stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maa-artisokka
Aiheesta muualla

Fineli: Maa-artisokka, Ravintoarvot
United States Department of Agriculture (USDA): Helianthus tuberosus (englanniksi)
Suomalaiset hyötypuutarhakasvit
| --- | --- |
Juurekset:  lanttu  mustajuuri  nauris  palsternakka  porkkana  piparjuuri  punajuuri  retiisi  selleri 
Kaalit:  keräkaali  kiinankaali  kukkakaali  kyssäkaali  lehtikaali  punakaali  parsakaali  ruusukaali  kurttu- eli savoijinkaali 
Kurkkukasvit:  kurkku  kesäkurpitsa  kurpitsa  spagettikurpitsa 
Mausteet:  basilika  humala  kirveli  krassi  kumina  kurkkuyrtti  kynteli  lipstikka  meirami  minttu  persilja  rakuuna  rosmariini  salvia  sitruunamelissa  tilli  timjami 
Mukulakasvit:  maa-artisokka  peruna 
Palkokasvit:  herne  härkäpapu  tarhapapu 
Sipulit:  hillosipuli  ilmasipuli  jättisipuli  purjo  sipuli  ruohosipuli  ryvässipuli  valkosipuli  vihersipuli 
Muut kasvikset:  endiivi  fenkoli  latva-artisokka  lehtisalaatti  lehtiselleri  mangoldi  maissi  paprika  parsa  pinaatti  raparperi  tomaatti 
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q146190  Wikispecies: Helianthus tuberosus  AoFP: 1959  APA: 810  APDB: 137756  APNI: 77490  BioLib: 41542  Calflora: 8486  Cal-IPC: helianthus-tuberosus  CoL: 3K63N  Ecocrop: 1193  EoL: 468029  EPPO: HELTU  EUNIS: 157788  FloraBase: 8010  FNA: 200024006  FoAO2: Helianthus tuberosus  FoC: 200024006  GBIF: 3119175  GRIN: 27946  iNaturalist: 122970  IPA: 5716  IPNI: 329252-2  IRMNG: 10653029  ISC: 26716  ITIS: 36691  IUCN: 20694364  MichiganFlora: 359  MoBotPF: 277201  NatureServe: 2.138458  NBN: NBNSYS0000014697  NCBI: 4233  NSWFlora: Helianthus~tuberosus  NZOR: 267c250b-4eaa-4c6b-82ff-da019acedd33  NZPCN: 4020  Observation.org: 6849  Open Tree of Life: 515709  PalDat: Helianthus_tuberosus  PfaF: Helianthus tuberosus  PFI: 5564  Plant List: gcc-4823  PLANTS: HETU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:329252-2  RHS: 76796  Tropicos: 2700862  VASCAN: 3207  VicFlora: a2776a6e-88f3-431e-9563-65d8bbc192bc  WiO: jerusalem_artichoke  WisFlora: 3823  WFO: wfo-0000091975  WoRMS: 1083971  Laji.fi: MX.39790 
Maa-artisokan mukuloita
Kristinuskon vaikutus islamiin

Vanha persialainen miniatyyri Neitsyt Mariasta ja Jeesuksesta.
Kristinuskon vaikutus islamiin on aiheena monissa länsimaisissa teorioissa, jotka käsittelevät islamin syntyä ja kehitystä. Nämä teoriat poikkeavat huomattavasti toisistaan. Islamilaisen käsityksen mukaan kristinusko ei lainkaan vaikuttanut islamiin, länsimaisen valtavirtaisen käsityksen mukaan vaikutus toteutui sekä Muhammedin henkilön että islamiin kääntyneen kristillisen väestön kautta. Historiakriittisen koulukunnan mukaan osa Koraanista on kristillisen seurakunnan hartauskirjallisuutta, ja joidenkin mielestä islam kehittyi itäisestä kristillisestä lahkosta.
Länsimainen valtavirta

