stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Enevaldus Svenonius

Enevaldus Svenonius (käytti opiskeluaikanaan sukunimeä Pontanus; 24. joulukuuta 1617 Annerstad, Småland – 18. huhtikuuta 1688 Turku) oli Turun akatemian teologisen tiedekunnan primarius eli ensimmäinen professori vuosina 1664–1688. Hänen toimintansa pakotti Turun piispan Terseruksen eroamaan virastaan vuonna 1664.
Svenonius oli kotoisin Ruotsin Smålandista. Hän siirtyi Suomeen Turun akatemian perustamisen jälkeen vuonna 1640 yhdessä Växjön katedraalikoulun rehtorin Mikael Wexioniuksen kanssa, joka toimi akatemiassa hänen professorinaan. Svenonius myös nai Wexioniuksen tyttären Susannan vuonna 1657. Svenoniuksesta tuli Turussa piispa Isaacus Rothoviuksen suosikki ja tämän lasten kotiopettaja.
Kolmikymmenvuotinen sota oli taittanut aiemmin vuolaan opiskelijavirran Wittenbergin yliopistoon, ja Svevonius oli ainoa merkittävä sodanjälkeinen ruotsalaisteologi, joka haki oppinsa sieltä. Terseruksen 1662 julkaistu katekismus sisälsi muiden kristillisten kirkkokuntien oppeja hyväksyviä piirteitä, ja tätä käsitystä vastaan Svenonius hyökkäsi voimallisesti. Kun Terserus joutui näkemyksineen tappiolle vuoden 1664 valtiopäivillä, hänen oli erottava toimestaan Turussa. Palkkioksi Terserusta vastaan käymästään taistelusta Svenonius sai vuonna 1664 ensimmäisen professorin viran, ja sankarin sädekehä toi hänelle Turussa loppuelämäksi määräävän teologisen vallan.
Ynglinga-suku

Yngve-Frej, Ynglinga-suvun väitetty kantaisä.
Olof Trätälja, joka tarun mukaan hallitsi Värmlannissa.
Ynglinga-suku on muinaisskandinaavisen kirjallisuuden mukaan Ruotsissa ennen viikinkiaikaa hallinnut tarunomainen kuningassuku, jonka on uskottu polveutuvan Yngve-Frej- eli Frej-jumalasta. Suvusta kerrotaan muun muassa Ynglingatal-eeposrunossa ja Snorre Sturlassonin 1200-luvulla kirjoittamassa Ynglingien saagassa (isl. Ynglinga saga). Beowulf-eepoksessa suku mainitaan nimellä Skilfingar.
Monet arkeologit ja historioitsijat suhtautuivat 1800-luvulla vanhoihin kertomuksiin kritiikittömästi ja katsoivat Ynglinga-suvun todella hallinneen Ruotsissa. Nykyiset historioitsijat ovat lähde­kritiikin perusteella päätyneet siihen, ettei suvusta voida tietää mitään varmaa. Suurelta osin kertomukset Ynglinga-suvusta ovat ilmeisesti mieli­kuvituksen tuotetta ja historiallisesti epä­luotettavia.
Historialliset lähteet

