stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kevan Gosper

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kevan Gosper (1951). |  Kevan Gosper (1951). |  Kevan Gosper (1951). |  |
Maa:   Australia
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 4 × 400 metriä |  |
Richard Kevan Gosper (19. joulukuuta 1933 Newcastle, Uusi Etelä-Wales, Australia – 19. heinäkuuta 2024) oli australialainen neljännesmaileri ja myöhemmin urheilujohtaja.
Kevan Gosper saavutti Brittiläisen kansainyhteisön mestaruuden 440 jaardin juoksussa vuoden 1954 mestaruuskisoissa Vancouverissa ja oli mukana pronssille sijoittuneissa joukkueissa 4 × 110 jaardin ja 4 × 440 jaardin viesteissä. Hän oli Melbournen kisoissa 1956 Australian pitkän viestin joukkueen jäsen ja oli voittamassa maalleen hopeamitalia. Samoissa kisoissa hän pääsi 400 metrillä välieriin. Brittiläisen kansainyhteisön kisoissa 1958 hän saavutti pronssia 4 × 110 jaardin viestissä. Vuoden 1960 Rooman kesäolympialaisissa Gosper pääsi 400 metrillä välieriin. Maansa mestaruuden 440 jaardilla Gospar voitti vuosina 1956–1960 ja 220 jaardilla vuonna 1957. Hänen 400 metrin Australian ennätys säilyi maan ennätyksenä aina vuoteen 1971.
Työuransa Kevan Gosper teki Australian Shellin johtotehtävissä, toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana, Melbournessa 1980–1993 ja myöhemmin Shellin Tyynenmeren alueen johtajana. Lisäksi hän toimi Melbournen kaupungin johtotehtävissä.
Hän toimi ensin Australian olympiakomitean puheenjohtajana vuosina 1985–1990. Vuoden 2000 Sydneyn kesäolympialaisissa Gosper toimi kisojen järjestelykomitean varapuheenjohtajana.
Parhaiten Kevan Gosper on tunnettu kansainvälisenä urheilujohtajana. Hänet valittiin Kansainvälisen olympiakomitean jäseneksi vuonna 1977. Hän nousi KOK:n ytimeen vuonna 1986, kun hänet valittiin KOK:n toimeenpanevan komitean jäseneksi. Hän oli siinä tehtävässä 16 vuotta aina vuoteen 2003. KOK:n lehdistökomitean puheenjohtaja hän oli vuodesta 1989. Tässä tehtävässä hän joutui vaikeimpaan tilanteeseen Pekingin vuoden 2008 kisojen ja Kiinan viranomaisten kanssa. Hän oli 20 vuotta Oseanian olympiakomiteoiden yhteisjärjestön puheenjohtaja vuosina 1989–2009. Hän oli KOK:n Pekingin vuoden 2008 kisojen seurantakomitean jäsenenä.
Hän on saanut kunniatohtoriudet Michiganin yliopistosta, Newcastlen yliopistossa Australiassa ja Melbournen RMIT-yliopistosta.
Kirjallisuus

Gosper, Kevan & Korporaal, Glenda: Olympic Life: Melbourne 1956 to Sydney 2000.  Allen & Unwi, 2000.  ISBN 978-1865082677
Azorit

Azorit [asorit] (port. Açores) on Atlantilla sijaitseva Portugalille kuuluva autonominen saariryhmä. Se sijaitsee noin 1 500 kilometrin päässä Lissabonista ja noin 3 900 kilometrin päässä Pohjois-Amerikan rannikolta. Azorien yhdeksän tuliperäistä saarta levittäytyvät yli 600 kilometrin matkalle. Azoreilla, Picon saarella, sijaitsee Portugalin korkein vuori Pico, jonka huippu kohoaa 2 351 metrin korkeuteen merenpinnan yläpuolelle. Saarten asukasluku vuonna 2012 oli 247 500.  Suurin kaupunki on São Miguelin saarella oleva Ponta Delgada, jossa asuu noin 69 000 ihmistä. Osana Portugalia Azorit kuuluvat Euroopan unioniin.
Maantiede > Sijainti, maastonmuodot ja geologia

