stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin Nyrkkeilyseura

Helsingin Nyrkkeilyseura on helsinkiläinen, Suomen vanhin nyrkkeilyn erikoisseura. Se perustettiin alun perin vuonna 1912 ja sen puheenjohtajana toimi Mauritz Mexmontan. Seura painui välillä unohduksiin mutta syksyllä 1920 se perustettiin Viktor Smedsin aloitteesta uudelleen. Seuraa on edustanut muun muassa olympiamitalisti Ilkka Koski.
Helsingin Nyrkkeilyseura järjesti Suomen ensimmäiset julkiset nyrkkeilykilpailut 1. lokakuuta 1921 Hippodromin sirkuksessa. Se oli Turun Nyrkkeilyseuran, Åbo Boxningsklubbin ja Viipurin Voimailijoiden kanssa perustamassa Suomen Nyrkkeilyliittoa 23. syyskuuta 1923, ja HNS:n puheenjohtaja Viktor Smeds valittiin liiton puheenjohtajaksi. Helsingin Nyrkkeilyseura järjesti ensimmäiset nyrkkeilyn Suomen-mestaruuskilpailut Suomalaisessa Oopperassa 3. joulukuuta 1923, ja isäntäseura voitti seitsemän mestaruutta kahdeksasta jaossa olleesta.
HNS:n Suomen-mestarit

Jonni Hellström 1923 (51 kg), 1925 (57 kg), 1926 (61 kg), 1927 (66,5 kg)
Gunnar Nybäck 1923 (57 kg)
Eino Itänen 1923 (61 kg)
Eiler Edelman 1923–1924 (66,5 kg)
Väinö Ekström 1923–1924, 1926 (72,5 kg)
Viktor Smeds 1923 (79,5 kg), 1925 (yli 79,5 kg)
Nils Lindh 1923–1924 (yli 79,5 kg)
Yrjö Virtanen 1924 (57 kg), 1925 (61 kg)
Arvid von Plato 1924–1925 (79,5 kg)
Ernst Sonntag 1926–1927 (51 kg)
Torsten Ström 1926 (79,5 kg)
Ragnar Hagelberg 1927–1929 (72,5 kg)
Olavi Nyman 1930–1931 (79,5 kg)
Åke Granö 1940 (67 kg)
Sulo Gustafsson 1944–1945 (80 kg), 1946 (73 kg)
Eino Salo 1945, 1949 (73 kg)
Olli Lehtinen 1947 (51 kg)
Ilkka Koski 1951–1954 (yli 81 kg)
Veijo Alho 1956 (75 kg)
Harri Piitulainen 1966 (60 kg)
Helsingin Uutiset (1862–1863)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Helsingin Uutiset oli Helsingissä vuosina 1862–1863 ilmestynyt sanomalehti.
Helsingin Uutiset perustettiin Yrjö Koskisen johtamien nuorfennomaanien äänenkannattajaksi. Sen vastaavana toimittajana työskenteli Koskisen veli Jaakko Forsman ja toimitustyöhön osallistui myös Agathon Meurman. ”Suomikiihkoa” vaatinut lehti oli suunnattu liberaaleja ja Suomettaren ympärille ryhmittyneitä ”vanhoja rehellisiä fennomaaneja” vastaan. Sen kielipoliittisena vaatimuksena oli suomen kielen täydellinen tasa-arvo ruotsin kanssa. Helsingin Uutiset kiinnitti paljon huomiota myös ulkomaiden tapahtumiin ja korosti uskollisuuttaan esivallalle vastapainona Venäjää pelänneille liberaaleille sekä ruotsinkielisten skandinavistisille pyrkimyksille.
Kahdesti viikossa ilmestynyt Helsingin Uutiset kilpaili Suomettaren, Suomen Julkisten Sanomien ja liberaalin Päivättären kanssa. Se sai 560 tilaajaa, joista neljä viidennestä asui pääkaupungin ulkopuolella, lähinnä Etelä-Pohjanmaalla, Keski-Suomessa ja Tampereen seudulla. Lehti lakkasi vuoden 1863 lopussa, kun kielireskripti oli tyydyttänyt osan sen vaatimuksista ja Koskisen ja Suomettaren välille oli saatu aikaan sovinto. Helsingin Uutisten ja nuorfennomaanien työn jatkajaksi tuli vuonna 1869 aloittanut Uusi Suometar.
Aiheesta muualla

