stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vincenzo Alberto Annese
Ura

Annese on suorittanut UEFA Pro License -valmentajatutkinnon joten hänellä on pätevyys valmentaa jalkapalloa sen korkeimmalla tasolla. Hänellä on kokemusta nuorisovalmentajana italialaisissa akatemioissa ja seuroissa (jotka ovat useimmiten sidoksissa suuriin italialaisiin joukkueisiin) ja kansainvälistä kokemusta aikuisten joukkueiden päävalmentajana.
Annese aloitti jalkapallouransa keskikenttäpelaajana Venezia F.C./: n nuorten jalkapallojoukkueessa. Se ol sarjassa A (vuosina 1999-2001). Hän pelasi A.S. Martina Franca 1947:ssa (2001-2002), Noicàttaro Termolissa (2002-2003) ja A.S.D. Leonessa Altamurassa (2003-2004).
Annese halusi seurata isänsä, entisen jalkapalloilijan, jalanjälkiä Molfetta Sportivassa ja liittyi Belenenses-nuorten joukkueeseen. 23-vuotiaana hän päätti keskittyä jalkapallovalmentajaksi tulemiseen. Hän opiskeli liikuntakasvatuksen instituutissa (ISEF) Foggian yliopistossa ja sai vuonna 2006 toisen tutkintonsa Veronan yliopistosta keskittyen urheilun mukauttamiseen vammaisille. Vuonna 2008 Annese pyrki laajentamaan koulukokemustaan ​​valmentajan rooliin jalkapallossa sekoittamalla valmennusta GROW-mallin motivoivaan ja psykologiseen tekniikkaan.
Annese aloitti ammatillisen päävalmentajauransa S. S. Fidelis Andria 1928 -nuortenjoukkueessa (vuodesta 2010 vuoteen 2012). Hänet ylennettiin valmennushenkilöstöksi Italian kolmanteen divisioonaan 2012–13 Lega Pro Prima Divisione. Hän jatkoi edelleen Foggia Calciossa 2013–14 Lega Pro Prima Divisione. Siitä lähtien Annese oli päävalmentaja korkealla tasolla monissa maissa, mukaan lukien Latvia, Viro, Ghana, Palestiina, Indonesia, Kosovo ja Armenia . Hän oli nuorten maajoukkueiden (alle 14, 15, 16, 17, 19) taktinen / tekninen valmentaja Armenian jalkapalloliitossa .
Hän suoritti pätevyyden tulla opettajaksi peruskoulun, lukion ja yliopiston fyysisen koulutuksen opettajille . Hän toimi opettajana Italian kansallisen olympiakomitean vuonna 2013 ja kuin ohjaaja on uima-allas vuonna Molfettassa ja henkilökohtainen valmentaja .
Ghanalainen Premier League -kerho Bechem United FC nimitti tammikuussa 2017 Annesen kauden 2017–18 johtajaksi.
Annesen johdolla Bechem United pelasi MC Algeria vastaan vuonna 2017, Afrikan jalkapalloliiton (CAF) järjestämässä Afrikan toissijaisessa klubikilpailussa.
Annese allekirjoitti 25. heinäkuuta 2017 yhden vuoden sopimuksen ja hänestä tuli Palestiinan valioliigan ensimmäinen ensimmäisen joukkueen päävalmentaja Ahli Al-Khaleel kaudelle 2017–18.
PSIN Semarang kiinni Annesen 24. maaliskuuta 2018 ja hänestä tuli uusi ensimmäisen joukkueen päävalmentaja kaudelle 2018.
Annese allekirjoitti 17. kesäkuuta 2019 yhden vuoden sopimuksen Belize-jalkapallomaajoukkueen kanssa ja hänestä tuli uusi ensimmäisen kansallisen joukkueen päävalmentaja Belizen jalkapalloliitolle .
Viljo Ryynänen

Viljo Aulis Ryynänen (8. maaliskuuta 1925 Pielisjärvi – 25. helmikuuta 2021 Vantaa) oli suomalainen maataloudentutkija ja professori. Hän oli 1969–1971 Helsingin yliopiston maanviljelystalouden dosentti ja maatalousekonomian professori 1971–1992. Hän tutki muun muassa maatalouskiinteistöjen arvon perusteita.
Aiheesta muualla

Viljo Ryynäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Vladimir Ovtšinnikov

Vladimir Ovtšinnikov (s. 2. tammikuuta 1958) on venäläinen pianisti.
Ovtšinnikov valmistui Moskovan konservatoriosta, jossa hän nykyisin toimii pianonsoiton professorina. Hän voitti vuonna 1980 toisen palkinnon Montrealin kansainvälisessä musiikkikilpailussa. Vuonna 1982 hän jakoi saman sijan Peter Donohoen kanssa Kansainvälisessä Tšaikovski-palkinnossa Moskovassa. Vuonna 1987 hän voitti ensimmäisen sijan Leedsin kansainvälisessä pianokilpailussa Englannissa.
Ovtšinnikovin levyttämien teosten joukkoon kuuluvat Dmitri Šostakovitšin ensimmäinen pianokonsertto, Modest Mussorgskin Näyttelykuvia, Sergei Rahmaninovin Etudes-Tableaux, Franz Lisztin Études d'exécution transcendante sekä Sergei Prokofjevin pianosonaatit.
Victory Tour

| Victory Tour> The Jacksons |
| --- | --- |

Albumi:  Destiny, Triumph, Off The Wall, Thriller
Esitykset:  55
Victory Tour oli viimeinen The Jacksons -yhtyeen kiertue. Kiertue käsitti 55 konserttia ja tuotti 75 miljoonaa dollaria.[lähde? ] Kiertue nimettiin Victory -albumin mukaan, mutta esityslista ei sisältänyt yhtäkään kappaletta albumilta. Kiertueen jälkeen Michael Jackson ilmoitti eroavansa yhtyeestä. Michael lahjoitti kiertueesta saamansa tulot "T.J. Martell Foundation", "The United Negro College Fund" ja "Ronald McDonald Camp for Good Times" -hyväntekeväisyysjärjestöille.
Esityslista

Wanna Be Startin' Somethin'
Things I Do for You
Off the Wall
Human Nature (with Ben introduction)
This Place Hotel
She's out of My Life
Jermaine Jackson Medley
Let's Get Serious
You Like Me, Don't You?
Tell Me I'm Not Dreamin' (Too Good to Be True) (with Michael)
Jackson 5 Medley
I Want You Back
The Love You Save
I'll Be There
Rock with You
Lovely One
Interlude
Workin' Day and Night
Beat It
Billie Jean
Shake Your Body (Down to the Ground)
Viljo Rantanen

| Viljo Rantanen |
| --- | --- |
 Viljo Rantanen maaliskuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1982 (ikä 42) Äetsä, Suomi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Vili Rantanen
Tyylilajit:  heavy metal power metal viikinkimetalli
Soittimet:  kitara, taustalaulu
Yhtyeet:  Teräsbetoni Burning Winter The Coveralls All Rise Teräksen varjo
Aiheesta muualla
vilirantanen.com ja vilirantanen.com/in-english
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Viljo Rantanen (s. 29. elokuuta 1982 Äetsä) on Teräs­betonin kitaristi ja taustalaulaja. Hän kuuluu myös yhtyeisiin Burning Winter, The Coveralls ja All Rise. Lisäksi hän julkaisee silloin tällöin soolobiisejä ja on ollut myös No talent-yhtyeessä mukana aikoinaan.
Omien soolobiisien lisäksi hän on toiminut lauluntekijänä yhtyeille Teräsbetoni, Burning Winter ja All Rise. Bänditoiminnan lisäksi hän nykyään esiintyy myös trubaduurina. Rantasen kasaama Teräksen varjo-yhtye julkaisi V. Rantanen ja Teräksen varjo-EP:n 10 joulukuuta 2021.
Aiheesta muualla

