stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuukka Petäjä

| Tuukka Petäjä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. toukokuuta 1975 (ikä 49) Kannus
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  fysiikan (kokeellinen ilmakehätiede) professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 2004, FT 2006)
Väitöstyön ohjaaja:  Kaarle Hämeri
Instituutti:  Helsingin yliopisto, Fysiikan laitos
Oppilaat:  vuoden 2014 alkuun mennessä 8 väitellyttä väitöskirjaoppilasta
Tutkimusalue:  aerosolitutkimusasemien mittalaitteet ja mittausmenetelmät
Palkinnot:  Väisälän palkinto (2013), International Eurasian Academy of Science jäsen
Tuukka Taneli Petäjä (s. 22. toukokuuta 1975 Kannus) on Helsingin yliopiston kokeellisen ilmakehätieteen professori (11/2013–). Hänet tunnetaan erityisesti aerosolitutkimusasemien mittalaitteiden ja -menetelmien kehittäjänä.
Petäjä kirjoitti ylioppilaaksi Kannuksen lukiosta vuonna 1995. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 2004 ja filosofian tohtoriksi 2006 pääaineenaan fysiikka. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (2006) käsitteli ilmakehän ultrapienten (halkaisija alle 100 nm) hiukkasten mittaamista, kasvamista, ja ominaisuuksia. Työ oli otsikoitu On measurements of formation, growth, hygroscopicity, and volatility of atmospheric ultrafine particles. Hänet nimitettiin fysiikan dosentiksi Helsingin yliopistoon vuonna 2011.
Hän oli vuosina 2007–2008 post doc -tutkijana Yhdysvaltain kansallisessa ilmakehätutkimuskeskuksessa (NCAR) Coloradon osavaltion Boulderissa. Boulder on geotieteiden alalla viittausten määrällä mitattuna maailman tärkein osaamiskeskittymä. Siellä hän perehtyi massaspektrometriamenetelmiin ilmakehän kaasumaisen rikkihapon ja hydroksyyliradikaalin mittaamiseksi. Suomeen palattuaan hän suunnitteli ja toteutti työtovereineen kaasumaisen rikkihapon massaspektrometrimittauksia Juupajoen Hyytiälän SMEAR II -tutkimusasemalle.
Vuoden 2014 alkuun mennessä professori Petäjä oli julkaissut työtovereineen yli 160 tieteellistä artikkelia kansainvälisissä julkaisusarjoissa, joista kymmenen maailman johtavissa tiedelehdissä (Nature tai Science). Hän kuului maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon geotieteiden alalla vuosina 2015 ja 2016.
Aiheesta muualla

Tuukka Petäjä Helsingin yliopiston Tuhat-tutkimustietokannassa[vanhentunut linkki] (tuhat.helsinki.fi)
Google Scholarin haku "Tuukka Petäjä" Google Scholar. Viitattu 22.10.2017. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  DBLP  ORCID  Publons  ResearcherID 
Henkilöt:  DDB
Paavo Kastari

| Paavo Kastari |
| --- | --- |
 Paavo Kastari vuonna 1973.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Paavo Kristian Kastari
Syntynyt: 13. marraskuuta 1907 Kuru
Kuollut: 27. huhtikuuta 1991 (83 vuotta) Helsinki
Paavo Kristian Kastari (13. marraskuuta 1907 Kuru – 27. huhtikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä. Kastari toimi muun muassa Valpon päällikkönä vuonna 1944, eduskunnan oikeusasiamiehenä vuosina 1952–1956, Helsingin yliopiston valtiosääntöoikeuden ja kansainvälisen oikeuden professorina vuosina 1956–1973 sekä ammattiministerinä kahdessa virkamieshallituksessa. Hän oli oikeustieteellisen tutkimuksen metodien monimuotoisuutta koskevan keskustelun edelläkävijä.
Akateeminen ura

