stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansainvälinen vuosipäivä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Täysi kalenteri 2014, Webcal.fi.
United Nations Observances. (englanniksi)
Andkhoi

| Andkhoi |
| --- | --- |
 Moskeija Andkhoissa
 Andkhoi
 Koordinaatit: 36°57′N, 65°07′E 
Valtio:   Afganistan
Maakunta:  Faryabin maakunta
Korkeus:  330 m
Väkiluku:  noin 30 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Andkhoi (dariksi ‏اندخوی‎, pašt. ‏اندخوی ولسوالۍ‎) on kaupunki Lounais-Afganistanissa Faryabin maakunnassa. Kaupungissa on noin 30 000 asukasta ja se on tunnettu karakul-lampaannahkojen myyntipaikkana.
Maantiede

Andkhoi sijaitsee Afganistanin luoteisosassa tasangolla, joka päättyy Amudarjajokeen noin 50 kilometriä Andkhoista pohjoiseen. Andkhoi on Andkhoijoen varrella ja kaupungin paikka on Karakumin aavikon eteläreunalla. Kaupungin korkeus merenpinnasta on noin 330 metriä.
Kaupungin historiallisista rakennuksista on säilynyt näihin päiviin saakka vain muutamia. Niistä merkittävin on paikalliselle muslimipyhimys Baba Wall Sahibille tai ehkä oikealta nimeltään Baba Šukr Allah Abdalille omistettu pyhättö.
Historia

Ankhoi toimi pitkään pohjoiseen kohti Buharaa lähtevien karavaanien lähtöpaikkana. Vuonna 1204 Andkhoi oli paikka, jossa ghuridihallitsija Mui'zz al-Din Muhammad al-Sam kärsi ratkaisevan tappion Khorasmian šaahi 'Ala al-Din Muhammadille. Ghuridien armeija oli palaamassa Amurdarjaa pitkin kohti Hindukušia, kun he joutuivat Khorasmian liittolaisten karakhitaiden väijyttämäksi. Perusteellisen tappion jälkeen ghuridit menettivät Khorasanin Khorasmialle. Sittemmin Andkhoi oli kaanikunta, jonka kaani oli vuoteen 1820 asti Buharan emiirin vasalli. Tuhoisan piirityksen jälkeen Andkhoi liitettiin Afganistaniin. Kaupunki jäi Afganistanille myös. kun Venäjän ja Afganistanin välinen rajasopimus tehtiin vuonna 1885. Nykyisin Andkhoi tunnetaan ehkä parhaiten karakul-lampaannahkojen myynnin keskuksena.
Väestö

Andkhoin asukasluku on noin 30 000. Kaupungin väestö koostuu etnisesti turkmeeneista, paštuista, uzbekeista, tadžikeista ja hazaroista.
Jabal al-Seraj

| Jabal al-Seraj |
| --- | --- |
 Jabal al-Seraj
 Koordinaatit: 35°7′18″N, 69°13′56″E 
Valtio:   Afganistan
Maakunta:  Parvan
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jabal al-Seraj tai Jabal-e Seraj (dariksi ‏جبل سراج‎, pašt. ‏جبل سراج‎) on kaupunki Afganistanin Parvanin maakunnassa. Parvan on myös kaupungin historiallinen nimi.
Maantiede

Jabal al-Seraj sijaitsee Afganistanin Parvanin maakunnassa jonkin matkaa Čarikarin kaupungista pohjoiseen. Jabal al-Serajista pohjoiseen sijaitsevat Hindukušin vuorten läpi kulkevat Salangin ja Bajgahin solat. Jabal al-Seraj on virallisissa yhteyksissä käytetty kaupungin arabiaksi kirjoitettu muoto. Kaupungin historiallinen nimi on Parvan.
Historia

