stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikanjapanilaisten internointi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amerikanjapanilaisten internointi Wikimedia Commonsissa
Densho Encyclopedia
Luistelukenttä Heart Mountainin leirissä Wyomingissa talvella 1943.
Japanilasperhe parakissaan Manzanarin leirillä Kaliforniassa.
Antoni Malczewski

| Antoni Malczewski |
| --- | --- |
 Antoni Malczewski
Henkilötiedot
Syntynyt: 1793
Kuollut: 1826 (32–33 vuotta) Varsova, Puola
Kansalaisuus:  Puola
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: puola
Tuotannon kieli: puola
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Antoni Malczewski (1793 – 1826 Varsova, Puola) oli puolalainen runoilija. Hän astui 1811 Puolan armeijan palvelukseen, oleskeli 1816–1820 ulkomailla, varsinkin Italiassa, jossa tutustui Byroniin, asettui sen jälkeen Volyniaan maanviljelijäksi ja siirtyi sieltä Varsovaan, jossa onnettoman rakkauden ja kurjuuden murtamana kuoli.
Malczewski kuului Puolan romantikkoihin ja sai voimakkaita vaikutteita Byronilta. Hänen maineensa perustuu kauniiseen runokertomukseen Marja, powieść ukraińska ('Maria, ukrainalainen kertomus', 1825), joka sai tunnustusta vasta tekijänsä kuoleman jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antoni Malczewski Wikimedia Commonsissa
HMS Exmouth (H02)

| HMS Exmouth |
| --- | --- |
 HMS Exmouth

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  16. toukokuuta 1933
Laskettu vesille:  7. helmikuuta 1934
Palveluskäyttöön:  3. lokakuuta 1934
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 21. tammikuuta 1940
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 495 t (standardi) 2 049 t (kuormattu)
Pituus:  104,5 m (kokonaispituus) 103,6 m (vesiraja)
Leveys:  10,3 m
Syväys:  3,81 m
Koneteho:  38 000 hv
Nopeus:  36,75 solmua
Miehistöä:  175
Aseistus
Aseistus:  5 × QF 4,7" Mk IX -tykkiä 2 × nelipiippuista Vickers .50" ilmatorjuntakonekivääriä 8 × 21" torpedoputkea
HMS Exmouth (viirinumero H02) oli Britannian kuninkaallisen laivaston E-luokan laivueenjohtaja maailmansotien välillä ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Portsmouthin telakalta, missä köli laskettiin 16. toukokuuta 1933. Alus laskettiin vesille 7. helmikuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 3. lokakuuta 1934.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin lippulaivaksi Kotilaivaston 5. hävittäjälaivueeseen, jonka se muodosti sisaralustensa kanssa. Elokuussa 1935 laivue siirrettiin Välimeren laivastoon Italian ja Abessinian välisen kriisin vuoksi. Exmouth oli telakalla Aleksandriassa 4. lokakuuta alkaen vuoden loppuun. Maaliskuussa 1936 laivue palasi Kotilaivastoon, jossa se palveli elokuusta alkaen Espanjan rannikolla.  Laivue siirrettiin 1939 juuri sodan alla reserviin ja vasta palvelukseen otetut K-luokan hävittäjät muodostivat 5. hävittäjälaivueen.
Alus palautettiin heinäkuussa 1939 palvelukseen lippulaivaksi Kotilaivaston 12. hävittäjälaivueeseen, joka siirrettiin saattuetehtäviin Läntiselle alueelle valvomaan merialuetta ja saattajiksi luoteiselle alueelle ja Pohjanmerelle.
Exmouth saattoi 21. tammikuuta 1940 rahtialus Cyprian Princeä, kun Saksan laivaston sukellusvene U-22 (Karl Heinrich Jenisch) havaitsi ne. Sukellusveneestä laukaistu torpedo osui hävittäjään upottaen sen. Aluksen upotessa menetti henkensä kaikki 189 miehistönjäsentä, joista 18  on haudattu Wickin hautausmaahan.
Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Richard Stoddart Benson, DSO 31. heinäkuuta 1939 - 21. tammikuuta 1940 (kaatui)
Aiheesta muualla

