stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ritarihuone
Toiminta

Ritarihuone valmistui vuoden 1863 säätyvaltiopäiviä varten. Kaikki säädyt kokoontuivat ritarihuoneella.
Ritarihuone toimi vuosina 1863–1906 Suomen säätyvaltiopäivillä aatelissäädyn kokoontumispaikkana. Tilojen puutteen vuoksi siellä kokoontuivat vuosien 1863–1864 ja 1867 valtiopäivillä kaikki muutkin säädyt, 1872 porvaris- ja pappissäädyt ja pappissääty vielä vuosina 1877–1878.
Suomen Yhdyspankin ensimmäinen konttori aloitti ritarihuoneella vuonna 1862.
Nykyaika

Nykyään Ritarihuoneessa toimii arkisto ja kirjasto, jotka ovat avoinna arkisin. Rakennuksen ylläpito- ja korjauskustannusten kattamiseksi rakennuksesta noin puolet on vuokrattuna ulkopuolisille lyhyt- ja pitkäaikaiseen käyttöön, ja merkittävin pysyvä vuokralainen on Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ritarihuoneen ja Aleksanterinkadun välissä sijaitsee pieni Ritarihuoneenpuistikko.
Julkaisuja

Aminoff-Winberg, Johanna: Ättartavlor för de på Finlands Riddarhus inskrivna ätterna: Första delen, A–D.  Helsingfors:  Finlands Riddarhus, 2017.  ISBN 978-952-68717-1-4
Aminoff-Winberg, Johanna: Ättartavlor för de på Finlands Riddarhus inskrivna ätterna: Andra delen, E–H.  Helsingfors:  Finlands Riddarhus, 2018.  ISBN 978-952-68717-2-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ritarihuone.fi
Ritarihuonejärjestys Suomen Suuriruhtinanmaan Ritaristolle ja Aatelille (13/1869).
Ritarihuonejärjestys Suomen Ritaristolle ja Aatelille (156/1918).
Päätös ritarihuonejärjestyksen muuttamisesta (67/1919).
Riddarhuset hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz place 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Kuvanveistäjä Walter Runebergin suunnittelemaa luonnosta keisari Aleksanteri II:n patsaaksi esiteltiin keisari Aleksanteri III:lle vuonna 1885.
Aateliston viimeinen kokous säätyvaltiopäivillä vuonna 1906. Suomi siirtyi yksikamariseen parlamentarismiin.
Roots reggae

Roots reggae on reggaemusiikin alalaji, jonka huippukausi oli Jamaikalla 1970-luvulla. Vallitsevana reggae-tyylinä roots reggae sijoittuu 1960-luvun lopun varhaisen reggaen ja 1980-luvun dancehall-reggaen väliin. Roots reggae on orgaanistaselvennä musiikkia, jota soittaa useimmiten iso yhtye, jossa on perussoittimien lisäksi trumpetti, saksofoni, erilaisia lyömäsoittimia ja taustalaulajia.
Sanoitukset kertovat alistetussa asemassa olevien ihmisten kärsimyksistä ja historian vääryyksistä tai sitten sanoituksilla pyritään luomaan uskoa ja iloa. Kuuluisimpia alkuaikojen roots reggae -yhtyeitä olivat muun muassa Burning Spear, The Gladiators, The Congos, Mighty Diamonds, The Heptones ja Bob Marley & The Wailers. Tyyliin liittyy studioryhmiä, joista Roots Radics ja Sly Dunbar & Robbie Shakespeare ovat tunnetuimpia. Roots Radics soitti mm. Bunny Wailerin ja Gregory Isaacsin sekä modernimman Eek-A-Mousen levytyksissä. Sly & Robbie liittyivät kiinteästi Black Uhurun uraan sekä Mighty Diamondsiin.
Roots-tyyli teki paluun 1990-luvun puolivälin jälkeen suosionsa huipulla olleen Dancehall-tyylin ja erityisesti slack- ja gunlyrics-alatyylien ajautuessa umpikujaan sekä musiikillisesti että teksteiltään. Uudempia artisteja olivat Garnett Silk, joka kuoli tapaturmaisesti kesken uransa nousun, ja Luciano. Suosittu dancehall-artisti Buju Banton muutti tyylinsä lähemmäksi roots-tyyliä. Teksteiltään romanttinen lovers-tyyli on musiikillisesti lähellä roots-tyyliä.
Aiheesta muualla