Azorit sijaitsevat Atlantin valtameressä välillä 36°–39° pohjoista leveyttä ja 24°–31° läntistä pituutta. Matkaa emämaa Portugalin mantereelle on noin 1300 km.
Azorit ovat Atlantin keskiselänteen huippu joka kohoaa merenpinnan yläpuolelle. Vesialueella kohtaa kolme mannerlaattaa. Tämän takia saarilla on aktiivista vulkaanista toimintaa: kuumia lähteitä ja toistuvia maanjäristyksiä.
Maantiede > Ilmasto

Azoreilla vallitsee ympäri vuoden lauhkea meri-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on 13–22 astetta. Golf-virran läheisyyden takia lämpötila pysyy melko tasaisena, sateita saadaan runsaasti ja sää on usein sumuinen.
Lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Ponta Delgadassa on 25,6 astetta. Viileintä on helmikuussa, keskimääräinen alin 11 astetta. Sateet ajoittuvat vuoden talvipuolelle, lokakuusta maaliskuuhun saadaan sadetta yli sata millimetriä kuukaudessa. Vähiten sataa heinäkuussa, alle 30 mm.
Maantiede > Luonto

Azoreilla kasvaa yli 850 kasvilajia, joista noin 300 on alkuperäisiä ja 60 endeemisiä.
Saarelle on istutettu myös tulokaslajeja, jotka ovat syrjäyttäneet monet kotoperäiset puut ja kukkakasvit. Alkuperäiset laakeripuumetsät on korvannut Japanista tuotu sugi-havupuu. Muita alaa valtaavia tulokaslajeja ovat keltatuoksuinkivääri ja sininen jalohortensia.
Azorien vesillä elää 25 eri merinisäkäslajia. Ainoat saarten maaperällä luontaisesti eläneet nisäkkäät ovat lepakoita. Azorienpunatulkkua tavataan vain Azoreilla.
Historia

Azorien löytämisestä on useita versioita, mutta tunnetuimmassa versiossa Santa Marian saaren löysi 1427 tutkimusmatkailija Diogo de Silves. Portugalilaisten ja genovalaisten merimiesten kuitenkin tiedetään käyneen saarilla jo edellisellä vuosisadalla.
Kuningas Alfonso V antoi pojalleen Henrik Purjehtijalle tehtäväksi asuttaa seitsemän Azorien saarista. Ensimmäiset asutetut saaret olivat Santa Maria, São Miguel ja Terceira vuoden 1450 tienoilla. Ensimmäiset asukkaat tulivat erityisesti Algarvesta, Alentejosta ja Madeiralta. Portugalin asukasluku oli 1400-luvun puolivälissä vain noin 1,5 miljoonaa, joten Henrik houkutteli saarille asukkaita myös Flanderista. Faialille ja Picolle muutti 1466 flanderilaisia Joost de Hurteren alaisuudessa ja Floresille hieman myöhemmin Willem van der Haegenin alaisuudessa.
Azoreilla kävi aluksia jo 1500-luvun puolivälissä, kun ne palasivat Intiasta. Saaren kehittyminen sai kuitenkin vauhtia, kun Portugali otti Brasilian siirtomaakseen. Angran satamakylästä tuli erityisen merkittävä keskus, sillä siellä oli suojaisa ankkuripaikka. Sitä kautta kuljetettiin azorilaisia tuotteita.
Espanja valtasi 1580 Portugalin. Ranskalaisten tuella Azorien Terceiran saari oli portugalilaisten viimeinen tukikohta sodassa Espanjaa vastaan. Espanjalaiset kukistivat Terceiran edustalla heinäkuussa 1582 ranskalaislaivaston ja seuraavana vuonna valtasivat saaren. Espanjalaiset menettivät saaret vuonna 1640, jolloin siitä tuli merkittävä Britannian kaupankäynnin ja laivastostrategian kohde.
Azorit liitettiin vuonna 1766 Portugalin keskushallinnon alaisuuteen. Pääministeri Sebastião José de Carvalho e Melo nimitti saarille sekä kuvernöörin että kenraalikapteenin. Hän uudisti koko Portugalin paikallishallintoa. Azoreista tuli oma provinssinsa, jota hallittiin Angralta. Keskitetty hallinto herätti myös vastustusta, sillä saaret olivat olleet aiemmin pitkälti itsehallinnollisia. Varsinkin São Miguelille vastutettiin Terceiran saarelle sijoitettua hallintoa.
Toisen maailmansodan aikana Lajes ja Santa Maria olivat tärkeitä lentotukikohtia. Yhdysvallat on ylläpitänyt Naton tukikohtaa Lajesissa vuodesta 1951 alkaen.
Azoreista tuli vuonna 1976 itsehallinnollinen alue, jolla on oma paikallisparlamenttinsa.
Azorien saaret

