stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kurskin taistelu
Osapuolet > Saksa > Panssarivoimat

Monia saksalaisia panssarivaunutyyppejä käytettiin Kurskissa ensi kertaa suuressa mittakaavassa. Uudet saksalaisvaunut olivat yhtä hyviä tai parempia kuin neuvostoliittolainen T-34, mutta vanhat mallit muodostivat noin 40 % kalustosta eivätkä pärjänneet neuvostovaunuille. Täydennyksistä huolimatta saksalaisilla oli pulaa panssarivaunuista, ja esimerkiksi Waffen-SS:n 2. panssaridivisioona Das Reich varusti yhden komppaniansa sotasaaliiksi saaduilla T-34-vaunuilla.
Saksan maavoimien yleisin panssarivaunu oli keskiraskas Panzerkampfvagen IV, jota valmistettiin lukuisina eri malleina. Uusimmassa G-mallissa oli pitkä 75 millimetrin tykki, joka kykeni tuhoamaan minkä tahansa vihollisvaunun. Vanhemmat mallit oli tarkoitettu jalkaväen torjuntaan, ja niiden lyhyt tykki läpäisi panssaria huonosti.
Raskaita Tiger-panssarivaunuja käytettiin hyökkäyskiilojen kärkinä, joiden tehtävänä oli murtautua läpi vihollisen puolustuslinjoista. Zitadellen alkaessa Tiger-vaunuja oli Kurskissa vain 132, mutta niiden pelottava maine korvasi pientä lukumäärää. Pitkän kantamansa ansiosta Tigerin tykki kykeni tuhoamaan neuvostopanssarit, ennen kuin ne kykenivät vastaamaan tuleen. Paksu panssarointi oli pienikaliiperisten tykkien ammuksille lähes immuuni. Suuria Elefant-panssarintuhoojia oli vain 89, ja taistelussa ne osoittautuivat kovin kömpelöiksi.
Eliittidivisioona Großdeutschland sai itärintamalle lähetetyt 200 keskiraskasta Panther-panssarivaunua. Ne olivat hyvin panssaroituja ja aseistettuja, mutta Kurskissa niiden toimintaa haittasivat suunnitteluvirheet ja puutteellinen koulutus. Ensimmäiset rintamalle saapuneet Pantherit jouduttiin teknisten ongelmien vuoksi palauttamaan tehtaalle. Miehistökin oli osaamatonta. Ensimmäiset Panther-pataljoonat muodostettiin itärintaman divisioonien sotilaista, jotka Saksassa koulutettiin uuden vaunun käyttöön. Divisioonat eivät halunneet luopua veteraaneista vaan lähettivät Saksaan kaikkein kokemattomimmat ja huonoimmin koulutetut miehensä. Saksasta nämä lyhyen koulutuksen jälkeen lähetettiin takaisin itään.
Osapuolet > Neuvostoliitto > Kesän 1943 strategia