Uboat.net - HMS Exmouth (englanniksi)
E-luokan hävittäjät
Alfhild (prinsessa)

Alfhild on Saxo Grammaticuksen teoksessa Gesta Danorum kuninkaantytär, jota kuningas Alf kosiskelee. Viktor Rydbergin mukaan tarina heijastelee muinaispohjoismaista tarua Heimdall-jumalasta.
Johanne Hildebrandt on kirjoittanut kaunokirjallisen trilogian Sagan om Valhalla, jossa Alfhild on Alfheimin kuningatar ja naimisissa Sigvard Vittfarnen kanssa.
Kirjallisuutta

Anu Lahtinen, Pohjolan prinsessat. 2009
HC KJH

HC KJH (KJH-rakkaudesta urheiluun ry.) on espoolainen, vuonna 2010 perustettu ja vuonna 2013 rekisteröity urheiluseura. Alun alkaen seura perustettiin katulätkä- ja rullakiekkoseuraksi, mutta nykyisin se toimii palloilun yleisseurana, jonka toimintaan kuuluu alkuperäisten lajien lisäksi mm. jalkapallo- ja salibandytoimintaa. Seuran värit ovat sininen, valkoinen ja musta. KJH järjestää edustusjoukkueidensa lisäksi kerhotoimintaa espoolaisille nuorille. Seurassa oli marraskuussa 2013 noin 60 aktiivijäsentä.
Historia

Seuran toiminta alkoi Espoossa vuonna 2010 nimellä Hockey Club Kädet-Jalat-Hämis. Nimi on peräisin alkuperäisen joukkueen pelaajien nimistä. Seura rekisteröitiin yhdistysrekisteriin alkukeväästä 2013, jolloin seuran toiminta alkoi laajeta useampiin urheilulajeihin. Kesällä 2013 HC KJH pelasi SM-Street Hockeytä Espoon ja Turun alkukarsinnoissa. Samoihin aikoihin perustettiin seuran ensimmäinen kerho, HC KJH Puhvelit -salibandykerho. Talvikaudelle lanseerattiin FC KJH Akatemia-jalkapallojoukkue. Tammikuun 2014 vuosikokouksessa seura julkaisi jääkiekkojoukkueprojektin talvikaudelle 2014-2015.
Historia > Saavutukset

Katusähly U16 SM-pronssi: 1 (2010)
Street Hockey SM tour -osaturnauspronssi: 1 (2011)
Historia > Logot

Logo 2010-2013
Logo 2013-
Joukkueet

HC KJH Street Hockey -edustusjoukkue
HC KJH Trashers -rullakiekkojoukkue
FBC KJH Puhvelit -salibandykerhojoukkue
FBC KJH Elämäni on vasta takasuoran alussa -salibandyjoukkue
FC KJH Akatemia -jalkapallojoukkue
FC KJH Taitokoulu -jalkapallojoukkue
HC KJH (vielä nimeämätön) -jääkiekkojoukkue
Seurajohto

Seuran hallitus (kausi 2014)
Seuran puheenjohtaja:
Eemil Nuuttila
Seuran varapuheenjohtaja:
Henrik Kymäläinen
Toiminnanjohtaja:
Juho Mäki-Lohiluoma
PR- ja sidosryhmämanageri:
Mikko Toivonen
Urheilutoimenjohtaja + kerhotoimintavastaava:
Elias Nousiainen
Talouspäällikkö:
Tatu Tuominen
Varainhankintavastaava:
Maija Leppo
Tapahtumavastaava:
Yacquub Moalim Ali
Fyysinen valmennus:
Nico Nurmikanta
Aiheesta muualla

HC KJH:n verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Prezi-esitys seuran toiminnasta
HC KJH:n katulätkäjoukkue URHOtv:n haastattelussa kesällä 2013.
Antti Pramila

