stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo maailmanlopun päivämääristä
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Ihmiskunnan tuhoa on odotettu hartaasti jo tuhansia vuosia
Käännös suomeksi
Fonografi

Fonografi noin vuodelta 1899.
Edisonin fonografin tyhjä, äänittämätön vahalieriö
Vuoden 1888 äänitys Arthur Sullivanin "The Lost Chord", äänittänyt George Gouraud ja esitetty 14. elokuuta 1888 lehdistötilaisuudessa, joka esitteli fonografin Lontoossa.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Fonografi oli ensimmäinen äänen tallennukseen ja toistamiseen tarkoitettu laite. Thomas Alva Edison ilmoitti keksineensä fonografin 21. marraskuuta 1877, ja sitä myytiin kaupallisesti vuodesta 1890 vuoteen 1925. Aluksi fonografista käytettiin nimitystä "puhuva kone". Edison suunnitteli fonografinsa alun perin puheluiden äänittämiseen, mutta hyvin varhaisessa vaiheessa huomattiin, että sillä voitaisiin taltioida ja esittää musiikkiakin. Édouard-Léon Scott de Martinville keksi vuonna 1857 fonoautografin, jolla voitiin tallentaa ääntä, mutta tallennettua ääntä ei pystynyt kuuntelemaan.
Fonografin toimintaperiaate on sama kuin gramofonin. Aluksi Edison käytti tinapaperia, joka oli kääritty lieriön ympäri, mutta sen huonon kestävyyden takia hän kehitti vahasylinterit, joiden kestävyys oli huomattavasti parempi. Fonografilla voitiin myös tehdä omia äänitteitä, toisin kuin gramofonilla.
Fonografin lieriöitä ei voitu ennen 1900-luvun vaihdetta monistaa, joten esittäjä joutui toistamaan esityksensä niin monta kertaa kuin myytäviä sylintereitä haluttiin tehdä. Äänenlaatu oli gramofonia parempi, mutta äänenpaine hiljaisempi. Fonografiäänitteet pystyivät taltioimaan ääntä noin neljä minuuttia kerrallaan. 1910-luvulla kehitetty Amberol-sylinteri edusti aikanaan äänentoiston huippua .
Koska äänitteiden teko oli akustista, eikä mikrofoneja tunnettu, piti esittäjän suunnata esityksensä suoraan kaivertavan laitteen torveen. Tallennuksessa käytetty torvi oli toistavaa huomattavasti suurempi, jotta orkesterikin mahtui mukaan. Menetelmä sopi parhaiten kovaäänisille oopperalaulajille, kuten aikakauden supertähdille Enrico Carusolle tai Aino Acktélle.
Fonografi-lieriöille vakiintui ajan oloon oma käyttäjäkuntansa: kansanomaiset esittäjät – kun taas gramofonilevyille levyttivät taiteilijoina pidetyt oopperadiivat ja huippuorkesterinjohtajat. 1920-luvulle tultaessa Edisonin vahalieriö oli jo syrjäytynyt valmisäänitemarkkinoilta, mutta sen käyttö toimistoissa sanelukoneena jatkui pitkälle 1950-luvulle, kunnes magnetofoni korvasi sen lopullisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fonografi Wikimedia Commonsissa
Fornjótr

Fornjótr tai Fornjot ("Tuhoaja" tai "Vanha jätti") on skandinaavisessa mytologiassa alkujättiläinen ja jääjättiläisten esi-isä. Joidenkin tarinoiden mukaan hän on jättiläisten ja luonnonvoimien henkilöitymien Län (Hlerin), Lågen (Login) ja Karen (Kárin) isä. Hler hallitsee merta, Logi tulta ja Kári tuulta.
Floyd Rose

Floyd Rose Original
Floyd Rose on sähkökitaran vibrakampi. Vibrakampijärjestelmä käsittää kitaran runkoon asennettavan tallan, jossa on jokaiselle kielelle erillinen hienoviritys, sekä lukittavan satulan, jonka avulla kielet lukitaan yläpäästään paikoilleen ennen virityskoneistoa. Soittotilanteessa Floyd Rose mahdollistaa vibrakammen voimakkaan käytön ilman kitaran vireen heikkenemistä ja tämän vuoksi se onkin erityisesti raskasta rock-musiikkia soittavien muusikoiden suosiossa.
Floyd Rose -vibrakampijärjestelmää on saatavilla Floyd Rose -tuotemerkin tuotteina, mutta eri valmistajat ovat tuoneet markkinoille oman kampiversionsa Floyd Rose -lisenssin alaisuudessa. Kitaristien terminologiassa Floyd Rose voi tarkoittaa myös kaikkia Floyd Rose -tyyppisiä vibrakampia valmistajasta riippumatta. Puhekielessä käytetään usein termiä "lukkovibra". Floyd Rose Original on tuotemerkin tunnetuin vibrakampi. Nimestään huolimatta aivan ensimmäiset Floyd Rose -mallit eivät kuitenkaan sisältäneet tallan hienoviritysmekanismia. Floyd Rose -tyyppisten vibrakampien lisäksi markkinoilla on muitakin hienovirityksen mahdollistavia vibrakampijärjestelmiä, kuten esimerkiksi Kahler Tremolo System.
Historiaa

Sähkökitaran kehittämisestä innostunut amatöörikitaristi ja koruseppä Floyd D. Rose kiinnitti 1970-luvulla huomiota sähkökitaran vireongelmiin erityisesti voimakkaan vibrakammen käytön yhteydessä. Hän käytti hienomekaniikan taitojaan uudenlaisen kammen kehittelyssä ja ensimmäinen Floyd Rosen -vibrakampimalli tuli markkinoille 1977. Patentin uusi vibrakampi sai vuonna 1979. Tuona aikana kovassa nosteessa ollut kitaristi Eddie Van Halen otti mallin käyttöönsä ja kehitti sitä edelleen.
1980-luvulla monet kitaranvalmistajat, kuten yhdysvaltalaiset Kramer, Charvel ja Hamer, sekä japanilainen Ibanez alkoivat tuoda markkinoille niin kutsuttuja superstrat -malleja. Nämä olivat lähinnä Fender Stratocaster -malliin perustuvia kitaroita, jotka oli varustettu Floyd Rose -tyyppisillä vibrakampijärjestelmillä ja niitä markkinoitiin erityisesti raskaan rock -musiikin harrastajille.
Muun muassa Kramer Guitars otti Floyd Rose -vibrakammen osaksi kitaroidensa varustusta vuonna 1982. Suuresta suosiosta huolimatta Kramer ajautui konkurssiin vuonna 1991. Keskeisenä syynä on mainittu juuri Floyd Rose -lisensseihin liittyvät maksuvaikeudet.
Soittaminen

Eddie Van Halenin valtava suosio ja aggressiivisen soittotyylin leviäminen kasvatti Floyd Rose -vibrakammella varustettujen kitaroiden kysyntää ja vibrakammen soitannolliset mahdollisuudet otettiin laajasti käyttöön. Perinteisistä vibrakampimalleista poiketen Floyd Rose on mahdollista painaa alas kieliä vasten siten, että kielet hetkellisesti löystyvät täysin. Floyd Rose asennetaan yleensä ns. kelluvaksi, jolloin kieliä voidaan myös kiristää vibrakampea nostamalla. Tällöin talla on perusasennossa vain kielten jännityksen sekä vibrakoneiston jousien pitämänä.
Floyd Rose -vibrakammen tyypillinen ongelma on yksittäisen kielen katkeaminen. Muut kielet menettävät tällöin vireensä, jos talla on asennettu kelluvaksi koska kielten vetojännitys ja koneiston jousten voima eivät ole enää tasapainossa.
Muita kieliä ei voi lukitun satulan vuoksi virittää nopeasti uudelleen ja samasta syystä kielen vaihtaminen ei onnistu nopeasti. Tästä syystä myös kielten vahvuuksien vaihtaminen vaatii koneiston säätöjen tarkistamisen kielten vedon ja jousien tasapainottamiseksi. Koneistoihin on saatavana kytkettäviä lukkomekanismeja, jotka lukitsevat vibrakoneiston liikkumattomaksi mikä mahdollistaa soiton jatkamisen kunnes instrumentin tai kielen voi vaihtaa. Toisaalta normaali kielten vaihto helpottuu.
Toinen ongelma on kielten kauttakulkujen kuluminen, joka saattaa aiheuttaa kielten ei-toivottua siirtymistä ja edelleen vireongelmia soiton aikana. Ongelma voi korostua jos kielten tyyppiä halutaan vaihtaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Floyd Rose -vibrakammen säätö (Arkistoitu – Internet Archive)
Foo-hävittäjät
Aiheesta muualla

