stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Memphis Mafia
Jäsenet

Memphis Mafiaan kuului vuosien saatossa kymmeniä vakiojäseniä ja todennäköisesti jopa lähemmäs sata henkilöä, sillä Elviksellä oli tapana jaella "kunniajäsenyyksiä" ystävilleen. Varsinainen Memphis Mafia koostui noin kolmestakymmenestä miespuolisesta Elviksen ystävästä ja sukulaisesta. Elviksellä oli enemmän henkivartijoita kuin Yhdysvaltain presidentillä. Memphis Mafiaan kuuluivat myös Elviksen henkilääkäri George Nichopoulos ja isä Vernon Presley. Tappouhkausten aikana 1970-luvulla Elvistä turvasi konserteissa jopa kymmenet poliisit sekä FBI ja Memphis Mafian henkivartijat.
Tunnetuimmat Memphis Mafian jäsenet olivat osittain eri aikoina ryhmässä esiintyneet henkilöt; serkut Billy Smith, Gene Smith ja Junior Smith sekä Charlie Hodge, Joe Esposito, Lamar Fike, Marty Lacker, Cliff Gleaves, Alan Fortas, Larry Geller, Richard Davis, David Hebler, Jerry Schilling, Al Strada, Red West, Sonny West, Ricky Stanley, David Stanley, Billy Stanley, ja Sam Thompson, joka oli poliisi.  Myös Memphisin sheriffit Roy Nixon ja Bill Morris sekä CIA:ssa ja FBI:ssa työskennellyt sekä useampaa presidenttiä turvannut Dick Grob kuuluivat ryhmään. Lisäksi Elviksen sedät olivat Gracelandissa turvamiehinä, kuten Travis Smith ja Vester Presley, mutta yleensä heitä ei lasketa suoranaisesti Memphis Mafiaan. Memphis Mafian ainoa virallisesti hyväksytty nainen oli Elviksen parturiystävä Patti Parry.
Elviksen poliisiharrastusten myötä suurimmalla osalla Memphis Mafian jäsenistä aina hänen isäänsä Vernon Presleytä myöten oli myös täydet poliisin aseenkanto-oikeudet.
Elviksen kuoleman jälkeen 16. elokuuta 1977 käytännössä kaikki ryhmän kärkinimet ovat ansainneet rahaa Elvis-aiheisilla kirjoilla, joita he ovat kirjoittaneet lähinnä ammattikirjailijoiden kanssa.
Melliittihappo

| Melliittihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bentseeni-1,2,3,4,5,6-heksakarboksyylihappo
CAS-numero:  517-60-2
PubChem CID:  2334
SMILES:  C1(=C(C(=C(C(=C1C(=O)O)C(=O)O)C(=O)O)C(=O)O)C(=O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H6O12
Moolimassa:  342,168 g/mol
Sulamispiste:  288 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Melliittihappo eli bentseeniheksakarboksyylihappo (C12H6O12) on aromaattisiin polykarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Luonnossa sitä esiintyy muun muassa ruskohiilessä ja alumiinisuolana melliittimineraalissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa melliittihappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen, erityisesti kuumaan veteen, ja myös etanoliin. Muiden karboksyylihappojen tavoin melliittihappo on heikko happo ja se on heksaproottinen eli sillä on kuusi mahdollisesti irtoavaa protonia. Näiden pKa-arvot ovat pKa1 1,4, pKa2 2,2, pKa3 3,3, pKa4 4,8, pKa5 5,9 ja pKa6 7,0. Melliittihappo on kemiallisesti hyvin stabiilia eikä se reagoi esimerkiksi halogeenien tai voimakkaasti hapettavien happojen kuten typpi- tai rikkihapon vaikutuksesta. Reaktio tionyylikloridin kanssa muodostaa dianhydridiä ja asetyylikloridin reagoidessa melliittihapon kanssa muodostuu melliittihappotrianhydridiä. Kuumennettaessa yhdistettä voimakkaasti se hajoaa muodostaen pyromelliittihappoa.
Valmistus ja käyttö

