stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Staraja Russa
Asutus

Staraja Russan kuntaan kuuluvat kaupungin lisäksi Dubovitsyn ja Roštšinon kylät. Kaupunkiväestön osuus on 96,6 %. Staraja Russan asukasmäärä on laskenut huomattavasti 1990-luvun alun jälkeen.
Asukasluvun kehitys
| 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 25 409 | 34 577 | 40 439 | 41 538 | 35 511 |
Historia

Staraja Russa on yksi Novgorodinmaan vanhimpia asutuskeskuksia. Arkeologisten löytöjen perusteella se on syntynyt viimeistään 900-luvulla. Ensimmäisen kerran se mainitaan Novgorodin kronikassa vuoden 1167 kohdalla nimellä Rusa. 1100–1200-luvulla kaupunki joutui Liettuan ruhtinaiden hyökkäysten kohteeksi. Vuonna 1234 sen valtasi Saksalainen ritarikunta, jolta Aleksanteri Nevalaisen johtamat novgorodilaiset valloittivat sen takaisin.
1200–1400-luvulla Rusa oli tärkeä suolankeiton, kaupan ja käsityöammattien keskus. Vuonna 1478 se liitettiin yhdessä Novgorodin kanssa Moskovan Venäjään. 1500-luvulla kaupungista alettiin käyttää nimeä Staraja eli ”Vanha” Russa. 1500-luvun puolivälissä se oli Venäjän neljänneksi suurin kaupunki Moskovan, Pihkovan ja Novgorodin jälkeen. Liettuan ja Puolan joukot hävittivät kaupungin kahdesti vuonna 1581 ja vuonna 1608 sen valtasi Vale-Dmitri II. Ruotsalaiset miehittivät kaupunkia vuosina 1611–1615.
Vuoden 1763 tulipalon jälkeen Staraja Russa rakennettiin uudelleen Polistin itärannalle. Vuonna 1776 siitä tuli Novgorodin läänin Staraja Russan kihlakunnan keskus. Vuosina 1824–1857 kaupunki kuului sotaministeriön alaisuuteen. Kihlakuntaan perustettiin sotilasasutuksia, joissa maata viljelevien sotilaiden ja paikallisten talonpoikien oli tarkoitus muodostaa halpa armeijan reservi. Vuonna 1831 Staraja Russan lähellä syttyi Venäjän 1800-luvun alkupuoliskon suurin sotilaskapina, joka levisi myös muualle Novgorodin lääniin.
Suolankeitto loppui 1800-luvun alussa, ja seudulle syntyi saha-, mylly- ja nahkateollisuutta. Vuonna 1858 Staraja Russan ja Novgorodin välille perustettiin höyrylaivayhteys ja vuonna 1895 rakennettiin kaupungin kautta kulkeva Bologojen ja Pihkovan välinen rautatielinja. Vuosina 1872–1875 ja 1880 Staraja Russassa asui huvilallaan kirjailija Fjodor Dostojevski, joka kirjoitti siellä romaanin Keskenkasvuinen ja suuren osan Karamazovin veljeksistä. Vuonna 1897 kaupungissa oli 15 200 ja kihlakunnassa 195 900 asukasta. Ortodoksisten venäläisten lisäksi seudulla asui myös vanhauskoisia, ja sinne oli alkanut muuttaa virolaisia ja latvialaisia uudisasukkaita.
Vuonna 1927 Staraja Russasta tuli Leningradin alueen Novgorodin piirikuntaan kuuluneen hallintopiirin keskus. Se erotettiin piiristä aluehallinnon alaiseksi kaupungiksi vuonna 1939. Toisen maailmansodan aikana Staraja Russa oli saksalaisten miehittämä ja tuhoutui pahoin. Kaupunki ja piiri liitettiin vasta perustettuun Novgorodin alueeseen vuonna 1944.
Liikenne, talous ja palvelut

Staraja Russan kautta kulkee Demjanskin ja Šimskin välinen maantie sekä Bologojen ja Dnon välinen sähköistämätön rautatie. Matkailun kehittämiseksi suunnitellaan kaupungin ja Novgorodin välisen laivaliikenteen uudelleen aloittamista.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat jalostus (36,0 % vuonna 2006) sekä erilaiset julkiset palvelut ja hallinto. Merkittävin teollisuuslaitos on Venäjän puolustusministeriön lentokonekorjaamo 123-ARZ, joka työllistää noin 2 000 henkeä. Muita teollisuusyrityksiä ovat laiterakentaja Staroruspribor, Venäjän tiedeakatemian konepaja sekä lääketieteen instrumentteja valmistava Krasnogvardejetsin tehdas. Elintarviketeollisuutta edustavat meijeri, lihanjalostamo ja leipätehdas.
Kaupungissa toimii joukko yleissivistäviä kouluja, lasten harrastuskeskus, taidekoulu, maatalousoppilaitos ja korkeakoulujen haaraosastoja. Kulttuurilaitoksia ovat kolme kulttuuritaloa, piirin keskuskirjasto, kansantaiteen keskus ja elokuvateatteri. Terveyspalveluihin kuuluu piirisairaala poliklinikkoineen. Paikallislehtenä ilmestyy Staraja Russa.
Kaupunkikuva, nähtävyydet ja matkailu

Kaupunki voidaan jakaa neljään alueeseen. Keskustassa Polistjoen länsipuolella on omakotitaloja, kaksikerroksisia asuintaloja sekä lähiön muotoon rakennettu kerrostaloalue. Siellä sijaitsevat myös kaupungin ja piirin hallintorakennukset. Historialliset nähtävyydet ovat keskittyneet Polistin itäpuolelle, joka koostuu omakotitaloista, kaksi-kolmekerroksista asuintaloista sekä matalista kerrostaloista. Polistin ja Porusjan välisellä alueella on lähes yksinomaan omakotitaloja. Rautatien pohjoispuolella sijaitseva puutaloalue käsittää osan kaupungista sekä Dubovitsyn ja Roštšinon kylät. Teollisuuslaitokset sijaitsevat hajallaan kaupungin kaikissa osissa. Kaupunkirakenteen suurimpia ongelmia on keskustan kautta kulkeva läpikulkuliikenne.
Staraja Russan tärkeimpänä painopistealana pidetään kaupungin historiallisiin nähtävyyksiin ja kylpylätoimintaan perustuvan matkailun kehittämistä. Kaupungissa on vuonna 1828 perustettu kylpylä, jossa annetaan kivennäisvesi- ja mutahoitoja. Enimmäkseen sodan jälkeen uudelleen rakennetun keskustan huomattavin nähtävyys on vuonna 1198 pystytetty Kristuksen kirkastuksen kirkko kellotapuleineen. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat 1300-luvulta peräisin oleva Pyhän Miniaan kirkko, nykyään vanhauskoisten käyttämä Pyhän Nikolaoksen kirkko (1371) kellotapuleineen, Pyhän Georgioksen ja Marian ilmestyksen kirkko (1410), 1630-luvulla rakennetut Kristuksen syntymän ja Herran temppeliin tuomisen kirkot, Pyhän Kolminaisuuden kirkko (1676) ja Kristuksen ylösnousemuksen katedraali (1692–1696) kellotapuleineen. Kaupungissa on myös vanhoja kauppiastaloja ja julkisia rakennuksia sekä 1900-luvun alusta peräisin oleva vesitorni. Täysin restauroidussa Kristuksen kirkastuksen luostarissa toimii kotiseutumuseo, joka esittelee muun muassa kaupungissa vuodesta 1966 lähtien suoritettujen arkeologisten kaivausten tuloksia. Muita nähtävyyksiä ovat taidegalleria, toisen maailmansodan luoteisrintaman museo, kylpylämuseo ja Dostojevskin kotimuseo. Majoitusta tarjoaa 168-paikkainen hotelli Polist sekä joukko minihotelleja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Staraja Russan kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Staraja Russan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Novgorodin alueen kaupungit
Pääkaupunki: Novgorod

