stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michael Mann (sosiologi)
Teoksia

Consciousness and Action Among the Western Working Class 1981. ISBN 0-391-02268-7
The Autonomous Power of the State. European Sociology Archives, 1984.
The Sources of Social Power: Volume 1, A History of Power from the Beginning to AD 1760, Cambridge University Press, 1986. ISBN 0-521-30851-8
The Sources of Social Power: Volume 2, The Rise of Classes and Nation States 1760-1914, Cambridge University Press, 1993. ISBN 0-521-44015-7
Incoherent Empire (Arkistoitu – Internet Archive), Verso, 2003. ISBN 1-85984-582-7
Fascists.  Cambridge: Cambridge University Press, 2004.  ISBN 0 521 53855 6.
The Dark Side of Democracy: Explaining Ethnic Cleansing. Cambridge: Cambridge University Press, 2005.  ISBN 9780521538541.
Aiheesta muualla

Professor Michael Mann - UCLA:n sosiologian laitoksen verkkosivu (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea 2  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Scopus 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Jaakko Malkamäki

| Jaakko Malkamäki |
| --- | --- |
 Jaakko Malkamäki 8. elokuuta 1941.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Jaska
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1897 Ylihärmä
Kuollut: 22. helmikuuta 1959 (61 vuotta) Seinäjoki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1918–1944
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota, Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  Majuri
Jaakko (Jaska) Albert Malkamäki (24. kesäkuuta 1897 Ylihärmä – 22. helmikuuta 1959 Seinäjoki) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana. Malkamäki osallistui vielä myöhemmin käytyihin talvi- ja jatkosotaan pataljoonan komentajana.
Perhetaustat

Malkamäen vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Malkamäki ja Maria Helena Keltto. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna  1935 Signild Maria Blåfieldin kanssa.
Opinnot

Malkamäki kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1930. Malkamäki kävi aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1920 ja jalkaväkitykkikurssin Perkjärvellä vuonna 1924 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Kaasukurssin hän suoritti Helsingissä ja Haminassa vuonna 1927 ja kävi Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuosina 1927 - 1928.
Jääkärikausi

Malkamäki työskenteli maanviljelijänä Ylihärmässä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Käymissään taisteluissa hän haavoittui partiokahakassa Misse-joella 24. heinäkuuta 1916 ja oli sen jälkeen hoidettavana eri sotilassairaaloissa Saksassa 2. syyskuuta 1916 saakka.
Suomen sisällissota

Malkamäki astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärin- ja joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, missä hän haavoittui 6. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Malkamäki määrättiin sisällissodan jälkeen suoritetussa armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä vääpeliksi Suomen valkoisen kaartin 3. konekiväärikomppaniaan. Hänet siirrettiin 5. maaliskuuta 1919 alkaen  Kadettikoulun esikuntavääpeliksi, mistä hän palasi 24. joulukuuta 1919 takaisin Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hänet sijoitettiin ensin joukkueenjohtajaksi ja 11. huhtikuuta 1922 alkaen aseupseeriksi Lapuan pataljoonaan. Joukkueenjohtajaksi hän palasi 31. joulukuuta 1922. Myöhemmin hänet siirrettiin 20. heinäkuuta 1925 alkaen aliupseerikoulun johtajaksi. Aliupseerikoulusta hänet siirrettiin 1. elokuuta 1928 alkaen l. komppanian päälliköksi. Hänet komennettiin 3. tammikuuta 1935 ja siirrettiin lopullisesti 6. helmikuuta 1936 Sortavalan suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Malkamäki osallistui talvisotaan Erillisen pataljoona 9:n komentajana ja 39. Rakennuspataljoonan komentajana Ryhmä Talvelassa. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Uomaalla ja Tolvajärvellä. Välirauhan aikana hän toimi toimistopäällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 2: toimisto kolmessa. Myöhemmin hänet siirrettiin Vahvennetun Jalkaväkirykmentti 31:n komentajaksi ja edelleen Sisä-Suomen suojeluskuntapiirin koulutusupseeriksi.
Jatkosodan puhjettua Malkamäki komennettiin Jalkaväkirykmentti 50:n III pataljoonan komentajaksi, josta hänet siirrettiin myöhemmin samana vuonna VI Armeijakunnan Henkilötäydennyskeskuksen päälliköksi. Myöhemmin hän sai komentoonsa Iskuosasto Malkamäen VI Armeijakunnassa ja oli Osasto Laguksen esikunnan käytössä. Vielä vuonna 1941 hänet siirrettiin Sotasaalistoimistopäälliköksi Kannaksen Ryhmän esikuntaan, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna Päämajan Sotilashallinto-osastolle, missä hän palvelikin vuoteen 1944 saakka. Päämajasta hänet siirrettiin Henkilötäydennyskeskus l:een, missä hän sai komentoonsa Täydennyspataljoona Malkamäen. Täydennyspataljoonasta hänet siirrettiin toimistopäälliköksi Linnoitussuunnitteluesikuntaan. Täydennyspataljoonasta hänet siirrettiin myöhemmin toimistopäälliköksi Sisä-Suomen sotilaspiirin esikuntaan. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen. Hänet haudattiin Ylihärmään.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 26. kesäkuuta 1916  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Reservin vänrikki 24. joulukuuta 1919  Vänrikki l. heinäkuuta 1920  Luutnantti 25. toukokuuta 1921  Kapteeni 16.  toukokuuta 1925  Majuri 2. kesäkuuta 1936 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Strathdoon dingo killer

