stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Milan Uhrík
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Milan Uhrík Wikimedia Commonsissa
Milan Uhrík Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
| n k  Suverenisti-ryhmän Euroopan parlamentin jäsenet (2024–2029) |
| --- | --- |
Saksa:  Anderson  Arndt  Aust  Bausemer  Bossdorf  Buchheit  Bystron  Droese  Froelich  Jongen  Jungbluth  Khan  Neuhoff  Sell 
Ranska:  Knafo 
Puola:  Sypniweski  Tyszka  Zajączkowska-Hernik 
Tšekki:  David 
Unkari:  Borvendég 
Bulgaria:  Laikova  Stojanov  Volgin 
Slovakia:  Uhrík 
Liettua:  Gražulis 
Slovakian europarlamentaarikot
| n k   Slovakian Euroopan parlamentin jäsenet (2019–2024) |
| --- | --- |
EPP:  Bilčík  Lexmann  Pollák  Štefanec 
Renew:  Ďuriš Nicholsonová  Hojsík  Mihál   Šimečka (2019–2023)  Wiezik (2023–) 
S&D:  Hajšel 
ECR:  Jurzyca 
N/I:  Beňová  Číž (2019–2022)  Radačovský  Roth Neveďalová (2022–)  Uhrík 
| n k   Slovakian Euroopan parlamentin jäsenet (2024–2029) |
| --- | --- |
EPP:  Lexmann 
Renew:  Cifrová Ostrihoňová  Hojsík  Karvašová  Ódor  Wiezik  Yar 
ESN:  Uhrík 
N/I:  Beňová  Blaha  Kaliňák  Laššáková  Mazurek  Ondruš  Roth Neveďalová 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  MEP-hakemisto
Heinätähtimö

| Heinätähtimö |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Tribus::  Alsineae
Suku::  Tähtimöt Stellaria
Laji::  graminea
Kaksiosainen nimi
 Stellaria graminea  L. 
Katso myös
   Heinätähtimö Wikispeciesissä   Heinätähtimö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heinätähtimö (Stellaria graminea) on hento, kohokkikasveihin kuuluva ruohokasvi, jonka tähtimäiset kukat ovat valkeat.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen, koheneva- tai rentokasvuinen heinätähtimö kasvaa 20–70 cm pitkäksi. Vaihtelevasti haarova varsi on sileä tai se on tyvestä korkeista, kartiomaisista nystermistä karhea. Lehdet ovat tasasoukkia tai suikeita, ruodittomia ja väriltään ruohonvihreitä tai heikosti sinivihreitä. Tavallisesti lehdet ovat tyvestä ripsilaitaisia. Kukinto on kaksihaarainen, tavallisesti runsaskukkainen harsu viuhko. Toisinaan kukinto on muuntunut yksikukkaiseksi. Kukinnon tukilehdet ovat kalvomaisia ja tavallisesti ainakin tyvestä karvalaitaisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat selväsuonisia ja laidoilta karvaisia. Valkoiset, lähes tyveen saakka kaksiliuskaiset terälehdet ovat 3,5–6 mm pitkiä, tavallisesti verhiön pituisia tai sitä pitempiä. Heteiden ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä. Emiö on kolmilehtinen. Suomessa heinätähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat kooltaan 0,6–1,4 mm.
Heinätähtimö on paljon hennompi kuin yleinen sukulaislajinsa pihatähtimö (S. media) eli vesiheinä, ja sen kukat ovat pienemmät kuin kevättähtimöllä (S. holostea). Eniten Suomessa tavattavissa tähtimölajeista se muistuttaa kuitenkin luhtatähtimöä (S. palustris) ja hyvin harvinaista idäntähtimöä (S. hebecalyx).
Toisinaan heinätähtimö risteytyy suomentähtimön (S. fennica) kanssa.
Levinneisyys

