stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän–Turkin sota (1735–1739)
Sotavuosi 1736

Venäjä teki ensimmäisen isomman sotatoimensa vasta vuonna 1736. Münnichin 62 000 miehen Dneprin armeija valtasi osmanien Perekopinkannaksen linnakkeet toukokuussa 1736. Kesäkuussa armeija valtasi Krimin kaanikunnan pääkaupungin Bahtšisarain ja heinäkuussa Otšakovin linnakeen. Münnich teki suunnitelmia jopa Istanbulin valloittamisesta. Tämä olisi taannut Venäjän laivaston pääsyn Mustaltamereltä Välimerelle ja karkottanut osmanit Euroopasta, mutta hän ei onnistunut saamaan avointa taistelua vältteleviä tataareja kiinni. Münnich oli laskenut armeijan pärjäävän kahden kuukauden viljavarastolla, jota täydennettäisiin Krimin alueelta takavarikoidulla viljalla. Tässä hän oli tehnyt virheen.
Vaikka sodanjulistus oli ollut voimassa, hyökkäys Krimille oli osmaneille pieni yllätys. Suurvisiiri Silahdar Seyyid Mehmed pašša aloitti liikekannallepanon vasta huhtikuussa, kun sana venäläisten hyökkäyksestä saapui. Osmanit turvasivat tataareihin, jotka puolestaan kävivät sissisotaa vahvempaa ja uudenaikaisempaa armeijaa vastaan. He hyökkäsivät vastustajan kuormastojen kimppuun, tekivät pieniä iskuja erillisiä osastoja vastaan ja polttivat pellot ja talot venäläisten reitiltä. Münnich ei pystynyt täydentämään varastojaan ja hänen edetessään joukkojen huoltaminen vaikeutui vaikean maaston vuoksi. Lisäksi hänen armeijaansa alkoi vaivata kulkutauti, joka verotti miesvahvuutta huomattavasti. Münnich vetäytyi armeijoineen syksyllä.
Saman vuoden kesäkuun 19. päivänä Venäjän armeijan toinen osasto, Peter de Lacyn 28 000 miehen Donin armeija, valtasi Azovin linnakkeen Donin laivaston tuella. Turkkilaiset puolustautuivat urheasti, mutta linnakkeen ruutivarasto räjähti ja piiritys oli lyhyt. Turkkilaisten komentaja antautui ja heidän puolustuksensa aikana osoittamasta rohkeudesta vaikuttunut Lacy salli antautuneen varuskunnan lähteä linnoituksesta vapaasti venäläisten kunnianosoitusten saattelemana. Varuskuntaan kuului noin 3 500 miestä ja 2 500 naista ja lasta. Tämän jälkeen myös Lacy eteni heinäkuussa Krimin niemimaalle, mutta kohtasi saman huolto-ongelman, joka oli vaivannut Münnichia ja vetäytyi takaisin Azoviin. Vuoden 1736 sotaretket olivat vaatineet arviolta 30 000 venäläisen hengen, joista vain 2 000 oli kuollut taistelussa.
Sotavuosi 1736 > Persian erillisrauha

"Persian Napoleoniksi" kutsuttu sotapäällikkö Nadir Šah solmi rauhan Osmanien valtakunnan kanssa 17. lokakuuta 1736 Istanbulissa. Valtakuntien väliset rajat sovittiin samoiksi, kuin osmanisulttaani Murat IV:n aikana noin 100 vuotta aiemmin. Sodan viimeisenä vuonna Persia oli menestynyt taisteluissa ja sopimus oli sille edullinen. Osmanit eivät kuitenkaan olleet pahoillaan, sillä he saattoivat nyt keskittää joukkojaan pohjoiseen Venäjää vastaan. Voittojensa ansiosta Nadir Šah valitutti itsensä uudeksi Persian šaahiksi ja hän jatkoi vuonna 1726 alkanutta sotaa Afganistania vastaan. Nadir lakkautti edeltävän kuningashuoneen, Safavidin dynastian ja perusti oman Afšaridin dynastian.
Sotavuosi 1737

