stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jouni Rinne

| Jouni Rinne> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1956 (ikä 68) Rauma
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kultaranne
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  177 cm
Paino:  84 kg
Pelinumero:  27
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1975–1990
Seurat:  Lukko (SML) HPK (1. divisioona) FPS (1. divisioona) KooKoo (1. divisioona) KalPa (SML)
NHL-varaus:  95. varaus, 1976 California Seals
WHA-varaus:  101. varaus, 1976 Phoenix Roadrunners
Jouni Rinne (s. 12. maaliskuuta 1956 Rauma) on suomalainen entinen jääkiekkoilija.
Hyökkääjänä pelannut Rinne aloitti liigauransa vuonna 1973 Lukossa, jossa hän pelasi kolmeen otteeseen: 1973–1977, (1977-1979) 1979–1980 ja 1981–1982. Liigassa Rinne edusti lisäksi KalPaa, jossa hän oli mukana jo seuran I-divisioona-aikoina ja nostamassa kuopiolaisia liigaan keväällä 1986. Liigassa Rinne pelasi runkosarjassa yhteensä 432 ottelua tehoin 252+302=557 ja pudotuspeleissä kuusi peliä saldolla 3+5=8. Maalitilaston hän voitti kaudella 1975–1976, jolloin hän teki 36 maalia. Divarissa Rinne edusti KalPan lisäksi myös HPK:ta, FoPS:aa ja KooKoota. Divarissa Rinne teki pisteitä kovalla tahdilla ja voitti pistepörssin kolme kertaa. Parhaalla kaudellaan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla hän keräsi tehot 36+60.
Kaudella 1998–1999 Rinne teki paluun liigajäille KalPan kakkosvalmentajan paikalta. Hän pelasi ottelussa HPK:ta vastaan 24 sekuntia ylivoimalla ja sai kahdeksan vuoden poissaolon jälkeen tililleen kaksi syöttöpistettä. Hän nousi pisteiden avulla SM-liigan kaikkien aikojen syöttötilastossa ohi Martti Jarkon ja Erkki Lehtosen.
Maaotteluita Rinne pelasi 59. Hän edusti Suomea kaksissa MM-kisoissa. SM-liigaseura KalPa jäädytti Jouni Rinteen pelinumeron (27) Niiralan montun jäähallin kattoon ensimmäisenä pelinumerona.
Saavutukset ja palkinnot

SM-liigan paras maalintekijä (1976)
SM-liigan All Stars -hyökkääjä (1976)
Suomen Jääkiekkoleijona #166
Kalevan Pallo jäädytti numeron 27 Niiralan montun kattoon
Eniten maaleja SM-liigassa alle 20-vuotiaana (77)
Juha Rissanen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 13. marraskuuta 1958 (ikä 66)
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 179 cm
Junioriseurat
: KPT
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1975–1985 | KPT | 221 | (12) |
| Yhteensä | Yhteensä | 221 | (12) |
Maajoukkue
| 1975 | Suomi U16 | 3 | (0) |
| 1975–1976 | Suomi U17 | 11 | (0) |
| 1976–1977 | Suomi U18 | 15 | (0) |
| 1978–1980 | Suomi U21 | 13 | (0) |
| 1979–1980 | Suomi | 8 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Juha Tapio Rissanen (s. 13. marraskuuta 1958 Kuopio) on suomalainen virkamies ja entinen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Rissanen edusti Suomen jalkapallomaajoukkuetta kahdeksassa A-maaottelussa. Hän pelasi Suomen toistaiseksi viimeisessä olympiakisoihin osallistuneessa jalkapallojoukkueessa Moskovan 1980 kisoissa. Rissanen pelasi jalkapallon SM-sarjassa 200 ottelua ja teki niissä 13 maalia vuosina 1975–1985. Hän saavutti Kuopion Pallotovereiden joukkueessa SM-hopeaa vuosina 1978 ja 1981 ja toimi joukkueen kapteenina vuosina 1980–1984.
Rissanen on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri ja on työskennellyt Maa- ja metsätalousministeriön ja nykyisin Kauppa- ja teollisuusministeriön ylitarkastajana.
Rioni

