stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tenos (kaupunki)
Maantiede

Tenoksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi alun perin Exómvourgo (myös Xómpourgo) -vuorella, joka toimi sen akropoliina. Se sijaitsi saaren sisäosissa noin 4,5 kilometriä saaren nykyisestä keskuksesta Tínoksen kaupungista pohjoiseen. 300-luvulla eaa. kaupunkikeskus, johon nyt viitattiin yksinkertaisesti nimityksellä asty ('kaupunki'), siirrettiin saaren luoteisrannikolle samalle paikalle kuin nykyinen Tínoksen kaupunki.
Tenoksen kaupunkivaltion alue käsitti koko Tenoksen saaren, eikä sillä ollut muita poliksia. Strabon luki Tenoksen Kykladeihin, joihin se luetaan yhä edelleen. Aiemmin saarella on ajateltu olleen ainakin yksi toinen kaupunki nimeltä Eriston (Ἤριστον), joka sijoitettiin nykyisen Kómin kylän paikalle. Nykyisin Kómin katsotaan saaneen nimensä antiikin aikaisesta Komen (Κώμη) kylästä, ja myös lukuisia muita kyliä tunnetaan nimeltä, mutta saarella ei olisi ollut muita kaupunkeja Tenoksen lisäksi.
Tenoksella kerrotaan olleen lähde, joka tunnettiin erikoisesta vedestään, joka ei sekoittunut viiniin. Antiikin aikana saari tunnettiin myös erinomaisesta valkosipulistaan.
Historia

Tenoksen saari on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Saaren varhaisia nimiä olivat Hydrussa (Ὑδροῦσσα) ja Hydroessa (Ὑδρόεσσα) sen lähteiden ansiosta sekä Ofiussa (Ὀφιοῦσσα) sen lukuisten käärmeiden vuoksi. Kreikkalaisessa mytologiassa Poseidon ajoi saaren käärmeet pois, ja tämän vuoksi tenoslaiset kunnioittivat erityisesti häntä. Myyteissä saari esiintyy myös paikkana, jossa Herakles löi Boreaan pojat.
Antiikin aikana Tenos oli joonialaisten aluetta. Nämä asuttivat saaren noin 1000 eaa. Geometrisen ja arkaaisen kauden taitteesta 700-luvulta eaa. lähtien noin vuoteen 650 eaa. saari oli Euboian Eretrian alaisuudessa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Tēnios (Τήνιος) ja Tēneus (Τηνεύς).
Tenos löi omaa hopearahaa jo suhteellisen varhain noin 600–500 eaa. aiginalaisen mallin mukaan. Persialaiset valtasivat saaren vuonna 490 eaa. Tämän vuoksi Tenos joutui osallistumaan persialaissodissa laivoillaan Persian laivastoon. Tenoslaiset siirtyivät kuitenkin helleenisen liiton puolelle juuri ennen Salamiin meritaistelua vuonna 480 eaa. Siksi näiden nimi esiintyy myös Delfoissa olleessa Käärmepylväässä. Pausaniaan mukaan tenoslaisten nimi esiintyi myös Zeuksen patsaassa Olympiassa niiden kreikkalaisten joukossa, jotka taistelivat Plataiain taistelussa vuonna 479 eaa.
Klassisella kaudella 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Tenos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon ilmeisesti yhtenä sen varhaisista jäsenistä, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 450/449–416/415 eaa. Tenoslaiset mainitaan Ateenan alamaisina Sisilian sotaretken aikaan. Ateenan vallan aikana kaupunki oli demokratia, mutta se vaikuttaa muuttuneen oligarkiaksi vuonna 411 eaa. samaan aikaan, kun Ateenassa oli oligarkkinen kumous.
370-luvulta eaa. lähtien Tenos kuului toiseen Ateenan liittoon. 300-luvun eaa. lopulla Tenos löi attikalaisen mallin mukaista rahaa. Thessalian Aleksanteri Ferailainen sai Tenoksen haltuunsa joksikin ajaksi vuonna 362 eaa. Myös Tenoksen kaupunkikeskuksen siirtäminen ajoitetaan noihin aikoihin. Tenoslaiset jaettiin kymmeneen fyleen, jotka määräytyivät maantieteellisin perustein. Muita kansan jakoja olivat piirtokirjoituslähteiden perusteella tonoi ja patrai.
Roomalaisella kaudella Marcus Antonius antoi saaren Rhodoksen valtaan. Olympian kisojen voittoja kaupungilla tiedetään olleen koko antiikin ajalla ainakin yksi.
Rakennukset ja löydökset