Heinätähtimöä esiintyy Euroopassa Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta läpi mantereen Venäjälle saakka. Myös Islannissa kasvaa paikoin heinätähtimöitä. Laji puuttuu Euroopasta ainoastaan Pyreneiden niemimaan keski- ja eteläosista, Keski- ja Etelä-Italiasta ja Venäjän pohjoisimmista osista. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella yhtenäisenä Keski-Siperiaan ja Keski-Aasiaan asti. Itä-Siperiassa ja Itä-Aasiassa lajia tavataan satunnaisesti. Pohjois-Amerikkaan, erityisesti mantereen koillis- ja itäosaan, se on levinnyt ihmisen mukana.
Suomessa heinätähtimö on alkuperäislaji, jota tavataan koko maassa. Laji on hyvin yleinen Etelä-Lappia myöten. Pohjoisempaan päin laji harvinaistuu, mutta puuttuu vain korkeimmilta tunturialueilta pohjoisimmasta Lapista.
Elinympäristö

Heinätähtimö kasvaa niityillä, pientareilla, metsänreunoilla, kalliopengermillä, hakamailla, viljelymailla, tienvarsilla ja rannoilla. Toisinaan laji muodostaa laajoja ja tiheitä kasvustoja.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
Kasviatlas 2018: Heinätähtimön (Stellaria graminea) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajituntemuksen oppimisympäristö: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
Luontoportti: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
Pohjolan kasvien pauloissa: Stellaria graminea - heinätähtimö
Valokki – nettikasvio: Heinätähtimö (Stellaria graminea)
United States Department of Agriculture (USDA): Stellaria graminea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157671  Wikispecies: Stellaria graminea  AoFP: 4397  APNI: 110540  BioLib: 38540  Calflora: 7772  CoL: 6ZJ3L  EoL: 587703  EPPO: STEGR  EUNIS: 167658  FNA: 242000890  FoAO2: Stellaria graminea  FoC: 242000890  GBIF: 5384616  GRIN: 35495  iNaturalist: 61948  IPA: 6493  IPNI: 156675-3  IRMNG: 11134055  ISC: 117328  ITIS: 20181  MichiganFlora: 795  NatureServe: 2.159488  NBN: NBNSYS0000003037  NCBI: 271541  NSWFlora: Stellaria~graminea  NZOR: 1f5eee62-84d6-41ae-a06e-de547e2927bd  NZPCN: 2784  Observation.org: 7519  Open Tree of Life: 424681  PalDat: Stellaria_graminea  PFI: 665  Plant List: kew-2482031  PLANTS: STGR  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:310207-2  RHS: 48842  Tropicos: 6300276  VASCAN: 4433  VicFlora: c772fb6e-b278-482b-94db-73b323badc9c  WisFlora: 5154  WFO: wfo-0000436380  Laji.fi: MX.38055 
Heinätähtimön kukka ja lehtiä.
Jussi Helminen

Jussi Kalevi Helminen (s. 7. lokakuuta 1947 Turku) on suomalainen ohjaaja, näytelmäkirjailija ja teatterinjohtaja.
Helminen opiskeli Teatterikoulussa ja suoritti koulun teatteritutkinnon vuonna 1971. Varsinaisen näyttämöuransa hänen on sanottu aloittaneen Turun ylioppilasteatterissa, vaikka hän oli 1970-luvun alkuvuosista lähtien mukana myös tuolloin alkunsa saaneen Ahaa-teatterin toiminnassa, joka keskittyi lasten- ja nuortenteatterin tuottamiseen.
Vuonna 1986 Helminen siirtyi ohjaajasta teatterinjohtajaksi, kun hänet valittiin Oulun kaupunginteatterin johtajaksi. Hänen johtajakautensa kesti vuoteen 1990, ja sen aikana teatterissa nähtiin muun muassa vuonna 1987 paljon kohua herättänyt Jumalan teatterin performanssi, jonka Helminen oli varta vasten tilannut Teatterikorkeakoulusta herättämään keskustelua teatterin senhetkisestä tilasta.
Vuonna 1990 Helminen siirtyi Oulusta Tampereen Työväen Teatterin johtajaksi. Hänen Tampereella vuoteen 1998 saakka kestäneellä johtajakaudellaan teatteriin saatiin uusi johtosäänto, jossa päätösvalta teatterin ohjelmistosta annettiin teatterinjohtajalle. Vuonna 2000 Helminen valittiin Espoon kaupunginteatterin johtajaksi. Helminen on virassaan ajanut näkyvästi uuden teatteritalon rakentamista Espooseen, ja vuonna 2011 Länsiväylä-lehti nimesi hänen ponnistuksensa Vuoden kaupunkiteoksi 2011.
Helmiselle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1997. Vuonna 2010 Ruotsin kuningas nimitti hänet Pohjantähden ritarikunnan ritariksi ansioistaan pohjoismaisen teatteriyhteistyön edistäjänä. Vuonna 2013 hänelle myönnettiin Ida Aalberg -mitali.
Näytelmiä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Morjens maailma (1973)  Huumausainenäytelmä – Kamal Yrgplyn ja hänen hashispussinsa ihmeellinen matka Turkista Suomeen ja mitä sitten tapahtui (1974)  Koettakaa vedellä, vastasi palopäällikkö (1975)  Hölmöläiset (1978)  |  Polttaa polttaa (1985)  Keltariepu (1986)  Jättipotti – Mutju, ent. Nimi (1987)  Rosollista miestä (1987)  Levoton lohikäärme (1989)  Myrskyluodon Maija (1991)  |  Naakka Mustakorppi – torin sankari? (1995)  Hannu ja Kerttu (1998)  Zorron miekka (2001)  Sikka Korppu (2004)  Myrskylintu (2005)  Kuningaspeli jalkapallo (2007)  |
Aatelisvaakuna

