stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sähkökitara
Rakenne > Sähkökitaran häiriösuojaus

Perinteisten, yksikelaisia mikrofoneja käyttävien, sähkökitaroiden elektroniikka on altis ulkoisille häiriöille. Kitaran mikrofoneissa on useita tuhansia kierroksia antennina toimivaa käämilankaa, sekä kitaran muu elektroniikka on usein suojaamatonta tai huonosti suojattua. Ulkoiset sähkömagneettiset häiriöt indusoituvat kitaran elektroniikkaan ilmeten häiriöääninä äänisignaalin seassa. Usein pahimmiksi häiriölähteiksi mainitaan mm. loisteputket ja neonvalot. Häiriöiden ongelmallisuutta lisää kitaran huono signaali-kohinasuhde; passiivisten mikrofonien tuottama jännite on tyypillisesti joitakin satoja millivoltteja, jolloin suhteellisen pienetkin häiriöt erottuvat äänisignaalin seasta.lähde?
Yksikelaisten mikrofonien hurinaongelma ratkesti 1955, jolloin Seth Lover ja Ray Butts kehittivät (toisistaan riippumatta) kaksikelaisen mikrofonin, joka kumoaa ulkoiset häiriöt. Lisäksi usein kitaran elektroniikka- ja mikrofonisyvennykset (sekä mahdollisesti elektroniikkasyvennyksen päällä oleva pleksi) suojataan esimerkiksi alumiini- tai kupariteipillä, tai johtavalla maalilla. Vaihtoehto elektroniikkasyvennysten suojaamiseen on suojatun koaksiaalikaapelin käyttäminen kitaran johdotuksissa.
Kitaran elektroniikan maa on tyypillisesti kytketty kitaran tallaan tai muuhun metalliosaan, jolla on galvaaninen yhteys kieliin. Kitaran soittaja siis maadoittaa kitaran koskiessaan kieliin. Eräs keino häiriöiden vähentämiseen on kitaran sisäisten maalenkkien minimointi kytkemällä eri komponenttien maadoitukset tähteen ketjuttamisen sijaan.
Myös kitaran häiriösuojaukseen käytetty johtava teippi tai maali kytketään yleensä kitaran maadoitukseen. Häiriösuojauksen kytkeminen kitaran signaalimaahan tosin mahdollistaa samalla myös maadoituksen kautta johtuvat häiriöt. Suljettu, johtava kuori kitaran elektroniikan ympärillä toimii kuitenkin Faradayn häkkinä, joka tulisi kytkeä erilliseen häiriösuojamaahan, jotta vältytään signaalitielle maadoituksen kautta kytkeytyviltä häiriöiltä. Kitarassa ei erillistä häiriösuojamaata ole tarjolla, joten Faraday häkki voidaan myös jättää maadoittamatta.
Sähkökitaran merkitys musiikissa

Sähkökitara on hyvin merkittävä ja monikäyttöinen soitin populaarimusiikissa, ja soitinta käytetään hyvin monissa erilaisissa musiikin tyylilajeissa, kuten kantrissa, metallissa, jazzissa ja bluesissa. Suomessa sähkökitarat tulivat tunnetuksi rautalankamusiikin myötä.
Vaikka sähkökitara yhdistyykin ihmisten mielissä nykyään ennen kaikkea rockiin ja metallimusiikkiin jotka perustuvat suurimmalta osalta juuri sähkökitaran särösoundiin, sähkökitaran ottivat alun perin käyttöön nimenomaan jazzkitaristit.
Tunnettuja sähkökitaroiden valmistajia

B.C. Rich
Charvel
Cort
Dean Guitars
Epiphone
ESP
Fender
Gibson Guitar Corporation
Gretsch
Guild
Hamer
Ibanez
Jackson Guitars
Kramer Guitars
Peavey
Rickenbacker
PRS Guitars
Ruokangas Guitars
Schecter
Tokai
Versoul
Washburn
Yamaha Guitars
Tunnettuja sähkökitaroiden valmistajia > Tunnettuja sähkökitaramalleja

Ro-Pat-In Electro A-25 “Frying Pan” (1932)
Fender Stratocaster (1954)
Fender Telecaster (1951)
Van Halen Frankenstrat (1975)
Gibson ES-150 (1936)
Gibson Les Paul (1952)
Gretsch 6128 Duo Jet (1953)
Rickenbacker 360/12 (1964)
Paul Reed Smith Custom (1985)
Ibanez JEM (1987)
Ibanez JS (Joe Satriani)
Peavey Wolfgang
Ernie Ball Music Man EVH
EVH Wolfgang (Eddie Van Halen)
Jackson Randy Rhoads
ESP F
Pensa MK1 ja MK2 (Mark Knopfler)
Kirjallisuutta

Rossing, Thomas D.; Moore, Richard F.; Wheeler, Paul A.: The Science of Sound.  Pearson Education Limited, Third Edition, 2014.  ISBN 1-292-03957-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
”Frying pan” (suom. paistinpannu) oli ensimmäinen sähkökitaramalli maailmassa.
Gibson Les Paul on yksi tunnetuimpia sähkökitaramalleja.
1. Lapa 

2. Satula 

3. Virityskoneisto 

4. Otelaudan nauhat 

5. Kaularauta 

6. Otelaudan nauhamerkit, 
otelautaupotukset 

7. Kaula ja otelauta 

8. Kaulaliitos 

9. Runko (lankku tai body) 

10. Mikrofonit 

11. Elektroniikka 

12. Talla 

13. Plektrasuojus
Cort KX500MS -viuhkanauhainen seitsemänkielinen sähkökitara EMG-mikrofoneilla.
Fender-sähkökitaroita.
Taideterapia

Taideterapia on terapiamuoto, jossa käytetään hyväksi erilaisia taiteellisia ilmaisumuotoja, mutta johon ei kuitenkaan liity taiteellisia tavoitteita. Terapian välineenä voi toimia musiikkiterapia, luova tanssi, kirjallisuusterapia tai kuvan tekeminen. Ekspressiivisessä taideterapiassa (Expressive Arts Therapy) käytetään useita eri taidelajeja lajista toiseen sujuvasti liikuskellen.lähde?
Kuvataideterapian käytetyimpiä muotoja on maalaaminen. Maalauksen ohella voidaan käyttää muun muassa savitöitä ja piirustusta. Työskentely muuttuu terapiaksi silloin, kun sillä haetaan muutosta, kuten tasapainoa ja eheytymistä ja se on ammattilaisen kanssa tehtävää prosessia.selvennä
AnthroMed Libraryn mukaan Rudolf Steiner ja Ita Wegman loivat perustan antroposofiselle taideterapialle. Taideterapiamaalauksen alullepanijoita oli Rudolf Steiner.lähde?
Esimerkiksi Steinerin oppilaan Margarethe Hauschkan taideterapiassa ei ole oikeaa tai väärää, rumaa tai kaunista työtä. Maalaustekniikka on märkää märälle tekniikka Stockmar-akvarellein. Maalaustyyli on usein abstraktia väreillä leikkimistä, ilman esittävän kuvan muodostumista paperille. Savityössä savea työstetään ilman apuvälineitä ja vettä.
Taideterapeutti ammattina alkoi muotoutua 1960–70-luvuilla. Koulutukseen kuuluu sekä taiteen että psykoterapian hallintaa. Koulutusta järjestetäänkin sekä terveydenhuollon ja sosiaalialan että taiteen oppilaitoksissa, ja niillä on erilaisia painotuksia.
Taideterapiaa voi opiskella Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa, mutta kurssi ei oikeuta ammattinimikkeeseen tai pätevyyteen. Laajaa ekspressiivistä taideterapeuttikoulutusta on ollut jo 15 vuotta Inartes Instituutissa, jolla on koulutusyhteistyö sveitsiläisen EGS-yliopiston kanssa. Myös Muurlan opisto tarjoaa ekspressiivistä taideterapiakoulutusta erityisesti sosiaali- ja terveydenhoitoalan ammattilaisille täydennyskoulutuksena. Koulutus on sveitsiläisen EGS:n hyväksymää ja hyväksiluetaan jatko-opinnoissa. Muun muassa Lapin yliopistossa voi opiskella ekspressiivistä taideterapiaa.lähde?
Musiikkiterapiaa voi Suomessa opiskella Sibelius-Akatemiassa sekä Eino Roiha -instituutissa ja maisteritasolla Jyväskylän yliopistossa.lähde?
Tieteelliset tutkimukset

Martin Skov ja Marcos Nadal totesivat tutkimuksessaan, että useimmista taideterapian hyötyjen "todisteena" käytetyistä tutkimuksista puuttuvat jo perusasiat, kuten satunnaistetut koeryhmät, vertailu muihin interventioihin tai kelvollinen tilastollinen analyysi. He totesivat, ettei ole vakuuttavia tieteellisiä empiirisiä todisteita siitä, että taideterapia auttaisi tai että se olisi hyödyllisempää kuin juttelukävely puistossa, vierailu eläintarhassa, kutominen tai minilennokkikerhoon liittyminen, eikä mitään tieteellistä evidenssiä siitä, että taiteella voisi aikaansaada terveyttä ja hyvinvointia edistäviä fysikaalisia muutoksia ihmisen hermojärjestelmissä. Todisteiden puutteesta huolimatta taideterapiaa käytetään laajalti syöpään, ahdistukseen, masennukseen, syömishäiriöihin ja aivohalvauksesta kuntouttamiseen.
Taideterapian suuntauksia

Taideterapian suuntauksia voidaan jaotella karkeasti toiminnalliseen, tukea antavaan ja analyyttisessä psykoterapiassa käytettävään. Toiminnallisessa muodossa taide ja esteettisyys korostuvat, ja kuvan tekeminen voi lievittää potilaan oireita. Tukea antavassa taideterapiassa terapeuttiset tavoitteet ovat tärkeämpiä kuin esteettiset.
Analyyttisessä psykoterapiassa taide auttaa potilasta oivaltamaan uusia asioita persoonallisuudestaan, ja kuvia työstetään unien tapaan.
Yhdysvaltalaisessa taideterapiassa havaittiin 1980-luvulla kaksi lähestymistapaa, eli 
taide terapiassa (Art in Therapy) ja taide terapiana (Art as Therapy). Ensimmäisessä taide toimi psykoterapian apukeinona, pahimmillaan diagnoosin apuvälineenä. Taide terapiana taas tarkoitti sitä, että taiteellinen ilmaisu sinällään oli jo terapiaa. Paranemisen oletettiin seuraavaan itsestään.
Psykoterapian kannalta taideterapioissa on neljä pääsuuntausta, joita ovat psykodynaamiset, humanistiset, behavioraaliset ja kognitiiviset sekä narratiiviset lähestymistavat. Psykodynaamisiin kuuluvat freudilaiset ja jungilaiset koulukunnat. Taustalla on ajatus, että ihminen on kiinnittynyt lapsuuden kehitysvaiheisiin. Terapia auttaa ulos kehitysvaiheisiin jumiutumisesta.
Humanistisiin suuntauksiin kuuluvat muun muassa gestalt- eli hahmotaideterapia. Näissä suuntauksissa ihmisen nähdään voivan ottaa vastuu omasta kohtalostaan, eikä hän ole alitajuisten voimiensa armoilla. Behavioraaliset ja kognitiiviset suuntaukset aloitettavat nykyhetkestä ja selkeistä tavoitteista. Terapian käsitteisiin kuuluvat sisäiset  mallit ja ajatusvääristymät, joiden oletetaan olevan peräisin lapsuudesta.
Narratiivisissa suuntauksissa lähtökohtana on, että tarinat muovaavat itsestä erilaisia kuvia. Niitä ja elämäntarinaansa voi muokata ja ymmärtää uudella tavalla. Näiden neljän ohella on yhdistäviä integratiivisia terapiatapoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taideterapia Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

da Silva Prado, Marianne: LogoArt - taiteen avulla kohti tarkoitusta. 2006. Toim. Leena Pystynen. ISBN 978-952-92-0786-2
Rankanen, Mimmu; Hentinen, Hanna; Mantere, Meri-Helga: Taideterapian perusteet 2010
Malchiodi, Cathy A: Taideterapian käsikirja. Unipress 2010. ISBN 978-951-579-284-6
Girard, Liisa: Suhteessa kuvaan : kuvataideterapian teoriaa ja käytäntöä. Artteli, 2008. ISBN 978-952-92-4650-2
Hauschka, Margarethe; Fundamentals of Artistic Therapy
Lieppinen, Merja; Eheyttävä taideterapia oppikirja, Mediapinta 2011
Lieppinen, Merja - Willman, Anneli; Utelias Puu, Lasten keskus 2008
Edvin Tahvanainen

Edvin Iisakki Tahvanainen (1. maaliskuuta 1897 Sortavala – 12. helmikuuta 1977 Mikkeli) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Tahvanaisen vanhennat olivat talonomistaja Johan Tahvanainen ja Anna Niukkanen. Hänet vihittiin vuonna 1923 avioliittoon  Aune Sigrid Sihvosen kanssa, heidän pojastaan Seppo Juhani Tahvanaisesta (s. 1926) tuli lääkäri. Tahvanainen kävi viisi luokkaa Sortavalan lyseota ja Saksan sotakoulun B-kurssin 1917. Lisäksi hän sai sotilaskoulutusta seuraavasti: Haminan taistelukoulu vuonna 1918, sotilaspedagoginen kurssi vuonna 1925, Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssi vuonna 1928, sotilashallinnollisten kurssien I jakso vuosina 1931–1932 ja II jakso vuosina 1935–1936.
Jääkärikausi

Tahvanainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hän kävi Saksan sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Tahvanainen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. huhtikuuta 1918 alkaen 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Tahvanainen palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, josta muodostettiin myöhemmin Pohjolan Jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 alkaen Laatokan jalkaväkirykmentti 6:een, josta muodostettiin myöhemmin Viipurin rykmentti. Rykmentissä hän toimi nuorempana upseerina eri komppanioissa. Hänet siirrettiin 5. toukokuuta 1920 alkaen adjutantiksi Käkisalmen läänin rykmentin III pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 5. heinäkuuta 1920 komppanianpäälliköksi 10. komppaniaan ja edelleen 19. lokakuuta 1920 alkaen niin ikään komppanianpäälliköksi 9. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1921 alkaen 3. Erilliseen konekiväärikomppaniaan ja edelleen 20. huhtikuuta 1921 alkaen 4. Erilliseen konekiväärikomppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Karjalan kaartin rykmentin 6. komppaniaan 6. joulukuuta 1924 alkaen. Lopulta hänet nimitettiin 7. syyskuuta 1928 alkaen Muonavarikko 3:n päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Tahvanainen  osallistui talvisotaan Muonavarikko 5:n ja Elintarvikekeskusvarikko 6:n päällikkönä. Välirauhan ja jatkosodan aikana hän toimi Elintarvikekeskusvarikko 5:n päällikkönä. Sotien jälkeen hän siirtyi Kalustovarikko-osaston päälliköksi Keskusvarikko l:een, jossa hän palveli vuoteen 1952 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 6. joulukuuta 1924  Majuri 1940 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Blomgren

Blomgren on muun muassa seuraavien henkilöiden  sukunimi:
Eric Blomgren (1893–1971), ruotsalainen pikaluistelija
Gustaf Blomgren (1887–1956), ruotsalainen uimahyppääjä
Martti Rautajärvi, ent. Blomgren (1868–1927), suomalainen opettaja ja koulunjohtaja, maanviljelysneuvos
Perttu Blomgren (s. 2001), suomalainen koripalloilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Leopold II (Belgia)

| Leopold II |
| --- | --- |
 
Belgialaisten kuningas
Valtakausi:  17. joulukuuta 1865  –17. joulukuuta 1909
Edeltäjä:  Leopold I
Seuraaja:  Albert I

Syntynyt:  9. huhtikuuta 1835 Bryssel, Belgia
Kuollut:  17. joulukuuta 1909 (74 vuotta) Laeken, Belgia
Puoliso:  Marie Henriette
Lapset:  Louise   Leopold  Stephanie  Clémentine  Lucien Philippe Marie Antoine  Philippe Henri Marie François
Koko nimi:  Léopold Louis-Philippe Marie Victor
Suku:  Saksi-Coburg-Gotha
Isä:  Leopold I
Äiti:  Louise
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Nimikirjoitus:  
Leopold II (Léopold Louis-Philippe Marie Victor) (9. huhtikuuta 1835 – 17. joulukuuta 1909) oli belgialaisten kuningas vuodesta 1865 kuolemaansa saakka. Hän seurasi hallitsijana isäänsä Leopold I:tä. Belgian ulkopuolella Leopold II muistetaan lähinnä Kongon vapaavaltion perustajana ja ainoana omistajana. Kongon vapaavaltio oli yksityinen hanke, jonka kuningas otti toimekseen, kumin ja norsunluun keräämiseksi. Hanke perustui julmaan orjuuteen ja oli vastuussa miljoonien afrikkalaisten kuolemasta.
Suku ja nuoruus

Leopold II syntyi Brysselissä kuningas Leopold I:n ja Louise d’Orléansin toiseksi vanhimmaksi, mutta vanhimmaksi eloonjääneeksi pojaksi. Hän liittyi nuorena Belgian armeijaan.
Vuonna 1846 Leopold nimitettiin virallisesti Brabantin herttuaksi. Ollessaan 20-vuotias Leopold nimitettiin Belgian senaattiin kuninkaallisen taustansa vuoksi.
Avioliitto ja lapset

Leopold meni Brysselissä 22. elokuuta 1853 naimisiin Marie Henriette Anne von Habsburg-Lothringenin, Itävallan arkkiherttuattaren kanssa. Tämä oli Itävallan arkkiherttua Josephin (1776–1847) tytär ja hänen isoisoisänsä oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold II (1747–1792).
Leopold II ja Marie Henriette Anne saivat neljä lasta:
Louise-Marie Amélie, syntyi Brysselissä 18. helmikuuta 1858 ja kuoli Wiesbadenissa 1. maaliskuuta 1924. Hän oli naimisissa Sachsen-Coburg und Gothan prinssi Philippin kanssa.
Leopold Ferdinand Elie Victor Albert Marie, Hainautin kreivi (kruununperillisen vanhimpana poikana), Brabantin herttua (kruununperillisenä). Syntyi Laekenissa 12. kesäkuuta 1859 ja kuoli Laekenissa 22. tammikuuta 1869 keuhkokuumeeseen pudottuaan lammikkoon.
Stéphanie Clotilde Louise Herminie Marie Charlotte, syntyi Laekenissa 21. toukokuuta 1864 ja kuoli Pannonhalman luostarissa Győrszentmártonissa, Unkarissa 23. elokuuta 1945. Hän oli naimisissa Itävalta-Unkarin kruununprinssi Rudolfin kanssa ja myöhemmin Lónyay de Nagy-Lónya kreivin (1917 lähtien Lónyay de Nagy-Lónya et Vásáros-Naményn prinssin) Elemér Edmundin kanssa.
Clémentine Albertine Marie Léopoldine, syntyi Laekenissa 30. heinäkuuta 1872 ja kuoli Nizzassa Ranskassa 8. maaliskuuta 1955. Hän oli naimisissa ruhtinas ja Bonaparte-suvun päämies Napoléon Victor Jérôme Frédéric Bonaparten (1862–1926) kanssa.
Leopold II:lla oli myös kaksi avioliiton ulkopuolista poikaa:
Lucien Philippe Marie Antoine (1906–1984)
Philippe Henri Marie François (1907–1914).
Aviottomien lasten äiti oli Blanche Zélia Joséphine Delacroix, joka tunnetaan myös nimellä Caroline Lacroix. Hän meni kuninkaan kanssa naimisiin 12. joulukuuta 1909 uskonnollisessa seremoniassa, joka ei kuitenkaan ollut Belgian lakien mukaan pätevä.lähde? Seremonia tapahtui viisi päivää ennen kuninkaan kuolemaa Laekenin linnassa. Lacroix’n seuraava aviomies Antoine Durrieux adoptoi pojat vuonna 1910.
Belgialaisten kuninkaana

Leopold nousi belgialaisten kuninkaaksi 17. joulukuuta 1865 vannottuaan hallitsijanvalansa.
Italialainen anarkisti Gennaro Rubino yritti 15. marraskuuta 1902 epäonnistuneesti murhata kuningas Leopold II:n, joka ratsasti kuninkaallisessa saattueessa juuri kuolleen vaimonsa, Marie Henrietten, muistoseremoniaan. Rubino avasi tulen ampuen kolme laukausta kohti Leopoldin vaunua, mutta yksikään hänen laukauksistaan ei osunut ja Rubino pidätettiin.
Belgialaisten kuninkaana > Yksityinen kolonialismi

Leopold uskoi hartaasti siirtomaiden olevan avain maan suuruuteen ja työskenteli väsymättömästi saadakseen siirtomaan Belgialle. Hän onnistui perustamaan Kongon vapaavaltion, josta tuli hänen yksityinen siirtomaansa.
Useiden epäonnistuneiden siirtomaiden hankkimiseen Afrikassa tai Aasiassa tähtäävien suunnitelmien jälkeen loi Leopold II vuonna 1876 yksityisen hallintoyhtiön, joka oli naamioitu kansainväliseksi tieteen ja ihmisystävällisyyden yhdistykseksi. Vuonna 1879, hallintoyhtiön nimissä, hän palkkasi kuuluisan tutkimusmatkailijan Henry Morton Stanleyn perustamaan siirtomaan Kongon alueelle. Diplomaattinen toiminta sai aikaan vuoden 1884–1885 Berliinin konferenssin, jossa 14 Euroopan maan sekä Yhdysvaltojen edustajat tunnustivat Leopoldin vallan suurimmalla osalla alueesta, johon hän ja Stanley olivat asettaneet vaatimuksensa. Seurauksena 5. heinäkuuta 1885 Belgian parlamentti perusti Kongon vapaavaltion (myöhemmin Belgian Kongo ja itsenäistyneenä Zaire ja nykyään Kongon demokraattinen tasavalta), joka oli alueeltaan 76 kertaa Belgian kokoinen ja jota Leopold II hallitsi yksityisomaisuutenaan.
Nykyään Kongon vapaavaltion aikaisia tapahtumia pidetään yhtenä historian pahimmista kansanmurhista ja ihmisoikeusrikoksista: 40 vuoden aikana Kongon asukasluku väheni noin 20 miljoonasta noin 10 miljoonaan. Raportit alkuperäisväestön törkeästä hyväksikäytöstä ja laajalle levinneistä ihmisoikeusrikoksista (muun muassa orjuus, silpominen, raiskaukset ja murhat), erityisesti kumiteollisuudessa johtivat kansainväliseen liikehdintään 1900-luvun alussa. Lopulta vuonna 1908 Belgian parlamentti pakotti kuninkaan luovuttamaan Kongon vapaavaltion Belgialle.
Belgialaisten kuninkaana > Belgiassa

Monet belgialaiset pitävät Leopold II:sta "Rakentajakuninkaana" (ransk. le roi bâtisseur, holl. Koning-Bouwer), sillä hän aloitti useita rakennushankkeita Belgiassa (pääasiassa Brysselissä, Ostendissa ja Antwerpenissa). Rakennukset käsittävät muun muassa Kuninkaalliset kasvihuoneet Laekenissa (osana Laekenin kuninkaallista linnaa), Japanilaisen tornin, Kiinalaisen paviljongin, Musée du Congo (nykyään Kuninkaallinen Keski-Afrikan museo) ja sitä ymparöivän puiston Tervurenissa, Cinquantenaire itsenäisyyden 50-vuotisjuhlien monumentti Brysselissä ja Antwerpenin rautatieaseman. Hän kykeni pystyttämään nämä rakennukset varoilla, jotka Kongon vapaavaltion riistosta saatiin.
Kun Kongo siirrettiin Leopoldilta Belgialle, tapahtui "suuri unohdus", kuten Adam Hochschild asian ilmaisee Kuningas Leopoldin haamussa. Adam Hochschildin sanoin:lähde tarkemmin?
Kongo tarjoaa hyvän esimerkin unohtamisen politiikasta. Leopold ja belgialaiset siirtomaaviranomaiset menivät pitkälle yrittäessään poistaa historiasta syyttävät viittaukset.
Kuninkaallinen Keski-Afrikan museo ei pitkään maininnut sanallakaan Kongon vapaavaltiossa tapahtuneita julmuuksia ja hirmutekoja. Julkisuudessa olleen arvostelun kautta museon historiaosuutta on uudistettu 2000-luvun jälkipuoliskolla. Toisen esimerkin voi loytää Blankenbergen rantakadulta, suositulta rantalomakohteelta, jossa monumentti esittää kolonialistia jaloissaan musta lapsi (oletettavasti tuomassa hänelle "sivistystä") ilman mitään kommentteja, antaen lisäkuvaa "suuresta unohduksesta".
Leopoldin hallituskausi oli Belgian talouden kukoistuskausi. Sisäpolitiikassa Leopold painotti erityisesti vahvaa armeijaa puolueettomuuden pohjana, mutta hän sai yleisen asevelvollisuuslain voimaan vasta kuolinvuoteellaan.
Kuolema ja jälkimaine

Kuningas Leopold II kuoli 17. joulukuuta 1909 ja hänet haudattiin Belgian kuninkaiden hautakammioon Laekenin linnankirkossa. Hänen seuraajakseen belgialaisten kuninkaaksi nousi hänen veljenpoikansa Albert I.
Leopold II on yhä ristiriitainen henkilö Kongossa; vuonna 2005 hänen patsaansa otettiin alas vain muutama tunti sen jälkeen, kun se oli uudelleenpystytetty pääkaupungissa, Kinshasassa. Kongolainen kulttuuriministeri Christoph Muzungu päätti uudelleenpystyttää patsaan vedoten siihen, että ihmisten pitäisi nähdä myös kuninkaan hyvät puolet huonojen puolien lisäksi. Mutta vain muutama tunti siitä, kun tämä kuusimetrinen patsas oli pystytetty keskelle liikenneympyrää lähellä Kinshasan päärautatieasemaa, otettiin se alas ilman selitystä.
Vuonna 2020 alkaneiden George Floydin murhaa seuranneiden mielenosoitusten seurauksena Leopold II:n patsaita töhrittiin ja poistettiin julkisilta paikoilta. Kinshassassa ei kuitenkaan ollut samaan aikaan yhtä näkyviä mielenilmauksia tai ilkivaltaa Leopoldin patsaita vastaan; huolimatta siitä, että Kongon demokraattinen tasavalta juhli samana vuonna itsenäisyytensä 60-vuotisjuhlaa.
Leopold II:ta koskevaa kirjallisuutta

Monet huomattavat kirjailijat ottivat osaa kansainväliseen Kongon väärinkäytösten vastustukseen, esimerkiksi Arthur Conan Doyle, Booker T. Washington, sekä alla mainitut.
Adam Hochschildin Kuningas Leopoldin haamu kuvailee kuningas Leopoldin Kongon hallinnon historiaa ja julmuuksia. (Hochschild, Adam: Kuningas Leopoldin haamu: Kertomus ahneudesta, terrorista ja sankaruudesta siirtomaa-ajan Afrikassa.  ((King Leopold’s ghost: A story of greed, terror and heroism in colonial Africa, 1998.) Suomentanut Heikki Salojärvi)  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-2850-4 )
Joseph Conrad kuvailee kirjassa Pimeyden sydän Kuningas Leopoldin Belgian Kongoa orjatyövoiman, raiskauksien ja silpomisien järjestelmäksi.
Mark Twain kirjoitti purevan poliittisen satiirin, King Leopold's Soliloquy.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diary of a Walking Butterfly. Liam O'Ceallaigh. Blogi. (englanniksi)
Mark Twain: King Leopold's Soliloquy, pdf (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Leopold I | Belgialaisten kuningas 1865–1909 | Seuraaja: Albert I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand)