stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Runaways
Historia > Tausta

Vuonna 1975 kitaristi Joan Jett ja rumpali Sandy West molemmat olivat esittelleet itsensä kuululle tuottaja Kim Fowleylle, joka tutustutti heidät toisiinsa antamalla Jettin puhelinnumeron Westille. Fowleyn avustukselle Jett muodosti The Runaways -yhtyeen yhdessä rumpali Sandy Westin ja basisti Michael Steelen kanssa. Myöhemmin The Banglesin basistina tunnetuksi tullut Steele lähti yhtyeestä varsin pian, mutta siihen liittyivät Cherie Currie laulajaksi, Lita Ford kitaristiksi ja Jackie Fox basistiksi. Tässä ensimmäisen albumin nauhoittaneessa kokoonpanossa Jett soitti rytmikitaraa. Foxin jälkeen bassoa soitti Vicki Blue, joka on nyttemmin ohjannut dokumenttielokuvan yhtyeen jäsenistä nimeltään 'Edgeplay: A film about The Runaways'.
Yhtenä yhtyeen ajatuksena naisasialiikemäisesti oli olla naisten yhtye, joka vastaa siihen aikaan ainoastaan miesten ’miehittämiä’ rock-yhtyeitä. Toisaalta yhtye ikään kuin näytti että ’naapurintyttö’, amerikkalaisteinityttö saattoi yhtäkkiä ollakin 'toisellapuolella maailmaa' rajuna ja kapinoivana esiintyjänä.
Historia > Tausta > Taustavoimat

Yhtyeen manageri- ja levy-yhtiö-tasolla oli vaikuttamassa manageri-tuottaja Kim Fowley, Mercury Records-levy-yhtiö/ Peermusic-yhtiön johtoa - johtaja Ralph Peer II henkilökohtaisesti jopa studiossa, sekä kiertuemanageri Scott Anderson.
Historia > Menestys

Yhtye sai levytyssopimuksen Mercury Recordsilta vuonna 1976, ja pian sen jälkeen he julkaisivat esikoisalbuminsa The Runaways. Yhtye julkaisi vielä studio- ja livealbumin ennen kuin joidenkin jäsenmuutosten myötä (Cherie Currien poistuminen yhtyeestä) Joan Jettistä tuli yhtyeen päälaulaja. Jett oli laulajana kahdella albumilla, ennen kuin yhtye hajosi vuonna 1979.
The Runaways oli tunnettu Euroopassa ja varsin suosittu yhtye Japanissa, mutta kotimaassaan yhtye saavutti suosiota lähinnä vain länsirannikon punkpiireissä. Joan Jettin on kerrottu sanoneen yhtyeen suosion Japanissa olleen ”kuin beatlemanian”.
Yhtye rikkoi aikanaan rajoja ollen ensimmäisiä rock-musiikkia tosissaan soittavia tyttöbändejä, ja herättäen huomiota myös rock-elämäntyylillään ja ulkomuodollaan, esim. Cherie Currien esiintymisasuna olleella vaatetuksella korsetteineen ja sukkanauhaliiveineen seksikaupasta, jota on kuvattu sanomalla ”hänen esiintyneen alusvaateisillaan”. Esiintymisasut sisälsivät joskus myös glamrock-tyyppisiä kiiltäviä tuonajan televisiosarjan Wonder Woman tyyppisiä ’supersankaritar’-asuja ja esiintymistä tai poseerausta, rock-tyyppistä vaatetusta tai tavalliset vaatteet. Musiikissa tuonajan punk-rockin uho ja vihaisuus oli myös uutta nuorten nais-esiintyjien taholta.
Historia > Hajoaminen

Yhtyeen hajoamisen syiksi on esitetty monia asioita, mutta manageri Kim Fowleyn lausunto yhtyeen 'huonoista väleistä keskenään' on todennäköisesti ollut vaikuttava tekijä. Cherie Currie on kertonut kirjassaan Neon Angel: A Memoir of a Runaway (Neonenkeli: Runawayn muistelmat) omasta huume-ongelmastaan ja raskaasta kiertue-elämästä. On myös sanottu että yhtye oli liikaa 1970-luvun sovinnaiselle amerikkalaisyleisölle avoimesti rocknroll-elämäntyyliä viettävine naispuolisine teineineen, mukaan lukien nuoren amerikkalaisteinitytön Cherie Currien huomiotaherättänyt esiintymisasu korsetteineen ja sukkanauhaliiveineen. Myynti USA:ssa ei yltänyt huippumenestykseen.
Historia > Yhtyeen jälkeen