Neuvostoliiton korkeimpaan sodanjohtoon kuului diktaattori Josif Stalinin lisäksi vain muutamia luottohenkilöitä, mikä mahdollisti tarvittaessa nopeatkin päätökset. Puna-armeija soti vain yhdellä rintamalla, eikä Japanin maihinnousu Kaukoidässä ollut todennäköinen uhka, vaikka sen torjumiseen olikin osoitettu jonkin verran voimia. Stalinin luotetuista tärkeimmät olivat Neuvostoliiton marsalkat Georgi Žukov ja Aleksandr Vasilevski. Heillä oli tehtäviä sekä pääesikunnassa Stavkassa että paikallistason komentajina rintamien päälliköinä. Stavkan edustajat tekivät vierailuja rintamien esikuntiin ja vaativat toisinaan muutoksia niiden suunnitelmiin. Stavkan tarkkailu ei välttämättä johtanut parempaan lopputulokseen, sillä rintaman oma esikunta luonnollisesti pyrki tekemään parhaat mahdolliset suunnitelmat heti alussa.
Stavka arvioi Saksan voimien riittävän vain yhteen suureen hyökkäykseen, ja Kurskin rintamamutka oli ilmeinen kohde. Žukov ja Vasilevski suostuttelivat Stalinin odottamaan saksalaisten aloitetta ja ryhtyvän vastahyökkäykseen vasta, kun vihollinen olisi uuvutettu puolustustaistelussa. Puna-armeijalla ei ollut tarvetta kuluttaa voimiaan liian aikaisessa hyökkäyksessä, sillä länsivaltojen odotettiin lähitulevaisuudessa nousevan maihin Euroopassa ja avaavan toisen rintaman, mikä heikentäisi Saksan voimia idässä. Operaatio Zitadellen jatkuvasti viivästyessä osa neuvostokomentajista – arvovaltaisimpana kenraalieversti Nikolai Vatutin – olisi halunnut käydä alkukesällä hyökkäykseen. Žukov ja Vasilevski rauhoittelivat pahantuulista Stalinia, joka oli saanut tietää, että maihinnousu Ranskaan tapahtuisi vasta seuraavana vuonna.
Liittoutuneiden tiedustelu kykeni seuraamaan saksalaisten valmisteluja tarkoin, ja Neuvostoliitolle toiminut vakooja John Cairncross toimitti yksityiskohtaista Ultra-signaalitiedustelun sieppaamaa tietoa. Neuvostotiedustelu kuitenkin erehtyi odottaessaan saksalaisten päähyökkäystä Kurskin mutkan pohjoisosassa, kun se todellisuudessa tuli etelästä. Saksalaisten vahvuus yliarvioitiin selvästi. Neuvostoliiton virallinen historiankirjoitus väittää saksalaisilla olleen heinäkuussa 1943 itärintamalla 5,3 miljoonaa miestä, mutta on epäselvää, kuvastaako tämä neuvostotiedustelun todellisia käsityksiä vai liioiteltiinko vihollisen voimaa propagandassa, jotta oma sotamenestys näyttäisi vaikuttavammalta. Vihollisen yliarviointi on joka tapauksessa vähemmän vaarallista kuin aliarviointi. Neuvostoliitolla tosin oli tapana liioitella myös viholliselle aiheutettuja tappioita.
Osapuolet > Neuvostoliitto > Ryhmitys ja taktiikka

