stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jim Ryun
Aiheesta muualla

Jim Ryun – USATF Hall of Fame (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jim Ryun Olympedia. (englanniksi)
Jim Ryunin äänestyshistoria OnTheIssues-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  World Athletics  US Congress  Tilastopaja 🔒 
Muut:  IdRef 
Jim Ryun vaimonsa Annen kanssa vuonna 1971.
Sakaraohdake

| Sakaraohdake  |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Tribus::  Cynareae
Suku::  Sakaraohdakkeet Notobasis
Laji::  syriaca
Kaksiosainen nimi
 Notobasis syriaca  (L.) Coss. 
Synonyymit
 Cirsium syriacum (L.) Gaertn. Cnicus syriacus (L.) Roth 
Katso myös
   Sakaraohdake Wikispeciesissä   Sakaraohdake Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sakaraohdake (Notobasis syriaca) on asterikasvi. Kasvi kasvaa 20–120 senttimetriä korkeaksi. Kasvi viihtyy viljelemättömillä, hedelmättömillä mailla. Sakaraohdake kukkii maaliskuun lopulta heinäkuun alkuun. Kukat ovat väriltään vaaleanpunaiset.
Levinneisyys

Sakaraohdake elää Pohjois-Afrikan alueella Egyptissä, Libyassa, Tunisiassa, Algeriassa ja Marokossa. Makaronesiassa kasvia tavataan Espanjalle kuuluvilla Kanariansaarilla ja Portugalille kuuluvalla Madeiran saarella. Euroopassa kasvin levinneisyysalueeseen kuuluvat Portugali, Espanja (mukaan lukien Baleaarit), Ranska (mukaan lukien Korsika), Italia (mukaan lukien Sisilia ja Sardinia), Albania ja Kreikka (mukaan lukien Kreeta). Aasiassa levinneisyysalue käsittää Kyproksen, Libanonin, Syyrian, Turkin, Jordanian, Israelin, Irakin, Iranin sekä Kaukasuksella sijaitsevan Azerbaidžanin. Lisäksi Notobasis syriaca on vieraslaji Australiassa.
Aiheesta muualla

Flowers in Israel: Notobasis syriaca (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Notobasis syriaca:  Wikidata: Q148933  Wikispecies: Notobasis syriaca  APDB: 138512  APNI: 116425  CoL: 47V59  EoL: 6273415  EPPO: NOBSY  EUNIS: 161147  FoAO2: Notobasis syriaca  FoIO: NOTSYR  GBIF: 3122323  GRIN: 447370  iNaturalist: 467550  IPNI: 234555-1  ISC: 115815  NBN: NBNSYS0200002712  NCBI: 92913  Observation.org: 146854  Open Tree of Life: 25040  PFI: 5883  Plant List: gcc-120028  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:234555-1  Tropicos: 2702914  VicFlora: 2f13612a-8a4a-47c5-a17b-070c33217f92  WoI: 365  WFO: wfo-0000020710  WoRMS: 1108139 
Carduus syriacus:  Wikidata: Q21872182  APDB: 163211  APNI: 231108  CoL: R76C  GBIF: 3122326  GRIN: 447371  IPNI: 189098-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:189098-1  Tropicos: 100409020  WFO: wfo-0000022976  WoRMS: 1169620 
Notobasis syriaca Israelissa.
Tultšynin piiri

| Tultšynin piiri Тульчинський район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Vinnytsjan alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 48.6734°N, 28.8562°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Vinnytsjan alue
Perustettu:  1923, laajennettu 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Tultšyn (14 668 as., 2021)
Pinta-ala  ():  3 859,2 km²
Väkiluku (2021, arvio):  152 281
Tultšynin piiri (ukr. Тульчинський район, Tultšynskyi raion) on hallinnollinen piiri Ukrainan keskiosissa Vinnytsjan alueella. Piiri on perustettu alkujaan vuonna 1923. Piiriä laajennettiin merkittävästi heinäkuussa 2020. Lännessä Tultšynin piirin naapureina ovat Mohyliv-Podilskyin ja Žmerynkan piirit, pohjoisessa Vinnytsjan piiri, ja idässä Haisynin piiri. Etelässä Tultšynin piiri rajautuu Moldovaan.  Piirin hallinnollinen keskus on Tultšyn (14 668 as., 2021).
Tultšynin piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Vinnytsjan alueen piirien lukumäärän kuuteen. Aiempaa laajemman Tultšynin piirin pinta-alaksi tuli 3 859,2 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Tultšynin piirin väkiluvuksi 152 281 (1.1.2021). Piiri on väestöltään maaseutuvoittoinen. Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 36,2 prosenttia piirin asukkaista (55 171 as.), eli Tultšynin kaupungin ja piirin kahdeksan kaupunkityyppisen taajaman väestö.
Aiempi Tultšynin piiri (ennen 7/2020 alueuudistusta) oli nykyistä pienialaisempi.
Tultšynin kaupunkia.
Uspenskin kirkko Tultšynissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tultšynin piiri Wikimedia Commonsissa
Tumma mehiläinen