| რიონი Rioni |
| --- | --- |
 Rioni
Alkulähde:  Suuri Kaukasus
Laskupaikka:  Mustameri
Maat:  Georgia
Pituus:  327 km
Rioni (georg. რიონი) on Georgian toiseksi pisin joki ja maan länsiosan tärkein joki. Se saa alkunsa Kaukasukselta Ratšan alueelta ja virtaa Mustaanmereen Potin ja Paliastomi-järven pohjoispuolella. Yksi Georgian vanhimmista kaupungeista, Kutaisi, sijaitsee Rionin varrella. Joki on 327 kilometriä pitkä.
Joidenkin määrittelyjen mukaan Rioni muodostaa sivujokensa Qvirilan kanssa Aasian ja Euroopan rajan Suramin solan kohdalta alkaen.
Antiikin kreikkalaiset kutsuivat jokea nimellä Fasis (m.kreik. Φάσις, lat. Phasis), ja se yhdisti kreikkalaisen Fasiin kaupungin (nykyinen Poti) Kutaiaan (nykyinen Kutaisi). Joella kuljetettiin viljaa, metalleja, viiniä, oliiveja ja keramiikkaa. Legendan mukaan myös argonautit nousivat jokea ylös. Fasaanilintu on saanut nimensä joelta: kreikan ilmaus ornis Fāsiānos tarkoittaa Fasis-joen seudulta kotoisin olevaa lintua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rioni Wikimedia Commonsissa
Rintamerkki

Rintamerkki on puvun rinnukseen kiinnitettävä merkki. Rintamerkki voi olla tehty pahvista, metallista, muovista tai kankaasta ja siinä on jokin tunnus. Tavallisesti tunnuksilla korostetaan kuulumista johonkin ryhmään. Rintamerkki voi kuitenkin olla myös pelkkä koriste tai mainos. Perinteiset merkit kiinnitettiin vaatteisiin neuloilla, ruuveilla tai liittimillä. Ne voitiin myös liimata tai ommella.
Merkkien historia alkaa muinaisuudesta. Ihmiset ovat aikojen alusta koristautuneet yhteisönsä tunnuksin. Amuletit, soljet, rahat, mitalit, brakteaatit, napit, sotilastunnukset, jetongit, rintamerkit, hihamerkit, pinssit kuuluvat samaan perheeseen.
Rintamerkkien käyttö on vanha perinne järjestötoiminnassa ja se on levinnyt kansainvälisiä teitä. Suomessa merkkejä alettiin harrastaa 1800-luvun lopulla, jolloin yhdistystoiminta vapautui siihen kohdistuneista rajoituksista. Osakunnat, raittius- ja urheiluseurat ja työväenjärjestöt ryhtyivät valmistuttamaan rintamerkkejä. Merkit olivat tuolloin useimmiten jäsenmerkkejä, joiden kantajilla oli jäsenyyden takaamia oikeuksia. Merkki rinnassa toimi esimerkiksi pääsylippuna tilaisuuksiin ja antoi oikeuden käyttää puheenvuoroja. Ensimmäiset merkit olivat usein rusetteja tai pahvimerkkejä. Poliittisia rintanappeja on käytetty Yhdysvalloissa jo 1800-luvulta lähtien, kun selluloidi keksittiin. Suomessa niiden käyttö yleistyi vasta 1960–1970-luvuilla.
Suomen puolustusvoimien todennäköisesti ensimmäinen joukko-osastopinssi on 1929 alkaen Tampereen Rykmentin Tappara-lehden toimituksen jakama emalinen lippukuvioinen pinssi.
Poliittisia merkkejä on valmistettu moniin erityistarkoituksiin: jäsen-, vaali-, puoluekokous-, keräys-, kunnia- ja juhlamerkkien lisäksi on valmistettu henkilöihin ja tapahtumiin liittyviä merkkejä.
Vappumerkkitaulussa SKDL:n rintamerkit 1945-1989; 1940-luvun merkeistä monet ovat Tapio Tapiovaaran suunnittelemia; 1980-luvun merkeistä Markku Böökin. Merkkien suunnittelijat eivät monesti ole tiedossa.
Rintamerkkejä käytetään yleisesti varojen keräämiseen eri tarkoituksiin. Merkkien myyntiä harjoittavat niin hyväntekeväisyysjärjestöt kuin poliittiset ja aatteelliset järjestötkin. Kampanjamerkeillä pyritään tuomaan julki ajankohtaisia kysymyksiä ja tavoitteita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pirjo Kaihovaara: Merkit rintaan ja bailaamaan, Työväentutkimus 2006
Oskari Rissanen

