stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kovaotteiset miehet

| Kovaotteiset miehet> The French Connection |
| --- | --- |
 DVD-erikoisjulkaisun kansikuva
Ohjaaja:  William Friedkin
Käsikirjoittaja:  Ernest Tidyman
Perustuu:  Robin Moore kirjaan The French Connection
Tuottaja:  Philip D’Antoni
Säveltäjä:  Don Ellis
Kuvaaja:  Owen Roizman
Leikkaaja:  Gerald B. Greenberg
Pääosat:  Gene Hackman Fernando Rey Roy Scheider Tony Lo Bianco Marcel Bozzuffi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Disney+
Ensi-ilta:   9. lokakuuta 1971  17. maaliskuuta 1972
Kesto:  104 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, ranska
Budjetti:  1 800 000 dollaria
Seuraaja:  Kovaotteiset miehet 2
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kovaotteiset miehet (The French Connection) on vuonna 1971 ensi-iltansa saanut toimintatrilleri, jonka on ohjannut William Friedkin. Elokuvan pääosassa esiintyy Gene Hackman.
Kovaotteiset miehet oli ensimmäinen Parhaan elokuvan Oscar-palkinnon voittaja, joka on kielletty alle 17-vuotiailta Yhdysvalloissa. Sen lisäksi se voitti myös Oscarit parhaasta miespääosasta, parhaasta ohjauksesta, parhaasta leikkauksesta ja parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta – kaikkiaan viisi palkintoa. Se oli myös ehdolla muun muassa parhaan miessivuosan palkinnon saajana (Roy Scheider).
Vuonna 2005 elokuva lisättiin Yhdysvaltain kansalliseen elokuva-arkistoon.
Elokuva kertoo kahdesta huumepoliisista, Jimmy ”Popeye” Doylesta ja Buddy ”Cloudy” Russosta. Kaksikko on saanut vihiä erittäin suuresta huumejutusta, jossa huumeita salakuljetetaan Ranskasta. Juoni perustuu tositapahtumiin. Alain Charnier’n hahmon esikuvana oli ranskalainen huumeiden salakuljettaja Jean Jehan, ja televisiojuontaja Henri Devereaux’n hahmon esikuvana oli Jacques Angelvin, joka pidätettiin New Yorkissa tammikuussa 1962.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gene Hackman  | … |  Jimmy ”Popeye” Doyle   |
|  Roy Scheider  | … |  Buddy ”Cloudy” Russo   |
|  Fernando Rey  | … |  Alain Charnier   |
|  Tony Lo Bianco  | … |  Salvatore Boca   |
Vastaanotto

The New York Timesin kriitikot valitsivat Kovaotteiset miehet vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Christian Sucksdorff

Christian Gustaf Sucksdorff (8. helmikuuta 1928 Sodankylä – 23. lokakuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen geofyysikko. Hän oli Ilmatieteen laitoksen geofysiikan osaston päällikkö (professori) eläkkeelle jäämiseensä asti 1991.
Christian Sucksdorff valmistui ylioppilaaksi Helsingissä Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1947. Hänen isänsä Gustaf Sucksdorffin toiminta Suomalaisen Tiedeakatemian Sodankylän observatorion johtajana ja geomagneettisten mittaustena asiantuntijana innosti myös Christian Sucksdorffin geofyysikoksi. Hän opiskeli yliopistossa fysiikkaa, matematiikkaa ja tähtitiedettä. Hänen isänsä kuoleman seurauksena Valtion Meteorologisen Keskuslaitoksen magnetismiin liittyvä havainto- ja tutkimustoiminta siirtyi isältään oppia saaneen Christian Sucksdorffin tehtäväksi jo vuonna 1955. Hän laajensi muun muassa Nurmijärven observatorion mittaustoimintaa ja edisti revontulikuvauksen ja -kameroiden käyttöä lähiavaruuden tutkimuksessa. Sucksdorfin väitöskirja valmistui 1968. Ilmatieteen laitoksen magnetismitutkimusryhmä laajentui geofysiikan osastoksi, jonka osastopäällikön tehtävästä Sucksdorff jäi eläkkeelle vuonna 1991.
Hänen tieteellinen tuotantonsa sisältää noin 50 teosta mittaustekniikasta magnetismin alalla ja magneettikarttoja Suomen alueesta. Hän laati oppikirjan IAGA Guide on magnetic measurements and observatory practice (1996) J. Jankowskin kanssa.
Sucksdorff oli Suomalaisen Tiedeakatemiann ja Suomen Tiedeseuran jäsen. Hänet kutsuttiin vuonna 1993 kunniajäseneksi Kansainvälisen geomagnetismin ja aeronomian järjestöön (IAGA, International Association of Geomagnetism and Aeronomy). Geofysiikan seura - geofysiikan alan tieteellinen yhdistys Suomessa, jonka puheenjohtaja Sucksdorff oli kahdesti - myönsi hänelle Palmén-mitalin vuonna 1998 tunnustuksena merkittävästä elämäntyöstä geomagnetismin alalla.
Technicolor (yritys)