Nykyisen kaupungin alueella on ollut asutusta jo ennen islamin saapumista. Sen arkeologisiin löytöihin lukeutuu esimerkiksi buddhalainen reliefi. Sittemmin kaupunkiin viitataan historiallisissa lähteissä nimen Parvan eri muodoilla. Solat Hindukušin läpi pohjoisesta tekivät siitä strategisesti merkittävän paikan ja sen talous hyötyi solien läpi kulkevista kauppareiteistä. Kauppareitit toimivat kuitenkin vain, kun reitit tehtiin turvalliseksi keskushallinnon taholta. 1800-luvulla reitit tunnettiin turvattomuudestaan ja niinpä esimerkiksi tuolloin alueesta kirjoittaneet länsimaalaiset lähteet eivät juuri mainitse Parvania.
Afganistanin emiiri Habib Allah Khan teki kaupungista paikallisen kuvernöörin keskuksen valtakaudellaan 1900-luvun alussa. Paikalle rakennettu linnoitettu sotilastukikohta sai nimen Jabal al-Seraj, joka ajan kanssa vakiintui viittaamaan koko kaupunkiin vanhan parvan nimen sijaan. Tukikohdassa oli 12 000 miestä. Habib Allah toteutti myös rakennushankkeita, kuten Afganistanin ensimmäisen vesivoimalan rakennuttamisen Salangjoen varteen. Vesivoimalaa suunnittelemassa oli skotlantilainen insinööri James Miller ja sen tarkoituksena oli tuottaa sähköä Kabulin tarpeita varten. Jabal al-Serajiin avattiin vuonna 1938 pieni puuvillatehdas ja vuonna 1957 suurempi sementtitehdas. Monissa hankkeissa mukana ollut amerikkalainen A. C. Jewett julkaisi kokemuksistaan teoksen An American Engineer in Afghanistan.
Guayanan itsenäinen tasavalta

Kiistanalainen alue (nykyinen Amapán osavaltio) vihreällä.
Tasavallan ensimmäinen lippu oli yhdistelmä Ranskan ja Brasilian lipuista.
Presidentti Jules Gros.
Guayanan itsenäinen tasavalta (ransk. République de la Guyane indépendante) eli Cunanin tasavalta (République de Counani) oli valtiohanke Ranskan Guayanan ja Brasilian välisellä kiistanalaisella alueella. Ranskalaiset yksityishenkilöt perustivat sen vuonna 1886. Alue tunnustettiin vuonna 1900 kuuluvaksi Brasiliaan.
Tausta

