Vepsäläiset
Kirjallisuus, tiede ja identiteetti

Vepsän kielen kirjallinen käyttö alkoi 1930-luvulla, ja silloin julkaistiin vuoteen 1937 asti varsinkin oppikirjoja ja erilaista valistuskirjallisuutta. Lukemistoissa julkaistiin jonkin verran kaunokirjallisuutta ja runoja, joista osa oli käännöksiä venäjästä. Julkaisutoiminta päättyi 1937, jonka jälkeen vuosikymmenten ajan julkaistiin ainoastaan kansanrunousjulkaisuissa tieteelliseen käyttöön tarkoitettuja tekstejä.
Vepsänkielinen nykykirjallisuus on pääosin runoutta. Vanhemman polven kirjailijat ovat syntyneet 1930-luvulla (kuten Rurik Lonin, Maria Abramova, Viktor Jeršov, Alevtina Andrejeva) ja 1940-luvulla (Nina Zaitseva, Nina Potaševa). Nuorempaa, 1960- ja 1970-luvuilla syntynyttä sukupolvea edustavat muun muassa Nikolai Abramov (1961–2016), Mihail Bašnin, Olga Jeršova, Gulja Polivanova, Valentina Rogozina sekä äidinkieleltään venäläinen Igor Brodski (s. 1968). Vepsäläiseen kirjallisuuteen luetaan myös Vasili Pulkinin (1922–1987) ja Anatoli Petuhovin (s. 1934) teokset, jotka kuitenkin ovat venäjänkielisiä. Tosin Petuhov siirtyi uransa edetessä kirjoittamaan myös vepsäksi. Historian ensimmäisen vepsänkielisen romaanin Kalarand julkaisi vuonna 2002 pietarilainen Igor Brodski (s. 1968).
Erityinen sija vepsän kirjakielen kehittämisessä ja viljelyssä on ollut Nina Zaitsevalla (s. 1946), joka on kääntänyt vepsäksi Uuden testamentin vuonna 2006, julkaissut vuonna 2012 laajan eeppisen runoelman Virantanaz ja vepsäntänyt Kalevalan vuonna 2021. Hän työskentelee Karjalan Tiedekeskuksen Kielen, kirjallisuuden ja historian instituutin kielisektorin johtajana. Instituutissa työskentelee myös toinen vepsäläinen, vanhempi tutkija Zinaida Strogalštšikova. Hän kuuluu Vepsän kulttuuriseuran perustajiin ja on toiminut sen puheenjohtajana koko seuran olemassaolon ajan. Strogalshtshikovan toiminnalla on ollut ratkaiseva merkitys vepsäläisten identiteetin luomiselle. Hänen johdollaan eri alueilla asuvat vepsäläiset saatettiin yhteyteen toistensa kanssa. Hänen vepsäläisten historiaa käsittelevät tutkimuksensa ovat muodostaneet pohjan vepsäläisten itsetunnolle. Strogalštšikova on toiminut Karjalan tasavallan parlamentin puheenjohtajistossa sekä Yhdistyneitten kansakuntien vähemmistövaltuutettuna. Häntä voidaan pitää vepsäläisten korkeimpana edustajana valtiovallan ja kansainvälisen yhteisön suuntaan.
Vepsänkieliset voidaan jakaa kahteen ryhmään, niin sanottuihin kylävepsäläisiin, jotka eivät juurikaan ole kosketuksissa vepsän kirjakieleen, sekä niin sanottuun vepsäläiseen kielelliseen eliittiin tai kieliaktivisteihin, joiden äänenkannattajana vepsäläinen sanomalehti Kodima ’kotimaa’ pääasiassa toimii. Vepsän kieltä elvyttävä kansanliike ei tavoita kaikkia vepsäläisiä tasapuolisesti, eikä vepsän kirjakieli ole kaikkien ulottuvilla. Suomalaistutkija Ulriikka Puura katsoo väitöskirjassaan, että Kodima-lehti ei rakentanut 2010-luvulla tasapuolisesti kaikkia vepsäläisalueita kattavaa vepsäläisyyttä, vaan se painottui Karjalan tasavallan vepsäläisiin. Tutkimuksissaan hän havaitsi vepsäläisyyden ja vepsän kielen rakentumisen taustalla osin ristiriitaisia aatteita. Esimerkiksi vepsän kieli on yhä vepsäläisyyden vahva määrittäjä, mutta vepsän kieltä osaamattomia ei suljeta vepsäläisyyden ulkopuolelle, sillä vepsäläisyys ja usein vepsänkielisyyskin ymmärretään syntyperäiseksi ominaisuudeksi.