stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
EHC Lustenau
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|   |  | Felix Beck | L | 2025 |  |  |
|   |  | Lukas Reihs | L | 2025 | Wien, Itävalta |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|   |  | Stefan Hrdina | L | 2025 | Wien, Itävalta |  |
|   |  | Marco Kogler | L | 2025 |  |  |
|   |  | Jonas Kutzer | R | 2025 |  |  |
|   |  | Josef Kutzer | R | 2025 |  |  |
|   |  | Dominik Oberscheider | R | 2025 |  |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|   |  | Dominic Haberl | L | H | 2025 | Hohenems, Itävalta |
|   |  | Lucas Haberl | R | H | 2025 | Lustenau, Itävalta |
|   |  | Adem Kandemir | L | KH | 2025 | Dornbirn, Itävalta |
|   |  | Robin Wüstner | L | H | 2025 |  |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Daniel Fekete
Apuvalmentaja: Christoph Eiler
Maalivahtivalmentaja: Petri Tuononen
Puheenjohtaja: Herbert Oberscheider
Aiheesta muualla

Joukkueen viralliset kotisivut
EHC Lustenau EliteProspectsissa
Kaakkois-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus

| Kaakkois-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus |
| --- | --- |

 sijainti 
Toimialueen maakunnat:  Etelä-Karjala Kymenlaakso
Päätoimipaikka:  Kouvola
Muut toimipaikat:  Lappeenranta
Ylijohtaja:  Satu Mäkelä
Työntekijöitä:  454 (2023)
Vuosibudjetti:  9,2 milj. € (2020)
Kaakkois-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus (Kaakkois-Suomen ELY-keskus) (ruots. Närings-, trafik- och miljöcentralen i Sydöstra Finland, NTM-centralen i Sydöstra Finland) on valtionhallinnon alueellinen kehittämis- ja palvelukeskus. Se on yksi Suomen 15:stä ja samalla 9:stä kaikkien kolmen vastuualueen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksesta. ELY-keskuksen toimialueeseen kuuluvat Etelä-Karjala ja Kymenlaakso sekä maanteiden kunnossapidon ja rakentamisen kilpailuttamisen osalta myös Uudenmaan ja Hämeen ELY-keskusten alueet. Päätoimipaikkana on Kouvola, minkä lisäksi virastolla on sivutoimipaikka Lappeenrannassa. Henkilöstöä sijoittuu myös Helsinkiin.
Kaakkois-Suomen ELY-keskus edistää alueellista kehittämistä hoitamalla elinkeinoihin, työvoimaan, osaamiseen, liikenteeseen ja infrastruktuuriin sekä ympäristöön ja luonnonvaroihin liittyviä tehtäviä. ELY-keskuksessa vaikutetaan alueen elinvoimaisuuteen, elinkeinoelämän menestystekijöihin ja ihmisten hyvinvointiin.
Kaakkois-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskus aloitti toimintansa vuonna 2010. Alueella on 15 kuntaa, joista kaupunkeja on 5: Kouvola, Kotka, Hamina, Imatra ja Lappeenranta. Alueen väestömäärä on 284 937 (vuonna 2022).
Elinkeinot

Kaakkois-Suomi rakentaa kansallista ja kansainvälistä kilpailukykyä uudistamalla ja monipuolistamalla alueen tuotantotoimintaa. Se rakennetaan pitkäjännitteisen ja uusia tuotannonaloja, tuotteita ja palveluja etsivän, innovointia ja tuotekehittelyä painottavan toiminnan varaan. Alueen kehitystä tukevat kasvava yrittäjyys, uusimman teknologian nopea käyttöönotto, vetovoimaiset työmarkkinat, Venäjän liiketoimintojen osaaminen sekä houkutteleva asuinympäristö ja palvelurakenne. Venäjän läheisyys näkyykin Kaakkois-Suomessa muuta maata tuntuvasti voimakkaampana.
Liikenne

Liikenne ja infrastruktuuri -vastuualueeseen kuuluu neljä yksikköä: liikennejärjestelmäyksikkö, tienpidon suunnitteluyksikkö, kunnossapitoyksikkö sekä investointiyksikkö. Tehtävänä on vastata Kaakkois-Suomen tieverkon tienpidosta, joka koostuu maanteiden hoidosta, kunnossapidosta sekä liikenteen turvallisuudesta tämän lisäksi tehtäviin kuuluu alueen liikennejärjestelmän kehittäminen yhteistyössä alueen toimijoiden kanssa. Valtaosa tienpidosta on teiden hoitoa, kunnossapitoa, parantamista ja pienempiä tiehankkeita.
Vilkkaimmin liikennöity tieosuus on valtatie 7 (E18-tie) Kotkan Karhulassa. Siellä vuorokausiliikennemäärä on noin 29 000 ajoneuvoa. Kaakkois-Suomen väyläverkosto on erityisesti tärkeä metsäteollisuudelle, koska Kaakkois-Suomessa on useita metsäteollisuuden jalostukseen keskittyneitä kansainvälisiä toimijoita.  Kaakkois-Suomen rajanylityspaikkoja on kolme, mutta rajan läpi kulkeva liikenne on vähentynyt merkittävästi johtuen Venäjän hyökkäyssodasta Ukrainaan ja siihen liittyvistä pakotteista. Vilkkaimmillaan rajaliikenne on ollut vuonna 2013, jolloin rajan ylittäjiä oli 10,5 miljoonaa, vuonna 2022 rajaliikenteen ylittäjiä oli yhteensä noin 1,5 miljoonaa.
Ympäristö

Kaakkois-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ympäristö ja luonnonvarat -vastuualue vastaa alueiden käytön, yhdyskuntarakenteen ja rakentamisen ohjauksesta, ympäristövaikutusten arvioinnista, rakennussuojelusta, vesihuolto- ja ympäristökunnostushankkeista, luonnon monimuotoisuuden suojelusta ja kestävästä käytöstä, vesivarojen käytöstä ja hoidosta sekä ympäristönsuojelusta. Tehtäviimme kuuluu myös ympäristötiedon tuottaminen ja -tietoisuuden lisääminen.
Tämä tarkoittaa käytännössä mm. alueiden käytön suunnittelua ja kulttuuriperinnön vaalimista yhteistyössä kuntien ja muiden yhteistyötahojen kanssa. Suunnittelemme ja edistämme myös vesiensuojelutoimia, jotta alueemme vedet saataisiin hyvään tilaan. Luonnon monimuotoisuutta vaalimme METSO-metsiensuojelu- ja Helmi-elinympäristö- ja Natura-suojeluohjelmilla. Ympäristönsuojelu on ympäristölupien valvontaa ja metsäteollisuuden ja siihen liittyvän kemianteollisuuden ympäristöteemojen kehittämistä. Myös Saimaan juoksutukset ja Kymijoen säännöstely ovat Kaakkois-Suomen ELY-keskuksen ympäristövastuualueen erikoistumistehtäviä. Kemikaalilain mukaiset valvontatehtävät ja kansainvälisten jätteenkuljetusten rekisteröintiin liittyvät tehtävät ovat myös keskuksen valtakunnallisia tehtäviä.
Kaakkois-Suomen ELY-keskuksen tehtävät

ELY-keskuksen tehtävät muodostuvat entisten Kaakkois-Suomen TE-keskuksen, Tiehallinnon Kaakkois-Suomen tiepiirin ja Kaakkois-Suomen ympäristökeskuksen tehtävistä.
maaseutuyrittäjyys ja maaseudun elinvoimaisuus
elinkeinoelämän kasvun ja kansainvälistymisen tukeminen
yrittäjyyden ja elinkeinotoiminnan edistäminen
työmarkkinoiden toimivuus, työvoiman saatavuus ja työllisyys
maahanmuutto, maahanmuuttajien kotouttaminen ja työllistyminen
koulutus, osaaminen ja kulttuuri
teiden kunnossapito
tienrakennushankkeiden suunnittelu ja toteutus
joukkoliikenteen tuki
liikenteen hallinta ja liikenneturvallisuus
yksityisteiden parantamisavustukset
teiden kunnossapidon ja investointien hankinnat Eteläisellä hankinta-alueella (Kaakkois-Suomen ELY-keskus, Uudenmaan ELY-keskus ja Hämeen ELY-keskus)
ympäristönsuojelu
alueidenkäyttö, yhdyskuntarakenne ja rakentamisen ohjaus
ympäristövaikutusten arviointi
rakennussuojelu
vesihuolto- ja ympäristökunnostushankkeet
vesihuolto- ja kulttuuriympäristötuet
luonnon monimuotoisuuden suojelu ja kestävä käyttö
vesivarojen käyttö ja hoito
ympäristötiedon tuottaminen ja ympäristötietoisuuden edistäminen
metsäteollisuuden ja siihen liittyvän kemianteollisuuden ympäristökysymykset
kemikaalilain mukaisten valvontakysymysten asiantuntijatehtävät
tulvariskien hallinta Kymijoen ja Vuoksen vesistöalueilla
Päijänteen ja sen alapuolisen Kymijoen säännöstely
Saimaan ja Vuoksen juoksutustehtävät
Suomen ja Venäjän väliseen rajavesistöjä koskevaan sopimukseen liittyvät tehtävät
kansainvälisten jätteenkuljettajien rekisteröintiin liittyvät tehtävät
ELY-keskuksen strategiset painopisteet 2024–2027

elinkeinorakenteen uudistaminen
saavutettavuuden parantaminen
ympäristön vaaliminen
Ylijohtajat

2010–2022: Leena Gunnar
2022– Satu Mäkelä
Aiheesta muualla

Kaakkois-Suomen elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen kotisivut
| n k Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskukset |
| --- | --- |
 Etelä-Pohjanmaa  Etelä-Savo  Häme  Kaakkois-Suomi  Kainuu  Keski-Suomi  Lappi  Pirkanmaa  Pohjanmaa  Pohjois-Karjala  Pohjois-Pohjanmaa  Pohjois-Savo  Satakunta  Uusimaa  Varsinais-Suomi  KEHA-keskus 
Kouvolan Salpakeskus toimi Kaakkois-Suomen ELY-keskuksen toimipaikkana vuoteen 2024 asti
Kaakkois-Suomen ELY-keskuksen toimipaikka muuttI lokakuussa 2024 Pohjolataloon
The Con Reps

The Con Reps on suomalais-vietnamilainen rock-yhtye. Yhtye on juuri julkaissut ensimmäisen CD:n nimeltä Lập Thì Là. Yhtye on saanut enemmän julkisuutta Vietnamissa kuin Suomessa. Vietnamissa Văn Hóa Nghệ Thuật (Taide ja kulttuuri) lehti on kirjoittanut yhtyeestä ja tuonut esiin yhtyeen monikulttuurillisuuden.
Kesällä 2024 VOV TV (Voice of Vietnam) teki yhtyeestä 20 minuutin dokumentin, jossa tuotiin esiin yhtyeen jäsenten taustoja ja yhtyeen syntymisestä tietoa.
Yhtye on tehnyt 2 musiikkivideota, jotka löytyvät YouTubesta. Vietnam sekä Lập Thì Là. Yhtyeen kokoonpano on seuraavanlainen: Tapio Ränni Mäkinen (laulu, saksofoni ja kitara), Diep Van (laulu), Tuan Phong  (kitara ja basso) ja Tora (rummut ja taustalaulu). 
Yhtyeen musiikista on vastannut Tapio Ränni Mäkinen ja kappaleiden sovituksista Tuan Phong. Tekstit ovat suurimmalta osiltaan Tapio Ränni Mäkisen, mutta Diep Van on tehnyt kaikki Vietnamin kielellä tehdyt tekstit. Yhtye esittää kappaleensa Englannin ja Vietnamin kielellä.
The Con Reps yhtyeen debyytti CDːn julkaisija on Stupido Records Helsingistä. CD sisältää 8 kappaletta.
Amerikan intiaaniliike

Amerikan intiaaniliikkeen lippu.
Amerikan intiaaniliike (American Indian Movement, AIM) on Yhdysvaltojen alkuperäisväestön oikeuksia ajava aktivistiliike. Merkittävää kansainvälistä huomiota liike sai vallatessaan Intiaaniasiain toimiston Bureau of Indian Affairs (BIA) Washingtonissa vuonna 1972 ja erityisesti vuoden 1973 Wounded Kneen selkkauksesta Pine Ridge -reservaatin alueella, Etelä-Dakotassa. AIM:n vuonna 1968 tapahtuneeseen perustamiseen osallistui lähes 200 henkilöä Yhdysvaltain alkuperäisväestöstä, tunnetuimpina Dennis Banks ja Russell Means.
Amerikan intiaaniliikkeen perustamista seuranneina vuosikymmeninä järjestö muun muassa johti protesteja intiaanien oikeuksien puolesta, pyrki edesauttamaan alkuperäisväestön kulttuurin uudistumista, seuraamaan poliisin vastatoimia ja järjesti työllistämisohjelmia kaupungeissa ja reservaattien yhteisöissä eri puolilla Yhdysvaltoja. Sen ohella järjestö on usein tukenut muitakin alkuperäisväestöjen hankkeita, myös Yhdysvaltojen ulkopuolella.
Perustaminen

AIM perustettiin Minneapolisissa, Minnesotassa 28. heinäkuuta 1968. Perustamista edeltävinä vuosina useat järjestön alkuperäisjäsenistä tapasivat toisensa Minnesotan oikeuslaitoksen määräämiä vankeusrangaistuksia suorittamasta. Järjestön pääasiallisten organisaattorien onkin sanottu tällä tavoin käyneen läpi ideologisen orientoitumisprosessin ja löytäneen intiaanijuurensa, mikä johti aikansa intiaaniliikkeistä kenties militanteimman muodostumiseen.
AIM:n alkuperäisiin tehtäviin kuului ajaa kaikkien Yhdysvaltain intiaanien oikeuksia heimotaustasta riippumatta.. Esimerkiksi CB-radiopuhelinta käyttämällä ja poliisiradiota kuuntelemalla pyrittiin ehtimään mahdollisille intiaanien tekemille (rikos)paikoille tarkoituksena dokumentoida tapahtunut ja estää poliisin mielivalta.
Varhaisia protesteja

AIM:n alkuaikojen toiminnan taustalla oli paljolti se, etteivät intiaaniaktivistit tuolloin saavuttaneet näkyviä tuloksia toiminnassaan. Järjestön piirissä uskottiin, etteivät Amerikan poliittisen järjestelmän piirissä vaikuttaneet intiaanien edunvalvojat toimineet tehokkaasti. Alkuperäisväestön kuulemisen sijaan poliittinen järjestelmä yksinkertaisesti jätti näiden tarpeet huomioimatta. Täten AIM:n johtajat valitsivat aggressiivisemmat lähestymistavat saadakseen äänensä kuuluville. Aikaisemmin intiaanien asiainhoitajat olivat olleet passiivisia ja lähinnä pyrkineet lobbaamalla vaikuttamaan kongressin päätöksiin ja lainsäädäntöön.
AIM:n taktiikkaan kuului Yhdysvaltain lehdistön ja median käyttäminen oman siloittelemattoman sanomansa välittämiseen. Niinpä se pyrki järjestämään tilanteita, joita tiedonvälitys ei voinut jättää huomiotta. Tämän onnistuessa, uutisten toimittajat etsivät AIM:n edustajia haastateltaviksi ja järjestön sanoma pääsi esille. Traditionaalisten vaikutuskanavien sijaan, AIM pyrki varmistamaan että sen sanoma välittyisi suoraan Amerikan kansalle. Niinpä AIM:n jäsenet etsivät aina tilaisuuksia, jotka voisivat johtaa julkisuuteen. Tällaisia muodostuikin 1970-luvun mittaan useita.
Amerikan intiaaniliikkeen julkisia protesteja 1970-luvulla:
Mayflower-laivan jäljennöksen miehittäminen kiitospäivänä 1970 (kesken ensimmäisten Uuteen-Englantiin, Plymouth Rockiin saapuneiden eurooppalaisten siirtolaisten 350-vuotisjuhlaa)
Mount Rushmoren vuoren valtaus 1971
”Rikottujen sopimusten marssi” (Trail of the Broken Treaties) ja sen päättänyt Intiaaniasiain toimiston valtaus Washingtonissa 1972 (Tapaukseen liittyi myös 20-kohtaisen ohjelman esittäminen intiaanien olojen parantamiseksi)
Pine Ridge -reservaatissa Wounded Kneen kaupungin valtaus ja sitä seurannut piiritys viranomaisten ja armeijan voimin(selkkaukseen osallistui niin paikallisten intiaaniheimojen kuin AIM:nkin edustajia, seurauksena oli ainakin kaksi kuollutta ja kaupungin tuhoaminen) 1973
The Longest Walk 1978.
Kaikki edellä mainitut protestit järjestettiin osaltaan tuomaan julkisuutta AIM:n sanomalle, jonka mukaan intiaanit olivat jääneet vaille heille kuuluvia oikeuksia.
Usein AIM:n liitetty Alcatrazin vankilasaaren valtaus vuonna 1969 oli todellisuudessa löyhän Indians of All Tribes -nimellä kulkeneen intiaaniryhmien liittokunnan organisoima tapahtuma. Vasta perustamisvaiheessaan olleen AIM:n osuus tapahtumiin oli korkeintaan minimaalinen, joskin tapahtuma on nähty sysäyksenä järjestön nopeaan kasvuun.
Myöhempiä vaiheita

