stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sivullinen
Suomennos

Romaani julkaistiin suomeksi vuonna 1947 Kalle Salon kääntämänä ja Otavan kustantamana.
Kirjailija Toivo Pekkanen vertaa Suomen kouluhallituksen arvostelevassa kirjaluettelossa (1948) Albert Camus’n kerrontaa yhdysvaltalaiseen "kovaksikeitettyyn" rikoskirjallisuuteen, mutta pitää Camus’n tyyliä jalostuneempana ja kiittelee romaanin syvälle pyrkivää psykologista kuvausta. Arvostelussaan Pekkanen kirjoittaa, että "sävyltään toivottoman pessimistisenä se [Sivullinen] heijastaa viime aikojen ankarissa koettelemuksissa jauhetun ihmisen katkeraa elämännäkemystä."
Aiheesta muualla

Albert Camus ja Sivullinen. Ylen Elävä arkisto.
Pekka Toikka: Kesäklassikko: Killing an arab. Kiiltomato.net 11.6.2003.
Meursault'n oikeudenkäynti. Kuvataiteilija Mayon kuvitusta vuodelta 1946.
Albert Camus vuonna 1945.
Näkymää Algerin kaupungista. Valokuva 1800- ja 1900-lukujen taitteesta.
Ranskalainen kirjailija André Gide 1920-luvulla. Gide oli merkittävä esikuva Albert Camus’lle.
Škoda 105/120/130 M-sarja

Škoda 130L
Škoda 105/120/130 M-sarja oli AZNP:n vuosina 1983–89 valmistuksessa ollut uudistettu versio aiemmasta A-sarjasta. Vaikka uusi malli olikin ulkonäöltään hyvin samankaltainen edellisen sarjan kanssa, siihen tehdyt tekniset muutokset olivat suurimpia sitten ensimmäisen sarjavalmisteisen takamoottorisen Škodan, 1000MB-mallin. Uusi mallisto kattoi Mladá Boleslavissa valmistetut 105-, 120- ja 130-malliset sedanit ja Kvasinyssa tehdyn Rapidin eli 130 coupén. Mallistossa oli loppuvaiheessa myös yksipisteruiskutuksella varustettu 135Gli, joka oli Suomen ensimmäinen katalysaattoriauto. Takamoottori-Škodan seuraaja oli etuvetoinen Favorit.
Moottori

Vaikka suorituskykyarvot ovat samat kuin edeltäneen A-sarjan vastaavissa malleissa, M-sarjan Škodan moottoriin tehtiin huomattavia parannuksia. Moottoriöljyn kierrossa oli siirrytty päävirtasuodatukseen, eli kaikki voiteluöljy lukuun ottamatta jakopään ketjun voitelua, kiersi öljynsuodattimen kautta. Virranjakajan rakennetta oli uusittu. Mallin alkuvuosina tehtiin myös lukuisia muita parannuksia. Kytkinlevyn halkaisijaa kasvatettiin 180 mm:stä 190 mm:iin ja kaasuttimen malli muuttui. Samalla esiteltiin 1289 cm3:n iskutilavuudella varustettu versio 130. Iskutilavuuden kasvatus oli saatu aikaan kasvattamalla sylinterinhalkaisijaa 72 mm:stä 75,5 mm:iin. Kampiakselia oli samalla vahvistettu runkolaakerien kohdalta. Palotilat olivat entistä paremmin muotoillut ja puristussuhdetta oli kasvatettu 9,7:1:een.
Alusta

