stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urajärven kartano
Kirjallisuutta

Ivars, Marja (toim.): Näköaloja Urajärven kartanoympäristöön. Museovirasto 1997.
Kuurne, Jouni: Kartanoelämää Urajärvellä. Museovirasto 2003. ISBN 951-616-089-1.
Kuurne, Jouni (toim.): Urajärven kartanon keittokirja. Lilly von Heidemanin reseptejä vuosilta 1905-1910. Museovirasto 2014. ISBN 978-951-616-251-8.
Kuurne, Jouni: Urajärveltä maailmalle. Museovirasto 2013. ISBN 978-951-616-236-5.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Urajärven kartano (Q20249870)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kartanoympäristö, kartanon päärakennus, museo, kartanomuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Asikkala
sijainti: Urajärvi
katuosoite: Kartanontie, 17150 Urajärvi
koordinaatit: 61°08′15″N 25°47′35″E﻿ / ﻿61.1375°N 25.79297°E﻿ / 61.1375; 25.79297
Marie Under

| Marie Under |
| --- | --- |
 Marie Under noin vuonna 1903
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1883 Tallinna, Viro
Kuollut: 25. syyskuuta 1980 (97 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  virolainen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ants Laikmaa, Muotokuva Marie Underista, 1904.
Marie Under (27. maaliskuuta 1883 Tallinna, Viro – 25. syyskuuta 1980 Mälarhöjden, Tukholma, Ruotsi) oli virolainen runoilija.
Under oli Viron 1900-luvun vaikutusvaltaisimpia kirjailijoita, mutta hän joutui toisen maailmansodan loppuvaiheissa pakenemaan Ruotsiin, jossa vietti loppuelämänsä.
Under avioitui runoilija Artur Adsonin kanssa.
Elämä ja ura

Under syntyi Tallinnassa. Hänen vanhempansa olivat Friedrich Under ja Leena Under (o.s. Kerner). Hän kävi Tallinnassa saksankielistä yksityiskoulua vuosina 1891–1900. Under ja Karl Hackerin avioituivat 1902 ja muuttivat Moskovaan. Under palasi Tallinnaan vuonna 1906 ja alkoi osallistua kirjalliseen elämään. Venäjän vallankumouksien välisenä aikana vuonna 1917lähde? Under liittyi uusia kirjallisuudenmuotoja edistävään Siuru-ryhmään. Hän julkaisi ensimmäisen varsinaisen kirjansa, runokokoelman Sonetid ollessaan 34-vuotias. Nämä Underin runoelmat olivat raikkaita ja sensuelleja rakkausrunoja, jotka ärsyttivät pikkuporvarillisia piirejä.
Sekasortoinen vallankumous ja ensimmäinen maailmansota vaikuttivat Underin tuotantoon, ja 1920-luvun alussa hän keskittyi runoissan yhteiskuntaa käsittelevään muotoon. 1920-luvun puolivälistä alkaen kriitikot alkoivat muualla Euroopassa kiinnostua hänestä. Underin runotuotanto saavutti määrällisen huippunsa 1920-luvun lopulla, mutta arvostus ja maine olivat suurimmillaan ennen toista maailmansotaa.lähde?
Vuonna 1935 julkaistusta teoksesta Kivi südamelt lähtien Under suuntasi taas uuteen suuntaan, ja tällä kertaa hän pyrki käsittelemään runoissaan ikiaikaisia ihmisen perusongelmia: sota ja rauha, viha ja rakkaus, pessimismi, kuolema ja sen viivyttäminen. Tätä suuntausta hän noudatti koko sota-ajan kuolemaansa saakka. Underin kypsän kauden tyylille on ominaista muotopuhtaus, vauhdikkuus ja runonsisäinen liikkuvuus.
Elämä ja ura > Maanpakolaisuus

Ennen kuin Neuvostoliitto syyskuussa 1944 miehitti Viron, Marie Under ja hänen perheensä pakenivat Ruotsiin. Neuvostovalta julisti hänet kansanviholliseksi. Hänen runojensa julkaiseminen ja levittäminen kiellettiin, ja hänen teoksensa hävitettiin. Perhe vietti melkein vuoden pakolaisleirillä, ja vuonna 1945 he muuttivat Tukholman esikaupunkialueelle Mälarhöjdeniin, jossa Under asui kuolemaansa asti. Under kuoli Tukholmassa vuonna 1980, ja hänet haudattiin Skogskyrkogårdeniin.lähde? Tammikuussa 2015 hänet haudattiin uudelleen Viroon.
Teokset

