stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gary Powers

| Francis Gary Powers |
| --- | --- |
 Gary Powers lennoille korkealla tarkoitussa painepuvussa vuonna 1960.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1929 Jenkins, Kentucky
Kuollut: 1. elokuuta 1977 Santa Barbaran piirikunta, Kalifornia
Ammatti:  lentäjä
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat
Taistelut ja sodat:  kylmä sota
Sotilasarvo:  kapteeni
Joukko-osasto:  Yhdysvaltain ilmavoimat CIA
Francis Gary Powers (17. elokuuta 1929 Jenkins, Kentucky – 1. elokuuta 1977 Santa Barbaran piirikunta, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen lentäjä, joka tuli tunnetuksi hänen ohjaamansa U-2-vakoilukoneen tullessa ammutuksi alas Neuvostoliiton yllä 1. toukokuuta 1960. Tapahtuma oli huomattava poliittinen nöyryytys kylmän sodan aikaiselle Yhdysvalloille. Vangiksi jäänyt Powers sai Neuvostoliitossa vankeustuomion, mutta hänet vapautettiin neuvostovakoojaa vastaan vuonna 1962. Yhdysvalloissa Powers kohtasi epäilyjä petturuudesta, mutta Yhdysvaltain senaatin ja CIA:n selvitykset totesivat hänen toimineen olosuhteiden mukaisesti. Powers kuoli helikopteriturmassa vuonna 1977.
Elämäkerta > Uran alku

Francis Gary Powers syntyi 17. elokuuta 1929 Jenkinsin kaupungissa Yhdysvaltojen Kentuckyssa. Gary Powers tunnettiin yleisesti lempinimellään Frank. Hänen isänsä oli töissä hiilikaivoksella. Powers opiskeli Milligan Collegella Tennesseessä ja liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin vuonna 1950. Ilmavoimissa hänestä tuli Republic F-84-lentäjä.
Vuonna 1956 Powers sai tarjouksen ryhtyä täysin uudenlaisen konetyypin lentäjäksi. Powersista tuli Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun eli CIA:n työntekijä ja uusi konetyyppi oli Lockheed U-2, kameroin ja muine tarkkailuvälinein varusteltu tiedustelukone. Konetyyppi oli suunniteltu tekemään vakoilulentoja Neuvostoliiton ylle ja hankkimaan tiedustelutietoa, jota muuten olisi hyvin hankala saada. Powersista tuli oman yksikkönsä kokenein U-2-lentäjä suurimmalla määrällä lentotunteja.
Elämäkerta > U-2-välikohtaus

