stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stenbockin talo
Historia

Talon rakennustöitä johti kartananonomistaja Jakob Pontus Stenbock ja talo valmistui vuonna 1792 oikeuslaitokseksi. Stenbockin kuoltua taloa käytettiin moniin eri tarkoituksiin, kunnes siitä tuli oikeustalo. Talo toimi tässä tarkoituksessa vuoteen 1987.
Tämän jälkeen talo oli käyttämättömänä vuoteen 1996, kunnes sitä alettiin kunnostaa valtion käyttöä varten. Ensimmäinen istunto talossa käytiin elokuussa 2000.
Arkkitehtuuri

Talo koostuu kolmesta osasta, päärakennuksesta, kaarevasta ulkorakennuksesta ja sisäpihasta. Talo rakennettiin rahapulassa, joka on yksi syy talon vaatimattomuuteen.
Arkkitehtuuri > Päärakennus

Päärakennus on kolmikerroksinen ja siitä on näkymät sisäpihalle ja merelle. Molemmat merelle ja sisäpihalle avautuvat puolet talosta ovat simppeleitä ja koristeellisia.
Arkkitehtuuri > Sisäpiha ja kaareva ulkorakennus

Talon takana sijaitseva kaareva sivurakennus oli alun perin tarkoitettu mm. varastoksi, vanginvartijoiden olinpaikaksi ja osittaiseksi vankilaksi. Rakennus on tarkoituksellisesti täysin umpinainen ja eristetty, jotta se voisi toimia vankilana.
Muistolaatta

Talon julkisivulla sijaitsee muistolaatta. Muistolaatta on omistettu Viron hallituksen jäsenille, jotka menehtyivät Stalinin terrorissa.
Galleria

Auringonlasku nähtynä Stenbockin talolta
Stenbockin talo valaistuna illalla
Stenbockin talo ilmakuvassa
Panoraamakuvaa talon sisältä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stenbockin talo Wikimedia Commonsissa
Stenbockin talon sisäpihaa. Kuvassa myös pihalla sijaitseva lehmus
Muistomerkki
Tata Global Beverages

| Tata Global Beverages |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Osake:  BSE: 500800, NSE: TATAGLOBAL
Toimitusjohtaja:  Ajoy Misra
Puheenjohtaja:  Cyrus P. Mistry
Kotipaikka:  1, Bishop Lefroy Road, Kalkutta 700 020, Länsi-Bengali, Intia
Toimiala:  virvoitusjuomat
Tuotteet:  mm. Tetley, Tata tea ja Good Earth -teebrandit; Intian Starbucks-kahvilaketju  yhteistyössä Starbucksin kanssa
Liikevaihto:   77,38 miljardia Intian rupiaa (INR; 2013–14, eli noin 912 milj. EUR)
Liikevoitto:   7,52 mrd. INR (EBITDA, 2013–14, eli noin 88,6 milj. EUR)
Nettotulos:   4,81 mrd. INR (2013–14, noin 56,7 milj. EUR)
Emoyhtiö:  Tata Group
Kotisivu:  www.tataglobalbeverages.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tata Global Beverages on Intian suurimpaan yritykseen, Tata Groupiin kuuluva elintarvikealan yritys. Tata Global Beverages luetaan maailman suurimpiin teevalmistajiin. Yrityksen kotipaikka on Kalkutta.
Vuosikertomuksensa (2013–2014) mukaan Tata Global Beverages on maailman 2. suurin teetalo ja kymmenen suurimman toimijan joukossa maailmanlaajuisilla kahvimarkkinoilla. Tilivuoden 2013–14 liikevaihdokseen yritys raportoi 7 738 crorea Intian rupiaa (INR) eli noin 912 miljoonaa euroa. Tältä tilikaudelta yritys teki 4,81 miljardin INR nettotuloksen eli noin 56,7 milj. EUR (vuoden 2013 vaihtokurssein)
Yrityksen liikevaihdosta tulee noin 71 prosenttia teestä, 18 prosenttia kahvista, 10 prosenttia viljelyksistä ja prosentti muilta liiketoiminta-aloilta (2013–2014).
Tata Tean pikateejauhepusseja kaupan hyllyllä.
Sen tuotevalikoimaan kuuluvat esimerkiksi teebrandit Tetley (36 prosenttia yrityksen myynnistä 2013–2014), Tata Tea ja Good Earth sekä kahvimerkki Eight O'clock. Yrityksellä on Intian Starbucks-ketjun kahviloista vastaava Tata Starbucks -yhteisyritys Starbucksin kanssa.
Aiheesta muualla