| Azorien saaret> Saaren nimi | Azorien saaret> Asukasluku (2002) | Azorien saaret> Pääkaupunki | Azorien saaret> Kuntia | Azorien saaret> Pinta-ala |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| São Miguel | 130 154 | Ponta Delgada | 6 | 759 km2 |
| Terceira | 54 996 | Angra do Heroísmo | 2 | 403 km2 |
| Faial | 14 934 | Horta | 1 | 173 km2 |
| Pico | 14 579 | Madalena | 3 | 446 km2 |
| São Jorge | 9 522 | Velas | 2 | 246 km² |
| Santa Maria | 5 490 | Vila do Porto | 1 | 97 km2 |
| Graciosa | 4 708 | Santa Cruz da Graciosa | 1 | 62 km2 |
| Flores | 3 949 | Santa Cruz das Flores | 2 | 143 km2 |
| Corvo | 435 | Vila do Corvo | 1 | 17 km2 |
Talous

Azorien tärkein elinkeino on maatalous, suurimpina tuotannon sektoreina maitotalous ja karjankasvatus. São Miguelin saarella kasvatetaan ananasta yli 6 000 kasvihuoneessa.
Turismin taloudellinen merkitys saarille on myös tärkeä, mutta hallinto rajoittaa sitä tarkoituksella.
Vuonna 2010 Azorien bruttokansantuote oli 3 728 miljoonaa euroa, henkeä kohti 15 200 € , mikä on hiukan alle Portugalin keskiarvon ja noin 76 % Euroopan 27 maan keskiarvosta. Teollisuus (lähinnä rakennus- ja energiasektorit) tuottaa 16 % kansantuotteesta ja työllistää noin neljänneksen ihmisistä. Maatalous, kalastus ja metsästys tuovat 8,4 % tuloista ja työllistävät 11,3 % ihmisistä. Loput ihmiset ja kolme neljäsosaa saarten tuloista ovat palvelualalla.
Liikenne > Ilmailu

Yhdeksästä saaresta jokaisella on oma lentoasema, tosin suuri osa niistä on pienempiä lentopaikkoja, joita ei luokitella lentokentiksi. Portugalilainen lentokenttien huoltoyritys ANA – Aeroportos de Portugal operoi Ponta Delgadan, Hortan, Vila do Porton ja Santa Cruz das Floresin kenttien terminaaleja. Muita kenttiä Lajesin lentokenttää lukuun ottamatta huoltaa Azorien paikallishallinto. Lajesin kenttä on kaupallisen toimintansa lisäksi sotilaallisessa käytössä, ja sitä huoltaa Portugalin asevoimat yhdessä Yhdysvaltojen kanssa.
Saarilla sijaitsevat seuraavat lentokentät:
Santa Maria: Santa Marian lentoasema (LPAZ)
Sao Miguel: João Paulo II:n lentoasema (LPPD)
Terceira: Lajesin lentotukikohta (LPLA) Lajes Air Base (Portuguese Airforce and United States Air Force)
Sao Jorge: São Jorgen lentoasema (LPSJ)
Pico: Picon lentokenttä (LPPI)
Faial: Hortan lentoasema (LPHR)
Graciosa: Graciosan lentoasema (LPGR)
Flores: Floresin lentoasema (LPFL)
Corvo: Corvon lentokenttä (LPCR)
Liikenne > Laivaliikenne

