Jemenin historia
Jakautunut Jemen > Eripuraiset Jemenit

Pohjois-Jemenin sisällissota imaamia tukevien rojalistien ja tasavaltalaisten välillä jatkui koko 1960-luvun. Rojalistit saivat tukea Saudi-Arabialta, Iranilta ja Jordanialta, kun taas tasavaltalaiset saivat tukea Egyptiltä, Neuvostoliitolta ja muilta itäblokin mailta. Yhdysvallat, Britannia ja YK toimivat vain diplomaattisella tasolla. Vuosikymmenen lopulla sodan jemeniläiset osapuolet kuitenkin totesivat, että konfliktin ainoa mahdollinen lopputulos oli kompromissi, jonka tärkein sivuvaikutus olisi ulkomaisten joukkojen poistuminen. Presidentti Abdullah al-Sallal syrjäytettiin verettömässä vallankaappauksessa vuonna 1968 ja tilalle perustettiin nimellisesti siviilihallinto, jota johti presidentiksi nostettu Abdul Rahman al-Eryani. Vuonna 1970 perustettiin kompromissiratkaisuna tasavaltalainen hallitus, jossa tietyt merkittävät asemat annettiin rojalistisen ryhmän jäsenille. Imaami Muhammad Al-Badr ajettiin maanpakoon ja hallitsijasuvulta evättiin kaikki roolit uudessa valtiossa. Osapuolten tekemä kompromissu johti heimoaristokratian roolin heikentymiseen, mikä osaltaan vaikutti uuden zaidilaisen herätysliikkeen muodostumiseen.
Kompromissihallitus aloitti poliittisen ja taloudellisen kehitysohjelman, mutta sillä oli käytössään vain vähän resursseja, eikä tarvittavaa osaamista muutosten toteuttamiseen. Maan armeija yhdessä heimoliittolaistensa tuskastui muutosten hitauteen ja syrjäytti siviilihallituksen vuonna 1974, ja korvasi sen armeijan johtamalla komentoneuvostolla, jota johti Ibrahim al-Hamdi. Tämänkään hallinnon kehitysohjelmat eivät tuottaneet tulosta, eivätkä kaikki väestönosat hyväksyneet al-Hamdin hallintoa. al-Hamdi salamurhattiin vuonna 1977 ja hänen seuraajakseen nostettu Ahmad al-Ghashmi, murhattiin seuraavana vuonna. Hieman aiemmin perustettu kansalliskokous valitsi al-Ghashmin seuraajaksi Ali Abdullah Salehin. Tämä selviytyi vuoden 1978 vakavasta vallankaappausyrityksestä, ja onnistui saamaan tuekseen useimmat ryhmittymät, parantamaan Jemenin suhteita naapurimaihin ja käynnistämään uudelleen taloudelliseen ja poliittiseen kehitykseen tähtäävät ohjelmat. Hänen johdollaan maahan luotiin yleinen kansankokous, joka ohjasi maan öljyn aikakauteen.
Kahden Jemenin itsenäistyttyä nousivat joillakin tahoilla odotukset maiden yhdistymisestä, varsinkin kun molemmat maat kannattivat julkisesti yhdistymistä. Tämä oli kuitenkin vielä varsin kaukana, sillä maiden välinen poliittinen ja sosioekonominen kuilu oli niin suuri. Etelä-Jemen oli ajautunut NLF:n radikaalimman siiven mukana sosialistiseen suuntaan. Pohjois-Jemen kannatti vapaata markkinataloutta ja halusi ylläpitää suhteita länsimaihin ja Saudi-Arabiaan. Poliittiset erimielisyydet johtivat kahden Jemenin väliseen lyhyeen rajasotaan vuonna 1972.
Maiden väliset erimielisyydet kytivät koko 1970-luvun. Etelä-Jemenin hallinto yllytti ja rahoitti pohjoisen oppositioliikettä, vaikuttaen näin myös Pohjois-Jemenin presidentti al-Ghasmin salamurhaan vuonna 1978. Etelä-Jemen sekaantui myös Omanin politiikkaan, tukien omanilaista vallankumouksellista sosialistista järjestöä. Jatkuva kitka kahden Jemenin välillä johti toiseen lyhyeen, mutta vakavampaan sotaan vuonna 1979.
Etelä-Jemenissä alkoi kuitenkin nousta merkittäviä ideologisia ristiriitoja 1970-luvun lopulla. NLF:sta irtautunut Jemenin sosialisteninen puolue nousi maan politiikassa merkittäväksi tekijäksi Abdul Fattah Ismailin johdolla. Hänen poliittisiin vastustajiinsa kuulunut Etelä-Jemenin presidentti Salim Rubai Ali, syrjäytettiin vallasta Ismailin toimesta ja teloitettiin vuonna 1978. Salim Rubai Alia syytettiin myös sekaantumisesta al-Ghasmin salamurhaan. Ismail pysyi vallassa vain kaksi vuotta, hänet syrjäytettiin vuonna 1980 ja Ali Nasir Muhammad nousi hänen seuraajakseen. Vuonna 1986 hallitsevan marxilaisen puolueen sisällä ideologiset ja henkilökohtaiset erimielisyydet nousivat esille sisällissodaksi kärjistyneessä konfliktissa. Väkivaltaisuukisissa Ismail useine kannattajineen sai surmansa ja kuolonuhreja oli yhteensä tuhansia. Ali Nasir Muhammad joutui lähtemään maanpakoon ja Etelä-Jemenin johtoon nousi Ali Salem al-Beidh. Tämän johdolla Etelä-Jemen lähti neuvotteluihin Pohjois-Jemenin kanssa maiden yhdistymisestä.