stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikaelinkirkko (Helsinki)

| Mikaelinkirkko |
| --- | --- |
 Mikaelinkirkko huhtikuussa 2011.
Sijainti:  Kontula, Helsinki
Koordinaatit:  60°14′08″N, 025°05′15″E
Seurakunta:  Helsingin Mikaelin seurakunta
Suunnittelija:  Käpy Paavilainen, Simo Paavilainen
Istumapaikkoja:  300
Tyylisuunta:  modernismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mikaelinkirkko on Helsingin Kontulassa sijaitseva Helsingin Mikaelin seurakunnan päätoimipaikka. Modernistista kirkkoarkkitehtuuria edustava kirkko vihittiin käyttöön 7. toukokuuta 1988. Kirkkosalissa on 300 istumapaikkaa ja seurakuntasalissa 250. Mikaelinkirkko sijaitsee Emännänpolulla aivan Kontulan ostoskeskuksen tuntumassa.
Kirkon paikalla toimi ennen vuotta 1986 Heikki ja Kaija Sirenin suunnittelema ja 1960-luvun lopulla rakennettu Kontulan tilapäiskirkko. Helsingin seurakuntayhtymä julkisti vuonna 1980 uudelle kirkolle arkkitehtikilpailun, johon osallistui 138 arkkitehtia. Rakentamaan piti päästä jo vuonna 1984, mutta koska voittajatyön piirtäjä Björn Krogius ei kuulunut kirkkoon, suunnitelma jouduttiin hylkäämään. Uudeksi suunnitelmaksi otettiin Käpy ja Simo Paavilaisen työ.
Kirkon urut ovat Kangasalan Urkurakentamon valmistamat, ja ne otettiin käyttöön vuonna 1991. Kirkkorakennuksesta erillään olevassa kellotornissa on kuusi erikokoista kelloa. Kirkon katolla on kuvanveistäjä Kari Juvan pronssinen valettu patsas Ristintie. Patsaan hahmo on arkkienkeli Mikael, jonka mukaan kirkko on nimetty.
Kuvia

Mikaelinkirkon alttari
Lähikuva alttarista
Urut
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikaelinkirkko (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Mikaelinkirkko Helsingin seurakuntayhtymän verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Mikaelinkirkko (Q3580183)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kontula, Helsinki
koordinaatit: 60°14′N 25°05′E﻿ / ﻿60.24°N 25.09°E﻿ / 60.24; 25.09
Mikroevoluutio

Mikroevoluutio on evoluutiobiologian termi, jolla tarkoitetaan lajitasoa alempaa evolutiivista muutosta. Se ei ole makroevoluution eli uusien lajien syntyyn johtavan evoluution vastakohta, koska sillä tarkoitetaan aivan samoja eliöiden geneettisiä muutoksia tarkasteltuna lajirajojen yli.
Aiheesta muualla

Microevolution. University of California, Berkeley. (englanniksi)
Heikki Mikkola

| Heikki Mikkola |
| --- | --- |
 Heikki Mikkola Markelon motocrossradalla Hollannissa vuonna 1974.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Heikki Antero Mikkola
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1945 (ikä 79) Mikkeli
Heikki Antero Mikkola (s. 6. heinäkuuta 1945 Mikkeli) on suomalainen motocrossin nelinkertainen maailmanmestari. Hän ajoi mestaruudet alle 500-kuutioisten luokassa vuosina 1974, 1977 ja 1978 sekä alle 250-kuutioisissa vuonna 1976 ollen ensimmäinen motocross-kuljettaja, joka oli voittanut sekä 250- että 500-kuutioisten mestaruudet. Mikkolan edustama valmistaja MM-tasolla oli ensin Husqvarna ja kaudesta 1977 alkaen Yamaha.
Nuorena mäkihyppyä ja pesäpalloa harrastanut Mikkola saavutti motocrossin MM-sarjassa ensimmäisen pisteensä Hyvinkäällä 1967 sijoittuessaan 250-kuutioisten kisassa kuudenneksi. Ensimmäisen erävoittonsa MM-sarjassa hän saavutti Hedemorassa 1968 ja ensimmäisen osakilpailuvoittonsa Hyvinkäällä 1970. Vuonna 1972 hän sijoittui MM-sarjassa pronssille 500-kuutioisissa ja seuraavana vuonna samalle sijalle 250-kuutioisissa. Vuosina 1974–1978 hän voitti neljä maailmanmestaruutta ja sijoittui kerran hopealle. Hän lopetti aktiiviuransa kauden 1979 jälkeen.
Urheilu-uransa jälkeen Mikkolan elinkeinona oli maanviljelijä ja suoramyyntiyrittäjä. Nykyisin Mikkolan maatilan suoramyyntiä pyörittää Antti ja Anne Mikkola.
Saavutukset

alle 500-kuutioisten maailmanmestaruus motocrossissa 1974, 1977 ja 1978
alle 250-kuutioisten maailmanmestaruus motocrossissa 1976
alle 500-kuutioisten maailmanmestaruushopeaa 1975
alle 500-kuutioisten maailmanmestaruuspronssia 1972
alle 250-kuutioisten maailmanmestaruuspronssia 1973
MM-joukkuepronssia 1970
kahdeksan Suomen mestaruutta
yksi moottorikelkkailun Suomen mestaruus (luokka 350 kuutiota)
toinen Vuoden urheilija -äänestyksessä 1977
American Motorcyclist Associationin (AMA) Motorcycle Hall of Famen jäsen vuodesta 2006
Lopen Uupunut -kunnianimen kantaja vuonna 2021
Lopen kunta kunnioitti Heikki Mikkolaa 9. syyskuuta 2024 avaamalla 'Heikki Mikkolan katu'-nimisen kadun, joka on samalla Lopen kunnan ensimmäinen katu
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Heikki Mikkola
Juha Kärkkäinen: / Mikkola, Heikki (1945–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Päljärvi (Hirvaksen järvi)

| Päljärvi Пальеозеро, Paljeozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunnat:  Hirvas
Koordinaatit:  62°35′26″N, 33°46′58″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suunujoki
Järveen tulevat joet:  Suunujoki
Laskujoki:  Niva
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  70 m
Pituus:  22,6 km
Leveys:  6,8 km
Rantaviiva:  77,7 km
Pinta-ala:  100,2 km²
Tilavuus:  1,8 km³
Keskisyvyys:  18 m
Suurin syvyys:  74 m
Valuma-alue:  6 110 km²
 fiPäljärvi 
Päljärvi eli Päläjärvi (myös Pälläjärvi, ven. Па́льеозеро, Paljeozero) on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Hirvaksen kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 100,2 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 6 110 neliökilometriä. Järvi on varsin syvä ja sen vesi on kylmää.
Päljärvi toimii Kontupohjan vesivoimalaitoksen säännöstelyaltaana. Vuodesta 1936 lähtien siihen on johdettu suurin osa Suunujoen vedestä Pionernyi-kanavaa pitkin. Ennen Hirvaksen padon rakentamista järven valuma-alue oli 370 neliökilometriä. Se laskee Sandaljärveen Nivajokea pitkin.
Järven kalalajeja ovat siika, muikku, harjus, kuore, hauki, särki, salakka, lahna, seipi, mutu, made, kuha, ahven, kiiski ja kivisimppu. Nieriä eli päľľ, josta järven arvellaan saaneen nimensä, on kadonnut kokonaan voimalaitosten rakentamisen jälkeen.
Päljärven länsirannalla sijaitsee Pyhäniemen kylä.
Miinanraivaaja DR-13

DR-hinaaja MERIKARHU museolaivana Haminassa
Miinanraivaaja DR-13 oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja ST-79.
Army Ocean Tugs (Arkistoitu – Internet Archive) (LT, ST) tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Rakentaminen

