stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boris Jeltsin

| Boris Jeltsin> Борис Ельцин |
| --- | --- |

Venäjän 1. presidentti
 10.7.1991–31.12.1999  
Pääministeri:   Luettelo Jegor Gaidar Viktor Tšernomyrdin Sergei Kirijenko Jevgeni Primakov Sergei Stepašin Vladimir Putin 
Varapresidentti:  Aleksandr Rutskoi (1991–1993)
Edeltäjä:  Mihail Gorbatšov (Neuvostoliiton presidentti)
Seuraaja:  Vladimir Putin
Venäjän SFNT:n korkeimman neuvoston puheenjohtaja
 29.5.1990–10.7.1991  
Edeltäjä:  Vitali Vorotnikov
Seuraaja:  Ruslan Hasbulatov (vt.)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Boris Nikolajevitš Jeltsin
Syntynyt: 1. helmikuuta 1931 Butka, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 23. huhtikuuta 2007 (76 vuotta) Moskova, Venäjä
Puoliso:  Naina Jeltsina (vih. 1956)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton NKP (1961–1990)
Uskonto:  Venäjän ortodoksinen kirkko
 Nimikirjoitus
Boris Nikolajevitš Jeltsin (ven. Бори́с Никола́евич Е́льцин, 1. helmikuuta 1931 Butka, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto – 23. huhtikuuta 2007 Moskova, Venäjä) oli Venäjän ensimmäinen presidentti vuosina 1991–1999. Jeltsinillä oli myös keskeinen rooli Neuvostoliiton alasajossa, ja hänen presidenttikaudellaan Venäjällä tapahtui suuri joukko uudistuksia kohti markkinataloutta. Uudistusprosessi oli vaikea: Neuvostoliiton hajoaminen jätti jälkeensä suuria taloudellisia ja sosiaalisia ongelmia, jotka leimasivat Venäjän koko 1990-lukua. Jeltsinin kaudella syttyi Tšetšenian sota.
Ennen valtaannousua

Jeltsin opiskeli Uralin polyteknisessä instituutissa ja työskenteli rakennusprojekteissa Sverdlovskissa eli nykyisessä Jekaterinburgissa vuosina 1955–1968. Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1961. Vuodesta 1968 alkaen hän työskenteli puolueessa kokopäivätoimisesti, ja vuonna 1976 hänestä tuli Sverdlovskin oblastin puoluekomitean pääsihteeri. Vuonna 1977 Jeltsin määrättiin toteuttamaan Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n murhapaikan, Ipatjevin talon, purkaminen.
Kun Mihail Gorbatšovista oli tullut Neuvostoliiton johtaja 1980-luvulla, hän valitsi Jeltsinin siivoamaan Moskovan puolueorganisaation korruptiosta. Jeltsinistä tuli vuonna 1986 Neuvostoliiton politbyroon jäsen, joskin ilman äänioikeutta. Jeltsin oli puolueen Moskovan kaupunkikomitean ensimmäinen sihteeri eli Moskovan pormestari 24. joulukuuta 1985–1987. Sen jälkeen hänet erotettiin politbyroosta ja pormestarin virasta, koska hän kritisoi Gorbatšovia ja uudistusten tahtia. Jeltsin esiintyi tuolloin Moskovassa populistina ja uudistajana.
Vuoden 1989 Neuvostoliiton kansanedustajien kongressin vapaissa vaaleissa Jeltsin esiintyi marttyyrinä ja kritisoi perestroikaa. Jeltsinin mielestä perestroika oli epäonnistunut ihmisten elämänlaadun parantamisessa. Jeltsin tuli valituksi kongressiin suurella äänimäärällä.
Venäjän federaation presidenttinä

Toukokuussa 1990 Venäjän parlamentti valitsi Jeltsinin Venäjän federaation presidentiksi, vaikka Gorbatšov oli tätä vastustanut. Venäjän presidenttinä Jeltsin vaati neuvostotasavalloille suurempaa autonomiaa ja edisti samalla Venäjän omaa autonomiaa. Hän ilmoitti kannattavansa markkinataloutta ja monipuoluejärjestelmää.
Kuolema

