stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansainvälinen oopiumisopimus
Historia

Yhdysvallat kutsui kokoon kolmetoista maata Kiinan Shanghaihin vuonna 1909 vastatakseen kasvavaan kritiikkiin oopiumin kauppaa kohtaan. Sopimuksen allekirjoittivat Saksa, Yhdysvallat, Kiina, Ranska, Italia, Iso-Britannia, Japani, Alankomaat, Persia, Portugali, Venäjä ja Siam. Sopimuksessa luvataan, että allekirjoittaneet valtiot pyrkivät parhain keinoin rajoittamaan kaikkien niiden toimintaa, jotka tuottavat, maahantuovat, myyvät, jakelevat ja vievät ulkomaille morfiinia, kokaiinia ja niiden vastaavia suoloja, samoin kuin niitä rakennuksia, joissa nämä henkilöt harjoittavat kyseistä liiketoimintaa.
Sopimus otettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä vuonna 1915 Yhdysvalloissa, Alankomaissa, Kiinassa, Hondurasissa ja Norjassa. Laajempaan kansainväliseen käyttöön se levisi vuonna 1919, kun siitä tuli osa Versaillesin rauhansopimusta.
Sopimus tuli Suomessa voimaan 1922.
Kansainliitto laajensi sopimusta Genevessä 1925. Lisäyksiin sisältyi sopimus valvontaelimestä. Siihen lisättiin myös maininta hasiksesta ja kannabiksesta, mikä aiheutti keskustelua maissa, joissa kannabis kasvaa villinä. Lopulta sanamuotoa pyöristettiin kannabiksen osalta. Suomi ratifioi laajennetun sopimuksen joulukuussa 1927, ja se tuli voimaan seuraavana vuonna. Vuonna 1928 kontrolloitavien aineiden listalla oli oopiumi, morfiini, heroiini, kokaiini, kokapensaan lehdet ja kannabis.
Vuoden 1961 Yhdistyneiden kansakuntien (YK) huumausaineyleissopimus korvasi kansainvälinen oopiumisopimuksen.
Aiheesta muualla

HE 180/1992 Hallituksen esitys Eduskunnalle rikoslain täydentämisestä huumausainerikoksia koskevilla säännöksillä Finlex (kappaleessa 2.1. taustaa)
Kansallisen vapautuksen sotilaskomitea