| Aatelisvaakuna |
| --- | --- |
 Mannerheimin vapaaherrallinen sukuvaakuna.
Aatelisvaakunat ovat joko aateloitujen (introdusoitujen) henkilöiden tunnuksellisia vaakunoita tai kantasukujen vanhimman itsensä käyttöönottamia (saks. Uradel) vaakunoita, joka heraldisesti on perusteltu symboleilla. Introdusoidut vaakunat luovutetaan vaakunakirjalla, jossa vaakunasta on kuva heraldisella selityksellä. Vaakunan kuvaan ja selitykseen perustaen henkilö otti usein käyttöön myös uuden sukunimen. Toimituksen jälkeen jokainen vaakuna maalattiin taiteilijoiden näkemyksellä käsin, siksi vanhimpien vaakunoiden heraldinen ilme poikkeaakin usein ajastaan.
Nykyiset aatelisvaakunat ovat alkujaan seuranneet noin 1100-luvulta ritareiden käyttämiä kilpivaakunoita, niin sanottuja kantavaakunoita, joiden tarkoitus oli toimia tuntomerkkeinä taistelukentällä. Aatelisvaakunat rakentuvat ensisijaisesti kilvestä, sekä 1300-luvun jälkeen kokonaiseta vaakunasta tai jaetusta kilpivaakunasta, postamentista, kilvenkannattajista, yhdestä tai useammasta säleikkökypärästä, arvokruunuista, toisinaan myös kaulakorusta, kypäränkoristeista, sotahuudosta, tunnuslauseesta sekä harvemmin myönnetystä kunnialisäyksestä. Usein vapaaherralliset vaakunat ovat koottu sukujen yhdistämisen kannalta kilven lohkoihin vaakunoita yhdistämällä ja saatu heraldisesti monimutkainen ja vaikeasti selitettävä vaakunakokonaisuus, mutta näin saatiin sukujen yhdistäminen myös samalle kilvelle. Sukuvaakunat voivat olla joko aatelisten sukujen tunnuksina toimivia aatelisvaakunoita tai aatelittomia niin sanottuja porvarisvaakunoita.
Alkuaan sukuvaakunat ovat peräisin henkilövaakunoista, jossa suvun päämies käyttää suvun vaakunaa alkuperäisenä ilman erottelua. Sukuvaakuna periytyy aina agnaattisesti eli patrilineaarisesti, isältä kaikille lapsille ja näistä lapsista edelleen poikien kaikille lapsille.
Vaakunan historia