Jeltsin kuoli äkilliseen sydänkohtaukseen 23. huhtikuuta 2007. Jeltsinin ruumis oli näytillä Kristus Vapahtajan katedraalissa Moskovassa. Hänet haudattiin Moskovaan Novodevitšin hautausmaalle. Presidentti Putin julisti Venäjälle Jeltsinin kuolinpäivänä kansallisen surupäivän. Jeltsin oli ensimmäinen Venäjän valtionpäämies 113 vuoden jälkeen, joka haudattiin kirkollisin menoin sitten tsaari Aleksanteri III:n.
Suomeksi käännettyjä kirjoja

Boris Jeltsin: Jeltsin, WSOY Juva 1990, ISBN 951-0-16361-9
Boris Jeltsin: Presidentin päiväkirja, Helsinki, Otava, 1994, ISBN 951-1-13375-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boris Jeltsin Wikimedia Commonsissa
Jeltsinin eropuhe
Boris Jeltsinin muistokirjoitus (BBC)
| n k Venäjän presidentit |
| --- | --- | --- |
:  Jeltsin (1991–2000)  Putin (2000–2008)  Medvedev (2008–2012)  Putin (2012–) 
| n k Venäjän federaation pääministerit |
| --- | --- | --- |
:  Jeltsin  Gaidar  Tšernomyrdin  Kirijenko  Tšernomyrdin  Primakov  Stepašin  Putin  Kasjanov  Hristenko  Fradkov  Zubkov  Putin  Medvedev  Mišustin 
| n k Venäjän presidentinvaali 1996 |
| --- | --- |
Ehdokkaat:  Vladimir Brintsalov (sosialistit)  Mihail Gorbatšov (sit.)  Svjatoslav Fjodorov (PST)  Aleksandr Lebed (Kotimaa)  Martin Šakkum (Sosialistinen kansanpuolue)  Juri Vlasov (sit.)  Grigori Javlinski (Jabloko)  Boris Jeltsin (sit.)  Vladimir Žirinovski (liberaalidemokraatit)  Gennadi Zjuganov (kommunistit) 
| n k Venäjän presidentinvaali 1991 |
| --- | --- |
Sitoutumaton:  Valitut ehdokkaat Boris Jeltsin (presidentti) Aleksandr Rutskoi (varapresidentti) 
Kommunistit:  Valitut ehdokkaat Nikolai Ryžkov (presidenttiehdokas) Boris Gromov (varapresidenttiehdokas) Muut ehdokkaat Vadim Bakatin Albert Makašov Aman Tulejev 
Liberaalidemokraatit:  Valitut ehdokkaat Vladimir Žirinovski (presidenttiehdokas) Andrei Zavidija (varapresidenttiehdokas) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  NARA  SNAC  IdRef 
Jeltsin ja Bill Clinton vuonna 1999.
Jeltsinin hautajaiset 25. huhtikuuta 2007.
Jeltsinin hauta  Novodevitšin hautausmaalla.
Jeesus-seminaari

Jeesus-seminaari on noin parin sadan akateemisen Uuden testamentin eksegetiikan asiantuntijan tutkijaryhmä, joka perustettiin 1985. Seminaarin tarkoituksena on ollut määritellä, mitä Jeesus on historiallisena henkilönä saattanut opettaa tai tehdä. Seminaarin perusti Robert W. Funk, ja se toimii Westar-instituutin suojeluksessa. Vaikka Jeesus-seminaari edustaa vain raamatuntutkijoiden vähemmistön kantaa, se on saanut huomattavaa julkisuutta sensaatiohakuisten ja perinteisestä Jeesus-kuvasta poikkeavien päätelmiensä takia.
Menetelmä