Länsimaista valtavirtaa edustavan käsityksen mukaan kristinusko vaikutti islamiin aluksi profeetta Muhammedin (570–632) kautta. Sen jälkeen sitä täydensivät vaikutteet, jotka tulivat islamilaisen kalifaatin alaisuuteen jääneeltä valtavalta kristilliseltä väestöltä. Esimerkiksi Jaakko Hämeen-Anttila katsoo, että Jeesuksen merkitys korostui islamissa tässä vaiheessa, kun muslimeiksi kääntyneet kristityt vaikuttivat uskonnon sisältöön.
Historiakriittinen näkemys

Historiakriittisen koulukunnan edustajat ovat esittäneet useita valtavirrasta poikkeavia näkemyksiä. Günter Lüling selitti Koraanin vahvasti kristillistä sisältöä sillä, että Muhammedin kotikaupungissa Mekassa oli kristillinen seurakunta, ja osa Koraanista on sen käyttämiä hartaustekstejä. Toiset tutkijat, kuten Yehuda Nevo ja K.-H. Ohlig ovat katsoneet, että islam syntyi itäisen kristillisyyden lahkona ja irtautui kristinuskosta vain hitaasti. Näiden tutkijoiden mukaan islam sai identiteettinsä omana uskontonaan vasta 700-luvulla.
Islamilainen käsitys

Islaminuskon mukaan kristinuskolla ei ollut mitään vaikutusta islamiin. Islam on ihmiskunnan alkuperäinen uskonto, joten kaikki Raamatun profeetat Aadamista alkaen olivat olleet muslimeja. Näin oli myös Jeesuksen laita. Mooseksen kirjat, psalmit ja Jeesuksen evankeliumi ovat aluksi vastanneet täsmällisesti islamin opetuksia, mutta kirjat ovat historian saatossa rappeutuneet ja vääristyneet. Tästä johtuvat sekä juutalaisuuden että kristinuskon yhtäläisyydet islamin kanssa.
Profeettojen ketjussa islam nojautuu erityisesti Abrahamiin kantaisänä. Näin halutaan erottautua sekä juutalaisesta että kristillisestä perinteestä menemällä niiden ohi: ”Ei Abraham ollut juutalainen eikä kristitty, vaan hän oli alistuva hanif” (3:67). Myös kristinuskossa pyrittiin irtautua juutalaisista juurista samaa keinoa käyttäen.
Institute of Internal Auditors

| Institute of Internal Auditors |
| --- | --- |
Perustettu:  1941
Päämaja:  Lake Mary, Florida, Yhdysvallat
Toiminta-alue:  maailmanjaaluinen, yli 170 kansallista järjestöä
Jäsenet:  190 000
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Institute of Internal Auditors (lyhenne IIA) on sisäisten tarkastajien kansainvälinen yhteistyöjärjestö, joka perustettiin 1941 New Yorkissa. Järjestöllä on yli 245 000 jäsentä ja se toimii lähes 200 maassa. IIA:n kansainvälinen pääkonttori sijaitsee Lake Maryssä, Floridan osavaltiossa Yhdysvalloissa.
IIA:n suomalainen alayhdistys on IIA Finland, eli Sisäiset tarkastajat ry.
IIA vastaa sisäisten tarkastajien ammatillisista periaatteista, jotka koostuvat muun muassa eettisistä säännöistä ja käyttäytymisohjeista, kansainvälisistä ammattistandardeista ja käytännön työohjeista.
Keren

| Keren |
| --- | --- |

 Keren
 Koordinaatit: 15.7804°N, 38.4547°E 
Valtio:  Eritrea
Alue:  Pohjoinen alue
Korkeus:  1392  m
Väkiluku (1984):  26 149
Aikavyöhyke:  UTC+03:00
Suuntanumero(t):  +291
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keren  (tigrinjaksi ከረን; arab. كيرين‎) on kaupunki ja Eritrean Pohjoisen alueen (Anseba, Zoba 'Anseba) hallintokeskus ja yksi Anseban 11 alialueesta. Se sijaitsee linnuntietä noin 71 kilometriä pääkaupunki Asmarasta luoteeseen. Kaupunki sijaitsee 1 392 metrin korkeudella merenpinnasta, pienellä vuorten ympäröimällä tasangolla. Kerenin väkiluku oli vuonna 1984 yhteensä 26 149; uudempi arvio on noin 75 000 asukasta.
Nykyinen Eritrean ylemmän tason aluejako (kuusi aluetta) on ollut voimassa vuodesta 1996. Tätä ennen Keren oli suppeamman Senhitin provinssin keskus. Senhit oli yksi kymmenestä Eritrean provinssista (awraja), ja tämä aluejako pohjautui varhaisempaan, Italian siirtomaahallinnon (1890–1941) käyttämään aluejakoon (commissariati).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keren Wikimedia Commonsissa
Catholic Eparchy of Keren (englanniksi) (eparchyofkeren.com)
Keren Eritrea (englanniksi) (eritrea.be)
Äänekosken Huima (koripallo)