Oskari Rissanen Paavo Nurmen ja Elias Katzin välissä vuoden 1920 olympiakarsinnoissa.
Oskari Rissanen (21. maaliskuuta 1893 Kuopion maalaiskunta – 11. helmikuuta 1957 Kuopio) oli suomalainen yleisurheilija.
Rissanen kilpaili Antwerpenin 1920 olympialaisissa 3 000 metrin estejuoksussa mutta karsiutui alkuerissä. Hän saavutti 1 500 metrin juoksussa kolme SM-mitalia: kultaa 1923, hopeaa 1920 ja pronssia 1924. Seuratasolla hän edusti Kuopion Reipasta ja Kuopion Urheilu-Veikkoja.
Rissanen omisti Puijon Suksi Oy -nimisen yrityksen.
Viktor Ripatti

Viktor Ripatti
Viktor Ripatti (22. kesäkuuta 1876 – 7. toukokuuta 1918 Viipuri) oli lappeenrantalainen suutari. Hän oli punainen rintamapäällikkö Suomen sisällissodassa ja entinen rakuunarykmentin vääpeli. Hän oli mukana Viipurin taistelussa huhtikuussa 1918, mutta jäi vangiksi ja surmattiin muun esikuntansa kanssa toukokuun alussa.
Saul Nieminen on kirjoittanut Viktor Ripatin elämäkerran nimellä "Erään ihmisen tarina".
Kirjallisuutta

Parmanen, Eino I.: Vapaussodan tapahtumat Karjalan armeijakunnan III rykm. toiminta-alueella.  Porvoo:  WSOY, 1924.
Saul Nieminen: Erään ihmisen tarina – Viktor Ripatti 1876–1918.  Etelä-Saimaan kustannus, 1987.  ISBN 951-99864-0-5
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Regia Aeronautica

Regia Aeronautican symboli
Regia Aeronautica (suom. Kuninkaalliset ilmavoimat) on Italian kuningaskunnan ilmavoimien nimitys 23. maaliskuuta 1923 – 2. kesäkuuta 1946. Kuninkaalliset ilmavoimat perustettiin erottamalla maavoimien lentojoukot omaksi puolustushaarakseen ja sen olemassaolo päättyi Italian julistautuessa tasavallaksi 1946, jolloin ilmavoimien nimeksi tuli Aeronautica Militare (Italiana).
Historia

1900-luvun alussa Italia oli ilma-aseen käytön edelläkävijä. Libyan valtauksessa 1911 se teki maailman ensimmäisen tiedustelulennon 23. lokakuuta ja maailman ensimmäisen pommituslennon 1. marraskuuta. Ensimmäisessä maailmansodassa Italian maavoimien Corpo Aeronautico Militarella oli ranskalaisia hävittäjiä ja italialaisia pommikoneita, joista merkittävimpiä Capronin pommikoneet. Laivastolla Regia Marinalla oli oma ilma-ase, jonka kalustona olivat italialaisvalmisteiset lentoveneet.
Ilmavoimista tuli puolustushaara, Regia Aeronautica, 28. maaliskuuta 1923. Benito Mussolinin fasistihallinto teki ilma-aseesta propagandavälineen ja sen kalustolla rikottiin useita voimassa olleita ennätyksiä kuten Atlantin ylitykset lentoveneillä 1931 ja 1933. Ilmavoimat osallistuivat 1930-luvun lopulla Etiopian ja Espanjan sotiin.
Historia > Libya 1921–1935