Seminaariin osallistuvat tutkijat pyrkivät rekonstruoimaan kuvan Jeesuksen elämästä. He yrittävät kysyä, kuka hän oli, mitä hän teki, mitä hän sanoi ja mitä hänen opetuksensa tarkoittivat käyttäen kaikkea saatavilla olevaa todistusaineistoa ja menetelmiä. Rekonstruktio perustuu sosiaaliantropologiaan, historiantutkimukseen ja tekstianalyysiin. Tutkijat ovat käyttäneet kulttuurienvälisiä antropologisia tutkimuksia Jeesuksen yleisen taustan määrittelyyn, määritelleet ensimmäisen vuosisadan Juudean historiallisen ja yhteiskunnallisen tilanteen sekä käyttäneet tekstianalyysiä (yhdessä antropologian ja historiantutkimuksen kanssa) itse Jeesuksen henkilön tutkimiseen. He ovat käyttäneet ensisijaisia lähteitä (alkutekstit ja arkeologinen todistusaineisto) ja toissijaista todistusaineistoa (antropologinen ja historiallinen materiaali).
Todistusaineiston seulomisessa on käytetty erilaisia kriteereitä: Jeesuksen nimiin laitettuja sanoja on pidetty muun muassa sitä aidompina, mitä useammassa lähteessä ne esiintyvät, mitä enemmän ne poikkeavat aikakauden muusta opetuksesta ja mitä enemmän ne vaikuttavat olevan alun perin peräisin suullisesta (enemmän kuin kirjallisesta) lähteestä. Seminaarin voi nähdä omaksuneen raamatullisen minimalismin periaatteen eli ajattelutavan, jonka mukaan kirjoitettu teksti on epäilyksenalaista, ellei sitä osoiteta todeksi myös muilla lähteillä.
Seminaarin tutkimustulokset

Seminaari alkoi julkaista omaa käännöstään evankeliumeista nykyenglannilla (Scholars Version). Se käyttää vapaasti puhekielen ilmaisuja ja muotoiluja tavoittaakseen kirjoittajan tyylin, jotta lukija voisi kuulla viestin niin kuin ensimmäisen vuosisadan kuulija olisi sen kuullut eikä niin kuin nykyisissä raamatunkäännöksissä, joiden kieli on usein vanhahtavaa ja muodoltaan hyvin kirjallista.
Seminaari on käyttänyt äänestystä konsensuksen saavuttamiseksi kokouksissa. Sama menetelmä on yleisesti käytössä myös raamatunkäännöskomiteoissa. Seminaarin jäsenet tapasivat puolivuosittain keskustellakseen esitetyistä tieteellisistä kirjoituksista ja äänestääkseen noin viidensadan opetuksen ja tapahtuman aitoudesta käyttäen eri värisiä helmiä.
Helmien värit merkitsivät:
Punainen – äänestäjä uskoi, että Jeesus sanoi kyseisen tekstikohdan tai jotain hyvin paljon samanlaista (3 pistettä)
Vaaleanpunainen – äänestäjä uskoi, että Jeesus sanoi todennäköisesti jotain kyseisen tekstikohdan kaltaista (2 pistettä)
Harmaa – äänestäjä uskoi, että Jeesus ei sanonut kyseistä tekstikohtaa, mutta se sisältää Jeesuksen ajatuksia (1 piste)
Musta — äänestäjä uskoi, että Jeesus ei sanonut kyseistä tekstikohtaa, vaan se tulee myöhemmiltä seuraajilta tai erilaisesta perinteestä (0 pistettä)
Konsensus määritettiin painotetulla keskiarvolla, ei selvällä enemmistöllä. Näin kaikki mielipiteet vaikuttivat lopulliseen päätökseen.
Seminaarin tutkimustulokset > Jeesuksen opetukset

Seminaarin ensimmäiset löydökset julkaistiin vuonna 1993 teoksessa The Five Gospels: What Did Jesus Really Say? The Search for the Authentic Words of Jesus (ISBN 0-06-063040-X). Viiteen evankeliumiin on luettu neljän kanonisen evankeliumin lisäksi apokryfinen Tuomaan evankeliumi.
Seminaarin näkemyksen mukaan näiden viiden evankeliumin sisältämistä Jeesuksen sanoista vain noin 18 prosenttia palautui historiallisen Jeesuksen opetukseen. Johanneksen evankeliumista Jeesuksen opetuksiin palautui vain noin yksi prosentti .
Punaisella merkityt opetukset (prosenttimäärällä, joka osoittaa painotetun keskiarvon siitä, kuinka moni tutkijoista oli samaa mieltä):
Viisitoista eniten ääniä saanutta vaaleanpunaisella merkittyä opetusta (yhteensä 75:stä):
Seminaarin tutkimustulokset > Jeesuksen elämä

Vuonna 1998 seminaari julkaisi teoksen The Acts of Jesus: The Search for the Authentic Deeds of Jesus (ISBN 0-06-062978-9). Seminaarin mukaan Jeesuksen elämästä voidaan tietää lähinnä seuraavat seikat:
Jeesus syntyi Nasaretissa Herodes Suuren aikana.
Jeesuksen äiti oli Maria, ja hänellä oli isä Joosef.
Jeesuksen kastoi Johannes Kastaja, jonka Herodes Antipas myöhemmin teloitutti.
Jeesus oli kuljeksiva opettaja, joka jakoi aterioita yhteiskunnasta syrjäytyneiden kanssa.
Jeesus harjoitti parantamista ilman sen ajan lääkkeiden tai magian apua helpottaen oireita, joita nykyään pidettäisiin psykosomaattisina.
Jeesus julisti Jumalan valtakunnan tuloa.
Jeesus pidätettiin Jerusalemissa ja hänet ristiinnaulittiin kiusallisena henkilönä erityisesti sellaisten seikkojen kuin rahanvaihtajien pöydän kaatamisen seurauksena ennemmin kuin siksi, että hän olisi sanonut olevansa Jumalan Poika. Tämä tapahtui Pontius Pilatuksen ja ylipappi Kaifaan aikana.
Usko ylösnousemukseen perustuu Paavalin, Pietarin ja Magdalan Marian näynomaisiin kokemuksiin.
Tunnettuja jäseniä

Karen Armstrong - kirjoittanut useita teoksia kristinuskon historiasta
Marcus Borg - kirjoittanut useita teoksia Jeesuksesta
John Dominic Crossan - DePaulin yliopiston teologian emeritusprofessori, kirjoittanut n. 20 teosta Jeesuksesta
Robert W. Funk - seminaarin perustaja, edesmennyt
Robert J. Miller
Elaine Pagels - Nag Hammadin tekstien tutkija, teosten The Gnostic Gospels ja The Origin of Satan kirjoittaja
Robert M. Price - filosofian ja uskonnon opettaja Johnston Community Collegesta, aikakausjulkaisun The Journal of Higher Criticism perustaja
John Shelby Spong - eläkkeelle jäänyt episkopaalikirkon pastori, tunnettu fundamentalististen kristinuskon tulkintojen kyseenalaistaja, joka on kieltänyt monia kristinuskon perinteisiä oppeja
Kritiikki

Useat konservatiiviset eli perinteitä säilyttävät raamattuoppineet erityisesti evankelisen kristillisyyden piirissä ovat kyseenalaistaneet seminaarin menetelmät, oletukset, pyrkimykset ja johtopäätökset.
Dale Allison Pittsburghin teologisesta seminaarista kirjoitti vuonna 1999 julkaistussa teoksessaan Jesus of Nazareth: Millenarian Prophet ongelmista, jotka liittyivät hänen mukaansa erityisesti Funkin, Crossanin ja Borgin työhön. Hän väitti, että heidän näkemyksensä perustuvat ainakin osittain heidän henkilökohtaisten poliittisten tavoitteidensa ja teologisen asemansa luomiin ennakko-asenteisiin. Hän osoitti myös heidän oletuksissaan ja menetelmissään olevia rajoituksia. Allison kirjoitti, että seminaarin johtopäätöksistä huolimatta Jeesus oli ollut ennen kaikkea profeetallinen henkilö, joka oli keskittynyt maallisen ajan lopun saarnaamiseen.
Luke Timothy Johnson Emory Universitystä kirjoitti vuonna 1996 julkaistussa teoksessaan The Real Jesus seminaarin työtä koskevista huolenaiheistaan. Hän kritisoi seminaarin käyttämiä tekniikoita sanoen niiden olevan rajoittuneempia historiallisten rekonstruktioiden muodostamisessa kuin seminaarin jäsenet itse uskoivat. Johnson väitti, että vaikka monet seminaarin jäsenet ovat tunnustettuja tutkijoita, osa on suhteellisen tuntemattomia. Hän kritisoi seminaaria myös pyrkimyksistä herättää median huomio. Seminaari esiintyi muun muassa ABC Newsin ohjelmassa "The Search for Jesus" vuonna 2000.
Muita tutkijoita, jotka ovat ilmaisseet huolensa seminaarin työskentelytavoista, ovat olleet Richard Hays ("The Corrected Jesus" julkaisussa  First Things 43, toukokuu 1994), Ben Witherington (The Jesus Quest: The Third Search for the Jew of Nazareth), N. T. Wright (Jesus and the Victory of God), William Lane Craig (Will the Real Jesus Please Stand Up?: A Debate Between William Lane Craig and John Dominic Crossan) ja Craig Blomberg, Darrell Bock ja Edwin Yamauchi (Jesus Under Fire: Modern Scholarship Reinvents the Historical Jesus).
Jeesus-seminaarin jäsenet ovat vastanneet kritiikkiin useissa teoksissa ja keskusteluissa puolustaen sekä menetelmiään että johtopäätöksiään. Vastineisiin lukeutuvat Robert J. Millerin The Jesus Seminar and Its Critics; The Apocalyptic Jesus: A Debate, keskustelu Allisonin, Borgin, Crossanin ja muiden välillä; The Jesus Controversy: Perspectives in Conflict, keskustelu Crossanin, Johnsonin ja muiden välillä; sekä Borgin ja Wrightin The Meaning of Jesus: Two Visions.
Aiheesta muualla

The Jesus Seminar & Westar Institute Homepage (englanniksi)
The Jesus Seminar Forum (englanniksi)
The Gospel According to the Jesus Seminar, Religion (London), vol 25, lokakuu 1995, pp. 317–38 (englanniksi)
Richard B. Hays: The Corrected Jesus (englanniksi)
William Lane Craig: Presuppositions and Pretensions of the Jesus Seminar, A Critique (osa 1) (englanniksi)
Dr. William Lane Craig: The Evidence For Jesus (osa 2) (englanniksi)
A Christian Critique of the Jesus Seminar (englanniksi)
Is there any truth to the Jesus Seminar? (englanniksi)
Christian Cadre, The Jesus Seminar (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jesus Seminar
Käännös suomeksi
Johannes (Viipurin lääni)

| Johannes S:t Johannes 1> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Rannan kihlakunta
Kuntanumero:  168
Perustettu:  16401 18502
– emäpitäjä:  Viipurin pitäjä
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:   km²
– maa:  217,6 km²
Väkiluku:  10 303   (1939)
– väestötiheys:  47,3 as./km²
 1 Epäviralliset nimet: Kakki, Kakkinen 1 Kappeliseurakunta mainitaan ensimmäisen kerran 2 Seurakunnan perustamisvuosi 
Johanneksen epävirallinen perinnevaakuna.
Johannes (ruots. S:t Johannes, ent. Kakin kappeli, ruots. Kackis Kapell) on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella, Neuvostoliitolle vuonna 1944  luovutetulla alueella. Se sijaitsi Viipurinlahden itärannalla Viipurin ja Koiviston välissä. Johannes eriytettiin Viipurista vuonna 1859, jolloin pitäjästä alettiin käyttää Johannes-nimeä. Vuonna 1939 Johanneksen pinta-ala oli 217,6 km² ja asukasluku 10 303 henkeä.
Johanneksen väestö asutettiin jatkosodan jälkeen Turun seudulle seuraaviin kuntiin: Kaarina, Kuusisto, Lieto, Paimio ja Piikkiö.
Nykyisin Johanneksen kirkonkylän eli Vaahtolan kylän kohdalla on Sovetski-niminen kaupunkityyppinen taajama, Sovetskin eli Johanneksen kaupunkikunnan keskus.
Johanneksessa oli alun perin Hackmanin vuonna 1928 perustama sellutehdas Johanneksen selluloosa, joka nykyisin toimii nimellä OAO Vyborgskaja tselljuloza.
Historiaa

Ensimmäiset asukkaat muuttivat Johanneksen suurimman kylän Kaijalan paikkeille jo yli 5 000 vuotta sitten. Kylässä tehtiin 1930-luvulla aktiivisesti kaivauksia, jotka alkoivat, kun vasta 17-vuotias Eino Väntsi löysi noin 50 palaa keramiikkaa kaivaessaan maata omenapuun istuttamista varten kotitalonsa pihassa. Väntsi kirjoitti asiasta kansallismuseoon, joka lähetti Sakari Pälsin toteamaan, millaisesta löytöpaikasta on kysymys. Varsinaisia kaivauksia Väntsin tilalla johti Aarne Äyräpää, jonka mukaan Kaijala on tuohon aikaan sijainnut meren rannalla. Kun maanpinta jääkauden jälkeen jatkoi kohoamistaan, siirtyi asutus hiljalleen loittonevan veden perässä.
Johannes kuului Viipurin kirkkopitäjään, joka syntyi 1200-luvun lopulla joko kolmannen ristiretken aikana tai hiukan sitä ennen pakanuuden aikaisen kihlakuntajaon pohjalle. Torkkeli Knuutinpojan  ristiretken seurauksena Johannes tuli liitetyksi läntisen roomalais-katolisen kirkon piiriin. Katolisen kirkon aika päättyi 1500-luvulla toimeenpannun uskonpuhdistuksen yhteydessä, ja Ruotsin kirkko Suomen aluetta myöten muuttui luterilaiseksi. Varhaisin maininta Johanneksen kappeliseurakunnasta (alun perin Kakin kappeli, Cakoin Cappelle) on noin vuodelta 1640. On myös esitetty olettamus, että Johanneksesta olisi tullut erityinen rukoushuonekunta jo vuonna 1617. Ensimmäiset asiakirjamaininnat Johanneksen kirkosta ovat vuosilta 1656–1658, jolloin sen oletetaan sijainneen pienellä Kirkkosaarella Kirkkoniemen ja Kakinniemen välissä.  Kirkkoniemessä kirkon tiedetään sijainneen vuonna 1699. Perimätiedon mukaan tämä kirkko tuhoutui isonvihan aikana ja uusi rakennettiin Kirkkoniemelle entisen raunioille. Olemassa olevat asiakirjat kuitenkin antavat aiheen olettaa, että tämä kirkko on ollut pystyssä vielä vuonna 1773. 1750-luvulla se oli niin huonokuntoinen, että toukokuussa 1755 aloitettiin uuden kirkon rakennustyöt Vaahtolassa. Juhannuspäivänä 1756 toimitettiin juhlalliset vihkiäiset. Runsaat sata vuotta palveltuaan se oli jo kuitenkin niin laho ja ahdas, että v. 1860 ruvettiin miettimään uuden kirkon rakentamista. Varojen puutteessa rakennustyöt kuitenkin jouduttiin siirtämään niin, että vasta heinäkuussa 1888 vihittiin käyttöön arkkitehti Wileniuksen suunnittelema goottilaistyylinen punatiilikirkko. Vuonna 1992 pystytettiin kirkon raunioille ja sankarihauta-alueelle muistomerkit Johannekselaiset ry:n toimesta.
Kun ruotsalaisperäisiä pappeja alettiin Vanhan Suomen aikana epäillä valtiollisesta vehkeilystä, kiellettiin vuonna 1794 papinvirkoihin pääsy muilta kuin valtakunnan alamaisilta. Neljä vuotta myöhemmin kiellettiin kaikki opiskelu vieraissa valtakunnissa. Näiden toimien seurauksena syntyi pappispula. Johanneksen pappina toimi tuolloin Fredrik Gustaf Palmaeus (k. 1803). Palmaeus rupesi pitämään Johanneksessa papinkoulua antaen suomenkielistä opetusta kaikissa jumaluusoppiin kuuluvissa aineissa. Tämä "ensimmäinen suomalainen yliopisto" valmisti kymmenkunta uutta pappia "Vanhan Suomen" seurakuntien tarpeisiin.
Kylät 1939