Lacy hyökkäsi vuonna 1737 uudestaan Krimille idästä, tosin eri reittiä, ja onnistui aiheuttamaan suuria tappioita tataareille 40 000 miehen armeijallaan. Samaan aikaan Münnichin 80 000 miestä marssivat Dneprin yli lounaaseen Ukrainan ruohoarolle onnistuen valtaamaan Otšakovin linnakkeen, jälleen onnekkaan ruutivaraston räjähtämisen seurauksena. Vuoden 1737 sotaretken ongelmat toistuivat myös samankaltaisina kuin vuotta aikaisemmin; nälkä ja kulkutauti pakottivat Münnichin vetäytymään takaisin koilliseen.
Sotavuosi 1737 > Itävalta liittyy mukaan

Osmanien valtakunta ja Venäjä pitivät yllä neuvotteluyhteyttä lähes koko sodan ajan. Itävallan lähettiläät ottivat osaa neuvoitteluihin välittäjinä aina loppukesään 1737 asti, vaikka Itävalta ja Venäjä olivat solmineet salaisen sopimuksen jo tammikuussa. Venäjän sotatoimet eivät olleet menestyksekkäitä, mutta sen taisteluissa saamat voitot rohkaisivat Habsburgien Itävaltaa liittymään mukaan. Itävalta halusi osansa Balkanista ja samalla rajoittaa Venäjän valloitusten määrää. Rauhanneuvottelut katkesivat Nemyrivin kongressissa elokuussa, kun osmaneille kävi ilmi, että Itävalta olikin liittynyt sotaan Venäjän rinnalle. Itävallan armeijat hyökkäsivät Nišiin ja Vidiniin luottaen Valakiassa olevien venäläisten läheisyyden tuomaan tukeen. Itävaltalaiset valtasivat Nišin, mutta tämän jälkeen menestys väheni. Osmanit valtasivat Nišin takaisin lokakuussa ja Itävalta kärsi useita peräkkäisiä tappioita.
Yeğen Mehmed pašša nimitettiin suurvisiiriksi 3. joulukuuta 1737. Osmanien armeija alkoi osoittamaan ryhdistäytymisen merkkejä ja seuraavina kahtena vuonna sotaonni oli lähinnä heidän puolellaan.
Sotavuosi 1738

Uusi sotavuosi 1738 toistui pitkälle samanlaisena kuin aikaisemmat. Lacy hyökkäsi jälleen Krimille, mutta ei saavuttanut huomattavaa menestystä. Münnich eteni 100 000 miehen kanssa lännempänä aina Dnestrille saakka, mutta jälleen heikko huolto, nälkä, kulkutaudit ja turkkilaisten häirintä pakottivat hänet vetäytymään. Balkanilla Itävallan armeija kykeni hädin tuskin pitämään puoliaan osmaneja vastaan.
Talvella osapuolet aloittivat uudet neuvottelut rauhasta, jotka kuitenkin kariutuivat lähinnä kahden syyn vuoksi. Turkkilaisten vaatimukset olivat kasvaneet heidän menestyttyä Itävaltaa vastaan ja toisaalta Münnich oli onnistunut vakuuttamaan keisarinnan hyväksymään hänen "itämaisen suunnitelmansa", jonka tarkoituksena oli vallata osmanien hallussa olevat Tonavan valtiot sekä hyökätä aina Istanbuliin asti.
Sotavuosi 1739

