stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Indonesialainen elokuva
Historia > 2000-luku

Suharton jälkeisellä Reformasi-liikkeen kaudella riippumaton elokuvatuotanto on jälleen päässyt vaihtiin, ja aiemmin kiellettyjä aiheita kuten politiikkaa, rotukysymyksiä, uskontoa, luokkaristiriitoja ja seksuaalisuutta käsitteleviä elokuvia tehdään.
Merkittäviä viime vuosien elokuvia ovat Rudi Soedjarwon ohjaama What's Up with Love? (2002), Riri Rizan ohjaama Eliana Eliana ja Arisan!, jossa näytteli Tora Sudiro ja joka sai ensi-iltansa 2005, Beauty and Warrior, ensimmäinen indonesialainen pitkä animaatio valmistui. Samana vuonna valmistui Riri Rizan ohjaama elämäkertaelokuva Gie indonesialaisesta aktivistista Soe Hok Giesta.
Hanung Bramantyon ohjaama Ayat-ayat Cinta (Verses of Love) kiinnosti aivan uutta katsojakuntaa. Melodraaman tarina ei tarjonnut uutta lähestymistapaa elokuvalliseen kerrontaan, mutta sen sisältämä islamin ja nykyaikaisen rakkauskertomuksen yhdistäminen on onnistunut houkuttelemaan muslimeja eri puolilla maata elokuviin..
Elokuvajuhlat

Jakartassa on pidetty vuosittain joulukuussa Jakartan kansainvälinen elokuvajuhla (JiFFest) vuodesta 1998. Jakartassa pidettiin marraskuussa 2008 kansainvälinen elokuvatapahtuma, 52. Aasian Tyynenmeren elokuvajuhla (APFF). Juhlille toivat elokuvia kilpailemaan Aasian filmituottajien liiton 21 jäsentä.
Indonesian Film -elokuvajuhla (Festival Film Indonesia/FFI) on pidetty epäsäännöllisesti vuodesta 1955. Vuosina 1973–1992 se järjestettiin vuosittain, mutta oli keskeytyksissä vuoteen 2004. Juhlilla on kilpailu, jossa myönnetään Citra-palkinto.
Merkittäviä elokuvia

1987 Naga Bonar
1987 Kejarlah Daku Kau Kutangkap
2001 Jelangkung
2001 Whispering Sands (Pasir Berbisik)
2001 Ada Apa dengan Cinta?
2002 Eliana, Eliana
2003 Arisan!
2005 Belahan Jiwa
2005 Joni's Promise (Janji Joni)
2005 Gie
2006 Love for Share (Berbagi Suami)
2007 Nagabonar Jadi 2 (Naga Bonar 2)
2007 Kala (Dead Time: Kala) (The Secret)
2007 The Photograph
2008 Verses of Love (Ayat-Ayat Cinta)
2008 Laskar Pelangi
Merkittäviä näyttelijöitä

Christine Hakim
Jajang C. Noer
Barry Prima
Mariana Renata
Dian Sastrowardoyo
Shanty
Tora Sudiro
Suzzanna
Deddy Mizwar
Tora Sudiro
Nicholas Saputra
Slamet Rahardjo Djarot
Marissa Haque
Merkittäviä ohjaajia

Asrul Sani
Nan T. Achnas
Nia Dinata
Usmar Ismail
Teguh Karya
Mira Lesmana
Garin Nugroho
Riri Riza
Rudy Soedjarwo
Hanung Bramantyo
Chaerul Umam
Joko Anwar
Eros Djarot
Arifin C. Noer
Kirjallisuutta

A to Z about Indonesian Film, Ekky Imanjaya (Bandung: Mizan, 2006).
Katalog Film Indonesia 1926-2005, JB Kristanto (Jakarta: Nalar, 2006). ISBN 9 79993953 4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Indonesialaisia elokuva Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jakarta International Film Festival (englanniksi)
Indonesian film notes (englanniksi)
Indonesian elokuvista (indonesiaksi)
Mika Mäkeläinen

| Mika Mäkeläinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1965 (ikä 59–60)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  ulkomaantoimittaja ja tietokirjailija
Kirjailija
Tyylilajit:  tietokirjat
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mika Mäkeläinen (s. 1965) on suomalainen ulkomaantoimittaja ja tietokirjailija. Hän on työskennellyt Ylellä vuodesta 1994 ja raportoinut myös muun muassa CNN:lle. Mäkeläinen on perehtynyt suurvaltasuhteisiin ja turvallisuuspolitiikkaan. Hän on raportoinut erityisesti Pohjois-Amerikan, Aasian ja Latinalaisen Amerikan maista.
Mäkeläinen on koulutukseltaan teologian maisteri. Hän opiskeli myös Knight Fellowship -koulutusohjelmassa Stanfordin yliopistossa Kaliforniassa 2003–2004.
Vuosina 2006–2009 Mäkeläinen työskenteli Washingtonissa Yleisradion Yhdysvaltojen-pääkirjeenvaih­tajana. Hänet nimitettiin vuonna 2015 kahdeksi vuodeksi Ylen Aasian-kirjeenvaihtajaksi Pekingiin. Vuonna 2016 Mäkeläinen kutsuttiin ainoana pohjoismaisena toimittajana Pjongjangiin seuraamaan Pohjois-Korean puoluekokousta.
Mäkeläinen tunnetaan myös DX-kuuntelijana.
Teoksia

Kirkkojen maailmanneuvoston kehitysnäkemys 1968-1983. Kirkon tutkimuskeskus, 1993. Sarja C, 0781-8572; nro 49. ISBN 951-693-194-4
Radion rajaton maailma: opas kansainväliseen radiokuunteluun. Toim. Mika Mäkeläinen, Tietoteos, 1997. ISBN 951-8919-50-X.
Villi Länsi: kirjeenvaihtajan kanssa pitkin poikin Amerikkaa. Kirjapaja, 2010. ISBN 978-952-247-106-2.
Ideasta innovaatioksi: luovuus hyötykäyttöön. Yhdessä Jim Solatien kanssa. Talentum, 2013. ISBN 978-952-14-2097-9.
Kimlandia: silminnäkijänä Pohjois-Korean kulisseissa. Atena, 2019. ISBN 978-952-300-496-2.
Aiheesta muualla

Mika Mäkeläinen Twitterissä
Hyytävään etelään[vanhentunut linkki] Raportti Mäkeläisen juttumatkasta Antarktikselle 2014. Yle.fi.
Panamericana – matkalla väkivallan ytimeen Raportti Mäkeläisen juttumatkasta Pohjois- ja Etelä-Amerikkaa yhdistävältä Panamericana-valtatieltä 2015. Yle.fi.
Paratiisi Raportti Mäkeläisen juttumatkasta Marshallinsaarille. Yle.fi.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
I. K. Inha

| I>  K. Inha |
| --- | --- |
 I. K. Inha
Henkilötiedot
Koko nimi:  Into Konrad Nyström
Syntynyt: 12. marraskuuta 1865 Virrat, Suomen suuriruhtinaskunta, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 3. maaliskuuta 1930 (64 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  valokuvaaja, kirjailija
Taiteilija
Salanimi:  I. K. Inha
I. K. Inha (oik. Into Konrad Nyström; 12. marraskuuta 1865 Virrat – 3. huhtikuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja, kirjailija, suomentaja ja toimittaja. Hän on suomalaisen valokuvauksen suuria mestareita. Hän on kunnostautunut eritoten kansanperinteen, vanhan elämänmuodon ja Suomen maisemien tallentajana. Paitsi luonnontunnelmien kuvaaja ja perinteentallentaja, Inha oli myös merkittävä modernisaation kuvaaja. Inha kuoli leukemiaan vuonna 1930. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Virroilta Helsinkiin

Inha syntyi Virtain Jäähdyspohjassa 1865, hänen vanhempansa olivat henkikirjoittaja ja sittemmin kruununvouti Johan Abrahan Nyström ja Clara Charlotta Vikman. Arkkitehti Usko Nyström oli hänen veljensä. Inhan lapsuusvuosien jälkeen hänen perheensä muutti Ikaalisiin, ja sieltä vuonna 1877 Inhan tie vei opiskelemaan Hämeenlinnaan. Hämeenlinnan kuuluisassa lyseossa Inha menestyksellisesti opiskeli paitsi normaalit kouluaineet, myös yksityisesti ylimääräisiä kieliä ja toimittajantyötä, mihin häntä kannusti etenkin ihailtu opettaja Arvid Genetz. Inha sai ylioppilastodistuksen vuonna 1884. Vuodesta 1885 hänen kotipaikkansa oli Helsinki, mutta hän asui välillä myös Karjalohjalla ja Lohjan Jalassaaressa. Koko elinikänsä Inha oli innokas uuden kokeilija. Hän oli lisäksi ensimmäisiä, jotka välittivät polkupyöriä Englannista Suomeen. Sanaa polkupyörä väitetään hänen keksimäkseen.
Toimittaja, kirjailija ja suomentaja

Inha oli Uuden Suomettaren ulkomaan osaston toimittaja vuosina 1888–1906. Uuden Suomettaren toimittajana hän vieraili muun muassa Ateenassa 1897 ja Lontoossa 1899. Hänen varsinainen työmaansa oli ulkomaantoimitus, mutta samalla hän toimi muun muassa musiikki- ja taidekriitikkona ja matkakuvaajana.
Inha osti 1896 Väinö Wallinin kanssa Kyläkirjaston Kuvalehden B-sarjan. Inha myi osuutensa lehdestä Wallinille 1901, mutta jatkoi lehden toimittajana vuoteen 1906.
Inha suomensi kaikkiaan noin 40 teosta. Kirjalliset pääteokset, Suomen maisemia (1909) ja Kalevalan laulumailta (1911) ovat kummatkin yltäneet kolmanteen painokseen.
Inhalla on pysyvä arvonsa Suomen kulttuurihistoriassa. Hänen laaja-alaisuutensa ja värikäs persoonansa on pitänyt kiinnostusta yllä varsin erilaisissa yhteyksissä. Hän esiintyy muun muassa  roolihenkilönä Eeva-Kaarina Arosen romaanissa Maria Renforsin totuus.
Vuonna 2006 järjestettyjen laajojen valokuvanäyttelyiden myötä Inhasta alettiin puhua Suomen kansallisvalokuvaajana.
Muisto

Vuonna 2015 paljastettiin I. K. Inhan muistomerkki Torisevan levähdysalueella Virroilla ja graafikko Jorma Hinkan suunnittelema Inhan 150-vuotispostimerkki.
Toimituksia

Luonto tieteen valossa I–IV. (Yhdessä G. Melanderin, K. E. Kivirikon ja V. Bonsdorffin kanssa) Porvoo 1908–11. 379+48 s., 382+48 s., 384+48 s., 388+48 s. WSOY. Ensimmäisen nidoksen toinen painos. Porvoo 1922. 381 s. ja 8 kuvalehteä. WSOY.
Ihmeitten kirja. Kuvauksia luonnon ja ihmisneron suurista ihmeistä. 1–2 vuosikerta. Porvoo 1916–17. 770 s. (Ilmestyi 24 numerossa, joista numerot 1–8. Porvoo 1915. 256+2 s. WSOY)
Kyläkirjaston kuvalehti (Inha toimitti lehteä vuosina 1897–1906)
Lasten ihmeitten kirja. Porvoo 1911. 148 s. WSOY. (Englantilaisen alkuteoksen mukaan suomeksi sovittanut I. K. Inha)
Löytöretkillä I–II. Herman Wagnerin mukaan Suomen nuorisolle toimittanut. Porvoo 1916. WSOY. I: Kotona. 97 s. II: Kotipiirissä. 131 s.
Maailman ihmeet I–IV. Esitys luonnon ja ihmisen mestaritöistä, sellaisina kuin ne nykyään ovat nähtävinä. I: Aasian ihmeet. Porvoo 1911. 1–220 s. II: Australian ja Afrikan ihmeet. Porvoo 1912. 221–379 s. III: Amerikan ihmeet. Porvoo 1912. 381–520 s. IV: Euroopan ihmeet. Porvoo 1913. 525–664 s. WSOY. (Teksti I. K. Inhan mukailema englantilaisten matkailijain kuvauksista)
Suuret keksijät I–II. Helge Holstin julkaiseman tanskalaisen kokoelman mukaan. Porvoo 1920–21. 344 s., 315 s. WSOY.
Tiede ja elämä I–IV. Porvoo 1919–22. 576 s., 572 s.,576 s., 572 s. WSOY. (Kunakin vuonna ilmestyi 6 vihkoa)
Kirjallisuutta

Eskola, Taneli & I. K. Inha: Unelma maisemasta.  Helsinki:  Musta Taide, 2006.
Koiranen Antti (toim.). Virtain viemisiä ja Euroopan tuliaisia. I. K. Inhan 130-vuotisjuhlaseminaari Tampereen yliopiston Virtain kulttuurintutkimusasemalla 27.-28.10.1995. Tampereen yliopiston Virtain kulttuurintutkimusasema 1996.
Lintonen, Kati, Hymyilevät rannat, I. K. Inhan (1865–1930) luonnon hurmaus ja melankolia. Helsinki: Maahenki: 2006
Vuorenmaa, Tuomo-Juhani ja Kajander, Ismo: I. K. Inha, valokuvaaja 1865–1930.  Helsinki:  WSOY, 1981.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia I. K. Inhan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta ja Project Gutenbergiltä.
Aamu Nyström: I. K. Inha. Valokuvaaja, kirjailija, kulttuurin löytöretkeilijä.  Jyväskylä:  Minerva Kustannus, 2011.  ISBN 978-952-492-441-2
Klinge, Matti (päätoim.): Suomen kansallisbiografia 4 (Hirviluoto - Karjalainen), s. 334–336.  Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 9517464452  (kirjoittanut Tuomo-Juhani Vuorenmaa)
Lyhyesti I.K. Inhan elämästä I. K. Inha – valokuvataiteen pioneeri laatikkokameroineen. Viitattu 16.2.2019.
I.K. Inha: Suomi kuvissa, Helsinki 1896. Digitoituna Kansalliskirjaston kokoelmissa.
Jäähdyspohjan kyläyhdistyksen I. K. Inha-sivut
Inhan matkakuvaus Oulujoen laskusta Digi.fi:ssä
Kari Ennola: Lyhyt henkilöhistoria Maisema ja aika – I. K. Inha ja K. A. Ennola. Viitattu 30.6.2010.
K. A. Ennolan I. K. Inhan elämään ja matkoihin liittyviä kirjoitelmia
Valokuvallistettu luonto: I. K. Inhan tuotanto luonnon merkityksellistäjänä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Uhtualaiset runonlaulajat Poavila ja Triihvo Jamanen vuonna 1894.
Mustialan opiston pellot 1899.
I. K. Inhan muistomerkki Torisevan levähdysalueella.
Kaskenpolttoa Enossa vuonna 1893
Instrumentarium

| Instrumentarium |
| --- | --- |
Toimiala:  jälleenmyynti
Tuotteet:  optiikka
Kotisivu:  www.instru.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Instrumentarium Kurikassa
Instrumentarium on Instru optiikka Oy:n omistama optisen alan erikoisliikeketju. Instrumentarium Oyj oli vuosina 1900–2004 toiminut terveydenhoitoalan laitteita valmistava suomalainen suuryritys.
Marraskuussa 2002 Instrumentarium Oyj myi optiikkaliiketoimintansa hollantilaiselle Pearle-yhtiölle. Keväällä 2003 General Electric osti Instrumentariumin ja muutti sen osaksi General Electric Medical Systemsiä, jolloin Instrumentarium Oyj lakkasi olemasta vuoden 2004 lopussa ja Instrumentariumin nimi vapautui Pearlen käyttöön. Vuonna 2010 Pearle Europe sulautui GrandVision-yhtiöön, josta tuli näin maailman toiseksi suurin optisen alan vähittäiskauppayritys.
Maailmanlaajuinen GrandVision -konserni omistaa Suomessa myös Keops- ja Nissen-ketjut. GrandVisionin emoyhtiö on Bermudalle rekisteröity HAL Trust.  Instrumentariumin tuotevalikoimaan kuuluvat muun muassa silmälasit, piilolinssit ja aurinkolasit sekä terveydenhoidon tuotteet.
Instru Optiikka Oy:n toimitusjohtaja vuosina 2007–2018 oli Catarina Fagerholm. ja
vuodesta 2018 Pasi Anttila.
Instru Optiikan toimitusjohtaja Pasi Anttila luokitteli marraskuussa 2019 koulutustilaisuudessa optikko-työntekijät kolmeen ryhmään, joista punaisen ryhmän työntekijöitä hän kehotti irtisanoutumaan. Yksi työntekijä irtisanottiin koulutustilaisuuden jälkeen. Työntekijöiden mukaan tilanne oli nöyryyttävä. Asiaan ottivat kantaa työntekijäliitot Erto ja PAM, ja siinä nähdään viitteitä laittomaan toimintaan. Tapausten saatua julkisuutta Anttila pahoitteli ja pyysi anteeksi toimintaansa.
Instru Optiikka kävi tapahtunutta läpi sisäisesti sekä tapaamisissa ammattiliitto Pamin ja Erton kanssa.
Historia