Antti Veli Juhani Pramila (21. tammikuuta 1951 Kuusamo – 20. joulukuuta 2006 Oulu) oli suomalainen tekniikantutkija ja professori. Hän oli vuosina 1984–1988 Tampereen teknillisen korkeakoulun lujuusopin professori ja vuodesta 1988 lähtien Oulun yliopiston lujuusopin ja mekaniikan professori. Hänen tutkimusalaansa ovat muun muassa tietokoneavusteinen lujuus- ja värähtelyanalyysi ja numeeristen menetelmien soveltaminen virtausmekaniikassa.
Amerikanjalopähkinä

| Amerikanjalopähkinä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Pyökkimäiset Fagales
Heimo::  Jalopähkinäkasvit Juglandaceae
Suku::  Jalopähkinät Juglans
Laji::  cinerea
Kaksiosainen nimi
 Juglans cinerea  L., 1759 
 Amerikanjalopähkinän levinneisyys Pohjois-Amerikassa
Katso myös
   Amerikanjalopähkinä Wikispeciesissä   Amerikanjalopähkinä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanjalopähkinä (Juglans cinerea) on jalopähkinäkasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa. Tämä pieni tai keskikokoinen puu kasvaa osittain samoilla alueilla kuin selvästi kookkaampi sukulaisensa mustajalopähkinä. Siitä valmistetaan jonkin verran huonekaluja, mutta parhaiten se tunnetaan maukkaista pähkinöistään.
Ulkonäkö ja koko

Amerikanjalopähkinä on nopeakasvuinen, mutta lyhytikäinen ja pienehköksi jäävä puu, joka saavuttaa vain harvoin yli 30 metrin korkeuden ja yli 75 vuoden iän. Yleensä se kasvaa 12–21 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 30–60 senttimetriä paksuksi.
Sillä on syvälle ja laajalle ulottuvat sivujuuret, syvässä maaperässä myös pääjuuri – tosin pienempi kuin mustajalopähkinällä. Matala, suora runko jakautuu muutamaksi kohenevaksi haaraksi ja harvaksi, jäykäksi oksastoksi. Latvus on leveä, avoin ja epäsäännöllisen muotoinen. Runkoa peittää sileä, vaaleanharmaa kaarna, joka muuttuu puun vanhetessa uurteiseksi. Kuluvan vuoden versot ovat jäykät ja tahmeat ja niiden ydin on lokeroinen. Niiden väritys vaihtelee oranssinruskeasta ruosteenkirjavan kirkkaanvihreään.
Amerikanjalopähkinällä on suuret ja kellertävät, litteähköt silmut ja karvan reunustamat, tasaiset lehtiarvet. Päätöpariset lehdet ovat 38–60 senttimetriä pitkät, ja niiden ruoti on karvainen. Lehtilapa jakaantuu 11–17 leveään ja ruodittomaan lehdykkään, joista yksi on päätölehdykkä. Yksittäinen lehdykkä on 5–11 senttimetriä pitkä, leveänsuikea, hienosahainen, pyöreätyvinen ja pitkäsuippuinen. Lehdykän alapintaa peittää pehmeä karva, yläpinnalla karvoja on vain vähän. Väriltään lehti on kellanvihreä ja syksyllä ruskea tai keltainen.
Amerikanjalopähkinä on yksikotinen kasvi, jonka pienet, vihertävät kukat puhkeavat huhti–kesäkuussa maantieteellisestä sijainnista riippuen. Saman yksilön hede- ja emikukat puhkeavat yleensä eri aikoihin. Hedekukissa on 8–12 hedettä, ja ne muodostavat sivusilmuihin ohuita norkkoja. Emikukissa on 2-vartaloinen emiö, ja ne kasvavat 6–8 kukan ryhmissä kuluvan vuoden versojen kärjessä. Syys–lokakuussa kypsyvä hedelmä on paksun hedelmäsuojuksen suojaama pähkinä. Tahmea hedelmäsuojus on teräväkärkisen luumun muotoinen, 4–6 senttimetriä pitkä ja ruosteenväristen karvojen peittämä. Vaaleanruskea pähkinä on lokeroisesti uurteinen ja niin teräväsärmäinen, että voi naarmuttaa ihoa. Se kätkee paksun kuorensa sisälle makean, rasvaisen siemenen, josta puu on saanut englanninkielisen nimensä ’voipähkinä’. Yleensä pähkinä putoaa maahan vasta lehtien varistua.
Amerikanjalopähkinä on nopeakasvuinen, erityisesti taimivaiheessa. Siementuotanto alkaa kunnolla noin 20 vuoden iässä ja on runsaimmillaan 30–60 vuoden iässä. Hyvät siemenvuodet kertautuvat kahden tai kolmen vuoden välein. Siementen tärkeimpiä levittäjiä ovat oravat ja muut jyrsijät. Laji voi lisääntyä siementen lisäksi kantovesojen avulla.
Amerikanjalopähkinä muistuttaa paljon mustajalopähkinää, josta sen erottaa parhaiten seuraavien tuntomerkkien avulla: Amerikanjalopähkinän lehdyköiden alapinta on pehmeän nukan peittämä, mustajalopähkinällä alapinta on lähes kalju. Toisekseen amerikanjalopähkinällä on karvatäplä vanhojen lehtiarpien yläreunassa, joka puuttuu kokonaan mustajalopähkinällä.
Levinneisyys