Joan Jett ja Lita Ford ovat menestyneet hyvin rock-musiikin alalla, myiden platina-levyn verran musiikkiaan, Joan Jett parhaiten useammankin rock-menestyskappaleen julkaisijana ja kuuluisuutena. Cherie Currie esiintyi 80-luvulla mm. elokuvassa ’Tyttölaakso’ (englanninkielinen nimi ’Foxes’)  Jodie Fosterin kanssa, ja on levyttänyt musiikkia sisarensa Marie Currien kanssa.
Cherie Currien kirjaan Neon Angel: A Memoir of a Runaway perustuvassa elokuvassa ja muuallakin yhtyeen ’johdon’ tai manageri-henkilöstön on vihjailtu mahdollisesti toimineen svengalimaisesti, eli hyväksikäyttäneen yhtyeen kokemattomuutta musiikkialalla, ja esim. laittaneen yhtyeen liian koville kiertueineen.
Diskografia > Albumit

1976: The Runaways
1977: Queens of Noise
1977: Live in Japan
1977: Waitin' for the Night
1978: And Now... The Runaways
1980: Flaming Schoolgirls
1981: Little Lost Girls
1982: I Love Playin' With Fire
1982: The Best Of The Runaways
1991: Born to be Bad
1992: Neon Angels
1997: The Runaways featuring Joan Jett and Lita Ford
The Runaways Suomessa

18.11.1977 Urheilutalo, Seinäjoki
19.11.1977 Työväentalo, Helsinki
Elokuvat

Maaliskuussa 2010 ilmestyi Floria Sigismondin käsikirjoittama ja ohjaama elokuvaversio yhtyeen tarinasta. The Runaways -elokuvan pääosia esittävät Kristen Stewart, Dakota Fanning, Stella Maeve, Scout Taylor-Compton ja Michael Shannon. Alia Shawkat soittaa yhtyeen basistina, fiktiivistä roolia nimeltä Robin. Elokuvan soundtrackilla on useita The Runawaysin kappaleita.
The Runawaysista on myös ilmestynyt elokuvia aiemminkin. Vuonna 2005 'Edgeplay: A film about The Runaways' dokumenttielokuva yhtyeen jäsenistä, jonka ohjaajana oli entinen Runaways basisti Victory Tischler-Blue (Vicki Blue). Joan Jettiä ei näy filmin haastatteluissa, hänen kieltäydyttyään osallistumasta kyseiseen elokuvaan.
Vuonna 1984 julkaistiin ’Du-beat-e-o’ (myös nimellä: ’We’re All Crazy Now’), elokuva The Runaways-yhtyeeseen liittyen, mutta jossa yhtyeestä on mukana jostain syystä ainoastaan Joan Jett.
Jali Ruuskanen

Jali Mauri Ruuskanen (s. 12. toukokuuta 1939 Värtsilä) on suomalainen päätoimittaja.
Ruuskanen syntyi asemapäällikkö Kaarlo Ruuskasen ja kotiäiti Sylvia Kauppisen perheeseen. Ruuskanen tuli ylioppilaaksi 1957 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1963. Hän oli Teknillisen Aikakauslehden päätoimittajana 1966–1970, teknillisenä asiantuntijana Sitrassa 1969–1979 ja valittiin Tiede 2000 -lehden (myöh. Tiede) ensimmäiseksi päätoimittajaksi 1980 ja jatkoi siinä tehtävässä vuoteen 1992. Terveys 2000 -lehden (myöh. Hyvä Terveys) päätoimittajana hän toimi lehden perustamisvaiheessa 1984–1985 ja uudestaan 1992–2002.
Carlo Rustichelli