Tärkeimmät satamat ovat Angra do Heroísmo, Ponta Delgada ja Horta.
Kulttuuri

Saarten kulttuuri on saanut pääasialliset vaikutteensa portugalilaisten ja ranskalaisten maahanmuuttajien mukana. Maatalouteen ja valaanmetsästykseen liittyvät perinteet ovat muokanneet sitä vuosisatojen varrella. Arkkitehtuurille on tyypillistä paikallisen laavakiven käyttö, valkoiseksi kalkitut seinät ja koristekaakelit, joissa on vaikutteita sekä maureilta että flaamilaisesta keramiikasta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Azores Tourist Guide (englanniksi)
Discover Azores (englanniksi)
Azorit Rantapallossa
http://www.matkailijat.net/lueBlogi/139-azorit--portugali---tutustu-kauniiseen-luontoon-atlantin-keskella-azoreilla Azorien nähtävyyksiä]
Portugalin NUTS-aluejako
| --- | --- |
Algarve:  Algarve
Alentejo:  Alentejo Central • Alentejo Litoral • Alto Alentejo • Baixo Alentejo • Lezíria do Tejo
Azorit:  Azorit
Centro:  Baixo Mondego • Baixo Vouga • Beira Interior Norte • Beira Interior Sul • Cova da Beira • Dão-Lafões • Médio Tejo • Oeste • Pinhal Interior Norte • Pinhal Interior Sul • Pinhal Litoral • Serra da Estrela
Lissabon:  Suur-Lissabon • Setúbalin niemimaa
Madeira:  Madeira
Norte:  Alto Trás-os-Montes • Ave • Cávado • Douro • Entre Douro e Vouga • Grande Porto • Minho-Lima • Tâmegan alue
Azorien kartta (iso kartta)
Azorien kartta 1500-luvulta.
Seitsemän Azorien yhdeksästä saaresta satelliittikuvassa toukokuussa 2003.
Lehmiä laitumella Azoreilla.
Kaakelien sinivalkoiset sävyt ovat vaikutteita flaamilaisesta keramiikasta.
Ponta Delgadan kaupungintalossa yhdistyy musta laavakivi ja valkoinen kalkkilaasti.
Gordes

| Gordes |
| --- | --- |

 vaakuna
 Gordes
 Koordinaatit: 43°54′43″N, 5°12′03″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Provence-Alpit-Riviera
Departementti:  Vaucluse
Arrondissementti:  Apt
Väkiluku:  2 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gordes [ɡɔʁd] on kunta Kaakkois-Ranskassa Vauclusen departementissa Provence-Alpit-Rivieran alueella. Kunta on valittu kauneimpien ranskalaiskylien Les Plus Beaux Villages de France -järjestön jäseneksi. Vuonna 2017 brittiläinen The Daily Telegraph nimesi Gordesin yhdeksi Ranskan 20 kauneimmasta kylästä.
Nähtävyyksiä

Gordes on rakennettu jyrkälle kukkulalle, jonka huipulla on näkymiä hallitsevat kirkko ja linna Château de Gordes. Linna on ollut kylän suojana jo vuodesta 1031, mutta nykyinen renessanssilinna rakennettiin vuonna 1525. Linna on kuulunut vuodesta 1931 lähtien Ranskan historiallisiin monumentteihin.  Kylän läheisyydessä on sisterssiläinen Sénanquen luostari (Abbaye de Sénanque). Se on yksi Provencen « kolmesta sisterssiläissisaruksesta ». Kaksi muuta luostaria ovat Silvacane ja  Le Thoronet. Seudulla on myös kaarevakattoisia kivistä ladottuja borie-majoja (Village des bories).
Kylässä vaikuttaneet taiteilijat

Unkarilaissyntyinen taidemaalari Victor Vasarely kuvasi Gordesissa ympäröivän Luberonin muotoja. Hän myös kunnosti rappiolla olleen Gordesin linnan. Hän perusti linnaan museon, jossa hän esitteli taidettaan.  Nykyään linnassa toimii toisen kylässä vaikuttaneen taiteilijan Pol Maran museo Musée Pol Mara.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gordes Wikimedia Commonsissa
Village des bories
Markus Granlund (professori)

Markus Kristian Granlund (s. 19. elokuuta 1967 Turku) on suomalainen kauppatieteilijä. Hän toimii Turun kauppakorkeakoulussa dekaanina ja laskentatoimen professorina. Granlund on Suomen menestyneimpiä johdon laskentatoimen tutkijoita. Hän on tutkinut erityisesti johdon ohjausjärjestelmiä.
Granlund on valmistunut Turun kauppakorkeakoulusta kauppatieteiden maisteriksi vuonna 1992, kauppatieteiden lisensiaatiksi vuonna 1994 ja kauppatieteiden tohtoriksi vuonna 1998. TuKKK nimitti hänet laskentatoimen professoriksi vuonna 2003 ja dekaanina hän aloitti elokuussa 2012 toimittuaan sitä ennen vararehtorina ja varadekaanina. Vuosina 1994–1995 hän toimi väitöskirjatutkijana Kööpenhaminen kauppakorkeakoulussa ja vuosina 2005–2006 vierailevana professorina Sydneyn teknillisessä yliopistossa.
Granlund toimii lukuisissa luottamustoimissa, muun muassa tutkimussäätiöiden hallituksissa. Hän on toiminut myös asiantuntijana lukuisissa yritysten ja julkisen sektorin organisaatioiden kehitysprojekteissa sekä liikkeenjohdon kouluttajana Suomessa ja ulkomailla.
Grand-Lahou