1. toukokuuta 1960 Powersin lentämä 24. U-2-lento Badaberista Pakistanista ammuttiin alas ilmatorjuntaohjuksella Jekaterinburgin eli silloisen Sverdlovskin yllä Neuvostoliitossa. U-2 lentojen oli aikaisemmin uskottu olevan Neuvostoliiton ilmatorjunnan saavuttamattomissa yli 70 000 jalan (n. 20 km) korkeuksilla. Powersin koneessa oli itsetuhojärjestelmä, jonka tarkoitus oli hävittää viitteet vakoilutoiminnasta. Powers ei kuitenkaan oman selityksensä mukaan saanut järjestelmää päälle hänen tippuessaan. Hän pääsi ulos koneesta ja laskeutui kohti maata laskuvarjollaan tuhoten mukanaan olleita karttoja. Powersilla oli mukanaan myös itsemurhaan tarvittaessa tarkoitettu hopeadollariin kätketty myrkkypiikki, jonka hän otti ulos peläten vangitsijoidensa mahdollisesti ryöstävän kolikon. Maata kohti tullessaan hän huomasi laskeutumistaan seuraavan auton, jonka miehistö pidätti hänet maassa. Pidättäjät kyydittivät hänet turvallisuuspalvelu KGB:n tukikohtaan.
Neuvostoliitossa koneen alasampumisesta ja Powersin vangitsemisesta uutisoitiin julkisesti. Alasampuminen tapahtui juuri ennen kaavailtua idän ja lännen johtajien tapaamista Pariisissa ja se oli suuri nöyryytys Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhowerille. Yhdysvallat kiisti vakoilulennon ja väitti sitä yksinkertaiseksi säähavaintolennoksi Nasalle, joka oli jostain syystä poikennut reitiltään. Valhe paljastui, kun Neuvostoliitto uutisoi löytäneensä myös koneen hylyn ja sen tiedot reitistä Neuvostoliiton yli. Eisenhowerin kieltäydyttyä pyytämästä anteeksi Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov lähti Pariisin alustavista tapaamisista. Eisenhowerin kaavailtu vierailu Moskovassa peruttiin.
Neuvostoliitossa Powersia vastaan järjestettiin oikeudenkäynti, jossa hän sai 10 vuoden vankeustuomion vakoilusta. Oikeudenkäyntiä seuraneet neuvostoliittolaiset kuvailivat yleisen käsityksen olleen aluksi Powersista paitsi tietenkin syyllisenä vakoojana, mutta myös oman maansa petturina hänen paljastettuaan huomattavan määrän tietoa vangitsijoilleen. Oikeudenkäynnin kuluessa ilmapiiri muuttui kuitenkin Powersille suotuisammaksi hänen myöntyväisen käytöksensä kautta. Hänet alettiin nähdä enneminkin vain komentajiensa työkaluna. Samat seikat käänsivät toisaalta monet häntä vastaan Yhdysvalloissa. Monet loukkaantuivat etenkin hänen oikeudenkäynnin lopulla pitämästään puheesta. Powers siirrettiin Moskovan oikeudenkäynnistä Vladimirin keskusvankilaan. Hänen oli tarkoitus olla vankilassa kolme vuotta ennen siirtoa työleirille. 21 kuukautta myöhemmin helmikuussa 1962 Powers kuitenkin vapautettiin neuvostovakooja Rudolf Abelia vastaan. Abel oli ollut suorittamassa 30 vuoden vankeustuomiota vakoilusta Yhdysvalloissa. Vangit vaihdettiin Glienicken sillalla Berliinissä.
Elämäkerta > Myöhemmät vaiheet

Powersin palattua Yhdysvaltoihin hänen toimintaansa alettiin tutkia. Hänen toimintaansa oli arvostelu lehdistössä, jossa oli esitetty kysymyksiä, kuten miksi hän ei tehnyt itsemurhaa ja miksi hän ei ollut tuhonnut konettaan. Monissa lehdissä hänestä maalattiin kuvaa loikkarina. CIA ja Yhdysvaltain senaatti totesivat lopulta kuitenkin hänen toimineen olosuhteiden mukaisesti. Powersilla oli ollut itsemurhaan tarkoitettu myrkkypiikki, mutta velvoitetta sen käyttämisestä ei ollut. Powers oli myös saanut CIA:lta ohjeistuksen, jonka mukaan U-2 lentäjien ei tarvinnut salailla tehtäväänsä mahdollisesti kiinni jäädessään. Powers sai maineensa puhdistaakseen esiintyä julkisesti senaatin haastattelussa vuonna 1962. Hänet todettiin kokonaan syyttömäksi ja hän sai vankeusajaltaan palkkansa eli 50 000 dollaria. CIA julkaisi tiedustelupalvelulle epätavalliseen tapaan oman selvityksensä, jossa Powersin todettiin senaatin tapaan toimineen asianmukaisesti.
Senaatin ja CIA:n selvitys ei hälventänyt kaikkia epäilyjä. Powers työskenteli Lockheedille koelentäjänä  ja julkaisi vuonna 1970 muistelmansa Operation Overflight  (Julkaistiin myös suomeksi nimellä Operaatio Ylilento). Muistelmissaan Powers kritisoi keskustiedustelupalvelua puutteellisista valmisteluista, jotka johtivat hänen mielestään koneensa alasampumiseen. Mahdoillisesti kirjan takia hänet erotettiin työpaikastaan Lockheedilla. Toimittuaan koelentäjänä Powers alkoi työskennellä helikopterilentäjänä televisiokanavalle Kaliforniassa. 1. elokuuta 1977 Powers kuoli helikopteriturmassa Santa Barbaran piirikunnassa hänen ollessaan lennolla maastopalojen uutisoinnin yhteydessä.
Powers haudattiin Arlingtonin sotilashautausmaalle. Jo eläessään hän oli saanut Intelligence Star-arvomitallin. Vuonna 2000 hän sai vielä postuumisti Distinguished Flying Cross- ja Prisoner of War Medal-arvomitallit, sekä Director’s Medal-arvomitallin CIA:n tuolloiselta johtajalta George Tenetilta.
Vangiksi jäänyt Francis Gary Powers.
Gary Powers ja U-2-lentokonetta suunnitellut Kelly Johnson vuonna 1966.
Vittorio De Seta

