stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australian avoin tennisturnaus
Aiheesta muualla

Autralian avointen kotisivut
| n k Australian avoimet tennisturnaukset |
| --- | --- |
Avoimet: 1969 1970 1971 1972 1973 1974 1975 1976 1977 1978 1979 1980 1981 1982 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 1994 1995 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 2006 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019 2020 2021 2022 2023 2024 2025
Teho

Fysiikassa teho (tunnus P) on tehdyn työn tai käytetyn energian määrä aikayksikössä. Tehon SI-yksikkö on watti (W), joka vastaa joulen energiamäärää sekunnissa.
Mekaaninen teho

Teho mekaaniselle työlle määritellään seuraavasti:
P = teho
W = mekaaninen työ
t = aika
Määritelmää sovelletaan usein seuraavasti:
Mekaaninen teho voidaan siis lausua kappaleeseen vaikuttavan voiman ja sen saaman nopeuden tulona.
Pyörivän akselin tapaus:
missä  T=F\cdot r on akselin välittämä vääntömomentti, 
 \theta  on akselin kiertokulma, 
 \omega  on akselin kulmanopeus (yksikkö rad/s).
Sähköteho

Sähköinen teho P lasketaan virran voimakkuuden I ja jännitteen U tulona:
Virtapiirissä, jota voidaan kuvata jännite- tai virtalähteeseen yhdistetyllä resistanssilla, teho voidaan Ohmin lain avulla laskea myös kaavoista
missä R on sen  virtapiirin resistanssi (vastus), jonka ylitse jännite U vaikuttaa tai jonka läpi virta I kulkee.
Vaihtoehtoisesti teho saadaan sähköisessäkin järjestelmässä energian E kulutuksena (tai tuottona) aikaa t kohti:
Vaihtovirtapiirissä jännitteen ja virran välillä voi vallita vaihe-ero.  Siksi vaihtosähkön tapauksessa tehoa käsitellään usein näennäistehona, joka jaetaan pätötehoon ja loistehoon. Vain pätöteholle käytetään yksikkönä wattia, loisteholle sen sijaan varia ja näennäisteholle volttiampeeria. Teho voidaan ilmaista kompleksiluvulla  S=UI^{*}, missä  I^{*}on virran kompleksikonjugaatti. Tällöin kompleksiluvun S reaaliosa ilmaisee pätötehon ja imaginaariosa loistehon.
Sähköteho > Esimerkki

Yksittäisen komponentin aiheuttama tehohäviö virtapiirissä voidaan laskea yllä olevilla tiedoilla. Lasketaan esimerkiksi diodin aiheuttama tehohäviö kaavalla P = UI. Jos diodin yli vaikuttava jännite on 0,6 V ja diodin läpi kulkeva virta on 0,006 A, niin diodin tehohäviö on P = U · I = 0,6 V · 0,006 A = 0,0036 W = 3,6 mW.
Hydraulinen teho

Hydraulinen teho saadaan lasketuksi tilavuusvirran Q [m³/s] ja paine-eron p [Pa] tulona:
Auton teho ja tehonormit

Auton tehon mittaamiseksi on olemassa eri normeja, joista Euroopassa käytetään nykyään pelkästään DIN-normia ja Yhdysvalloissa SAE-normia. Saksalaisessa DIN-normissa moottorin kaikki lisälaitteet ovat mukana tehomittauksessa.
Ennen vuotta 1972 SAE-teho ilmoitettiin SAE-bruttonormin mukaan (englanniksi SAE gross horsepower), SAE-standardit J245 ja J1995. Tässä normissa moottorin teho mitattiin ilman lisälaitteita mahdollisimman suuren teholukeman saamiseksi, joten SAE-tehon mittauksessa käytetty moottori poikkesi melko paljon sarjatuotantomoottorista. Mittauksesta puuttuvia lisälaitteita olivat ilmanpuhdistin, generaattori, tuuletin tai vesipumppu, kytkin, bensiinipumppu ja äänenvaimennin. Näin ilmoitetut teholuvut liioittelivat huomattavasti autojen tehoa.
Vuodesta 1971 lähtien Yhdysvalloissa on käytetty SAE netto -mittaustapaa (englanniksi SAE net horsepower, SAE-standardi J1349). Tässä mittaustavassa moottorissa ovat kiinni kaikki lisälaitteet kuten myös imu- ja pakosarjat. Vuodesta 1972 alkaen yhdysvaltalaiset autonvalmistajat ovat ilmoittaneet tehon SAE-nettonormin mukaan ja merkinnällä SAE net hp. SAE-nettoteho vastaa Euroopassa yleisesti käytettyä DIN-normia.
Italialaiset käyttivät 1950- ja 1960-luvulla CUNA-normia autojen tehon mittaamiseen. CUNA-normin tehonmittauksessa moottorin lisälaitteet ovat mukana lukuun ottamatta äänenvaimenninta. CUNA-teho on hieman DIN-tehoa suurempi johtuen äänenvaimentimesta, joka on mukana DIN-tehomittauksessa.
Eräs esimerkki saman auton tehosta eri normien mukaan. NSU Prinz 1000L vuonna 1964: 43 hv DIN, 47 hv CUNA ja 51 hv SAE . Prinzin teho nykyisin käytettyinä kilowatteina on 31,6 kW DIN.
Sebastian Faulks

Sebastian Faulks tammikuussa 2010.
Sebastian Faulks (s. 20. huhtikuuta 1953) on brittiläinen toimittaja ja kirjailija. Faulks ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi 1991 ja on sen jälkeen kirjoittanut kymmenkunta kirjaa. Hänet valittiin vuoden 1993 brittiläiseksi kirjailijaksi teoksesta Mustarastas laulaa (1993).
Faulks on kirjoittanut jatkoa Ian Flemingin luomalle kirjalliselle James Bond -hahmolle. James Bondin syntymän satavuotisjuhlanvuoden kunniaksi Flemingin suku pyysi Faulksia kirjoittamaan uuden Bondin. Teoksen nimi on Piru perii omansa (2008).
Teokset

A Trick of the Light, Bodley Head, 1984
The Girl at the Lion D'or, Hutchinson, 1989
A Fool's Alphabet, Hutchinson, 1992
Birdsong, Hutchinson, 1993;  suom. Mustarastas laulaa, suom. Kaarina Sonck, Otava, 2001
Charlotte Gray, Hutchinson, 1998; suom. Charlotte Gray, suom. Kaarina Sonck, Otava, 2001
On Green Dolphin Street, Hutchinson 2001
Human Traces, Hutchinson, 2005 ISBN 0-09-179687-3
Engleby, Hutchinson, 2007; suom. Engleby, suom. Raimo Salminen. Gummerus, 2009
Devil May Care, 2008; suom. Piru perii omansa, suom. Ilkka Terho, Gummerus, 2008
A Week in December, 2009; suom. Viikko joulukuussa, suom. Raimo Salminen. Gummerus, 2010.
The Vintage Book of War Stories, toim. Jorg Hensgenin kanssa, Vintage, 1999
The Fatal Englishman: Three Short Lives, 1996
Pistache, esseekokoelma, Hutchinson, 2006
Filmaukset

Charlotte Gray, 2001
Aiheesta muualla

Sebastian Faulks elämäkerta, jrank.org. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Favoriten linna (Rastatt)

Favoriten linna.
Favoriten linna (Schloss Favorite) on vuosina 1710–1730 rakennettu barokkilinna. Se sijaitsee Förchin kylässä Rastattin kaupungin alueella Baden-Württembergin osavaltiossa Saksassa. Linnan rakentamisesta vastasi Johann Michael Ludwig Rohrer. Se oli alkuaan rajakreivitär Sibylla Augusta von Badenin (1675–1733) huvi- ja metsästyslinna. Favoriten linna on Saksan vanhin niin kutsuttu posliinilinna ja ainoa joka on säilynyt alkuperäisessä asussaan. Linnassa asuttiin aikoinaan vain muutaman viikon ajan kesäisin. Vuonna 1718 linnan puistoon valmistui pyhättö, jonne kreivitär saattoi vetäytyä mietiskelemään.
Linnassa on huomattava kiinalaisen posliinin ja mustien lakkatöiden kokoelma.
Galleria

Favoriten linna - Schloss Favorite
Pääjulkisivu
Pääjulkisivu
Pääjulkisivu, yksityiskohta
Näkymä idästä
Puutarhan julkisivu
Avoin portaikko
Orangeria
Eremitage
Kirjallisuutta

Sigrid Gensichen, Ulrike Grimm: Schloss Favorite Rastatt-Förch. K. F. Schimper, 2001, ISBN 3-87742-168-7.
Rudolf Sillib: Schloß Favorite und die Eremitagen der Markgräfin Franziska Sibylla Augusta von Baden-Baden. Neujahrsblätter der Badischen Historischen Kommission, Neue Folge 17. Carl Winters Universitätsbuchhandlung, Heidelberg 1914.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Internetportal www.schloesser-magazin.de (Arkistoitu – Internet Archive)
Ausführliche Seite von Badische Heimat e.V.
Schloss Favorite, Badens Rokoko-Perle auf badischewanderungen.de
Feroniakumi

Feroniakumi eli oikea Itä-Intian kumi on Intiassa kasvavan ruutakasveihin (Rutaceae-heimo) kuuluvan puun (Feronia elephantum) kuoresta valutettava kumihartsi. Sen ominaisuudet ja käyttö muistuttavat arabikumia, joskin se on sitä vähän pehmeämpää. Feroniakumia käytetään muun muassa vesivärien sidosaineena.
Felix (lastenkirjasarja)

Felix on Annette Langenin kirjoittama ja Constanza Droopin kuvittama lastenkirjasarja. Sen on julkaissut Saksassa Coppenrath Verlag Münster ja Suomessa Kustannus Oy Kolibri.
Sarjan kirjasta Rakkain terveisin Felix on tehty animaatiosarja. Se kertoo lelupupusta, joka maailmaa kiertäessään lähettää matkakirjeitä omistajalleen Sannalle (Sophia).
Sarjan suomeksi ilmestyneet teokset

Felix maailmalla : pikku pupun kirjeitä huimasta seikkailusta (Felix bei den Kindern dieser Welt), suom. Helen Moster, Kolibri, 2006 ISBN 952-16-0881-1
Rakkain terveisin Felix: pikku pupun kirjeitä maailmalta (Briefe von Felix : ein kleiner Hase auf Weltreise), suom. Kaarina Helakisa, Kolibri 1994, 2.p. 2003 ISBN 951-576-272-3
Felix ja kiertävä sirkus: pikku pupun kirjeitä metkalta matkalta (Zirkusbriefe von Felix), suom. Ulla Asantila, Kolibri, 2005, ISBN 952-16-0702-5
Felix aikamatkalla: pikku pupun kirjeitä menneisyydestä, Kolibri, ISBN 952-16-0653-3
Felix, paljonko kello on? (Felix, wie spät ist es?), suom. Ulla Asantila, Kolibri, 2003 ISBN 952-16-0613-4
Suuri seikkailija Felix: kirjeitä tutkimusretkeltä (Abenteuerliche Briefe von Felix), suom. Ulla Asantila, Kolibri, 2003, ISBN 952-16-0554-5
Aiheesta muualla

Annette Langenin sivusto
Coppenrath Verlag
Eylaun taistelu

Eylaun taistelu tai Preussisch-Eylaun taistelu (ven. Битва при Прейсиш-Эйлау , ransk. Bataille d'Eylau) taisteltiin vaikeissa lumisissa olosuhteissa. Taistelupäivänä oli pakkasta 4–6 astetta ja voimakas pohjoistuuli.
Eylaun taistelua pidetään kaikista Napoleonin taisteluista kyseenalaisimpana ja selittämättömimpänäkenen mukaan?. Taistelussa merkittäviä asioita olivat Muratin reserviratsuväen voima, ranskalaisia vastaan puhaltanut tuuli sekä L’Estocqin oikea-aikainen saapuminen taistelukentälle.
Eylaun taistelu oli ensimmäinen vakava isku Grande Armée'lle ja Napolenin voittamattomuuden myytille. 
Preussisch-Eylaun nykyinen nimi on Bagrationovsk (ven. Багратионовск ) ja se sijaitsee Kaliningradin alueella.
Taistelun taustoja

Preussi liittyi vuonna 1806 Napoleonin vastaiseen neljänteen liittokuntaan. Samana vuonna Preussi luhistui sotilaallisesti ja moraalisesti Jenan–Auerstedtin taistelussa 14. lokakuuta (J: 2. lokakuuta). Napoleon eteni itään valloittaen Puolaa. Venäjä lähti taistelemaan Napoleonia vastaan ja Preussin jäljellä oleva armeija tuki venäläisiä.
Tammikuun 1807 alussa venäläisten joukkojen komentaja Levin Bennigsen hyökkäsi Itä-Preussiin tuhotakseen Ranskan marsalkka Michel Neyn VI armeijakunnan ja Jean-Baptiste Bernadotten I armeijakunnan. Napoleon määräsi vastahyökkäyksen, jonka käskyn Kasakkapartio sai käsiinsä. Bennigsen pelkäsi nyt armeijansa saartamista ja vetäytyi. Vetäytymisen aikana oli pienempiä kahakoita: 25. tammikuuta (J: 13. tammikuuta) Mohrungenin taistelu, 3. helmikuuta (J: 22. tammikuuta) Jonkowon taistelu ja 6. helmikuuta (J: 25. tammikuuta) Hoofen taistelu.
Bennigsenin armeija vetäytyi Preussisch Eylaun kylään. Bennigsen määräsi kenraaliluutnantti Pjotr Bagrationin ryhmittämään kenraalimajuri Karl Gustav Baggovutin etuiskujoukot noin kilometrin verran Eylaun kylän eteen Landsbergin (nykyisin Górowo Iławeckie) tielle Napoleonin lähestymissuuntaan. Samanaikaisesti hän ryhmitti armeijansa kylän taakse puolustuksellisesti edulliseen maastoon.
Taistelukenttä

Taistelualueen koko on noin 4 × 4,5 km. Maasto on vaihtelevaa ja kumpuilevaa, se antoi Bennigsenille mahdollisuuden sijoittaa tykistö edullisiin ampuma-asemiin kukkuloille. Taisteluryhmityksessä Bennigsen hallitsi Königsbergin ja Friedlandin teitä. Muuten taistelmaasto oli avointa. Napoleon perusti esikuntansa kirkkomaakukkulalle, josta näkyi koko seutu.
Taistelun osapuolet > Ranskalaiset

Ranskan joukkojen koko on yleisesti arvioitu olevan 75 000 miestä ja 200 tykkiä. Ranskan armeijan III ja VI armeijakunnat liittyivät mukaan vasta toisena taistelupäivänä eli 8. helmikuuta. Eri asiantuntijoiden arviot joukkojen vahvuuksista poikkeavat toisistaan.
Taistelun osapuolet > Ranskalaiset > Napoleonin suunnitelma

Napoleonin tarkoitus oli saartaa Venäjän keisarillinen armeija ja tuhota se. Davout (15 100 miestä) oli saanut käskyn tulla Eylauhin. Neyn (14 500 miestä) tuli pidätellä Preussin L’Estocqin lisävoimia Bennigsenille.
Soultin (16 750 miestä) kolme divisioonaa levittäytyivät vasemmalle venäläisten oikeaa siipeä vasten. Loput voimat ja koko Augereaun VII armeijakunta (14 500 miestä), Muratin reserviratsuväki (15 200 miestä) ja Keisarillinen Kaarti (9 000 miestä) sijoitettiin keskelle ja oikealle. Taisteluun liittyvä Davout tuli lisäämään hyökkäysvoimaa oikealle. Napoleon oli sijoittanut kolme neljäsosaa voimistaan venäläisten vasenta sivustaa vastaan.
Taistelun osapuolet > Venäläiset

Venäläisten joukkojen vahvuuden arvioidaan olleen 68 000–70 000 miestä ja 400 tykkiä. Preussin joukkojen kokonaisvahvuus oli noin 9 000 miestä ja siihen kuului jalka– ja ratsuväkeä sekä tykistöä.
Taistelun osapuolet > Venäläiset > Bennigsenin taisteluryhmitys 8. helmikuuta

Baggovutin etuiskujoukko sijoitettiin äärimmäiseksi vasemmalle Serpallenin kylän kohdalle. Sen jälkeen ryhmitys oli linjassa Aleksandr Osterman-Tolstoi, Fabian Osten-Sacken ja Nikolai Tutškov. Äärimmäisenä oikealla oli Jevgeni Markovin etuiskujoukot. Dmitri Dohturovin reservi oli Osten Sackenin takana. Puolustuslinjan taakse jäivät Kleine Sausgartenin, Auklapenin ja Kutschittenin kylät. Ryhmityksen leveys oli 4,5 kilometriä ja tykkejä oli 450.
Taistelutapahtumat > 7. helmikuuta

Soultin ja Muratin johtamat ranskalaiset lähestyivät Landsbergin tien suunnasta. Baggovutin etujoukoilla oli määräys viivyttää ranskalaisia ja tehdä sitkeää vastarintaa. Bennigsenin oli voitettava mahdollisimman paljon aikaa, voidakseen kuljettaa raskaan tykistönsä Eylaun läpi ja sijoittaakseen ne taisteluasemiin.
Noin klo 14 ranskalaisen ensimmäiset prikaatit hyökkäsivät oikealta metsän kautta sekä jäätyneen Warskeiter-järven yli venäläisten asemiin. Heidät torjuttiin, mutta kun Soultin 2. divisioona iski vasemmalta venäläiset vetäytyivät Eulayn kylään.
Kylän hallinnasta syntyi raivokas taistelu, joka jatkui vielä pimeällä. Tappiot kummallekin puolelle arvioidaan olleen noin 4 000 miestä. Klo 22 Bennigsen antoi vetäytymiskäskyn venäläisille. Ranskalaiset saivat kylän hallintaansa. Yön aikana Bennigsen vahvisti reserviään oikean siiven kustannuksella.
Napoleon saapui Eylauhun noin klo 23. Tällöin hänellä oli käytettävissään vain 46 000 miestä ja 300 tykkiä. Davout’n III armeijakunta oli vielä noin 18 km etelään ja Neyn VI armeijakunta noin 30 kilometriä pohjoiseen, Bernadotte oli liian kaukana ehtiäkseen mukaan.
Taistelutapahtumat > 8. helmikuuta

Venäläinen kolmeen suureen patteristoon jaettu tykistö aloitti klo 7 ja ranskalaiset vastasivat. Tykistökaksintaistelu kesti noin 2 tuntia.
Noin klo 9 Napoleon käski Augereauta hyökkäämään venäläisten keskustaan. Augereau itse oli kuumeinen ja hyökkäyksestä tuli katastrofi. Lumimyrsky sokaisi Augereaun armeijakunnan joukot ja ne joutuivat suoraan venäläisten 70 raskaan tykin rumputuleen. Napoleon näki henkilökohtaisesti kuinka hänen 14. linjajalkaväkirykmenttinsä tuhottiin viimeiseen mieheen. Lisäksi venäläiset tekivät pistin- ja ratsuväkihyökkäyksen, joilla lisäsivät Augereaun armeijakunnan tuhoa. Muutamassa minuutissa Augereau oli menettänyt 5200 miestä. Keisarillinen Kaarti lähetettiin vastahyökkäykseen pistimin. Venäläinen ratsuväki oli päässyt hyvin lähelle Napoleonin komentopaikkaa ja ranskalaisten keskusta oli murtumaisillaan. Napoleonilla oli jäljellä vereksinä voimina vain Muratin reserviratsuväki.
Taistelutapahtumat > Yhteenveto

Taistelu oli kestänyt 14 tuntia ja se oli Napoleonin kaikista 64 taistelusta verisin ja merkityksettömin. Kaikkiaan taistelussa kaatui kuusi ranskalaista ja kahdeksan venäläistä kenraalia. 
Michael Barclay de Tolly oli taistelussa mukana kenraalimajurina ja haavoittui. Vuosina 1809–1810 de Tolly toimi Suomen kenraalikuvernöörinä.
Ranskalaiset pitivät itseään voittajina, koska Bennigsen oli perääntynyt. Napoleon puhui päiväkäskyssään voitosta, mutta ymmärsi ettei ollut saavuttanut tässä verisessä taistelussa todellista voittoa. Napoleon oli itse myös kärsinyt suuret tappiot ja epäonnistunut tuhoamaan Venäjän armeijan. Tappiot olivat molemmille taisteluosapuolille yhteensä noin 40 000 miestä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of Eylau – Artikkeli on koottu pääosin englannin-, ranskan- ja venäjänkielisiltä Wikipedia-sivustoilta
Taistelujärjestys

Ranskan, Venäjän ja Preussin joukkojen kokoonpanot ja komentajat ovat alla olevassa linkissä
Taistelujärjestys > Ranskalaiset

