stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Putous (13. tuotantokausi)
Katsojaluvut

| Jakso | Esityspäivä | Keskikatsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 1 | 16. tammikuuta 2021 | 927 000  |
| 2 | 23. tammikuuta 2021 | 919 000  |
| 3 | 30. tammikuuta 2021 | 838 000  |
| 4 | 6. helmikuuta 2021 | 952 000  |
| 5 | 13. helmikuuta 2021 | 877 000  |
| 6 | 20. helmikuuta 2021 | 874 000  |
| 7 | 27. helmikuuta 2021 | 737 000  |
| 8 | 6. maaliskuuta 2021 | 671 000  |
| 9 | 13. maaliskuuta 2021 | 806 000  |
| 10 | 20. maaliskuuta 2021 | 849 000  |
Erik Valnes
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erik Valnes Wikimedia Commonsissa
Akseli Mäkinen

| Akseli Mäkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. toukokuuta 2002 (ikä 22) Kouvola, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  KooKoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  27
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2024–
Aik. seurat:  Ketterä (Mestis)
Akseli Mäkinen (s. 23. toukokuuta 2002 Kouvola) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue KooKoossa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura

Mäkinen on KooKoon kasvatti. Hän oli kaudella 2017–2018 C-nuorten SM-karsinnoissa joukkueensa paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 17+30=47. Kaudella 2018–2019 Mäkinen oli KooKoon B-nuorten paras pistemies tehoilla 13+22=35. Hän sijoittui 105 minuutillaan koko B-nuorten SM-sarjan jäähypörssissä toiseksi HIFK:n Roope Turusen jälkeen.
Kaudella 2021–2022 Mäkinen nousi KooKoon U20-joukkueen kapteeniksi. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 29+20=49 sekä sisäisen tehotilaston lukemalla +20. Kaudella 2022–2023 Mäkinen oli KooKoon toiseksi paras pistemies Jesse Nurmen jälkeen tehoilla 15+30=45, joilla hän sijoittui U20 SM-sarjan pistepörssissä yhdeksänneksi.
Kaudeksi 2023–2024 Mäkinen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Hänen tulokaskautensa toi runkosarjassa 48 runkosarjaottelussa tehot 19+26=45, joilla Mäkinen oli joukkueen toiseksi paras pistemies Miku Ronkaisen jälkeen. Pudotuspeleissä hän teki 14 ottelussa tehot 7+8=15, joilla Mäkinen jakoi Ketterän sisäisen pistepörssin voiton Ossi-Petteri Jaakolan kanssa ja sisäisen maalipörssin voiton Anrī Ravinskisin kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Tammikuussa 2024 Ketterän vuokrasi Mäkisen ja Ossi-Petteri Jaakolan yhden ottelun mittaisilla sopimuksilla KooKoon SM-liigajoukkueeseen, kun joukkue kärsi flunssa-aallosta ja loukkaantumisista. Mäkinen teki liigadebyyttinsä 24. tammikuuta 2024 vieraissa JYPiä vastaan, kun KooKoon kokoonpanosta puuttui peräti kymmenen hyökkääjää ja kaksi puolustajaa. Hänet merkittiin KooKoon kolmossentteriksi laidoilleen Matic Török sekä hänen kanssaan Ketterässä pelaava Ossi-Petteri Jaakola. Jaakola sai ottelussa jääaikaa lopulta 15.14 minuuttia. Hän sai myös kakkossyöttöpisteen Eero Teräväisen tekemään 4–4-tasoitusmaaliin. Mäkinen sai myös yhden kahden minuutin jäähyn väkivaltaisuudesta.
Mäkinen palasi kaudeksi 2024–2025 1+1-vuotisella sopimuksella KooKoohon. Hän teki liigauransa avausmaalin kauden viidennessä ottelussaan 9. lokakuuta 2024 Porin Ässiä vastaan. Jari Lantta valitsi Mäkisen ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Hän pelasi kauden aikana myös seitsemän ottelua lainalla Ketterän Mestis-joukkueessa tehden niissä tehot 8+4=12. Maaliskuussa 2025 KooKoo käytti Mäkisen sopimuksessa olleen option ja teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen hänen kanssaan.
Muuta

