stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pajalammi
Historia

Pajalammin ääriviivat on piirretty Lars Schroderuksen pitäjänkarttaan vuodelta 1649 samanlaisena kuin ne ovat nykyäänkin. Kaukolan kylän pohjoiset pellot ylettyvät aivan lammen rannalle saakka ja kylän talot sijaitsevat peltojen väisellä mäellä. Lampi on kartassa nimetön. Lars Forssellin kartassa vuodelta 1692 kylä on piirretty lammen viereen, mutta lammen nimestä ei saa selvää. Myöhemmässä Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855−1856 lammen nimenä on ilmeisesti "Kylälampi", mutta myöhemmässä Senaatin kartastossa vuodelta 1884 sen nimi on jo nykyinen "Pajalampi".
Luonnonhistoria

Viime jääkauden jälkeen noin 10 000 vuotta sitten, kun mannerjäätikkö suli ja sen reuna vetäytyi kohti luodetta, purki jäätikön alta virtaava jäätikköjoki nykyiseen Kaukolaan vetensä. Veden virtauksen mukana kulkeutui paljon kiveä ja hiekkaa, jota läjittyi purkaustunneliin ja kasautui purkausaukon eteen. Nämä kivi- ja hiekkajäänteet muodostavat Kaukolannummen harjut, joka osa Lopelta Humppilaan jatkuvaa harjujaksoa. Suurin harju on Kaukolanharju, jonka pitkä yhtenäinen selänne kiemurtelee nummen reunaa.
Kaukolanharju muodostaa Pyhäjärven ja Kuivajärven väliin rikkonaiseen kannaksen, jossa veden täyttämät harjujen välit ja supat muodostavat mosaiikkimaisen vyöhykkeen. Harjun rakenteita kulkee myös järven vedenpinnan alla ja osa niistä ovat peittyneet myös savien alle. Alue on nykyään osa Saaren kansanpuistoa, jossa voi vapaasti retkeillä ja tutustua luonnonkohteisiin ja alueen historiaan.
Alueen 11−13 lampea ovat syntyneet, kun jäätikköjoen suuaukon reunan jääseinämästä irtosi jäävuorenkappaleita, jotka hautautuivat hiekan joukkoon. Myöhemmin, kun mannerjään reuna oli vetäytynyt riittävän kauaksi, hiekan alla olleet jäävuoret sulivat ja hiekkaan jäi sille paikalle syvä ja jyrkkäreunainen painauma. Näitä painaumia kutsutaan harjusupiksi tai vain supiksi.
Anders Koppel

Anders Koppel (s. 17. heinäkuuta 1947 Kööpenhamina) on tanskalainen säveltäjä. Hän on musiikissaan yhdistänyt eurooppalaisen klassisen musiikin perinteeseen vaikutteita maailmanmusiikista, rockista ja jazzista.
Koppelin isä oli säveltäjä, pianisti Herman D. Koppel. Nuorempi Koppel soitti lapsena pianoa ja klarinettia. Vuosina 1967–1974 hän toimi The Savage Rose -rockyhtyeen urkurina ja sanoittajana. Hän on säveltänyt muun muassa elokuvamusiikkia, baletteja ja kamarimusiikkiteoksia. Hän on myös työskennellyt Bazaar-yhtyeessä, joka on esittänyt improvisaatioita, Balkanin musiikkia ja Koppelin omia sävellyksiä. Hänen poikansa on saksofonisti Benjamin Koppel. Isä ja poika ovat tehneet yhteistyötä muun muassa Koppel–Andersen–Koppel-trion jäseninä. Isä-Koppel pitää eräinä keskeisinä teoksinaan yli kahtakymmentä soolokonserttoaan, joihin lukeutuu kaksi Benjaminille sävellettyä saksofonikonserttoa. Konserttojen joukossa on myös muille epätavallisille soittimille, kuten marimballe ja harmonikalle sävellettyjä teoksia.
Patrizia Reggiani