Sonetid (1917)
Eelõitseng (1918)
Sinine puri (1918)
Verivalla (1920)
Pärisosa (1923)
Hääl varjust (1927)
Rõõm ühest ilusast päevast (1928)
Õnnevarjutus (1929)
Lageda taeva all (1930)
Kivi südamelt (1935)
Mureliku suuga (1942)
Sädemed tuhas (1954)
Ääremail (1963)
Mu süda laulab (1981)
Teokset > Suomennettuja kokoelmia

Avaran taivaan alla, suom. Aimo Rönkä, Valikoima runoja kokoelmista Meri on noussut, Kutsu, Kuollut hetki, Valkea lintu, Ikkunat on auki tähtiin, 1983
Puutarhan syksy, valikoima Marie Underin runoja 1909–1962, SKS 1978 ISBN 951-717-169-2
Aiheesta muualla

Väitöstutkimus virolaisrunoilija Marie Underin elämästä ja vaikutuksesta (Sirje Kiin, Turun yliopisto)[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Underin ja Adsonin hauta Skogskyrkogårdenissa.
Sigrid Undset

| Sigrid Undset |
| --- | --- |
 Sigrid Undset vuonna 1928
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1882 Kalundborg, Tanska
Kuollut: 10. kesäkuuta 1949 (67 vuotta) Lillehammer, Norja
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1928 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sigrid Undset (20. toukokuuta 1882 Kalundborg, Tanska – 10. kesäkuuta 1949 Lillehammer, Norja) oli norjalainen kirjailija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1928.
Elämänvaiheet

Sigrid Undset oli tunnetun arkeologin Ingvald M. Undsetin tytär. Isä vaikutti siihen, että tytär kiinnostui jo lapsena keskiajan historiasta. Isän kuoltua Sigrid joutui 17-vuotiaasta lähtien elättämään itsensä Oslossa toimistovirkailijana. Vuonna 1912 hän avioitui taidemaalari Anders Svarstadin kanssa. Liitto päättyi eroon vuonna 1925.
Undset pakeni vuonna 1940 Norjan saksalaismiehitystä Yhdysvaltoihin mutta palasi toisen maailmansodan päätyttyä vuonna 1945.
Tuotanto

Undset kuvaa teoksissaan naisia historian eri vaiheissa. Kirjailijan varhaisimpia töitä oli vuonna 1912 julkaistu novellikokoelma Fattige skjæbner. Se viitoitti tulevienkin teosten teemoiksi naiseen, kotiin, äitiyteen ja lapseen liittyvät asiat. Niinpä Undset katsoi, että onnellisuuden tavoittelu olisi selvimmin mahdollista lapsen välityksellä. Undset tunnusti, että naisten vapautuspyrkimykset ovat oikeutettuja, mutta niiden edelle hän asetti kodin ja lasten tarpeet.
Historiallisissa romaaneissaan Undset pyrki realistisuuteen eikä halunnut verhota keskiaikaa salaperäisyyden hämyyn. Hänen tunnetuin teoksensa Kristiina Lauritsantytär I–III (Kristin Lavransdatter) on sijoitettu 1300-luvun Norjaan. Se kuvaa varakkaan naisen elämää kehdosta hautaan. Ensimmäisessä osassa päähenkilö kamppailee isänsä kanssa päästäkseen naimisiin rakastamansa miehen kanssa, toisessa osassa kuvataan päähenkilön avioliittoa ja kolmannessa osassa tämän vanhenemista ja taistelua ruttoepidemiaa vastaan.
Undset kokeili joissakin teoksissaan (muun muassa Jenny, 1911) modernistien myöhemmin suosimaa tajunnanvirtatekniikkaa. Hän kirjoitti yli 30 teosta. Muun muassa Anna-Maria Tallgren ja Väinö Jaakkola suomensivat niistä useita.
Arvostus

Undset sai vuoden 1928 Nobelin kirjallisuuspalkinnon. Sen perusteena oli hänen teostensa voimakkaat kuvaukset ​​Pohjolan elämästä keskiajalla. Hän myi Nobelin palkintomitalin ja lahjoitti siitä saadut rahat Suomen lasten hyväksi talvisodan aikana.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Undsetin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön. Undsetin kuva oli aiemmin myös sittemmin käytöstä poistetun Boeing 737-300 -koneen pyrstössä.
Vuonna 1999 Undset sai kuvansa 500 Norjan kruunun seteliin. Undsetin kuvalla varustettu seteli jäi pois käytöstä vuonna 2019.
Teokset > Suomennetut teokset