ST-79 tilattiin J. K. Welding Companyltä Brooklynistä New Yorkista. Se valmistui 1943.
Hankinta Suomeen ja palveluskäyttö

Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Aluksen matka Suomeen alkoi 28. heinäkuuta Schiedamin Wilhelminahavenista. Se saapui 8. elokuuta Hankoon.
Operaation alustarpeen vähetessä vuonna 1950 DR-13 myytiin F W Hollmingille. Seuraavana vuonna aluksen osti satamajäänmurtajakseen Haminan kaupunki ja alus sai uuden nimen Merikarhu. Alus saapui Haminaan 15. tammikuuta 1952. 30. elokuuta 1964 sattuneen vakavan läheltä piti -tilanteen jälkeen aluksen vakavuutta parannettiin.
Aluksen palvelu hinaajana loppui vuonna 1990, jolloin se siirrettiin Tervasaareen museolaivaksi. Se on hyväksytty Museoviraston Perinnelaivarekisteriin.
Tekniset tiedot

Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Pääkone on 6 syl. 400 HP, 300 RPM Atlas Imperial Diesel (Arkistoitu – Internet Archive) (model:6HM2124) suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Aiheesta muualla

#3050 Suomen kauppalaivastotietokanta Laivakortti
Mieli

Mieli ymmärretään yksilön sisäisenä, henkisenä olemuksena, jossa ajatukset, tunteet ja tietoisuus ilmenevät. Filosofisena käsitteenä mielellä viitataan useimmiten ajattelun  käsitteellisiin toimintoihin, joista muodostuu tietoisuus. Mielen ja ruumiin ongelmassa pohditaan ihmisen toiminnan ja tämän tietoisuuden yhteyttä.
Mielestä ja sen toiminnasta on esitetty useita käsityksiä, joista varhaisimmat ovat antiikin ajalta sekä kreikkalaisesta että intialaisesta ajattelusta. Teologiassa mieli on perinteisesti liittynyt läheisesti yhteen sielun kanssa tai käsitetty sen kanssa yhteneväksi, kun taas nykyisessä mielenfilosofiassa ollaan yhä enemmän taipuvaisia reduktionistiseen ratkaisuun, jossa sanalla mieli tarkoitetaan jotain, mikä on tiivistynyt aivojen ominaisuudeksi. Suurimmalla osalla tietoisuuden tapahtumista näyttäisi olevan vahva kytkös aivojen sähkökemiallisiin, fyysisiin tapahtumiin.lähde?
Mielen tutkiminen on ollut alun perin osa teologiaa (teologinen antropologia) ja filosofiaa (mielenfilosofia). 1800-luvulla ja 1900-luvun alkupuolella sitä alettiin tutkia myös psykologiassa (kognitiivinen psykologia). Viime vuosikymmeninä mielestä on tullut kognitiivisen neurotieteen, muun muassa kognitiivista psykologiaa, kognitiotiedettä ja neurotieteitä yhdistelevän tieteenalan, keskeinen kohde.lähde?
Mielenfilosofia

Mielenfilosofia on filosofian osa-alue, joka tutkii mielen luonnetta, henkisiä tapahtumia, toimintoja ja ominaisuuksia, tietoisuutta sekä niiden suhdetta fysikaaliseen ruumiiseen. Mielenfilosofian keskeinen ongelma liittyy mielen ja ruumiin väliseen suhteeseen, eli kysymykseen siitä, kuinka aivot, joka on aineellinen olio, voivat olla tietoiset, mikä on mielen ilmiö. Mielen luonteeseen liittyy kuitenkin myös muita kysymyksiä, jotka eivät liity sen ja ruumiin väliseen suhteeseen.
Uskonnollisia näkökantoja