Etuakseliston raideväliä oli levennetty, ja kierukkatyyppinen ohjausvaihde oli korvattu hammastankovälityksellä. Turvallisuutta oli parannettu nivelöidyllä ohjauspylväällä, joka vähensi ohjauspyörän sisälle tunkeutumisen vaaraa törmäystilanteessa. Paremmin varustellut 120GLS- ja 130-mallien etuakselit oli varustettu erittäin tehokkailla nelimäntäisillä jarrusatuloilla.
Raideväliä oli kasvatettu myös taka-akselilla, ja nyt myös paremmin varustelluissa sedan-malleissa oli nivelöidyt vetoakselit sekä erilainen takapyörän ripustus (kolmiotuki), jonka ansiosta pyörä ei enää pidon menetysvaiheessa "taittunut alle". Rakenteen  ansiosta ajo-ominaisuudet paranivat reilusti. Jousitusta oli pehmennetty sekä edessä että takana. Valikoimaan tuli myös viisivaihteinen vaihteisto.
Kori

Auton yleisilmettä oli ajanmukaistettu isoilla ajovaloilla ja takavaloilla, lokasuojiin integroiduilla etuvilkuilla ja muovipuskureilla. Korin osat olivat kuitenkin hyvin pitkälle samat kuin edeltäneessä mallissa.
Muunnelmat

A-sarjasta M-sarjaan siirryttäerssä mallimerkinnät säilyivät samoina. Vaikka moottoriin tehtiin huomattavia parannuksia, niiden ominaisuudett vastasivat 105- ja 120-mallien osalta hyvin pitkälti A-sarjan teknisiä suoritusarvoja. Alla olevassa taulukossa on vastaavat 130- ja 135GLi-mallien tekniset tiedot.
| TEKNISIÄ TIETOJA | 130L, 130GL | 135GLi |
| --- | --- | --- |
| Moottorin malli | 742.13 | 742.135x |
Moottorin iskutilavuus, cm³: 1289
Sylinterin halkaisija / iskunpituus, mm: 75,5 / 72
| Suurin teho, kW / rpm, DIN | 43,0 / 5000 | 41,5 / 5000 |
| Suurin vääntömomentti, Nm/rpm | 97 / 2850 | 92 / 3500 |
| Puristussuhde | 9,7:1 | 8,8:1 |
| Massa; netto (brutto), kg | 885 (1285) | 940 (???) |
Huippunopeus, km/h: 150
Kiihtyvyys 0-100 km/h, s: 14
| Polttoaineenkulutus, ECE; 90/120/kaupunkiajo, l/100 km | 5,8 / 8,2 / 8,9 | 5,7 / 8,9 / 7,3 |

Mallistossa oli useiden tehdastekoisten eri moottori- ja varusteluvaihtoehtojen lisäksi lukuisia paikallisten maahantuojien tekemiä muunnelmia. Näitä tarvittiin länsieurooppalaisen ostajakunnan mielenkiinnon herättämiseksi, sillä 1980-luvun lopulle mentäessä Škodan mallisto alkoi olla jo pahasti vanhentunut.
Muunnelmat > Suomessa räätälöityjä malleja

M-sarjasta on tehty seuraavia Suomen markkinoille räätälöityjä malleja:
Škoda Super - alun perin Škoda 105S, malliston halvin versio.
Škoda 120 LX, 120LSX ja 120GLX - Helkaman varustelema Škodan 90-vuotisjuhlamallit vuodelta 1985, joiden erikoisvarusteina olivat Suomessa verhoillut istuimet; rakennettu mallien 120L, 120LS ja 120GLS pohjalle.
Škoda 120L Polar – koristeteippauksin ym. varusteltu 120L.
Škoda 120L 5-speed – myytiin muilla markkinoilla nimellä 125L.
Škoda 130 Suntone – koristeteippauksin ja kattoluukulla varustettu 130L.
Škoda 130LX – Suomessa verhoilluin istuimin varustettu 130L.
Muunnelmat > Škoda 135GLi