Kevät (Våren), suom. Väinö Jaakkola, WSOY 1924 Sarja: Aikamme romaaneja: 6
Kristiina Lauritsantytär: 1, Seppele, 2, Emäntä, 3. Risti (Kristin Lavransdatter), suom. Siiri Siegberg, WSOY 1923 Aikamme romaaneja: 12–14
Pyhän Halvardin elämä ja ihmetyöt ja Viga-Ljot ja Vidgis, suom. Siiri Siegberg, WSOY 1925
Olav Auduninpoika 1–2 (Olav Audunssøn i Hestviken), suom. Siiri Siegberg, WSOY 1926 Sarja: Olavin suku -sarja: 1--2
Olavinlapset 1–2 (Olav Audunssøn og hans børn), suom. Impi Sirkka, WSOY 1929 Sarja: Olavin suku -sarja: 4
Ida Elisabet (Ida Elisabet), suom. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1933
Yksitoista vuotta (Elleve aar), suom. Anna Talaskivi, WSOY 1935
Jenny (Jenny, 1911), suom. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1936
Peilikuvia (Splinten av troldspeilet ), suom. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1938
Puoli tusinaa nenäliinoja, myös antologiassa: Maailmankirjallisuuden mestarinovelleja 1, toim. Aulis Ojajärvi WSOY 1961 (6. p. 1990)
Rouva Hjelde
Selma Broter
Simonsen
Lannistumaton sydän (Madame Dorothea), suom. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1942
Ensimmäinen kosketus (Det första mötet), Suom. Irmeli Niemi. antologissa: Kaksikymmentäyksi Nobel-runoilijaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1976 ISBN 951-0-07416-0
Teokset > Kaikki teokset

1907: Fru Marta Oulie (romaani)
1908: Den lykkelige alder (novelleja)
1909: Fortællingen om Viga-Ljot og Vigdis (romaani)
1910: Ungdom (runoteos)
1911: Jenny (romaani)
1912: Fattige skjæbner (novelleja)
1914: Våren (romaani)
1915: Fortællinger om kong Artur og ridderne av det runde bord (historia)
1917: Splinten av troldspeilet (romaani)
1917: Tre søstre (esseitä)
1918: De kloge jomfruer (novelleja)
1919: Et kvindesynspunkt (esseitä)
1920 – 1922: Kristin Lavransdatter (romaanitrilogia), («Kransen» (1920), «Husfrue» (1921) ja «Korset» (1922).)
1921: Vårskyer
1925: Sankt Halvards liv, død og jærtegn
1925: Olav Audunssøn i Hestviken (romaani)
1927: Olav Audunssøn og hans barn (romaani)
1927: Katholsk propaganda (esseitä)
1929: Gymnadenia (romaaneja)
1929: Etapper (esseitä)
1930: Den brændende busk (romaani)
1930: Hellig Olav, Norges konge (esseitä)
1932: Ida Elisabeth (romaani)
1933: Etapper. Ny række (esseitä)
1933: To europeiske helgener
1934: Elleve aar (omaelämäkerrallinen romaani)
1936: Den trofaste hustru (romaani)
1937: Norske helgener (historia)
1938: Selvportretter og landskapsbileder (historia)
1939: Madame Dorthea (romaani)
1939: Klosterliv - På pilegrimsferd - Sognekirken (i «Norsk kulturhistorie II»),
1943: Sigurd and his brave companions. A tale of medieval Norway (lastenkirja)
1945: Tilbake til fremtiden (muistelmia)
1947: Lykkelige dager (muistelmia)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sigrid Undset Wikimedia Commonsissa
Norjalaiset kirjallisuuden Nobel-palkinnon saajat (Arkistoitu – Internet Archive)
Vapaasti ladattavia Sigrid Undsetin e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
Sigrid Undset kertoo lapsuudestaan. ´"Elleve aar", Helsingin Sanomat, 13.01.1935, nro 11, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Undsetin kotimuseo Bjerkebæk Lillehammerissa.
Boeing 737, jonka pyrstöön Undsetin kuva on maalattu.
Utukku

Utukku tai Udug on muinainen mesopotamialainen demoni, jota pidetään enimmäkseen pahantahtoisena. Pelottava Utukku voi myös muuttua täysin pahaksi Sebettuksi.
Uuden-Britannian hauta

Papua-Uuden-Guinean kartta. Uuden-Britannian hautaa ei ole merkitty karttaan, mutta se on kartan oikeassa laidassa sijaitsevan Bougainvillen saaren länsipuolella.
Uuden-Britannian hauta (engl. New Britain Trench) on hautavajoama Salomonmeressä Bougainvillen saaresta länteen Uuden-Guinean ja Salomonsaarten välissä. Vajoaman suurin syvyys on 9 140 metriä. Sen itäpäätä kutsutaan toisinaan myös Bougainvillen haudaksi.
Uncas

Uncas oli nykyisen Connecticutin osavaltion eteläosissa asuneiden mohegaanien tunnetuin päällikkö ja Uuden-englannin tärkeä liittolainen monissa 1600-luvulla käydyissä sodissa. Hänen syntymänsä ajoittui todennäköisesti vuoden 1606 ympärille, joskin jokuset lähdetiedot ovat sijoittaneet sen jo edellisen vuosisadan loppuun, yleisemmin vuoteen 1588. (Tämä ei voi pitää paikkaansa, koska Connecticutin siirtokunnan leviämisen aikoihin Uncas on kuvattu hyvin nuoreksi).
Uncas kuoli vuonna 1683 tehtyään pitkän uran mohegaanien ylimpänä johtajana.
Irtautuminen

Uncasin isä Owanego oli pequotien kansakunnan ylin johtaja. Vuonna 1626 hän hieman ennen kuolemaansa naitti poikansa pequotien sen hetkisen ylipäällikön Tatobemin tyttärelle. Alun perin sulhasen paikalla piti olla Uncasin vanhempi veli, mutta tämän saatua surmansa ennen häitä korvasi Uncas hänen paikkansa isänsä ja appensa yhteisellä päätöksellä
Siirtolaisten lisääntyvät määrät toivat Connecticutiin niin brittejä kuin hollantilaisiakin. Paikalliset intiaanit kävivät innokkaina kauppaa eurooppalaisten kanssa maksuvälineinään turkikset ja wampumit. Pequotit pyrkivät Tatobemin johdolla valvomaan muiden heimojen kauppakontakteja niin Uuden-Hollannin kuin englantilaistenkin kauppa-asemilla. Lopputuloksena pequotien välit kiristyivät varsinkin brittien kanssa, kun nämä alkoivat tehtailla teräsporillaan wampumeita, joita idän intiaanit olivat pitäneet "omana rahanaan".  Hollantilaiset odottivat sivussa Tatobemin soturien hyökkäystä brittiläisille kauppa-asemille, mutta pequotien sisällä syntynyt erimielisyys jakoi kansan kahtia. Osan kannattaessa kaupankäyntiä hollantilaisten kanssa halusi toinen puoli ostaa brittien tuotteita.
Kun hollantilaiset olivat surmanneet ylipäällikkö Tatobemin, hänen paikastaan kilpailivat brittiläismielinen Uncas ja surmatun johtajan hollantilaisia kannattava poika Sassacus. Jälkimmäisen noustua kansanäänestyksellä ylipäälliköksi teki Uncas oman ratkaisunsa. Hän keräsi joukkonsa ja kaikki Englannin kannattajat yhteen ja johti heidät pois pequotien parista. Heimo otti nimekseen mohegaanit, joka merkitsi "susia".
Brittien puolella pequoteja vastaan

