stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saamelainen muinaisusko
Šamanismi > Šamaani eli noaidi

Saamelaisyhteisöiden tärkein jäsen oli lapinnoita eli šamaani, jota kutsutaan usein pohjoissaamelaisella termillä noaidi. Hän pystyi luomaan yhteyksiä tuonpuoleiseen ja toimi yhteisön hyväksi. Noidan apuna oli niin sanottuja sáiva-henkiä. Eläinhahmoiset apuhenget puolestaan olivat noidan rinnalla konkreettisesti, ja noita saattoi sielunmatkalla liikkua apuhenkensä hahmossa tai tämän opastamana. Yleissaamelaisen käsityksen mukaan noidan tuonpuoleinen toinen minä oli peurahärkä, jonka kuollessa esimerkiksi toisen noiden peurahenkeä vastaan aiheutti myös isäntänsä kuoleman. Keskisessä maailmassa noita pystyi liikkumaan minkä tahansa apuhengen hahmossa. Noidilla oli myös ihmishahmoisia auttajia. Apu- ja suojelushenget asuivat sáivassa, ja noita itse liittyi heihin kuoltuaan.ref name="pulkkinen247"/>
Länsisaamelaisen tradition mukaan nainen ei pystynyt olemaan noaidi, koska nainen ei saanut käyttää noitarumpua eikä hänellä voinut olla suojelushenkeä, jonka kanssa hän olisi voinut olla suoraan yhteydessä. Itäsaamelaisten perinteessä on saattanut olla myös naispuolisia noitia. Muinaisuskon myöhäisvaiheessa, jolloin perinteinen šamanismi oli jo katoamassa, läntisellä alueella oli myös kertomuksia naispuolisista noidista.
Noidaksi tultiin hyvin nuorena. Noidan piti olla täysin terve, ja hänen uskottiin olevan kykenemätön tehtäväänsä menetettyään yhdenkin hampaan tai tultuaan edes vähänkään raihnaiseksi. Noita sai kutsun tehtävään hengiltä, ja kutsun saaneet hakeutuivat vanhan noaidin oppiin. Noitaehdokkaiksi valikoitumiseen vaikutti myös erilaiset merkit, kuten hammas suussa tai niin sanottu onnenlakki (istukan osa) päässä syntyminen. Noidaksi tulemisen liittyi usein intensiivistä henkien kanssa keskustelua. Tällaisessa vaiheessa kokelas saattoi näyttää hullulta ja usein vetäytyi yksinäisyyteen. Tällainen initiaatioriitti oli tyypillistä pohjoisten kansojen šamanismissa.
Šamanismi > Noitarumpu

Noitarumpujen kuvituksesta oli kahta päätyyppiä. Läntiset ja eteläiset rummut olivat aurinkokeskisiä ja pohjoiset rummut segmenttijakoisia. Lisäksi näiden välissä oli siirtymätyyppejä, joita oli erityisesti Ruotsin Lapissa. Rakenteellisesti rummut jaettiin puolestaan kolmeen tyyppiin. Läntisten alueiden noidilla oli kehärumpu, jonka kehä oli taivutettu päreestä seulan kehän tavoin. Keskisillä saamelaiset käyttivät maljarumpua, jossa rumpukalvo oli pingotettu yleensä mäntypahkasta koverretun maljan päälle. Itäisten alueiden kulmakehärummussa puolestaan oli pärekehän lisäksi lovien avulla soikeaksi taivutetusta puusta tehty reunus. Suurin osa rummuista tehtiin männystä, mutta on myös useita kuusisia rumpuja.
Monissa šamanistisissa kulttuureissa noitarumpuja ei kuvitettu, mutta saamelaisten noitarummuissa oli runsaasti kuvia. Kuvioiden tulkinta on vaikeaa, ja sitä monimutkaistaa usein niiden yksilöllisyys ja monikäyttöisyys. Rumpua voitiin toisaalta käyttää muuntuneen tilan saavuttamiseen ja toisaalta ennustamiseen. Kuvituksen luonne onkin todennäköisesti riippunut siitä, onko rumpu toiminut ensisijaisesti sielunmatka- tai ennustuskäytössä.