Kansallisen vapautuksen sotilaskomitea (ransk. Comité militaire de libération nationale eli CMLN) oli Malia vuosina 1968–1979 hallinnut sotilasjuntta.
Komitea muodostettiin presidentti Modibo Keïtan hallinnon marraskuussa 1968 kaataneen vallankaappauksen yhteydessä. Siihen kuului 14 nuorta upseeria:
komitean puheenjohtaja Moussa Traoré
ensimmäinen varapuheenjohtaja Yoro Diakité
toinen varapuheenjohtaja Amadou Baba Diarra
asiamies Youssouf Traoré
pysyvä sihteeri Filifing Sissoko
rivijäsenet Tiécoro Bagayoko, Karim Dembélé, Malik Diallo, Kissima Doukara, Missa Koné, Joseph Mara, Mamadou Sanogo, Charles Samba Sissoko ja Mamadou Sissoko.
Komitean jäsenet olivat armeijatovereita, jotka tunsivat toisensa Katin tai Fréjusin sotakouluista. Diakité, Diallo sekä Charles Samba ja Mamadou Sissoko olivat sotilasarvoltaan kapteeneja, mutta komiteassa valtaa pitivät nuoret luutnantit. Sen jäsenillä ei juurikaan ollut hallinnollista kokemusta ja heidän henkiset kykynsä olivat vaatimattomia. Poikkeuksen muodostivat taitavaksi poliitikoksi osoittautunut Moussa Traoré ja ryhmän teoreetikko Filifing Sissoko.
Komitea mitätöi maan perustuslain, vapautti yksityisen kaupankäynnin, luopui maatalouden kollektivisoinnista, lakkautti maata hallinneen Sudanin liiton ja palautti keskeiset yksilönvapaudet. Se ei kuitenkaan luopunut Keïtan hallinnon sosialistisesta retoriikasta tai ryhtynyt purkamaan sen aikana luotua byrokratiaa tai valtionyhtiöitä, jotka työllistivät suuren osan kaupunkiväestöstä. Ulkopolitiikassa komitea jatkoi sitoutumattomuutta ja säilytti hyvät suhteet sosialistisiin maihin, mutta lämmitti välejä myös länsimaihin.
Komitea lupasi pikaista paluuta siviilivaltaan, mutta sen toteuttaminen osoittautui vaikeaksi. Vanhemmat upseerit siirrettiin eläkkeelle tai hallintotehtäviin ja Sudanin liiton johtajat vangittiin tai karkotettiin maaseudulle. Läheisempiä suhteita Ranskaan ja muihin länsimaihin kannattanut kunnianhimoinen Yoro Diakité syrjäytettiin lopullisesti vuonna 1971. Sitä ennen komiteaa oli uhannut Diby Silas Diarran vallankaappausyritys vuonna 1969.
Vuonna 1974 hyväksyttiin uusi perustuslaki, joka esti Sudanin liiton johtajien paluun politiikkaan. Heitä korvaamaan perustettiin Malin kansan demokraattinen liitto, joka loi oman puoluekoneistonsa. Komitean sisäiset erimielisyydet siviilivaltaan siirtymisestä ratkaisi Tiécoro Bagayokon, Karim Dembélén, Kissima Doukaran ja Charles Samba Sissokon syrjäyttäminen helmi-maaliskuussa 1978. Heitä syytettiin laajamittaisesta korruptiosta, johon myös puheenjohtaja Moussa Traorén tiedettiin syyllistyneen.
Sotilaskomitean toiminta lakkasi kesäkuussa 1979, jolloin Moussa Traoré oli valittu presidentiksi ja uusi kansalliskokous oli täytetty Malin kansan demokraattisen liiton jäsenillä. Jäljellä olevat komitean jäsenet siirtyivät puolueen keskuskomiteaan. Kymmenen ja puolen vuoden aikana komiteasta oli puhdistettu seitsemän jäsentä ja yksi oli kuollut liikenneonnettomuudessa.
Kansallislaulu

Kansallislaulu on kansallista yhteistuntoa ilmentävä, tietyissä virallisissa ja juhlatilaisuuksissa esitettävä laulu. Joissain maissa kansallislaulu on vahvistettu lainsäädännöllä. Toisten maiden, esimerkiksi Suomen, lainsäädännöissä ei ole mainintaa kansallislaulusta, vaan se perustuu käytäntöön. Kansallislaulu on monella sellaisellakin kansakunnalla, jolla ei ole omaa valtiota.
Kansallislaulut ovat suhteellisen uusi keksintö. Ison-Britannian God Save the King esitettiin ensimmäisen kerran Lontoossa vuonna 1745 Prestonpansin taistelun voiton kunniaksi. Laulun melodia otettiin sen jälkeen käyttöön kansallislauluissa esimerkiksi Saksassa ja Tanskassa. Ranskan Marseljeesia laulettiin Tuileries’n valtauksessa 1792, minkä kautta siitä tuli suosittu vallankumouslaulu.
Kansallisuusaatteen nousun myötä 1800- ja 1900-luvuilla useimmat maat omaksuivat itselleen kansallislaulun. Kansallislaulun sanoitus on usein voimakkaan kansallismielinen, ja siinä viitataan maahan ja kansaan tavalla, jolla kansa ne kokee. Kansallislaulun melodia voi olla alkuperäinen tai lainattu jonkin toisen maan laulusta.
Kansallissosialisti (lehti)