Borovitši • Holm • Malaja Višera • Okulovka • Pestovo • Soltsy • Staraja Russa • Tšudovo • Valdai
Voútsis

| Voútsis Βούτσης |
| --- | --- |
 Voútsis
 Koordinaatit: 37°46′4″N, 21°51′31″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Arkadia
Kunta:  Gortynía
Kunnallisyksikkö:  Kontovázaina
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  4003050501
Korkeus:  550 m
Väkiluku (2021):  152
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voútsis (kreik. Βούτσης, myös Voútsi, Βούτσι) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Gortynían kuntaan, Arkadian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kylän väkiluku on 152 (2021).
Voútsisin kylä sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan sisäosissa Ládonas-joen länsipuolella noin 91 kilometriä luoteeseen Trípolista. Se on rakennettu Afrodísio-vuoren rinteeseen noin 550 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Voútsis muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Βούτση, Dimotikí Koinótita Voútsi), johon ei kuulu muita asutuksia.
Antiikin aikana nykyisen kylän paikalla sijaitsi kylä nimeltä Kaus (m.kreik. Καοῦς, Kaūs tai Kaous, lat. Caus). Se kuului läheisen Thelpusan kaupungin alaisuuteen, ja siellä sijaitsi Pausaniaan näkemä Asklepios Kausiokselle omistettu temppeli. Lähellä Ládonas-jokea on frankkivallan aikaisen Roúpelin eli Zoúmpelan linnan rauniot.
Vornaisi

| Vornaisi Воронино, Voronino |
| --- | --- |
 Vornaisin kartanon rauniot.
 Vornaisi
 Koordinaatit: 59°45′10″N, 29°16′2″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Kunta:  Lopuhkina
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  34
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vornaisi (ven. Воронино, Voronino) on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lopuhkinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla Vornaisienjoen rannalla kymmenen kilometriä Lopuhkinasta länteen. Kylässä on 34 asukasta (vuonna 2010).
Kylän läheltä on löydetty 73 kumpuhaudan ryhmä, joka ei ole säilynyt. Vornaisienjoen vasemmalla rannalla on muinaislinna, jota suojaa 1,8 metriä korkea ja jopa kymmenen metriä leveä maavalli. Kulttuurikerroksen puuttuminen viittaa siihen, ettei paikalla ole asuttu pysyvästi.
Kaprion ujestin Kargalin pogostaan kuulunut, Andrei Voroninille läänitetty Zakernovjen kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Ruotsalaisten 1600-luvun alussa laatimassa maakirjassa se mainitaan nimellä Sakernowie Voronino. Jo tuolloin suurin osa asukkaista oli Äyräpään kihlakunnasta muuttaneita suomalaisia. Toinen, ortodoksien asuttama Zakernovje kuului Saamostin pogostaan.
Pietari I lahjoitti Vornaisin kartanon vuonna 1712 Pietarin kaupungin ylikomissaarille ruhtinas Aleksei Tšerkasskille. Myöhemmin se kuului muun muassa kreivi Pjotr Šeremeteville ja ruhtinas Elpidifor Jengalytševille. Kartanon 1830–1840-luvulla pystytetyt rakennukset ovat nykyään raunioina, mutta sen puistoalue on osittain säilynyt.
Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 Vornaisissa asui 133 äyrämöistä ja 115 inkerikkoa. Luterilaiset kuuluivat Kaprion ja ortodoksit viereiseen Klopitsan seurakuntaan. Myöhemmin Vornaisi mainitaan suomalais-venäläisenä sekakylänä. 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa Vornaisi kuului Pietarin kuvernementin Pietarhovin kihlakunnan Vornaisin kuntaan.
Aiheesta muualla

Vornaisin kartano Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Volframikarbidi

| Volframikarbidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  12070-12-1
PubChem CID:  2724274
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  WC
Moolimassa:  195,85
Ulkomuoto:  Tummanharmaa kiteinen aine
Sulamispiste:  2 860 °C
Kiehumispiste:  6 000 °C
Tiheys:  15,6 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Volframikarbidisormus
Volframikarbidista valmistettuja kovametalliporanteriä
α-Volframikarbidin kiderakenne. Harmaat ovat hiiliatomeita.
Volframikarbidi (WC) on epäorgaaninen yhdiste ja volframin karbidi. Yhdiste on erittäin kovaa, minkä vuoksi sitä käytetään useissa eri teollisissa sovellutuksissa, kuten työkalujen terissä.
Rakenne ja ominaisuudet