Are small farms in India the key to taking tea organic? (englanniksi) (theguardian.com)
Indian child slavery - in pictures (2013) (englanniksi) (theguardian.com)
Suomen eOppimiskeskus

| Suomen eOppimiskeskus ry |
| --- | --- |
Perustettu:  2002
Kotipaikka:  Hämeenlinna, Suomi
Toiminnanjohtaja:  Kaisa Honkonen
Puheenjohtaja:  Jari Harvio
Jäsenlehti:  SeOppi
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen eOppimiskeskus ry on valtakunnallinen yhdistys, joka edistää verkko-opetuksen ja digitaalisten opetustoteutusten käyttöä, tutkimusta ja kehittämistyötä yrityksissä, oppilaitoksissa ja muissa organisaatioissa.
Yhdistyksen tavoitteena on luoda monimuotoisia toimintaedellytyksiä ja aktivoida jäseniä korkealaatuisten verkko-opetusratkaisujen kehittämiseen ja käyttöön. Yhdistys toimii verkko-opetusta toteuttavien, käyttävien ja kehittävien yhteisöjen ja henkilöiden yhteistyöfoorumina.
Yhdistys ei kilpaile alan muiden toimijoiden kanssa vaan pyrkii saamaan aikaan aitoa yhteistyötoimintaa, toimien samalla puolueettomana ja voittoa tavoittelemattomana e-osaamisen alan edistäjänä.
Tiedon tuottaminen ja välittäminen

Suomen eOppimiskeskus ry tarjoaa jäsenilleen ajankohtaista tietoa e-oppimisen kehityksestä ja uusimmista suuntauksista sekä käyttökokemuksista alan parhaiden asiantuntijoiden voimin.
Suomessa yhdistys on verkostoitunut valtakunnalliseksi toimijaksi, jolla on alueellisia yhteistyökumppaneita ja kansainvälisiä kontakteja.
Suomalaisissa organisaatioissa eOppimiskeskus edistää tieto- ja viestintätekniikan monipuolista käyttöä asiakaspalvelussa, opetuksessa ja koulutuksessa, viestinnässä sekä työssä oppimisessa. Yksittäisille ihmisille eOppimiskeskus tarjoaa mahdollisuuden tutustua erilaisiin e-oppimisen muotoihin.
Suomen eOppimiskeskus julkaisee e-oppimisen alan jäsenlehteä, SeOppi-lehteä.
SeOppi-lehti

SeOppi on ainoa e-oppimisen alalla ilmestyvä kotimainen jäsenlehti. Lehteä julkaisee Suomen eOppimiskeskus ry. Lehti tarjoaa ajankohtaista ja syventävää tietoa e-oppimisen uusista ilmiöistä, tuotteista ja ratkaisuista sekä niiden hyödyntämisestä. SeOppi-lehti kokoaa alan ammattilaiset, yritykset, yhteisöt sekä toimijat ja johdattaa e-oppimisen tiedon äärelle.
SeOppi ilmestyi ensimmäisen kerran lokakuussa 2003. Lehti ilmestyy 2-3 kertaa vuodessa.
Aiheesta muualla

Suomen eOppimiskeskus ry:n kotisivu
Tatsuno (Nagano)

| Tatsuno |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna

Valtio:  Japani
Prefektuuri:  Naganon prefektuuri
Piirikunta:  Kami-Inan piirikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  169,2 km²
 – Väestötiheys:  109,7 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tatsuno (jap. 辰野町, Tatsuno-machi) on maaseutukaupunki Japanin Naganon prefektuurin Kami-Inan piirikunnassa. Siellä asuu 18 562 asukasta, ja sen väkiluku on laskussa. Väestötiheys on 109,7 asukasta neliökilometrillä ja pinta-ala 169,2 neliökilometriä.
Väestönkehitys