Vasen sivusta: IV armeijakunta komentaja Ranskan marsalkka Jean-de-Dieu Soult

Keskusta: VII armeijakunta komentaja Ranskan marsalkka Pierre Augereau

Armeijan reservi: Komentaja Ranskan marsalkka Jean Lannes

Keisarillinen Kaarti: komentaja Ranskan marsalkka Jean-Baptiste Bessiéres

Reservin ratsuväki: Ranskan marsalkka Joachim Murat

III armeijakunta: Ranskan marsalkka Louis-Nicolas Davout

VI armeijakunta: komentaja Ranskan marsalkka Michel Ney
Taistelujärjestys > Venäläiset

Joukkojen ryhmitys toisena taistelupäivänä (8. helmikuuta).
Vasen sivusta: Komentaja kenraalimajuri Aleksandr Osterman-Tolstoi

Vahvennetut etuiskujoukot: Komentaja kenraalimajuri Karl Gustav Baggovut.

Vasemman sivustan ratsuväki: Komentaja kenraaliluutnantti Dmitri Golitsin.
Keskusta: Komentaja kenraaliluutnantti Fabian Osten-Sacken

Keskustan reservi: komentaja kenraaliluutnantti Dmitri Dohturov

Keskustan reservin ratsuväki: Komentaja kenraalimajuri Jefim Tšaplits.
Oikea sivusta: Komentaja kenraaliluutnantti Nikolai Tutškov

Etuiskujoukot: Komentaja kenraalimajuri Jevgeni Markov

Oikean sivustan ratsuväki: Komentaja kenraaliluutnantti Pavel Palen
Taistelujärjestys > Venäläiset > Vanhan Suomen joukko-osastot

Venäläisissä joukoissa oli mukana kaksi Vanhan Suomen joukko-osastoa:
1. Viipurin musketöörirykmentti . Rykmenistä oli taistelemassa 3 pataljoonaa. Viipurin musketöörirykmentin komentajana oli Jegor von Pillar. Rykmentti oli alistettuna kenraalimajuri L'Estocqin preussilaiseen divisioonaan.
2. Suomalainen rakuunarykmentti  komentaja eversti Evstafii Nauendorff kuului vasemman sivustan ratsuväkeen ( Prikaati Šepelev)
Taistelujärjestys > Preussi

Divisioona: Komentaja kenraalimajuri Anton Wilhelm von L'Estocq
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eylaun taisteluryhmitys englanniksi
Eylau, February 8, 1807 Kuvaus Eylaun taistelusta englanniksi
Kuvaus Eylaun taistelusta venäjäksi
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Eylaun taistelun alkuasetelmat. Ranskalaiset punaisella, Venäläiset vihreällä ja preussilaiset sinisellä
Eulaun taistelu toisen päivän aamulla. Ranskalaiset punaisella, Venäläiset vihreällä ja preussilaiset sinisellä
Eulayn taistelu Davoutin hyökkäyksen jälkeen. Ranskalaiset punaisella, Venäläiset vihreällä ja preussilaiset sinisellä
Eylaun taistelukenttä. Kuva vuonna 2013 venäläisten vasemmalta sivustalta. Metsästä hyökkäsi marsalkka Davout
Talo Bagrationovskissa (Preussisch–Eylau), jossa Napoleon asui
Käännös suomeksi
Marcello Ferrada de Noli

Marcello Ferrada de Noli vuonna 2010.
Marcello Ferrada de Noli (syntynyt Chilessä 1943, italialaiset sukujuuret)  on ruotsalainen epidemiologian professori emeritus ja psykiatrian tohtori (PhD, Karoliininen instituutti). Hän on Swedish Doctors for Human Rights -organisaation perustaja.
Chilessä hän kuului "Vallankumouksellisen vasemmiston liike" MIR:iin. Liike vastusti kenraali Pinochet'in sotilasvallankaappausta vuonna 1973.  Sotilasvallankaappauksen jälkeen vangittiin Quiriquinan saarelle, . Ruotsin Amnesty International osaston avulla hänestä tuli vapautuksen jälkeen Geneven yleissopimuksen mukainen poliittinen pakolainen Ruotsissa 1975. Hän sai Ruotsin kansalaisuuden vuonna 1979.
Karolinska Institutetin tutkijana hän oli ”Research Fellow” Harvard Medical Schoolissa, Bostonissa Yhdysvalloissa. Sittemmin hän toimi Norjassa terveyspsykologian professorina 1997, ja vuonna 2000 hänestä tuli julkisen terveydenhuollon epidemiologian professori Gävlessä Ruotsissa, jossa keskitytään vahinkoepidemiologiaan.
Hän oli Karolinska Institutin ristikkäisvamma-epidemiologian tutkimusryhmän päällikkö vuoteen 2008  asti ja Ruotsin eettisen arviointilautakunnan varajäsen Upsalassa vuoteen 2013 saakka. Hän sai vuonna 2007 tittelin "Professor Emeritus"  ja mitalin "[[:sv: https://sv.wikipedia.org/wiki/F%C3%B6r_nit_och_redlighet_i_rikets_tj%C3%A4nst%7C%5Bvanhentunut+linkki%5D För nit och redlighet i rikets tjänst]]"
.
Hänen tutkimustyönsä on tunnustettu kansainvälisesti.
William Faulkner