Volframikarbidi kuuluu niin kutsuttuihin välisijayhdisteisiin ja hiiliatomit sijaitsevat volframin metallihilan välisijoissa. Se on koostumukseltaan epästoikiometristä ja siitä tunnetaan muun muassa dikarbidi W2C, alkeiskopiltaan heksagonaalinen α-volframikarbidi ja yli 2 530 °C:n lämpötilassa kuutiollinen β-volframikarbidi. Volframikarbidi on hyvin kovaa ja häviää kovuudessa vain hieman timantille. Yhdiste ei liukene veteen eikä laimeisiin happoihin, mutta kuningasvesi tai typpihapon ja vetyfluoridin seos liuottavat sitä. Volframikarbidi on kemiallisesti suhteellisen reagoimatonta, mutta se reagoi fluorin kanssa huoneenlämpötilassa, kloorin kanssa 400 °C:n lämpötilassa ja happi hapettaa sen volframitrioksidiksi yli 600 °C :n lämpötilassa. Volframikarbidi johtaa hyvin sähköä.
Valmistus ja käyttö

Volframikarbidia valmistetaan tyypillisesti kuumentamalla volframimetallia hienojakoisen hiilen kanssa 1 400–2 000 °C:n lämpötilassa. Volframimetallin sijasta voidaan käyttää myös volframin yhdisteitä, kuten volframitrioksidia tai ammoniumparavolframaattia. Saatu tuote sulatetaan ja sintrataan sekä myydään esimerkiksi jauheina tai rakeina. Volframikarbidifilmejä valmistetaan kemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä volframiheksakloridista, vedystä ja metaanista tai volframiheksabromidista, vedystä ja metanolista.
Kovuutensa, lämmönkestävyytensä ja kemiallisen reagoimattomuutensa vuoksi volframikarbidilla on useita käyttökohteita. Sitä käytetään kovametalliseoksina koboltin tai nikkelin kanssa työkalujen terien pinnoittamiseen, kaivosteollisuuden poranterien valmistuksessa, ydinvoimatekniikassa, kuulakärkikynissä ja renkaiden nastoissa.
Pyörösahanterän leikkaavat kovametallipalat ovat usein volframikarbidia.
Staryi Krym

| Staryi Krym (Solhat) |
| --- | --- |

 lippu
 Staryi Krym
 Koordinaatit: 45°1′45″N, 35°5′19″E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Krimin autonominen tasavalta
Piiri:  Feodosijan piiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9.97 km²
Korkeus:  300 m
Väkiluku (2014):  9 277
 – Väestötiheys:  1,000 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Staryi Krym (ukr. Старий Крим, ven. Старый Крым, krimintat. Eski Qırım) on eteläisessä Ukrainassa Krimin niemimaalla sijaitseva pieni historiallinen kaupunki, joka toimi Krimin tataarien ensimmäisenä pääkaupunkina. Krimin niemimaa on mahdollisesti nimetty kaupungin mukaan.
Kaupungissa on Venäjän miehityshallinnon vuonna 2014 toimittaman väestölaskennan mukaan 9277 asukasta. Se on yksi nykyisistä merkittävistä Krimin tataariväestön asuinkeskuksista.
Nimi

Staryi Krym on venäjänkielinen muunnos tataarinkielisestä nimestä Eski Qirim, joka tarkoittaa Vanhaa Krimiä. Niemimaan nimen uskotaan olevan johdettu kaupungin nimestä. Qirim puolestaan voi olla johdettu muinaisesta kimmerialaiskansan nimestä, joskin nimen taustasta käydään yhä keskustelua ja siitä on esitetty useita teorioita.
Staryi Krymin alkuperäinen nimi oli Solh’at (ukr. Солхат, ven. Солхат, Solhat), joka tarkoittaa ojaa tai kaivantoa. Vuonna 1333 kaupungissa käyneen Ibn Battutan mukaan sitä kutsuttiin lisäksi nimellä al-Qirim. Eski Qirimiksi sitä alkoivat kutsua osmanit 1400-luvun lopulla sen jälkeen, kun Krimin kaanikunnasta oli tullut Osmanien valtakunnan vasallivaltio.
Sijainti

Staryi Krym sijaitsee Krimin niemimaan itäpuoliskon alueella lähellä Mustanmeren rannikkoa. Sen asukasluku on vuoden 2014 venäläisen väestöarvion mukaan 9 277. Lähin suurempi kaupunki on noin 15 kilometrin päässä sijaitseva sadan tuhannen asukkaan Feodosija. Staryi Krym kuului vuoteen 2023 Kirovsken piiriin (joka nimettiin vuonna 2016 Isljam-Terekin piiriksi; nimenmuutos ei kuitenkaan astunut voimaan), jonka keskus Isljam-Terek (entinen Kirovske) sijaitsee noin 20 kilometrin päässä. Koko Krimin alueen hallinnollinen keskus Simferopol sijaitsee 78 kilometrin päässä Staryi Krymistä.  
Kaupungin halki kulkee Feodosijan ja Simferopolin välillä oleva valtatie R23.lähde?
Historia

Ennen mongolikansojen saapumista Staryi Krymin alue, kuten koko Krim, kuului turkinsukuisen kiptšakkien paimentolaiskansan alueisiin. Kultaisen ordan mongolit alkoivat vallata Krimiä 1000-luvulla ja ajoivat viimeiset kiptšakit niemimaalta 1200-luvun puoleenväliin mennessä. Krimillä sijaitsi myös alaanien, slaavien, armenialaisten ja kreikkalaisten siirtokuntia, jotka alistuivat mongolien ja tataarien alaisuuteen.
Solh'at nousi Tšuruk-su-joen laakson hedelmällisellä maaperällä sijainneelle mongolien vakiintuneelle leiripaikalle, mahdollisesti vanhan kasaarilinnakkeen paikalle 1200-luvun aikana. Se sijaitsi Sudakin ja Kaffan (nyk. Feodosija) välisellä kauppareitillä. Ensimmäiset Solh'atissa lyödyt kolikot, hopeiset dirhemit, sijoittuvat vuosiin 1266/1267. Kaupungissa lyötiin myös kuparisia pūleja vuosina 1275-1276.
1314 kaupunkiin rakennettiin Üzbek-kaanin moskeija. Se ei ole kooltaan kovin suuri, mutta se on vanhin Krimin moskeijoista. Se sai nimensä kultaisen ordan pitkäaikaisimmalta hallitsijalta Üzbek-kaanilta, jonka hallintokaudella se rakennettiin. 1332 Kilburun beyn tytär Inci Hatun rakennutti moskeijan yhteyteen madrasan, islamilaisen koulun. Arabilöytöretkeilijä Ibn Battuta vieraili kaupungissa 1333. Hänen kuvauksensa mukaan Solh'at oli suuri ja kaunis kaupunki, jossa sijaitsi mongolikuvernöörin istuin.
Kaupunki oli pitkään yksi Krimin alueen juutalaiskeskuksista. Yksi ensimmäisistä karaiimeista kertovista historiallisista maininnoista sijoittuu Staryi Krymiin, jossa heidän kerrotaan asuneen vuonna 1273. Karaiimit saivat kaupungissa samanlaiset oikeudet, kuin muutkin juutalaiset. 1500-luvulla kaupungissa oli Karaiimisynagoga ja juutalainen hautausmaa. Merkittävämpi karaiimi- ja juutalaiskeskus Krimillä oli Çufut-Qale ("juutalaiskaupunki" tataariksi ja turkiksi), josta tuli myös Krimin tataarien seuraava pääkaupunki. Krimin siirryttyä Venäjän keisarikunnalle juutalaisasutukselle ruvettiin asettamaan rajoituksia.
Staryi Krymissa oli myös fransiskaaniluostari, jossa muun muassa Nogai-kaanin vaimo Yailaqin kerrotaan vierailleen tiheästi ja saaneen katolisen kasteen.
Historia > Toinen maailmansota