Ranskan Guayanan ja Portugalille kuuluneen Brasilian raja oli 1600-luvulta lähtien ollut epäselvä, ja maat kiistelivät Oyapock- ja Amazonjokien välisestä alueesta. Brasilian itsenäistyttyä vuonna 1822 Ranska vaati yhä Araguarijoen pohjoispuolista aluetta.
Alue oli jakautunut Brasilian ja Ranskan vaikutuspiireihin, joiden keskuksina toimivat Amapán ja Cunanin (ransk. Counani) kylät. Siellä oli noin 1 500 asukasta, jotka koostuivat intiaaneista, paenneista mustista orjista ja sotilaista, valkoihoisista brasilialaisista ja ranskalaisista sekä heidän sekoittuneista jälkeläisistään. Cunania johti Brasiliasta paennut mustaihoinen kapteeni Trajane (Trajano Benitez) ja Amapáa lähetyssaarnaajan avustama intiaani. Kirkollisissa asioissa johtoasema oli ranskalaisilla.
Ranskassa oli 1880-luvulla innostuttu uusien siirtomaiden hankkimisesta. Cunanin tasavallan aloitteentekijänä voidaan nähdä Ranskan Guayanan parlamenttiedustaja Gustave Franconie, joka johti pientä kolonialismin kannattajien ryhmää. Hän tutustui kirjailija Jules Grosiin, joka oli suosittujen siirtomaa-aiheisten seikkailukertomusten kirjoittaja. Gros oli ennestään kiinnostunut Ranskan Guayanasta, ja Franconie esitteli hänelle kaksi alueella liikkunutta tutkimusmatkailijaa, Henri Coudreaun ja Jean Ferréol Guiguesin.
Coudreau oli matkaillut Guayanassa ja kiistellyllä alueella, kirjoittanut alueen rikkauksista kertovia teoksia ja tehnyt kaikkensa vanhan rajakiistan nostamiseksi uudelleen esille. Guigues oli puhdasverinen seikkailija, joka väitti löytäneensä alueelta sveitsiläisen ystävänsä Paul Quartierin kanssa suuren kultaesiintymän ja etsi nyt rahoitusta suunnitelmiensa toteuttamiseksi. Guayanan kuvernööri lähetti sittemmin Coudreaun ja Quartierin tutkimusmatkalle Cunaniin, jossa jälkimmäinen meni naimisiin kapteeni Trajanen avustajan tyttären kanssa.
Ranskalaismielinen Trajane oli joutunut vaikeuksiin brasilialaisen kauppiaan kanssa ja pyytänyt tuloksetta apua Ranskan Guayanan viranomaisilta. Quartier oli esittänyt Trajanelle Guiguesin kanssa hautomansa ajatuksen Ranskan suojelemasta Cunanin itsenäisestä valtiosta kiistanalaisella alueella. Guiguesin mielestä valtiota hoitamaan oli perustettava kauppakomppania, joka ottaisi tehtäväkseen kultaesiintymien hyödyntämisen. Suunnitelmasta kertoi ensimmäisen kerran Jules Gros jännityskertomuksen muodossa Le journal des voyages -lehdessä heinäkuussa 1886.
Tasavalta

Guiguesin ja Quartierin valmistelemat Trajane ja hänen kannattajansa julistivat Guayanan itsenäisen tasavallan perustetuksi Cunanissa 23. lokakuuta 1886. Julistuksen mukaan tasavaltaa tultaisiin hallitsemaan Ranskan lakien mukaan. Sen elinikäiseksi presidentiksi nimitettiin Jules Gros, joka ei ollut koskaan käynyt alueella mutta loi sille kirjoituksissaan suuren tulevaisuuden.
Guigues ja Quartier matkustivat seuraavaksi Englantiin, jossa he yrittivät tuloksetta saada rahoitusta hankkeelleen. Presidentti Gros ryhtyi luomaan valtiolleen kansainvälistä uskottavuutta. Uusi kansakunta sai tunnuslauseen, lipun, rahayksikön ja virallisen lehden, jossa Guigues nimitettiin pääministeriksi, Quartier julkisten töiden ministeriksi ja Guadeloupella virastaan erotettu isä Jean uskontoministeriksi. Musiikinopettaja Hilarion de Croze sävelsi Cunanin juhlamarssin pianolle ja trumpetille. Sijoittajien houkuttelemiseksi Gros perusti Cunanin tähden ritarikunnan, jonka kunniamerkin sai joukko liikemiehiä ja kulttuurihenkilöitä. Presidentin ympärille kerääntyi avustajia, joista tärkein oli sittemmin epäsuosioon joutunut tasavallan pääkonsuli Louis Boisset. Pariisin lehdistö seurasi uuden valtion poliittisia kärhämiä nauruaan pidättelemättä.
Ranskan ja Brasilian viranomaisia asia ei huvittanut lainkaan. Ulkoministeri Léopold Flourens julkaisi syyskuussa 1887 lausunnon, jonka mukaan Ranskan hallitus ja Brasilian keisari eivät hyväksy ”muutamien henkilöiden yrityksiä niin sanotun Cunanin tasavallan perustamiseksi”. Ranskan Guayanan kuvernööri määrättiin estämään Guiguesin ja Grosin pääsy kiistanalaiselle alueelle.
Pääministeri Guigues yritti pelastaa tilanteen syrjäyttämällä presidentin ja julistamalla Cunanin Ranskan alaiseksi ”vapaaksi siirtomaaksi”. Jules Gros hyväksyi uuden lipun ja ryhtyi taistelemaan asemastaan. Kahden englantilaisen lähestymä Gros lupasi heille kaikki kaivosoikeudet, ja vuonna 1888 perustettiin liikeyritys Guiana Syndicate, jonka johtajana toimi englantilainen James Morisson Burnup. Presidentille luvattiin vastineeksi yli 100 000 frangia ja 15 000 frangin vuositulot. Myös Guiguesin oli määrä saada osuutensa hankkeesta, joka ei koskaan toteutunut.
Kesällä 1888 Ranskan Guayanan pääkaupunkiin Cayenneen saapui kapteeni Trajane, jonka mukaan mitään Cunanin tasavaltaa ei ollut koskaan ollut olemassakaan, ja paperit sen perustamisesta oli tehty ilman hänen osanottoaan cayennelaisessa kapakassa. Valtio, joka oli ollut olemassa lähinnä Jules Grosin lapsenomaisessa mielikuvituksessa, jäi unohduksiin hänen kuoltuaan vuonna 1891.
Jälkinäytös