AIM:n toimintaan on myös aktiivisesti kuulunut vastustaa alkuperäisväestön karikatyyrien käyttö urheiluseurojen maskotteina. Tällaisia maskotteja käyttävistä seuroista voidaan mainita Cleveland Indians, Atlanta Braves ja Washington Redskins, joita vastaan AIM on organisoinut protesteja eri lajien pääsarjojen otteluissa.
AIM on myös toiminut intiaanien elinolosuhteiden parantamiseksi. Se on perustanut säätiöitä ja muita instituutioita tähän tarkoitukseen, kuten Heart of the Earth School, Little Earth Housing, International Indian Treaty Council, AIM StreetMedics, American Indian Opportunities ja Industrialization Center (joka on yksi suurimmista intiaanien ammattikoulutusohjelmista USA:ssa). Vastaavia hankkeita ovat lisäksi KILI radio ja Indian Legal Rights Center.
Sandinisti/Intiaani-konfliktin aikaan Nicaraguassa 1980-luvun puolimaissa AIM:n Russell Means osallistui osaltaan miskito-intiaanien tukemiseen sandinistihallintoa vastaan näiden tämän pyrkiessä pakkosijoittamaan 8 500 miskitoa uusille asuinalueille. Tämä kuitenkin vahingoitti AIM:n mainetta useiden USA:n valkoisten johtamien vasemmistolaisten organisaatioiden silmissä, sillä nämä vastustivat contra-sissejä ja tukivat sandinistiliikettä. Contrien toimintaan kuului kapinallisten värvääminen myös Nicaraguan intiaaniryhmistä, mukaan lukien miskitot. Oman kuvauksensa mukaan Means asettui sandinistihallintoa vastaan tukiessaan miskito, sumo- ja rama-intiaaniryhmiä, mutta ei Reaganin hallituksen tukemien contrien taakse, joiden tavoitteena oli sandinistien kaataminen.
AIM:n taistelu intiaanien oikeuksin puolesta jatkuu yhä 2000-luvulla. Keskeisin osa AIM:n toimintaa on vastustaa pyrkimyksiä, joiden tavoitteena on ollut pitää Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaat poliittisen ja yhteiskunnallisen päätöksenteon marginaalissa. Monissa AIM:n aktiviteeteista kyseenalaistettiin intiaanien vastaisten voimien ideologista perustaa, jonka katsottiin ilmenevän julkilausumattomana esimerkiksi Yhdysvaltojen kansallisissa juhlapäivissä, kuten Kolumbuksen päivässä ja kiitospäivässä. AIM:n mukaan kiitospäivän tulisikin olla nimetty pikemminkin ”kansalliseksi murheen päiväksi”, ja sitä tulisi viettää protestina intiaanien alueiden ja luonnonvarojen ryöstämisen johdosta.
Vuonna 2004 AIM protestoi tutkimusmatkailijoiden Meriweather Lewisin ja William Clarkin 200-vuotisjuhlissa (katso Lewisin ja Clarkin tutkimusretki) ja muistutti amerikkalaisia siitä riistosta, jonka kohteeksi intiaanit olivat joutuneet tutkimusmatkan jälkeen.
AIM:n sisäisiä ideologisia erimielisyyksiä

Kuten monien kansallisten vapautusrintamien (PLO, ANC) kohdalla, myös AIM:n sisällä kehittyi vuosien mittaan ideologisia erimielisyyksiä. Vuonna 1993 liike jakautui kahtia, kummankin puolueen pitäessä itseään AIM:n perinteiden jatkajina ja syyttäessä toista osapuolta alkuperäisen ideologian kadottamisesta. Toinen, Bellecourteihin yhdistetty, Minneapolisissa perustettu ryhmä, tunnetaan nimellä AIM-Grand Governing Council (GGC). Toinen taas, johtajinaan muun muassa Russell Means, omaksui nimen AIM-International Confederation of Autonomous Chapters (ICAC).
Kahtiajako astui virallisesti voimaan, kun jälkimmäinen ryhmä julkaisi julistuksensa ”Edgewood Declaration” vuonna 1993, viitaten siinä organisaatiossa näkemiinsä puutteisiin ja Bellecourtien autoritaariseen johtoon. Ideologiset erimielisyydet näyttävät kuitenkin kehittyneen hiljalleen, GGC:n edustaessa henkisempää joskin myös kontrolloidumpaa ja enemmän valtavirtaa edustavaa suuntausta liikkeen toimintaan. ICAC:n mukaan AIM on aina ollut organisoitu rakentumaan joukosta epäkeskitettyjä, itsenäisiä osastoja, joilla on ollut paikalliset johtajansa ja vastuunsa paikallisesta toiminnasta. Se kieltää Minneapolisin ryhmän vaateet keskitetystä johdosta sekä Amerikan alkuperäiskansojen poliittisen tradition että AIM:n alkuperäisen filosofian vastaisina. ICAC myös pyrkii, vaikkakin intiaanien perinteisten henkisten traditioiden ohjaamana, lähemmäs kolmannen maailman maiden vapautusrintamien strategioita ja alkuperäiskansojen yhteistä nationalismia.
Aiheesta muualla

FreePeltier.Org (Arkistoitu – Internet Archive) - Kuvaus Wounded Kneen tapahtumista 1973 (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:American Indian Movement
Käännös suomeksi
Ricardo Moniz

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Ricardo Moniz
Syntymäaika: 17. kesäkuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Rotterdam, Alankomaat
Pelipaikka: puolustaja
Seura
Seura:  Zürich
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1981–1984 |  Eindhoven | 71 | (13) |
| 1984–1988 |  Haarlem | 95 | (9) |
| 1988–1991 |  Waalwijk | 67 | (12) |
| 1991–1992 |  Eeklo | 18 | (1) |
| 1992–1993 |  Helmond Sport | 22 | (4) |
Valmennusura
1994–1997:  Nuenen
2001–2003:  Grasshoppers (akatemia)
2005:  PSV U19
2010:  HSV
2011–2012:  Red Bull Salzburg
2012–2013:  Ferencváros
2014:  Lechia Gdańsk
2014:  1860 München
2015:  Notts County
2016–2017:  Eindhoven
2017–2018:  Randers
2018:  Trenčín
2018:  Excelsior
2022–2023:  Zalaegerszegi
2023:  Slaven Belupo
2024–:  Zürich
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ricardo Moniz (s. 17. kesäkuuta 1964) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Huhtikuusta 2024 lähtien hän on valmentanut sveitsiläista FC Zürichiä.
Ura pelaajana

Moniz aloitti uransa FC Eindhovenissa 1981 siirtyen Eredivisiessä pelanneeseen HFC Haarlemiin 1984. Hän pelasi seurassa neljä kautta, kunnes vaihtoi toiseen Eredivisie-seuraan RKC Waalwijkiin 1988. Moniz haki paikkaansa seurassa debyyttikaudellaan pelaten vain 10 ottelua. Seuraavan kahden kauden aikana Moniz kuului kuitenkin vakiomiehistöön, mutta jäi ilman peliaikaa 1991–1992 ja kauden jälkeen hän siirtyikin Helmond Sportiin, jossa lopetti uransa 1993.
Saavutukset valmentajana

Itävallan mestaruus: 2012
Hopeaa: 2011
Itävallan cup: 2012
Unkarin cup: 2023
Unkarin liigacup: 2013
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ricardo Moniz Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Bruno Labbadia | Hamburger SV:n päävalmentaja 4–5/2010 | Seuraaja: Armin Veh |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Huub Stevens | FC Red Bull Salzburgin päävalmentaja 4/2011–6/2012 | Seuraaja: Roger Schmidt |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Lajos Détári | Ferencvárosin päävalmentaja 2012–12/2013 | Seuraaja: Thomas Doll |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Michał Probierz | Lechia Gdańskin päävalmentaja 3–6/2014 | Seuraaja: Quim Machado |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Markus von Ahlen | TSV 1860 Münchenin päävalmentaja 7–9/2014 | Seuraaja: Markus von Ahlen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Shaun Derry | Notts Countyn päävalmentaja 5–12/2015 | Seuraaja: Jamie Fullarton |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ólafur Kristjánsson | Randersin päävalmentaja 10/2017–1/2018 | Seuraaja: Rasmus Bertelsen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Bo Henriksen | FC Zürichin päävalmentaja 4/2024– | Seuraaja: – |
Paavo V. Viitanen

Paavo Vihtori Viitanen (3. lokakuuta 1892 Turku - 28. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen toimittaja, joka kuoli sisällissodan aikana Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa. Helsingin yliopistossa maisterin tutkinnon suorittanut Viitanen kuului joulukuussa 1917 perustetun oikeistososialidemokraattisen Työn Vallan toimituskuntaan.
Sisällissodan käynnistyttyä punaiset lakkauttivat Työn Vallan tammikuun 1918 lopussa, jonka jälkeen Viitanen matkusti Helsingistä vanhempiensa luokse Viipuriin. Huhtikuun lopussa Viitanen piiloutui punakaartin pakko-otolta Viipurin lääninvankilaan, jossa hänen isänsä entinen sosialidemokraattien kansanedustaja Vihtori Viitanen toimi työnjohtajana. Viitanen kuoli 28. huhtikuuta lääninvankilan joukkuomurhan yhteydessä varsinaisen verilöylyn jo päätyttyä. Vankilan kirkossa piileskellyt Viitanen poistui piilopaikastaan luultuaan valkoisten vallanneen rakennuksen. Huomattuaan punaisten edelleen olevan vankilassa hän yritti paeta, jolloin Viitasta ammuttiin ja hän kuoli haavoittuneena raahauduttuaan naisosaston selliin. Viitanen haudattiin joukkomurhan uhrien yhteishautaan Viipurin tuomiokirkon hautausmaalle.
Paavo V. Viitasen veli Vilho Viita oli myös ennen sisällissotaa mukana sosialidemokraattien toiminnassa, mutta siirtyi myöhemmin Sosialistisen Työpuolueen kautta äärioikeistoon.
Someron seurakunta

| Someron seurakunta |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Rovastikunta:  Paimion rovastikunta
Aiheesta muualla
www.someronseurakunta.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Someron seurakunta on seurakunta Varsinais-Suomessa, Someron kaupungissa. Seurakunta kuuluu Turun arkkihiippakunnassa Paimion rovastikuntaan. Vuonna 2017 seurakunnassa oli 7 359 jäsentä.
Someron seurakunta on mainittu itsenäisenä seurakuntana jo vuonna 1449. Siihen kuuluneeksi kappeliseurakunnaksi perustettiin vuonna 1601 Somerniemen seurakunta, joka vuonna 1901 muutettiin itsenäiseksi seurakunnaksi, mutta liitettiin takaisin Someron seurakuntaan vuonna 2007, 30 vuotta sen jälkeen kun Somerniemen kunta liitettiin Someroon.
Vuoden 2019 loppuun saakka Someron seurakunta kuului Tampereen hiippakuntaan ja Tammelan rovastikuntaan.
Kirkot

Someron kirkko
Somerniemen kirkko
Progressiivinen vero

Progressiivinen vero on veronkantotapa, jossa veroprosentti nousee veron perusteena olevan rahasumman kasvaessa asteittain. Tuloverotuksessa progressiivinen vero tarkoittaa, että suurituloisilla on korkeampi veroprosentti kuin pienituloisilla.
Progressiivisen verotuksen keskeisenä ajatuksena on sovittaa verot veronmaksajien maksukykyyn. Progressiivista verotusta puolustetaan usein sen tulonjakoa tasaavan ominaisuutensa vuoksi sekä hyvinvointitaloustieteeseen nojaavilla argumenteilla.