Carlo Rustichelli (24. joulukuuta 1916 Carpi – 13. marraskuuta 2004 Rooma) oli italialainen muusikko ja säveltäjä. Hän sävelsi musiikin yli 250 elokuvaan.
Rustichelli opiskeli pianonsoittoa Bolognassa ja säveltämistä Santa Cecilian akatemiassa Roomassa. 1930- ja 1940-luvuilla hän teki etupäässä teatteri- ja oopperamusiikkia. Rustichellin ensimmäinen elokuva oli Mario Bonnardin Papà per una notte (1939), mutta laajempaa mainetta hän saavutti musiikillaan Pietro Germin elokuvaan Tappava suudelma (Gioventù perduta, 1947). Rustichelli teki musiikkia mitä erilaisimpia lajityyppejä edustaviin elokuviin. Hän sai Nastro d’argento -palkinnon sävellyksistään Germin Variksenpelättimeen (L’uomo di paglia, 1958) ja Mario Monicellin elokuvaan L’armata Brancaleone (1966).
Aiheesta muualla

Carlo Rustichelli Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ruokakulttuuri

Ranskan ruokakulttuuri tunnetaan muun muassa juustoistaan. Kuvassa kuuden ranskalaisjuuston lajitelma.
Ruokakulttuuri on kansan tai muun ryhmän tuntema ja valmistama ruokalajien valikoima ja siihen liittyvä yhteinen sanasto. Ruokakulttuuriin kuuluu laajassa mielessä myös syömisen sosiaalinen puoli, ruokavalintoja ohjaavat arvot ja symboliset merkitykset sekä päivittäiset ruokarituaalit ja arkiset toimet. Ruokakulttuuria muokkaavat muun muassa käytettävissä olevat ainesosat ja paikalliset ruoantuotannon olosuhteet, poliittinen ohjaus, markkinointi, prosessointimenetelmät sekä yksittäisten ihmisten valinnat.
Ruokakulttuuri voi käsittää maanosan, maan, alueen tai vain pienen ryhmän. Ruokakulttuurit voivat vaihdella huomattavasti eri puolilla maailmaa, vaikka nykyisin monikansallinen ruokateollisuus onkin vähentänyt maiden välisiä eroja.
Luettelo kansallisista keittiöistä > Eurooppa

Alankomaalainen keittiö
Belgialainen keittiö
Brittiläinen keittiö
Englantilainen keittiö
Espanjalainen keittiö
Irlantilainen keittiö
Islantilainen keittiö
Italialainen keittiö
Itävaltalainen keittiö
Kreikkalainen keittiö
Norjalainen keittiö
Portugalilainen keittiö
Puolalainen keittiö
Ranskalainen keittiö
Ruotsalainen keittiö
Saamelainen keittiö
Saksalainen keittiö
Skandinaavinen keittiö
Skotlantilainen keittiö
Slovenialainen keittiö
Suomalainen keittiö
Sveitsiläinen keittiö
Tanskalainen keittiö
Tšekkiläinen keittiö
Ukrainalainen keittiö
Unkarilainen keittiö
Walesilainen keittiö
Venäläinen keittiö
Virolainen keittiö
Luettelo kansallisista keittiöistä > Aasia

Arabialainen keittiö
Intialainen keittiö
Irakilainen keittiö
Iranilainen keittiö
Israelilainen keittiö
Japanilainen keittiö
Kiinalainen keittiö
Korealainen keittiö
Malesialainen keittiö
Nepalilainen keittiö
Taiwanilainen keittiö
Thaikeittiö
Tiibetiläinen keittiö
Turkkilainen keittiö
Vietnamilainen keittiö
Luettelo kansallisista keittiöistä > Afrikka

Afrikkalainen keittiö
Etelä-Afrikan keittiö
Itä-Afrikan keittiö
Keski-Afrikan keittiö
Länsi-Afrikan keittiö
Pohjois-Afrikan keittiö
Sierraleonelainen keittiö
Luettelo kansallisista keittiöistä > Amerikka

Argentiinalainen keittiö
Brasilialainen keittiö
Chileläinen keittiö
Kuubalainen keittiö
Meksikolainen keittiö
Perulainen keittiö
Soul food, afroamerikkalainen keittiö
Yhdysvaltalainen keittiö
Luettelo kansallisista keittiöistä > Muita