Puna-armeijan suuria, useista armeijoista koostuvia muodostelmia kutsuttiin rintamiksi. Kurskin pullistumaan kootut joukot asetettiin Konstantin Rokossovskin Keskustan rintama (pullistuman pohjoispuoli) ja Nikolai Vatutinin Voronežin rintama (eteläpuoli) alaisuuteen. Niiden selustaa suojasivat Ivan Konevin Arorintama ja etelämpänä Rodion Malinovskin Lounaan rintama. Rintamien miesvahvuus vaihteli 400 000–700 000 sotilaan välillä. Tyypillisellä rintamalla oli 1 000–1 800 panssarivaunua ja rynnäkkötykkiä sekä 7 500–13 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Jokaisen rintaman alaisuudessa toimi ilma-armeijakunta, joiden vahvuus vaihteli 500 ja 1 400 taistelulentokoneen välillä. Stavkan reserveistä voitiin taistelun aikana lähettää rintamille vahvistuksia.
Panssarijoukkojen merkitys puna-armeijan sotaopissa kasvoi jatkuvasti, vaikka kivääridivisioonat edelleen muodostivat rintamien selkärangan. Joustavuuden ja liikkuvuuden parantamiseksi kivääridivisioonien määrävahvuutta oli vuosina 1941–1943 laskettu ja raskaan aseistuksen määrää vähennetty. Saksan asevoimista poiketen puna-armeijan tavallisilla armeijoilla ja panssarivaunuarmeijoilla oli selvä ero. Läpimurtoon ja syviin hyökkäyksiin varattiin erilliset joukko-osastot, sillä puna-armeija yleensä kärsi suuria tappioita hyökätessään vihollisen puolustusasemiin. Vastaavaa taktiikkaa suosivat myös britit ja yhdysvaltalaiset sekä osa saksalaisista kenraaleista. Monet puna-armeijan komentajat olivat kuitenkin kärsimättömiä ja lähettivät panssarivaunut tukemaan jalkaväen hyökkäystä, jos läpimurrossa kesti odotettua kauemmin. Tämä oli osasyy puna-armeijan panssarijoukkojen suurille tappioille.
Neuvostoliiton korkein upseeristo oli vuonna 1943 edellisvuosia pätevämpää, mutta useimmat rivisotilaat olivat puna-armeijan kärsimien erittäin raskaiden tappioiden vuoksi kokemattomia. Pulaa oli varsinkin pätevistä aliupseereista. Komppaniaupseerien jatkuvien menetysten vuoksi taitavat aliupseerit ylennettiin nopeasti korkeampiin asemiin, jolloin ruohonjuuritason komentajistoon jäi koko armeijan toimintakykyä heikentänyt aukko. Mielikuva fanaattisesti loppuun saakka taistelleesta puna-armeijasta ei yleensä pitänyt paikkaansa, ja monien neuvostosotilaiden motivaatio oli heikko. Rintaman takana oli NKVD:n joukkoja, joiden tehtävänä oli teloittaa pelkuruudesta ja petturuudesta epäillyt sotilaat. Kostotoimia voitiin kohdistaa myös sotilaan omaisiin. Puna-armeija teloitti omia sotilaitaan enemmän kuin mikään muu toisen maailmansodan armeija. Äärimmäisen tiukka kuri ei parantanut puna-armeijan taistelutahtoa, vaan sillä oli päinvastainen vaikutus.
Osapuolet > Neuvostoliitto > Vahvuus ja kalusto

Puna-armeijan vahvuus oli huhtikuussa 1943 yli 6 miljoonaa sotilasta ja toukokuussa lähes 7 miljoonaa. Panssarivaunuja oli 4,5 kertaa enemmän kuin saksalaisilla ja tykkejä ja raskaita kranaatinheittimiä 3,5-kertaisesti. Liikkuvuutta paransi Yhdysvaltain lainaus- ja vuokrausohjelma, jonka puitteissa Neuvostoliittoon toimitettiin kasvavia määriä kuorma- ja maastoautoja. Vuonna 1943 aloitettiin naissotilaiden järjestelmällinen värvääminen. Aiemmin naiset olivat toimineet lähinnä tukitehtävissä, mutta nyt he alkoivat yleisesti palvella taistelutehtävissä ja heidän määränsä nousi 800 000 naissotilaaseen.
Kurskin taistelun alkaessa alueella oli neuvostojoukkoja yli 1,9 miljoonaa sotilasta eli noin 40 % puna-armeijan jalkaväestä. Kurskin mutkassa jalkaväkeä oli yli 1,4 miljoonaa sotilasta ja reservissä 573 000 miestä. Panssarivaunuja ja rynnäkkötykkejä oli noin 3 500, joista noin 2 000 oli Kurskin rintamapullistumassa ja loput lähinnä Arorintaman alaisuuteen asetettuna reservinä. Taistelulentokoneita oli noin 3 500.
Puna-armeijan pääasiallinen panssarivaunutyyppi T-34 oli sodan alkaessa ollut maailman paras panssarivaunu, mutta kesällä 1943 sen panssarointi ja aseistus olivat jo vanhentuneita, eikä uudistettua T-34/85-mallia ollut vielä saatavila. Myös KV-sarjan raskaat panssarivaunut olivat vanhentuneita, eikä niiden panssarointi enää riittänyt pysäyttämään saksalaistykkien ammuksia. Kevyet vaunut T-60 ja T-70 olivat heikosti aseistettuja ja panssaroituja, ja pienen miehistön vuoksi niiden toiminta oli kömpelöä. Yhdysvalloista saadut M3 Lee -vaunut olivat huonosti suunniteltuja, ja niiden niitattu panssari oli miehistölle suorastaan vaarallinen. Jos panssariin osui tykin ammus, niitit saattoivat irrota ja sisäänpäin lentäessään haavoittaa miehistöä.
Neuvostoliitossa valmistettiin kasvavia määriä rynnäkkötykkejä, mutta Kurskissa niitä oli taistelun alkaessa vain noin 150. Arorintamalla oli paljon myös ratsuväkeä. Tykkejä, kranaatinheittimiä ja raketinheittimiä oli yli 30 000. Massiivisilla tykistökeskityksillä oli puna-armeijan sotaopissa tärkeä rooli, ja tykistöä kutsuttiin ”sodan jumalaksi”. Raketinheitinten määrä oli sotavuosina kasvanut, mutta panssarintorjuntatykkien suhteen ei ollut tapahtunut merkittävää edistystä eivätkä pienikaliiperiset mallit kyenneet tuhoamaan saksalaisten raskaimpia vaunuja.
Osapuolet > Neuvostoliitto > Linnoitustyöt ja harhautukset

Kurskin linnoitustöihin osallistui 330 000 siviiliä, jotka rakensivat maanalaisia bunkkereja, piikkilankaesteitä ja miinakenttiä. Neuvostosotilaat määrättiin kaivamaan joka yö viisi metriä juoksuhautaa, ja taistelun alkaessa juoksuhautoja oli Kurskin mutkassa yli 9 000 kilometriä. Miinoja asennettiin puoli miljoonaa. Syvimmillään puolustuslinjat ulottuivat 300 kilometriä rintaman taa. Linnoitustöihin osallistuneita lukuun ottamatta kaikki rintaman läheisyydessä asuneet siviilit evakuoitiin.
Joukkojen keskitykset naamioitiin mahdollisimman hyvin, ja etelämpänä tehtiin valevalmisteluja, jotka antoivat ymmärtää puna-armeijan sunnittelevan kesähyökkäystä muualla. Puna-armeija oli taitava hämäämään vihollista, mutta Kurskissa joukkoja oli niin paljon, ettei täydellinen salaus ollut mahdollista. Vihollisen ilmahyökkäysten harhauttamiseksi rakennettiin 40 valelentokenttää.
Operaatio Zitadelle > Valmistelut

Partisaanisota kiihtyi Kurskin taistelun edellä. Saksalaiset surmasivat tuhansia neuvostoliittolaisia ja pakottivat kymmenet tuhannet siviilit poistumaan partisaanien tukialueilta. Monet tapetuista ”partisaaneista” olivat todellisuudessa siviilejä, ja saksalaisten julmuus pikemminkin voimisti vastarintaa. Partisaanien hyökkäykset kohdistuivat varsinkin huoltokuljetuksiin, eivätkä panssarijunat tarjonneet niiltä riittävää suojaa. Huhtikuussa 1943 partisaanit tuhosivat yli 250 saksalaista veturia ja toukokuussa lähes 400, kun Saksan itäisellä rautatiehallinnolla oli vetureja yhteensä 4 600. Partisaanit tuhosivat myös siltoja ja rautateitä. Toiminta hyötyi Moskovan aiempaa laajemmasta tuesta ja koordinaatiosta.
Saksalaisjoukot saivat Kurskin taistelun alla ilmakuviin perustuvaa koulutusta, joka tapahtui aivan rintaman läheisyydessä. Puna-armeija lähetti vahvoista miehistä ja pioneereista koostuneita yöpartioita, jotka sieppasivat saksalaissotilaita kuulusteltaviksi. Neuvostoliiton ilmavoimat (VVS) hyökkäili saksalaisten lentotukikohtiin tuhoten suuren määrän koneita kentille. VVS väitti tuhonneensa 506 viholliskonetta, mutta saksalaisen kirjanpidon perusteella todellinen luku oli enintään puolet tästä.
Operaatio Zitadelle > Hyökkäyksen alku

Großdeutschlandin ja Saksan 11. panssaridivisioonan krenatöörit tekivät 4. heinäkuuta tunnusteluhyökkäyksiä puna-armeijan etumaisia asemia vastaan. Stalin ei heti uskonut hyökkäyksen alkaneen, mutta kello 10.30 puna-armeijan tykistö alkoi ampua vastatulta saksalaisten asemiin. Sää oli sateinen.
Yöllä saksalaiset pioneerit alkoivat pullistuman pohjoislaidalla raivata miinakenttiä ja katkoa piikkilankoja. Neuvostoliittolaiset saivat vangeiksi saksalaissotilaita, jotka paljastivat hyökkäyksen alkavan kolmelta yöllä. Neuvostotykistö alkoi ampua saksalaisten asemiin. Vihollisjoukkojen keskityksistä ei ollut tarkkaa tietoa, joten häirintätuli oli melko tehotonta. Se kuitenkin sai saksalaiset lykkäämään hyökkäystään kahdella tunnilla ja herätti pelkoja siitä, että puna-armeija iskisi ennen saksalaisia. Tykistötulella oli myös psykologinen vaikutus, sillä saksalaiset tiesivät nyt, ettei yllätyksen mahdollisuutta ollut.
Aamun sarastaessa VVS teki hyökkäyksen Luftwaffen tukikohtia vastaan, mutta lähes kaikki saksalaiskoneet olivat jo ilmassa eikä hyökkäys onnistunut tuhoamaan montakaan viholliskonetta kentälle. Syntynyt ilmataistelu kääntyi taitavampien saksalaislentäjien eduksi. Luftwaffe keskitti suurimman osan voimistaan Neuvostoliiton tykistöä vastaan. Hyökkäyksiä koetettiin tehdä jatkuvasti, ja saksalaislentäjät joutuivat lentämään jopa 6–7 tehtävää päivässä, mutta tällaista tahtia ei voinut ylläpitää loputtomiin. Lentäjät saivat pitempiä lepotaukoja vain sään estäessä toiminnan. VVS:n toiminta oli taistelun ensi päivinä tehotonta, eikä se kyennyt estämään saksalaisten pommikoneiden hyökkäyksiä.
Saksan päähyökkäys alkoi monien viivytysten jälkeen 5. heinäkuuta 1943 kello 5 aamulla. Sotilaille luettiin Hitlerin päiväkäsky, jonka mukaan ”venäläisten suurimpana turvana ovat olleet panssarivaunut. Hyvät sotilaat: Nyt Teillä on paremmat panssarivaunut.” Neuvostojoukkoja oli Kurskissa noin kaksi kertaa saksalaisia enemmän, mutta paikallisesti saksalaisilla oli ylivoima. Panssarikiilojen kärjessä etenivät raskaat Tiger-vaunut, joiden sivustoja suojasivat keskiraskaat Panther- ja Panzer IV -vaunut. Uusia Panther-vaunuja vaivasivat erilaiset suunnitteluvirheet, ja osa syttyi tuleen jo ennen taistelukosketusta. Tekniset viat olivat muutenkin saksalaisille jatkuva ongelma. Huono sää jatkui.
Maasto oli avointa, mutta neuvostoliittolaiset olivat piilottaneet alueelle panssarintorjuntatykkejä ja räjähteitä, jotka voitiin vihollisen lähestyessä laukaista. Puna-armeijan panssarivaunut oli kätketty huonosti, ja saksalaiset Stuka-syöksypommittajat tuhosivat monia. Kevyistä panssarintorjuntatykeistä ei ollut vastusta raskaille Tiger-vaunuille, mutta miinat katkoivat niiden telaketjuja. Miinojen aiheuttamat vauriot oli tavallisesti helppo korjata, mutta saksalaisten menetykset olivat niin suuret, ettei kaikkia vaunuja saatu heti korjattua. Neuvostoliittolaiset käyttivät myös kasapanoksia ja Molotovin cocktaileja, eivätkä saksalaispanssarit onnistuneet herättämään puolustavassa jalkaväessä paniikkia.
Seuraukset

Kurskin taistelu oli kaluston määrällä mitattuna maailmanhistorian suurin panssaritaistelu. Se oli Saksan viimeinen merkittävä hyökkäys itärintamalla. Kurskin ja Harkovan taistelujen jälkeen Saksalla ei enää ollut mahdollisuuksia voittoon, ja aloite siirtyi pysyvästi puna-armeijalle. Saksalaiset joutuivat vetäytymään Dneprille ja hylkäämään Tamanin sillanpääaseman. Hitlerin haave Kaukasian öljykenttien valtaamisesta muuttui viimeistään nyt mahdottomaksi. Hän ei kuitenkaan myöntänyt tappiota vaan haaveili Saksaa vastustavan liittokunnan hajoamisesta.
Saksan asevoimissa ilmeni laajaa tyytymättömyyttä ja kritiikkiä Hitlerin sotilaallisia päätöksiä kohtaan. Von Manstein arvosteli operaation valmistelua siitä, ettei muilta rintamilta irrotettu Kurskiin riittävästi joukkoja. Hyökkäykseen osallistui liian vähän jalkaväkidivisioonia, jolloin panssarivoimia jouduttiin käyttämään sivustojen suojaamiseen. Hitlerin päättämättömyys ja keskittyminen Välimeren sotatoimialueeseen johtivat itärintaman korkeimpien upseerien keskinäisiin kiistoihin. Monia rintamasotilaita turhautti, kuinka propaganda jatkuvasti vähätteli tilanteen vakavuutta. Jotkut vajosivat epätoivoon voittamattomalta näyttävän vihollisen edessä. Kansallissosialistisen puolueen epäluulo asevoimia kohtaan voimistui, ja jotkut halusivat ottaa käyttöön puna-armeijan esimerkin mukaiset poliittiset upseerit. Mitä huonommin sota sujui, sen riitaisammaksi saksalaisjohto muuttui. Maavoimien johdossa käynnistyi syyllisten etsintä, mikä johti ilmapiirin kiristymiseen ja yhä drakonisempiin toimiin oppositiota kohtaan. Liikkuvaa puolustusta kannattanut von Manstein joutui epäsuosioon, ja keväällä 1944 Hitler korvasi hänet Modelilla. Kurskin tappion syntipukiksi valikoitunut kenraalimajuri Hans Speidel osallistui myöhemmin Hitlerin salamurhaan tähdänneeseen salaliittoon. Salaliitossa olivat mukana myös sotamarsalkka von Kluge ja moni muu operaatio Zitadellen suunnitteluun osallistunut upseeri.
Puna-armeija oli Kurskin jälkeen entistä kokeneempi ja ammattimaisempi. Silti joukkoja edelleen tapatettiin huonosti suunnitelluissa hyökkäyksissä, jotka usein johtuivat komentajien välinpitämättömyydestä tai esimiesten pelosta. Pelolla johtaminen aiheutti myös sen, että monilla etulinjan komentajilla oli tapana valehdella ylemmilleen. Puna-armeijalla oli ollut runsaasti aikaa valmistautua saksalaisten hyökkäykseen, ja vihollissuunnitelmat tunnettiin etukäteen melko tarkasti. Silti neuvostoliittolaisten tappiot olivat Kurskissa noin kolme kertaa saksalaisia suuremmat, eli tappiosuhde pysyi suunnilleen samana kuin sodan aiempina vuosina. Neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa Kurskissa saadun voiton suuruutta liioiteltiin ja omia tappioita vähäteltiin, ja länsimaiset historioitsijat ovat usein toistelleet propagandan väitteitä kritiikittä. Kurskin voitto oli kaikesta huolimatta psykologisesti tärkeä, sillä saksalaisten kesähyökkäys oli nyt ensimmäistä kertaa pysäytetty ja akselivallat joutuivat puolustuskannalle.
Kirjallisuutta

Healy, Mark: Zitadelle. The German Offensive against the Kursk Salient 4–17 July 1943.  The History Press, 2011.  ISBN 978-0-7524-5716-1.  (englanniksi)
Nebolsin, Igor: Stalin's Favorite. The Combat History of the 2nd Guards Tank Army from Kursk to Berlin.  (Volume 1: January 1943–June 1944)  Helion, 2015.  ISBN 978-1-909982-15-4.  (englanniksi)
Nipe, George M.: Blood, Steel and Myth. The II. SS-Panzer-Korps and the road to Prochorowka July 1943.  RZM Publishing, 2011.  ISBN 978-0-9748389-4-6.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurskin taistelu Wikimedia Commonsissa
Kurskin rintamanmutka ja saksalaisten hyökkäyssuunnitelma.
Das Reich -divisioonan SS-sotilaita kesäkuussa 1943. Taustalla näkyvä panssarivaunu on raskas Tiger I.
Neuvostoliiton marsalkka Georgi Žukov ja Arorintaman komentaja kenraalieversti Ivan Konev Kurskissa.
Puna-armeijan konekiväärimiehiä Kurskin taistelun aikana.
Myrskypilviä taistelukentän yllä. Huono sää muutti Kurskin pehmeän maaperän mudaksi, joka haittasi sotatoimia. Horisontissa näkyy saksalaisia panssarivaunuja.
Moottoripyörin varustautuneet saksalaisjoukot valmistautuvat taisteluun.
SS-sotilaita neuvostojoukoilta vallatussa panssarintorjuntakaivannossa. Pioneerit kaivavat luiskaa, jota pitkin omat panssarivaunut voivat edetä kaivannon toiselle puolelle.
Neuvostoliittolaisen jalkaväen ja T-34-panssarivaunujen vastahyökkäys Prohorovkassa 12. heinäkuuta.
Neuvostoliiton vastahyökkäys 12. heinäkuuta – 23. elokuuta.
Kurskissa tuhoutuneita Panzer IV -vaunuja.
Neuvostoliittolaiset panssarivaunut saapuvat Orjoliin.
Kingston (Jamaika)

| Kingston |
| --- | --- |

 Kingston
 Koordinaatit: 17°59′34″N, 76°47′31″W 
Valtio:   Jamaika
Maakunta:  Surrey
Kunta:  Kingston & St. Andrew
Perustettu:  22. heinäkuuta 1692
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  480 km²
Väkiluku (2011):  584 627
 – Väestötiheys:  1358 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-5
Motto::  A city which hath foundations
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kingston on Jamaikan pääkaupunki. Vuoden 2011 laskennassa itse kaupungissa oli 584 627 asukasta, Kingston & St. Andrewin kunnassa 662 426 asukasta.
Kaupunki perustettiin 1692 sen sataman suulla sijainneen Port Royalin tuhouduttua maanjäristyksessä. Kingstonista tuli Jamaikan hallinnollinen pääkaupunki vuonna 1872 ja itsenäisen Jamaikan pääkaupunki 1962. 14. tammikuuta 1907 maanjäristys tappoi kaupungissa yli 1 000 ihmistä.
Kingston tunnetaan erityisesti reggaemusiikista. Kaupungin tunnetuimman asukkaan Bob Marleyn asunto toimii nykyisin museona.
Kingstonin lentoasema on Norman Manleyn kansainvälinen lentoasema.
Maantiede ja ilmasto

Kingston sijaitsee Jamaikan saaren kaakkoispuolella. Se sijaitsee Kingstonin luonnonsataman ja Blue Mountains -vuorijonon välissä. Kaupunki jakaantuu kahteen osaan. Historiallinen keskusta Parade-kadun ympärillä ja lahden rannalla on osa alakaupunkia, samoin kuin sen länsiosien huonomaineiset alueet. Varakkaat ihmiset ja hienot talot ovat yläkaupungissa, ja arvokkaimmat asunnot ovat vuorten juurella.
Historia

Port Royalin tuhouduttua maanjäristyksessä vuonna 1692 sen asukkaat asettuivat rannikon tasangolle lähelle satamaa. Siihen piirrettiin Kingstonin kaupungin ruutukaava, johon kuuluivat yhdensuuntaiset, 20 metriä leveät pääkadut jotka kulkivat satamasta plantaaseille. Leveät kadut suojasivat kaupunkia maanjäristysten tai hurrikaanien aikaansaamilta tulipaloilta, ja helpottivat järjestyksen ylläpitoa. Kaupungin läpi kulkevasta kauppatavarasta tärkeimpiä olivat sokeri ja orjat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kingston Wikimedia Commonsissa
Jamaikan hallintoalueet
| --- | --- |
Maakunnat:   Cornwall  Middlesex  Surrey 
Kunnat:   Clarendon  Hanover  Kingston  Manchester  Portland  Saint Andrew  Saint Ann  Saint Catherine  Saint Elizabeth  Saint James  Saint Mary  Saint Thomas  Trelawny  Westmoreland 
Katu Kingstonissa
Luettelo Viron linnoista

Luettelo Viron linnoista on luettelo Viron alueella sijaitsevista linnoituksista.
Saksalaisen ritarikunnan linnat

Rakveren linnan länsimuurin rauniot.Harkun linna
Helmen linna
Karksin linna
Kursin linna
Laiusen linna
Maasilinna
Narvan linna
Paiden linna
Põltsamaan linna
Pärnun linna
Pöiden linna
Rakveren linna
Toompean linna
Tarvastun linna
Toolsen linnoitus
Vasknarvan linna
Viljandin linna
Piispanlinnat > Tarton hiippakunta

Kirumpään piispanlinna
Otepään linnavuori
Tarton piispanlinna
Uusi-Kastren piispanlinna
Vanha-Kastren piispanlinna
Vastseliinan piispanlinnan rauniot talvella 2008.Vastseliinan piispanlinna
Piispanlinnat > Saarenmaan-Läänemaan hiippakunta

Haapsalun piispanlinna
Koluveren piispanlinna
Kuressaaren piispanlinna
Lihulan piispanlinna
Vana-Pärnu piispanlinna
Piispanlinnat > Tallinnan piispanlinnat

Kiviloon piispanlinna
Porkunin piispanlinna
Piispanlinnat > Tallinnan luostarilinnoitukset

Kuimetsan linnoitus
Vasallilinnat > Ritarikunnan vasallilinnat

Angerjan vasallilinna
Edisen vasallilinna
Järvin vasallilinna
Kalvin vasallilinna
Keilan vasallilinna
Kiiun vasallilinna
Kiltsin vasallilinna
Purtsen vasallilinna
Vaon vasallilinna
Väänan vasallilinna
Vasallilinnat > Tarton piispan vasallilinnat

Kavildan vasallilinna
Kongutan vasallilinna
Rannun vasallilinna
Rõngun vasallilinna
Sõmerpalun vasallilinna
Vaabinan vasallilinna
Vanha-Antslan vasallilinna
Vasallilinnat > Saarenmaan-Läänemaan hiippakunnan vasallilinnat

Kastin vasallilinna
Kiltsin vasallilinna
Kullamaan vasallilinna
Velisen vasallilinna
Vigalan vasallilinna
Virtsun vasallilinna
Alatskiven Kalevanpojan sänky Alatskivellä, Tartumaalla Friedrich Krusen piirtämänä vuonna 1846.