stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Albert Hofmann

| Albert Hofmann |
| --- | --- |
 Hofmann vuonna 1993
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1906 Baden, Sveitsi
Kuollut: 29. huhtikuuta 2008 (102 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  ETH Zürich
Tutkimusalue:  kemia
Tunnetut työt:  LSD:n synteesi, kitiinin rakenteen selvittäminen
Albert Hofmann (11. tammikuuta 1906 – 29. huhtikuuta 2008) oli sveitsiläinen kemisti, joka tunnetaan parhaiten ensimmäisenä lysergihapon dietyyliamidia (LSD) syntetisoineena henkilönä. Hofmann syntyi Badenissa, Sveitsissä, ja opiskeli kemiaa Zürichin yliopistossa. Hänen pääaineensa oli eläinten ja kasvien kemia. Tohtorinarvon hän sai tehdessään tärkeää tutkimusta kitiinin parissa. Myöhemmin Hofmann siirtyi Baseliin Sandoz-yrityksen (nykyisin Novartis) palvelukseen tutkimaan lääkekasveja ja sieniä eristääkseen ja syntetisoidakseen niistä lääkekäyttöön soveltuvia aineita.
Hofmannin tutkimus lysergihappojen parissa johti LSD-25:n syntetisoitiin 16. marraskuuta 1938. Viisi vuotta myöhemmin 16. huhtikuuta 1943 Hofmannin yrittäessä kehittää migreenilääkettä ja siihen liittyen kauaksi aikaa unohtuneen LSD-25:n tutkimuksissa hän havaitsi sen hallusinogeeniset ominaisuudet, kun osa aineesta vahingossa vaikutti häneen ihokosketuksen kautta. Kolme päivää myöhemmin, 19. huhtikuuta, Hofmann testasi ainetta uudelleen nauttimalla 250 µg:n annoksen ja huomasi sen voimakkaat psykedeeliset vaikutukset. Tätä seurasi Hofmannin ja kollegoidensa itsetestien sarja. Ensimmäisen kerran hän kirjoitti löydöstään 22. huhtikuuta samana vuonna.
100-vuotias Hofmann vuonna 2006
Myöhemmin Hofmannista tuli Sandoz-yrityksen luonnontuotteiden osaston johtaja ja hän matkusti tutkimaan alkuasukkaiden käyttämän Psilocybe mexicana -sienen psykoaktiivisia ominaisuuksia. Tämä johti sienten vaikuttavan ainesosan, psilosybiinin, eristämiseen ja synteesiin.
Hofmann myös kiinnostui muista meksikolaisista kasveista ja niiden siementen psykoaktiivisista ominaisuuksista. Hän yllättyi siitä, että luonnosta löytyi lähes LSD:n kaltaisia yhdisteitä. Sellaisia kasveja olivat muun muassa Rivea corymbosa, jonka siemenet sisältävät LSA:ta, ja Salvia divinorum, jonka nykyisin tunnettua aistiharhoihin vaikuttavaa salvinoriini A:ta hän ei onnistunut tunnistamaan.
LSD:tä tohtori Hofmann kutsui ”lääkkeeksi sielulle”. Hän oli turhautunut LSD:n maailmanlaajuisesta kiellosta sen jälkeen, kun nuoriso omaksui sen päihdekäytön 1960-luvulla. Hofmannin mukaan LSD:tä käytettiin yli kymmenen vuoden ajan menestyksekkäästi apuna psykoterapiassa.
Uransa aikana Hofmann kirjoitti yli sata tieteellistä artikkelia ja useita kirjoja, kuten LSD:tä käsittelevän kirjan LSD, Mein Sorgenkind (suom. LSD, ongelmalapseni), joka on osittain omaelämäkerta ja jossa hän kuvaa esimerkiksi kuuluisaa pyörämatkaansa LSD:n vaikutuksen alaisena.
Hofmannin 100-vuotispäivän kunniaksi tammikuussa 2006 järjestettiin Baselissa kongressi LSD – lempilapsi vai murheenkryyni, jossa esitelmöi 80 tutkijaa, kulttuurivaikuttajaa ja kansalaisaktivistia. Hofmann kuoli sydänkohtaukseen 102-vuotiaana keväällä 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albert Hofmann Wikimedia Commonsissa
Albert Hoffman (NNDB) (englanniksi)
Albert Hofmann Foundation (englanniksi)
LSD – My problem Child (Arkistoitu – Internet Archive) -kirja verkossa. (englanniksi)
Kaltio: Matka Baseliin
Albert Hofmann and His LSD Hofmannin elämäkerran kirjoittajien Dieter Hagenbachin ja Lucius Werthmüllerin luento Psychedelic Science 2013 konferenssista.
Annie Scott Dill Maunder
Aiheesta muualla

Annie Scott Dill Maunder 1868-1947 (Arkistoitu – Internet Archive) Strabane History Society Website
Anna-Kaarina Aalto

| Anna-Kaarina Aalto> Anna-Kaarina Vihinen.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. elokuuta 1920 Toivakka
Kuollut: 16. huhtikuuta 1994 (73 vuotta) Lappeenranta
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  lääkäri
Poliitikko
Puolue:  Kokoomus
Vaalipiiri:  Kymen läänin vaalipiiri
Kotipaikka:  Lappeenranta
Koulutus:  Lääketieteen lisensiaatti
Puoliso:  Oma Risto Olavi Aalto
Anna-Kaarina Aalto (o.s. Vihinen, 12. elokuuta 1920 Toivakka – 16. huhtikuuta 1994 Lappeenranta) oli suomalainen kokoomuslainen poliitikko.
Aallon vanhemmat olivat metsänhoitaja Lauri Vihtori Vihinen ja Martta Lyydia Lanne. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1943 lääketieteen lisensiaatti Oma Risto Olavi Aalto. Aalto tuli ylioppilaaksi Lappeenrannan lyseosta 1938 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Hän työskenteli lääkärin tehtävissä Lemillä, Taipalsaaressa, Nuijamaalla ja Lappeessa.
Aalto nousi kansanedustajaksi Juha Rihtniemen yllättävän kuoleman jälkeen helmikuussa 1971. Eduskunnassa hän istui vuoden 1972 vaaleihin saakka. Aalto edusti Kymen läänin vaalipiiriä, ja hän oli Maa- ja metsätalousvaliokunnan jäsen. Lisäksi Aalto toimi Lappeenrannan kaupunginvaltuutettuna ja oli vuoden 1968 vaalissa presidentin valitsijamiehenä. Hän oli Naisten raittiuskeskuksen puheenjohtaja ja Raittiuden ystävien varapuheenjohtaja.
Antti Sinivuori

Antti Sakari Sinivuori, aiemmin Stenberg, (22. lokakuuta 1908 Janakkala – 7. toukokuuta 1988 Jyväskylä) oli suomalainen rakennusmestari, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Sinivuoren vanhemmat olivat tehdastyöntekijä, muurari, tilanomistaja Kustaa Enok Sinivuori, aiemmin Stenberg, ja Iida Maria Palander. Hänen puolisonsa olivat vuosina 1933–1979 Irma Julia Saveljev ja vuodesta 1979 Saara Multanen. Sinivuori valmistui rakennusmestariksi Helsingin teknillisestä koulusta ja toimi sitten vuodesta 1933 veljensä Sulo Sinivuoren konepajan palveluksessa. Vuosina 1937–1938 hän oli Valtion Tykkitehtaan työmaan rakennusmestari Jyväskylässä.
Ensimmäisen oman rakennusyrityksensä Sinivuori perusti jo vuonna 1939, mutta oli sitten sota-aikana muun muassa linnoitustyömaiden ja aseteollisuuden palveluksessa. Sotien jälkeen vuosina 1944–1946 hän oli isänsä nimissä asutustilojen luovutusmies Alastarolla ja vuosina 1945–1947 Teollisuus- ja Rakennus -yhtiön palveluksessa, kunnes perusti vuonna 1948 Kerrostyö-yhtiön. Siitä kehittyi valtakunnallisestikin merkittävä rakennusyritys, joka toteutti asuin-, liike-, teollisuus- ja julkisia kohteita. Enimmillään yrityksen palveluksessa oli 800 työntekijää.
Sinivuori tunnettiin myös rakennusalan osaamisen edistäjänä ja tukijana. Hän oli Jyväskylän tähtitieteellisen yhdistyksen perustajia ja lahjoitti yhdistykselle sen ensimmäisen kaukoputken ja oman tähtitornin, jonka hänen yhtiönsä rakensi. Sinivuori oli myös perustajaosakas Höyrylaiva Oy Päijännematkailu -yhtiössä, jonka toimitusjohtajana ja hallituksen puheenjohtajana hän työskenteli muun ohella. Teollisuusneuvoksen arvonimen Sinivuori sai vuonna 1971. Myös hänen veljensä Sulo Sinivuori sai saman arvonimen.
Amanda Lightfoot