Etelämantereen keittiö
Juutalainen keittiö
Luettelo kansallisista keittiöistä > Historialliset keittiöt

Antiikin kreikkalainen keittiö
Keskiajan keittiö
Muinaisen Egyptin ruokakulttuuri
Rooman valtakunnan ruokakulttuuri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruokakulttuuri Wikimedia Commonsissa
Pizza on yksi tunnetuimmista italialaisista ruokalajeista. Kuvassa eteläitalialainen pizza.
Poronkäristys on osa suomalaista ruokakulttuuria
Pohjoisintialainen kasvisthali
Juureksista valmistettu fufu on tyypillistä ruokaa Länsi- ja Keski-Afrikan alueella. Fufu oikealla maapähkinäkeiton kera.
Louisianalaista jambalayaa, jossa on katkarapuja, kinkkua, tomaattia ja kastiketta.
Ruskoperälepinkäinen

| Ruskoperälepinkäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lepinkäiset Laniidae
Suku::  Lepinkäiset Lanius
Laji::  schach
Kaksiosainen nimi
 Lanius schach  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Ruskoperälepinkäinen Wikispeciesissä   Ruskoperälepinkäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskoperälepinkäinen (Lanius schach) on lepinkäisiin kuuluva varpuslintu.
Ulkonäkö ja koko

Ruskoperälepinkäinen on 21,5–24 senttimetriä pitkä. Sen päälaki ja etuselkä ovat vaaleanharmaat, takaselkä, hartiat ja alapuoli ovat ruosteenkellertävät. Päässä linnulla on musta naamari.
Levinneisyys

Ruskoperälepinkäisiä pesii Aasiassa. Harhailijoita on tavattu Euroopassakin.
Aiheesta muualla

Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q795567  Wikispecies: Lanius schach  ARKive: lanius-schach  Avibase: 69FC190B  BirdLife: 22705029  BOLD: 119310  BOW: lotshr1  CoL: 3S7C5  eBird: lotshr1  EUNIS: 101040  EURING: 15170  Fauna Europaea: 97117  Fauna Europaea (new): dc1882ee-665e-4151-9f96-d45133c3531a  Featherbase: schach  GBIF: 2492847  iNaturalist: 12035  IRMNG: 10215492  ITIS: 560731  IUCN: 22705029  NBN: NHMSYS0000530429  NCBI: 276763  Observation.org: 1214  TSA: 9019  Xeno-canto: Lanius-schach  ZooBank: 90ABEEB2-B43C-4A5F-B951-0F151D131432
Russulales

| Russulaceae |
| --- | --- |
 Lampaankääpä esimerkkinä
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales  Kreisel ex P.M. Kirk, P.F. Cannon & J.C. David
Katso myös
   Russulales Wikispeciesissä   Russulales Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Russulales on sienilahko, johon kuuluu ulkonaiselta olemukseltaan varsin erinäköisiä sieniheimoja. Ne ovat kuitenkin DNA-tutkimusten valossa läheisempiä sukulaisia keskenään kuin vaikkapa herkkusienten kanssa. Tunnettu heimo on Russulaceae, johon kuuluvat rouskut ja haperot. Lahkoon kuulu myös esimerkiksi haarakkaiden, orakkaiden ja kääpien kaltaisia sieniä.
Heimoja

Albatrellaceae
Amylostereaceae
Auriscalpiaceae
Bondarzewiaceae
Echinodontiaceae
Hericiaceae
Hybogasteraceae
Lachnocladiaceae
Peniophoraceae
Russulaceae
Gloeocystidiellaceae
Stereaceae
Runousoppi

Runousoppi (m.kreik. Περὶ ποιητικῆς, Peri poiētikēs; lat. Poetica) on Aristoteleen poetiikkaa käsittelevä teos.
Historia

Runousoppi on kirjoitettu 330–320-luvuilla eaa. Se on ensimmäisiä tieteellisiä tutkimuksia fiktiivisestä kirjallisuudesta. Teosta on todennäköisesti muokattu pidemmän ajan kuluessa; sen varhaisimmat osat ovat mahdollisesti peräisin jo Aristoteleen ensimmäiseltä Ateenan-kaudelta, jolloin tämä toimi Platonin Akatemiassa, ja sitä on ilmeisesti muokattu edelleen, kun Aristoteles toimi Lesboksella, Makedoniassa Aleksanteri Suuren opettajana, sekä uudelleen Ateenassa Lykeionin peripateettisen koulun johdossa. Teosta on käytetty muiden Aristoteleen säilyneiden teosten tavoin koulun luentoaineistona, eikä sitä ollut alun perin tarkoitettu julkaistavaksi. Sisällöllisesti se on yksi Aristoteleen säilyneiden teosten viimeistelemättömimpiä.
Runousoppi on vaikuttanut merkittävästi eurooppalaisen ja myös esimerkiksi arabialaisen kirjallisuuden kehitykseen. Se vaikuttaa nykyäänkin voimakkaasti muun muassa televisiosarjojen ja Hollywoodin elokuvien kerronnassa.
Teos on suomennettu neljästi: vuosina 1871 (Runousoppi, suom. J. W. Calamnius), 1967 (Runousoppi, suom. Pentti Saarikoski) ja 1997 (Runousoppi, suom. Paavo Hohti), sekä osana teosta Aristoteleen runousoppi (2012), joka sisältää myös laajan esittely- ja selitysosan.
Sisältö

Runousoppi keskittyy analysoimaan antiikin ajan näytelmiä ja erityisesti tragediaa ja epiikkaa. Teos käsittää yhden kirjan. Siihen on todennäköisesti alun perin kuulunut myös toinen, komediaa käsittelevä kirja, mutta se on kadonnut. Tutkijat ovat esittäneet erilaisia näkemyksiä Tractatus Coislinianuksen suhteesta tähän kadonneeseen osaan.
Kerronta on Aristoteleen mukaan erityisesti jäljittelyä (mimēsis). Aristoteleen mukaan ihminen saa luontaisesti nautintoa jäljittelemisestä ja oppimisen iloa tunnistaessaan samankaltaisuutta asioiden välillä. Kerronnassa jäljittelyn välineet, kohteet ja tavat vaihtelevat.
Kerrontaa voi olla kolmea eri laatua: tragediaa, komediaa ja epiikkaa.
Tragedia syntyi kun laulajat jäljittelivät korkea-arvoisia ihmisiä. Se on kokonaisvaltainen esitys arvokkaista tapahtumista. Tragedia esitetään toimivien ihmisten muodossa, joten se ei ole kertovaa.
Komedia jäljittelee taas vähempiarvoisia ihmisiä, joilla on jokin virhe. Se ei kuitenkaan ole pilkkanäytelmä.
Epiikka jäljittelee parempia ihmisiä kuten tragediakin, mutta se käyttää vain yhtä runomittaa ja sen tyyli on kertova.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Aristoteles: Runousoppi. Teoksessa Retoriikka; Runousoppi.  ((Rhetorica; Poetica.) Teokset IX. Classica-sarja. Suomennokset: Paavo Hohti, Päivi Myllykoski (Retoriikka), Paavo Hohti (Runousoppi). Selitykset laatinut Juha Sihvola. 3. painos 2005)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-702-1
Aristoteles: Runousoppi.  (Peri poietikes. Suomentanut Pentti Saarikoski)  Helsinki:  Otava, 1967.
Aristoteles: Runousoppi.  (Suomentaja Johan Viktor Calamnius)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1871.
Aristoteles: Runousoppi. Teoksessa Heinonen, Timo & Kivimäki, Arto & Korhonen, Kalle & Korhonen, Tua & Reitala, Heta & Aristoteles: Aristoteleen runousoppi – opas aloittelijoille ja edistyneille.  (Mitä runousoppi sisältää ja miten sitä on tulkittu sekä Aristoteleen käsitys onnistuneen runouden sisällöstä, muodosta, historiasta ja päämäärästä. Runousopin suomennos Kalle Korhonen ja Tua Korhonen)  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-295-3
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristotle: Poetics. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume XXIII. Poetics. Longinus, On the Sublime. Demetrius, On Style. Loeb Classical Library 199)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99563-5  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aristotle: De Arte Poetica Liber.  (Toimittanut Rudolph Kassel. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145646  Kreikankielinen alkuteksti.
Aristotle: Poetics.  (Käännös Joe Sachs. Focus Philosophical Library)  Pullins Press, 2006.  Englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Belfiore, Elizabeth, S.: Tragic Pleasures: Aristotle on Plot and Emotion.  Princeton, N.J.:  Princeton UP, 1992.  ISBN 0-691-06899-2
Bremer, J. M.: Hamartia: Tragic Error in the Poetics of Aristotle and the Greek Tragedy.  Amsterdam.
Else, Gerald F.: Plato and Aristotle on Poetry.  Chapel Hill & London:  University of North Carolina Press, 1986.
Halliwell, Stephen: Aristotle’s Poetics.  Chapel Hill.
Hiltunen, Ari: Aristoteles Hollywoodissa: Menestystarinan anatomia.  (Hanki ja jää)  Helsinki:  Gaudeamus, 1999.  ISBN 951-662-752-8
Janko, R.: Aristotle on Comedy.  London.
Jones, John: On Aristotle and Greek Tragedy.  London. Määritä julkaisija!
Lucas, F. L.: Tragedy: Serious Drama in Relation to Aristotle's “Poetics”.  (London: Hogarth (1957))  New York:  Collier.  ISBN 0-389-20141-3
Rorty, Amélie Oksenberg (toim.): Essays on Aristotle’s Poetics.  Princeton.
Sifakis, Gr. M.: Aristotle on the Function of Tragic Poetry.  Heraklion.  ISBN 960-524-132-3
Aiheesta muualla > Teos

Aristotle: Poetics. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Aristotle: Poetics (Arkistoitu – Internet Archive). The Internet Classics Archive. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Sachs, Joe: Aristotle: Poetics The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Ruskopilvikolibri

| Ruskopilvikolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Pilvikolibrit Lampornis
Laji::  castaneoventris
Kaksiosainen nimi
 Lampornis castaneoventris  (Gould, 1851) 

Alalajit
 L. c. castaneoventris  L. c. cinereicauda 
Katso myös
   Ruskopilvikolibri Wikispeciesissä   Ruskopilvikolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruskopilvikolibri (Lampornis castaneoventris) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Keski-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruskopilvikolibri on kooltaan noin 10–12 cm. Lajin sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Ruskopilvikolibrikoiras on selästään tumman metallinkiiltoisen vihreä. Otsa on alalajilla L. c. castaneoventris sinertävän vihreä ja alalajilla L. c. cinereicauda kirkkaan sininen. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova. Kurkussa ja rinnassa on valkoinen laikku. Koiraan vatsa on vihreä ja pyrstö on sinisen musta tai tumman harmaa. Ruskopilvikolibrinaaras on selästään vihreä ja kurkustaan, rinnastaan ja vatsastaan kanelinruskea. Silmäkulmajuova on valkoinen. Ruskopilvikolibrin nokka on pitkä ja väriltään musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruskopilvikolibria tavataan Costa Ricasta ja Panamasta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät ja metsien reuna-alueet. Erityisesti naaraat vierailevat myös kahviviljelmillä. Ruskopilvikolibrin ravintoa on pääasiallisesti kukkien mesi ja lisäksi se pyydystää lentäviä hyönteisiä. Pesintä tapahtuu sadekauden aikana.
Luokitus

Keskiamerikkalaisten pilvikolibrilajien luokitus on osittain epäselvää. Ruskopilvikolibri on hyvin läheistä sukua purppurapilvikolibrille (L. calolaemus). Tämän lisäksi ruskopilvikolibrin alalaji L. c. cinereicauda erotetaan toisinaan omaksi lajikseen L. cinereicauda.
Ruskopilvikolibrinaaras
Ruotsin kalliomaalaukset

Kalliomaalausten jakautuminen Ruotsissa. Ylin pisteistö kuvaa Norlannin kalliomaalausten ja alimmat pisteet Värmlannin ja Bohusläänin kalliomaalauksien paikkoja.
Ruotsin kalliomaalaukset  ovat yleiseltä luonteeltaan melko samanlaiset kuin Suomen kalliomaalaukset. Niitä tavataan eniten Norlannissa, Värmlannissa ja Bohuslänissä. Maalausperinne liittyy Ruotsin kivi- ja pronssikautiseen pyyntikulttuuriin, jossa eli ilmeisesti eri ihmisiä kuin Etelä-Ruotsissa. Lähempi tarkastelu osoittaa, että eroavuuksiakin löytyy alueiden välillä.
Tutkimushistoria

Ensimmäiset kalliotaiteen kohteet tulivat tiedeyhteisölle tunnetuiksi 1700-luvuilla, kun Glösan kalliopiirrokset ja Nämforsenin kalliopiirrokset löydettiin. Kalliomaalauksista on varhaisia mainintoja eri teksteissä. Muun muassa Flatruetin kalliomaalaukset, Brattbergetin ja Hällbergetin kalliomaalaukset olivat tunnettuja jo ennen 1900-luvun alkua. Grannbergetin kalliomaalauksesta ilmoitettiin vuonna 1930. Kolmessakymmenessä vuodessa löytyi vielä 3 maalauskohdetta: Åbosjönin, Fångsjönin ja Letsjönin kalliomaalaus . Norlannissa kohteiden luku kohosi 1990 mennessä 12:een, kun samaan aikaan havaittiin uudet maalausalueet Bohuslänin rannikolla ja Värmlannin rajalla Etelä-Ruotsissa. .
Nykyään (vuonna 2012) tunnetaan Ruotsissa 52 kalliomaalauskohdetta tai -aluetta. Tämä on seurausta etenkin Norlannissa tehdystä maalausten systemaattisesta etsinnästä. Kalliomaalauksia näköjään löytyy, kun niitä etsitään.
Tutkimushistoria > Tutkijoita

Kalliomaalausten tutkimusta ovat harrastaneet vain harvat arkeologit. Gustaf Hallström ansioitui tutkiessaan Norjan ja Venäjän kalliopiirroksia. Hän tutki myös kaikki Ruotsin kalliomaalaukset ja hänet kutsuttiin Suomeen, kun Suomen ensimmäinen, Kirkkonummen Vitträskin kalliomaalaus, löydettiin. Viimeaikaisia Norlannin maalauksia ovat tutkineet muun muassa Anders Fandén, Britta Lindgren, Lennart Klang, Per Ramqvist, Joakim Goldhahn ja Brent Ove Viklund. Bohusläänin kalliomaalauksia on tutkinut Göran Anderson. Suomalaisista niistä on eniten kirjoittanut Pekka Kivikäs ja Antti Lahelma.
Maalausalueet > Norlannin kalliomaalaukset

Norlannissa on Ruotsin lukuisimmat kalliopiirros- ja maalauskohteet. Norlannin kalliomaalaukset on ajoitettu noin 4 000−500 eaa. ja piirrokset 5 000−1 000 eaa., joten ne ovat samanaikaisia. Voidaan ajatella, että samat ihmiset tiesivät molemmista tavoista tehdä kalliokuvia.
Maalausalueet > Värmlannin kalliomaalaukset

Värmlannin kalliomaalaukset sijaitsevat aivan Norjan vastaisella rajan läheisyydessä. Ne edustavat pyyntiväestön kuvakieltä, mutta eroavat Norlannin kalliomaaluksista tyylinsä perusteella ja Bohusläänin kalliomaalauksista aiheidensa perusteella.
Maalausalueet > Bohuslänin kalliomaalaukset

Bohusläänin kalliomaalaukset sijaitsevat nykyäänkin vielä muutaman kilometrin päässä merenrannasta. Muinoin ne ovat olleet aivan rantakallioilla tai rannan läheisyydessä. Kuvioita on löytynyt vähän ja ne ovat säilyneet huonosti. Niille ei löydy muualta Ruotsista läheisiä vastineita.
Aiheesta muualla

RANE - Rock Art in Northern Europe (Esittely RANE-projektista 2002-2005)  2005. Länsi-Götanmaan lääninhallitus. Viitattu 6.1.2013. (englanniksi)
Scandinavian Society for Prehistoric Art (Arkistoitu – Internet Archive)
Ismo Luukkonen: Scandinavian Rock Art, valokuvia