stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Hirvonen
Elämäkerta

Hirvonen kasvoi pohjoiskarjalaisessa Kuusjärven pitäjässä ja harrasti nuorena innokkaasti pesäpalloa. Hänet vihittiin Suomen ev.lut. kirkon papiksi 21. lokakuuta 1972 Helsingissä ja ensimmäinen työpaikka oli Lauttasaaren seurakunta 1972–1973. Pääosan työurastaan hän työskenteli Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymässä (1977–2014) aluksi opiskelijapappina ja viimeksi kirkkoherrana Turun Katariinanseurakunnassa. Hirvonen oli myös ehdokkaana sekä arkkipiispanvaalissa että Turun piispanvaalissa 2010.
Hirvonen sai jo lapsuudessa ja nuoruudessa paljon vaikutteita ortodoksisesta kirkosta ja ekumenia on hänellä lähellä sydäntä. Papin työn ohella hän oli pitkään Turun seudun ekumeenisen piirin jäsenenä (1982–1996, pj. 1986–1996). Kirkkoherran työssään hän toimi puheenjohtana Turun Katariinanseurakunnan historiatoimikunassa, joka julkaisi historiateoksen Pyhä Katariina, Seurakunnan seitsemän vuosisataa. Monikulttuurisuus oli myös Hirvosen elämässä keskeistä. Hän oli perustamassa muun muassa Suomi-Costa Rica -seuraa, toimi sen puheenjohtajana 1984–1992 ja oli sen kunniajäsen. Hirvonen toimi paljon myös inkerinsuomalaisten parissa ja Turun seudun inkerinsuomalaiset julkaisivat Hirvosen elämäkerran.
Hirvonen kuoli 7. helmikuuta 2022 ollessaan 73-vuotias.
Koulutus

Teologian maisteri 1972 Helsingin Yliopisto
Pastoraalitutkinto 1974
Yhteydet Baltian ja lnkerin kirkkoihin -kurssi 1991
Seurakuntatyön johtamistutkinto 2002
Työhistoria

Lauttasaaren ylimääräinen apulainen 1972–1973
Outokummun vt. kappalainen 1974
Outokummun kappalainen 1975–1977
Outokummun vt. kirkkoherra 1976
Turun seurakuntien korkeakoulupastori 1977–1981
Kaarinan 2. virallinen apulainen 1981–1985
Kaarinan 1. kappalainen 1985–1990
Turun Katariinanseurakunnan 1. kappalainen 1991–2004
lnkerin kirkon Pyhän Marian seurakunnan kirkkoherra, Pietari 1998–1999
Turun Katariinanseurakunnan kirkkoherra 2005–2013, josta eläkkeelle 2014
Harrastuksia

Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymän pesäpallojoukkueen lukkari 1985–2003
Lentopallo (Valkoiset Pantterit 1980 →, lnkerin Nousun perustaja 1997)
Julkaisuja

Renovación Ecuménica -aikakauslehden toimikunnan jäsen (julk. Asociación Ecuménica Juan XXIII, Univ. Pontificia de Salamanca) 1989–2002.
Turun arkkihiippakunnan synodaalikirja Yhteyden mahdollisuudet 1981 -kirjassa artikkeli Kotikentän ekumenia.
Turun Sanomien Päivan Sana -hartaudet 1993–2007.
Esitelmiä ja julkaisuja Pietarin valtionyliopistossa, Santiago Mayorin kirkossa Malagassa, Kostroman ortodoksisessa hengellisessä seminaarissa ja Kostroman valtionyliopistossa 2005 →
Martin polku, Martti Hirvonen 70 vuotta 20.10.2018. Turun seudun Inkeri-seura ry:n julkaisema ja kustantama artikkelikirja. ISBN 978-952-94-1015-6.
Guy Hocquenghem

Guy Hocquenghem vuonna 1983.
Guy Hocquenghem (3. joulukuuta 1946 – 28. elokuuta 1988) oli ranskalainen esseisti, kirjailija ja sukupuolivähemmistöaktivisti.
Tausta

