stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pinta-ala
Yksiköitä

Pinta-alan SI-järjestelmän mukainen yksikkö on neliömetri (m²). Yksi neliömetri on pinta-ala sellaiselle neliölle, jonka sivun pituus on yksi metri. Isompien alueiden pinta-alan yksikkönä käytetään usein neliökilometriä (km²), joka on miljoona neliömetriä. Neliömetriä pienempiä yksiköitä ovat neliödesimetri (1 dm² = 0,01 m²), neliösenttimetri (1 cm² = 0,0001 m²) ja neliömillimetri (1 mm² = 0,000001 m²). Neliömillimetri on neliömetrin miljoonasosa eli yksi neliömetri on miljoona neliömillimetriä.
Viljelysmaan ja metsän pinta-alaa mitataan toisinaan aareina (1 a = 100 m²) tai hehtaareina (1 ha = 100 a = 10 000 m² = 0,01 km²).
Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa vanhastaan käytettyjä pinta-alojen yksiköitä ovat sikäläisten pituusmittojen neliöt, kuten neliöjalka, neliöjaardi ja neliömaili. Näiden ohella käytetään pinta-alan yksikkönä eekkeriä, joka on 4 840 neliöjaardia eli 4 046,856 422 4 m².
Suomessa pinta-aloja mitattiin ennen metrijärjestelmän käyttöönottoa muun muassa tynnyrinaloina ja kapanaloina.
Yksiköitä > Yksikkömuunnoksia

Kun neliön sivu kaksinkertaistuu, sen pinta-ala nelinkertaistuu (2² = 4). Yleisemmin: kun tiedetään pituusyksikköjen suhde, saadaan sen toisena potenssina vastaavien pinta-alayksiköiden suhde. Kun esimerkiksi yksi maili on 1,609 344 kilometriä, on vastaavasti yksi neliömaili 1,609 334² ≈ 2,589 988 neliökilometriä.
Pinta-alojen yksikkömuunnoksissa etuliitteiden käsittelyä helpottaa, kun ajattelee, että toiseen potenssiin korotusmerkki koskee myös etuliitettä:
{\rm {cm^{2}=(cm)^{2}=c^{2}m^{2}=(10^{-2})^{2}m^{2}=10^{-4}m^{2}=0,\!0001\,m^{2}}}
Tämä on vähemmän virhealtista kuin pilkun siirtely päässälaskuna. Menetelmä toimii myös tilavuusyksiköiden käsittelyssä.
Kaavoja

Joitain yleisiä kaavoja kaksiulotteisten kappaleiden pinta-alan (A) määrittämiseen:
Neliö tai muu suorakulmio: A = l · w  (jossa l on pituus ja w on leveys); neliön tapauksessa l = w.
Ympyrä: A = π · r2 (jossa r on säde)
Kolmio: A = B · h / 2 (jossa B on kannan pituus ja h on korkeus). Kolmioiden pinta-alat voidaan laskea myös Heronin kaavalla  {\sqrt {s(s-a)(s-b)(s-c)}}, jossa a, b ja c ovat kolmion sivujen pituudet ja s = (a + b + c)/2 eli puolet kolmion piiristä.
Joidenkin kolmiulotteisten kappaleiden pinta-alojen laskukaavoja:
Pallo: A = 4·π·r2, missä r on pallon säde
Pallokalotin pinta-ala: A = 2·π·r·h, missä r on pallon säde ja h on pallokalotin korkeus.
Sylinterin kokonaispinta-ala: A = 2 · π · r · (h + r), missä r on sylinterin pohjan säde ja h on sylinterin korkeus.
Poikkipinta-ala

Poikkipinta-alalla tarkoitetaan katkaistun kappaleen katkaisupinnan pinta-alaa. Poikkipinta-alaa käytetään esim. sähköjohtojen paksuuden mittana.
Pinta-alat rakentamisessa ja maanmittauksessa

