stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Koponen
Koposen töitä 1910–1920-luvuilla

1915 Pielaveden, Säviän ja Hankasalmen Niemisjärven meijerit
1915 Pielaveden kunnalliskoti ja kunnanlääkärin asunto
1916 Vehmersalmen ja Karttulan kunnantalot
1917 Joutsenon kunnalliskoti, Siilinjärven ja Rautalammin Kärkkäälän nuorisoseurojen talot
1920 Kuopion Uuden Kirjapainon uudisrakennus
1920 tri Alopaeuksen tilan päärakennus Kuopion Kehvon kylässä
1921 Maaningan, Sonkajärven ja Tuusniemen suojeluskuntatalot
1921 Pohjois-Savon Rautakauppa Oy:n rakennukset, Kuopio
1922 Kuopion Pussitehdas
1921-22 Snellmaninkatu 32, Kuopio
1924 johtaja Åbergin elokuvateatteri, Kuopio
1925 Pelastusarmeijan liike- ja kokoushuonerakennus Kauppakatu 55, Kuopio
1925-26 Savonlinnan kansakoulu
1926 Rautalammin suojeluskunnantalo
1926 Työmiehenkatu 3, Kuopio
1926-27 Säynätsalon kirkko
1929 partiokoti Vuorela, Muuruveden maamieskoulu, Karttulan kunnan rakennustöitä, huvila- ja maatalousrakennuksia
Pörölänmäki

Joki Pörölänmäeltä
Peltomaisemaa Pörölänmäeltä
Pörölänmäki on kaupunginosa Suonenjoen etelä-osassa, Pieksämäentien varrella. Valtaosa pinta-alasta on metsää ja peltoa, joitakin järviä lukuun ottamatta.
Pörölänmäen kylä rajautuu etelässä maakuntarajaan, joka on myös Pieksämäen kaupungin raja sekä Järvikylään, idässä Kansanjokeen ja Suurijärveen sekä Nuutilan kylään, lännessä Viipperon kylään ja pohjoisessa Kutumäen kylään.
Kutunmäen ja Pörölänmäen alue on merkittävä seudulle ominaisen hyvin säilyneen kylärakenteen ja useiden kulttuurihistoriallisesti merkittävien tilakeskusten takia. Aluetta luonnehtivat pienialaiset, jyrkkärinteiset moreenikumpareet. Alueen eteläosassa on harjumuodostumia: selänteitä ja suppia. Kutujoki kiemurtelee kumpareiden lomitse leventyen
kapeiksi laaksojärviksi. Suhteelliset korkeuserot ovat paikoitellen huomattavat. Kylien liepeillä alue on avointa tai puoliavointa maatalousmaisemaa. Harjualueella maisema on sulkeutunut.
Mäkien koskemattomat laet ovat pääasiassa raivaamattomia kuusikoita. Yleisilmeeltään alue on edelleen eheää, mutta vaihtelevaa pienviljelymaisemaa, jota luonnehtivat jyrkkärinteiset kuusikkomäet, järvineen ja tilat rinnepeltoineen.
Kirjallisuutta

Hänninen, Riikka ym. (toim.): "Vielähä elät" : Pörölänmäen seudun kyläkirja. Pörölänmäen seudun kyläkirjapiiri, 2003. ISBN 952-91-6126-3.
Pääministerin haastattelutunti

Pääministeri Sanna Marinin ensimmäinen haastattelutunti helmikuussa 2020
Pääministerin haastattelutunti on Yleisradion vuodesta 1962 lähettämä radio-ohjelma, 1960-luvun lopulle saakka myös televisio-ohjelma, jossa kulloistakin Suomen pääministeriä haastattelevat ajankohtaisista aiheista Ylen sekä sanoma- ja aikakauslehdistön vaihtuvat toimittajat. Pääministerin haastattelutunti radioidaan Yle Radio Suomessa suorana lähetyksenä sunnuntai-iltapäivisin noin kahden kuukauden välein (aiemmin kerran kuussa), ja sillä oli 2010-luvun alkupuolella noin 300 000 kuulijaa lähetystä kohti.
Historiaa