| Strathdoon dingo killer> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Australia
Määrä:  Suomessa tuntematon
Alkuperäinen käyttö:  dingojen metsästys
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Strathdoon dingo killer on australialainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n tunnustusta.
Alkuperä

Strathdoon dingo killer on peräisin New South Walesin Blacktownista, jossa sitä kasvatti alun perin Cecil Davisin Strathdoon-kenneli 1800–1900-lukujen vaihteessa erityisesti dingojen torjuntaan. Se on kehitetty risteyttämällä skotlanninhirvikoira irlanninsusikoiran kanssa. Freeman Lloydin mukaan se olisi kuitenkin skotlanninhirvikoiran, venäjänvinttikoiran ja australianvinttikoiran jälkeläinen.
Rick Strassman

Dr. Rick Strassman (s. 1952 Los Angeles, Kalifornia ) on lääketieteen lisensiaatti, joka on erikoistunut psykiatriaan kliinisessä farmakologiassa.
Kliininen tutkimus

Strassmanin tutkimukset ovat tähdänneet selvittämään dimetyylitryptamiinin (DMT), voimakkaan enteogeenin ja psykedeelin, vaikutuksia ihmiseen. Hän on ehdottanut että DMT:tä syntyisi aivoissa käpyrauhasessa. DMT:tä esiintyy lukuisissa kasveissa ja myös ihmisruumiissa. Sen kemiallinen rakenne on samankaltainen serotoniinin ja melatoniinin kanssa. Strassmanin viisivuotisen tutkimusprojektin aikana DMT:tä annettiin yhteensä noin 400 annosta 60 vapaaehtoiselle koehenkilölle. Koehenkilöistä yli puolet raportoivat samankaltaisia kokemuksia. Näille kokemuksille oli yleistä itsestään muuntuvien geometristen kuvioiden näkeminen ja erittäin vaikuttavat kohtaamiset planeettamme ulkopuolisten olentojen kanssa ja niiden kanssa vuorovaikuttaminen. Tutkimus toteutettiin University of New Mexico's School of Medicine -yliopistossa Albuquerquessa, Meksikossa, jossa Strassman toimi psykiatrian professorina. Strassman on esittänyt, että ihmisen lähestyessä kuolemaa käpyrauhanen vapauttaa DMT:tä ja saa aikaan niin kutsutun kuolemanrajakokemuksen. Tutkimusprojektista on syntynyt kirja ja elokuva DMT: The Spirit Molecule.
Eino I. Manninen