Amerikanjalopähkinä on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Sen levinneisyysalue ulottuu mantereen itärannikolla New Brunswickin kaakkoiskulmasta Uuden-Englannin osavaltioihin Luoteis-Mainea ja Cape Codia lukuun ottamatta. Etelämpänä sitä tavataan New Jerseyn pohjoisosissa, Länsi-Marylandissa, Virginiassa ja Tennesseessä. Pienempiä, yksittäisiä saarekkeita on Pohjois-Carolinassa, Etelä-Carolinan luoteisosissa, Pohjois-Georgiassa, Pohjois-Alabamassa, Pohjois-Mississipissä ja Arkansasissa. Lännessä se on levittäytynyt Iowan ja Minnesotan sisäosiin saakka. Pohjoisempana on hajanaisia esiintymiä Wisconsinissa ja Michiganissa sekä Kanadan puolella Ontariossa ja Quebecssä. Sen levinneisyysalue on suurelta osin sama kuin mustajalopähkinällä, mutta ulottuu pohjoisemmaksi.
Amerikanjalopähkinä ei ole levinneisyysalueensa missään osissa kovin yleinen ja sen kannat ovat taantumaan päin. Osaltaan tähän on vaikuttanut Aasiasta 1960-luvulla saapunut sienitauti, joka aiheuttaa epämuodostumia kaarnaan ja lopulta tappaa puun.
Elinympäristö

Amerikanjalopähkinä viihtyy kosteassa, ravinteikkaassa ja hyvin vettä läpäisevässä maaperässä. Se menestyy mustajalopähkinää paremmin kuivilla ja kivikkoisilla kasvupaikoilla, varsinkin jos maaperässä on paljon kalkkikiveä. Useimmiten se kasvaa virtaavan veden äärellä, kukkuloiden ja vuorten rinteillä tai louhikoissa.
Amerikanjalopähkinää esiintyy 1 500 metrin korkeudelle asti, tavallisesti yksittäisinä puina muiden lehtipuiden joukossa. Se sietää huonosti varjostusta, vaikka selviääkin nuorena puolivarjossa. Sen juurista erittyy jugloni-nimistä ainetta, joka on haitallista muille kasvilajeille. Muita samoilla alueilla viihtyviä lajeja ovat kiiltotuomi, amerikanpyökki, mustajalopähkinä, kanadanhemlokki, punavaahtera, sokerivaahtera, lännentulppaanipuu, valkosaarni, keltakoivu, lehmukset, jalavat, hikkorit ja tammet – levinneisyysalueen koillisosissa usein myös sokerikoivu ja pohjoisosissa strobusmänty.
Amerikanjalopähkinän kasvukausi vaihtelee levinneisyysalueen pohjoisosien 105 päivästä eteläosien 210 päivään. Vuotuinen sademäärä on pienimillään 630 millimetriä Kaakkois-Minnesotassa ja enimmillään 2 030 millimetriä eteläisimmillä Appalakeilla. Vuoden keskilämpötila vaihtelee New Brunswickin 4 celsiusasteesta Alabaman 16 asteeseen. Amerikanjalopähkinä on talvenkestävämpi kuin mustajalopähkinä ja menestyy myös Suomessa aina III-vyöhykkeelle asti.
Käyttö