| Vittorio De Seta |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. lokakuuta 1923 Palermo, Italia
Kuollut: 28. marraskuuta 2011 (88 vuotta) Sellia Marina, Italia
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, leikkaaja, tuottaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Vittorio De Seta (15. lokakuuta 1923 – 28. marraskuuta 2011) oli italialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, kuvaaja ja tuottaja. Hän kuului 1960-luvun italialaisen elokuvan merkittäviin realisteihin.
De Seta syntyi Palermossa 1923. Hän muutti Roomaan, missä opiskeli elokuvataidetta. Hän teki ensimmäiset elokuvansa 1950-luvulla, kun hän kuvasi lyhyitä dokumentteja Sisiliasta, Sardiniasta ja Calabriasta. Hän ohjasi ne vuosina 1954–1959, ja niiden kohteena olivat alueen köyhimmät ihmiset. De Setan kymmenen lyhytdokumentin ominaispiirteisiin kuuluivat selostustekstin puuttuminen, rauhallinen tunnelma ja taidokas värienkäyttö. Liparisaarista tehty Isole di fuoco palkittiin 1955 parhaan lyhytdokumentin palkinnolla Cannesin elokuvajuhlilla.
De Setan ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva oli 1961 valmistunut Vuoriston rosvot. Se kertoo varkaaksi ja murhamieheksi epäillyn paimenen pakomatkasta Sardinian vuoristoissa. Elokuvan käsikirjoitti De Setan vaimo Vera Gherarducci. Elokuva palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla parhaana debyyttielokuvana, ja se sai parhaan kuvauksen Nastro d’argenton. De Setan ensimmäisen elokuvan pääosissa oli oikeita sardinialaisia, mutta hänen toisessa elokuvassa Un uomo a metà esiintyivät muun muassa Jacques Perrin ja Ilaria Occhini.
De Seta ohjasi Ranskassa 1969 elokuvan L’invitata. Sen jälkeen hän palasi Italiaan ja ohjasi RAI:lle neliosaisen minisarjan Opettajan päiväkirja, joka perustui Albino Bernardinin omaelämäkertaan. De Seta teki lopulta 1980-luvulla RAI:lle useita televisiodokumentteja. Hän palasi vielä näytelmäelokuvien pariin 2000-luvulla, kun vuonna 2006 valmistui Lettere dal Sahara.
De Seta kuoli Sellia Marinassa marraskuussa 2011.
Palkinnot

David di Donatello 1957 Isole di fuoco (1955).
Venetsian elokuvajuhlat
Rooman kaupungin palkinto 2006 Paras elokuva Lettere dal Sahara (2006).
Paras esikoisohjaus 1961 Vuoriston rosvot (1961).
Kirjallisuutta

Bagh, Peter von: ”Teen elokuvia ymmärtääkseni elämää”, Vittorio De Setan haastattelu, Filmihullu 4/2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Keijo Virtanen (kirjailija)

Keijo Aatos Virtanen (9. kesäkuuta 1951 Asikkala – 14. heinäkuuta 2022 Jyväskylä) oli suomalainen kirjailija ja muusikko. Hän kirjoitti sekä kauno- että tietokirjoja.
Virtanen opiskeli Jyväskylän yliopistossa kirjallisuutta, kansatiedettä, taiteen tutkimusta, filosofiaa ja yleistä historiaa. Hän oli koulutukseltaan filosofian lisensiaatti vuodelta 1987 ja oli opiskellut myös kansanrunoudentutkimusta. Hänen kirjallisuuden lisensiaatintyönsä aiheena oli Intian estetiikka.
Virtanen työskenteli Jyväskylän yliopistossa amanuenssina, kirjallisuuden opettajana ja tutkijana.
Vuonna 1977 Virtanen voitti Otavan novellikilpailun ja sai vuonna 1982 Jyväskylän kaupungin kulttuurilautakunnan taidepalkinnon. Virtanen oli Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan kulttuurilautakunnan jäsen vuosina 1979–1983 ja Tieteellinen yhdistys Deltan hallituksen jäsen 1981–1986.
Virtanen toimi myös underground-muusikkona ja julkaisi taiteilijanimellään Keijo yli 60 pitkäsoittoa.
Teokset

