stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkopäämerikotka
Valkopäämerikotka kulttuurissa > Symboliikka

Valkopäämerikotkan on usein katsottu symboloivan muun muassa voimaa, rohkeutta, urhoollisuutta, sulokkuutta ja itsenäisyyttä, joita monet aina Yhdysvaltain presidenteistä lähtien ovat ihailleet. Erityisesti vastasyntyneen Yhdysvaltain valtion valtiomiehet ihailivat aikoinaan näitä valkopäämerikotkan ominaisuuksia jopa niin paljon, että valitsivat sen maansa kansallislinnuksi. Linnun ominaisuuksien katsottiin edustavan hienosti juuri itsenäistyneen valtion ihanteita ja olevan siksi täydellinen valinta maan kansallislinnuksi. Nykyään valkopäämerikotka onkin vakiintunut vahvasti kuvaamaan Yhdysvaltoja. Myös toisenlaisia tulkintoja valkopäämerikotkasta on kuitenkin nähty; toiset ovat nähneet valkopäämerikotkan saastaisena lintuna, joka alentuu varastamaan oman ravintonsakin. Kaikkein tunnetuin jälkimmäisistä lienee Benjamin Franklin, joka piti valkopäämerikotkaa halveksittavana ja häpeällisenä lintuna. Valkopäämerikotkan maine raadon- ja jätteensyöjänä on ollut omiaan vahvistamaan sen negatiivista julkisuuskuvaa. Nykyään valkopäämerikotkasta on lisäksi tullut yksi ihmisen luonnolle aiheuttaman vahingon symboleista.
Valkopäämerikotka kulttuurissa > Legendat ja myytit

Useiden alkuperäiskansojen myyteissä kotka oli taivasten valtias ja jumalien sanansaattaja, joka yksin ja ainoana saattoi katsoa aurinkoon sokaistumatta. Esimerkiksi athabaska-intiaaneille kotka oli lintu, joka auttoi nälänhädässä olevia kantamalla näille ruokaa. He kertoivat tarinaa, jonka mukaan eräs prinssi kerran auttoi nälässä olevaa kotkaa ruokkimalla sitä lohella. Kotka maksoi kiitollisuutensa prinssille tuomalla vastapalvelukseksi tälle kalaa, merileijonia ja jopa valaita. Navaho-intiaanien myytti puolestaan kertoi kotkan olevan suuren taistelijan ja soturin Nayenezganin surmaaman hirviön jälkeläinen, jonka taistelija säästi ja muutti kansaansa hyödyttäväksi kotkaksi, jonka sulkia saatettiin käyttää erilaisiin riitteihin ja seremonioihin.
Useat myytit kuvasivat kotkan myönteisesti, mutta päinvastaisiakin tarinoita esiintyi. Esimerkiksi Kwakiutl-kansan legendan mukaan kotkalla oli kerran ollut huono näkö. Se kykeni kuitenkin lentämään korkealle puunlatvoihin ja sieltä tarkkailemaan ympäristöään. Kerran erään kylän päällikkö pyysi sitä vartioimaan kylään saapuvia vieraita kanootteja. Tehdäkseen työnsä paremmin kotka vaihtoi silmiä etanan kanssa, jolla tuolloin oli vielä erinomainen näkö. Vartionsa päätyttyä kotka kuitenkin kieltäytyi vaihtamasta etanan silmiä takaisin ja piti ne itsellään. Toisaalta myytti kuvasi kotkan innokkaana auttajana, mutta myös petollisena eläimenä, johon ei ollut luottamista. Toinen esimerkki kertoo tarinan valkopäämerikotka Owikista, joka eli lähellä Tulare-järveä. Se ryösti miesten vaimoja ja tappoi miehiä. Tarinan sankari on preeriahaukka, jonka vaimon Owik myös vei. Linnut taistelivat keskenään kunnes preeriahaukka lopulta tarttui kiveen ja iski valkopäämerikotkan kuoliaaksi. Legendan mukaan valkopäämerikotkasta valunut veri ja sen aivot värjäsivät Tulare-järven läheisen maan puna-valkoiseksi.
Valkopäämerikotka kulttuurissa > Uskonnoissa