| Patrizia Reggiani> Patrizia Martinelli.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Patrizia Gucci
Syntynyt: 2. joulukuuta 1948 (ikä 75) Vignola, Italia
Puoliso:  Maurizio Gucci (1972–1991)
Lapset:  2
Muut tiedot
Lempinimet:  Musta leski
Patrizia Reggiani (aiemmin Patrizia Gucci, s. 2. joulukuuta 1948 Vignola, Italia) on italialainen murhaaja ja seurapiirihenkilö, joka oli naimisissa liikemies Maurizio Guccin kanssa vuosina 1971–1991. Vuonna 1997 Reggiani tuomittiin entisen miehensä murhan järjestämisestä 29 vuodeksi vankeuteen. Hänet vapautettiin vuonna 2016.
Elämä

Reggiani syntyi lähellä Milanoa vuonna 1948. Hänen äitinsä oli tarjoilija ja isänsä kuorma-auton kuljettaja. Taustastaan huolimatta Reggiani tuli tunnetuksi ulkonäkönsä ja isänsä säästöjen avulla. Tämä johti kohtaamiseen Guccio Guccin lapsenlapsen ja muotitalo Guccin perijän, Maurizio Guccin, kanssa. Reggiani ja Gucci avioituivat vuonna 1972. He saivat kaksi tytärtä.
Vuonna 1985 Reggianille selvisi, että Guccilla oli salasuhde toisen naisen kanssa, ja pari erosi. Ero virallistettiin vuonna 1991. Muutama vuosi eron jälkeen Reggiani lähetti ystävänsä Giuseppina Auriemman kanssa palkkamurhaajan Guccin perään. Maaliskuussa 1995 Maurizio Gucci ammuttiin ja kaksi vuotta myöhemmin Reggiani sai 29 vuoden vankilatuomion murhan järjestämisestä. Tuomion seurauksena lehdistö antoi Reggianille lempinimen ”Musta leski”.
Vuonna 2000 Reggianin tuomio lyhennettiin 26 vuoteen. Hän vapautui vankilasta vuonna 2016.
Populaarikulttuurissa

Reggianin ja Guccin avioliitosta kertoo vuonna 2021 ensi-iltansa saava elokuva House of Gucci, jossa Reggiania näyttelee Lady Gaga. Reggiani on kertonut olevansa tyytyväinen näyttelijävalintaan, mutta olisi halunnut Lady Gagan ottavan yhteyttä häneen valmistautuessaan rooliin.
Aristide Pirovano

Aristide Pirovano (22. helmikuuta 1915 Erba – 3. helmikuuta 1997) oli italialaissyntyinen, Brasiliassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 20. joulukuuta 1941 ja nimitettiin Macapán apostoliseksi hallitsijaksi 14. tammikuuta 1950. 21. heinäkuuta 1955 hänet nimitettiin sen prelaatiksi sekä Hadriani ad Olympumin titulaaripiispaksi, ja piispaksi konsekroinnin suoritti 13. marraskuuta Giovanni Battista Enrico Antonio Maria Montini, jota avustivat Gaetano Pollio ja Mario Civelli.
Pirovano erosi tehtävistään Macapán prelaattina 27. maaliskuuta 1965 ja sai samana päivänä nimityksen Paavillisen ulkomaanlähetysten instituutin johtoon. Hän erosi tästä tehtävästä vuonna 1977. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Pefkákian metroasema