Münnich marssi vuonna 1739 suuren armeijan kanssa Prutjoelle, kuten Pietari Suuri oli tehnyt Venäjän–Turkin sodassa vuonna 1711. Kuten tsaari aiemmin Münnich eteni liian syvälle ilman sivustatukea, jolloin hänen armeijansa yhteydet Venäjälle jäivät alttiiksi turkkilaisten ja tataarien hyökkäyksille. Osmanit saartoivat venäläiset, mutta Münnich ei lannistunut, vaan käynnisti taitavan hyökkäyksen vapauttaakseen joukkonsa saarroksesta. Elokuussa lähellä H'otynia käyty Stavutšanyn taistelu alkoi harhautushyökkäyksellä, jonka jälkeen hänen pääjoukkonsa hyökkäsivät voimalla ja tuhosivat turkkilaiset. Lisäksi Münnich valtasi H'otynin linnakkeen lähes ilman taistelua. Saatuaan käyttöönsä turkkilaisten varastot venäläiset saattoivat vallata suurimman osan Valakiasta loppukesän ja alkusyksyn 1739 aikana. Venäjän sodankäynti oli menestyksekästä kunnes Münnichille saapui häntä järkyttänyt uutinen: Itävalta on solminut erillisrauhan.
Itävallan rintamalla osmanikenraalit olivat keskittäneet joukkonsa vuonna 1739 Tonavalle, jossa itävaltalaiset huomasivat joukkojensa vahvuuden olevan vain neljäsosa osmanien joukoista. He kärsivät murskaavan tappion Grockan taistelussa ja joutuivat vetäytymään Belgradiin asti. Osmanit piirittivät Belgradia samalla kun rauhanneuvottelut alkoivat. Rauhansopimus allekirjoitettiin 18. syyskuuta. Münnichin joukot jäivät Mustanmeren ja osmaniarmeijan väliin ilman liittolaistensa sivustatukea.
Rauha

Itävalta allekirjoitti Belgradin rauhana tunnetun erillisrauhan 21. elokuuta 1739 luovuttaen Passarowitzin rauhassa vuonna 1718 saamiaan alueita takaisin osmaneille.
Itävallan rauhan takia venäläiset eivät voineet hyödyntää Münnichin joukkojen saavuttamaa menestystä. Venäläiset eivät voineet jatkaa etenemistä, sillä heidän sivustansa oli avoin. Kun lisäksi sota Ruotsin kanssa alkoi näyttää mahdolliselta, oli Venäjän pakko suostua rauhaan. Nissan rauha allekirjoitettiin 3. lokakuuta 1739. Venäläiset hyötyivät sopimuksessa hieman, sillä he saivat Azovin kaupungin takaisin, tosin sillä ehdolla, ettei sinne rakennettaisi uutta linnaketta. Venäläiset olivat kärsineet sodassa suurimmat tappiot, mutta lähinnä kulkutautien vuoksi. Vaikka Münnich oli jättänyt huollon liian vähälle huomiolle ja tehnyt uskaliaita suunnitelmia, oli hän kuitenkin ehdottoman oikeassa siinä, että uudistettu Venäjän armeija oli paljon taistelukykyisempi kuin vanhentunut osmaniarmeija.
Nissan sopimusta seurasi 30 vuotta kestänyt rauhan aikakausi osmanien valtakunnassa, jonka aikana sen rajanaapurit ja perinteiset kiistakumppanit sekaantuivat muihin sotiin. Idässä Nadir Šahin Persia kävi useita sotia ennen hallitsijansa salamurhaa. Lännessä ja pohjoisessa Venäjä ja Itävalta olivat mukana sekä Itävallan perimyssodassa vuosina 1740–1748 ja myöhemmin seitsenvuotisessa sodassa 1756–1763. Osmanivaltakunnalle tämä oli huono asia sotilaalliselta kannalta, koska sen armeija jäi syrjään Euroopan taistelukentiltä ja sotien aikana kehitetyistä uudistuksista, keksinnöistä ja sovelluksista.
Osmanien vasallin ja perinteisen liittolaisen Krimin kaanikunnan kohdalla sota paljasti muuttuneen voima-asetelman venäläisten ja Krimin tataarien välillä. Sodan aikana tataarit eivät kyenneet tekemään suuria tai tehokkaita sissi-iskuja ja ryöstöretkiä Venäjälle, eikä heidän puolustuksensa enää toiminut Venäjän armeijaa vastaan. Sen sijaan Venäjän joukot onnistuivat murtamaan tai kiertämään Perekopinkannaksella olleen tataarien perinteisen puolustuslinjan kolme kertaa vuosina 1736–1738 ja etenemään syvälle Krimin alueelle, jossa he pystyivät ajamaan krimiläisylimysten joukot pakoon vuorille ja polttamaan Karasubazarin (nyk. Bilohirsk) ja Gözleven (nyk. Jevpatorija) sekä kaanin palatsin Bahtšisaraissa. Seuraavassa vuosina 1768–1774 käydyssä Venäjän–Turkin sodassa Venäjä onnistui valtaamaan Krimin niemimaan ja ajamaan seuranneessa rauhassa vasallisuhteen purkamisen. Krimin kaanikunnan itsenäistyminen johti sen loppuun, sillä Venäjä otti Krimin haltuunsa vuonna 1784.
Nadir Šah, kuvitusta vuonna 1769 painettuun kirjaan.
sotamarsalkka Burkhard Christoph von Münnich
Sisällönhallinta

