Nicolai Wergeland
Elämä ja ura

Nicolai opiskeli teologiaa Kööpenhaminassa. Opiskeluaika oli taloudellisesti hyvin raskasta ja Wergeland pohti ajoittain jopa värväytymistä armeijaan. Opiskelujensa jälkeen hän toimi aluksi opettajana Kristiansandin Katedralskolenissa, minkä jälkeen hän toimi kappalaisena (norj. prost) Kristiansandin tuomiokirkossa.
Vuonna 1807 Nicolai avioitui Alette Dorothea Thaulowin kanssa. Heillä oli viisi lasta: Henrik (1808), Augusta (1810), Harald (1811), Camilla (1813) ja Oscar (1815). Henrikistä tuli Norjan kuuluisimpia runoilijoita, Camillasta kuuluisa kirjailija ja kuopus Oscarista kenraali. Heidän lisäkseen perheeseen otettiin Nicolain nuorena leskeksi jääneen sisaren poika Harald Nicolai Storm Wergeland, josta tuli myös kenraali ja ministeri Ruotsin hallitukseen.
Kodissa käytiin paljon keskusteluja kulttuurista, Ranskan vallankumouksesta, Rousseaun lastenkasvatusfilosofiasta ja yleensä modernistisista aiheista.
Vuonna 1809 Wergeland sai suosiota koko maassa voitettuaan Norges Vel -yhdistyksen kirjoituskilpailun, jossa etsittiin parasta argumentointia Norjan ensimmäisen oman yliopiston perustamiseen. Hänen perusteellisen kirjansa nimi oli Mnemosyne ja se julkaistiin 1811. Wergeland sai kirjallaan kuitenkin myös runsaasti vastustajia tanskalaismielisistä piireistä ja hänen rohkeaa tyyliään pidetään eräänä syynä siihen, ettei hän koskaan saanut teologian professuuria. Wergelandia pidetään kuitenkin eräänä Oslon yliopiston, joka aloitti toimintansa 1813, perustamisen merkkihenkilöistä.
Wergeland valittiin edustamaan Kristiansandia Eidsvollin kansalliskokouksessa yhdessä liikemies Ole Clausen Mørchin kanssa. Nicolai meni kokoukseen varustautuneena valmiiksi kirjoitetulla perustuslakiesityksellä, mikä näytteli merkittävää roolia 17. toukokuuta 1814 valmistuneessa perustuslaissa. Hänen esiintymisensä herätti myös paljon epäsuosiota sekä muiden kokousedustajien kesken ja kotona Kristiansandissa etenkin hänen kannattaessaan realiteettien pohjalta unionia Ruotsin kanssa. Mitä ilmeisimmin näistä syistä hän ei tullut valituksi Stortingiin 1816. - paikkaan, joka oli saanut nimensä hänen ehdotuksensa perusteella. Wergeland puolsi perustuslakiin sisällytettyä yksityiskohtaa, jonka mukaan juutalaisilta ja jesuiitoilta on kiellettävä pääsy maahan - samaa kohtaa, jonka poistamisessa käydyssä debatissa hänen poikansa Henrik Wergeland kunnostautui myöhemmin vastakkaisen näkökannan edustajana.
Vuonna 1816 hänet valittiin kirkkoherraksi Eidsvolliin, jonne perhe muutti 1817. Hänestä tuli sittemmin rovasti ja hän asui Eidsvollissa kuolemaansa saakka. Hänen elämänsä viimeisiä vuosia katkeroitti tosiasia, ettei häntä tultu koskaan valitsemaan piispan virkaan.
Wergeland oli innokas kirjoittaja koko elämänsä ajan. Hän kritisoi Tanskan roolia Norjan historiassa, mistä häntä arvosteltiin voimakkaasti. Hänen teoksensa Kristiansandin kaupungin historiasta jäi keskeneräiseksi, mutta sai tunnustusta historiantutkijoilta. Hän julkaisi oman versionsa katekismuksesta sekä käänsi Victor Hugon teoksia norjaksi. Hän yritti myös kaunokirjallista uraa, mutta vaatimattomammalla menestyksellä. Hän toimi myös kirjallisuuskriitikkona ja julkaisi artikkeleita osallistuen voimakkaasti muun muassa poikansa Henrik Wergelandin ja runoilija Johan Sebastian Welhavenin väliseen sanasotaan lehtien palstoilla.