| Äänekosken Huima |
| --- | --- |
Perustettu:  1904 (yleisseurana)
Areena:  Äänekoski Areena Pankkari
Kotipaikka:  Äänekoski, Suomi
Naisten SM-mitalit
Kultaa:  1 (2003)
Hopeaa:  5 (1998, 2002, 2006, 2012, 2015)
Pronssia:  2 (2007, 2016)
Jyri Lehtonen lukeutuu Huiman tunnetuimpiin kasvatteihin.
Äänekosken Huima (myös Huimabasket) on äänekoskelaisen urheiluseura Äänekosken Huiman koripallojaosto. Sen naisten edustusjoukkue pelasi Naisten Korisliigassa, mutta putosi vuonna 2018 naisten ykkösdivisioonaan ja 2019 putosi sieltäkin pois.lähde? Huima voitti naisten Suomen mestaruuden vuonna 2003 ja on saavuttanut seitsemän muuta SM-mitalia. Seuran miesten edustusjoukkue on pelannut historiansa aikana pääsarjassa 14 kauden ajan muttei ole yltänyt mitaleille. Vuonna 1999 se sijoittui neljänneksi. Huiman kasvateista tunnetuimpiin lukeutuvat muun muassa Jouko Heikkinen, Jyri Lehtonen, Antti Kanervo ja Marianne Koskinen.
Historia > Miesten joukkue > Alkuajat

Huiman koripallotoiminta alkoi vuonna 1945. Seuran mies- ja juniorijoukkue osallistuivat heti vuonna 1947 alkaneisiin piirin koripallosarjoihin. Miesten joukkue pelasi pitkään TUL:n toisella sarjatasolla. Vuonna 1961 se nousi ensi kertaa TUL:n mestaruussarjaan. TUL:n ja Koripalloliiton yhteisissä sarjoissa Huima nousi maakuntasarjasta suomensarjaan vuonna 1967. Vuonna 1973 Äänekosken Urheilijoiden koripallotoiminta loppui ja Huima sai pelaajia tuolta entiseltä paikalliskilpailijaltaan. Huiman B-pojat voittivat Suomen-mestaruuden vuosina 1972 ja 1974 sekä A-pojat vuosina 1972 ja 1980.
Historia > Miesten joukkue > Mestaruussarjaan

