stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin kaupunginkirjasto
Kirjallisuutta

Hirn, Sven: Kansankirjastosta kaupunginkirjastoksi--Helsingin kaupunginkirjasto 1860-1940, 1998. ISBN 951-718-177-9
Kirjastojen vuosisata--yleiset kirjastot Suomessa 1900-luvulla, toimittanut Ilkka Mäkinen, 1999, ISBN 9516924700
Koski, Pirkko: Tiedon tuntijat. Suomen kirjastoseura 1910–1985.  Helsinki:  Suomen kirjastoseura, 1985.  ISBN 951-9025-40-5
Närhi, Mauri K. Lukuseurasta kansankirjastoon, 1963
Vatanen, Pirjo, Sääty-yhteiskunnan kirjastosta kansalaisyhteiskunnan kirjastoksi, 2002, ISBN 9517463588
Aiheesta muualla

Helmet-kirjaston verkkosivut
Helsingin kaupunki: Kirjastot
Rikhardinkadun kirjasto, entinen pääkirjasto.
Helsingin keskustakirjasto Oodi vuonna 2019.
Laura Herva

Laura Herva (s. 1984) on suomalainen runoilija, kirjastonhoitaja ja sanataideohjaaja.
Ura

Herva on valmistunut filosofian maisteriksi Oulun yliopistosta pääaineenaan kirjallisuus. Lisäksi hän on opiskellut muun muassa luovaa kirjoittamista, filosofiaa, sukupuolentutkimusta, tiedotusoppia, taidehistoriaa ja suomen kieltä.
Hervan esikoisteos on runokokoelma pinnat. hankaumat (2021). Teoksessa viitataan esimerkiksi runousoppiin ja filosofiaan. Kokoelma julkaistiin osana Basam Books -kustantamon Puhuttava runo -sarjaa.
Tunnustuksia

Herva on yltänyt finaaliin Runo-Kaarina -kilpailussa.
Teokset

pinnat. hankaumat. Helsinki: Basam Books, 2021. ISBN 978-952-379-205-0.
Jason Hickel

Jason Hickel vuonna 2021
Jason Hickel (s. 1982) on talousantropologian tohtori, joka työskentelee professorina Universitat Autònoma de Barcelonassa.
Hickel tunnetaan erityisesti työstään globaalin eriarvoisuuden, poliittisen talouden ja ympäristötaloustieteen parissa, vihreän kasvun (green growth) idean kritisoinnista, sekä degrowth-talousajattelun tutkimuksesta ja popularisoinnista. Laajan akateemisen tuotannon lisäksi hän käsittelee degrowth-ajattelua kirjassaan Less is More (2021), joka palkittiin muun muassa Financial Timesin vuoden kirja -palkinnolla. Swazimaassa syntynyt Hickel toimii päätyönsä lisäksi muun muassa Royal Society of Artsissa ja London School of Economicsissa.
Tutkimuksen ja opetuksensa lisäksi hän on aktiivinen tieteen popularisoija, joka kirjoittaa säännöllisesti useisiin medioihin kuten The Guardianiin ja Foreign Policyyn ja puhuu erilaisissa tapahtumissa. Suomessa Hickel on puhunut muun muassa Maailma kylässä -festivaalilla vuonna 2022.
Hickel on Greta Thunberg -säätiön neuvonantaja.
Kirjat

Less is More – How Degrowth Will Save the World. Windmill Books, 2021. ISBN 9781786091215 (englanniksi)
The Divide – A Brief Guide to Global Inequality and its Solutions. Windmill Books, 2018. ISBN 9781786090034. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Maailman Kuvalehden artikkeli 2022: Meidän on muutettava talousjärjestelmäämme, sanoo Jason Hickel: ”Ei ole järkeä jatkaa ylikuluttavan oligarkkiluokan tukemista keskellä ympäristökriisiä”
Maailma.netin artikkeli 2019: Antropologi Jason Hickel haaveilee maailmasta ilman talouskasvua – ”Ajatus vihreästä kasvusta on epä-älyllinen”
Jason Hickelin kotisivut
Hickelin tekstejä The Guardian-lehdessä
Hickelin tekstejä Foreign Policy -lehdessä
Hickelin tekstejä Al Jazeeran verkkosivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Hiisjärvi

| Hiisjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Paikkakunta:  Karhumäen piiri, Karjalan tasavalta
Koordinaatit:  63°37′50″N, 35°43′32″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Sumajoki
Mittaustietoja
Pinta-ala:  11,4 km²
Valuma-alue:  262 km²
 fiHiisjärvi 
Hiisjärvi (ven. Озеро Хижозеро, Ozero Hižozero) on pieni järvi Sumajoen vesistössä Karjalan tasavallan itäosassa Karhumäen piirissä, lähellä Arkangelin alueen rajaa. Järvi sijaitsee Vienanmeren ja Äänisjärven väliin muodostuvalla Vienankannaksella. Hiisjärven pinta-ala on 11,4 km² ja valuma-alue 262 km². Hiisjärveen laskee etelästä Sumajärvi. Hiisjärvi puolestaan laskee Sumajokea pitkin pohjoiseen Puljärveen. Hiisjärven länsirannalla sijaitsi vielä 1930-luvulla pieni Hiisjärven kylä.
Edvin Hevonkoski

Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Edvin Jalmari Hevonkoski (10. syyskuuta 1923 Alavus – 8. syyskuuta 2009 Vaasa) oli suomalainen ITE-taiteilija, joka loi Vaasan Asevelikylään Edvininpolku-nimisen taideympäristön.
Henkilöhistoria

Hevonkosken vanhemmat olivat Valentin Hevonkoski ja Anna Kalin ja puoliso Elli Puranen. Hevonkoski toimi muun muassa hitsarina ja levyseppänä, eläkkeelle hän jäi 1973 Oy Strömberg Ab:lta ja aloitti varsinaisesti vasta tämän jälkeen taiteellisen tuotantonsa.
Taiteellinen tuotanto

Kun Vaasan asevelikyläläiset vuonna 1980-luvun alussa alkoivat talkoilla raivata kuntopolkua metsään, Hevonkoski päätti tehdä veistoksen yhdestä juurineen polun tieltä nostetusta puunrungosta. Ensimmäiset sittemmin Edvininpoluksi nimetyn reitin varren teoksista valmistuivat 1983. Kun teoksia alkoi syntyä lisää, pururadan varrelle pysytettiin taidetyöskentelyä varten verstas, jossa Hevonkoski teki veistoksia ensin puusta ja myöhemmin romumetallista sekä kierrätysmateriaaleista. Hevonkoski kustansi aluksi taidetyönsä itse, mutta sai materiaalia myöhemmin lahjoituksina paikallisilta metalliliikkeiltä. Lisäksi Hevonkosken taidetyöskentely sai sekä taloudellista tukea että talkooapua vuonna 1994 perustetulta Edvininpolun perinneseuralta.
Valtaosa polun teoksista syntyi kymmenen ensimmäisen työskentelyvuoden aikana. Yli kaksikymmentä vuotta jatkuneen luomistyön tuloksena 1,3 kilometrin pituisen ulkoilureitin varrelle muodostui taideympäristö, johon kuuluu noin 150 veistoskokonaisuutta ja sotahistoriasta kertova korsukylä. Siihen kuuluu useita rakennuksia, kuten kahdenkymmenen hengen miehistökorsu, savusauna, juoksuhauta ja huoltokorsu Töpinä sekä Vapaudenristin kappeli, joka valmistui Suomen itsenäisyyden 80-vuotispäivän kunniaksi vuonna 1997. Korsukylään kuuluu myös 50 hengen Emma-tupakahvila. Sota-ajan tunnelmaa tuovat aidot, rintamalla käytetyt tykit. Edvininpolun teokset ovat olleet tuhoutumisvaarassa 2000-luvulla. Osa puusta tehdyt patsaista on jo osin hajonnut. Talkoiden ansiosta suuri osa Edvininpolun teoksista on kuitenkin saatu säilytettyä.
Muutamia Hevonkosken teoksia on myös muualla Vaasassa, kuten Wasalandiassa. Jukolanpuistossa sijaitsee hänen vuonna 1991 talkooväen avustuksella rakentamansa Rauhan silta, jonka kaiteet muodostuvat alaspäin suunnatuista kiväärinpiipuista. Teoksia on lisäksi Karviassa, Jalasjärvellä ja Helsingin Oulunkylän kuntoutussairaalassa.
Hevonkoski löysi usein humoristisen naivistisiin teoksiinsa aiheensa sekä ajankohtaisista asioista että suomalaisista klassikkoromaaneista, saduista ja lauluista. Aleksis Kiven Seitsemän veljestä sekä Väinö Linnan pääteokset ovat olleet innoituksen lähteenä useissa teoksissa. Monet patsaista ovat yhteiskunnallisia ja esittävät suomalaisia poliitikkoja. Hevonkosken tunnetuin teos lienee presidentti Tarja Halosta esittävä suuri muotokuvapää, joka oli esillä Kiasman edustalla Omissa maailmoissa -näyttelyn yhteydessä vuonna 2005. Patsaan erikoisuus on autopesulan harjoista tehdyt hiukset. Yksityisnäyttelyn Hevonkoski piti Vaasan Taidehallissa vuonna 1991.
Edvin Hevonkoski:Rauhansilta, Vaasa, 1991.
Edvin Hevonkoski: Edvinin taidepuisto ja korsukylä, Vaasa, 1980–2000-luku.
Polly Higgins

Polly Higgins vuonna 2012.
Pauline Helène "Polly" Higgins (4. heinäkuuta 1968 – 21. huhtikuuta 2019) oli skotlantilainen asianajaja, kirjailija ja ympäristöaktivisti.
Higgins syntyi Loch Lomondin alueella Skotlannissa ja opiskeli lakia muun muassa Glasgow’n yliopistossa. Hänen uransa päätavoitteena oli luonnonsurman (engl. ecocide) saaminen osaksi Kansainvälisen rikostuomioistuimen tuomiovaltaa sotarikoksien, rikoksien ihmisyyttä vastaan ja kansanmurhan rinnalle.
Higgins kuoli 50-vuotiaana nopeasti edenneeseen syöpään.
Julkaisut

Eradicating Ecocide: Laws and Governance to Prevent the Destruction of Our Planet (2010)
Earth Is Our Business: Changing the Rules of the Game (2012) (ISBN 978-0856832888)
I Dare you to be Great (2014) (ISBN 978-1909477469)
P. Higgins, D. Short, N. South (2013) Protecting the planet: a proposal for a law of ecocide. Crime, Law and Social Change 59: 251–66
Helsingin ilmatorjunta

Bofors-IT-kanuuna ampumassa Helsingin Taivaskalliolla marraskuussa 1942.
Helsingin ilmatorjunta on korostetun merkittävässä asemassa, koska Helsinki on valtakunnan pääkaupunki ja samalla talouselämän ja logistiikan tärkein keskus. Pääkaupunkiseutu on myös Suomen tiheimmin asuttua aluetta. Tämän johdosta suurin osa Suomen ilmatorjuntakapasiteetista on jo vuosikymmenien ajan osoitettu sen käyttöön.
Helsingin ilmatorjunta toisessa maailmansodassa

Helsingin suojana oli syksyllä 1939 neljä raskasta 3–4-tykkistä patteria, yksi kevyt patteri ja yksi ilmatorjuntakonekiväärikomppania. Jatko­sodan aikana Saksasta saaduista kahdesta ilmavalvonta- ja neljästä tulenjohto­tutkasta pääosa, samoin kuin Saksasta hankitut 18 tehokasta 88 mm raskasta ilmatorjuntatykkiä sijoitettiin Helsinkiin. Uudet 6-tykkiset patterit ryhmitettiin Lauttasaareen, Käpylään ja Santahaminaan. Helmikuussa 1944 Helsingin suojana oli jo 13 raskasta ilmatorjuntapatteria sekä kevyttä ilmatorjuntatykistöä. Ilmatorjuntatykkejä oli yhteensä 77, valon­heittimiä 36, kuulo­suuntimia 18 ja tutkia kuusi kappaletta.
Helsingin ilmatorjunnan johtamisjärjestelmä ja henkilöstön koulutus olivat hyvin korkealla tasolla. Henkilöstöä oli kuitenkin liian vähän. Tämän vuoksi ilmatorjunnan palvelukseen otettiin 14–16-vuotiaita sotilaspoikia ja ryhdyttiin kouluttamaan valonheitinlottia nuorista Lotta Svärd -järjestöön kuuluvista ylioppilaista.
Neuvostoliiton tiedustelukoneiden valokuvauslennot helmikuun alussa herättivät ilmantorjunnan huomiota ja suurhyökkäyksen torjuntaa alettiin hetimmiten valmistella.
Helsingin ilmatorjunta toisessa maailmansodassa > Helsingin suurpommitukset 1944

