Nu mă atinge-mă
Juoni

Nu mă atinge-mă on kuvattu kokeelliseksi ja tosikkomaiseksi tositapahtumiin perustuvaksi ja lähes fiktiiviseksi dokumenttiesseeksi seksuaalisuudesta. Elokuvaa on myös kehuttu ajatuksia herättäväksi, kiehtovaksi ja omaperäiseksi fiktion rajalla olevaksi dokumentti- ja kuvataiteeksi. Siinä tarkkaillaan ja kehitellään improvisaation ja dramaattisesti rekonstruoitujen kohtauksien avulla mukana olevien ihmisten emotionaalista matkaa ja siihen liittyviä pelkoja. Miten kaivataan ja pelätään seksuaalista läheisyyttä. Ja miten ihmiset toimivat voittaakseen vanhoja malleja, puolustusmekanismeja ja tabuja ja ollakseen lopulta vapaita. Tarkkaillaan, miten voidaan löytää läheisyyttä kaikkein odottamattomalla tavalla ja miten voitaisiin rakastaa toista menettämättä itseä. Tämä on kuin tutkimus läheisyydestä ja kauneuden käsitteistä, saumaton sekoitus fiktiota todellisuuteen, jolloin pyritään käsittelemään enemmän kysymyksiä kuin niitä voi vakuuttavasti käsitellä.
Joidenkin lähteiden mukaan tämä kriitikoiden ylistämä ja rohkeaksi kuvailtu draama intiimydeltään ja paljastavilta kohtauksiltaan on järkyttänyt monia tiedotusvälineiden edustajia Berliinissä, jolloin osa katsojista ja toimittajista poistui salista pian projektorien käynnistymisen jälkeen. Elokuvassa esiintyy paljon alastomuutta, näytetään ihmisen kroonista halua koskettaa tai saada omakseen aitoa koskettelua, masturboida tai suihkussa olevan katselua ja vuodenvaatteiden haistelua hankkiakseen intiimiä kontaktia ja nautintoa. Käsitellään hyperseksuaalisuutta selkäydinperäisestä lihassurkastumasta vääristyneiden raajojen, suusta esille ylettyvien hampaiden, epämuodostuneen leuan ja hallitsemattomasti valuvan kuolan lomassa. Samoin kuvataan toiseuden ja vammaisuuden omaksumista, kun ihokarvat ja hiukset ovat pudonneet kokonaan tulehduksellisen autoimmuunisairaudesta alopecia universalis johtuvasti, ja valmiutta siihen, että käänteinen rakkaus voi olla täynnä vaaroja, vihaa, aggressiivisuutta ja väärinkäsitystä. Tasapainoa erilaisten elämänkokemusten antamalle yksinäisyydelle luodaan mm. valkoisen sävyn, varsin viehättävien valkoisten vaatteiden ja asujen välittämällä yhtenäisyydellä. Nu mă atinge-mă on pidetty haastavimmaksi ja rohkeimmaksi elokuvaksi, mitä v. 2018 Berliinin kilpailun aikana nähtiin.
Elokuvassa nainen ja kaksi miestä, Laura, Tomas ja Christian etsivät intiimiä suhdetta, jolloin seurataan heidän emotionaalista matkaa ja tarjotaan syvästi empaattinen käsitys heidän elämästään. Laura Benson näyttelee keski-ikäistä Lauran -nimistä englantilaista naista, joka ei kestä koskettelua vihasta ja ilmeisesti hänen isäänsä liittyvästä tirkistelystä johtuvasti. Koska elokuva sumentaa todellisuuden ja fiktion, syitä ei millään tavalla lähdetä tutkimaan, vaan Laura ohjataan tutustumaan omaan kehoonsa ja seksuaalisuuteensa eri ihmisten kanssa. Saksalaisen Christian Bayerleinin esittämä lihassurkastumasta kärsivä Christian on vammaisuudestaan ja estoista huolimatta kiinnostunut kehoonsa liittyvistä mitä haastavimmista ajatuksista. Christiania pidetään elokuvan sykkeenä ja kun hän keskustelee, katsojat pannaan tutkimaan hänen suuria sinisiä silmiä ja havaitsemaan kauneutta niissä. Elokuvan juoni johdattaa myös samankaltaisia henkilökohtaisia teemoja ja vammaisuuden antamia avoimia tulkintoja selvittävän Tudorin luokse, jota esittää X-Men: Apocalypsen näytteilijäkaartiin kuulunut Tómas Lemarquis.
Muutamien kommenttien mukaan Nu mă atinge-mă ei ole luotu suurelle yleisölle, vaan se tarvitsee erikoistuneen yleisön. Silti sitä povattiin kilpailijaksi, joka voi katkaista muiden voittoputken. Adina Pintilie ei omien sanojensa mukaan itsekään uskonut voittavansa.