Kastari valmistui luokkansa priimuksena ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1926. Hän opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1931 ja lakitieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1934. Kesällä 1937 hän suoritti jatko-opintoja ulkomailla, pääasiassa Ranskassa. Lisäksi hän sai varatuomarin arvon vuonna 1934. Opiskeluaikanaan Kastari ystävystyi muun muassa myöhemmän presidentin Urho Kekkosen sekä myöhempien pääministereiden Reino Kuuskosken, V. J. Sukselaisen ja Sakari Tuomiojan kanssa. Hän myös lähti mukaan Akateemisen Karjala-Seuran toimintaan, mutta erosi seurasta monien muiden tapaan Mäntsälän kapinan jälkimainingeissa vuonna 1931.
Kastari väitteli tohtoriksi vuonna 1940 väitöskirjallaan Eduskunnan hajoitus Suomen oikeuden mukaan. Väitöskirja herätti ilmestyessään paljon kiihkeää keskustelua, ja väitöstilaisuudessa Kastari ajautui ankaraan kiistaan vastaväittäjänä toimineen Kaarlo Kairan kanssa. Väitöskirjassaan Kastari väitti, että jos valtioneuvosto kieltäytyy ottamasta poliittista vastuuta presidentin päätöksestä, tämä päätös on kieltäytymisen takia syntymistavaltaan perustuslainvastainen, jolloin asianomainen ministeri on sekä oikeutettu että velvollinen kieltäytymään sitä varmentamasta. Kastarin tulkinnan katsottiin avaavan oven presidentin aseman merkittävälle heikentymiselle, mitä pidettiin yhteiskunnallisesti ja poliittisesti hyvin arkaluontoisena asiana.
Kastari toimi Helsingin yliopiston julkisoikeuden apulaisena vuosina 1946–1956 sekä valtiosääntöoikeuden ja kansainvälisen oikeuden professorina vuosina 1956–1973. Hän toimi oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina vuosina 1956–1966. Kastari liittyi Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1970, hän sai Suomen Kulttuurirahaston kunniapalkinnon vuonna 1981 ja hänet vihittiin Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan riemutohtoriksi vuonna 1990. Kastari korosti oikeustieteen ja yhteiskuntatieteiden yhteyksiä, mikä ilmeni valtiosääntöoikeuden alalla huomion kiinnittämisenä valtioelinten tosiasialliseen käytäntöön. Hänen tuotantonsa huipentumana on pidetty teosta Suomen valtiosääntö (1977), jossa hän pyrki antamaan yleiskuvan maan valtiosääntöisesti järjestelmästä yhdistelemällä eri tutkimuksellisia lähestymistapoja. Kastari suhtautui epäilevästi pyrkimyksiin kehittää valtiosääntöä perustuslakien tekstimuutoksin eikä häntä innostanut 1970-luvulla alulle pantu valtiosäännön uudistushanke, vaan hän painotti tulkinnan muutoksia. Kastari kuului perustuslakivaliokunnan vakioasiantuntijoihin sotien jälkeisinä vuosikymmeninä ja antoi valiokunnalle yli 80 lausuntoa. Kastari oli myös Hans Kelsenin oikeusteoriaan parhaiten perehtyneitä suomalaisia oikeustieteilijöitä.
Kastarin yliopistoura päättyi eläkkeelle vetäytymiseen 1970-luvun opiskelijaradikalismin vuosina. Vuoden 1970 maaliskuun opiskelijakuohunnan aikana hän leimautui vanhoilliseksi, koska ei suostunut muuttamaan luentojaan keskusteluksi hallinnonuudistuksesta.lähde?
Toiminta valtiollisissa tehtävissä

Vuonna 1937 Kastari sai K. J. Ståhlbergilta kutsun tulla nuoremmaksi jäseneksi oikeusministeriön lainvalmistelukuntaan, jossa hän toimi vuosina 1937–1945. Lainvalmistelukunnassa työskennellessään Kastari keskusteli ja teki paljon yhteistyötä Ståhlbergin kanssa. Kastarin työ lainvalmistelukunnassa keskeytyi väliaikaisesti vuonna 1938 hänen osallistuessaan oikeusministeri Kekkosen pyynnöstä Isänmaallinen Kansanliikkeen lakkauttamisen valmisteluun. Kastari itse kannatti asiassa poikkeuslain käyttöä yhdistyslainsäädännön pykäliä venyttävien tukahduttamistoimien sijasta.
Talvi- ja jatkosodan aikana Kastari toimi päämajan valvontaosaston tehtävissä. Jatkosodan lopulla, kun Saksan tappio Stalingradin piirityksessä oli heikentänyt saksalaismielisten asemaa hallinnossa, Kastari nimitettiin Valtiollisen poliisin päälliköksi, jona hän toimi vuoden 1944 helmikuun lopusta saman vuoden marraskuuhun. Valpon päällikkönä Kastari pyrki uudistamaan organisaatiota sekä toteuttamaan välirauhasopimuksen täytäntöönpanon vaatimia toimia. Osittain Kekkosen myötävaikutuksella hän pääsi vuonna 1948 useaksi kuukaudeksi luennoimaan Cambridgen yliopistoon ja palasi kotimaahan vasta olojen vakiinnuttua saman vuoden syksyllä.lähde?
Kastari valittiin eduskunnan oikeusasiamieheksi porvarillisten ryhmien äänin vuonna 1951. Kastarin oikeusasiamiehenä käsittelemistä asioista huomattavin oli salaputkijuttua, jossa hän myös toimi syyttäjänä eduskunnan pantua ministerisyyteasia viereille. Kastari painotti asiassa tosiasiallisen päätöksenteon merkitystä ja katsoi, että valmisteluunkin osallistuva ministeri oli velvollinen kertomaan julki päätöksentekoon vaikuttavat tietonsa, minkä myös valtakunnanoikeus omaksui lähtökohdakseen langettavassa päätöksessään. Oikeusasiamiehen tehtävästä Kastari pyysi eroa vuonna 1956 tultuaan nimitetyksi professoriksi Helsingin yliopistoon.
Kastari kuului ammattiministerinä kahteen virkamieshallitukseen. Hän toimi toisena kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä von Fieandtin hallituksessa 29.11.1957–28.2.1958 ja kohosi saman hallituksen sisällä ensimmäiseksi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriksi 28.2.1958–26.4.1958. Toisen kerran ministerinä hän oli Kuuskosken hallituksessa ensimmäisenä kulkulaitosministerinä 26.4.1958–29.8.1958.
Kastari toimi korkeimman hallinto-oikeuden ylimääräisenä hallintoneuvoksena vuonna 1950, valtakunnanoikeuden jäsenenä vuosina 1971–1973 ja Haagin pysyvän välitystuomioistuimen jäsenenä vuodesta 1960 alkaen.
Yksityiselämä

Kastari oli lähtöisin vauraasta maatalosta, Kuusjärven rannalla Kurun pitäjässä sijaitsevalta Kastarin tilalta. Hänen isänsä oli Mooses Kastari ja äitinsä Aliina Matilda Riippa.
Kastari oli naimisissa professori Irma Kastarin kanssa. Heillä oli neljä lasta.
Poliittiselta kannaltaan Kastari oli kallellaan Maalaisliiton suuntaan. Lakitieteen kandidaattina ollessaan Kastari kirjoitti 1935 Suomalainen Suomi -aikakauslehteen (myöhemmin Kanava) artikkelin ”Uuden Saksan oikeusjärjestys”. Kirjoituksessa tarkastellaan kriittisesti prosessia, jossa totalitaarinen järjestelmä (tunnustusvaltio) alistaa oikeuslaitoksen kansallissosialismia palvelevaksi oikeuden irvikuvaksi, jossa yksittäisellä kansalaisella ei ole mitään oikeusturvaa viranomaisten mielivaltaa vastaan. Kastari oli mukana perustamassa Paasikivi-Seuraa.
Kastari oli presidentti Urho Kekkosen läheinen ystävä opiskeluajoiltaan 1930-luvulta lähtien aina Kekkosen kuolemaan asti ja kuului Tamminiemen saunaseuraan. Kastari oli Kekkosen keskustelukumppani ja avustaja, joka kirjoitti monia presidentin pitämiä puheita. Lisäksi hän oli Kekkosen luottohenkilö valtiosääntöoikeutta koskevissa kysymyksissä. Miesten välit eivät kuitenkaan olleet aina parhaimmillaan, sillä Kastari vastusti esimerkiksi Kekkosen oikeusministerinä ajamaa IKL:n kieltämistä ja Kekkosen valitsemista poikkeuslailla presidentiksi.
Teoksia