Škoda 135GLi (Grand Luxe injection) oli Škodan ensimmäinen katalysaattorilla varustettu malli. Autossa oli Bendixin valmistama yksipisteruisku. Se oli suunnattu ensisijaisesti Pohjois-Amerikan markkinoille. Mallia myytiin Suomessa vuosina 1989-1990 ja sen myyntimäärät jäivät pieniksi.
135GLi:n moottori perustui etumoottorisen Favoritin tekniikkaan. Varustelultaan se vastasi pitkälti 130GL:ää. Vetopyörästön välityssuhde oli sama kuin 105/120-malleissa, eli suurempi kuin muissa 130-malleissa.
Auton koorroosionkestävyys oli huonompi kuin muissa Škoda-malleissa, ja usean yksilön kohtaloksi onkin koitunut juuri ruostuminen. Toinen kompastuskivi on ollut pakokaasutesti, sillä polttoaineensyöttölaitteistoon on nykyään vaikea saada varaosia.
Yleistä

Kun M-sarjan Škodaa vertasi edeltäneeseen A-sarjaan, suurin ero tuntui ohjauksessa. Hammastanko-ohjaus oli erittäin kevyt ja tarkka, mutta myös tunnokas. Tämä oli enimmäkseen kevyen keulan ansiota, joka johtui tietysti auton takamoottorisuudesta. Jousitus oli pehmeämpi ja mukavampi, mutta osittain pehmeän jousituksen ja toisaalta myös isojen etupyöränaukkojen takia auto oli entistäkin sivutuuliherkempi. Verhoilussa käytetyt muoviosat olivat entistä parempaa laatua, sillä ne eivät olleet enää yhtä hauraita.
M-sarjan Škodan laatu oli kuitenkin heikentynyt, sillä tehdas oli pyrkinyt parantamaan tuottavuuttaan. Esimerkiksi korin hitsauksen laatu oli heikompi kuin A-sarjalaisissa; hitsauspisteitä oli vähennetty ja mitoiltaan kuluneita koripeltiprässin lestejä ei oltu haluttu uusia. Maalaamossa käytettiin vankityövoimaa, ja maalipinnan laatu oli heikompi kuin A-sarjan Škodissa.
Škoda menestyi kuitenkin kohtalaisesti länsimarkkinoilla erityisesti edullisen hankintahintansa ansiosta. Sen kevyt ohjaus ja pienet ylläpitokulut olivat vanhempien autoilijoiden mieleen. Škodan takamoottorisuudesta johtuva hyvä etenemiskyky ja ohjattavuus alkoivat menettää merkitystään tieverkoston parantuessa. Laatutaso oli jäänyt kauas läntisten ja japanilaisten merkkien taakse. Vuonna 1987 esiteltiin uusi Bertonen muotoilema Favorit, ja takamoottoristen Škodien valmistus päättyi vuonna 1989. Viimeiset yksilöt rekisteröitiin Suomessa 1990.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda 105 Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda 120 Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda 130 Wikimedia Commonsissa
Škodan automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:   Enyaq  Fabia  Kamiq  Kamiq (Kiina)  Karoq  Kodiaq  Kushaq  Octavia  Rapid  Scala  Slavia  Superb 
Entiset mallit:   100/110  105/120  110 R  130  1000 MB  1200  440  450  Citigo  Favorit  Felicia  Forman  Garde  Octavia (1959)  Pickup  Popular  Praktik  Rapid (1935)  Rapid (1984)  Rapid (Intia)  Roomster  Superb (1934)  Yeti 
Isossa-Britanniassa Škodat myytiin mallinimellä Estelle. Kuvan autossa on paikallisen maahantuojan asennuttamat lisävarusteet; mm. vinyylikatto, kattoluukku ja erikoisvanteet.
Škoda 130 Rapid
Soanlahden ortodoksinen kirkko

| Soanlahden Pyhän Nikolaoksen kirkko |
| --- | --- |
Sijainti:  Soanlahden kirkonkylä
Seurakunta:  Suistamon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1903
Suunnittelija:  O. Leander
Materiaali:  puu
Tyylisuunta:  torniton pitkäkirkko
Poistui käytöstä:  kirkollisesta 1940 kokonaan 1941 (paloi jatkosodassa)
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Soanlahden Pyhän Nikolaoksen kirkko oli Suistamon ortodoksiselle seurakunnalle kuulunut kirkko Soanlahden kirkonkylässä Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman Karjalan pohjoisosassa. Vuonna 1903 valmistunut puurakenteinen torniton pitkäkirkko paloi jatkosodassa vuonna 1941. Kirkko rakennettiin alun perin koulukirkoksi, jossa jumalanpalveluksien lisäksi pidettiin kirkollista pienten lasten koulua. Kirkko tunnettiin tämän vuoksi myös nimellä Soanlahden koulukirkko. Aluksi kirkkoa kutsuttiin myös rukoushuoneeksi.
Suunnittelu ja rakentaminen

Soanlahden vanhalla hautausmaalla oli aiemmin ollut Jumalanäidin syntymän muistolle pyhitetty ortodoksinen rukoushuone, mutta se oli huonokuntoisuuden vuoksi hävitetty polttamalla 1800-luvulla. Ortodoksisen kirkon rakentamista Soanlahdelle alettiin suunnitella 1800-luvun lopulla. Suistamon seurakunta sai 1890-luvulla talollisen Ivan Tšokkisen lahjoittaman tontin Soanlahden kirkonkylästä jonkin matkaa Soanlahden luterilaisen kirkon pohjoispuolelta. Hengellinen hallitus suositteli kirkollista pienten lasten koulutaloa paikkakunnalle. Kirkon suunnitteli sortavalalainen O. Leander vuonna 1898 ja Zaharij Prokujevin ja rakennusmestari J. Mäkisen suorittivat rakennustyöt vuosina 1900-03. Kirkon rakennuttajana oli silloinen Suomen suuriruhtinaskunnan kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov ja kirkko rakennettiin valtion varoilla. Suomen ortodoksisen hiippakunnan arkkipiispa Nikolai vihki kirkon 1. joulukuuta 1903.
Ulkoasu ja sisätilat

Soanlahden kirkko oli malliltaan torniton pitkäkirkko. Sen hirsirunko oli lautavuorattu ja katto oli peltiä. Rakennus oli 30 metriä pitkä, 12 metriä leveä ja sen keskiosan muodostanut kirkkosali oli kuusi metriä korkea, jonka lisäksi sen molemmissa päissä oli neljä metriä korkeat tilat. Kirkko ei muistuttanut tornittomuutensa vuoksi perinteistä käsitystä kirkosta, vaan sen ulkomuoto muistutti ennemminkin maaseutukoulujen ja asemarakennusten tyyliä. Kirkon pääoven yläpuolella ollessa katoksessa oli yksi kello.
Suistamon seurakunta ei pitänyt kirkosta hyvää huolta, eivätkä myöskään soanlahtelaiset ortodoksit kyenneet sitä yksin hoitamaan. Kirkon kunnostaminen aloitettiin 1930-luvun lopulla. Korjaussuunnitelman laati arkkitehti Juhani Viiste vuonna 1938. Suunnitelman mukaan kirkon päähän olisi lisätty torni, mutta rakennustöitä ei ehditty aloittaa ennen talvisotaa ja alueluovutusta. Kirkon ikonostaasi kuitenkin ehdittiin korjata ja laajentaa.
Kirkon kohtalo

Talvisodassa Soanlahti pysyi Suomen hallussa sodan loppuun asti vuonna 1940 ja oli luovutettava vasta rauhansopimuksen perusteella Neuvostoliitolle. Kaikki kirkon kirkkotekstiilit ja ikonit jäivät evakuoimatta. Kirkko tuhoutui Jatkosodan hyökkäysvaiheessa kesällä 1941, kun perääntyvät neuvostojoukot sytyttivät Soanlahden kirkonkylän rakennukset tuleen. Entiset soanlahtelaiset pystyttivät kirkon raunioille muistomerkiksi puisen matkamiehen ristin kesällä 1996 vieraillessaan entisellä kotiseudullaan.
Vanessa Paradis

| Vanessa Paradis |
| --- | --- |
 Vanessa Paradis Cannesissa vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1972 (ikä 51) Saint-Maur-des-Fossés, Val-de-Marne, Ranska
Lapset:  Lily-Rose Depp
Sukulaiset:  Alysson Paradis
Näyttelijä
Aktiivisena:  1987–
Merkittävät roolit:  Adèle elokuvassa Tyttö sillalla, Marie Desmoulin elokuvassa Elisa
Palkinnot
 César (1990), Victoire de la Musique (1990), Victoire de la Musique (2008) kahdessa sarjassa 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Vanessa Chantal Paradis (s. 22. joulukuuta 1972 Saint-Maur-des-Fossés, Val-de-Marne, Ranska) on ranskalainen laulaja, näyttelijä ja malli.
Paradis'n ura alkoi vuonna 1987 hittikappaleella ”Joe le taxi” hänen ollessaan 14-vuotias. Hän kohosi nopeasti kansainväliseksi teinitähdeksi saaden myös negatiivisen maineen ”lolitana” ja seksisymbolina. Paradis on jatkanut uraansa musiikin parissa aikuisena ja on edelleen suosittu kotimaassaan Ranskassa. Hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa Serge Gainsbourgin, Lenny Kravitzin ja Matthieu Chédidin kanssa. Myöhempiä tunnettuja kappaleita ovat muun muassa ”Dis-lui toi que je t’aime”, ”Be my baby” ja ”Pourtant”. Kahdella viimeisimmällä albumillaan Paradis on myös itse säveltänyt ja sanoittanut kappaleita sekä toiminut tuottajana.
Musiikin lisäksi Paradis on myös näyttelijä, tehden debyyttinsä elokuvassa Noce Blanche vuonna 1989. Hän voitti roolityöstään César-palkinnon. Paradis'n tunnetuimmat roolit lienevät elokuvissa Elisa ja Tyttö sillalla. Paradis on myös toiminut muun muassa Chanelin mallina mainostaen yhtiön Coco-hajuvettä sekä laukkuja.
Ura ja elämä > Lapsuus

Vanessa Paradis syntyi André ja Corinne Paradis'n ensimmäisenä lapsena vuonna 1972. André Paradis'lla oli polyuretaania valmistanut yhtiö, jonka kirjanpitoa Corinne Paradis hoiti kotoa käsin. Isä oli aloittanut työskentelemisen jo 12-vuotiaana auttaakseen perhettään, mutta äiti oli syntynyt varakkaampaan lääkäriperheeseen. Perhe asui Pariisin lähellä sijaitsevassa Saint-Maur-des-Fossés'n esikaupungissa, mutta Paradis'n ollessa kaksivuotias he muuttivat Villiers-sur-Marneen. Vanessa Paradisilla on myös nuorempi sisar Alysson Paradis, joka työskentelee näyttelijänä.
Paradis harrasti lapsena balettia ja soitti pianoa sekä oli kiinnostunut musiikista. Hän myös katsoi paljon Hollywoodin kulta-ajan musikaaleja kuten Laulavat sadepisarat ja ihaili elokuvatähti Marilyn Monroeta. Balettiharrastuksensa takia hän esiintyi ensimmäistä kertaa julkisuudessa paikallislehden tehtyä balettiryhmästä artikkelin.
Paradis'n eno on näyttelijä Didier Pain, jonka kautta hän jo nuorena pääsi tutustumaan viihdealalle. Paradis lauloi ensimmäisen kerran julkisesti vuonna 1980 suositussa ranskalaisessa lastentelevisio-ohjelmassa L’école des enfants, jossa hän esitti Philippe Chatelin laulun ”Emilie Jolie”. Tuolloin seitsemänvuotias Vanessa Paradis pääsi ohjelmaan enonsa kautta, joka tunsi ohjelman pianistin. Oli myös enon ansiota, että hän tutustui rockyhtye Les Forbansin muodostaneisiin Forbanin veljeksiin, joiden kappaleen ”La magie des surprises parties” Paradis pääsi laulamaan. Hän esitti kappaleen eräässä lasten laulukilpailussa vuonna 1985, mutta hän ei voittanut eikä kappaletta julkaistu koskaan myyntiin.
Ura ja elämä > Uran alku teinitähtenä

Varsinaisen laulajanuransa Paradis aloitti vuonna 1987 kappaleella ”Joe le taxi”, jonka olivat hänelle tehneet Étienne Roda-Gil ja Franck Langolff. Polydor-levymerkki teki sopimuksen tuolloin viisitoistavuotiaan Paradis'n kanssa ja julkaisi singlen. Kappaleesta tuli kansainvälinen hitti, jota myytiin maailmanlaajuisesti kesän 1987 aikana kolme miljoonaa kappaletta. Se oli listaykkösenä 15 maassa, muun muassa Britanniassa ja Ranskassa. Se myös syrjäytti popikoni Madonnan kärkisijoilta. ”Joe le taxi” teki ranskalaista musiikin historiaa, sillä se oli toinen kerta, kun ranskalainen artisti pääsi ensimmäiselle sijalle Britannian singlelistalla. Paradis esiintyikin suositussa brittiläisessä nuorisomusiikkiohjelmassa Top of the Pops vuonna 1988.
Vanessa Paradis oli noussut erittäin nopeasti kansainväliseksi teinitähdeksi. Hittisingleä seurannut albumi, Étienne Roda-Gilin ja Franck Langolffin kirjoittama ja säveltämä M&J, myi tuplaplatinaa. Muita hittikappaleita olivat muun muassa ”Marilyn & John”, ”Maxou”, ”Coupe coupe”, ”Mosquito” ja ”Manolo manolete”. Paradis on kuitenkin myöhemmin todennut, ettei ollut itse täysin tyytyväinen esikoisalbumiinsa sen yksinkertaisuuden ja naiiviuden takia. Hyvä esimerkki on kappale ”Chat Ananas”, joka on yksinkertaisesti kappale ”ananaskissasta”. Paradis olisi halunnut laulaa vakavampia ja monitahoisempia kappaleita. Tyytymättömyydestään huolimatta yhteistyö Franck Langolffin kanssa jatkui lähes 20 vuoden ajan, aina Langolffin kuolemaan vuoteen 2006 asti.
Paradis sai kuitenkin myyntisuosion lisäksi paljon kritiikkiä ranskalaiselta lehdistöltä ja kriitikoilta, ja sai maineen ”lolitana” provokatiivisen pukeutumisensa, lapsenkasvojensa sekä hennon äänensä takia. Esimerkki ihmisten inhosta Paradis'ta kohtaan on Cannesin Midem-messuilla vuonna 1988 sattunut välikohtaus. Paradis'lla oli messuilla esiintyminen, mutta heti esityksen alusta lähtien yleisö buuasi ja jopa heitteli häntä esineillä. Esiintyminen pystyttiin kuitenkin viemään loppuun.
Ensimmäisen levynsä suosion jälkeen Paradis keskittyi opiskelemaan Lycée Pablo Picasso -lukiossa Fountenay-sous-Bois'ssa. Hän ei hakeutunut lukion jälkeen jatkokoulutukseen, vaan siitä lähtien keskittyi täysipäiväisesti uraansa viihdealalla.
Ura ja elämä > Paluu musiikkiin