Tumma mehiläinen
Tumma mehiläinen (Apis mellifera mellifera) on eräs tarhamehiläisen alalaji. Tumma mehiläinen on kehittynyt Alppien pohjoispuolella ja levinnyt luontaisesti Pohjois-Euroopan lauhkean vyöhykkeen pohjoisrajoille. Sen levinneisyys on seurannut karkeasti tammivyöhykkeen rajaa Skandinaviasta Viron poikki kaakkoiseen Karjalaan. Italialaiseen mehiläiseen verrattuna tumma mehiläinen on isompi ja tummempi, eikä sillä erotu raitoja takaruumiissa. Se talvehtii pienenä talvipallona eikä kuluta paljon ruokaa, sillä se on tottunut Pohjolan karuihin olosuhteisiin. Luonteeltaan tumma mehiläinen on ärhäkkä ja parveilee melko herkästi. Se kerää loppukesällä satoa kanervasta. Suomessa tumma mehiläinen oli tarhattuna yleinen ennen eteläisempien alalajien tuontia.
Tumma mehiläinen oli aiemmin maailman yleisin alalaji, mutta se oli kadonnut lähes kokonaan 1960-luvulle tultaessa. Heteroosin myötä hybridiksi muuttuneessa mustassa alalajissa voimistuneet aggressiiviset käyttäytymispiirteet tekivät sen kanssa työskentelyn vaikeaksi, mikä johti sen vaihtamiseen lempeämpiin alalajeihin ja mustan mehiläisen nopeaan harvinaistumiseen 1960-lukuun mennessä. Puhtaina mustat mehiläiset ovat kuitenkin lauhkeita vaikkakin arkoja. Niiden kyky kerätä arvokasta kanervakasvien mettä ja talvehtia vaikeissakin oloissa ovat erityisesti Pohjoismaissa edullisia ominaisuuksia. Kyseistä alalajia on alettu elvyttää 2000-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tumma mehiläinen Wikimedia Commonsissa
Tummakirjoheltta

| Tummakirjoheltta |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Incertae sedis
Suku::  Kirjoheltat Panaeolus
Laji::  ater
Kaksiosainen nimi
 Panaeolus ater  (J. E. Lange) Kühner & Romagn. 
Katso myös
   Tummakirjoheltta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tummakirjoheltta (Panaeolus ater) on kellanruskea kirjohelttoihin kuuluva sienilaji. Lakki on kostealla säällä tummanruskea. Sieni kasvaa niityillä ja ruohikkomailla. Sienen heltat ovat ensin harmaanruskeat ja muuttuvat sienen vanhetessa mustiksi. Jalka on ruskehtava, muuta sientä vaaleampi. Sieni on harvinainen koko Suomessa.
Aiheesta muualla

Valokuva (Arkistoitu – Internet Archive) Bioimages
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Panaeolus ater:  Wikidata: Q10615766  AusFungi: 60023989  CoL: 4C94Q  EoL: 152927  Fungorum: 103634  GBIF: 2526767  iNaturalist: 912139  IRMNG: 11169335  MycoBank: 103634  NatureServe: 2.1071970  NZOR: 23ac9857-1aea-433e-b71b-f5faa5a44323  Observation.org: 15723  Open Tree of Life: 3818635 
Panaeolus fimicola var. ater:  Wikidata: Q108663336  Fungorum: 352348  GBIF: 2526768  MycoBank: 352348
Tumpajoki