Lähde:
| Vuosi | Väestö | Muutos |
| --- | --- | --- |
| 1995 | 23 193 |  |
| 2000 | 22 407 | -786 |
| 2005 | 21 801 | -606 |
| 2010 | 20 909 | -892 |
| 2015 | 19 770 | -1 129 |
| 2020 | 18 562 | -1 208 |
Stuttgartin avoin tennisturnaus

| Mercedes Cup |
| --- | --- |

Tiedot
Kiertue:  ATP-turnaus
Sijainti:  Stuttgart  Saksa
Kilpailupaikka:  Tennis Club Weissenhof
Kilpailuluokka:  ATP World Tour 250
Kenttätyyppi:  Massa / ulkokentät (1916–2014)   Ruoho / ulkokentät (2015–)
Kaavio:  28S / 16Q / 16D
Palkintorahaa:  656 015 €
Virallinen sivusto
Stuttgartin avoin tennisturnaus (sponsorinimeltään Mercedes Cup) on kesäkuussa Stuttgartissa, Saksassa järjestettävä miesten tennisturnaus. Turnaus järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1916. Turnaus pelataan Tennis Club Weissenhofissa ja se kuuluu ATP World Tour 250 -sarjaan.
Tulokset > Kaksinpeli

| Vuosi | Voittaja | Loppuotteluvastustaja | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1978 |  Ulrich Pinner |  Kim Warwick | 6–2, 6–2, 7–6 |
| 1979 |  Tomáš Šmíd |  Ulrich Pinner | 6–4, 6–0, 6–2 |
| 1980 |  Vitas Gerulaitis |  Wojciech Fibak | 6–2, 7–5, 6–2 |
| 1981 |  Björn Borg |  Ivan Lendl | 1–6, 7–6, 6–2, 6–4 |
| 1982 |  Ramesh Krishnan |  Sandy Mayer | 5–7, 6–3, 6–3, 7–6 |
| 1983 |  José Higueras |  Heinz Günthardt | 6–1, 6–1, 7–6 |
| 1984 |  Henri Leconte |  Gene Mayer | 7–6, 6–0, 1–6, 6–1 |
| 1985 |  Ivan Lendl |  Brad Gilbert | 6–4, 6–0 |
| 1986 |  Martín Jaite |  Jonas Svensson | 7–5, 6–2 |
| 1987 |  Miloslav Mečíř |  Jan Gunnarsson | 6–0, 6–2 |
| 1988 |  Andre Agassi |  Andrés Gómez | 6–4, 6–2 |
| 1989 |  Martín Jaite |  Goran Prpić | 6–3, 6–2 |
| 1990 |  Goran Ivanišević |  Guillermo Pérez Roldán | 6–7, 6–1, 6–4, 7–6 |
| 1991 |  Michael Stich |  Alberto Mancini | 1–6, 7–6(9), 6–4, 6–2 |
| 1992 |  Andri Medvedjev |  Wayne Ferreira | 6–1, 6–4, 6–7(5), 2–6, 6–1 |
| 1993 |  Magnus Gustafsson |  Michael Stich | 6–3, 6–4, 3–6, 4–6, 6–4 |
| 1994 |  Alberto Berasategui |  Andrea Gaudenzi | 7–5, 6–3, 7–6(5) |
| 1995 |  Thomas Muster |  Jan Apell | 6–2, 6–2 |
| 1996 |  Thomas Muster |  Jevgeni Kafelnikov | 6–2, 6–2, 6–4 |
| 1997 |  Àlex Corretja |  Karol Kučera | 6–2, 7–5 |
| 1998 |  Gustavo Kuerten |  Karol Kučera | 4–6, 6–2, 6–4 |
| 1999 |  Magnus Norman |  Tommy Haas | 6–7(6), 4–6, 7–6(7), 6–0, 6–3 |
| 2000 |  Franco Squillari |  Gastón Gaudio | 6–2, 3–6, 4–6, 6–4, 6–2 |
| 2001 |  Gustavo Kuerten |  Guillermo Cañas | 6–3, 6–2, 6–4 |
| 2002 |  Mihail Južnyi |  Guillermo Cañas | 6–3, 3–6, 3–6, 6–4, 6–4 |
| 2003 |  Guillermo Coria |  Tommy Robredo | 6–2, 6–2, 6–1 |
| 2004 |  Guillermo Cañas |  Gastón Gaudio | 5–7, 6–2, 6–0, 1–6, 6–3 |
| 2005 |  Rafael Nadal |  Gastón Gaudio | 6–3, 6–3, 6–4 |
| 2006 |  David Ferrer |  José Acasuso | 6–4, 3–6, 6–7(3), 7–5, 6–4 |
| 2007 |  Rafael Nadal |  Stanislas Wawrinka | 6–4, 7–5 |
| 2008 |  Juan Martín del Potro |  Richard Gasquet | 6–4, 7–5 |
| 2009 |  Jérémy Chardy |  Victor Hănescu | 1–6, 6–3, 6–4 |
| 2010 |  Albert Montañés |  Gaël Monfils | 6–2, 1–2, luov. |
| 2011 |  Juan Carlos Ferrero |  Pablo Andújar | 6–4, 6–0 |
| 2012 |  Janko Tipsarević |  Juan Mónaco | 6–4, 5–7, 6–3 |
| 2013 |  Fabio Fognini |  Philipp Kohlschreiber | 5–7, 6–4, 6–4 |
| 2014 |  Roberto Bautista Agut |  Lukáš Rosol | 6–3, 4–6, 6–2 |
| 2015 |  Rafael Nadal |  Viktor Troicki | 7–6(3), 6–3 |
| 2016 |  Dominic Thiem |  Philipp Kohlschreiber | 6–7(2), 6–4, 6–4 |
| 2017 |  Lucas Pouille |  Feliciano López | 4–6, 7–6(5), 6–4 |
| 2018 |  Roger Federer |  Milos Raonic | 6–4, 7–6(3) |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stuttgartin avoin tennisturnaus Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (saksaksi, englanniksi)
Doha Pune Brisbane Sydney Auckland Montpellier Sofia Quito New York Buenos Aires Marseille Delray Beach São Paulo Marrakech Houston Budapest Estoril München Istanbul Geneve  Lyon Stuttgart 's-Hertogenbosch Antalya Eastbourne Båstad Umag Newport Atlanta Gstaad Los Cabos Kitzbühel Winston-Salem Pietari Metz Chengdu Shenzhen Moskova Tukholma Antwerpen
Taylorin raportti

Taylorin raportti, virallisesti Hillsborough Stadium Disaster Inquiry report, on lordi Taylorin johtaman työryhmän tekemä selvitys vuonna 1989 tapahtuneen Hillsborough’n onnettomuuden syistä. Onnettomuudessa kuoli 96 Liverpoolin kannattajaa FA Cupin välieräottelussa Sheffieldissä. Raportin suositusten vuoksi kaikki Englannin ja Skotlannin kahden ylimmän sarjaportaan seurat joutuivat uusimaan stadioneitaan.
Alustava raportti julkaistiin elokuussa 1989. Sen mukaan pääsyyt onnettomuuteen olivat poliisin toiminta sekä kaupunginvaltuuston ja Sheffield Wednesdayn välinpitämättömyys. Raportti totesi Ison-Britannian stadionit erittäin vaarallisiksi ja suositteli 28 välitöntä toimenpidettä. Lopullinen raportti valmistui tammikuussa 1990 ja siinä Taylor suositteli muun muassa että stadionit muutetaan pelkästään istuimin varustetuiksi, stadioneille vaaditaan turvallisuussertifikaatti ja poliisien ja seurojen välistä kommunikaatiota parannetaan. Kaikkien kahden ylimmän sarjaportaan seurojen tuli noudattaa suosituksia elokuuhun 1994 mennessä.
Suositusten vuoksi valtaosa seuroista joutui remontoimaan tai rakentamaan uudestaan stadioninsa. Vuoteen 1999 mennessä seurojen arvioitiin käyttäneen noin 560 miljoonaa puntaa raporttiin liittyviin projekteihin.
Raportin perusteella syyttäjävirasto päätti vuonna 1991, ettei ketään tule asettaa syytteeseen tapahtuneesta. Hillsborough'n katastrofissa surmansa saaneiden omaiset ja kaaoksesta hengissä selvinneet eivät pitäneet tapahtunutta onnettomuutena, vaan rikoksena, joka heidän mielestään johtui nimenomaan viranomaisten toiminnasta. Heidän vaatimuksestaan ja pitkän oikeustaistelun jälkeen jalkapallokatastrofi otettiin uudelleen tutkittavaksi vuonna 2009. Taylorin raportin perusteella tehdyt oikeudelliset päätökset mitätöitiin vuonna 2012. Uusien tutkimusten tulosten nojalla nostettiin vuonna 2017 syytteet kuolemantuottamuksesta katastrofin aikana turvallisuudesta vastannutta Etelä-Yorkshiren poliisipäällikköä vastaan. Marraskuussa 2019 päättyneessä oikeudenkäynnissä hänet jätettiin kuitenkin tuomitsematta.
Tampereen teloitukset

Punaisten ruumiita kerättynä Kalevankankaalle.
Tampereen teloitukset tapahtuivat Suomen sisällissodassa Tampereen taistelun jälkeen huhti–toukokuussa 1918. Kaupungin valtauksen jälkeen valkoiset ampuivat 150–200 venäläistä sotilasta ja useita satoja punaisia suomalaisia. Teloituspaikkana toimivat rautatieaseman makasiinit ja Kalevankankaan sorakuopat. Korkea-arvoisimpia valkoisten Tampereella teloittamia olivat punakaartin pohjoisrintaman yleisesikunnan sotilasneuvonantaja everstiluutnantti Georgi Bulatsel ja Tampereen punakaartin IV pataljoonan päällikkö Kaarle Wilander. Ammuttujen joukossa oli myös esimerkiksi kansanedustaja Juho Lehmus Orivedeltä. Hänet teloitettiin 6. huhtikuuta 1918.
Tapauksia ei koskaan selvitetty, mutta kaupungin valtaukseen osallistui samoja vaasalais- ja lapualaisjoukkoja, jotka toimeenpanivat esimerkiksi Länkipohjan verilöylyn ja laajoja teloituksia Lempäälässä. Pahimpana valkoisena terroristina muistetaan Sakeus Koivunen -niminen vartija Tampereen vankileirissä. Hän menehtyi hämärissä olosuhteissa Tampereella seuraavana talvena.
Mannerheim oli antanut ennen kaupungin valtausta pudottaa kaupunkiin lentolehtisiä, joissa sanottiin etteivät valkoiset tapa vankejaan kuten punaiset. Valkoisten johtajilla ei ollut aikomustakaan pitää lupaustaan, vaan pelkkä punakaartin päällikkyys riitti taistelun jälkeen teloituksen syyksi. Monet lähipaikkakuntien punakaartilaisjohtajat teloitettiin Tampereella, joko välittömästi tai myöhemmin vankileirissä. Lisäksi kaupungissa kävi ilmiantajia lähipaikkakunnilta tunnistamassa ammuttavia, kuten esimerkiksi pahamaineinen kaksikko Hjalmar Saari ja Johannes From.
Suomi kesäolympialaisissa 1924

Suomi saavutti kesäolympialaisissa 1924 yhteensä 37 mitalia, joista 14 oli kultaa, 13 hopeaa ja 10 pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi sijoittui toiseksi, mikä on edelleen maan kaikkien aikojen paras suoritus kesäolympialaisissa. Mitaleista suurin osa saavutettiin yleisurheilussa ja painissa. Lisäksi suomalaiset saivat ammunnasta kolme mitalia ja purjehduksesta yhden mitalin.
Mitalistit > Kultaa

Paavo Nurmi 5 (1 500 m, 5 000 m, maastojuoksu, maastojuoksu - joukkuekilpailu, 3 000 m joukkuejuoksu)
Ville Ritola 4 (10 000 m, 3 000 m esteet, maastojuoksu - joukkuekilpailu, 3 000 m joukkuejuoksu)
Albin Stenroos (Maraton)
Heikki Liimatainen (Maastojuoksu - joukkuekilpailu)
Elias Katz (3 000 m joukkuejuoksu)
Jonni Myyrä (Keihäänheitto)
Eero Lehtonen (Viisiottelu)
Kustaa Pihlajamäki (Vapaapaini 56 kg)
Kalle Anttila (Kreikkalais-roomalainen paini 62 kg)
Oskari Friman (Kreikkalais-roomalainen paini 67,5 kg)
Edvard Westerlund (Kreikkalais-roomalainen paini 75 kg)
Mitalistit > Hopeaa

Ville Ritola 2 (5 000 m, maastojuoksu)
Erik Wilén (400 m aidat)
Elias Katz (3 000 m esteet)
Vilho Niittymaa (Kiekonheitto)
Kaarlo Mäkinen (Vapaapaini 56kg)
Volmar Wikström (Vapaapaini 66kg)
Eino Leino (Vapaapaini 72 kg)
Anselm Ahlfors (Kreikkalais-roomalainen paini 58 kg)
Aleksanteri Toivola (Kreikkalais-roomalainen paini 62 kg)
Arthur Lindfors (Kreikkalais-roomalainen paini 75 kg)
Edil Rosenqvist (Kreikkalais-roomalainen paini yli 82,5 kg)
Konrad Huber (Haulikkoammunta)
Mitalistit > Pronssia

Eero Berg (10 000 m)
Vilho Tuulos (Kolmiloikka)
Arvo Haavisto (Vapaapaini 66 kg)
Vilho Pekkala (Vapaapaini 79 kg)
Väinö Ikonen (Kreikkalais-roomalainen paini 58 kg)
Kalle Westerlund (Kreikkalais-roomalainen paini 67,5 kg)
Onni Pellinen (Kreikkalais-roomalainen paini 82,5 kg)
Hans Dittmar (Purjehdus - 12 jalan jollat)
Lennart Hannelius (Automaattipistooliammunta)
Konrad Huber, Robert Huber, Werner Ekman, Robert Tikkanen, Georg Nordblad ja Magnus Wegelius (Haulikkoammunta - joukkuekilpailu)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
YLE Elävä Arkisto: Kunniakas joukkue palaa Pariisin kisoista
Valtiot kesäolympialaisissa 1924
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat |  Argentiina |  Australia |  Belgia |  Brasilia |  Bulgaria |  Chile |  Ecuador |  Egypti |  Espanja |
|  Filippiinit |  Etelä-Afrikka |  Haiti |  Intia |  Irlanti |  Italia |  Itävalta |  Japani |  Jugoslavia |  Kanada |
|  Kreikka |  Kuuba |  Latvia |  Liettua |  Luxemburg |  Meksiko |  Monaco |  Norja |  Puola |  Portugali |
|  Ranska |  Romania |  Ruotsi |  Suomi |  Sveitsi |  Tanska |  Tšekkoslovakia |  Turkki |  Unkari |  Uusi-Seelanti |
|  Viro |  Iso-Britannia |  Uruguay |  Yhdysvallat |  |  |  |  |  |  |
Taiteilijaeläke

J. L. Runebergille myönnettiin taiteilijaeläke 1830-luvulla. Kuvassa runoilijan pojan Walter Runebergin tekemä veistos Porvoossa (1885).
Valtion taiteilijaeläke eli valtion ylimääräinen taiteilijaeläke voidaan myöntää tunnustukseksi ansiokkaasta toiminnasta luovana tai esittävänä taiteilijana taiteilijalle, joka asuu tai on asunut pysyvästi Suomessa. Vuoden 2013 lopussa elinikäistä taiteilijaeläkettä sai 1 056 taiteilijaa.
Myös arvostelijat on otettu jo vuosikymmenien ajan huomioon päätöksissä ylimääräisistä taiteilijaeläkkeistä. Alasta käytetään nimeä taidejournalismi.
Eläkettä ei ilman erityistä syytä myönnetä 60 vuotta nuoremmalle henkilölle. Taiteilijaeläke voidaan myöntää valtion talousarvioon tarkoitusta varten otetusta määrärahasta. Eläke on veronalaista tuloa, ja se voidaan myöntää täytenä eläkkeenä tai osaeläkkeenä. Eläkkeen suuruus on 1.1.2024 alkaen 1 601,92 euroa kuukaudessa ja osaeläke siitä puolet. Eläkettä myönnettäessä otetaan huomioon hakijan varallisuus sekä hänen toimeentulomahdollisuutensa.
Eläkettä ei myönnetä hakijalle, jonka eläketulot kansaneläketuloa lukuun ottamatta ovat korkeammat kuin kaksi kertaa täysi taiteilijaeläke. Enintään osaeläkettä on myönnetty hakijalle, jonka eläketulot kansaneläketuloa lukuun ottamatta ylittävät täyden taiteilijaeläkkeen tason. Eläkkeiden jakaminen perustuu vertaisarviointiin, jossa valtion taidetoimikuntien jäsenet arvioivat hakijoiden taiteellista toimintaa. Eläkkeistä päättää Taiteen edistämiskeskus.
Vuonna 2024 Taiteen edistämiskeskus ei julkaissut ylimääräisten taiteilijaeläkkeiden saajien nimiä tietosuojan johdosta.
Taiteilijaeläkkeen historia

Taiteilijaeläkkeitä jaettiin Suomessa ensimmäisen kerran jo 1830-luvulla, kun alettiin maksaa eläkettä kansallisesti merkittäville taiteilijoille. Silloin taiteilijaeläkkeet muistuttivat nykyisiä taiteilija-apurahoja, eivätkä ikä tai varallisuus vaikuttaneet eläkkeen saantiin. Ensimmäisiä saajia olivat muun muassa kirjailija J. L. Runeberg sekä taidemaalari Magnus von Wright.
Taiteilijaeläkkeiden apurahaluonne säilyi Suomen itsenäisyyden alkuvuosikymmeniin saakka. Vuonna 1923 Suomen taiteilijaseura teki esityksen valtion ylimääräisten eläkkeiden saamiseksi taiteilijoille. Kuudesta anotusta eläkkeestä taiteilijaeläke myönnettiin taidemaalari Maria Wiikille.
Eläkettä nauttivat 1920–1940-luvulla monet kansallisesti merkittävät taiteilijat, kuten kirjailija Toivo Pekkanen ja kuvataiteilija Tyko Sallinen.
Nykyisin voimassa oleva apurahajärjestelmä luotiin pääosin niin sanotun Ahon komitean eli Valtion taidekomitean mietinnön ehdotusten perusteella vuonna 1965. Silloin muutettiin taiteilijaeläkejärjestelmääkin siten, että myönnettävissä olevien eläkkeiden eläkeluonteisuus korostui.
Ennen vuotta 1984 myönnetyt taiteilijaeläkkeet olivat verottomia, sen jälkeen myönnetyt kohdellaan verotuksessa muiden eläketulojen tavoin.
Mihin taiteilijaeläke perustuu?

Taiteilijaeläkkeet perustuvat säädöksiin:
Valtioneuvoston päätös ylimääräisistä taiteilijaeläkkeistä 75/1974 (muut. 929/1984, muut. 974/1992)
Laki taiteilijaprofessorin viroista ja valtion taiteilija-apurahoista (734/28.11.1969)
Laki taiteilijaprofessorin viroista ja valtion taiteilija-apurahoista annetun lain muuttamisesta (947/18.12.1981)
Laki taiteilijaprofessorin viroista ja valtion taiteilija-apurahoista annetun lain muuttamisesta (143/1.1.1995)
Suomen elokuvakontakti

Suomen elokuvakontakti ry oli elokuvantekijöiden vuonna 1970 perustama yhdistys, joka levitti ja promotoi lyhyt- ja dokumenttielokuvia Suomessa. Yhdistys vuokrasi elokuvia pääasiallisesti järjestöjen, kuntien kulttuuritoimien, koulujen ja elokuvatapahtumien esityksiin, mutta myös yksityisille henkilöille. Yhdistyksen valikoimissa oli yli tuhat elokuvaa.
Vuokrauksen lisäksi Suomen elokuvakontakti ry järjesti elokuvatapahtumia, kuten Helsingin lyhytelokuvafestivaali -tapahtuman (aiemmin Kettupäivät), jossa esiteltiin joka marraskuu uusimmat lyhytelokuvat.
Yhdistyksellä oli myös lyhyt- ja dokumenttielokuviin erikoistunut verkkokauppa.
Toiminta

Suomen elokuvakontaki ry:n toimintatavoite oli edistää ei-kaupallisen elokuvan saatavuutta Suomessa. Yhdistyksen perustajina toimivat elokuva-alan ammattilaiset. Eri vuosina yhdistyksen hallituksien jäseninä toimi useita elokuva-alan ammattilaisia. Julkisrahoitteisen yhdistyksen toimintaan osallistui palkatun henkilökunnan lisäksi useita vapaaehtoisia cinefiilejä.
"Elokuvakontakti on ainoa levitysjärjestö Suomessa, jonka toiminta keskittyy lyhyt- ja dokumenttielokuvaan. Suurimpien levitysjärjestöjen toiminta keskittyy usein pitkään fiktioelokuvaan ja teatterilevitykseen, kun taas Elokuvakontaktin pääasiallinen asiakasryhmä on julkisen ja kolmannen sektorin toimijat." (https://www.theseus.fi/bitstream/handle/10024/68025/Viita-aho_Pirita.pdf?sequence=1&isAllowed=y)
Yhdistys teki laaja-alaista yhteistyötä valtakunnallisesti mm. Sodankylän elokuvajuhlien, Tampereen elokuvajuhlien, DocPointin, Espoon Cinen, FLOW -festivaalin sekä pohjoismaisen Nordisk Panoraman,Walhalla ry:n kanssa. Elokuvakontakti järjesti elokuvanäytöksiä (16mm ja 36 mm) perinteisellä filmi-esitystekniikalla sekä digitaalisia elokuvateaetterinäytöksiä.
Elokuvateatterilevitys

Elokuvakontaktin aloitti 2000-luvulla pitkien dokumenttielokuvien elokuvateatterilevityksen. Elokuvateatterilevitystä tehtiin case study -pohjalta, jolloin jokaiselle elokuvalle muokattiin sille sopiva levitysstrategia. Elokuvateatterlevityksessä tuotettiin tapahtumia yhteistyössä eri järjestöjen (mm. Anmnesty, Simpukka ry, Kirkon Ulkomaanapu, SETA, USA:n suurlähetystö jne)
Elokuvateatterissa levityksessä olleet elokuvat:
Virpi Suutari: Auf Wiedersehen Finnland
Petri Luukkainen: Tavarataivas
Susanna Helke: American Vagabond
Timo Haanpää: Hiljaa toivotut
Iiris Härmä: Hyvästi Afrikka
Jessica Oreck : Aatsinki Artic Cowboys
Tonislav Hristov: Love and Engineering
Tämän lisäksi elokuvateatterilevitykseen tuottettiin lyhytelokuvapaketteja yhteistyössä Finnkinon kanssa.
Kettu Elokuvapalkinto

2011-2014 Elokuvakontakti jakoi parhaalle kotimaiselle lyhytelokuvalle Kettu Elokuvapalkinnon, palkinnon suuruus oli 3000€ ja se jaettiin Jussi -juhlissa. Esivalituista elokuvista voittajan valitsi vuosittain kaksi tunnettua suomalaista (2011: Madventuresin Riku ja Tunna,  2012: Elokuvaohjaaja Dome Karukoski ja kirjailija Katja Kettu,  2013: näyttelijä Outi Mäenpää ja muusikko Paleface,  2014 ohjaaja Selma Vilhunen ja näyttelijä Ville Haapasaalo).
Palkinto toteutettiin yhteistyössä Ylen sekä Elokuvasäätiön kanssa.
Kettu Elokuvapalkinnon voittajat
2011 Kari Juusonen: Ö
2012 Jussi Hiltunen: Hiljainen Viikko
2013 Joonas Rutanen: Huulilla
2014 Hamy Ramezan ja Rungano Nyon: Listen