Rakentamisessa käytetään useita keskenään erilaisia pinta-alamäärityksiä: esimerkiksi huoneala (hum), huoneistoala (htm), kerrosala (kem) ja rakennusala. Asunnon ja tonttien pinta-aloja laskettaessa käytetään myös käsitettä jyvitetty pinta-ala, tai lyhennettynä jm2.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pinta-alamuunnin
FJ-Filmi

| FJ-Filmi Oy |
| --- | --- |
Perustettu:  1966
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
FJ-Filmi Oy oli vuonna 1966 perustettu, elokuvaohjelmien valmistamista toimialanaan harjoittanut yritys. FJ-Filmin perustivat Eini Carlstedt, Hans Haataja, Pentti Helanne sekä Kyösti Varesvuo. Yhtiön toiminta liitettiin 1970-luvun aikana osaksi Jörn Donner Productions Oy:n toimintaa. Lopullisesti yhtiö lakkasi vuonna 1977.
Yhtiön tuottamia elokuvia

| FJ-Filmi Oy:n tuottamat pitkät elokuvat> Vuosi | FJ-Filmi Oy:n tuottamat pitkät elokuvat> Nimi | FJ-Filmi Oy:n tuottamat pitkät elokuvat> Ohjaaja | FJ-Filmi Oy:n tuottamat pitkät elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1966 | Käpy selän alla | Mikko Niskanen |  |
| 1967 | Lapualaismorsian | Mikko Niskanen |  |
| 1968 | Asfalttilampaat | Mikko Niskanen |  |
| 1968 | Kuuma kissa? | Erkko Kivikoski |  |
| 1968 | Mustaa valkoisella | Jörn Donner |  |
| 1968 | Punahilkka | Timo Bergholm |  |
| 1969 | Sixtynine 69 | Jörn Donner |  |
| 1970 | Anna | Jörn Donner |  |
| 1970 | Bensaa suonissa | Risto Jarva |  |
| 1970 | Kesäkapina | Jaakko Pakkasvirta |  |
| 1970 | Naisenkuvia | Jörn Donner |  |
| 1970 | Pilvilinna | Sakari Rimminen |  |
| 1971 | Kreivi | Peter von Bagh |  |
| 1971 | Perkele! Kuvia Suomesta | Jörn Donner |  |
Aiheesta muualla

Elonet: FJ-Filmi Oy
Aškenasijuutalaiset

| Aškenasijuutalaiset |
| --- | --- |
 Aškenasijuutalaisten asuinalue vuonna 1881, tihein asutus tummanharmaalla ja punaisella.
Väkiluku:  12 miljoonaa
Asuinalueet:   Yhdysvallat:  6 miljoonaa  Israel:  3–4 miljoonaa
Kielet:  heprea, jiddiš, englanti, venäjä
Uskonnot:  juutalaisuus
Aškenasijuutalaiset (hepr. ‏אשכנזים‎, aškenazim) ovat yksi juutalaisten diasporaryhmistä. Aškenasiyhteisö sai alkunsa keskiajalla juutalaisten asetuttua Välimeren alueelta Länsi- ja Keski-Eurooppaan, mistä osa heistä muutti Itä-Eurooppaan. 1900-luvulla aškenasien suurimmiksi asutuskeskittymiksi muodostuivat Yhdysvallat ja Israel.
Aškenasijuutalaisten historiaa ovat leimanneet useat vainot, muutot ja asuminen omilla alueilla, kaupunkighetoissa ja shtetl-kylissä eristäytyneenä yhteisönä. He erottuivat muista sosiaalisesti, etnisesti ja uskonnollisesti; he esimerkiksi puhuivat omaa kieltään, saksaan pohjautuvaa seemiläisvaikutteista jiddišiä. Toisaalta aškenasien historiaan kuului myös rauhanomaistakin kanssakäymistä Euroopan ei-juutalaisen väestön kanssa, jolta he omaksuivat jonkin verran kulttuurisia vaikutteita. Aatelisto toisinaan hyödynsi heidän ammattitaitoaan ja väliinputoajan asemaansa, joskus myöntäen vaihdossa etuja, joskus pakottaenkin. 1800- ja 1900-lukujen aikana aškenasit saivat täydet kansalaisoikeudet, ja sittemmin he ovat sopeutuneet asuinmaidensa yhteiskuntiin ja osallistuneet niiden tiede- ja kulttuurielämään.
Aškenasien osuuden maailman juutalaisista on arvioitu olevan nykyään noin 80 prosenttia. Heidän ja muiden juutalaisten väliset erot ovat vähentyneet, ja he elävät esimerkiksi sefardijuutalaisten kanssa nykyisin samoilla alueilla.
Nimityksen etymologia

Aškenaz oli Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan Gomerin poika ja Jafetin ja Nooan jälkeläinen. Juutalaiset alkoivat käyttää Aškenaz-nimeä Saksasta ja saksan kielestä viimeistään 1000-luvulla. Nimellä alettiin sen jälkeen viitata Pohjois-Ranskan ja läntisen Saksan alueen juutalaisiin ja myöhemmin Keski-Euroopasta Itä-Eurooppaan muuttaneiden juutalaisten muodostamaan suureen juutalaisyhteisöön.
Kulttuuri > Kieli

Aškenasien perinteinen kieli on jiddiš. Se syntyi juutalaisranskaa ja -italiaa puhuneiden juutalaisten muuttaessa saksankielisille alueille ja omaksuttua paikallisen kielen, johon he yhdistelivät elementtejä myös hepreasta ja arameasta, ja myöhemmin Itä-Euroopassa vaikutteita ammennettiin edelleen slaavilaisista kielistä. Jiddišin sanastosta noin 70% on germaanista, 25% seemiläistä ja loput 5% pääosin slaavilaista, mutta myös hieman juutalaisranskasta ja -italiasta perittyjä romaanisia elementtejä on havaittavissa. Kieltä kirjoitetaan heprealaisilla aakkosilla. Jiddiš on varsin ekspressiivinen kieli, ja siihen esimerkiksi sisältyy paljon interjektioita sekä eloisaa kansanperinnettä heijastavia idiomeja ja sanontoja.
Jiddišinkielinen kirjallisuus kukoisti vuosina 1864–1939. Merkittäviä jiddišinkielisiä kirjailijoita ovat olleet muun muassa Mendele Mojkher Seforim, Šolom Aleichem, I.L. Peretz ja David Bergelson. Varhaisen kukoistusajan jiddišinkielisessä kirjallisuudessa käsiteltiin keskeisesti perinteisten juutalaiskaupunkien nykyaikaistumista ja katoamista, usein ironisen huumorin ja nostalgian sävyttämänä. Sen tunnetuin edustaja lienee Aleichemin luomus Tevje, maitomies, joka muistetaan parhaiten hahmoon perustuvasta musikaalisovituksesta Viulunsoittaja katolla.
Ammattimainen jiddišinkielinen teatteri, jonka isänä pidetään Avrom Goldfadenia, sai alkunsa Romaniassa 1870-luvulla ja levisi pian Yhdysvaltoihin. New Yorkista tuli pian jiddiš-teatterin tärkein keskittymä ja jiddiš-teatterista tärkeä osa sen juutalaisväestön yhteisöllisyyttä 1920-luvun alkuun asti. Jiddišinkielisen ja muunkin juutalaisen teatterin eräänlaisena historiallisena edeltäjänä voidaan nähdä 1500-lukujen gettojen ja shtetlien juutalaisten synnyttämä purim-juhlan näytelmäperinne, Purimshpil, jota ylläpidetään hasidiyhteisöissä jiddišin kielellä nykyäänkin.
1700-luvun lopulla jiddišin Länsi-Euroopassa puhuttujen murteiden käyttäminen alkoi vähitellen hiipumaan. Sen käyttö puhekielenä jatkui ainoastaan Hollannissa. Jiddišillä säilyi kuitenkin vahva asema Itä-Euroopan juutalaisten keskuudessa. 1900-luvun aikana kielen puhujien määrä väheni miljoonilla, mikä oli seurausta useista syistä, kuten holokaustista, Neuvostoliiton tukahduttamistoimista ja poismuutoista jiddišinkielisten yhteisöjen alueilta. Jiddiš elää arkikielenä edelleen useissa harediyhteisöissä, ja kieli on periytynyt myös joissakin niiden ulkopuolisissakin aškenasisuvuissa, mutta suurin osa aškenasijuutalaisista puhuu nykyään asuinmaansa valtakieltä.
Nykyisessä Israelissa asuvat aškenasit puhuvat äidinkielenään hepreaa. Diasporassa asuneiden aškenasien heprean kielen osaaminen on ollut tyypillisesti varsin rajallista, joskin esimerkiksi rabbeilla se on ollut laajempaa. Heprea on historiallisesti ollut eri puolilla maailmaa asuneita juutalaisryhmiä yhdistävä kieli, mutta aškenasien ääntämys, johon jiddiš on vaikuttanut, on erottunut sefardien ja mizrahien aksentista.
Kulttuuri > Sukunimet

Aškenasijuutalaiset joutuivat ottamaan käyttöön sukunimet 1700-luvun lopulla, ja useimmat perheet ottivat itselleen jiddišin- tai saksankieliset sukunimet. Haluttuja nimiä olivat esimerkiksi jalokiviin ja kukkiin viittaavat nimet, kuten Edelstein, Bernstein ja Rosenthal. Varattomimmat juutalaiset joutuivat tyytymään jopa loukkaaviin nimiin, kuten Klein ('pieni') tai Klutz ('kömpelö'). Paljon otettiin käyttöön myös ammatteja tai kaupunkeja merkitseviä nimiä. Moni Israeliin muuttanut suku on sittemmin vaihtanut vanhan jiddišinkielisen nimensä heprealaiseen. Usein jiddišinkielinen nimi on yksinkertaisesti käännetty hepreaksi. Samoin saksan- ja puolankielisiä sukunimiä on muutettu heprealaisiksi, esim. Israelin entinen pääministerin Ariel Sharonin sukunimi oli Scheinerman, ja Israelin entisen pääministerin Benjamin Netanjahun isoisä muutti perheen sukunimen Mileikowskysta Netanjahuksi.
Menestys

Emansipaation jälkeen aškenasijuutalaiset ovat ansioituneet huomattavasti eurooppalaisen ja pohjoisamerikkalaisen kulttuurin ja etenkin tieteen alalla, ja länsimaiden ulkopuolella aškenaseilla on ollut merkittävä poliittinen rooli Israelissa. 1900-luvun puolivälin jälkeen noin 30 prosenttia Nobel-palkinnoista on myönnetty juutalaistaustaisille, lähinnä aškenasijuutalaisille, tutkijoille. Aškenasijuutalaiset menestyvät poikkeuksellisen hyvin myös älykkyystesteissä.
Tunnettuja aškenasijuutalaisia

Irving Berlin, säveltäjä ja lauluntekijä
Leonard Cohen, muusikko ja runoilija
Marc Chagall, taidemaalari
Gerty Cori, lääketieteen tohtori ja biokemisti
George Cukor, elokuvaohjaaja
Albert Einstein, fyysikko
Milton Friedman, yhteiskuntafilosofi ja taloustieteilijä
Sigmund Freud, lääkäri ja tutkija
Gal Gadot, näyttelijä, tuottaja ja malli
Maurycy Gottlieb, taidemaalari
Vladimir Horowitz, pianisti
Franz Kafka, kirjailija
George S. Kaufman, näytelmäkirjailija ja teatteriohjaaja
Stanley Kubrick, elokuvaohjaaja
Robert J. Lefkowitz, kemisti
Golda Meir, poliitikko
Moses Mendelssohn, filosofi, yksi haskalan alkuunpanijoista
Emmy Noether, matemaatikko ja fyysikko
Shimon Peres, poliitikko
Natalie Portman, näyttelijä
Raši, rabbi
Tadeusz Reichstein, biokemisti
Philip Roth, kirjailija
Nelly Sachs, runoilija
Dolph Schayes, koripalloilija
Vilnan gaon, rabbi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aškenasijuutalaiset Wikimedia Commonsissa
Tallitiin pukeutunut juutalaispoika New Yorkissa roš hašana -juhlan aikaan (1911).
Shtetl-aiheista kuvitusta
Hasidiperhe Brooklynissa.
Jiddišinkielisen teatterin näytelmäjuliste vuodelta 1935.
Aškenasijuutalaisia Jerusalemissa 1900-luvun alussa.
Kristoffer I

Kristofer I, maalaus 1500-luvulta Riben tuomiokirkossa
Kristofer I tai Kristoffer I (tansk. Christoffer I) ; (1219 – 29. toukokuuta 1259) oli Tanskan kuningas vuosina 1252–1259.
Hän oli Valdemar II Sejrin ja tämän toisen puolison, Portugalin infanta Berengárian eli Bengjerdin (1194–1221) nuorin poika. Berengaria oli kuningas Sancho I:n ja Dulce Aragonialaisen tytär. Hänellä oli yksi velipuoli, kolme sisarusta ja kaksi aviotonta velipuolta.
Kristoferin vanhempia veljiä olivat Abel ja Eerik IV Plovpenning. Kristoferin valtakausi oli hyvin levotonta. Kristoferia edelsi kuninkaana hänen veljensä Abel, ja seuraajaksi tuli hänen poikansa Eerik Klipping. Kristofer kuoli mahdollisesti myrkytettynälähde?.
Avioliitto ja lapset

Kristofer I avioitui vuonna 1248 puolalaisen prinsessa Margarete Sambiria Pommerellen (1230/1234–1282) kanssa, joka oli Pommerellen herttua Sambor II:n ja Mechtild von Mecklenburgin tytär.
Heille syntyi kolme lasta:
Matilda (k. 23. huhtikuuta 1299/19. marraskuuta 1300), avioitui Brandenburg-Salzwedelin markkreivi Albrecht III:n kanssa
Margareta (k. 1306), avioitui kreivi Johann II von Holstein-Kielin (k. 1320/1322) kanssa
Eerik V (1249–1286), Tanskan kuningas
Viipurin Diakonissalaitos

Viipurin Diakonissalaitoksen sairaala vuonna 1941 Viipurissa.
Viipurin Diakonissalaitos on vuonna 1869 Viipurin Saunalahteen perustettu diakonissalaitos, jonka yhteydessä toimi orpolastenkoti sekä sairaala. Nykyään se toimii Lahdessa nimellä Lahden diakonian instituutti.
Historia

Viipurin Diakonissalaitos perustettiin vuonna 1869 Dresdenin diakonissalaitoksen suomalaisen diakonissan Olga Hackmanin testamenttivaroilla sekä muiden Hackmanin perheenjäsenten lahjoittamilla varoilla. Viipurin saksalaisen seurakunnan pastori Julius Steger keräsi myös varoja Saksasta, Venäjältä ja Sveitsistä. Diakonissalaitosta edelsi vuotta aikaisemmin perustettu orpolastenkoti. Sen johtajana toimi dresdeniläinen sisar Auguste Köhler. Varsinainen diakonissalaitos perustettiin kauppaneuvos J. F. Hackmanin luona 2. maaliskuuta 1869. Laitoksen johtajaksi valittiin dresdeniläinen sisar Amalie Fröhlich. Diakonissalaitoksen sielunhoitajaksi tuli pastori Steger. Diakonissalaitoksen 30-paikkainen sairaala perustettiin vuonna 1873 sekä lastentarha 1879. Molempia johti niin ikään dresdeniläinen sisar. Toinen lastentarha avattiin myöhemmin Pietarin esikaupungissa.
Amalie Fröhlichin matkustettua takaisin Saksaan vuonna 1883, valittiin uudeksi johtajaksi neiti Eva Collan ja 1886 neiti Emma Meten, joka myöhemmin vihittiin diakonissaksi. Vuodesta 1906 lähtien johtajattarena toimi Helsingin Diakonissalaitoksesta kutsuttu tyttökoulun opettaja Greta Brax, ja hänen jälkeensä vuodesta 1931 Siviä Saarinen. Viipurin Diakonissalaitoksen silmäsairaala rakennettiin professori Gustaf Julius Strömborgin (1830–1899) muistoksi kerätyn rahaston varoilla vuonna 1905. Silmäsairaalassa hoidettiin monien vuosien ajan noin puolet Suomen silmäsairaista.  Ensimmäiset kolme diakonissaa vihittiin tehtäviinsä 1907, uusia oppilaita otettiin kuusi. Pastori Uno Nordström (Nortia) toimi diakonissalaitoksen johtajana vuosina 1911–1918, jolloin diakonissoja oli jo 58. Nordströmin toimikautena sisaria alettiin myös lähettää seurakuntiin.
Rovasti Elias Pentti toimi Diakonissalaitoksen johtajana vuosina 1924–1930. Pastori Otto Korpijaakko tuli johtajaksi 1931, jolloin avattiin myös uusi 130-paikkainen sisätautisairaala. Vuonna 1938 Rovasti Elias Pentti valittiin toisen kerran johtajaksi. Talvisodan jälkeen Diakonissalaitos evakuoitiin Karkkuun ja Viipurin menetyksen jälkeen vuonna 1940 siirrettiin nykyiseen toimipaikkaansa Lahteen.
Kassándreia