Todennäköisesti vanhin lähde, jossa Ynglinga-suvusta kerrotaan, on juhlaruno Ynglingatal, joka on omistettu tarunhohtoiselle norjalaiselle kuninkaalle Rögnvaldr Vuorenkorkuiselle (isl. Rögnvaldr heiðum-hæri) ja on toden­näköisesti peräisin 900-luvulta. Siitä on säilynyt kolme versiota: kuningas­luettelo Ari Þorgilssonin teoksessa Islantilaisten kirja (isl. Íslendingabók), täydellisempi versio Snorri Sturlusonin teoksessa Heimskringla, jossa Ynglingatalia on käytetty Ynglingien saagan pohjana sekä latinankielinen käännös teoksessa Historia Norvegiæ. Koska Norjan kuninkaat mielellään väittivät polveutuvansa vanhoista jumalista, ulottuu sukuluettelo näissä Óðinniin saakka. Suvun nimen selitetään johtuvan Yngve-Frej-jumalan nimestä. Suku­luettelo käsittää lähes tuhannen vuoden aika­jakson, joka päättyy suvun erään jäsenen vaellukseen Värmlannin kautta Norjaan.
Lisäksi Beowulf-eepoksessa mainitaan kaksi kuningasta, joiden nimet ovat samat kuin Ynglinga­talissa, mitä on pidetty todisteena sille, että ainakin he ovat todella hallinneet.
Kaikkia kertomuksissa mainittuja paikan­nimiä ei ole voitu tunnistaa, vaan varsinkin varhaisimpien kuninkaiden väitettyjen asuin­paikkojen sijainti on kiista­nalainen. Muiden lähteiden perusteella monien niistä katsotaan olevan pieniä paikka­kuntia Uplannissa.
Uppsalasta Norjaan

Islantilaisten saagojen mukaan suku oli peräisin Vanhasta Uppsalasta, mutta asui myöhemmin useilla muillakin paikka­kunnilla, niin että esimerkiksi Heimskringlan mukaan heidän luokseen oli matkustettava Mälarenin yli. Myöhemmin heidän kerrotaan asuneen myös Tiundalandissa, kunnes suvun viimeinen hallitsija Olof Trätalja karkotettiin Värmlantiin.
Saxo Grammaticuksen teoksessa Gesta Danorum suku mainitaan Frejan poikina ja Frejan sukuna. Sen mukaan Starkarr saapui Uppsalaan, jossa "Frejan pojat" asuivat, ja "Frejan sukuun" kuuluneet Sigurd Ringin ystävät kokoontuivat Bråvallan taistelun edellä. Suvun norjalaisen haaran kerrotaan asuneen Vestfoldissa..
Skilfingit eli nuorempi Ynglinga-suku

Skilfing-suku maintaan Beowulf-eepoksessa, joka on peräisin 700-luvulta, mutta sisältää mahdollisesti jo 500-luvulta peräisin olevaa aineistoa. Se sai lopullisen muotonsa lähellä vuotta 1000. Islantilainen historioitsija, runoilija ja myyttien tutkija Snorre Sturlasson selitti, että Skilfingit hallitsivat "itäisen meri­tien varrella", toisin sanoen Ruotsissa, mutta että suvun nimi johtui keksitystä "meri­kuningas" Skelfiristä.
Taru ja historia

Käsitykset lähteiden luotettavuudesta ovat suuresti vaihdelleet eri aikoina. Manner­maalla ei islantilaisia lähteitä tunnettu ennen 1600-luvun puoli­väliä, ja ennen sitä laaditut kuningas­luettelot saattavat poiketa huomattavastikin islantilaisista lähteistä. Nykyinen historian­tutkimus ei käytä kertomuksia Ynglinga-suvusta Ruotsin historian lähteenä.
Taru ja historia > Muita lähteitä