Vuosina 1921–1935 Italia miehitti Libyan ja teki siitä siirtomaansa sijoittaen lähes puoli miljoonaa asukasta keskitysleireille, joista monet myöhemmin palasivatkin hävitetyille asuinsijoilleen. Ilmavoimilla oli suuri merkitys miehityksen onnistumiselle. Ilmavoimien käyttämät BR.1- ja Ca.73-pommikoneet, R2- ja A300/4-tiedustelukoneet, CR.1-, AC.2- ja AC.3-hävittäjät sekä S.55-vesilentokoneet etsivät maaleja ja häiritsivät heimotaistelijoiden kokoontumisia.
Historia > Etiopian sota lokakuu 1935 – toukokuu 1936

Libyan valtauksen jälkeen Mussolini halusi todistaa, että maa kykenisi hallitsemaan siirtomaita kuten muutkin eurooppalaiset valtiot. Etiopiaan lähetettiin 6 000 sotilasta ja saman verran siirtomaasotilaita valtaamaan maata, jonka oma armeija oli noin 300 000 miestä. Mussolini päätti käyttää kaasua 1925 allekirjoitetusta Geneven sopimuksesta huolimatta, mikäli se takaisi helpon ja nopean voiton. Maajoukkojen avuksi Mussolini määräsi marsalkka Badoglion lähettämään vähintään 250 lentokonetta.
Etiopiaan lähetettiin 200 pommikonetta, 40 hävittäjää ja 10 tiedustelukonetta. Osaston piti suorittaa terroripommituksia ja siten lyhentää sotaa. Fasistihallinto päätti lisätä koneiden lukumäärän 450:een, jotta se lyhenisi entisestään ja sota näyttäisi fasistihallinnon mahdin. Vuonna 1935 Italia rakensi alueelle 18 lentokenttää, sääasemia ja valokuvauslaboratorioita. Laivoilla kuljetettiin lentokoneiden tarvitsemaa materiaalia.
Tammikuussa 1935 Eritreassa oli 34 pommikonetta, 69 tiedustelukonetta, 16 hävittäjää ja 6 vesilentokonetta sekä Somaliassa 20 pommikonetta ja 18 hävittäjä- ja tiedustelukonetta. Kesäkuuhun 1936 mennessä koneiden lukumäärä oli kasvanut 318, joista 225 oli sotatoimiin soveltuvia. Kuitenkin ainoa moderni lentokone oli S.81-pommittaja, mutta pääosa pommituslennoista tehtiin kestävämmillä Ro.1-, Ca.101- ja Ca.111-pommittajilla. Hävittäjäsuojana olivat Fiat CR.20 -koneet.
Etiopian ilmavoimilla oli 13 lentokonetta, jotka oli kaikki sijoitettu Akakiin. Koneista neljä oli aseistamattomia Potez 25, kahdesta neljään Fokker VII -kuljetuskonetta ja de Havilland Moth koulukone. Ruotsalaisen kreivin Carl Gustav von Rosenin lentämä ambulanssikone tuhoutui ilmapommituksessa K’orahessa. Toinen ambulanssikone, jonka lentäjänä toimi ranskalainen lääkäri Marcel Junod, koki saman kohtalon.
Italia käytti 10. lokakuuta kenraali Grazianin määräyksestä ensimmäisen kerran sinappikaasua K’orahen pommituksessa. 27. lokakuuta Mussolini ilmoitti olevansa ainoa, joka voi antaa luvan kaasun käyttöön. Siitä huolimatta ilmavoimat pudotti kaikkiaan noin 2 100 kaasupommia sotilas- ja siviilikohteisiin.
Italian lähettämistä koneista tuhoutui sodan aikana lähes 100, joista kahdeksan tiedetään tuhoutuneen käsiaseiden tulessa. Koneista 61 tuhoutui erilaisissa onnettomuuksissa. Lentäjistä sai surmansa 110 ja 150 haavoittui.
Historia > Espanjan sisällissota heinäkuu 1936 – maaliskuu 1939