| Kassándreia Κασσάνδρεια |
| --- | --- |
 Kassándreian kaupunkia.
 Kassándreia
 Koordinaatit: 40°02′53″N, 23°24′44″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Keski-Makedonia
Alueyksikkö:  Chalkidikí
Kunta:  Kassándra
Kunnallisyksikkö:  Kassándra
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  1303010101
Väkiluku (2011):  2 775
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kassándreia (kreik. Κασσάνδρεια; myös Kassándria) on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Kassándran kuntaan, Chalkidikín alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Kaupungin väkiluku on 2 775 (vuonna 2011). Kassándreia on Kassándran kunnan kuntakeskus.
Kassándreian kaupunki sijaitsee Chalkidikín niemimaan läntisimmän niemen Kassándran keskiosissa linnuntietä noin 38 kilometriä alueyksikön hallinnollisesta keskuksesta Polýgyroksesta etelään. Kaupunki on nimetty vuonna 1955 sen lähellä sijainneen antiikin aikaisen Kassandreian kaupungin mukaan, ja se puolestaan Makedonian kuninkaan Kassandroksen mukaan. Tätä ennen kaupunki tunnettiin nimellä Válta (Βάλτα).
Kassándreia muodostaa myös laajemman kaupunkiyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Κασσανδρείας, Dimotikí Koinótita Kassandreías), johon kuuluvat varsinaisen Kassándreian kaupungin lisäksi Eláni, Fylakés Xenofóntos, Saní ja Síviri. Koko yhdyskunnan väkiluku on 3 075.
Kassándreian katuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kassándreia Wikimedia Commonsissa
Chumashit

Chumashit eli Santa Barbaran intiaanit ovat Yhdysvaltojen Kaliforniassa elävä intiaanikansa. Nykyisin chumasheja on noin 5 000 ja pieni osa heistä asuu heille tarkoitetussa Santa Ynezin intiaanireservaatissa. Santa Ynezin chumashit ovat myös ainoa virallisesti rekisteröidyistä chumash-ryhmistä, vaikka muitakin heidän järjestäytyneistä ryhmistään on edelleen olemassa. Chumashien historiallinen asuinalue sijaitsee San Luis Obisposta Malibuun ja sisämaassa San Joaquiniin ulottuvalla alueella.
Historia > Esihistoria

Chumashien asuinalueella on ollut ihmisasutusta jo tuhansia vuosia. Santa Rosan saarelta vuonna 1959 löydetyt ihmisjäännökset ovat ajoitettu 13 000 vuotta vanhoiksi. Chumashien vanhoja asuinpaikkoja on tähän mennessä kaivettu esiin arkeologisissa kaivauksissa yhteensä 148. Jotkut tutkijat ovat esittäneet teorian, että polynesialaiset olisivat vierailleet Kalifornian rannikolla chumashien alueella 500−700 jaa. Teoriaa on perusteltu sillä, että chumashit rakensivat aluksia, joita ei tavata muissa intiaanikulttuureissa. Lisäksi joidenkin tutkijoiden mukaan chumashin kielessä on lainasanoja polynesialaisista kielistä. Teorian oikeellisuudesta ei kuitenkaan ole yksimielisyyttä tutkijoiden keskuudessa. Chumasheja asui eurooppalaisten tullessa noin 15 000 elellen liikkuvaa metsästäjä-keräilijäelämää niin, että yksi ryhmä saattoi liikkua satojen neliökilometrien alueella.
Holoseenin lämpöhuipun heiketessä noin vuoden 2000 eaa. jälkeen, chumashien asuttamat maat muuttuivat suotuisaksi tammen kasvamiselle runsaiden sateiden anisosta. Ilmaston muutokseen liittyvät uudet merivirrat lisäsivät samalla runsaasti rannikon merikaloja. Muutosten seurauksena ihmiset asettuivat paikoilleen ja asutuskeskukset suurenivat; parhailla kalastus- ja tammenterhopaikoilla asuneista suvuista tuli johtajasukuja.
Ajanlaskun alussa tapahtunut ilmaston lämpeneminen heikensi kalaparvia tuovaa merivirtaa, mikä vähensi myös hyvien vuosien kalasaaliita. Ajoittaisia kuivuuskausia esiintyi 300–850 jaa., minkä jälkeen alkoi pysyvä kuivuus. Tämä ajoi kylät enenevässä määrin sotimaan keskenään rajallisista niukkenevista ruokavaroista. Rannikon Santa Cruzin saaren monet kylät hävisivät 1000-luvulla kuivuuden takia. Hautausmailla tehtyjen kaivausten mukaan aseiden aiheuttamia kallovaurioita oli eniten vuosien 300–1150 jaa. käsittävän jakson lopulla, minkä jälkeen merkit väkivallasta vähenivät jyrkästi. Vuosina 950–1300 meren ylösvirtaus kuitenkin kasvoi ja toi rannikoille yhä enemmän kaloja. Rannikon asutukset suurenivat. Tämä nosti hyvään sosiaaliseen asemaan ajopuulaudoista tehtyjen avomerikalastukseen sopivien veneiden omistajat, jotka kävivät kauppaa tammenterhoilla ja simpukankuorikoruilla. Kauppa kohensi sekä saarten että mantereen asukkaiden elannon saantia, vaikka ajoittaista nälkää esiintyikin.
Historia > Eurooppalaisten saapuminen