Varhaisin lähde, jossa luetellaan Ruotsin kuninkaita, on Rimbertin Vita Ansgarii, joka käsittelee lähetys­saarnaaja Ansgarin matkoja Birkaan, Mälarenin saarelle, jossa hän eri tilaisuuksissa tapasi kaksi eri kuningasta.
Osan Ynglinga-saagan sukuluettelon henkilöistä, esimerkiksi Odenin, mainitsee myös Saxo Grammaticus. Kristillinenkin historian­kirjoitus piti viimeistään 1100-luvulta lähtien kertomuksia Ynglinga-suvusta historialli­sina.
Ruotsissa on laadittu useita, keskenään yhteen­sopimattomia luetteloita maan muinaisista kuninkaista. Vanha ruotsalainen kronikka (ruots. Gamla svenska krönikan) 1400-luvulta sisältää kuningasluettelon, joka ajalle tyypilliseen tapaan ulottuu Vanhan testamentin henkilöihin saakka. Olaus Petri laati oman luettelonsa, hyläten goottilaisen historian­kirjoituksen. Olaus Petrin luettelo ei kuitenkaan ollut kenenkään mieleen ja se painettiin ensimmäisen kerran vasta 1800-luvulla antikvaarisena erikoisuutena. Oman hallitsija­luettelonsa laati myöhemmin myös goottilaiseen historian­kirjoitus­perinteeseen nojautuen Johannes Magnus teoksessaan Historia de omnibus Gothorum Sveonumque regibus vuodelta 1539. Tämän teoksen perusteella Ruotsin kuningas Eerik XIV ottikin järjestysnumerokseen XIV, vaikka Ruotsissa ei edes Ynglinga-sukua koskevien vanhempien lähteiden mukaan ollut näin monta Erik-nimistä kuningasta, joskin Johannes Magnuksen luettelo osittain perustuu Saxo Grammaticuksen antamiin niukkoihin tietoihin aiheesta.
Islantilaiset saagat tulivat Skandinaviassa tunnetuiksi, kun islantilainen piispa Brynjólfur Sveinsson vuonna 1643 julkaisi teoksen Codex regius, ja vasta 1800-luvulla Eddat tulivat yleisesti tunnetuiksi. Heimskringlan julkaisi Ruotsissa ensimmäisenä Johan Peringskiöld vuonna 1697, ja hänen versionsa sisälsi muinaisskandinaavisen alkutekstin sekä sen latinan- ja ruotsinkieliset käännökset.
Taru ja historia > Euhemeristisia tulkintoja

Saxo Grammaticuksen mukaan Oden (Othinus) oli todellinen maan päällä elänyt henkilö, joka sai koko Euroopan uskomaan, että hän oli jumala, ja asettui sitten asumaan Uppsalaan. Saman käsityksen ilmaisi Snorre Snurlason sekä Ynglinga-saagassa että Eddassa.
Ynglinga-saagan kertomuksia Ynglinga-suvusta käytti lähteenään myös Olof Rudbeck vanhempi teoksessaan Atlantica, jossa hän Johannes Magnuksen tavoin johti Odenin suvun Maagogin ja Nooan kautta Aatamiin ja Eevaan saakka. Tämän myötä Oden sai goottilaisessa historian­kirjoituksessa selviönä pidetyn asemansa Ynglingojen väitettyjen tai todellisten sukulaisten esi-isänä.
Paljon myöhemmin tutkijat olivat kiinnostuneet ennen kaikkea Odenin alkuperästä, jonka väitettiin olevan Aasiassa. Kilpailevan teorian esitti Sven Lagerbring, jonka mukaan Oden oli tullut Turkista ja ruotsin kieli kuului näin ollen turkkilaisiin kieliin. Lagerbringin mukaan Yngve-Frej oli sama henkilö kuin kiinalaisissa lähteissä noin vuonna 60 eaa. mainittu Yngquei-mi. Lagerbringin mukaan Ruotsi oli Odenin saapuessa suomalaisten asuttama, kun taas Johan Ihren ja hänen oppilaansa Carl Gustaf Nordinin mukaan maan asukkaita olivat tuolloin saamelaiset, jotka myös puhuvat suomalais-ugrilaista kieltä. Kaksi jälkimmäistä olivat toisaalta ensimmäiset, jotka kyseenalaistivat Ynglinga-sukua koskevien lähteiden luotettavuuden: Nordin hylkäsi muun muassa Ansgarin, Rimbertin ja Saxo Grammaticuksen kertomukset, Ihre suhtautui hyvin kriittisesti Ynglingatalin todenmukaisuuteen, sillä hänen mukaansa Tjodolf Hviniläisen aikana ei olisi voitu muistaa kaikkia 900 vuoden aikana hallinneita kuninkaita. Kuitenkin myös Ihre piti Odenia historiallisena henkilönä ja katsoi hänen tuoneen Ruotsiin skandinaavisen kielen, joka saamen kielestä saatujen vaikutteiden vuoksi poikkeaa muista germaanisista kielistä.
Odenia pidettiin yleisesti todellisena, Aasiasta tulleena henkilönä romantiikan ja Erik Gustaf Geijerin aikaan saakka, ja Geijer päätteli teoksessaan Svea rikes häfder (1825), että nimenomaan svealaiset, eivät göötalaiset, olivat Odinin kansaa..
Euhemerismi oli kuitenkin 1800-luvun lopulla jo täysin hylätty teoria. Jonkin verran myöhemmin Lauritz Weibull ja Curt Weibull toivat tutkimukseen ankaramman lähdekritiikin, mikä johti siihen, että kirjallisia lähteitä Ynglinga-suvusta alettiin pitää hyvin epäluotettavina. Huomattavana poikkeuksena on kuitenkin ollut Thor Heyerdahl, joka viimeisessä teoksessaan Jakten på Odin vuodelta 2001 väitti, että Oden oli Aasiasta vaeltanut todellinen henkilö, mutta hänen teoriansa ei asiantuntijoiden keskuudessa juuri ole saanut kannatusta. Heyerdahl ei ollut ammatiltaan historioitsija.
Taru ja historia > Arkeologiset tutkimukset