| Technicolor |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Julkinen osakeyhtiö
ISIN:  FR0010918292
Perustettu:  1893
Toimitusjohtaja:  Frederic Rose
Kotipaikka:   Ranska Issy-les-Moulineaux, Ranska
Kotisivu:  www.technicolor.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Technicolor, aikaisemmin Thomson SA, on ranskalainen yritys, joka muodostettiin vuonna 1966 kun Compagnie Française Thomson-Houston ja Hotchkiss-Brandt yhdistyivät. Yritys tuli tunnetuksi nimellä Thomson-Brandt SA vuodesta 1972 lähtien.
Yrityksen pääkonttori sijaitsee Ranskassa, lähellä Pariisin keskustaa sijaitsevassa Issy-les-Moulineaux’ssa. Compagnie Française Thomson-Houston on perustettu vuonna 1893.
Yhtiö on aiemmin luottanut puolustusvälineteollisuuden valmistukseen. 
Thomson-Brandt kansallistettiin vuonna 1982.
Vuonna 1987 lääketieteellisen laitteiston yksikkö myytiin General Electricille, jolta Thomson osti kuluttajaelektroniikan valmistuksen mukaan lukien RCA:n.
Yhtiö tuottaa teknisiä palveluita viihdepalveluiden sisällöntuottajille. Aiemmin yritys valmisti myös viihde-elektroniikkaa, muun muassa Thomson-brändin alla. Yhtiön nykyinen nimi otettiin käyttöön tammikuussa 2010, jonka mukana viihde-elektroniikan tuotanto myytiin pois. Thomson-TV:eiden valmistukseen on nykyisin merkkinä oikeus itävaltalaisella StreamView GmbH:lla.
Yritys muutti nimeään vuonna 2010 omistamansa yhdysvaltalaisen yhtiön mukaan.
The Alfred Hitchcock Hour

| The Alfred Hitchcock Hour |
| --- | --- |
Tyyli:  jännitys, rikos, draama, trilleri, musta komedia, antologia
Kestoaika:  50–60 minuuttia
Luoja(t):  Alfred Hitchcock
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   NBC
Esitetty:  20. syyskuuta 1962 – 10. toukokuuta 1965
Tuotantokausia:  3
Jaksoja:  93
Tunnuskappale:  Marionetin hautajaismarssi
Säveltäjä(t):  Charles Gounod
Edeltäjä:  Alfred Hitchcock esittää
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
The Alfred Hitchcock Hour oli vuosina 1962–1965 esitetty, Alfred Hitchcockin isännöimä televisio-ohjelma. Sitä esitettiin kolmen tuotantokauden ajan ja se jatkoi suositun Alfred Hitchcock esittää -ohjelman formaattia. Edeltäjästään The Alfred Hitchcock Hour poikkesi siten, että sen jaksot kestivät vajaan 30 minuutin sijaan noin tunnin verran, mistä se sai nimensäkin. The Alfred Hitchcock Hour saavutti edeltäjänsä tavoin suuren suosion ja arvostuksen. Hitchcock itse ohjasi ohjelman 93 jaksosta vain yhden.
Aiheesta muualla

Hitchcock Presents DVD (virallinen kotisivu) (englanniksi)
The Alfred Hitchcock Hour Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli

| Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli> Die Hard |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John McTiernan
Käsikirjoittaja:   Jeb Stuart  Steven E. de Souza 
Tuottaja:  Joel Silver
Säveltäjä:  Michael Kamen
Kuvaaja:  Jan de Bont
Leikkaaja:   Frank J. Urioste  John F. Link 
Lavastaja:  John R. Jensen
Pääosat:   Bruce Willis  Bonnie Bedelia  Alan Rickman  Aleksandr Godunov 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Disney+
Ensi-ilta:   15. heinäkuuta 1988  7. lokakuuta 1988
Kesto:  131 min
Alkuperäiskieli:  englanti saksa italia
Budjetti:  28 000 000 $
Tuotto:  140 767 956 $
Seuraaja:  Die Hard 2 – vain kuolleen ruumiini yli
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli (engl. Die Hard) on yhdysvaltalainen toimintaelokuva vuodelta 1988. Elokuvan on ohjannut John McTiernan ja sen ovat käsikirjoittaneet Jeb Stuart ja Steven E. de Souza. Pääosia esittävät Bruce Willis, Bonnie Bedelia, Alan Rickman ja William Atherton. Elokuvan sankarina on Bruce Willisin esittämä sympaattinen poliisi, jonka olemus poikkeaa selvästi esimerkiksi Arnold Schwarzeneggerin elokuvissa esiintyvistä voimakkaista sankarihahmoista. Elokuva oli suuri arvostelu- ja kaupallinen menestys, joka teki Bruce Willisistä elokuvatähden ja Alan Rickmanista suositun antagonistiroolien esittäjän.
Elokuva perustuu 1970-lukulaiseen Roderick Thorpen romaaniin Vain kuolleen ruumiini yli (Nothing Lasts Forever). Romaanin sankari on John McClane, newyorkilainen poliisi, joka on losangelesilaisessa pilvenpiirtäjässä, kun sen valloittaa joukkio saksalaisia terroristeja johtajanaan Hans Gruber. Elokuva otettiin vastaan hyvin ja sen sanottiin olevan aikakautensa parhaita toimintaelokuvia. Elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa noin 80 miljoonaa dollaria ja oli myös kriitikoiden ylistämä. Elokuva on saanut neljä jatko-osaa: Die Hard 2 – vain kuolleen ruumiini yli (1990), Die Hard – Koston enkeli (Die Hard with a Vengeance 1995), Die Hard 4.0 (2007) ja A Good Day to Die Hard (2013). Elokuvasarja on tuottanut teattereissa yhteensä yli 1,3 miljardia dollaria.
Saksalaisessa versiossa terroristien nimet muutettiin saksankielisistä englanninkielisiksi. Muun muassa Hansin nimi vaihtui Jackiksi, Karlin nimi Charlieksi ja Heinrichin nimi Henryksi. Tämä haluttiin tehdä, koska Punaisella armeijakunnalla oli edelleen vahva jalansija Saksan maaperällä. Elokuvan repliikit dubattiin ennen julkistamista.
Die Hardin suosio johti lauseen ”Die Hard jossain” syntymiseen. Tällä viitataan toimintaelokuviin, joissa on yksi sankari vastassaan suuri joukko roistoja suljetussa tilassa. Esimerkiksi Speed – Kuoleman kyydissä -elokuvaa kuvataan usein lauseella ”Die Hard linja-autossa” ja Kaappaus merellä -elokuvaa lauseella ”Die Hard laivalla”. Elokuvasta on myös kehitetty lukuisia videopelejä.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Die Hardin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni

Jouluaattona John McClane saapuu Los Angelesiin tapaamaan vaimoaan, joka työskentelee Nakatomi Plazassa, Nakatomi-yhtymän pilvenpiirtäjässä. Yhtymän johto juhlii onnistuneita miljoonakauppoja. Juhlinta kuitenkin keskeytyy tylysti, kun 12 aseistettua terroristia ottaa johtoryhmän panttivangiksi.
Panttivankien joukossa on myös McClanen vaimo Holly. Terroristit, jotka todellisuudessa ovatkin joukko häikäilemättömiä ammattirikollisia, ilmoittavat haluavansa kassaholvissa olevat 640 miljoonan arvopaperit. Panttivankien ainoa toivo on McClane, joka onnistuu pakenemaan terroristeilta pilvenpiirtäjän yläkerroksiin. McClane joutuu aloittamaan yksinäisen miehen sodan, aseenaan vain oma oveluus ja virka-ase.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bruce Willis  | … |  John McClane   |
|  Alan Rickman  | … |  Hans Gruber   |
|  Bonnie Bedelia  | … |  Holly Gennaro McClane   |
|  Reginald VelJohnson  | … |  ylikonstaapeli Al Powell   |
|  Aleksandr Godunov  | … |  Karl   |
|  Hart Bochner  | … |  Harry Ellis   |
|  Paul Gleason  | … |  apulaispoliisipäällikkö Dwayne Robinson   |
|  William Atherton  | … |  toimittaja Richard Thornburg   |
|  James Shigeta  | … |  Joe Takagi   |
|  De'voreaux White  | … |  Argyle   |
|  Dennis Hayden  | … |  Eddie   |
|  Clarence Gilyard Jr.  | … |  Theo   |
|  Bruno Doyon  | … |  Franco   |
|  Andreas Wisniewski  | … |  Tony   |
|  Al Leong  | … |  Uli   |
|  Robert Davi  | … |  FBI-erikoisagentti Johnson   |
|  Grand L. Bush  | … |  FBI-agentti Johnson   |
|  Taylor Fry  | … |  Lucy McClane   |
|  Noah Land  | … |  John McClane Jr.   |
|  Hans Buhringer  | … |  Fritz   |
|  Gary Roberts  | … |  Heinrich   |
|  Lorenzo Caccialanza  | … |  Marco   |
|  Joey Plewa  | … |  Alexander   |
|  Wilhelm Von Homburg  | … |  James   |
|  Gerard Bonn  | … |  Kristoff   |
Aiheesta muualla

Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli Allmoviessa. (englanniksi)
Raimo Miettinen: Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli. Filmgoer.fi 2001.
John McTiernanin ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
1980-luku:  Nomads – yön muukalaiset (1986)  Predator – saalistaja (1987)  Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli (1988) 
1990-luku:  Punaisen lokakuun metsästys (1990)  Medicine Man (1992)  Last Action Hero (1993)  Die Hard – Koston enkeli (1995)  13. soturi (1999)  Seikkailija Thomas Crown (1999) 
2000-luku:  Rollerball (2002)  Basic (2003) 
Nakatomi Plazan tapahtumat kuvattiin Fox Plazalla.
Nicholas Welsh

| Nicholas Welsh |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. toukokuuta 1997 (ikä 27) Halifax, NS, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Nick
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  87 kg
Seura
Seura:  KooKoo
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  57
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2020–
Aik. seurat:  HC Banská Bystrica (SloEL) Rochester Americans (AHL) Nürnberg Ice Tigers (DEL) JYP (SML) Augsburger Panther (DEL) HC Innsbruck (ICEHL)
Nicholas John Tanner Welsh (s. 7. toukokuuta 1997 Halifax, Nova Scotia, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue KooKoossa. Hän laukoo oikealta.
Ura > Seuraura > Juniori- ja yliopistovuodet

Welsh vietti juniorivuotensa kotikaupungissaan Nova Scotian Halifaxissa. Hänet valittiin kauden 2012–2013 päätteeksi NSMMHL-juniorisarjan vuoden tulokaspuolustajaksi. Shawinigan Cataractes varasi Welshin 33. pelaajana QMJHL:n varaustilaisuudessa 2013. Samana kesänä hänet varasi myös Sioux Falls Stampede 119. pelaajana USHL:n varaustilaisuudessa. Welsh siirtyi kaudeksi 2013–2014 Cataractesiin. Kesällä 2014 Valley Wildcats varasi hänet 64. pelaajana MJAHL:n varaustilaisuudessa. Kaudella 2015–2016 Welsh eteni Cataractesin kanssa aina QMJHL:n loppuotteluihin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin Rouyn-Noranda Huskies otteluvoitoin 4–1. Kaudella 2016–2017 hän nousi joukkueen varakapteeniksi.
Kesäkuussa 2017 Shawinigan Cataractes kauppasi Welshin Moncton Wildcatsiin vaihdossa kesän 2017 kolmannen ja kesän 2019 kuudennen kierroksen varausvuoroihin. Hän nousi kaudella 2017–2018 joukkueen kapteeniksi. Welsh oli Wildcatsin paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Jeremy McKennan jälkeen tehoilla 12+54=66, joilla hän sijoittui QMJHL:n puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Seitsemännessä neljännesvälieräottelussa 3. huhtikuuta 2018 Rimouski Océanicia vastaan Welsh teki joukkueen 6–3-voittoon päättyneen ottelun voittomaalin, joka ratkaisi Wildcatsille puolivälieräpaikan. Hän sai ottelussa myös kaksi syöttöpistettä.
Vuosina 2018–2020 Welsh kävi St. Mary's Universityn yliopistoa. Hän oli kaudella 2018–2019 tehoilla 6+23=29 joukkueen tehokkain puolustaja ja Welsh jakoi Saint Mary'sin sisäisen pistepörssin toisen sijan Aaron Berishan ja Jake Coughlerin kanssa edellään Hunter Garlent. Hän sijoittui koko U Sportsin puolustajien pistepörssissä neljänneksi. Welsh valittiin AUS:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja tulokkaiden tähdistökentälliseen sekä koko USportsin tulokkaiden tähdistökentälliseen ja kanadalaisten toiseen tähdistökentälliseen.
Kesällä 2019 NHL-varaamaton Welsh osallistui Ottawa Senatorsin kehitysleirille. Kaudella 2019–2020 hän oli Saint Mary'sin toiseksi paras pistemies Mitchell Balmasin jälkeen tehoilla 5+33=38. Welsh voitti myös koko U Sportsin syöttöpörssin puolustajien pistepörssin. Hänet valittiin AUS:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja U Sportsin ensimmäiseen kanadalaisten tähdistökentälliseen.
Ura > Seuraura > Ammattilaisura