Amanda Lightfoot vuonna 2009.
Amanda Mary Lightfoot (s. 30. tammikuuta 1987 Coventry, Englanti) on brittiläinen ampumahiihtäjä. Hän on pituudeltaan 172 cm.
Lightfoot on osallistunut kahdesti olympialaisiin ja yhdeksän kertaa MM-kilpailuihin. Parhaimmillaan hän on sijoittunut henkilökohtaisissa lajeissa 15 kilometrin normaalimatkalla 32:nneksi Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 ja 33:nneksi Hanty-Mansijskin MM-kilpailuissa 2011 sekä 7,5 kilometrin pikakilpailussa 36:nneksi Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017.
EM-kilpailuissa Lightfoot on ollut parhaimmillaan 19:s normaalimatkalla 2010. Maailmancupissa hän on sijoittunut 31:nneksi Östersundin normaalimatkalla marraskuussa 2017.
Lightfoot sijoittui rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa 2015 takaa-ajokilpailussa seitsemänneksi ja pikakilpailussa kahdeksanneksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amanda Lightfoot Wikimedia Commonsissa
Antti Siltavuori

Antti Sakari Siltavuori (s. 20. toukokuuta 1943 Pietarsaari) on suomalainen raskaaseen teolliseen muotoiluun erikoistunut teollinen muotoilija. Hän on suunnitellut muun muassa Valmetin metsätraktorin, Patria Vammaksen lentokentän huoltolaitteita, Sisu-kuorma-autoja sekä Serv Ice -jäänhoitokoneen mutta toisaalta yhdessä vaimonsa Barbro Kulvikin kanssa huonekaluja. Siltavuori on suunnitellut myös useita näyttelyitä.
Vuosina 1967–1985 Siltavuori oli Oy Sisu Auto Ab:n muotoilija ja vuosina 1985–1989 Kulvik & Siltavuori design Oy:n johtaja. Vuodesta 1989 hän on johtanut teollisen muotoilun toimistoa Arch Design Oy:tä. Siltavuori ja Kulvik ovat yhdessä toimittaneet muotoiluaiheisia kirjoja. Vuosina 1969–1971 hän oli Teolliset muotoilijat TKO ry:n puheenjohtaja, vuosina 1973–1991 Suomen taideteollisen yhdistyksen johtokunnan jäsen, vuosina 1973–1986 Design in Finland -julkaisun toimituskunnan jäsen, vuosina 1983–1987 International Council of Societies of Industrial Designin johtokunnan jäsen.
Vuonna 1999 Kulvik ja Siltavuori yhdessä saivat Suomenruotsalaisen kulttuurirahaston kulttuuripalkinnon. 2001 he olivat ensimmäinen pariskunta, joka jakoi Vuoden teollisen muotoilijan tittelin. Siltavuorelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Siltavuori on muotoillut myös useita teknisiä tuotteita, jotka olivat esillä Designmuseon näyttelyissä vuosina 2001–2002.
Helmikuussa 2012 Siltavuori toimi Kristiansandissa järjestetyn Tapio Wirkkalan näyttelyn kuraattorina.
Siltavuori ja Kulvik avioituivat vuonna 1967, ja heillä on kaksi tytärtä. He ovat kertoneet, että vaikka he ovatkin sekä aviopari että työpari, he ovat käsittääkseen muotoilijoina selkeästi erilaisia.
Antti Sinkko

Antti Sinkko (1806 Ristiina – 21. huhtikuuta 1870 Ristiina) oli suomalainen maanviljelijä, kirkonisäntä ja valtiopäivämies.
Ristiinan Sattilasta kotoisin ollut talollinen  Sinkko oli talonpoikaissäädyssä Juvan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1863–1864. Hän oli toimitusvaliokunnan varajäsen. Sinkko vastusti valtiopäivillä kansakoulujen perustamista säästäväisyyssyistä.
Akira Kurosawan unet

| Akira Kurosawan unet> 夢, Yume |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Akira Kurosawa
Käsikirjoittaja:  Akira Kurosawa
Tuottaja:  Steven Spielberg
Säveltäjä:  Shinichirô Ikebe
Kuvaaja:   Takao Saito  Masaharu Ueda 
Leikkaaja:  Akira Kurosawa
Tuotantosuunnittelija:  Yoshirō Muraki
Pukusuunnittelija:  Emi Wada
Pääosat:   Mitsuko Baisho  Toshihiko Nakano  Misato Tate  Mie Suzuki 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:    11. toukokuuta 1990   18. toukokuuta 1990   25. toukokuuta 1990 
Kesto:  119 min
Alkuperäiskieli:  japani, ranska, englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Akira Kurosawan unet (jap. 夢, Yume) on japanilainen elokuva vuodelta 1990. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva koostuu kahdeksasta tarinasta, jotka pohjautuvat ohjaajan elämänsä varrella näkemiin uniin. Tarinat unista ovat pituudeltaan noin 7–20 minuuttia. Vuoropuhelulla on hyvin pieni merkitys elokuvassa, tarinat etenevät kuvakertomuksina.
Tarinat

Aurinkoa ja sadetta (kettujen häät)
Persikkatarha
Lumimyrsky
Tunneli
Varikset
Fuji-vuori punaisena
Itkevä demoni
Vesimyllyjen kylä
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Akira Terao  | … |  ”minä”   |
|  Mitsuko Baisho  | … |  minun äitini   |
|  Mieko Harada  | … |  lumienkeli (”Lumimyrsky”)   |
|  Toshie Negishi  | … |  lasta kantava nainen (”Fuji-vuori punaisena”)   |
|  Mitsunori Isaki  | … |  ”minä” murrosikäisenä (”Persikkatarha”)   |
|  Toshihiko Nakano  | … |  ”minä” nuorena poikana (”Aurinkoa ja sadetta”)   |
|  Hisashi Igawa  | … |  voimalaitoksen työntekijä (”Fuji-vuori punaisena”)   |
|  Chosuke Ikariya  | … |  itkevä demoni   |
|  Chishu Ryu  | … |  vanha mies (”Vesimyllyjen kylä”)   |
|  Martin Scorsese  | … |  Vincent van Gogh (”Varikset”)   |
|  Misato Tate  | … |  persikkapuuhaltijatar   |
|  Mieko Suzuki  | … |  Sisar (”Persikkatarha”)   |
|  Masayuki Yui  | … |  Kiipeilytiimin jäsen (”Lumimyrsky”)   |
|  Shu Nakajima  | … |  Kiipeilytiimin jäsen (”Lumimyrsky”)   |
|  Sakae Kimura  | … |  Kiipeilytiimin jäsen (”Lumimyrsky”)   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Akira Kurosawa's Dreams - Original Theatrical Trailer Warner Bros. / Youtube.  9.7.2014. Viitattu 22.4.2021. (englanniksi)
Akira Kurosawan unet Iltalehti.  29.5.2008. Viitattu 22.4.2021.
Brutus: Akira Kurosawan unet (1990) Kinokammio -blogi.  9.8.2018. Viitattu 22.4.2021.
Dreams (Akira Kurosawa's Dreams) Filmaffinity. Viitattu 22.4.2021. (englanniksi)
Canby, Vincent: Review/Film; Kurosawa's Magical Tales of Art, Time and Death The New York Times.  24.8.1990. Viitattu 27.5.2012. (englanniksi)
Antti Soikkeli

Antti Vilho Soikkeli (29. lokakuuta 1883 Kuopio – 17. tammikuuta 1937 Kuopio) oli suomalainen STPV:n listoilta ryhmän silloin vahvimmasta, Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä valittu kansanedustaja vuosina 1924–1927. Hänen isänsä oli kupariseppä Antti Soikkeli ja äitinsä Maria Partanen ja hän oli kahdesti aviossa. Ammatiltaan hän oli Osl. Työkansan varastonhoitajana eduskuntaan valittaessa, mutta oli toiminut myös konepuuseppänä sekä jalkineteollisuudessa.
Antti Soikkeli sai moitteita STPV:n johdolta poissaoloista, juopottelusta – kieltolain aikana – ja vajavaisesta yhteydenpidosta äänestäjiin. Pahinta kritiikkiä hän sai kuitenkin illegaaliselta SKP:n johdolta, joka väitti hänen sekaantuneen vekseliväärennökseen tai kavallukseen. Ryhmä erotti Soikkelin jäsenyydestään 1926 ryhmää vahingoittavan toiminnan takia.
Anton Losinger

Anton Losinger

Anton Losinger (s. 27. helmikuuta 1957 Friedberg) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Augsburgin hiippakuntaan Josef Stimpfle 3. heinäkuuta 1983. Hän sai nimityksen Augsburgin vihkipiispaksi ja Vazi-Sarran titulaaripiispaksi 6. kesäkuuta 2000, ja piispaksi vihkiminen seurasi 16. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Viktor Josef Dammertz, jota avustivat Karl Heinrich Braun ja Josef Grünwald.
Albert Dewandre

Albert Barthélemy Franz Marie Joseph Dewandre (20. maaliskuuta 1884 Monceau-sur-Sambre – 25. toukokuuta 1964 Liège) oli belgialainen insinööri, keksijä ja teollisuusjohtaja.
Perhetausta

Albert Dewandren isä Georges (1853–1932) oli myös insinööri ja AILg:n (Association des Ingénieurs diplômés de L`Université de Liège) jäsen, ja hänen äitinsä oli Sophie o.s. Minette (1855–1924). Albert oli kuuluisan belgialaisen lakimies-poliitikon, senaattori Barthel Dewandren (1822–1893) lapsenlapsi. Albert Dewandren lapsenlapsi Brigitte Neven o.s. Wauters on elektromekaniikan insinööri, ja myös AILg:n jäsen.
Keksintöjä

Hänen merkittävin keksintönsä oli polttomoottorin imutiehyiden alipainetta hyödyntävä jarrutehostin. Saksalainen Robert Bosch GmbH kaupallisti sen, ja se tuli ensi kertaa käyttöön eräissä Mercedes-Benzin kuorma-automalleissa vuonna 1927, seuraavana vuonna myös henkilöautoissa.
Vuonna 1933 hän esitteli etuvetoisen johdinauton, "trolleybus Dewandre":n, jossa niin ohjaus kuin jarrutkin olivat tehostettuja. Sen käyttöönoton 1935 jälkeen Dewandren ratkaisun haittapuolet paljastuivat, sillä ohjausjärjestelmän tuntuma oli vielä kehno: johdinautoa oli vaikeaa pitää vakaasti suunnassaan käytetyn ohjaustekniikan puutteellisuuksien vuoksi. Jatkokehittelyn jälkeen ohjaus- ja jarrutehostuksella varustetut, brittiläisen Clayton-Dewandre-yhtiön alaisuudessa valmistetut ajoneuvot tuottivat keksijälle kuitenkin sievoisia tuloja.
Dewandre suunnitteli ja toteutti myös suihkulähteen vuoden 1939 Liègen Expo de l’Eau -näyttelyyn. Sadan metrin korkeuden saavuttanut vesisuihku oli toteutushetkellä lajinsa korkein maailmassa.
Johtotehtävät ja kunnianosoitukset

Albert Dewandre toimi Compagnie des Pieux Frankl-yrityksen (nykyisin Thales-konserniin kuuluva Forges de Zeebrugge) johtajana, Fabrique Nationale de Herstalin varapääjohtajana, Liègen yliopiston administraattorina, ja sen diplomi-insinööriseura AILg:n puheenjohtajana. Hän oli toisen maailmansodan päätyttyä myös perustajajäsen CEEES (Confederation of European Environmental Engineering Societies) -kattojärjestöön nykyisin kuuluvassa BSMEE:ssä [Belgian Society of Mechanical and Environmental Engineering). Hänelle myönnettiin Legion d`Honneur (kunnialegioonan) upseerin arvo, sekä komentajan arvo Belgian toiseksi korkeimmassa Ordre de la Couronne -ritarikunnassa.
Aiheesta muualla

Nouvelle Biographie Nationale (ranskaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Alli Hannikainen

| Alli Hannikainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1867 Hämeenlinna
Kuollut: 12. kesäkuuta 1949 (82 vuotta) Helsinki
Ammatti:  musiikinopettaja ja kuoronjohtaja
Laura Alfhild ”Alli” Kustaantytär Hannikainen (o.s. Nikander; 21. huhtikuuta 1867 Hämeenlinna – 12. kesäkuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen laulunopettaja ja kuoronjohtaja, joka toimi opettajana sekä Jyväskylässä että Helsingissä. Kuoronjohtajana hän oli muun muassa perustamassa jyväskyläläistä naiskuoroa Vaput, jota hän myös johti 11 vuoden ajan.
Nuoruus ja perhe

Alli Nikander syntyi Hämeenlinnassa vuonna 1867. Hänen vanhempansa olivat Kustaa ja Heleena Nikander, ja hänellä oli neljä siskoa. Nikander aloitti 17-vuotiaana opinnot Jyväskylän seminaarissa. Hän opiskeli toista vuottansa, kun musiikinopettaja Pekka Hannikainen päätti perustaa pienkuoroja. Hannikainen ihastui kolmetoista vuotta itseään nuorempaan Nikanderiin. Heidän välinen suhde akoi Hannikaisen kirjelappusista, joita hän jätti oppilaansa nuottivihkoon. Heidän liitto oli kuitenkin vaikea, sillä opettajan ja oppilaan välinen suhde oli ankarasti kielletty ja Nikander asui naisten internaatissa.
Alli ja Pekka Hannikainen menivät kihloihin 21. lokakuuta 1887. Alli joutui jättämään opintonsa kesken, koska oppilaan ja opettajan ei sopinut olla kihloissa. Pariskunta meni naimisiin heinäkuussa 1888. He saivat liittonsa aikana kuusi lasta, joista Toini kuoli tulirokkoon kolmevuotiaana. Muut lapset olivat Lauri, Ilmari, Tauno, Arvo ja Väinö.
Opettaja ja kuoronjohtaja

Vaikka Alli Hannikainen pystynyt jatkamaan koulua Jyväskylässä, hänelle annettiin kuitenkin erivapaus antaa opetusnäytteen Helsingin normaalilyseossa. Hän sai näin laulunopettajan pätevyyden. Hannikainen opetti musiikkia kaikissa Jyväskylän kouluissa ja sen lisäksi myös ruotsia ja uskontoa.
Hannikainen piti myös kotonaan yksityistä pianokoulua ja perusti useita kuoroja. Hän käytännössä johti kuoroja kaikissa harrastuskuvioissaan, ompeluseuroissa, lukupiireissä ja hyväntekeväisyysyhdistyksissä. Naiskuoro Vaput sai alkunsa Hannikaisen johtamasta Kotikuorosta. Se perustettiin vuonna 1906, mutta sen toiminta virallisettiin vuonna 1910, jolloin kuoro sai myös nimekseen Vaput. Hannikainen johti kuoroa vuoteen 1917 asti.
Alli ja Pekka Hannikainen muuttivat vuonna 1917 Helsinkiin Pekan eläköidyttyä. Alli Hannikainen toimi Helsingissäkin opettajana ja kuoronjohtajana. Hänestä tuli 50-vuotiaana Helsingin musiikkiopisto kuoronjohdon ja säveltapailun opettaja. Pekka Hannikainen sairastui ja kuoli, kun Alli oli 57-vuotias. Alli eli 82-vuotiaaksi ja kuoli vuonna 1949.
Jyväskylän naiskuoro, johtaja Alli Hannikainen vaaleassa puvussa
Arja Raatikainen

Arja Anita Raatikainen (s. 1958) on suomalainen tanssija, tanssinopettaja ja koreografi. Raatikainen on tanssinut muun muassa Anzu Furukawan ja Kenneth Kvarnströmin teoksissa. Opetuksessaan ja teoksissaan hän korostaa tanssijan maahan juurtumista, sisäisiä mielikuvia ja kurinalaisutta. Hänen teoksiaan ovat muun muassa Valkoinen hymy, Vibrations, Painajainen 2, One way only ja Kommentteja. Raatikainen on toiminut Teatterikorkeakoulun tanssitaiteen laitoksen professorina 1996–1998 ja taiteilijaprofessorina vuodesta 1998.
Vuonna 2009 Raatikainen palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Amanda Labarca

| Amanda Labarca |
| --- | --- |
 Amanda Labarca vuonna 1920.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1886 Santiago, Chile
Kuollut: 1975 Santiago, Chile
Ammatti:  opettaja, feministi
Puoliso:  Guillermo Labarca Hubertson
Muut tiedot
Koulutus: Chilen yliopisto Columbian yliopisto
Merkittävät teokset: ¿Adónde va la mujer? (1934) Feminismo contemporáneo (1947)
Amanda Labarca (o.s Sepúlveda, 1886–1975) oli chileläinen opettaja ja feministi. Hän tuli tunnetuksi esimerkiksi toimestaan Chilen yliopiston professorina ja johtokunnassa sekä feminismiä käsittelevistä teoksistaan.
Elämäkerta

Amanda Labarca eli alkuperäiseltä nimeltään Amanda Pinto Sepúlveda syntyi Chilen Santiagossa vuonna 1886. Hän opiskeli espanjaa Chilen yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1905. Vuonna 1904 hän oli tavannut opiskelujensa aikana historian ja maantieteen nuoren professorin Guillermo Labarca Hubertsonin, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1906 perheensä vastustuksesta huolimatta. Vuosina 1909–1910 Labarca opetti Liceo de Niñasin tyttökoulussa ja matkusti myöhemmin miehensä mukana Yhdysvaltojen New Yorkiin. Yhdysvalloissa Amanda Labarca opiskeli Columbian yliopiston Teachers Collegessa. Vuonna 1912 Labarcat matkustivat edelleen Ranskaan, jossa Amanda opetti Sorbonnen yliopistossa.
Vuonna 1913 Labarcat palasivat kotimaahansa Chileen. Amanda Labarcasta tuli kolmisen vuotta myöhemmin Liceo de Niñasin johtaja. Nimitys ei ollut täysin yksiselitteinen. Monet kritisoivat valintaa, koska Labarca oli hieman aikaisemmin julkaissut eroottissävytteisenä pidetyn novellin. Vuonna 1915 Labarca oli aloittanut naisille suunnatun lukuseuran. Seura oli samalla myös Chilen ensimmäinen naistenseura. Seura liitettiin neljä vuotta myöhemmin kansalliseen naistenneuvostoon. Vuonna 1922 Labarcasta tuli Chilen yliopiston psykologian professori suomalaista dosenttia vastaavassa virassa. Virka vakinaistettiin seuraavana vuonna. Hän oli yliopistossa ensimmäinen nainen vastaavassa asemassa. Vuonna 1931 hänestä tuli toisen asteen opetuksen kansallinen johtaja, ja vuosina 1932–1954 hän toimi yliopiston johtokunnassa. Vuoden 1954 jälkeen hän jäi eläkkeelle opetustyötä.
Opetustyönsä ohella Labarca tunnettiin kirjallisista töistään, joista monet käsittelevät eri tavoin feminismiä. ¿Adónde va la mujer? (1934) ja Feminismo contemporáneo (1947) käsittelevät feministisen liikkeen vaikeuksia. Hän oli mukana myös feministisessä järjestötoiminnassa. Vuonna 1922 Labarca oli panamerikkalaisessa naistenkokouksessa, ja 1940-luvulla hän johti Chilen naisjärjestöjen liittoa. Labarca ajoi etenkin naisten äänioikeutta, joka Chilessä toteutui vuonna 1949. Feminististen järjestöjen ohella Labarca oli mukana Yhdistyneiden kansakuntien perustamiskokouksessa vuonna 1945, ja hän oli Chilen ensimmäisen YK-lähetystön jäsen. Labarca kuoli Santiagossa vuonna 1975.
Airsoft

Toiseksi maailmansodaksi naamioitu airsoft-peli meneillään
Airsoft (”softaus”) on japanilais­lähtöinen taistelupeli, jossa pelaajat pyrkivät suorittamaan erilaisia tehtäviä käyttäen apunaan 6 millimetrin muovikuulia ampuvia aseita. Muovikuulat eivät jätä osuessaan maalijälkeä. Merkittävin ero airsoftin ja sen sukulaislajien paintballin ja lasertagin/megazonen välillä onkin airsoftin painottuminen elämyksiin, kun taas paintball painottuu vahvasti kilpaurheiluun ja lasertag hauskanpitoon. Aitoja tuliaseita muistuttavien asejäljitelmien lisäksi airsoftpelille on myös luonteenomaista sotilasrekvisiitan käyttö.
Airsoftissa turvallisuuteen kiinnitetään erityistä huomiota. Kaikilta pelaajilta edellytetään hyväksyttyjen suojavarusteiden käyttöä. Lisäksi on hyvä myös olla tietoinen siitä miten käsitellä asetta ja miten aseen kanssa liikutaan julkisilla paikoilla.
Suomessa lajin harrastajamäärät ovat nousseet nopeasti erityisesti 2010-luvulle tultaessa ja harrastajamäärä on ollut noususuhdanteinen aina lajin rantautumisesta Suomeen. Tavallista on myös harrastusta aloittavien nuorten vanhemman innostuminen harrastuksesta. Lajia harrastetaan useimmiten airsoft-yhdistysten järjestämissä viikonloppupeleissä, jotka keskittyvät pääasiassa yhdessä tekemiseen. Peliä varten voidaan luoda taistelutilanne, esimerkiksi lipunryöstö tai linnoituksen valloitus. Erilaiset airsoft-tapahtumat eroavat suuresti toisistaan ja ovat sisällöiltään monipuolisia. Pelit voivat olla esimerkiksi hidastempoisia tai fyysisesti vaativia ja pelaajamäärä voi vaihdella muutamien kymmenien (viikonloppupelit) ja useiden tuhansien välillä. Kansain­välisiä suur­pelejä ovat Berget Ruotsissa ja Border War Tšekissä.