Niin sanotuilla Vanhan Uppsalan kuninkaankummuilla (vanhoilla hautakummuilla) suoritettiin 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa arkeologisia kaivauksia Ynglinga-sukua koskevien tietojen saamiseksi. Esimerkiksi Bror Emil Hildebrand suoritti vuonna 1846 kaivauksia, ja uusia kaivauksia suoritettiin samalla alueella vuonna 1874. Arkeologi Birger Nermanin mukaan tällöin löydettiin Aunin, Egilin ja Adilsin maalliset jäännökset, mitä väitettään hän perusteli Ynglinga-saagassa annetuilla tiedoilla. Myös muita suuria hautakumpuja pidettiin Ynglinga-suvun nimeltä tunnettujen jäsenten hautoina, mutta samaan aikaan muut arkeologit jättivät kysymyksen avoimeksi ja katsoivat, ettei Ynglinga-suvun historiallisuudesta voitu saada tietoa. Ynglingat mainitaan nykyisin enää harvoin näiden kuningashautojen yhteydessä. Esimerkiksi Riksantikvarieämbetetin eli Ruotsin museoviraston mukaan ei tiedetä, ketkä alueelle on haudattu.
Taru ja historia > Nykyinen näkemys

Jos koko Ynglinga-sukua voitaisiin pitää historiallisesti todistettuna, ulottuisi Ruotsin kuningasluettelo hyvin kauas menneisyyteen. Noin vuosina 945–995 hallinnutta Eerik Voittoisaa pidetään kuitenkin yleensä ensimmäisenä Ruotsin kuninkaana, jonka varmasti tiedetään todella hallinneen. Norjan kuningasluettelo taas alkaa noin vuosina 850–933 hallinneesta Harald Kaunotukasta, joka yhdisti valtakunnan alueella olleet monet pienet kuningaskunnat..  Nämä kuningasluettelot eivät kuitenkaan sulje pois mahdollisuutta, että jotkut Ynglinoista ovat historiallisia henkilöitä.
Ynglingeista Ottar Vendelkråkaa ja Adilsia pidetään toisinaan historiallisia, mutta päätelmät ovat hyvin varovaisia. Usein heidänkin historiallisuuttaan pidetään hyvin epävarmana.
Ottarin ja Adilsin historiallisuutta tukee se, että heidät mainitaan sekä Beowulf-eepoksessa että Ynglingatalissa, jotka ovat mahdollisesti toisistaan riippumattomia lähteitä, mutta kertovat heistä yhtäpitävästi. Tämän vuoksi varsinkin Ynglingatalin ajoitus on tärkeä: jos se ei ole peräisin 900-luvun alusta, on mahdollista, että siinä mainitut kuninkaiden nimet ovat peräisin Beowulfista. Norjalainen tutkija C. Hägg esitti vuonna 1991 teorian, että Ynglingatal on 1100-luvulla tehty väärennös, mitä jonkin aikaa pidettiin uskottavana. Myöhemmät tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet tämän väitteen ja katsovat runon olevan peräisin 900-luvulta.
Suvun jäsenet