| Tumpajoki Тумба, Tumba |
| --- | --- |
 Tumpajoen taajamaa.
 Tumpajoki
 Koordinaatit: 63°14′55″N, 32°2′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Kunta:  Sukkajärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2012):  260
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tumpajoki (ven. Тумба, Tumba) on taajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Sukkajärven kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suunujoen yläjuoksulla 18 kilometriä Sukkajärvestä luoteeseen. Taajamassa on 260 asukasta (vuonna 2012).
Seesjärven piirin Paateneen kyläneuvostoon kuuluneet Tumpajoen metsätyömaat mainitaan vuoden 1933 väestönlaskennassa. Nykyinen taajama on perustettu metsätyöläisten asutukseksi vuonna 1958. Vuonna 1996 siellä oli noin 500 asukasta. Ennen vuoden 2006  kunnallishallintouudistusta Tumpajoki oli oman kylähallintoalueensa keskuskylä.
Taajaman kautta kulkee Porajärven–Mujejärven maantieltä Lentieraan johtava tie sekä Suojärven–Jyskyjärven radalta Lentieraan haarautuva rautatie, jolla on Suunin asema. Tumpajoelta on linja-autoyhteys Pieningän ja Voloman kautta Mujejärvelle. Rautatiellä on  henkilöliikennettä Lentieraan ja Sukkajärvelle. Taajaman palveluihin kuuluu lääkintäasema ja posti. Siellä on heinäkuussa 1941 kaatuneiden neuvostoliittolaisten rajavartioiden hautapaikka.
Saites

| Saites> Σαΐτης𓈤 |
| --- | --- |
 Nomoksen sijainti.
Sijainti
 Saites
Koordinaatit:  30°45′0″N, 30°45′0″E
Valtio:  Egypti
Historia
Tyyppi:  nomos
Ajanjakso:  muinainen Egypti kreikkalainen ja roomalainen Egypti
Valtakunta:  muinaisen Egyptin dynastiat Ptolemaiosten valtakunta Rooman valtakunta
Alue:  Ala-Egypti
Numero:  5. (L05)
Pääkaupunki:  Sais
Aiheesta muualla
  Saites Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saites (m.kreik. Σαΐτης/Σαείτης νομός, Saïtēs/Saeitēs nomos), egyptiläisittäin Neith-mehi (egypt. 𓈤, Nt-mḥw/Njt-mḥwt/Nt-mḥt/Nrt-mḥtjt), oli muinaisen Egyptin nomos eli maakunta tai hallintopiiri. Se sijaitsi Ala-Egyptissä ja oli numeroltaan kyseisen alueen viides nomos.
Nomoksen alkuperäisen egyptinkielisen nimen suomennos on ”Pohjoinen Neith” (tai ”Pohjoinen kilpi”). Nimestä esiintyy tutkimuksessa lukuisia erilaisia lukutapoja ja translitteraatioita, jo mainitun lisäksi myös muun muassa Nit Meḥtet, Nit Meḥetet ja Sap-Meh. Tutkimuksessa nomokseen viitataan usein tunnuksella L05.
Maantiede

Saiteen nomos oli yksi Ala-Egyptin kahdestakymmenestä nomoksesta, ja se oli numeronsa mukaisesti alueen viides nomos. Nomos sijaitsi Niilin suiston pohjoisosassa Välimeren rannikolla Niilin Bolbitinos- ja Sebennytikos-suuhaarojen välissä. Sen länsipuolella sijaitsi Meteliteen nomos (L07) ja itäpuolella Ksoiteen (L06) ja Sebennyteen nomokset (L12).
Nomoksen pääkaupunki (mētropolis) oli Sais eli egyptiläisittäin Zau/Sau(t) (nyk. Sa al-Hagar). Sen muihin kaupunkeihin lukeutui muun muassa Kabasa.
Historia

Saiteen nomos oli olemassa egyptiläisellä nimellään Egyptin faaraodynastioiden kaudella. Kreikkalaisen nimensä se sai hellenistisellä kaudella eli Ptolemaiosten aikana, jolloin se nimettiin tuolloisen pääkaupunkinsa mukaan. Nimi oli käytössä Egyptin kreikkalais-roomalaisena aikana. Tutkimuksessa nomoksesta käytetään usein tunnusta L05, jolla siihen voidaan viitata nimenmuutoksista riippumatta.
Nomos on yksi Ala-Egyptin kahdeksasta vanhimmasta tunnetusta nomoksesta. Prosopiteen nomos (L04) erotettiin Saiteen nomoksesta jo hyvin varhaisina aikoina, niin että vanha nomos jakaantui pohjoiseen (Saites) ja eteläiseen (Prosopites) osaan. Tämän vuoksi myös niiden egyptinkieliset nimet ovat ”Pohjoinen Neith” ja ”Eteläinen Neith”. Nimet on usein tulkittu muodossa ”Pohjoinen kilpi” ja ”Eteläinen kilpi”. Kumpikin lukutapa on mahdollinen, sillä kilpi oli nomoksessa palvotun Neith-sodanjumalattaren symboleja.
Egyptin 26. dynastian aikana eli saisilaisella kaudella nomos oli Ala-Egyptin merkittävin. Antiikin ajan lähteistä nomoksen mainitsevat Strabon, Plinius vanhempi ja Klaudios Ptolemaios. Se tunnetaan myös nomoksen lyömistä roomalaisaikaisista rahoista.
Nomoksen pääjumala oli Neith, jonka kreikkalaiset yhdistivät Atheneen. Siellä oli myös Osiriksen pyhäkkö ja yksi tämän hautana pidetyistä paikoista. Faarao Senusret I:n niin kutsutussa Valkoisessa kappelissa nomoksen jumalana esiintyy Sau (”Sais(in)”). On kuitenkin mahdollista, että Prosopiteen ja Saiteen tekstit tulisi lukea yhdessä, eli ”Saisin Neith ja Sobek”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saites Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin nomokset
| --- | --- |
Ala-Egypti:  1. Memfites · 2. Letopolites · 3. Libya · 4. Prosopites · 5. Saites · 6. Ksoites · 7. Metelites · 8. Heroopolites · 9. Busirites · 10. Athribites · 11. Leontopolites · 12. Sebennytes · 13. Heliopolites · 14. Sethroites · 15. Hermopolites · 16. Mendesios · 17. Diospolites Kato · 18. Bubastites · 19. Tanites · 20. Arabia
Ylä-Egypti:  1. Ombites · 2. Apollonopolites · 3. Latopolites · 4. Pathyrites · 5. Koptites · 6. Tentyrites · 7. Diospolites Mikros · 8. Thinites · 9. Panopolites · 10. Antaiopolites · 11. Hypselites · 12. Hierakonpolites · 13. Lykopolites · 14. Kussites · 15. Hermopolites · 16. Antinoites · 17. Kynopolites · 18. Ankyropolites · 19. Oksyrhynkhites · 20. Herakleopolites · 21. Arsinoites · 22. Afroditopolites
Tumu

| Tumu |
| --- | --- |
 Tumu
 Koordinaatit: 22°39′13″N, 14°5′30″E 
Valtio:  Libya
Piirikunta:  Murzuq
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tumu (myös Tummu, Tummo, Toummo) on Libyan raja-asema  maan Nigerin vastaisella rajalla. Se sijaitsee samannimisen vuoristoalueen länsipuolella.
Italialaisten vuonna 1930 perustamalle raja-asemalle johtaa päällystetty maantie Libyan Al-Qatrunista (290 kilometriä). Nigerin puolella se jatkuu autiomaareittinä Madaman raja-aseman (95 kilometriä) ja Dao Timnin tarkastuspisteen (275 kilometriä) kautta Siguedinen kylään (yhteensä 350 kilometriä). Aikaisemmin Tumun kautta kulkivat Välimeren, Fezzanin, Kawarin ja Kanem-Bornun väliset kauppakaravaanit. Nykyään reittiä käyttävät etupäässä salakuljettajat sekä Libyaan ja Eurooppaan suuntaavat afrikkalaiset siirtotyöläiset ja laittomat maahanmuuttajat.
Tuna (Suomi)