Melliittihappoa voidaan valmistaa hapettamalla heksametyylibentseeniä tai grafiittia typpihapon, kaliumpermanganaatin tai ilman ja katalyyttien avulla. Sitä muodostuu myös hieman matalampina saantoina hapetettaessa ruskohiiltä. Sitä voidaan valmistaa myös eräistä muista yhdisteistä kuten tetraklooriftaalihaposta.
Melliittihapolla ei juuri ole kaupallisesti merkittäviä käyttökohteita. Sen suoloja on tutkittu käytettäväksi pinta-aktiivisina aineina pesuaineissa. Melliittihappoa voidaan käyttää apuaineena pinnoitettaessa muita metalleja alumiinilla, eräiden hartsien valmistukseen sekä suuvesissä hampaiden kellastumista ehkäisevänä aineena.
Erik Gabriel Melartin

| Erik Gabriel Melartin |
| --- | --- |
 Melartin 1800-luvulla.
Turun ja Suomen arkkipiispa
 1833–1847 
Edeltäjä:  Jakob Tengström
Seuraaja:  Edvard Bergenheim
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erik Gabriel Melartin
Syntynyt: 11. tammikuuta 1780 Kärkölä
Kuollut: 8. heinäkuuta 1847 (67 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  arkkipiispa, teologian professori, koulunuudistaja
Arvonimi:  Teologian kunniatohtori (1826)  Vladimirin R 3 (1833)  P. Stanislauksen R 1 (1834)  P. Annan R 1 (1840)  P. Vladimirin R 2 suurr. (1844) 
Vanhemmat:  Erik Melartin Vendela Lyra
Puoliso:  Nathalia Sofia Sattler (vih. )
Muut tiedot
Koulutus:  Filosofian maisteri (1802) Kreikan kirjallisuuden dosentti (1804) Pappisvihkimys (1812)
Merkittävät teokset:   E. G. Melartins betänkande öfver skolanstalterna i Wiborgs län (1812)  Tal om förhållandet mellan Catholismens och protestantismens anda (1830)  Paimenkirje (1834) 
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Erik Gabriel Melartin (11. tammikuuta 1780 Kärkölä – 8. heinäkuuta 1847 Turku) oli suomalainen koulumies ja Turun arkkipiispa vuosina 1833–1847.
Elämäkerta

Melartin opiskeli Porvoossa ja Turun akatemiassa. Hän oli Viipurin lukion lehtori vuosina 1805–1810 ja Vanhan Suomen koululaitoksen johtaja vuosina 1810–1814. Hän sai vuonna 1812 Turun akatemian teologian professorin viran ja oli vuodesta 1828 lähtien dogmatiikan professori. Vuonna 1833 hänet valittiin Turun arkkipiispaksi.
Melartin oli jäsenenä kahdessa koulukomiteassa, jotka toimivat 1810–1830-luvuilla. Komitean jäsenenä hän esitti muun muassa kirkon ja koululaitoksen erottamista toisistaan, mutta ehdotusta ei toteutettu. Melartin oli jäsen myös komiteassa, joka valmisteli vuoden 1843 koulujärjestyksen.
Melartin oli mukana perustamassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraa ja oli sen ensimmäinen esimies vuosina 1831–1833.
Elämäkerta > Arkkipiispa 1833–1847

Melartin nimitettiin arkkipiispaksi toiselta vaalisijalta vuonna 1833. Nimityksessä poliittiset näkökohdat saivat erityistä arvoa. Melartinin uskollisuus uutta esivaltaa kohtaan nosti hänet arkkipiispaksi ohi tuomiorovasti Gustaf Gadolinin. Nimityksen teki keisari Nikolai I.
Melartinin kaudella kirkon sisällä vaikutti uskonnollinen herätys erityisesti Pohjois-Savossa ja Pohjanmaalla. Aluksi Melartin piti nuorten herännäispappien työtä kirkon elämää elvyttävänä. Arkkipiispana Melartin kehotti papistoa aluksi osallistumaan seuroihin. Keisari Nikolai I piti pietismiä kuitenkin yleiseurooppalaisena vallankumouksellisena liikehdintänä ja uudet uskonnolliset liikkeet oli torjuttava. Venäläisille viranomaisille lähetetty ilmiantokirje johti herätysliikkeiden tarkkailuun ja toiminnan selvittämiseen. Täten myös arkkipiispa Melartinin kanta herätysliikkeitä kohtaan jyrkkeni torjuvaksi.
Melissa (nimi)