Islantilaisen Ynglingatalin mukaan Ynglinga-suvun hallitsijat olivat seuraavat:
Oden
Njord
Yngve-Frej eli Frej (Freyr), josta suvun nimi johtuu
Fjölner
Svegder
Vanlande
Visbur
Domalde
Domar
Dygve
Dag
Agne
Erik ja Alrik
Yngve ja Alf
Hugleik
Jorund ja Erik
Aun vanhempi (myös Ane)
Egil Tunnadolg (myös Angantyr)
Ottar Vendelkråka
Adils Voimakas
Eystein (Östen)
Yngvar
Bröt-Anund (toisinaan Önund)
Ingjald Illråde
Olof Trätälja
Halvdan Vitben
Eystein Halvdansson
Halvdan
Gudröd Vejdekonung
Olof Geirstadaalf
Ragnvald Hederhög
Aiheesta muualla

Ynglinga-suvun historia Osa Heimskringlasta, Emil Olssonin ruotsinkielinen käännös
Historia Norwegies skildring av Ynglingaätten Osa englanninkielisestä käännöksestä.
Ynglingaätten i Sverige
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Heimskringla-teoksen sivu, jossa kerrotaan myös Ynglinga-suvusta.
Kaivauksia Vanhan Uppsalan läntisellä hautakummulla.
Käännös suomeksi
Suurpääkilpikonna

| Suurpääkilpikonna |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Kilpikonnat Testudines
Heimo::  Suurpääkilpikonnat Platysternidae
Suku::  Platysternon
Laji::  megacephalum
Kaksiosainen nimi
 Platysternon megacephalum  Gray, 1831 
Alalajit
 P. m. megacephalum  P. m. peguense  P. m. shiui 
Katso myös
   Suurpääkilpikonna Wikispeciesissä   Suurpääkilpikonna Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Suurpääkilpikonna (Platysternon megacephalum) on kilpikonniin kuuluva matelijalaji. Lajia tavataan uhanalaisena Kaakkois-Aasiasta. Suurpääkilpikonna on ainoa laji suurpääkilpikonnien heimossa (Platysternidae).
Koko ja ulkonäkö

Suurpääkilpikonna voi kasvaa noin 40 cm pitkäksi. Kilven osuus pituudesta on 15–18 cm ja pää ja häntä muodostavat loput. Lajin pää on hyvin kookas, kolmiomainen ja sitä suojaavat luusuomut. Suurpääkilpikonnan leuat ovat vahvat ja nokka on koukkumainen. Kaula on pitkä ja häntä on poikkeuksellisen pitkä ja lihaksikas. Lajin kilpi on litteä ja väriltään harmahtava tai kellertävän ruskea.
Levinneisyys ja elintavat

Suurpääkilpikonnaa tavataan laajahkolta alueelta Kaakkois-Aasiasta. Alalajeista nimialalajia P. m. megacephalum tavataan Kiinan etelä- ja itäosista, P. m. peguense elää Myanmarista Vietnamiin ja P. m. shiui elää Vietnamissa. Lajin elinympäristöä ovat nopeasti virtaavat, viileät ja kivikkopohjaiset vuoristopurot. Suurpääkilpikonna liikkuu kuitenkin myös maalla ja kykenee kiipeämään puihin ja pensaisiin. Suurpääkilpikonna on yöaktiivinen ja syö kaloja, nilviäisiä, hyönteisiä, äyriäisiä ja hedelmiä. Naaras munii kerran vuodessa 2–8 munaa. Lajin keskimääräinen elinikä on 50 vuotta.
Suurpääkilpikonna luokitellaan äärimmäisen uhanalaiseksi ja sen kanta on vähentynyt nopeasti. Suurimmat uhat kannalle ovat pyydystäminen lemmikiksi tai ravinnoksi. Myös elinympäristön laadun heikkeneminen on uhka.
Suurmestarin palatsi