Katovuotta: novelleja.  Otava, 1977.
Mitä illalla muistetaan: novelleja.  Otava, 1980.
Ajan maisemissa.  Edicom, 1997.
Tielle tuuleen.  Sharda, 1999.
Takaisin tielle.  Sharda, 2000.
Leimuava hiljaisuus.  Sharda, 2001.
Etelän teille.  Sharda, 2003.
Matka Komutiaan.  Sharda, 2004.
Blue hum.  Ntamo, 2014.
Männyt. Zäp Books, 2017.
Mäntyjen liikkeistä. Yhteenliitetty teos: Saarti, Jarmo, Metsätalous: lyhyt oppimäärä. BoD 2017
Sinisen savun jäljillä. Kuinka kauas päästään. Moottoripyöräilyn suurlähettiläs Matti Viron matkassa. Blau-Nebel-Reiter. 2019. 2020.
Saarti, Jarmo & Virtanen, Keijo: Uskomattomia päämääriä sivuteillä: runojako.  Norderstedt:  Book on Demand (omakustanne), 2022.  ISBN 978-952-80-6631-6
Aiheesta muualla

Keijo Virtasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Virtanen, Keijo Kirjasampo. Viitattu 16.4.2016.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Pullerinmäki

Pullerinmäen sijainti Hämeenlinnassa.
Pullerinmäki on Hämeenlinnan 10. kaupunginosa, joka sijaitsee noin kaksi kilometriä keskustasta luoteeseen. Kaupunginosa rajoittuu idässä valtatiehen 3, lännessä Ahvenistonjärveen sekä pohjoisessa Pikku-Parolan ja etelässä Kaurialan kaupunginosiin. Kaupunginosan rakennuskanta muodostuu pääosin omakotialueesta, mutta se sisältää myös joitakin kerrostaloalueita. Pullerinmäen alueella sijaitsee erityisen paljon liikunta- ja urheilupaikkoja, kuten halleja ja kenttiä.
Tiiriö on Pullerinmäen osa-alue, joka sijaitsee valtatien 3 ja kantatien 57 risteyksessä. Tiiriö on suuri markettialue, jossa on runsaasti palveluita. Tiiriössä on muun muassa hypermarketteja, erikoisliikkeitä sekä muita tilaa vievän kaupan liikkeitä. Myös Rinkelinmäki, Ahveniston harjumuodostuman osa, kuuluu Pullerinmäen kaupunginosaan. Se on tunnettu Rinkelinmäen jäähallista, jolla jääkiekkoseura Hämeenlinnan Pallokerho pelaa kotiottelunsa sekä Poliisikoirakoulusta. Alueella sijaitsee lisäksi Rinkelinmäen lähiö sekä Hämeenlinnan vesitorni ja sen juurella tennis-, salibandy- ja harjoitusjäähallit.
Pullerinmäessä sijaitsee Hämeenlinnan urheilupuisto, jossa on jalkapallokenttiä, pesäpallokenttä, talvisin jääkiekkokaukalo sekä kaksi urheiluhallia: Säästöpankki Areena ja Elenia Areena. Ahvenistonharjun alueella on Ahveniston moottorirata, käytöstä poistettu Ahveniston hyppyrimäki sekä runsaasti huollettuja ulkoilureittejä. Kaupunginosan pohjoisosassa on lisäksi Hämeenlinnan vankila.
Ahveniston moottoriradan alueella tapahtui vuonna 1984 helikopterionnettomuus, joka johti viiden ihmisen kuolemaan. Moottoriradalla ja sen ympäristössä järjestettiin 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Giants of Rock -rockfestivaali.
Hippopus

