Põllküla-Klooga-Paldiskin sotapakolaisleirit
Elinolot leireillä

Ensimmäiset kuljetetut pakolaiset majoitettiin Põllkülan ja Paldiskin välissa sijainneisiin, tänne vuonna 1940 Puna-armeijan käskystä pystytettyihin kalkkikivirakenteisiin varastoihin. Suuri osa pakolaisista sullottiin Paldiskissa olleisiin keskeneräisiin sotilasparakkeihin, joilta puuttui ovia ja ikkunoita, puhumattakaan lattioista. Myöhemmin saapuneille tarjottiin väliaikaisia kevyitä pahvi- ja telttarakenteita, joihin mahdutettiin joskus toista sataa henkeä. Parakeissa ei useimmiten ollut uuneja, ja jos joitakin peltikamiina olikin, näiden teho ei ollut riittävä isoja tiloja nähden. Sateisena syksynä muurit homettuivat ja lattiat kostuivat. Ihmiset nukkuivat maa- ja sementtilattioilla, sillä kasarmeissa ei ollut riittävästi kerrossänkyjä. Tilat olivat vailla sähkövaloja.
Kloogalla sijainneisiin tiilikasarmeihin oli majoitettu hallinto- ja talousosasto, vartiosto sekä muu henkilökunta.
Pakolaiset olivat jo tänne saapuessaan huonolla tolalla, nääntyneitä ja puolisairaita, osa heistä ei huonoissa oloissa toipuneet. Aluksi leirien terveydenhuolto-osaston ylihoitaja oli lääkintämajuri Niilo Nathanael Pesonen, häntä seurasi Pentti Halonen. Lääkäreinä toimivat vielä Esko Näätänen, Saara Nopola-Ranta ja Katri Malmivaara, jotka pyrkivät näissä epäsanitäärisissä oloissa tekemään parhaansa. Heitä olivat tukemassa jotkut virolaiset lääkärit.
Vuoden 1942 kesällä puhkesi leireillä iso pilkkukuume-epidemia, jonka johdosta kuljetukset ja vastaanotto keskeytettiin kahdeksi kuukaudeksi. Julistettiin ankara karanteeni, jotta tauti ei leviäisi ympäristöön.
Kloogan leireillä sekä kuljetusaluksilla huolehtivat pakolaisista muun muassa Lotta Svärd -järjestön lotat Sylvia Heino, Liisa Holma, Hertta Levas, Anni Tukia, Liisa Maria Tenkku, Maria Virolainen, Sandra Yllö, Elsa Dubbelmann – suurin osa heistä itsekin inkerinsuomalaisia. Apuhenkilökuntaa pestattiin nuorempien pakolaisnaisten ja tyttöjen joukosta. Heitä tarvittiin polttopuiden varustamiseen, ruoanlaittoon, sairaskuljetukseen, ruumishuoneeseen, haudankaivuuseen ym. Tuolloin 16-vuotias Helvi Haponen mainitsi haastattelussaan, että vaikka kyseessä olivatkin joukkohaudat, niin jokaista vainajaa varten oli kuitenkin arkku.
Toini Luukkanen, joka oli avuksi sairaalan lastenosastolla muisteli, että lapsilla oli runsaasti vakavia aineenvaihduntahäiriöitä (esim. riisitautia, ruusua, ripulia ym.), samoin keuhko- ja aivokalvontulehduksia. Sylivauvoja ja pikkulapsia kuoli valtavasti. Ison kuolevaisuuden takia leirin päällystö päättikin ruveta hautaamaan joukkohautoihin. Muistoristien pystyttäminen yksittäisille kuolleille lopetettiin. Haudan lepoon siunauksen ja kuolinrukoukset hoisivat useimmiten inkeriläisvanhukset itse.
Jostain hankittiin kuitenkin tiiliä ym. kiviä, joista naiset laittoivat lähimmäisilleen ristit maan päälle. Nämä sammaloituivat vuosien varrella. Vielä 1980 -luvun lopulla useat omaiset löysivät isompien puiden ja kamaraan maatuneiden kiviristien perusteella taannoiset hautapaikat (tieto: Ilmar Laherand 2011). Kokoamisleireillä toimi kolme pappia, pidettiin palveluksia ja lapset kävivät jopa koulua. Kaaoksen keskellä pidettiin yllä kuria ja arkijärjestystä.
Toiset pääsivät leiriltä verrattain lyhyessä ajassa, jopa muutamassa päivässä tai viikossa. Joidenkin kohtalokseen koitui kyyhöttä leirillä viikkokausia ja kauemminkin, esimerkiksi sairaskohtauksen tai kulkutautiepäilyksen vuoksi. On tiedossa, että jotkut henkilöt viettivät täällä lähes puoli vuotta .