Viljo Rantasen Linkedin-profiili
Vili Rantanen Facebookissa
Vili Rantasen YouTube-kanava
Villiscan kirvesmurhat

| Villiscan kirvesmurhat |
| --- | --- |
 Murha-ase.
Paikka:  Villisca, Iowa, Yhdysvallat
Kohde:  Mooren perhe ja kaksi vierasta
Ajankohta:  10. kesäkuuta 1912
Iskutyyppi:  joukkomurha
Kuolleita:  8
Haavoittuneita:  0
Epäilty/epäillyt:  tuntematon
Tekoväline:  Kirves
Villiscan kirvesmurhat tapahtuivat myöhäsillan 9. kesäkuuta 1912 ja aamun 10. kesäkuuta 1912 välillä Villiscan kaupungissa, Iowassa, Yhdysvalloissa. Kuusihenkinen Mooren perhe sekä heidän kaksi vierastaan löydettiin surmattuna kotitalostaan. Kaikilla kahdeksalla uhrilla, mukaan lukien kuudella lapsella, oli monia kirveellä tehtyjä vammoja päässään. Pitkään jatkuneen tutkinnan aikana tuli useita epäiltyjä, joista yhtä syytettiin kahdesti. Ensimmäinen oikeudenkäynti päättyi riippuvaiseen valamiehistöön ja toinen vapauttavaan tuomioon.
Yksityiskohdat

Mooren perheeseen kuuluivat vanhemmat Josiah B. (43-vuotias  ), Sarah (os Montgomery) (39) ja heidän neljä lastaan: Herman Montgomery (11), Mary Katherine (10), Arthur Boyd (7) ja Paul Vernon (5). Varakas Mooren perhe oli hyvin tunnettu ja hyvin pidetty yhteisössään.  9. kesäkuuta 1912 Mary Katherine Moore kutsui Ina Maen (8) ja Lena Gertrude Stillingerin (12) yöpymään Mooren asuntoon. Sinä iltana vierailevat tytöt ja Mooren perhe osallistuivat presbyteerikirkkoon, jossa he osallistuivat lasten päiväohjelmaan, jonka Sarah oli koordinoinut.
Rikoksen ilmitulo

Klo 7 Seuraavana päivänä, kesäkuun 10. päivänä, Mary Peckham, Moorejen naapuri, huolestui huomattuaan, että perhe ei ollut tullut ulos tekemään aamutöitä. Peckham koputti Moorejen oveen. Kun kukaan ei vastannut, hän yritti avata oven ja huomasi sen olevan lukossa. Peckham päästi Moorejen kanat ulos, katsoi että muilla eläimillä oli kaikki hyvin ja soitti Ross Moorelle, Josiahin veljelle. Kuten Peckham, Moore ei saanut vastausta, kun hän koputti oveen ja huusi. Ross avasi oven talon avaimella. Kun Peckham seisoi kuistilla, Ross meni saliin ja avasi vierashuoneen oven, jossa hän löysi Ina ja Lena Stillingerin ruumiit sängyltä. Moore käski välittömästi Peckhamia soittaa Henry "Hank" Hortonille, Villiscan ensisijaiselle lainvalvojalle, joka saapui pian sen jälkeen. Hortonin kotietsintä paljasti, että koko Mooren perhe ja kaksi Stillingerin tyttöä oli lyöty kuoliaaksi. Murha-ase, Josiahille kuuluva kirves, löydettiin vierashuoneesta, josta Stillingerin sisarukset löydettiin.
Lääkärit päättelivät, että murhat tapahtuivat puolenyön ja aamuviiden välillä.  Kaksi käytettyä savuketta ullakolla viittasi siihen, että tappaja tai tappajat odottivat kärsivällisesti (virallisen tutkinnan mukaan savukkeita ei löytynyt) ullakolla, kunnes Mooren perhe ja Stillingerin vieraat olivat nukkumassa. Murhaaja(t) menivät makuuhuoneeseen, jossa Josiah ja Sarah Moore nukkuivat. Josiah sai enemmän iskuja kirveestä kuin kukaan muu uhri; häntä oli lyöty kasvoihin niin monta kertaa, että hänen silmänsä puuttuivat. Hänen huoneensa katossa oli myös kirveen tekemä jälki, kun murhaaja nosti kirveen tappaakseen hänet.
Murhaaja tai tappajat tappoivat Josiahin kirveen teräpuolella, kun taas muiden uhrien tappamiseen käytettiin hamaraa eli kirveen terän tylppää puolta. Seuraavaksi Hermania, Mary Katherinea, Arthuria ja Paulia lyötiin päähän samalla tavalla kuin heidän vanhempiansa. Myöhemmin murhaaja palasi makuuhuoneeseen lyödäkseen lisää iskuja vanhimpaan Mooresiin, kaataen verta täynnä olevan kengän, ennen kuin hän meni alakertaan vierashuoneeseen ja tappoi Inan ja Lenan. Näyttävästi jälkeenpäin 4 kiloa painava pekonilevy otettiin ulos jäälaatikosta ja asetettiin kirveen viereen. Tutkijat löysivät etsinnöissä myös koskematonta ruokaa ja veristä vettä.
Tutkijat uskoivat, että kaikki uhrit Lena Stillingeriä lukuun ottamatta olivat nukkuneet tullessaan murhatuiksi. He luulivat tytön olleen hereillä ja yrittäneen taistella vastaan, koska hänet löydettiin makaamassa poikittain sängyllä ja hänellä oli käsivarressaan puolustushaava. Lenan yöpaita oli kääritty vyötärölle asti, eikä hänellä ollut yllään alusvaatteita, mikä johti lainvalvontaviranomaisten spekulaatioihin, että tappaja(t) ahdistelivat häntä seksuaalisesti tai yrittivät tehdä niin. Tästä ei kuitenkaan löydetty merkkejä.
Artikkeli The Day Bookissa, Chicagossa, 14. kesäkuuta 1912, jossa on viisi kahdeksasta uhrista sekä heidän talonsa.
Sly Cooper

| Sly Cooper |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Sucker Punch Productions (2002–2005) Sanzaru Games (2010-2014) 
Julkaisija:  Sony Computer Entertainment
Lajityyppi:  tasohyppely, hiiviskely, toimintaseikkailu
Alusta:  PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Vita
Ensijulkaisu:  Sly Raccoon (2002)
Viimeisin julkaisu:  Sly Cooper: Thieves in Time (2013)
Aiheesta muualla
Kotisivut
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Sly Cooper on tasohyppely- ja hiiviskelypelisarja PlayStation 2:lle, PlayStation 3:lle ja PlayStation Vitalle.
Pelaaminen

Sly Cooper -pelit ovat pääasiallisesti kolmannen persoonan tasohyppelyitä. Pelaaja ohjaa Sly Cooperia tai yhtä hänen koplalaistaan läpäistääkseen tehtäviä ja edetääkseen uusille tasoille. Sly on hyvin ketterä ja osaa käyttää rakennusten arkkitehtuuria hyväkseen kiipeilläkseen putkissa, hiipiäkseen reunoja pitkin ja pomppiakseen lipputangoissa. Sly osaa myös käyttää ”varasaistiaan” ja sukunsa mestarivarasliikkeitä, joita hän oppii eri peleissä. Taistelussa Sly käyttää keppiään. Pelaaja voi myös ohjata Bentleyä ja Murrayta.
Jokainen peli on jaettu useisiin keikkoihin, jotka suorittaakseen Slyn ja koplan on suoritettava alatehtäviä. Ensimmäisessä pelissä tasohyppelymäisiin tehtäviin pääsi suoraan ns. pelikeskuksesta. Toisessa, kolmannessa ja neljännessä pelissä on isoja vapaita alueita, joihin on merkattu sinne tänne tehtäviä suoritettavaksi. Kentän viimeinen tehtävä on aina operaatio, jossa on mukana lopputaistelu.
Pelaaminen > Pelimaailma

Sly Cooperin maailma on asutettu eläimillä sarjakuvamaisessa film noir -ympäristössä. Tarina keskittyy Sly Cooperiin, nuoreen pesukarhuun ja pitkän linjan mestarivarassuvun viimeiseen jäseneen. Cooperin suku on opettanut mestarivarasliikkeensä sukupolvelta toiselle käyttämällä ”Varkaiden käsikirjaa” (Thievius Racoonus), kirjaa joka sisältää kaikki Cooperin suvun salaisuudet ja temput. Siinä missä Cooperin suvun jäsenet ovat keränneet massiivisen omaisuuden varastelutavoillaan, Sly arvostaa enemmän ystävyyttään partneriensa Bentleyn ja Murrayn kanssa sekä flirttailua tarkastaja Carmelita Foxin kanssa.
Päähahmot

Sly Cooper on pesukarhu ja sarjan päähenkilö. Sly on maineikkaan Cooperin varasklaanin viimeinen vesa. Slyn ollessa kahdeksanvuotias Clockwerk murhasi hänen vanhempansa. Sly kasvoi suuren osan elämästään orpokodissa, jossa hän kohtasi parhaat ystävänsä Bentleyn ja Murrayn. Heidän kanssaan Sly perustaa varasjengin, Cooperin koplan. Koplalla ei ole niin sanottua johtajaa, koska joskus koplan jäsenet joutuvat vaikeuksiin ja yhden tai kahden jäsenen täytyy hoitaa hommat, mutta Sly on paras varastelija, joten hän hoitaa suurimman osan tehtävistä.
Bentley on Cooperin koplan aivot. Hän on kilpikonna, jonka erikoistaitoja ovat kaiken elektronisen, tietokoneiden ja räjähteiden tuntemus. Hän myös suunnittelee kaikki keikat ja auttaa Slyta kentällä. Myöhemmin Bentley halvaantuu jaloistaan, koska hän jää Clock-Lan nokan alle ja joutuu pyörätuoliin loppuelämäkseen.
Murray on koplan autonajaja ja lihakset. Ensimmäisessä pelissä Murray ei osaa puolustautua, joten Sly avustaa tätä keikoillaan. Seuraavissa osissa suurin osa Murrayn keikoista perustuu voimankäyttöön. Murray poistuu tiimistä väliaikaisesti Sly 2: Konnakopla -pelin tapahtumien jälkeen, koska hän pelkää loukkaavansa ystäviään, kuten Slyta ja Bentleyä. Hän opiskelee uniaikaa purppuran värisen Guru-koalan suojissa Australiassa. Murray palaa koplaan monen neuvottelun jälkeen, koska hän raivostuu Don Octavio -nimisen mafioson potkaistua Bentleyn pois pyörätuolistaan. Lopulta Murray päihittää Don Octavion kaksintaistelussa.
Carmelita Montaya Fox on Interpol-nimisessä virkavalta- ja lakijärjestössä poliisi/agentti ja myöhemmin Slyn tyttöystävä. Vaikka Carmelitalla on pakkomielle Slyn nappaamiseen, hänellä on myös tunteita tätä kohtaan. Sly käyttää Carmelitan tunteita hyväkseen paetakseen tämän kynsistä. Sukunimensä mukaisesti Carmelita on kettu. Hän myös auttoi Slyta Clockwerkin tuhoamisessa. Sly rakastaa Carmelitaa ja Sly 3:n lopussa pari paljastaa tunteensa toisilleen.
Clockwerk on Fiendish Five -rikollisjoukkion johtaja, joka tuntee syvää vihaa, kostonhimoa ja kateutta Cooper-klaanin menestystä kohtaan. Clockwerk on vannonut hävittävänsä Cooperien suvun maan päältä. Clockwerk vaihtoi kehonsa sieluttomaan koneistoon saavuttaakseen kuolemattomuuden, koska hän tiesi, että kuolisi ennen kuin ehtisi hävittää Cooper-suvun. Clockwerk muistuttaa jonkin verran isoa kotkaa, mutta hän on kuitenkin pöllö, tarkemmin huuhkaja.
Pelisarja > Sly Raccoon

Sly Raccoon julkaistiin Pohjois-Amerikassa vuonna 2002, Euroopassa alkuvuodesta 2003 ja Japanissa 2003 PlayStation 2:lle. Pelissä Slyn on palautettava sukunsa ”Varkaiden käsikirjan” sivut, jotka on varastanut pahamaineinen jengi, Varasviisikko (Fiendish Five). Viisikon johtaja on Clockwerk, jättimäinen puoliksi mekaaninen pöllö. Samalla Slyn ja koplan täytyy pysyä kaukana tarkastaja Carmelita Foxista, joka on vannonut saavansa Slyn kiinni laittaakseen tämän vankilaan. Sly Raccoon -peliä ei ole dubattu suomeksi.
Pelisarja > Sly 2: Konnakopla

Sly 2: Konnakopla on pelisarjan toinen osa, joka julkaistiin vuonna 2004 Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa, Japanissa 2005. Clockwerkin osat on ryöstetty ja Cooperin koplan täytyy varastaa ne takaisin Klaww Gangilta. Pelin dubbasi suomeksi Oy PVP Voice Ab.
Pelisarja > Sly 3: Konnien kunnia

Sly 3: Konnien kunnia julkaistiin vuonna 2005 Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa, Japanissa 2011 The Sly Trilogyn osana. Sly on saanut kuulla Cooperin holvista, suuresta säiliöstä, johon hänen esi-isänsä ovat vuosien aikana säilöneet suuren osan aarteistaan. Hänen täytyy päästä sinne. Valitettavasti saari, jolla holvi sijaitsee, on julman Tri. M:n hallussa. Hän on ansoittanut saaren niin, että sinne on miltei mahdoton päästä. Slyn on koottava vanha koplansa ja löytää siihen pari uutta jäsentä päästäkseen holviin ja voittaakseen Tri. M:n. Pelin dubbasi suomeksi Oy PVP Voice Ab.
Pelisarja > The Sly Trilogy/Collection

The Sly Collection (Euroopassa nimellä The Sly Trilogy) on Sanzaru Gamesin PlayStation 3:lle kehittämä ja vuonna 2010 Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa sekä Japanissa 2011 julkaistu pelikokoelma. Se sisältää HD -laatuiset versiot kolmesta ensimmäisestä Sly-pelistä. Kokoelma sisältää myös PlayStation Move -minipelejä. Vuoden 2013 lopussa Sony Entertainment painatti peliä uudestaan kahden vuoden tauon jälkeen. Sly 2- ja Sly 3 -pelejä voi pelata suomen kielellä.
Pelisarja > Sly Cooper: Thieves in Time

Sly Cooper: Thieves in Time on PlayStation 3:lle ja PlayStation Vitalle julkaistu Sly-sarjan neljäs osa. Slyn esi-isät ovat pulassa uuden ja tuntemattoman vihollisen ja tämän apureiden takia, joten Slyn, Bentleyn ja Murrayn täytyy lähteä ajassa taaksepäin pysäyttämään roistot ja korjaamaan historia aikakoneella, minkä Bentley mainitsi Sly 3:ssa. Peli julkaistiin alkuvuodesta 2013 Pohjois-Amerikkaan ja Eurooppaan. Japanissa peli on julkaistu mutta sitä ei ole dubattu Japaniksi.
Pelisarja > Bentley’s Hackpack

Bentley’s Hackpack sisältää kaikkia Sly Cooper: Thieves in Time -pelissä olevia Bentleyn hakkerointipelejä. Peli julkaistiin PlayStation 3:lle ja PlayStation Vitalle vuonna 2013 sekä Androidille ja iOS:lle vuonna 2014.
Pelisarja > Sly Cooper Trilogy/Collection

Sly Cooper Collection (Euroopassa Sly Cooper Trilogy) on Sanzaru Gamesin kehittämä pelikokoelma PlayStation Vitalle. Se sisältää pelisarjan ensimmäiset kaksi osaa. Pelin mukana myös tulee kuponki, jolla voi ostaa kolmannen pelin Playstation Storesta. Peli julkaistiin keväällä 2014 Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Sly 2- ja Sly 3 -pelejä voi pelata suomen kielellä.
Aiheesta muualla

Tirkkonen, Niklas: Sly Raccoon: Pesukarhun kestävää viihdettä. Pelaaja, huhtikuu 2020, sivut 62–63. Lehden verkkoversio.
Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
Epävirallinen Sly Cooper -wiki (englanniksi)
Sly Cooper tunnus logo
Vladimir Menšikov

V. A. Menšikov
Vladimir Menšikov (Menschikoff) (1816 – 27. syyskuuta 1893 Baden-Baden, Saksan keisarikunta) oli Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut ratsuväenkenraali ja suomalainen aatelinen.
Vladimir Menšikovin vanhemmat olivat Suomen kenraalikuvernööri, ruhtinas Aleksandr Sergejevitš Menšikov ja kreivitär Anna Alexandrovna Protasova. Hän sai isänsä myötä vuonna 1833 Suomen kansalaisuuden, kun ruhtinaallinen Menschikoff-suku kirjattiin Suomen ritarihuoneeseen. Vladimir Menšikov valmistui vuonna 1832 H.M. Keisarin paašikoulusta Pietarista ja määrättiin vänrikkinä palvelukseen Mihailin tykistökouluun. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Henkivartioväen ratsastavaan tykistöön, sitten 2. ratsastavaan tykistöpatteriin, vuonna 1835 tykistöjoukkoihin Kaukasiaan ja vuonna 1836 aliluutnanttina Henkivartioväen husaarirykmenttiin. Luutnantiksi Menšikov yleni 1837. Vuonna 1839 hänestä Venäjän santarmijoukkojen päällikön adjutantti keisarillisessa pääesikunnassa. Menšikov yleni aliratsumestariksi 1840, H.M. Keisarin sivusadjutantiksi hänet korotettiin 1842. Vuonna 1843 hänet ylennettiin ratsumestariksi ja vuonna 1844 everstiksi.
Vuonna 1849 Menšikov osallistui Unkarin sotaan Venäjän kenttäarmeijan pääesikunnan palveluksessa ja yleni kenraalimajuriksi H.M. Keisarin seurueessa.  Vuonna 1855 hänet korotettiin H.M. Keisarin kenraaliadjutantiksi ja ylennettiin vuonna 1857 kenraaliluutnantiksi. Vuonna 1872 hänet nimitettiin Venäjän sotasairaaloiden pääkomitean jäseneksi ja merkittiin samana vuonna Kubanin kasakkadivisioonassa ratsastavan tykistöprikaatin upseeriluetteloihin ja 1873 lisäksi Donin kasakkajoukkojen upseeriluetteloihin. Tuolloin hän myös yleni ratsuväenkenraaliksi, pysytettynä H.M. Keisarin kenraaliadjutanttina. Menšikov nimitettiin sotilaslääkinnän keskuskomitean jäseneksi 1889, missä tehtävässä hän toimi aina kuolemaansa saakka.
Isänsä kuoleman jälkeen tämän valtiolta vuonna 1842 lahjoituksena saama Anjalan säterikartano siirtyi Vladimir Menšikoville ja hänen kuoltuaan lopullisesti valtiolle vuonna 1907. Menschikoffin ruhtinassuku sammui Suomessa Vladimir Menšikovin kuollessa.
Vladimir Menšov

Vladimir Menšov
Vladimir Valentinovitš Menšov (ven. Владимир Валенти́нович Меньшов, 17. syyskuuta 1939 ― 5. heinäkuuta 2021) oli venäläinen elokuvaohjaaja ja -näyttelijä, joka nousi kansainväliseen maineeseen elokuvallaan Moskova ei usko kyyneliin (1979).
Menšov syntyi Bakussa Azerbaidžanissa ja opiskeli näyttelijäksi Moskovan taideteatterin koulussa. Jatko-opintojaan hän suoritti Gerasimov-instituutissa, missä hän opiskeli elokuvaohjaamista.
Menšov näytteli urallaan yli sadassa elokuvassa, mutta hänet tunnetaan parhaiten ohjaajana. Hänen ensimmäinen ohjauksensa oli vuonna 1976 ensi-iltansa saanut Rozygryš (1976). Se sai Neuvostoliitossa hyvän vastaanoton, ja Menšov sai sen jälkeen mahdollisuuden tehdä elokuvan Moskova ei usko kyyneliin. Se rikkoi Neuvostoliitossa katsojaennätyksiä, mutta länsimaissa elokuvan vastaanotto oli vaihteleva. Elokuva palkittiin silti vuonna 1980 parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon., vaikka ei voinut käydä henkilökohtaisesti noutamassa sitä.
Menšovin puoliso oli näyttelijä Vera Alentova, ja parilla oli yhdessä tytär Julija Menšova. Hänen myöhempien elokuviensa joukkoon lukeutuvat Nukke (1988) ja Yövahti (2004).
Menšov kuoli heinäkuussa 2021 moskovalaisessa sairaalassa covid-19-sairauden aiheuttamiin kompilaatioihin.
Vita Semerenko
Maailmancupin palkintosijat

Kausi 2008–2009: Hochfilzen pikakilpailussa toinen, Vancouver normaalimatkalla kolmas
Kausi 2009–2010: Oslo yhteislähdössä toinen
Kausi 2010–2011: Hanty-Mansijsk normaalimatkalla kolmas, Ruhpolding sprintissä kolmas
Kausi 2011–2012: Ruhpolding sprintissä kolmas, Hanty-Mansijsk sprintissä toinen, takaa-ajossa kolmas
Kausi 2012–2013: Nové Město sprintissä kolmas
Kausi 2017–2018: Le Grand-Bornand sprintissä kolmas, Oberhof takaa-ajossa kolmas
Vladimir Miholjević

| Vladimir Miholjević |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. tammikuuta 1974
Kansalaisuus:   Kroatia
Pyöräilijä
Pituus:  180 cm
Paino:  68 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  Maantiepyöräily
Rooli:  Ajaja
Ura
Ammattilaisjoukkue(et)
1997–2001   2002–2004   2005–2009 2010–2012:  KRKA Alessio Liguigas Acqua & Sapone-Caffè Mokambo
Suurimmat voitot
 Pariisi–Nizza-ajon mäkikirikilpailu 2002 Jadranska Magistrala 2000 Tour du Doubs 2000 Tour du Sud 1998 Trophy Riviera 2001 Maantieajon Kroatian-mestaruus 1998, 2000, 2012 Aika-ajon Kroatian-mestaruus 2012 
 Tiedot päivitetty: 6. tammikuuta 2014 
Vladimir Miholjević
Vladimir Miholjević (s. 18. tammikuuta 1974 Zagreb) on kroatialainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 1997–2012. Hän edusti Krka - Telekom Slovenijea, Alessiota, Liquigasia ja Acqua & Sapone-Caffè Mokambo -tallia. Hän voitti muun muassa Pariisi–Nizza-ajon mäkikirikilpailun 2002 ja Tour du Doubs-kilpailun 2000.