Helsingin Uutiset digitoituna kansalliskirjastossa
Helsingin sotilaslääni

| Helsingin sotilaslääni |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1993-2007
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  maavoimat
Osa joukkoa:  Läntinen maanpuolustusalue
Koko:  sotilaslääni
Tukikohta:  Helsinki
Marssi:  Martti Parantainen: Asemies
Vuosipäivät:  24. helmikuuta
Helsingin sotilaslääni (HELSL) oli Läntisen maanpuolustusalueen alaisuudessa oleva sotilaslääni, joka muodostettiin 1. tammikuuta 1993 Helsingin sotilaspiiristä. Sotilaslääni lakkautettiin 31. joulukuuta 2007, jolloin sen tehtävät siirrettiin perustetulle Etelä-Suomen sotilasläänille ja Kaartin jääkärirykmentille.
Komentajat

Sotilasläänin komentajina olivat:
kenraalimajuri Raimo Jokinen 1993 – 1996
kenraalimajuri Karl-Gustav Muromaa 1996 – 1998
kenraalimajuri Ahti Vartiainen 1998 – 2003
kenraalimajuri Jan Laukka 2003 – 2006
kenraalimajuri Jaakko Oksanen 2006 – 2007
Kounéli (Ekhinadit)

| --- | --- |
Muut nimet:  Makropoúla (Μακροπούλα)
Sijainti:  38°21′04″N, 21°03′16″E, Ithaka Ithaka, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Ekhinadit, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,095 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kounéli (kreik. Κουνέλι) eli Makropoúla (Μακροπούλα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Ekhinadeihin, ja sijaitsee Joonianmeressä Aitolia-Akarnanian rannikon ja Achelóos-joen suun edustalla, itään Mákrin saaresta. Saaren pinta-ala on noin 0,095 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Kounéli kuuluu Ithakan kuntaan, Ithakan alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Kotakankaan jätinkirkko

| Kotakankaan jätinkirkko> Sijainti |
| --- | --- |
 Kotakankaan jätinkirkko
Koordinaatit:  64.71269200°N, 25.81329116°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Tyrnävä
Historia
Tyyppi:  Jätinkirkko
Ajanjakso:  esihistoria
Korkeus:  47,5  m
Pinta-ala:  250 (25 × 10)  m²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kotakankaan jätinkirkko on Pohjois-Pohjanmaalla Tyrnävällä sijaitseva tutkimaton ja vielä epävarma jätinkirkko.
Sijainti

Kohde sijaitsee Tyrnävän kirkosta noin 9 kilometriä kaakkoon Ängeslevänjoen länsipuolella Pukansuon eteläosassa. Alue on soistunutta metsää, josta Kotakangas kohoaa matalana ja kivikkoisena mäkenä esille.
Jätinkirkko

Mahdollinen jätinkirkko on 25 metriä pitkä ja 10 metriä leveä (tai 26 × 14 metriä ), joten sen laskennallinen pinta-ala on 250 neliömetriä (m²). Kiveyksen pituusakselin suuta on 330°  pohjoisesta myötäpäivään. Sisäosaa kiertää katkonainen kivivalli, joka muodostuu suurista kivenlohkareista. Kiveys ei ole varsinaisesti ladottu päällekkäin, joten se saattaa olla myös luonnonmuodostuma. Mahdollisen jätinkirkon kaakkoispäässä sijaitsee laakea kuoppa, jonka halkaisija on 4,5 metriä ja syvyys puoli metriä. Se on pääosin luonnollinen kuoppa, jota ihminen on saattanut muokata lisää.
Ympäristö