Sisällönhallinta (engl. Content Management) tarkoittaa toimintaa, jolla pyritään hallitsemaan digitaalista informaatiosisältöä mahdollisimman tarkoituksenmukaisesti. Sisältö voi olla esimerkiksi tekstimuotoisia dokumentteja, www-sivuja, video-, audio- ja kuvatiedostoja, sähköpostiviestejä, tms. tallennettua tai tallennettavissa olevaa informaatiota. Yhteistä tässä yhteydessä tarkoitetulle informaatiosisällön käsitteelle on, että se muodostaa ihmisten ymmärrettävissä olevia tiedonpalasia, ei silkkaa dataa sinänsä. Tyypillisesti digitaaliseen sisältöön liittyy useimmiten jonkinlaista metatietoa. Sisällönhallinnassa keskeisessä roolissa on myös sisällön elinkaari, joka alkaa sisällön luomisesta ja päätyy erilaisten vaiheiden kautta sisällön pitkäaikaiseen arkistointiin tai tuhoamiseen. Sisällönhallinnan tutkimus kuuluu enimmäkseen tietojärjestelmätieteen alueelle ,.
Erilaisia näkökulmia

Sisällönhallinnan tutkimuksessa ja ammatillisissa lähteissä aihepiiriä on tarkasteltu ainakin neljästä näkökulmasta, jotka ovat sisältönäkökulma, teknologianäkökulma, organisaationäkökulma ja prosessinäkökulma . Näkökulmien runsaus ja aiheen rajapinnat useisiin perinteisempiin tietojärjestelmätieteen osa-alueisiin ovatkin aiheuttaneet sen, että sisällönhallinta käsitteenä on ollut pitkään hämärä ja moniselitteinen .
Erilaisia näkökulmia > Sisältönäkökulma

Sisältönäkökulma jakautuu edelleen kolmeen alaryhmään, jotka ovat informaationäkökulma, käyttäjänäkökulma ja järjestelmänäkökulma.
Erilaisia näkökulmia > Sisältönäkökulma > Informaationäkökulma

Informaationäkökulma keskittyy sisällön semantiikan ja elinkaaren hallintaan. Tähän liittyvät esimerkiksi se, kuinka sisältö organisoidaan ja esitetään käyttäjille, informaatioarkkitehtuuri ja erilaiset sisällönhallintaa ja tiedonhakua varten muodostetut taksonomiat, sisällön klusterointi merkityksellisiksi informaatioyksiköiksi, ja metatiedon organisointi. Informaation elinkaari käsittää sisällön käsittelyyn liittyvät toiminnot, joissa sisältöä luodaan, editoidaan, tarkastetaan ja hyväksytään, indeksoidaan, kategoroidaan ja linkitetään, jaetaan, julkaistaan, käytetään, päivitetään, arkistoidaan, transformoidaan ja lopulta poistetaan.
Erilaisia näkökulmia > Sisältönäkökulma > Käyttäjänäkökulma

Käyttäjänäkökulma keskittyy käyttäjien (sisällön tuottajien ja hyödyntäjien) ja sisällön välisen suhteen tutkimiseen. Sisältönäkökulmasta on tärkeää tunnistaa käyttäjien erityispiirteet, odotukset tarpeet, ym. asiat, joiden mukaan sisällön relevanssia voidaan parantaa. Esimerkkeinä tähän näkökulmaan liittyvistä tutkimusaiheista voidaan mainita tiedonhaku (engl. information seeking and retrieval) sekä sisällön personointi.
Erilaisia näkökulmia > Sisältönäkökulma > Järjestelmänäkökulma

Järjestelmänäkökulma näkee aihealueen erilaisten järjestelmätyyppien pohjalta, jotka tallentavat erityyppisiä sisältöjä ja tekevät niiden hyödyntämisen mahdolliseksi käyttäjille. Tämä näkökulma on implisiittisesti yleinen alueen käytännön kielessä ja konsulttien julkaisemassa kirjallisuudessa . Esimerkiksi (Honkaranta &  Tyrväinen 2005,) puhuvat erikseen: 1) WWW-sisällönhallinnasta, 2) dokumenttien hallinnasta ja 3) rakenteisten dokumenttien hallinnasta. Gottlieb (2006,) puolestaan on todennut, että sisällönhallinta kattaa periaatteessa www-sisällönhallinnan (WCM, Web Content Management), dokumenttien hallinnan (DM, Document Management) ja digitaalisten resurssien hallinnan (DAM, Digital Asset Management) osa-alueet. Muita tästä näkökulmasta esiin nousevia teemoja ovat sisällönhallintajärjestelmien keskinäinen toimivuus ja sen mahdollistavat tekniset sisältöstandardit
Käytännön kielessä sisällönhallinta liitetäänkin usein järjestelmänäkökulmasta www-sivuihin ja erilaisten verkkopalveluiden hallintaan, mutta WWW-sisällönhallinta on kuitenkin vain yksi sisällönhallinnan osa-alue. Historiallisesti esimerkiksi dokumenttien hallinnalla on ollut tärkeä rooli jo vuosikymmeniä ennen Internetin keksimistäkin. Nykyisin monien organisaatioiden työ on jopa lähes pelkästään erilaisten dokumenttien tuottamista, käsittelyä ja jakelua (esimerkiksi valtionhallinnossa). Myös rakenteisten dokumenttien rooli kasvaa nykyisin koska nämä ohjelmallisesti tulkittavissa olevat dokumentit (yleensä XML-muotoiset) ovat tärkeässä roolissa muun muassa sähköisen liiketoiminnan toteutuksessa.
Dokumenttien hallinnalla on sisällönhallinnan eri järjestelmäosa-alueista kiistatta pisimmät juuret ja vakiintunein asema, mutta huolimatta dokumenttien hallinnan keskeisestä roolista, sisällönhallinnan kehittämisellä pyritään usein nimenomaan eroon perinteisestä dokumenttikeskeisestä järjestelmästä. Esimerkiksi Laudon & Laudon (2004,) ovat määritelleet perinteisten dokumenttikeskeisten tiedostojärjestelmien ongelmiksi seuraavia asioita:
Tiedon toisteisuus ja sekaannukset (sama tieto monessa eri paikassa)
Tiedon ohjelmistoriippuvaisuus (tarvitaan tiettyja sovelluksia avaamaan tiettyjä tiedostoja)
Joustamattomuus (kerran määriteltyjä rakenteita on vaikea muuttaa ja uudenlaisten koosteiden luominen on työlästä)
Heikko turvallisuus (muokkausten tekijöiden jäljittäminen vaikeaa, pääsyn rajoittaminen hankalaa)
Puutteellinen avoimuus ja tiedon saatavuus (uudelleenkäyttö ongelmallista, tiedostoilla on yleensä joku omistaja mikä myös vaikeuttaa uudelleenkäyttöä).
Erilaisia näkökulmia > Teknologianäkökulma

Teknologianäkökulma keskittyy yleisemmällä tasolla sisällönhallinnan perusteknologian, ohjelmistojen ja laitteistojen, tutkimukseen ja kehittelyyn. Tähän saakka sisällönhallinnan tutkimuksesta valtaosa on edustanut tätä näkökulmaa, jonka Tyrväinen et al. (2006) toteavat kuuluvan enemmänkin tietojenkäsittelytieteen, kuin tietojärjestelmätieteen piiriin.
Erilaisia näkökulmia > Organisaationäkökulma

Organisaationäkökulma keskittyy sisällönhallinnan organisationaalisiin, sosiaalisiin ja liiketoiminnallisiin kysymyksiin. Jonkinlainen organisaation sisällönhallinta (engl. Enterprise Content Management, ECM) lieneekin tarpeen useimpien organisaatioiden toiminnassa sekä yksityisellä että julkisella sektorilla. Tässä yhteydessä ollaan kiinnostuneita sisällönhallinnan ja sen kehittämisen organisatorisista tavoitteista (ks. alla), vaikutuksista, ja itse organisaation toimintamallin analysoinnista.
Sisällönhallinta-käsitteen ohella myös organisaation sisällönhallinta -käsitteen merkitykset ovat vaihdelleet alan käytännön kielessä runsaasti. Esimerkiksi Gottlieb (2006,) sanoo käsitteellä tyypillisesti viitattavan tavoitteeseen hallita kaikki nämä kolme osa-aluetta samalla tietojärjestelmällä tai tietojärjestelmäkokonaisuudella. Toisaalta on esitetty, että juuri "ECM"-käsite on paisunut koko ajan kattamaan yhä enemmän alueita. ECM-käsitteellä saatetaankin ajoittain viitata myös järjestelmä- tai jopa teknologianäkökulman yksittäisiin asioihin, kuten kuvatiedostojen hallintaan, tallenteiden hallintaan, oikeuksien hallintaan, aineistojen hallintaan ja arkistointiin.
Sisällönhallinnan voi kuitenkin määritellä eri tavoin eri organisaatioissa ja toimialoilla. Eräiden alan toimijoiden mielestä yhtenäistä määritelmää ei tästä syystä välttämättä ole edes tarvetta hakea (Boiko 2005,).
Erilaisia näkökulmia > Prosessinäkökulma

Prosessinäkökulma on kiinnostunut sisällönhallintaan liittyvistä organisatorisista prosesseista, joita voivat olla organisaation varsinaiset toimintaprosessit ja sisällönhallintaan liittyvät tai sen avulla mahdollistuvat kehittämisprosessit.
Sisällönhallinnan kehittämisprosessit sisältävät sisällönhallintajärjestelmien ja organisaation kehittämisen, toteuttamisen ja ylläpidon tehtävät.
Organisaatioiden varsinaiset toimintaprosessit puolestaan ovat sisällönhallinnan kannalta kiinnostavia, koska liittyvät läheisesti sisällön itsensä elinkaareen ja siihen liittyvään organisatoriseen toimintaan. Käytännön järjestelmätyössä tällaisia prosesseja on kyettävä mallintamaan ja toteuttamaan erilaisilla tietojärjestelmillä.
Tavoitteet

Organisaatiot voivat tavoitella esimerkiksi seuraavia asioita sisällönhallinnan ja sen kehittämisen avulla,:
tehokasta yhteistyötä organisaation sisällä ja organisaatioiden välillä
uusia sisältötuotteita tai -palveluja
parempaa sisällön laatua ja virheellisestä informaatiosta johtuvien ongelmien vähentämistä
nopeampia tuotantoaikoja,
parempaa resurssien hyödyntämistä, työn joustavuutta ja päällekkäisen työn poistamista,
vähentyneitä kustannuksia,
parempaa työtyytyväisyyttä,
parempaa asiakastyytyväisyyttä,
organisaatiomuistin aikaansaamista ja hyödyntämistä ja
modernia imagoa sidosryhmiensä silmissä.
Nämä tavoitteet ja niiden kombinaatiot luonnollisesti vaihtelevat eri organisaatiokonteksteissa ja aikoina, mistä johtuen myös tarkoituksenmukaiset sisällönhallintajärjestelmät voivat olla hyvinkin erilaisia eri organisaatioissa.
Sisu SA-150