Espanjan sisällissodassa Regia Aeronautican Aviazione Legionaria -yksikkö taisteli nationalistien ja Saksan rinnalla. 30. heinäkuuta 1936 12 S.81-pommikonetta everstiluutnantti Ruggero Bonomin komentamana nousi Elman lentotukikohdasta Sardiniasta kohti Nadoria Espanjan Marokossa. Koneista kaksi putosi Algeriaan ja yksi katosi matkalla. Osasto tunnettiin myöhemmin nimellä Aviacion del Terciona ja se aloitti itsenäisen toiminnan 4. elokuuta Tetuanista pommittaen Larachen edustan sotalaivoja sekä suojaten saattueita, jotka kuljettivat Francisco Francon joukkoja Afrikasta Espanjaan. 18. elokuuta osasto siirtyi Sevillaan, Granadaan ja Tallaveraan.
Voitonjulistus annettiin 1. huhtikuuta 1939 ja nationalisti-ilmavoimien voitonparaatissa Barajasin lentotukikohdassa oli mukana 147 Regia Aeronautican lentokonetta. Sodan aikana oli Espanjassa palvellut 6 000 ilmavoimien sotilasta ja 720 lentokonetta, jotka olivat lentäneet kaikkiaan 138 265 tuntia. Ne olivat tehneet muun muassa 5 318 pommituslentoa, ilmoittaneet ampuneensa alas 903 vihollisen lentokonetta ja menettäneet taisteluissa 88 lentokonetta (73 CR.32-, neljä S.79-, viisi S.81-, kaksi Ba.65-, kaksi BR.20- ja kaksi Ro.37bis-konetta), joiden lisäksi 100 lentokonetta tuhoutui erilaisissa onnettomuuksissa.
Huhtikuussa 1937 Aviazione Legionaria osallistui Guernican pommitukseen, joka oli siihenastisen sotahistorian suurin siviilikohteita vastaan tehty ilmapommitus. Se tuhosi Baskimaalla sijainneen Guernican kaupungin lähes kokonaan.
Historia > Albania huhtikuu 1939 – toukokuu 1945

Regia Aeronautica perusti Albaniaan yhtymän Aeronautica dell’Albanian, joka vastasi Adrianmeren ja Balkanin alueen valvonnasta. Yhtymän esikunta oli Tiranassa.
Yhtymä osallistui 28. lokakuuta 1940 – 23. huhtikuuta 1941 Kreikan ja 6.–14. huhtikuuta 1941 Jugoslavian vastaisiin sotatoimiin. Balkanin alueen miehityksen jälkeen alue jaettiin Saksan ja Italian kesken. Lisäksi alue jaettiin Albanian ja Slovenia-Dalmatian ilmapuolustusalueisiin 7. toukokuuta 1942 partisaanitoiminnan vastaisten operaatioiden toteuttamiseksi, mikä päättyi Italian antauduttua syyskuussa 1943.
Historia > Toinen maailmansota

Italian julistaessa 10. kesäkuuta 1940 sodan Isolle-Britannialle ja Ranskalle liittolaisineen Regia Aeronautica oli valmistautunut siihen, että ainoastaan yksi suurimittainen isku tarvittaisiin. Joukkojen moraali oli korkealla ja miehistöt luottivat kykyihinsä. Sen lentorykmentit oli jaettu kolmeen ilma-armeijaan Squadraan, joiden esikunnat olivat Milanossa (Squadra 1), Palermossa (Squadra 2) ja Roomassa (Squadra 3). Näiden lisäksi olivat Sardiniassa Aeronautica della Sardegna, Libyassa Aeronautica della Libia, Egeanmerellä Aeronautica dell’Egeo, merivoimien tukena Comando Superiore Aviazione per La Regia Marina, kuljetuskoneista vastaava SAS ja Italian Itä-Afrikassa Africa Orientale Italiana.
Ensimmäisenä sotapäivänä iskettiin Korsikalle ja Etelä-Ranskaan sekä brittien tukikohtiin Maltalla, Palestiinassa, Kyproksella, Egyptissä ja Gibraltarilla. Heinäkuussa aloitettiin toiminta merenkulkua vastaan, mikä osoittautui vaikeaksi alusten väistellessä ja ilmatorjunnan nostaessa pommien pudotuskorkeutta.
Historia > Toinen maailmansota > Kreikka lokakuu 1940 – syyskuu 1943