Mäkinen on maininnut esikuvakseen Steven Stamkosin.
Pauli Siljander

Pauli Siljander (s. 11. marraskuuta 1948, Pyhäjärvi Ol) on kasvatustieteen emeritusprofessori. Hän on suorittanut filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa pääaineinaan kasvatustiede, psykologia ja teoreettinen filosofia. Kasvatustieteiden tohtorin tutkinnon hän on suorittanut Oulun yliopistossa vuonna 1982 ja nimetty kasvatustieteen professorin virkaan vuonna 1996. Hän on työskennellyt tutkijana Heidelbergin yliopistossa (Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg) ja Göttingenin yliopistossa (Georg-August - Universität Göttingen). Siljander on ollut Oulun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan dekaani ja yliopiston hallituksen jäsen vuosina 2003-2009.
Siljanderin tutkimustyön keskeisiä alueita ovat kasvatusfilosofia, kasvatustieteen historia ja teoriatraditiot sekä erityisesti mannereuroopplainen kasvatusfilosofinen ajatteluperinne. Hänen teoksistaan lienee tunnetuin Systemaattinen johdatus kasvatustieteeseen, jonka ensimmäinen painos on julkaistu 2002. Siljanderin oululainen tutkimusryhmä on tullut tunnetuksi erityisesti kasvatus- ja sivistysteoriaa käsittelevistä tutkimushankkeista.
Työura

1996  lähtien kasvatustieteen professori Oulun yliopistossa
1996-1997 Vieraileva tutkija Göttingenin yliopistossa Saksassa
1990-1996 Vt. kasvatustieteen professori Oulun yliopistossa
1988-1990 Kasvatustieteen dosentti Oulun yliopistossa
1986-1987 Vieraileva tutkija Heidelbergin yliopistossa Saksassa
1983-1988 Kasvatustieteen lehtori Oulun yliopistossa
Teokset

1987 Johdatusta henkitieteelliseen pedagogiikkaan : Wilhelm Dilthey, Herman Nohl, Theodor Litt = Introduction to hermeneutic pedagogy
1988 Hermeneuttisen pedagogiikan pääsuuntaukset = Main orientations in hermeneutic pedagogics
1991 Empiirisen kasvatustieteen perusteita
1996 Syrjäytymisestä selviytymiseen vaikeuksien kautta elämänhallintaan (Siljander Pauli; Ulvinen Veli-Matti)
2000 Kasvatus ja sivistys
2002 Systemaattinen johdatus kasvatustieteeseen
2008 Kasvatustieteen tila ja tutkimuskäytännöt - Paradigmat katosivat, mitä jäljellä? (Siljander Pauli; Kivelä Ari)
2012 Theories of bildung and growth - Connections and controversies between continental educational thinking and American pragmatism (Siljander Pauli; Kivelä Ari; Sutinen Ari)
2014 Systemaattinen johdatus kasvatustieteeseen: peruskäsitteet ja pääsuuntaukset (Uudistettu painos)
2017 Schools in Transition: Linking Past, Present, and Future in Educational Practice (Siljander; Kontio; Pikkarainen)
Aiheesta muualla

http://cc.oulu.fi/~pjsiljan/ (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Johanna Vuorelma

Johanna Vuorelma (s. 1983 Pieksämäki) on suomalainen politiikan tutkija. Hän työskentelee yliopistotutkijana Helsingin yliopiston Eurooppa-tutkimuksen keskuksessa ja on valtio-opin dosentti Turun yliopistossa. Hän on aiemmin työskennellyt tutkijatohtorina Tampereen yliopistossa.
Vuorelma valmistui maisteriksi University College Londonista vuonna 2008. Hän väitteli filosofian tohtoriksi (PhD) Warwickin yliopistosta 2017. Hän tutki väitöskirjassaan, millaisia tulkintamalleja länsimaissa annetaan Turkin ulkopolitiikalle. Hän toimi Politiikasta-lehden päätoimittajana vuosina 2014−2018.
Vuorelma on kirjoittanut kolumneja muunmuassa YLE:lle sekä Demokraatille.
Teoksia

Korvela, Paul-Erik & Vuorelma, Johanna: Puhun niin totta kuin osaan - politiikka faktojen jälkeen. Docendo. 2017. ISBN 9789522913982
Kotilainen, Noora & Vuorelma, Johanna: Kun tutkija kohtaa vihaa. Rosebud. 2021. ISBN 9789527313268
Vuoden huiput

Vuoden huiput 1981 -vuosikirjan mainosjuliste. Design Kari Torkler, valokuva Ilmari Kostiainen.
Vuoden Huiput on Grafia ry:n vuodesta 1980 järjestämä graafisen suunnittelun ja mainonnan vuosittainen kilpailu, joka on suunnittelijoiden itse perustama. Alan ammattilaisten tuomaroimassa kilpailussa jaetaan palkintoja useassa eri sarjassa ja palkituista kilpailutöistä kootaan vuosikirja. Palkintogaalan jälkeen järjestetään palkituista töistä myös näyttely.
Ensimmäisissä Vuoden Huipuissa 1980 kilpailusarjoja oli vain neljä. 1970–80-luvun vaihteessa nähtiin tiukka ero kuluttajille suunnatun markkinointiviestinnän (Sarja 1: Kuluttajamainonta) ja yrityspäättäjille suunnatun business-to-business -mainonnan (Sarja 2: Tuotantohyödykemainonta) välillä. Nämä sarjat käsittivät pelkästään ns. printtimainontaa eli ilmoituksia, esitteitä ja suoramarkkinointia; televisiomainonta oli omana Mainoselokuva ja tv-grafiikka -sarjanaan, kun taas kilpailun laajin sarja Käyttögrafiikka sisälsi kaikenlaista graafista suunnittelua logoista lomakkeisiin ja kirjankansista pakkauksiin.
Vuosikymmenten varrella kilpailusarjat ja tunnustuspalkinnot ovat välillä lisääntyneet, välillä vähentyneet, ja niiden nimet vaihtuneet kunkin ajan media-ajattelun ja kielenkäytön mukaan. Välillä mukana on ollut eri sponsoritahojen jakamia erikoispalkintoja eri teemoista, kuten sanomalehtimainonnasta tai suoramarkkinoinnista.
Vuoden 2013 töitä arvioinneessa Vuoden Huiput -kilpailussa sarjoja oli 16. Vuoden 2013 kilpailussa jaettiin ensi kerran uusi pääpalkinto, Grand Prix, jonka kilpailun ylituomari valitsee Kultahuipulla palkittujen töiden joukosta. Henkilöpalkintoja jaetaan nykyään kolme: Platinahuippu, Vuoden Junior ja Vuoden Asiakashuippu. Digitaalisten medioiden nousu yhä tärkeämmiksi mainos- ja viestintävälineiksi näkyy kilpailutöissä nykyisin vahvasti.
Kilpailusarjat 2013 > Kokonaisuudet

Integroitu markkinointiviestintä
Muotoilun tuotteistus
Palvelumuotoilu
Visuaalinen identiteetti
Kilpailusarjat 2013 > Yksittäiset työt

