stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jörn Donner

| Jörn Donner |
| --- | --- |
 Jörn Donner, 1971
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. helmikuuta 1933 Helsinki
Kuollut: 30. tammikuuta 2020 (86 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, elokuvaohjaaja, poliitikko
Puoliso:   Inga-Britt Wik  (vih. 1954; ero 1962)  Jeanette Bonnier  (vih. 1974; ero 1988)  Bitte Westerlund  (vih. 1995–2020) 
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsin kieli
Tuotannon kieli: ruotsi, suomi
Aikakausi:  1951–2020
Tyylilajit:  kaunokirjallisuus, matkailu, politiikka
Esikoisteos:  Välsignade liv (1951)
Palkinnot
 Finlandia-palkinto (1985) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jörn Johan Donner (5. helmikuuta 1933 Helsinki – 30. tammikuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja, poliitikko ja diplomaatti.
Kulttuurin moniottelijana tunnettu Donner julkaisi esikoiskirjansa jo 18-vuotiaana, ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa 21-vuotiaana, perusti Suomen elokuva-arkistoa 24-vuotiaana, pääsi Pohjolan suurimman päivälehden Dagens Nyheterin elokuvakriitikoksi 27-vuotiaana ja palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla parhaasta esikoisohjauksesta 30-vuotiaana (Syyskuinen sunnuntai, 1963). Hän on ainoa suomalainen, joka on noutanut Oscar-palkinnon.
Suomen pääkonsulina Los Angelesissa Donner palveli vuosina 1995–1996. Kansanedustajana (r) hän oli 1987–1995, 2007 ja 2013–2015 ja Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999.
Tasavallan presidentti myönsi Donnerille professorin arvonimen vuonna 2003.
Tausta

Jörn Donner oli tunnetun saksalaistaustaisen, suomalaisen Donnerin kulttuuri- ja taloussuvun jäsen. Hänen isänsä Kai Donner oli suomalaisuusaktivisti ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen tutkija. Donnerin äiti oli Margareta ”Greta” o.s. von Bonsdorff. Hänen veljiään ovat eläintieteen professori Kai Otto Donner ja geologian professori Joakim Donner. Jörn Donner itse valmistui vuonna 1958 Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi pääaineinaan yleinen valtio-oppi ja pohjoismainen kirjallisuus sekä sivuaineina psykologia ja filosofia. Hän ei kuitenkaan harkinnut tieteellistä uraa.
Donnerin äidinkieli oli ruotsi, mutta hän ei määritellyt itseään suomenruotsalaiseksi vaan lähinnä ruotsinkieliseksi suomalaiseksi.
Poliittinen toiminta

Donner toimi kansanedustajana (RKP) 1987–1995 ja 2007 sekä 2013–2015 sekä Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999. Helsingin kaupunginvaltuustoon hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1968 kunnallisvaaleissa SKDL:n edustajana. Donner luopui valtuustopaikastaan 1976, mutta palasi kaksi kautta myöhemmin vuoden 1984 kunnallisvaaleissa valtuustoon RKP:n edustajana. Donner istui valtuustossa jälleen kaksi kautta vuoteen 1992, jolloin hän ei asettunut enää ehdolle. Tammisaaren valtuustoon Donner valittiin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa sitoutumattomien riveistä. Tammisaaren kunnallispolitiikassa Donner vaikutti muun muassa kaupunginhallituksessa vuoteen 2003, jolloin hän muutti takaisin Helsinkiin. Helsingin kaupunginvaltuustoon Donner nousi jo kolmannen kerran vuoden 2004 kunnallisvaaleissa, nyt SDP:n edustajana. Donner toimi muun muassa kulttuuri- ja kirjastolautakunnan puheenjohtajana vuoteen 2008, jolloin hän ei ollut enää ehdolla vaaleissa.
Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Donner valittiin eduskunnan varasijalle sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana. Pian sen jälkeen hän kuitenkin liittyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. Donner nousi uudelleen eduskuntaan Eva Biaudet’n siirtyessä kansainvälisiin tehtäviin vuoden 2007 alussa. Noustessaan varasijalta eduskuntaan Donner erosi SDP:n jäsenyydestä voidakseen liittyä RKP:n eduskuntaryhmään. Kevään 2007 eduskuntavaaleissa Donner ei enää ollut ehdolla, joten hänen toinen visiittinsä eduskuntaan jäi muutaman kuukauden mittaiseksi.
Donner asettui ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa sitoutumattomana RKP:n listalle Helsingissä. Tärkeimpänä syynä ehdokkuuteensa Donner ilmoitti perussuomalaisten kannatuksen nousun. Perussuomalaisille on luotava hänen mukaansa ”enemmän vastavoimia”. Donner jäi kuitenkin varasijalle, kun Astrid Thors ohitti hänet 129 äänellä ja sai RKP:n ainoan paikan kyseisestä vaalipiiristä.
Donner nousi jälleen varapaikalta eduskuntaan syyskuussa 2013, kun Astrid Thors astui uuteen virkaan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Etyjin vähemmistövaltuutetuksi, ja vuoden 2014 valtiopäivien avajaisissa 81-vuotias Donner saikin toimia eduskunnan ikäpuhemiehenä.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Donner tuki kokoomuksen Sauli Niinistöä. Donner oli RKP:n sitoutumattomana ehdokkaana vuoden 2014 eurovaaleissa. Donner oli sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana vuoden 2017 kuntavaaleissa Helsingistä. Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 980 äänellä. Samalla hänestä tuli koko Suomen vanhin kunnanvaltuutettu. Donner erosi Helsingin kaupunginvaltuustosta terveydellisistä syistä 24.4.2019.
Elokuvavaikuttaminen

Donner on yksi Suomen elokuva-arkiston perustajajäsenistä. Hän on ohjannut elokuvia myös itse. Aamua kaupungissa (1954) oli taiteellinen kokeilu. Donner on laatinut itse käsikirjoitukset jokaiseen elokuvaansa. Ohjaajanuransa hän aloitti Ruotsissa, mutta siirtyi sieltä muutaman elokuvan jälkeen Suomeen ja teki rohkean, eroottissävytteisen elokuvan Mustaa valkoisella (1968), jota useassa suhteessa on pidetty hänen parhaimpanaan. Tämän jälkeen rohkeiden seksielokuvien sarja jatkui elokuvilla Sixtynine 69 (1969), Naisenkuvia (1970) ja Hellyys (1972). Donner on tehnyt myös vakavampia elokuvia, muiden muassa bergmanilais-antonionilaisvaikutteisen elokuvan Anna (1970), joka on uuden aallon piirteitä sisältävä tutkielma keski-ikää lähestyvän naisen tyhjyyden tunnoista. Siinä pääosaa näytteli yksi Ingmar Bergmanin vakionäyttelijöistä, Harriet Andersson.
Donner yritti saada Aleksandr Solženitsynin romaaniin perustuvaa Casper Wreden elokuvaa Ivan Denisovitshin päivä esitettäväksi Suomeen, mutta Valtion elokuvatarkastamo kielsi sen esittämisen. Päätöksen vahvisti Donnerin valituksen jälkeen korkein hallinto-oikeus vuonna 1972. Päätös syntyi äänestyksen 5–4 tuloksena 28. helmikuuta 1972, ja se säilyi muuttumattomana valituksessa sekä Korkeimman hallinto-oikeuden päätöksessä. Elokuva esitettiin Ruotsin televisiossa vuosina 1972 ja 1974, mutta Suomessa vasta vuonna 1996.
Donnerille myönnettiin vuonna 1984 Fanny ja Alexander -elokuvan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinto. Virallisesti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin voittajaksi merkitään tuotantomaa, mutta usein palkinnon vastaanottaa elokuvan ohjaaja. Donner kävi tuottajana hakemassa palkinnon, kun Bergman itse ei päässyt paikalle. Donner oli järjestänyt Bergmanille rahoituksen Fannyyn ja Alexanderiin, ja Donner on sanonut, ettei elokuvaa olisi tehty ilman häntä. Bergman antoi Donnerille kirjallisen todistuksen siitä, että patsas kuuluu Donnerille.
Donner toimi Suomen elokuvasäätiön hallituksen puheenjohtajana 1981–1983, 1986–1989 ja 1991–1995 sekä Svenska Filminstitutetin toimitusjohtajana 1978–1982.
Viimeiset pitkät näytelmäelokuvansa 1900-luvulla Donner teki jälleen ruotsiksi. Miestä ei voi raiskata (Män kan inte våldtas) vuodelta 1978 oli feministinen trilleri Märta Tikkasen samannimisestä kirjasta. Dirty Story (1984) perustuu Donnerin omaan romaaniin Gabriels dag. Siinäkin pääosassa nähtiin Bergmanin luottonäyttelijä Erland Josephson. Pitkähkön tauon jälkeen vuonna 2009 valmistui Donnerin ohjaama suomenkielinen historiallinen draama Kuulustelu, joka kertoo jatkosodan desantista Kerttu Nuortevasta. Vuonna 2015 sai ensi-iltansa Armi elää!, suomenkielinen kuvaus teatteriseurueesta joka valmistelee näytelmää Armi Ratiasta.
Viimeisen kerran Donner esiintyi kameroiden edessä kuusi viikkoa ennen kuolemaansa, kun häntä haastateltiin ruotsinkieliseen dokumenttielokuvaan Donner – privat (2021). Haastatteluja kuvattiin neljän päivän ajan. Elokuvan käsikirjoitti Pirjo Honkasalo ja ohjasi John Webster.
Kirjallinen ura

Donner oli alle 20-vuotias aloittaessaan kirjallisen tuotantonsa novellikokoelmalla Välsignade liv (1951). Hän on julkaissut runsaan viidenkymmenen vuoden aikana kymmeniä teoksia. Ansiokas on esimerkiksi Ingmar Bergmanin elokuvatuotantoa analysoiva Djävulens ansikte (1962; suomeksi Paholaisen kasvot, suom. Juha Virkkunen, 1967). Donnerin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu myös Nya boken om vårt land (1967; suom. Uusi maammekirja). Viime teoksissaan Donner pohti paljon omaa elämänhistoriaansa, muun muassa teoksessa Varför finns jag till (1998; suomeksi Miksi olen).lähde?
Mittavin Donnerin suoritus kirjallisuuden alalla on romaanisarja Andersin suvun tarinasta. Se käsittelee suomalaista suuryritysmaailmaa ja suomenruotsalaista yläluokkaa 1930-luvun lopusta vuoteen 2000. Sarjassa on ilmestynyt kaikkiaan kymmenen osaa, ellei kokonaisuuteen lasketa mukaan eräitä siihen myöhemmin liitettyjä romaaneja, joiden sidos tarinaan on löyhä. Sarjan kolmesta päähenkilöstä Jacob Anders edustaa eräänlaista Donnerin alter egoa.lähde? Sarjan kuudes osa Far och son (suom. Isä ja poika) toi Donnerille Finlandia-palkinnon vuonna 1985.
Donnerista kirjoittamassaan elämäkerrassa Jörn Donner. Kuinka te kehtaatte Kai Ekholm luonnehtii Donnerin kirjallista tuotantoa osin heikoksi. Erityisesti tunnustukselliset kirjat ovat syntyneet rutiininomaisesti: "Ei ole kummoinenkaan saavutus kirjoittaa kuudes omaelämäkerrallinen teos ja käydä läpi samat asiat..." Sen sijaan Donnerin ja Samu Nyströmin sisällissotaan liittyvä teos Merkillinen on nyt maailman meno (2017) olisi Ekholmin mielestä ansainnut suurempaa huomiota. Hän arvostaa Donneria raporttikirjaillisuuden modernisoijana ja omaelämäkerrallisen kirjallisuuden tekemisestä vakavasti otettavaksi lajityypiksi
Yksityiselämä

Donner suoritti siviilipalveluksen aikana (1959–1961), jolloin se vielä oli Suomessa hyvin harvinaista eikä yleisesti hyväksyttyä. Siviilipalveluspaikkana oli Porin yleinen sairaala. Hän kirjoitti palvelusaikansa kokemuksista kirjan På ett sjukhus (1960, suomeksi Terveenä sairaalassa).
Donner sairastui 1990-luvun lopulla eturauhassyöpään. Donnerilta löydettiin loppuvuonna 2006 myös keuhkoista syöpäkasvain, joka poistettiin, mutta kasvain uusiutui kahdesti, ensimmäisen kerran vuonna 2009. Lisäksi hänelle asennettiin uusi läppä aorttaan vuonna 2016.
Donner asui Pohjoisrannassa Helsingin Kruununhaassa. Hän oli naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kirjailija Inga-Britt Wik (aviossa 1954–1962), toinen vaimo oli Jeanette Bonnier (aviossa 1974–1988). Hänen kolmas vaimonsa oli Bitte Westerlund vuodesta 1995. Westerelund on kertonut jälkikäteen luulleensa olleensa Donnerin pisin suhde, avioliittohan kesti 40 vuotta. Donnerin kuoleman jälkeen hänelle paljastui, että Ruotsissa oli toinen, 50 vuotta kestänyt suhde, Donnerin suuri rakkaus.
Donnerilla oli kuusi lasta: Johan (s. 1955), Jakob (s. 1959), Susanna (1981–2017) jonka äiti on Meri Vennamo, Otto (s. 1981), jonka äiti on elokuvatuottaja Lisbeth Gabrielsson, Daniel (s. 1988) ja Rudolf Rafael (s. 1990).
Ensimmäisen avioliiton Inga-Britt Wikin kanssa päätyttyä Donnerin välit siitä syntyneisiin lapsiin Johaniin ja Jacobiin katkesivat. Myöhemmin syntyneisiin Susannaan ja Ottoon hän piti yhteyttä vain satunnaisesti, koska hän ei elänyt lasten kanssa samassa perheessä. Oton hän tunnusti vasta kymmenen vuoden kuluttua tämän syntymästä. Omien sanojensa mukaan Donner oikeasti huolehti vain kahdesta kolmannen vaimonsa Bitte Westerlundin kanssa saadusta lapsesta Danielista ja Rudolfista.
1960-luvulla Donnerilla oli suhde Harriet Anderssonin kanssa. Andersson on kuvannut suhdetta yhdeksi harvoista onnellisista rakkaussuhteistaan ja elämänsä parhaaksi ajaksi.
Donner kuoli 86-vuotiaana pitkäaikaiseen keuhkosairauteen 30. tammikuuta 2020 Kolmiosairaalassa Helsingissä. Donnerin ruumis tuhkattiin, ja suurin osa tuhkasta ripoteltiin mereen.
Donner harrasti valokuvausta, ja hänen jäämistöstään löydettiin noin 30 000 valokuvaa. Hän tallensi kotielämänsä lisäksi matkakohteitaan ja ihmisiä eri puolilla maailmaa. Valokuvia esiteltiin Helsingissä Hakasalmen huvilan näyttelyssä Jörn Donner – Matkalla – På resa – Travelling 1951–1968. Kuvista on koottu samanniminen kirja.
Palkinnot ja tunnustukset

Tallinnan Pimeiden öiden (PÖFF) -elokuvafestivaalin elämäntyöpalkinto 2017
Betoni-Jussi elämäntyöstä 2014
Pohjantähden ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki 2012
Taiteen valtionpalkinto 2008
DocPoint-festivaalin Apollo-palkinto 2008
Canal+ -palkinto Sodankylän elokuvajuhlilla 2004.
Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 2004lähde?
Vuoden kristillinen kirja 2002 John Vikströmin kanssa kirjoittamastaan keskustelukirjasta Elämme – siis kuolemme (Att leva är att dö)
Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsen 2002
Pro Finlandia -mitali 1987
Finlandia-palkinto 1985
Vastaanotti Fanny ja Alexander -elokuvan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon Ingmar Bergmanin puolesta 1983
Parhaan tuottajan Jussi 1974
Parhaan ohjauksen Jussi 1969
Parhaan käsikirjoituksen Jussi 1966
Venetsian elokuvajuhlien paras esikoisohjaus 1963
Teoksia > Romaaneja

Nyt sinun täytyy.  (Nu måste du, 1974; ilmestynyt myös nimellä Viimeinen kesä.)  Suomentanut Jukka Kemppinen. Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-1-02113-3
Angela.  (Angelas krig, 1976; ilmestynyt myös nimellä Angelan sota.)  Suomentanut Jukka Kemppinen. Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-04024-3
Jakob ja kylmä rauha.  (Jakob och friheten, 1978.)  Suomentanut Jukka Kemppinen. Helsinki:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05417-1
Angela ja rakkaus.  (Angela och kärlek, 1981.)  Suomentanut Marja Nieminen. Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06386-3
Itsenäisyyspäivä.  (Gabriels dag, 1982.)  Suomentanut Seppo Heikinheimo yhteistyössä Jörn Donnerin kanssa. Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07211-0
Isä ja poika.  (Far och son, 1984.)  Suomentanut Rauno Ekholm. Helsinki:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08624-3
Presidentti.  (Presidenten, 1986.)  Suomentanut Ilona Anhava. Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-09212-X
Vapauden vangit.  (Frihetens fångar, 1989.)  Suomentanut Ilona Anhava. Helsinki:  Otava, 1989.  ISBN 951-1-10854-9
Sattuman kauppaa.  (Tillfälligheters spel, 1993.)  Suomentanut Marja Kyrö. Helsinki:  Otava, 1993.  ISBN 951-1-12847-7
Erään rakkauden tarina.  (En kärleks historia, 1994.)  Suomentanut Rauno Ekholm. Helsinki:  Otava, 1994.  ISBN 951-1-13431-0
Petollinen sydän.  (Hjärtat är en svekfull vän, 2001.)  Suomentanut Rauno Ekholm. Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17415-0
Kirjallisuutta

Ekholm, Kai: Jörn Donner, kuinka te kehtaatte.  Jyväskylä:  Docendo, 2020.  ISBN 978-952-291-810-9
Kousa, Tuula ym.: Jörn Donner: Matkalla – På resa – Travelling 1951–1968.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-46628-4
Saarinen, Esa: Jörn Donner.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14571-8
Westerlund, Bitte: J&B – Kohtauksia eräänlaisesta avioliitosta.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-47455-5
Edustus

Edustus on omatahtoisen toimijan eli edustajan toimintaa toisen henkilön eli päämiehen nimissä tämän lukuun. Edustajalla tulee olla tarvittava kelpuutus eli edustusvalta, jotta hänen antamansa tahdonilmaisu sitoo päämiestä. Edustajan oman harkintansa mukaan tekemän oikeustoimen vaikutukset kohdistuvat välittömästi edustettuun ja edustaja pysyy koko ajan niiden ulkopuolella.
Oikeustoimen tekemisen yhteydessä edustuksella on kolme tunnusmerkkiä. Se on omatahtoista toimintaa toisen nimissä. Siksi asiapoikaa tai lähettiä ei pidetä edustajana, vaikka he toimivatkin toisen nimissä välittäessään toisen henkilön tahdonilmaisun. Toiseksi oikeustoimen vaikutusten kohteena on päämies. Esimerkiksi sopimuksessa päämiehestä tulee osapuoli, jonka velvollisuus on täyttää sopimus. Kolmanneksi edustaja pysyy oikeustoimen vaikutusten ulkopuolella, sillä vain edustettu tulee sidotuksi oikeustoimeen. Välittäjää ei pidetä edustajana, koska hän ei täytä tunnusmerkistöä. Hän ei tee oikeustointa kummankaan sopijapuolen puolesta, vaan saattaa osapuolet vain yhteen. Välittäjälle voidaan tietenkin antaa myös valtuutus toimia edustajana.
Oikeushenkilö tarvitsee aina ihmisen edustajakseen voidakseen tehdä oikeustoimia. Ihminen puolestaan tarvitsee edustajaa, jos hän ei voi tai halua saapua sopimuksentekotilaisuuteen tai hän on alaikäisenä vailla oikeustoimikelpoisuutta tai hän haluaa asiantuntijan toimivan puolestaan. Aina edustajan käyttö ei ole sallittua. Tällainen tapaus on vaikkapa avioliiton solmiminen.
Lakimääräisessä edustuksessa edustajan toiminta perustuu lakiin. Hänen asemansa voi syntyä tuomioistuimen lain nojalla antamalla määräyksellä, jollaisen tarvitsee esimerkiksi täysi-ikäisen henkilön holhooja. Tai asema voi muodostua suoraan lain nojalla, kuten silloin kun vanhemmat toimivat alaikäisen lapsensa holhoojana. Toisinaan edustajan asema ilmenee oikeushenkilön säännöistä. Oikeushenkilön edustajaa nimitetään lailliseksi edustajaksi. Edustus voi perustua myös ihmisen tai oikeushenkilön tekemään oikeustoimeen, jota kutsutaan valtuutukseksi. Tällöin on kyseessä tahdonvaltainen edustus.
Kun edustaja antaa päämiehensä puolesta tahdonilmaisun, nimitetään sitä aktiiviseksi edustukseksi. Passiivisesta edustuksesta puhutaan silloin, kun edustaja ottaa vain vastaan tahdonilmaisuja. Esimerkiksi kauppaedustaja on passiivinen edustaja ottaessaan vastaan osto- tai myyntitarjouksia. Päämiehen nimissä tapahtuva edustus on varsinaista eli välitöntä edustamista. Välillinen edustaja toimii omissa nimissään, vaikka tekeekin sen päämiehen lukuun. Esimerkiksi komissio ja huolinta ovat välillistä edustusta.
Edustusoikeuden saaminen ei velvoita edustajaa toimimaan päämiehen puolesta, vaan tarvitaan lisäksi toimeksianto tai asiaa koskeva sopimus. Jotta päämies tulisi sidotuksi edustajan tekemiin oikeustoimiin, edellytetään että edustus on luvallista, edustaja toimii päämiehen nimissä ja edustus on syntynyt oikein. Tämä tarkoittaa esimerkiksi sitä, että vastapuoli saa tietää kenen kanssa hän tekee oikeustoimen.
Anne Leinonen

| Anne Leinonen |
| --- | --- |
 Anne Leinonen 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1973 Juva
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, kustannustoimittaja
Kirjailija
Aikakausi:  2000–
Tyylilajit:  nuortenkirjallisuus, tieteiskirjallisuus, fantasiakirjallisuus
Kirjallinen suuntaus: reaalifantastikot
Esikoisteos:  Lokkeja rakastava veli (2000), nuortenkirja Valkeita lankoja (2006), novellikokoelma
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anne Leinonen (s. 1973 Juva) on suomalainen kirjailija ja kustannustoimittaja. Hän on kirjoittanut useita nuortenkirjoja yhdessä Eija Lappalaisen kanssa. Leinonen luokittelee itsensä reaalifantastikoksi. Hän on toimittanut omaa spekulatiiviseen fiktioon erikoistunutta Usva-verkkolehteä.
Elämä ja ura

Leinonen on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan maantiede. Hän työskentelee SanomaPron kustannustoimittajana ja oppimateriaalituottajana Mikkelissä.
Vuonna 1999 Leinonen ja Lappalainen kirjoittivat nuortenromaanin Lokkeja rakastava veli, jonka käsikirjoituksella he voittivat WSOY:n nuortenkirjakilpailun, ja se julkaistiin Bulevardi-sarjan avauksena vuonna 2000. Kolmannessa nuortenromaanissa Saga (2003) on mukana hieman fantasiaa, ja se sijoittuu Islantiin. Romaania innoittivat tosi-tv-sarjat.
Leinosen novelli ”Valkeita lankoja” voitti Portin kirjoituskilpailun vuonna 2003 ja Atorox-palkinnon vuonna 2004. Leinonen voitti Portin kirjoituskilpailun toistamiseen vuonna 2011 novellilla Oliverin kirja.
Tuotanto > Nuortenromaanit

Eija Laitinen & Anne Leinonen: Lokkeja rakastava veli.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24856-8
Eija Laitinen & Anne Leinonen: Neljän biisin bändi.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26254-4
Eija Laitinen & Anne Leinonen: Saga.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27715-0
Eija Laitinen & Anne Leinonen: Peilikuvarakkaus.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30210-4
Eija Lappalainen & Anne Leinonen: Devoted Souls – Peliromaani.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33250-4
Eija Lappalainen & Anne Leinonen: Routasisarukset.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-37777-2
Eija Lappalainen & Anne Leinonen: Hiekkasotilaat.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-38992-8
Eija Lappalainen & Anne Leinonen: Konejumalat.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39764-0
Kirjanoita.  Helsinki:  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-42502-2
Noitakirja.  Helsinki:  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-43139-9
Elokuussa minä kuolen.  Vaasa:  Haamu, 2022.  ISBN 978-952-7413-21-0
Tuotanto > Lastenkirjat

Holtiton masiina. Kuopio: Icasos, 2020. ISBN 9789526878096.
Tuotanto > Novellikokoelmat

Valkeita lankoja. Tarinoita toisista todellisuuksista.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32091-9
Anne Leinonen & Petri Laine: Kuulen laulun kaukaisen. Helsinki: Kuoriaiskirjat, 2014. ISBN 9789527021293.
Pienen rasian jumala ja muita novelleja.  Jyväskylä:  Atena, 2015.  ISBN 978-952-300-149-7
The otherling and other stories. Helsinki: Kuoriaiskirjat, 2015. ISBN 9789527021538.
Tuotanto > Romaanit

Anne Leinonen & Miina Supinen: Rautasydän. Helsinki: Helsinki-kirjat, 2011. ISBN 978-952-5874-78-5.
Viivamaalari.  Jyväskylä:  Atena, 2013.  ISBN 978-951-796-886-7
Ilottomien ihmisten kylä. Helsinki: WSOY, cop. 2014. ISBN 9789510399002.
Vaskinainen. Romaani.  Tampere:  Osuuskumma, 2015.  ISBN 978-952-6642-45-1
Metsän äiti. Keuruu: Atena, 2017. ISBN 978-952-300-304-0
Katve.  Tampere:  Osuuskumma, 2020.  ISBN 978-952-7215-95-1
Tuotanto > Toimittajana

Kuuntele. Näe. Mikkeli: Oswald interkopio, 2000.
Poikashöyhenet ja muita unelmia. Antologia, Mikkelin kirjoittajat, 2001. ISBN 951-98879-1-1.
Muistinkuvat. Mikkeli: Mikkelin kirjoittajat, 2001. ISBN 951-98879-0-3.
Leinonen, Anne & Loivamaa, Ismo (toim.): Ihmeen tuntua. Näkökulmia lasten ja nuorten fantasiakirjallisuuteen.  Helsinki:  BTJ, 2006.  ISBN 951-692-622-3
Leinonen, Anne (toim.): Kirjoita kosmos. Opas spekulatiivisen fiktion kirjoittamiseen.  Turku:  Suomen tieteiskirjoittajat: Turun yliopiston tieteiskulttuurikabinetti, 2006.  ISBN 952-91-9336-X
Kaksospellehyppy. Otava: Mikkelin kirjoittajat, 2010. ISBN 978-951-98879-2-0.
Leinonen, Anne & Saloranta, Tuomas & Suntila, Shimo (toim.): Hurtan koodeksi. Boris Hurtan 25-vuotistaiteilijajuhlakirja.  Otava:  Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2013.  ISBN 978-952-67765-2-1
Kummallisen kirjoittajat. Otava: Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat, 2014. ISBN 9789526776552.
Tavarataivas. Otava: Mikkelin kirjoittajat, 2014. ISBN 978-951-98879-3-7.
Steampunk! - silintereitä ja siipirattaita. Tampere: Osuuskumma, 2016. ISBN 9789526642536.
Naamiot. Tampere: Osuuskumma, 2018. ISBN 9789527215494.
Tuoretta verta. Otava: Suomen tieteis- ja fantasiakirjoittajat ry, 2018. ISBN 9789526874920.
Herra Swanin sanoja siivekkäille. Mikkeli: Kulttuuriyhdistys Korppi ry., 2022. ISBN 9789529469901.
Hämärän periltä. Tampere: Osuuskumma, 2022. ISBN 9789527382318.
Tuotanto > Novelleja kokoomateoksissa

Suhde, antologiassa Naurunalaiset ja itkunalaiset (toim. Mari Mörö), Mikkelin kirjoittajat ry, 1990
Vuokralle halutaan, antologiassa Häiriö (toim. Mari Mörö), Mikkelin kirjoittajat ry, 1997.
Suonjako, antologiassa Suon syvä syli.  (Toimittanut Arto Seppälä. Suotarina-kirjoituskilpailu)  Maahenki, 1999.  ISBN 952-5328-00-7
Sinisen perhosen nainen, antologiassa Sherlock Holmes Suomessa.  Turku:  Turbator, 2010.  ISBN 978-952-5666-45-8
Vieraan taivaan alle, antologiassa Maailmanlopun kirjasto ja muita tuomiopäivän tarinoita.  URS.  ISBN 978-952-93-1765-3
Kaksi viroksi käännettyä novellia antologiassa Soome ulme.
Tuotanto > Lehtinovelleja

Sinun katseesi lävistää minut, Portti 2/2007
Todelliset kasvot, Usva 4/2007
Kutsuvat sitä kuolemaksi, Portti 3/2008
Pienen rasian jumala, Portti 1/2009
Sanojen mahti, Portti 1/2010
Palkintoja

WSOY:n nuortenkirjakilpailun 1. palkinto 1999 yhdessä Eija Laitisen kanssa (Lokkeja rakastava veli).
Kansan sivistysliiton palkinto 2000 yhdessä Eija Laitisen kanssa.
Portti-novellikilpailun voitto 2003 novellista ”Valkeita lankoja”.
Atorox-palkinto 2004 novellista ”Valkeita lankoja”, 2007 novellista "Toisinkainen", 2011 novellista "Nahat".
Portti-novellikilpailun voitto 2011 novellista ”Oliverin kirja”.