Toimittaja Niilo Ihamäki sai idean ohjelmaan 1960-luvun alussa Yhdysvaltojen presidentin lehdistötilaisuuksista. Alun perin hän kaavailikin ohjelmaa presidentin haastattelutunniksi, mutta presidentti Urho Kekkonen kieltäytyi todeten, että presidentti saa milloin vain radio- ja tv-aikaa, jos hänellä on asiaa, mutta pääministeri on politiikan käytännön toimija. Ihamäki esitti seuraavaksi ajatuksensa silloisen pääministeri Ahti Karjalaisen poliittiselle sihteerille Jouko Loikkaselle, joka kiinnostui ajatuksesta ja sai myös pääministeri Karjalaisen hyväksymään sen.
Ensimmäisessä lähetyksessä noudatettiin toivetta saada ohjelman kysymykset etukäteen, mutta sitten käytännöstä luovuttiin journalistien vaatimuksesta. Alkuun pääministerin haastattelutunti esitettiin radion ja television yhteislähetyksenä Pasilasta, kunnes Mauno Koiviston pääministerikaudella lähetyksiä kuvattiin ajan hengen mukaisesti työpaikoilla kuten telakalla, sairaalassa tai tehtaassa eri puolilla Suomea. 1960-luvun lopulla televisioinneista luovuttiin ja ohjelmasta tuli nykyisen kaltainen radio-ohjelma. Kalevi Sorsan pääministerikausilla haastattelutuntia ei tehty lainkaan lähes kymmeneen vuoteen. Paavo Lipposen pääministerikaudesta alkaen haastattelupaikkana on useimmiten ollut pääministerin virka-asunto Kesäranta. Pari ensimmäistä vuosikymmentä haastattelutunteja lähetettiin 4–6 vuodessa, kunnes 1980-luvun lopulla lähetystahdiksi vakiintui noin kerran kuukaudessa.
Pääministerin haastattelutunnin puheenjohtajana toimi 1970-luvulle asti ohjelmaidean isä Niilo Ihamäki. Pitkään ohjelmaa juonsi myös Liisa Tukkimäki. 2010-luvulla ohjelmaa on vetänyt Ylen pitkäaikainen politiikan toimittaja Jari Niemelä. Muita ohjelman puheenjohtajia ovat olleet Adolf Turakainen, Heikki Peltonen ja Kari Aalto.
Haastattelijoina on vuosien varrella ollut Ylen toimittajien lisäksi satoja päätoimittajia tai politiikan toimittajia yhteensä yli 70 lehdestä. 1960-luvulla etenkin maakuntalehdet olivat tyytyväisiä tavoittaessaan Yleisradion ohjelman avulla pääministerin haastatteluunsa. Nykyisin asenne on kriittisempi: Suomen Kuvalehden Leena Sharman mielestä haastattelutunti on ”noin kerran kuussa järjestettävä erikoislaatuinen ohjelma, jonka avulla Yleisradio saa muun median toimittajat tekemään ilmaistyötä itselleen”.
Aiheesta muualla

Pääministerin haastattelutunti radio- ja tv-arkiston Ritva-tietokannassa
Quid pro quo

Quid pro quo on latinankielinen lentävä lause. Se tarkoittaa sanantarkasti ”jotakin jotakin vastaan”. Lause on peräisin keskiajan Euroopasta, ja se kuvaa tilannetta, jossa kaksi osapuolta sopii vastavuoroisesti tavaroiden tai palvelujen vaihtamisesta keskenään. Joskus lause esiintyy myös muodossa qui pro quo, ”joku jonkun sijasta”, ja se voi tarkoittaa sekä vaihtoa tai erehdystä.
Quid pro quo -sopimuksessa yksi siirto on siis riippuvainen toisen osapuolen tekemästä siirrosta. Liiketoiminnassa ja oikeudellisissa yhteyksissä quid pro quo tarkoittaa, että tavara tai palvelu on vaihdettu johonkin samanarvoiseen. Politiikassa sitä on puolestaan käytetty kuvaamaan epäeettistä käytäntöä ”minä teen palveluksen sinulle, jos sinä teet palveluksen minulle”. Tämä on periaatteessa sallittua, kunhan siihen ei liity lahjontaa tai väärinkäytöksiä.
Kommunismi Suomessa

Kommunismi Suomessa on ollut usean puolueen ja ryhmittymän tavoittelema poliittinen järjestelmä.
Wrightiläisestä työväenliikkeestä vuoden 1905 suurlakkoon