Segmenttirumpujen kuvitus oli jaettu poikkiviivoin yleensä kolmeen tai viiteen osaan. Sen on katsottu heijastavan saamelaisten käsitystä kolmiosaisesta maailmasta. Alin osio edustaa alista maailmaa, ja sinne on sijoitettu vainajauskoon liittyviä symboleja, kuten vainajalan hallitsija. Keskimmäinen lohko on kuvannut maanpiiriä ja ylin jumalien ja taivaankappaleiden uskomusolentojen osaa. Joissain rummuissa ylinen jakso oli jaettu useampaan osaan. Aurinkokeskisissä rumpukalvoissa kuvituksen tyypillisenä piirteenä on sen keskellä oleva nelikulmio eli rombi, johon liittyy ristikuvio tai harvemmin ympyrä ilman ristiä tai sen kanssa. Segmenttirummut edustavat selvemmin saamelaisten šamanistista maailmankuvaa kolmikerroksisine maailmankaikkeuksineen, kun taas aurinkokeskiset rummut ovat huomattavasti vaikeammin tulkittavissa.
Šamanismi > Noitien tehtävät ja rituaalit

Šamaani toimi aktiivisena tämän- ja tuonpuolisen välisenä välittäjänä, eikä hänen rooliinsa kuulunut niin sanottu possessiotranssi, jossa šamaanista tulee henkien passiivinen välittäjä. Šamaani pyrki kriisitilanteessa palauttamaan alkuperäisen ja ihanteellisen tilan. Toimivaan maailmanjärjestyksen mukaan ihmiset elivät terveinä, toimeentulo oli riittävä sekä elävien ja vainajien reviirit olivat riittävän erillään. Mikään maailmanjärjestyksen kriisi ei ollut yksilöllinen, vaan kaikki vastoinkäymiset, kuten ihmisten sairaudet, olivat yhteisöön kohdistuvia uhkia.
Šamaanin keskeisin tehtävä oli sairaiden parantaminen. Noidan haluttiin ottavan tilanteen haltuunsa, antavan sopivan selityksen tapahtuneelle ja voittavan yhteisöä ja yksilöä koskettavan kriisi. Vakavien sairauksien uskottiin aiheutuvan siitä, että vainajahenget olivat ryöstäneet vapaasielun ja vieneet sen vangikseen aliseen maailmaan. Noidan oli omana vapaasielunaan mentävä hakemaan kadonnut sielu takaisin. Matkalla häntä auttoivat hänen apuhenkensä. Tehtävä oli vaikea, sillä vainajat eivät halunneet luopua saalistaan, ja yleensä sielun vapauttamisen tarvittiin hyvitysuhreja joko vainajahengille tai manalan hallitsijalle. Potilas, joka kärsi sielunmenetyksestä, oli yleensä vakavasti sairas, ja lievemmät tapaukset hoidettiin yrteillä ja loitsuilla.
Parantamisen lisäksi šamaanit toimivat muun muassa ennustajina. Heiltä kysyttiin yliluonnollisia neuvoja erityisesti avio-, lapsi- ja metsästysonneen. Uhripappeina noidat ovat toimineet todennäköisesti harvoin. Tällaisissa tapauksissa uhrin toteuttamistapa on vaatinut šamanistista erityistaitoa tai uhri on tapahtunut šamanistisen riitin yhteydessä. Saamelaistarinoissa on hyvin yleistä myös kertomukset noitien tekemistä peura- ja poroelojen ryöstöistä ja näitä seuranneista taisteluista. Noidan tehtäväpiiriin onkin saattanut kuulua niin sanottu juovssahit gottiid, jolla on saanut peurat tulemaan metsästäjän luo.
Saamelainen šamaani on noitaistunnon aikana ollut yhtä hurmostilainen kuin itäiset kollegansa, mutta hänen esiintymisensä ei ole ollut yhtä värikästä, sillä saamelaiset noidat eivät ole käyttäneet siperialaisille tyypillistä šamaanin pukua. Noidan rituaalivarustukseen kuuluivat rummun lisäksi poronluusta valittu T-muotoinen vasara ja rumpukalvolla ennustuksessa liikuteltava pikkuesine, jota Suomen Lapissa on kutsuttu yleensä ’arvaksi’. Näiden lisäksi varustuksessa olivat myös vyö, poron- tai kuikannahkainen pussi, jossa rumpua säilytettiin, ja aiemmin myös noidan lakki.
Noidan taitoihin kuului kyky mennä transsiin eli langeta loveen. Transsiin noita meni pääasiassa rummuttamalla ja laulamalla. Innoittaakseen itseään noita saattoi käyttää myös lipeää, akvaviittia tai kärpässieniä. Apuhenkiään noita kutsui laulamalla ja monotonisella rummuttamisella. Sielunmatkoissa noita meni syvään kataleptiseen transsiin ja saattoi maata tiedottomana puolesta tunnista tuntiin. Yksinkertaisemmissa tehtävissä, kuten tiedonhaussa apuhenkien kanssa neuvottelemella, tarvittiin kevyempää transsia, jollaisen noita saattoi saavuttaa jopa ilman apukeinoja.
Luontoon liittyvät uskomukset > Eläimet ja eläinrituaalit

Saamelaiset pitivät kaikkia eläimiä pyhinä, mutta karhua pyhimpänä. Eläimillä oli saamelaisten uskomusten mukaan myös sielu. Eläinten tappamiseen liittyi joitakin tabuja: esimerkiksi inarilaiset painottivat sitä, että eläintä ei saanut tappaa epäkunnioittavasti. Keskeisimmin saamelaisten elinympäristöön kuuluneet eläimet ovat saaneet ympärilleen monisyisen mytologian. Poron ja karhun lisäksi tunturisopuli on herättänyt huomioita, ja sen 30 vuoden jaksoissa tapahtuvat lisääntymishuiput ovat keränneet enneodotuksia. Muita tarinoita keränneitä eläimiä ovat saamelaisten vihaamat porontappajat susi ja ahma, kettu, näätä, lumikko, saukko ja aikoinaan sukupuuttoon metsästetty euroopanmajava. Käärme ja sitä symboloiva siksak-kuvio on rummuissa yleinen. Linnuista saamelaisia ovat askarruttaneet erityisesti musta korppi sekä vuosittain asuaan vaihtavat kiiruna ja riekko. Muuttolinnuista uskomuksissa yleisiä ovat joutsen ja jotkin muut vesilinnut. Metsärajassa elantonsa saaneiden saamelaisten keskuudessa ihmisten läheisyydessä viihtyvä kuukkeli on ollut myös merkittävä ennekohde.
Karhulla oli saamelaiskulttuureissa erityisasema. Ihmisen ja karhun välillä oli eräänlainen sanaton sopimus: ihmisen tuli kunnioittaa karhua ja karhun tuli olla tappamatta ihmistä. Karhuja kohdeltiin siis kunnioittavasti, mutta sanattoman sopimuksen rikkoneen karhun sopimus irtisanottiin. Karhu esitetään usein myös noitarummulla joko sellaisenaan tai pesässään ja usein pienten täplien ympäröimänä. Täplien merkitys on epävarma, mutta niiden yhteydessä on usein myös vainajalaan liittyviä symboleita, joten ne saattoivat viitata tuonpuoleiseen voimaan, väkeen.