| Pefkákia> Πευκάκια |
| --- | --- |
 Pefkákian metroasemaa.
 Ateenan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 1
Sijainti:  38°2′14″N, 23°45′1″E
Paikkakunta:  Néa Ionía, Pohjois-Ateena, Attika, Kreikka
Avattu:  5.7.1956
Pefkákia (kreik. Πευκάκια eli Σταθμός Πευκάκια, Stathmós Pefkákia) on Ateenan metron asema Linjalla 1 (vihreä). Se sijaitsee Néa Ionían kaupungissa Suur-Ateenan pohjoisosassa.
Metroasema avattiin 5. heinäkuuta 1956. Asema on suurimman osan vanhan Linjan 1 asemista tavoin maanpäällinen ja muistuttaakin enemmän paikallisjuna- kuin metroasemaa. Seuraava asema lounaaseen on Perissós ja koilliseen Néa Ionía.
Alvin ja pikkuoravat: Reissussa

| Alvin ja pikkuoravat: Reissussa> Alvin and the Chipmunks: The Road Chip |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walt Becker
Käsikirjoittaja:   Randi Mayem Singer  Adam Sztykiel 
Perustuu:  Ross Bagdasarianin luomiin Alvin ja pikkuoravat hahmoihin ja Janice Karmanin luomiin The Chipettes hahmoihin
Tuottaja:   Janice Karman  Ross Bagdasarian 
Säveltäjä:  Mark Mothersbaugh
Kuvaaja:  Peter Lyons Collister
Leikkaaja:  Ryan Folsey
Pukusuunnittelija:  Mary Claire Hannan
Lavastaja:  Richard Holland
Koreografi:   Rich Talauega  Tone Talauega 
Erikoistehosteet:  Weta Digital Media
Pääosat:   Jason Lee  Tony Hale  Kimberly Williams-Paisley  Josh Green  Bella Thorne  Justin Long  Matthew Gray Gubler  Jesse McCartney  Kaley Cuoco  Anna Faris  Christina Applegate 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   20th Century Fox  Fox 2000 Pictures  Regency Enterprises  Bagdasarian Company  TSG Entertainment 
Levittäjä:  20th Century Studios InterCom Netflix Disney+
Ensi-ilta:   2015-12-1818. joulukuuta 2015 (Yhdysvallat)  2016-2-55. helmikuuta 2016 (Suomi)  
Kesto:  92 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  90 milj. dollaria
Tuotto:  234 milj. dollaria
Edeltäjä:  Alvin ja pikkuoravat 3
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alvin ja pikkuoravat: Reissussa (engl. Alvin and the Chipmunks: The Road Chip) on Walt Beckerin ohjaama yhdysvaltalainen koko perheen tietokoneanimoitu komediaelokuva. Se on Alvin ja pikkuoravat-elokuvasarjan neljäs ja viimeinen osa. Se sai ensi-iltansa joulukuussa 2015. Elokuvan pääosissa nähdään edellisistä Alvin ja pikkuoravat -elokuvasta tutut oravat Alvin, Tero ja Simo.
Alvin ja pikkuoravat: Reissussa on jatkoa elokuville Alvin ja pikkuoravat (2007), Alvin ja pikkuoravat 2 (2009) ja Alvin ja pikkuoravat 3 (2011).
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jason Lee   | … |  David "Dave" Seville   |
|  Tony Hale   | … |  James Suggs   |
|  Kimberly Williams-Paisley   | … |  Samantha   |
|  Josh Green    	  | … |  Miles   |
|  Bella Thorne   | … |  Ashley Grey   |
|  Eddie Steeples  	  | … |  Barry   |
|  Maxie McClintock	  | … |  Alice   |
|  Justin Long   | … |  Alvin (ääni)   |
|  Matthew Gray Gubler  | … |  Simon (ääni)   |
|  Jesse McCartney   | … |  Theodore (ääni)   |
|  Kaley Cuoco   | … |  Eleanor (ääni)   |
|  Anna Faris   | … |  Jeanette (ääni)   |
|  Christina Applegate  | … |  Brittany (ääni)   |
Tuotanto

Kesäkuussa 2013 20th Century Fox ilmoitti suunnitelmistaan tuoda neljäs Alvin ja pikkuoravat -elokuva elokuvateatteriin vuoden 2015 lopulla. Randi Mayem Singer alkoi työstämään elokuvan käsikirjoitusta elokuussa 2014. Hieman myöhemmin ohjaajaksi valittiin Walt Becker.
Soundtrack