Valkopäämerikotka oli aikoinaan monille Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoille pyhä lintu, jonka ne uskoivat olevan jumalien sanansaattaja ja jota ne kunnioittivat. Vielä tänäkin päivänä jotkin jäljellä olevista heimoista pitävät lintua rituaaliensa keskeisenä hahmona. Niiden mielestä alkuperäisamerikkalaisilla tulisi olla oikeus käyttää lintuja uskonnollisissa menoissaan huolimatta siitä, että laji on pitkään ollut maassa uhanalainen. He ovat verranneet valkopäämerikotkan sulkien ja muiden ruumiinosien merkitystä kristinuskon Raamattuun ja krusifiksiin. Yhdysvaltain hallitus onkin myöntänyt heimoille luvan käyttää valkopäämerikotkan sulkia ja ruumiinosia hengellisiin ja uskonnollisiin menoihinsa. Lupa koskee kuitenkin vain alkuperäisamerikkalaisia, ja he eivät saa, vanhojen tapojensa mukaisesti, luovuttaa niitä ihmisille, joilla ei ole alkuperäisamerikkalaistaustaa. Saadakseen haltuunsa esimerkiksi valkopäämerikotkan sulkia alkuperäisamerikkalaisenkin täytyy kuulua johonkin Yhdysvaltain hallituksen tunnustamaan heimoon ja silloinkin sulkien saanti voi viedä jopa vuosia.
Valkopäämerikotka kulttuurissa > Taiteissa

Kotka on ollut suosittu aihe taiteilijoiden keskuudessa. Siitä on muun muassa maalattu tauluja ja valettu patsaita. Ehkä kuuluisimpia kotkapatsaita on Toisen maailmansodan muistoksi rakennettu muistomerkki Washington DC:ssä. Siinä neljä kotkaa kannattelee seppelettä. Kotkaa on käytetty arkkitehtuurissa esimerkiksi pylväiden koristuksena. Lisäksi kotka on ollut erittäin suosittu aihe heraldiikassa: se on kuvattuna esimerkiksi Venäjän ja Meksikon vaakunoissa. Kotka oli myös muinaisen Rooman valtakunnan tunnus.
Valkopäämerikotkaa käytetään useissa Yhdysvaltain virallisissa sineteissä, ja se on ikuistettu joihinkin maan rahoihin. Esimerkiksi Yhdysvaltain suuressa sinetissä, laivaston tunnuksessa ja maan neljännesdollarin kolikon kääntöpuolella esiintyy valkopäämerikotka. Yhdysvalloissa painetaan myös niin sanottuja American Eagle -kolikkoja hopeasta, kullasta ja platinasta. Näissäkin kolikoissa on kuvattuna valkopäämerikotka. Yhdysvaltain ulkopuolella valkopäämerikotka esiintyy esimerkiksi Panaman vaakunassa.
Aiheesta muualla

Bald Eagle Info (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Eagles.org (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bald Eagle (englanniksi)
All About Birds (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q127216  Wikispecies: Haliaeetus leucocephalus  ABA: baleag  ADW: Haliaeetus_leucocephalus  ARKive: haliaeetus-leucocephalus  Avibase: FED3756C12CF67FA  BirdLife: 22695144  BOLD: 10320  BOW: baleag  CoL: 3JBJW  Center: bald_eagle  eBird: baleag  EURING: 2440  FEIS: hale  GBIF: 2480446  GNAB: bald-eagle  IBC: bald-eagle-haliaeetus-leucocephalus  iNaturalist: 5305  IRMNG: 10195185  ISC: 81149  ITIS: 175420  IUCN: 22695144  NatureServe: 2.104470  NBN: NHMSYS0000532899  NCBI: 52644  Neotropical: baleag  Observation.org: 73153  OBIS: 159374  ODNR: bald-eagle  Open Tree of Life: 1012350  Paleobiology Database: 133778  Paleobiology Database: 133778  SeaLifeBase: 155196  Species+: 10241  TSA: 7890  WoRMS: 159374  Xeno-canto: Haliaeetus-leucocephalus 
Nuori valkopäämerikotka on väritykseltään ruskea.
Aikuinen valkopäämerikotka on väritykseltään valkoinen ja ruskea.