Vaakunakirje (aateliskirje) on asiakirja, jolla hallitsija vahvistaa uudelle aatelismiehelle hänen arvonsa. Ensimmäiset varsinaiset aateliskirjat antoi Ranskassa Filip IV Kaunis, Saksassa Kaarle IV, Pohjoismaissa Eerik Pommerilainen vuonna 1420 (suomalaiselle Björn Paavalin pojalle, Kodbolstan herralle Ahvenanmaalla).
Klassisen selityksen mukaan keskiajan haarniskoidut ritarit alkoivat käyttää kilvissään vaakunatunnuksia, jotta heidät olisi mahdollista tunnistaa taistelukentällä. Myöhemmin on tosin epäilty, että kilven merkitys yksittäisten ystävien ja vihollisten erottamisessa toisistaan taistelun keskellä lienee ollut vähäinen. Ritarien tunnistautumisella oli kuitenkin keskiajan kunniakulttuurissa tärkeä sosiaalinen merkitys ja siten he myös pystyivät erottautumaan alempisäätyisistä sotilaista. Vaakunoiden käyttö alkoi muuttua systemaattiseksi noin vuodesta 1130 alkaen ja tällöin alkoi kehittyä myös vaakunoihin liittyvä heraldiikka. Vaakunoista alkoi vähitellen tulla perinnöllisiä, mutta aluksi oli mahdollista, että esimerkiksi mies saattoi käyttää vaimonsa tai vasalli herransa vaakunaa. Vaakunoiden käyttö levisi nopeasti ritareilta alempien yhteiskuntaryhmien ja yhteisöiden käyttöön.
1300-luvulta alkaen vaakunoiden yhteydessä alettiin käyttämään myös ritarikuntien tunnuksia ja henkilölle myönnettyjä kunniamerkkejä, mistä tehtiin Ruotsissa vuonna 1748 pakollista.
Vanhimmat aatelisvaakunat kantavaakunat (saks. Uradel) ovat aatelisten itsensä noin 1100-luvulla käyttöön ottamia niin sanottuja patakypärällisiä vaakunoita, myöhemmin 1300-luvulta hallitsijat ryhtyivät antamaan niitä vaakunakirjeillä. 1300-luvun oikeusoppinut Bartolus de Saxoferrato muotoili periaatteen, jonka mukaan kuka tahansa sai ottaa käyttöön oman vaakunan, mutta hänen mukaansa hallitsijan antamilla tai vahvistamilla vaakunoilla oli vahvempi oikeussuoja.
Pohjoismaissa muodostui aatelissukujen etuoikeudeksi käyttää vaakunassaan tiettyjä elementtejä erotukseksi muista vaakunoista. Niitä olivat muun muassa vaakunakilven ylle kuvattu turnajaiskypärä, arvokruunu sekä kilpeä kannattelevat hahmot. Aatelittomilta nämä kiellettiin Ruotsissa lopullisesti kuninkaallisella asetuksella vuonna 1762.
Koska Pohjoismaissa sukunimien käyttö yleistyi myöhään, monet suvut ottivat nimensä vaakunassaan esiintyneestä aiheesta. Suomessakin yleistyi 1600-luvulla tapa käyttää aatelisvaakunoita hautajaisissa ja ripustaa niitä aatelisten kotipitäjien kirkkojen seinille. Suomen aatelissukujen vaakunoista pitää kirjaa Ritarihuone.
Vaakunan kypärä

Aatelis- ja porvarisvaakunat erottuvat toisistaan siten että aatelisvaakunoissa käytetään ns. silmikkomaista kalterikypärää eli pystysuoria kaltereita, porvarisvaakunassa sen sijan käytetään kilven päällä vain yhtä ns pistokypärää jossa silmikko on edestä katsottuna vaakasuora.
Aatelisvaakunanssa kypärä tai kypärät kertovat kantajansa aatelisarvosta, yksi kypärä kilven päällä kertoo että kantaja edustaa ritaria, kaksi kypärää vapaaherran tai paronin arvossa ja kolme tai useampi kypärä kreivin tai korkeamman säätyarvosta.
Pelkkää kilpeä käytettäessä ei vaakunasta voi nähdä, onko kyseessä aatelis- vaiko porvarisvaakuna.
Vaakunan kypärä > Esimerkkejä Suomalaisista vaakunoista

Aatelisvaakuna kalterikypärällä
Kaksi kalterikypärinen vapaaherran tai paronin vaakuna
Kolme kalterikypäinen kreivin vaakuna
Kirjallisuutta