Sosialismi saapui Suomeen 1800-luvun loppuvuosina syrjäyttäen käytännössä kokonaan aluillaan olleen wrightiläisen työväenliikkeen. Suomen työväenpuolue perustettiin vuonna 1899. Puolueen nimi vaihdettiin Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi vuonna 1903. Samalla se omaksui marxilaisen ohjelman. SDP nousi vuoden 1905 suurlakon myötä Suomen suurimmaksi joukkojärjestöksi ja myös 1906 perustetun eduskunnan suurimmaksi puolueeksi.
Sota-aika

SKP:n julkinen kuva kärsi pahasti Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen vuonna 1939 ja asetettua SKP:n johtajan Otto Wille Kuusisen niin sanotun Terijoen hallituksen johtoon. Talvisodan sytyttyä turvasäilöön suljettiin satoja kommunisteja tai sellaisiksi epäiltyjä 30. marraskuuta voimaan tulleen henkilökohtaisen vapauden rajoittamisen sallineen asetuksen perusteella.
Sotatoimet kommunistista Neuvostoliittoa vastaan, niiden johdosta tehostunut tiedustelutoiminta ja yleisessä mielipiteessä vahvana vaikuttanut maanpuolustushenki vaikeuttivat huomattavasti suomalaisten kommunistien toimintaa. Vaikeuksista huolimatta jatkosodan alussa vuonna 1941 Aimo Rikka, Arthur Rönnqvist, Urho Kaipainen ja Veikko Pöysti aloittivat Helsingin seudulla kommunistisen propaganda- ja sabotaasitoiminnan. Heillä oli käytössään apulaisia, huoneistoja, aseita ja räjähdysaineita. Rikka pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan, Rönnqvist pidätettiin lokakuussa, Kaipainen pidätettiin ja teloitettiin elokuussa vuonna 1942, Pöysti ammuttiin piiritystilanteessa Helsingin maalaiskunnassa  joulukuussa 1942. Rikan kuolemantuomiota ei pantu täytäntöön.
Myös välirauhan ja jatkosodan aikana kommunisteja, kuten Aimo Aaltonen ja Hella Wuolijoki, laitettiin turvasäilöön. Jatkosodan aikana teloitettiin 86 kommunistia sodanvastustajina.
Vuonna 1944 solmitun Moskovan välirauhan myötä SKP sai lailliset toimintaoikeudet. Vangitut kommunistit oli vapautettava, työväki sai laajat kansalaisoikeudet, ja salassa toimineet kommunistit nousivat taas julkisuuteen. Vapautetuista vangeista osalle, tuomituille ja turvasäilössä pidetyille henkilöille, maksettiin seuraavana vuonna korvauksia työajan menettämisestä yhteensä 75 000 000 markkaa. Vastarintaan osallistuneille korvauksia ei maksettu. Korvausrahoilla kommunistit perustivat Sirola-opiston saksalaisilta takavarikoituun kartanoon.
Suomen valtiollisen poliisin vainot olivat kuitenkin harventaneet kommunistien rivejä huomattavasti. Kommunistit katsoivat hyväksi liittoutua muiden vasemmistososialististen voimien kanssa Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon (SKDL). Vastaperustettu SKDL nousi välittömästi Maalaisliiton ja SDP:n rinnalle. Moskovasta käsin varmistettiin, että valta SKDL:n sisällä säilyi SKP:n keskuskomitealla.
Pääministeri J. K. Paasikiven hallitus muodostettiin marraskuussa 1944 ja sosiaaliministeriksi nimitetystä SKDL:n Yrjö Leinosta tuli Suomen ensimmäinen kommunistinen ministeri.
Lehdet ja muut julkaisut

SKP:n lehtiä:
Kansan Uutiset
Kommunisti (suomalainen lehti)
Punasotilas
Tiedonantaja
Työkansan Sanomat (1945)
Vapaus (Leningrad)
Otto Wille Kuusinen:
Suomi ilman naamiota
Suomen tie rauhaan ja demokratiaan
Suomi–Neuvostoliitto-Seura:
SNS-lehti
Ajan kuvat
Neuvostoliitto tänään
Maailma ja me
Kirjallisuutta