Amerikanjalopähkinää arvostetaan ennen muuta makeiden pähkinöidensä ansiosta. Siitä on jalostettu useita lajikkeita, jotka tuottavat kookkaampia ja helpommin kuorittavia pähkinöitä. Pähkinät ovat erityisen suosittuja Uuden-Englannin alueella, jossa niistä valmistetaan karamelleja yhdessä vaahterasiirapin kanssa. Pähkinät on kerättävä pian kypsymisensä jälkeen, sillä niiden sisältämä rasva härskiintyy nopeasti. Pähkinöitä käyttävät ravintona ihmisten lisäksi monet villieläimet. Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat uuttivat pähkinöistä öljyä, jota he käyttivät voiteluseremonioissa.
Amerikanjalopähkinän pehmeä ja karkeasyinen puuaines ei ole yhtä käyttökelpoista kuin mustajalopähkinällä. Sitä on kuitenkin helppo työstää ja sen pinta on kaunis petsattuna ja viimeisteltynä. Siitä valmistetaan vähäisissä määrin huonekaluja, talousesineitä, leluja ja koriste-esineitä. Hedelmäsuojuksista ja kaarnasta saadaan myös keltaista tai oranssia väriainetta.
Aiheesta muualla

Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Juglans cinerea (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Juglans cinerea[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Amerikanjalopähkinä François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819.
Amerikanjalopähkinän hedenorkkoja.
Amerikanjalopähkinän lehti ja pähkinä.
Haavanpunikkitatti

| Haavanpunikkitatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Lehmäntatit Leccinum
Laji::  aurantiacum
Kaksiosainen nimi
 Leccinum aurantiacum  (Bull.) Gray 
Katso myös
   Haavanpunikkitatti Wikispeciesissä   Haavanpunikkitatti Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haavanpunikkitatti (Leccinum aurantiacum, syn. Leccinum rufum) on hyvä ruokasieni. Se on  Ruokaviraston suosittelemia sieniä.
Kuvaus

Haavanpunikkitatin lakki on 8–25 senttimetriä leveä ja kupera, ja väriltään se on oranssin punaruskea, mutta väri haalistuu sienen iän myötä. Lakin pintakelmu kääntyy sen alapuolelle. Pillit ovat kellertävän valkoisia ja myöhemmin harmaantuvia. Jalan pituus on noin 8–20 senttimetriä pitkä, ja se on noin 2–5 senttimetriä paksu. Sen malto on valkoista, leikkauspinnoissa väri vaihtelee harmaan liilan ja mustan välillä. Suomessa haavanpunikkitatti kasvaa haavan seuralaisena yleisenä koko maassa Lappia myöten.
Haavanpunikkitatti ja lehtopunikkitatti sattavat olla sama laji, mutta niitä käsitellään erillisinä koska ne pystyy erottamaan toisistaan ulkoisten tuntomerkkien perusteella. Kaikki punikkitatit ovat syötäviä, mutta huonosti kypsennettyinä niistä saattaa tulla vatsanväänteitä ja pahoinvointia.
Haavanpunikkitattia muistuttavia lajeja ovat esimerkiksi koivunpunikkitatti, lehmäntatti ja männynpunikkitatti.
Aiheesta muualla

Wikikirjaston Sienikirjassa on  aihe:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö Haavanpunikkitatti, Leccinum albostipitatum.
Sienikirja / Tatit.
Keski-Suomen luontomuseo: Haavanpunikkitatti (Leccinum aurantiacum).
Suomalaiset kauppasienet
haaparousku
kalvashaaparousku
haavanpunikkitatti
herkkutatti
isohapero
kangasrousku
kangastatti
karvarousku
kantarelli
kartiohuhtasieni
koivunpunikkitatti
korvasieni
kosteikkovahvero
kuusenleppärousku
lampaankääpä
mustatorvisieni
männynherkkutatti
männynpunikkitatti
männynleppärousku
suppilovahvero
tammenherkkutatti
rusko- ja vaaleaorakas
siitake
tryffelit
Wikikirjasto
Hadés (ohjus)