Huiman koripallojoukkue nousi miesten mestaruussarjaan vuonna 1975. Se hävisi kaudella 1974–1975 suomensarjan lohkossaan vain kaksi ottelua ja nousi Hyvinkään Tahkon kanssa SM-sarjaan voitettuaan ratkaisevassa karsintasarjan ottelussa Lahden NMKY:n pistein 96–95. SM-sarjakaudella 1975–1976 Huima sijoittui kymmenen joukkueen seassa kahdeksanneksi kerättyään 14 pistettä. Amerikkalaisvahvistukseksi oli hankittu Mike Norwood, ja joukkueessa pelasivat myös muun muassa Jouko Heikkinen, Mikko Honka, Hannu Puhakka, Heikki Hyppönen ja Kalevi Pietikäinen. Kausi 1976–1977 sujui Huimalta edellisen tapaan. Amerikkalaisvahvistuksena oli Myron Schuckman. Huimasta vuonna 1974 Turun NMKY:hyn siirtynyt Olli Honkaniemi voitti toisen Suomen-mestaruutensa. Kaudella 1977–1978 SM-sarja pelattiin kahdessa lohkossa. Huima voitti kahdeksan kotiotteluaan mutta hävisi kaikki 13 vierasottelua. Joukkue joutui putoamiskarsintaan, jossa se hävisi niin kotona kuin vieraskentälläkin Kotkan Työväen Palloilijoille, mikä tiesi putoamista I-divisioonaan. Huiman amerikkalaisvahvistus oli Andy Gooden. Hän avioitui suomalaisen naisen kanssa, ja heidän poikansa, vuonna 1981 syntynyt Drew Gooden pelasi sittemmin NBA:ssa.
Huima pelasi I-divisioonassa kaudet 1978–1981. Ensimmäisellä divarikaudella joukkue pelasi ilman amerikkalaispelaajaa. Seuraavalla kaudella joukkueessa pelasi Mickey Brown. Vuonna 1980 joukkueeseen liittyi Chuck Threeths, joka pelasi Äänekoskella kaikkiaan kolme kautta. Kaudella 1981–1982 Huima pelasi SM-sarjassa mutta voitti vain yhdeksän ottelua 36:sta ja putosi suoraan I-divisioonaan. Kausina 1982–1986 Huima sijoittui kerran kolmanneksi ja kolme kertaa toiseksi, ja vuonna 1986 se palasi SM-sarjaan kaudella 1975–1976 Huiman SM-sarjajoukkueessa pelanneen Jouko Silvennoisen valmentamana. Kaudella 1986–1987 Huimaa valmensi Martti Kitunen ja amerikkalaispelaajina käväisivät Kenneth Webb ja George Scott. Joukkue voitti vain viisi ottelua 27:stä ja joutui putoamiskarsintaan samaan pistemäärään jääneen Espoon Hongan pudottua suoraan. Karsinnassa Huima hävisi Salon Palloilijoille ja putosi I-divisioonaan.
Kausina 1987–1996 Huiman miesjoukkue pelasi I-divisioonassa. Ensimmäisellä kaudella se voitti runkosarjan mutta jäi SM-karsinnoissa neljänneksi. Kaudella 1990–1991 se sijoittui I-divisioonassa toiseksi mutta ei nytkään menestynyt SM-karsinnoissa. Jyri Lehtonen nousi junioreista edustusjoukkueeseen 14-vuotiaana syksyllä 1988 mutta siirtyi SM-sarjajoukkue Hongikon Nuorisoseuran Urheilijoihin vuonna 1991. Kaudella 1995–1996 Markku Rannan valmentama Huima hävisi I-divisioonassa vain yhden ottelun ja nousi karsintojen kautta SM-sarjaan.
Historia > Miesten joukkue > Huippuvuodet

