stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Grockan taistelu
Seuraukset > Osmanien valtakunta ja Venäjä

Pohjoisessa Ukrainan eteläosien alueella osmanit olivat onnistuneet saartamaan sotamarsalkka Burkhard Christoph von Münnichin johtaman Venäjän armeijan, mutta nerokkaalla liikkeellä Münnich onnistui murtamaan joukkonsa motista ja käynnistämään onnistuneen vastahyökkäyksen osmaneita vastaan. Pyrkien käyttämään hyväkseen saamaansa etuasemaa hän johti armeijansa etenemään Balkanille Mustanmeren rannikkoa pitkin, mutta uutinen Itävallan kärsimästä tappiosta ja erillisrauhasta merkitsi uutta uhkaa saarroksiin joutumisesta. Osmaneille voitto Grockassa merkitsi uutta mahdollisuutta iskeä Venäjän armeijaa vastaan. Münnichin joukot olisivat jääneet Mustanmeren ja osmaniarmeijan väliin ilman liittolaistensa sivustatukea. Venäjän sotajohdossa oltiin unelmoitu jo marssista aina Istanbuliin asti, mutta Grockan taistelun jälkeen sekin joutui hakemaan pikaisesti rauhaa. Venäjän-Turkin sota päättyi saman vuoden lokakuussa allekirjoitettuun Nissan rauhaan.
Suurvisiiri İvaz Mehmed pašša palasi Istanbuliin juhlittuna ja kuuluisana sotasankarina, mutta hän ei menestynyt virkansa siviilitehtävissä yhtä hyvin. Kesäkuussa 1740 Istanbulissa puhkesi mellakoita, joita hän ei onnistunut taltuttamaan, vaan muiden virkamiesten täytyi puuttua tilanteeseen. Tätä arvovaltatappiota hyväksi käyttäen hänen poliittiset vastustajansa Bešir Aĝa ja Valide Sultan onnistuivat pudottamaan hänet virastaan. Hän palveli myöhemmin kuvernöörinä muun muassa Balkanilla ja Kreetalla. İvaz Mehmed paššan maine riitti edistämään hänen poikiensa uria: hänen vanhempi poikansa toimi kahdesti sheikki al-Islamina ja nuoremmasta pojasta, İvazzade Halil paššasta tuli myös aikanaan suurvisiiri.
Janitsaari. Kuparipiirros vuodelta 1703.
Taistelun kulkua kello 11-22 välillä kuvaava aikalaiskartta.
Tappioluvut John Lindsayn muistelmissa, julkaisuvuosi 1753.
Kyrassieerirykmentin sotilas. Maalaus vuodelta 1734.
Wilhelm Reinhard von Neipperg, mustavalkokuva 1740-luvun maalauksesta.
Aikalaiskarttoja taistelun kulusta sekä kaksi luetteloa Itävallan armeijan taistelujärjestyksestä.
HMS Campania (D48)

| HMS Campania |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland & Wolff, Belfast
Kölinlasku:  12. elokuuta 1941
Laskettu vesille:  17. kesäkuuta 1943
Palveluskäyttöön:  9. helmikuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  30. joulukuuta 1945
Loppuvaihe:  romutettu 1955
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 970 t
Pituus:  164,59 m
Leveys:  21,34 m
Syväys:  7,19 m
Koneteho:  13 250 bhp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  639
Aseistus
Aseistus:  1 × kaksiputkinen 4" (102 mm)/45 QF Mk XVI HA -tykki 4 × neliputkista QF 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 8 × kaksiputkista Oerlikon 20 mm 18 lentokonetta
HMS Campania (viirinumero D48) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Nairana-luokan saattuetukialus toisessa maailmansodassa. Alus piti alun perin olla nopea rahtialus.
Valmistus

Shaw Savill & Albion tilasi kylmäkonein varustetun rahtialuksen Harland & Wolffin telakalta Belfastista, missä köli laskettiin telakkanumerolla 676. Amiraliteetti lunasti 29. heinäkuuta 1942 aluksen muutettavaksi saattuetukialukseksi, joka laskettiin vesille 17. kesäkuuta 1943 ja otettiin palvelukseen 9. helmikuuta 1944. Alus valmistui 7. maaliskuuta.
Valmistus > Muutostyöt

Muutostöiden yhteydessä alukselle rakennettiin 156,97 metrin lentokansi, jonka leveys oli 21,34 metriä. Lentokannen vasempaan reunaan valmistui komentosilta, mutta katapulttia ei asennettu. Neljä jarruvaijeria mahdollistivat 15 500 naulan lentokoneen laskeutumisen 60 solmun nopeudella. Aluksen 13,72 m × 10,36 m hissit kykenivät siirtämään 15 000 naulan lentokoneen hangaarista kannelle. Aluksen hangaari oli 60,35 metriä ja sen leveys oli 19,2 metriä. Hangaarin korkeus oli 5,33 metriä. Aluksella oli lentokoneita varten 52 000 gallonaa polttoainetta.
Aluksen konekapasiteetiksi oli suunniteltu viisitoista torpedopommittajaa ja kuusi hävittäjää, mutta käytännössä koneiden määrää oli hieman vähennettävä. Koneille oli aluksella 68 500 naulan, 180 250 naulan normaaliapommia, 58 500 naulan miinapommia, 21 × 18 tuuman torpedoa ja 270 Mk XII -syvyyspommia.
Tervon varalaskupaikka

F-18 Hornet Tervon varalaskupaikalla.
Tervon varalaskupaikka sijaitsee Tervon kunnassa seututie 551:llä noin kaksi kilometriä kunnan keskustasta Karttulaan päin. Varalaskupaikan pituus on noin kolme kilometriä. Tervon varalaskupaikka on osa Suomen maantietukikohtien järjestelmää.
Tiedot

Eteläinen kynnys, kiitotie 31: 62°56.124′N, 026°50.433′E
Pohjoinen kynnys, kiitotie 14: 62°57.269′N, 026°47.937′E
Suomen lentopaikat
| --- | --- |
Lentokentät:   Aavahelukan lentokenttä  Ahmosuon lentokenttä  Alavuden lentokenttä  Alavuden varalaskupaikka  Euran lentokenttä  Forssan lentokenttä  Genbölen lentokenttä  Granbodan lentoasema  Haapajärven lentokenttä  Haapamäen lentokenttä  Haapaveden lentokenttä  Hailuodon lentokenttä  Hangon lentokenttä  Hollolan lentokenttä  Hyvinkään lentokenttä  Hämeenkyrön lentokenttä  Iisalmen lentokenttä  Ilvesjoen lentokenttä  Immolan lentokenttä  Jyrkän lentokenttä  Jämijärven lentokenttä  Kalajoen lentokenttä  Kauhajoen lentokenttä  Kauhavan lentokenttä  Kemijärven lentokenttä  Kiikalan lentokenttä  Kiteen lentokenttä  Kiuruveden lentokenttä  Kivijärven lentokenttä  Kuhmon lentokenttä  Kumlingen lentokenttä  Kymin lentokenttä  Kärsämäen lentokenttä  Lahti-Vesivehmaan lentokenttä  Lieksa-Nurmeksen lentokenttä  Martiniiskonpalon lentokenttä  Menkijärven lentokenttä  Mäntsälän yksityinen lentokenttä  Mäntän lentokenttä  Naarajärven lentokenttä  Nummelan lentokenttä  Oripään lentokenttä  Piikajärven lentokenttä  Pokan lentokenttä  Pudasjärven lentokenttä  Punkaharjun lentokenttä  Pyhtään lentokenttä  Pyhäsalmen lentokenttä  Raahe-Pattijoen lentokenttä  Rantasalmen lentokenttä  Ranuan lentokenttä  Räyskälän lentokenttä  Savikon lentokenttä  Selänpään lentokenttä  Sodankylän lentokenttä  Sulkaharjun lentokenttä  Suomussalmen lentokenttä  Teiskon lentokenttä  Torbackan lentokenttä  Tuulikki-Vampulan lentokenttä  Ummeljoen lentokenttä  Vaalan lentokenttä  Varkauden lentokenttä  Viitasaaren lentokenttä  Vuotson lentokenttä  Wredebyn lentokenttä  Ylivieskan lentokenttä  Ähtärin lentokenttä 
Sairaalat ja muut:   Hernesaaren helikopterikenttä  Iin kevytlentopaikka  Jorvin sairaala  Jäkäläpää  Keski-Suomen Sairaala Nova  Kuopion yliopistollinen sairaala  Laajalahti  Lusin varalaskupaikka  Meilahden tornisairaala  Nivalan varalaskupaikka  Oulun yliopistollinen sairaala  Pohjois-Karjalan keskussairaala  Rautavaaran lentokeskus  Seinäjoen keskussairaala  Tervon varalaskupaikka
Bornhöved

| Bornhöved |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Bornhöved
 Koordinaatit: 54°4′N, 10°14′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Segerberg
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  14,12 km²
Korkeus:  43 m
Väkiluku:  3 271
 – Väestötiheys:  232 as./km²
 
 www.bornhoeved.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bornhöved on kunta Segebergin piirikunnan alueella Schleswig-Holsteinissa, Saksassa. Se sijaitsee noin 15 kilometriä Neumünsterista itään. Paikan perusti luultavasti piispa Vicelin Kirchdorf. Keskeisen sijaintinsa vuoksi Bornhövedissa on koettu kaksi suurta taistelua, ensin vuonna 798 ja myöhemmin 1227. Kaupungin vaakuna on vuodelta 1948.
Kuuluisia Bornhövedissä syntyneitä

Otto Berg (1861–1944), evankelinen kirkko- ja taidemaalari
Claus Möller (s. 1942), saksalainen poliitikko
Ludwig Ross (1806–1859), saksalainen arkeologi
Tan Howe Liang

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tan vuonna 2008 |  Tan vuonna 2008 |  Tan vuonna 2008 |  |
Maa:   Singapore
Painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | Kevyt sarja |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Kultaa | Cardiff 1958 | Kevyt sarja |  |
|  Kultaa | Perth 1962 | Kevyt sarja |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Kultaa | Tokio 1958 | Kevyt sarja |  |
Tan Howe Liang (yksink.: 陈浩亮; perint.: 陳浩亮; pinyin: Chén Hàoliàng; Pe̍h-ōe-jī: Tân Hāu-liāng; 5. toukokuuta 1933 Shantou, Guangdong, Kiina –  3. joulukuuta 2024) oli singaporelainen painonnostaja ja olympiahopeamitalisti.
Tan voitti olympiahopeaa vuoden 1960 Rooman olympialaisissa kevyessä sarjassa. Hän oli maansa ensimmäinen olympiamitalisti, ja sai seuraa vasta 48 vuotta myöhemmin 2008 Pekingin olympialaisissa.
Uransa jälkeen Tan työskenteli muun muassa ravintoloitsijana sekä taksinkuljettajana.
Clapham Rovers FC

Clapham Rovers FC on entinen lontoolainen jalkapallo- ja rugbyseura. Seura perustettiin vuonna 1869, ja sen toiminta loppui ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Seura voitti FA Cupin kertaalleen 1880, kun se voitti loppuottelussa Oxfordin yliopiston maalein 1–0. Edellisenä vuonna seura oli yltänyt jo FA Cupin loppuotteluun, mutta hävisi sen Old Etoniansille lukemin 0–1. Seura on yksi Rugby Football Unionin perustajajäseniä.
Kustaa Tiitu

| Kustaa Tiitu |
| --- | --- |
 Tiitu vuonna 1957
Suomen puolustusministeri
 Kekkosen I hallitus 17.3.1950–16.1.1951  
Edeltäjä:  Emil Skog
Seuraaja:  Emil Skog
Ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä
 Sukselaisen I hallitus 2.7.1957–1.9.1957  
Edeltäjä:  Torsten Nordström
Seuraaja:  Valdemar Liljeström
Kansanedustaja
 1945–1958, 1965–1970  
Vaalipiiri:  Vaasan läänin pohjoinen 1945–1958 Vaasan läänin 1965–1970
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1896  Lapua 
Kuollut: 7. heinäkuuta 1990 (94 vuotta) Lapua
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto/Keskustapuolue
Sotilaspalvelus
Palvelusvuodet:  1918–1919
Sotilasarvo:  ylikersantti
Taistelut ja sodat:  Tampereen taistelu, Vapaussota; jatkosota
Kustaa Emil Tiitu (10. kesäkuuta 1896 Lapua – 7. heinäkuuta 1990 Lapua) oli suomalainen maanviljelijä ja Maalaisliitto-Keskustapuolueen kansanedustaja ja ministeri.
Tausta

Kustaa Tiitu syntyi sukutilallaan Lapuan Liuhtarin kylässä 10. kesäkuuta 1896. Perheeseen syntyi yhteensä kymmenen lasta, joista viisi jäi eloon. Kustaa Tiitu oli heistä nuorin. Tiitun vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Tiitu ja Liisa Tynjälä.lähde? Kustaa Tiitu kävi pari vuotta kansakoulua ja opiskeli Lapuan yhteiskoulussa. Hän kävi lukiota Lapuan maanviljelyslyseossa, mutta jätti koulun kesken seitsemännellä luokalla. Tiitun isä kuoli vuonna 1917 ja tila jäi hänen ja hänen vanhemman veljensä Juhan hoidettavaksi. Kustaa osti Juhan osuuden myöhemmin pojalleen. Tiitu viljeli enimmillään noin viittäkymmentä hehtaaria. Hän osallistui sisällissotaan Lapuan emäntäkoulun valtauksesta lähtien ja jatkoi sotimista Tampereen taisteluun asti. Sodan jälkeen Tiitu määrättiin varusmiespalvelukseen osana itsenäisen Suomen ensimmäistä asevelvollisuusikäluokkaa. Tiitu palveli talvella 1918–1919 Kuhmossa ja Suomussalmella rajavartioston komppanian kirjurina. Hänet kotiutettiin reservin kersanttina keväällä 1919. Hänet ylennettiin myöhemmin ylikersantiksi. Talvisodassa Tiitu määrättiin hevosottomieheksi ja siirtoväen huollon johtajaksi Lapualla. Jatkosodassa hän liittyi pyynnöstään Yrjö Vasaman johtamaan Lapuan pataljoonaan, mutta haavoittui 8. elokuuta 1941, mihin päättyi hänen sotatiensä.
Poliittinen ura

Kustaa Tiitu kuului 1930-luvulla Lapuan liikkeen johtajan Vihtori Kosolan lähimpiin luottomiehiin mutta irtaantui liikkeestä myöhemmin. Tiitu oli Maalaisliiton kansanedustaja Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä 1945–1958 ja Keskustapuolueen kansanedustaja 1965–1970 Vaasan läänin vaalipiiristä.
Tiitusta tuli eduskunnassa Urho Kekkosen vahva tukija ja he solmivat tiiviit suhteet. Kekkonen valitsi Tiitun maaliskuussa 1950 ensimmäiseen hallitukseensa puolustusministeriksi. Tiitun valinnasta nousi kohu neuvostoliittolaisessa lehdistössä, joka nosti esiin Tiitun taustan vapaussodan veteraanina, Lapuan liikkeessä ja YYA-sopimusta vastaan äänestäjänä. Tiitu harkitsi eroamista kohun vuoksi, mutta päätyi ratkaisemaan tilanteen allekirjoittamalla Suomen Rauhanpuolustajien kyyhkyadressin. Myöhemmin Tiitu myös totesi, että havaitsi YYA-sopimuksesta olleen Suomelle ”pelkkää hyötyä”. Tiitu toimi puolustusministerinä tammikuuhun 1951 saakka. Hän toimi ministerinä toisen kerran parin kuukauden ajan kesällä 1957 toisena ministerinä kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriössä, kun RKP:n ministerit erosivat Sukselaisen I hallituksesta.
Tiitu toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa.
Tiitua arvosteltiin 1950-luvulla siitä, että hän olisi hoitanut eduskunnassa vain Lapuan asioita. Hän putosi eduskunnasta vuoden 1958 vaaleissa. Vuoden 1962 vaaleissa Tiitu valittiin ensimmäiselle varasijalle ja hän nousi eduskuntaan vuonna 1965, kun kansanedustaja Kauno Kleemola kuoli. Hänet valittiin jatkokaudelle vuoden 1966 vaaleissa. Kausi jäi hänen viimeisekseen ja häntä kutsuttiin leikillisesti ”eduskunnan vanhaksi isännäksi”. Tiitu ei ollut enää ehdolla vuoden 1970 vaaleissa.
Kunnallispolitiikka

Tiitu toimi kunnallispolitiikassa 58 vuoden ajan. Vuonna 1981 hänen kuntapoliittinen uransa oli Suomen toiseksi pisin. Hänen kuntapoliittinen uransa alkoi taksoituslautakunnan jäsenenä vuonna 1920. Tiitu oli Lapuan kunnanvaltuuston jäsen 1925–1968, josta valtuuston varapuheenjohtajana 1948–1953 ja puheenjohtajana 1954–1968. Kunnallislautakunnan jäsen hän oli 1921–1945. Tiitu oli puheenjohtajana raittiuslautakunnassa 1922–1925, kunnallismetsäin lautakunnassa 1926–1934, maatalouskerhotoimikunnassa 1931–1934, köyhäinhoitolautakunnassa eli huoltolautakunnassa 1931–1945, kunnansairaalan johtokunnassa 1946–1972 sekä terveyslautakunnassa 1972–1977. Hän sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1953.
Tiitu toimi kuntien yhteisten laitosten saamiseksi Lapualle ja vaikutti Lapuan ammattioppilaitoksen sekä Lapuan Kauppaoppilaitoksen (kumpikin nykyään osa koulutuskeskus Sedua) ja Kiviristin Yhteiskoulun (nyk. Lapuan lukio) sekä Lapuan radio- ja televisioaseman perustamiseen. Hän oli ammattioppilaitoksen liittohallituksen puheenjohtaja 1957–1977.
Kirkollinen toiminta

Tiitu oli Lapuan kirkkovaltuuston jäsen usean vuosikymmenen ajan vuoteen 1970 asti. Tiitu oli keskeinen taustavaikuttaja siinä, että Etelä-Pohjanmaalle perustettavan hiippakunnan piispanistuin tuli Lapualle: hän sai suhteillaan opetusministeri Johannes Virolaisen ja presidentti Kekkosen kannattamaan Lapuaa.
Kuolema

Tiitu kuoli Lapuan terveyskeskuksessa 94-vuotiaana 7. heinäkuuta 1990.
Kirjallisuutta

Kangas, Lasse: Kustaa Tiitu – Tasavallan talonpoika.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1983.  ISBN 951-26-2506-7
Microteaceae

| Microteaceae |
| --- | --- |
 Microtea glochidiata
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Alalahko::  Centrospermae
Heimo::  Microteaceae  Schäferh. & Borsch
Katso myös
   Microteaceae Wikispeciesissä   Microteaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Microteaceae on muutamalajinen heimo koppisiemenisten Caryophyllales-lahkossa, johon kuuluvat myös mm. kohokkikasvit (Caryophyllaceae).
Tuntomerkit

Heimon kasvit ovat yksivuotisia ruohoja, joiden lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti. Kukinto on terttumainen; kukat ovat tertussa enintään kolmen ryhminä. Heteitä on kahdesta yhdeksään, tavallisesti kuitenkin viidestä yhdeksään, ja ponnet ovat pallomaisia. Sikiäin koostuu kahdesta neljään emilehdestä ja on yhdislehtinen sekä yksilokeroinen. Vartalot ovat harittavia. Kunkin kukan sikiäimessä on vain yksi siemenaihe, jonka varsi (funikulus) on melko pitkä. Hedelmä on karheapintainen tai piikkinen pähkylä.
Levinneisyys

Lajit kasvavat Antilleilla, Keski-Amerikassa ja usealla erillisalueella Etelä-Amerikassa.
Luokittelu

Heimon muodostaa yksi ainoa heikosti tunnettu suku, Microtea, jossa on yhdeksän lajia. Aikaisemmin suku on viety revonhäntäkasveihin (Amaranthaceae), kermesmarjakasveihin (Phytolaccaceae) tai Lophiocarpaceae-heimoon. Kaikki mainitut heimot kuuluvat Caryophyllales-lahkon Centrospermae-kladiin.
Suvun lajit ovat:
Microtea debilis Sw.
Microtea glochidiata Moq.
Microtea longebracteata H.Walter
Microtea maypurensis (Kunth) G.Don
Microtea paniculata Moq.
Microtea portoricensis Urb.
Microtea scabrida Urb.
Microtea sulcicaulis Chodat
Microtea tenuifolia Moq.
Pinneberg

| Pinneberg |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Pinneberg
 Koordinaatit: 53°40′N, 9°48′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Pinneberg
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  21,54 km²
Korkeus:  9 m m
Väkiluku:  42 288 (2 010)
 – Väestötiheys:  1 963 as./km²
 
 www.pinneberg.de/  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pinneberg on kaupunki Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Pinneberg sijaitsee noin 15 kilometriä Hampurista luoteeseen ja on Pinnebergin piirikunnan pääkaupunki. Sen pinta-ala on 21,54 neliökilometriä ja asukasluku 42 288 vuoden 2010 alussa. Kaupungin väkiluku kaksinkertaistui toisen maailmansodan jälkeen, kun entinen saksankielinen väestö karkotettiin Puolalle luovutetuista alueista.lähde?
Ystävyyskaupungit

Rockville, Yhdysvallat
Primorsk, Venäjä
Nzega, Tansania
Aiheesta muualla

Kaupungin viralliset kotisivut (saksaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pinneberg Wikimedia Commonsissa
Elisabeth-Sophien-Koog

| Elisabeth-Sophien-Koog |
| --- | --- |
 Elisabeth-Sophien-Koogilaista maalaismaisemaa.
 lippu:  vaakuna
 Elisabeth-Sophien-Koog sijaitsee Pohjois-Saksassa, Vattimerellä.
 Elisabeth-Sophien-Koog
 Koordinaatit: 54°31′N, 8°53′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Nordfriesland
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,18 km²
Korkeus:  0–2 m
Väkiluku (2014):  45
 – Väestötiheys:  9 as./km²
Postinumero:  25845
 
 www.amt-nordsee-treene.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Elisabeth-Sophien-Koog on kunta Pohjois-Saksassa, Schleswig-Holsteinin osavaltiossa, Nordfrieslandin piirikunnassa. Kunta sijaitsee Nordstrandin entisellä saarella, nykyisellä niemimaalla. Elisabeth-Sophien-Koog muodostaa yhdessä Nordstrandin saaren toisen kunnan, Nordstrandin kanssa Amt Nordsee-Treenen kuntainliiton (saks. Amt).
Asukkaita Elisabeth-Sophien-Koogissa oli vuoden 2014 lopulla 45. Kunnan pinta-ala on 5,18 km².
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elisabeth-Sophien-Koog Wikimedia Commonsissa
USS Saratoga (CV-3)

| USS Saratoga |
| --- | --- |
 USS Saratoga noin vuonna 1942

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  New York Shipbuilding Corporation, Camden, New Jersey
Kölinlasku:  25. syyskuuta 1920
Laskettu vesille:  7. huhtikuuta 1925
Palveluskäyttöön:  16. marraskuuta 1927
Poistui palveluskäytöstä:  15. elokuuta 1946
Tekniset tiedot
Uppouma:  36 000 t (standardi) 38 746 t (kuormattu)
Pituus:  259 m (vesiraja) 268 m (kokonaispituus)
Leveys:  32,14 m (vesiraja) lentokansi 32,31 m
Syväys:  7,39 m
Koneteho:  180 000 shp
Nopeus:  33,25 solmua
Miehistöä:  2 122
Aseistus
Aseistus:  8 × 8"/L55-tykkiä (200 mm) 12 × 5" (130 mm) tykkiä 91 × lentokonetta
USS Saratoga (runkonumero CV-3) oli Yhdysvaltain laivaston Lexington-luokan lentotukialus toisessa maailmansodassa. Alus tilattiin alun perin taisteluristeilijänä ja muutettiin ennen valmistumistaan lentotukialukseksi. Sodan jälkeen se oli operaatio Crossroadsin ydinkokeissa, joista jälkimmäisessä se upposi.
Valmistus

Alus tilattiin New York Shipbuilding Companyltä Camdenista New Jerseystä, missä köli laskettiin 25. syyskuuta 1920 taisteluristeilijänä runkonumerolla CC-3. Washingtonin laivastosopimuksen seurauksena 1. heinäkuuta 1922 tehdyn tilausmuutoksen jälkeen alus laskettiin vesille 7. huhtikuuta 1925 kumminaan laivastoministeri Curtis D. Wilburin puoliso ja otettiin palvelukseen 16. marraskuuta 1927 ensimmäisenä komentajanaan Harry E. Yarnell.
Palvelus

Philadelphiasta Saratoga lähti 6. tammikuuta 1928 testeihin ja alukselle laskeutui 11. tammikuuta ensimmäinen lentokone. Kokeiden päätyttyä alus lähti 27. tammikuuta purjehtimaan Panaman kanavan kautta Tyynelle valtamerelle. Matkan aikana alus kuljetti 14.-16. helmikuuta merijalkaväen sotilaita Corintoon Nicaraguaan. Alus liittyi 21. helmikuuta taistelulaivastoon San Pedrossa Kaliforniassa. Vuoden lopun alus osallistui laivaston mukana erilaisiin harjoituksiin.
Alus lähti 15. tammikuuta 1929 laivaston mukana sotaharjoitukseen (Fleet Problem IX). Harjoituksen aikana alus teki rohkean iskun Panaman kanavaa vastaan, minkä suojana olivat tiedustelulaivue sekä sen sisaralus USS Lexington. Operaatio osoittautui tuloksekkaaksi, vaikka Saratoga tuomittiin kolmasti upotetuksi hyökkäyksen aikana. Lexington tuhosi seuraavana vuonna Fleet Problem X -harjoituksessa Karibianmerellä yllätysiskulla Saratogan ja USS Langleyn muodostaman lentotukialusosaston, mikä osoitti lentotukialusten kyvyn muuttaa voimatasapainoa merellä. Sotaharjoituksen päätteeksi toukokuussa Yhdysvaltain presidentti tarkasti laivaston Norfolkissa pidetyssä katselmuksessa. Alus palasi 21. kesäkuuta San Pedroon.
Saratoga osallistui harjoituksiin San Diegon ja San Pedron alueilla sekä laivaston vuosittaisiin Fleet Problems -harjoituksiin. Se oli myös säännöllisesti huollettavana Bremertonissa. Vuoden 1932 ja 1933 Fleet Problem -harjoitukset pidettiin Havaijilla 31. tammikuuta - 19. maaliskuuta saman aikaisesti kuin Japani aloitti hyökkäyksensä Mantsuriaan, mikä aloitti Tyynenmeren sotaan johtaneet tapahtumat. Jälkimmäisestä harjoituksesta palatessaan lentotukialus teki yllätysiskun Long Beachiin.
Vuoden 1934 harjoitukset Karibialla ja Atlantilla johtivat pitkään purjehdukseen 9. huhtikuuta - 9. marraskuuta ja seuraavana vuonna lähes vastaaviin harjoituksiin Tyynenmeren laivaston mukana. Alus osallistui 27. huhtikuuta 6. kesäkuuta 1936 Fleet Problem -harjoitukseen Panaman alueella ja seuraavana vuonna 16. huhtikuuta – 28. toukokuuta 1937 Havaijilla. San Diegosta Saratoga lähti 15. maaliskuuta 1938 Havaijille Fleet Problem XIX -harjoitukseen. Harjoituksen toisessa vaiheessa aluksen lentokoneet iskivät Pearl Harboriin 100 merimailia Oahulta, mikä vastasi japanilaisten hyökkäystä vain muutamaa vuotta myöhemmin. Paluumatkalla kotisatamaansa alus iski sisaraluksensa kanssa Mare Islandille ja Alamedaan.
Vuoden 1939 harjoituksen aikana alus oli huollettavana Bremertonissa, mutta se osallistui 2. huhtikuuta - 21. kesäkuuta 1940 pidettyyn Fleet Problem XXI -harjoitukseen. Alus kuljetti 14.-29. lokakuuta 1940 joukkoja San Pedrosta Havaijille. Se siirrettiin 6. tammikuuta 1941 Bremertonin laivastontelakalle modernisoitavaksi, jolloin sen lentokantta laajennettiin sekä ilmatorjuntaa vahvennettiin. Aluksen palattua palvelukseen 28. huhtikuuta se osallistui toukokuussa maihinnousuharjoitukseen ja teki kesäkuusta lokakuuhun kaksi matkaa Havaijille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Saratoga (CV-3) Wikimedia Commonsissa
Lexington-luokan lentotukialukset
Yhdysvaltain laivaston lentotukialuksia Fleet Problem XIX -harjoituksessa.
USS Saratoga elokuussa 1942 ennen Guadalcanalia.
Enterprise ja Saratoga (taka-alalla) Guadalcanalilla 1942. Lentokone on SBD Dauntless.
Stefan Lindfors

Stefan Lindfors elokuussa 2012.
Erik Stefan Lindfors (s. 3. toukokuuta 1962 Maarianhamina) on suomalainen graafinen suunnittelija, kuvanveistäjä, muotoilija ja sisustusarkkitehti.