stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haisuhilleri

| Haisuhilleri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Näätäeläimet Mustelidae
Alaheimo::  Mustelinae
Suku::  Haisuhillerit Ictonyx
Laji::  striatus
Kaksiosainen nimi
 Ictonyx striatus  (Perry, 1810) 
 Haisuhillerin levinneisyys
Katso myös
   Haisuhilleri Wikispeciesissä   Haisuhilleri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Haisuhilleri eli tsorilla (Ictonyx striatus) on haisunäätiä muistuttava, Saharan eteläpuolisen Afrikan puolikuivilla savanneilla elävä näätäeläin. Haisuhillerin hännän alapuolella sijaitsee hajurauhanen, josta se saattaa ruiskuttaa voimakastuoksuista ainetta ollessaan uhattuna. Tunnetaan tapauksia, joissa yksinäinen haisuhilleri on ahdistanut hajullaan suuren joukon leijonia vastakaadetun seepran ruholta pois. Yöeläiminä ne metsästävät öisin ja jäävät päiviksi pesään tai kallionhalkeamiin. Haisuhillerit ovat hyviä uimaan ja kiipeilevät mielellään puissa. Vankeudessa ne voivat saavuttaa viiden vuoden iän. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin zorilla.
Anatomia

Haisuhillereillä on pitkä, paksu mustavalkoraidallinen turkki. Näiden nisäkkäiden ruumiit ovat noin 33–38 cm pitkiä, hännät noin 20–30 cm. Haisuhillerit painavat noin kilon. Haisuhillerillä on pitkä kuono, lyhyet jalat ja vahvat kynnet. Kasvot ovat väritykseltään mustat ja niissä on kolme valkeaa täplää.
Syöminen

Haisuhillerit ovat lihansyöjiä ja ruokalistalla on hyönteisiä, sammakoita, matelijoita, jyrsijöitä, lintuja, munia ja joskus jopa isompia eläimiä. Haisuhillerit metsästävät pikkueläimiä itse, mutta isomman saaliin saaminen muilta petoeläimiltä on helppoa, koska ne eivät voi sietää haisuhillerin tuottamaa hajua.
Lisääntyminen

Naaraat synnyttävät pesäkoloissa 2 tai 3 poikasta viiden viikon tiineyden jälkeen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Zorilla (haisuhilleri) (Ictonyx striatus)
iNaturalist: Zorilla (Ictonyx striatus)
ITIS: Ictonyx striatus (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Ictonyx striatus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Ictonyx striatus, striped polecat (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Ictonyx striatus, the Striped weasel (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q226735  Wikispecies: Ictonyx striatus  ADW: Ictonyx_striatus  ARKive: ictonyx-striatus  CoL: 3PBCF  EoL: 328039  GBIF: 2433840  iNaturalist: 41822  IRMNG: 10229128  ITIS: 621938  IUCN: 41646  MDD: 1005835  MSW: 14001179  NCBI: 55050  Observation.org: 84095  Open Tree of Life: 111024  Paleobiology Database: 232914  Paleobiology Database: 232914  SeaLifeBase: 71089  uBio: 7104051
Rolf Haikkola

| Rolf Haikkola |
| --- | --- |
 Rolf Haikkola vuonna 1972.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rolf Erik Haikkola
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1927 Myrskylä
Kuollut: 15. maaliskuuta 2024 (96 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  yleisurhelija ja yleisurheiluvalmentaja
Uran tiedot
Lempinimi:  Rolle
Pituus:  182 cm
Paino:  75 kg
Laji:  kestävyysjuoksu
Seura:  Mörskom Start (-1945) Myrskylän Myrsky (1946-1950) Rosenlewin Urheilijat -38 (1951-1953) Helsingin Kisa-Veikot (1954-)
Valmentaja:  Eino Leino Olli Virho Armas Valste
Valmennettavat:  Ns. "Raaka-Rollen kopla": Pekka Juutilainen, Keijo Ceder, Timo Iitiä, Ilmari Kurkivuori, Pertti Sariomaa, Reijo Takko ja Tauno Wallenius 1960-luvun alkupuoliskolla sekä myöhemmin Lasse Virén, Håkan Spik, Seppo Tuominen ja Matti Valkonen
Saavutukset
Paras sijoitus maailmanrankingissa:  Maailmantilastossa  5 000 metrillä : 1954: 11. (14.14,2)
Ennätykset:  800 m: 1.54,2 (1953) 1 000 m: 2.28,2 (1952) 1 500 m: 3.51,2 (1953) Maili: 4.13,4 (1952) 3 000 m: 8.10,8 (1954) 5 000 m: 14.14,2 (1954)
Rolf Erik Haikkola (14. heinäkuuta 1927 Myrskylä – 15. maaliskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen yleisurheiluvalmentaja ja yleisurheilija.
Urheilu-ura