Huima voitti syksyllä 1996 TUL:n mestaruuden, kun se oli loppuottelussa Kotkan Työväen Palloilijoita parempi pistein 79–67. Huima voitti kaudella 1996–1997 miesten SM-sarjassa 37 ottelustaan 20. Amerikkalaisvahvistuksina pelasivat Louis Banks ja Harry Harrison, ja kotimaisia pelaajia olivat muun muassa Tero Rantaniva, Jouni Määttänen, Toni Ilmonen, Matti Asikainen ja Jani Vakoniemi. Kaudella 1997–1998 joukkueen amerikkalaispelaajina olivat aluksi Shawn Bankhead ja Frank Wilson sekä Bankheadin loukkaantumisen ja Wilsonin potkujen jälkeen Louis Banks ja Tony Moore. Banksin kärähdettyä hasiksen käytöstä joukkueeseen liittyi Darren McLinton. Huima voitti kauden 32 ottelustaan 12 ja sijoittui 14 joukkueen sarjassa 11:nneksi.
Kaudella 1998–1999 Huima pelasi kahtia jaetun SM-sarjan kansallisessa lohkossa ja voitti sen kerättyään 40 ottelusta 27 voittoa. Se pääsi suoraan puolivälieriin, joissa se voitti Namika Lahden otteluvoitoin 3–2. Välierissä Huima hävisi Kouvolan Kouvoille otteluvoitoin 1–3 ja pronssiottelussa kahdesti turkulaisseura Piilosetille. Neljäs sija on yhä Huiman miesjoukkueen paras SM-sarjasaavutus. Joukkueessa pelasivat ulkomaalaisvahvistuksina Riley Inge, Donyale Bush, Joseph Ogoms ja Ingen loukkaannuttua Titus Channer. Hongikon Nuorisoseuran Urheilijoista oli tullut 204-senttinen Sami Lehtoranta, ja avainpelaajiin kuuluivat edelleen myöskin 204-senttiseksi kasvanut Tero Rantaniva, Toni Ilmonen ja Jani Vakoniemi. Huiman 22-vuotiaat pojat voittivat oman ikäluokkansa Suomen-mestaruuden.
Huima voitti vuonna 1999 TUL:n mestaruuden ja selviytyi syksyllä Suomen cupin neljän parhaan lopputurnaukseen. Joukkue lähti kaudella 1999–2000 mukaan kansainväliseen Korać cupiin ja voitti karsinnassa saksalaisen Ratiopharm Ulmin. Varsinaisessa cupissa Huima hävisi niin kotona kuin vieraissakin ranskalaiselle SLUC Nancylle, islantilaiselle ÍRB Reykjanesbærille ja sveitsiläiselle Luganolle. Tiukin oli Nancya vastaan Äänekoskella pelattu ensimmäinen ottelu, joka päättyi lukemiin 75–77. Huima osallistui myös suomalais-ruotsalaiseen liigaan, jossa se sijoittui kuudenneksi jättäen taakseen kaksi ruotsalaisjoukkuetta. SM-sarjassa Huima sijoittui runkosarjassa kahdeksanneksi ja hävisi puolivälierissä Espoon Hongalle. Huiman ulkomaalaispelaajia olivat Kevin Martin, Nathan Holmstadt, Shaun Hartley ja Martinin tilalle keväällä tullut Thomas Kilgore.
Huiman nuoret tähdet Sami Lehtoranta ja Toni Ilmonen siirtyivät Namika Lahteen, joskin jälkimmäinen palasi sieltä pian Äänekoskelle takaisin. Huima ei yltänyt SM-sarjassa enää pudotuspeleihin. Se sijoittui runkosarjassa yhdeksänneksi kaudella 2000–2001, 12:nneksi kaudella 2001–2002, 11:nneksi kaudella 2002–2003 ja 12:nneksi kaudella 2003–2004. Kaudella 2004–2005 Huima jäi 13 joukkueen liigassa viimeiseksi ja putosi pääsarjasta.
Historia > Naisten joukkue

Äänekosken Huiman naisten koripallotoiminta alkoi kunnolla 1970-luvulla vaikka muutamia aiempiakin kokeiluja oli. Joukkue osallistui suomensarjaan ensi kerran kaudella 1976–1977. Se pelasi muutaman kerran mestaruussarjan karsinnoissa, mutta ei vielä noussut pääsarjaan. Uuteen I-divisioonaan Huima nousi ensi kerran vuonna 1987 ja putoamisen jälkeen uudelleen vuonna 1993. Huiman 1980-luvun junioreista menestyksekkäimpään uraan ylsi Marianne Hakkarainen (myöh. Koskinen), joka pelasi naisten maajoukkueessa 43 ottelua ja voitti Forssan Alun joukkueessa useita Suomen-mestaruuksia.
Huima pelasi ensimmäisen kerran naisten SM-sarjassa kaudella 1996–1997. Seuraavalla kaudella joukkue saavutti ensimmäisen mitalinsa, kun se ylsi loppuotteluihin, joissa se avausvoiton jälkeen kuitenkin hävisi Forssan Alulle otteluvoitoin 1–3. Joulukuussa 1998 Huima voitti Suomen cupin loppuottelussa kotkalaisseura Peli-Karhut pistein 53–49. Mervi Nurmen valmentamassa joukkueessa pelasivat Tina Douglas-Pedersen, Sanna Puskala, Mari Paananen, Minna Hartikka, Virpi Manninen, Anu Päivärinta, Niina Paananen, Pia Korkala, Alisha Hill ja Sari Puranen.
Kolmena seuraavana SM-sarjakautena Huima pyöri sijoilla 5–6. Vuonna 2000 Huima hävisi Suomen cupin loppuottelussa Peli-Karhuille. Kaudella 2001–2002 Huima palasi mitaleille. Se oli niin runkosarjan kuin jatkosarjankin jälkeen kolmas ja voitti välierissä Tapiolan Hongan otteluvoitoin 3–2. Huima otti loppuottelusarjan aluksi kaksi voittoa, mutta Pantterit vei Lea Hakalan ja Jurgita Kaušaitėn johdolla mestaruuden voittamalla loput kolme ottelua.
Huima voitti Suomen-mestaruuden kaudella 2002–2003. Tuolloin joukkueeseen oli hankittu eräs seuran historian merkittävimmistä pelaajista, yhdysvaltalainen Kenya Robinson. Mestarijoukkueen tärkeitä pelaajia olivat myös takapelaajat Minna Myllylä ja Sari Puranen sekä hyökkäyspäässä Saara Lind ja Sanna Puskala. Muut mestarit olivat Minna Hartikka, Maiju Pekkarinen, Maria Pekkarinen, Sini Puskala, Sari Liimatainen, Anna Kumpulainen, Anna-Maija Uimonen, Anna Huuskonen ja Nita Lahtinen. Joukkueen valmentajana oli Mervi Nurmi, joka palkittiin TUL:n vuoden valmentajana. Huima voitti runkosarjan ja oli ylemmän jatkosarjan päättyessä Pantterien jälkeen toinen. Se voitti välierissä Espoo Basket Teamin otteluvoitoin 2–1 ja loppuotteluissa Pantterit otteluvoitoin 3–2 otettuaan ainoan vierasvoiton ratkaisevassa viidennessä loppuottelussa pistein 67–84.
Mestaruutensa jälkeen Huima palasi mitaleille kaudella 2005–2006. Tuolloin se nousi kaksi ensimmäistä loppuottelua hävittyään Pantterien kanssa tasoihin, mutta hävisi ratkaisevan viidennen ottelun kotikentällään pistein 53–65. Joulukuussa 2006 Huima voitti Suomen cupin loppuottelussa Espoo Teamin pistein 87–61. Kaudella 2006–2007 Huima saavutti pronssia. Kaudella 2011–2012 Huima taisteli loppuotteluissa Catz Lappeenrantaa vastaan, mutta hävisi Lappeenrannassa pelatun ratkaisevan viidennen ottelun pistein 74–57. Kaudella 2014–2015 Catz oli loppuotteluissa Huimaa parempi otteluvoitoin 3–0. Kaudella 2015–2016 Huima saavutti pronssia.
Huima nykyisin

Toukokuussa 2016 Huima pudottautui ulos valtakunnallisista sarjoista ja aloitti seuran kehitysprojektin, jonka tarkoitus oli muodostaa Huiman koripallosta pääsarjatasokelpoinen vuoteen 2020 mennessä. Päävalmentajana toimi Juha Sten. Huiman paikalliskilpailijaksi nousi 2010-luvulla Koiviston Kipinä.
Pelaajia

Lähde:
Matti Asikainen
Louis Banks
Andrew Gooden
Jarmo Lehtonen
Pentti Puromäki
Pena Ranta
Jouko Rytkönen
Chuck Threeths
Jani Vakoniemi
Aiheesta muualla

Huiman koripallojaoston kotisivut
| n k Naisten koripallon Suomen mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1944: Helsingin Tarmo  1945: Eiran Kisa-Veikot  1946: Eiran Kisa-Veikot  1947: Ei pelattu  1948: Helsingin Tarmo  1949: Eiran Kisa-Veikot  1950: Tampereen Pyrintö  1951: Porin Veto  1952: Lahden Koripalloilijat  1953: Tampereen Pyrintö  1954: Helsingin Tarmo  1955: Tampereen Pyrintö  1956: Helsingin Visa  1957: Tampereen Pyrintö  1958: Tampereen Pyrintö  1959: Helsingin Visa  1960: Helsingin Työväen Uimarit  1961: Helsingin Työväen Uimarit  1962: Helsingin Työväen Uimarit  1962–63 Helsingin Työväen Uimarit  1963–64 Helsingin Työväen Uimarit  1964–65 Helsingin Työväen Uimarit  1965–66 Lahden Sampo  1966–67 Helsingin Kisa-Toverit  1967–68 Työväen Maila-Pojat  1968–69 Lahden Sampo  1969–70 Lahden Sampo  1970–71 Jyväskylän Kiri  1971–72 Nokian Urheilijat  1972–73 Jyväskylän Kiri  1973–74 Nokian Urheilijat  1974–75 Nokian Urheilijat  1975–76 NoU Stars  1976–77 Lahden Sampo  1977–78 Nokian Urheilijat  1978–79 Nokian Urheilijat  1979–80 Nokian Urheilijat  1980–81 Nokian Urheilijat  1981–82 Lahden Sampo  1982–83 Tampereen Pyrintö  1983–84 Tampereen Pyrintö  1984–85 Sampo-Basket  1985–86 Tampereen Pyrintö  1986–87 Sampo-Basket  1987–88 Sampo-Basket  1988–89 Forssan Alku  1989–90 Turun Riento  1990–91 Pussihukat  1991–92 Pussihukat  1992–93 Forssan Alku  1993–94 Forssan Alku  1994–95 Forssan Alku  1995–96 Forssan Alku  1996–97 Forssan Alku  1997–98 Forssan Alku  1998–99 Forssan Alku  1999–00 Pantterit  2000–01 Pantterit  2001–02 Pantterit  2002–03 Äänekosken Huima  2003–04 Pantterit  2004–05 BC Nokia  2005–06 Pantterit  2006–07 Peli-Karhut  2007–08 Peli-Karhut  2008–09 Espoo Team  2009–10 Catz Lappeenranta  2010–11 Peli-Karhut  2011–12 Catz Lappeenranta  2012–13 Catz Lappeenranta  2013–14 Catz Lappeenranta  2014–15 Catz Lappeenranta  2015–16 Catz Lappeenranta  2016–17 Hyvinkään Ponteva  2017–18 Peli-Karhut  2018–19 Peli-Karhut  2019–20 Ei pelattu  2020–21 Peli-Karhut  2021–22 Peli-Karhut  2022–23 Peli-Karhut
Ginga Densetsu Weed

| Ginga Densetsu Weed eli GDW |
| --- | --- |

Genre: draama, toiminta, seikkailu, fantasia 
Manga
Tekijä: Yoshihiro Takahashi
Julkaisija:  Nihon Bungeisha  Punainen jättiläinen
Sarjajulkaisulehti: Manga Goraku
Ensimmäinen painatus: 1999 – 2009
Kirjojen lukumäärä: 60 
TV-anime
Ohjaaja: Toshiyuki Kato
Studio: Studio Deen
Lähetyskanavat:  Animax
Alkuperäinen lähetyskierros: 3. marraskuuta 2005 – 11. toukokuuta 2006
Jaksojen määrä: 26 
Ginga Densetsu Weed (jap. 銀牙伝説ウィード, suom. Hopeahammas-legenda Weed) on Yoshihiro Takahashin tekemä koira-aiheinen manga, josta on tehty myös anime. Ginga Densetsu Weed on jatko-osa Ginga Nagareboshi Ginille, eli Hopeanuolelle. Mangaa ilmestyi kaikkiaan 60 osaa ja se on käännetty kokonaisuudessaan suomeksi.  Punainen jättiläinen aloitti mangan julkaisemisen suomeksi joulukuussa 2011.
Kuten Hopeanuolestakin, Weedistä on ilmestynyt myös ekstramangoja ja oheistuotteita. Animen kaikki 26 jaksoa on julkaistu Suomessa sekä suomeksi että ruotsiksi tekstitettynä kahdeksan levyn mittaisena DVD-julkaisuna.
Ginga Densetsu Weedin jatko-osa on Weedin pennuista kertova Ginga Densetsu Weed: Orion.
On myös olemassa Ginga The Last Wars missä ilmestyy Ginga Densetsu Weedin hahmoja.
Juoni

Tarinan tapahtumat sijoittuvat Ōuun, Japaniin. Tarinan päähenkilö on Ginin (Hopeanuolen) poika, Weed. Nimensä Weed saa englanninsetteri GB:ltä, josta tulee Weedin ystävä ja kummisetä. Nimi Weed tarkoittaa rikkaruohoa, ja GB katsoi tämän sopivaksi nimeksi sitkeälle pennulle, jonka se toivoo saavan paljon ystäviä: rikkaruohojahan kasvaa kaikkialla. GB kohtaa Weedin, kun se yrittää pyydystää ruokaa emolleen Sakuralle. Sakura on kuolemansairas ja pyytää GB:tä viemään Weedin isänsä, legendaarisen Ginin, luo. Hetken epäröityään GB ottaa tehtävän vastaan ja lähtee kohti Ōuta.
Kun Weed lopulta pääsee Ōun, se saa huomata, että paratiisi ei ole nimensä veroinen. Ihmiset ovat käynnistäneet tappo-projektin villikoiria vastaan ja kalliolinnakkeen on vallannut geenimanipuloitu koira, Hirviö (japaniksi ”Kaibutsu”). Hirviöllä ei ole nimeä, vaan sitä kutsutaan hirviöksi tai P4:ksi, joka on rakennus, jossa koiraa pidettiin. Ensimmäinen tarinaosuus keskittyy saksanpaimenkoira Jerome ja sen ammattitappajaryhmän sekä Weedin taisteluun hirviötä vastaan.
Tarinan seuraavaksi viholliseksi ilmestyy Hōgen-niminen, harlekiinivärinen tanskandoggi, joka haluaa koko Japanin koirat hallintaansa. Hōgenin lopullinen päämäärä oli sota ihmisiä vastaan. Hōgen aloittaa taistelun vangitsemalla Ginin, Johnin ja paikalle auttamaan tulleen Hiron, jonka jälkeen ne alkavat alistaa muita laumoja alamaisikseen. Kun Weed saa kuulla tapahtuneesta, sillä ei ole muuta mahdollisuutta kuin ottaa Ōuun jäljellä olevat joukot johdettavikseen ja ryhtyä keräämään lisää liittolaisia. Weed saa joukkoihinsa sekä nuoria koiria että Ōuun vanhoja sotureita, jotka aikoinaan taistelivat Akakabutoa vastaan.
Tässä vaiheessa mangan ja animen versiot poikkeavat toisistaan: mangassa Gin pakenee ja kerää oman laumansa, kun taas animessa Gin ei pääse vapaaksi, vaan on lähes koko ajan Hōgenin vankina. Lopputaistelu on kummassakin samanlainen: Weed haastaa Hōgenin ja onnistuu haavoittamaan sitä vakavasti Zetsu Tenrō Battōgalla. Weed ei kuitenkaan tahdo tappaa tajutonta vihollistaan, jolloin Gin iskee Hōgenin kimppuun. Hetken epäröityään Weed iskee kuitenkin Ginin pois, koska Ōuun joukkojen tulisi edustaa oikeudenmukaisuutta eivätkä he voisi teloittaa taistelukyvyttömiä vastustajia. Silloin Gin, Akame ja Kurotora paljastavat, että tämä oli vain koe Weedin luonteen lujuuden testaamiseksi. Weed läpäisi kokeen ja siitä tehtiin Ōuun uusi ylipäällikkö. Hōgen kuolee pian taistelun jälkeen.
Anime päättyy tähän ja mangassa Hōgen-saaga päättyy osassa 30, jossa alkaa seuraava tarina, jota kutsutaan makaki-saagaksi. Weed lähtee näkemänsä unen innoittamana matkalle ja löytää kuolleeksi luullun veljensä, Yukimuran. Yukimura käy raakaa sotaa makakeja vastaan ja Weed yrittää saada sodan loppumaan.
Tämän jälkeen mangassa on vielä taistelu Venäjän sotakoiria sekä hybridi-karhua vastaan. Sen jälkeen tarina jatkuu Ginga Densetsu Weed: Orion -mangassa.