Antti Matikkala & Wilhelm Brummer (toim.): Henkilö- ja sukuvaakunat Suomessa. SKS, Helsinki 2011. ISBN 978-952-222-283-1
Antti Matikkala: Vapatietomuksesta ikonografiseen heraldiikkaan – vaakunoista, heraldiikasta ja niiden tutkimuksesta, emt. s. 10–32.
Aiheesta muualla

https://www.riddarhuset.fi/suomeksi/suomen_aatelisto/vaakuna_ja_nimi/ (Arkistoitu – Internet Archive) Ritarihuone suomen aatelisto. Viitattu. 21.6.2020.
https://www.riddarhuset.fi/suomeksi/suomen_aatelisto/aatelisto_kautta_historian/ (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen ritarihuone (aatelisto kautta historian) Viitattu 14.7.2020.
https://www.riddarhuset.fi/suomeksi/suomen_aatelisto/aatelisto_tanaan/ (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen ritarihuone (aatelisto tänään) Viitattu 14.7,2020.
11-12 (Pieni Tietosanakirja / I. A - Isonzo) (runeberg.org) pieni tietosanakirja Runeberg aatelisvaakuna. Viitattu 1.11.2021
| n k Suomen säädyt |
| --- | --- |
Aatelisto:  Rälssi  Ruotsin aateli  Suomen aateli  Aateliskirje 
Papisto:  Turun ja Suomen arkkipiispat 
Porvaristo:  Valtaporvarit 
Talonpojat:  Rusthollarit 
Rahvas:  Itselliset  Lampuodit  Loiset  Muonamiehet  Mäkitupalaiset  Torpparit
Kärt Hellerma

| Kärt Hellerma> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. marraskuuta 1956
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: viro
Tuotannon kieli: viro
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kärt Hellerma (s. 9. marraskuuta 1956) on virolainen kirjailija ja toimittaja.
Hellerma työskenteli ennen kirjailijaksi ryhtymistä useissa lehdissä, ensimmäiseksi Noorus-lehdessä 1980-luvun alussa, sittemmin Eesti Päevaleht-, Postimees-, Eesti Elu ja Hommikuleht -lehtien kulttuuritoimituksissa. Hänen teoksensa ovat syvällisiä mutta samalla helppolukuisia. Hellerma tunnetaan feministisenä ajattelijana, ja häntä on verrattu Virginia Woolfiin.
Teokset

Alkeemia, romaani, Tuum, 1997 ISBN 9985802179
Kassandra, romaani, Hotger, 2000 ISBN 9985839587
Avanenud ruum. Artikleid ja esseid 1991–2006, artikkelikokoelma, Eesti Keele Sihtasutus, 2006 ISBN 9985791584
Kohanenud kirjandus. Valik kirjanduskriitikat 1987–2006, kirjallisuuskritiikkiä, Eesti Keele Sihtasutus, 2006 ISBN 9985791657
Ma armastasin David Copperfieldi, novellikokoelma, Tuum, 2007 ISBN 9789985802991
Sinine missa, matkakertomusvalikoima, Tuum, 2008 ISBN 9789985989753
Õrnad kõrvad, lastenkirja. Piirrokset Reti Saks. Tallinn: Ajakirjade Kirjastus, 2010 ISBN 9789949476121
Unenäoliiv: novelle ja proosapalu 2005–2011, Tallinn: NyNorden, 2011 ISBN 9789949909353
Taevarändurid ja teisi jutte, lastenkirja. Piirrokset Catherine Zarip. Tallinn: Ajakirjade Kirjastus, 2012 ISBN 9789949502141
Poiss ja kaja, lastenkirja. Piirrokset Valdek Alber. Tallinn: TEA Kirjastus, 2014 ISBN 9789949242504
Islandi kiri, matkakirja, Tallinn: NyNorden, 2014; ISBN 9789949940967
Seniitvalgus: paraluulet 2013–2014, Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2014 ISBN 9789985796061
Pupi ja salakäik, lastenkirja. Kuvat Tiina Mariam Reinsalu. Tallinn: Päike ja Pilv, 2015 ISBN 9789949963751
Hümn pikale ninale: paraluulet II, 2014–2015, Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2015, ISBN 9789985796511
Hõbeda laulud. Luulet 2015–2016, Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2016, 144 ISBN 9789985796863
Autogramm. 101 luuletust 2016–2017, Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2018, ISBN 9789949604395
Koer ja kuu ehk seitse päeva jaanuaris, romaani, Tallinn: Tuum, 2018 ISBN 9789949997831
Aiheesta muualla