Erilaisilla uskonnollisilla suuntauksilla on ollut omanlaisiaan näkemyksiä mielen luonteesta. Monissa perinteissä, erityisesti mystiikassa, oman mielen tai minän voittamista on pidetty sopivana henkisenä tavoitteena.
Juutalais-kristillisessä perinteessä ihmismieli näyttäytyy yhtenä Jumalan luomistyön suurista ihmeistä. Mieli on saatettu nähdä liittyvänä sieluun, mutta joskus se on myös erotettu siitä sekä hengestä. Länsimaisessa esoteerisuudessa puhutaan joskus henkiruumiista, joka sijaitsee muussa kuin fysikaalisessa todellisuudessa.
Hindulaisuuden eri koulukunnat ovat erimielisiä siitä, onko sielu (sanskriitiksi atman) erillinen vai sama kuin Brahman, jumalallinen todellisuus tai maailmansielu. Buddhalaisuudessa on pyritty erkanemaan tällaisesta metafyysisestä spekuloinnista, ja sen piirissä on esitetty, ettei ihmistä erillisenä olentona ole olemassa. Intialainen filosofi Sri Aurobindo pyrki, samoin kuin monet uususkontojen edustajat, yhdistämään itämaisen ja länsimaisen psykologisen perinteen integraalipsykologiassaan.
Taolaisuus näkee ihmisolennon luonnonvoimien jatkumona, eikä pidä mieltä ja ruumista erillisenä. Kungfutselaisuus katsoo, että mielen on samoin kuin ruumiinkin mahdollista saavuttaa täydellisyys.
Kirjallisuutta

Hämäläinen, Heikki ym. (toim.): Mieli ja aivot: Kognitiivisen neurotieteen oppikirja.  Turku:  Turun yliopisto, kognitiivisen neurotieteen tutkimuskeskus, 2006.  ISBN 951-29-3177-X
LeDoux, Joseph: Synaptinen itse: Miten aivot tekevät minusta minut.  ((Synaptic Self: How Our Brains Become Who We Are, 2002.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2003.  ISBN 952-5202-57-7
Paavilainen, Petri: Toimivat aivot: Kognitiivisen neurotieteen perusteita.  Helsinki:  Edita, 2016.  ISBN 978-951-37-6860-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mind & Brain News - Current Scientific Research on the Mind and Brain - ScienceDaily (englanniksi)
Broad, C. D.: The Mind and Its Place in Nature, 1925 (englanniksi)
Coseru, Christian: Mind in Indian Buddhist Philosophy The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Robbins, Philip: Modularity of Mind The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mind
Käännös suomeksi
Pälkäneen seurakunta

| Pälkäneen seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Pälkäneen kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Tampereen hiippakunta
Rovastikunta:  Kangasalan rovastikunta
Pääkirkko:  Pälkäneen kirkko
Jäsenmäärä:  4 720 (2022)
– Osuus asukkaista:  74,3 %
Kirkollisvero:  1,80 %
Kirkkoherra:  Jari Kemppainen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pälkäneen seurakunta on seurakunta Pirkanmaalla, Pälkäneen kunnassa. Seurakunta kuuluu Tampereen hiippakunnassa Kangasalan rovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Jari Kemppainen. Jäseniä seurakunnassa vuonna 2017 oli 5 184 . Kirkkoonkuulumisprosentti Pälkäneellä oli 78,9 %.
Pälkäne on ollut itsenäinen seurakunta vuodesta 1445 lähtien. Sitä ennen se oli Kangasalan seurakuntaan kuulunut kappeliseurakunta.
Pälkäneen seurakuntaan kuuluu Luopioisten kappeliseurakunta, joka muodostettiin vuonna 2007, kun Pälkäneen ja Luopioisten kuntaliitoksen myötä myös seurakunnat yhdistyivät.
Mikromegas

| Mikromegas> Micromégas |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Voltaire
Julkaistu:  1752
Suomennos
Suomentaja:  Marja Haapio
Kustantaja:  Basam Books
Julkaistu:  2002, uusi laitos: 2019
ISBN:  952-9842-80-5; uusi laitos: 978-952-7240-28-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mikromegas (ransk. Micromégas) on Voltairen vuonna 1752 julkaistu filosofinen tarina.
Kertomuksen tapahtumat ja filosofiset pohdinnat viittaavat siihen, että Voltaire oli kirjoittanut sen ensimmäisen version jo vuosina 1738–1739. Tuolloin hän lähetti Preussin Frederikille tarinan Voyage du Baron Gangan, joka muistuttaa monin tavoin Mikromegasia.
Tarinassa on monia viitteitä Voltairen ajan tapahtumiin, henkilöihin ja kirjoituksiin. Paikoin Voltaire parodioi aikalaistensa tekstejä ja sekoittaa faktaa ja fiktiota keskenään. Viittaus haaksirikkoisesta retkikunnasta perustuu tosiseikkoihin, ranskalaisen Pierre Louis Moreau de Maupertuis'n johtaman retkikunnan matkaan Lappiin 1736–1737, jonka tarkoitus oli mitata maan leveyspiiriä.
Juoni

Kertomuksen keskushenkilönä on mittasuhteiltaan valtava Siriuksen asukas Mikromegas. Parodinen nimi tulee kreikan sanoista 'micro' eli pieni ja 'mega' eli suuri. Hänet karkotetaan maastaan mielipiteittensä vuoksi, ja hän lähtee itseään sivistääkseen kiertämään avaruutta. Matkallaan hän osuu Saturnuksen akatemian sihteeriin, joka on häneen verrattuna kääpiö. Yhdessä nämä jättiläinen ja kääpiö päättävät tehdä matkan Maahan.
Mikromegas ja kääpiö saapuvat Pohjanlahden rannikolle, jossa tutkimusretkikunta on joutunut haaksirikkoon. Avaruuden asukkaiden silmissä Maa on pieni ja ihmiset ovat verrattavissa hyönteisiin. Kommunikaatio lajien kesken kuitenkin onnistuu, ja muukalaiset ja ihmiset pääsevät vuorovaikutukseen. Yhdessä he pohtivat ajan olennaisia kysymyksiä, kuten sielun sijaintia, materian ja hengen suhdetta, ajatusten syntyä ja Jumalan olemassaoloa. Keskustelun päätteeksi Mikromegas lähtee ja antaa ihmisille kirjan kaiken tarkoituksesta.
Anna-Liisa Pälvilä

Anna-Liisa Pälvilä (s. 18. elokuuta 1968) on suomalainen jääkiekkoilija.
Pälvilä pelasi kuusi maaottelua Suomen naisten jääkiekkomaajoukkueessa. Kotimaassaan hän voitti Suomen mestaruuden Kerava Shakersin joukkueessa vuosina 1994 ja 1995 sekä Espoo Bluesin riveissä vuonna 2001. Hänen pikkusiskonsa Marja-Helena Pälvilä on jääkiekon olympiamitalisti.
Mezeninlahti

| Mezeninlahti |
| --- | --- |
 Mezeninlahti sijaitsee Vienanmeren itäosassa Kaninin niemimaan lounaispuolella.
Koordinaatit:  66.5°N, 43.7°E
Sijainti:  Arkangelin alue, Nenetsia
Valtio:  Venäjä
Merialue:  Vienanmeri
Saaria:  Moržovets
Pituus:  105 km
Leveys:  97 km
Suurin syvyys:  25 m
Keskisyvyys:  13 m
Mezeninlahti (ven. Мезе́нская губа́, Mezenskaja guba) on Venäjän luoteisosassa sijaitsevan Vienanmeren Vorongan itärannikolla ja Kaninin niemimaan tyven lounaispuolella itään työntyvä lahti.
Maantietoa > Mezeninlahden määrittely

Mezeninlahti on yksi Vienanmeren neljästä suuresta lahdesta. Se sijaitsee Vorongan itärannassa Vienankurkun lähellä. Lahdeksi voidaan lukea se meren osa, joka jää kaareutuvasta rannikosta sisämaahan työntyvään kiilamaiseen vesialueeseen. Tällä tavalla määriteltynä lahdensuun leveydeksi ilmoitetaan 97 kilometriä ja pituudeksi 105 kilometriä. Lahden eteläosan ylittää pohjoinen napapiiri.
Maantietoa > Hallintoalueet, asukkaat ja talous

Lahden pohjoisrannikosta yli puolet kuuluu Nenetsian Zapoljarnyin piiriin ja sekä lahden pohjukka että sen etelärannikko kuuluvat Arkangelin alueella Mezenin piiriin . Mezenin kaupunki sijaitsee yli 20 kilometriä Mezenjokea ylävirtaan. Lahden eteläosan rantakyliä ovat Koida, Niža, Dolgoštšelje ja Okulovski. Mezeninlahden itärannalla sijaitsevat puolestaan Zapoljarnyin piirin kylät (Verhnjaja) Mgla, Nes ja Tšiža. Mezenin kaupunkiin johtaa lahden läpi laivareitti Arkangelista ja Murmanskista. Mezenin satama sijaitsee kaupungista seitsemän kilometriä alavirtaan vastarannassa Kamenkassa. Elinkeinona on pienimuotoista sahateollisuutta. Lahdesta kalastetaan muun muassa turskaa ja silliä; lisäksi on hylkeenpyyntiä. Alkuperäiskansojen oikeuksiin on kuulunut myös valaanpyyntiä lähde? omaan tarpeeseen.
Maantietoa > Mezeninlahden piirteitä

Kun Vorongan yleinen syvyys on 40–60 metriä, on Mezeninlahdella korkeintaan 25 metriä syvää. Lahden rannikon läheisyydessä on enää 5 metriä ja keskisyvyydeksi ilmoitetaan 13 metriä lähde?. Vienanmeren merivirrat kiertävät sitä pääasiassa vastapäivään, jolloin virta tulee Mezeninlahdelle etelästä ja tekee lahdella käännöksen jatkaen sitten kohti pohjoista. Virtaukset ovat melko voimakkaitakin ja voivat saavuttaa nopeuden 2,5 metriä sekunnissa. Mezenjoen tulovirtaamat vaikuttavat virtauksiin joensuun lähellä. Joen keskivirtaama on 886 kuutiometriä sekunnissa. Barentsinmereltä Vorongan läpi vaikuttavat vuorovedet kääntävät virtauksia kahdesti vuorokaudessa. Täällä on vuorovesi voimakasta ja suppilonmuotoinen lahti voimistaa sitä suuresti. Vuorovesi on yleensä noin 10 metriä, mutta se vaihtelee 7–12 metriä. Rannikkoa paljastuu matalanveden aikana. Vuorovesi aiheuttaa lahdenpohjukassa ja etenkin Mezenjoessa vuoksiaallon, jolla voi olla korkeutta useita metriä. Lahti jäätyy talvisin, mutta vuorovesi rikkoo usein jääpeitettä. Vienanmeren ja etenkin Mezeninlahden jääpeitettä menetetään Barentsinmerelle niin paljon, että uutta jäätä muodostuu koko talven. Lahden etelärannikolla esiintyy avovesipaikkoja eli polinjoja, jotka ovat jääpeitteen repeämiä. Monet ekosysteemit ovat riippuvaisia railoista ja avovesipaikoista.
Maantietoa > Saaria

Moržovets on lahden ainoa pysyvä saari. Saaressa asuu muutama asukas. Muut saaret muodostuvat vuoroveden ollessa alhaalla.
Venäläinen kartta (USA:n armeijan kääntämä)
Jokia

Mezen laskee lahden pohjukkaan. Se on virtaamaltaan lahden suurin joki ja se onkin parin sadan kilometrin matkalta purjehduskelpoinen. Lahden satama sijaitsee joen vasemmalla rannalla. Kuloi (Кулой) ja Koida (Койда) ovat seuraavaksi suurimmat joet.
Hydrologiaa

Mezeninlahdella vesi on Vienanmeren keskisuolaisuutta suolaisempaa. Vorangassa ja Mezeninlahdella se on 29,0–30,0 promillea (‰), vaikka Mezenjoen makea vesi sekoittuu siihen lahdessa. Keväällä jokien kevättulvissa lahden suolaisuus laskee eniten. Vuoroveden vaikutuksesta lahdella ehdi muodostumaan mitään makean- ja suolaisen veden kerrostumia, sillä lahti on matala. Lahden päällysvedessä on pintalämpötila kesäisin yleensä 7–8 °C, koska Vienanmeren vesi sekoittuu kylmään Barentsinmeren veteen. Syksyisin vesi jäähtyy nopeasti ja veden jäätymispiste on talvella -1,9 °C.
Huomioita

↑  Hallinnolliset alueet on merkitty Murmanskin- ja Arkangelin alueiden sekä Nenetsian artikkelista (30.4.2023).
1 2  Jokien, saarien ja asutuspaikkojen nimet on katsottu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Yandex Maps tai Google Maps. Osa kohteiden tiedoista on poimittu näiden artikkeleista (30.4.2023).
Mikrosatelliitti (biologia)

Mikrosatelliitti  eli SSR- tai STR-markkeri (simple sequence repeat, short tandem repeat) on DNA-alue (lokus), joka koostuu muutaman emäsparin aiheen toistoista. Tyypillinen dinukleotiditoistoista koostuva mikrosatelliitti on esimerkiksi CACACACACACACA eli (CA)7. Genomissa esiintyessään mikrosatelliittien pituus, so. toistojen lukumäärä, vaihtelee yksilöiden välillä ja niitä voidaan käyttää tehokkaina merkkiominaisuuksina populaatiogeneettisissä tutkimuksissa,  rikostutkinnassa, isyystestauksessa ja geenikartoituksessa.
Mikrosatelliittien käyttökelpoisuutta vahvistaa se että ne ovat yhtäältä tyypillisesti luonnonvalinnan kannalta neutraaleja ja toisaalta periytymiseltään kodominantteja. Mikrosatelliittien runsaan vaihtelevuuden takia ne ovat erittäin tehokkaita yksilöiden erottelussa "geneettisinä sormenjälkinä" (genetic fingerprints): jo muutamalla merkkigeenillä voidaan luotettavasti tunnistaa yksilöitä ja varmistaa sukulaisuussuhteita. Mikrosatelliitteja on genomissa tuhansittain.
Mikrosatelliittimarkkerit jaotellaan toistojakson pituuden perusteella, mono- di- tri- ja tetranukleotidimarkkereihin, joissa toistojakson pituus on joko yksi, kaksi, kolme tai neljä emästä. Mikrosatelliittilokuksen eri alleelit puolestaan eroavat toisistaan perättäisten toistojaksojen kappalemäärän perusteella.  Toistojen määrä vaihtelee yleensä kymmenen ja sadan välillä.
Aiheesta muualla

European Network of Forensic Science Institutes (ENFSI): STR Population Database (englanniksi)
National [USA] Institute of Standards and Technology (NIST): STR database, STR Fact Sheets (englanniksi)
Mikrosiruistute

Mikrosiruistute on pieni sähkötekninen laiteimplantti, joka on RFID-tekniikalla toimiva mikropiiri (mikrosiru) ja joka saatetaan sijoittaa esineisiin tai eläviin olentoihin, kuten ihmisiinkin. Usein istute käsitteenä yhdistetään ihmisten ihonalaiseen sirutukseen ja asiasta on poikinut myös salaliittoteorioita.
Röntgenkuva radiotaajuisesta etätunnistus-mikrosirusta (RFID) kädessä.