Guy Hocquenghem syntyi arvostetussa Pariisin esikaupungissa ja kävi Lycée Lakanal -koulua Sceaux'ssa. Hänen äitinsä toimi opettajana samassa kaupungissa sijaitsevassa Lycée Marie-Curiessa. Tuosta ajasta on tietoja hyvin vähän, mutta 12–13-vuotiaana otettu valokuva on kuitenkin olemassa.
Akateemisen koulutuksensa hän sai pariisilaisessa eliittikoulussa École normale supérieure (ENS), jonka oppilaaksi hän kirjoittautui 1965. Hänen elämänsä merkkipaaluksi muodostui Pariisin kevään 1968 liikehdintä ja etenkin silloin suoritettu Pariisin yliopiston Sorbonnen valtaus. Seuraavalla vuosikymmenellä hän oli itse organisoimassa tai aktiivisesti osallistui usein homojen vapautusta vaativien liikkeiden toimintaan. Erityisesti hän osallistui Front homosexuel d'action révolutionnaire -järjestön toimintaan ja oli sen johtavia hahmoja. Hän ystävystyi useiden Pariisissa opiskelevien ulkomaisten opiskelijoiden kanssa ja opasti heitä toimimaan uudessa kotikaupungissaan. Erityisesti hän avusti tunisialaisia opiskelijanuoria osallistumaan homojen emansipaatiota vaativan liikkeen toimintaan.
Vuonna 1972 hän julkaisi Le Nouvel Observateur -lehdessä pitkän kirjeen, jossa hän julkisesti ilmoitti olevansa homoseksuaali. Näin hänestä tuli ensimmäinen ranskalainen, joka tuli ulos kaapista lehdistön kautta ja julkisesti kertoi seksuaalisesta suuntauksestaan. Saman vuonna hän julkaisi teoksensa Le désir homosexuel, joka on homoseksuaalisen vallankumouksen manifesti.
Vuodesta 1979 lähtien hän kirjoitti Libération-lehteen. Vuosina 1979–1986 hän opetti filosofiaan Pariisin yliopistossa sekä Vincennes-Paris-VIII-osastossa.
Guy Hocquenghem kuoli aidsiin 1988, jolloin hän oli 41-vuotias. Hänen tuhkansa on kätketty Père Lachaisen hautausmaan kolumbaarioon.
Teokset

Le Désir homosexuel, 1972 (uusintapainos 2000. René Schérer on kirjoittanut siihen esipuheen)
L'Après-mai des faunes: volutions, 1974  (esipuhe Gilles Deleuze)
Fin de section, 1975
Co-Ire: album systématique de l'enfance, revue Recherches, n°22, 1976 (yhteistyössä René Schérerin kanssa)
Comment nous appelez-vous déjà? : ces hommes que l'on dit homosexuels, 1977 (yhteistyössä Jean-Louis Boryn kanssa)
La Dérive homosexuelle, 1977
La Beauté du métis : réflexions d'un francophobe, 1979
Race d'Ep !: un siècle d'images de l'homosexualité, 1979 (kirjan mukana seuraa Lionel Soukazin toimittamat dokumentit)
Le Gay voyage : guide et regard homosexuels sur les grandes métropoles, 1980
L'Amour en relief : roman, 1981
Les Petits garçons : romaani, 1983
La Colère de l'Agneau : romaani, 1985
Lettre ouverte à ceux qui sont passés du col Mao au Rotary, Marseille, Agone, 1986, uusi painos 2003, jossa Serge Halimin esipuhe, ISBN 2-7489-0005-7
Vienne, 1986
L'Âme atomique : pour une esthétique d'ère nucléaire, 1986 (avec René Schérer)
Ève: romaani, 1987
Les Voyages et aventures extraordinaires du frère Angelo : romaani, 1988
L'amphithéâtre des morts : mémoires anticipées, 1994
Oiseau de la nuit : nouvelles, 1998 (uusintapainos romaanista Comment nous appelez-vous déjà ?)
Aiheesta muualla

Bill Marshall; Writing on Hocquenghem. Guy Hocquenghem, Gay Beyond Identity. Duke University Press, 1996
Guy Hocquenghem Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
"The Danger of Child Sexuality", Foucault, Hocquenghem ja Jean Danet keskustelevat lapsen seksuaalisuduesta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Menko