Helsingin ilmatorjunta joutui kovalle koetukselle Helsingin suurpommituksissa helmikuussa 1944. Neuvostoliiton ilmavoimat hyökkäsivät silloin hyvin suurin voimin, kymmenen vuorokauden välein, kolmena yönä Helsinkiin. Siviiliväestöä vastaan kohdistetuilla terroripommituksilla Neuvostoliitto pyrki murtamaan kansan puolustustahdon ja pakottamaan Suomen irtautumaan sodasta Neuvostoliiton ehdoilla. Helsinkiin tehtiin kolmena yönä yhteensä 2 121 pommituslentoa. Lentokoneet pudottivat yli 15 000 pommia. Tällä pommimäärällä olisi Helsingin pitänyt muualta Euroopasta saatujen kokemusten mukaan murskautua ja palaa rauniokaupungiksi. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, sillä vain 530 pommia putosi kaupunkialueelle.
Helsingin ilmatorjunta toisessa maailmansodassa > Helsingin suurpommitukset 1944 > Helmikuun 6. päivän suurhyökkäys 1944

Ensimmäinen ilmahälytys annettiin noin kello 17 iltapäivällä. Neljännestunnin kuluttua ilmantorjunta näki tiedustelu-/maalinmerkintäkoneet. Sulkua ei vielä ammuttu, vaan koneet karkotettiin seuranta-ammunnalla. Yksi kone putosi. Kello 18 pommituskoneparvia vastaan alettiin ampua sulkutulta. Aluksi sulut tehosivat hyvin. Neuvostoliittolaiset pudottivat pomminsa päästäkseen suluista pakoon. Seitsemän jälkeen pieniä parvia pommikoneita pääsi pujahtamaan sulkujen ohi pommittamaan Helsinkiä. Kävi selväksi, että neuvostoliittolaiset olivat tekemässä suurpommitusta tuhotakseen Helsingin. Kello yhdeksän aikoihin illalla havaittiin, että pommituksen ensimmäinen aalto oli lakannut ja että pommikoneet suuntasivat kotikentilleen. Pommitusten tuhoja alettiin heti kartoittaa, ja kävi ilmi että kantakaupunkia oli onnistunut pommittamaan vain 3–4 konetta.
Kello kymmeneltä illalla havaittiin itärajan takaa nousevan uusia pommikonemuodostelmia. Toinen pommitusaalto oli saanut koneensa tankatuiksi, ja se oli varustettu uusilla pommeilla. Konemuodostelmat koukkasivat nyt Porvoon ylitse Tuusulaan ja lähestyivät sieltä Helsinkiä pohjoisesta. Myös etelästä saapui pommikoneyksikköjä, joten ilmantorjuntaa piti nyt suunnata ensimmäistä torjuntaa laajemmalle alalle. Sulkuja johdettiin nyt vain kaakkoon, ja pohjoiset ilmantorjuntapatterit saivat käskyn toimia itsenäisesti. Pohjoisesta lähestyvät muodostelmat eivät kuitenkaan uskaltautuneet Helsingin ylle, vaan pommit pudotettiin jo Malmille ja Helsingistä itään. It-tykistöllä ammuttiin niin paljon laukauksia, että tykkien käsittely oli jo vaikeaa niiden kuumenemisen vuoksi, eikä osalla voitu enää ampua, koska pelättiin kuumenemisen aiheuttavan putkiräjähdyksiä. Hyökkäys laimeni vasta kello kolme aamulla. Koko hyökkäyksessä arvellaan tehdyn pommituslentoja noin 300 koneella.
Radiopeilauksella paljastui Käpylään piiloutunut desantti, joka oli radiolla yrittänyt ohjata pommittajia kohteisiinsa. Mies löydettiin ja vangittiin radiopeilauksen paljastettua talon, jossa desantti piti radioasemaansa.
Helsingin ilmatorjunta toisessa maailmansodassa > Helsingin suurpommitukset 1944 > Helmikuun 16. päivän suurhyökkäys 1944

Toinen suurhyökkäys alkoi kuten ensimmäinen. Maalinmerkintäkoneet saapuivat ensiksi kun varsinaisen pommitusaalto vasta kerääntyi kokoon vihollisen omassa ilmatilassa. Ilmatorjunta torjui maalinmerkintäkoneet ja odotellessa ensimmäistä varsinaista pommitusaaltoa sytytettiin Vuosaareen kerätyt puukasat ja propsipinot, muka palavaksi Helsingiksi. Hämäys onnistui ja neuvostopommittaja-aallon pommit pudotettiin Herttoniemeen ja Vuosaareen – kaupungin takamaille. Suuraalto seurasi pienempiä pommittajalentueita, mutta ne saatiin torjuttua suluilla. Koneita oli kuitenkin huomattavasti enemmän kuin ensimmäisessä hyökkäyksessä kymmenen päivää aiemmin. Puolen yön aikaan pommittajia kiersi tavoittelemaan Helsinkiä pohjoisesta ja nyt myös lännestä. Lauttasaaren patteri torjui läntisen pommittajakaluston. Vaikka Helsinki sai pahemmat vauriot pommituksesta kuin kymmenen päivää aikaisemmin muun muassa Kaartin kasarmin syttyessä tuleen, oli torjuntakeskus tehostanut toimintaansa edellisestä suurhyökkäyksestä. Hyökänneitä koneita lasketaan nyt olleen noin 400–450. Kuitenkin vain viisi prosenttia pommikuormasta oli pudonnut Helsinkiin. Kaartin kasarmi oli ainoa sotilaskohde kaikkien muiden vaurioiden ollessa siviilikohteissa. Santahaminan patterissa it-tykin putkiräjähdys surmasi kaksi tykkimiestä.
Helsingin ilmatorjunta toisessa maailmansodassa > Helsingin suurpommitukset 1944 > Helmikuun 26. päivän suurhyökkäys 1944

Viimeinen Neuvostoliiton suurhyökkäys Helsinkiä vastaan oli massiivisin. Kaupunki oli jo evakuoitu, joten siviilitappiot olivat pienimmät suurhyökkäyksistä. Kolmas hyökkäys toisti ensimmäistä ja toista, tosin suuremmin voimin ja kesti kaikkiaan 12 tuntia. Ilmatorjunnassa oli jo rutiinia toiminnassaan kahden edellisen hyökkäyksen tulikasteesta. Pommittajien lentoja lasketaan noin 650. Kaupunkiin putosi tällä kertaa noin 20 tonnia pommeja. Malmilta nousi torjuntaan myös saksalaisia Junkers Ju 88 -yöhävittäjiä, jotka saivat noin toistakymmentä pudotusta. Helsingin yliopiston päärakennus sai täysosuman ja vaurioitui pahoin. Myös yliopiston juhlasali tuhoutui täysin.
Helsingin ilmatorjunta toisessa maailmansodassa > Helsingin suurpommitukset 1944 > Suurhyökkäysten jälkipyykki

Helsingin ilmatorjunta oli pelastanut Helsingin ja helsinkiläiset. Voimakas tutkajohtoinen ilmatorjunta seurasi viholliskoneita ja osa pattereista ampui sulkuja vihollisen eteen. Valonheittimet kiinnittivät keilansa havaittuihin maaleihin. Ilmatorjunta ampui yli 20 000 laukausta. Hyökänneitä pommituskoneita ammuttiin alas 20. Verrattain pieni pudotusten määrä johtui siitä, että suurin osa lentäjistä pelkäsi ilmatorjuntaa, kääntyi takaisin jo ennen Helsinkiä ja pudotti pomminsa esimerkiksi mereen. On myös huomattava, että suomalaisten it-tulituksessa pomminsa pudottanut kone lakkasi olemasta maali, kun taas saksalaiset keskittyivät yksittäisten koneiden pudottamiseen. Tämä ehkä johtui siitä, että länsiliittoutuneiden pommikonemiehistöt pyrkivät lentämään ilmatorjuntasulkutulen läpi pommituskohteisiinsa, kun taas neuvostoliittolaiset miehistöt karttoivat ilmatorjunnan sulkutulta. Suomalaisten pommikuorman torjuntaan tähtäävä taktiikka pudotti vähemmän koneita, mutta piti pommitusvauriot huomattavasti pienempinä. Pommituksissa sai surmansa vain 146 henkilöä ja 346 haavoittui. Yhteensä 109 rakennusta tuhoutui ja 300 vaurioitui. Helsingin ilmatorjunnan saavuttama torjuntavoitto oli poikkeuksellinen koko maailmassa.
Helsingin ilmatorjunta toisen maailmansodan jälkeen

Helsingin suojana on hävittäjätorjunnan ohella alueilmatorjuntajärjestelmä. Lähitulevaisuudessa se toteutetaan hankittavalla NASAMS-järjestelmällä. Sen perustana ovat AMRAAM-ohjukset, joiden SL-versioiden torjuntaetäisyys on arvioiden mukaan 15–17 kilometriä. Ne tulevat korvaamaan 1990-luvulla hankitun venäläisen BUK M1 (ItO96) -järjestelmän. Sen ulottuvuus on vaakasuunnassa 35 kilometriä ja pystysuunnassa 20 kilometriä. Sitä edelsi 1970-luvulla hankittu neuvostoliittolainen Isajev S-125, joka Suomessa oli nimetty Ilmatorjuntaohjus 79:ksi. NASAMS-järjestelmässä käytettävä AMRAAM-ohjuksen vaakaulottuvuus on alle 30 kilometriä ja tehokas pystytorjuntaulottuvuus alle kymmenen kilometriä.
Ilmatorjunnan muistomerkit

Helsingissä ja Espoossa on yhteensä 18 ilmatorjunnalle osoitettua erilaista muistomerkkiä, joista 17 sijaitsee Helsingissä ja yksi Espoossa. Nykyisten muistomerkkien lisäksi suunnittelun alla on ollut muistotykki Kaivo-patterille Helsingin Kaivopuistossa.
Ilmatorjunnan muistomerkit > Luettelo muistomerkeistä

Luettelon lähteet:
Ilmapuolustuskomennuskunnan muistolaatta (paljastettu 1.7.1960, Suomenlinna)
Johtokeskus Tornin muistolaatta (paljastettu 30.11.1974, 60°9′54.51″N, 24°56′44.39″E)
Raija I -ilmavalvontaluotaimen muistomerkki (paljastettu 25.4.1997, Kivikon ulkoilupuisto)
Raija II -ilmavalvontaluotaimen muistolaatta (paljastettu  4.9.2018, Kuninkaansaari, 60°08′02.42″N, 25°01′12.68″E)
Tapiolan muistotykki (76 ItK muistolaatalla, paljastettu 13. 10. 1992, 60°10′23.78″N, 24°48′20.68″E)
Taivaskallion muistotykki (60°13′11.33″N, 24°57′7.04″E)
Lauttasaaren muistotykki (60°9′34.43″N, 24°51′55.74″E)
Munkkiniemen muistotykki (60°11′33.31″N, 24°52′27.06″E)
Suomenlinnan muistotykki (76 ItK, paljastettu 4.10.1969, 60°8′55.12″N, 24°58′22.86″E)
Helsingin ilmatorjunnan komentajana toimineen Pekka Jokipaltion mukaan nimetty Pekka Jokipaltion tie (60°13′13.77″N, 24°57′11.35″E)
Helsingin ilmatorjunnan torjuntapäällikkönä toimineen Aake Pesosen mukaan nimetty Aakenraitti ja Aake Pesosen puisto (60°10′7.24″N, 25°2′26.45″E)
Lato -IT-patterin muistomerkki (60°13′25.92″N, 25°2′8.45″E)
Aiheesta muualla

Helminen, Martti – Lukander, Aslak: Helsingin suurpommitukset helmikuussa 1944.  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28823-3
Kunnia pääkaupungin pelastajille, torjuntavoitto 1944. Ilmatorjuntaupseeriyhdistys 1/1998 (Web Archive 2007).
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: Irja ja Raija. Youtube.
Espoon Haukilahteen sijoitettu 51. Valonheitinpatterin Strömberg-valonheitin helmikuussa 1940.
Espoon Haukilahteen sijoitettu 51. Valonheitinpatterin Goerz-kuulosuunnin helmikuussa 1940.
88 ItK 37 Ilmatorjuntamuseossa.
Valonheitin Rysäkarilla elokuussa 1941.
Muistotykki Lauttasaaressa.
Muistotykki Tapiolassa.
Raija II -ilmavalvontaluotaimen sijaintipaikka Kuninkaansaaren tykkipatteri 1:ssä. Infotaulu ja muistolaatta paljastettiin syyskuussa 2018.
Karin Hildén

Karin Mathilda Hildén (14. marraskuuta 1896 Ikaalinen – 20. elokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Karin Hildén kävi Taideteollista keskuskoulua 1915–1917 ja STY:n eli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulua 1918–1919 ja 1926–1928. Vuoden 1921 hän opiskeli Académie Modernessa Pariisissa Ranskassa. Hildén osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1919, 1920, 1921, 1926 ja 1928. Hän toimi Kansallismuseon piirtäjänä.
Karin Hildénin vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Arthur Gideon Hildén ja Emilia von Bonsdorff. Ministeri Nils Osara oli hänen veljensä.
Nukkuminen

Stanisław Wyspiańskin pastellityö nukahtaneesta pojasta vuodelta 1904.
Nukkuminen tai uni on heikentyneen tietoisuuden tila, jossa liikkuminen ja reaktiot ulkomaailmaan ovat rajoittuneita ja aistiärsykkeet suurimmaksi osaksi suljettu pois tietoisuudesta. Unessa on kevyempiä ja syvempiä vaiheita, ja joinakin hetkinä nukkuja näkee unia.
Aivot pysyvät unen aikana aktiivisina ja suorittavat erilaisia tärkeitä tehtäviä, kuten lajittelevat, prosessoivat ja taltioivat informaatiota. Aivot myös puhdistuvat kuona-aineista ja keho palautuu. Aikuinen ihminen tarvitsee unta yleensä 7–9 tuntia vuorokaudessa, lapset sitäkin enemmän. Tarvittava unen määrä on kuitenkin yksilöllistä. Valvominen ja unihäiriöt voivat aiheuttaa väsymystä ja vakaviakin terveysongelmia.
Keskivertoihminen nukkuu vain noin 6,5 tuntia yössä.
Tarkoitus

Nukkuminen on elintärkeä osa ihmisen luontaista vuorokausirymiä, eikä ihminen elä kovinkaan kauan ilman unta. Riittävä ja hyvä uni parantaa niin ruumiillista kuin henkistäkin suorituskykyä, suojaa sairauksilta ja edistää yleistä hyvinvointia. Univaje aiheuttaa sairastumisia ja ennenaikaista vanhenemista sekä yleisen suorituskyvyn heikkenemistä.
Unen aikana aivot muun muassa puhdistuvat aineenvaihdunnan tuottamista kuona-aineista. Nukkuessa aivot myös painavat valveilla koettuja tärkeitä asioita mieleen ja unohtavat tarpeettomia. Tämä tapahtuu synapsien karsiutumisen avulla. Pitkäkestoisen muistijäljen rakentuminen tapahtuu todennäköisesti siten, että valikoiduissa synapseissa tapahtuva proteiinisynteesi muuntaa hermoston rakenteita.
Myös ruumis palautuu nukkuessaan, sillä elimistö lisää sellaisten hormonien tuotantoa, jotka kiihottavat elintärkeitä aineenvaihduntatapahtumia ja vahvistavat muun muassa immuunijärjestelmää.
On olemassa viitteitä siitä, että pitkillä yöunilla on aivojen toimintaa suojaavia vaikutuksia. Toiminnanohjauksesta vastaavat hermoverkot taas toimivat huonommin huonosta unenlaadusta kärsivillä. Riittämätön unen määrä häiritsee myös tunne-elämää. Kokeellisessa univajetutkimuksessa on havaittu, että univajeesta kärsivien nuorten aikuisten aivotoiminta muistuttaa yli 60-vuotiaiden aivotoimintaa. Syvän unen vaihe täyttää aivojen energiavarastot ja aikaansaa virkistymisen ja elpymisen tunteen.
Vaiheet > Väsyminen ja nukahtaminen

Ihmisaivojen vuorokausirytmi riippuu kahden molekyylin pitoisuuksien vaihtelusta. Aamulla aivoissa alkaa syntyä vireysmolekyyli oreksiinia, joka aktivoi hermosoluja ja pitää aivot hereillä. Päivän aikana aivoissa muodostuu adenosiinia, joka väsyttää aivoja. Iltapäivällä vireysmolekyyli oreksiinin tuotanto alkaa hiipua. Myöhään illalla adenosiinipitoisuus aivoissa on niin suuri, että ihminen nukahtaa. Aivojen käpyrauhanen alkaa pimeän tullen tuottaa yöhormoni melatoniinia, joka edistää unta.
Ihmisellä avautuu vuorokauden aikana niin sanottuja "uni-ikkunoita", jolloin nukahtaminen on helppoa. Kun uni-ikkuna ei ole auki, nukahtaminen on vaikeaa väsyneenäkin. Uni-ikkuna avautuu tiettyyn aikaan illalla sekä iltapäivällä yleensä lounaan jälkeen.