| Hippopus |
| --- | --- |
 Hippopus hippopus
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Veneroida
Heimo::  Sydänsimpukat Cardiidae
Alaheimo::  Jättiläissimpukat Tridacninae
Suku::  Hippopus  Lamarck, 1799
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hippopus  on jättiläissimpukoiden suku, johon kuuluu kaksi lajia. Se elävät luonnossa trooppisten merien koralliriutoilla, ja niitä pidetään joskus myös riutta-akvaarioissa.
Fossiileista on löydetty useita jättiläissimpukkalajeja, jotka jaettiin 1960-luvulla kuuteen sukuun, mutta vain kahdessa suvussa on nykyisinkin eläviä lajeja. Nämä suvut, Hippopus ja Tridacna, eroavat toisistaan mm. sukusolujen rakenteen suhteen.
Lajit

Hippopus hippopus kasvaa korkeintaan 45 cm pitkäksi. Sen kuori on poimullinen, epäsäännöllisen myhkypintainen. Sitä tavataan indopasifisella merialueella.
Hippopus porcellanus on lajeista harvinaisempi ja pienempi. Se jää alle 25 cm leveäksi. Sen kuori on päältä harmaa, sisältä valkoinen, ohuempi ja sileämpi kuin H. hippopus -lajilla. Sitä tavataan Indonesian, Palaun ja Filippiinien lähivesillä.
Tomaattikeitto

Lautasellinen tomaattikeittoa.
Tomaattikeitto on keittoruoka, jonka pääainesosa on tomaatti. Se voidaan tarjoilla lämpimänä tai kylmänä, ja sitä voidaan valmistaa monella eri tavalla. Tomaattikeitto voi olla rakenteeltaan sileää, ja on olemassa myös reseptejä, joissa ainesosina käytetään tomaattilohkoja, kermaa, kanan- tai vihanneslientä, vermiselliä, muiden vihannesten lohkoja tai lihapullia.
Historia

Ensimmäinen kirjallinen maininta tomaattikeitosta on vuodelta 1857, jolloin keittokirjoistaan tunnettu yhdysvaltalainen kirjailija Eliza Leslie mainitsee sen viimeisessä julkaisussaan New Cookery Book. Keittoja valmistavan Campbell Soup Companyn perustaja Joseph Campbellin vuonna 1897 julkaisema resepti tiivistetystä tomaattikeitosta lisäsi sen suosiota entisestään.
100 000 vuoden jakson ongelma

Maapallon pitkän ajan lämpötilanvaihtelujen 100 000 vuoden jaksoinen ”sahakuvio”, jonka mukaan lämpimät interglasiaalit ja kylmemmät jääkaudet vaihtelevat.
100 000 vuoden jakson ongelma on se, että suuret jääkaudet ilmaantuvat noin 100 000 vuoden jaksoissa, mutta Maan pinnalle tuleva Auringon säteily vaihtelee noin 43 000 ja 22 000 vuoden jaksoissa Milankovićin jaksojen mukaan.
100 000 vuoden jakso

Ei osata sanoa täsmälleen sitä, miksi Maa seuraa nykyään 100 000 vuoden jaksoa. Monien mielestä 100 000 vuoden jakso ei havainnoista päätellen ole Milankovićin teorian ennustama maan eksentrisyysjakso, vaan ilmeisesti jokin muu jakso.
Osaselitys voi olla siinä, että viimeisen kolmen miljoonan vuoden aikana Maa on hitaasti kylmentynyt. Joidenkin mielestä jäätiköt kasvavat nykyään laajemmiksi ja paksummiksi, eivätkä ehdi sulaa 41 000 vuoden jaksojen tahdissa. Tällöin 100 000 vuoden jakso olisi jonkinlainen valejakso.lähde?
100 000 vuoden jakso tuottaa esimerkiksi jäätiköiden tilavuuksia kuvaaviin aikakaavioihin ”sahakuvion” jossa jäätiköt tosin rajusti keinahdellen ensin kasvavat noin 85 000–90 000 vuotta, sitten romahtavatlähde tarkemmin?. Tämä sahakuvio näkyy selvästi mm Antarktiksen jääkairausnäytteissä.
Joidenkin mielestä maan radan soikeus voisi olla kaikesta huolimatta ainakin osaksi ilmastoa muuttava tekijä. Soikeusjakso muuttaa Maan pinnalle tulevaa auringon säteilyä vain 1–2 %. Näin on ollut viimeiset miljoona vuotta. 100 000 vuoden jakso liittyy 95 ja 125 000 vuoden jaksojen yhdistymiseen. 100 000 vuoden jaksoa on väitetty harhaksi tai jostain resonanssista johtuvaksi. 100 000 vuoden jakso saattaa johtua Maan radan kaltevuuden vaihteluista. Myöskään soikeuden pidempi 400 000 vuoden jakso ei näy yli miljoonan vuoden ikäisissä kerrostumissa. Edellinen jääkausien välinen aika, lämmin Eem-interglasiaali alkoi noin 10 000 vuotta aiemmin kuin Milankovićin teoria edellyttäisi.lähde?
Maapallon ilmasto alkoi kylmetä uudelleen noin 8 000 vuotta sitten eli 6 000 eaa. Mutta nykyinen kasvihuoneilmiö on kääntänyt kehityksen päinvastaiseksi. Ilman nykyistä ilmastonmuutosta uusi jääkausi tulisi muutaman tuhannen vuoden päästä.lähde?
100 000 vuoden jakso > Perusselitys 100 000 vuoden jaksolle?

Erään näkemyksen mukaan 100000 vuoden jakso selittyy sillä, että varhaisten mannerjäätiköiden alla oli niiden leviämistä helpottavaa maa-ainetta. Näin alusta voiteli niiden etenemistä ja ne saattoivat levitä ja supistua Milankovićin jaksojen tahdissa. Jäätiköt  olivat suhteellisen ohuita ja painoivat maankuorta vain vähän. Mutta noin miljoona vuotta sitten jäätiköiden liikkeitä edistävä maa-aines kului pois, ja niistä tuli paksummiksi kasvavia ja hidasliikkeisempiä. Näin jäätiköitymisjakso piteni ja irtautui Milankovićin jaksoista.
100 000 vuoden jakso > Merijäiden muutokset luovat 100 000 vuoden jakson?

On esitetty ajatuksia siitä, että Maan jäätiköitymistila ja muut tekijät muuttelevat Milankovićin jaksojen vaikutusta. Milankovićin jaksoista ennustettu insolaatio ja Maan lämpötila eivät aina täsmää. On laadittu erilaisia malleja siitä, millä tavoin Milankovićin jaksot vaikuttavat jäätiköitymisiin. Eräässä Paillardin mallissa jään kasautumisnopeus riippuu muun muassa siitä, onko käynnissä suurjäätiköityminen, pienjäätiköityminen vai jääkausien välinen aika..
On ehdotettu, että merijäiden vaihteluissa olisi itsenäinen 100 000 vuoden jakso, joka ilmenee sopivissa oloissa. Tämä vaikuttaisi ilmastoon Milankovićin jaksojen lisäksi. Merijäiden pinta-alan vaihtelu saattaa kulkea hieman eri tahdissa ja olla joissain suhteissa päinvastainenkin kuin mannerjäätiköiden vaihtelu.lähde?
Alatornio

| Alatornio Nedertorneå> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Tornio |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  65°49′33″N, 024°10′04″E
Lääni:  Lapin lääni
Maakunta:  Lapin maakunta
Seutukunta:  Kemi-Tornion seutukunta
Kuntanumero:  007
Hallinnollinen keskus:  Kiviranta
Perustettu:  1477
Liitetty:  1973
– liitoskunnat:  Tornio   Karunki Alatornio
– syntynyt kunta:  Tornio
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  927,4 km²
Väkiluku:  8 792   (31.12.1972)
– väestötiheys:  9,25 as./km²
Alatornio (ruots. Nedertorneå) on entinen Suomen kunta Lapin maakunnassa. Kunta liitettiin Tornioon vuonna 1973.
Alatornion naapurikunnat olivat Karunki, Kemin maalaiskunta, Rovaniemen maalaiskunta, Tervola, Tornio ja Ylitornio sekä Ruotsin puolella Haaparanta ja Övertorneå.
Historia

Alun perin Alatornio on ollut osa laajaa Pohjanlahdelta Jäämerelle ulottunutta pirkkalaisten nautinta-aluetta. 1600-luvulle tultaessa alueella toteutettiin seurakunnallinen jako niin, että alinen Tornionjokilaakso muodosti oman Alatornion seurakunnan. Alatorniosta erotettiin Tornion kaupunki vuonna 1621. Karunki erotettiin Alatorniosta 1745. Vuoden 1809 Haminan rauhan jälkeen kolmasosa silloisesta Alatornion seurakunnasta jäi Ruotsin puolelle. Tätäkin osaa kutsuttiin Alatornioksi (Nedertorneå) ja myöhemmin 1900-luvulla Haaparannaksi pääkylän mukaan.
Vuonna 1925 Tornioon liitettiin osia Alatornion kunnan Putaan kylästä. Sen jälkeen Alatorniosta irrotettiin lisää alueita Tornion kaupunkiin ennen lopullista kunnan yhdistämistä Tornion kaupunkiin. Putaan kylän rautatiealue liitettiin 1944 Tornioon. Vuonna 1957 Tornioon liitettiin vielä loput Putaan kylästä, Röyttän kylä satama-alueineen, osa Pirkkiöstä, pieni osa Kivirannan ja Yliraumon kyliä. Lopulta koko Alatornion kunta laajoine maaseutuineen yhdessä Karungin kunnan kanssa liitettiin 1973 Tornion kaupunkiin.
Alatornion seurakunta perusti yhdessä Karungin ja Tornion seurakuntien, sekä Tornion seurakuntayhtymän kanssa uuden Tornion seurakunnan vuoden 2007 alusta.
Nähtävyyksiä

Alatornion kirkko, kivikirkko Tornion joen suistossa Haaparantaa vastapäätä on tunnettu historiallinen Ruotsin vallan loppuvaiheen rakennus, (alkujaan 1400-luvulta, laajennettu 1797 Jacob Rijf).
Kylät ja kulmakunnat

Alatorniossa on 21 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
| --- | --- |
 Alaraumo  Alavojakkala  Arpela  Kaakamo  Kantojärvi  Kiviranta  Könölä :  Laivajärvi  Laivaniemi  Liakka  Pirkkiö  Ruottala  Yliraumo  Ylivojakkala 
Kulmakuntia ovat lisäksi Kuusiluoto, Luotomäki ja Pudas.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Alatornion taajamat olivat Alavojakkala (528 asukasta), Arpela (439 asukasta), Kaakamo (615 asukasta), Kiviranta (901 asukasta), Kyläjoki (344 asukasta), Pirkkiö (367 asukasta), Pudas (28 asukasta), Ruottala (229 asukasta), Tornion keskustaajama (3 asukasta) ja Yliraumo-Alaraumo (790 asukasta). Näistä Pirkkiö, Pudas, Tornion keskustaajama ja Yliraumo-Alaraumo sijaitsivat osin myös Tornion puolella sekä Ruottala Kemin maalaiskunnan puolella. Niiden kohdalla on mainittu pelkästään Alatornion puolella asunut asukasmäärä. Vuonna 1960 määritellyistä taajamista Ylivojakkala kasvoi vuonna 1970 Alavojakkalan kanssa yhteen.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Alatornion väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Alatornion väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 4 906 | 4 906 |
| 1890 | 1890 |    | 5 601 | 5 601 |
| 1900 | 1900 |    | 6 398 | 6 398 |
| 1910 | 1910 |    | 7 382 | 7 382 |
| 1920 | 1920 |    | 8 667 | 8 667 |
| 1930 | 1930 |    | 9 217 | 9 217 |
| 1940 | 1940 |    | 9 120 | 9 120 |
| 1950 | 1950 |    | 9 704 | 9 704 |
| 1960 | 1960 |    | 8 862 | 8 862 |
| 1970 | 1970 |    | 8 575 | 8 575 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuonna 1957 Alatorniosta liitettiin Tornioon alue, jossa oli 1 140 asukasta.
Alatornio nykypäivänä

Nykyään Alatornio näkyy nimenä tunnetussa torniolaisessa urheiluseurassa Alatornion Pirkat.
Kirjallisuutta

Heikki Rantatupa: Alatornion historia, Tornio: Tornion kaupunki, ISBN 952-90-0230-0.