| Suurmestarin palatsi> Παλάτι του Μεγάλου Μαγίστρου |
| --- | --- |
 Suurmestarin palatsi
Sijainti:  Ródoksen vanhakaupunki, Ródoksen kaupunki, Ródos, Kreikka
Koordinaatit:  36°26′44.52″N, 028°13′26.58″E
Valmistumisvuosi:  alun perin 1300-luvulla, nykyinen asu vuodelta 1937
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suurmestarin palatsi (kreik. Παλάτι του Μεγάλου Μαγίστρου, Paláti tou Megálou Magístrou) on palatsi Ródoksen kaupungissa Ródoksen saarella Kreikassa. Se toimi Johanniittain ritarikunnan hallinnollisena keskuksena ritarien hallitessa saarta.
Historia

Palatsi rakennettiin alun perin 1300-luvulla Ródoksen vanhankaupungin korkeimmalle kohdalle. Palatsi kärsi vaurioita vuoden 1481 maanjäristyksessä. Samoin osmanien hyökkäykset 1400- ja 1500-luvuilla vahingoittivat rakennusta. Osmanien valtakunta sai Ródoksen haltuunsa vuoden 1522 piirityksen seurauksena, jonka jälkeen sulttaani Suleiman Suuri teki palatsista vankilan. Toinen lähde kertoo, että rakennuksesta olisi tehty karjasuoja. Palatsi tuhoutui vuonna 1856 salaman iskettyä palatsin viereiseen kirkkoon, jonka alle oli osmanien piiritysten aikana satoja vuosia aiemmin piilotettu ruutia.
Italia valloitti Ródoksen vuonna 1912. Miehittäjät korjasivat suurmestarin palatsin vuonna 1937 Italian kuningas Viktor Emanuel III:n ja diktaattori Benito Mussolinin kesäasunnoksi, mutta nämä eivät palatsiin koskaan ehtineet, koska toinen maailmansota alkoi vuonna 1939.
Italialaiset eivät palatsia kunnostaessaan pitäytyneet alkuperäisissä rakennussuunnitelmissa ja esimerkiksi palatsin sisätiloihin on lisätty yksityiskohtia, jotka vastaavat nykyajan makutottumuksia. Palatsiin tuotiin lähisaarilta lisäksi vanhoja mosaiikkeja ja veistoksia. Näiden vuoksi palatsista kiistellään yhä nykyisinkin. Palatsin alla sijaitsee mahdollisesti temppelin rauniot, joita kreikkalaiset arkeologit olisivat halunneet päästä tutkimaan. Heidän mukaansa suurmestarin palatsi olisi pitänyt purkaa.
Palatsin ensimmäisen kerroksen saleja on aikoinaan käytetty ammus- ja viljavarastoina sekä talleina. Nykyään saleissa on näyttely, joka esittelee saaren historiaa 2 400 vuoden ajanjaksolta. Tämän pysyvän näyttelyn lisäksi saleissa on vaihtuvia näyttelyitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suurmestarin palatsi Wikimedia Commonsissa
Palatsin pihamaata.
Palatsin sisätiloja. Lattialla mosaiikki.
Den svenska högtidsboken