Lainopilliset opinnot Helsingin yliopistossa (1935)
Eräitä Hans Kelsenin oikeusteoriaa koskevia näkökohtia (1936)
Hans Kelsenin valtiokäsitys (1937)
Eduskunnan hajoitus Suomen oikeuden mukaan (1940)
Sosialisoimisen perustuslaillisista edellytyksistä Suomen oikeuden mukaan (1947)
Suomen pankin erikoisasema valtiokoneistossa (1955)
Yleislakko ja perustuslaki (1956)
Tasavallan presidentin asema (1961)
Valtiojärjestyksemme oikeudelliset perusteet (1969)
Kansalaisvapauksien perustuslainturva (1972)
Valtiosääntöuudistuksen näköaloja (1974)
Suomen valtiosääntö (1977)
Tuomioistuinten poliittinen rooli (1978)
Muistikuvia K. J. Ståhlbergista (1979)
Aiheesta muualla

Kastari, Paavo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aku Sumu | Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri 1958 | Seuraaja: Kusti Eskola |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Arno Anthoni | Valtiollisen poliisin (Valpo) päällikkö 1944 | Seuraaja: Niilo Saarnio |
| n k  Eduskunnan oikeusasiamiehet |
| --- | --- |
 Alopaeus  Holma  Lilius  Puhakka  Söderhjelm  Hakkila  Kuuskoski  Laisaari  Kastari  Rapola  Leskinen  Ståhlberg  Aalto  Heinonen  Söderman  Lehtimaja  Paunio  Jääskeläinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Hallitusneuvos Wäinö Häkkinen ja ministerit Rainer von Fieandt ja Paavo Kastari veturin hytissä vuonna 1958.
Katja Petrovskaja

Katja Petrovskaja 2017.
Katja Petrovskaja, myös Petrowskaja, ven. Екатерина Мироновна Петровская, Ekaterina Mironovna Petrovskaja, (s. 1970 Kiovalähde?) on Berliinissä asuva alkujaan venäjänkielinen ukrainansaksalainen proosakirjailija ja toimittaja..
Ukrainalais-puolalaiseen sukuun syntynyt kirjailija kasvoi kirjallisuuden professori Miron Petrovskin ja opettaja Svetlanan nuorimpana tyttärenä. Hänen sukunsa on osittain juutalainen: isoisä oli nimeltään Schimon Stern, kunnes hän Venäjän vallankumouksen alla otti neutraalimman nimen Semjon Petrovsky. Hän puhuu äidinkielenään venäjää mutta kirjoittaa saksaksi. Katja Petrovskaja on opiskellut kirjallisuutta Yhdysvalloissa, Virossa ja Venäjällä.
Petrovskaja opiskeli kirjallisuutta ja slaavilaisia ​​kieliä aluksi Tarton yliopistossa, jossa hän sai vaikutteita erityisesti semioottikko Juri Lotmanlta. Vuosina 1994–1995 hän opiskeli Yhdysvaltain venäjän opettajien neuvoston (ACTR) tarjoamalla stipendillä Stanfordin ja Columbian yliopistoissa. Hän puolusti 1998 Venäjän valtionyliopistossa Moskovassa väitöskirjaansa Vladislav Hodasevitšin proosasta.lähde? Hän muutti 1999 Berliiniin.
Petrovskaja sai vuonna 2013 saksalaisen Ingeborg Bachmann -palkinnon viidennestä luvusta omaelämäkerrallisesta sukukronikastaan Vielleicht Esther (Ehkä Esther),lähde? joka vasta seuraavana vuonna ilmestyi kokonaisuudessaa.lähde? Suomeksi teos on ilmestynyt vuonna 2014 Keltainen kirjasto -sarjan numerona 463.
Suomennetut teokset

Ehkä Esther (Vielleicht Esther, 2015), suom. Ilona Nykyri, Tammi 2015 Keltainen kirjasto: 463 ISBN 978-951-31-8137-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katja Petrovskaja Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Kašgar

| Kašgar uiguuriksi قەشقەر, Qeshqer kiin>  喀什, Kāshí |
| --- | --- |
 Kašgarin kaupunkimaisemaa.
 Kašgar
 Koordinaatit: 39°28′N, 75°59′E 
Valtio:  Kiina
Autonominen alue:  Xinjiang
Prefektuuri:  Kašgar
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  piirikuntatason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  555 km²
Korkeus:  1 289 m
Väkiluku (2010):  506 640
 – Väestötiheys:  913 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  844000
Suuntanumero(t):  0998
Rekisterikilpi:  新Q
 
 www.xjks.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kašgar eli Kashgar, tai Kashi (virallinen translitterointi Kaxgar, uiguuriksi قەشقەر/Qeshqer; kiin.: 喀什; pinyin: Kāshí), on piirikuntatason keidaskaupunki Xinjiangin uiguurien autonomisella alueella Kiinan kansantasavallassa, ja se on Kašgarin prefektuurin hallintokaupunki. Sen asukasluku on 506 640 (vuonna 2010) ja pinta-ala on 555 neliökilometriä. Kašgar on strategisesti merkittävä.
Maantiede

Kašgar on keidaskaupunki Xinjiangin autonomisen alueen länsiosassa. Alue kuuluu Tarimin altaaseen ja sen maaperää koostuu lössistä ja lietteestä. Kaupunki on rakennettu Pamirvuoriston juurelle alueelle, jolla Tienšanvuoret yhtyvät Kunlunvuoriin. Historiallinen silkkitie kulki Kašgarin kautta Ferganan laakson läpi kohti Eurooppaa.
Historia

Kašgarin alkuperäinen nimi lienee ollut Kāš ja siihen on myöhemmin liitetty vuorta tarkoittava pääte -yas iranilaisista kielistä. Kiinalaisissa lähteissä se mainitaan ensi kertaa nimellä Shule  ja tiibetiäisissä nimellä Śu-lig. Kiinalaisen historiankirja Hanshun mukaan se oli yksi 48 ruhtinaskunnasta läntisillä alueilla. Kiina ulotti valtansa nykyiseen Kašgariin ensimmäistä kertaa 100-luvulla eaa., jolloin alue vallattiin sitä hallinneilta yuezhi-heimolta. Kiinalaisvalta ei kuitenkaan vielä vakiintunut, vaan yuezhit valtasivat Kašgarin takaisin ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Tämän jälkeen kaupunkia hallitsivat useat eri paimentolaiskansat. Kiinalaiset hallitsivat sitä vielä hetkellisesti Tang-dynastian kaudella, mutta he vetäytyivät jälleen vuonna 752. 750-luvulta lähtien aluetta hallitsivat karlukit ja sen väestö turkkilaistui. Varhaisin maininta islamista alueella on maininta Satuk Boghra -nimisestä muslimikaanista, jonka kuolinvuodeksi ilmoitetaan 955–6. Tarina on kuitenkin suurella todennäköisyydellä legenda. Toiset tarinat mainitsevat paikallisten turkkilaisten kääntyneen joukoittain islamiin vuonna 960.
Noin 950-luvulta lähtien Kašgar oli Tarimin altaan poliittisesti merkittävin keskus. Vuoden 1130 jälkeen karakitaanien alaiset paikalliset hallitsijat haudattiin Tumanjoen varrelle rakennettuun mausoleumiin. Näihin aikoihin Mahmud al-Kašgari kirjoitti hänet tunnetuksi tehneen turkkilaisen sanakirjansa. Mongolit valtasivat Kašgarin vuonna 1219 ja mongolien alaisuudessa kauppa Kiinan ja Keski-Aasian välillä vilkastui. 1300-luvun lopulla Timur Lenkin joukot ryöstivät kaupungin. Myöhemmin kaupunkia hallitsivat dughlatit ja viimeistä dughlatihallitsijaa Mirza Abu Bakr Dughlatia (k. 1514) pidetään nykyisen kaupungin perustajana. Hän purki Kašgarin vanhan linnoituksen ja rakensi uuden Tumanjoen toiselle rannalle.
Kašgar kärsi sittemmin useista sodista ja sitä hallitsivat mongolikaanit ja oiraatit. Kiinan Qing-dynastia valtasi sen vuonna 1755. Vuosien 1862 ja 1875 välisen dungaanikapinan aikana Kašgar oli kapinoivan muslimikenraali Yakub Begin pääkaupunki. Kapina kukistettiin ja vuonna 1877 siitä tuli paikallisen tao-tain asuinpaikka. Kašgarin tao-tai hallitsi Kiinan Turkestanin eteläosia. Ma Zhongyang johti toista muslimikapinaa vuosina 1928–1937, mutta sen kukisti sotaherra Sheng Shicai Neuvostoliiton tuella. Kiinan keskushallinnon valta palautettiin alueelle vuonna 1943. Jännitteet paikallisten muslimien ja Kiinan välillä ovat jatkuneet nykypäiviin saakka. Esimerkiksi vuonna 2009 uiguurien ja kiinalaisten väliset levottomuudet puhkesivat alueen hallinnollisessa pääkaupungista Ürümqissa. Jännitteet näkyvät myös Kašgarissa poliisin vahvana läsnäolona. Osia vanhankaupungin ahtaista kaduista on purettu poliisivalvonnan helpottamiseksi.
Talous

Kašgar sijaitsee hedelmällisellä alueella, jolla kasvatetaan esimerkiksi viljaa, maissia, riisiä, herneitä ja erityisesti puuvillaa. Muita maatalouden tuotteita ovat melonit, viinirypäleet, persikat, aprikoosit ja kirsikat. Kaupungissa harjoitetaan myös käsityöammatteja ja kankaita valmistetaan sekä puuvillasta, että silkistä. Muihin käsityöläistuotteisiin kuuluvat esimerkiksi huovat, matot ja ruukut. Kašgarin prefektuurin alueella on rikkaat luonnonvarat. Alueella on esimerkiksi öljy-, kaasu-, kupari-, kulta-, alumiini- ja nikkeliesiintymiä.
Liikenne

Kašgarista kulkee rautatie Ürümqiin ja maanteitä Pakistaniin, Kirgisiaan ja Tadžikistaniin. Kašgarin lentoasema on Xinjiangin toiseksi suurin lentoasema ja siltä lähtee säännöllisiä lentoja Ürümqiin. Kiina ja Pakistan ovat suunnitelleet talousalueen perustamista, joka yhdistäisi Kašgarin Pakistanin Intian valtameren satama Gwadariin.
Väestö

Vuonna 2010 Kašgarin asukasluku oli yhteensä 506 640. Valtaosa sen asukkaista on uiguureja. Uiguurit ovat pääasiassa sunnimuslimeja.
Ystävyyskaupungit

Gilgit, Pakistan (2009)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kashgar Travel Guide (www.travelchinaguide.com) (englanniksi)
Kashgar, China – Gem of the Silk Road (www.farwestchina.com) (englanniksi)
Kashgar Travel Guide (www.chinahighlights.com) (englanniksi)
Kašgarin vanhaakaupunkia.
Kašgarin rautatieasema
Id Kahin moskeija.
Kasuariinakasvit

| Kasuariinakasvit |
| --- | --- |
 Jokikasuariinan (Casuarina cunninghamiana) kukintoja.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fagales
Heimo::  Kasuariinakasvit Casuarinaceae  R.Br.
 Kasuariinakasvien levinneisyyskartta
Suvut
 Allocasuarina L.A.S.Johnson – kasuariiniot  Casuarina L. – kasuariinat  Ceuthostoma L.A.S.Johnson  Gymnostoma L.A.S.Johnson – kuonokerät 
Katso myös
   Kasuariinakasvit Wikispeciesissä   Kasuariinakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kasuariinakasvit (Casuarinaceae) on pieni kasviheimo koppisiemenisten Fagales-lahkossa. Sen läheisiä sukulaisia ovat koivukasvit (Betulaceae).
Tuntomerkit

Kasuariinakasvit ovat tunnettuja häkellyttävästä yhdennäköisyydestään havupuiden kanssa, mikä johtuu surkastuneista lehdistä (kärkioksat näyttävät pitkiltä neulasilta) ja käpymäisistä emikukinnoista ja hedelmistöistä. Juurten kasvussaan ehkäistyneissä haarakimpuissa on ilmakehän typpeä sitovia bakteereja. Pienet suomulehdet sijaitsevat kiehkuroissa ja ovat ehytlaitaisia ja korvakkeettomia. Kukat ovat yksineuvoisia, ja kasvit yksi- tai kaksikotisia. Kukinto on pallomainen tai tähkämäinen, ja kukat sijaitsevat siinä kukin oman tukilehtensä hangassa. Hedekukissa on kaksi kehälehteä ja yksi hede, jonka ponsi on vaihtelevissa määrin lokerosidettä pidempi. Emikukissa on kookkaat esilehdet ja sikiäin, jossa on vain yksi fertiili emilehti. Siitä kehittyy samara eli siivellinen pähkylä, joka näyttää suojuslehtensä ansiosta siemeneltä käpysuomussa; samarat vapautuvat, kun suojukset avautuvat.
Levinneisyys

Kasuariinakasveja tavataan Madagaskarilla ja muilla Intian valtameren saarilla, Malaijien saaristossa, Australiassa ja Tyynenmeren lounaisosien saarilla. Lajien keskittymä on Australiassa.
Luokittelu

Heimoon kuuluu neljä sukua ja 95 lajia. Niiden lähimpiä sukulaisia ovat koivukasvit ja heimo Ticodendraceae.
Luokittelu > Suvut

Allocasuarina L.A.S.Johnson – kasuariiniot
Casuarina L. – kasuariinat
Ceuthostoma L.A.S.Johnson
Gymnostoma L.A.S.Johnson – kuonokerät
Käyttö

Monien lajien kovaa puuta käytetään raaka-aineena muun muassa huonekaluteollisuudessa, ja joitakin pidetään koristepuina kuivilla seuduilla.
Aiheesta muualla

Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kasuariinakasvit (Casuarinaceae)
ITIS: Casuarinaceae (englanniksi)
Flora of China: Casuarinaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q474620  Wikispecies: Casuarinaceae  APNI: 54543  ATRF: Casuarinaceae  CoL: 7SM  EoL: 4073  EPPO: 1CASF  FloraBase: 22788  FNA: 10167  FoAO2: Casuarinaceae  FoC: 10167  GBIF: 5352  GRIN: 231  iNaturalist: 62890  IPNI: 77126722-1  IRMNG: 114981  ITIS: 19513  NCBI: 3520  NZOR: 39ccd782-0491-4f4c-b35c-7a5fe2bb5b9c  Open Tree of Life: 216643  Paleobiology Database: 55442  Plazi: 8D30C212-FF93-3270-6EA7-C1DAFA78C211  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77126722-1  Tropicos: 42000065  VicFlora: 3eb9d1fd-7808-4734-8091-c0a83203c608  Watson & Dallwitz: casuarin  WFO: wfo-7000000118  WoRMS: 414779 
Gymnostoma poissonianum -lajin käpymäisiä hedelmystöjä.
Allocasuarina decaisneana
Nanker Phelge

Nanker Phelge on The Rolling Stones -yhtyeen sävellystöissään käyttämä kollektiivinen salanimi. Tälle nimelle on merkitty kappaleet, joiden tekemiseen osallistui koko yhtye. Mukaan on luettu ulkojäsenet, kuten yhtyeen studio- ja lavapianistina toiminut Ian Stewart. Salanimen alkuperä on yhtyeen varhaiskaudelta, jolloin kitaristit Keith Richards ja Brian Jones sekä laulaja Mick Jagger asuivat yhdessä Lontoon Edith Grovella. Heidän asuintoverinaan oli James (Jimmy) Phelge -niminen kirjanpainaja. ”Nanker” puolestaan oli nimitys, jota yhtyeen jäsenet käyttivät erityisesti Brian Jonesin osaamasta törkeästä irvistyksestä.