Kansallissosialisti oli Helsingissä vuosina 1941–1944 ilmestynyt kansallissosialistinen sanomalehti.
Yrjö Raikkaan toimittama lehti oli aluksi Arvi Kalstan Kansallissosialistien Järjestön äänenkannattaja. Myöhemmin sen julkaisijana toimi Raikkaan Suomen Kansallissosialistit -järjestö. Lehden tukijaksi liittyi myös Teo Snellmanin johtama Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö. Kerran ja välillä kuudestikin viikossa ilmestynyt Kansallissosialisti oli sotasensuuria johtaneen Kustaa Vilkunan mukaan äärioikeiston sodanaikaisista lehdistä jyrkin ja merkittävin. Sen levikki oli enimmillään 11 000 vuonna 1943. Lehti lakkasi ennen syksyn 1944 aselepoa eikä sitä tarvinnut välirauhansopimuksen perusteella erikseen lakkauttaa.
Kansalaislaulu

Kansalaislaulu (Olet maamme armahin Suomenmaa) on J. H. Erkon vuonna 1883 kirjoittama isänmaallinen laulu, jonka sävelmänä on vanha kansansävelmä Kreivin sylissä istunut. Se ilmestyi alun perin kokoelmassa Uusia runoelmia.
Laulusta tunnetaan parhaiten ensimmäinen säkeistö, joka sävyltään muistuttaa vanhempia, lähinnä maisemaa ihannoivia isän­maallisia lauluja, kuten Maamme laulua.. Se on alun perin kuitenkin tarkoitettu vain johdannoksi ja poikkeaa oleellisesti vasta laulun myöhemmissä säkeistöissä ilmenevästä varsinaisesta sanomasta, joka esimerkiksi Matti Klingen tulkinnan mukaan on radikaalinen, miltei utopistis-sosialistinen, ja ilmentää tuolloisen nuor­suomalaisen puolueen ja sen edeltäjän K.P.T:n aate­maailmaa. Niinpä laulussa toivotaan maailman kummastelevan sitä, miten tarmokkaasti Suomessakin toimitaan edistyksen ja muiden arvokkaiden ihanteiden puolesta. Laulun loppu­puolen säkeistöjä lauletaan kuitenkin harvoin, ja monissa laulu­kirjoissakin ovat sen alku­peräisistä 12 säkeistöstä mukana vain neljä ensimmäistä sekä kymmenes ja kahdes­toista, joskus myös yhdes­toista säkeistö.
Kansalaislaulu omaksuttiin jo kirjoittajansa elin­aikana suomalaisten nuoriso­seurojen tunnus­lauluksi.
Kansalaislaulun alku­sanat (Olet maamme armahin Suomenmaa) sekä sävelmän alku­tahdit on lainattu ironisessa mielessä myös Emil Reteen vuonna 1967 kirjoittamaan ja Irwin Goodmanin esittämään lauluun Ryysyranta, jonka sävy kuitenkin on kokonaan toinen.
Kansalaislaulun sävelmän voi tunnistaa myös tunnetusta virolaisesta isänmaallisesta laulusta Sind surmani, joka laulettiin ensi kerran Viron ensimmäisillä laulujuhlilla vuonna 1869. Säveltäjä Aleksander Kunileidia innoitti työssään sama kansansävelmä Kreivin sylissä istunut, jonka hän oli ilmeisesti löytänyt Karl Collanin kansanlaulukokoelmasta.
Laulun sanat

1. Olet maamme, armahin Suomenmaa, 
 
ihanuuksien ihmemaa.

Joka niemeen, notkohon saarelmaan

kodin tahtoisin nostattaa.
2. Kodin ympäri viljavat vainiot

kalarantoja kaunistais,

Jalon kansan kuntoa laulelmat

yli aaltojen kuljettais.
3. Saisi kuulla maailma kummakseen,

miten täälläkin taistellaan,

pyhän, kauniin, oikean voitollen

ilojuhlina riemuitaan.
4. Kuinka kansa, pieni ja köyhäkin

edistykselle uhria toi,

ihanteen, jalon aatteen alttariin

rovon viimeisen kantaa voi.
5. Kuinka uskaltaa sekä toivoa

tämä kansa on tohtinut,

vaikka vallitsi nälkä, kuolema,

valo maast' oli sammunut.
6. Tohti toivoa sekä voittaakin,

valon temmata soihdukseen;

omat laulunsa nostaa kuultaviin

ihanimmaksi oppaakseen.
7. Ja se kuinka nyt kuohuu nuoruuttaan

kuni kihlattu morsian.

Vapautta se häiksensä valmistaa

tulevaisuuden juhlahan.
8. Sitä varten kansa nyt kilvan käy

isänmaallensa uhraamaan,

valon liedellä nuoriso valmistuu

toivon-aikoja ohjaamaan.
9. Nosta, nosta jo henkesi kahleistaan,

satavuosia sortunut!

Kansa yksi on Suomessa, yhdellen

voiton arpa on langennut.
10. Työhön, työhön yhtenä kansana siis

rehellisehen, arvoisaan!

Saman maan, saman kansan onnellen

joka korsikin kannetaan.
11. Kuka kurja hylkien silmäilee

suuriarvoinen alhempaan?

Saman arvon, kunnian ansaitsee,

joka mies on paikallaan!
12. Kaikki, kaikk' ylös yhtenä miehenä nyt

Suomen onnea valvomaan!

Hetken työ tuhatvuosihin vaikuttaa,

isänmaahan ja maailmaan.
Kansakunta

Kansakunta tarkoittaa ihmisyhteisöä, jonka jäseniä yhdistää toisiinsa ja erottaa muista kansakunnista esimerkiksi yhteinen kotimaa, historia, julkinen kulttuuri ja talous. Kansakunnan käsite syntyi 1700- ja 1800-luvun nationalismin seurauksena Euroopassa, kun eri valtiot alkoivat selkeästi eriytyä ja muodostaa omia kansallisia hallintokulttuureitaan.
Määritelmiä

Anthony D. Smithin määritelmän mukaan kansakunta on ihmisyhteisö, jolla on nimi, joka elää kotimaassaan ja jolla on yhteisiä myyttejä ja yhteinen historia, yhteinen julkinen kulttuuri, yhtenäinen talous sekä yhtäläiset oikeudet ja velvollisuudet. Kansakunnan ei välttämättä tarvitse hallita aluettaan vähintään autonomisena yksikkönä, vaan riittää että se pyrkii hallinnolliseen autonomiaan ja asuu myyttien määräämässä kotimaassaan. Kansakunta on suppeampi käsite kuin etninen yhteisö. Ne eroavat siinä, että kansakunnassa on oltava kokonainen yhteinen julkinen kulttuuri mutta etnisessä ryhmässä eri väestöryhmillä voi olla vain jokin yhteinen kulttuuripiirre. Toinen ero on siinä, että etnisen ryhmän sisällä voi kansakunnasta poiketen olla suuriakin eroja oikeuksien ja velvollisuuksien suhteen esimerkiksi eri säätyjen kesken.
Modernissa maailmassa kansakuntien jäseniä liittävät yhteen valtion säätämät lailliset oikeudet ja moderni kansalaisuus. Entisaikoina saman tehtävän täyttivät uskonnollinen laki ja rituaalit. Tämän pohjalta Anthony D. Smith pitää mahdollisena, että jo myöhäisantiikin ajan juutalaisia ja armenialaisia voitaisiin kutsua kansakunniksi. Keskiajan Euroopan kansakunnat pohjautuivat Smithin mukaan lateraalisiin etnisiin yhteisöihin. Ne voidaan jaotella dynastiseen ja patriisityyppiin. Vahvoihin valtioihin perustuvia dynastisia kansakuntia olivat Englanti, Skotlanti, Ranska, Tanska, Ruotsi, Espanja, Puola ja Venäjä sekä jonkin aikaa myös Unkari. Epäyhtenäisempiin patriisityypin kansakuntiin kuuluivat myöhäiskeskiajan Sveitsi ja Alankomaat, osittain myös Irlanti. Euroopan ulkopuolella kansakunnaksi Smith nimeää Tokugawa-suvun 1600–1800-luvuilla hallitseman Japanin. Kaikille esimoderneille kansakunnille oli ominaista, että ne muodostuivat vähitellen eivätkä minkään ihmisryhmän tietoisen tavoittelun tuloksena.
Benedict Andersonin mukaan kansakuntaa määrittää kolme asiaa: rajat, jotka kansakuntia erottavat; ajatus ja mahdollisuus kansakunnan suvereenisuudesta; sekä se, että kansakunta kuvitellaan yhteisöksi. Tässä yhteisö viittaa siihen, että kansakuntaan liitetään ajatus syvästä horisontaalisesta toveruudesta. Kuvitteleminen taas tarkoittaa sitä, että kansalaiset eivät koskaan tunne suurinta osaa kansakunnan muista asukkaista tai edes kuule heistä, mutta silti jokaisen kansalaisen mielessä elää kuva kansakunnan jäsenten välisestä yhteydestä. Tämän veljeyden, sisaruuden tai kansalaisuuden ansiosta ihmiset ovat tunnistaneet omat ja toisten velvollisuudet, ja he ovat jopa voineet esimerkiksi sodissa uhrata henkensä isänmaansa ja kansallisten arvojensa puolesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kansakunta Wikimedia Commonsissa
Kansalliseepos

Kansalliseepos on eepos-runoelma, jolla on erityistä merkitystä tietylle kansakunnalle ja jonka katsotaan ilmentävän kuvaamaansa kansakunnan luonnetta ja historiaa. Kansalliseepoksia on monenlaisia. Osa niistä perustuu melko suoraan suulliseen kansanrunouteen, joka sitten on tekstualisoitu ja saanut suuren merkityksen kansallisena symbolina, usein nationalismin vaikutuksesta. Toiset kansalliseepokset ovat nimeltä tunnettujen tai anonyymien yksittäisten runoilijoiden teoksia, joissa on saatettu käyttää kansanrunoutta ja muuta kansanperinnettä lähteenä. Suomen kansalliseepos on Kalevala, joka perustuu kansanrunouteen, mutta on juonellisena kokonaisuutena Elias Lönnrotin luomus.
Muutamia kansalliseepoksia

| Eepos | Valtio tai alue |
| --- | --- |
Martín Fierro:  Argentiina
La Araucana:  Chile
Beowulf, Canterburyn tarinoita, Kadotettu paratiisi:  Englanti
Cantar de Mio Cid:  Espanja
Kebra Negast:  Etiopia
Os Eoas:  Galicia
Pantterintaljainen:  Georgia
Popol Vuh:  Guatemala
Mahabharata ja Ramayana:  Intia
Shahnameh:  Iran
Lebor Gabála Érenn:  Irlanti
Edda:  Islanti
Jobin kirja:  Israel
Jumalainen näytelmä, Vapautettu Jerusalem, Raivoisa Roland:  Italia
Kojiki, Prinsessa Kaguya:  Japani
Rénert-kettu:  Luxemburg
Jangar:  Kalmukia
Reamker:  Kambodža
Canigó ja l'Atlàntida:  Katalonia
Sanguo yanyi:  Kiina
Manas:  Kirgisia
Samgungnyusa:  Korea
Ilias ja Odysseia:  Kreikka
Lāčplēsis:  Latvia
Jangal-maa:  Hanti-Mansia
Borte Chino, Ergenekon, Mongolien salainen historia:  Mongolia
Mastorava:  Mordva
Os Lusíadas:  Portugali
Pan Tadeusz:  Puola
Rolandin laulu:  Ranska
Miorița:  Romania
Nibelungein laulu, Faust:  Saksa
Kalevala:  Suomi
Gesta Danorum:  Tanska
Chora batir:  Tatarstan
Gesar:  Tiibet
Ergenekon:  Turkki
Dorvyžy:  Udmurtian tasavalta
Laulu Igorin sotaretkestä:  Ukraina
Székelyek Erdélyben:  Unkari
Laulu Igorin sotaretkestä:  Valko-Venäjä
Laulu Igorin sotaretkestä:  Venäjä
Virantanaz:  Vepsäläiset
Monin ja Manin lapset:  Vietnam
Kalevipoeg:  Viro
Mabinogion:  Wales
Luettelo pikkuplaneetoista: 117001–118000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
117001:stä ja päättyen 118000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 127001–128000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
127001:stä ja päättyen 128000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kansallissosialistinen rotuoppi

Kansallissosialistien miespuolisen ”rodunhäpäisijän” tunnus.
Kansallissosialistinen rotuoppi oli natsi-Saksassa vuosina 1933–1945 käytössä ollut näennäistieteellinen oppi, joka pohjautui ihmisten rodulliseen luokitteluun ja eugeniikkaan. Kansallissosialististen oppien pohjalla vaikuttivat 1800-luvun rotubiologiset ja kielitieteelliset teoriat ja sosiaalidarvinismi.
Kansallissosialistipuolueen mukaan saksalaiset kuuluivat ylivertaiseen ”arjalaiseen rotuun”, joka oli kaikkien muiden yläpuolella oleva herrarotu. Alempiarvoisiin rotuihin kuuluivat juutalaiset, mustat, romanit ja slaavit (varsinkin puolalaiset ja venäläiset, sillä natsit havittelivat heidän asuinalueitaan saksalaisille). ”Arjalaisina” ihanteina pidettiin vaaleita hiuksia, sinisiä silmiä, pituutta ja hyväkuntoista hoikkuutta. Ihanteita otettiin antiikin Kreikan kiviveistoksista ja patsaista. Arjalaisuuden määrittelyyn vaikutti myös poliittinen tarkoituksenmukaisuus, esimerkiksi japanilaiset saivat aseveljeyden myötä ”kunnia-arjalaisten” aseman. Kroaatit, vaikka ovatkin slaaveja, Hitler näki positiivisessa valossa. Kroaattien fasistisen Ustaša-puolueen mukaan kroaatit eivät edes olleet slaaveja vaan goottien jälkeläisiä, jotka puhuvat slaavilaista kieltä puhtaan sattuman kautta.
Natsien rotuoppiin liittyi äärimmäinen antisemitismi. Natsien mukaan juutalaiset ja romanit olivat kaikkein alimmassa asemassa, ja heidät luokiteltiin ”elinkelvottomaksi elämäksi” (saks. Lebensunwertes Leben). Samaa termiä käytettiin myös kehitysvammaisista natsipuolueen Aktion T4 -ohjelmassa.lähde?
Kirjallisuutta

Mattila, Markku: Kansamme parhaaksi: Rotuhygienia Suomessa vuoden 1935 sterilointilakiin asti.  (Väitöskirja, Tampereen yliopisto. Bibliotheca historica 44)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1999.  ISBN 951-710-111-2
Tamminen, Tapio: Kansankodin pimeämpi puoli.  Atena, 2015.  ISBN 978-952-300-127-5
Kanji

| Kanji |
| --- | --- |
 "Japanin kieli" [nihongo] kanji-merkeillä
Tyyppi:  logografi
Kielet:  japani
Aikakausi:  400-luku–
Kirjoitussuunta:  vasemmalta oikealle
ISO 15924:  Hani, 500
Kanji (jap. 漢字  [kaɲdʑi] (ohje), 'kiinalainen merkki') tarkoittaa japanilaisia Kiinasta peräisin olevia kirjoitusmerkkejä.
Japanin 2230 yleisintä kanji-merkkiä
Suurin osa japaninkielisestä tekstistä kirjoitetaan kanjeilla, joita käytetään sanan vartalon merkitsemiseen. Taivutuspäätteiden ilmaisemiseen käytetään hiragana-tavumerkkejä ja vierasperäisten sanojen ilmaisemiseen katakana-tavumerkkejä. Lisäksi sanoja voidaan kanjien sijasta kirjoittaa hiraganoilla.
Kanjien historiasta