| Den svenska högtidsboken |
| --- | --- |

Kirjailija:  Göran Palm (päätoimittaja)
Kieli:  ruotsi
Genre:  perhejuhlat
Kustantaja:  Humanisterna, En bok för alla
Julkaistu:  2000
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  704
ISBN:  91-7221-094-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Den svenska högtidsboken on vuonna 2000 ilmestynyt ruotsalainen kirja uskonnottomista elämänkaarijuhlista ja vuotuisjuhlista. Teoksen on julkaissut Humanisterna-järjestö yhdessä kustannusyhtiön En bok för alla kanssa. Kirja sisältää tietoa juhlatavoista sekä lauluja ja runoja.
Kirjan päätoimittaja on Göran Palm yhdessä Marie Lundquistin ja Carl-Johan Mats Klebergin kanssa. Toimitusryhmään kuuluvat Hans Alfredson, Mikael Göransson, Bengt af Klintberg, Vladimir Oravsky, Petter Lindgren, Gunilla Lundgren, Suzanne Osten, Arne Ruth, Bo Strömstedt, Mehmed Uzun ja Gösta Åberg.
Ruslan Žbankov

Ruslan Žbankov (ven. Руслан Жбанков; s. 21. helmikuuta 1970) on venäläinen lentopalloilija ja lentopallovalmentaja. Hän on voittanut Suomen-mestaruuden sekä pelaajana että valmentajana. Žbankov on valmentanut Suomessa Raision Loimua, Vaasan Kiistoa, Pielaveden Sampoa ja kaudeksi 2021–2022 Mestaruusliigaan noussutta Tuto Volleyta. Sammon hän valmensi kaudella 2008–2009 Suomen-mestariksi. Lisäksi Žbankov on saavuttanut valmentajana SM-pronssia ja Suomen Cupin mestaruuden. Pelaajana hän voitti Suomen-mestaruuden Loimun joukkueessa kaudella 2000–2001.
Pelaajaura

Žbankov on Pietarin Automobilistin kasvatti. Hän tuli Suomeen syksyllä 1999 ja pelasi SM-liigaa Raision Loimussa sekä East Volleyssa. Hän on pelannut Suomen lisäksi myös Venäjän, Ranskan ja Turkin pääsarjoissa. Koulutukseltaan Žbankov on liikunnanopettaja. Hän edusti pelaajaurallaan Venäjän maajoukkuetta.
Žbankov valittiin SM-liigan tähdistökuusikkoon kaudella 2000–2001.
Valmentajaura

Žbankov valmensi Raision Loimua SM-liigassa kausilla 2004–2007 noustuaan kesken kauden 2004–2005 kakkosvalmentajan paikalta päävalmentajaksi Eero Alatalon tilalle. Raisiossa Žbankov teki koko valmennuskautensa ajan hyvää työtä nuorten pelaajien kanssa. Hänen valmennuksessaan Raisiossa olivat muun muassa myöhemmät miesten maajoukkueen tähdet Mikko ja Matti Oivanen sekä Simo-Pekka Olli. Kaudella 2007–2008 Žbankov valmensi Vaasan Kiistoa, joka kärsi lopulta niin pahoista talousvaikeuksista, että Žbankov oli toivottoman tehtävän edessä saada joukkue pysymään SM-liigassa. Joukkueesta lähti kesken kauden pois jo neljä avauskuusikon pelaajaa. Kiisto putosi liigasta kauden päätteeksi. Kaudeksi 2008–2009 Zhbankov siirtyi valmentamaan huippujoukkue Pielaveden Sampoa, joka voitti hänen alaisuudessaan Suomen Cupin ja SM-kultaa. Žbankov palasi Raision Loimun valmentajaksi ja valmensi välillä myös Liedon Parman 2-sarjajoukkuetta sekä Aurajoen urheilulukion opiskelijoita.
Ennen kauden 2011–2012 alkua Žbankov sai rahakkaan sopimustarjouksen Venäjän Superliigasta mutta ei tarttunut siihen vaan jatkoi Loimun päävalmentajana. Tappioputken myötä hän joutui väistymään tehtävästään kesken kauden. Sittemmin hän valmensi kuusi vuotta Venäjällä ja Kazakstanissa, seuroina venäläinen Fakel Novy Urengoy, jossa hän oli ensin edustusjoukkueen apuvalmentaja ja sitten 21-vuotiaiden joukkueen päävalmentaja, kazakstanilainen Atyrau VC ja Venäjän Superliigassa pelaava Gazprom-Ugra Surgut, jossa hän oli apuvalmentajana. Vuonna 2018 Žbankov alkoi valmentaa turkulaista 1-sarjassa pelaavaa Tuto Volleyta, joka kuului kahden kauden ajan sarjansa kärkijoukkueisiin ja sai kaudeksi 2021–2022 paikan Mestaruusliigaan.
Joukkueet valmentajana

2004–2007 Raision Loimu
2007–2008 Vaasan Kiisto
2008–2009 Pielaveden Sampo
2010–2012 Raision Loimu
2012–2014 Fakel Novy Urengoy (apuvalmentaja ja nuorten joukkue)
2014–2015 Atyrau VC
2015–2018 Gazprom-Ugra Surgut (apuvalmentaja)
2018– Tuto Volley
Muuta

Ruslan Žbankovin poika Aleksei Žbankov pelaa myös lentopalloa Suomen Mestaruusliigassa.
Suomen urheilu 1997

Suomen urheilu 1997 käsittelee vuoden 1997 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Mika Myllylä | Hiihto |
| 2. | Jani Tanskanen | Voimistelu |
| 3. | Janne Ahonen | Mäkihyppy |
| 4. | Tommi Mäkinen | Autourheilu |
| 5. | Marko Yli-Hannuksela | Paini |
| 6. | Jari Litmanen | Jalkapallo |
| 7. | Janne Salmi | Suunnistus |
| 8. | Teemu Selänne | Jääkiekko |
| 9. | Eduard Hämäläinen | Yleisurheilu |
| 10. | Samppa Lajunen | Yhdistetty |
Lähde: 
Vuoden naisurheilijaksi valittiin voimanostaja Raija Koskinen ja vuoden valmentajaksi voimisteluvalmentaja Mika Holopainen.
Yleiskilpailut

World Games järjestettiin 7.–17.8. Lahdessa. Viralliseen ohjelmaan kuului 24 urheilumuotoa. Kilpailuihin osallistui 1 570 urheilijaa 78 maasta. Suomi saavutti kymmenen hopeamitalia ja kahdeksan pronssia. Katsojia oli yhteensä 37 000.
Alppihiihto

Maailmanmestaruuskilpailuissa 3.–16.2. Sestrieressä, Italiassa Sami Uotila sijoittui suurpujottelussa ja Janne Leskinen alppiyhdistetyssä 15:nneksi, Kalle Palander pujottelussa 16:nneksi sekä Tanja Poutiainen pujottelussa 17:nneksi.
Ammunta

Haulikkolajien maailmanmestaruuskilpailuissa 10.–16.11. Limassa, Perussa Jaana Pitkänen saavutti pronssia skeetissä ja Riitta-Mari Murtoniemi kaksoistrapissa.
Haulikko- ja riistamaalilajien Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 25.–29.6. Sipoossa. Krister Holmberg saavutti hopeaa villikarjuammunnassa sekä Raimo Kauppila ja Pia Julin kaksoistrapissa. Suomi voitti kultaa naisten skeetin joukkuekilpailussa.
Kivääri- ja pistoolilajien Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 25.6.–1.7. Tyrrin ampumaradalla Valkealassa. Seppo Mäkinen saavutti pronssia isopistoolilla.
300 metrin kiväärilajien Euroopan-mestaruuskilpailuissa 4.–6.7. Kööpenhaminassa, Tanskassa Kalle Leskinen, Jukka Salonen ja Tapio Säynevirta voittivat kultaa vapaakiväärin makuuammunnan joukkuekilpailussa maailmanennätyksellä 1791. Leskinen saavutti henkilökohtaisen pronssimitalin.