Calçoenen kultalöytö vuonna 1893 houkutteli alueelle tuhansia kaivajia ja nosti jälleen esille kysymyksen sen omistuksesta. Brasilialaiset ryhtyivät karkottamaan ranskalaisia ja vangitsivat Ranskan virallisena edustajana pidetyn Trajanen vuonna 1895. Ranskan Guayanan kuvernööri lähetti Amapáan, jossa Trajania pidettiin vangittuna, sotalaivan ja pienen retkikunnan. Syntyneessä yhteenotossa kuoli useita sotilaita ja ranskalaiset hävittivät koko kylän tappaen kymmeniä sen asukkaita.
Yhteenoton seurauksena Ranska ja Brasilia päättivät vuonna 1897 alistaa rajakysymyksen sveitsiläisen lautakunnan ratkaistavaksi. Vuonna 1900 valmistuneen ratkaisun mukaan kiistelty alue kuului historiallisten todisteiden perusteella Brasilialle. Ranska tyytyi päätökseen, koska suhteet Brasiliaan olivat sille tärkeämpiä kuin muutenkin lähes hyödytön Guayana.
Toinen jälkinäytös

Vuonna 1902 Pariisin seurapiireihin ilmestyi Cunanin vapaavaltion presidenttinä esiintynyt ranskalainen Aldophe Brezet. Hän jakoi kunniamerkkejä, nimitti konsuleita ja solmi liikesuhteita mutta paljastui sittemmin huijariksi ja joutui vetäytymään näyttämöltä.
Tasavallan kartta.
”Toisen tasavallan” lippu vuodelta 1887.
Karukh

| Karukh |
| --- | --- |
 Karukh
 Koordinaatit: 34°29′24″N, 62°35′24″E 
Valtio:   Afganistan
Maakunta:  Herat
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karukh tai Karokh (dariksi ‏كرخ‎, pašt. ‏كرخ‎) on kylä Afganistanin Heratin maakunnassa. Nykyinen kylä oli vielä ennen 1000-lukua suurempi kaupunki, joka tunnettiin esimerkiksi kharjiittien keskuksena.
Maantiede

Karukh sijaitsee Afganistanin Heratin maakunnassa noin 38 kilometriä Heratin kaupungista koilliseen. Kylä on Heratista kohti Maimanaa kulkevan tien varrella.
Historia

Nykyinen Karukh on vain kylä, mutta sillä on ilmeisesti ollut historiallisesti nykyistä suurempi merkitys. Ibn Hawkal kirjoitti 900-luvulla Karukhin olleen lähialueen suurin kaupunki heti Heratin jälkeen. Vielä tunnetummaksi se tuli kharjiittien keskuksena historiallisen Persian itäosissa. Saffaridit kukistivat alueella kharjiittien kapinan vuonna 873, mutta al-Muqaddasi mainitsee sen kharjiittien keskuksena vielä vuosisataa myöhemmin.
Karukhissa on edelleen moskeija, joka löydetyn kaiverruksen perusteella on rakennettu seldžukkien kaudella vuonna 1128, joskin suurin osa rakennuksesta on rakennettu myöhemmin vasta 1800-luvulta.
Rannikkotykistörykmentti 2 (1919)

Rannikkotykistörykmentti 2 (RT2) oli Suomen rannikkopuolustuksen tykistörykmentti, joka perustettiin 1919.
Perustaminen

II rannikkotykistöpataljoona nimettiin 19. huhtikuuta 1919 rannikkotykistörykmentti 2:ksi. Perustettaessa rykmentin esikunta ja varikkokomppania olivat Viipurissa Tervaniemellä, mistä ne siirrettiin 3. maaliskuuta 1921 keskuskasarmille. Rykmenttiin kuului lisäksi neljä patteristoa. I patteriston esikunta oli Rankissa ja siihen kuuluivat Rankin ja Kilpisaaren patterit. II patteriston esikunta Uuraassa ja patterit Uuraassa, Tuppurassa ja Härkölässä. III patteriston esikunta oli Humaljoella ja patterit Humaljoella ja Saarenpäässä, mikä oli vasta suunnitteilla. IV patteriston, joka lakkautettiin Tarton rauhansopimuksen nojalla, esikunta oli Inossa ja patterit Puumalassa ja Inossa.
Historia

Rykmentti jaettiin 1. tammikuuta 1934, jolloin I patteristosta muodostettiin 2. erillinen rannikkopatteristo. Patteristosta oli kuitenkin jo 1. lokakuuta 1933 siirretty koulutusasioissa merivoimien komentajan alaiseksi.
Rykmentti lakkautettiin hieman ennen talvisodan liikekannallepanoa, kun siitä muodostettiin Viipurin lohko 14. lokakuuta 1939.
Soittokunta

Rykmenttiin kuului lisäksi soittokunta 1920-1928.
Komentajat

Rykmentinkomentajina olivat:
majuri Kaarlo Saari 19. huhtikuuta 1919 -
majuri Paavo Yrjölä 28. lokakuuta 1921 -
majuri Arvo Lyytinen 24. elokuuta 1922 - 14. lokakuuta 1939
Kauppila

Kauppila voi tarkoittaa:
Sukunimi

Kauppila on seuraavien suomalaisten sukunimi:
Anni-Maija Kauppila (s. 1995), jalkapalloilija
Anni-Sofia Kauppila (s. 1986), kirjailija
Antti Kauppila (s. 1932), lääkäri, professori
Antti Kauppila (s. 1989), jääkiekkoilija
Arvi Kauppila (1882–1931), yritysjohtaja
Elina Kauppila (s. 1979), tietokirjailija, kunnallispoliitikko, ympäristöaktivisti ja järjestötyöntekijä
Ensio Kauppila (1930–2014), valokuvaaja
Erkki Kauppila (1928–2009), poliitikko ja toimittaja
Impi Kauppila (1909–1991), runoilija
Jani Kauppila (s. 1980), jalkapalloilija
Jari Kauppila (s. 1974), jääkiekkoilija
Jonna Ziprus (o.s. Kauppila, s. 1977), Miss Suomi 1998, Miss Skandinavia 1999
Kaarlo Kauppila (1893–1956), jääkäriluutnantti
Kari Kauppila (s. 1953), jääkiekkoilija
Kristiina Kauppila (s. 1992), salibandyn pelaaja
Matti Kauppila (s. 1945), poliitikko, Vasemmistoliiton ent. kansanedustaja
Mikko Kauppila (s. 1995), näyttelijä
Orvokki Kauppila (1929–2024), varatuomari, asianajaja ja Kokoomuksen kansanedustaja
Rachel Kauppila, fitness-ammattilainen sekä ravinto- ja kuntovalmentaja
Reijo Kauppila (Repa Rantsila, s. 1964), rumpali
Reijo A. Kauppila (s. 1942), psykologi, rehtori ja tietokirjailija
Seppo Kauppila (1938–2022), järjestöjohtaja, maanviljelysneuvos
Viljo Kauppila (1892–1976), jääkärieversti ja pankinjohtaja.
Maantiede

Kauppila (ven. Кайпилово, Kaipilovo), kylä Inkerinmaalla Hietamäen luterilaisen seurakunnan alueella
Kauppila, osa-alue Kangasalla.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Häkinvaara

Häkinvaara  on Hirvaalla, Rovaniemellä sijaitseva vaara ja asuinalue, noin kymmenen kilometriä Rovaniemen keskustasta lounaaseen päin. Vaaran korkein kohta on noin 125 metriä merenpinnasta, ja sen päältä avautuu näkymä Alakemijoen jokilaaksoon. Häkinvaaraan on valmistumassa hirsirakenteinen päiväkoti. Häkinvaaran alueen halki kulkee vielä toistaiseksi Valtatie 4 sekä Häkinvaarassa on myös risteysalue Valtatie 4 ja Seututie 933 kanssa.
Alueelle on kaavoitettu yli 100 omakotitonttia ja Valtatie 4 on tulevaisuudessa siirtymässä Häkinvaaran kohdalta sen pohjoispuolelle muutaman kilometrin päähän Kalliovaaran ja rautatien väliin kulkevaksi.
Atomi

Atomi (m.kreik. ἄτομος, atomos, jakamaton) on alkuaineen kemiallisesti pienin osa. Toisin kuin sanan alkuperäinen merkitys antaa ymmärtää, nykyisin atomien katsotaan koostuvan pienemmistä osista.
Rakenne

Atomi jaetaan positiivisen varautuneeseen ytimeen ja ytimen ympärillä oleviin elektroneihin, jotka ovat negatiivisesti varautuneita. Ydin koostuu protoneista ja neutroneista. Atomissa on sama määrä protoneita ja elektroneja.
Protonit ja neutronit ovat massaltaan moninkertaisesti elektroneja suurempia, ja atomin massa onkin pitkälti keskittynyt ytimeen. Elektronien kulloistakin todennäköistä sijaintia kuvataan teoreettisella todennäköisyysjakaumalla. Tätä aluetta, missä elektroni voi teoreettisesti sijaita, kutsutaan myös elektronipilveksi, -verhoksi tai -kuoreksi.  Ytimen ja elektronipilven väliin jää täysin tyhjää tilaa ja suurin osa atomin tilavuudesta onkin tyhjää.
Atomin todellista rakennetta on hankala kuvata täsmällisesti, ja atomia kuvatessa joudutaan käyttämään eri tasoisia malleja, jotka antavat atomista suurpiirteisen ja yksinkertaistetun kuvan. Rutherfordin atomimallissa elektroni kuvataan kiertämään tiettyä, usein pyöreää rataa, vaikka todellisuudessa tarkkaa rataa ei voi laskea. Ytimen ja elektroniverhon välinen etäisyys joudutaan kuvaamaan hyvin yksinkertaisesti, sillä jos atomin ydin olisi marmorikuulan kokoinen, elektroni sijaitsisi 50 metrin päässä.
Rakenne > Ydin

Atomin ydin sijaitsee keskellä atomia ja on varaukseltaan positiivinen. Ydin muodostuu nukleoneista: positiivisesti varautuneista protoneista (p+) ja varauksettomista neutroneista (n0). Eri alkuaineissa ytimessä on eri määrä nukleoneja. Ytimessä sijaitsevien hiukkasten lukumäärää sanotaan massaluvuksi.
Saman alkuaineen kaikissa atomeissa on yhtä monta protonia. Protonien lukumäärä on samalla alkuaineen järjestysluku jaksollisessa järjestelmässä.  Saman alkuaineen atomeilla voi kuitenkin olla eri määrä neutroneja ja sen mukaisesti eri massaluku. Tällä tavalla toisistaan eroavia atomeja sanotaan alkuaineen eri isotoopeiksi. Saman alkuaineen eri isotooppien kemialliset ominaisuudet ovat samanlaisia, mutta ne voivat erota esimerkiksi radioaktiivisuutensa puolesta.
Protonin ja neutronin on todettu koostuvan vielä pienemmistä osasista, kvarkeista. Protoni koostuu kahdesta ylös-kvarkista ja yhdestä alas-kvarkista. Neutroni vastaavasti kahdesta alas-kvarkista ja yhdestä ylös-kvarkista.
Rakenne > Elektronipilvi

Atomiytimen ympärillä sijaitsee protoneihin nähden sama määrä elektroneja (e−), joiden todennäköistä sijaintia kuvastaa teoreettinen todennäköisyysjakauma. Elektronit eivät kulje ympyräradalla eivätkä edes jatkuvaa käyrää pitkin, niillä ei ole määriteltyä kulmanopeutta eikä hetkellistä nopeutta. Elektroni ei sanan varsinaisessa merkityksessä siten "liiku" tai "kierrä" lainkaan vaan "on olemassa" tietyssä pisteessä tietyllä hetkellä, todennäköisyydellä ja etäisyydellä atomiytimestä.
Atomin ydin määrää siis alkuaineen, mutta elektroniverho sen, millaisia ioneja ja yhdisteitä voi syntyä. Elektroniverhossa ovat mahdollisia vain tietyt muutokset, jotka määräytyvät elektronien energiatilan mukaan. Kaikista vakaimmat ja vähiten reagoivat alkuaineet ovat jalokaasut, koska niillä on 8 elektronia uloimmalla kuorellaan, eli ne ovat oktetissa.
Elektronit jakaantuvat eri pääkvanttitasoille eli elektronikuorille. Kullakin tasolla on tietty pääkvanttiluku: 1, 2, 3, 4, 5, 6 ja 7, mutta näistä tasoista käytetään myös nimityksiä K-, L-, M-, N-, O-, P- ja Q-kuoret. Elektroneja mahtuu ensimmäiselle eli K-tasolle vain kaksi kappaletta. Toiselle energiatasolle mahtuu 8 elektronia, kolmannelle tasolle 18 kappaletta, neljännelle 32 kappaletta, viidennelle 50 kappaletta, kuudennelle 72 kappaletta ja seitsemännelle 98 kappaletta. Q-taso on ytimestä katsottuna etäisin, jossa ei minkään nykyisin tunnetun alkuaineen atomilla ole perustilassa elektroneja. Elektronien maksimilukumäärä yhdellä energiatasolla voidaan laskea yksinkertaisella laskutoimituksella 2 · n², missä ’n’ korvataan tason järjestysluvulla. Näin teoreettisesti kuvitteelliselle kahdeksannelle tasolle mahtuvat elektronit lasketaan 2 · 8² = 128, eli kahdeksannelle tasolle mahtuisi teoriassa 128 elektronia.
Ioneja muodostuu, kun atomi tai kemiallinen yhdiste luovuttaa tai ottaa vastaan yhden tai useamman elektronin.
Kemiallisissa reaktioissa osa atomien elektroneista voi siirtyä myös kahden atomin yhteisille orbitaaleille. Tällä tavoin atomien välille syntyy kovalenttinen sidos, joka yhdistää atomit molekyyliksi. Kemialliset yhdisteet koostuvat yleensä joko tällä tavoin muodostuneista molekyyleistä tai positiivisista ja negatiivisista ioneista. Useat alkuaineetkin esiintyvät kahden tai useamman samanlaisen atomin muodostamina molekyyleinä.Matti Tiilikainen, Ilkka Virtamo: ”Kovalenttinen sidos”, Kemia 1, s. 33–37.  WSOY, 1968. </ref>
Atomiteorian historia

Käsitteenä atomi on vanha. Jo Demokritos ehdotti, että kaikki koostuu "atomeista" ja tyhjyydestä, ja koska atomeissa ei ole tyhjyyttä, ne ovat jakamattomia, sillä ainoastaan tyhjyys voi erottaa kappaleet toisistaan.
Kemiassa atomin käsitteen otti käyttöön John Dalton 1800-luvun alussa. Sen avulla hän selitti etenkin kerrannaisten painosuhteiden lain. Tämä laki sanoo, että jos kaksi alkuainetta muodostaa useampia yhdisteitä keskenään, niin ne määrät yhtä alkuainetta, jotka voivat yhtyä samaan määrään toista alkuainetta, ovat yksinkertaisessa, yleensä pienillä kokonaisluvuilla ilmaistavassa suhteessa toisiinsa. Esimerkiksi 12 grammaa hiiltä voi yhtyä joko 16 grammaan happea muodostaen hiilimonoksidia tai tarkalleen kaksinkertaiseen määrään, 32 grammaan happea muodostaen hiilidioksidia. Tämä selittyy sillä, että hiilimonoksidin molekyylissä on yksi hiili- ja yksi happiatomi, hiilidioksidin molekyylissä taas yksi hiili- ja kaksi happiatomia.
Tämän teorian ja kemiallisten reaktioiden avulla pystyttiin jo 1800-luvun alkupuolella määrittämään varsin tarkoin eri alkuaineiden atomien massojen suhteet toisiinsa. Ei kuitenkaan vielä tiedetty, kuinka suuria niiden massat olivat gramman murto-osina, vain niiden suhteelliset massat tunnettiin. Siksi olikin otettava käyttöön erityinen atomimassayksikkö, joka alkujaan määriteltiin vetyatomin massaksi. (Nykyisin se on määritelty 1/12-osaksi hiili-12-atomin massasta.) Samoihin aikoihin kehittyivät nopeasti myös lämpöoppi ja siihen läheisesti liittyvä kineettinen kaasuteoria, joka myös edellytti kaasun koostuvat molekyyleistä. Kineettiseen kaasuteoriaan perustuva Avogadron laki osoittautui myös hyödylliseksi kaasumaisten alkuaineiden atomimassojen määrityksessä.
1800-luvulla atomiteoria sai kuitenkin erityisen suuren merkityksen orgaanisessa kemiassa. Erilaisten kemiallisten reaktioiden avulla tehtiin pitkälle meneviä päätelmiä orgaanisten molekyylien rakenteesta ja siitä, missä järjestyksessä niissä atomit sijaitsevat toisiinsa nähden. Kun paljon myöhemmin orgaanisten molekyylien rakenteita pystyttiin tutkimaan myös röntgensäteiden avulla, kemistien tekemät päätelmät osoittautuivat useimmissa tapauksissa oikeiksi.
Atomiteoria tuli nopeasti tieteilijöiden yleisesti hyväksymäksi, joskin epäilijöitä oli vielä 1800-luvun lopullakin, esimerkiksi Ernst Mach. Vasta radioaktiivisuutta koskevat tutkimustulokset sekä Albert Einsteinin vuonna 1905 esittämä Brownin liikkeen selitys ratkaisivat kiistan lopullisesti ja tekivät myös mahdollisiksi määrittää atomimassayksikön ja gramman välisen suhteen.
Demokritoksen tavoin myös Dalton ja tiedeyhteisö vielä kauan hänen jälkeensäkin piti atomia jakamattomana. Elektrolyysin tutkimus johti kuitenkin vähitellen siihen päätelmään, että atomi voi saada sähkövarauksen eli ionisoitua, mikä antoi aihetta olettaa, että on olemassa atomiakin pienempiä sähköisesti varattuja hiukkasia.