Väitös: Roots reggae on uskonnollista ja miehistä musiikkia, joka välittää vastarinnan sanomaa Yle, 2017
Jim Rogers

Jim Rogers vuonna 2010.
James Beeland Rogers, Jr. (s. 19. lokakuuta 1942) on yhdysvaltalainen sijoittaja ja kirjailija, joka asuu vakituisesti Singaporessa. Hän toimii Rogers Holdings- ja Beeland Interests, Inc. -yhtiöiden hallituksen puheenjohtajana, hän oli toinen Quantum Fund -hedgerahaston perustajista yhdessä George Sorosin kanssa ja on myös Rogers International Commodity Indexin luoja.
Rogers on vapaiden markkinoiden puolestapuhuja, joka ei kuitenkaan pidä itseään minkään tietyn taloudellisen koulukunnan edustajana. Hän on kuitenkin tunnustanut, että hänen näkemyksensä vastaavat parhaiten itävaltalaisen koulukunnan oppeja.
Kirjat

1995: Investment Biker: Around the World with Jim Rogers. - ISBN 1-55850-529-6
2003: Adventure Capitalist: The Ultimate Road Trip. -  ISBN 0375509127
2004: Hot Commodities: How Anyone Can Invest Profitably in the World's Best Market. - ISBN 140006337X
2007: A Bull in China: Investing Profitably in the World's Greatest Market. - ISBN 1400066166
2009: A Gift to My Children: A Father's Lessons For Life And Investing. - ISBN 1400067545
2013: Street Smarts: Adventures on the Road and in the Markets. – ISBN 0-307-98607-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Millennium Adventure, virallinen Jim Rogers -sivusto
The Rogers International Commodity Index (Arkistoitu – Internet Archive), virallinen RICI-indeksin sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Kupittaan rautatieasema

Kupittaan rautatieasema (lyh. Kut, ruots. Kuppis järnvägsstation) on Suomen rataverkolla Turussa rantaradalla eli rataosalla Helsinki–Turku sijaitseva rautatieasema. Se sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä Turun päärautatieasemalta Kupittaalla Turun tiedepuiston välittömässä tuntumassa. Kupittaan vanha asemarakennus on vuodelta 1914 ja sijaitsee noin sata metriä nykyisestä asemasta luoteeseen. Rakennuksen on suunnitellut John Stolpe. Aseman entinen nimi vuoteen 1946 saakka oli Turku Itäinen (ruots. Åbo Östra).
Asemalla pysähtyvät kaikki Helsingin ja Turun välillä liikennöivät junat. Asemalla on keskilaituri, jonka kummallakin puolella on raide. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Turkuun raiteelta 2. Kupittaan rautatieasema kuuluu osana Turun liikennepaikkaan, ja liikenteenohjaus hoidetaan Turun asemalta käsin. Asemalta on yhteys Turun kaupungin sisäisiin linja-autovuoroihin 32, 42, 53, 53A ja 58.
Historia

Kupittaan asema sijoittui jo vanhastaan tiheään asutulle alueelle; Turun tuomiokirkko sijaitsee vain noin kilometrin päässä asemalta länteen. Aseman itäpuolella sijaitsi Kaarinan kuntaan kuulunut Nummen taajaväkinen yhdyskunta, joka liitettiin Turkuun vuonna 1939. Asemalta rakennettiin 1920-luvulla tehdasradat halkosahalle, tiilitehtaalle ja betonivalimolle. Aseman läheisyyteen maailmansotien välisenä aikana rakentuneelle Itäharjun teollisuusalueelle rakennettiin sivuraide vuonna 1949, mutta se jäi tarpeettomaksi kuljetusten siirryttyä junista autoihin ja purettiin vuonna 1993 myös osittain uuden Turku-Helsinki-moottoritien rakentamisen tieltä. Kupittaan asema alennettiin Turun rautatieaseman alaiseksi linjatoimistoksi jo vuonna 1963.
Henkilöliikenne Kupittaan asemalla lopetettiin rantaradan paikallisliikenteen lakkautuksen myötä vuonna 1979. Asemalla ei ollut lainkaan henkilöliikenteen pysähdyksiä 26.5.1979-17.8.1986 ja 15.8.1987-28.5.1988. Tuon päivän jälkeen kaikki rantaradan henkilöjunat alkoivat pysähtyä jälleen Kupittaalla. Uusi asemarakennus valmistui vuonna 1995. Aseman nimeksi piti tulla jo 90-luvun alussa Data Stop vieressä sijaitsevan teknologiakeskus Data Cityn mukaan, mutta vanha nimi päätettiin kuitenkin säilyttää.
Kupittaan alkuperäinen puinen asemarakennus vuodelta 1914 poistui VR:n käytöstä, kun nykyinen asema valmistui loppuvuodesta 1994. Uuden aseman avajaisia vietettiin 12. tammikuuta 1995.
Arvokasta puurakennusta ei kuitenkaan purettu, ja se on ollut sittemmin muun muassa ravintolakäytössä. Kupittaan uuden aseman rakentamisen yhteydessä koko ratalinja siirrettiin enimmillään seitsemän metriä vanhaa ratalinjaa alemmas. Uusi asema rakennettiin radan yläpuolelle. Radan yli rakennettiin myös uusi silta korvaamaan entinen tasoristeys. Radan rinnalle rakennettiin uusi ykköstien moottoritielinjaus. Aseman läheisyyteen on noussut useita uudisrakennuksia, joissa on muun muassa liiketiloja sekä yliopistojen ja Turun yliopistollisen keskussairaalan tiloja.
Palvelut