Suorakulmaisia ja eri kokoisia pyöreitä kortteja.
Menko (めんこ, 面子), tunnetaan myös nimillä bettan ja patchin, on japanilainen kahden pelaajan korttipeli, jota pelataan samannimisillä korteilla. Jokaisella pelaajalla on paksusta paperista tai pahvista tehtyjä kortteja, joihin on painettu kuvia animesta, mangasta ja muista aiheista. Kortti asetetaan kovalle alustalle ja toinen pelaaja koittaa saada alustalla olevan kortin kääntymään heittämällä oman korttinsa. Heitetyn kortin ilmavirta tai osuma kortista voi kääntää kortin,
jolloin heittäjä saa molemmat kortit. Voittaja on pelaaja, jolla on pelin päätyttyä kaikki tai eniten kortteja.
Menko on ollut suosittua Edo-kaudelta lähtien. Se on nopeasti opittavien helppojen sääntöjensä takia suosittu kaikenikäisten lasten keskuudessa. Pelissä tekniikka on yhtä tärkeä kuin voima, joten nuoremmatkin lapset voivat pelata vanhempia pelaajia vastaan melko tasaveroisina.
Korttien kuvat heijastelevat aikansa populaarikulttuuria, ja vanhat kortit kertovat tärkeää tietoa aikakaudestaan. Edo-kaudella ja Meiji-kauden alussa korttien kuva-aiheina suosittiin ninjoja ja samuraita. Ennen toista maailmansotaa suosituimmat kuva-aiheet oli otettu armeijan kalustosta, kuten hävittäjistä ja sotalaivoista. Sodan jälkeen anime- ja mangahahmojen kuvat yleistyivät, samaten baseball-pelaajien kuvat. Baseball-menkoilla on oma keräilijäkuntansa. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa kortteja koristeltiin holografeilla ja kiiltävillä kuvioilla.
Aiheesta muualla

The Menko: From Youthful Battles to Diamond Glory
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Menko
Käännös suomeksi
Helinä Melkas

| Helinä Melkas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1968 
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  palveluinnovaatioiden professori, yrittäjä (osakas)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Åbo Akademi (VTM 1994), Helsingin yliopisto (YTL, 2000), Helsingin teknillinen korkeakoulu (TkT 2004)
Instituutti:  LUT-yliopisto, Susinno Oy
Aiheesta muualla
Kotisivu
Helinä Melkas on valtiotieteilijä ja tekniikan tohtori, joka toimii LUT-yliopiston palveluinnovaatioiden professorina yliopiston Lahden kampuksella (2011-). Hän on ollut tiedotusvälineiden haastateltavana esimerkiksi Lahden seudulla koekäytetyn hoivarobotiikan käytön ja palvelumuotoilun aihepiireistä.
Melkas on valmistunut Åbo Akademista valtiotieteiden maisteriksi 1994 (gradu Debatten om utvecklingsbiståndet i Sverige och Finland - Riksdagen versus medborgarna), Helsingin yliopistosta valtiotieteiden lisensiaatiksi 2000 (lis.työ Gender equality and occupational segregation in Nordic labour markets) ja TKK:lta tekniikan tohtoriksi tuotantotalouden alalta vuonna 2004. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2004) tarkasteli vanhusten turvapuhelinpalvelujen tiedon hallintaa ja laatua. Tutkimus oli otsikoitu Towards holistic management of information within service networks: Safety telephone services for ageing people.
Vuodesta 2007 Melkas toimi tutkijana LUT-yliopisto Lahden kampuksella. Ennen professuuriaan hän tutki esimerkiksi teknologian käytön vaikutuksia palveluorganisaatioissa, asiakkaita palvelumarkkinoiden innovaattoreina sekä tiedon muuntumisen prosesseja innovaatioverkostoissa.
Teoksia

Helinä Melkas & Vesa Harmaakorpi (Editors): Practice-Based Innovation: Insights, Applications and Policy Implications. Springler 2012. ISBN 978-3-642-21722-7.
Helinä Melkas: Towards holistic management of information within service networks: Safety telephone services for ageing people. Väitöskirja. Helsinki University of Technology 2004. ISBN 951-22-6885-X (printed, ISBN 951-22-6886-8 (pdf).
Helinä Melkas & Richard Anker: Towards gender equity in Japanese and Nordic labour markets : a tale of two paths. International Labour Office 2003.
Helinä Melkas & Richard Anker: Gender Equality and Occupational Segregation in Nordic Labour Markets. International Labour Organization 1998.
Aiheesta muualla

Helinä Melkaksen julkaisupofiili Google Scholarissa (englanniksi) (google.com)
Helinä Melkas. Lappeenranta University of Technology, LUT School of Business and Management, Faculty Member (academia.edu)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Hitlerin päiväkirjat