| Sisu SA-150 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Valmistaja:  Oy Sisu-Auto Ab, Hämeenlinna ja Karjaa
Valmistusvuodet:  1982–1991
Tuotantomäärä:  noin 450 kappaletta
Suunnittelija:  Seppo Kokkola, Kari Lindholm, Veli Vallinoja, Uoti Hartikainen, Kalevi Kakko
Edeltäjä:  Sisu A-45
Seuraaja:  Sisu SA-130
Mitat ja massat
Kantavuus:  6 400 kg
Omamassa:  7 600 kg
Pituus:  6 760 mm
Leveys:  2 480 mm
Korkeus:  3 100 mm
Akseliväli:  3 850 mm
Maavara:  400 mm
Moottori, voimansiirto ja alusta
Iskutilavuus:  6 600 cm³
Teho:  150 kW /2400 1/min
Vääntö:  680 Nm
Polttoaine:  Dieselöljy
Vetotapa:  4×4, etuakseli irrotuskytkimellä
Vaihteisto:  6+1, valmistaja ZF; kaksiportainen alennusvaihde
Jarrut:  paineilmatoimiset, kaksipiiriset rumpujarrut
Puolustusvoimien masi Oulun Hiukkavaarassa kesäkuussa 2009
Sisu SA-150 eli Masi on suomalaisen Sisu-Auton vuosina 1982–1991 valmistama kaksiakselinen, nelivetoinen maastokuorma-auto, jonka kantavuus oli 6 400 kg. Auto suunniteltiin puolustusvoimien käyttöön seuraajaksi A-45-mallille.
Suunnittelu

A-45-mallista saatujen käyttökokemusten perusteella ja tykkien koon kasvun takia puolustusvoimilla havaittiin tarvetta saada entistä tehokkaampia vetäjiä. Tämän johdosta päätettiin kehittää kokonaan uusi keskiraskas maastokuorma-auto.
Mallin suunnittelu alkoi vuonna 1978 Helsingin Fleminginkadulla Sisu-Auton tuotekehitysjohtaja Seppo Kokkolan johtamassa työryhmässä. Ryhmään kuuluivat Sisu-Auton tuohon aikaan merkittävimmät suunnittelijat Kari Lindholm, Veli Vallinoja, Uoti Hartikainen ja Kalevi Kakko. Lähtökohtana oli käytetty Nato-yhteensopivuutta, mikä ilmeni rengaskoosta 14,00-20 ja ajoneuvon ulkonäöstä. Ensimmäisen prototyypin valmistus alkoi marraskuussa 1979 ja seuraavan vuoden helmikuussa suoritettiin ensimmäinen koeajo. Huhtikuussa autoa testattiin Rovajärven ampuma-alueella ja syksyllä aloitettiin puolen vuoden mittainen koeajo-ohjelma. Ajoneuvo läpäisi puolustusvoimien testit.
Prototyyppimalli oli nimeltään SA-140. Siinä oli voimanlähteenä turboahdettu Valmet 611, jonka teho oli 140 kW. Auton huippunopeus oli 100 km/h. Suurimmalla välityssuhteella huippunopeus oli 1,6 km/h. Auto oli selvästi kookkaampi ja suorituskykyisempi kuin A-45; sen omamassa oli lähes sama kuin A-45:n kokonaismassa.
Sisu-Auto antoi autolle lempinimen Masi, sillä edeltäjämallin nimeksi vakiintunut Proto-Sisu ei miellyttänyt valmistajaa.
Valmistus