Vuoden 1939 väestölaskennan mukaan Staryi Krymissa oli 5 143 asukasta, joista 104 oli juutalaisia.
Saksalaiset miehittivät Staryi Krymin 2. marraskuuta 2914. Ennen tätä 60 juutalaisasukasta oli onnistunut pakenemaan kaupungista. Sinne jääneiden juutalaisten tuli rekisteröityä ja pitää valkoista käsivarsinauhaa. Neuvostoliittolaisten asiakirjojen ja silminnäkijätodistusten mukaan vuoden 1941 joulukuun ja 1942 helmikuun välillä saksalaiset teloittivat yli sata Staryi Krymista ja sen lähialueilta kerättyä krymtšakki- ja aškenasijuutalaista kaupungin reuna-alueilla.
Toisen maailmansodan aikana monet alueen tataareista liittyivät Neuvostoliiton puolella taistelleihin partisaaneihin. Loppuvuonna 1943 komissaarikapteeni Rafat Mustafaevin johtamassa iskussa tataareista koostunut partisaaniosasto tuhosi Staryi Krymissa olleen saksalaisten miehittäjien varuskunnan, kaksi panssarivaunua ja 16 muuta ajoneuvoa, sekä vapautti 46 pidätettyä Gestapon vankilasta.  Puna-armeija vapautti kaupungin 13. huhtikuuta 1944.
Vuonna 1944 Josif Stalin määräsi Krimille etnisen puhdistuksen, jossa Krimin tataarit Neuvostoliiton keski-Aasiassa sijaitseviin siirtoloihin rangaistuksena siitä, että osa tataareista oli tehnyt toisen maailmansodan aikana yhteistyötä natsi-Saksan kanssa. Miljoonia tataareja pakeni ulkomaille, lähinnä Turkkiin, mutta paikalle jääneet pakkosiirrettiin NKVD:n päällikkö Lavrenti Berijan toimesta. Tataarien palaaminen Krimille alettiin sallimaan vasta vuosikymmenien kuluttua. Vuoteen 2006 mennessä yli 250 000 Krimin tataaria oli palannut entisille asuinsijoilleen.
Historia > Nykyaika

Vaikka tataarit muodostavat vähemmistön Staryi Krymin asukaskunnasta, kaupunki on nykyään yksi merkittävistä tataariväestön keskittymistä. Üzbek-kaanin moskeija on kunnostettu ja jälleen aktiivisessa käytössä palvontapaikkana, joskin Inci Hatunin rakennuttamasta madrasasta on jäljellä vain rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Staryi Krym Wikimedia Commonsissa
Staryi Krym (Encyclopedia of Ukraine, vol. 5, 1993) (englanniksi) (encyclopediaofukraine.com)
Staryi Krym, Misto ARK (artikkeli teoksessa Ukrainan historian tietosanakirja) (ukrainaksi) (history.org.ua)
Üzbek-kaanin moskeija, rakennettu 1314.
Staryi Krym, Ivan Aivazovskin piirros vuodelta 1858.
Vortisismi

Vortisismi eli vortismi (< engl. vortex, 'pyörre') oli Englannissa Wyndham Lewisin johdolla 1914 syntynyt lyhytikäinen taidesuunta. Se muistutti futurismia ja etsi aiheensa konekulttuurin rytmisestä maailmasta.
Vortisismin piiriin kuului paitsi maalaustaide, piirrostaide ja taidegrafiikka, myös kuvanveisto ja valokuvaus. Suuntaus esiteltiin Wyndham Lewisin Blast-lehden ensimmäisen numeron manifestissa vuoden 1914 heinäkuussa. Liikkeen synnyssä oli mukana Lewisin lisäksi myös muita Rebel Art Centren jäseniä. Lewis näki vortisismin itsenäiseksi vaihtoehdoksi kubismille, futurismille ja ekspressionismille. Hänen mukaansa vortisistit pyrkivät pyyhkimään Britanniasta kaikki viktoriaanisen ajan jäljet ja vapauttamaan maan sen lannistavasta menneisyyden perinteestä. Termi vortisismi oli runoilija Ezra Poundin keksimä: hän julisti vorteksin (pyörteen) maksimaalisen energian pisteeksi ja suurimman tehokkuuden edustajaksi. Vortisistit halusivat asettaa koneajan työnsä keskiöön, ja Blastin manifesto kehotti heitä täyttämään taiteensa "koneiden, tehtaiden, uusien ja laajempien rakennusten, siltojen ja tehtaiden muodoilla". He arvostelivat futuristeja liiallisesta "maalauksellisuudesta", melodramaattisuudesta ja mahtavuudesta. Lewis kumppaneineen tavoitteli liikkeen selkeää erottuvuutta futuristien sumean liikkeenkuvauksen sijaan, ja he käyttivät voimakkaita ääriviivoja. Vortisistit kiinnittivät futuristeista poiketen paljon huomiota myös koneellisen maailman pimeään puoleen, sen julmuuteen ja kovuuteen.
Vortisistit toimivat vuosien 1914–1916 välillä. Heihin kuuluivat Wyndham Lewisin lisäksi muiden muassa Jessica Dismorr, Frederick Etchells, Henri Gaudier-Brzeska, William Roberts, Helen Saunders, Edward Wadsworth, Lawrence Atkinson, David Bomberg, Jacob Kramer ja Christopher Nevinson. Ensimmäinen maailmansota keskeytti liikkeen toiminnan, eikä se enää jatkanut sodan jälkeen.
Aiheesta muualla

vorticism.co.uk (Arkistoitu – Internet Archive)
Vorsma

Kazanin jumalanäidin ikonin kirkko Vorsmassa.
Vorsma (ven. Во́рсма) on kaupunki Nižni Novgorodin alueen Pavlovon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Meštšoran alangolla Okan sivujoen Kišman varrella 71 kilometriä Nižni Novgorodista lounaaseen. Asukkaita on 12 200 henkeä (vuonna 2005).
Vorsman kylä on syntynyt 1500-luvulla. 1700-luvulla siitä tuli tärkeä metallikäsitöiden keskus. Vuonna 1820 perustettiin kuparisia työkaluja valmistanut tehdas. Vuonna 1955 Vorsmasta tuli kaupunki. Nykyään siellä on lääketieteen instrumentteja sekä puukkoja ja veitsiä valmistavia yrityksiä.
Aiheesta muualla

Vorsman kaupungista kertova sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Vrykolakonísia

| --- | --- |
Muut nimet:  Vrokolakonísia (Βροκολακονήσια)
Sijainti:  38°55′33″N, 24°35′15″E, Skýros Euboia, Keski-Kreikka Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoiset Sporadit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,01 km² (suurin saari)
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vrykolakonísia (kreik. Βρυκολακονήσια, myös Vrokolakonísia, Βροκολακονήσια) on pienten Kreikan saarten ryhmä, joka kuuluu Pohjoisten Sporadien saariryhmään ja jonka saaret sijaitsevat Skýroksen saaren koillisrannikon edustalla. Saaret ovat asumattomia. Ryhmän suurimman saaren pinta-ala on noin 0,010 neliökilometriä. Hallinnollisesti Vrykolakonísian saaret kuuluvat Skýroksen kuntaan, Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Ignoi Vornanen

Ignoi (Ignatei) Vornanen (13. tammikuuta 1827 Korpiselkä – 13. syyskuuta 1889) oli suomalainen metsästäjä ja maanviljelijä.
Vornasen isä oli maanviljelijä Kassun Jeolo Vornanen, hänen äitinsä oma sukunimi oli Puruskainen. Korpiselän Tolvajärven kylässä syntynyt Vornanen kuului tunnettuun Karjalan metsästäjäsukuun. Maanviljelyksen ohella metsästystä harrastanut Vornanen ulotti riistanpyyntiretkensä Raja-Karjalasta aina Inkeriin, Varsinais-Suomeen ja Pohjanmaalle. Suurten nälkävuosien aikaan Vornanen metsästi poikineen senaatin kehotuksesta susia ja ilveksiä Varsinais-Suomessa. Talvella 1880-1881 tehty pyyntiretki toi saaliiksi yhteensä 23 riistaeläintä, enimmäkseen ilveksiä, mikä lisäsi Vornasen mainetta metsästäjänä ja tuotti tapporahojen lisäksi ylimääräisen 2 000 markan palkkion. Vornanen metsästi enimmäkseen koirien avulla. Yhteensä kerrotaan Vornasen poikineen saalistaneen yli 400 ilvestä ja kymmeniä susia sekä olleen mukana 70 karhun pyynnissä. Hän osallistui myös pyyntiretkiin, joille metsästyksen harrastajat tulivat maksua vastaan kaatamaan suurriistaa. Kivennavalla Vornanen oli tällaisen retken oppaana itselleen keisarille ja sai onnistuneen kaadon palkkiona sata hopearuplaa. Kaadettua karhua saatettiin tuolloinkin lepytellä loitsulla Ole kiitetty Jumala, / ylistetty luoja yksin, / kun annoit otson osaksi, / salo kullan saalihiksi! / Hyvin meihin metsä mieltyi, / taipui ainoinen Tapio.
Vornanen oli naimisissa kaksi kertaa, toisen puolisoista nimi oli Doarie Ratinen. Vornasen pojat Jyrki, Petri ja Iivana 1. avioliitosta tulivat tunnetuiksi metsästäjinä isänsä kanssa tekemillään pyyntiretkillä.
Vornasesta on tehty 2006 Vilho Nissisen säveltämä ja Martti Piston sanoittama laulu Karhunkaataja Ignoi Vornanen.