| Melissa |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  5. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  5. toukokuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Melitta, Melisa
Nimen alkuperä:  kreikkalainen, mehiläinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Melissa on naisen etunimi, joka tarkoittaa kreikaksi mehiläistä. Kreikkalaisessa mytologiassa Melissa (m.kreik. Μελισσα) oli Kreetan kuninkaan Melisseuksen tytär, nymfi, joka ruokki Zeus-ylijumalaa hunajalla tämän varhaisvuosina, kun taas hänen sisarensa Amaltheia ruokki Zeusta vuohenmaidolla. Nimeä Melissa käytettiin myös Artemiista kuun jumalattarena.
Suomessa nimi Melissa on alkanut yleistyä vasta 1900-luvun lopulla. Vuoden 2019 loppuun mennessä se on annettu noin 2 420 henkilölle. Vuodesta 2015 lähtien Melissan nimipäivä on 5. toukokuuta.
Tunnettuja Melissoja

Melissa Sue Anderson (s. 1962), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa Auf der Maur (s. 1972), kanadalainen rockmuusikko
Melissa Belote (s. 1956), yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja
Melissa Benoist (s. 1988), yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä
Melissa Bishop (s. 1988), kanadalainen keskimatkojen juoksija
Melissa Bowerman (1942–2011), yhdysvaltalainen kielitieteilijä ja psykologi
Melissa Caballero (s. 1985), espanjalainen uimari
Melissa Courtney-Bryant (s. 1993), brittiläinen keskimatkojen juoksija
Melissa Dell (s. 1983/1984), yhdysvaltalainen ekonomisti
Melissa Disney (s. 1970), yhdysvaltalainen ääninäyttelijä
Melissa Doi (1969–2001), yhdysvaltalainen liikenainen
Melissa Etheridge (s. 1961), yhdysvaltalainen rockmuusikko
Melissa Ferrick (s. 1970), yhdysvaltalainen folkrockmuusikko
Melissa ”Missy” Franklin (s. 1995), yhdysvaltalainen uimari
Melissa George (s. 1976), australialainen näyttelijä
Melissa Gilbert (s. 1964), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa Joan Hart (s. 1976), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa Marie Hutchison, Phoenix Marie (s. 1981), yhdysvaltalainen pornonäyttelijä
Melissa Jefferson (s. 2001), yhdysvaltalainen pikajuoksija
Melissa Lawley (s. 1994), englantilainen jalkapalloilija
Melissa Leo (s. 1960), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa Manchester (s. 1951), yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä
Melissa Marr (s. 1971), yhdysvaltalainen elokuvatuottaja
Melissa Marr (s. 1972), yhdysvaltalainen kirjailija
Melissa Mathison (1950–2015), yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja
Melissa McBride (s. 1965), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa McCarthy (s. 1970), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa McGhee, yhdysvaltalainen laulaja
Melissa Morrison-Howard (s. 1971), yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija
Melissa O’Neil (s. 1988), kanadalainen laulaja ja näyttelijä
Mélissa le Nevé (s. 1989), ranskalainen kiipeilijä
Melissa Rauch (s. 1980), yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko
Melissa Reese (s. 1990), yhdysvaltalainen malli ja muusikko
Melissa Reid (s. 1987), englantilainen golfaaja
Melissa Rivers (s. 1968), yhdysvaltalainen näyttelijä
Melissa Rosenberg (s. 1962), yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja tuottaja
Melissa Ryan (s. 1972), yhdysvaltalainen soutaja
Melissa van der Schyff, yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja lauluntekijä
Melissa Seidemann (s. 1990), yhdysvaltalainen vesipalloilija
Melissa Suffield (s. 1992), englantilainen näyttelijä
Melissa Tancredi (s. 1981), kanadalainen jalkapalloilija
Mélissa Theuriau (s. 1978), ranskalainen televisiotoimittaja
Melissa Tkautz (s. 1974), australialainen näyttelijä ja laulaja
Kuvitteellisia Melissoja

Melissa, hahmo piirrossarjassa Montana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Melissa (nimi) Wikimedia Commonsissa
HMAS Melbourne (R21)

| HMAS Melbourne (R21) |
| --- | --- |
 HMAS Melbourne (etualalla) ja USS Midway vuonna 1981.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers-Armstrongs, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  15. huhtikuuta 1943
Laskettu vesille:  28. helmikuuta 1945, nimellä HMS Majestic 26. lokakuuta 1955, nimettiin HMAS Majesticiksi
Palveluskäyttöön:  28. lokakuuta 1955, nimellä HMAS Melbourne
Poistui palveluskäytöstä:  30. toukokuuta 1982
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 740 t
Pituus:  213,97 m, pidennettiin 2,43 m vuonna 1969
Leveys:  24,38 m
Syväys:  7,62 m
Koneteho:  40 000 hp
Nopeus:  24 solmua
Miehistöä:  1 350
Aseistus
Aseistus:  1955–1959: 25 × Boforsin 40 millimetrin  ilmatorjuntakanuunaa (6×2, 13×1) 1959–1968: 21 × Bofors 40 mm (6×2, 9×1) 1969–1980: 12 × Bofors 40 mm (4×2, 4×1) 1980–1982: 4 × Bofors 40 mm (4×1) 27 lentokonetta ja helikopteria
HMAS Melbourne (R21) oli Australian kuninkaallisen laivaston (RAN) Majestic-luokan lentotukialus. Alus oli palveluskäytössään vuosina 1955–1982 Australian kolmas ja viimeinen lentotukialus. Se oli ainoa Kansainyhteisön laivastoalus, joka on upottanut (törmäämällä) kaksi ystävällismielistä sota-alusta rauhan aikana.
Alus oli palveluksessa ollessaan Australian laivaston lippulaiva. Se ei ampunut yhtään laukausta sotatoimissa palveluskäytössä. Aluksella oli vain toissijainen, ei-sotiva rooli Indonesian–Malesian konfliktissa ja Vietnamin sodassa.
Tilaus ja valmistus

Britannian kuninkaallisen laivaston Majestic-luokan nimikkoaluksen köli laskettiin 15. huhtikuuta 1943 Vickers-Armstrongin telakalla Barrow-in-Furnessissa, ja alus laskettiin vesille 28. helmikuuta 1945 nimellä HMS Majestic. Japanin antautumisen päättäessä toisen maailmansodan aluksen rakennustyöt keskeytettiin, kunnes Australian hallitus osti sen vuonna 1949. Oston yhteydessä oli päätetty ottaa käyttöön uutta lentotukialustekniikkaa aluksen rakenteissa, ja Melbournesta tuli USS Rangerin jälkeen kolmas lentotukialus, jossa oli 5,5 asteen kulmassa runkoon nähden oleva lentokansi. Viivästykset rakennustöissä ja uuden teknologian integroimisessa aiheuttivat sen, että alus tuli palveluskäyttöön vasta 28. lokakuuta 1955.
Palvelus

Melbourne kastettiin 28. lokakuuta palvelukseen otettaessa kumminaan Sir Thomas Whiten puoliso. Aluksen ensimmäisenä päällikkönä oli Galfrey G. O. Gatacre. Ensimmäisenä alukselle laskeutui Whirlwind-helikopteri 6. joulukuuta, ja ensimmäiset lentokoneet Hawker de Havilland Sea Venom ja Fairey Gannet Englannin kanaalissa tehtyjen koeajojen aikana. Vastaanottotestien päätyttyä alus lähti Glasgow'sta 11. maaliskuuta 1956 Australiaan kannellaan 808 laivueen Sea Venomit sekä 817 ja 817 laivueiden Gannet-sukellusveneidentorjuntakoneet.
Melbourne oli osallisena kahdessa vakavassa yhteentörmäyksessä liittoutuneiden sota-alusten kanssa. Illalla 10. helmikuuta 1964 Daring-luokan hävittäjä HMAS Voyager muutti kurssia, osui Melbournen keulaan ja upposi. 82 Voyagerin miehistönjäsentä sai surmansa ja törmäyksen johdosta järjestettiin kaksi tutkintaa (engl. Royal Commission).
Toinen yhteentörmäys tapahtui varhain aamulla 3. kesäkuuta 1969, kun Allen M. Sumner -luokan hävittäjä USS Frank E. Evans törmäsi Melbourneen ja upposi samankaltaisissa olosuhteissa. Melbourne leikkasi törmäyksessä USS Frank E. Evansin kahtia. Evansin keulaosa upposi muutamassa minuutissa. 74 Yhdysvaltain laivaston miehistön jäsentä sai surmansa, ja tapauksen johdosta järjestettiin molempien osapuolten yhteinen tutkinta.
Melbournen korvaavaksi alukseksi oli suunniteltu 1980-luvun alussa Italian laivaston Garbaldi-luokan tyyppinen alus, ja sittemmin Kuninkaallisen laivaston HMS Invincible, joka kuitenkin palautettiin palveluskäyttöön Falklandin sodan syttymisen vuoksi. Melbourne poistui 30. toukokuuta 1982 palveluskäytöstä, jolloin se siirrettiin reserviin odottamaan päätöstä kohtalostaan. Melbourne myytiin vuonna 1985 Kiinaan romutettavaksi. Sitä ei kuitenkaan romutettu, vaan kansan vapautusarmeija tutki alusta oman lentotukialuksen kehittämiseksi ja omien lentäjien koulutuksessa lentotukialustoimintaan.
Palvelus > Yhteentörmäyksiin liittyviä kuvia

Animaatio: Frank E. Evansin ja Melbournen kurssit ennen törmäystä.
USS Frank E. Evansin peräosa törmäyksen jälkeisenä aamuna (keula upposi aikaisemmin).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMAS Melbourne (R21) Wikimedia Commonsissa
HMAS Melbourne (II) Ship Histories: Royal Australian Navy (englanniksi)
HMAS Melbourne Association
A sailor’s recollections of several tours of duty aboard the carrier (englanniksi)
Majestic-luokan lentotukialukset
HMAS Melbourne elokuussa 1956.
A-4 Skyhawk laukaistaan Melbournen höyrykatapultilla vuonna 1976.
Mediolanum (Italia)

| Mediolanum> Colonia Aelia Augusta Mediolanum |
| --- | --- |
 Mediolanumin keisarillisen palatsin raunioita.
Sijainti
 Mediolanum
Koordinaatit:  45°27′49″N, 9°11′17″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Milano, Lombardia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  500-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta Länsi-Rooman valtakunta
Alue:  Regio XI Transpadana, Italia
Provinssi:  Aemilia et Liguria (n. 293–395) Liguria (n. 395–)
Aiheesta muualla
  Mediolanum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mediolanum (lat., myös Mediolanium; m.kreik. Μεδιόλανον, Mediolanon, Μεδιολάνιον, Mediolanion) oli antiikin aikainen kaupunki Gallia transpadanassa Italiassa. Se on kehittynyt nykyiseksi Milanon kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Mediolanum oli alun perin gallialaisten ja liguurien asutus- ja kauppapaikka, joka sijaitsi merkittävien esihistoriallisten kulkureittien risteyskohdassa. Myöhemmin siitä tuli roomalainen kaupunki, joka oli yksi Pohjois-Italian tärkeimmistä. Myöhäisantiikin aikana Mediolanum toimi Länsi-Rooman valtakunnan pääkaupunkina.
Maantiede

Mediolanum sijaitsi laajalla ja hedelmällisellä tasangolla suunnilleen Ticinus (nyk. Ticino) ja Addua (nyk. Adda) -jokien puolivälissä, noin 28 roomalaista mailia etelään Alppien juurelta Comumista laskettuna, ja yhtä kaukana pohjoiseen Padus (nyk. Po) -joesta Ticinumista laskettuna.
Näin kaupunki sijaitsi lähes keskellä Pohjois-Italian laajaa tasankoaluetta Alppien ja Paduksen välillä. Tämä teki siitä ikään kuin luonnostaan seudun keskuksen. Vaikka kaupunki ei ollut minkään purjehduskelpoisen joen varrella, Ticinus- ja Addua-joet sijaitsivat tarpeeksi lähellä. Hedelmällisellä tasangolla virtasi myös lukuisia pienempiä jokia, joista osa virtasi aivan kaupungin muurien vierestä.
Mediolanum oli yksi seudun teiden keskeisistä risteyskohdista. Tärkeimpiä niistä oli tie, joka johti Laus Pompeiasta Placentiaan, jossa se yhdistyi Via Aemiliaan. Näin se oli päätie Mediolanumista Ravennaan ja Roomaan päin. Toinen tärkeä tie kulki Novarian ja Vercellaen kautta Eporediaan ja Augusta Praetoriaan, ja oli päätie Mediolanumista Gallia transalpinaan eli Alppien toispuoliseen Galliaan päin. Kolmas tie johti etelään kohti Ticinumia. Sieltä pääsi yhtä tietä Laumellumin kautta Augusta Taurinorumiin ja edelleen Kottisten Alppien yli Gallia transalpinan eteläosiin, ja toista tietä Paduksen yli Dertonaan ja sieltä Apenniinien yli Genuaan.
Neljäs tie johti pohjoiseen Comumiin ja edelleen Larius-järven (Larius lacus, nyk. Comojärvi) ohitse ja Raetian Alppian yli Tonavan suuntaan. Viides tie johti Mediolanumista itään päin Bergomumin, Brixian, Veronan, Vicetian, Pataviumin, Altinumin ja Julia Concordian kautta Aquileiaan. Kaikki nämä tiet tunnetaan Itinerarium Antonini Augustista ja Tabula Peutingerianasta.
Historia > Varhaishistoria