Kun Connecticutin ja Massachusettsin siirtolaiset vuonna 1636 julistivat sodan pequoteja vastaan, tarjoutui Uncas sotureineen brittien avuksi. Mohegaanit eivät alun perin olleet innostuneita sotimaan sukulaisiaan pequoteja vastaan, mutta Uncas sai taivutettua heidät tahtoonsa.  Osan sotureista jäädessä puolustamaan kyliään Connecticutissa mahdollisten hyökkäysten varalta, seurasivat loput heistä päällikköään Hyökkäys pequotien pääkylään Mystic-joelle tehtiin takaapäin narragansetien mailta näiden luvulla. Lisäksi suuri joukko narragansetien omia sotureita liittyi vapaaehtoisten kapteeni John Masonin johtamien brittisiirtolaisten ja mohegaanien muodostamaan armeijaan, joka auringonnousun aikaan toukokuussa 1637 tunkeutui pequotien paaluvarustettuun kylään. Epätasaisessa taistelussa kuoli palamaan sytytetyn kylän liekkeihin vähintään 600 pequotia, monet heistä naisia ja lapsia.  Seuraavana päivänä brittien ja mohegaanien sotavoimat kohtasivat joukon Hartfordista palaavia pequot-sotureita. Nämä joutuivat perääntymään ylivoiman edessä suolle lähelle nykyistä New Havenin kaupunkia.
Umpikujaan joutuneet pequotit jäivät vihollisen saartamiksi, mutta osa heistä pääsi pakenemaan, Sassacus heidän joukossaan. Mohegaanit ja muiden heimojen palkkamurhaajat takaa-ajoivat heitä brittien toimiessa maksumiehinä.  Sassacus hakeutui lähimpine miehineen turvaan mohikaanien luo, mutta nämä kavalsivat hänet brittiläismielisille mohawkeille, jotka leikkasivat Sassacuksen pään irti lähettäen sen paketissa Hartfordiin haluten osoittaa ystävällisyyttään Uudelle-Englannille.
Jäljelle jääneistä, ympäri Connecticutia paenneista pequoteista suurin osa otettiin kiinni elävinä. Heistä noin tuhat joutui moheganien orjiksi seuraavan kahden vuosikymmenen ajaksi. Aikakausi oli määrällisesti mohegaanien kulta-aikaa, sillä heidän populaationsa, joka pequoteista irtautumisen aikoihin oli ollut alta 2000 henkeä nousi hetkellisesti yli 3000:n.
Valtataistelu

Vaikka mohegaanit ja narragansetit olivat osallistuneet pequoteja vastaan käytyyn sotaan se ei tehnyt heistä ystäviä. Kummatkin kansat havittelivat eteläisen Connecticutin "herruutta" itselleen. Nykyisen Norwichin kaupungin seutu kiinnosti molempia ja muodosti taistelukentän, kun pohjoisesta ja lännestä työntyvät mohegaanit ja idästä sekä etelästä tulevat narragansetit päättivät selvittivät kummalle alue kuului.
Vuonna 1643 noin 600 narragansett-soturia valtasi päällikkönsä Miantonomon johdolla moheganien pääkylän Shetucketin. Tieto tästä yllätyshyökkäyksestä oli vuotanut Uncasin korviin ja hän ehti kerätä soturinsa vastaiskuun. Syntyneiden taistelujen aikana Uncas vangitsi Miantonomon ja luovutti tämän Hartfordin brittiläiselle hallitukselle antaen näiden päättää narragansett-johtajan kohtalosta. Vaikka kuolemantuomiota vaadittiin yleisesti niin Miantonomo vapautettiin syytteistä ja hänet luovutettiin Uncasille, jonka piti kuljettaa vapautettu päällikkö kansansa pariin. Miantonomo surmattiin matkalla kotiin. Kaksi silminnäkijää väitti, että lähellä moheganien maita Uncas halkaisi Miantonomon kallon tomahawkilla ja leikkasi palan lihaa kuolleen miehen olkapäästä syöden sen voitonmerkkinä.  Yleisin versio tapahtumasta on, että surmatyön tekijä oli ollut Uncasin veli ja teko oli tehty brittien määräyksestä.
Miantonomon kuolema sai narragansetit järjestämään voimakkaan kostoiskun, joka toteutettiin vuonna 1644. Uusi-Englanti siirtyi Uncasin puolelle ja vihollisuudet päättyivät vuoteen 1647. Moheganit olivat selvinneet voimainkoitoksestaan narraganseteita vastaan ja hallitsivat seuraavat vuosikymmenet eteläistä Connecticutia sulassa sovussa brittien siirtokunnan kanssa.
Kuningas Philipin sota

Uncas jatkoi omaksumaansa linjaa suosien Uutta-Englantia ja heidän pyrkimyksiään laajentaa siirtokuntaansa. Hänen käskynsä alla mohegaanit alistivat ympäristön pienemmät heimot vähitellen valtaansa ja ottivat heidän maansa myyden ne lopuksi Connecticutin siirtokunnalle. Viimeinen sota johon Uncas johti mohegaaninsa oli heinäkuussa 1675 alkanut kuningas Philipin sota. Uuden-Englannin eteläosien intiaanit, jotka olivat saaneet tarpeekseen brittien vaatimuksista aloittivat hyökkäyksensä Rhode Islandissa ja laajensivat tuhoiskunsa Connecticutiin ja Massachusettsiin hävittäen kokonaan 12 brittien asuttamaa kaupunkia. Vain mohegaanit kaikista alueen intiaaneista taistelivat valkoisten puolella.  Uncas, joka itse oli liian vanha sotimaan, johdatti soturinsa itäisille rajoille estämään vihollisen tunkeutumista Connecticutiin. Sota päättyi seuraavana vuonna Uuden-Englannin voittoon.
Kun Uncas kuoli 1680-luvulla jatkoi hänen poikansa Ben Uncas hänen paikallaan.
Uncas, ihailtu ja vihattu

Uncasin alkuperäinen nimi oli Wonkus, joka mahdollisesti merkitsi kettua. Brittiläisten keskuudessa nimi muuntui Uncasiksi, jolla nimellä hänen parhaiten muistetaan ja joka jäi intiaanihistorian sivuille. Omalla kotiseudullaan Uncas saavutti legendaarisen maineen. Paljon sen jälkeen, kun intiaanit olivat kadonneet Connecticutista kertoivat eurooppalaisten maahanmuuttajat hänestä yhä uusia sankaritarinoita. Suuri osa Uncasiin liittyvästä aineistosta (sekä suullinen perimätieto että kirjoitettu tieto) nojaa siihen tosiasiaan, että hän taisteli koko elämänsä valkoisten puolella. Englannin lisäksi Uncas johti soturinsa myös hollantilaisten Uuden-Amsterdamin ympärille levittäytyneiden siirtokuntien tueksi Long Islandin yhdistettyjä heimoja vastaan vuonna 1644.
Uncasin fyysistä olemusta on useissa hänen aikalaistensa jälkeenjättämissä muistiinpanoissa kuvattu sanoin voimakas, kookas ja vahvarakenteinen.  Kuvaukset Uncasin luonteesta eivät ole yksinomaan kehuvia. Hän oli peloton, urhea ja äärettömän kunnianhimoinen, mutta vastapainoksi myös häikäilemätön, kavala, ahne ja ilkeämielinen.    Kristinuskoa Uncas ei kannattanut ja sai siitä Uuden-Englannin papiston vihan päälleen. Ahneuttaan Uncas tyydytti monin eri tavoin muun muassa hyvillä naimakaupoilla. Julmuuttaan hän osoitti alistamalla pequot-orjat eläimellisen kohtelun alle.  Uncas osoitti kuitenkin käytöksellään olevansa myös kaukokatseinen ja viisas ymmärtäessään tarjota yhtenä ensimmäisistä intiaaneista englantilaisille ikuista ystävyyttä. Vaikka hänen kansansa asteittain menettikin maansa Connecticutin siirtokunnalle takasi tämä elinikäinen liitto Uncasille hyvän elämän.
Monien avioliittojen mies

Uncasilla oli useita vaimoja. Hänen useimmat avioliittonsa eivät perustuneet intohimoon tai vaimon kauneuteen, vaan kysymyksessä olivat enemmänkin liittojen tarjoamat hyötynäkökohdat. Oman isän opettamaa käytäntömallia noudattaen Uncas valitsi vaimonsa varallisuuden tai korkean statuksen mukaan. Jo hänen ensimmäinen avioliittonsa pequotien päällikön tyttären kanssa vuonna 1623 perustui näihin syihin ja kytki hänet varakkaaseen päällikkösukuun. Vuonna 1638 Uncas nai samalta päälliköltä jääneen lesken. Lisäystä haaremiin tuli seuraavien vuosien aikana hänen solmittuaan uusia liittoja vaikutusvaltaisten naisten kanssa. Eräs tällaisista naimakaupoista tehtiin vuonna 1640 Uncasin valitessa vaimokseen pienen hammonasset-heimon päällikön Sebequanashin tyttären. Hyvin pian liiton solmimisen jälkeen hammonassettien maat siirtyivät Uncasin haltuun ja itse heimo, noin 125 kansalaista, yhdistettiin mohegaaneihin.
Uncas houkutteli röyhkeästi myös useita korkeassa yhteiskunnallissa asemassa olleita pequot-naisia jättämään paikkansa Massachusettsin kuvernöörin John Winthropin taloudessa ja pakenemaan hänen luokseen. Vaimojensa ja vaikutusvaltaisten naisystäviensä välityksellä Uncas kutoi ympärilleen laajan ystävyyssiteiden verkon, jonka tarkoitus oli lisätä hänen omaa auktoriteettiään muissa intiaanien kommuuneissa eteläisessä Connecticutissa ja ehkä sen ulkopuolellakin.