Syksyllä 2000 Paradis julkaisi uuden studioalbumin Bliss. Paradis oli itse kirjoittanut ja tuottanut suurimman osan levystä, ja hän teki itse levyn kansilehden taiteen. Ranskan- ja englanninkielisen albumin tekemiseen osallistuivat myös ranskalainen muusikko M eli Matthieu Chédid, Franck Monnet, Alain Bashung ja näyttelijänä paremmin tunnettu Johnny Depp. Paradis'n esikoistytär, tuolloin noin vuoden vanha Lily Rose, esiintyi levyn kappaleilla ”Firmaman” ja ”La Ballade de Lily Rose”. Levyä pidettiin Paradis'n intiimimpänä levynä, osaksi henkilökohtaisten lyriikoiden ja perheenjäsenten osallistumisen takia, ja osaksi Paradis'n tavallista suuremman työpanoksen takia.
Albumia myytiin noin 300 000 kappaletta, eli se ylitti platinalevyrajan. Siitä julkaistiin singleinä muun muassa kappaleet ”Commando”, ”Pourtant” ja ”Que fait la vie?”. Albumia seurasi vuonna 2001 myös kiertue, josta julkaistiin livealbumi ja -DVD. Samana vuonna Paradis myös esiintyi jälleen ja toistaiseksi viimeisen kerran Les Enfoirés -hyväntekeväisyyskonsertissa. Paradis olisi tullut näyttelemään sivuroolia ohjaaja Terry Gilliamin elokuvaprojektissa The Man Who Killed Don Quijote, mutta elokuvanteko jouduttiin moninaisten vastoinkäymisten takia lopettamaan. Projektista julkaistiin vuonna 2002 dokumentti Lost in La Mancha. Toinen toteutumaton elokuvaprojekti Paradis'lle oli Anne Fontainen ohjaama Nathalie, josta Paradis joutui vetäytymään toisen raskautensa takia. Roolin sai sittemmin näyttelijä Emmanuelle Béart.
Vuonna 2002 Paradis esiintyi ranskalaisen Art&Essai-elokuvateatteriketjun mainoksessa, ja vuonna 2003 postimyyntikatalogi La Redoutessa. Vuosina 2004–2005 hän myös toimi jälleen Chanelin mallina mainostaen Ligne Cambon- ja New Mademoiselle -laukkuja yhtiön maailmanlaajuisissa mainoskampanjoissa. Lisäksi Paradis työskenteli hyväntekeväisyydessä esimerkiksi suunnitellen kampanjatavaroita myytäväksi ja huutokaupattavaksi muun muassa Pierce-Neige-, Lea Pour Samy- ja The Cardiac Children's Foundation of Taiwan -säätiöille. Vuonna 2004 hän esiintyi AIDSin vastaisessa kampanjassa yhdessä useiden muiden ranskalaisten viihde-alan taiteilijoiden, kuten Charlotte Gainsbourgin ja Catherine Deneuven, kanssa.
Elokuviin Paradis palasi vuonna 2004 Poiraud'n veljesten tieteiselokuvassa Atomik Circus: le retour de James Bataille, jossa hän lauloi myös suurimman osan elokuvan soundtrackistä The Little Rabbits -yhtyeen säestämänä. Elokuva ei ollut menestys, mutta soundtrack sai ehdokkuuden Victoires de la Musique -palkinnolle. Seuraavassa elokuvaroolissaan Paradis oli Serge Frydmanin esikoiselokuvassa Mon ange (2004). Myöskään tämä elokuva ei saanut osakseen suosiota.
Seuraavaksi Paradis keskittyi lähinnä lapsille suunnattuun viihteeseen, ääninäytellen animaatioelokuvassa Pollux - le manège enchanté. Vuoden 2006 loppupuolella Paradis lauloi Made in Asia -nuken roolin lasten musikaalissa Le soldat rose. Musikaali äänitettiin suoraan albumille, ja sen ohessa julkaistiin satukirja sekä DVD. Le soldat rosea esitettiin kaksi kertaa teatterissa Pariisissa ja se voitti myös ranskalaisia musiikkialan palkintoja.
Ura ja elämä > Nykyhetki ja tulevaisuus

Paradisin single ”Divine Idylle” julkaistiin radiosoittoon 7. kesäkuuta 2007. Singleä seurasi studioalbumi Divinidylle 3. syyskuuta 2007. Divinidylle oli julkaisunsa jälkeen Ranskan albumilistan ykkösenä kahden viikon ajan. Lokakuussa 2007 julkaistiin albumin toinen single ”Dès Que J’te Vois” ja tammikuussa 2008 kolmas single ”L’Incendie”.
Albumi on ylittänyt tuplakultalevyn myyntirajan kotimaassaan sekä kultalevyn myyntirajan Belgiassa. Se oli seitsemänneksi myydyin albumi Ranskassa vuonna 2007.
Paradis tuotti levyn yhdessä Matthieu Chédidin kanssa, ja levylle kappaleita ovat tehneet heidän lisäkseen Franck Monnet, Didier Golemanas, Jean Fauque, Georges Kretek, Alain Chamfort, Thomas Fersen, Brigitte Fontaine ja Marcel Kanche. Myös Paradisin poika Jack esiintyy albumin kappaleella ”Jackadi”, jonka Paradis on itse sekä sanoittanut että säveltänyt. Paradis on itse säveltänyt albumille myös neljä muuta kappaletta.
Divinidylle on julkaistu kolmessa eri formaatissa: yksitoista ranskankielistä kappaletta sisältävänä perusversiona, joka on saatavana sekä cd- että vinyylilevyformaatissa; Japanin-versiona, joka sisältää cover-version Charles Aznavourin kappaleesta ”Emmenez-moi” ja ainoan englanninkielisen kappaleen ”I Wouldn’t Dare” sekä ”Collector's Edition” -keräilyversiona, jolla on lisämateriaalia albumin teosta. Paradis'n uran kolmas esiintymiskiertue Ranskassa ja Belgiassa alkoi lokakuussa 2007 ja päättyi saman vuoden joulukuussa. Divinidyllen tuottaja ja muusikko Matthieu Chédid esiintyi kiertueella Paradis'n kanssa. Kiertueesta kuvattiin myös tv-dokumentti, joka julkaistiin vuonna 2008.
Divinidylle-albumistaan Vanessa Paradis voitti vuoden 2008 Victoires de la Musique -palkinnot parhaan albumin ja naisartistin kategorioissa.
Vuonna 2007 Paradis näytteli myös sivuosaa Guillaume Nicloux'n ohjaamassa jännityselokuvassa La Clé ja vastaanotti ritarin arvon Ranskan kunnialegioonalta 15. joulukuuta. Titteli on ranskan kielellä ”Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres”, ja se myönnetään kirjallisuuden ja taiteiden parissa työskenteleville ihmisille.
Paradis on viime vuosina muun muassa ääninäytellyt animaatiossa Un Monstre à Paris - A Monster in Paris sekä ollut Chanelin mainoskasvona vuonna 2010.
Ura ja elämä > Yksityiselämä

Vanessa Paradis seurusteli aikoinaan ranskalaisen laulajan Florent Pagnyn kanssa. Paradis seurusteli näyttelijä Johnny Deppin kanssa vuodesta 1998. Kesäkuussa 2012 parin vahvistettiin eronneen. Heillä on kaksi yhteistä lasta: Lily Rose Melody (s. 1999) ja John ”Jack” Christopher III (s. 2002).
Paradis pidätettiin hasiksen hallussapidosta lentokentällä Montrealissa vuonna 1995.
Diskografia > Studioalbumit

M&J (1988)
Variations sur le même t'aime (1990)
Vanessa Paradis (1992)
Bliss (2000)
Divinidylle (2007)
Love Songs (2013)
Les Sources (2018)
Diskografia > Livealbumit

Live (1993)
Au Zénith (2001)
Divinidylle Tour (2008)
Une nuit à Versailles (2010)
Love Songs Tour (2014)
Diskografia > Soundtrackit

Atlantique (1989)
Le petit poucet (2001)
Atomik circus: le retour de James Bataille (2004)
Diskografia > Musikaalialbumit

Le soldat rose (2006)
Diskografia > DVD:t

Au Zénith (2001)