Kotakankaan luoteispäässä ja noin 150 metriä jätinkirkosta luoteeseen on löydetty kvartsi- ja kvartsiitti-iskoksia sekä palanutta kiveä ja luuta. Ne tulivat näkyville, kun metsää äestettiin sitä uudistettaessa. Paljastumista tunnistettiin myös niin sanottua likamaata, jollaista esiintyy asuinpaikoilla. Likamaa syntyy, kun luonnolliseen, huuhtoutuneeseen maahan sekoittuu puuntyöstöstä, ruuan käsittelystä tai nuotioiden käytöstä värjäävää ainesta. Paikalla on sijainnut kivikaudella asuinpaikka, jonka toimeliaisuuden merkkejä löydökset ovat.
Tutkimuksia

Jätinkirkkoa ei ole tutkittu, mutta jätinkirkon tilannetta on käynyt tarkastamassa Paula Purhonen vuonna 1978 ja Mika Sarkkinen vuonna 1993. Limingan inventoinin yhteydessä vuonna 1997 löytyi viereinen asuinpaikka.
Aiheesta muualla

Okkonen, Jari: Jättiläisen hautoja ja hirveitä kiviröykkiöitä: Pohjanmaan muinaisten kivirakennelmien arkeologiaa.  (Väitöskirja, Oulun yliopisto. Acta Universitatis Ouluensis. Series B, Humaniora 52)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2003.  ISBN 951-42-7169-6  Teoksen verkkoversio (pdf).
Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset (Arkistoitu – Internet Archive), Arkeologia NYT! 2–3/2008, s.5–7
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala:  Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko • Storbackenin jätinkirkot
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko • Hembackenin jätinkirkko • Honkobackharjun jätinkirkko • Högryggenin jätinkirkko • Höysälänjärven jätinkirkko • Jäknabackenin jätinkirkko • Kejsmolandsbackenin jätinkirkko • Kåtabackenin jätinkirkko • Racklen jätinkirkko • Snårbackenin jätinkirkko • Svedjebackenin jätinkirkko • Tallbackharjun jätinkirkot • Tavoman jätinkirkko
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko • Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko • Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko • Kirkkoharjun jätinkirkko • Korven jätinkirkko • Kämppäkankaan jätinkirkko • Pahikaisharjun jätinkirkko • Pikku Hautakankaan jätinkirkko • Tressunharjun jätinkirkot
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna • Jätinlinna • Jättiläissaaren jätinkirkko • Kehäkankaan jätinkirkko • Keskimmäisenkankaan jätinkirkko • Kettukankaan jätinkirkko • Kivilammen jätinkirkko • Kiviojakankaan jätinkirkko • Kotakankaan jätinkirkko • Käyräkankaan jätinkirkot • Laivakankaan jätinkirkko • Linnamaan jätinkirkko • Linnakankaan jätinkirkko • Linnankankaan jätinkirkko • Linnansaaren jätinlinna • Luola-ahon jätinkirkko • Metelinkankaan jätinkirkko • Metelinkirkko • Miehennevan jätinkirkko • Mustosenkankaan jätinkirkko • Mäntyselän jätinkirkko • Pattijoen Kastelli • Pesuankankaan jätinkirkko • Pikku Jakenaron jätinkirkko • Pikku Liekokankaan jätinkirkot • Pirttihaudankankaan jätinkirkko • Pirttivaaran jätinkirkot • Rajakankaan kirkko • Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko
Lappi:  Jatulinlehdon jätinkirkko
Kotitalous (oppiaine)

Kotitaloustunti 1950-luvun Kanadassa
Kotitalous tai kotitalousoppi on koulujen oppiaine arkiaskareista, muun muassa ruoanlaitosta ja siivoamisesta.
Kotitalous 1800-luvun aatteena

Kansakouluissa kuuluivat käsityöt kouluopetukseen sen kaikilla tasoilla, mutta esimerkiksisi vuoden 1866 kansakouluasetuksessa käsityöt säädettiin kaupunkien osalta pakolliseksi vain tytöille. Uno Cygnaeuksen ehdotus lastenhoidon ottamisesta tytöille oppiaineeksi ei toteutunut. Tyttöjen kouluttaminen laajeni 1860-luvulla niin, että hyväksyttiin myös talonpoikaisten ja työläisten tytärten kansakoulunkäynti. Tyttöjen kasvattamisen tavoitteena pidettiin heidän kasvattamisensa koteihin äideiksi ja perheenemänniksi. Kansakoulujen jatkokurssit, joita perustettiin suurimpiin kaupunkeihin 1800-luvun lopulta alkaen, rakentuivat keskeisesti käsitöiden ja kotitalouden varaan. 1900-luvun alussa kehitettiin kansalaiskasvatus-niminen oppiaine, joka sisälsi kotitaloutta, maataloutta, terveysoppia ja raittiusoppia. Lapsiin juurrutettiin tottelevaisuutta ja itsehillintää ankaralla kurilla ja järjestyksellä.
Oppikoulut tarkoitettiin aluksi vain pojille, mutta naisasialiike vaati niitä myös tytöille. Näiden tyttökoulujen oppiaineena oli myös kotitalous. Se tuli myöhemmin myös yhteiskoulujen keskikoululuokkien opetusohjelmaan (tytöille pakollisena). Ammatilliseksi koulumuodoksi kehittyivät naisten talouskoulut, kotitalous- ja emäntäkoulut.
Kotitalous oppiaineena

Kotitalous on arjen hallintaa harjoittava taito- ja taideaine, se on osaltaan myös yhteiskunnallista kasvatusta. Toiminnallisena oppi-aineena se valmentaa toimimaan yhteisön vastuullisena jäsenenä.
Kotitalouden oppiaineessa tasa-arvolla, osallisuudella ja osallistamisella on erityinen merkitys. Kotitaloudessa kehitetään tiimityötaitoja, koska oppilaat toimivat yleensä ryhmissä, joissa työnjako perustuu yhteisen neuvottelun perusteella syntyneeseen sopimukseen. Sosiaalisten taitojen lisäksi oppilas kehittää ja käyttää kehollis-kinesteettistä, loogis-matemaattista sekä kielellistä lahjakkuuttaan sekä käyttää monipuolisesti eri aistejaan. Oppiaine tarjoaa eri tavoilla oppiville oppilaille erityisen tasa-arvoiset puitteet kehittyä ja kokea onnistumista. Tämä lisää nuorten itseluottamusta, omatoimisuutta, viihtyvyyttä ja hyvinvointia kouluyhteisössä sekä parantaa heidän selviytymistään omassa arjessaan.
Kaikille yhteisenä oppiaineena annettavan kotitalouden opetuksen tarkoituksena on kehittää arjen hallinnan edellyttämiä käytännön työtaitoja, yhteistyö- ja yhteiskuntavalmiuksia ja tiedonhankintaa sekä niiden soveltamista arkielämän tilanteissa. Tehtävänä on ohjata oppilasta ottamaan vastuuta terveydestään, ihmissuhteistaan ja taloudestaan sekä lähiympäristön viihtyisyydestä ja turvallisuudesta. Keskeiset sisältöalueet ovat perhe ja yhdessä eläminen, ravitsemus ja ruokakulttuuri, kuluttaja ja muuttuva yhteiskunta, koti ja ympäristö.
Oppiaineena sitä opetetaan peruskoulun luokilla 7-9. Pakollista kotitaloutta on kolmen vuosiviikkotunnin verran, jotka opetetaan yleisesti seitsemännellä vuosiluokalla. Yleisesti sen jälkeen oppiaine on valinnainen 8. ja 9. luokalla. Ennen kotitalouden yhteydessä oli myös 9. luokalla pakollinen yhden vuosiviikkotunnin laajuinen perhe- ja kuluttajakasvatus.
Kotitalous on oppiaine myös ammattioppilaitoksissa sekä joissakin lukioissa, vaikkakaan pakollista, valtakunnallisesti määriteltyä kotitaloutta lukioissa ei ole.
Yliopisto-oppiaineena kotitaloustiedettä voi opiskella Helsingin yliopiston käyttäytymistieteellisessä tiedekunnassa sekä Itä-Suomen yliopiston Soveltavan kasvatustieteen ja opettajankoulutuksen osaston Joensuun kampuksella. Oppiainetta voi lukea tähdäten opettajan pätevyyteen, mutta myös ilman opettajaksi aikomista.
Kirjallisuutta