Hitlerin päiväkirjat tarkoittaa väärennökseksi paljastuneita tekstejä, jotka länsisaksalainen viikkolehti Stern osti aitoina Adolf Hitlerin päiväkirjoina. Stern osti päiväkirjat vuosina 1981–1983 usealla miljoonalla Saksan markalla ja ehti julkaista ensimmäisen osan huhtikuussa 1983, ennen kuin väärennös paljastui. Skandaalin vuoksi lehden kustannusyhtiö menetti miljoonia, päätoimittaja Peter Koch joutui eroamaan ja tutkiva toimittaja Gerd Heidemann erotettiin. Heidemann ja päiväkirjat väärentänyt Konrad Kujau tuomittiin vankeuteen.
Päiväkirjojen julkaiseminen

Thomas Walde ryhtyi avustajansa Leo Peschin kanssa valmistelemaan Kujaun toimittaman materiaalin julkaisemista kirjana. Se oli määrä julkistaa Hitlerin valtaannousun 50-vuotispäivänä tammikuussa 1983. Päivä kuitenkin meni ohi. Stern aikoi julkaista tarinan ensimmäisen osan lehdessä 3. toukokuuta mutta siirsi kuitenkin julkaisun tapahtuvaksi jo 24. huhtikuuta.
Päiväkirjojen julkaisuoikeudet myytiin lehdille ympäri maailmaa. Huhtikuussa 1983 Stern pyysi Newsweekiltä ja The Timesilta oikeuksista 4,25 miljoonaa dollaria. The Times tarjosi 3,25 miljoonaa dollaria Ison-Britannian oikeuksista, mutta Stern torjui tarjouksen. Newsweek tarjosi Yhdysvaltojen oikeuksista kolme miljoonaa dollaria. Newsweek osti oikeudet, mutta The Times vetäytyi neuvotteluista ja tarjosi myöhemmin huhtikuussa vain 1,2 miljoonaa dollaria.
Stern, Paris Match, Newsweek ja Sunday Times ehtivät julkaista tarinan ensimmäisen osan, ennen kuin tutkimukset osoittivat päiväkirjat väärennöksiksi. Sternissä oli 42 sivua otteita päiväkirjoista ja kymmenen Hitlerin käsialaa esittelevää kuvaa. Kyseinen artikkeli oli ensimmäinen 28-osaisesta sarjasta, joka oli suunniteltu julkaistavaksi seuraavien puolentoista vuoden aikana. Sensaatiomaista aineistoa kerrottiin olevan 62 mustiin tekonahkakansiin sidottua muistikirjaa.
Päiväkirjojen aitous

Ensimmäisenä Hitlerin päiväkirjojen aitoutta tutkivat Gruner + Jahr -yrityksen asiantuntijat vuonna 1981. He totesivat kolme ensimmäistä päiväkirjaa ja niihin liittyvän materiaalin aidoiksi, vaikka eivät osanneet lukea vanhaa käsialaa. Myöhemmin kolme käsiala-asiantuntijaa totesi päiväkirjat aidoiksi.
Stern päätti julkaista tarinan päiväkirjojen löytämisesta, ja tätä varten päiväkirjojen aitoutta tutkittiin tarkemmin helmikuussa 1983. Poliisin asiantuntija ilmoitti 28. maaliskuuta, että kuudessa näytteessä yhdeksästä oli paperinvalkaisuainetta, jota oli käytetty vasta toisen maailmansodan jälkeen. Heidemann ja Walde eivät kertoneet tiedosta Sternille.
Kun tarinaa oli tarjottu The Timesille huhtikuussa 1983, lehden toinen päätoimittaja teetti Oxfordin yliopiston historioitsija Hugh Trevor-Roperilla selvityksen päiväkirjojen aitoudesta. Tutkimusten jälkeen Trevor-Roper totesi 58 muistikirjaa aidoiksi. Myöhemmin huhtikuussa hän epäili päiväkirjojen aitoutta ja otti yhteyttä Sunday Timesin päätoimittajaan Frank Gilesiin. Silti Sunday Times julkaisi tarinan ensimmäisen osan 24. huhtikuuta.
Hampurissa pidetyssä lehdistötilaisuudessa natsimyönteinen englantilainen historiantutkija David Irving kysyi, oliko muste tutkittu kemiallisen iän määrittämiseksi. Sternin asiantuntijat alkoivat peräytyä lausunnoistaan. Irving kertoi BBC:n televisiolähetyksessä 22. huhtikuuta päiväkirjojen olevan väärennöksiä. Toiset epäilijät ihmettelivät, miten Hitler oli pystynyt salaamaan päiväkirjansa, joita kukaan sisäpiiriläisistä ei ollut koskaan maininnut. Lisäksi Hitler ei itse kirjoittanut mielellään vaan saneli kirjeensä sihteerille. Kirjoittaessaan Hitler oli yleensä käyttänyt lyijykynää. Tiedettiin myös, että Hitler oli tammikuusta 1943 kärsinyt ajoittaisesta vapinasta, ja siksi hänen kirjoituksensa oli ollut lukukelvotonta.
Newsweekin hankkima grafologi tutki kaksi päiväkirjaa ja piti niitä kehnoina väärennöksinä. Saksalaistutkijat saivat selville, että muste, sidonnan liima ja paperi, tekonahkakannet ja punaiset nauhat, jotka riippuivat muutamien kirjojen kansissa vahasineteistä, olivat sodanjälkeisen ajan tuotteita. Länsi-Saksan sisäministeriö ilmoitti arkistoihinsa vedoten 5. toukokuuta, että päiväkirjat ovat väärennettyjä ja ne on kirjoitettu toisen maailmansodan jälkeen. Liittovaltion arkiston työntekijä oli saanut selville, että päiväkirjat oli virheineen päivineen otettu vuonna 1962 ilmestyneestä Max Domaruksen kirjasta.
Seuraukset

Päiväkirjojen osoittauduttua väärennöksi Stern peruutti tarinan loppujen osien julkaisun. Heidemann painostettiin kertomaan Kujaun yhteystiedot. Heidemann erotettiin, ja Kujau saatiin kiinni viikon päästä. Väärennöksestä suuttuneet Sternin työntekijät järjestivät viikon mittaisen työnseisauksen. Lehden johdolta vaadittiin selvitystä, miten huijauksen salliminen oli ollut mahdollista. Lisäksi pelättiin lehden uskottavuuden vahingoittuneen.
Oikeudenkäynti alkoi vuoden kuluttua. Kujauta syytettiin 1,5 miljoonan markan vastaanottamisesta ja Heidemannia 1,7–4,6 miljoonan markan varastamisesta. Kujau tuomittiin vankeuteen neljäksi ja puoleksi vuodeksi, Heidemann sai vankeutta neljä vuotta ja kahdeksen kuukautta. Yhteensä Gruner + Jahr menetti huijauksessa viisi miljoonaa markkaa ja Stern 19 miljoonaa markkaa. Heidemann väitti maksaneensa Kujaulle 9,34 miljoonaa Saksan markkaa, kun taas Kujau väitti summan olleen 2,5 miljoonaa markkaa.
Kärsittyään tuomiostaan kaksi vuotta Kujau sairastui kurkunpään syöpään. Hän vapautui vuoden 1987 puolivälissä. Hän oli köyhä ja alkoi jälleen väärentää, nyt vain avoimin paperein. Hänen kauppansa nimi oli Väärennösten galleria, ja jokaisen ”Dalín”, ”Picasson” ja ”Rembrandtin” takana on leima: ”Väärennökseksi todistettu, tekijä Konrad Kujau”. Kujau huomasi olevansa niin tunnettu, että ihmiset ostivat hänen töitään leimasta huolimatta tai ehkä juuri sen takia.
Aiheesta muualla

Hitlerin tekaistut päiväkirjat myytiin huutokaupassa MTV3. 5.5.2004. Arkistoitu 3.8.2018. Viitattu 3.8.2018.
Metsämäki, Mikko: ”Hitlerin päiväkirjat” myytiin Markkinointi & Mainonta. 26.4.2004, päivitetty 4.2.2016. Viitattu 3.8.2018.
1983: Stern vuotaa Hitlerin päiväkirjat Tekno-Kekon mielekäs maailmanhistoria -blogi. 3.12.2010. Viitattu 3.8.2018.
McGrane, Sally: Diary of the Hitler Diary Hoax The New Yorker. 25.4.2013. Viitattu 3.8.2018 (englanniksi) .
Hitler Diaries Encyclopædia Britannica. Viitattu 3.8.2018 (englanniksi) .
Cottrell, Chris & Kulish, Nicholas: 30 Years Later, Forged Hitler Diaries Enter German Archives The New York Times. 23.4.2013. Viitattu 3.8.2018 (englanniksi) .
Lusher, Adam: The Hitler Diaries: How hoax documents became the most infamous fake news ever The Independent. 5.5.2018. Viitattu 3.8.2018 (englanniksi) .
Konrad Kujau
Mena (Ukraina)

| Mena (Мена) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Tšernihivin alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Mena
 Koordinaatit: 51.52205°N, 32.21248°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Tšernihivin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9,95 km²
Väkiluku (2001):  12 940
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 mena-miskrada.cg.ukrtel.net 
 Kaupunginhallinnon viralliset sivut (ukrainaksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mena (ukr. Мена) on pieni kaupunki Ukrainan pohjoisosissa Tšernihivin alueella, linnuntietä noin 168 kilometriä Kiovasta koilliseen. Kaupunki toimii 39 305 asukkaan Menan piirin hallintokeskuksena; piirin asukkaista kaupungissa asui 12 940 henkeä (2001).
Historiaa

Mena mainitaan historiallisissa lähteissä ensi kerran vuonna 1066. Kaupungin läheisyydestä on arkeologisissa tutkimuksissa löydetty jo tätä varhaisempia eli 700-900-lukujen pronssikaudelta peräisin olevia varhaisslaavilaisten asutusten jäänteitä. 1000-1200-luvuilla paikkakunta oli tärkeä, linnoitettu kaupan keskus. 1600-luvulla se oli jo pieni linnoitettu kaupunki. Mena toimi sittemmin varuskuntakaupunkina ja kaupungin läheisyydessä taisteltiin useasti Moskovan Venäjän sotajoukkoja vastaan. 1600-luvun lopulla paikkakunta sai myös Magdeburgin lain mukaiset kaupunkioikeudet. Neuvostoaikana 1966 paikkakunnalle myönnettiin suhteellisen pienestä asukasluvustaan huolimatta kaupungin asema.
Kaupungissa on elintarviketeollisuutta, paikallismuseo ja eläinpuisto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Menan piirihallinnon viralliset sivut (ukrainaksi) (mena-rada.gov.ua)
Kaupungin vaakunasta[vanhentunut linkki] (ukrainaksi) (mena-miskrada.cg.ukrtel.net)
Perustietoja Menan piiristä Tšernihivin alueen sivustolla[vanhentunut linkki] (ukrainaksi) (chernihiv-oblrada.gov.ua)
Neuvostoaikainen topografiakartta alueesta (venäjäksi)
Tšernihivin alueen pohjoisosat kattava 1:200 000 karttalehti 2006 (jpg) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Allan Hjelt

Allan Hjelt (Valokuva: Mario Nunes Vais.)
Karl Allan Hjelt (11. kesäkuuta 1885 Turku – 6. huhtikuuta 1945 Itämeri) oli suomalainen konsuli ja liikemies, joka keräsi huomattavan omaisuuden ensimmäisen maailmansodan ajan pörssikeinottelussa mutta menetti sen suurimmaksi osaksi 1920-luvulla. Hjelt oli eräässä vaiheessa Suomen kolmen–neljän rikkaimman miehen joukossa.
Hjeltin vanhemmat olivat Karl Edrik Hjelt ja Olga Wilhelmina Borchardt. Hänen isänsä omisti Turussa toimineen Åbo Klädesfabrik (Turun Verkatehdas) -nimisen tekstiilitehtaan ja oli sen toimitusjohtaja. Allan Hjelt opiskeli Suomessa, Saksassa, Alankomaissa ja Ruotsissa ja valmistui tekstiili-insinööriksi.
Allan Hjelt oli naimisissa kaksi kertaa: vuosina 1908–1927 Alida Theresia Svensson Spoofin kanssa; heille syntyi kaksi tytärtä, Gunvor (s. 1909) ja Inger ”Kirre” (s. 1913), mutta liitto päättyi avioeroon. Vuonna 1933 hän avioitui ruotsalaisen Valborg Unander-Scharinin (o.s. Svensson) kanssa (1902–1992), ja heille syntyi poika Bo (s. 1935). Tytär Gunvor oli ollut naimisissa Georg Enckellin kanssa, ja vuonna 1939 hän avioitui brittiläisen upseerin James H. Magillin kanssa.
Hjeltistä tuli Åbo Klädesfabrikin toimitusjohtaja 1916. Samana vuonna hän perusti Helsinkiin kiinteistöalalla toimineen Ab Centralgatan Oy:n yhdessä arkkitehti Eliel Saarisen kanssa. Yritys osti kiinteistöjä Saarisen suunnitteleman Helsingin rautatieaseman ympäristöstä tulevan Keskuskadun alueelta. Samana vuonna Hjelt perusti myös pörssimeklariyhtiö Ab Allan Hjelt & Co. Oy:n. Asunnokseen hän oli hankkinut Eirasta huvilan, jota alettiin kutsua nimellä Villa Hjelt.
Ensimmäisen maailmansodan korkeasuhdanne ja keinottelutalous

Ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjän ruplaan sovellettiin yliarvostettua pakkokurssia ja Venäjän sotatarviketeollisuuden suuren tavarakysynnän takia Suomeen virtasi runsaasti ruplia, jotka Suomen Pankki joutui vaihtamaan markoiksi. Tämä rahavirta ja Suomessa länsikaupan tyrehtymisen takia vallinnut tavarapula johtivat inflaatioon ja keinotteluun, kun sijoittajat etsivät rahoilleen tuottoisia sijoituskohteita. Keinotteluraha kanavoitui erityisesti valuuttakauppaan ja Helsingin pörssin kautta osakkeisiin. Suomeen perustettiin vuosina 1916–1917 kuusi uutta liikepankkia, ja osakemarkkinat lähtivät voimakkaaseen nousuun vuoden 1916 jälkipuoliskolta alkaen. Osakkeiden kurssit kääntyivät laskuun vasta vuoden 1919 jälkeen.
Hjelt oli yksi keinotteluaikana rikastuneista liikemiehistä; muita vastaavia olivat esimerkiksi Victor Hoving, Aleko Lilius, Amos Anderson ja Moses Skurnik. Heistä vain Amos Anderson onnistui säilyttämään omaisuutensa.
Taidemesenaatti

Hjelt oli 1917 mukana perustamassa Åbo Akademin säätiötä. Hjelt peri isältään taidekokoelman, jota hän sitten kartutti suomalaisten taiteilijoiden, kuten Akseli Gallen-Kallelan, töillä. Hjelt lahjoitti suurimman osan taidekokoelmastaan perustamansa Allan & Bo Hjeltin taidesäätiön kautta Åbo Akademille ja osan myös Serlachiuksen taidemuseolle Mänttään.
Vuonna 1918 Hjelt hankki omistukseensa yhdessä kolmen norjalaisen liikekumppanin kanssa Suomessa toimineen norjalaisomisteisen metsäteollisuusyhtiö Ab W. Gutzeit & Co:n. Myöhemmin samana vuonna Hjelt liikekumppaneineen myi suuressa yrityskaupassa omistuksensa yhtiössä Suomen valtiolle.
Ab Allan Hjelt & Co:n vararikko

Hjelt menetti suurimman osan omaisuudestaan vuonna 1925, kun hänen omistamansa Ab Allan Hjelt & Co. teki vararikon. Samoihin aikoihin Hjelt alkoi myydä suomalaisen metsäteollisuuden tuotteita Italiaan perustamansa Italo-Finlandese -nimisen vienti- ja tuontiliikkeen kautta, jolla oli toimipisteet Helsingissä ja Milanossa. Vuonna 1924 Hjeltistä tuli myös Italian pääkonsuli Suomessa. Hän asui 1930-luvulla pitkään Italiassa, missä hän oli Suomen kunniakonsuli, ja myöhemmin maiden välien katkettua hän asui Tukholmassa ja Suomessa.
Hjelt toimi vielä toisen maailmansodan aikana Suomen kauppaneuvottelijana asemapaikkanaan Suomen Sveitsin-suurlähetystö Bernissä. Hän järjesti Suomeen raaka-aineita ja aseita. Sodan jälkeen marsalkka C. G. E. Mannerheim myönsi hänelle Suomen Leijonan komentajamerkin. Hjelt lähti Suomeen vastaanottamaan kunnianosoitusta, mutta menehtyi sydänkohtaukseen Itämerellä matkustaessaan S/S Brynhildillä Tukholmasta Turkuun.
Kirjallisuutta

Ekman-Kolari, Maria: Allan Hjelt: Entreprenör i brytningstider.  Vanda:  Oy Maria Ekman-Kolari Ab, 2020.  ISBN 978-952-69433-0-5
Schybergson, Per: Förvärv och fördärv: Finlands ekonomi i brytningsskedet 1914–1924. Schildts, Helsingfors, 2007. ISBN 951-50-1570-7