Chumashien ensi kosketus eurooppalaisiin tapahtui 1542, jolloin espanjalainen tutkimusmatkailija João Rodrigues Cabrilho purjehti Santa Barbaran salmeen. Laivojen ankkuripaikalle saapui useita kanootteja, joissa jokaisessa oli keskimäärin 12 chumashia. Intiaanit tekivät myönteisen vaikutuksen laivan miehistöön, joka ylisti näiden ystävällisyyttä ja vapaamielisyyttä..
Vuonna 1701 italialainen jesuiitta Eusebio Kino näki miten chumashit kuljettivat kanooteillaan suuria määriä sinisimpukoita (Olivella biplicada) Tyyneltämereltä Coloradon intiaanien kauppapaikoille. Kalifornian rannikko ei kuitenkaan juuri kiinnostanut eurooppalaisia retkikuntia, sillä turvallisia satamapaikkoja oli harvassa. Vasta 1760-luvun lopulla Meksikosta maitse saapuneet espanjalaiset fransiskaanit löysivät alueen. Samoihin aikoihin itäisempien intiaanien omaksuma karjatalous alkoi horjuttaa Kalifornian rannikkoheimojen kauppaverkoston laajuutta. Myös chumashien rooli valuuttana käytettyjen simpukkahelmien tärkeimpänä valmistajana pieneni merkittävästi, sillä Coloradon ratsain liikkuvat intiaanikauppiaat toivat markkinoille edullisempia lasihelmiä.
Vuodesta 1772 fransiskaanit perustivat chumashien maahan useita lähetysasemia. Vanhin lähetysasemista on San Luis Obispo. Munkit harjoittivat karjanhoitoa, maanviljelyä ja erilaisia käsitöitä ja pakottivat chumashit raatamaan lähetysasemien tiloilla ja työpajoissa. Vuoteen 1800 mennessä kaikki chumashit oli kastettu. Espanjan kruunu pyrki tekemään lähetysasemista asutuskeskuksia, mutta suunnitelmat eivät koskaan tuottaneet tulosta. Vuodesta 1795 kruunu vaihtoi perinteisen politiikkansa ja määräsi, että espanjan kieltä pitäisi opettaa alkuasukkaille ja sen tulisi korvata alkuperäiskielet yleisessä käytössä. Lähetysasemat olivat tätä ennen pyrkineet opettamaan intiaaneja heidän omalla kielellään.
Historia > Chumashien kansannousu

Vaikka chumashit sopeutuivat lempeän luonteensa ansiosta lähetystyön piiriin, heidän kärsivällisyydellään oli rajansa. Huonoon kohteluun kyllästyneinä he alkoivat suunnitella kansannousua sortajiaan vastaan. Vuonna 1824 chumashien kolme heimoa barbareñot, purisimeñot ja ynezeñot nousivat kapinaan. Intiaaniarmeijan vahvuus oli noin 2 000 soturia ja sen johtajana toimiva Pacomio julisti itsensä Alta Kalifornian intiaanien komentajakenraaliksi. Kolme samanaikaisesti järjestettyä hyökkäystä kohdistettiin kolmea lähetysasemaa vastaan, joista yksi vallattiin. Meksikon armeija kuitenkin kukisti kapinan jo samana vuonna. Tappiollisen kapinayrityksen jälkeen monet chumashit pakenivat Kalifornian sisämaahan, jossa he liittyivät yokuts-intiaaneihin. Kapinaa johtanutta Pacomiota rangaistiin vain lievästi.
Jälkeenpäin kapinan yhdeksi syyksi on arveltu chumashien halua suojella perinteisiä maitaan. Kapinahenki vain syttyi liian myöhään. Jotkut historioitsijat uskovatkin kansannousun pääsyyksi sen, että pappien yritykset vieroittaa chumashit heidän uskonnollisesta antap-kultistaan saivat nämä nousemaan vastarintaan.