Kanji-merkistö on siirtynyt Kiinasta Japaniin useissa eri vaiheissa 400-luvulta alkaen. Siksi myös niiden merkityksissä ja käyttötavoissa on monia historiallisia kerrostumia. On olemassa myös joukko ainoastaan japanin kielessä käytettäviä, Japanissa kehitettyjä kanjeja joilla ei ole hanzivastinetta.
Kanjien merkitysrakenteesta

Kanjit ovat alkuperältään sanamerkkejä, mutta japanin kielessä niitä käytetään pääasiassa merkkiyhdistelminä, jotka saavat uusia merkityksiä. Yhdistelmiä muodostetaan kanjien merkitysten perusteella.
Esimerkiksi:
Kanji-merkillä on tyypillisesti kaksi perusäänneasua, kiinalaisperäinen on-yomi ja japanilaisperäinen kun-yomi. Esimerkiksi merkin 水 on-yomi on sui ja kun-yomi on mizu. Äänneasuja voi olla useitakin, ja lisäksi niistä on poikkeuksia. Osalla kanji-merkeistä on myös erityisiä äänneasuja, joita käytetään pelkästään japanilaisten henkilönnimien muodostamisessa (nanori-yomi). Yleensä kun-yomia käytetään silloin, kun kanji on yksinään (watashi wa mizu wo nomimasu, "minä juon vettä"), kun taas on-yomia käytetään kanjin muodostaessa osan yhdyssanaa, kuten sanassa suigin, "vesihopea" (elohopea). On kuitenkin myös kun-yomilla luettavia epäsäännöllisiä yhdistelmiä. Kanjeilla kirjoitetut adjektiivit ja verbit äännetään kun-yomin mukaisesti ja ne on helppo tunnistaa niitä seuraavista hiraganoilla kirjoitetuista taivutuspäätteistä eli okuriganoista.
Joillekin kanjeilla kirjoitetuille sanoille on useita ääntämisasuja, joista voi lausua minkä vain. Esimerkiksi 日本 eli Japani voidaan lausua sekä Nihon että Nippon.
Kanjeja on kymmeniä tuhansia. Japanilaisissa peruskouluissa opetetaan koulutusministeriön virallisesti hyväksyttyä 2 136 merkin perusjoukkoa (niinkutsutut jōyō-kanjit), joilla esimerkiksi pystyy kohtuullisesti lukemaan japanilaista sanomalehteä. Kanjeja käyttävät tietokoneohjelmat ja kirjasinlajit tuntevat yleensä noin 6 000 merkkiä.
Japania opiskeleville ulkomaalaisille suunnatussa virallisessa japanin kielikokeessa JLPT:ssä (Japanese Language Profiency Test) kanjimerkkien osaamista arvioidaan viidellä (vuoteen 2010 asti neljällä) eri tasolla (N5–N1, ennen 級 kyū). Alimmalla viidennellä tasolla vaaditaan 80 tavallisimman merkin hallinta. Tähän joukkoon kuuluvat muun muassa numerot ja viikonpäivät sekä keskeisimmät ajan, paikan ja sukulaisuussuhteen ilmaisut. Neljännellä tasolla vaaditaan noin kolmensadan, kolmannella noin kuuden ja puolensadan, toisella noin tuhannen ja ensimmäisellä noin kahden tuhannen kanjin hallinta.
Japaninkielisen tekstin lukemista voidaan helpottaa merkitsemällä hiraganamerkein kanjien rinnalle niiden äänneasu. Tämän merkintätavan nimi on furigana ja merkintä on yleensä kanjin päällä, tai pystysuuntaan olevassa tekstissä vierellä. Poikkeustapauksissa furiganana voidaan käyttää katakanaa: esimerkiksi eurooppalaistyyliseen ympäristöön sijoittuvassa mangassa voi lukea 王子 (lausutaan normaalisti おうじ, ōji) ja katakana-furiganat osoittavat lukutavaksi プリンス, purinsu englannin sanasta prince.
Kanjien järjestämisestä