Mediolanum perustettiin 500-luvulla eaa. Kaikki antiikin kirjailijat ovat yksimielisiä siitä, että sen perustivat gallit aikana, jolloin he asettuivat ensimmäistä kertaa Pohjois-Italian tasangoille. Livius, joka antaa yksityiskohtaisimman kuvauksen gallien tulosta Gallia cisalpinaan, sanoo, että kaupungin perustivat insubrit (Insubres). He antoivat sille saman nimen, joka oli eräällä kylällä heidän kotiseudullaan Gallia transalpinassa. Nimi ”Mediolanum” tarkoittaa ”Tasangon keskellä”.
Strabon on todennäköisesti oikeassa sanoessaan, että ennen roomalaisvalloitusta Mediolanum oli ennemmin kylä kuin kaupunki, kuten muutkin galliasutukset. Se oli kuitenkin insubrien tärkein keskus, ja mainitaan sellaisena usein roomalaisten ja insubrien välisten sotien yhteydessä. Roomalaiset valtasivat Mediolanumin vuonna 222 eaa. Clastidiumin taistelun jälkeen konsulien Claudius Marcellus ja Cornelius Scipio Calvus johdolla. Valtaus vaikuttaa sujuneen helposti. Vuonna 194 eaa. kaupungin lähellä käytiin jälleen taistelu prokonsuli Valerius Flaccuksen johtamien roomalaisten sekä insubrien ja boijien (Boii) yhdistyneiden joukkojen välillä. Siinä galleja johti Dorylacus, ja heidän sanotaan menettäneen 10 000 miestä kaatuneina.
Historia > Rooman tasavallan aika ja keisariaika

Mediolanumia ei mainita antiikin lähteissä muutoin ennen roomalaisvalloitusta. Ei myöskään tiedetä tarkkaan, milloin se tuli Rooman alaisuuteen, tai milloin se otettiin osaksi roomalaista yhteiskuntaa. Sen on täytynyt tulla Rooman valtaan samoihin aikoihin kuin muut insubrit, toisin sanoen noin vuonna 190 eaa. Sen asukkaat saivat todennäköisesti latinalaisoikeudet (jus Latii) muiden Gallia transpadanan asukkaiden tavoin vuonna 89 eaa., ja täydet Rooman kansalaisoikeudet vuonna 49 eaa. Näin siitä tuli roomalainen municipium.
Strabon kutsuu Mediolanumia omana aikanaan ajanlaskun alun tienoilla huomattavaksi kaupungiksi, ja Tacitus luonnehtii sitä yhdeksi Transpadanan vahvimmista kaupungeista. Keisarikaudella Mediolanum nousi merkittävyydessä niin, että siitä tuli koko Pohjois-Italian tärkein kaupunki. Plinius nuorempi kertoo, että kirjallisuus kukoisti kaupungissa, ja seudun nuoret miehet lähetettiin sinne opiskelemaan.
Keisari Hadrianuksen aikana Mediolanumista tehtiin colonia eli sotilassiirtokunta nimellä Colonia Aelia Augusta (Mediolanum). Kaupunki oli keisari Didius Julianuksen (hallitsi 193 jaa.) ja joidenkin tietojen mukaan myös Getan (hallitsi 211) synnyinpaikka. Myöhemmin vuonna 268 se toimi usurpaattori Aureoluksen pakopaikkana sen jälkeen, kun Gallienus oli voittanut hänet Addua-joella. Gallienus piiritti häntä, kunnes hänen omat joukkonsa kapinoivat ja hänet sekä hänen veljensä Valerianus surmattiin. Hieman myöhemmin Aureolus pakotettiin luovuttamaan kaupunki Claudius Gothicukselle, joka oli valittu Gallienuksen seuraajaksi, ja Claudius antoi hänelle kuolemantuomion.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mediolanum Wikimedia Commonsissa
Mediolaumista tehty puinen pienoismalli. Milanon arkeologinen museo (Civico museo archeologico di Milano).
Kaupunginmuurien jäänteitä.
Kelttiläinen vaasi Mediolanumista, n. 200–100-luku eaa. Milanon arkeologinen museo.
Flavius Victorin Mediolanumissa lyöttämä siliqua vuodelta 387–388. Kuvituksessa diadeemilla varustettu rintakuva ja teksti d.n. Fl Victor p f avg sekä istuva Roma kädessään maapallo ja keihäs sekä tekstit virtvs Romanorvm ja mdps.
Honoriuksen Mediolanumissa lyöttämä solidus, n. 393–423. Kuvituksessa diadeemilla varustettu rintakuva sekä seisova Honorius kädessään vexillum ja Victoria.
Kaavakuva Mediolanumista.
Mediolanumin amfiteatterin jäänteet.
San Simplicianon basilika (Basilica virginum).
Ottmar Mergenthaler

Ottmar Mergenthaler
Linotype-merkkinen latomakone
Ottmar Mergenthaler (11. toukokuuta 1854 Hachtel, Baden-Württemberg – 28. lokakuuta 1899 Baltimore) oli saksalaissyntyinen keksijä, joka esitteli Linotypeksi kutsutun latomakoneen vuonna 1886.
Ottmarin isä oli opettaja Johann Georg Mergenthaler ja äiti Rosine Ackermann. Perheen kolmas poika Ottmar oli kellosepän oppipoikana syntymämaassaan Saksassa. Hän muutti 18-vuotiaana Yhdysvaltoihin 1872 ja sai maan kansalaisuuden 1878. Hän työskenteli hienomekaanisia instrumenttejä valmistavassa yrityksessä, kun kaksi oikeuden pöytäkirjojen painatuksen nopeuttamista kehittänyttä henkilöä, James Clephane ja Charles T. Moore ottivat häneen yhteyttä 1876 saadakseen apua koneensa kehittämiseen. Ottmarilta meni 8 vuotta parantaa prototyyppiä. Hän patentoi koneen 1884. Latomakoneen myötä kirjapainotaidossa tapahtui suoranainen mullistus. Aikaisemmin latojat olivat kirjapainossa laittaneet kirjasimet yksitellen painolevyihin, mikä oli erittäin työlästä, ja nyt kirjasimet valettiin tekstiriviksi ladonnan yhteydessä.
Mergenthaler esitteli koneensa New York Tribunen kustantajille 1886. Kone teki seitsemän ammatitaitoisen latojan työn kooten painolevylle automaattisesti rivin kirjasimia, "a line o' types", josta menetelmä sai nimen Linotype. Latojat vastustivat kiihkeästi latomakoneita, mikä hidasti huomattavasti Linotypen yleistymistä. Pitkällä aikavälillä kehitys ei kuitenkaan ollut pysäytettävissä. Latomakonetta on kiittäminen muutaman kolikon hintaisista sanomalehdistä ja tavallisten ihmisten ostettavissa olevista kirjoista ja sitä kautta lukutaidottomuuden vähittäisestä katoamisesta.  Myös "keltainen lehdistö" sai tästä koneesta vauhtia. Painatuskulujen pieneminen tuki myös lehdistön asemaa "neljäntenä valtiomahtina".
Baltimoressa sijaitseva Mergenthaler Vocational Technical Senior High School niminen koulu on nimetty Ottmar Mergenthalerin kunniaksi. Mergenthaler kuoli tuberkuloosiin 1899.
Mellakka Kauhajoella 1658

Kauhajoella käytiin vuonna 1658 mellakka, jossa noin 20 kauhajokista miestä otti yhteen rakuunakapteeni Arvid Mikonpoika Timin ja luutnantti Nandelstadin kanssa.