Opaskirjallisuutta:
Göös, Riitta-Liisa: Arkielämän ABC.  (Rengaskirja)  Helsinki:  Opetushallitus, 2002 (4. painos 2007).  ISBN 952-13-1296-3
Jarski, Rosemarie: Kuinka ananas kuoritaan: Kodin kaikki kaikesta.  ((Tying the perfect parcel: Everything you should know how to do, 2006.) Kuvitus: Milena Jarski. Suomentanut Joel Kontro)  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22378-8
Pitkänen, Nina: Himasta: Käsikirja itsenäiseen elämään.  (Kuvitus: Matti Pikkujämsä)  Helsingissä:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19380-5
Suorsa, Jaana: Köyhän kirja: Pihin ekologiaa.  Helsinki:  Like, 2008.  ISBN 978-952-01-0200-5
Aiheesta muualla

Arjen tiedot ja taidot hyvinvoinnin perustana, Kotitalouden oppimistulokset perusopetuksen päättövaiheessa (Arkistoitu – Internet Archive) Kansallinen koulutuksen arviointikeskus, 24.3.2015
Koulikoro

| Koulikoro |
| --- | --- |
 Näkymä Koulikoroon.
 Koulikoro
 Koordinaatit: 12°51′43″N, 7°33′33″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Koulikoro
Piiri:  Koulikoro
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkikunta
Väkiluku (2009):  43 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koulikoro on kaupunki sekä Koulikoron alueen ja samannimisen piirin hallinnollinen keskus Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 60 kilometriä maan pääkaupungista Bamakosta itään. Kaupungissa on 43 200 asukasta.
Koulikoron kaupunkikunnan pinta-ala on 228 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Koulan, idässä Méguétanin ja lännessä Tienfalan kuntiin. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen. Kunnassa on 11 kaupunginosaa ja kylää.
Kaupungin nimi tarkoittaa bambaraksi ”vuoren juurta”. Se oli Segun bambaravaltioon kuuluneen Meguetanin alueen keskus. Ranskalaiset solmivat paikallisen päällikön kanssa protektoraattisopimuksen vuonna 1884. Vuonna 1889 Koulikorosta tuli siirtomaavallan paikallishallinnon keskus. Sen kehitys perustui vuonna 1904 valmistuneeseen rautatiehen. Vuonna 1955 Koulikoro sai kunnan statuksen.
Koulikoro on tärkeä jokisatama. Sen kautta kulkee maantie RN27 Bamakosta. Rakenteilla on uusi nelikaistainen tie sekä Nigerjoen ylittävä silta. Kaupunkiin johtaa myös Dakarin–Nigerin rautatie Bamakosta. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus sekä hiekan ja soran tuotanto. Koulikorossa on myös teollisuutta.
Kaupungin nähtävyyksiä ovat bankosta rakennettu moskeija ja siirtomaatyylinen rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koulikoro Wikimedia Commonsissa
Marcus Henrici Helsingius

Marcus Henrici Helsingius (n. 1565 – 31. tammikuuta 1609 Turku) oli suomalainen teologi ja filosofi. Hän oli kotoisin Helsingin pitäjästä. Hän opiskeli Wittenbergin yliopistossa väitellen vuonna 1593 aiheesta De rationali hominis anima metaphysicae propositionis ja tuoden Wittenbergistä tunnustuksellisen varhaisortodoksisen luterilaisen teologian Suomeen. Myöhemmin hän toimi Turun katedraalikoulun rehtorina. Lisäksi Helsingius oli raamatunsuomennoskomitean jäsen. Hänen teoksensa Elenchus on ensimmäinen Suomessa syntynyt tieteellinen teos.
Kirjallisuutta

Heininen, Simo: Marcus Henrici Helsingius: Humanisti ja teologi varhaisortodoksian Suomessa.  (Suomen kirkkohistoriallisen seuran julkaisuja 92)  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1974.  ISBN 951-9021-09-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Helladinen kulttuuri

Helladinen kulttuuri viittaa Manner-Kreikassa pronssikaudella vaikuttaneeseen kulttuuriin noin ajalla 3100–1100/1050 eaa. Se oli osa samaan aikaan eri puolilla Egeanmeren aluetta vaikuttaneita Egeanmeren kulttuureita, joihin luetaan myös Kykladien saarilla vallinnut kykladinen kulttuuri sekä Kreetan minolainen kulttuuri.
Helladinen kulttuuri on nimityksenä kehitetty siksi, että Manner-Kreikan arkeologiset löydökset saataisiin vertailukelpoiseen ajoituskehikkoon kykladisen ja minolaisen kulttuurin kanssa. Helladisella kulttuurilla oli neoliittisen kauden edeltäjiä noin ajalla 7000–3100 eaa. Noin 3100 eaa. alkunsa saanut varsinainen helladinen kulttuuri jaetaan päätasolla varhaishelladiseen, keskihelladiseen ja myöhäishelladiseen kauteen. Varhaishelladisen kauden alussa Kreikan manneralueelle alkoi syntyä linnoitettuja kyliä. Indoeurooppalaiset kreikkalaiset asuttivat Manner-Kreikan keskihelladisen kauden alkupuolella noin vuonna 2000 eaa., ja kulttuuri oli näin ainakin myöhäisvaiheiltaan indoeurooppalaisten kansojen luoma. Helladisen kulttuurin loppuvaihe eli myöhäishelladinen kausi noin 1700–1050 eaa. tunnetaan mykeneläisenä kulttuurina. Siksi termiä helladinen kausi käytetään usein ennen kaikkea tätä edeltäneistä varhais- ja keskihelladisista kausista.
Historia > Varhaishelladinen kausi (n. 3100–2100 eaa.)

Varhaishelladista kautta luonnehtii ennen kaikkea metallien lisääntynyt käyttö. Kuparin käyttö oli saanut alkunsa jo neoliittisen kauden lopulla niin kutsuttuna kalkoliittisena kautena eli kuparikautena. Myös varhaishelladisen kauden alku oli käytännössä vielä kuparikautta, mutta vähitellen siirryttiin pronssikaudelle. Siirtyminen tapahtui eri alueilla eri aikaan ja vaiheittain. Lisääntynyt metallien käyttö tehosti maanviljelystä ja tuottavuutta. Samalla väkiluku kasvoi ja kaupunkeja alkoi syntyä. Käsityötuotanto ja kauppa kasvoivat ja kehittyivät. Asutus säilyi monin paikoin neoliittisen kauden paikoilla, ja monin paikoin jatkui samoilla paikoilla edelleen läpi koko helladisen kauden.
Varhaishelladisella kaudella Manner-Kreikassa oli pieniä kaupunkeja, jotka olivat yhteydessä Anatoliaan Kykladien saaristossa samaan aikaan kukoistaneen kykladisen kulttuurin välityksellä. Varhaishelladisella kaudella I noin 3000 eaa. syntyi suuria asutuskeskuksia muun muassa Besik Tepeen ja Troijaan luoteiseen Anatoliaan sekä Polióchniin Límnokselle ja Thérmiin pohjoiseen Kreikkaan. Osa ihmisistä oli muita rikkaampia päätellen muun muassa kaulakorulöydöistä. Thessalian Pefkákian keskus kasvoi suureksi, mutta monet Thessalian ja Makedonian sisämaan alueet taantuivat myöhäisneoliittisesta kaudesta.
Varhaishelladisella kaudella II noin 2700–2200 eaa. Argoliin Lerna kasvoi merkittäväksi linnoitetuksi keskukseksi, samoin muun muassa Tiryns sekä Attikan Askitarió ja Aígina. Polióchni linnoitettiin ja siitä kehittyi Euroopan varhaisimpia tunnettuja kaupunkeja. Myös Boiotiaan ja Euboialle syntyi suuria asutuskeskuksia, kuten Theba ja Mánika. Lernassa oli suurikokoinen keskusrakennus. Elinkeinona oli metsästys ja viljojen viljely. Sinettejä käytettiin varastoitujen tavaroiden merkitsemiseen. Kykladeille tehtiin pitkilläveneillä merimatkoja.
Historia > Keskihelladinen kausi (n. 2100–1700 eaa.)

Indoeurooppalaiset esikreikkalaiset saapuivat Kreikan alueelle ehkä jo 3000 eaa., varmemmin varhais- ja keskihelladisen kauden taitteessa noin 2200–2000 eaa. Tämän jälkeen helladinen kulttuuri oli indoeurooppalainen ja (proto-)kreikankielinen. 2000-luvun lopulla Manner-Kreikan yhteisöt näyttävät joka tapauksessa kokeneen mullistuksia. Ne saattoivat johtua siirtolaisista, jotka toivat uusia rakennustyylejä, dreijan ja metelliesineitä.
Keskihelladisella kaudella Boiotian ja Thessalian alueella vaikuttivat minyalaiset, jotka tekivät Kreikan ensimmäistä dreijalla tehtyä keramiikkaa. Usein juuri minyalaisen keramiikan ilmestymistä on pidetty merkkinä indoeurooppalaisten saapumisesta. Toisten näkemysten mukaan minyalainen keramiikka on kuitenkin kehittynyt Kreikassa. Minyalaisella kaudella ilmestyivät Balkanille ja Pohjois-Kreikkaan myös tumulus-tyyppiset haudat.
Minyalaisten keskus oli Boiotian Orkhomenos. Muita keskihelladisia keskuksia olivat muun muassa Attikan Aígina ja Kiáfa Thíti (Kóntra Gkliáte), Thessalian Argura (Argissa) ja Pefkákia sekä Messenian Málthi.
Kreetan minolainen kulttuuri ulotti vaikutuksensa Manner-Kreikkaan keskihelladiselta kaudelta alkaen noin ajalla 2000–1550 eaa. Se saattoi mahdollisesti tehdä ainakin osasta Kreikkaa siirtomaan. Minolainen vaikutus oli voimakkainta Peloponnesoksella, josta tuli myöhemmin mykeneläisen kulttuurin ydinaluetta. Vaikutus näkyy muun muassa Kreetalta tuodussa keramiikassa sekä sen paikallisissa jäljitelmissä.
Historia > Myöhäishelladinen eli mykeneläinen kausi (n. 1700–1050 eaa.)

Vasta myöhäishelladisen kauden alkuun noin vuoteen 1700–1600 eaa. ajoitetut haudat voidaan varmuudella kytkeä indoeurooppalaisiin kreikkalaisiin, joita kutsutaan usein akhaijeiksi. Myöhäishelladinen eli mykeneläinen kulttuuri on saanut nimensä keskuspaikastaan Mykenestä Peloponnesoksella. Kulttuurin ensimmäisenä merkkinä pidetään juuri uusia hautaustapoja ja tästä ilmenevää sosiaalista eriytymistä eri yhteiskuntaluokkiin. Aikakaudella ilmestyivät muun muassa kuiluhaudat.
Mykeneläinen kulttuuri oli läheisissä yhteyksissä minolaisen kulttuurin kanssa, ja sai siltä paljon vaikutteita tai jopa kehittyi näiden vaikutteiden myötä. Minolaisen kulttuurin tavoin myös mykeneläinen kulttuuri tunnetaan palatsikeskuksistaan, kuten Mykene, Tiryns ja Pylos. Myöhemmin noin 1450–1425 eaa. mykeneläiset valloittivat Kreetan, ja myös Knossoksesta tuli mykeneläinen keskus. Seurauksena minolainen ja mykeneläinen kulttuuri sulautuivat käytännössä yhteen. Myös kykladinen kulttuuri tuli osaksi mykeneläistä kulttuuria viimeistään tässä vaiheessa. Mykeneläisen kulttuurin kukoistuskautta olivat myöhäismykeneläisen kauden vuodet 1400–1200 eaa. Tuossa vaiheessa kulttuuri kirjoitti mykeneläistä kreikkaa lineaari-B-kirjoituksella, joka perustui minolaiseen lineaari-A:han.
Mykeneläinen kulttuuri romahti vaiheittain noin 1200–1050 eaa., mitä seurasivat Kreikan niin kutsutut ”pimeät vuosisadat”. Niiden jälkeen alueella nousi antiikin Kreikan kulttuuri.