Aseman lipunmyynti lakkautettiin 2. elokuuta 2014, mutta asemalla on kaksi lippuautomaattia sisällä ja yksi ulkona.
Rautatieaseman yhteyteen avattiin hotelli heinäkuussa 2020. Hotellin nimeksi tuli Original Sokos Hotel Kupittaa ja sen ala-aulasta on kulku suoraan aseman tiloihin.
Kaksoisraide

Turun ja Kupittaan välinen kaksoisraide sekä Turun ratapihan uudistaminen toteutettiin vuosina 2021–2024. Kupittaa oli 15. elokuuta 2022 alkaen ratatöiden vuoksi rantaradan pääteasema kahden vuoden ajan. Junaliikenne Kupittaa-Turku välillä alkoi uudelleen 15.12.2024 ratatöiden valmistuttua.
Tasoristeykset

Kupittaalla on nykyään yksi huoltotien tasoristeys nimeltään Kupittaa, laiturin huoltotie. Kyseinen huoltotie on hiukan siirretty Helsingin suuntaan. Aseman toisessa päässä oli aikoinaan vartioitu tasoristeys nimeltään Kiinamyllynkatu joka on korvattu nykyään Tykistökadun sillalla. Joukahaisenkadun entisestä tasoristeyksestä löytyy edelleen vanhanaikainen risteysmerkki.
Kuvia

Helsinkiin menevä IC-juna Kupittaan asemalla
Kupittaan aseman jalankulkuyhteys laiturilta katutasolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kupittaan rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Kuolemanrangaistus Suomessa

Suomen sisällissodan aikainen teloitus Länkipohjassa.
Kuolemanrangaistus on Suomessa nykyisin kielletty. Suomen lakiin kuolemanrangaistus oli kirjattu rauhanajan rangaistuskeino vuoteen 1949 saakka, ja sitä käytettiin viimeisen kerran rauhanaikana vuonna 1825. Sodan- ja poikkeustilan aikainen kuolemanrangaistus oli lainsäädännöllisesti voimassa vuoteen 1972 saakka, ja viimeinen sodanajan kuolemanrangaistus pantiin käytäntöön vuonna 1944.
Ruotsin vallan aika

Keskiajalla kuoleman­rangaistuksen täytäntöön­pano vaihteli paljon. Tappokin oli usein sovitettavissa sakolla.
Myöhemmin Ruotsin vuoden 1734 laki määräsi kuolemanrangaistuksen varsin monista rikoksista, muutamasta sellaisestakin, joita nykyisin ei pidetä rikoksena lainkaan. Kuoleman­rangaistus oli säädetty joko ainoaksi mahdolliseksi tai jonkin lievemmän rangaistuksen kanssa vaihto­ehtoiseksi muun muassa jumalan­pilkasta, noituudesta, valtio­petoksesta, kuninkaaseen tai hänen neuvon­antajaansa kohdistuvasta kunnian­loukkauksesta, rahan­väärentämisestä, kaksin­naimisesta, eläimeen sekaantumisesta, murha­poltosta, murhasta, raiskauksesta, yli sadan taalarin arvoisen esineen varastamisesta kirkosta ja suku­rutsauksesta. Vuoden 1734 laissa mainittiin yli 60 rikollista tekoa, joista rangaistuksena oli kuolemantuomio. Vakavimmista rikoksista seurauksena oli kuolemanrangaistus mestauslavalla usein suuren väkijoukon edessä. Teloitukset olivat julkisia väenkokouksia. Sillä pyrittiin pelotusvaikutukseen. Kaikkia kuolemantuomioita ei pantu täytäntöön mestaamalla. Esimerkiksi omaisuusrikoksen tekijöitä ei yleensä mestattu. Varkaudesta ja ryöstöstä langetettiin hirttotuomio.
Sisällissota vuonna 1918

Vuoden 1918 sotatapahtumien yhteydessä kuolemanrangaistuksia (teloituksia) pantiin täytäntöön molemmilla puolilla yhteensä lähemmäs 10 000. Kuolemantuomioiden laillisuus oli usein kyseenalainen. Valkoisella puolella suurin osa tuomioista annettiin pika- tai kenttäoikeuksissa, joiden toimivaltaa ei ollut perustettu lailla vaan paikallisen suojelus­kunnan tai sotilasjohdon valtuutuksella. Vastaavasti punaisella puolella kuolemantuomioita antoivat kansan- ja vallankumoustuomioistuimet, joiden toimivalta ei perustunut lakiin. Ylimääräiset valtio­rikos­tuomio­istuimet asetettiin sodan päätyttyä keväällä 1918 säädetyn lain nojalla tutkimaan punavankien rikoksia, mutta niidenkin antamien kuolemantuomioiden laillisuus oli kyseenalaista. Suurin osa annetuista 555 kuolemantuomiosta annettiin osallisuudesta murhiin. Valtiopetoksesta, jonka tunnusmerkistön punaisten yrittämä vallankumous täytti, ei ollut säädetty rangaistukseksi kuolemantuomiota. Maanpetoksen tunnusmerkistö olisi edellyttänyt, että Suomi olisi ollut sodassa, mutta Suomi ei ollut laillisessa järjestyksessä julistanut sotaa Venäjää vastaan. Toisaalta, jos Suomi olisi ollut sodassa, vangiksi saatuja venäläisiä olisi tullut kohdella sota­vankeina ampumisen sijasta.
Eduskunta sääti heinäkuun 1918 puolivälissä lainmuutoksen, jonka mukaan teloitukset suoritettaisiin mestaamisen sijaan ampumalla (genom arkebusering). Vanhan lakitekstin vaikutuksesta vuonna 1918 teloitettuja mainitaan usein aikalaisasiakirjoissa ”mestattuina”, mutta tiettävästi ketään ei teloitettu katkaisemalla kaula.
Vuosina 1918–1939

Vuoden 1889 rikoslaki pysyi voimassa Suomen itsenäistyttyäkin, joskin sen säännökset esimerkiksi majesteetti­rikoksesta ja keisari­perheen jäseniin kohdistuvasta väkivallasta menettivät merkityksensä. Vuonna 1919 säädettiin lisäksi sotilas­henkilöitä koskenut erityinen sotaväen rikoslaki, joka kumottiin vuonna 1984. Siinä säädettiin kuoleman­rangaistus törkeimmistä sotilas­rikoksista noin 30 pykälässä. lähde? Rauhan aikana yhtään teloitusta ei kuitenkaan suoritettu.
Yleinen mielipide nousi voimakkaasti vastustamaan kommunistipoliitikko Toivo Antikaiselle Turun hovioikeudessa vuosina 1935−1937 käydyn oikeusjutun yhteydessä vaadittua kuoleman­rangaistusta, mikä herätti laajalti myös kansainvälistä huomiota. Syyttäjä vaati Antikaiselle kuolemantuomiota Itä-Karjalassa vuonna 1922 tapahtuneesta sotavanki Antti Marjoniemen murhasta, jota väitettiin Antikaisen tekemäksi. Vastareaktiona kerättiin nopeasti yli 100 000 nimeä kuolemanrangaistusta vastustavaan eduskunnalle luovutettuun kirjelmään. Kuolemanrangaistuksen vastustajat, joiden johtavaksi hahmoksi tuli professori Väinö Lassila, vetosivat siihen, että kuolemanrangaistus ei vähentäisi rikollisuutta, vaan päinvastoin voimistaisi raakoja ja väkivaltaisia asenteita Suomessa. Kirjelmän allekirjoittajien joukossa oli useita tunnettuja taiteilijoita, mm. Aino Ackté, Elmer Diktonius, Leevi Madetoja, L. Onerva, Hagar Olsson, Olavi Paavolainen, Toivo Pekkanen, F. E. Sillanpää, Elli Tompuri, Elina Vaara, Katri Vala ja Lauri Viljanen. Muita nimekkäitä kirjelmän allekirjoittajia olivat Aino ja Alvar Aalto, A. K. Cajander, Annie Furuhjelm, Lucina Hagman, Bruno Jalander, Niilo Liakka, Ester Ståhlberg, N. R. af Ursin ja Edvard Westermarck. Kirjelmän ansiosta Suomessa ei koskaan hyväksytty poliittisen äärioikeiston vaatimaa lakia kuolemanrangaistuksesta.
Kivimäen hallitus antoi eduskunnalle lakiesityksen, joka olisi palauttanut rikoslaissa yli sata vuotta kuolleena kirjaimena olleen rauhanaikaisen kuolemanrangaistuksen käyttöön maanpetosten kohdalla. Ratkaisevassa käsittelyssä syyskuussa 1936 eduskunta kuitenkin hylkäsi lain täpärästi äänin 94–93. Antikainen puolestaan tuomittiin elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen; lisäksi hän sai kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Hänet vapautettiin talvi­sodan päätyttyä Neuvostoliiton vaatimuksesta ja luovutettiin Neuvostoliittoon.
Viimeiset teloitetut