| Grand-Lahou |
| --- | --- |
 ”Robinsonien saari”, pieni hotelli laguunin keskellä.
 Grand-Lahou
 Koordinaatit: 5°8′10″N, 5°1′30″W 
Valtio:  Norsunluurannikko
Piirikunta:  Lagunes
Alue:  Grands-Ponts
Departementti:  Grand-Lahou
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2014):  31 700
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Grand-Lahou on kunta sekä samannimisen departementin ja aliprefektuurin keskus Norsunluurannikon Grands-Pontsin alueella. Se sijaitsee Guineanlahden rannalla Bandamajoen suussa 142 kilometriä Abidjanista länteen. Kunnassa on 31 700 asukasta (vuonna 2014).
Grand-Lahou sijaitsee kapealla hiekkasärkällä valtameren ja Bandamajoen muodostaman laguunin välissä. Eroosio kaventaa hiekkasärkkää molemmin puolin, mihin osaltaan vaikuttavat Bandamajokeen rakennetut padot ja mangrovemetsien häviäminen. 1970-luvulta lähtien kaupunkia ollaan siirtämässä mantereen puolelle.
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1698 ja se esiintyy vuoden 1729 kartalla. Ranskalaiset solmivat paikallisten päälliköiden kanssa sopimuksia vuosina 1787 ja 1844–1868. Ensimmäiset kauppa-asemat perustettiin kuitenkin vasta vuonna 1890 ja varuskunta vuonna 1892. Grand-Lahou toimi vientisatamana ja hallintopiirin keskuksena, mutta se menetti merkityksensä 1900-luvun puoliväliin mennessä.
Paikallisia elinkeinoja ovat kalastus, maanviljely, pienimuotoinen kaupankäynti ja käsityöammatit. Grand-Lahou on myös huomattava matkailukohde. Nähtävyyksiä ovat laguunit kalastajakylineen, Azagnyn kansallispuisto ja sen simpanssisaari sekä paikallisen merkkimiehen Arsène Usher Assouanin kotitalo.
Einar Grannas

Einar Grannas (15. joulukuuta 1898 Maaria – 28. toukokuuta 1957 Turku) oli suomalainen jalkapalloilija.
Välihyökkääjänä pelannut Grannas edusti urallaan Åbo IFK:ta mestaruussarjassa ja 1. divisioonassa 1930–1935. Hän pelasi seurassa myös ennen mestaruussarjan syntyä. Grannas voitti ÅIFK:ssa Suomen mestaruuden 1920 ja 1924. Kaikkiaan Grannas pelasi viiden kauden aikana 38 mestaruussarjaottelua, joissa hän teki seitsemän maalia.
Maajoukkueessa Grannas pelasi yhden maaottelun vuonna 1921.
Ján Golian

| Ján Golian |
| --- | --- |
 Ján Golian valokuvassa ennen vuotta 1939.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. tammikuuta 1906 Dombóvár, Itävalta-Unkari
Kuollut: huhtikuu 1945 Flossenbürg, Saksa
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota Slovakian kansannousu
Sotilasarvo:  prikaatinkenraali
Ján Golian (26. tammikuuta 1906 Dombóvar, Itävalta-Unkari– huhtikuu 1945 luult. Flossenbürgin keskitysleiri, natsi-Saksa) oli slovakialainen kenraali. Hänet tunnetaan etenkin yhtenä Slovakiassa toisessa maailmansodassa syttyneen natsi-Saksan vastaisen Slovakian kansannousun johtajista. Golian jäi lopulta saksalaisten vangiksi ja hänen lopullinen kohtalonsa on osittain hämärän peitossa.
Elämäkerta