Kanjien järjestäminen esimerkiksi hakukelpoiseen sanakirjaan on ongelmallista. Niitä ei voida aakkostaa samaan tapaan kuin kirjainkirjoitukseen perustuvia sanoja.
Kanjimerkkejä on perinteisesti järjestetty merkin piirtämiseen tarvittavan siveltimenvetojen lukumäärän perusteella. Toinen järjestämistapa ovat radikaalit, jotka ovat useissa merkeissä samankaltaisina toistuvia rakenneosasia. Kolmas yleinen tapa on aakkostaa sanakirja kanjin ääntämisasun perusteella, jolloin käytetään hiraganan aakkosjärjestystä tai latinalaisten aakkosten aakkosjärjestystä. Tällöin kuitenkin tuntemattoman merkin (jonka ääntämisasua lukija ei tiedä) löytäminen on hankalaa.
Nykyään on olemassa sähköisiä sanakirjoja joista tuntematonta kanjimerkkiä voi hakea kirjoittamalla se kosketusnäytön tai hiiren avulla. Tämä teknologia kuitenkin vaatii että merkin vedot piirretään oikeassa järjestyksessä. Vetojen piirtojärjestys on kuitenkin hyvin looginen ja helppo oppia.
Merkittävän uudistuksen kanjien aakkostamiseen toi saksalaissyntyisen Jack Halpernin 1970-luvulla kehittämä SKIP-koodi (System of Kanji Indexing by Patterns). SKIP-koodilla kanjit jaetaan ensin neljään pääluokkaan: 1. Merkit jotka voidaan jakaa vasempaan ja oikeaan puoliskoon 2. merkit jotka voidaan jakaa ylä- ja alapuoliskoon  3. merkit jotka voidaan jakaa ulko-osaan ja sisäosaan ja 4. merkit joita ei voi jakaa millään näistä tavoista. Pääluokan lisäksi merkit saavat kaksi numerokoodia, jotka kolmessa ensimmäisessä luokassa perustuvat puoliskojen siveltimenvetojen määriin ja neljännessä luokassa koko merkin siveltimenvetojen määrään ja muihin muoto-ominaisuuksiin. Näin saadaan kolminumeroinen koodi, jonka avulla tuntematonkin kanji on helppo löytää sanakirjasta.
Kirjallisuutta

Braw, Monica & Kimura, Hiroko & Lompolo, Juhani: Kanjikirja: Opas japanin kirjoittamiseen.  Rauma:  Orienta, 2005.  ISBN 952-5199-15-0
Bruneau, Päivi: Suuri kanjikirja.  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-564-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kanjikaveri.net kanjien opiskeluun keskittyvä sivusto.
How to use KANJI 4 U
Kansan Lehti (1893–1897)

Lehden viikkopainoksen etusivu.
Kansan Lehti oli Helsingissä vuosina 1893–1897 ilmestynyt aikakauslehti.
Matti Heleniuksen ja hänen tulevan vaimonsa Alli Tryggin toimittama Kansan Lehti ilmestyi aluksi neljästi vuodessa, vuosina 1895–1896 viikkolehtenä ja samalla muutamina hajanumeroina. Uskonnollissävyinen lehti ajoi kansanopisto-, nuorisoseura- ja raittiusasiaa sekä työväenasiaa wrightiläisessä hengessä. Sen rinnalla ilmestyi ruotsinkielinen versio Folkets Blad. Viikkolehden liitteenä julkaistiin vuonna 1896 Työväen Lehteä.
Kolmen tuhannen kappaleen levikkiin yltänyt Kansan Lehti yhdistettiin vuoden 1897 alussa Raittiuden Ystävien Aamunairueen, jolloin Heleniuksen toimittaman uuden lehden nimeksi tuli Kyntäjä.
Aiheesta muualla

Kansan Lehti digitoituna kansalliskirjastossa
Kansan Lehden viikkopainos digitoituna
Folkets Blad digitoituna kansalliskirjastossa