Welsh siirtyi kaudeksi 2020–2021 Welsh siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Slovakian Extraligan HC Banská Bystricaan. Hän pelasi siellä kuusi ottelua ilman tehopisteitä, kunnes Welshin sopimus purettiin marraskuussa 2020. Tammikuussa 2021 Welsh teki vuoden mittaisen AHL-sopimuksen Rochester Americansin kanssa. Hän pelasi siellä koronaviruspandemian lyhentämällä kaudella 17 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3.
Kaudeksi 2021–2022 Welsh siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan DEL-liigan Nürnberg Ice Tigersiin. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 7+22=29, joilla Welsh sijoittui liigan puolustajien pistepörssissä kahdeksanneksi. Tammikuussa 2022 hän teki Ice Tigersin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Welsh siirtyi kaudeksi 2023–2024 1+1-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue JYPiin. Hän pelasi 22 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3, kunnes joulukuussa 2023 Welshin sopimus purettiin yhteisymmärryksessä. JYPin urheilutoimenjohtaja Mikko Viitasen mukaan hänet hankittiin alunperin selkeästi vastuullisempaan rooliin kuin mitä alkukauden osalta nähtiin, eikä Welshin rooli kohdannut pelaajan vahvuuksien kanssa. Seuraavana päivänä hänen uutisoitiin palaavan DEL:ään ja siirtyvän loppukauden kattavalla sopimuksella Augsburger Pantheriin.
Kesäkuussa 2024 Welsh teki vuoden mittaisen sopimuksen monikansallisen ICE Hockey Leaguen itävaltalaisjoukkue HC Innsbruckin kanssa. Helmikuussa 2025 hän palasi SM-liigaan ja siirtyi loppukauden 2024–2025 kattavalla sopimuksella KooKoohon.
Ura > Maajoukkueura

Welsh edusti Canada Atlanticin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa tammikuussa 2014.
Muuta

Welshin pikkuveljet Matthew ja Zach pelaavat myös jääkiekkoa. Matthew pelaa maalivahtina LHSB-senioriliigan Amherst Ducksissa ja Zach pelaa puolustajana Dalhousie Universityn yliopistojoukkueessa.
Antti Kaikkonen

| Antti Kaikkonen |
| --- | --- |
 Antti Kaikkonen vuonna 2019.
Suomen puolustusministeri
 Rinteen hallitus 6.6.2019–10.12.2019 Marinin hallitus 10.12.2019–5.1.2023 28.2.2023–20.6.2023  
Edeltäjä:  Jussi Niinistö Mikko Savola
Seuraaja:  Mikko Savola Antti Häkkänen
Suomen Keskustan puheenjohtaja
 15.6.2024–  
Edeltäjä:  Annika Saarikko
Kansanedustaja
 19.03.2003–  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1974 (ikä 50) Turku
Asuinpaikka:  Sipoo
Puoliso:  Jannika Ranta (vih. 2021)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Koulutus:  valtiotieteiden kandidaatti (2014)
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Suomi
Puolustushaara:  Suomen maavoimat
Palvelusvuodet:  1993–1994
Sotilasarvo:   kapteeni
Joukkoyksikkö:  Helsingin ilmatorjuntarykmentti
Aiheesta muualla
anttikaikkonen.fi
Antti Samuli Kaikkonen (s. 14. helmikuuta 1974 Turku) on suomalainen Keskustan eduskuntaryhmään kuuluva kansanedustaja, Suomen puolustusministeri vuosina 2019–2023 ja Suomen Keskustan puheenjohtaja 15. kesäkuuta 2024 lähtien. Kansanedustajana hän on toiminut Uudenmaan vaalipiiristä vuodesta 2003.
Vuonna 2019 Kaikkonen oli toisena ehdokkaana Juha Sipilää seuraavaksi Suomen Keskustan puheenjohtajaksi, mutta hävisi äänestyksessä Katri Kulmunille.
Elämä

Kaikkonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1993 Hän palveli varusmiehenä Helsingin ilmatorjuntarykmentissä Tuusulan Hyrylässä, suoritti reserviupseerikurssin nro. 203 ja kotiutui vänrikkinä vuonna 1994.
Kaikkonen valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 2014.
Kaikkosesta tuli Suomen ensimmäinen miesministeri, joka jäi isyyslomalle 5.1.–28.2.2023.
Poliittinen toiminta

Vuosina 1994–1996 Kaikkonen oli Nuoren keskustan liiton Uudenmaan piirin puheenjohtaja. Hän toimi entisen europarlamentaarikko Paavo Väyrysen avustajana 1996–1997. Nuoren Keskustan Liiton puheenjohtajana Kaikkonen oli 1997–2001.
Kansanedustajana Kaikkonen on toiminut vuodesta 2003 Uudenmaan vaalipiiristä. Hän sai vuoden 2003 eduskuntavaaleissa 4 236 ääntä ja Keskustan vaalilistalla vertausluvun 20 213, jolla hän tuli Keskustapuolueen kolmanneksi kansanedustajaksi Uudenmaan vaalipiiristä. Eduskuntavaaleissa 2007 hän sai 4 263 ääntä, mikä riitti eduskuntapaikkaan. Eduskuntavaaleissa 2011 hän sai 3 929 ääntä.
Poliittinen toiminta > Vaalirahakohu ja rikostuomio

Syksyllä 2009 Kaikkonen sai osansa vaalirahakohusta. Tuolloin kävi ilmi, että Nuorisosäätiö, jonka hallituksen puheenjohtaja Kaikkonen oli ollut vuodesta 2003, oli jakanut vaalitukirahaa Kaikkoselle kunta-, eduskunta- ja europarlamenttivaaleissa. Lisäksi se oli rahoittanut muun muassa Matti Vanhasen presidentinvaalikampanjaa. Kaikkonen jätti puheenjohtajan paikkansa vaalirahakohun vuoksi ja jäi tämän jälkeen Nuorisosäätiön hallituksen jäseneksi.
Syyttäjä vaati Kaikkoselle ehdollista vankeutta 16. tammikuuta 2012 alkaneessa Nuorisosäätiön lahjuksia käsittelevässä oikeudenkäynnissä. Tammikuussa 2013 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Kaikkosen viiden kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen luottamusaseman väärinkäytöstä. Kaikkonen ei valittanut tuomiostaan, vaikka piti saamaansa tuomiota liian kovana.
Poliittinen toiminta > Eduskuntaryhmän puheenjohtajana 2016–2019

Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Kaikkonen sai 10 617 ääntä. Kaikkonen toimi eduskunnan suuren valiokunnan varapuheenjohtajana 2004–2013. Vuonna 2015 hänet valittiin ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajaksi, ja vuonna 2016 keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi.
Poliittinen toiminta > Puolustusministerinä 2019–2023

Eduskuntavaaleissa 2019 Kaikkonen sai 10 757 ääntä. 6. kesäkuuta 2019 hän aloitti Rinteen hallituksen puolustusministerinä.
Joulukuussa 2021 valtioneuvosto teki päätöksen 64 Lockheed Martin F-35 Lightning II -hävittäjän hankkimisesta Suomen ilmavoimille. Puolustusministeri Kaikkosen mukaan F-35 kokonaisjärjestelmä oli "tarpeisiin nähden paras sotilaallisen suorituskyvyn vertailuissa."
Kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan helmikuussa 2022, ulko- ja turvallisuuspoliittinen johto alkoi edistää Suomen Nato-jäsenyyden hakemista. Kaikkosen mukaan tämä alkoi "heti hyökkäyksen jälkeen". 9. maaliskuuta 2022 puolustusministeri Kaikkonen vieraili Yhdysvalloissa ja tapasi puolustusministeri Lloyd Austinin Pentagonissa.
Suomi ja Ruotsi jättivät Nato-jäsenhakemuksen pääsihteeri Jens Stoltenbergille 18. toukokuuta, minkä jälkeen alkoivat jäsenmaiden ratifiointiprosessit. Joulukuussa 2022 puolustusministeri Kaikkonen vieraili Turkissa edistämässä Turkin ratifiointia ja tapasi puolustusministeri Hulusi Akarin Ankarassa. Suomesta tuli Naton jäsenmaa virallisesti 4. huhtikuuta 2023 ja puolustusministeri Kaikkonen oli paikalla Brysselissä liittymisseremoniassa tasavallan presidentti Sauli Niinistön ja ulkoministeri Pekka Haaviston kanssa.
Kaikkosta pidettiin mahdollisena ehdokkaana vuoden 2024 presidentinvaaleihin, mutta hän kieltäytyi toukokuussa 2023 ehdokkuudesta vedoten lapsiperhearkeen ja työkiireisiin. Hän toivoi keskustan ehdokkaaksi Olli Rehniä, joka myöhemmin myös valittiin ehdokkaaksi.
Kaikkosen ja Jari Korkin teos Kohti liittokuntaa (Otava) julkaistiin lokakuussa 2023 ja se kertoo Kaikkosen puolustusministerikaudesta sekä Nato-jäsenyysprosessissa.
Poliittinen toiminta > Ministerikauden jälkeen

Eduskuntavaaleissa 2023 Kaikkonen valittiin kuudennelle kaudelleen Uudenmaan vaalipiiristä 12 687 äänellä. Hän toimii eduskunnassa ulkoasiainvaliokunnan jäsenenä sekä tulevaisuusvaliokunnan varajäsenenä. Lisäksi hän on puolustuskonserni Patria Oy:n neuvottelukunnan puheenjohtaja.
Elokuussa 2023 Kaikkonen perheineen muutti Tuusulasta Sipooseen, minne perhe rakennutti omakotitalon. Samalla hän luopui tehtävästään Tuusulan kunnanvaltuutettuna.
Kaikkosen ja Jari Korkin kirjoittama muistelmateos, Kohti liittokuntaa (Otava), Kaikkosen puolustusministerivuosista julkaistiin lokakuussa 2023.
Kun Annika Saarikko ilmoitti helmikuussa 2024 luopuvansa keskustan puheenjohtajuudesta kesän puoluekokouksessa, pidettiin Kaikkosta mahdollisena puheenjohtajaehdokkaana. Hän kertoi "pohtivansa asiaa kaikessa rauhassa" ja tekevänsä päätöksen kevään 2024 aikana. Huhtikuussa 2024 Kaikkonen ilmoitti asettuvansa ehdolle puheenjohtajaksi. Hänen mukaansa keskusta ei ole vasemmistolainen puolue, vaikka monenlaiset painotukset puolueeseen mahtuvatkin.
Vaalimenestys

| Eduskuntavaalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Vaalipiiri | Äänet | Tulos |  |
| 2003 | Uudenmaan vaalipiiri | 4 236 | valittiin |  |
| 2007 | Uudenmaan vaalipiiri | 4 263 | valittiin |  |
| 2011 | Uudenmaan vaalipiiri | 3 929 | valittiin |  |
| 2015 | Uudenmaan vaalipiiri | 10 617 | valittiin |  |
| 2019 | Uudenmaan vaalipiiri | 10 757 | valittiin |  |
| 2023 | Uudenmaan vaalipiiri | 12 687 | valittiin |  |
| Kuntavaalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Kunta | Äänet | Tulos |  |
| 1996 | Tuusula | ? | valittiin |  |
| 2000 | Tuusula | ? | valittiin |  |
| 2004 | Tuusula | 380 | valittiin |  |
| 2008 | Tuusula | 671 | valittiin |  |
| 2012 | Tuusula | 579 | valittiin |  |
| 2017 | Tuusula | 756 | valittiin |  |
| 2021 | Tuusula | 592 | valittiin |  |