Alkuperäisen Instrumentariumin perustivat Suomalaisen Lääkäriseura Duodecimin jäsenet vuonna 1900 tuodakseen maahan terveydenhuoltoalan välineitä. Yksi heistä oli Matti Äyräpää. Ensimmäinen myymälä perustettiin Helsinkiin vuonna 1901, ja silmälasikauppa aloitettiin vuonna 1903. Instrumentariumin pitkäaikainen toimitusjohtaja vuodesta 1903 aina vuoteen 1937 asti oli lääkäri Walter Sipilä.
Sotien aikana Instrumentarium oli tärkeässä osassa puolustusvoimien lääkintähuollossa sairaanhoitotarvikkeiden toimittajana. Talvisodan aikana Instrumentariumin pääkonttori siirrettiin Helsingistä Seinäjoelle ja jatkosodan aikana Nakkilaan.
1940-luvun lopulta alkaen Instrumentarium kasvatti myymäläverkkoaan Suomen suurimpiin kaupunkeihin. Vuoden 1961 laki optikkopalveluista siirsi silmälasikaupan kello- ja kultasepiltä optisen alan erikoisliikkeille, kuten Instrumentariumille. Liiketoiminta menestyi, ja työvoimaa kouluttaakseen Instru perusti 1964 Helsingin Vallilaan oman optisen alan ammattioppilaitoksen.
Vuonna 1971 Instrumentarium listautui Helsingin pörssiin, jossa se pysyi General Electricille myyntiin eli vuoteen 2004 saakka. Yhtiön pääjohtajaksi nimitettiin vuonna 1955 konttoripäälliköksi tullut ja siitä eri johtotehtäviin edennyt Aulis Hauhia.
Historia > Monia yrityskauppoja

Instrumentarium teki koko historiansa ajan runsaasti yrityskauppoja laajentuen yhä uusille aloille. Vuonna 1938, sairaalakalustevalmistaja Merivaaran perustajan Juho Merivaaran kuoltua Instrumentarium hankki aluksi Merivaaran osake-enemmistön ja kymmenen vuotta myöhemmin koko yhtiön. Vuodesta 1959 Instrumentarium omisti suurkeittiölaitteita ja saunankiukaita valmistaneen Metoksen, joka vuonna 1994 fuusioitui Hackman Metos Oy Ab:ksi. Instrumentarium omisti myös kosmetiikka-alan Bergenheim Yhtiöt Oy:n, kunnes se 1990-luvun lopulla myytiin tehtaineen Bernerille. Vuonna 1984 Instrumentarium osti Vaaka Nyholmin, joka toi 1990-luvulla markkinoille teollisuusvaakojen ja kaupan vaakojen lisäksi myös vauva- ja henkilövaa’at. Vuonna 1996 Instrumentarium myi vaakatuotantonsa, josta muodostettiin yritys SoloTop Oy.
Kansainvälisesti tunnetuimpia Instrumentariumin tuotteita olivat  terveydenhuoltoalan laitteet. Yhtiön omistama Datex-Ohmeda oli tunnettu anestesialaitteiden ja tehohoidon potilasvalvontalaitteiden valmistajana. Datex syntyi Instrumentariumin vuonna 1969 perustamasta elektroniikkayksiköstä. Vuonna 1993 Datex osti ruotsalaisen anestesia-alan laitevalmistajan Engströmin, ja muodostui Datex-Engström. Pian se osti potilasvalvontajärjestelmiin erikoistuneen American Ohmeda Groupin, ja syntyi Instrumentariumin suurimmaksi liiketoimintayksiköksi noussut Datex-Ohmeda.
Instrumentariumin tytäryhtiöt Lääkintäsähkö Oy ja vuonna 1977 ostettu Palomex Oy toivat mainetta röntgen- ja magneettikuvaustekniikassa yhteisnimellä Instrumentarium Imaging, jonka päätuote oli Yrjö Paateron kehittämä ortopantomografi eli hampaiden panoraamaröntgenkuvauslaite. Myöhemmin Imaging-ryhmä muodosti General Electricin omistaman Pickerin kanssa yhteisyrityksen Picker Nordstar. Vuonna 2001 Instrumentarium Oyj osti hammasröntgenlaitevalmistaja Soredexin, jonka oli perustanut Instrun Palomexiltä yrittäjäksi lähtenyt Timo Nieminen. Vuonna 2002 ostettiin terveydenhoitoalan laitteita valmistava Spacelabs Medical Yhdysvalloista. Instrumentarium omisti 1979–1994 myös hammaslääkäritarvikkeita ja -laitteita välittävän Oy Dentaldepot Ab:n.
Vuoden 1996 vuosikertomuksessa Instrumentariumin tytäryhtiöinä mainitaan myös tarvikemyyjä Instrumed, rinnakkaislääkeyritys Medinovum, laitevientiyritykset Soxil ja Medko Medical, hammaslääkärin käsi-instrumentteja valmistava LM Dental, tietotekninen Instru Data Oy ja matkapuhelimia myyvä Oy Tekno-Rema Ab. Vuonna 1998 strategiaa muutettiin ja kaikki terveydenhoitoalan ulkopuoliset liiketoiminnat ja tytäryhtiöt myytiin.
Optikkoliiketoimintansa Instrumentarium myi vuonna 2002 hollantilaiselle Pearlelle..
Amerikkalainen jättiyhtiö General Electric osti Instrumentariumin vuonna 2003, ja Instrumentarium Oyj lakkautettiin vuoden 2004 lopussa. Sen toimintaa jatkavat potilasvalvontalaitteiden osalta GE Healthcare Finland Oy sekä hammaskuvauslaitteiden osalta Palodex, jonka vuodesta 2009 on omistanut yhdysvaltalainen Danaher. Merivaara-divisioonan sairaalakalustevalmistuksen osti GE-kaupan yhteydessä sen toimiva johto, joka perusti siitä uuden yhtiön, Merivaara Oy:n.
Kirjallisuutta

Instrumentarium 1900–1990. Helsinki 1991. 167 s.
A. Jalas & M. Laakso: Instrumentarium. Ensimmäinen vuosisatamme 1900–2000. Jyväskylä 2000. ISBN 9529125658.
G. Soininen: Instrumentarium 1900–1950. Helsinki 1950.
Markus Similä ja Aulis Hauhia: Linssin lävitse: Aulis Hauhian Instrun vuosista ja vähän muustakin. Porvoo 1994.
Aiheesta muualla

Instrumentariumin silmälasien mainoskuvia 1950–1980-luvuilta
Instrun osakehistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla
Anna Maria Mäki

Anna Maria Mäki (s. 1976) on suomalainen kirjailija. Hän on julkaissut vuonna 2005 novellikokoelman Suljetun paikan lumo, ja hän oli samana vuonna ehdolla Olvi-, Runeberg- ja Tiiliskivi-palkintojen sekä Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Sen jälkeen hän on julkaissut lyhytproosaa, romaaneja ja lastenkirjan. Vuonna 2007 häneltä ilmestyi yhdessä Mervi Lehmusoksan ja Esko Kuokkasen kanssa kirjoitettu Puutarha parvekkeella -tietokirja.
Mäki on voittanut Poetry Slam -lavarunokilpailun neljä kertaa ja harrastaa aktiivisesti lavarunoutta.
Koulutukseltaan Anna Maria Mäki on filosofian maisteri pääaineenaan suomen kieli.
Teokset

Suljetun paikan lumo, ISBN 951-851-034-2 (Teos, 2005)
Puutarha parvekkeella, ISBN 978-951-851-087-4 (Teos, 2007)
Virginian vaatteet, ISBN 978-951-851-182-6 (Teos, 2011)
Manna ja mahaluu, ISBN 978-952-202-789-4 (Myllylahti, 2017)
Äänenkantama, ISBN 978-952-363-067-3 (Teos, 2021)
Uudessa valossa, ISBN 978-952-363-458-9 (Teos, 2024)
Aiheesta muualla

Anna Maria Mäki Teoksen sivuilla[vanhentunut linkki]
Risto Niemi-Pynttäri:Yksittäinen lause voimanlähteenä Virginian vaatteet-teoksen arvostelu Kirjallisuuskritiikin verkkolehti Kiiltomato.netissä. 26.4.2011
Rantama, Vesa: Työn ja kodin noidankehässä nainen joutuu negatiivisen minäpuheen tulitukseen, Helsingin Sanomat. 20.3.2021
Musiikkitiede

Musiikkitiede eli musikologia on musiikin ja äänen järjestelmällistä tutkimista. Musiikkitiede kuuluu humanistisiin tieteisiin. Musiikkitiede on perinteisesti jaettu yleiseen musiikkitieteeseen ja etnomusikologiaan, joista yleinen musiikkitiede on keskittynyt tarkastelemaan länsimaista taidemusiikkia ja etnomusikologian tutkimuskohteina ovat olleet kansanmusiikki ja populaarimusiikki. Nykyisin tutkimuskohteena saattaa tosin olla mikä tahansa kulttuurissa esiintyvä äänellinen ilmiö.
Musiikkitieteen keskeisinä lohkoina voidaan pitää musiikinteoriaa, musiikinhistoriaa, musiikkianalyysia sekä etnomusikologiaa, joilla on ollut keskeinen asema 1900-luvun ajan. Moniarvoistuva yhteiskunta ja tekniikan kehitys ovat tuoneet näiden rinnalle kulttuurisen musiikintutkimuksen sekä kognitiivisen, musiikkipsykologisen ja tietokoneavusteisen tutkimuksen.
Historiaa

Kaikkien vanhojen korkeakulttuurien piirissä on pohdittu ja tutkittu musiikkia, sen rakennetta ja luonnetta. Esimerkkejä voidaan löytää Kiinasta, Intiasta ja Kreikasta. Länsimainen musiikkitiede juontuu pitkälti antiikin Kreikasta, jossa keskeistä olivat musiikin ja matematiikan sekä kosmologian väliset yhteydet.
Historiaa > Antiikki

Pythagoras Samoslainen opetti 500-luvulla eaa., että puhtaiden intervallien sävelet suhtautuivat toisiinsa kuten luonnolliset luvut ja ne voitiin esittää suhdelukuina: oktaavi 1:2, kvintti 2:3, kvartti 3:4 jne.
Platonin filosofiassa esiintyy eetos-oppi, jonka mukaan sävellajeilla oli moraalisia ja uskonnollisia vaikutuksia. Sfäärien harmonialla Platon tarkoitti sitä, kuinka taivaankappaleet noudattivan samanlaisia lukusuhteita kuin intervallit. Antiikin musiikkifilosofiassa musiikkia suhteutettiin mieluummin maailmanjärjestykseen kuin arkielämään, ja opinkäsitysten merkitys oli suurempi kuin kokemusten.
Empiirinen musiikintutkimus alkoi hellenistisellä ajalla, ja pythagoralaista viritysjärjestelmää pyrittiin uudistamaan. (muun muassa Aristoksenos).
Antiikin viimeinen musiikinteoreetikko oli Boëthius (noin 480–524 jaa.). Hänen teoksessaan De institutione musica musiikki jaetaan kolmeen lajiin: musica mundana, musica humana ja musica instrumentalis. Boëthius piti musiikkia filosofian osana, ja musiikilla oli moraalisia ja teologisia ulottuvuuksia. Hänen teorioillaan oli kauaskantoinen vaikutus, sillä musiikkia opetettiin niiden mukaisesti Euroopassa seuraavien tuhannen vuoden ajan.
Historiaa > Keskiaika ja renessanssi

Keskiajalla musiikkia pidettiin rituaalisena toimintana, ja intervalleja koski niin sanottu intervallien teologia, jonka mukaan ylinouseva kvartti oli kielletty (diabolus in musica). Moniäänisyyden kehittyminen toi uusia ongelmia ratkaistavaksi: oli löydettävä säännöt äänenkuljetukselle ja oli luotava rytmisesti yksiselitteinen nuottikirjoitus.
Renessanssin aikana musiikinteoreetikot alkoivat pitää musiikinharjoittamista symbolisena toimintana ja se alkoi etääntyä teologiasta. Konsonanssien piiriä laajennettiin ja konsonansseja ja dissonansseja alettiin pitää jopa suhteellisina, eli niiden miellyttävyys riippui musiikillisesta yhteydestä (muun muassa Vincenzo Galilei ja René Descartes). Kolmisointukäsitys syntyi 1500-luvulla (Gioseffo Zarlino).