Andy Roberts: WW II Document Research: In search of "Foo-Fighters" Project1947.com. (englanniksi)
David Clarke & Andy Roberts: The Foo Fighters – The RAF Experience The Real UFO Project. (englanniksi)
Jean-Pierre Louis de Fontanes

Louis de Fontanes
Jean-Pierre Louis de Fontanes (6. maaliskuuta 1757 Niort, Deux-Sèvres – 17. maaliskuuta 1821 Pariisi) oli  ranskalainen poliitikko, pääri, runoilija ja sanomalehtimies. Kuolemansa aikoihin de Fontanes oli muuan muassa Ranskan opetushallinnon päällikkö sekä senaatin ja Ranskan instituutin jäsen. Kirjallisuuskriitikko Charles Augustin Sainte-Beuve julkaisi hänen kootut teoksensa vuonna 1839.
Kirjallisuutta

Norbert Alcer: Louis de Fontanes (1757–1821). Homme de lettres et administrateur. Lang, Frankfurt/M. 1994, ISBN 3-631-47269-2 (Université de Paris 1988).
Guy-Edouard Pillard: Louis Fontanes (1757–1821). Prince de l'esprit. Éditions Hérault, Maulévrier 1990, ISBN 2-903851-87-5.
Norbert Savariau: Louis de Fontanes. Belles-lettres et enseignement de la fin de l'Ancien Régime à l'Empire. Voltaire Foundation, Oxford 2002, ISBN 0-7294-0715-2 (Université de Nantes 2002).
Aiheesta muualla

Lars Schneider: Kurzbiogramm - de Fontanes Historicum.net. 03.01.2006. (saksaksi)[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore 
Muut:  SNAC  IdRef
Ford (maahantuoja)

Oy Ford Ab on Fordin suomalainen maahantuoja, joka on perustettu 10. huhtikuuta 1926 nimellä Ford Motor Company of Finland. Sitä ennen Fordeja toivat maahan useat eri yritykset. Kun yritys listautui 1938 Suomessa pörssiin, sen nimeksi tuli Oy Ford Ab. Yritys oli pörssissä vuoteen 2000.
Oy Ford Ab toimii nykyisin Vantaanportin alueella Vantaalla. Tätä ennen yhtiön toiminnot sijaitsivat Helsingin Hernesaaressa yhdysvaltalaisen emoyhtiön vuonna 1924 vuokraamissa tiloissa. Talvisodan aikana Fordin toiminta oli evakuoitu Vaasaan. Jatkosodan aikana Helsingin Hernesaaressa koottiin uusia ja kunnostettiin vaurioituneita ja sotasaaliiksi saatuja kuorma-autoja puolustusvoimien käyttöön. Vuonna 1947 Oy Ford Ab perusti Henry Fordin säätiön tukemaan maatalouden ja liikenteen koneistamisen opetusta, tutkimusta ja edistämistä.
Aiheesta muualla

Ford-osakkeen pörssihistoriaa (Pörssitieto)
Fokker F.VIII

| Fokker F> VIII |
| --- | --- |

Tyyppi:  matkustajalentokone
Valmistaja:  Fokker
Suunnittelija:  Anthony Fokker
Ensilento:  12. maaliskuuta 1927
Fokker F.VIII oli yksimoottorisen Fokker F.VII-version pohjalta kehitetty suurempikokoinen ja kaksimoottorinen, tehokkaammilla moottoreilla varustettu matkustajalentokone. Kone oli Anthony Fokkerin suunnittelema ja Fokker-lentokoneyhtiön rakentama. Se lensi ensilentonsa 12. maaliskuuta 1927. Kone oli sekarakenteinen, runko ja peräsimet olivat hitsattua teräsputkea kangas-, vaneri- ja duraaliverhouksin. Siipi oli vaneriverhottua puurakennetta.
F.VIII-mallia rakennettiin ainoastaan kymmenen kappaletta, joista kuusi tai seitsemän meni KLM:lle alkaen 24. kesäkuuta 1927, unkarilainen Malert osti ilmeisesti yhden koneen, ja kaksi tai kolme valmisti lisenssillä Unkarissa WM-tehdas. Unkarilaisten koneiden moottorina oli Gnome-Rhône Jupiter. Vuonna 1936 kaksi KLM:n konetta myytiin British Airwaysille, 1937 KLM:n PH-AED myytiin Venezuelaan, 1939 yksi KLM:n Fokker F.VIII (PH-AEG) kulkeutui ABA-lentoyhtiön kautta Ruotsin ilmavoimille, ollen aluksi siviilitunnuksella SE-AEB ja sitten Ruotsin ilmavoimien tunnuksella 916. Tätä konetta kutsuttiin Ruotsissa nimellä Typ 10 ja se oli varustettu Pratt & Whitney Wasp D1 T1-moottoreilla. Toinen KLM:n myymä kone oli SE-AHA.
Heinäkuussa 1927 Fokker muunsi yhden koneen pommituskäyttöön, joka oli kellukekone varustettuna eturungossa olevilla konekivääreillä. Tämän koneen tyyppimerkinnäksi tuli F.VIIIw, mutta se jäi ainoaksi yksilöksi myyntiponnistelujen epäonnistuttua.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimien ainoa Fokker F.VIII rakennettiin N.V. Nederlandsche Vliegtuigenfabriken tehtailla Amsterdamissa vuonna 1928 rekisteritunnukselle H-NAEL. Koneen valmistusnumero oli 5076. Lentoyhtiö KLM käytti sitä reittiliikenteessä tunnuksella PH-AEI ja 1937 se myytiin British Airwaysille rekisteritunnuksella G-AEPU lentämään reittilentoja kanaalin yli. Ruotsalainen G.A. Flygrender osti koneen 1939, siirtolennon tapahtuessa 7. huhtikuuta 1939 reitillä Amsterdam-Kööpenhamina-Torslanda. Ruotsissa koneella lennettiin pääasiassa Göteborgin ympäristössä.
Talvisodan aikana järjesti Ruotsissa Nationella Samlingen -yhdistys kansalaiskeräyksen, jonka tuotolla ostettiin Suomelle G. A. Flygrederiltä 73 500 kruunulla edellä mainittu Fokker F.VIII -kone. Kone oli tunnukseltaan SE-AHA, ja se oli muista poiketen varustettu Pratt & Whitney Wasp -moottoreilla. Kone lennettiin Suomeen 11. marraskuuta 1940 siirtolentotunnuksella OH-FOA. Kone sai tunnuksen FE-1 ja muun muassa huonokuntoisten siipien takia suoritetun peruskorjauksen jälkeen kone luovutettiin 4. elokuuta 1941 Lentolaivue 46:lle, jolla se suoritti huoltolentoja Lunkulan saaresta olevalta lentokentältä Karjalan armeijalle ja toi paluukyytinä haavoittuneita. Koneyksilöllä ehdittiin tehdä vain kymmenen lentoa, 45 h 15 min, ennen kuin se tuhoutui 27. syyskuuta 1941 polttoaineputkistoon päässeen ilman takia lennolla Latvan kentälle. Henkilövahingoilta vältyttiin, vaikka koneessa oli ainakin yksi pahasti haavoittunut ja pakkolasku tehtiin umpimetsään.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 3
Matkustajat: 10
Pituus: &&&&&&&&&&&&&016.080000016,80 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&023.&&&&0023,00 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.02000004,20 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&082.&&&&0082 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&03350.&&&&003 350 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Bristol Jupiter IV -yhdeksänsylinteristä tähtimoottoria; &&&&&&&&&&&&0391.&&&&00391 kW (&&&&&&&&&&&&0525.&&&&00525 hv) per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0180.&&&&00180 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01100.&&&&001 100 km
Ilmavoimille myöhemmin luovutettu OH-FOA Tampere-Härmälän lentoasemalla marraskuussa 1940.
Mårten Flink

Mårten Isak Flink
Mårten Isak Flink (19. kesäkuuta 1897 Kuopio – 1. helmikuuta 1943) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Karl Oskar Flink ja Hanna Jakobsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Elli Aili Lainion kanssa.
Opinnot

Flink kävi viisi luokkaa Kuopion ruotsalaista yhteiskoulua ja yhden lukukauden Tampereen teknistä opistoa. Hyökkäysvaunukursseille hän osallistui vuonna 1923, sotilaspedagogiselle kurssille hän osallistui vuonna 1924, taktiikan soveltamiskursseille Suojeluskuntain päällystökoulussa hän osallistui vuonna 1927, Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1928.
Jääkäriaika

Flink liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui Libaussa vuonna 1917 järjestetyille moottoripyörä- ja pioneerikursseille.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan lähettiupseeriksi 3. Jääkärirykmentin esikuntaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Flink palveli edelleen samassa joukko-osastossa, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja sitten Uudenmaan rykmentiksi. Rykmentin adjutantiksi hänet määrättiin 12. toukokuuta 1918 ja edelleen 7. komppanian nuoremmaksi upseeriksi 3. kesäkuuta 1918. Komppanianpäällikön tehtävät hän otti vastaan 9. joulukuuta 1918, mutta siirrettiin myöhemmin 9. komppanian päälliköksi. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1924 Polkupyöräpataljoona 1:een, missä toimi ensin 4:nnen ja 31. joulukuuta 1924 alkaen 3. komppanian päällikkönä. Hän erosi Suomen armeijasta 17. lokakuuta 1925 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. joulukuuta 1926 ja määrättiin Viipurin suojeluskuntapiirin 11:n alueen ja 1. lokakuuta 1928 viidennen alueen päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 27. joulukuuta 1929 ja astui samana päivänä uudelleen armeijan palvelukseen. Suomen armeijassa hänet sijoitettiin ensin Kaartin jääkäripataljoonaan luutnantin vakanssilla, mistä siirrettiin 12. maaliskuuta 1930 Pohjanmaan jääkäripataljoonaan. Armeijasta hän erosi toistamiseen 5. huhtikuuta 1932. Armeijasta eroamisensa jälkeen hän toimi vuosina 1932–1934 kauppamatkustajana Suomen paperikomppaniassa. Santalahden paperitehdas oy:n palveluksessa hän työskenteli vuosina 1934–1935. Jääkärien Elämäkerraston laatimistyöhön hänet palkattiin Yleisesikunnan sotahistorialliseen osastoon 1. lokakuuta 1936, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1938 asti. Tampereen suojeluskunnan opetusupseerina hän toimi vuosina 1934–1935.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Flink osallistui JR 65:ssä pataljoonan komentajana ja osallistui taisteluihin Suomussalmella, Raatteentiellä ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi aseupseerina ensin Oulun Koulutuskomppaniassa ja myöhemmin 3. Prikaatin esikunnassa. Jatkosotaan hän osallistui ensin pataljoonan komentajana Haapajärvellä Koulutuskomppaniassa ja myöhemmin Komppanian päällikkönä Jalkaväkirykmentti 9:n III pataljoonassa (III/JR9), jonka mukana osallistui taisteluihin Sortavalassa, jossa hän haavoittui 8. elokuuta 1941.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Formicofilia

Muurahainen ihmisen iholla.
Formicofilia on zoofilian muoto, jossa ihminen kiihottuu, kun hyönteiset kuten muurahaiset tai muut hyvin pienet eläimet ryömivät tämän iholla ja/tai purevat tätä. Tässä parafiliassa ihminen saattaa laittaa hyönteisiä esimerkiksi sukupuolielimiinsä, mutta jotkut laittavat hyönteisiä myös muihin ruumiinosiin.
Kirjallisuutta

Love, Brenda (1992). Encyclopedia of Unusual Sex Practices, sivu 301. ISBN 1-56980-011-1.
Outi Tarkiainen

Outi Tarkiainen (s. 7. helmikuuta 1985 Rovaniemi) on suomalainen taidemusiikin säveltäjä. Hän on säveltänyt orkesterimusiikkia, vokaalimusiikkia, kamarimusiikkia ja soolosoitinteoksia, ja hänen musiikissaan voi kuulla kaikuja muun muassa modaalisesta jazzmusiikista.lähde? Tarkiaista on luonnehdittu säveltäjäksi, jonka ”väriaisti on hienostunut ja joka osaa käsitellä orkesteria lumoavasti”, ja jonka ”musiikin voi kokea kuvien tai mielentilojen sarjaksi”.
Ura

Tarkiainen aloitti musiikkiopintonsa soittamalla pianoa Lapin musiikkiopistossa Hannele Vaaraman johdolla. Hän opiskeli sävellystä Eero Hämeenniemen ja Veli-Matti Puumalan johdolla Sibelius-Akatemiassa Helsingissä ja täydensi opintojaan Lontoossa (Guildhall School of Music) Malcolm Singerin ja Miamin yliopistossa) Ron Millerin ja Gary Lindsayn johdolla. Tarkiainen valmistui säveltäjäksi ja musiikin maisteriksi 2010. Hän on osallistunut muun muassa Vince Mendozan, Jim McNeelyn, Maria Schneiderin ja Sergei Nevskin mestarikursseille.lähde?
Tarkiainen toimi vuoden 2017 ruotsalaisen Norrbotten Big Bandin residenssisäveltäjänä ja on toiminut lappilaisen Hiljaisuus-festivaalin taiteellisena johtajana vuodesta 2014.
Tarkiaisen ensimmäinen ooppera Oma huone sai kantaesityksensä Hagenin Teatterissa toukokuussa 2022 (Francis Hüserin librettoon, Virginia Woolfin samannimisen kirjan pohjalta) ja Suomen kantaesityksensä Savonlinnan oopperajuhlilla 2023. Tarkiainen valmistaa uutta oopperaa vuodelle 2027; projekti perustuu Niillas Holmbergin romaaniin Halla Helle ja sen libretistinä toimii Aleksi Barrière.
Sävellykset

Tarkiainen on kuvannut musiikkia ”luonnonvoiman kaltaisena, joka voi vyöryä ihmisen ylitse ja muuttaa kokonaisia kohtaloita.” Hänen säveltäjäuransa käännekohta oli orkesterilaulusarja Maa, kevään tytär (2015), jonka tilasivat Arctic Philharmonic, Norrbottens Kammarorkester ja Lapin kamariorkesteri. Toinen tärkeä orkesteriteos on ollut saksofonisti Jukka Perkolle sävelletty saksofonikonsertto Saivo (2017), joka oli Tapiola Sinfoniettan tilaus ja kantaesitettiin Espoossa marraskuussa 2017. Pohjois-Skandinavian arktiset alueet ovat toimineet useiden Tarkiaisen teosten inspiraationa. Hän kertoo: "Minussa asuu perustava kaipuu pohjoisimmille seuduille. Tietysti nautin suuremmissa kaupungeissa olemisesta ja tunnen tarpeelliseksi saada uusia kulttuurisia impulsseja säännöllisesti. Edellisen teokseni sävelsin Pariisissa ja Berliinissä; istuin parvekkeellani ja ajatukseni olivat 3000 km pohjoisempana olevilla seuduilla. Kun on Lapista, sydän kaipaa sinne. On jopa sanonta: ihminen voi lähteä Lapista, mutta Lappi ei lähde ihmisestä."
Tarkiaisen sävellyksiä ovat esittäneet useat orkesterit eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa, muun muassa Tapiola Sinfonietta, Kamariorkesteri Avanti!, Arctic Philharmonic (Norja), Norrbottens Kammarorkester, Metropole Orchestra (Hollanti), Henry Mancini Institute Chamber Orchestra (USA), Keski-Pohjanmaan kamariorkesteri ja Lapin kamariorkesteri.lähde?
Palkinnot ja residenssisäveltäjyydet > Palkinnot

2021: Vuoden nainen
2008  Oglütz, kansainvälinen Jazzverk sävellyskilpailu, 1. palkinto.lähde?
Palkinnot ja residenssisäveltäjyydet > Residenssisäveltäjyydet

2017  Norrbotten Big Band, orkesterin residenssisäveltäjä.lähde?
2016  Uuden musiikin lokakuu, festivaalin fokussäveltäjä.lähde?
2015  Festival de Musique Classique d’Uzerche, Ranska, festivaalin fokussäveltäjä.lähde?
Teokset > Orkesterille tai laajalle kokoonpanolle

Joye (2017)
Yön auringon variaatiot (2019)
Jään lauluja (2019)
The Ring of Fire and Love (2020)
Mosaics (2021)
Polar Pearls (2023)
The Rapids of Life (2023)
Day Night Day (2024)
Teokset > Solistille ja orkesterille

Milky Ways konsertto englannintorvelle ja orkesterille (2023)
Saivo konsertto sopraanosaksofonille, efekteille ja orkesterille (2017)
Eanan, giđa nieida mezzosopraanolle ja kamariorkesterille (2015)
Liebklinge sopraanosaksofonille ja orkesterille/kamariorkesterille (2011/2013)
Metsän hiljaisuuteen folk/jazzmezzosopraanolle ja jazzorkesterille (2010)
Teokset > Kamarimusiikkiteoksia

Siimes puhallinkvintetille (2017)
Beaivi huilulle, kitaralle, sellolle ja pianolle (2016)
Trois poèmes jousikvartetille (2013)
Obsession II huilulle ja pianolle (2013)
Tie sinne... puhallinkvintetille (2009)
Teokset > Soolosoittimille

...ja alkoivat laulaa harmonikalle (2015)
Sans paroles klarinetille (2012)
Sanasi, kiveen uponneet sellolle (2011)
Kunnes kivi halkeaa viululle (2008)
Teokset > Vokaaliteokset

The Lustful Mother baritonille ja jousiorkesterille tai jousikvartetille (2018)
They Walked Side by Side sopraanolle/mezzosopraanolle ja viululle (2018)
Baudelaire-laulut sopraanolle ja pianolle (2009–2013)
Metsän hiljaisuuteen sopraanolle, klarinetille, sellolle ja pianolle (2012)
Levytettyjä teoksia

2017 – Trois poèmes, Baudelaire Songs, Kunnes kivi halkeaa, Metsän hiljaisuuteen, ...ja alkoivat laulaa, Sanasi, kiveen uponneet, Kamus-kvartetti, Tuuli Lindeberg, Maria Puusaari, Markus Hohti, Lauri Sallinen, Emil Holmström, Veli Kujala. ABCD 415.
2017 – Sans paroles, Lauri Sallinen. ABCD 413.
2013 – Oglütz, Arco Íris, Contemplations, Vapautensa antanut, Cayo Coco, Thus the Fairies Disappear, Into the Woodland Silence, Mörkö (Bugbear), Aili Ikonen, Norrbotten Big Band, joht. Outi Tarkiainen. Fredriksson Music.
2010 – Kummulla kuun kiilassa, Vapautensa antanut, Maria Ylipää & Emma Salokoski. JUP506CD.
Aiheesta muualla

Outi Tarkiaisen kotisivut
Outi Tarkiainen.(Arkistoitu – Internet Archive) Edition Wilhelm Hansen.
Outi Tarkiainen. Esittely Music Finlandin verkkosivulla.
Andrew Mellor: The Voice of Freedom. Finnish Music Quarterly 2/2016.
. Finnish Music Quarterly 2/2017.
Ivalosta maailman konserttisaleihin. Lapland.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Hufvudstadsbladet
Fort Necessityn taistelu

Fort Necessityn taistelu tai Great Meadowsin taistelu oli 3. heinäkuuta 1754 käyty taistelu Ranskan ja heidän liittolaisinaan olevien intiaanien sekä Brittiläisen Amerikan välillä. Taistelussa ranskalaiset hyökkäsivät George Washingtonin komentamaa Fort Necessityn linnaketta vastaan. Taistelu päättyi Washingtonin antautumiseen: antautuminen oli Washingtonin sotilasuran ainoa. Sotatoimet laajenivat myöhemmin Pohjois-Amerikassa, mikä johti vuonna 1756 alkavaan seitsenvuotiseen sotaan.
Käännös suomeksi