Lappalainen, Ilkka: Rapistuvan Kremlin renkinä – Kommunismin usko, toivo ja tappio. Minerva Kustannus. 2022. ISBN 978-952-375-588-8
Rentola, Kimmo: Kenen joukoissa seisot. Suomalainen kommunismi ja sota 1937–1945. Helsinki: WSOY, 1994. ISBN 951-0-19201-5.
Saarela, Tauno: Suomalaisen kommunismin synty 1918–1923.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Kansan sivistystyön liitto, 1996.  ISBN 951-9455-55-8
Upton, Anthony F.: Kommunismi Suomessa. Helsinki: Kirjayhtymä, 1970.
Aiheesta muualla

Suomen kommunistinen puolue.
SKP:n pää-äänenkannattaja Tiedonantaja (Arkistoitu – Internet Archive).
Kommunistinen Työväenpuolue.
Suomalainen kommunismi. Ylen Elävä arkisto.
Otto Wille Kuusinen noin vuonna 1920.
R-1 (ohjus)

R-1
R-1, tunnettu lännessä myös nimellä SS-1A Scunner, (ei saa sekoittaa SS-1 Scudiin), oli venäläinen versio sodanaikaisesta saksalaisesta V2-ohjuksesta. R-1:n kantomatka oli hieman lyhempi kuin V-2:n. Rakettia kehittelivät Neuvostiliitossa vankina olleet saksalaiset, Helmut Gröttrup ja Werner Albring.  Saksalaiset eivät silti tienneet ensimmäisestä R-1:n koelaukaisusta mitään, heidän työnään oli lähinnä uusien ideoiden ja teknisen avun tarjoaminen venäläisille.
R-1:ssä oli ohuemmat säiliöt kuin V-2:ssa, ja se oli suunniteltu niin että se kyettiin kokoamaan silloisesta Neuvostoliitossa saatavissa olleista osista. Raketin polttoaine oli nestemäinen happi ja vesi/alkoholiseos. Kantomatka 270 km, hyötykuorma 1 000 kg.
Ohjuksen ensimmäiset koelennot tehtiin 1948 ja R-1:tä alettiin sijoittaa asemiin vuonna 1950. R-1:stä kehitettiin koeraketti R-1A, jolla tutkittiin ylempää ilmakehää ja kokeiltiin raketin kärjen irrottamista raketin palonlopun jälkeen.
R-1:stä kehiteltiin myöhemmin ylemmän ilmakehän tutkimusraketteja
R-1B, R-1V, R-1D ja R-1E.
R4M-raketti

Panssarintorjuntaversio R4M-raketista
R4M (lyhenne: saks. Rakete, 4Kilogramm, Minengeschoß, tunnettu myös saksalaisella lempinimellä Orkan eli hirmumyrsky) oli toisen maailmansodan aikainen Saksan ilmavoimille kehitetty rakettiase. Se syntyi tarpeesta kehittää hävittäjille ase, jolla voitaisiin tuhota tai ainakin hajottaa Yhdysvaltain ilmavoimien päiväsaikaan käyttämät suuret pommikonemuodostelmat. Pommittajien torjuminen tykkejä käyttäen edellytti lentämistä massiivisen torjuntatulen ulottuville ja läpi. Erityisesti edestä hyökätessä oli yhteentörmäyksen vaara ja aika tehokkaaseen tulitukseen oli hyvin lyhyt. Yksi hyökkäys ei myöskään taannut toivottua tulosta.
R4M oli pyrstövakavoitu ja ohjaamaton. Tähtäimenä käytettiin yhteisesti hävittäjän tuliaseille tarkoitettua tähtäintä. Raketit laukaistiin sähköisesti kaseteista yhteislaukauksina. Raketin läpimitta oli 55 mm ja siinä oli räjähdysainetta 520 grammaa. Kantama oli parhaimmillaan noin 2 000 metriä. Tehokas kantama oli pienempi mutta riitti ampumiseen torjuntatulen ulkopuolelta. Yksi osuma riitti pudottamaan pommittajan.
Rakettia testattiin ensimmäisen kerran Rechlinissä 1944. Taistelussa sitä käytettiin ensimmäisen kerran 18. maaliskuuta. Raketteja oli tällöin asennettu vaihtoehtoisesti 12 tai 24 kpl.
Asetta käytettiin Messerschmitt Me 262
ja Me 163 hävittäjissä sekä Bachem Ba 349:ssä. Raketti tuli palveluskäyttöön sodan loppuvaiheessa mutta ase ja sen käyttö muodostuivat perusperiaatteeksi sodanjälkeisille vastaaville aseille ennen ohjusten kehittymistä.
Pöytämusiikki (Telemann)
Aiheesta muualla

