stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Äärioikeisto Suomessa
Suomalaisen äärioikeiston juuret

Maailmansotien välisen ajan äärioikeistolaisen liikehdinnän juuret olivat vuoden 1918 sisällissodan jälkeisessä tilanteessa. Kiihkeimmät oikeistolaiset katsoivat, että vuoden 1918 jälkeinen Suomi ei vastannut heidän odotuksiaan. Historiantutkija Matti Lackman on luonnehtinut, että ”äärioikeistolaisuuden pääväittämä oli, että kommunismi ja työväenliike sekä 'hyysääminen' uhkasivat vapaussodan voiton hedelmiä”. Äärioikeiston mielestä 1920-luvun keskustavetoiset hallitukset eivät kyenneet riittävän voimakkaisiin toimiin valkoisen Suomen perinnön turvaamiseksi. Erityisen vihan kohteina olivat presidentti K. J. Ståhlberg ja sisäministeri Heikki Ritavuori, joka joutui murhan uhriksi helmikuussa 1922. Ritavuoren ampunut Ernst Tandefelt toimi ilmeisesti yksin, vaikka huhuttiin myös laajemmasta salaliitosta.
Parlamentarismin lamaannukseen kyllästyneet äärioikeistolaiset alkoivat järjestäytyä vuoden 1929 alkupuolella, jolloin perustettiin muiden muassa Lalli-liitto ja Vapaussodan Rintamamiesten Liitto. Saman vuoden marraskuussa Vihtori Kosolan johtama miesjoukko keskeytti Lapualle kokoontuneiden kommunistinuorten haastejuhlan. Joulukuun alussa Lapualla pidettiin suuri kansalaiskokous, joka saattoi maan hallituksen tietoon hyväksytyt ponnet kommunistien toiminnan täydelliseksi lopettamiseksi ja vapaussodan tuloksen voimaansaattamiseksi. Vielä tässä vaiheessa lapualaisten toimet hyväksyttiin yleisesti.
Äärioikeistolaisten järjestöjen kieltäminen 1940-luvulla

Suomen ja Neuvostoliiton välillä 19. syyskuuta 1944 allekirjoitetun Moskovan välirauhansopimuksen 21. artikla velvoitti Suomen lakkauttamaan fasistiset ja ylipäätään kaikki Neuvostoliiton vastaista kiihotusta harjoittaneet järjestöt sekä olemaan vastaisuudessa sallimatta sellaisten olemassaoloa. Tätä tulkittaessa lakkautettiin syksyn 1944 aikana muiden muassa Isänmaallinen kansanliike, Akateeminen Karjala-Seura, koko suojeluskuntajärjestö ja Lotta Svärd -järjestö sekä tammikuussa 1945 vielä Suomen Aseveljien Liitto. Lakkautettujen yhteisöjen joukossa oli myös avoimesti kansallissosialistisia, mutta painoarvoltaan vähäisiä järjestöjä. Moskovan välirauhansopimuksen määräykset vahvistettiin vuonna 1947 Pariisin rauhansopimuksessa, jonka perusteella Suomi sitoutui estämään sellaisten järjestöjen olemassaolon, jotka pyrkivät kieltämään kansalaisten demokraattiset oikeudet.
Isänmaallisen kansanliikken kansanedustajat saivat toimia eduskunnassa syksystä 1944 vaalikauden loppuun saakka heidän luovuttuaan puolueen nimestä, mutta heidän asettumisensa ehdolle vuoden 1945 eduskuntavaaleissa kiellettiin. He saivat vaalikelpoisuutensa takaisin vasta vuoden 1951 vaaleissa, jolloin he olivat siirtyneet kokoomuksen tai muiden puolueiden riveihin.
Neuvostoliitolle vihamielisten järjestöjen lakkauttaminen vaikeutti suomalaisen äärioikeiston toimintaa, mutta ei lopettanut sitä. Jo heti sotien päätyttyä vuonna 1945 äärioikeiston kannattajat tekivät muutamia pommi-iskuja, joiden aiheuttamat vahingot jäivät kuitenkin vähäisiksi. Samana vuonna joukko lukiolaisia teki Helsingissä omatekoisilla pommeilla iskut Haagan ja Vallilan työväentaloihin. Valpon kuulusteluissa nuoret sanoivat suhtautuvansa myötämielisesti Hitlerin Saksaan ja vihaavansa Neuvostoliittoa. Ryhmän päätekijä tuomittiin kuudeksi vuodeksi kuritushuoneeseen.
Kylmän sodan aika

Kylmän sodan aikana Suomessa toimi useita pienehköjä ja enimmäkseen lyhytikäisiksi jääneitä – useimmiten sisäisiin erimielisyyksiin hajonneita – äärioikeistolaisia ryhmittymiä, joille tyypillistä olivat propagandan levittäminen ja pienimuotoiset mielenilmaisut. Suurin niistä oli 1960-luvulla toiminut Isänmaallinen yhtenäisyysseura, jossa arvellaan olleen enimmillään noin 500 jäsentä. Seuralla oli toimintaa useilla paikkakunnilla. Seuran piirissä syntyi 1960-luvun lopulla kiista avoimeen toimintaan ryhtymisestä, mikä hajotti lopulta koko järjestön. Suojelupoliisin kestoriesaksi parin vuosikymmenen ajaksi muodostui ruotsalainen kansallissosialistinen Nordiska Rikspartiet (NRP), joka pyrki laajentamaan toimintansa muihin pohjoismaihin. Myös Suomessa NRP sai jonkin verran vastakaikua.
1970-luvun alussa toimi hakaristitunnusta käyttänyt Suomen Isänmaalliset Nuoret (SIN). Huhtikuussa 1971 SIN:n aktiivit perustivat myös Suomalainen Suora Suunta -yhdistyksen (SSS). SIN teki yhteistyötä muun muassa oikeistovoimia koonneen Itsenäisyyden Puolesta -yhdistyksen, A. I. Arwidsson Seuran ja Demokraattisen Toiminnan kanssa.
Tunnetuin suomalainen äärioikeistolainen kylmän sodan aikana oli turkulainen liikkeenharjoittaja ja okkultisti, avoimesti uusnatsiksi julistautunut Pekka Siitoin. Vuonna 1977 sisäministeriö kielsi neljän hänen perustamansa järjestön, muun muassa Isänmaallisen Kansanrintaman, toiminnan Pariisin rauhansopimuksen vastaisena. Siitoimen kannattajien eniten huomiota herättänyt operaatio oli Kirjapaino Kursiivin tuhopoltto ja räjäytysyritys Helsingin Lauttasaaressa saman vuoden marraskuussa. Kirjapainossa painettiin Suomen Kommunistisen Puolueen äärivasemmistolaisen siiven, niin kutsuttujen taistolaisten äänenkannattajia Tiedonantajaa ja Arbetartidningen Enhetiä. Siitoin tuomittiin yli viideksi vuodeksi vankeuteen yllytyksestä tuhopolttoon ja Pariisin rauhansopimuksessa kielletyn järjestön perustamisesta. Kotkassa asunut vähemmistökommunistien johtohahmo Taisto Sinisalo sai 1970- ja 1980-luvuilla usean vuoden ajan lähinnä puhelimitse tappouhkauksia kaupungissa toimineelta uusfasistiselta ryhmittymältä.
Uusia uhkakuvia kommunismin tilalle

Äärioikeiston yhtenä vihollisenaan pitämä Urho Kekkonen luopui tasavallan presidentin virasta vuonna 1981, ja taistolaisuuden vetovoima hiipui 1980-luvun alkuvuosina. Tuon vuosikymmenen aikana uudeksi äärioikeiston vihan kohteeksi valikoituivat pakolaiset, joita Suomessa oli silloin vielä melko vähän. Suurin yksittäinen ryhmä olivat vuodesta 1979 lähtien Suomeen saapuneet Vietnamin niin kutsutut venepakolaiset, joita oli vuonna 1987 noin 500 henkilöä.
Suomalaisen äärioikeiston kenttä oli 1980-luvun lopulla pitkälti lamassa. Tähän vaikuttivat Pekka Siitoimen vankeustuomio ja hänen henkilökohtaiset ongelmansa. Myös Nordiska Rikspartiet oli lopettanut toimintansa Suomessa, eikä ruotsalainen äärioikeisto ollut enää erityisemmin kiinnostunut Suomen tapahtumista.
Äärioikeisto Suomessa 2000-luvulla > Terrorismin uhka

Suojelupoliisi arvioi 2020 vuosikirjassa äärioikeiston muodostaman terrorismin uhkan olevan Suomessa aiempaa suuremman. Terrori-iskujen mahdollisuus on muuten säilynyt ennallaan, mutta äärioikeiston tilannekuva on aiempaa huolestuttavampi. Vaikka Suomi on säästynyt äärioikeistolaisilta terrori-iskuilta, ulottuu huolestuttava kansainvälinen kehitys Supon mukaan myös kotimaahan.
Supon määrittämistä 390 terrorismintorjunnan kohdehenkilöstä osa on ”äärioikeistolaisia toimijoita”. Suojelupoliisi arvioi, että myös Suomessa äärioikeiston kansainvälinen verkkoympäristö on huomattava kasvualusta yksittäisten toimijoiden ja pienryhmien radikalisoitumiselle.
Äärioikeisto Suomessa 2000-luvulla > Jyväskylän kirjastopuukotus

30. tammikuuta 2013 kolme Suomen vastarintaliikkeeseen yhteyksiä omaavaa henkilöä aiheuttivat välikohtauksen Jyväskylän kaupunginkirjastossa järjestetyssä Äärioikeisto Suomessa -kirjan esittelytilaisuudessa.
Äärioikeisto Suomessa 2000-luvulla > Kankaanpään terrorismirikosepäily

Satakunnan käräjäoikeus vangitsi 3. joulukuuta 2021 viisi vuosina 1995–1998 syntynyttä  kantasuomalaista miestä epäiltyinä terrorismirikoksista. Poliisi oli ottanut epäillyt kiinni 30. marraskuuta. Pidätyksessä Satakunnan poliisi sai virka-apua keskusrikospoliisilta ja rajavartiolaitokselta. Rikosnimikkeinä olivat terroristisessa tarkoituksessa tehdyt törkeä ampuma-aserikos, tahallinen räjähderikos, rikoksen valmistelu sekä törkeä varkaus. Epäiltyjen hallusta oli löydetty ampuma-aseita ja räjähteitä. Epäillyt asuivat Kankaanpään seudulla ja he edustivat Suojelupoliisin mukaan äärioikeiston äärimmäistä, niin kutsuttua akselerationistista suuntausta, jossa vallitseva yhteiskunta nähtiin vihollisena ja jossa sen romahtamista pyrittiin vauhdittamaan muun muassa terrori-iskuilla. Poliisin mukaan ryhmällä ei ollut yhteyttä mihinkään järjestäytyneeseen julkiseen äärioikeistolaiseen toimintaan. Poliisi ei kommentoinut iskun tai iskujen mahdollista kohdetta eikä sitä, kuinka lähellä toteutumista isku oli. Tapauksen esitutkinta jatkuu, mutta epäillyt on toistaiseksi vapautettu.
Euroopan unionin lainvalvontayhteistyöviraston (Europol) heinäkuussa 2022 julkaiseman vuosiraportin mukaan Kankaanpään terroristiepäillyt olivat vihkiytyneet ”satanistisesta uusnatsismista”. Kankaanpäässä ryhmä oli tunnettu ”natsiporukkana”.
Esitutkinta valmistui kesäkuun lopussa 2023 ja jutun ilmoitettiin siirtyvän syyteharkintaan. Tutkittavien tapahtumien epäiltiin saaneen alkunsa vuonna 2016 ja jatkuneen vuoden 2019 loppuun. Poliisin mukaan epäillyt suunnittelivat räjähdeiskua Niinisalon vastaanottokeskukseen vuonna 2016. Rikosnimikkeinä olivat tässä vaiheessa terroristisessa tarkoituksessa tehty törkeä ampuma-aserikos, terroristisessa tarkoituksessa tehty törkeä räjähderikos, koututtautuminen terroristisen rikoksen tekemistä varten ja kaksi terroristisessa tarkoituksessa tehtyä törkeää varkautta. Miehistä kolmea epäiltiin kaikista esitetyistä rikoksista, yhtä kaikista muista paitsi toisesta varkaudesta ja yhtä vain kouluttautumisesta terroristisen rikoksen tekemistä varten.
Äärioikeisto Suomessa 2000-luvulla > Eduskuntavaalit 2023

Eduskuntavaaleissa 2023 äärioikeistolaiseksi luokiteltu Sinimusta liike sai koko maassa 2307 ääntä ja jäi vaille eduskuntapaikkaa. Sinimusta liike julisti olevansa avoimesti rasistinen ja fasistinen puolue. Korkein hallinto-oikeus purki Sinimustan liikkeen rekisteröinnin puolueeksi vuonna 2024.
Kirjallisuutta

Ekberg, Henrik: Führerns trogna följeslagare: den finländska nazismen 1932–1944. Schildts, Helsinki 1991. ISBN 951-50-0522-1.
Koivulaakso, Dan & Brunila, Mikael & Andersson, Li: Äärioikeisto Suomessa.  Helsinki:  Into, 2012.  ISBN 978-952-264-180-9
Kotonen, Tommi: Politiikan juoksuhaudat: äärioikeistoliikkeet Suomessa kylmän sodan aikana. Atena Kustannus, Helsinki 2018. ISBN 978-952-300-402-3.
Aiheesta muualla

Gurbanov, Dmitry: Suomalainen äärioikeisto on jakautunut kolmeen eri ryhmään – yksi niistä toivoo vallitsevan järjestelmän romahdusta. Voima 8/2023.
Jean-Jacques Rousseau

| Jean-Jacques Rousseau |
| --- | --- |
 Rousseau vuonna 1753. Maurice Quentin de La Tour’n maalaus.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1712 Geneve, Geneven tasavalta
Kuollut: 2. heinäkuuta 1778 (66 vuotta) Ermenonville, Ranskan kuningaskunta
Ammatti:  filosofi
Uskonnollinen kanta:  kalvinisti
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Pääteokset:  Tutkielma ihmisten välisen eriarvoisuuden alkuperästä ja perusteista Yhteiskuntasopimuksesta Émile eli kasvatuksesta Tunnustuksia
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jean-Jacques Rousseau (28. kesäkuuta 1712 Geneve, Geneven tasavalta – 2. heinäkuuta 1778 Ermenonville, Ranskan kuningaskunta) oli geneveläis-ranskalainen filosofi, kirjailija ja säveltäjä. Hän oli ensimmäisiä yhteiskuntateoreetikkoja, joka toi kansalaisten vaikuttamisen poliittiseen järjestelmän teorioihin mukaan. Rousseau koki, että kansan tahtoa edustaisi parhaiten suora kansanvalta, johon Rousseaun mukaan voitaisiin tosin päätyä vain pienissä valtioissa. Rousseaulaisen ajattelumallin mukaan ihmisten pitää voida vaikuttaa lakeihin, jos ne koskevat heidän elämäänsä. Hän vastusti näkemystä, jonka mukaan ihmiset ovat syntyjään eriarvoisia, ja uskoi pikemminkin ihmisluonnon perimmäiseen samanlaisuuteen.
Rousseaun poliittiset ajatukset vaikuttivat valistusajan ajatteluun, Ranskan vallankumoukseen ja romantiikan nousuun. Hänen uudistusmielisyytensä näkyy hänen teoksessaan Yhteiskuntasopimuksesta esittämässään lauseessa ”Ihminen on syntynyt vapaaksi ja kaikkialla hän on kahleissa”. Rousseaun käsityksen mukaan luonto ja luonnollisuus ovat hyväksi ja kulttuuri ja yhteiskunta ovat rappeuttaneet ihmisen. Rousseaun ajattelulla on ollut paljon merkitystä myös kasvatusajattelijoille.
Filosofia

Rousseau lähti kollektivistisesta vapauskäsityksestä – mikäli kansan yhteistahto määrää jotain, tämä myös on kansalle parhaaksi, eikä kansan kollektiivisen vapauden periaatetta loukata vaikka individualistisessa mielessä jonkun yksilön vapautta loukattaisiinkin. Rousseaun mielestä päätöksenteon tulisi ilmentää vaikeasti kuvattavaa ilmiötä, jota hän kutsui yleistahdoksi.
Filosofia > Yhteiskuntasopimus

Rousseaun kenties merkittävin teos on Yhteiskuntasopimuksesta, joka hahmottelee legitiimin poliittisen järjestyksen perusteita. Se julkaistiin vuonna 1762 ja siitä tuli yksi vaikutusvaltaisimmista poliittisen filosofian teoksista länsimaisessa perinteessä. Se kehitteli joitakin Rousseaun jo aiemmin Encyclopédie-artikkelissaan ”Economie Politique” mainitsemia ajatuksia. Rousseau esitti, että luonnontila taantuu ja rappeutuu lopulta epäinhimilliseksi tilaksi, jossa ei ole lakeja eikä moraalia, missä vaiheessa ihmiskunnan tulee joko perustaa laillisia instituutioita tai tuhoutua. Taantumuksen tilassa ihmiset ovat yhä kasvavassa kilpailussa toistensa kanssa, mutta kuitenkin yhä riippuvaisempia toisistaan. Nämä kaksijakoiset paineet uhkaavat sekä hänen selviytymistään että vapauttaan.
Rousseaun mukaan ihmiset voivat sekä säilyttää itsensä että vapautensa liittymällä yhteen yhteiskuntasopimuksella ja hylkäämällä vaateensa luonnonoikeudesta. Tämä johtuu siitä, että alistautuminen koko kansan yleistahdolle takaa sen, ettei yksilöiden tarvitse alistua toistensa tahdoille, sekä sen, että kaikki noudattavat tätä tahtoa, koska kaikki ovat yhdessä lain kirjoittajia. Rousseau koki suoran kansanvallan edustavan parhaiten kansan tahtoa, mutta Rousseaun mukaan tähän voitaisiin päätyä ainoastaan pienissä valtioissa. Rousseau katsoi, että suvereniteetin tuli olla kansalla, mutta teki kuitenkin selvän eron suvereenin ja hallituksen välillä. Hallituksen tehtävänä oli toteuttaa ja soveltaa yleistahtoa, ja sen tuli koostua pienemmästä joukosta kansalaisia eli raatimiehistä. Rousseau vastusti ajatusta, että ihmisten tulisi harjoittaa suvereniteettia edustajainkokouksen välityksellä. Sen sijaan heidän tuli tehdä lait suoraan. Suuri osa myöhemmistä väittelyistä Rousseaun teoriasta on koskenut hänen ajatustaan siitä, että yleistahtoa tottelemaan rajoitetut kansalaiset olisivat näin vapaita.
Filosofia > Kasvatus

Rousseau esitti kasvatusta koskevat näkemyksensä osittain kaunokirjallisessa teoksessaan Émile eli kasvatuksesta, joka käsitteli Émile-nimisen nuoren pojan varttumista Rousseaun itsensä kasvattamana. Rousseau kasvatti hänet maaseudulla, jonne hän katsoi ihmisten sopivan luonnollisesti paremmin kuin kaupunkiin, sillä kaupungissa opitaan ainoastaan pahoja tapoja. Kasvatuksen päämääränä oli hänen mukaansa oppia kuinka eletään, ja se tapahtui parhaiten seuraamalla opasta, joka voi osoittaa hyvän elämän suunnan.
Lapsen kasvu jakautuu viiteen jaksoon, joista ensimmäiseen kuuluu puhumaan oppiminen. Tällä jaksolla lapsen on tärkeä vahvistaa ruumistaan ja aistejaan. Toinen jakso kestää 12 ikävuoteen, kuten aiemmassakin tässä jaksossa lapsen on annettava toimia vapaasti ja oppia ennen kaikkia käytännön kautta. Kolmannessa vaiheessa, ikävuosina 12–15, ajattelua aletaan kehittää tietoisesti. Lapsen tulisi oppia ennen kaikkea opetuksen kautta. Tähän vaiheeseen kuuluu myös kirjan lukeminen, ainoaksi sallituksi kirjaksi Rousseau hyväksyy Daniel Defoen kirjan Robinson Crusoe. 15–20 ikävuoden välisenä jaksona moraalinen kasvatus tulee tärkeäksi. Nuoren on opittava toimimaan luonnollisen uskon mukaisesti oikein. Viimeiseen jaksoon kuuluu avioliitto ja perheen perustaminen.
Teos perustuu Rousseaun ajatuksiin terveellisestä elämästä. Pojan täytyy oppia seuraamaan yhteisöllisiä vaistojaan ja suojelemaan itseään kaupunkilaisen individualismin ja itsetietoisuuden paheilta.
Filosofia > Uskonto

Rousseau oli omana aikanaan hyvin kiistanalainen uskonnollisten näkemystensä vuoksi. Hänen ajatuksensa siitä, että ihmiset ovat luonnostaan hyviä, oli ristiriidassa kristillisen perisyntiopin kanssa. Hänen Émilessä esittämänsä luonnollinen teologia johti kirjan kieltämiseen sekä kalvinistisessa Genevessä että katolisessa Pariisissa. Yhteiskuntasopimuksessa hän väitti, että todelliset Jeesuksen seuraajat eivät olisi hyviä kansalaisia. Tämä oli yksi syistä, miksi kirja tuomittiin Genevessä. Rousseau pyrki puolustamaan itseään syytöksiä vastaan Pariisin arkkipiispalle Christophe de Beaumontille osoittamassaan kirjeessä.
Perintö

Rousseau oli yksi ensimmäisiä nykyaikaisia kirjailijoita, joka arvosteli yksityisomistusta. Siksi hänet on usein nähty sosialismin edelläkävijänä. Esimerkiksi Karl Marx ei kuitenkaan mainitse Rousseauta kirjoituksissaan kovinkaan usein. Maximilien Robespierre jakoi Rousseaun näkemykset omaisuudesta. Rousseau kyseenalaisti myös sen oletuksen, että enemmistön tahto olisi aina oikea. Hän väitti, että hallinnon tavoitteena tuli olla vapauden, tasa-arvon ja oikeudenmukaisuuden turvaaminen kaikille valtiossa, huolimatta enemmistön tahdosta.
Yksi Rousseaun poliittisen ajattelun perusperiaatteista oli se, että politiikkaa ja moraalia ei tullut erottaa toisistaan. Kun valtio epäonnistui moraalisessa toiminnassa, se lakkaa toimimasta oikealla tavalla ja sen arvovalta kansalaisten yli lakkaa. Toinen tärkeä periaate oli vapaus, jonka suojelemiseksi valtio oli luotu.
Rousseaun ajatukset koulutuksesta ovat vaikuttaneet nykyaikaisiin kasvatusteorioihin. Hän kiisti kirjanoppineisuuden merkityksen ja suositteli, että lapsen tunteita tuli kouluttaa ennen hänen järkeään. Hän painotti erityisesti kokemuksen kautta oppimista. John Darlingin vuonna 1994 julkaisema kirja Child-Centred Education and its Critics väittää, että nykyaikaisen kasvatusteorian historia olisi joukko alaviitteitä Rousseaun kirjoituksiin.
Merkittävimmissä teoksissaan Rousseau samasti luonnon villin ihmisen alkukantaiseen tilaan. Myöhemmin hän katsoi luonnon tarkoittavan sitä spontaania tapahtumasarjaa, jossa ihminen rakentaa itsekeskeistä, vaistoihin perustuvaa luonnettaan ja pientä maailmaansa. Näin luonto edustaa hänelle sisäistä eheyttään, jonka vastakohtana on yhteiskunnan suorittama orjuutus ja vankeuttaminen. Näin takaisin luontoon palaaminen tarkoittaa sitä, että ihmiselle palautetaan hänen luonnollisen kehityksensä voimat, jolloin hänet asetetaan kaikkien yhteiskunnan ahdistavien kahleiden ja ennakkotuomioiden ulkopuolelle. Tämä ajatus vaikutti merkittävästi myöhempään romantiikkaan.
Perintö > Ranskan suuri vallankumous ja totalitarismi

Vaikka Ranskan suuri vallankumous alkoi liberalistisena, Rousseaun seuraaja Robespierre otti vallan vuonna 1793 ja teloitti liberaalit vallankumousjohtajat ja kaikki jotka uhkasivat hänen asemaansa. Sellaiset kirjailijat kuin Benjamin Constant ja G. W. F. Hegel syyttivät Rousseauta tästä terrorihallinnosta ja Robespierren totalitarismista, koska he näkivät Rousseaun aatteen mahdollistavan tällaisen hallinnon ilman kansalaisoikeuksia, kuten hengen ja omaisuuden suojaa. Rousseau kuitenkin kannatti suoraa demokratiaa edustuksellisen sijasta, ja jotkut ovat katsoneet, ettei sellaisia terrorisoivia päätöksiä olisi tehty suorassa demokratiassa, joten tämän vuoksi Rousseau ei katsonut kansalaisoikeuksia tarvittavan.
Toisaalta Rousseaun mielestä enemmistön mielipide ei välttämättä ollut oikea yleistahto ja toisaalta yksikin henkilö saattoi voida tulkita kansan yleistahtoa. Robespierre ja Louis Antoine Léon de Saint-Just oikeuttivatkin vallankumouksen terrorikauden (1793–1794) Rousseaun ajatuksilla. Rousseau myös katsoi sensuuria tarvittavan, jottei kansa vieraantuisi yleistahdosta.
Robespierren ja Saint-Justin käsite kansan tahto (L’intérêt général) oli Rousseaun yleistahdon pohjalta toteutettu. Mielestään he vain ”karsivat pois turhan ja rappeutuneen” Rousseaun opin mukaisesti. Vallankumouksen väkivaltaistuminen tapahtui, kun jakobiiniklubit ympäri Ranskaa vaativat radikaalimpia uudistuksia vedoten Rousseauhun.
Benjamin Constant arvosteli vuonna 1819 kuuluisassa puheessaan ”On Ancient and Modern Liberty” Rousseauta ja etenkin hänen radikaaleja seuraajiaan kuten Abbé de Mablya kaiken alistamista yleistahdolle ja yksilönvapauksien alistamista yhteiskunnalliselle voimalle.
Monet liberalistit kuten Karl Popper ja J. L. Talmonin Totalitaarinen demokratia (1952) ovat arvostelleet Rousseauta totalitarismin puolustamisesta. Myös filosofi Hannah Arendt katsoi Rousseaun aatteen puolustavan totalitarismia ja johtaneen Ranskan vallankumouksen ylilyönteihin. Politiikan tutkija J. S. Moloy kirjoitti: ”1900-luku lisäsi kansallissosialismin ja stalinismin jakobinismin rinnalle luetteloon kauhuista, joista Rousseauta voidaan syyttää – – Rousseaun katsottiin puolustaneen juuri sellaista ihmismielen peukalointia, jota 1900-luvun puolivälin hallinnot yrittivät toteuttaa.” On kuitenkin kiistelty siitä, oliko Rousseaulla todellista vaikutusta näihin hallintoihin.
Perintö > Vastavalistus

Rousseauta on laajalti pidetty vastavalistuksen liikkeellepanevana voimana, mutta muun muassa Isaiah Berlin piti häntä pikemminkin harhautuneena valistusfilosofina.
Arthur M. Melzerin mukaan Rousseau teki ensimmäiset merkittävät hyökkäykset valistusta vastaan, uskonnollisin vaikuttimin. Graeme Garrard on samoilla linjoilla kirjoissaan Rousseau’s Counter-Enlightenment (2003) ja Counter-Enlightenments (2006). Hänen mukaansa Ranskan vallankumous on hämärtänyt Rousseaun ja valistusajattelijoiden eroa. Valistusajattelijat asettivat järjen ja kirjoitetun lain etusijalle ja kyseenalaistivat uskomukset, kun taas Rousseau vetosi vaistoihin ja ”hyveen” mielivaltaan. Useimmat vastavalistuksen analysoijat ovatkin pitäneet Rousseauta vastavalistuksen liikkeellepanevana voimana.
Teoksia > Ranskaksi

Rousseaun merkittävimmät teokset ovat:
Projet concernant de nouveaux signes pour la musique (”Suunnitelma uudeksi nuottikirjoitukseksi”, 1742)
Dissertation sur la musique moderne (”Essee modernista musiikista”, 1743)
Discours sur les sciences et les arts (”Tutkielma taiteista ja tieteistä”, 1750)
Narcisse ou l’amant de lui-même (”Narkissos, eli itsensä ihailija”, komedia, 1752)
Le Devin du village (”Kylän tietäjä”, ooppera, 1752)
Discours sur l’origine et les fondements de l’inégalité parmi les hommes, 1754 (Tutkielma ihmisten välisen eriarvoisuuden alkuperästä ja perusteista, suom. Ville Keynäs 2000)
Economie Politique (”Tutkielma poliittisesta taloudesta”, Encyclopédiessa 1755)
Examen de deux principes avancés par M. Rameau (”Kahden M. Rameaun periaatteen tarkastelua”, 1754–1756)
Jugement du Projet de paix perpétuelle de Monsieur l’Abbé de Saint-Pierre (1756, suom.)
Lettres morales (”Moraalikirjeet”, 1757–1758)
Lettre à d’Alembert sur les spectacles (”Kirje M. d’Alembertille teatterista”, 1758)
Julie ou la nouvelle Héloïse (”Julie, eli uusi Heloise”, 1761)
Émile ou de l’éducation, 1762 (Émile eli kasvatuksesta, suom. Jalmari Hahl 1905)
Profession de foi du Vicaire savoyard, 1762 (”Savoijilaisen apulaispapin uskontunnustus” (teoksessa Émile, 1762))
Du contrat social, 1762 (Yhteiskuntasopimuksesta, eli, Valtio-oikeuden johtavat aatteet, suom. J. V. Lehtonen 1997)
”Neljä kirjettä M. de Malesherbesille”, 1762
Lettres de la montagne (”Kirjeitä kirjoitettuna vuorelta”, 1764)
Essai sur l’origine des langues (”Essee kielten alkuperästä”, postuumi)
Les Confessions (”Tunnustuksia”, 1770, julkaistu 1782) (osittain suom. Edwin Hagfors 1965)
Projet de constitution pour la Corse (”Perustuslaillinen luonnos Korsikalle”, postuumi, todennäköisesti kirjoitettu 1765)
”Pohdintoja Puolan hallinnosta” (1772)
Dictionnaire de musique (”Musiikin sanakirja”, aloitettu 1755, julkaistu 1767)
Rêveries du promeneur solitaire (keskeneräinen, julkaistu 1782; Yksinäisen kulkijan mietteitä, suom. Erkki Salo 2010)
Dialogues de Rousseau juge de Jean-Jacques (”Dialogeja: Rousseau, Jean-Jacquesin tuomari”, julkaistu 1782)