Alakirjola, Haltiansaari, Hannukkala, Huistuppula, Huunonsaari, Hylkiälä, Kaijala, Kaislahti, Karhula, Kivitokee, Kolmikesälä, Koskijärvi, Kukkola, Lippola, Niemelä, Päätilä, Revonsaari, Riionsaari, Rokkala, Räihälä, Tikkala, Vaahtola, Villinsaari.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 12 koulupiiriin.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Johanneksen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
| Johanneksen väestönkehitys 1880–1940 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 4 583 | 4 583 |
| 1890 | 1890 |    | 5 340 | 5 340 |
| 1900 | 1900 |    | 6 114 | 6 114 |
| 1910 | 1910 |    | 7 188 | 7 188 |
| 1920 | 1920 |    | 7 090 | 7 090 |
| 1930 | 1930 |    | 9 254 | 9 254 |
| 1940 | 1940 |    | 9 368 | 9 368 |
Lähde: Tilastokeskus.
Sotien jälkeen

Johanneksen pitäjän kulttuuriperintöä ylläpitää Johannes-seura ry, jonka toiminta painottuu johannekselaisten evakoiden pääsijoituspaikkakunnille Kaarinaan, Lietoon, Paimioon ja Piikkiöön. Seura on muun muassa vuodesta 1950 lähtien järjestänyt Johannes-juhlat näiden uusien paikkakuntien vuorotellessa juhlien isäntinä.
Aiheesta muualla

Johannes-Seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Luovutettu Karjala – Johannes
Luovutetun Karjalan linkit (Arkistoitu – Internet Archive)
Johanneksen murteen puhenäyte Kotimaisten kielten keskuksen sivuilla
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Itämeri Johanneksen kirkonkylän eli Vaahtolan rannalta nähtynä.
Johannes-juhlat Liedon Loukinaisten koululla 25. heinäkuuta 2015; Johannes-seuran puheenjohtaja Janne Aso luovuttaa Karjalan liiton ja seuran omia mitaleja ansioituneille jäsenille.
Johanneksen kirkko sijaitsi tällä paikalla vuosina 1888–1940. Johannes-seura pystytti paikalle muistomerkin.
Luettelo Suomen kylistä vuosina 1919–1931

Tämä artikkeli on luettelo Suomen kylistä vuosien 1919 ja 1931 välisenä aikana julkaistujen tietojen mukaan. Luettelo on jaoteltu lääneittäin ja kunnittain. Koska luettelo perustuu vuosien 1919 ja 1931 välisenä aikana julkaistuihin kirjoihin, on sen lääni- ja kuntajako lähdekirjojen ilmestymisajankohdan mukainen. Seuraavassa taulukossa on esitetty kylien ja yksinäistalojen määrät lääneittäin:
| Lääni | Vuosi | Kyliä ja yksinäistiloja |
| --- | --- | --- |
| Ahvenanmaan lääni | 1920 | &&&&&&&&&&&&0245.&&&&00245 |
| Hämeen lääni | 1921 | &&&&&&&&&&&01258.&&&&001 258 |
| Kuopion lääni | 1926 | &&&&&&&&&&&&0673.&&&&00673 |
| Mikkelin lääni | 1923 | &&&&&&&&&&&&0676.&&&&00676 |
| Oulun lääni | 1928 | &&&&&&&&&&&&0354.&&&&00354 |
| Turun ja Porin lääni | 1919 | &&&&&&&&&&&03141.&&&&003 141 |
| Uudenmaan lääni | 1917 | &&&&&&&&&&&01298.&&&&001 298 |
| Vaasan lääni | 1924 | &&&&&&&&&&&&0512.&&&&00512 |
| Viipurin lääni | 1922 | &&&&&&&&&&&01828.&&&&001 828 |
Yhteensä taulukossa on 9 985 kylää.
Luettelossa ei ole mukana kaupunkien alueisiin liitettyjä kyliä, kadonneita historiallisia kyliä ja mahdollisia 1930-luvun jälkeen muodostettuja kyliä.
Ahvenanmaan lääni

Vuoden 1920 tietojen mukaan Ahvenanmaan läänissä oli 245 kylää ja yksinäistilaa.
Ahvenanmaan lääni > Brändö

Brändössä on 10 kylää: Asterholma, Baggholma, Björnholma, Brändö, Fiskö, Jurmo, Koskenpää, Lappo, Torsholma ja Åva.
Ahvenanmaan lääni > Eckerö

Eckerössä on 7 kylää: Björnhuvud (Björnhovda), Finbo, Kyrkby, Marby, Storby, Torp ja Överby.