Aeroflotin matkustajakoneen kaappaus Suomeen 1977
Viranomaisten toiminta

Suomelle neuvostoliittolaisen koneen kaappaus oli vaikea kysymys, jota hallitus ja tasavallan presidentti hoitivat henkilökohtaisesti. Tilanne käynnistyi hankalaan aikaan, sillä hallitus oli jo lähtenyt lomalle. Ensimmäisen kaappauspäivän illan mittaan lentokentälle saapui kuitenkin lähes koko hallitus, joka toimi lentokentän alla olleissa suojatiloissa. Pääministeri Kalevi Sorsa oli lomalla pääkaupunkiseudun ulkopuolella, mutta hänen kanssaan oltiin jatkuvassa puhelinyhteydessä.
Tilanteesta vastasi hallituksen asettama ministeriryhmä. Hallitusta johti pääministerin sijainen, maatalousministeri Johannes Virolainen. Muut kriisiryhmään kuuluneet ministerit olivat sisäministeri Eino Uusitalo, liikenneministeri Veikko Saarto, puolustusministeri Taisto Tähkämaa, valtiovarainministeri Paul Paavela, opetusministeri Kalevi Kivistö ja ulkoministeri Paavo Väyrynen. Poliisin toimia johti poliisiylitarkastaja Kyösti Jousimaa, joka myöhemmin vaihdettiin Erkki Korhoseen. Käytännössä toiminnan pääsuuntalinjoista päätti kuitenkin tasavallan presidentti Urho Kekkonen. Hän päätti, ettei kaappareille myönnettäisi missään tapauksessa turvapaikkaa. Pääsääntöisesti olisi pyrittävä väkivallattomuuteen, mutta tämä ei ollut ehdotonta: "Ihmisvahinkoja on pyrittävä välttämään, mutta sille ei voi mitään, jos niitä tulee."
Poliisi ja puolustusvoimat eristivät lentokoneen välittömästi. Lehdistö ei päässyt koneen lähelle, mikä aiheutti voimakasta kritiikkiä kaappaajille myötämielisessä länsimaisessa lehdistössä. Hallituksen toiminta pidettiin täysin salassa julkisuudelta. Koska paikalle oli saapunut Neuvostoliiton suurlähettiläs Vladimir Stepanov, syntyi kuva, jonka mukaan Suomen viranomaiset olisivat toimineet tilanteessa neuvostoliittolaisten tahdottomina käskyläisinä. Vielä vuonna 1999 Keijo Korhonen kritisoi silloista hallitusta täydellisestä selkärangattomuudesta. Todellisuudessa Stepanovin tiukkasanaisiin vaatimuksiin ratkaista tilanne väkivaltaa käyttäen ei kuitenkaan suostuttu ja lentokentän alueelle oli ryhmitetty ilmatorjuntayksikkö estämään mahdolliset neuvostoliittolaiset hyökkäykset. Opetusministeri Kalevi Kivistö muisteli myöhemmin suurlähettiläs Vladimir Stepanovin tyrkyttäneen "naapuriapuna" neuvostoliittolaista erikoisryhmää ratkaisemaan tilanteen ja kysyneen, eikö kaappareita voitaisi ampua paikan päällä.
Kaappajien kanssa käytyjä neuvotteluja johtanut sisäministeriön tarkastaja Jaakko Häyhtiö kertoi Helsingin Sanomissa 13. heinäkuuta 1977 saaneensa kaappaajista vaikutelman, että ”he olivat nuoria, ajattelemattomia miehiä, jotka eivät viihdy asuinsijoillaan”. Eversti Pekka Visuri, joka toimi kesällä 1977 operatiivisen toimiston päällikkönä Etelä-Suomen sotilasläänin esikunnassa Hämeenlinnassa, on luonnehtinut kaappaajia ”vaarattomiksi amatööreiksi”.
Kaappausdraaman käsittelystä pro gradu -tutkielman kirjoittanut Kauppalehden nykyinen päätoimittaja Arno Ahosniemi on katsonut, että presidentti Urho Kekkonen oli ainoa niin suuren luokan pelaaja, että hänen painoarvonsa antoi hallitukselle mahdollisuuden torjua suurlähettiläs Vladimir Stepanovin vaatimuksia.
Heinäkuun 1977 kaappaudraamasta saatuja kokemuksia hyödynnettiin myöhemmin saman vuoden marraskuussa, kun varoitettiin saksalaisen Lufthansan matkustajakoneen olevan mahdollinen Baader-Meinhof-ryhmän terrori-iskun kohde Helsinki-Vantaan lentoasemalla. Pekka Visurin mukaan kyseessä oli ensimmäinen kerta, jolloin kansainvälinen terrorismi uhkasi Suomea.