Ján Golian syntyi työläisperheeseen nykyiseen Etelä-Unkariin kuuluvassa Dombóvárissa 26. tammikuuta 1906. Opintonsa hän aloitti Länsi-Slovakiassa ja valmistui everstiluutnantiksi vastaitsenäistyneen Tšekkoslovakian sotilaskorkeakoulusta Prahassa vuonna 1927. Tämän jälkeen hän suoritti myös tykistökoulutuksen ja palveli Pardubicessa sijainneessa sotilaallisessa ratsastuskoulussa aina vuoteen 1937. Euroopan turvallisuustilanteen kiristyessä vuonna 1938 Golian siirrettiin Banská Bystricassa sijainneeseen Tšekkoslovakian armeijan 10. divisioonaan. Tšekkoslovakian hajottua hänestä tuli Slovakian tasavallan armeijan majuri ja hän toimi maan pääesikunnassa. Nopeasta ylenemisestään huolimatta hän ei varsinaisesti kannattanut natsi-Saksan tuella luotua valtiota.
Elämäkerta > Toinen maailmansota

Slovakian julistettua sodan Neuvostoliitolle, Golian palveli vuosina 1942–1943 itärintamalla. Tänä aikana hän loi joitain yhteyksiä neuvostopartisaaneihin. Golianin palattua rintamalta Slovakiaan hän alkoi muodostaa saksalaisten vastaista aseellista järjestöä ja vuoden 1944 alussa hän kävi neuvotteluja tuolloin kielletyn Slovakian kansallisneuvoston kanssa. Slovakialaiset olivat päättäneet aloittaa kapinan, jonka sotilaalliseen johtoon Golian asetettiin 27. huhtikuuta 1944. Hänen tehtävänään oli suunnitella kapinan strategia ja luoda yhteyksiä eri vastarintaryhmittymien välille. Slovakialaisten oli tarkoitus toteuttaa kapina yhteistössä Neuvostoliiton kanssa.
Elämäkerta > Slovakian kansannousu

Slovakian kansannousu alkoi 29. elokuuta 1944. Tšekkoslovakian pakolaishallituksen presidenttinä toiminut Edvard Beneš nimitti Golianin Slovakiassa toimineen 1. armeijan komentajaksi ja hieman myöhemmin hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi. Kansannousun aikana Golian toimi joitakin kuukausia Tšekkoslovakian asevoimien Slovakian ylipäällikkönä. Lontoosta saapunut Rudolf Viest korvasi hänet lokakuun alussa. Golianista tuli hänen varamiehensä. Kansannousu joutui heti alussa puolustuskannalle, kun saksalaiset onnistuivat riisumaan koko Itä-Slovakian armeijan aseista. Näin kapina keskittyi lähinnä Keski-Slovakiaan, eikä alkuperäiselle suunnitelmalle keskeistä Karpaattien solien valtausta onnistettu saavuttamaan.
Huomattava takaisku slovakialaisille oli Neuvostoliiton tuen puute. Neuvostoliitto oli alkanut epäillä kansannousun poliittisia tarkoitusperiä ja vaihtoi strategiaansa sen tukemisen suhteen. Saksalaisten onnistuikin lokakuuhun 1944 mennessä kukistaa huomattava osa partisaaneista selviytyjien paetessa maan vuoristoon. Golian ja Viest jäivät saksalaisten vangeiksi Pohronský Bukovecissa 3. marraskuuta 1944. Golianianin tarkka kohtalo on osittain hämärän peitossa, mutta hän lienee kuollut huhtikuussa 1945 Flossenbürgin keskitysleirillä.
Kunnianosoitukset

Golian ylennettiin postuumisti vuonna 1946 ja uudestaan kenraalieverstiksi vuonna 1969.
Ivar Grannas

Ivar Grannas (25. kesäkuuta 1895 Helsingin mlk – 22. marraskuuta 1955) oli suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Grannas edusti urallaan Åbo IFK:ta mestaruussarjassa ja 1. divisioonassa 1930–1934. Hän pelasi seurassa myös ennen mestaruussarjan syntyä. Grannas voitti ÅIFK:ssa Suomen mestaruuden 1920 ja 1924. Kaikkiaan Grannas pelasi neljän kauden aikana 48 mestaruussarjaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Maajoukkueessa Grannas pelasi yhden maaottelun vuonna 1923.
Oupa Gqozo