| William Faulkner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. syyskuuta 1897 New Albany, Mississippi, Yhdysvallat
Kuollut: 6. heinäkuuta 1962 (64 vuotta) Oxford, Mississippi, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, novellisti
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: modernismi
Pääteokset:  Ääni ja vimma; Kun tein kuolemaa; Liekehtivä elokuu; Absalom, Absalom; Villipalmut
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William Faulkner (25. syyskuuta 1897 New Albany, Mississippi – 6. heinäkuuta 1962 Oxford, Mississippi), oikealta nimeltään William Cuthbert Falkner (kirjain u tuli nimeen alun perin latojan virheenä), oli yhdysvaltalainen proosakirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1949.
Faulkner on ehkä ainoa kirjailija, joka edusti modernismia Yhdysvalloissa jo sen Euroopan-huippukauden aikana. Aluksi Faulkner saikin Euroopassa enemmän tunnustusta kuin Yhdysvalloissa, jossa hänet hyväksyttiin julkisesti vasta vuoden 1954 Pulitzerin palkinnon myötä, siis viisi vuotta Nobelin palkinnon jälkeen. Nykyään Faulkneria pidetään yhtenä merkittävistä 1900-luvun angloamerikkalaisista prosaisteista ja eräänä Yhdysvaltain kirjallisuuden suurista hahmoista. Häntä ei kuitenkaan tunneta läheskään yhtä hyvin kuin kahta muuta yhdysvaltalaisnobelistia, Ernest Hemingwayta ja John Steinbeckia, mihin on voinut vaikuttaa se, että hänen tuotantoaan on pidetty vaikealukuisempana.
Faulknerin tuotanto on keskeiseltä osaltaan suomennettu. Teokset ovat ilmestyneet Tammen Keltaisessa kirjastossa vuodesta 1962 alkaen.
Elämä

Faulkner vietti suurimman osan elämästään Mississipin Oxfordissa. Häntä ei hyväksytty ensimmäisen maailmansodan syttyessä Yhdysvaltain armeijaan pienikokoisuutensa tähden, joten hän liittyi Kanadan ilmavoimiin. Sodan jälkeen Faulkner kirjoittautui Mississipin yliopistoon Oxfordissa, mutta hän ei selvinnyt ensimmäisestä opiskeluvuodestaan. Tänä aikana hän kuitenkin aloitti fiktion kirjoittamisen. Faulkner käväisi New Yorkissa etsimässä tuloksetta kontakteja kustantamoihin, ja palattuaan Mississippiin hän sai pestin yliopiston postimestariksi, missä virassa toimi vuoteen 1924, jolloin tapasi kirjailija Sherwood Andersonin, joka oli vakuuttunut Faulknerin kyvyistä ja kannusti tätä kirjoittamaan.
Faulknerin esikoisteos, runokokoelma The Marble Faun, ilmestyi vuonna 1924. Kun ensimmäisiä romaaneja ei aluksi mikään kustantamo ollut tahtonut julkaista, Faulkner kirjoitti lopulta realistisen romaanin parodian Kaikkein pyhin (1931), joka myyntimenestyksenä antoi hänelle taloudellisen vapauden. Hedelmällisellä 1930-luvulla Faulknerilta ilmestyi merkittävin osa hänen proosataiteestaan. Faulkner toimi myös käsikirjoittajana Hollywoodissa parinkymmenen vuoden ajan.