| Eino I>  Manninen |
| --- | --- |
 Eino Manninen Saalem-seurakunnan viisivuotisjulkaisussa 1933
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. syyskuuta 1896 Mikkeli
Kuollut: 23. marraskuuta 1967 (71 vuotta) Helsinki
Eino Ilmari Manninen (7. syyskuuta 1896 Mikkeli – 23. marraskuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen saarnaaja, koulutukseltaan metsänhoitaja. Hän tuli tunnetuksi erityisesti Helsingin Saalem-seurakunnan perustajana ja ensimmäisenä johtajana vuosina 1928–1967.
Mannisen isä Aksel Manninen (s. 1868) ja äiti Iida Maria Riittinen asuivat Mikkelissä Mannisen syntymisen aikaan, mutta muuttivat vuonna 1902 Helsinkiin, jossa Aksel Manninen toimi alkuun kauppiaana, sittemmin rautatievirkailijana ja vanginvartijana, lihakauppiaana ja lopulta poliisilaitoksella. Perhe asui sittemmin Hämeenlinnassa ja lopulta Viipurissa, jossa Aksel toimi poliisietsivänä. Manninen opiskeli Viipurin Uudessa Yhteiskoulussa, osallistui Viipurin NMKY:n toimintaan ja oli raittiusseuran puheenjohtajana. Mannisen veli Valtter oli opiskeluaikanaan kiinnostunut hengellisistä asioista, jonka vuoksi hän siirtyi teologiseen tiedekuntaan. Manninen valmistui ylioppilaaksi keväällä 1917 ja toimi sen jälkeen joitakin aikoja Viipurin postilaitoksen palveluksessa. Hänen tulevaisuudensuunnitelmissaan oli teologian opiskeleminen Helsingissä, mutta osallistuttuaan Valtter-veljensä järjestämään kotikokoukseen 9. syyskuuta 1917 hän tuli uskoon ja hakeutui kastettavaksi Haapajärvelle 7. lokakuuta. Siellä hänet kastoi Herran Kansa -nimisen suuntauksen johtaja Pekka Mikkonen.
Helsingissä syntyi herätyksen johdosta vuonna 1920 kaksikielinen seurakunta Filadelfia, jonka paimeneksi Manninen valittiin vuonna 1925. Kaksikielisen työn käytännöllisten vaikeuksien vuoksi Manninen päätti yhdessä joidenkin muiden suomenkielisten uskovien kanssa perustaa uuden seurakunnan, joka otti nimekseen Saalem. Saalem-seurakunnan perustava kokous pidettiin 5. maaliskuuta 1928. Perustamiskokouksessa olivat mukana Juho Antikainen, Veikko Antikainen, Birger Gröhn, K.A. Hellman, Onni Kaisla, Otto Laitinen, Rafael Lalu, Paavo Louhi, Eino I. Manninen, Arvo Muhonen ja Väinö Tollman. Manninen toimi seurakunnan vastaavana paimenena lähes 40 vuotta aina kuolemaansa saakka.
Perhe

Manninen vihittiin Eeva Hongan (s. 1899) kanssa 5. tammikuuta 1923. He saivat neljä lasta: Lea (1925), Erkki (1926), Veikko (1929) ja Pentti (1932).
Aiheesta muualla

Helaseppä, Minnamari: / Manninen, Eino I. (1896–1967). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 15.1.2010 (päivitetty 11.5.2011). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Helluntaiherätys Suomessa |
| --- | --- |
 Historia 
Kirkot:  Finlands svenska pingstsamfund  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Helluntaikansa 
Suurimmat seurakunnat:  Helsingin Saalem  Fila Church Helsinki  Jyväskylän helluntaiseurakunta  Kuopion helluntaiseurakunta  Lahden helluntaiseurakunta  Oulun helluntaiseurakunta  Pietarsaaren Elim  Seinäjoen helluntaiseurakunta  Tampereen helluntaiseurakunta  Turun helluntaiseurakunta  Vaasan helluntaiseurakunta  Vasa Sion  Luettelo seurakunnista 
Henkilöt:  Ball Barratt  Brofeldt  Castrén  Fellman  Ahonen  Andström  Antturi  Bengström  Bergstén  Haapala  Havupalo  Kallionpää  Klemetz  Korhonen  Korpi  Kunnas  Kukkula  Launonen  Lundin  Luoto  Manninen  Rosenberg  Sigfrids  Tuppurainen  Yli-Vainio  Ylppö  Yrjölä  Öhberg 
Järjestöt:  Elämä ja Valo  Evankelistakoti  Fida International  Finlands svenska pingstmission  Helluntaiseurakuntien musiikki  Helluntaiseurakuntien työntekijät HELP  Iso Kirja  Kristillinen alkoholisti- ja narkomaanityö  Samaria-lähetys 
Media:  Aikamedia  Avainmedia  Finmedia  Hyvä Sanoma  Livet  Ristin Voitto  Taborförlaget 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Fifteen-leiri  Hengellinen laulukirja  Juhannuskonferenssi  Lapsikuoro Jippii  Royal Rangers  Syyspäivät  Youth Celebration 
Pohjoismaiden helluntaiyhteisö • Euroopan helluntaiyhteisö • Maailman helluntaiyhteisö • Assemblies of God • Helluntaiherätys Ruotsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
La Strada – Tie

| La Strada – Tie> La strada |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Federico Fellini
Käsikirjoittaja:  Federico Fellini  Tullio Pinelli  Ennio Flaiano
Tuottaja:  Carlo Ponti Dino De Laurentiis
Säveltäjä:  Nino Rota
Kuvaaja:  Otello Martelli
Leikkaaja:  Leo Cattozzo
Pääosat:  Giulietta Masina Anthony Quinn Richard Basehart Aldo Silvani
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Ponti - De Laurentiis
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1954
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
La Strada – Tie (La strada) on Federico Fellinin ohjaama italialainen elokuva vuodelta 1954. Elokuva on tragedia. Tällä elokuvalla Fellini nousi kansainväliseen maineeseen. Naispääosaa näyttelee Fellinin puoliso Giulietta Masina.
Elokuva sijoittuu kiertävän sirkuksen maailmaan. Zampano (Anthony Quinn) on karski voimamies. Äiti myy aran Gelsominan (Giulietta Masina) Zampanolle. Kaksikko liittyy kiertävään sirkukseen, jossa on Matto (Richard Basehart), akrobaatti ja pelle, joka yrittää saada Gelsominaa karkaamaan kanssaan.
Nino Rotan tunnusmelodia tuli tunnetuksi elokuvan ulkopuolellakin.
La stradaa pidetään Fellinin siirtymävaiheen elokuvana neorealismista satiirisiin fantasioihin.
La strada on saanut yli viisikymmentä elokuvapalkintoa. Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa äänesti kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja La strada oli mukana  heistä kuudentoista listalla. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Palkinnot

| Palkinto/elokuvajuhla | Sarja | Palkittu |
| --- | --- | --- |
| Bodil-palkinto | Paras eurooppalainen elokuva | Federico Fellini |
| Blue Ribbon Awards, Japani | Paras vieraskielinen elokuva | Federico Fellini |
| Círculo de Escritores Cinematográficos, Espanja | Paras ulkomainen elokuva | Federico Fellini |
| Nastro d’argento | Paras ohjaaja | Federico Fellini |
| Nastro d’argento | Paras tuottaja | Dino De Laurentiis, Carlo Ponti |
| Kinema Junpo -palkinto, Japani | Paras vieraskielinen elokuva | Federico Fellini |
| New York Film Critics Circle | Paras vieraskielinen elokuva | Federico Fellini |
| Venetsian elokuvajuhlat | Hopeinen leijona | Federico Fellini |
| Oscar-palkinto | Paras vieraskielinen elokuva | Federico Fellini |
Mainosvalokuvaus

Oli aihe mikä tahansa, mainosvalokuvaajan tärkeimpiä taitoja ovat sommittelu ja ennen kaikkea valaisu.
Mainosvalokuvaus on ammattimaisen valokuvauksen haara, joka on erikoistunut tuottamaan mainonnassa ja muussa markkinointiviestinnässä tarvittavia valokuvia mainostavan yrityksen tai tämän käyttämän mainostoimiston toimeksiannosta. Mainonnassa käytettävät valokuvat ulottuvat tuotetta tai sen pakkausta dokumentoivista, asiallisuuteen ja informatiivisuuteen pyrkivistä tuotekuvista (engl. pack shot) huolella suunniteltuihin ja lavastettuihin kampanjan pääkuviin, jotka pyrkivät muokkaamaan katsojan mielikuvaa mainostettavasta tuotteesta tai palvelusta.
Mainosvalokuvaus on perinteisesti palvellut erityisesti sanoma- ja aikakauslehti-ilmoitusten, esitteiden, mainosjulisteiden ym. painotuotteiden (ammattitermi "printtimainonta") kuvittamistarpeita, mutta valokuvien käyttö on yleistä myös nykyajan digitaalisissa medioissa, kuten yritysten omilla verkkosivuilla sekä muille sivustoille sijoitetuissa mainosbannereissa. Myös televisio- ja elokuvateatterimainonnassa yksi nopeimmista ja edullisimmista tavoista tuottaa mainosspotti on koostaa se valokuvista.
Aitojen valokuvien käyttö on nopeasti syrjäytymässä tietokoneella tehtyjen kuvien tieltä erityisesti esinekuvauksessa. Esimerkiksi huonekalujätti Ikean vuoden 2013 tuoteluettelon tuote- ja sisustuskuvista jo neljännes oli toteutettu 3D-tietokonegrafiikkana, koska se on nopeampaa ja halvempaa kuin suuritöinen lavastustyö valokuvastudiossa, ja ainoa tapa ”valokuvata” tuotteita, joita ei vielä ole fyysisesti olemassa.
Mainoskuvauksen erityisaloja

