Uusi-Seelanti
Historia > Eurooppalaisten tulo

Tiettävästi ensimmäisenä eurooppalaisena Abel Tasman näki saaret vuonna 1642. James Cook nousi 1769 ensimmäisenä eurooppalaisena maihin. Hän kartoitti molempien saarten rannikot ja vieraili niillä vielä kaksi kertaa, 1773–1774 ja 1777. Hän tuli maorien kanssa yleensä hyvin toimeen toisin kuin 1770-luvun puolivälissä käynyt ranskalainen Jean de Surville. Cookin raportit houkuttelivat saarille hylkeiden ja valaanpyytäjiä sekä kauppiaita Amerikasta, Englannista, Ranskasta ja Australiasta.
Ensimmäiset Uuteen-Seelantiin muuttaneet eurooppalaiset menivät sinne taloudellisista syistä. Pohjoissaaren Kororārekaan perustettiin valaanpyytäjien tukikohta. Maorit toivottivat alkujaan uudisasukkaat tervetulleiksi ja alkoivat käydä kauppaa heidän kanssaan. Maoripäällikkö Hongi Hika sai eurooppalaisten yhteyksiensä ansiosta tuliaseita ja aloitti muskettisodat, mikä epävakautti aluetta.
Maorikulttuuri kävi 1800-luvun alussa suuren murroksen. Väkiluku laski radikaalisti sodankäynnin ja eurooppalaisten tuomien tautien seurauksena. 1800-luvun puoliväliin mennessä suurin osa maoreista oli kääntynyt kristinuskoon, ja kapitalistinen järjestelmä muutti taloutta. Eurooppalaiset perustivat siirtokuntia, ja australialaiset farmarit ostivat maata maoreilta.
Maori-päälliköt luovuttivat saaret Britannialle vuonna 1840 allekirjoitetulla Waitangin sopimuksella. Sopimuksen mukaan maorit antoivat kruunulle kāwanatangan, jonka merkityksestä ei täysin olla varmoja, vastineeksi suojelusta ja maanhallintaoikeudesta.
Uuden-Seelannin uudisasukkaat alkoivat 1840-luvulla vaatia parlamentaarista edustusta kuvernööri George Greyn yksinvaltiuden sijaan. Grey vastusti ajatusta, mutta hän auttoi silti uuden, vuoden 1852 perustuslain luomisessa. Se perusti parlamentin, joka kokoontui ensimmäisen kerran kaksi vuotta myöhemmin.
Vuonna 1858 laskettiin, että eurooppalaisia oli enemmän kuin maoreita, joita oli enää 58 000. Lisääntyvä eurooppalainen väestö tarvitsi myös lisää maata, mikä johti maorien ja uudisasukkaiden maakiistoihin. Ne saivat aikaan maorisodiksi kutsutut sodat, jotka päättyivät vuonna 1872. Taistelujen tuloksena maorit menettivät suuren osan maistaan.
Maorisodat hidastivat Pohjoissaaren talouskasvua, ja samaan aikaan villa teki Eteläsaaren Canterburystä maan rikkaimman provinssin. Dunedin puolestaan kasvoi maan suurimmaksi kaupungiksi, kun Otagon provinssin keskiosista löytyi kultaa. Siirtokunnan valtiovarainministeri Julius Vogel aloitti 1870 kunnianhimoisen kehitysohjelman. Maahan rakennettiin 1870-luvun aikana melkein 2 000 kilometriä rautateitä. Rakennushankkeiden toteuttamiseen hän lainasi paljon rahaa, mutta ne vaativat myös paljon siirtotyöläisiä. Väkiluku tuplaantui vuosikymmenessä 500 000:nteen. Vaikka Vogelin aikana kansakunta modernisoitui, se syöksi valtion lopulta myös 1880-luvulla lamaan, joka päättyi vasta 1895.
Liberaalipuolueen John Ballancesta tuli pääministeri 1891. Maan poliittinen kenttä mullistui liberaalien valtakaudella, jota kesti vuoteen 1912. Poliittiset puolueet alkoivat toimia yhtenäisinä järjestöinä, ja vuonna 1893 naiset saivat kahden vuosikymmenen kampanjoinnin jälkeen äänioikeuden ensimmäisinä maailmassa. Samoihin aikoihin alkoi muodostua myös kansallistunne. Suurin osa eurooppalaistaustaisista oli vuoden 1886 jälkeen syntyperäisiä uusiseelantilaisia. Maasta tuli itsehallinnollinen dominio 1907.
Uudesta-Seelannista lähti paljon joukkoja ensimmäiseen maailmansotaan, ja jopa kolmannes 20–40-vuotiaista miehistä kaatui tai haavoittui sodassa. Uutta-Seelantia alettiin monin paikoin pitää sodan jälkeen itsenäisenä toimijana, sillä pääministeri William Massey oli kirjoittamassa Versailles’n rauhaa ja liittämässä maata Kansainliittoon. Britannia antoi 1931 Westminsterin säädöksen, jonka nojalla entiset dominiot olivat Britannian kanssa tasavertaisia itsenäisiä valtioita. Uuden-Seelannin parlamentti ratifioi säädöksen 1947.