Elokuvan soundtrack julkaistiin 11. joulukuuta 2015 Republic Recordsin alaisuudessa nimellä Alvin and the Chipmunks: The Road Chip: Original Motion Picture Soundtrack.
Palkinnot ja ehdokkuudet

| Vuosi | Palkinto | Kategoria | Ehdokas | Tulos | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | BAFTA | BAFTA Kids' Vote |  | Ehdokkuus |  |
| 2016 | Golden Raspberry | Worst Supporting Actor | Jason Lee | Ehdokkuus |  |
| 2016 | Golden Raspberry | Worst Supporting Actress | Kaley Cuoco | Voitto |  |
| 2016 | Golden Raspberry | Worst Prequel, Remake, Rip-off or Sequel |  | Ehdokkuus |  |
| 2016 | Nickelodeon Kids’ Choice | Favorite Animated Movie |  | Ehdokkuus |  |
| 2016 | Nickelodeon Kids’ Choice | Favorite Voice From an Animated Movie | Justin Long | Ehdokkuus |  |
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
Alvin ja pikkuoravat: Reissussa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Aristides Quintilianus

Aristides Quintilianus (lat.; m.kreik. Ἀριστείδης Κοϊντιλιανός, Aristeidēs Kointilianos; 200-luku) oli kreikkalais-roomalainen kirjailija. Häntä pidetään uusplatonilaisena. Hän kirjoitti kolme kirjaa käsittävän tutkielman musiikista, De musica (”Musiikista”).
Marcus Meibomiuksen, jonka kokoelmassa Antiquae Musicae Auctores Septem. Graece et Latine (1652) teos on julkaistu, mukaan se sisältää kaiken antiikin aikaisen tiedon musiikista. Aristides halventaa teoksessa aiempia käsityksiä musiikista, ja antaa sitten systemaattisen esityksen harmoniasta, metriikasta, soittimista, nuotinnuksesta ja akustiikasta, sekä ottaa huomioon myös musiikin taiteen psykologisen, fysiologisen ja kosmologisen aspektin.
Peter de Klerk

| Peter de Klerk> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:   Etelä-Afrikka
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1963, 1965, 1969–1970
Talli(t):  Alfa Romeo,  Brabham
Kilpailuja:  4
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Etelä-Afrikan Grand Prix 1963
Viimeinen kilpailu:  Etelä-Afrikan Grand Prix 1970
Peter de Klerk (16. maaliskuuta 1935 Pilgrim’s Rest, Transvaalin provinssi – 10. heinäkuuta 2015 Johannesburg) oli eteläafrikkalainen F1-kuljettaja. Hän osallistui neljään F1-osakilpailuun kausina 1963, 1965 ja 1969–1970. MM-pisteitä de Klerk ei saavuttanut. Hän oli parhaimmillaan kymmenes vuoden 1965 Etelä-Afrikan GP:ssä. Hän ei saanut sijoitusta vuoden 1969 kilpailussa, koska hän jäi liian monta kierrosta jälkeen kilpailun voittajasta (de Klerk olisi ollut yhdeksäs). Hän ajoi Alfa Romeolla ja Brabhamilla.
Peter de Lacy

Peter de Lacy
Peter de Lacy (iiriksi Peadar de Lása), (1678 Limerick, Irlanti – 1751 Liivinmaa) oli irlantilais-ranskalainen ammattisotilas ja sotamarsalkka. Hän palveli ensin Ranskan, Itävallan ja Puolan armeijoissa. Vuonna 1719–1721 hän johti Venäjän laivaston hyökkäyksiä Ruotsin rannikolle. Hattujen sodan aikana hän oli Suomessa taistelleiden venäläisten joukkojen ylipäällikkö.
Okinawan taistelu