Viron Tiedeakatemian akateemikko Mihkel Veiderma muisteli, että inkerinsuomalaisia pakolaisia avustivat lähikylien isännät. Ensimmäinen virolainen leirinjohtaja luutnantti Rein Espre (Saksan armeijan Sicherheitsdienst’in asettama väestörekisteröintien toimeenpanija Inkerissä) kävi henkilökohtaisesti pyytämässä ruoka-apua ja saikin perunoita, jopa jauhoja. M. Veiderma korostaa, että virolaisten mahdollisuudet tarjota apua olivat Saksan miehityksen takia rajoitettuja. Valtion Pakolais-viraston toiminta oli halvaantunut. Veiderma, joka vieraili täällä opetusministerin virkaa hoitaneen isänsä seurassa, kuvaa oloja leireillä heiveröisiksi. Miehitetyn Viron julkisuushenkilöiden piireissä oltiin leirien tilasta tietoisia, mutta mitään varteen otettavaa yhteistyötä suomalaisten kanssa ei voitu kehittää.
Rintaman läheisyydestä siirettävien keskuudessa oli vallannut alaa uskonnollispohjainen fatalismi ”Kanaanin kansana”, jota koeteltiin Jobin koettelemuksin. Hyvin käsitettiin, ettei siirtotoimet ainakaan tilannetta pahenna. Kaiken kaikkiaan inkerinsuomalaisten ym. kansanryhmien pelastuksessa pommitusten tulilinjalta ja rintamavyöhykkeestä onnistuttiin kohtalaisesti. Suomen neuvottelut Natsi-Saksan Nord-armeijan (Heeresgruppe Nord) päämajan kanssa viipyivät ja siviiliuhrien määrä lisääntyi päivittäin. Valtavia puutteita oli kokoamisleirien järjestyksessä ja huollossa. Pakolaiset saattoivat ennen siirtotoimia miehitetyssä Inkerissä toki myydä eläimet ja omaisuutensa voimassa olevan ruplan hinnasta, josta markkoihin vaihdettuna oli suurtakin apua Suomessa.
Aikalaiskokijana ja harrastajahistorioitsijana on Põllkülan ja Kloogan leirien oloista kirjoittanut Ilmar Laherand (2008). Hän kuvaa, kuinka ihmiset olivat jo saapuessaan näännyksissään, sairaita ja jotkut jopa haavoituneita. Useat vietiin joukkohautoihin suoraan vaunuista. Olosuhteet leireillä huonontuivat entisestään, kun venäläiset upottivat torpeedolla yhden kuljetusaluksen ja siirtoja ei kehdattu jatkaa entiseen tahtiin. Venäläiset levittivät vuoden 1943 lopussa rintama-alueilla lentolehtisiä, missä uhattiin siirtotoimiin suostuneet upottaa laivoineen kaikkineen. Mutta viivästys merkitsi myös ruokavarojen loppumista leireiltä. Ankarat talvipakkaset jäädyttivät Suomenlahden. Näin leireihin sulloutui 15–17 tuhatta pakolaista, jota ei kukaan alun perin ollut aavistanut.
Vaikka suomalaiset olivat sopimuksen mukaan ottaneet vastuun inkeriläisistä Viron rajalta saakka, siirtolaisten varustaminen ruokavaroilla tapahtui edelleen Saksan armeijan armoilla. Jo rintaman lähettyvillä oli kärsitty pulaa ruoasta ja nähty suoranaista nälkää. Leireihin sijoitetuillekin riitti ruokatavaraa vain niukasti, vaikkei nälkäkuolemia esiintynyt. Tilannetta helpottivat virolaiset talonpojat ja lotat, jotka järjestivät kenttäkeittiöt ja varustivat elintärkeällä särpimellä. Paldiskin ympäristön maatilat tarjosivat apuaan muun muassa työllistäen näitä inkeriläisiä, joitten onnistui joko sovintoteitse tai salaa poistua leireiltä. Virallisestikin yhteensä noin 3000 suomalaista siirrettiin maatöihin Viron eri maakuntiin – Harju-, Pärnu- ja Viljandimaalle. Tämä helpotti useiden satojen pakolaisten vointia, sillä maatiloilta lähetettiin ruokatavaraa perheenjäsenille. Jotkut maatiloille värvätyt eivät sitten Suomeen siirtyneetkään, vaan käyttivät hyväkseen ansiomahdollisuuksiaan.