Italian hyökättyä Kreikkaan Regia Aeronauticalla oli täydellinen ilmaherruus alueella. Se ei kuitenkaan kyennyt estämään Italian maavoimien työntämistä takaisin Albaniaan.
Historia > Toinen maailmansota > Jugoslavia huhtikuu 1941 – 1943

Saksan aloitettua hyökkäyksensä Jugoslaviaan Regia Aeronautica tuki eteneviä maajoukkoja. Suuri osa ilmavoimien maataistelukykyisistä sekä yhteyskoneista palveli partisaanisodassa vuoden 1943 aselepoon saakka.
Historia > Toinen maailmansota > Neuvostoliitto heinäkuu 1941 – toukokuu 1943

Regia Aeronautica perusti itärintamalla olleiden maavoimien tueksi 25. heinäkuuta 1941 Corpo di Spedizione Italiano in Russian, jonka päämaja sijoitettiin Tudoraan. Yhtymän tehtävänä oli tukea Italian 8. armeijan etenemistä Donjoelle sekä muita rintaman operaatioita. Tarpeen mukaan se tuki myös Wehrmachtin toimintaa kenraali Messen ja paikallisten saksalaiskomentajien määräysten mukaan. Stalingradin menetyksen jälkeen yhtymä palautettiin Italiaan tammikuussa 1943.
Yhtymässä olleet kaksi hävittäjälentorykmenttiä olivat tehneet seitsemäntoista kuukauden aikana yli 6 000 lentosuoritetta, ilmoittaneet 88 pudotuksesta ja menettäneet 19 konetta ilmataisteluissa.
Historia > Toinen maailmansota > Itä-Afrikka kesäkuu 1940 – huhtikuu 1941

Italian Itä-Afrikkaan sijoitetut ilmavoimat (ital. Africa Orientale Italiana), jotka vastasivat Eritrean, Etiopian ja Somalimaan alueiden taisteluista kesäkuusta 1940 marraskuuhun 1941, kärsivät pahoin materiaalipulasta eristetyn sijaintinsa vuoksi. Johtosuhteet oli jaettu pohjoiseen, itäiseen, läntiseen ja eteläiseen alueeseen. Koneet partioivat Sudanin, Kenian, Ranskan ja Englannin Somalimaan raja-alueilla sekä valvoivat Punaisenmeren, Intian valtameren ja Adeninlahden merenkulkua.
Hyökkäykset aloitettiin Brittiläiseen Somalimaahan ja Etelä-Sudaniin. Kummankin puolen vanhentuneet ja harvassa olleet koneet kävivät alueella kiivaita taisteluita. Alueella korostuivat varsinkin pommikoneiden suuri suhteellinen osuus.
Historia > Toinen maailmansota > Pohjois-Afrikka kesäkuu 1940 – kesäkuu 1943

Regia Aeronauticalla oli Pohjois-Afrikassa yhtymä Tripolin alainen Aeronautica della Libia, joka nimettiin 15. heinäkuuta Italian 5. ilma-armeijaksi (ital. Squadra 5 ja samalla sen vastuu alue jaettiin kahteen sektoriin Tripolin alaisuudessa toimivaan Settore Ovestiin ja Tobrukin johtamaan Settore Estiin. Jaon piti helpottaa huollollisia ongelmia suurella toiminta-alueella.
Ilma-armeija tuki 1. syyskuuta 1940 alkanutta maavoimien etenemistä Sidi Barraniin. Hyökkäys kuitenkin pysähtyi ja liittoutuneet aloittivat vastahyökkäyksen 9. joulukuuta. Tykistön vähyyden vuoksi ilmavoimien koneet suorittivat runsaasti tukilentoja matalalta, mikä aiheutti runsaasti tappioita. Koneista Ba.65, Ba.88 ja CR.32 osoittautuivat sopimattomiksi nykyaikaiseen sodankäyntiin.
Saksan joukkojen otettua rintamavastuun Pohjois-Afrikassa joukot aloittivat hyökkäyksen 15. helmikuuta 1941 vetäytyen jälleen marraskuussa. Edenneet liittoutuneiden joukot valtasivat lähes 250 lentokonetta Kyrenaikan alueen lentotukikohdista, minkä lisäksi satoja koneita ammuttiin alas ilmataisteluissa. Akselivallat aloittivat vastahyökkäyksen tammikuussa 1942, mikä päättyi Tobrukin valtaukseen kesäkuussa ja etenemiseen El Alameiniin kuukautta myöhemmin.
Regia Aeronautican heikon kalusto- ja huoltotilanteen vuoksi Saksan alueella toiminut sodanjohto antoi 1941–1942 italialaisille luvan keskittyä satamien ja huoltolinjojen suojaamiseen sekä saattotehtäviin. Saksan alueella oleva lentoase taas keskittyisi rintamataisteluihin. Ohjeistusta muutettiin, kun MC.202-koneita saatiin lisää. Tämä mahdollisti vanhempien MC.200-, G.50- ja CR.42-koneiden siirtämisen hävittäjäpommittajiksi. 15. heinäkuuta 1942 perustettiin kolmas sektori Settore Centrale suojaamaan Kyrenaikaa.
Joukkojen määrän kasvaminen päättyi El Alameinin taisteluun lokakuussa, jonka jälkeen akselivaltojen joukot aloittivat vetäytymisen. 15. helmikuuta yhtymä vastasi Tunisian puolustuksesta, kunnes sen viimeinen laivue vetäytyi Afrikasta toukokuussa.
Marraskuussa perustettiin Aeronautica della Tunisia suojaamaan Sisilian ja Tunisian välistä huoltoreittiä sekä tärkeimpiä satamia Tunisia, Bisertaa, Soussea ja Sfaxia. Yhtymä käytti Sisiliaan sijoitetun Aeronautica della Sicilian yksiköitä 15. helmikuuta 1943 saakka, jolloin yhtymän toiminta-alue liitettiin osaksi Squadra 5:n alueeseen ja yhtymä lakkautettiin.
Historia > Jakautuneet ilmavoimat 1943–1945

Italian asevoimien komentajan marsalkka Badoglion ilmoittaessa 8. syyskuuta 1943 radiossa kello 20:00 alkavasta aselevosta liittoutuneiden kanssa ja määräten samalla asevoimien yksiköt siirtymään Etelä-Italiaan liittoutuneiden hallitsemille alueille. Ilmoitus aiheutti kaaoksen, koska sitä ei ollut valmisteltu mitenkään ja käsky ei sisältänyt lainkaan toimintaohjeita. Paikallisille komentajille jäi toteuttamisvelvollisuus.
Saksan sodanjohto halusi värvätä koulutetun ilmavoimien henkilöstön jatkamaan taistelua liittoutuneita vastaan, joten kiinnisaadut lentäjät ja kenttähenkilöstö sai kaksi vaihtoehtoa liittymisen Saksan joukkoihin tai leireille siirtymisen. Italialaisista joukoista muodostettiin Aeronautica Nazionale, jonka nimi vaihtui kesäkuussa 1944 Aeronautica Nazionale Repubblicanaksi.
Ainoastaan 270 lentäjää noudatti siirtymisohjetta. Liittoutuneiden puolelle siirtyivät seuraavat yksiköt:
4° Stormo CT tukikohtanaan Brindisi. Yhtymän kalustona oli 30 kappaletta MC.202 ja MC.205V koneita. Siihen kuuluivat Brindisiin sijoitettu 9° Gruppo (73a, 96a ja 97a Squadriglie) ja Lecceen sijoitettu 10° Gruppo (84a, 90a ja 91a Squadriglie).
5° Stormo Tuffatori tukikohtanaan Manduria. Yhtymän kalustona oli 24 kappaletta Re.2002 koneita. Siihen kuuluivat 101° Gruppo (208a ja 238a Squadriglie) ja 102° Gruppo (209a ja 239a Squadriglie).
21° Gruppo Autonomo CT tukikohtanaan Brindisi. Yhtymän kalustona oli 25 kappaletta MC.202 koneita. Siihen kuuluivat 356a, 361a ja 386a Squadriglie.
157° Gruppo Autonomo CT tukikohtanaan Grottaglie. Yhtymän kalustona oli 12 kappaletta MC.200 koneita. Siihen kuuluivat 357a, 371a ja 384a Squadriglie.
43° Stormo BT tukikohtanaan Gioia del Colle. Yhtymän kalustona oli 12 kappaletta S.84 koneita. Siihen kuuluivat 240a ja 241a Squadriglie).
155° Gruppo CT tukikohtanaan Casa Zeppera. Yhtymän kalustona oli 28 kappaletta MC.202 ja MC.205V koneita. Siihen kuuluivat 351a ja 360a Squadriglie Casa Zepperassa ja 378a Squadriglie Milisissä.
13° Gruppo CT tukikohtanaan Venafioritassa. Yhtymän kalustona oli 10 kappaletta MC.202 koneita. Siihen kuului 82a Squadriglie.
osa 160° Gruppo Autonomo CT:stä tukikohtanaan Venafriota. Yhtymän kalustona oli 12 kappaletta Re.2001 koneita.
88° Gruppo BT:n 264a Squadriglien 4 Z.1007 konetta tukikohtanaan Alghero.
Liittoutuneiden puolelle siirtyneistä koneista ainoastaan 25 MC205-, 16 MC.202-, seitsemän MC.200-, 12 Re.2001-, 12 Re.2002-, yhdeksän S.84- ja kolme Z.1007-konetta olivat välittömästi toimintakykyisiä.
Siirtyneitä ei pidetty liittolaisina vaan rinnalla taistelijoina ja siten heille ei osoitettu materiaalitäydennyksiä eikä tukea huollossa. Koneita käytettiin muun muassa täydennyksen ja varaosien hakemiseen Pohjois-Afrikasta, Sisiliasta, Sardiniasta ja Etelä-Italiasta.
Välimerelle sijoitettujen liittoutuneiden ilmavoimien komentaja kenraali Ira Eaker esitti Regia Aeronautican vastuulle Balkania, jossa ne eivät kohtaisi akselivaltojen puolelle jääneitä maan miehiään. Täten Regia Aeronautica tukisi muun muassa Titon partisaaniarmeijaa ja niihin liittyneitä kahta Italian maavoimien divisioonaa.
Kalusto > Hävittäjät ja hävittäjäpommittajat

Ambrosini SAI.207 – valmistettu 16 kappaletta
Cansa FC.20bis – valmistettu 12 kappaletta
Caproni-Vizzola F.5 – valmistettu 13 kappaletta
Caproni-Vizzola F.6M – valmistettu 2 kappaletta
Dewoitine D.520 – 47 kappaletta
Dornier Do 217 – 12 kappaletta
Fiat CR.20
Fiat CR.25bis – valmistettu 12 kappaletta
Fiat CR.32
Fiat CR.42 Falco
Fiat G.50 Freccia
Fiat G.55 Centauro
Macchi MC.200 Saetta
Macchi MC.202 Folgore
Macchi MC.205V ja N Veltro
Meridionali Ro.37bis
Meridionali Ro.41
Meridionali Ro.44 – valmistettu 35 kappaletta
Meridionali Ro.57bis
Messerschmitt Bf 109G
Messerschmitt Bf 110C – 3 kappaletta
Reggiane Re.2000 Falco I – valmistettu 28 kappaletta
Reggiane Re.2001 Falco II
Reggiane Re.2002 Ariete
Reggiane Re.2005 Sagittario – valmistettu 36 kappaletta
Kalusto > Raskaat hävittäjät ja hävittäjäpommittajat

Breda Ba.65
Breda Ba.88 Lince
Savoia-Marchetti SM.85