Mainosvalokuvaus jakautuu mainostettavan tuoteryhmän mukaan useisiin erikoistumisalueisiin, joiden piirissä kuvaajat palvelevat usein sekä mainosasiakkaita että kunkin alan erikoisaikakauslehtien ja kirjankustantajien toimituksellisia kuvatarpeita. Vaate- ja kenkäalaan ovat erikoistuneet muotikuvaajat, jotka usein hallitsevat hyvin muunkinlaisen henkilökuvauksen. Kansainvälisistä muotikuvaajista esimerkkeinä ovat saksalainen Helmut Newton ja amerikkalainen Richard Avedon; suomalaisista nykykuvaajista mainittakoon Kira Gluschkoff ja Lauri Eriksson. Tuotekuvaaja soveltaa asetelmakuvauksen taitojaan tuotteiden, tuotepakkausten ja muiden esinesommitelmien kuvaamiseen. Ruoka-annosten ja -asetelmien kuvaaminen elintarvikemainontaan, keittokirjoihin yms. on oma erikoistaitonsa, samoin kuin sisustusten ja arkkitehtuurin kuvaus. Autojen kuvaaminen vaatii paitsi omat erikoistaitonsa, myös erityisen suuren, valkopintaisen ja erityisvarustellun studion monipuolisine valaistusjärjestelmineen.
Tiivistä ryhmätyötä

Mainosvalokuvaaja saa toimeksiantonsa joko suoraan mainostavalta yritykseltä tai sen käyttämältä mainostoimistolta. Jälkimmäisessä tapauksessa kuvien ideointi tehdään useimmiten mainostoimistossa AD:n ja copywriterin muodostamassa suunnittelijatiimissä, jolloin valokuvaajan tehtävänä on jalostaa mainostoimiston luonnoskuvan hahmottelemaa ideaa eteenpäin joko yksin tai käyttämällä apuna stylistiä tai muita alihankkijoita mm. kuvauspaikan etsimiseen ja kuvauslupien hankintaan, mallien valintaan (casting), lavastukseen ja rekvisiittaan, puvustukseen, kampauksiin ja ehostukseen. Mitä useampia avustajia mainosvalokuvaajalla kuvauksessa on, sitä tärkeämmäksi tehtäväksi valaisun ja itse kuvauksen ohella muodostuu eräänlaisena "ohjaajana" toimiminen eli kuvaussession työnjohto.
Anonyymi taustavaikuttaja

Mainosvalokuvaaja ei lehti- tai taidekuvaajasta poiketen yleensä saa nimeään näkyviin julkaistujen kuviensa yhteyteen. Itsekin valokuvaajana toimineen Helsingin Sanomien toimittaja Seija Sartin mukaan mainosvalokuvaajat "ovat kovia ammattilaisia, jotka ovat aina tehneet työtään tekemättä itsestään tähtiä tai taiteilijoita". Mainoskuvan yhteydessä julkaistaan vain mainostajan nimi ja logo, yhä harvemmin ilmoituksissa näkyy aiemmin yleistä mainostoimiston pientä signeerausta yläkulmassa. Mainoskuva on etenkin lehti-ilmoituksissa usein niin sidoksissa sen yhteyteen sijoitettuun otsikkoon, ettei pelkän mainosvalokuvan näkeminen ilman tekstiä ja mainostajan nimeä useinkaan avaa alkuperäisen ilmoituskokonaisuuden antamaa viestiä.
Ei dokumentointia vaan mielikuvien luontia