Okinawan taistelu oli Japanin ja Yhdysvaltain joukkojen välinen taistelu Okinawan saaren hallinnasta toisessa maailmansodassa. Saarella käytiin Tyynenmeren sodan viimeinen saaritaistelu ja samalla suurin maihinnousutaistelu. Okinawa oli Tyynenmeren sodan verisin taistelu. Suuri osa Okinawan väestöstä taisteli japanilaisten sotilaiden rinnalla, ja väestöä käytettiin myös ihmiskilpinä. Tämän lisäksi jatkuva tykkituli ja valtavat tappiot saivat yhdysvaltalaisissa aikaan sotapsykoosia ja heikkoa taistelutahtoa. Keisarillisen Japanin laivasto menetti taistelussa myös ylpeytensä, taistelulaiva Yamaton.
Tausta

Liittoutuneet ja Japanin keisarikunta olivat taistelleet Tyynenmeren herruudesta joulukuusta 1941 saakka. Vuodesta 1943 Japani oli puolustuskannalla, ja keväällä 1945 Yhdysvallat lähestyi jo Japanin pääsaaria. Iwo Jiman taistelu päättyi maaliskuussa 1945, minkä jälkeen Yhdysvaltojen huomio suuntautui Okinawalle. Liittoutuneet pitivät saaren valloittamista keskeisenä, ennen kuin maihinnousu Japaniin olisi mahdollinen.
Okinawa sijaitsee Kyushusta runsaat 500 kilometriä etelään ja on Riukiusaarista suurin. Se on pituussuunnassa noin 100 kilometriä ja leveimmillään noin 32 kilometriä. Japanilaiset olivat linnoittaneet saaren huolellisesti. Kenraaliluutnantti Mitsuru Ushijiman johtamaan varuskuntaan kuului 77 199 vakinaisen armeijan sotilasta ja noin 24 000 Okinawan kodinturvajoukkojen miestä. Yhdysvaltain puolella sotatoimialuetta johti amiraali Chester Nimitz, maihinnousulaivastoa amiraali Raymond Spruance ja maajoukkoja kenraaliluutnantti Simon Bolivar Buckner nuorempi. Maihinnousuun osallistui sekä Yhdysvaltain maavoimien että merijalkaväen sotilaita, yhteensä yli puoli miljoonaa miestä. Yhdysvalloilla oli tukenaan Brittiläisen kansainyhteisön laivoja, mutta maasotaan britit eivät osallistuneet.
Taistelun kulku > Valmistelut

Liittoutuneiden laivasto ja ilmavoimat aloittivat Okinawan pommittamisen lokakuussa 1944. Kontra-amiraali Marc Mitscherin johtama lentotukialusosasto teki maaliskuussa 1945 järjestelmällisiä ilmahyökkäyksiä, jotka tuhosivat satoja japanilaisia lentokoneita. Raskaiden tappioiden vuoksi japanilaiset eivät kyenneet haastamaan Yhdysvaltain ilmaherruutta, mutta heillä oli edelleen riittävästi koneita itsemurhahyökkäyksiin, jotka aiheuttivat liittoutuneiden laivastolle suuria menetyksiä.
Liittoutuneet tekivät 26. maaliskuuta valmistelevan maihinnousun Keramasaarille 24 kilometriä Okinawasta länteen ja Keisen koralliriutoille 18 kilometriä Okinawasta lounaaseen. Keramalta maihinnousujoukot löysivät noin 350 pienoisvenettä, jotka oli varustettu itsemurhahyökkäyksiä varten. Keisen pikkusaaria käytettiin pitkän kantaman tykistön asemina, joista tulitettiin Okinawan eteläosia.
Yhdysvaltain maihinnousujoukot olivat kärsineet Iwo Jimalla raskaita tappioita, joiden pelättiin toistuvan Okinawalla vieläkin suuremmassa mittakaavassa. Ne toivottiin vältettävän suurella tulivalmistelulla ja maihinnousulla, joilla ylikuormitettaisiin japanilaisten puolustuskyky. Maaliskuun lopulla yhdysvaltalaiset miinanraivaajat ja sammakkomiehet raivasivat maihinnousurantoja.
Taistelun kulku > Operaatio Jäävuori

Operaatio Iceberg (’Jäävuori’) eli Yhdysvaltain maahyökkäys Okinawalle alkoi 1. huhtikuuta, kun Yhdysvaltain joukot nousivat maihin Hagushissa Okinawan länsirannikolla. Iltaan mennessä Okinawalla oli noin 50 000 Yhdysvaltain 10. armeijan sotilasta, ja ne olivat vallanneet noin 8 kilometriä leveän sillanpääaseman. Maihin nousi enemmän joukkoja kuin yhdessäkään toisessa Tyynenmeren sodan taistelussa. Kenraali Ushijima ei vastustanut maihinnousua vaan oli vetänyt suurimman osan miehistään sisämaahan huolellisesti valmisteltuihin puolustusasemiin. Merkittäviä vastahyökkäyksiä hän alkoi tehdä vasta pari päivää maihinnousun jälkeen, mikä aluksi antoi hyökkääjille valheellisen vaikutelman lievästä vastarinnasta.
Taistelun kulku > Pohjois-Okinawa

Japanilaisten vastarinta ei Okinawan pohjoisosissa ollut erityisen ankaraa, ja 4. huhtikuuta Yhdysvaltain joukot katkaisivat saaren länsi–itäsuunnassa kahtia. Sen jälkeen ne etenivät varovasti pohjoiseen ja saivat saaren keski- ja pohjoisosat kokonaan haltuunsa 22. huhtikuuta.
Taistelun kulku > Etelä-Okinawa

Suurin osa japanilaisten miesvahvuudesta – noin 60 000 sotilasta – oli sijoitettu saaren eteläosiin Nahan ja Shurin asutuskeskusten ympäristöön. Japanilaisten tärkein puolustuslinja Machinato-linja sijaitsi aivan Okinawan eteläkärjessä ja ulottui länsirannikon Nahasta itärannikon Yonabaruun. Puolustuslinjan tärkein keskus oli kuitenkin sisämaassa sijaitseva Shuri. Suurin osa Okinawan noin 450 000 asukkaasta eli saaren eteläosissa, ja Ushijiman päätös keskittää voimansa asutuskeskusten ympäristöön johti raskaisiin siviilitappiohin.
Yhdysvaltalaisjoukot kohtasivat etelään liikkuessaan ankaraa vastarintaa ja kärsivät suuria tappioita. Ne joutuivat tekemään suoria rynnäkköjä japanilaisten valmisteltuihin asemiin tukenaan jatkuva tykistötuli. Japanilaiset eivät ottaneet vankeja ja antautuivat vain harvoin, joten lähitaistelut olivat verisiä ja henkisesti raskaita. Huhtikuun 4. ja toukokuun 26. päivien välisenä aikana Yhdysvallat eteni Okinawan eteläosassa alle 6,5 kilometriä.
Toukokuun alussa japanilaisten hallussa oli enää runsaan 200 neliökilometrin suuruinen alue Okinawan eteläkärjessä. Taistelu muistutti asemasotaa ja kumpikin osapuoli taisteli linnoitetuista asemista. Toukokuun 3. ja 4. päivien välisenä yönä japanilaiset tekivät 15 000 miehen voimalla tuloksettoman vastahyökkäyksen, joka johti noin 6 000 japanilaisen kuolemaan. Yhdysvaltain tappiot olivat tästä vain kuudesosa.
Yhdysvaltain etuna oli parempi ja runsaslukuisempi kalusto. Japanilaisten vahvuutena olivat huolellisesti valmistellut puolustusasemat. He hyödynsivät myös Okinawan luolia, jotka suojasivat heitä Yhdysvaltain suuremmalta tulivoimalta. Yhdysvallat joutuivat yksitelen tuhoamaan luoliin rakennetut tukikohdat liekinheitinpanssarivaunuilla. Monessa tapauksessa yhdysvaltalaissotilaat eivät uskaltautuneet luoliin vaan hautasivat japanilaiset elävältä puskutraktoreilla ja räjähteillä. Suuret taistelut käytiin päivisin. Öisin sotatoimet rajoittuivat tiedusteluun ja tykistöpommituksiin.
Japanilaisten pääpuolustuslinja Linja kesti useita Yhdysvaltain hyökkäyksiä mutta murtui lopulta 12. toukokuuta, kun Yhdysvaltain joukot murtautuivat Nahan esikaupunkeihin ja etenivät talo talolta kaupungin keskustaan. Shuri käytiin verisiä taisteluja kesäkuun 1. päivään saakka. Yhdysvallat sai Nahan strategisesti tärkeät lentokentät haltuunsa 6. kesäkuuta.
Japanin vastarinta jatkui ankarana puolustuslinjan murtumisesta huolimatta. Japanilaisilla ei kuitenkaan ollut mahdollisuutta täydennyksiä, ja kesäkuun puoliväliin mennessä suurin osa puolustajista oli kaatunut. Suuret taistelutoimet päättyivät 21. kesäkuuta.
Taistelun kulku > Laivasto- ja ilmasota

Japanilaiset käyttivät Okinawalla kamikazetaktiikkaa laajemmin kuin missään muussa toisen maailmansodan taistelussa. Hyökkäykset alkoivat jo ennen maihinnousua, kun japanilaiset yrittivät lamauttaa Okinawalle kerääntyneen vihollislaivaston.
Ensimmäinen suuri kamikazeoperaatio oli huhtikuun 6. ja 7. päivien välisenä yönä, jolloin japanilaiset lentäjät tekivät yli 350 itsemurhahyökkäystä. Samaan aikaan maailman suurin taistelulaiva Yamato hyökkäsi maihinnousulaivaston kimppuun. Japanilaiset toivoivat ilmahyökkäysten heikentävän liittoutuneita niin, että heidän oma laivastonsa kykenisi tehokkaaseen vastaiskuun, mutta yhdysvaltalaisilta lentotukialuksilta toimineet koneet torjuivat hyökkäyksen helposti.
Ilmahyökkäykset olivat huomattavasti tehokkaampia ja pakottivat Yhdysvaltain laivaston muuttamaan taktiikkaansa. Rakettimoottorilla varustettu itsemurhakone Yokosuka MXY7 sai ensimmäisen upotuksensa 12. huhtikuuta, jolloin se tuhosi hävittäjä USS Abelen.
Lopputulos > Tappiot

Kummankin osapuolen miestappiot olivat raskaat. Yhdysvallat menetti 12 281 sotilasta kuolleina. Heistä 4 907 oli laivaston, 4 582 maavoimien ja 2 792 merijalkaväen miehistöä. Haavoittuneita oli yli 36 000. Lisäksi yli 26 000 sotilasta evakuoitiin kulkutautien tai mielenterveyden romahtamisen vuoksi. Laivaston tappiot olivat 34 alusta, joista 26 upposi itsemurhahyökkäyksissä. Yhdysvallat menetti lisäksi 763 lentokonetta. Kansainyhteisö menetti 160 lentokonetta ja 26 merimiestä. Osa brittiläisistä laivoista vaurioitui kamikazehyökkäyksissä, mutta tuhot jäivät pieniksi.
Japanilaisten vastarinta oli fanaattista ja suurin osa sotilaista taistelu kuolemaansa saakka. Japanilaisia ja okinawalaisia sotilaita kuoli 110 071, joista lähes 28 000 haudattiin elävältä luoliin. Sotavangiksi jäi 7 401 japanilaista. Lentokoneita japanilaiset menettivät 7 830 ja sotalaivoja 16. Japanilaisten siviilitappiot olivat noin 77 000, mutta tätäkin suurempia arvioita on esitetty ja Okinawan siviiliväestöstä kuoli mahdollisesti jopa noin neljännes. Osa heistä kuoli taistelussa, mutta monet tekivät itsemurhan. Joillekin perheille asevoimien edustajat antoivat käsikranaatin ja käskyn räjäyttää se yhdysvaltalaissotilaiden läheisyydessä.
10. armeijan komentaja Simon Bolivar Buckner kaatui taistelussa 18. kesäkuuta. Hän oli korkea-arvoisin yhdysvaltalaisupseeri, joka toisessa maailmansodassa kuoli vihollisen tulituksessa. Japanilaisvaruskunnan komentaja Mitsuru Ushijima ja hänen esikuntapäällikkönsä kenraaliluutnantti Isamu Cho tekivät 22. kesäkuuta seppukun välttääkseen vangiksi joutumisen.
Lopputulos > Seuraukset

Okinawan taistelu oli Tyynenmeren sodan suurin taistelu sekä sotilaiden määrällä että ihmishenkien menetyksillä mitattuna. Sekä Yhdysvallat että Japani menetti taistelussa enemmän sotilaita kuin yhdessäkään aiemmassa saaritaistelussa. Yhdysvaltain laivasto menetti enemmän aluksia kuin missään muussa taistelussa historian aikansa.
Okinawan valloittamisen jälkeen liittoutuneiden laivastosaarto käytännössä eristi Japanin pääsaareet muusta maailmasta, ja strategiset pommitukset aiheuttivat suurta tuhoa Japanin kaupungeille. Japanin sotilasjohto oli kuitenkin haluton antautumaan. Yhdysvallat arvioi Okinawan kokemusten perusteella, että maihinnousu Japaniin johtaisi 225 000 – 1 000 000 miehen tappioihin. Yhdysvaltain presidentti Harry S. Truman pelkäsi Okinawan toistuvan ”Japanin päästä päähän”, mikä vaikutti hänen päätökseensä käyttää ydinasetta Japania vastaan.
Japani antautui syyskuussa 1945, mutta Yhdysvaltain miehitys jatkui Okinawalla lähes 27 vuotta. Saarten hallinta palautui Japanin siviilihallinnolle 15. toukokuuta 1972. Alueelle on edelleen sijoitettuna suuria yhdysvaltalaisjoukkoja, mikä herättää edelleen ristiriitoja paikallisväestön kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Okinawan taistelu Wikimedia Commonsissa
Yhdysvaltain hyökkäyssuunnitelma.
Yhdysvaltalaisia maihinnousujoukkoja Okinawan rannikolla 13. huhtikuuta 1945.
Yhdysvaltalainen sotilas käyttää liekinheitintä japanilaisia vastaan.
Japanilaisia sotavankeja odottamassa kuulustelua.
Aristomenes

Aristomenes (m.kreik. Ἀριστομένης, Aristomenēs) voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Aristomenes Messenialainen (600-luku eaa.), Messenian kuningas
Aristomenes (431–388 eaa.), komediakirjailija
Aristomenes Alyzeialainen (200–100-luku eaa.), valtionhoitaja Ptolemaiosten Egyptissä
Alstadhaugin kirkko

| Alstadhaugin kirkko Alstadhaug kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Levanger, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nidarosin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1180
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  300
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alstahaugin kirkko (norj. Alstadhaug kirke) on Levangerin kunnassa Trøndelagin läänissä Norjassa sijaitseva keskiaikainen kivikirkko, joka valmistui noin vuonna 1180.
Kuvia

Alttaritaulu
Saarnastuoli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alstadhaugin kirkko Wikimedia Commonsissa