Lentävä valkopäämerikotka.
Valkopäämerikotka maassa.
Lohi on valkopäämerikotkan herkkua.
Valkopäämerikotka sieppaa saaliin teräviin ja vahvoihin kynsiinsä.
Valkopäämerikotka pesii yleensä korkeassa puussa risuista rakennetussa pesässä.
Haliaeetus leucocephalus
Poikaset ovat aluksi harmaauntuvaisia.
Pronssista ja lasista tehty kotka-aiheinen rintakoru Espanjasta 500-luvulta.
Valkopäämerikotka Yukonissa.
Yhdysvaltain ”Great Seal”.
Valkopäämerikotkan sulat symboloivat urheita tekoja ja sankaruutta.
Valkopäämerikotka Yhdysvaltain neljännesdollarin kääntöpuolella.
Bothus

| Bothus |
| --- | --- |
 Bothus lunatus
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Heimo::  Vasensilmäkampelat Bothidae
Suku::  Bothus  Rafinesque, 1810
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bothus on vasensilmäkampeloiden (Bothidae) heimoon kuuluva kampelasuku. Constantine Samuel Rafinesque kuvaili suvun tieteelle vuonna 1810. Sukuun kuuluu 16 lajia.
Lajit

Bothus assimilis (Günther, 1862)
Bothus constellatus (D. S. Jordan, 1889)
Bothus ellipticus (Poey, 1860)
Bothus guibei (Stauch, 1966)
Bothus leopardinus (Günther, 1862)
Bothus lunatus (Linnaeus, 1758)
Bothus maculiferus (Poey, 1860)
Bothus mancus (Broussonet, 1782)
Bothus mellissi (Norman, 1931)
Bothus myriaster (Temminck & Schlegel, 1846)
Bothus ocellatus (Agassiz, 1831) – Rusettikampela
Bothus pantherinus (Rüppell, 1830) – Pantterikampela
Bothus podas (Delaroche, 1809)
Bothus robinsi (Topp & F. H. Hoff, 1972)
Bothus swio (Hensley, 1997)
Bothus tricirrhitus (Kotthaus, 1977)
Käännös suomeksi
Trans (yhdistys)

| Trans ry |
| --- | --- |

Perustettu:  27. kesäkuuta 2020
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Puheenjohtaja:  Valo Vesikauris
Hallitus:   Sebastian Sotavalta (vpj)  Ella  Eva  Kaito  Tintti  Rae  Vilja 
Aiheesta muualla
transry.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Trans ry on 27. kesäkuuta 2020 perustettu suomalainen sukupuolivähemmistöjen perus- ja ihmisoikeuksia ajava yhdistys. Yhdistyksen tarkoitus on tuoda sukupuolivähemmistöön kuuluvien yhteisön ääni yhteiskunnan jokaiselle tasolle, arkielämän tilanteista aina poliittisiin päätöksentekoprosesseihin asti. Yhdistyksen tavoitteena on toimia sukupuolivähemmistöjen ja päättäjien vuorovaikutuksen mahdollistajana. Trans ry:n puheenjohtajana toimi sen perustamisesta alkaen Nemo Eriksson, joka on aiemmin toiminut Trasek ry:n puheenjohtajana. Syyskuusta 2021 lähtien yhdistystä on puheenjohtanut Valo Vesikauris.
Yhdistyksellä on käytössään kaksi jäsenmuotoa: varsinainen jäsenyys ja kannatusjäsenyys. Kannatusjäsenyys on avoin kaikille, kun taas varsinainen jäsenyys on varattu vain sukupuolivähemmistöön kuuluville. Vain varsinaiset jäsenet ovat äänivaltaisia yhdistyksen kokouksissa. Sukupuolivähemmistöön kuuluvalla tarkoitetaan yhdistyksen toiminnassa ihmistä, joka ei ole cissukupuolinen, eli ei siis identifioidu syntymässä määritellyn sukupuolen mukaan.
Kampanjat ja aloitteet

Vuonna 2021 yhdistyksen käynnistämä kansalaisaloite Oikeus olla translain uudistamiseksi keräsi tarvittavat 50 000 allekirjoitusta kahdessa vuorokaudessa.
"Meidän ääni" -mesenaattikampanjassa Trans ry keräsi varoja sukupuolivähemmistöihin kuuluvien nuorten oman aktivismin tukemiseksi. Mesenaattikampanja keräsi 4900 euroa. Mesenaattikampanjassa kerätyillä varoilla Trans ry rahoittaa hakemuksen perusteella sukupuolivähemmistöihin kuuluvien nuorten ensiapu- ja järjestyksenvalvojakursseja.
Trans ry julkaisi vuoden 2023 eduskuntavaalien ja vuoden 2021 kuntavaalien yhteydessä seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen oikeuksia tukevat vaalitavoitteet. Vuoden 2023 eduskuntavaalien vaalitavoitteet allekirjoitti yhteensä 116 ehdokasta, 2021 kuntavaalien ehdokkaista vaalitavoitteet allekirjoitti yhteensä 962 ehdokasta.
Tunnustuspalkinnot