Tuna on Snappertunassa Raaseporin linnan lähistöllä vanhan rantaviivan tuntumassa sijainnut keskiaikainen kauppapaikka.
Karjaan seudulla elävän perimätiedon lisäksi Tunan olemassaolosta kertoo muun muassa Karjaan kirkossa säilytetty hautakivi vuodelta 1414. Kyseinen hautakivi on kuulunut "porvari" Tuomaksen vaimolle Katariinalle, mikä viittaa kaupunkimaisia piirteitä omanneeseen asutukseen. Myös joissakin 1500-luvun lähteissä tavataan maininta muinaisesta Raaseporin kauppapaikasta. Kaupunkioikeuksia tämä kauppapaikka ei kuitenkaan koskaan saanut.
Museovirasto on suorittanut paikalla kaivauksia pyrkimyksenä tuoda päivänvaloon todisteita tästä muinaisesta kauppapaikasta.
Saksan 10. jalkaväkidivisioona

| Kommandant von Regensburg 10>  jalkaväkidivisioona 10. motorisoitu divisioona 10. panssarikrenatööridivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  Regensburg
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 10. jalkaväkidivisioona (saks. 10.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminnen

Wehrkreis VII perusti 1. lokakuuta 1934 Regensburgissa divisioonan peitenimellä Kommandant von Regensburg, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 10. jalkaväkidivisioonaksi. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Regensburgiin.
Palvelus

Maaliskuun ensimmäisellä viikolla 1938 divisioonassa toimeenpantiin hälytys ja se siirrettiin Passaun alueelle, josta se eteni 12. maaliskuuta Itävaltaan. Divisioona saapui 18. maaliskuuta Wieniin, jonka kasarmeihin se majoittui.
Maaliskuussa 1939 divisioona osallistui Tšekkoslovakian miehitykseen. Se asetettiin liikekannalle 26. elokuuta ja divisioona ryhmittyi Sleesiaan valmiina ylittämään Puolan rajan. Divisioona ylitti rajan 1. syyskuuta Breslaun koillispuolelta. Puolan sotaretken jälkeen se jäi Varsovaan miehitysjoukoksi. JOulukuussa divisioona siirtyi OKH:n reserviksi Marburgiin.
Taisteluiden Ranskasta alkaessa divisioona kuului 16. armeijaan, kunnes se siirrettiin 19. toukokuuta 1940 12. armeijaan. Divisioona taisteli Kaakkois-Ranskassa kuten Verdunissa. Sotatoimien päätyttyä divisioona jäi Ranskaan, josta se siirrettiin syyskuussa kotikasarmeille motorisoitavaksi. Divisioona luovutti jalkaväkirykmentti 85:n ja kenttätykistörykmentti 10:n III patteriston 5. vuoristodivisioonalle sekä vastaanotti jalkaväkirykmentti 134. Organisaation muutos saatiin päätökseen 1. toukokuuta 1941 ja divisioona siirtyi Puolaan. Operaatio Barbarossan alkaessa divisioona ylitti 22. kesäkuuta 1941 Neuvostoliiton rajan.
Divisioona nimettiin 16. kesäkuuta 1943 10. panssarikrenatööridivisioonaksi. Elokuussa 1944 divisioona tuhoutui Kiovan taistelussa. Se perustettiin lokakuussa Saksassa osittain uudelleen, jonka jälkeen divisioona lähetettiin rintamalle taisteluosastona. Se tuhoutui uudelleen Puolassa tammikuussa 1945, minkä jälkeen se perustettiin uudelleen helmikuussa. Divisioonaan jäänteet antautuivat puna-armeijalle Tšekkoslovakiassa sodan lopulla.
Komentajat

kenraaliluutnantti Alfred Waeger perustaminen - 1. maaliskuuta 1938
kenraaliluutnantti Conrad von Cochenhausen 1. maaliskuuta 1938 - 5. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Friedrich-Wilhelm von Loeper 5. lokakuuta 1940 - 15. huhtikuuta 1942
eversti Hans Traut 15. -25. huhtikuuta 1942
kenraaliluutnantti August Schmidt 25. huhtikuuta 1942 - uudelleen nimeämiseen
kenraaliluutnantti August Scmidt 23. kesäkuuta 1943
kenraaliluutnantti Hans Mikosch 2. lokakuuta 1943
kenraaliluutnantti August Schmidt 23. lokakuuta 1943
kenraalimajuri Walter Herold syyskuu 1944
eversti Alexander Vial 28. marraskuuta 1944
kenraalimajuri Karl-Richard Kossmann tammikuu 1945
Saksan 12. panssaridivisioona

| 12>  panssaridivisioona |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1941–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssarijoukot
Sodat ja taistelut:  Itärintama (1941–1945)
Saksan 12. panssaridivisioona (saks. 12. Panzer-Division) oli Saksan armeijan panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona muodostettiin lokakuussa 1940, kun 2. motorisoitu jalkaväkidivisioona muutettiin panssaridivisioonaksi. Divisioona oli valmis tammikuussa 1941.
Historia

Heinäkuussa 1941 divisioona siirrettiin itärintamalle, jossa se osallistui Minskin piiritykseen ja hyökkäsi kohti Smolenskia. Myöhemmin divisioona siirrettiin pohjoiselle rintamalle, jossa se kärsi raskaita tappioita venäläisten talvihyökkäyksessä. Levon jälkeen divisioona osallistui taisteluihin Leningradin eteläpuolelle ja marraskuussa 1942 se siirrettiin Roslavlin lähelle keskiselle lohkolle. Kesän 1943 divisioona taisteli useissa suurissa taisteluissa otti osaa muun muassa Kurskin taisteluun ja syksyllä se taisteli puolustustaisteluissa Dneprillä. Helmikuussa 1944 divisioona siirrettiin osaksi epätoivoista puolustusta Leningradin alueelle. Divisioona vetäytyi yhdessä muiden saksalaisten kanssa, kunnes syyskuussa 1944 se joutui osaksi Kuurinmaan mottia. Divisioona taisteli toukokuuhun 1945 asti, jolloin se lopulta antautui neuvostoliittolaisille.
Aiheesta muualla

Feldgrau.com (englanniksi)
Saksan toisen maailmansodan panssaridivisioonat
Saksan 10. panssaridivisioona

| 10>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. huhtikuuta 1939 – 30. kesäkuuta 1943
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
10. panssaridivisioona (saks. 10. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioona perustettiin Prahassa Böömin ja Määrin protektoraatissa 1. huhtikuuta 1939 ollen todellisuudessa perustettaessa kuudes Saksan maavoimien panssaridivisioona.
Historia

Vaikka divisioonan perustaminen oli edelleen kesken syksyllä 1939, se liitettiin Puolaan hyökkäävään osastoon ollen pohjoisen armeijaryhmän reservinä pääosan ajasta. Puolassa divisioonaan kuuluivat panssarirykmentti 8, 86. motorisoitu jalkaväkirykmentti, kenttätykistörykmentti 29:n II patteristo ja tiedustelurykmentti 8:n I pataljoona. Muodostaminen saatiin päätökseen talvella 1940, jolloin siihen kuuluivat kiväärirykmenttien 69 ja 86 muodostama 10. kivääriprikaati ja panssarirykmenttien 7 ja 8 muodostama 4. panssariprikaati sekä kenttätykistörykmentti 90. Divisioonajoukkoina olivat lisäksi tiedustelupataljoona 90, panssarintorjuntapataljoona 90, pioneeripataljoona 49, viestipataljoona 90 ja huolto-osat 90. Joulukuusta tammikuuhun 1940 divisioona oli armeijaryhmä A:han kuuluneen 16. armeijan reservinä Eifelin alueella.
Divisioona liitettiin XIX motorisoituun armeijakuntaan, jonka mukana se hyökkäsi Ranskaan. Kesäkuussa se kuului 4. armeijan XIV armeijakuntaan ja heinäkuussa 2. armeijan XXII armeijakuntaan. Marraskuussa divisioona oli osa armeijaryhmä D:n 1. armeijaa Ranskassa.
Tammikuussa 1941 divisioona oli palannut kotivaruskuntaansa. Kesäkuussa 1941 se liitettiin osaksi 2. panssariryhmää, jonka mukana se aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon keskustan armeijaryhmässä. Divisioona osallistui Minskin ja Smolenskin taisteluihin ja se siirrettiin 25. elokuuta 4. panssariryhmän reserviksi täydennettäväksi. Lokakuussa divisioona osallistui ryhmän mukana Viasman ja Moskovan taisteluihin ja panssariarmeijaksi muutetun ryhmän mukana Juchnowin alueen taisteluihin alkuvuodesta 1942.
Divisioona siirrettiin toukokuussa Ranskaan armeijaryhmä D:n reserviksi. Se sijoitettiin armeijaryhmän 15. armeijaan ollen Ranskassa aina joulukuuhun, jolloin se siirrettiin Tunisiaan.
Divisioona liitettiin alkuvuodesta 1943 5. panssariarmeijan reserviksi. Toukokuussa 1943 divisioona oli edelleen Tunisiassa, jossa se antautui muiden Saksan armeijaryhmä Afrikan joukkojen mukana. Divisioona lakkautettiin virallisesti 30. kesäkuuta, eikä sitä perustettu uudelleen.
Komentajat

