Home rule
Kolmas home rule -esitys

Tämän jälkeen konservatiivit olivat yli vuosikymmenen ajan vallassa ja pyrkivät murentamaan Irlannin itsehallintovaatimusten pohjan toteuttamalla Irlannissa muita toivottuja uudistuksia. Niistä merkittävin oli vuonna 1903 säädetty niin sanottu Wyndhamin laki, joka antoi vuokraviljelijöille mahdollisuuden lunastaa vuokratilat itselleen edullisilla ehdoilla ja valtion tuella. Liberaalipuolue palasi valtaan vuonna 1906 mutta ei ryhtynyt välittömästi ajamaan uutta home rule -esitystä. Uuden esityksen arveltiin kokevan edellisen kohtalon, sillä konservatiiveilla oli edelleen pysyvä enemmistö ylähuoneessa. Tilanne muuttui, kun liberaalit vuoden 1910 vaaleissa menettivät enemmistönsä myös alahuoneessa ja jäivät jälleen riippuvaisiksi Irlantilaisen puolueen tuesta. Herbert Henry Asquithin liberaalihallitus sääti vuonna 1911 Parliament Act -lain, joka muutti ylähuoneen absoluuttisen veto-oikeuden vain lykkääväksi veto-oikeudeksi ja poisti siten kyseisen esteen.
Vuonna 1912 Asquithin hallitus antoi kolmannen home rule -lakiesityksen parlamentin käsittelyyn. Sen mukaan Irlantiin perustettavan parlamentin toimivaltaan olisivat kuuluneet muut asiat paitsi ulko- ja sotapolitiikkaa sekä imperiumia ja kruunun asemaa koskeneet päätökset. Irlantilaiset olisivat saaneet edelleen valita myös 42 edustajaa Ison-Britannian parlamenttiin. Ylähuone käytti lykkäysoikeuttaan ja hylkäsi lain kahdesti vuoden 1913 aikana. Esitys sai vastaansa varsinkin Edward Carsonin johtamien Ulsterin unionistien militantin vastarinnan, sillä he pelkäsivät Irlannin itsehallinnon jättävän protestantit enemmistönä olevien katolisten ylivallan alle. Lähes 450 000 ulsterilaista allekirjoitti Ulsterin liittokirjana (Ulster's Solemn League and Covenant) tunnetun adressin, jossa he julistivat käyttävänsä ”kaikkia tarpeellisia keinoja kukistaakseen home rule -salaliiton”. Unionistit perustivat tammikuussa 1913 Ulsterin vapaaehtoisjoukot turvatakseen vastaisuudessa oman asemansa väkivalloin. Radikaalia separatismia edustaneet Irlannin tasavaltalaiset perustivat marraskuussa samana vuonna omaan käyttöönsä Irlannin vapaaehtoisjoukot.
Vaadittuaan aluksi home rulen torjumista kokonaan Carson tyytyi lopulta vaatimukseen, että Ulsterin alue tulisi jättää pois tulevan itsehallinnon piiristä. Konfliktia pelännyt kuningas Yrjö V suositteli tätä hallitukselle, mutta Asquith kieltäytyi aluksi. Lakiesitys hyväksyttiin alahuoneessa kolmannen kerran 25. toukokuuta 1914, ja sen odotettu voimaanastuminen näytti johtavan sisällissodan uhkaan Irlannissa. Lopulta hallitus kuitenkin lupasi, että Ulsterin alueen yhdeksän kreivikuntaa saisivat halutessaan jättäytyä tilapäisesti tulevan itsehallinnon ulkopuolelle kolmeksi tai kuudeksi vuodeksi. Tämä tilapäiseksi ajateltu ratkaisu herätti tyytymättömyyttä varsinkin Irlannin nationalisteissa, joille Irlannin jakaminen kahtia oli ajatuksena mahdoton hyväksyä. Väkivallan uhka Ulsterissa näytti pahenevan, kun maaliskuussa 1914 Curraghin varuskunnan brittiläiset upseerit ilmoittivat kieltäytyvänsä toimimasta unionistien vapaaehtoisjoukkoja vastaan, mikäli heidät siihen määrättäisiin. Ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen ehkäisi lopulta välittömät väkivaltaisuudet Irlannissa. Home rule -laki astui nimellisesti voimaan 18. syyskuuta 1914, mutta sen toimeenpano jäädytettiin toistaiseksi sotatilan vuoksi.