Vanha akropolis
Tenoksen vanhana akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi nykyisin nimellä Exómvourgo tunnettu vuori saaren sisäosissa noin 4,5 kilometriä nykyisestä Tínoksen kaupungista pohjoiseen. Sen paikalla on ollut asutusta jo pronssikaudella, ja se on ilmeisesti toiminut turvapaikkana myös Kreikan niin kutsuttuina pimeinä vuosisatoina.
Antiikin ajan akropoliista on löydetty arkaaisella ja klassiselle kaudelle ajoittuvan asutuksen ja muurien jäänteitä. Muurit on ajoitettu 600-luvulle eaa. Akropoliilla oli Demeter Thesmoforokselle omistettu pyhäkkö, joka on ollut olemassa viimeistän 700-luvulla eaa. Akropolis hylättiin 300-luvulla eaa., jolloin kaupunkikeskus siirrettiin rannikolle.
Uusi alakaupunki
Tenoksen uudempi alakaupunki sijaitsi 300-luvulta eaa. lähtien rannikolla nykyisen Tínoksen kaupungin paikalla. Se oli ympäröity lähes alusta lähtien muurein, jotka sulkivat sisäänsä noin 10 hehtaarin kokoisen alueen. Kaupungissa oli satama, oletettavasti nykyisen satamalahden paikalla. Piirtokirjoituslähteiden perusteella kaupungissa tiedetään olleen kreikkalainen teatteri, mutta sitä ei ole löydetty.
Poseidonin ja Amfitriten temppeli
Poseidonille ja Amfitritelle omistettu temppeli oli Tenoksen tärkein pyhäkkö. Se sijaitsi lehdossa 2,5 kilometriä kaupungista luoteeseen, nykyisen Kiónian kylän lähellä. Poseidonia kunnioitettiin saarella parantajana, ja tämän tunnusesineet esiintyvät Tenoksen lyömissä rahoissa. Temppelillä vietettiin juhlia, joihin tuli ihmisiä lähisaariltakin.
Muut löydökset
Varhaisin tunnettu asutuspaikka saarella on nykyisessä Vryókastrossa. Se ajoittuu varhaiselle ja keskiselle pronssikaudelle ajalle 3000–1600 eaa. Nykyisessä Smóvolossa on antiikin aikaisen tornin rauniot.
Tínokselta tehtyjä esinelöytöjä on Tínoksen arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tenos Wikimedia Commonsissa
Tornin rauniot Tínoksen Smóvolossa.
Terrakottareliefi Tenoksen akropoliilta eli Exómvourgo-vuorelta, n. 550–500 eaa.
Poseidonin ja Amfitriten temppelin rauniot.
Seitsemäs ristiretki

Ristiretket Pyhälle Maalle
Ensimmäinen ristiretki (1095–1099)
Toinen ristiretki (1147–1149)
Kolmas ristiretki (1187–1192)
Neljäs ristiretki (1202–1204)
Viides ristiretki (1217–1221)
Kuudes ristiretki (1228–1229)
Seitsemäs ristiretki (1248–1254)
Kahdeksas ristiretki (1270)
Yhdeksäs ristiretki (1271)
Pohjoiset ristiretket
Ristiretket vendejä vastaan (1100-luku)
Ristiretket Baltiaan (1200-luku)
Ristiretket Suomeen (1100- ja 1200-luku)
Muut ristiretket
Albigenssiristiretki (1209–1229)
Lasten ristiretki (1212)
n
k
Seitsemäs ristiretki 1248–1254 oli Ranskan kuningas Ludvig IX:n järjestämä ristiretki Egyptiin. Egyptin silloinen sulttaani As-Salih Ayyub kuoli vuonna 1249, kesken ristiretkeläisten piirityksen. Siitä huolimatta retki epäonnistui pahoin: egyptiläiset löivät ranskalaiset Al Mansurahissa, ja Ludvig itse päätyi egyptiläisten vangiksi Damiettaan, mistä hänet vapautettiin suuria lunnaita vastaan. Sen jälkeen Ludvig piileskeli ristiretkeläishovissaan Akkon kaupungissa. Sota ei aiheuttanut rajamuutoksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seitsemäs ristiretki Wikimedia Commonsissa
George F. Root

George F. Root
George Frederick Root (30. elokuuta 1820 Sheffield, Massachusetts – 6. elokuuta 1895 Bailey Island, Maine) oli yhdysvaltalainen muusikko ja lauluntekijä. Hän oli musiikkipedagogi ja Chicagossa toimineen musiikkikoulun johtaja ja hänet nimitettiin musiikin professoriksi Chicagon yliopistoon. Hän sävelsi 1850-luvulla populaarimusiikkia Bostonissa ja New Yorkissa ja tuli sisällissodan aikana tunnetuksi sota-aiheisista lauluistaan, joista tunnetuimmaksi on tullut vuoden 1863 "Battle Cry of Freedom". Chicagon yliopisto nimitti Rootin musiikin kunniatohtoriksi vuonna 1872.
George F. Root kuuluu populaarimusiikin lauluntekijöiden kunniagalleriaan Songwriters Hall of Fameen, johon hänet valittiin vuonna 1970.
Root tunnetaan myös lasten ja hengellisten laulujen säveltäjänä. Hän on tehnyt useita lapsille tarkoitettuja lauluja ja laulukirjoja. Yksi niistä oli Bethany Sunday School, joka ilmestyi Philadelphiassa 1870. Siinä julkaistiin laulu "Come to the Saviour, make no delay", joka lienee hänen tunnetuin hengellinen laulunsa Suomessa. Laulusta on suomennoksia ainakin seuraavissa laulukirjoissa:
Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa ("Kiiruhda armaan Jeesuksen luo!", numero 440, käännös Olli Vuorinen-Berg)
Hengellinen laulukirja -kokoelmassa ("Kiiruhda rakkaan Jeesuksen luo", 242)
Siionin kannel -kirjassa ("Kiirehdi rakkaan Jeesuksen luo", 410, käännös Lauri Thurén)
Laula kaikki maa -kirjassa ("Kiiruhda rakkaan Jeesuksen luo", 167)
Ruotsin kirkon virsikirja ("Kiiruhda rakkaan Jeesuksen luo", virsi 221, käännös Niilo Rauhala 1995)
Zoltán Popovits

Zoltán Popovits vuonna 2006.
Popovitsin veistos A Nagy Könyv Unkarin Egerissä.
Popovitsin tilataideteos Vesiteos Helsingin Länsi-Pasilan Rahakamarin torilla (1985).
Zoltán Popovits (s. 17. maaliskuuta 1940 Eger, Unkari) on unkarilais-suomalainen kuvanveistäjä. Hän on Budapestin Moholy-Nagyn taideyliopiston kunniatohtori (2007).
Popovitsin perhe lähti Unkarista 1945 Etelä-Saksaan ja muutti myöhemmin Australian kautta Yhdysvaltoihin. Popovits opiskeli ensin Coloradon yliopistossa lentokonesuunnittelua ja sitten vuoteen 1963 arkkitehtuuria. Kuvanveistoa hän opiskeli 1963–1965 Kansas Cityn Art Institutessa. Hän tuli Fulbright-stipendillä Suomeen 1965 ja opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa 1965–1966. Popovits jäi Suomeen, mutta on asunut 1990-luvun lopulta Unkarissa, ensin viisi vuotta vakituisesti ja sitten osittain. Vuodesta 1966 hän on pitänyt yksityisnäyttelyjä ja osallistunut ryhmänäyttelyihin niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Popovits on tehnyt Helsinkiin useita julkisia veistoksia, muun muassa Forumin kauppakeskukseen, Rahakamarintorille Länsi-Pasilaan ja Itäkeskukseen. Hän suunnitellut myös koruja Lapponia-korulle. Arabian vieraileva taiteilija Popovits oli 1969–1971.
Julkisia teoksia

Keidas, 1985, graniitti, Forumin kauppakeskus
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zoltán Popovits Wikimedia Commonsissa
Zoltán Popovits taiteilijamatrikkelissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Per Oscarsson

| Per Oscarsson |
| --- | --- |
 Per Oscarsson (vas.) ja Lennart Hyland
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 1927 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 30. joulukuuta 2010 (83 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Puoliso:  Kia Östling
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Per Oscar Heinrich Oscarsson (28. tammikuuta 1927 Tukholma – 30. joulukuuta 2010 Skara) oli ruotsalainen näyttelijä.
Elämäkerta

Oscarsson opiskeli näyttelemistä Gösta Terseruksen oppilaana ja väärensi äitipuolensa nimikirjoituksen päästäkseen Dramatenin oppilaskouluun 1944. Valmistuttuaan 1947 hän sai suuren läpimurtoroolinsa Stig Dagermanin näytelmässä Skuggan av Mart (1948). Työskenneltyään muutaman vuoden Dramatenissa hän sai kiinnityksen Göteborgin kaupunginteatteriin 1953–1959, jossa hän muun muassa teki huomiota herättäneen roolitulkinnan Hamletista. Kesken Hamlet-menestyksen hän irtisanoitui teatterista ja lähti jalkaisin Pariisiin.
Oscarsson poti 1960-luvulla esiintymisjännitystä ja kirjoitti kirjan Nattens färger teatterista, kauhusta ja pelosta. Jouluna 1966 hänen nimensä nousi otsikoihin, kun hän riisuutui televisio-ohjelmassa Hylands hörna. Ramppikuumeen vuoksi hän lopetti näyttämöesiintymiset 1970-luvun ajaksi ja keskittyi kanankasvatukseen. Hän palasi näyttämölle 1989 Kauppamatkustajan kuolemassa Göteborgissa Angereds teaterissa.
Oscarsson on työskennellyt koko ajan elokuvan parissa sekä Ruotsissa että ulkomailla. Hänen varhaisia elokuvaroolejaan oli pääosa Henning Carlsenin ohjaamassa elokuvassa Nälkä (1966), josta hänet palkittiin Cannesissa. Hän ohjasi omia elokuvia, kuten Ebon Lundin ja Sverige åt svenskarna. Suosituimpia Oscarssonin roolihahmoja on poliisipäällikkö Gustav Jörgenson rikossarjassa Polisen i Strömstad, jonka Ruotsin televisio on esittänyt vuodesta 1982 lähtien viisi kertaa. Hän on ollut mukana useissa Ruotsin television joulukalentereissa, muun muassa Håll huvet kallt (1994) ja Kaspar i Nudådalen (2001). Myös lyhytfilmi Kan du vissla Johanna? on esitetty SVT:llä useina jouluaattoina, nimellä Vaari myös Suomen televisiossa. Tuorein on ollut Holger Palmgrenin rooli kolmessa Stieg Larssonin Millennium-trilogiaan pohjautuvassa Millennium-elokuvassa.
Oscarsson avioitui 1954 näyttelijä Gerd Hegnellin kanssa. Toisen puolisonsa kanssa hänellä on poika Boman Oscarsson. Hänen kolmas puolisonsa oli näyttelijä Kia Östling, joka työskenteli apunaisohjaajana elokuvassa Sverige åt svenskarna.
Per Oscarssonin ja Kia Östlingin talo paloi uudenvuodenaaton 2010 vastaisena yönä, ja he molemmat saivat surmansa.
Filmografia > Ohjaaja

Ebon Lundin (1973)
Sverige åt svenskarna (1980)
Filmografia > Näyttelijä

Trots 1952 (Rolf Thörner)
Möte med livet 1952
Vi tre debutera (Meitä on kolme) 1953
Det är hos mig han har varit (Minun luonani hän oli) 1963
Sult (Nälkä) 1966
Ole dole doff 1967 (Mårtensson)
A Dandy in Aspic, (Vakoilija jota kukaan ei halunnut) 1968 (Pavel)
La Madriguera, (Muurahaispesä) 1969 (Peter)
An-Magritt 1969
The Night Visitor (Tappaja yöstä) 1970
The Last Valley (Viimeinen laakso) 1970
Secrets (Salaisuus) 1971
Endless Night (Hyytävä yö) 1972 (Santonix)
Gangsterfilmen (Mies astui junasta) 1974 (Gustavsson)
Dagny (Dagny - taiteilijaelämää) 1977 (August Strindberg)
Bröderna Lejonhjärta (Veljeni Leijonamieli) 1977
Montenegro, eller Pärlor och svin (Montenegro eli helmiä ja herjoja) 1981 (tri Aram Pazardjian)
Da Capo 1985 (Eino, lääkäri)
Nattseilere 1986
Drömmen om Rita (Unelma Riitasta) 1992 (Bob)
Unge Andersen (Nuori Andersen) 2005
Flickan som lekte med elden (Tyttö joka leikki tulella) 2009 (advokat Holger Palmgren)
Kirjallinen tuotanto

Nattens färger 1960 (uusi p. 2010: ISBN 978-91-7437-079-9)
Avslöjandet 1961 (näytelmä)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Per Oscarsson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Svensk Filmdatabas
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Per Oscasson
Käännös suomeksi
Ensimmäinen Marokon kriisi

Ensimmäinen Marokon kriisi eli Tangerin kriisi oli Marokon asemaa koskenut huomattava kansainvälinen kriisi vuosina 1905–1906. Kriisi oli osa laajempaa Marokon sotaa.
Tapahtumat

Saksan keisari Vilhelm II nousi 31. maaliskuuta 1905 Välimeren-matkallaan kanslerinsa Bernhard von Bülowin kehotuksesta maihin Pohjois-Marokossa Tangerin kaupungissa vahvistaakseen Ranskan imperialismin uhkaamaa Marokon itsenäisyyttä. Britannia ja Ranska olivat 8. huhtikuuta 1904 solmineet puolustusliitokseen entente cordiale -sopimuksen, minkä jälkeen Ranska oli aloittanut ”rauhanomaisen tunkeutumisen” Marokkoon. Saksan politiikan päämäärä oli saada Ranska epäilemään entente cordialea. Ranskan toinen liittolainen Venäjä, joka oli kärsinyt tappion sodassa Japania vastaan, ei halunnut sekaantua mihinkään kansainvälisiin selkkauksiin. Näin ollen Ranska tukeutui Englantiin ja sai Lontoon tuen.
Saksa vaati Marokon kysymyksen selvittämiseksi kansainvälistä konferenssia, tavoitteenaan tuottaa Ranskalle diplomaattinen tappio. Konferenssin oli määrä kokoontua tammikuussa 1906 Espanjan Algecirasissa, ja siihen osallistuisivat kaikki vuoden 1880 Madridin sopimuksen osapuolet. Ranskan ulkoministeri Théophile Delcassé halusi omaksua kovan linjan Saksaa vastaan ja vastusti konferenssia, mutta Ranskan hallitus ei asettunut hänen taakseen, vaan tyytyi Saksan tarjoukseen konferenssin järjestämisestä. Pääministeri Maurice Rouvier varoitti sodan uhasta, ellei Ranska osallistu kokoukseen. Saksan vaatimuksesta Delcassé erosi Marokon kysymyksen takia virastaan 6. kesäkuuta, ja Ranska hyväksyi Marokko-konferenssin 4. heinäkuuta. Saksa ja Ranska sopivat 27. syyskuuta 1905 Marokon sulttaani Abdelazizille tehtävästä ehdotuksesta, jossa esitettiin konferenssin ohjelma. Konferenssin aiheeksi tulisivat muun muassa Marokon talousuudistukset sekä palkkatulojen ja verojen säätely.
Algecirasin konferenssissa (16. tammikuuta – 7. huhtikuuta 1906) yritettiin lieventää Euroopan maiden liittoutumispolitiikassa vallitsevaa jännitystä. Saksa esitti vastalauseen Ranskan Marokon-politiikkaa kohtaan. Vastoin Saksan valtakunnankansleri Bülowin toivomusta Saksan diplomaattinen eristyneisyys vahvistui konferenssissa. Muodollisesti Saksalle myönnettiin Marokossa oikeus avointen ovien politiikkaan, mutta vain Itävalta-Unkari ja Marokko itse tukivat Saksaa tämän vaatimuksen toteuttamisessa. Konferenssin päätteeksi allekirjoitettiin 7. huhtikuuta 1906 Algecirasin sopimus. Siinä suurvallat sopivat, että Marokkoon perustettaisiin poliisivoimat, joita johtaisivat espanjalaiset ja ranskalaiset upseerit. Lisäksi Marokon pankkia ryhtyisivät valvomaan ulkomaalaiset tarkastajat. Marokon suvereniteetti itsenäisenä valtiona säilyi ja yleinen kauppavapaus maassa toteutui.
Saksalainen sotalaiva SMS Panther tuli Agadirin kaupungin satamaan 1. heinäkuuta 1911. Seurauksena oli toinen Marokon kriisi.
Alexander Nyström

Alexander (Alex) Rogatus Nyström (24. toukokuuta 1869 Helsinki – 24. helmikuuta 1926 Turku) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli useita jugend-tyylisiä rakennuksia Turkuun.
Nyströmin vanhemmat olivat poliisikonstaapeli Gustaf Nyström ja Fredrika Grönroos. Hän pääsi ylioppilaaksi Ruotsalaisesta normaalilyseosta 1888 ja valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1892.
Nyström toimi Turun teollisuuskoulun opettajana 1899–1917 ja Turun piirustuskoulun opettajana 1905–1917. Hän oli lääninrakennuskonttorin apulaisarkkitehtina 1906–1923 ja Åbo Akademin rakennustekniikan opettajana 1921–1926. Viimeksi hän toimi lääninrakennuskonttorin esimiehenä vuonna 1926. Nyström oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsen 1902–1926.
Alexander Nyström oli naimisissa vuodesta 1898 Emilia Johanna Lindforsin kanssa. Arkkitehti Gustaf Nyström oli Alexander Nyströmin isoveli.
Rakennuksia > Kirkot

Ypäjän kirkko, 1902, yhdessä Henrik Reinhold Helinin kanssa
Betanian kirkko, Itäinen Pitkäkatu 53, Turku, 1906, purettu 1940 pommitusvaurioiden takia
Piikkiön kirkon korjaus 1908
Rakennuksia > Julkiset rakennukset

Panttilainalaitos (1899, purettu 1969) Puolalankatu 5, Turku. Ensimmäinen Turkuun suunniteltu rakennus
Park hotel eli aiempi Eagerin talo (1902) Rauhankatu 1a, Turku
Biologinen museo (1907) Neitsytpolku 1, Turku
Liedon kunnantupa (1911) Kirkkotie 9, Lieto
Turun pursiseuran talo eli Grotenfeltin huvila (1917) Ruissalo 57, Ruissalon puistotie 316
Turun sähkölaitoksen korjaus- ja muutostyöt vuonna tapahtuneen 1920 räjähdyksen jälkeen. Linnankatu 67, Turku
Korvensuun kansakoulu (1923) Opinahjontie 16, Mynämäki
Rakennuksia > Huvilat ja kartanot

Volter Kilven talo, Vartiovuorenkatu 1, Turku, 1900
Friskalan kartanon (1803) nykyasu 1905, Hirvensalo, Turku
Tenholan kartano, 1910, purettu 1965, Lemu, Masku
Huvila Ruissalo 102, Kilkantie 37, Turku, 1910
Villa Saaron laajennus 1911, Ruissalo 121, Saarontie 59, Turku
Villa Rainer, Kirjala, Parainen, 1913
Juvan tehdas asuinrakennus, Tarvasjoki, 1917
Heikkilän kartanon (1832) nykyasu 1919, Liukolantie 334, Rusko
Nautelan kartanon (1700-luku) nykyasu 1921, Nautelantie 50, Lieto
Huvila Satavan Kettunokka, Turku, 1923
Huvila Kolkanniemi, Ruissalo 120, Saarontie 115, Turku, 1924
Rakennuksia > Kerrostalot

As oy Sairashuoneenkatu 8, Turku, 1911
Työväen As Oy Aron jugendkerrostalo, Puistokatu 18, Turku, 1911
Rakennus- ja kiviteollisuusosuuskunta Alku, Matinkatu 4, Turku, 1911
As oy Yrjänä, Satakunnantie 8, Turku, 1912
Asuintalo, Kaskenkatu 15a, Turku, 1912, purettu
As oy Birger, Yliopistonkatu 37, Turku, 1912
As oy Päivölä, Puolalanpuisto, Turku, 1913
Villa Hortus eli nykyinen yliopiston vierastalo, Turun Yliopistonmäellä
Rakennuksia > Puutaloyhtiöt

As oy Arvinkatu 8:n puutalo, Turku, 1905
As oy Soma, Mittarinkatu 1, Turku, 1911
Satulinna, Littoisten Tehtaanmäki, Tammikallionpolku 2F, Lieto
As oy Väli, Pohjolankatu 3, Turku, 1922
As oy Eteläkulma, Veturimiehenkatu 1–5, Turku, 1922
As oy Pohjankulma, Pohjolankatu 4–6, Turku, 1922
As oy Oma-Pohja, Pohjolankatu 5, Turku, 1922
As oy Päivä, Veturimiehenkatu 9, Turku, 1923
As oy Alppila, Niklaksenkatu 5, Turku, 1923
As oy Tervahovi, Kupittaankatu 99, Turku, 1923
Työläisten as oy Kotimäki, Kupittaankatu 97, Turku, 1923
Työläisten as oy Kaukola, Tervahovinkatu 18, Turku, 1924
As oy Oma-Katto, Tervahovinkatu 15–17, Turku 1924
As oy Heimola, Räntämäenkatu 2, Turku, 1924
As oy Vähäjukola, Pohjolankatu 1, Turku, 1924
Työläisten as oy Itärinne, Stålarminkatu 20, Turku, 1925
Työläisten as oy Maja, Tervahovinkatu 16, Turku, 1925
As oy Vilkkilä Bostads Ab, Tervahovinkatu 5, Turku, 1925
Ypäjän kirkko.
Betanian kirkko, Turku (purettu).
Rakennus- ja kiviosuuskunta Alku, Turku.
Tenholan kartano Lemussa (nyk. Masku).
Messerschmitt Me 264

| Messerschmitt Me 264 |
| --- | --- |
 Messerschmitt Me 264 V1 -prototyyppi
Tyyppi:  pitkän matkan meritiedustelukone
Alkuperämaa:   Saksa
Valmistaja:  Messerschmitt
Suunnittelija:  Wolfgang Degel Paul Konrad Waldemar Voigt
Ensilento:  23. joulukuuta 1942
Tila:  peruutettu 23. syyskuuta 1944
Pääkäyttäjät:  Luftwaffe
Valmistusmäärä:  3 
Messerschmitt Me 264 oli saksalainen nelimoottorinen pitkän matkan meritiedustelukone. Se oli suunniteltu Saksan laivaston sukellusvenetehtävien tukemiseen. Konetyyppi osallistui myös Saksan ilmailuministeriön Amerikabomber -suunnittelukilpailuun, jonka tarkoituksena oli kehittää Luftwaffelle pommikone, joka pystyisi Yhdysvaltojen itärannikon kaupunkien (kuten New Yorkin) pommittamiseen tukikohdista Ranskassa ja Azoreilla.
Konetyypin kehittäminen keskeytettiin toisen maailmansodan loppupuolella kolmen prototyypin ollessa jo valmiina, jotta Messerschmitt olisi voinut keskittyä hävittäjien kehittämiseen. Meritiedustelukoneen kehitys siirtyi Junkersille, joka suunnitteli tehtävää varten Ju 390 -koneen.
Rakenne

Me 264 oli perinteiseen tyyliin rakennettu kokometallinen, yläsiivellinen ja nelimoottorinen pommikone. Rungon poikkileikkaus oli pyöreä, ja nokka oli lasitettu yhdysvaltalaisen Boeing B-29 Superfortress -pommikoneen tapaan. Siiven etureunassa oli hieman nuolimuotoa takareunan ollessa suora. Laskuteline oli kolmipyöräinen, päätelineiden ollessa siivissä ja etupyörän sijoittuessa koneen nokkaan. Ensimmäiseen prototyyppiin asennettiin alkuun Junkers Jumo 211 -moottorit, jotka tosin myöhemmin korvattiin alitehoisuutensa vuoksi suurempitehoisilla BMW 801G -moottoreilla. Koneessa oli myös sängyt ja pieni keittiö suunniteltuja pitkänmatkan tehtäviä varten. Aseistukseksi suunniteltiin kauko-ohjattuja tykkejä rungon molemmilla puolilla. Koneesseen suunniteltiinkin hyvin vähäistä panssarointia ja aseita, sillä toimintasädettä saatiin helposti lisää keventämällä konetta.