä Roger Revon omituisista toimeksiannoista.  (Rikosromaani)  Tampere:  Sanasato, 2005.  ISBN 952-5086-72-0
Valta, johtajuus, tuho ja toivo J. R. R. Tolkienin teoksessa Taru sormusten herrasta eli ”Management by Sauron”.  (Väitöskirja, Tampereen yliopisto. Acta Universitatis Tamperensis 1355)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2008.  ISBN 978-951-44-7476-7  Teoksen verkkoversio.
Management by Sauron: Sormusten herran johtamisopas.  Jyväskylä:  Atena, 2010.  ISBN 978-951-796-635-1
Lausukaa Paranoid.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2013.  ISBN 978-951-0-39035-1
Näkemiin Shosanna.  Tuusula:  Reuna, 2014.  ISBN 978-952-7028-19-3
Aiheesta muualla

Kirjailijaesittely Vaasan kaupunginkirjaston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive).
Keijo Kettunen: Yksityisetsivän matka tuonelaan. Arvostelu romaanista Roger Repo ja tuonen väki. Helsingin Sanomat 20.7.2005.
Vilho Hirvi

| Vilho Hirvi> Opetusministeriön kansliapäällikkö |
| --- | --- |
 1995–2001  
Edeltäjä:  Jaakko Numminen
Seuraaja:  Markku Linna
Opetushallituksen pääjohtaja
 1.5.1991–31.12.1994  
Edeltäjä:  Kari Pitkänen
Seuraaja:  Rauno Jarnila
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vilho Ilmari Hirvi
Syntynyt: 28. marraskuuta 1941 Jyväskylän maalaiskunta
Kuollut: 27. maaliskuuta 2001 (59 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  virkamies
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  kasvatustieteiden tohtori (1982)
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto
Vilho Ilmari Hirvi (28. marraskuuta 1941 Jyväskylän maalaiskunta – 27. maaliskuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen pesäpalloilija ja opetushallinnon virkamies.
Vilho Hirvi pelasi Jyväskylän Kirin joukkueessa SM-sarjaa 1960-luvun alussa neljä kautta, jolloin voitti Suomen mestaruuden 1964. Lisäksi Hirvi voitti kaksi nuorten Suomen mestaruutta. Hirvi pelasi myös koripalloa ja toimi Kirin pesäpallojoukkueen huoltajana. Hän oli Suomen Pesäpalloliiton puheenjohtaja 1994–1995.
Urheilu-uransa jälkeen Hirvi kouluttautui opettajaksi ja väitteli kasvatustieteiden tohtoriksi vuonna 1982. Hän työskenteli ensin äidinkielen lehtorina Jyväskylän Lyseossa, siirtyi 1973 Jyväskylän kaupungin opetustoimen johtajaksi, 1975 Keski-Suomen läänin koulutoimentarkastajaksi ja 1982 Jyväskylän yliopiston täydennyskoulutuskeskuksen johtoon. Vuosina 1988–1991 Hirvi oli Keski-Suomen lääninhallituksen kansliapäällikkönä, 1991–1994 Opetushallituksen ensimmäisenä pääjohtajana ja viimeksi 1995–2001 opetusministeriön kansliapäällikkönä. Hän ilmoitti puoluekannakseen kokoomuksen.
Hirvi vihittiin kasvatustieteiden kunniatohtoriksi Jyväskylän yliopistossa vuonna 1996 ja Turun yliopistossa vuonna 2000.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-kulta: 1964
Wolfgang Paul

| Wolfgang Paul> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. elokuuta 1913 Lorenzkirch, Saksa
Kuollut: 7. joulukuuta 1993 (80 vuotta) Bonn, Saksa
Kansalaisuus:   Saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Münchenin teknillinen yliopisto Berliinin teknillinen yliopisto Göttingenin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Hans Kopfermann
Instituutti:  Bonnin yliopisto
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  työ ionikaappauksen parissa
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1989)
Aiheesta muualla
www.nobelprize.org/prizes/physics/1989/paul/facts
Wolfgang Paul (10. elokuuta 1913 – 7. joulukuuta 1993) oli saksalainen fyysikko. Paul sai vuonna 1989 Nobelin fysiikanpalkinnon ionikaappauksen löytämisestä.
Paul syntyi vuonna 1913 pienessä Lorenzkirchin kylässä, Saksassa. Paul varttui Münchenissä lääkeainekemistin poikana. Muutaman opiskeluvuoden jälkeen Münchenin teknillisessä yliopistossa hän vaihtoi koulua Berliinin teknilliseen yliopistoon. Vuodesta 1952 lähtien hän työskenteli Bonnin yliopistossa kokeellisen fysiikan professorina. Paul työskenteli myös CERNissä vuosien 1965 ja 1967 välisenä aikana.
Kvanttitietokoneessa käytettävä ioniloukku.
Aiheesta muualla

Biografia Nobel-säätiön sivuilla (englanniksi)
S. Albert Kivinen

Seppo Kalevi Albert Kivinen (19. lokakuuta 1933 Ikaalinen – 13. elokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen filosofi ja filosofian tohtori, joka toimi Helsingin yliopiston filosofian laitoksessa dosenttina.
Henkilöhistoria

Kivinen väitteli 1977 Helsingin yliopistossa teoreettisesta filosofiasta. Hän toimi Suomi-Mongolia -seuran puheenjohtajana 1970-luvun alkupuolella, Suomen Parapsykologisen tutkimusseuran johtokunnan jäsenenä vuosina 1972–1974 ja Transscendentaaliradiestesian Seuran sihteerinä vuosina 1974–1987. Skepsis ry:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1987–1989.
Kivinen tunnettiin skeptikkona ja paranormaalien ilmiöiden sekä okkultismin oppihistorian tuntijana.
S. Albert Kivinen kirjoitti kauhukertomuksia H. P. Lovecraftin luoman mytologian pohjalta sekä levytti joukon poliittis-filosofisia lauluja yhteistyössä muun muassa M. A. Nummisen kanssa.
Filosofia

S. Albert Kivinen tutki ontologiaa, muun muassa universaalien ongelmaa. Hän asettui realistiselle kannalle ja kannatti ”onttista kommunismia”, jonka hän tiivisti sanoin: ”Maailmassa on monia yksilöitä. Näillä yksilöillä on erilaisia yhteisiä (ja erottavia) piirteitä.” Kivisen mukaan onttinen kommunismi on terveen järjen universaaliteoria, eikä sillä ole mitään tekemistä poliittisen kommunismin kanssa. Myös mielen ja ruumiin ongelma kiinnosti Kivistä.
Kivisen ajatteluun vaikuttaneita filosofeja olivat muun muassa Aristoteles ja Cambridgen yliopiston filosofit Bertrand Russell, G. E. Moore ja C. D. Broad. Näistä viimeksi mainittu oli Kivisen mukaan hänen lempifilosofinsa.
Teoksia

C. D. Broad’s views on abstracta, 1976. Helsingin yliopiston filosofian laitos, Helsinki.
Merkilliset kirjoitukset: Novelleja, artikkeleita, filosofiaa, 1990. Pirkanmaan kirjapaino ja lehtikustannus, Tampere.
Metafyysisiä esseitä.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1999.  ISBN 951-570-454-5
Lauluja (CD), 2003. Love Records.
Merkilliset kirjoitukset: Novelleja, artikkeleita, filosofiaa, 2006, 2. painos. Siniplaneetta, Tampere.
Kirjallisuutta

Aho, Tuomo & Sandu, Gabriel (toim.): Epäilyttäviä esseitä S. Albert Kivisen 60-vuotispäivän kunniaksi.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 2/1993)  Helsinki:  Helsingin yliopiston filosofian laitos, 1993.  ISBN 951-45-6544-4
Hiipakka, Janne & Korhonen, Anssi (toim.): Eripituisia esseitä S. Albert Kivisen 70-vuotispäivän kunniaksi.  (Filosofisia tutkimuksia Helsingin yliopistosta 13)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2006.  ISBN 952-10-3609-5
Aiheesta muualla

Kivinen, S. Albert: ”Mitä 'paranormaaleilla ilmiöillä' tarkoitetaan?”. Teoksessa Häyry, Heta & Karttunen, Hannu & Virtanen, Matti (toim.): Paholaisen asianajaja: Opaskirja skeptikolle.  (Ursan julkaisuja 38)  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1989.  ISBN 951-9269-48-7  Teoksen verkkoversio.
Korko, Alma & Kortelainen, Ilmari: Elegantti metafyysikko: S. Albert Kivisen haastattelu. Niin & näin 1/2008. (PDF)
Manninen, P. A.: Merkilliset kirjoitukset. Aikakone 1/1991.
L. Onerva

| L>  Onerva |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Hilja Onerva Lehtinen
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1882 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 1. maaliskuuta 1972 (89 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kriitikko, kääntäjä, opettaja, runoilija
Puoliso:  Väinö Streng (vih. 1905)   Leevi Madetoja  (vih. 1918; k. 1947)
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  1904–1952
Palkinnot
  Kirjallisuuden valtionpalkinto  Aleksis Kiven palkinto  Pro Finlandia  
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
L. Onerva (oik. Hilja Onerva Lehtinen, 28. huhtikuuta 1882 Helsinki – 1. maaliskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen runoilija. Onerva kirjoitti myös novelleja ja romaaneja sekä toimi suomentajana ja kriitikkona. Teoksissaan hän käsitteli usein naisen elämään kuuluvia vapauden ja sitoutumisen välisiä risti­riitoja. Onerva muistetaan myös vivahteikkaasta suhteestaan runoilija Eino Leinoon.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

L. Onerva oli vanhempiensa Johan ja Serafina Lehtisen ainoa lapsi. Hänellä oli vain muutamia muisti­kuvia äidistään, sillä tämä joutui mieli­sairaalaan Onervan ollessa seitsemän­vuotias. Tämän jälkeen Onervaa hoiti hänen isän­äitinsä, josta tuli isän tapaan Onervalle hyvin läheinen. Isä muutti 1893 Karhulaan saha­laitoksen isännöitsijäksi, mutta Onerva jäi Helsinkiin koulun­käynnin vuoksi. Hän kävi pikku­lasten koulua ja aloitti yhdeksän­vuotiaana Helsingin suomalaisen tyttö­koulun valmistavalla luokalla. Vuonna 1893 Onerva aloitti viisi­vuotisen tyttö­koulun.
Onerva piti opiskelusta, opettajista ja koulu­tovereistaan ja menestyi tyttö­koulussa hyvin. Tyttö­koulun jälkeen hän siirtyi jatko-opistoon, jossa hän harrasti monen­laisia asioita. Onerva oli lahjakas: hän lauloi, kirjoitti, maalasi ja lausui hyvin. Jatko-opistossa hän luki myös ranskaa ja suoritti opettajan tutkinnon vuonna 1902. Kaksi vuotta jatko-opistossa opiskeltuaan Onerva alkoi valmistautua yli­oppilas­kirjoituksiin Suomalaisen yhteis­koulun yksityis­oppilaana, koska jatko-opistossa yli­oppilas­tutkintoa ei voinut suorittaa. Hän kirjoitti vuonna 1901 yli­oppilaaksi ja sai tutkinnon arvo­sanaksi muutamaa pistettä vajaan kiitettävän. Viimeisenä koulu­vuotenaan Onerva pohti elämän­uraansa ja tulevaisuuttaan. Valinta oli vaikea, sillä Onervaa kiinnostivat monet taiteen­alat. Jatko-opistossa Onerva oli innostunut teatterista, ja hän suunnitteli vakavasti näyttelijättären uraa. Onerva opiskeli Keisarillisessa Aleksanterin Yli­opistossa estetiikkaa, ranskan kieltä ja lääke­tiedettä vuosina 1902–1911, mutta ei suorittanut loppututkintoa.
L. Onervan tuotanto ja merkitys > Lehtityö

Onerva kirjoitti urallaan myös paljon lehtiin. Vuonna 1915 alkoi ilmestyä Sunnuntai-lehti, jonka pää­toimittajana Eino Leino toimi. Lehti pysyi hengissä kaksi vuotta, ja Onerva toimi sen toimitus­sihteerinä. Toimitus­sihteerin tehtävien lisäksi Onerva kirjoitti aktiivisesti Sunnuntaihin. Hän julkaisi lehdessä omia runojaan Liesi­lauluja-kokoelmasta ja esimerkiksi ensimmäisen luvun romaanistaan Yksinäisiä. Onerva laati Sunnuntaihin myös kirjallisuuskritiikkiä ja suomensi lehteen joitakin kauno­kirjallisia tekstejä. Sunnuntain lisäksi Onerva kirjoitti 1917 perustettuun oikeisto­sosiali­demokraattiseen lehteen Työn Valta, johon hän kirjoitti teatteri­arvosteluja. Ennen näihin lehtiin kirjoittamista Onerva oli ollut avustamassa myös kulttuuri­liberaalisen Päivä-lehden (1907–1911) teossa. Kirjallisuus­arvosteluja Onerva kirjoitti myös Helsingin Sanomiin kahteen otteeseen 1910–1911 ja 1925–1926.
Kirjallisuutta

Makkonen, Anna & Tuurna, Marja-Leena (toim): Yölauluja : L. Onervan ja Leevi Madetojan kirjeitä 1910-1946.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura,, 2006.  ISBN 951746794X
Mäkelä, Hannu: Uponnut pursi : kuvitelma.  (Sepitteellinen Onerva-mono­logi)  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951119206X
Mäkelä, Hannu: Onnen maa : L. Onervan elämä ja runot.  Jyväskylä:  Minerva, 2007.  ISBN 9789524920353
Mäkelä, Hannu & Arell, Berndt: L. Onerva : valvottu yö : runoilijan maalauksia pimeydestä valoon.  Jyväskylä:  Minerva, 2004.  ISBN 9525478521
Sainio, Venla: ”Onerva, L. (1882–1972)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 360, 361.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Elokuvia

Jaakko Pakkasvirta: Runoilija ja muusa.   1978.  Pääosissa Esko Salminen (Eino Leino) ja Elina Salo (L. Onerva). Kertomus Eino Leinon elämästä ja hänen naisistaan.
Aiheesta muualla

L. Onerva Guten­berg-projektissa
L. Onerva – Suomen kirjailijanimikkoseurat ry
L. Onerva 375 humanistia.  10.3.2015. Helsingin yli­opisto.
Onerva, L. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Runoilija L. Onerva juhla­päivänään (1952) Yle Elävä arkisto.  8.9.2006.
Kaksi liekkiä, Suomen Kuvalehti, 29.10.1927, nro 44, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Säkeiden ja sävelten koti Bodom-järven rannalla. Suomen Kuva­lehti, 12.11.1932, nro 46, s. 12.  Kansallis­kirjaston digitaaliset aineistot.
Runoja ja musiikkia. L. Onerva ja Leevi Madetoja ovat salaperäisiä haastattelijalle, Seura, 25.03.1936, nro 13, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Leena Myller

Leena Myller (s. 22. heinäkuuta 1957 Espoo), kirjoittanut aikaisemmin  nimellä Leena Leskinen on kirjailija. Hän on myös tunnettu kuvataiteen harrastaja ja toiminut Karjalaisessa kuvataide- ja kirjallisuuskriitikkona. Leena Myller on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri.
Teokset > Leena Leskinen nimellä ilmestyneet teokset

Eurotarinoita.  WSOY, 2001.  ISBN 9789510260500
Stella.  WSOY, 2002.  ISBN 9789510274972
Huhtikuun puutarha.  WSOY, 2003.  ISBN 9789510281796
Espanjalainen juttu.  WSOY, 2005.  ISBN 9789510302224
Parasta ennen.  Nordbooks, 2015.  ISBN 9789523151413
Tunnit Elviksen kanssa.  Nordbooks, 2017.  ISBN 9789523153172
Teokset > Leena Myllerin nimellä ilmestyneet teokset

Ihana Amsterdam.  Kustannusliike Robustos, 2022.  ISBN 9789525758894
Palkinnot ja ehdokkuudet

voitto Ukri ry:n novellikilpailussa 1996
Vuoden kynä -palkinto 2001
Savonia-palkintoehdokkuus 2002 ja 2006
Aiheesta muualla

Leena Leskinen WSOY:n sivuilla
Erkka Filander

Erkka Filander (s. 1993) on suomalainen runoilija. Hän voitti vuonna 2013 kaikkien aikojen nuorimpana Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon esikoisrunoteoksellaan Heräämisen valkea myrsky (Poesia).
Filanderin esikoisteos on romantiikan innoittamaa runoutta. Siinä ei ole sijaa kyynisyydelle tai ironialle, vaan se on nuoruuden ja elämänilon ylistystä, lähimpänä esikuvanaan brittiläiset romantikot John Keats ja Percy Bysshe Shelley.
Tuotanto

Heräämisen valkea myrsky.  Helsinki:  Poesia, 2013.  ISBN 978-952-5954-73-9
Torso.  Helsinki:  Poesia, 2016.  ISBN 978-952-305-062-4
Adoraatio.  Helsinki:  Poesia, Poesiavihkot #17, 2018.  ISBN 978-952-305-116-4
Aiheesta muualla

Heräämisen valkea myrsky Poesian verkkosivulla
Torso Poesian verkkosivulla
Adoraatio Poesian verkkosivulla
Eeva Eloranta

| Eeva Eloranta> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eeva-Elina Eloranta-Lappalainen
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1954 (ikä 70) Helsinki
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eeva Eloranta (s. 4. heinäkuuta 1954 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja, ohjaaja ja tapahtumatuottaja. Hän on näytellyt muun muassa monissa 1980-luvun elokuvissa kuten Pohjanmaa ja Riisuminen sekä televisiosarjoissa Kivisydän ja Vihreän kullan maa ja 1990-luvulla sarjassa Blondi tuli taloon.
Ura

Eeva Eloranta valmistui Teatterikoulusta vuonna 1975 ja täydensi opintojaan teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2008.
Eloranta on työskennellyt freelancerina useissa teattereissa sekä kiinnitettynä että vierailevana näyttelijänä, muun muassa Kansallisteatterissa, Helsingin kaupunginteatterissa, Porin Teatterissa 1981–1983 ja Rovaniemen Teatterissa 1975–1977. Elorannan näyttämörooleista ovat olleet muun muassa Peer Gyntin Solveig (1983), Pieni Kauhukauppa -musikaalin naispääosa (1987) Helsingin kaupunginteatterissa ja Vanja-enon Jelena Andrejevna (1989) Kansallisteatterissa.
Eloranta on saanut kahdesti sekä valtionpalkinnon (1982 ja 1984) että Jussi-palkinnon (samoina vuosina). Palkitut roolityöt olivat elokuvissa Yö meren rannalla (Erkko Kivikoski/1982) ja Palava enkeli (Lauri Törhönen/1984).
Vuosina 1993–1996 Eloranta näytteli MTV3-kanavalla nähdyssä tv-sarjassa Blondi tuli taloon Margit Haukkamaan roolia. Sen jälkeen – hänen perheeseensä synnyttyä suhteellisen peräkkäin kaksi lasta – Eloranta keskittyi perheeseen ja siirsi oman ammatin harjoittaminen taka-alalle. Näyttelijän töistä niiltä vuosilta mainittakoon 2007 Kulttuurikeskus Poleenin näytelmän Niskavuoren Heta nimirooli ja 2013 alkaen useat roolit Teatterituotannot.fi:n ja Varkauden kesäteatterin komedioissa. TV- ja filmityö käynnistyi uudelleen 2007, jolloin Eloranta vieraili Kaisa Rastimon Myrsky-elokuvassa pienessä sivuroolissa. 2018 Eloranta oli mukana  Sorjonen-sarjassa Äiti Lassilana. 2023 Eloranta esiintyy Aida Boschin roolissa Netflixin ja Ylen yhteistuotannossa Dance Brothers.
2002 alkaen Eeva Eloranta toimi tuottaja-ohjaajana ensin Kulttuurikeskus Poleenissa, Pieksämäellä ja 2012 alkaen tapahtumatuotantoyrityksissä. Eloranta on myös vieraillut ohjaajana muun muassa Varkauden Teatterissa 2011 (Riemurahat) ja Mikkelin teatterissa 2013 (Lainatenori). Ohjauksia sekä harrastaja- että ammattiteattereissa on kertynyt Elorannalle yhteensä noin 30.
Kolumnistina Eloranta debytoi 2016 Viva-lehden palstoilla. Käsikirjoittamisen hän aloitti 1998, jolloin hän oli mukana kirjoittamassa kaksi vuotta tv-sarjaa Samaa sukua, eri maata MTV3:lle.lähde?
Yksityiselämä

Elorannalla on puolisonsa kanssa kaksi aikuista lasta. Elorannalla oli vuosikymmenen kestänyt suhde Pirkko Saision kanssa.
Filmografia > Elokuvat

Yö meren rannalla (1981)
Toto (1982)
Jousiampuja (1982)
Palava enkeli (1984)
Viimeiset rotannahat (1985)
Ylösnousemus (1985)
Perhosen uni (1986)
Riisuminen (1986)
Pohjanmaa (1988)
Myrsky (2008)
Filmografia > Televisioelokuvat

Sotamies Jokisen vihkiloma (1981)
Parveke (1982)
Laittomuuden aika (1987)
Merimies ja pastori (1988)
Hunajan maku (1993)
Filmografia > Televisiosarjat

Rauta-aika (1982)
Jäinen horisontti (1984)
Kivisydän (1985)
Vihreän kullan maa (1987–1988)
Lentsu (1990)
Blondi tuli taloon (1994–1995)
Sorjonen (2018)
Syke (2019)
Pahan väri (2021)
Dance Brothers (2023)
Uniaattikirkot

Uniaattikirkot ovat alun perin ortodoksisia paikalliskirkkoja, jotka vuosien 1595–1905 aikana liittyivät katoliseen kirkkoon. Opillisesti ne hyväksyvät katolisen kirkon dogmit tosina ilmaisuina läntisellä kielellä, mutta niillä on omat teologiset, spirituaaliset, kanoniset ja liturgiset perinteensä. Siksi ne muistuttavat suurilta osin ortodoksisia kirkkoja esimerkiksi jumalanpalvelusjärjestyksen (eli riituksen), kirkkojärjestyksen ja teologisen kielen kannalta. Suurin näistä kirkoista on Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko.
Kirkkojärjestyksen kannalta uniaattikirkot kuuluvat laajempaan ryhmään idän katoliset kirkot. Useimmat uniaattipiispat ovat paavin alaisia epäsuorasti idän katolisten patriarkkojen kautta, mutta osa heistä toimii suoraan paavin alaisuudessa.
Luettelo uniaattikirkoista

Suluissa mainitaan kunkin kirkon liittymisvuosi katoliseen kirkkoon.lähde?
Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko (Brestin unioni, 1595)
Valko-Venäjän kreikkalaiskatolinen kirkko (1596)
Križevcin eparkian bysanttilainen kirkko (1611)
Albanian bysanttilaiskatolinen kirkko (1628)
Rutenian katolinen kirkko (1646)
Slovakian kreikkalaiskatolinen kirkko (1646)
Romanian kirkko Rooman yhteydessä, kreikkalaiskatolinen (1697)
Melkiittiläis-kreikkalaiskatolinen kirkko (1726)
Bulgarian kreikkalaiskatolinen kirkko (1861)
Venäjän bysanttilaiskatolinen kirkko (1905)
Ursula Auer

Ursula Auer on salanimi, jolla kirjailija-aviopari Anja Angel ja Pentti Kirstilä on julkaissut kolme salapoliisiromaania vuosina 2005−2007.
Auer kirjoittaa perinnetietoisia, Agatha Christie -tyyppisiä dekkareita, jotka leikittelevät kirjallisilla viittauksilla. Monet hahmoista ovat voimakkaasti karrikoituja. Teosten pastissiluonne näyttäytyy jo kirjojen ulkoasussa. Konseptiin kuuluu sijoittaa rikokset M-kirjaimella alkaviin paikkoihin: Maltalle, Maintenoniin, Mankalaan.