Digitaalinen markkinointiviestintä
Digitaalinen muotoilu
Graafinen muotoilu
Innovatiivinen media tai ympäristö
Julistesuunnittelu
Julkaisugrafiikka
Kuvitus
Liikkuva kuva
Mainostekstit
Printtimainonta
Äänimainonta
Kilpailusarjat 2013 > Nuoret luovat

sarja alle 29-vuotiaille suunnittelijoille tai opiskelijoille
Henkilöpalkinnot > Platinahuippu

visuaalisen viestinnän tai mainosalan ansioituneelle suunnittelijalle
Henkilöpalkinnot > Vuoden Junior

tunnustuspalkinto lupaavalle nuorelle suunnittelijalle
Henkilöpalkinnot > Vuoden Asiakashuippu

tunnustuspalkinto asiakkaalle, joka on osoittanut erityistä taitoa markkinointiviestinnän tai muotoilun ostajana ja yhteistyökumppanina
Platinahuipulla palkitut

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Vuosi | Titteli | Nimi |
| 1984 | art director | Asko Kekkonen |
| 1986 | art director | Erkki Ruuhinen |
| 1987 | copywriter | Hannu Konttinen |
| 1988 | art director | Herbie Kastemaa |
| 1989 | mainosvalokuvaaja mainoselokuvaohjaaja copywriter | Ilmari Kostiainen Paul Brück Martti Kirsitie |
| 1991 | art director | Jukka Veistola |
| 1992 | art director | Unto Paltemaa |
| 1993 | graafikko | Kari Piippo |
| 1994 | graafikko, professori | Tapani Aartomaa |
| 1995 | copywriter, luova johtaja | Pirkko Tatarinov |
| 1996 | copywriter graafikko, professori | Markku Rönkkö Kyösti Varis |
| 1997 | mainostoimistojohtaja | Ami Hasan |
| 1998 | mainosvalokuvaaja | Markku Lähdesmäki |
| 1999 | graafikko, professori | Erik Bruun |
| 2000 | art director | Kari Torkler |
| 2001 | graafikko | Pekka Vuori |
| 2002 | copywriter | Timo Everi |
| 2003 | copywriter | Kari Huttunen |
| 2004 | art director | Jon Granström |
| 2005 | mainoselokuvaohjaaja | Olli Rönkä |
| 2006 | art director | Ilkka Kärkkäinen |
| 2008 | graafikko | Pekka Loiri |
| 2007 | copywriter | Petri Pesonen |
| 2009 | copywriter | Erkko Mannila |
| 2010 | graafikko | Jorma Hinkka |
| 2011 | art director | Anu Igoni |
| 2012 | copywriter | Vesa Kujala |
| 2013 | copywriter | Micke Silén |
| 2014 | professori | Tapio Vapaasalo |
| 2015 | copywriter, sarjayrittäjä | Päivi Topinoja-Aranko |
| 2016 | toimitusjohtaja | Jukka Kurttila |
| 2017 | ohjaaja | Rane Tiukkanen |
| 2018 | copywriter, luova johtaja | Kari Eilola |
| 2019 | art director | Ritva Isteri |
| 2020 | art director | Leena Periaho |
| 2021 | luova johtaja | Eka Ruola |
| 2022 | vastaava lehtori, art director | Penni Osipow |
| 2023 | graffiti- ja lasitaiteilija | EGS |
Vuoden Junior -palkitut

| --- | --- |
Vuosi: Nimi
1988: Vesa Kujala
1989: Ilkka Kärkkäinen
1990: Leena Periaho
1991: Aimo Katajamäki
1992: Ilmo Valtonen
1993: Jon Granström
1994: Zoubida Benkhellat
1995: Maija Vallinoja
1996: Samuli Harjunpää
1997: Henna Aapola
1998: Minna Rönkkö
1999: Ville Tietäväinen
2000: Tomi Asikainen
2001: Mira Leppänen
2002: Nestori Brück
2003: Antero Jokinen & Niklas Lilja
2004: Henrik Lehtikangas
2005: Mikko Torvinen
2006: Jesper Bange
2007: Sanna Mander
2008: Mikael Kivelä
2009: Pekka Toivonen
2010: Janine Rewell
2011: Lotta Nieminen
2012: Nalle Sjöblad
2013: Antti Tuominen
2014: Kim Koponen
2015: työryhmä GRMXXI
2016: Mikko Hakkarainen
2017: Oscar Böckerman
2018: tuotantoyhtiö ja luova toimisto Veli
2019: Janni Widerholm
2020: Matilda Leppäkoski
2021: Akseli Soini
2022: Roope Sandberg
2023: Jesse Ukkonen
Vuoden Asiakashuipulla palkitut

2008 Ari Tuuli, Veikkaus
2009 Caroline Lilius, Helsingin Sanomat
2010 Jukka-Pekka Vuori, Fonecta
2012 Tommi Kantola, Postimerkkikeskus
2013 Tomi Wirtanen, McDonald’s
2014 Timo Hansio ja Seppo Niemelä, Lidl
2016 Päivi Svens, Fazer
2017 Reijo Karhinen, OP
2018 Suvi Kallio, Flow Festival
2019 Sirpa Tuomi, Neste
2020 Hanna Parry, Baltic Circle
2021 Jussi Mäkinen, Varjo
2022 Jyrki Sukula
2023 Riikka Simpura ja Atte Koskinen, Tuli & Savu
Grand Prix palkinnot

2013 Nissan NISMO Watch / suunnittelu: TBWA\Helsinki
2014 #metahdomme Suomeen tasa-arvoisen avioliittolain! / suunnittelu: Miltton Creative
2015 #joulurauhaa / suunnittelu: IVALO Creative Agency
2016 Mightifier / suunnittelu: Adventure Club
2017 HEI Schools / suunnittelu: HEI Schools
2018 Land of Free Press / suunnittelu:TBWA\Helsinki
2019 Hän - suomen kielen kaunein sana? / suunnittelu: Miltton
2020 The Polite Type / suunnittelu: TBWA\Helsinki
2021 Virtuaalivaikuttaja Myrsky / suunnittelu: Bob the Robot
2022 Porisuhde / suunnittelu: Staart
2023 Pääsylippu Itämereen / suunnittelu: TBWA\Helsinki
Aiheesta muualla

Vuoden huiput – parasta suomalaista mainontaa ja graafista suunnittelua, kilpailutöistä kootut vuosikirjat, Grafia ry, Helsinki 1980–. ISSN 1238-6421.
Huutoja huippujen varjosta, Kirjoituksia mainonnasta. Grafia ry, Helsinki 1990. ISBN 952-90-1871-1.
Scharin, Aki: Kermaa ja sattumia, Vuoden Huiput ja kilpaileminen graafisen suunnittelijan näkökulmasta.  Aalto-yliopisto, Taideteollinen korkeakoulu, Median laitos, Graafisen suunnittelun koulutusohjelma, 2011.  Tutkielma verkossa Viitattu 6.11.2013.
Making Gender

| Making Gender: The Politics and Erotics of Culture |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Sherry Ortner
Kustantaja:  Beacon Press
Julkaistu:  1996
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Making Gender: The Politics and Erotics of Culture on yhdysvaltalaisen feministisen antropologin Sherry Ortnerin kokoelmateos hänen pääasiassa 1980–1990-luvuilla kirjoittamistaan esseistä. Esseekokoelma koostuu kahdeksasta itsenäisistä aiheista kertovasta tekstistä. Teoksessaan Ortner pohtii sukupuolen rakentumista ja ilmentymistä sekä seksuaalisuuden hyväksyttyjä ja kiellettyjä ilmenemismuotoja eri yhteiskunnissa. Pääteemana on myös naisen asema, oikeudet ja kohtelu eri yhteisöissä.
Sisältö

Making Gender: Toward a Feminist, Minority, Postcolonial, Subaltern, etc., Theory of Practice
Is Female to Male as Nature Is to Culture?
The Virgin and the State
Rank and Gender
The Problem of "Women" as an Analytic Category
Gender Hegemonies
So, Is Female to Male as Nature Is to Culture?
Borderland Politicis and Erotics: Gender and  Sexuality in Himalayan Mountaineering
Aineisto

Teoksessa käsitellään sekä Ortnerin henkilökohtaisesti tekemiä etnografisia tutkimuksia muun muassa Nepalissa asuvan šerpa-kansan parissa sekä muiden feminististen antropologien tutkimuksia ja niiden tuloksia yli kahden vuosikymmenen ajalta.
Teoreettinen viitekehys

Ortnerin teos on feministisen ja postkolonialistisen antropologian esimerkkiteos, jossa sorrettujen sekä alistettujen ihmisryhmien ääni ja näkökulma yritetään tuoda esiin ja kuuluviin. Teos on myös postmodernistinen, sillä sen yhtenä pääajatuksena on kyseenalaistaa aiempien antropologisten tutkimusten antama yleismaailmallinen kuva ihmisistä, sukupuolesta ja seksuaalisuudesta sekä antropologian miehinen vinouma, joka vaikuttaa tieteenalan yleensä ei-kyseenalaistettuihin periaatteisiin.
Pedon kehto

| Pedon kehto> Belly of the Beast |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ching Siu-tung
Käsikirjoittaja:  James Townsend
Tuottaja:  Jamie Brown Randall Emmett George Furla Gary Howsam Steven Seagal Charles Wang
Säveltäjä:  Mark Sayer-Wade
Kuvaaja:  Danny Nowak
Pääosat:  Steven Seagal
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kanada, Hongkong, Iso-Britannia
Tuotantoyhtiö:  GFT Entertainment, Studio Eight, Millennium Films
Levittäjä:  Sony Pictures Home Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  30. joulukuuta 2003
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  englanti, thai
Budjetti:  14 000 000 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pedon kehto (Belly of the Beast) on vuonna 2003 suoraan videolle julkaistu Steven Seagalin tähdittämä toimintaelokuva. Sen ohjasi Ching Siu-tung ja käsikirjoitti James Townsend.
Juoni

Entisen CIAn agentin Jake Hopperin tytär kidnapataan yhdessä toisen tytön kanssa. Hopper yhdessä entisen apurinsa Suntin kanssa lähtevät Thaimaahan pelastamaan tyttöjä. Matkan aikana paljastuu että toinen tytöistä on Yhdysvaltain senaattorin tytär, josta terroristit vaativat lunnaita.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steven Seagal  | … |  Jake Hopper   |
|  Byron Mann  | … |  Sunti   |
|  Monica Lo  | … |  Lulu   |
|  Tom Wu  | … |  kenraali Jantapan   |
|  Sarah Malukul Lane  | … |  Jessica Hopper   |
|  Patrick Robinson  | … |  Leon Washington   |
|  Vincent Riotta  | … |  Fitch McQuad   |
|  Norman Veeratum  | … |  Suthep   |
|  Elidh MacQueen  | … |  Sara Winthorpe   |
|  Chau Siu Tung  | … |  Kong   |
Kuvaukset

Elokuva kuvattiin Bankokissa, Thaimaassa maalis-huhtikuussa 2003.
Aiheesta muualla

Pedon kehto Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Traileri (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Arvostelut

Taattua Seagalia.: Pedon kehto (2003) 12.7.2005. Leffatykki.
Ilja Rautsi: Belly of the Beast (2003) 23.11.2007. Elitisti.
Katariina Vuori

Katariina Vuori (s. 1971 Oulu) on suomalainen kirjailija, taidepedagogi ja kirjallisuusterapiaohjaaja. Hänet on palkittu Suomen tietokirjailijat ry:n myöntämällä tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2019. Vuori on kirjoittanut kaunokirjallisuuden teoksen Avokadopastaa taiteilijanimellä Kia Walli. Hänen kirjojaan ovat toimittaneet mm. Atena, BoD, Like, Nordbooks, Otava ja Tammi.
Vuori on opiskellut arkeologiaa, fysioterapiaa, kulttuuriantropologiaa, tulevaisuuden tutkimista ja PR-viestintää. Hän on työskennellyt mm. fysioterapeuttina Lähi-idässä, kuntosalivastaavana Singaporen USA:n ilmavoimien tukikohdassa sekä oppaana valaiden tarkkailualuksella. Lisäksi Vuori on työskennellyt toimittajana sanomalehti Kalevassa 2002–2005 sekä freelancerina useissa eri aikakauslehdissä.
Nykyään Vuori asuu Oulussa ja hänellä on kaksi tytärtä.
Teokset

Nimellä Katariina Vuori
Vuori, Katariina: Merireittejä menneisyyteen : kun rakastuin kuolleeseen merikapteeniin.  Helsinki:  Like, 2022.  ISBN 978-951-1-39598-0
Vuori, Katariina: Kasvun paikka.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-42196-2
Vuori, Katariina & Hurme, Maija (kuvitus): Tarinataikurit : sanataideharjoituksia lapsille.  Helsinki:  Lasten Keskus, 2020.  ISBN 978-952-354-278-5
Läjä Äijälä – Kulttibändien kuningas. Helsinki: Like, 2018. ISBN 978-952-01-1728-3.
Erään tapon tarina. Helsinki: Like, 2018. ISBN 978-952-01-1724-5.
Kissan oma kirja. Helsinki: Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32507-9.
Koiran oma kirja. Helsinki: Otava, 2017. ISBN 978-951-1-32045-6.
& Ranta, Vesa: Lottovoittajien pöydässä - Tarinoita köyhyysrajan takaa. Helsinki: Like, 2017. ISBN 978-952-01-1463-3.
Kukkaisruokaa. Helsinki: Like, 2016. ISBN 978-952-01-1387-2.
Kiskan mamma – Limonadi-, elokuvateatteri- ja kioskiyrittäjä Edith Kaski 1900–1988. Books on Demand, 2016. ISBN 978-952-33-9358-5.
Joulumerkkikodin lapset. Helsinki: Like, 2016. ISBN 978-952-01-1284-4.
Nokkonen. Jyväskylä: Atena, 2016. ISBN 978-952-30-0172-5.
& Tallberg, Sami: Villiä vegeä. Helsinki: Readme.fi, 2015. ISBN 978-952-22-0979-5.
Pula-ajalla. Kemi: Norbooks, 2015. ISBN 978-952-31-5108-6.
& Pekkala, Janne & Ranta, Vesa: Saunakeittokirja. Helsinki: Tammi, 2014. ISBN 978-951-31-7565-8.
& Pulkkinen, Jonna: Kourallinen tabuja. Jyväskylä: Atena, 2014. ISBN 978-952-30-0031-5.
Keijukaisen keittokirja. Books on Demand, 2012. ISBN 978-952-28-6522-9.
Nimellä Kia Walli
Avokadopastaa. Helsinki: Otava, 2017. ISBN 978-951-1-30978-9.
Jouko Vuorinen

Jouko Ensio Vuorinen (16. lokakuuta 1910 Turku – 25. tammikuuta 1997 Lohja) oli maaperätutkija ja Maatalouden Tutkimuskeskuksen ylijohtaja. Hän valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1937, väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi 1939 (arvo 1940) ja sai riemutohtorin arvon Maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan tohtorinpromootiossa 1990.
Vuorinen aloitti heti valmistumisensa jälkeen Maatalouden koelaitoksen (nyk. Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus, MTT) maantutkimusosaston kemistinä (1937-), toimi agrogeologina (1942-) ja osastonjohtajana ja professorina (1947-) ja nimitettiin silloisen Maatalouden tutkimuskeskuksen ylijohtajaksi (1960–1973). Hänellä oli keskeinen osuus sen prosessin valmistelussa, jolla tutkimuskeskus siirtyi hallitusti Jokioisiin Tikkurilasta. Eläkepäivinään hän halusi panna teorian käytäntöön ja hankki Alitalon tilan Lohjansaaresta ja viljeli sitä vaimonsa kanssa 15 vuotta muuttaen rappiotilan nykyaikaiseksi omenanviljelytilaksi. Hänellä oli runsaasti yhteyksiä ulkomaille Amerikasta Japaniin asti, ja hän oli mm. Neuvostoliiton maatalousakatemian ulkomainen jäsen (1967).
Vuorinen oli sodassa autokomppanian päällikkönä ja yleni reservin majuriksi.  Aimo Turusen kanssa he olivat viimeiset suomalaiset, jotka lähtivät sodan lopussa Petroskoista 1944.
Vuorisella oli olennainen osuus Suomen maatalousmaiden kartoituksessa ja maaperän analysoinnissa. Hän oli viljavuustutkimuksen kehittäjä ja alullepanija Suomessa 1940-luvulla ja oli myös mukana perustamassa Viljavuuspalvelu Oy:tä, joka tekee viljelijöille maaperäanalyyseja. Tätä työtä hän teki myös kansainvälisesti mm. YK:n maatalousjärjestön FAO:n Euroopan maatalouskomission toimeenpanevan komitean jäsenenä ja sen maaperäkartoitusryhmän jäsenenä ja puheenjohtajana.
Vuorinen toimi lukuisissa kansalaisjärjestöissä ja yhdistyksissä. Näistä tärkein ja pitkäaikaisin oli  Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen johtokunnan jäsenyys (1942–1981) ja ennätyspitkä puheenjohtajuus (1947–1981). Maltillinen ja tasapainottava Vuorinen oli keskeinen tekijä siinä, että liike ei hänen aikanaan joutunut sellaisiin ristiriitoihin mm. naispappeuskysymyksissä ja ahtaassa kirjaimellisessa raamatuntulkinnassa, joka on leimannut sitä hänen kautensa jälkeen. Hän toimi useissa kirkon ja kristillisten järjestöjen luottamustoimissa. Vuorinen oli myös raittiusmies, joka toimi mm. Kansalaisjärjestöjen raittiustoiminnan keskusliiton hallituksen jäsenenä (1956–1970). Hän oli Yleisradion ohjelmaneuvoston jäsen 1950–1955 ja toimi puutarhajärjestöissä, mm. Hedelmänviljelijäin yhdistyksen (1954–1970) puheenjohtajana.
Vuoden 1905 suurlakko

Suurlakon aikana Suomen suurimmissa kaupungeissa kokoonnuttiin ennennäkemättömän laajoihin mielenosoituksiin. Lakkokuva Tampereen Kauppatorilta (nyk. Keskustori) loka-marraskuussa 1905.
Suurlakko oli Venäjän keisarikunnassa ja sen hallintaan kuuluneessa Suomen suuriruhtinaskunnassa loka–marraskuussa 1905 tapahtunut laaja, vallankumouksellinen yleislakko. Suomessa tapahtuma oli suomalaisten yhteinen kansannousu Venäjän keisarikuntaa vastaan ja samalla osa 1900-luvun alussa suomalaisten kesken käytyä sisäpoliittista valtataistelua. Suurlakko johti ensimmäisen venäläistämiskauden päättymiseen ja sääty-yhteiskunnan muuttumiseen parlamentaarisen kansalaisyhteiskunnan suuntaan. Viimeksi mainitun suhteen toteutuivat yleinen ja yhtäläinen äänioikeus sekä kansanedustuslaitoksen eli eduskunnan perustaminen Suomeen. Korkein poliittinen valta jäi kuitenkin Venäjän keisarin ja keskushallinnon haltuun.