Karhunmetsästys oli sekä rituaalinen että kultillinen tapahtuma ja karhujuhla monipäinen kulttinäytelmä, jossa karhua juhlittiin ja sen liha syötiin kaatajien perhekuntien kesken. Rituaalin huipensi luiden hautaaminen anatomiseen järjestykseen. Karhurituaali takasi sen, että karhu syntyi uudestaan sáivassa, jossa sen odotettiin jakavan muille karhuille siitä, millainen kunnia oli tulla ihmisen tappamaksi ja juhlimaksi. Yhteisen sopimuksen rikkoneita karhuja ei kunnioitettu näin, vaan niiden uudelleensyntyminen estettiin leikkaamalla oikea etukäpälä irti ja hautaamalla se erikseen, jolloin karhun haudattu luuranko ei ollut enää kokonainen. Karhunäytelmään liittyi laulujen, juhlinnan ja syömisen lisäksi karnevalistisia aineksia ja jopa rituaalinen orgia, tosin aiheeseen liittyvät lähteet ovat vaikeatulkintaisia ja varhaisia lähteitä on vain vähän. Karhurituaali perustuu kuitenkin kertomukseen, jossa ihmisnaisella ja karhulla on eroottinen suhde. Siinä veljiensä vihaama saamelaistyttö lähtee pakomatkalle, yöpyy karhun pesässä ja päätyy karhun vaimoksi. Vanhaksi tullut karhu antautuu veljeksien tapettavaksi, mutta vain jos tyttö opettaa näille karhurituaalin, jonka tyttö oli oppinut karhulta.
Luontoon liittyvät uskomukset > Eläintransformaatiot

Saamelaisten muinaisessa maailmankuvassa miehen ja naisen välinen rajalinja oli paljon vaikeammin ylitettävissä kuin ihmisen ja eläimen raja. Muuntuminen ihmisestä eläimeksi ja eläimestä ihmiseksi oli mahdollista sekä noidille että tavallisille ihmisille.
Saamelaiset uskoivat vahvasti, että ihminen pystyi halutessaan muuttumaan sudeksi, karhuksi tai jopa taimeneksi. Usein tarinat eläintransformaatioista liittyivät kuitenkin enemmän pahantahtoisiin naapurikertomuksiin, inarinsaamelaiset kertoivat esimerkiksi tällaisia tarinoita koltista, joihin heillä ei ollut kovinkaan hyvät välit.
Luontoon liittyvät uskomukset > Luonnonenteet

Saamelaisten muinaiskulttuurissa oli vahva usko siitä, että ihminen pystyi saamaan enteistä ja merkeistä tietoa tulevaisuudesta. Uskoon liittyi myös aktiivista enteiden ottoa eli riittejä, joilla yritettiin saamaan tietoa tulevaisuudesta. Enteidenottoja käsittelevät kertomukset ovat kuitenkin yleensä leikillisiä, ja olennaisempaa on ollut passiivinen tarkkailu. Enneperinne vaihtelee alueittain, ja tarkkailun kohteena on ollut yleensä elinkeinon harjoittamiseen liittyvät luonnonilmiöt.
Enne-eläimistä yleisimpiä olivat kotieläimet, mutta myös villejä eläimiä tarkkailtiin. Käellä oli poikkeava asema, sillä se oli noitalintu. Sen kukuntaa on pidetty joko hyvänä tai huono enteenä riippuen siitä, missä, koska tai kuinka kauan käki on kukkunut. Hyvän onnen lintuja olivat kuukkeli, närhi ja koskikara. Huonoa onnea toivat puolestaan kurki, tikka, korppi, kuovi, talitiainen ja kaakkuri. Enne-eläimiin liittyi monia tabuja ja uskomuksia niiden yliluonnollisista kyvyistä. Korpin ja joidenkin muiden lintujen siipien alla sijaitsi uskomusten mukaan onnenhöyhen, leavvedolgi, joka antoi metsästäjälle linnun saalistusvaiston.