Novelli Housut ja hame (Arkistoitu – Internet Archive)
Three Women inQuest of Narrative, (Arkistoitu – Internet Archive) ELM no 26, spring 2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Anders Hellander

Näkymä Tenojoen Alakönkäältä.
Anders Hellander (8. joulukuuta 1718, Tornio – 29. toukokuuta 1757, Utsjoki) oli Utsjoen seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra.
Hellanderin vanhemmat olivat torniolainen raatimies Abraham Hellander (1686–1747) ja Anna Johansdotter (1690–1723). Hellanderin opinto- ja työelämän taitekohdat olivat: ylioppilas Uppsalan yliopistossa 1733, pappisvihkimys 1740, Ylitornion kappalaisen apulainen 1740, Utsjoen seurakunnan saarnaaja ja koulumestari 1742, Utsjoen kirkkoherra (Turun hiippakunta) 1747. Hellander kuoli Utsjoella 29.5.1757. Hänen toimialueensa Utsjoella oli laaja pinta-alaltaan, mutta asukkaita oli 1700–luvun puolivälissä vain noin 250 henkilöä. Väestö muodostui pääosin porosaamelaisista ja heidän perheistään. Pieni osa asukkaista oli lohenkalastuksella eläviä saamelaisia. Asutus oli keskittynyt Utsjoen ja Tenojoen laaksoihin sekä Utsjoen kylään. Ennen kirkkoherraksi nimittämistään Hellander toimi Utsjoelle perustetun lapinkoulun koulumestarina. Koulun pääasiallinen tehtävän oli kristinopin opetus nuorille. Hän toimi samaan aikaan saarnaajana ja aloitti siten ensimmäisenä säännöllisen kirkollisen toiminnan järjestämällä muun muassa jumalanpalveluksia.
Taustaa

Hellander aloitti opintonsa käymällä Suuren Pohjan sodan jälkeen uudelleen muodostettua Tornion pedagogiota, josta hän pääsi lahjakkaana oppilaana suoraan yliopistoon. Hellander aloitti opiskelunsa Uppsalan yliopistossa vuonna 1733 ja vihittiin papiksi Härnösandin hiippakunnassa vuonna 1740. Hän avioitui samana vuonna silloisen esimiehensä Ylitornion kappalaisen Isaac Tornbergin tyttären Margaretan (1711–1767) kanssa. Avioliitosta ei syntynyt lapsia. Hän ilmaisi halukkuutensa lähteä missionääriksi eli kiertäväksi papiksi Lappiin. Länsipohjan läänin maaherra Gabriel Gyllengrip ja Lapin kirkollistoimen johtokunta halusivat, että saamelaiset piti käännyttää todelliseen kristinuskoon, ja siten Gyllengrip puolsi Hellanderin hakemusta etenkin, koska tämä osasi suomen kieltä. Maaherran mielestä suomenkielisille missiönääreille ei tarvinnut opettaa erikseen saamen kieltä, koska nämä osaavat tarpeeksi suomea. Myös Härnösandin tuomiokapituli hyväksyi hänet missionäärin tehtävään. Ennen Utsjoelle lähtemistään vuodesta 1739 alkaen Hellander toimi Ylitornion ikääntyneen kappalaisen apulaisena, jolloin hän myös tutustui aviopuolisoonsa. Tuona aikana hänen ajatuksensa muuttuivat, ja hän luopui aikeestaan ryhtyä missionääriksi.
Utsjoen kirkkoherraksi

Vuoden 1741 lopulla päätettiin, että Utsjoelle perustetaan lapinkoulu ja sinne tarvitaan suomen kielen taitoinen koulumestari. Tornion Lapin lääninrovasti Abraham Fought pyysi tehtävään Hellanderia, joka suostui. Matka Utsjoelle tapahtui sitten kevättalvella 1742 viimeisillä talvikeleillä, koska kesällä ei ollut realistisia mahdollisuuksia matkustamiseen teiden puuttuessa. Lapinkoulun tehtävänä oli erityisesti kristinopin opetus nuorille. Se oli Ruotsin valtakunnan kehittämä koulumuoto syrjäseutujen kristilliseen opetukseen. Jukkasjärvelle oli jo perustettu lapinkoulu, ja seuraava oli tarkoitus perustaa Koutokeinoon, mutta siitä luovuttiin. Tarkoituksena oli myöhemmin perustaa lapinkoulu muuallekin Lappiin, mutta Turun hiippakunta luopui hankkeesta ja Utsjoen lapinkoulu jäi ainutkertaiseksi kokeiluksi.
Utsjoelle tultuaan koulumestari Hellander nimitettiin varsinaisen päätehtävänsä lisäksi saarnaajaksi, ja hän aloitti säännöllisen kirkollisen toiminnan. Jumalanpalveluselämä ei tuohon aikaan ollut Utsjoella jokaviikkoista. Koutokeinon kirkkoherra kävi siellä vain kerran vuodessa saarnaamassa ja pitämässä jumalanpalveluksia. Vuoteen 1747 asti Utsjoki kuului Härnösandin hiippakuntaan ja Koutokeinon emäseurakuntaan. Silloin Tenojoen eteläpuolisista alueista muodostettiin Utsjoen emäseurakunta, joka kuului Turun hiippakunnan alaisuuteen. Hiippakuntajärjestelyjen ansiosta Hellander nimitettiin vuonna 1747 Utsjoen ensimmäiseksi kirkkoherraksi.
Elämää Utsjoella

Kirkkoherran elämä syrjäisellä Utsjoella oli köyhää, vaikka hän sai virastaan säännöllistä palkkaa. Vaikeutena oli erityisesti se, että palkan sai Ruotsin rahana, vaikka ruokaostokset piti tehdä Norjan puolella, ja Norjan kauppiaat eivät ottaneet mielellään Ruotsin rahaa vastaan. Hän sai toimessaan hankaluuksia myös siitä, että oli loukannut norjalaisen papiston etuja. Eräässä kantelussa väitettiin, että Hellander oli saarnannut Norjan puolella Ruotsin ja Tanskan alamaisille karjalan kielellä ja ottanut ennen paluumatkaansa vastaan lahjoja, muutamia juustoja. Asian selvittely kesti hänen kuolemaansa asti. Lapinkoulunkaan opetus ei mennyt ihan sääntöjen mukaan. Lääninrovasti Ervasti havaitsi tarkastusmatkallaan, että Hellander oli opettanut oppilaitaan kirjoittamaan. Rovastin mielestä kirjoittamisen opetteluun kulutettu aika olisi pitänyt hyödyntää kristinoppia lukemalla. Elämä oli myös yksinäistä, koska pappila sijaitsi kaukana muusta asutuksesta. Lähistöllä ei ollut kirkon ja pappilan lisäksi kuin muutamia väliaikaiseen asumiseen tarkoitettuja kirkkotupia.
Lapinkoulu lopetti toimintansa 1750–luvun alussa, ja Hellanderin toimeliaisuus väheni sairastelun vuoksi. Hellanderin lopun ajan sairastelun arvellaan johtuneen siitä, että hän vuonna 1744 oli kauppamatkallaan eksynyt rajuilmalla edellä ajavasta oppaastaan ja palelluttanut itsensä pahasti vietettyään viisi yötä tunturissa. Eväänä oli ollut vain puolikas leipää ja tilkka paloviinaa. Vuoden 1757 rovastintarkastuspöytäkirjassa kerrotaan, että Hellander ja hänen rouvansa ovat hyvin sairaalloisia ja heikkoja. Säälitellään lisäksi sitä, että he sellaisessa kunnossa joutuvat elämään hirvittävien vuorien ja tunturien keskellä ilman sopivaa seuraa ja sairaanhoitoa. Anders Hellander kuoli myöhemmin samana vuonna 38-vuotiaana. Hänen puolisonsa Margareta muutti miehensä kuolemaa seuranneiden armonvuosien jälkeen Ylitornion Hietaniemeen, jossa hän kuoli vuonna 1767.
Kirkkotupa, jossa kirkkovieraat yöpyivät kirkkomatkallaan. Taustalla Utsjoen 1853 valmistunut kirkko.