Viimeinen rauhan aikana teloitettu ja viimeinen mestattu: Tahvo Putkonen 1825, mestattu murhasta
Viimeinen hirtetty: Taavetti Lukkarinen 1916, Venäjän sotalain nojalla maanpetoksesta
Viimeinen siviilirikoksesta teloitettu: Toivo Koljonen 1943, ammuttu kuudesta murhasta
Viimeinen Suomessa teloitettu nainen: Martta Koskinen 1943, ammuttu vakoilusta ja maanpetoksesta
Viimeinen teloitettu suomalainen: sotamies Olavi Laiho 1944, ammuttu karkuruudesta, vakoilusta ja maanpetoksesta
Viimeinen Suomessa teloitettu ja viimeinen ammuttu: kolme venäläistä desanttia 1944, ammuttu vakoilusta
Aiheesta muualla

Henkirikos, varkaus, huoruus – näistä tuli kuolemantuomio 1600-luvun Suomessa Yle 5.3.2016.
Laki kuolemanrangaistuksen poistamisesta 1972. Wikiaineistossa. Viitattu 2.3.2011.
Antero Rokka

Reino Tolvanen Antero Rokkana vuoden 1955 elokuvassa Tuntematon sotilas.
Alikersantti Antero ”Antti” Rokka on fiktiivinen hahmo Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas. Antero Rokka on hyvin tunnettu hahmo, ja hän on saanut lähes arkkityyppisen roolin Suomen kulttuurissa. Rokan esikuva oli Väinö Linnan oman todistuksen mukaan Linnan asetoveri Viljam Pylkäs.
Rokka dramatisoinneissa

Edvin Laineen ohjaamassa vuoden 1955 Tuntemattomassa sotilaassa Rokkaa esitti 35-vuotias amatöörinäyttelijä Reino Tolvanen, jonka rooliin löysi Saara Ranin. Viipurissa syntyneen Tolvasen etu oli se, että hän oli hakijoista ainoa, joka osasi Karjalan murretta. Rokaksi oli ehdotettu myös muun muassa Lasse Pöystiä, Mikko Niskasta, Matti Varjoa, Uljas Kandolinia, Heimo Lepistöä, Leo Lastumäkeä, Pertti Pasasta sekä Tapio Hämäläistä, joka esitti Rokkaa Pyynikin kesäteatterissa.
Rauni Mollbergin ohjaamassa vuoden 1985 Tuntemattomassa sotilaassa Rokkaa esitti 46-vuotias Paavo Liski.
Aku Louhimiehen ohjaamassa vuoden 2017 Tuntemattomassa sotilaassa Rokkaa esitti 49-vuotias Eero Aho. Hän oli elokuvan päähenkilö.
Rokan todelliset ja väitetyt esikuvat