Myrskyläläinen Rolf Haikkola voitti vuonna 1945 alle 18-vuotiaiden hiihdossa Suomen mestaruuden. Hiihdon rinnalla hän kilpaili keskipitkillä juoksumatkoilla ja saavutti 1940-luvun lopulla junioreiden Suomen mestaruuksia 1 500 ja 3 000 metrillä sekä maastojuoksussa. Vuonna 1948 hän sijoittui Kalevan kisoissa 5:ksi.
Haikkola muutti 1951 perheineen Poriin ja alkoi harjoitella Olli Virhon johdolla ja edusti Rosenlewin Urheilijat -38:aa (RU-38). Hän oli mukana RU-38:n joukkueessa, joka voitti 4 x 1500 metrin Suomen mestaruuden 1951-1953. Vuonna 1952 Haikkola valittiin ensimäiseen maaotteluunsa Norjaa vastaan, jossa hän voitti 1 500 metriä ja oli 5 000 metrillä kolmas. Vuoden 1953 Kalevan kisoissa hän otti ensimmäisen henkiläkohtaisen SM-mitalin 1 500 metrillä.
Haikkola siirtyi kaudella 1954 Helsinkiin ja edusti Helsingin Kisa-Veikkoja (HKV). Kaudesta 1954 tulikin Haikkolan uran paras, sillä hän oli 3 000 metrillä ja 5 000 metrillä hän oli melkein 11 parhaan joukossa vuositilastossa. Hän saavutti vuosina 1954-1956 kolme SM-pronssia 5 000 metrillä voittajan ollessa kullakin kerralla Ilmari Taipale. Lisäksi Haikkola oli voittamassa neljännen viestimestaruutensa HKV:n  x 1500 metrin joukkueessa vuonna 1955.
Urheilu-urallaan hän juoksi erityisesti keskipitkiä ja pitkiä matkoja. Haikkola osallistui vuoden 1954 EM-kisojen 5 000 metrin juoksuun, jossa hän oli 11. Kisan voittaja Neuvostoliiton Vladimir Kuts teki kisassa uuden ME:n ajalla 13.56,6. Hän juoksi samana vuonna ennätyksensä 5 000 metrillä, 14.14,2. Rolf Haikkola kilpaili seitsemässä maaottelussa kahdeksan maaottelujuoksua vuosina 1952–1956. Urheilu-ura päättyi kauteen 1957.
Valmentajana

Rolf Haikkola aloitti valmentamisen vuonna 1961. Alun laajasta valmennetavien ryhmästä tuli tiivis seitsemän juoksijan ryhmä, joka sai nimen Raaka-Rollen kopla. Siihen kuuluivat muun muassa Pekka Juutilainen ja Keijo Ceder.
Valmentajana Haikkola tunnettiin erityisesti Lasse Virénin menestysvuosien valmentajana. Haikkolan ja Virénin yhteistyö alkoi vuonna 1969. Haikkola kirjoitti vuonna 2003 julkaistun muistelmateoksen Lasse Virénin menestyksen portaat.
Rolf Haikkola valittiin vuosisadan valmentajaksi Suomen Urheiluliiton 100-vuotisäänestyksessä vuonna 2006. Haikkola sai  Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon 2016.
Urheiluvaikuttajana

Haikkola siirtyi 1970-luvulla Suomen Urheiluliiton (SUL) palvelukseen. Hän toimi talouspäälikkönä 1973-1977 ja toimitusjohtajana 1977-1986. Toimitusjohtajakauteen mahtuu myös yleisurheilun ensimmäiset MM-kisat, jotka järjestettin Helsingissä.
Kirjoja

Haikkola, Rolf: Lasse Virénin menestyksen portaat.  Helsinki:  Ajatus Kirjat, 2003.  ISBN 951-20-6354-9
Halfway to Sanity

| Halfway to Sanity Ramones |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : huhtikuu, 1987
 Julkaistu: 15. syyskuuta, 1987
 Tuottaja(t): Ramones, Daniel Rey
 Tyylilaji: Punk rock
 Kesto: 29.53
 Levy-yhtiö: Sire Records
Ramonesin muut julkaisut
| Animal Boy 1986 | Halfway to Sanity 1987 | Ramones Mania 1988 |
Halfway to Sanity on yhdysvaltalaisen punkyhtye Ramonesin syyskuussa 1987 julkaistu kymmenes studioalbumi. Richie Ramone erosi yhtyeestä albumin julkaisun jälkeen.
Albumilla olevat kappaleet "I Wanna Live" ja "Garden of Serenity" julkaistiin myöhemmin remasteroituna yhtyeen kokoelmalla Loud, Fast Ramones: Their Toughest Hits.
Debbie Harry Blondie yhtyeestä laulaa taustalaulun kappaleessa "Go Lil' Camaro Go" ja Dee Dee Ramone laulaa kappaleen "I Lost My Mind".
Kappaleluettelo

I Wanna Live – 2.36 (Dee Dee Ramone, Daniel Rey)
Bop 'Til You Drop – 2.09 (Dee Dee Ramone, Johnny Ramone)
Garden of Serenity – 2.35 (Dee Dee Ramone, Daniel Rey)
Weasel Face – 1.49 (Dee Dee Ramone, Johnny Ramone)
Go Lil' Camaro Go – 2.00 (Dee Dee Ramone)
I Know Better Now – 2.37 (Richie Ramone)
Death of Me – 2.39 (Joey Ramone)
I Lost My Mind – 1.33 (Dee Dee Ramone, Johnny Ramone)
A Real Cool Time – 2.38 (Joey Ramone)
I'm Not Jesus – 2.52 (Richie Ramone)
Bye Bye Baby – 4.33 (Joey Ramone)
Worm Man – 1.52 (Dee Dee Ramone)
Muusikot

Joey Ramone - laulu
Johnny Ramone - kitara
Dee Dee Ramone - basso
Richie Ramone - rummut
Haikaralaivue

| Haikaralaivue Les Aventures de Tanguy et Laverdure |
| --- | --- |

Kustantaja:  Ranska: Dargaud   Novedi Hachette Suomi: Egmont   Sanoma   Lukupiste Oy
Julkaisuaika:  lokakuu 1959 – toukokuu 1988   lokakuu 2002 –
Lehtien määrä:  30
Kirjoittaja(t):  Jean-Michel Charlier (1959–1988)   Jean-Claude Laidin (2002–)
Kuvittaja(t):  Albert Uderzo (1959–1967)   Marcel Uderzo (1967)  Jean Giraud (1967) Jijé (1968–1982)   Daniel Chauvin (1969–1971, 1981–1982)  Patrice Serres (1973, 1981–1984) Al Coutelis (1988) Yvan Fernandez (2002–) Renaud Garreta (2005) Frédéric Toublanc (2015) Julien Lepelletier (2015) Sébastien Philippe (2015)
Luoja(t):  Jean-Michel Charlier   Albert Uderzo
Haikaralaivue (ranskaksi Les Aventures de Tanguy et Laverdure) on Jean-Michel Charlierin (Blueberry) ja Albert Uderzon (Asterix) luoma belgialais-ranskalainen sarjakuva. Se kertoo kahden pilotin, Michel Tanguyn ja Ernest Laverduren,  seikkailuista Ranskan ilmavoimissa. Suomessa sarjakuvaa on aiemmin julkaistu myös nimillä Ilmojen haukat, Michel ja Ernest seikkailevat sekä Ässälentäjät, ja sarjakuva-albumisarjan 30:sta osasta on tähän mennessä suomennettu 15.
Ensimmäinen Haikaralaivue-sarjakuva julkaistiin 29. lokakuuta 1959 ranskalaisen Pilote-lehden ensinumerossa. Vuonna 1961 Haikaralaivuetta alettiin julkaisemaan myös albumisarjana. Vuoteen 1967 saakka sarjaa käsikirjoitti Charlier ja piirsi Uderzo. Viimeistä Uderzon kuvittamaa tarinaa olivat kuvittamassa myös hänen veljensä Marcel Uderzo sekä Blueberryn piirtäjänäkin tunnettu Jean Giraud. Haikalaivueen kuvittajana jatkoi Uderzon jälkeen belgialainen Jijé. Jijén ohella muutamia albumeita olivat kuvittamassa myös Daniel Chauvin ja Patrice Serres. Jijén kuoltua vuonna 1980 Serres jatkoi yksin Charlierin käsikirjoitusten kuvittamista kahden albumin verran. Vuonna 1989 menehtyneen Charlierin viimeisen käsikirjoituksen ja sarjan 25. osan Survol interdit (1988) kuvitti Al Coutelis.
Haikaralaivueen sarjakuva-albumisarja herätettiin henkiin vuonna 2002 Jean-Claude Laidinin käsikirjoittamana. Laidinin käsikirjoittamia albumeita on tähän mennessä julkaistu viisi, ja niiden piirtäjinä ovat toimineet Yvan Fernandez, Renaud Garreta, Frédéric Toublanc, Julien Lepelletier sekä Sébastien Philippe.
Sarjakuvien lisäksi Haikaralaivueesta on tehty vuosina 1967–1970 esitetty ranskalainen TV-sarja Les chevaliers du ciel  sekä vuonna 2005 ensi-iltansa saanut samanniminen elokuva.
Julkaisut > Kirjat

Teksti: Jean-Michael Charlier – Kuvitus: Jijé
L'Avion qui tuait ses Pilotes (1971)
Julkaisut > Lyhyet sarjakuvatarinat

Super Pocket-lehdessä julkaistiin vuosina 1968–1970 lyhyitä sarjakuvatarinoita, jotka kirjoitti Charlier ja kuvitti Jijé.
Premières Missions (1968)
Le Grand Mirage (1968)
Piège pour un pilote (1969)
Rapt en Plein Ciel (1969)
Le Saboteur (1969)
Contre-Espionnage Aérien (1969)
Station Brouillard (1970)
Fréquence 268.5 (1970)
Les Espions des Sables (1970)
Aiheesta muualla

Ranskankielinen Wikipedia-sivu.
Haikaralaivueen albumijulkaisut.
Haikaralaivue Pilotessa (Arkistoitu – Internet Archive).
Suomennetut Haikaralaivue-julkaisut.
Janne Viitala: Mestarillista lentokonetykitystä. Kvaak.fi 22.06.2011.
Esko Halme

Esko Halme vuonna 1953.
Esko Sakari ”Roope” Halme (23. syyskuuta 1911 Luumäki – 4. maaliskuuta 1981 Tampere) oli suomalainen lentäjä. Halme tuli tunnetuksi pitkäaikaisimpana ja eniten ensilentoja uusilla lentokonetyypeillä suorittaneena suomalaisena koelentäjänä. Hän lensi Valtion Lentovarikon ja Valtion Lentokonetehtaan palveluksessa noin 4 500 lentotuntia lähes sadalla konetyypillä ja suoritti muun muassa VL Humun, VL Pyörremyrskyn ja Valmet Vihurin prototyyppien ensilennot. Halme lensi Lentorykmentti 4:n pommikoneen ohjaajana talvisodan aikana 49 sotalentoa.
Hallavaara

Hallavaara (ruots. Hännikböle) on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Sauvon koillisosassa.
Hallavaaran kylä rajautuu Tanskalaan ja Kelturiin kyliin kuuluviin, kyläalueiden ulkopuolella oleviin pelto- ja metsäalueisiin sekä etelän puolella Tuomaalan kylään. Kylän pohjoisosa on metsäistä ja mäkistä maastoa. Kylän pellot sijaitsevat sen etelä- ja länsipuolella. Asutus sijoittuu Vanhan Karunantien varrelle.
Historia

Kylä, tuolloin nimeltään Hännikböle, mainitaan ensi kerran vuonna 1329, jolloin Turun piispa Pentti Gregoriuksenpoika sai sen vaihdossa haltuunsa. 1500-luvulla kylä koostui kolmesta rälssitilasta. Näistä yksi hävisi 1500-luvun loppuun mennessä. 1600-luvulla kylässä oli kaksi tilaa: Storgård eli Isotalo sekä Lillgård eli Vähätalo. Storgård kuului Kuitian kartanon vanhaan rälssiin ja säilyi rälssinä yli reduktiokauden. Ruotsin ajan lopussa se kuului Fock-suvulle. Lillgård oli myöskin vanha rälssitila, joka siirtyi kruunulle neljänneksenperuutuksessa 1650-luvulla. Jakolaitoksen myötä tila määrättiin Timbölen ja Kirkonkylän Rökmansin rusthollien augmentiksi. Lillgård toimi kruununtilana Ruotsin vallan ajan loppuun saakka.
Isotalon tila lakkasi olemasta 1940-luvulla, kun se jaettiin pika-asutuksessa Kotivuoren, Koivurinteen ja Ylituvan tiloiksi. Näistä Kotivuoren tilan alueelle on jäänyt entisiä Isotalon rakennuksia.
Habakukin kirja

| Habakukin kirja> חבקוק.Tanak Nevi'im.Raamattu Vanha testamentti |
| --- | --- |
 Profeetta Habakuk. Venäläinen ikoni 1700-luvulta.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Habakuk
Kirjoituspaikka:  Juuda
Ajoitus:  n. 615–597 eaa.
Teksti
Genre:  profeetallinen kirja
Alkukieli:  heprea
Lyhenne:  Hab.
Lukuja:  3
Jakeita:  56
Edeltävä: < Nah.Seuraava: Sef. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Habakukin kirja (hepr. ‏חבקוק‎, Chav'kuk) on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 35. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen seitsemästoista kirja.
Historia

Profeetta Habakukista ei ole juurikaan elämäkerrallisia tietoja. Hänestä tiedetään itse asiassa vähemmän kuin kenestäkään muusta Vanhan testamentin profeetasta. Kirjan luonne on hyvin liturginen, ja siitä jotkut tutkijat ovat päätelleet, että Habakuk olisi ollut temppeliprofeetta. Temppeliprofeettoja kuvataan Ensimmäisessä aikakirjassa henkilöinä, jotka ylistivät Jumalaa pyhässä hurmoksessa lyyrilla, harpuilla ja symbaaleilla. Jotkut ovat ajatelleet, että Habakukin jakeen 3:19 loppuosa viittaisi tähän.
Nykyään ei tiedetä, mihin aikaan Habakuk eli ja saarnasi. Yksi vihje Habakukin mahdolliseen ajoitukseen on viittaus kaldealaisten nousuun ja menestykseen jakeissa 1:6–11. Tämä ajoittaisi kirjan 600-luvun eaa. viimeiselle neljännekselle. Yksi mahdollisuus olisi kuningas Jojakimin hallintokaudella vuosina 609–598 eaa.  Syynä tähän ajoitukseen on se, että tuolloin babylonialaiset kasvattivat valtaansa. He marssivat Jerusalemia vastaan vuonna 598 eaa., jolloin Jojakim surmattiin. Jakeet 1:12–17 vihjaavat läheiseen tietoon babylonialaisten julmuuksista.
Sisältö

Habakukin kirja koostuu kolmesta luvusta, ja se voidaan jakaa seuraaviin osiin:
Ennustus (1:1–11)
Habakukin ja Jumalan välinen keskustelu (1:12–2:5)
Pilkka- tai valituslaulu kaldealaisista (2:6–2:20)
Psalmi (3)
Kirjan keskeisenä teemana on kasvaminen eksyneestä ja epäilevästä uskosta täydelliseen luottamukseen Jumalaa kohtaan. Habakuk valittaa Juudan kansan rappiota ja syntejä ja sitä, että kuritus oli tuleva kaldealaisilta, kansalta, joka oli Jumalan silmissä syntinen kansa.
Kirjallisuutta

Peltola, Olavi: ”Habakukin kirja”, Löytöretki Vanhaan testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-174-X  Teoksen verkkoversio.
Robertson, O. Palmer: The Books of Nahum, Habakkuk, and Zephaniah.  (The New International Commentary on the Old Testament)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1990.  ISBN 080282532X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Habakukin kirja Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Habakukin kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Habakukin kirja (Arkistoitu – Internet Archive) (1933)
Habakukin kirja. Suomenkieliset käännökset (1992, 1933 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä hepreankielinen alkuteksti (Biblia Hebraica). Uskonkirjat.net.
Aiheesta muualla > Muuta

Gigot, Francis: Habacuc (Habakkuk) Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hirsch, Emil G.: Book of Habakkuk. Jewish Encyclopedia. 1906. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Book of Habakkuk
Nevi'im
Joosuan kirja · Tuomarien kirja · Samuelin kirjat · Kuninkaiden kirjat · Jesajan kirja · Jeremian kirja · Hesekielin kirja · Kaksitoista profeettaa (Hoosean kirja · Joelin kirja · Aamoksen kirja · Obadjan kirja · Joonan kirja · Miikan kirja · Nahumin kirja · Habakukin kirja · Sefanjan kirja · Haggain kirja · Sakarjan kirja · Malakian kirja)
| n k Vanha testamentti |
| --- | --- |
Pentateukki:  Ensimmäinen Mooseksen kirja  Toinen Mooseksen kirja  Kolmas Mooseksen kirja  Neljäs Mooseksen kirja  Viides Mooseksen kirja 
Historialliset kirjat:  Joosuan kirja  Tuomarien kirja  Ruutin kirja  Ensimmäinen Samuelin kirja  Toinen Samuelin kirja  Ensimmäinen kuninkaiden kirja  Toinen kuninkaiden kirja  Ensimmäinen aikakirja  Toinen aikakirja  Esran kirja  Nehemian kirja  Esterin kirja 
Viisauskirjat:  Jobin kirja  Psalmien kirja  Sananlaskujen kirja  Saarnaajan kirja  Laulujen laulu 
Suuret profeetat:  Jesajan kirja  Jeremian kirja  Valitusvirret  Hesekielin kirja  Danielin kirja 
Pienet profeetat:  Hoosean kirja  Joelin kirja  Aamoksen kirja  Obadjan kirja  Joonan kirja  Miikan kirja  Nahumin kirja  Habakukin kirja  Sefanjan kirja  Haggain kirja  Sakarjan kirja  Malakian kirja 
Käännös suomeksi
Haapana

| Haapana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Haapanat Mareca
Laji::  penelope
Kaksiosainen nimi
 Mareca penelope  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Anas penelope 
 Haapanan levinneisyys Suomessa
Katso myös
   Haapana Wikispeciesissä   Haapana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mareca penelope
Haapana (Mareca penelope) on yleinen ja laajalle levinnyt sorsalaji.
Koko ja ulkonäkö

Haapana on 42–52 cm pitkä, ja sen siipien kärkiväli on 73–87 cm. Haapana painaa 600–850 grammaa. Haapana on keskikokoinen ja lyhytkaulainen. Sillä on pyöreä ja suhteellisen suuri pää, korkea otsa, pieni nokka, kapea kaula ja terävät siivet ja pyrstö. Haapanalla on kaikissa puvuissa valkoinen vatsa ja epäselvärajaisen likaisenharmaat kainalot ja siiven alapeitinhöyhenet. Nokka on pieni ja vaaleansiniharmaa, ja siinä on tumma kärki.
Juhlapukuisella koiraalla on punaruskea pää ja kaula ja kellanbeige päälaen etuosa. Rinta on punertava, kupeet ja selkä harmaat sekä peräpää mustavalkoinen. Siiven yläpuolella on suuri valkoinen laikku ja vihreä siipipeili. Naaraan värityksessä on pientä vaihtelua, mutta punaruskea tai harmahtava ovat kaksi päävärityyppiä. Naaras on epäselvästi täplikäs, mutta jotkut yksilöt ovat hyvin yksivärisiä. Siipipeili on tumma ja sisimmät kyynärsulat ovat usein vaaleareunaiset. Sulkasatoinen koiras muistuttaa naarasta, mutta sen puku on voimakkaamman punaruskea ja sen valkoinen siipilaikku säilyy.
Vanhin suomalainen rengastettu haapana on ollut 9 vuotta 11 kuukautta ja 28 päivää vanha. Euroopan vanhin oli brittiläinen 34 vuotta ja 8 kuukautta vanha sorsa.
Levinneisyys

Haapana suorittaa pesimisen Siperiassa, Skandinaviassa, Pohjois-Englannissa tai Islannissa. Suomessa haapanaa tavataan koko maassa aina pohjoisinta Lappia myöten. Etelässä kanta on harvalukuista, pohjoisessa runsaampaa.
Talven haapana viettää yleensä Keski-Euroopassa, Etelä-Euroopassa tai Pohjois-Afrikassa. Suomeen talveksi jääneet haapanat viettävät talviajan Etelä-Suomen rannikolla. Maailman haapanapopulaatioksi arvioidaan 2,8–3,3 miljoonaa yksilöä, ja IUCN luokittelee lajin elinvoimaiseksi. Kanta on kuitenkin laskussa. Suomessa arvioitiin 1990-luvun lopulla pesivän noin 70 000 haapanaparia, mutta kanta on taantunut 1990-luvulta lähtien. Vuonna 2015 haapanan uhanalaisuusarvio Suomessa muutettiin elinvoimaisesta  vaarantununeeksi. Vuosina 2013–18 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 31 000 – 46 000 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 225 000 – 367 000 paria, joista kolme neljäsosaa eli 175 000 – 275 000 Venäjän puolella. Venäjän jälkeen lajia pesii eniten Suomessa, Ruotsissa (10 000 – 24 000 paria), Norjassa (5 000 – 15 000 paria) ja Islannissa (4 000 – 6 000 paria). Lisäksi lajia pesii Isossa-Britanniassa 180–190 paria, Latviassa 0–100 paria, Virossa 50–80 paria, Saksassa 20–35 paria, Hollannissa 20–40 paria, Valko-Venäjällä 20 paria ja Belgiassa 0–2 paria.
Elinympäristö

Haapana pesii hyvin monenlaisissa vesistöissä sekä sisämaassa että saaristossa. Karuimmissa järvissä ja lammissa se ei kuitenkaan viihdy hyvin, sillä se vaatii kasvillisuutta ruokailuun. Syksyllä haapanat ruokailevat rehevillä lahdilla ja lintujärvillä suurina parvina. Keväisin haapanat ruokailevat tulvaniityillä ja jopa taajamien nurmikoilla.
Lisääntyminen

Haapana rakentaa pesänsä ruoikon laitaan tai metsän reunaan, aluskasvillisuuden suojaan. Jotkut parit ovat alkaneet pesiä kaupunkien puistoissa ja pihoilla. Naaras munii huhti-kesäkuussa 7–9 munaa, joita se hautoo n. 24 vuorokautta. Naaras huolehtii poikasistaan noin kuusi viikkoa, jolloin poikasista tulee lentokykyisiä. Useiden muiden sorsalintujen tapaan myös haapanan poikaset ovat pesäpakoisia, eli ne etsivät ravintonsa ja varhaisessa vaiheessa itse mutta pysyttelevät silti tiiviinä poikueena naaraan seurassa.
Talvehtimaan jääneet haapanat voivat risteytyä sinisorsien kanssa.
Ravinto

Haapana on puolisukeltaja. Haapanan ravinto koostuu lähes yksinomaan kasvinosista, mutta se saattaa ajoittain syödä myös vesihyönteisiä. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan sen suosimia kasvilajeja ja kasvinosia olivat pikkulimaska, vesirutto, kilpukan talvehtimissilmut ja vesikasvien siemenet.
Nimi

Haapanan nimityksiä ovat olleet muun muassa Haapasorsa (Kälviä), Viusorsa (Kustavi) ja Kirnulintu (Enontekiö).  Historiallisia nimiä ovat olleet muun muassa haapana (Juslenius, 1745), Wiusuorsa (Lencqvist, 1760-l.) ja haapana, haapalo, viusuorsa (Lönnrot, 1861).
Tieteellinen nimi Mareca tulee Brasilian portugalista ja tarkoittaa pientä ankkaa (marrecco). Sana juontuu roomalaisesta mytologiasta, jossa marica oli joen tai veden nymfi.   Lajinimi penelope tulee kreikan sanasta pēnelops. Näin kutsuttiin erästä vesilintua tarinan mukaan, joka kertoi tämän linnun pelastaneen  Odysseuksen puolison Penelopen ja ruokkineen tätä. Näin tapahtui sen jälkeen, kun Penelopen vanhemmat olivat heittäneet tämän veteen. Sana pēnē tarkoittaa palmikkoa tai koristenauhaa ja ops ulkonäköä. Haapanakoiraalla on otsassaan keltainen "koristenauha".