Säällä oli saamelaisten elämänmuodossa huomattava merkitys, ja sitä yritettiin ennustaa linnunrataa, tähtien kirkkautta, Kuun vaiheita, Auringon liikkeitä, pilvien ja tuulen kulkusuuntaa, ukkosta, revontulia ja taivaan valoilmiöitä tarkkailemalla. Voimakkaan revontulen esimerkiksi odotettiin enteilevän kovaa tuulta. Yleisen uskomuksen mukaan tähdenlennot tiesivät pahoja ilmoja ja pyrstötähdet yleismaailmalliseen tapaan onnettomuuksia ja nälkävuosia. Sään ennustaminen on liittynyt usein keskeisesti porotalouteen kuuluviin juhlapyhiin, jolloin on aavisteltu vuodenaikojen lämpötilaa ja sateisuutta. Perinne on liittynyt myöhemmin luterilaisiin ja ortodoksisiin juhlapyhiin. Säätä ennakoiva kansanperinne koostuu lyhyistä sanonnoista ja uskomuksista, joista iso osa on yhteistä saamelaisten naapurikansojen kanssa.
Käännytys

Katolisen kirkon paine näkyi saamelaisalueilla jo 1000-luvulla. Valtiot hankkivat itselleen maa-alueita ja niiden väestöstä verotuloja kristinuskoa levittämällä. Ensimmäinen saamelainen kastettiin kristinuskoon Torniossa 1300-luvulla. Saamelaisten käännytystyö Ruotsissa ja Norjassa eteni kuitenkin hitaasti vielä 1300- ja 1400-luvuilla, vaikka papit antoivatkin ymmärtää päinvastaista. Venäläiset aloittivat kolttasaamelaisten kastamisen 1400-luvulla, ja 1400- ja 1500-luvuilla Venäjän Saamenmaahan perustettiin valtion tukikohdiksi kolme luostaria, muun muassa Solovetskin luostari.
Ruotsissa saamelaisten aktiivinen käännytys alkoi 1600-luvulla, ja 1670-luvulla Tornion-Lapin ja Kemin-Lapin saamelaiset oli jo käännytetty. Käännytystyön luonteeseen näyttää kuuluneen pyrkimys saamelaisen uskomusmaailman täydelliseen tuhoamiseen. Kirkko pyrki lakkauttamaan kaikki uskomusmaailmaan liittyvät perinteet ja myös muut pakanuudesta kielivät tavat, kuten esimerkiksi joikaamisen. Myöhemmät matkat alueella paljastivat kuitenkin, että käännytystyö oli paikoin pelkkä tyhjä sana ilman sen syvällisempää merkitystä. Pakanuuden jäljet näkyivät edelleen 1700-luvulla. Toisin sanoen saamelainen uskomusmaailma säilyi pitkään piilossa kristinuskon alla. Ortodoksinen kirkko sen sijaan suhtautui saamelaismytologiaan huomattavasti suopeammin, ja monet luonnonjumalat saivat uuden nimen Raamatun pyhien mukaan.
Vanhat tavat säilyivät vielä pitkään, mutta uhrikulttuuri muuttui salaiseksi. Saamelaisten yhteisöllinen pohja murentui 1800-luvun alussa, jolloin vanhat tavat muuttuivat taikauskoksi ja käsityksiksi, joihin turvattiin vasta kristillisen perinteen pettäessä. Vaikka yhteisöllinen toiminta katosikin, yksilöllistä seitojen palvontaa esiintyi vielä 1900-luvulla. Palvonta jatkui ainakin maailmansotien väliseen aikaan ja ehkä jopa 1950-luvulle saakka.
Luontosidonnainen kansanusko ja mytologia osoittautuivat otolliseksi alustaksi uskonnollisten hurmosliikkeiden syntymiselle. Niistä merkittävin syntyi 1800-luvun alkupuolella, kun äitinsä puolelta saamelainen Lars Levi Laestadius koki herätyksen tutkiessaan saamelaismytologiaa. Lestadiolainen herätysliike lähti leviämään Ruotsin Kaaresuvannosta, ja se korosti uskonnollisuuden ohella terveitä ja raittiita elämäntapoja.
Kulttuurinen herääminen ja uusšamanismi

Saamelaisten etnokulttuurinen herääminen 1900-luvun jälkipuoliskolla ei koskenut alkuun muinaisuskoa. Kansallisiksi symboleiksi nostettiin erityisesti poro, saamelainen kota ja saamenpuku. Monet kristityt saamelaiset kokivat sen sijaan muinaisuskon jopa ristiriitaiseksi.
Suhtautuminen muinaisuskoon on muuttunut myönteisemmäksi 1990-luvulta alkaen. Samalla saamelaisesta šamanismista on tullut keskeinen osa Pohjois-Norjan new age -liikettä. Saamelaisen uusšamanismin perustajaksi on sanottu Ailo Gaupia, joka tunnetaan myös ensimmäisenä saamelaisena ammattišamaanina.
Saamelainen uusšamanismi on melko perinnetietoista. Uusšamaanit ovat erityisesti pystyttämässä henkisiä, kansallisia ja kulttuurisia yhteyksiä kansan historiaan. Siihen liittyy myös ajatus perenniaalisesta filosofiasta, jonka mukaan šamanismi on yleismaailmallisesti pätevä tapa löytää alkuperäisiä perinteitä. Ailo Gaupin mukaan sen avulla voidaan edetä kohti ”hengellistä maailmanperintöä”.
Pohjois-Amerikassa jotkut intiaanit syyttävät uusšamaaneja perinnetiedon myymisestä eteenpäin. Kristityillä saamelaisilla ei ole tällaista asennetta, vaan he pitävät uusšamaaneja lähinnä yhtenä new age -liikkeen haarana.
Muinaisuskon heräämiseen on liittynyt erilaisten kulttuuriviitteiden ja -tapahtumien syntyminen. Pohjois-Norjassa järjestetään uusšamanistista Isogaisa-festivaalia ja matkailijoille myydään muun muassa noitarumpuja. Noitarumpu on myös kuva-aiheena monissa virallisissa yhteyksissä, ja se on muun muassa kuvattuna Saamen lipussa.
Kirjallisuutta

Kylli, Ritva: Saamelaisten kaksi kääntymystä. Uskonnon muuttuminen Utsjoen ja Enontekiön lapinmailla 1602–1905.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-349-4
Laestadius, Lars Levi: Lappalaisten mytologian katkelmia.  ((Fragmenter i lappska mythologin, kirjoitettu 1840–45.) Suomentanut Risto Pulkkinen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.  ISBN 978-952-222-257-2
Lehtola, Veli-Pekka: Saamelaiset. Historia, yhteiskunta, taide.  Inari:  Kustannus-Puntsi, 1997.  ISBN 951-97541-2-1
Pentikäinen, Juha & Pulkkinen, Risto: Saamelaisten mytologia.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018.  ISBN 978-952-222-912-0
Siikala, Anna-Leena: Uralilainen ja saamelainen mytologia. Teoksessa Fogelberg, Paul (toim.): Pohjan poluilla. Suomalaisten juuret nykytutkimuksen mukaan.  Helsinki:  Suomen tiedeseura, 1999.  ISBN 951-653-294-2
Äikäs, Tiina: Rantakiviltä tuntureille. Pyhät paikat saamelaisten rituaalisessa maisemassa.  (Väitöskirja: Oulun yliopisto)  Rovaniemi:  Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, 2007.  ISBN 978-952-9888-45-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta saamelainen muinaisusko Wikimedia Commonsissa
Fellman, Jaakko: Lappalaisten muinaisuskonto. Teoksesta Poimintoja Jaakko Fellmanin muistiinpanoista Lapissa, 1907.
Ikonen, Jooa: Maahiset saamelaisessa mytologiassa (Arkistoitu – Internet Archive). Seita 4/2003.