Koska mainontaan tottunut nykyajan yleisö hyväksyy mainoksissa tietyn liioittelun, kaunistelun ja objektiivisesta totuudesta poikkeamisen, voidaan mainosvalokuvakin tuottaa kussakin tapauksessa järkevimmällä tavalla ilman esimerkiksi uutis- ja muulle dokumentoivalle valokuvalle asetettua totuudenmukaisuuden vaatimusta. Pääosa mainosvalokuvista kuvataan valokuvausstudion helposti kontrolloitavissa olosuhteissa, mutta usein on tuotteesta ja mainosideasta riippuen tarve kuvata ulkona luonnonvalossa tai aidossa ympäristössä. Monet autenttisilta näyttävät miljööt mainoskuvissa, kuten huonekaluesitteiden sisustukset tai aurinkoisilta vaikuttavat ulkonäkymät, saattavat silti olla studioon lavastettuja ja valaistuja ja jälkikäteen kuvankäsittelyn avulla viimeisteltyjä, tai monta eri valokuvaa yhdistämällä aikaansaatuja.
Yhdysvaltalainen tutkija Michael Schudson kutsuu mainonnan kuvastoa kapitalistiseksi realismiksi. Neuvostoliitossa vallalla olleen sosialistisen realismin tavoin mainonta pyrkii luomaan markkinatalousyhteiskunnasta ja sen tuotoksista mahdollisimman myönteistä mielikuvaa.
Kritiikkiä kuvamanipulaatiosta

Kun lähes kaikki keinot ovat mainosvalokuvauksessa sallittuja, sitä syytetäänkin nykyisin usein liiallisesta ja kuluttajia harhauttavasta kuvamanipulaatiosta. Erityisen räikeää tämä on kosmeettisten tuotteiden ja muodin kuvaamisessa, jossa valokuvamallien ulkonäköä ja kehon mittasuhteita saatetaan muuttaa epärealistisen ihanteellisiksi niin, että varsinkin nuorten sanotaan saavan tällaisista mainosvalokuvista vääränlaisia kauneusihanteita.
Kirjallisuutta

Asikainen, J. & Raninen, T. Mainosvalokuvauksen ABC. Helsinki: WSOY 2005.
Hellman, Oskari ym.: Mainosvalokuvaajat 50.  Suomen mainosvalokuvaajat, 2010.  ISBN 978-952-92-5834-5 .
Mäkelä, Asko ym.: Mainosvalokuva 1920–2000. Suomen valokuvataiteen museon säätiö, 2002.
Pekka Potka: Mainoskuvaus digikameralla. Docendo 2004. ISBN 978-951-846-221-0.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mainosvalokuvaus Wikimedia Commonsissa
Ruokien mainosvalokuvausta.
1950-luvulla mainoskuvassa esiintyi usein onnellinen perheenemäntä uusine kodin mukavuuksineen.
Lytton Strachey

Dora Carrington, Lytton Stracheyn muotokuva, (1893-1932)
Giles Lytton Strachey (1. maaliskuuta 1880 Lontoo – 21. tammikuuta 1932lähde?) oli brittikirjailija ja kriitikko. Hänet tunnetaan eritoten uudenlaisen elämäkerran kehittäjänä, siinä psykologinen tulkinta ja sympattinen suhtautuminen yhdistyvät huumoriin.lähde?
Strachey opiskeli Cambridgen yliopistossa, ja teki senjälkeen matkan Ranskaan ja Italiaan. Pian hänen palattuaan kotiin alkoi ensimmäinen maailmansota, ja Strachey vastusti sitä näyttävästi. Sota oli tärkeä taustatekijä Stracheyn pääteoksena pidetylle teokselle Eminent Victorians (1918).
Strachey eli vuosikausia taiteilija Dora Carringtonin kanssa avioliittoa muistuttavassa suhteessa, vaikka molemmilla oli suhteita muihin miehiin.
Strachey kuoli syöpään tammikuussa 1932.
Teokset

Landmarks in French Literature, 1912
Eminent Victorians: Cardinal Manning, Florence Nightingale, Dr. Arnold, General Gordon, 1918
Queen Victoria, 1921
Books and Characters, 1922
Elizabeth and Essex: A Tragic History, 1928
Portraits in Miniature and Other Essays, 1931
Characters and Commentaries, toim. James Strachey, 1933
Spectatorial Essays, toim. James Strachey, 1964
Ermyntrude and Esmeralda, 1969
Lytton Strachey by Himself: A Self Portrait, toim. Michael Holroyd, 1971
The Really Interesting Question and Other Papers, toim. Paul Levy, 1972
The Shorter Strachey, toim. Michael Holroyd and Paul Levy, 1980
The Letters of Lytton Strachey, toim. Paul Levy, 2005 ISBN 0-670-89112-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lytton Strachey Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef