stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kapriisi

Kapriisi tarkoittaa lyhyttä, eloisaa ja vapaamuotoista musiikkikappaletta.
Kapriiseja on sävelletty barokin ajalta lähtien. Silloin kapriisit sävellettiin usein kosketinsoittimelle, ja niitä sävelsi muun muassa Girolamo Frescobaldi. Kokonaiselle orkesterille sävelletyistä kapriiseista tunnettuja ovat Nikolai Rimski-Korsakovin Capriccio espagnol sekä Pjotr Tšaikovskin Capriccio italien. Johannes Brahms sävelsi myöhempinä vuosinaan useita kapriiseja pianolle. Esitetyimpiä kapriiseja ovat muun muassa Niccolò Paganinin säveltämät 24 kapriisia viululle. Ludwig van Beethoven on säveltänyt virtuoosien keskuudessa suositun Rondo a Cappriccion. Myös Jean Sibelius on säveltänyt kapriisin (Caprice) pianolle op. 24 nro 3.
Kairokosken rautatieasema

Kairokosken rautatieasema (lyh. Kko, aik. Pko) on Parkanon keskustassa sijaitseva lakkautettu rautatieliikennepaikka Haapamäki–Pori-radan varrella. Sen nimi oli Parkano vuoteen 1970 asti, jolloin nykyinen nimi otettiin käyttöön. Nykyään Parkano-niminen liikennepaikka sijaitsee Tampere–Seinäjoki-radan varressa noin viiden kilometrin päässä Parkanon keskustasta.
Parkanon vuonna 1934 valmistuneen asemarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Thure Hellström. Samoin piirustuksin on rakennettu myös Kankaanpään (1933) ja Virtain (1936) asemarakennukset, jotka ovat samalla rataosalla. Tiilinen, kaksipaikkainen veturitalli ja siihen liittynyt vesitorni valmistuivat 1935. Haapamäki–Pori-rata avattiin osissa sitä mukaa, kun rata valmistui. Parkano avattiin liikenteelle 1. tammikuuta 1935, jolloin henkilö- ja tavaraliikenne Porin ja Parkanon välillä alkoi. Vuonna 1937 liikennettä voitiin jatkaa Parkanosta Kihniöön ja rata voitiin avata kokonaisuudessaan 1938. Parkanon kirkonkylä oli jo junaliikenteen alkamisen aikoihin merkittävä Koillis-Satakunnan palvelukeskus ja maanteiden risteys, josta lähtivät tiet Tampereelle, Kuruun, Kankaanpäähän, Karviaan ja Vaasaan. Parkano muuttui kauppalaksi vuonna 1972 ja kaupungiksi vuonna 1977.
Parkanon liikennepaikka nimettiin Kairokoskeksi Tampereen ja Seinäjoen välisen oikoradan valmistuttua 1970. Tällöin myös Parkanon uusi liikennepaikka avattiin Haapamäki–Pori-radan ja oikoradan risteykseen. Kairokosken merkitys alkoi vähentyä uuden aseman avaamisen myötä. Henkilöliikenne Haapamäki–Pori-radalla lakkautettiin 31. toukokuuta 1981 ja Kairokoski muutettiin miehittämättömäksi liikennepaikaksi vuonna 1987. Liikennepaikka lakkautettiin lopullisesti 7. toukokuuta 2020.
Kairokosken asemarakennus on edelleen olemassa, mutta veturitallin purkaminen aloitettiin elokuussa 2008 kiivaasta vastustuksesta huolimatta. Kairokosken ratapiha ja vaihteet purettiin vuosien 2019 ja 2020 aikana.
Kaibutsu-kun

Kaibutsu-kun (jap. 怪物くん) on Fujiko F. Fujion luoma manga, josta tehtiin sittemmin myös animesarja (1968-69 ja 1980-82).
Päähahmot

Tarou Kaibutsu (怪物太郎,, Kaibutsu Tarō)
Hiroshi Ichikawa (市川ヒロシ,, Ichikawa Hiroshi)
Utako Ichikawa (市川歌子,, Ichikawa Utako)
Franken (フランケン, Furanken)
Dracula (ドラキュラ, Dorakyura)
Wolfman (オオカミ男,, Ookami-Otoko)
Doctor Noh (ドクター・ノオ, Dokutā Noo)
Kaiko-chan (怪子ちゃん, Kaiko-chan)
Aiheesta muualla

Kaibutsu-kun (anime)  Anime News Networkissa (englanniksi)
Lauri Hannu

| Lauri Hannu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. toukokuuta 1967 (ikä 57) Sahalahti
Ammatti:  kitaristi, säveltäjä, musiikinopettaja
Muusikko
Aktiivisena:  1988–
Tyylilajit:  rock, jazz, ska, reggae, elektroninen
Soittimet:  kitara, banjo, mandoliini, basso
Yhtyeet:  Funky Kingston, Jazzmuseo, Late's Brutal Mono, The Body, The Partylandmen, Tampere Big Band, Voimaryhmä
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lauri Hannu (s. 25. toukokuuta 1967 Sahalahti) on suomalainen muusikko, säveltäjä ja musiikinopettaja. Hannu on valmistunut Tampereen konservatoriosta pääaineenaan klassinen kitara. Hän on toiminut muusikkona ja säveltäjänä useissa orkestereissa ja bändeissä, kuten Funky Kingstonissa, The Partylandmenissa, Voimaryhmässä ja Jazzmuseossa.  Hän tehnyt musiikkia myös elokuviin ja televisio-ohjelmiin ja esiintynyt näyttelijänä lyhytelokuvissa.  Hannu opettaa Tampereen konservatoriossa sähkökitaran ja sähköbasson soittoa sekä musiikkiteknologiaa.
Diskografia > Sooloalbumit

Instrumental Health (1997)
Rieku ja Raiku - Lauri Hannun sävelmiä ja CD-ROM -kuvaviihdettä (1999)
Vegetable Guitar, Vol. 1 (CD 2004, digijulkaisu 2016)
Vegetable Guitar, Vol. 2 (2014)
Vegetable Guitar, Vol. 3 (2015)
Experimental Health (2017)
Diskografia > Albumit orkestereiden kanssa

Late's Brutal Mono: Live at the Tampere Jazz Happening (1999)
Lauri Hannu & Tampere Big Band: Playing Late Fortunes (2000)
Diskografia > The Partylandmenin albumit

Manitoba Motorway (2004)
Atonal Standards, Vol. 1 (2005)
Sketches of Pain, Vol. 1 (2015)
Sketches of Pain, Vol. 2 (2015)
Sketches of Pain, Vol. 3 (2015)
Sketches of Pain, Vol. 4 (2015)
Sketches of Pain, Vol. 5 (2015)
Party Snacks (2015)
Piano Music Opiate (2015)
Improvise Studies for Piano (2015)
Improvise Studies for Organ (2015)
Talk Show (2015)
Pellersson (2015)
Lapin kesä (2015)
Diskografia > Albumit muiden orkestereiden jäsenenä

The Body: Add only water (1998)
Voimaryhmä: Menopaluuna (2007)
Masa Orpana: Brothers (2009)
Voimaryhmä: Rudistan (2012)
Tampere Big Band: To the Stars (2013)
The Body: II (2013)
Holy Land: Live in Kangasala (2014)
Funky Kingston: Hyvät ja Parhaat (2018)
Jazzmuseo: Elävänä Pyynikinlinnassa (2018)
Aiheesta muualla

Lauri Hannun kotisivu
Lauri Hannu Elonetissä
Lauri Hannu IMDB:ssa
Lauri Hannu Fono.fi - äänitetietokannassa
Kankiasetinlaite

Pieni kankiasetinlaite Bristolissa Isossa-Britanniassa.
Kankiasetinlaite on yksi rautatieliikenteen ohjaukseen käytettävistä asetinlaitetyypeistä. Asetinlaitteessa toiminnot ja varmistukset tapahtuvat mekaanisesti. Kankiasetinlaitteella käännetään ja lukitaan vaihteet sekä asetetaan opastimet ajon salliviin asentoihin kankia kääntämällä. Kääntöliike välitetään vaihteille, lukituslaitteille ja opastimille teräsvaijereilla.
Kankiasetinlaite eroaa kampiasetinlaitteesta rakenteellisesti siten, että kampiasetinlaitteen kampia käännetään 360 astetta asetinlaitepukin suuntaisesti, kun kankiasetinlaitteessa kanget liikkuvat vain noin 180 asteen kaarissa kohtisuorassa asetinlaitepukin pituusakseliin nähden. Täten kankiasetinlaitteeseen on mahdollista kytkeä useampia käyttökankia rinnakkain pienempään tilaan.
Käyttötarkoitus

Kankiasetinlaitteilla asetetaan junille niiden tarvitsemat kulkutiet kääntämällä vaihteet oikeisiin asentoihin ja asettamalla mekaanisiin opastimiin ajon sallivat opasteet.
Kanget on värjätty käyttötarkoituksensa mukaisesti. Suomessa sinisillä kangilla käännetään vaihteita, ja vihreillä kangilla kytketään ja vapautetaan vaihteen mekaaninen lukitus. Punaisilla kangilla asetetaan siipiopastimiin ajon salliva opaste. Punaiset kanget poistuivat käytöstä sitä mukaa, kun sähköiset valo-opastimet korvasivat mekaanisia siipiopastimia.
Yleensä kankiasetinlaitteita on käytetty sellaisilla liikennepaikoilla tai ratapihan osilla, joilla on ollut suuri määrä sellaisia vaihteita, jotka on liikennemäärien vuoksi ollut tarpeen rajoittaa keskitetysti yhden henkilön käytettäviksi. Tämän vuoksi kankiasetinlaitteet sijoitettiin yleensä ratapihan laidoille rakennettuihin torneihin, joista vaihdemiehellä oli hyvä näkyvyys kaikille raiteille. Yleensä kankiasetinlaitteet ovatkin olleet niin suuria, että ne ovat vaatineet oman rakennuksensa. Toisin kuin kampiasetinlaite, kankiasetinlaitepukki on käytännössä sijoitettava sisätiloihin, sillä talvisin sen puhtaanapito on hankalaa.
Historia

Suomen rataverkolla ei ole enää yhtään käytössä olevaa kankiasetinlaitetta. Viimeinen sijaitsi Rovaniemen rautatieasemalla ratapihan eteläpäässä olevassa asetinlaitetornissa, ja sillä ohjattiin ratapihan länsipään tärkeimpiä vaihteita. Asetinlaite poistettiin käytöstä ja purettiin 21. toukokuuta 2007, ja se korvattiin sähköisellä asetinlaitteella.
Kampiasetinlaitteita on ollut rataverkolla aiemmin useita sellaisilla liikennepaikoilla, joilla liikennemäärien vuoksi vaihdemiesten käyttö on ollut epäkäytännöllistä.
Raideliikenne
| --- | --- |
Rautatieliikenne:   rautatie  juna  rautatieasema  rautatieliikennepaikka  rautatiekalusto 
Metroliikenne:   metro  metroasema 
Raitioliikenne:   raitiovaunu  duoraitiovaunu  pikaraitiotie  museoraitiotie 
Turvalaitteet:   asetinlaite  kampiasetinlaite  kankiasetinlaite  opastin  releasetinlaite  tietokoneasetinlaite  varmistuslukko- ja opastinturvalaitos 
Raideleveys:   kapea  normaali  leveä 
Suomessa:   rautatieliikenne  rataverkko  raitioliikenne  lähijunaliikenne  metroliikenne  kapearaiteiset rautatiet  yritykset: VR  Fenniarail  Operail 
Asetinlaitetorniin sijoitettu kankiasetinlaite (Knockcroghery, Irlanti).
Karel Kodejška

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten mäkihyppy.Lentomäen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten mäkihyppy.Lentomäen MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten mäkihyppy.Lentomäen MM-kilpailut  | Maa:   Tšekkoslovakia> Miesten mäkihyppy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Kulm 1975 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Pronssia | Oberstdorf 1973 | henkilökohtainen kilpailu |  |
Karel Kodejška (20. maaliskuuta 1947) on tšekkiläinen mäkihyppääjä, joka edusti urallaan Tšekkoslovakiaa. Kodejška voitti lentomäessä kaksi MM-mitalia: pronssia vuonna 1973 ja mestaruuden vuonna 1975.
Kodejška osallistui Sapporon 1972 ja Innsbruckin 1976 talviolympialaisiin ja sijoittui parhaimmillaan Sapporossa 1972 normaalimäen kilpailussa seitsemänneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa hänen paras sijoituksensa oli kuudes sija suurmäen kilpailussa 1974.
Kodejška valittiin Tšekkoslovakian Vuoden urheilijaksi 1975.
Kontrabasso

| Kontrabasso |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  jousisoittimet
Soittimen ääniala:   (standardiviritys)
Liittyvä musiikin tyylilaji:  Kontrabassoa käytetään lukuisissa eri musiikkityyleissä.
Samankaltaisia soittimia:  sello, alttoviulu, viulu  sähköbasso
Kontrabasso on jousisoitinperheen suurikokoisin jäsen. Kamari- ja sinfoniaorkesterissa sillä on tärkeä rooli, sillä matalan äänialansa ansiosta se luo orkesterin sointiin syvyyttä. Tavallisesti kontrabasso soi oktaavin selloa alempaa. Taidemusiikissa kontrabasson käyttö soolosoittimena on yleistynyt modernien teräskielien kehityksen johdosta. Nykymusiikin säveltäjille kontrabasson pitkä soiva kielenpituus tarjoaa monia mielenkiintoisia mahdollisuuksia. Jazzmusiikissa kontrabassolla on keskeinen osa ja sillä soitetaan usein myös sooloja. Populaarimusiikissa bassokitara syrjäytti kontrabasson 1950-luvun loppuessa, mutta se oli sitä ennen hyvin yleinen. Soitinta käytetään paljon myös kansanmusiikissa.
Klassisessa musiikissa kontrabassoa soitetaan jousella tai näppäillen, populaari- ja jazzmusiikissa soitetaan usein näppäillen.[lähde? ]
Historia

Varhaisimmat kontrabassot ovat peräisin 1600-luvun alusta, ja niiden muoto kehittyi violonesta, gambaperheen bassosoittimesta. Toisin kuin violonessa, kontrabassoissa ei ollut otenauhoja, ja kieliä oli useimmiten neljä violonen kuuteen verrattuna. Kielinä käytettiin suolikieliä.
1600-luvulla Itävallassa ja Saksassa käytettiin viisikielisiä kontrabassoja. 1700-luvun alussa 3-kieliset soittimet olivat tavallisia.
Muoto ja erot muihin jousisoittimiin

Kontrabasson muoto poikkeaa hieman viuluperheen jousisoittimista. Myös mitat ja muodot vaihtelevat paljon enemmän kuin esimerkiksi viuluissa. Sillä on kaksi vaihtoehtoista perusmuotoa: viola da gamban (johdantokuvassa) tai viulun muoto. Myös muun mallisia kontrabassoja on rakennettu, kuten busetto ja esimerkiksi kitaran muotoon.
Kontrabasson alkuperä on viola da gamba -suvussa, mikä ilmenee yksityiskohtina soittimen rakenteessa. Kontrabassossa on gamba-tyyliset kapeammat 'olkapäät' (erona viuluperheen soittimien pyöreämpään malliin) ja soitin on mahdollisesti tasapohjainen (viuluperheen jousisoittimissa pohja on kupera). Kontrabasso poikkeaa myös viritysjärjestelmältään: se viritetään kvarttivireeseen (muut sinfoniaorkesterissa esiintyvät jousisoittimet ovat kvinttivireisiä).
Kontrabasson soitettavuuden vuoksi soittimen koko on huomattavasti pienempi kuin akustisen teorian ennustama optimaalisesti soivan instrumentin koko. Kontrabassoja myös rakennetaan varsin moneen eri kokoon, eikä soittimen mittoja ole standardisoitu. Tyypillisesti sooloteoksia ja kamarimusiikkia soitetaan pienempikokoisimmilla soittimilla kuin sinfoniamusiikkia. Viulu ja sello puolestaan ovat mitoiltaan hyvin standardoituneet (alttoviulun mitoissa on sen sijaan ollut jonkin verran vaihtelua). Yleisimmin kontrabasso on ¾-kokoinen (vaikkakin tämä kokoluokitus kontrabasson kohdalla on harhaanjohtava), ja kielen soiva pituus on 100–110 senttimetriä.
Nicola Amatin valmistama kontrabasso Italian Cremonasta (1670).
Viulumuodon kontrabasso (Johann Joseph Stadlmann, Wien, ajalta 1720–1729).
Busettomuodon kontrabasso.
Viritysjärjestelmät

Kontrabasson kielet viritetään yleensä kvarteittain E1-A1-D-G -viritykseen tai IPN:n merkinnöillä E1-A1-D2-G2. Korkein kieli tuottaa lyhentämättömänä soidessaan suuren oktaavin G-sävelen (undesimi eli oktaavi plus kvartti keski-C:n alapuolella, taajuus noin 98 hertsiä), matalin kieli taas kontraoktaavin E:n (kaksi oktaavia ja pieni seksti keski-C:n alapuolella, taajuus noin 41 hertsiä). Useita eri viritysmalleja ja kielten lukumääriä käytettiin laajasti 1500-luvulta lähtien aina 1900-luvun alkupuolelle asti, jolloin nelikielinen puhtaisiin kvartteihin perustuva viritys hyväksyttiin lähes maailmanlaajuisesti. Yksi näistä erikoisista viritysjärjestelmistä on wieniläinen viritys (matalimmasta korkeimpaan soivat sävelet A1-D-F♯-A), joka oli suosiossa 1700- ja vielä 1800-luvun alkupuolella. Esimerkiksi nykyäänkin usein soitetut Dittersdorfin sekä Vanhalin kontrabassokonsertot on sävelletty wieniläisvireen tarjoamia mahdollisuuksia silmällä pitäen. Toisaalta italialainen bassovirtuoosi Giovanni Bottesini (1821–1889) käytti lähes yksinomaan kolmikielistä kontrabassoa (kuten nykyinen viritys, mutta ilman alinta E-kieltä).
Klassisen musiikin sooloesityksiä varten kontrabasso viritetään tavallisesti kokosävelaskeleen verran korkeammalle (kielet matalimmasta korkeimpaan soivina sävelinä F♯1, H1, E ja A). Tätä viritystä kutsutaan sooloviritykseksi, tavallista viritystapaa orkesteriviritykseksi. Soolovirityksessä käytetään ohuempia, matalajännitteisimpiä kieliä kuin orkesterivirityksessä, sillä tavallisten orkesterikielten virittäminen soolovireeseen aiheuttaa kireäsointisuutta lisääntyneestä kanteen kohdistuvasta paineesta johtuen ja haittaa soittotuntumaa kielten joustavuuden vähentyessä.
Sinfoniaorkesterissa kontrabassolta vaaditaan matalia ääniä jopa kontra-E:n alapuolelta. Kontrabasso voidaan tätä varten varustaa snekkaan eli virityskoneiston ”simpukkaan” asennettavalla jatkeella, johon voidaan rakentaa mekaaninen koneisto. Tällöin matalimman vapaan kielen ääni on kontra-C,ja muut kielet pysyvät samoina. Tällöin kontrabassolla pääsee oktaavin alemmas kuin sellolla. Toisaalta yleinen vaihtoehto on viides lisäkieli, joko soi joko kontra-C:nä tai subkontra-H:na. Kontrabasso eroaa muista jousisoittimista virityksen suhteen siinä, että viritystapit on varustettu erityisellä hammasrataskoneistolla.
Kontrabasso soi kirjoitettua sävelkorkeutta oktaavia matalammin. Näin vältetään kohtuuton apuviivojen tarve nuottimerkinnöissä. Huiluäänien eli flageolettien notaatio vaihtelee säveltäjillä.
Kontrabasson nimet

Kontrabassoa nimitetään usein eri nimillä (etenkin kansanmusiikissa, bluegrassissa ja jazzissa), kuten pystybasso, jousibasso, akustinen basso, höyrybasso, bassoviulu, läskibasso, isoviulu, sonniviulu, koirankoppi, ”slap-bass”, ”doghouse bass”, ”dog-house” ja ”bull fiddle”. Kontrabassosta käytetään lyhennettä cb.
Soittotekniikka

Soittaja seisoo tai istuu ja pitelee soitinta pystyasennossa siten, että soitin nojaa häneen itseensä päin. Soittaessa seisten basson pää on likimain samalla korkeudella kuin soittajan pää. Basson pohjassa on pituudeltaan säädettävä piikki eli stakkeli, joka osuu lattiaan. Kuten muitakin jousisoittimia, kontrabassoa soitetaan joko jousella (arco) tai näppäillen kieliä (pizzicato), mutta kontrabassoa voi myös ”släpätä”, joka tarkoittaa sitä, että kieliä lyödään kämmenellä, ja sitten kieltä vedetään. Tämä tekniikka, slap-picking, on erityisen tunnusomainen bluegrass- ja rockabilly-musiikille.
Jousi

Kontrabassonsoitossa käytetään kahdentyyppisiä jousia: saksalaisia ja ranskalaisia. Ne eroavat toisistaan sekä muotoilultaan että soittotekniikaltaan. Ranskalainen jousi on raskaampi versio jousesta, jota käytetään nykyaikaisessa jousisoitinperheessä, ja sitä pidellään samalla tavoin: kämmen alaspäin, sormet leväten jousen mustan pään (frossi, englanniksi frog) päällä ja peukalo omassa kolosessaan. Saksalainen jousi on lyhyempi ja sitä pidetään siten, että peukalo lepää frossin yläpuolella olevan puun päällä, kun taas pikkusormea pidetään frossin alapuolella. Etu-, keskisormi ja nimetön asetetaan pyöreästi jousen puuosia ja frossia vasten.
Ajoittain basson jousessa käytetään mustia hevosen häntäjouhia, vastakohtana tavanomaisille valkoisille jouhille, joita käytetään muissa viuluperheen soittimissa. Hieman karkeampaa mustaa jouhta käytetään selkeämmän artikulaation aikaansaamiseksi. Jouseen lisättävä hartsi on bassonsoittajilla usein pehmeämpilaatuista, jotta tarvittava kitka jouhen ja kielen välillä saadaan aikaan.
Tunnettuja kontrabasisteja > Klassinen musiikki

Kuuluisia kontrabasisteja ovat muun muassa klassisen puolen italialaiset säveltäjä-basistit Domenico Dragonetti (1763–1846) sekä Giovanni Bottesini (1821–1889); nykyisistä basisteista tunnettuja ovat esimerkiksi amerikkalaiset Gary Karr sekä Edgar Meyer. Suomalaisen bassonsoiton isänä voidaan pitää Oiva Nummelinia, joka kasvatti kokonaisen sukupolven basisteja, tunnetuimpina oppilainaan Olli Kosonen (1938–2004) ja Jorma Katrama sekä merkittävä pedagogi Jussi Javas. Nuoremman polven kontrabasisteista ovat kuuluisimpia Berliinin Filharmonikoiden jäsenet Janne Saksala ja Esko Laine.
Tunnettuja kontrabasisteja > Jazz

Jazzbasisteista merkittävimpiä ovat Duke Ellingtonin yhtyeessä soittanut Jimmy Blanton, Miles Davisin yhtyeissä vaikuttaneet basistit Paul Chambers, Ron Carter ja Dave Holland sekä Charles Mingus. Nykyajan kontrabasistivaikuttajiin kuuluvat lisäksi esimerkiksi Eddie Gomez, Charlie Haden, Anders Jormin ja Niels-Henning Ørsted Pedersen (1946–2005).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sinfonian soittimet: Matalaääninen kontrabasso on terapeuttinen soitin (ti 29.9.2015, ohjelman kesto 9 min) (areena.yle.fi)
Suomen kontrabassoklubi ry:n verkkosivusto.
Double Bass Guide (englanniksi, saksaksi) Valaiseva kontrabassosivusto
International Society of Bassists International Society of Bassists -verkkosivusto (englanniksi)
Ranskalainen (yllä) ja saksalainen jousi.
Ranskalaisen jousen ote.
Saksalaisen jousen ote.
Italialainen basisti Domenico Dragonetti (1763–1846).
Karel Kramář

Karel Kramář (27. joulukuuta 1860 Vysoké nad Jizerou – 26. toukokuuta 1937 Praha) oli tšekkiläinen poliitikko ja Tšekkoslovakian ensimmäinen pääministeri vuosina 1918–1919.
Kramář väitteli lakitieteen tohtoriksi Prahan yliopistosta vuonna 1884. Hän kuului yhdessä Tomáš Masarykin ja Josef Kaizlin kanssa niin sanottujen Tšekin realistien ryhmään, jotka liittyivät vuonna 1890 nuortšekkiläiseen puolueeseen. Kramář valittiin 1891 sekä Böömin maapäiville että Itävallan valtakunnanneuvostoon. Hän vastusti Itävalta-Unkarin liittoa Saksan kanssa ja toivoi läheisempiä suhteita Venäjään. Ensimmäisen maailmansodan aikana Itävallan viranomaiset pidättivät Kramářin toukokuussa 1915 ja häntä syytettiin maanpetoksesta, koska hänen katsottiin yllyttäneen tšekkiläisiä sotilaita karkaamaan Itävalta-Unkarin armeijasta. Hänen oikeudenkäyntinsä herätti laajaa huomiota ja voimisti tšekkien kansallismielisyyttä. Hänet tuomittiin heinäkuussa 1916 kuolemaan, mutta joulukuussa uudeksi keisariksi tullut Kaarle I lievensi armahduksella tuomion 15 vuoden pakkotyöksi. Heinäkuussa 1917 Kaarle armahti hänet kokonaan osana yleistä poliittista amnestiaa. Vapauduttuaan Kramář jatkoi kamppailuaan Tšekin itsenäisyyden puolesta.
Kramář oli yksi keskeisimmistä johtajista syyskuussa 1918 Prahaan perustetussa Tšekkoslovakian kansallisessa neuvostossa. Kun itsenäinen Tšekkoslovakian valtio julistettiin Itävalta-Unkarin hajoamisen yhteydessä perustetuksi, Kramářista tuli 16. marraskuuta 1918 sen ensimmäinen pääministeri. Hän jatkoi tehtävässä seuraavan vuoden heinäkuuhun saakka. Kramář myös edusti Tšekkoslovakiaa Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1919. Myöhemmin hän oli yksi kansallisdemokraattien johtajista parlamentissa.
Krzysztof Raczkowski

| Krzysztof Raczkowski |
| --- | --- |
 Raczkowskia esittävä graffiti Olsztynissä, Puolassa
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1970
Kuollut: 18. elokuuta 2005 (34 vuotta)
Ammatti:  rumpali, säveltäjä, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Docent, Doc, DoctorDrum
Aktiivisena:  1985-2005
Tyylilajit:  death metal
Soittimet:  rummut, kitara
Yhtyeet:  Vader, Dies Irae, Hunter, Moon, Black Altar, Slashing Death, Christ Agony, Unborn, Overdub Trio, Sweet Noise
Levy-yhtiöt:  Earache Metal Blade Impact
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Krzysztof "Docent" Raczkowski (29. lokakuuta 1970 – 18. elokuuta 2005) oli puolalainen muusikko, joka tunnettiin parhaiten death metal -yhtye Vaderin rumpalina. Hänen kuolinsyynsä on epäselvä, vaikka yleisessä tiedossa olikin, että hänellä oli alkoholi- ja huumeongelmia, jonka myös muun muassa Vaderin kitaristi Mauser myönsi.
Diskografia

| --- | --- |
 Vader Necrolust (1989,  omakustanne, demo)  Morbid Reich (1990,  Carnage Records, demo)  The Ultimate Incantation (1992,  Carnage Records)  The Darkest Age: Live '93 (1993,  Baron Records, live)  Sothis (1994,  Baron Records, EP)  De Profundis (1995,  Impact Records)  Future of the Past (1996,  Koch Records, tribuuttialbumi)  Reborn in Chaos (1997,  Hammerheart Records, kokoelma-albumi)  Black to the Blind (1997,  Pavement Records)  Kingdom (1998,  Impact Records, EP)  Live in Japan (1998,  Pavement Records, live)  Litany (2000,  Metal Blade Records)  Reign Forever World (2001,  Metal Blade Records, EP)  Revelations (2002,  Metal Blade Records)  Blood (2003,  Metal Blade Records, EP) Slashing Death Live at Thrash Camp (1988,  omakustanne, demo)  Irrevocably & With No Hope (1989,  omakustanne, demo)  Kill Me 'Coz I Can't Stop (1990,  omakustanne, demo) :  Sweet Noise Getto (1996)  Revolta (2003)  The Triptic (2007) Dies Irae Immolated (2000,  Metal Blade Records)  The Sin War (2002,  Metal Blade Records)  Sculpture of Stone (2004,  Metal Mind Records) Moon Daemon's Heart (1997,  Pagan Records) Black Altar Na uroczysku (1998) Christ Agony Elysium (1999,  Metal Mind Records) Tower Mercury (1999) Atrocious Filth Atrocious Filth (2008)
Videografia

Vader
Vision and Voice (1998, VHS)
More Vision and the Voice (2002, DVD)
Night of the Apocalypse (2005, DVD)
Dies Irae
The Art of an Endless Creation (2009, DVD)
Karel Heijting

| Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Alankomaat.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Alankomaat> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Lontoo 1908 | joukkuekilpailu |  |
Karel Heijting (1. toukokuuta 1883 Kutoarjo, Keski-Jaava – elokuu 1951 Pariisi) oli alankomaalainen jalkapalloilija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa ja kuului siellä lajissa pronssia saaneeseen joukkueeseen. Vuonna 1914 Heijting muutti Ranskaan, ja ensimmäisen maailmansodan puhjettua hän liittyi Muukalaislegioonaan. Saksalaiset kuitenkin vangitsivat hänet vuonna 1915, ja hän vietti jäljellä olleen sota-ajan sotavankina.