Jokisalo, Jouko & Isaksson, Pekka: Saamelaisten uskonto ja identiteetti. Suvaitsevaisuus länsi-Euroopassa 1998–2000. (Arkistoitu – Internet Archive)
Saamelaiskulttuurin ensyklopedia (Arkistoitu – Internet Archive).
Thuleia: Saamelaiset jumalat. Thuleian tupa.
Thuleia: Saamelaiset jumalattaret. Thuleian tupa.
Thuleia: Seidat – Saamenmaan pyhät luonnonpaikat. Vox Paganorum 2/2008.
Vuolab, Kerttu: Kertojien perilliset. Saamelaismuseo Siidan lastensivut 2003.
Alkuperäisuskonnot
| --- | --- |
Pakanuus:  Animismi  Luonnonuskonto  Panteismi  Šamanismi 
Historiallinen polyteismi:  Mesopotamialainen  Egyptiläinen  Minolainen  Mykeneläinen  Kreikkalainen Eleusiin mysteerit  Orfilaisuus  Roomalainen Mithralaisuus  Germaaninen  Skandinaavinen  Kelttiläinen  Slaavilainen  Balttilainen  Virolainen  Saamelainen  Suomalainen 
Myytti ja rituaali:  Kansanperinne  Kansanusko  Kristillistetty kalenteri  Mytologia  Noituus  Taikuus  Uhraaminen  Vainajien palvonta 
Uuspakanuus:  Aasainusko  Balttilainen  Druidismi  Hellenistinen  Kemetismi  Slaavilainen  Suomenusko  Uusnoituus  Uussamanismi  Wicca 
| n k Uskonnon historia Suomessa |
| --- | --- |
 Kristinuskon historia Suomessa  Ristiretket Suomeen  Herätysliikkeet  Puhdasoppisuuden aika  Uskonpuhdistus  Vastauskonpuhdistus  Noitavainot  Saamelainen muinaisusko  Suomalainen muinaisusko 
Inarijärven Ukko on suuri seita. Se oli inarinsaamelaisten keskeinen kulttipaikka.
Saamelaiset uhraamassa ukkosen jumala Tiermesille Bernard Picartin kaiverruksessa vuodelta 1725.
Saamelainen šamaani O. H. von Loden tekemässä kaiverruksessa.
Saamelaisten noitarumpujen maantieteellinen jako tyypeittäin. Eteläisimmät rummut olivat aurinkokeskisiä ja pohjoiset rummut segmenttijakoisia.
Noitien rituaalivarustukseen kuulunut T-muotoinen vasara.
Muusikko Mari Boine käyttää noitarumpua soittimena.
Emmy Noether

| Emmy Noether |
| --- | --- |
 Emmy Noether, valokuva vuosilta 1900–1910.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Amalie Emmy Noether
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1882 Erlangen, Baijeri, Saksa
Kuollut: 14. huhtikuuta 1935 (53 vuotta) Bryn Mawr, Pennsylvania, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Paul Gordan
Oppilaat:  Bartel Leendert van der Waerden
Tutkimusalue:  algebra
Amalie Emmy Noether (23. maaliskuuta 1882 Erlangen, Baijeri, Saksa – 14. huhtikuuta 1935 Bryn Mawr, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli saksalainen matemaatikko ja fyysikko.
Noether oli juutalaista sukua, ja hänen isänsä Max Noether oli matematiikan professori. Emmy Noether valmistui ranskan ja englannin kielten opettajaksi, mutta väitteli kuitenkin matematiikan tohtoriksi 25-vuotiaana Erlangenin yliopistosta. Hän siirtyi David Hilbertin ja Felix Kleinin kutsusta Göttingenin yliopistoon, ja siellä samaan aikaan suhteellisuusteoriaa kehitellyt Albert Einstein kiinnitti häneen huomiota. Silloisen käytännön mukaan naiset eivät saaneet toimia yliopistonopettajina, joten Noether oli nimellisesti Hilbertin assistentti ja pääsi sillä varjolla opettamaan. Vuonna 1919 kyseistä käytäntöä muutettiin.
Hitlerin päästyä valtaan 1933 Noether joutui lähtemään Yhdysvaltoihin, jossa hän opetti Bryn Mawrin Collegessa ja toimi vierailevana luennoitsijana Princetonissa arvostetussa Institute for Advanced Studyssa. Huhtikuussa 1935 häneltä leikattiin munasarjakysta, ja yllättäen hän menehtyi komplikaatioihin pian leikkauksen jälkeen.
Nykyaikainen algebra ja sitä kautta kaikki matematiikan alat pohjautuvat Noetherin ajattelutapoihinlähde?. Hänen mukaansa on nimetty Noetherin renkaat.
Fysiikan alalla Noether todisti Noetherin teoreeman, jonka mukaan jokaista fysiikan lakeihin liittyvää yleistä symmetriaominaisuutta vastaa jonkin suureen yleinen säilymislaki. Tällaisia symmetriaominaisuuksia ovat esimerkiksi lakien riippumattomuus ajasta, paikasta ja suunnasta, ja näitä vastaavat energian, liikemäärän ja pyörimismäärän säilymislait.
Emmy Noetherin julkaisematon käsikirjoitus ja muita papereita on Turun yliopiston kirjastossa, samoin Noetherin Neuvostoliittoon siirtyneen veljen Fritz Noetherin papereita. Kirjoitukset päätyivät kirjastoon akateemikko Rolf Nevanlinnan sinne toimittamien papereiden mukana.
Kuvia

Noetherin perhe 1918.
Emmy Noether 1930.
Rintakuva, Ruhmeshalle München.
Aiheesta muualla

Lehtinen, Matti & Kulikov, Vadim: Emmy Noether mursi sukupuolirajan. Solmu 2/2009. (PDF)
Metsänkylä, Tauno: Matemaatikko levitti hyvää sanomaa. Arkhimedes  2/2022. (PDF)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Minna Pirilä

| Minna Pirilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1966 (ikä 58)
Kansalaisuus:  suomi
Ammatti:  toiminnanjohtaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Minna Pirilä-Martti (s. 1. heinäkuuta 1966) on suomalainen kulttuurialan työntekijä.
Koulutukseltaan Pirilä-Martti on taiteenmaisteri (TeM) ja kulttuurituottaja (AMK). Hän on toiminut Etelä-Karjalan Lastenkulttuurikeskus METKUn toiminnanjohtajana vuodesta 2009. Taiteen edistämiskeskuksen näyttämötaiteen läänintaiteilijana hän työskenteli vuosina 2005–2009.
Pirilä-Martti on näytellyt elokuvissa ja televisiosarjoissa sekä monissa päärooleissa Lappeenrannan kaupunginteatterissa. Erityisesti hänet muistetaan Laila Kinnusen ja Edith Piafin rooleista, ja Margit Hautalana elokuvassa Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat, lotta Louhelana elokuvassa Rukajärven tie sekä Jaana Sutelana televisiosarjassa Lehmän vuosi. Lisäksi hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Akvaariorakkaus ja Romanovin kivet.
Kala (täsmennyssivu)

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Kala voi tarkoittaa seuraavia:
kala, vedessä elävä selkärankainen eläin
kala, iktys, kristinuskoon liittyvä symboli
Kala, M.I.A:n toinen studioalbumi
Kala-luokan kalustolautta, Suomen merivoimien alusluokka
Kala, suomalaisena sukunimenä:
Juhani Kala (1934–2014), koripalloilija
Juho Heikki Kala (1864–1929), päätoimittaja ja tilastokonttorin johtaja
Risto Kala (1941–2021), lääkäri ja koripalloilija, Juhani Kalan veli
Toivo Ilmari Kala (1909–1999), diplomaatti, Juho Heikki Kalan poika.