Channan Willner: "Handel's Borrowings from Telemann: an Analytical View". Trends in Schenkerian Research. New York, NY: G. Schirmer, 1990. ISBN 0-02-870551-3. Sivut 145–168
Jasmiina Pöntinen

Jasmiina Pöntinen (s. Mikkeli) on laillistettu ravitsemusterapeutti, yksi Tiedenaiset-yhteisön sekä Ruokaklinikan perustajista. Pöntinen työskentelee ravitsemusterapeuttina Terveystalolla ja hän on erikoistunut syömisen psykologiaan.
Jasmiina Pöntinen on ollut mukana muiden Tiedenaisten kanssa julkaisemassa To do: terveys-kirjaa, joka on ilmeistynyt vuonna 2021. Pöntiselle sekä muille Tiedenaisille on myönnetty vuoden 2020 Ravitsemusteko, jonka valitsee vuosittain Ravitsemusterapeuttien yhdistys ry.
Teokset

To do: terveys. Tuuma-kustannus, 2021. ISBN 978-952-370-106-9
Aiheesta muualla

Jasmiina Pöntisen tili instagramissa
Koponinjoki

| Koponinjoki Кобона, Kobona |
| --- | --- |
 Joki virtaa aivan Nikolaos Ihmeidentekijän kirkon editse
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Olhava, Korotka
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Koponinjoen valuma-alue
Pinta-ala:  219 km²  
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  pelto-oja, Koltovo
 :  59.9424°N, 31.9797°E
Laskupaikka:  Laatokka 
 :  60.0166°N, 31.5478°E
Läpivirtausjärvet:  Laatokka
Mittaustietoja
Laskukorkeus:  4,8 m  
Pituus:  45 km  
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Koponinjoki  (ven. Кобона, Kobona ) on Venäjällä Leningradin alueen Olhavan ja Korotkan piireissä virtaava 45 kilometriä  pitkä joki, joka laskee Laatokan lounaisrannikolla Petrokrepostin lahteen.
Joen kulku

Joen ympäristössä seutu on maalaismaisemaa, joka luetaan haja-asutusalueeksi. Joen varressa on kuitenkin useita pieniä kyliä, jotka mainitaan alla esiintymisjärjestyksessä. Joki alkaa pelto-ojana Goltovon (ven. Голтово) kylän läheltä Olhavan piirin puolella. Se virtaa aluksi pohjoiseen ja ylittää Kuolan valtatien. Siellä se käy kääntymässä Lužan kylällä (ven. Лужа) ja jatkaa loppumatkan kohti luodetta. Kylien ympärillä on pieniä peltoaukeita, joita erottavat metsämaat. Joen pohjoispuolella ovat kylät Ostrov, Gulkovo, Gavsar ja Sandela (ven. Остров, Гулково, Гавсарь, Сандела), ja sitten eteläpuolella Suhojen kylä, jonka vastarannalla sijaitsee Lomsarin (ven. Лёмасарь) kylä. Joenvartta seuraa paikallinen tie, joka ylittää joen useita kertoja. Se käy pohjoisrannalla sijaitsevissa Borin (ven. Бор) ja Mostovajan (ven. Мостовая) kylissä ja etelärannalla sijaitsevassa Nizovon (ven. Низово) kylässä. Joki painuu täällä rotkomaiseen uomaan. Laatokan rannikolla se leikkaa ensin Vanhan Laatokan kanavan (ven. Новоладожский канал) ja sitten uuden Laatokan kanavan. Se laskee Laatokkaan Kobonan kylässä.
Jokimaisemaa Kobonassa
Koulurakennus keskustassa
Kobonan kivisilta
Vanhan Laatokan kanavan "risteys"
Etymologiaa