Vuonna 2021 Qaareva ry palkitsi Trans ry:n "Vuoden Queer Järjestö" -tunnustuksella The Queer Gala -tapahtuman yhteydessä.
Vuonna 2023 Helsinki Pride palkitsi Trans ry:n "Ylpeys Muuttaa Maailmaa" -tunnustuksella Helsinki Pride -tapahtuman yhteydessä.
Puheenjohtajistot

| Vuosi | Puheenjohtaja | Varapuheenjohtaja | Hallituksen jäsenet |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | Nemo Eriksson | Julia Peltonen | Eeli Kytömäki, Sofia Talarmo, Tinksu Haapalainen, Utu Förbom, Anna Harjuvaara, Mikael Heikkanen, Sofia Siikanen, Valo Vesikauris |
| 2021 | Valo Vesikauris | ? | ? |
| 2022 | Valo Vesikauris | ? | ? |
| 2023 | Valo Vesikauris | Viivi Rantajääskö | ? |
| 2024 | Valo Vesikauris | Sebastian Sotavalta | Vilja Heikkilä, Venja Huovinen, Kide Kallinen, Kaito Kolunkulma, Jonna Kuisma, Ruska Miettunen, Tintti Rahikainen, Eva Snäkin |
| 2025 | Valo Vesikauris | Sebastian Sotavalta | Ella, Eva, Kaito, Tintti, Rae, Vilja |
Budapestin piiritys

Budapestin piiritys oli toisen maailmansodan loppuvaiheissa tapahtunut piiritys. Se alkoi 26. joulukuuta 1944, kun puna-armeijan ja Romanian maavoimien joukot piirittivät Budapestin, jota puolustivat unkarilaiset ja saksalaiset joukot. Taistelut kaupungista kestivät useita viikkoja ja aiheuttivat huomattavia tuhoja. Myös tuhannet siviilit saivat surmansa taistelujen aikana. Viimeiset taistelut päättyivät 13. helmikuuta 1945.
Tausta

Liittoutuneet olivat kesäkuusta 1944 lähtien vallanneet alueita Etelä-Ukrainasta ja edenneet tasaisesti läpi Romanian ja Transylvanian. Taistelut pysähtyivät syyskuun puolivälissä itäisessä Unkarissa lähelle Debrecenin kaupunkia. Suuria tappioita kärsineet saksalaiset joutuivat pian kuitenkin perääntymään ja neuvostojoukot jatkoivat etenemistään kohti Budapestia. Samalla etelästä tuli Fjodor Tolbuhinin johtamia joukkoja suuntanaan myös Budapest.
Nuoliristi-puolueen Unkarin diktaattoriksi noussut Ferenc Szálasi halusi vetäytyä Budapestista ja julistaa kaupungin avoimeksi kaupungiksi. Hän pelkäsi etenkin paikallisten kääntymistä hallintoaan vastaan. Saman huolen jakoi kenraalieversti Hans Friessner, joka oli kutsunut avukseen vastavallankumouksen asiantuntijan SS-Obergruppenfüher Karl Pfeffer-Wildenbruchin. Hitler ei kuitenkaan suostunut hylkäämään Unkarin pääkaupunkia, vaan sitä oli puolustettava viimeiseen asti. Hitlerin kantaan yhtyi myös erikoislähettiläs Edmund Veesenmayer. Samaan tapaan Hitler torjui Friessnerin suunnitelman vetäytymisestä Tonavan itäpuolen Pestistä helpommin puolustettavaan Budaan. Sen sijaan Friessnerin tilalle nimitettiin panssarikenraali Hermann Balck.
Rodion Malinovskin johtamat joukot aloittivat marraskuun alussa Kecskemétin läheltä hyökkäyksen kohti Budapestia. Viikossa neuvostoarmeija eteni yli sata kilometriä Budapestin itäisiin esikaupunkialueille. Joukot saavuttivat pian Tonavan sekä Budapestin pohjois- että eteläpuolella. Tilanne kuitenkin tasaantui, sillä kaupunkiin oli saapunut uusia saksalaisia puolustamaan sitä. Tolbuhinin johtama 3. Ukrainan rintama hyökkäsi Tonavalta kohti Balatonjärveä ja valtasi 23. joulukuuta tärkeän Székesfehérvárin kaupungin. Tämä takasi rintaman vasemman sivuston, ja Tolbuhin pystyi johdattamaan joukkonsa kohti pohjoista. Ne saapuivat Budapestin pohjoispuolelle Esztergomin kaupunkiin 26. joulukuuta ja kohtasivat toiset venäläisjoukot. Budapest oli saarrettu.
Taistelu > Tilanne saartorenkaan sisällä

Budapestin saartorenkaan sisälle oli jäänyt 79 000 saksalaista ja unkarilaista sotilasta. Saksalaisiin sotilasyksiköihin Budassa ja Pestissä kuuluivat esimerkiksi 8. SS-ratsuväkidivisioona Florian Geyer, 22. SS-ratsuväkidivisioona Maria Theresa, panssarijalkaväkidivisioona Feldherrnhalle, 13. panssaridivisioona, 500. rangaistuspataljoona ja jäännöksiä useista muista yksiköistä. Unkarilaisia oli kaupungin puolustajista noin puolet. Kaupungin asukkaista oli myös koottu improvisoituja yksiköitä, joille jaettiin panssarinyrkkien lisäksi vain vähän aseistusta. Yksiköihin kuului niin vapaaehtoisia kuin pakko-otettujakin. Nuoliristi-puolueen fanaattisiin puolisotilaallisiin joukkoihin kuului noin 2 000 miestä. Joitakin Unkarin vakinaisen armeijan upseereita ja sotilaita loikkasi Neuvostoliiton puolelle, jossa heistä koottiin komppanioita.
Budapestissa siviilit eivät olleet aluksi tajunneet tilanteen kehittymistä, ja siviilielämä oli jatkunut pitkään tavalliseen tapaan. Saartorenkaan sisään heitä jäi noin 800 000. Kun taistelut alkoivat Pestin esikaupunkialueella, tuhannet siviilit lähtivät pakoon ja joutuivat ristituleen. Siviileille ei oltu myöskään varattu lainkaan elintarvikkeita. Sekä vedenjakelu että kaasu- ja sähköverkko lakkasivat toimimasta. Kaupungin siviilien joukossa oli myös noin 50 000 tähän mennessä elossa selvinnyttä juutalaista. Nyt he joutuivat kuitenkin nuoliristi-puolueen jäsenien hyökkäysten kohteeksi, vaikkakin Pfeffer-Wildenbruch oli kieltänyt saksalaisia joukkojaan osallistumasta surmatöihin. Budapestin Ruotsin lähetystö ja Raoul Wallenberg pyrkivät suojelemaan juutalaisia. Nuoliristin suunnitellessa hyökkäystä Pestin gettoon Wallenberg tiedotti Unkarin saksalaiskomentajalle Gerhard Schmidhuberille, että jos hyökkäystä ei estettäisi Schmidhuberia pidettäisiin henkilökohtaisesti vastuussa. Wehrmacht estikin hyökkäykset gettoon, kunnes neuvostojoukot valtasivat sen muutaman päivän päästä.
Taistelu > Taistelut Pestissä

Neuvostojoukkojen annettua hylätyn antautumiskehotuksen Malinovski aloitti neuvostojoukkojen offensiivin 30. joulukuuta. Hyökkäys alkoi kolme päivää kestäneen tykistökeskityksen ja ilmahyökkäysten jälkeen. Ylivoimaiset hyökkääjät työnsivät puolustajien rintamaa kohti Tonavaa. Puolustajien ammukset ja muut tarvikkeet kävivät vähiin, ja ilmasta laskuvarjoilla pudotetut tarvikkeet laskeutuivat usein vihollisen puolelle. Siviileillä oli tapana ryöstää elintarvikkeita sisältäneet pudotukset, vaikka rangaistus tästä oli pikateloitus.
Hyökkäyksen edetessä Malinovski lähetti muualle tähän asti taisteluihin osallistuneen romanialaisen 7. armeijakunnan. Budapestin valtaamisesta haluttiin tehdä puhtaasti neuvostoliittolainen ponnistus. Lopullinen hyökkäys Pestissä kohti Tonavaa alkoi 17. tammikuuta. Monet kaupungin rakennukset olivat syttyneet tuleen, ja unkarilaiset sotilaat kieltäytyivät siirtymästä Budaan piiloutuen sen sijaan vielä tulelta säästyneisiin rakennuksiin tarkoituksenaan antautua. Osa joukoista vetäytyi Pestistä Tonavan yli osittain tuhoutuneiden Ketjusillan ja Elisabetin sillan kautta. Vetäytymisen kaaosta pahensivat siviilit ja Neuvostoliiton ilmavoimien maataistelukoneiden rynnäköt. Vetäytymisensä jälkeen saksalaiset räjäyttivät joen ylittäneet sillat.
Taistelu > Taistelut Budassa

Saksalaiset tekivät Tonavan rintamalla yrityksiä murtaa puna-armeijan saartorenkaan sen ulkopuolelta. SS:n IV panssariarmeijakunta iski uudenvuodenpäivänä 4. kaartin armeijaa vastaan. III. panssariarmeijakunta yhtyi hyökkäykseen viikon kuluttua etelästä. 18. tammikuuta hyökkäykseen liittyi myös IV panssariarmeijakunta. Hyökkäys saavutti jonkin verran alkumenestystä, mutta se tyrehtyi Malinovskin siirrettyä paikalle 2. Ukrainan rintaman kuusi armeijakuntaa. Saartorenkaan sisällä Pest oli nyt menetetty, mutta Budaa oli huomattavasti helpompi puolustaa. Buda ja sitä ympäröivät vuoret muodostivat luonnollisen linnakkeen, jota oli vahvistettu linnoitustöin. Neuvostojoukot kärsivät suuria tappioita niiden yrittäessä hyökätä ylös jyrkkiin rinteisiin. Taistelut kiihtyivät tammikuun lopulla ja puna-armeija toi paikalle esimerkiksi liekinheitinvaunuja ja liekinheitiniskuryhmiä. Myös puolustajien tappiot alkoivat kasautua.
Eteläisessä armeijaryhmässä tilanne Budapestissa tajuttiin toivottomaksi. Hitler oli silti kieltänyt kaikki ehdotukset kaupungista ulos murtautumisesta. Kansallissosialistiset lentojoukot eli NSFK teki purjekoneilla viimeiset ilmateitse saapuneet huoltolennot Vérmezőn niitylle 5. helmikuuta. Kaupungin puolustajien viimeinen tukikohta oli Budan linnavuori. Pienelle alueelle oli sulloutunut siviilit mukaan lukien 300 000 ihmistä. Ruokaa ei ollut ja ratsuväen hevosetkin oli syöty. Tykkien ammukset olivat loppuneet. Kaiken lisäksi alueella esiintyi pilkkukuumetta. Paavin nuntius vetosi Pfeffer-Wildenbruchiin kärsimysten lopettamiseksi. Tämä pyysi vielä 3. helmikuuta lupaa murtautua ulos, mutta pyyntö torjuttiin 5. helmikuuta.
Vastarinta alkoi lakata iltapäivällä 11. helmikuuta. Osa puolustajista alkoi käyttää valkoisia lippuja, ja joissain tapauksissa unkarilaiset joukot riisuivat saksalaisia yksikköjä aseista. Pfeffer-Wildenbruch päätti yöllä ryhtyä määräysten vastaisesti murtautumisyritykseen mukanaan saksalaisdivisioonien rippeitä. Puna-armeija oli osannut odottaa murtautumisyritystä, ja myös sen reitti arvattiin oikein. Tuloksena oli verilöyly. Yritykseen osallistui 28 000 sotilasta, mutta heistä vain 700 saavutti saksalaisten linjat. Tuhannet olivat saavuttaneet kukkulat pohjoisessa, mutta valtaosa heistä vangittiin. Vangiksi otetuista unkarilaiset säästettiin, mutta saksalaiset ammuttiin. Viimeiset taistelut kaupungissa päättyivät 13. helmikuuta.
Seuraukset

Taistelut vaurioittivat Budapestia pahoin. Kaikki sillat ja monet historiallisista rakennuksista olivat raunioina. Seitsemän rakennusta kymmenestä oli pahasti vaurioitunut. Kaupungissa kuoli 38 000 siviiliä, ja heistä 13 000 suoraan taisteluiden takia ja 25 000 sairauksiin ja aliravitsemukseen. Budapestin puolustajilta kaatui noin 48 000 sotilasta ja noin 63 000 jäi sotavangiksi. Hyökkääjiltä kaatui noin 70 000 sotilasta ja noin 202 000 haavoittui.
Kaupungin valtauksen jälkeen lähes kaikki miespuoliset siviilit koottiin pakkotöitä varten. NKVD ja SMERŠ pidätyttivät vakoojina pidettyjä, ja epäilyihin riitti mikä tahansa yhteys ulkomaille. Ruotsalainen Raoul Wallenberg oli yksi pidetetyistä. Hän oli ollut pidätettäessään 19. tammikuuta unkarilaisen oikeuspatologi Ferenc Orsósin seurassa. Orsós oli ollut mukana seuraamassa Katynin joukkomurhan kaivauksia, ja Wallenberg oli saattanut olla selvillä tämän tekemästä raportista. Wallenbergillä on saattanut olla myös yhteyksiä länsimaisiin tiedustelupalveluihin. Wallenberg teloitettiin vuonna 1947.
Puna-armeijan osastot ryöstivät Budapestissa esimerkiksi taidekokoelmia ja jopa ulkovaltojen lähetystöjä. Samaan tapaan ryöstöjen kohteeksi joutuivat paikalliset siviilit. Monet naiset ja tytöt raiskattiin.
Saksan 6. panssariarmeija oli siirretty Ardenneilta Unkariin Budapestin vapauttamiseksi, mutta se saapui paikalle liian myöhään. Tästä huolimatta 13. helmikuuta toteutettiin vastahyökkäys nimellä operaatio Kevään herääminen. Tarkoitus oli suojella Unkarin öljylähteitä. Hyökkäys epäonnistui, ja Hitlerin kuultua SS-divisioonien vetäytyneen ilman lupaa niiltä riistettiin hihamerkit. Viimeiset saksalaissotilaat poistuivat Unkarin alueelta 4. huhtikuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Budapestin piiritys Wikimedia Commonsissa
Itärintaman kehittyminen elokuusta 1943 joulukuuhun 1944.
Nuoliristi-puolueen joukkoja lokakuussa 1944.
Saksalainen Tiger II.
Puna-armeijan sotilaita Budapestissa 2. tammikuuta 1945.
Puna-armeijan sotilas polkupyöränsä kanssa.
Tom Holland (näyttelijä)

| Tom Holland |
| --- | --- |
 Tom Holland vuonna 2018.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Thomas Stanley Holland
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1996 (ikä 28)  Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2008–
Merkittävät roolit:   Selviytyminen  Marvel Cinematic Universe 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Tom Holland (keskellä) esiintymässä Billy Elliot -musikaalin viisivuotisjuhlanäytöksessä keväällä 2010.
Thomas Stanley ”Tom” Holland (s. 1. kesäkuuta 1996) on englantilainen näyttelijä. Hollandin vanhemmat ovat koomikko, kirjailija ja käsikirjoittaja Dominic Holland ja tämän valokuvaajapuoliso Nicola Elizabeth Frost.Tanssiharrastuksensa kautta Holland päätyi näyttelemään Billy Elliot -teatterimusikaalin pääosassa Lontoossa. Hänet valittiin 13-vuotiaana ensimmäiseen elokuvarooliinsa tapaninpäivän 2004 tsunamikatastrofista kertovassa draamassa Selviytyminen (The Impossible), josta hän sai runsaasti kehuja. Sen jälkeen Holland hakeutui opiskelemaan näyttelemistä Lontoon BRIT Schooliin.
Holland tuli myöhemmin tunnetuksi näyteltyään Hämähäkkimiestä Marvel Cinematic Universen elokuvissa Captain America: Civil War, Spider-Man: Homecoming, Avengers: Infinity War, Avengers: Endgame, Spider-Man: Far From Home ja Spider-Man: No Way Home.
Holland kihlautui näyttelijä Zendayan kanssa vuodenvaihteessa 2024–2025.