Sarjatuotantomallin moottorin teho nostettiin 150 kilowattiin, joten sen mallinimeksi tuli SA-150. Auton sarjavalmistus alkoi Hämeenlinnassa vuonna 1982 ja ensimmäinen kymmenen ajoneuvon erä luovutettiin puolustusvoimille saman vuoden lokakuussa. Seuraavasta vuodesta alkaen valmistusmäärät olivat noin 60 autoa vuodessa. Kahta pientä, alkuvaiheessa toimitettua Karjaalla koottua erää lukuun ottamatta valmistus säilyi mallin koko elinkaaren ajan Hämeenlinnassa.
Teknisiä tietoja

SA-150:ssä oli hyödynnetty paljon samoja osia kuin muissa Sisu-malleissa, kuten ensimmäisissä XA-180-mallisissa Paseissa.
Teknisiä tietoja > Moottori

Auton voimanlähteenä oli vesijäähdytteinen, iskutilavuudeltaan 6,6-litrainen ja kuusisylinterinen nelitahtinen rivimoottori, turboahdettu  Valmet 611 CSBA -suoraruiskutusdiesel. Moottorin suurin teho oli 150 kW ja suurin vääntömomentti 680 Nm.
Teknisiä tietoja > Voimansiirto ja alusta

Voima välittyi kuivan, yksilevyisen kytkimen kautta ZF:n valmistamaan kuusiportaiseen vaihteistoon. Autossa oli myös kaksiportainen alennusvaihde, joka tuplasi vaihteiden määrän. Sekä etu- että taka-akseli olivat vetäviä. Molemmat akselit olivat jäykkiä. Jarruina oli paineilmatoimiset, kaksipiiriset S-nokkarumpujarrut.
Taka-akseli oli jousitettu lehtijousin. Etuakselilla oli lisäksi vielä hydrauliset iskunvaimentimet. Auton akselipainot jakautuivat tasaisesti ja runko oli kiertyvä, minkä ansiosta pyörät olivat jatkuvassa kosketuksessa maahan huonossakin maastossa. Ohjausjärjestelmä oli varustettu tehostimella.
Teknisiä tietoja > Ohjaamo ja varusteet

Auton ohjaamossa oli istumapaikat kuljettajan lisäksi kahdelle. Sekä ohjaamo että lava oli kiinnitetty runkoon joustavin kiinnikkein, jotka sallivat rungon kiertymisen vääntämättä päälirakenteita. Kuljettajan istuimessa oli säätömahdollisuus pituus- ja korkeussuunnassa. Ohjaamossa oli kattoluukku, naamiointiverkon teline ja kaksinopeuksisella puhaltimella varustettu lämmityslaite.
Lavalla sai kuljettaa enintään 30 henkilöä. Sen laidat olivat irrotettavia. Suojana oli metalliputkien varaan pingotettu pressu.
Sähköjärjestelmä oli 24-volttinen ja autossa oli kaksi 12-volttista, 150 ampeeritunnin akkua.
Autossa oli vetokyvyltään 8 000 kg vinssi, jota voi käyttää sekä edessä että takana. Vaijerin pituus oli 50 metriä.
Polttoainetankin tilavuus oli 225 litraa.
Ominaisuuksia

Auton huippunopeus oli 100 km/h ja toimintasäde 800 km. Auto oli muun muassa kiertyvän runkonsa ansiosta erittäin maastokelpoinen. Maastossa suurin lähestymiskulma oli 42° ja jättökulma 39°. Maavara oli 0,4 m ja suurin kahluusyvyys metrin. Auton kääntösäde oli 8,2 m.
Muunnelmat

SA-150:stä tehtiin muunnelma SA-151, joka valmistui vuonna 1990–1991. Merkittävin ero verrattuna edeltäjään oli lava, jota oli levennetty 100 mm.
Käyttö

SA-150:n pääasiallinen käyttökohde on tykin vetäjänä. Sen raskaampi muunnelma oli kolmiakselinen SA-240 eli Rasi.