Joki on nimetty kylän mukaan, jonka läpi se virtaa. Kylän nimi on venäjäksi Kobona (ven. Кобóна), mutta suomeksi se on Koponi . Joen vanhentunut venäläinen nimi on Kabona (ven. Кабона). Kylän nimi on alun perin ollut suomalais-ugrilainen, josta sen venäläinen muoto on johdettu. Sen muodoksi on sanottu ”Hapana” (eli suomeksi haapa), josta se on johdettu muotoon ”Gabana”. Lisävakuudeksi huomautetaan myös, että seudulla kasvaa runsaasti haapoja.
Valuma-alue

Joen valuma-alueen pinta-ala on 219 neliökilometriä . Valuma-alueen eteläpuolella sijaitsee Lavajoen valuma-alue ja itäpuolella Olhavanjoen valuma-alue. Pohjoispuolella on niemimaa, jonka pienet purot ja ojat muodostavat pieniä valuma-alueita.
Huomioita

1 2  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Кобона (река).
1 2  Asia katsottu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koponijoki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Кобона (река)
Käännös suomeksi
Qullqa

Qullqa Ollantaytambon kaupungissa, Perussa
Qullqa (ääntämys ketšuaksi [ˈqʊʎˌqa] "talletus, varasto"; myös: colca, collca, qolca, qollca) on varastorakennus, joita oli rakennettu pitkin inkateitä. Qullqat olivat siilon tapaisia varastoja, joissa säilöttiin ruokaa. Ne eivät olleet pelkkiä jyvien säilytysaittoja, vaan osittain maanalaisia kaivantoja. Qullqia ei tule sekoittaa tamboihin, joilla oli muutakin käyttöä, kuin varastointi. Vaikka tamboja arvellaan olleen yli 2000, löytyy qullqia inkateiden varsilta silti paljon enemmän.
Guaman Poman teos "Qullqa"
Muuta

Qullqat olivat taloudellinen ja strateginen voimavara inkoille. Niihin varastoitiin myös lahjoina kerättyä viljaa, jota inka-armeija pystyi hyödyntämään kulkiessaan pitkin inkateitä. Qullqat olivat tarpeellisia lisäksi silloin, kun päätettiin viljelyaikataulusta, ennustettiin sadekausia ja sadon kokoa.
Qullqien ja tambojen lukumäärä sekä niiden toimiminen varastoina osoittaa Inkavaltakunnan voimakkuuden ja mahdin.
Qullqa on myös paikallinen nimi Seulasten-tähdistölle. Inkamytologiassa Qullqa-jumala, joka henkilöityy Seulasissa, oli varastoinnin ja siementen säilömisen suojelija. Kaikista tähtien jumalista inkat palvoivat eniten juuri Qullqaa, "äitiä" ja kaikkein ylintä suojelijaa.
Francisco de Quevedo

| Francisco de Quevedo |
| --- | --- |
 Francisco de Quevedo
Henkilötiedot
Koko nimi:  Francisco Gómez de Quevedo y Villegas
Syntynyt: 1580
Kuollut: 1645 (64–65 vuotta)
Kansalaisuus:  Espanja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Tuotannon kieli: espanja
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Francisco de Quevedo eli Francisco Gómez de Quevedo y Villegas (1580–1645) oli espanjalainen kirjailija, Cervantesin ohella 1600-luvun Espanjan merkittävimpiä prosaisteja. Hän oli konseptismin keskeisiä edustajia. Hän kirjoitti rakkaus- ja pilkkarunoja, poliittisia ja kirjallisuuskriittisiä teoksia ja myös romaaneja.
Quevedo jäi varhain isättömäksi. Hän opiskeli Alcalá de Henaresin yliopistossa eri aloja. Valmistuttuaan hän meni 1601 Valladolidin hoviin, jossa hän pääsi ylhäisiin piireihin ja siirtyi hovin mukana 1606 Madridiin.
Toimiessaan Osunan herttuan sihteerinä ja ollessaan Filip IV:n hovissa Quevedo joutui poliittisiin selkkauksiin ja joutui useita kertoja vankilaan. Kirjailijana Quevedo on ennen kaikkea satiirikko ja humoristi, mutta samalla hän pyrki olemaan runoilija, filosofi, kriitikko, teologi ja valtiomies. Hänen teoksiaan on säilynyt vain kaksi: Sueños, jossa hän esittää pilkallisia, haaveellisia unikuvia ja joka on käännetty useille kielille, sekä Historia de la vida del buscón (1621), joka on parhaita veijariromaaneja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francisco de Quevedo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Raamattupaperi

| --- | --- |
 
Raamattupaperi
Paperilaatu:: puuton painopaperi
Neliömassa (g/m²):: 15 | useita | 30
Vaaleus:: 
Opasiteetti:: 
Hintataso (€/1 000 kg):: 
Painotuote:: kirja
Painokone:: coldset web offset
Raamattupaperi (engl. bible paper, saks. Bibeldruckpapier ) on erittäin ohut painopaperi, jolle on painettu mm. virsikirjoja ja matkaraamattuja. Raamattupaperi on ollut myös Suomen tasavallan ja Euroopan talousyhteisön käyttämä virallinen nimike.
Raamattupaperin neliömassa on 15–30 g/m2.
Raamattupaperin perustana on toiminut brittien Kiinasta 1785 alkaen tuoma intialaista muistuttava intianpaperi, jota Oxford University Press (Oxfordin yliopiston kirjapaino) alkoi käyttää raamattujen painamiseen.
Raamattuja vuodesta 1591 julkaissut Cambridgen yliopiston kirjapaino (Cambridge University Press) määrittelee raamattupaperin painoksi yli 30 grammaa neliömetriltä painavan paperin ja lukee alle tuon rajan menevät paperit intianpaperiksi (engl. India paper). Intianpaperin ohuuden ansiosta paljon sivuja sisältävä teos (kuten juuri esimerkiksi Raamattu) on ohuempi kuin paksumpaa paperia käytettäessä, mutta sen käyttö edellyttää tarkempaa painatusta: jos kaksipuolisesti painetun sivun molempien puolien rivit eivät ole samalla tasolla, kuultaa kääntöpuolen muste ohuen paperin läpi.lähde?
Qiu Xiaolong

Qiu Xiaolong
Qiu Xiaolong (裘小龙, s. 1953 Shanghai) on Yhdysvalloissa asuva kiinalainen dekkarikirjailija ja runoilija.
Qiu syntyi Shanghaissa. Hän julkaisi runoja ja kirjallisuuskritiikkiä, ja opiskeli englantilaista ja amerikkalaista kirjallisuutta. Vuonna 1988 hän matkusti Washingtonin yliopistoon Yhdysvaltoihin stipendiaatiksi, tarkoituksenaan kirjoittaa teos T.S. Eliotista. Vuoden 1989 Tiananmenin aukion tapahtumien jälkeen Qiu arvosteli tapahtumia kiinalaiselle opiskelijajoukolle, ja hän joutui jäämään Yhdysvaltoihin Kiinan kommunistisen puolueen vainoa peläten. Qiu asuu St. Louisissa, Missourissa, yhdessä vaimonsa Wang Lijunin ja tyttärensä Julia Qiun kanssa. Hän väitteli kirjallisuustieteen tohtoriksi 1996. Hän on kiinan kielen ja kirjallisuuden professori St. Louisissa.
Qiu kirjoittaa dekkarinsa, joiden sankarina häärii ylikomisario Chen Cao, englanniksi. Hän kirjoittaa myös kiinaksi, muun muassa runoja. Hänen ensimmäisen dekkarinsa kiinannoksessa käytettiin maltillista sensurointia. Suomeksi häneltä on julkaistu seuraavat teokset Otavan Crime Club -sarjassa:
Punaisen sankarittaren kuolema (Death of a Red Heroine), 2005. Helsinki: Otava. ISBN 951-117404-5
Punaisen merkin tanssija (A Loyal Character Dancer), 2006. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-20600-1
Musta sydän (When Red is Black), 2007. Helsinki: Otava.  ISBN 978-951-1-21422-9
Kahden kaupungin tarina (A Case of Two Cities), 2008. Helsinki: Otava. ISBN 978-951-1-22327-6
Tapaus Mao (The Mao case), Helsinki: Otava. 2010. ISBN
Kuolemanjärvi (Don’t cry, Tai Lake), Helsinki: Otava. 2013 ISBN
Qiun dekkari Death of a Red Heroine sai Anthony-palkinnon 2001.
Muut teokset

Lines Around China 2003 (runokokoelma)
Treasury of Chinese Love Poems 2003 (runokäännöksiä)
Red Mandarin Dress 2007
Cité de la Poussière rouge 2007
Evoking T'ang 2007 (runokäännöksiä)