Kirjassaan Muistissa Väinö Linna vuodelta 2004 Linnan ystävä kirjailija Jaakko Syrjä kertoo Linnan sanoneen, että Rokan esikuva oli Linnan asetoveri, sittemmin Punkalaitumella pienviljelijänä toiminut Viljam Pylkäs. Syrjän mukaan Linna oli kertonut hänelle, että Tuntemattoman sotilaan henkilöhahmoista vain Koskela (esikuvana nilsiäläinen Einari Kokkonen) ja Rokka olivat sellaisenaan todellisen esikuvan mukaan kuvattuja. Muita hahmoja (kuten Kaarna) Linna on romaanin tarpeisiin muokannut edelleen käyttäen todellisten henkilöiden piirteitä vain aineksina.
Tuntemattoman sotilaan kuuluisan kohtauksen, jossa Rokka tappaa noin 50 vihollista, esikuva oli Viljami Pylkkään konepistoolilla surmaamat 83 vihollissotilasta Pertjärvellä. Kirjassa Väinö Linna sijoitti tämän kohtauksen Goran kylässä lähellä Syväriä tammikuussa 1942 käydyn taistelun yhteyteen, mutta todellisuudessa se tapahtui vasta kolme kuukautta myöhemmin huhtikuussa ja oli vaarallisempi ja sotasuorituksena merkittävämpi kuin millaiseksi se on kuvattu romaanissa. Lisäksi todellinen tilanne oli luonteeltaan erilainen: kyseessä ei ollut neuvostoliittolaisten yritys saartaa suomalaiset, vaan vihollinen tuli hyökkäysmuodostelmassa. Yllätetyksi ei myöskään tullut vihollinen, vaan suomalaisten oma kenttävartio. Viljam Pylkäs osui paikalle sattumalta ja ratkaisi tilanteen omalla mutkattomalla tavallaan, kylmäverisellä, nopealla ja tarkalla tulituksella. Hän ei olisi kestänyt paikalla yksin kovin pitkään, mutta sai pidätellyksi vihollista niin kauan, että taempaa ehdittiin apuun.
Väinö Linnan on myös sanottu lainanneen Antti Rokan nimen oikealta sotilaalta, inkerinsuomalaiselta Antti Rokalta, johon Linna olisi tutustunut sodan jälkeen, ja että kirjan Rokalla olisi myös oikean Rokan luonteenpiirteitä. Tästä Antti Rokasta on Risto Husa kirjoittanut kirjan Nyt puhuu alikersantti Antti Rokka. Väinö Linnan elämäkerran kirjoittaja Yrjö Varpio pitää näitä väitteitä "puhtaana fantasiana" ja sanoo Linnan itsensäkin ehtineen todeta ne moneen kertaan vääriksi. Myös Jaakko Syrjän mukaan juuri Tuntemattoman sotilaan ilmestymistä seuranneet erilaiset spekuloinnit saivat Linnan paljastamaan Viljami Pylkkään Rokan todelliseksi esikuvaksi. Toinen löydetty "oikea" Antti Rokka oli myllykoskelainen paperitehtaan työläinen, joka oli palvellut Linnan kanssa samassa komppaniassa, mutta ihmetteli itsekin, voisiko hän olla Rokan esikuva; häneltä Linna itse myöhemmin kertoi ottaneensa hahmolleen nimen.
Antti Rokan nimeä käytti vielä myös kirjailija Aarne Haapakoski nimimerkkinään julkaistessaan vuonna 1955 novellikokoelman Kaikki eivät purnanneet; Yrjö Varpion mukaan kirja ”ei noussut keskinkertaisten sotakirjojen yläpuolelle”, vaikka myikin Tuntemattoman sotilaan vanavedessä hyvin.
Tapio Hämäläinen Antero Rokan roolissa Pyynikin kesäteatterissa vuonna 1964.
K-G Roos

Karl-Gustav Roos.
Karl-Gustav Roos (1937 Helsinki – 21. toukokuuta 1976 Tukholma) oli suomalainen dokumenttivalokuvaaja ja journalisti, joka erikoistui yhteiskunnallisten reportaasien kuvaamiseen.
Karl-Gustav Roosin isä, teollisuusvalokuvaajana tunnettu Rafael Roos omisti Foto Roos -ateljeen, ja Roos aloitti kuvaamisen jo teini-ikäisenä. Roos kuvasi 1950-luvulla muun muassa Marimekolle muotikuvia. Vuonna 1959 hän teki kuvareportaasin Sisilian yhteiskunnallisista ongelmista ja hän kuvasi myös 1950-luvun lopun Helsinkiä. Roos teki myös lyhytelokuvia.
Roos muutti 1960-luvulla Ruotsiin. Viimeisinä vuosinaan hän kärsi skitsofreniasta ja vainoharhoista ja teki itsemurhan 1976. K-G Roosin valokuvakokoelma on nykyisin Suomen valokuvataiteen museossa.
Teoksia

Ihmisten Helsinki. Kuvat K-G Roos, teksti Jörn Donner. WSOY 1961. (Ruotsinkielinen alkuteos Helsingfors, Finlands ansikte, 1961.)
Kirjallisuutta

K-G Roos 1937–1976. Toimittanut Maria Faarinen. Suomen valokuvataiteen museo 2012. ISBN 978-951-9086-88-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Rosamunda (peruna)

| Rosamunda |
| --- | --- |

jauhoinen peruna
Alkuperämaa:  Ruotsi 1974
Risteytys:  Robusa x Dr McIntosh) x Gineke
Kasvinjalostaja:  Svalöf Weibull
Ylläpito
Lajikkeen ylläpitäjä:  Siemenperunakeskus 1994
Rosamunda on jauhoinen ruotsalainen peruna. Lajiketta viljellään mm. Ruotsissa
Siinä on suuret mukulat, ja se on jalostettu erityisesti käytettäväksi uuniperunana.
Satoisuus

| Mukulasatoisuus kg/ha (1984-1991) |
| --- | --- |
I viljelyvyöhyke:: 35 100 kg
II viljelyvyöhyke:: 35 100 kg
III viljelyvyöhyke:: 32 600 kg
IV viljelyvyöhyke:: 26 700 kg
Maria Romantschuk

Maria Romantschuk Göteborgin kirjamessuilla 2016.
Maria Charlotta Elisabeth Romantschuk (s. 23. heinäkuuta 1956 Helsinki) on suomalainen toimittaja.
Romantschuk työskenteli toimittajana Yleisradiossa 1976–1989 ja politiikan toimittajana Hufvudstadsbladetissa 1989–1995. Hän oli ulkoministerin lehdistöavustaja 1995–1997, minkä jälkeen hän työskenteli Suomen Tukholman-suurlähetystön lehdistöneuvoksena 1997–2000. Romatschuk oli presidentin kanslian lehdistöpäällikkö 2000–2007 ja Fortumin viestintäjäjohtaja 2007–2009. Syyskuusta 2010 alkaen hän työskenteli Tammen viestintäpäällikkönä. Vuoden 2012 alusta alkaen hän toimi Bonnier Books Finlandin viestintäjohtajana. Bonnier irtisanoi Romantschukin tammikuussa 2013.
Romantschuk jäi vuodenvaihteessa 2019–2020 eläkkeelle Hanasaaren kulttuurikeskuksen ohjelmajohtajan työstä.
Yksityiselämä

Romantschuk oli 1979–1984 naimisissa Leif Salménin kanssa. Hän avioitui vuonna 2019 taloustieteilijä Sixten Korkmanin kanssa.
Teokset

Romatschuk, Maria; Houni, Pirjo: Ei, rouva presidentti.  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28773-5
Aiheesta muualla

Kuusi kuvaa Maria Romantschukin elämästä 20.3.2022 Yle Radio 1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle
Auguste Rodin

| Auguste Rodin |
| --- | --- |
 Rodin George Charles Beresfordin kuvaamana, 1902.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1840 Pariisi
Kuollut: 17. marraskuuta 1917 (77 vuotta) Meudon
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  kuvanveisto
Taidesuuntaus:  impressionismi, realismi
Kuuluisimpia töitä:  Ajattelija, Helvetin portti, Calais'n porvarit
Palkinnot
 Kunnialegioonan suurupseeri, Leopoldin ritarikunnan ritari 
 Nimikirjoitus
François-Auguste-René Rodin (12. marraskuuta 1840 Pariisi – 17. marraskuuta 1917 Meudon) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hän oli 1800-luvun huomattavimpia kuvanveistäjiä ja modernin veiston uranuurtaja. Rodinin vaikutus figuratiivisen kuvanveiston alueella on ollut merkittävä.
Rodinin tunnetuimpiin teoksiin kuuluvat monumentaaliteos Calais'n porvarit (1886), pronssinen Ajattelija (1900) ja eroottinen marmoriveistos Suudelma (1889). Muotokuvista tunnetuimmat ovat Victor Hugon muistomerkki ja Honoré de Balzacin patsas.