Joshua Oupa Gqozo (s. 10. maaliskuuta 1952 Kroonstad) oli entisen nimellisesti itsenäisen Ciskein bantustanin sotilasjohtaja.
Gqozo työskenteli nuorena Etelä-Afrikan vankeinhoitolaitoksessa vartijana ja liittyi myöhemmin maan puolustusvoimiin (South Africa Defence Force, SADF), missä toimi rivisotilaana 21. pataljoonassa lähellä Johannesburgia. Kun Ciskein puolustusvoimat (Ciskei Defence Force, CDF) perustettiin maaliskuussa 1981 SADF:n 141. pataljoonasta siirtyi Gqozo CDF:n upseeristoon. Ciskei julistettiin itsenäiseksi valtioksi 4. joulukuuta 1981 ja sen presidentiksi nousi Lennox Sebe. Everstiksi ylennetty Gqozo toimi CDF:ssä muun muassa sotilasattaseana Pretoriassa ja hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 1988. Joulukuussa 1989 hänestä tuli Ciskein sotilastiedustelun komentaja.
4. maaliskuuta Gqozo toteutti maassa sotilasvallankaappauksen syrjäyttäen presidentti Lennox Seben tämän ollessa valtiovierailulla Hongkongissa. Vuoden 1991 aikana Gqozo perusti Ciskeihin African Democratic Movement -puolueen pyrkien vähentämään ANC:n vaikutusvaltaa ja osallistui puolueen nimissä delegaattina CODESAan. Gqozo syytti ANC:tä pyrkimyksestä syöstä hänet vallasta.
Bishon verilöyly

Yksi ANC:n suurimmista ongelmista 1990-luvun alkupuolella oli sen kykenemättömyys pitää poliittisia tilaisuuksia nimellisesti itsehallinnollisissa bantustaneissa. 23. elokuuta ANC päätti kohdistaa painostuskampanjansa erityisesti KwaZulun, Ciskein ja Bophuthatswanan hallituksiin. Syyskuussa 70 000 ANC:n kannattajaa marssi kohti Ciskein pääkaupunkia Bishoa. Joukon lähestyessä kaupunkia prikaatikenraali Oupa Gqozan joukot avasivat tulen väkijoukkoon. 7. syyskuuta 1992 Gqozon joukot avasivat tulen 70 000 ANC:n kannattajan mielenosoitusmarssia kohti Bishon edustalla. Tulituksessa kuoli 29 ja haavoittui yli kahtasataa ihmistä. Ciskein korkein oikeus vapautti myöhemmin Gqozon ja ylikersantti Thozamile Velitin verilöylystä nostetusta murhasyyttestä.
22. maaliskuuta 1994 Gqozo ilmoitti Etelä-Afrikan ulkoministeri Pik Bothalle eroavansa Ciskein johtajan tehtävistä. Maahan muodostettiin väliaikainen hallitus, joka hallinnoi maata saman vuoden vaaleihin asti.
Käännös suomeksi
Gordionin solmu

Aleksanteri Suuri leikkaa Gordionin solmun. Jean-Simon Berthélemyn maalaus.
Gordionin solmu oli Zeuksen temppelissä Fryygian Gordionissa sijainnut monimutkainen solmu, jonka avaajasta legendan mukaan tulisi Aasian kuningas. Tunnetun tarinan mukaan Aleksanteri Suuri ratkaisi solmun vuonna 333 eaa. lyömällä sen rikki miekallaan.
Tarina

Perimätiedon mukaan oraakkeli julisti tilapäisesti vailla kuningasta olleille fryygialaisille, että seuraavasta kaupunkiin härkävaunuilla saapuvasta miehestä tulisi heidän hallitsijansa. Paikalle körötteli vankkureillaan Gordias-niminen köyhä talonpoika, joka kuninkaaksitulonsa kunniaksi pyhitti kärryt Zeukselle ja sitoi ne paaluun mutkikkaalla solmulla. Oraakkeli ennusti edelleen, että solmun avaajasta tulisi Aasian valtias. Tarinan mukaan Aleksanteri kuoli kesken sotaretkensä, koska ei aidosti ratkaissut solmua, vaan halkaisi sen. Tarina saattaa olla myöhempää keksintöä.lähde?