Divisioonan komentajina olivat:
kenraalimajuri Georg Gawantka 1. toukokuuta – 14. heinäkuuta 1939
panssarikenraali Ferdinand Schaal 1. elokuuta 1939 – 2. elokuuta 1941
panssarikenraali Wolfgang Fischer 2. elokuuta 1941 – 5. helmikuuta 1943 (kaatui Mareth-linjalla)
kenraaliluutnantti Friedrich Freiherr von Broich 5. helmikuuta 1943 –
Sakoku

Japanilainen selonteko Yhdysvaltain laivaston vierailusta Tokionlahdella vuonna 1854.
Sakoku (jap. 鎖国, ”suljettu maa”) tarkoittaa Japanin Tokugawa-sotilashallinnon Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla harjoittamaa eristäytynyttä ulko- ja kauppapolitiikkaa. Sakoku-järjestelmä kehittyi vähitellen useiden lakien myötä 1600-luvun alussa. Laeissa kauppaa eurooppalaisten kanssa rajoitettiin voimakkaasti ja japanilaisia kiellettiin matkustamasta ulkomaille kuolemanrangaistuksen uhalla. Maa ei kuitenkaan missään vaiheessa eristäytynyt täydellisesti, ja kauppaa käytiin edelleen Kiinan, Korean ja Alankomaiden kanssa. Sakoku-kausi päättyi, kun Yhdysvallat pakotti Japanin avautumaan ulkomaankaupalle vuonna 1853.
Analyysi

Historiankirjoituksessa sakoku-säädökset on yleensä esitetty negatiivisessa valossa. Länsimaissa eristäytymispolitiikka on nähty irrationaalisena tai luonnottomana: ulkomaankauppa olisi ollut Japanille hyväksi ja eristäytyminen johtui despotismista. Japanin talous kasvoi voimakkaasti 1800-luvun loppupuolella: jos sakoku-säädöksiä ei olisi ollut, maan ulkomaankauppa olisi saavuttanut korkean tason jo paljon aiemmin. Tämä näkemys jättää kuitenkin huomiotta todellisuuden sakoku-säädösten takana. Japanilla ei 1600-luvulla ollut juuri kaivannaisten lisäksi kauppatavaraa, josta eurooppalaiset olisivat olleet kiinnostuneita, eivätkä japanilaiset tarvinneet ulkomailta juuri muuta kuin joitakin luksustuotteita. Maa oli ruoantuotannon suhteen omavarainen ja maatalouden tuottavuus nousi huomattavasti 1600-luvulla. Tokugawa-hallinnon aika merkitsikin jonkinasteista taloudellista menestystä ja 250 vuotta kestänyttä rauhaa. Sakoku-politiikkaa voidaankin pitää sinänsä onnistuneena ja rationaalisena, samoin kun maan avautumiseen johtanutta politiikkaa 1850- ja 1860-luvuilla realistisena.
Termi ”sakoku” tuli japanin kieleen vasta vuonna 1801, kun Nagasakissa toiminut kääntäjä Shizuki Tadao keksi sanan kääntäessään Engelbert Kaempferin Japanin historiaa käsittelevän teoksen hollannista. Japanilaiset viittasivat rajoituksiin pikemminkin termillä kaikin (jap. 海禁, ”merikiellot”): vastaavanlaisia rajoituksia olivat käyttäneet myös Korea ja  Kiina (haijin). Kaikin olisikin nähtävä laajempana itäaasialaisena ilmiönä, joka ei ollut omaperäinen japanilainen keksintö.