Hadés oli lyhyen kantaman ydinohjustyyppi. Asetyypin määrittely aloitettiin 1975. Käytännön kehittelytyöt alkoivat vuonna 1984 ja lentokokeet aloitettiin 1988. Hadés oli aktiivikäytössä vuosina 1991 - 1996. Se määriteltiin kuitenkin SRBM-luokkaan eli lyhytkantamalle, sillä se oli 480 km. Vuoden 1993 ydinsulkusopimuksen myötä asetyyppi poistui, siinä kuin missä myös Ranskan kiinteisiin tukikohtiin D' Albionin ylängölle sijoitetut 2x 9 = 18 keskikantaman strategista S3-ydinohjusta. Hadéksen räjähdysvoima oli 80 kilotonnia. Ohjaustapa oli TERCOM:in likeinen, tutkan tyyppinen maastoseuranta ja GPS yhdistettynä inertiasuunnistukseen. Nämä toivat keskiosumapisteen CEP-arvioksi jopa 5 m, mikä on erittäin tarkka.
Käännös suomeksi
Alfheim

Alfheim (muinaisnorjaksi Álfheimr 'haltia-koti') on skandinaavisessa mytologiassa valohaltioiden valtakunta. Mytologian mukaan maailma oli jakautunut yhdeksään maailmaan, joista Midgårdin kerrottiin sijaitsevan keskimmäisenä. Maailmoja yhdisti elämänpuu Yggdrasil. Alfheim esiintyy myös englantilaisissa balladeissa nimillä Elfhame ja Elphame. Se on myös vanha nimi Ruotsin maakunnalle Bohuslänille.
Alfheim kirjallisuudessa

Alfheim mainitaan haltioiden kotina ainoastaan kahdessa muinaisnorjalaisessa tekstissä. Toinen niistä on Snorri Sturlusonin Proosa-Eddan ensimmäinen osa, Gylfaginning.
Alfheim esiintyy englantilaisissa balladeissa nimillä Elfhame ja Elphame, joka käännetään usein nykyenglannissa muotoon Elfland tai Elfenland (eli "haltiamaa"). J.R.R. Tolkienin luomassa fantasiamaailmassa esiintyy myös Haltiamaa, joka sijaitsee Kuolemattomien Maiden rannikolla.
Hadži Dimitar Stadium

| Hadži Dimitar Stadium> Rakennuksen tiedot |
| --- | --- |
Sijainti:  Sliven, Bulgaria
Kenttä:  Nurmi
Käyttäjät
 OFC Sliven 2000 
Katsojakapasiteetti
 15 000 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Hadži Dimitar Stadium on monikäyttöinen stadion Slivenissä Bulgariassa. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa OFC Sliven 2000:en kotikenttänä. Stadionille mahtuu 15 000 ihmistä.
Hadži Murat

Hadži Murat. Vuoden 1851 litografiaan perustuva kaiverrus.
Hadži Murat (ven. Хаджи-Мурат, avaariksi XIажи Мурад; 1790-luvun lopulla Dagestanin Hunzahissa – 5. toukokuuta 1852 Nuhan lähellä Azerbaidžanissa) oli yksi Dagestanin vuoristokansojen johtajista heidän taistelussaan venäläisiä valloittajia vastaan 1800-luvun puolivälissä.
Hadži Murat kasvoi Avarian kaaniperheessä. Hän osallistui veljensä Osmanin kanssa imaami Gamzat-bekin vastaiseen salaliittoon vuonna 1834 ja hallitsi sen jälkeen Avariaa yhdessä venäläisten asettaman Ahmedhanin kanssa. Vuonna 1836 venäläiset syyttivät Hadži Muratia yhteyksistä Šamiliin ja pidättivät hänet. Hadži Murat pakeni Tselmesin kylään ja liittyi Šamilin joukkohin. Vuonna 1843 Šamil teki hänestä Avarian käskynhaltijan (naib). Vuonna 1851 Hadži Muratin välit Šamiliin rikkoutuivat ja hän pakeni Tšetšeniaan siirtyen venäläisten puolelle. Sittemmin hän pakeni jälleen vuorille ja sai surmansa tulitaistelussa.
Hadži Muratin tarina on suosittu aihe Kaukasian kansanperinteessä. Leo Tolstoi on kirjoittanut hänestä samannimisen pienoisromaanin.
Antti Pulkkinen (valtiopäivämies)

Antti Pulkkinen  (1818 – 1893) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Talollinen Antti Pulkkinen Mikkelin pitäjästä oli talonpoikaissäädyssä Mikkelin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1872.
HMS Castor (1909)

| HMS Castor |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Karlskronavarvet
Laskettu vesille:  24. huhtikuuta 1909
Palveluskäyttöön:  29. syyskuuta 1909
Poistui palveluskäytöstä:  13. helmikuuta 1940
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  106 t
Pituus:  40,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  4,4 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  2 000 hv
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  18
Aseistus
Aseistus:  2 x 45,7 cm M/04 torpedoputkea 2 x 57 mm kan M/95D -tykkiä
HMS Castor (runkonumerot 51 ja V51) oli Ruotsin laivaston Plejad-luokan torpedovene, joka luokiteltiin myöhemmin yhteysalukseksi.
Valmistus

Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 24. huhtikuuta 1909 ja liitettiin laivastoon 29. syyskuuta.
Palvelus

Alus luokiteltiin 1928 yhteysveneeksi runkonumerolla V51, jolloin sen torpedoaseistus korvattiin miinanraivauskalustolla. Alus poistettiin palveluksesta 13. helmikuuta 1940 ja se myytiin 1947 romutettavaksi.
Grästorp

| Grästorp |
| --- | --- |
 Grästorpin rautatieasema.
 Grästorp
 Koordinaatit: 58°20′N, 12°40′E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Grästorpin kunta
Pinta-ala:  
 – Maa:  2,25 km²
Väkiluku:  2 969
 – Väestötiheys:  1 319,6 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2010 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Grästorp on samannimisen Grästorpin kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Länsi-Götanmaan läänissä ja Länsi-Götanmaan historiallisessa maakunnassa Länsi-Ruotsissa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 2 969 asukasta.
Grästorp on aikaisemmin ollut kauppala vuosina 1900–1951.
Väestönkehitys

| Grästorpin taajaman väestönkehitys 1960–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1960 | 1960 |    | 1 362 | 1 362 |
| 1965 | 1965 |    | 1 558 | 1 558 |
| 1970 | 1970 |    | 1 601 | 1 601 |
| 1975 | 1975 |    | 1 897 | 1 897 |
| 1980 | 1980 |    | 2 409 | 2 409 |
| 1990 | 1990 |    | 3 067 | 3 067 |
| 1995 | 1995 |    | 3 122 | 3 122 |
| 2000 | 2000 |    | 3 002 | 3 002 |
| 2005 | 2005 |    | 2 917 | 2 917 |
| 2010 | 2010 |    | 2 969 | 2 969 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB).
Gmunden

| Gmunden |
| --- | --- |

 vaakuna
 Gmunden
 Koordinaatit: 47°55′05″N, 13°47′58″E 
Valtio:  Itävalta
Osavaltio:  Ylä-Itävalta
Piiri:  Gmunden
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Heinz Josef Koeppl
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  63,49 km²
Korkeus:  425 m
Väkiluku (1.1.2017):  13 272
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.gmunden.ooe.gv.at 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gmunden on Ylä-Itävallassa Traunsee-järven rannalla sijaitseva kaupunki, joka tunnetaan myös terveys- ja lomakohteena. Se on myös Salzkammergutin alueen tärkeä suolantuotantopaikka.
Maantiede

Gmunden sijaitsee Traunsee-järven rannalla, korkeiden vuorten, kuten Traunstein (1 660 m) ja Erlakogelin (1 570 m), ympäröimänä.
Kulttuuri > Nähtävyydet

Gmundenissa on lukuisia kiinnostavia ja tutustumisen arvoisia paikkoja, kuten Schloss Ort -linna ja keramiikkatehdas, joka valmistaa Gmunden Keramik -nimellä erilaisia astioita.
Liikenne

Gmundenissa toimii lyhyt julkisen liikenteen raitiolinja, joka yhdistää rautatieaseman kaupungin keskustaan. Linjalle on suunniteltu myös lyhyttä jatkoa.
Koulutus

Gmundenissa on neljä päiväkotia, neljä peruskoulua ja kolme lukiota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin verkkosivusto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi