stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo vuonna 1912 kuolleista henkilöistä
Kesäkuu

10. kesäkuuta – Anton Aškerc, slovenialainen runoilija (s. 1856)
12. kesäkuuta – Ernest Acker, belgialainen arkkitehti (s. 1852)
12. tai 15. kesäkuuta – Carl David af Wirsén, ruotsalainen runoilija, kirjallisuuskriitikko ja Ruotsin akatemian pysyvä sihteeri ja jäsen (s. 1842)
20. kesäkuuta – Herman Avellan, suomalainen kirjailija, tullinhoitaja ja kamarineuvos (s. 1820)
25. kesäkuuta – Lawrence Alma-Tadema, alankomaalais-englantilainen taidemaalari (s. 1836)
Heinäkuu

22. heinäkuuta – Kaarle Henrik Teittinen, suomalainen opettaja, kanttori, maanviljelijä ja valtiopäivämies (s. 1858)
Elokuu

1. elokuuta – Jens Jonas Jansen, norjalainen pappi ja hartauskirjailija (s. 1844)
2. elokuuta – Albert Ulrik Bååth, ruotsalainen runoilija (s. 1853)
Syyskuu

9. syyskuuta – Jaroslav Vrchlický, böömiläinen runoilija ja professori (s. 1853)
11. syyskuuta – Karl Henrik Råbergh, suomalainen tuomari, asianajaja, pormestari, maanviljelijä, valtiopäivämies ja varatuomari (s. 1836)
12. syyskuuta – Carl Gustaf Malmström, ruotsalainen historioitsija (s. 1822)
14. syyskuuta – Axel Holmberg, suomalainen lääkäri ja valtiopäivämies (s. 1844)
Lokakuu

8. lokakuuta – Jarl August Reinhold Lindberg, suomalainen merikapteeni, maanviljelijä ja valtiopäivämies (s. 1850)
22. lokakuuta – Simo Frithiof Parviainen, suomalainen lääkäri ja valtiopäivämies (s. 1864)
29. lokakuuta – Matti Haapala, suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies (s. 1858)
Marraskuu

7. marraskuuta – Antti Laari, suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies (s. 1839)
9. marraskuuta – Aleksei Tšepurnov, suomalainen insinööri, Suomen suuriruhtinaskunnan tie- ja vesirakennusten ylihallituksen ylitirehtööri 1904–1906 ja rautatiehallituksen päätirehtööri 1906–1908 ja valtioneuvos (s. 1843)
12. marraskuuta – August Aspegren, suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja (s. 1844 tai 1846)
15. marraskuuta – Antoni (Aleksander Vasiljevitš Vadkovskij), venäläinen pappi ja Suomen ortodoksisen kirkon arkkipiispa 1892–1898 (s. 1846)
28. marraskuuta – Edvin Avellan, suomalainen tilanomistaja, valtiopäivämies, suomentaja ja kirjailija (s. 1830)
Joulukuu

8. joulukuuta – Ludolf von Alvensleben, preussilainen kenraalimajuri (s. 1844)
15. joulukuuta – Lars Knutson Liestøl, norjalainen poliitikko (s. 1839)
29. joulukuuta – Aukusti Alhovuori, suomalainen Aamulehden päätoimittaja 1905–1912 ja suomentaja (s. 1863)
Tuntematon päivämäärä

A. H. Österblad, suomalainen kauppias ja arkkiveisujen tekijä (s. 1855)
RN Aquilone (1902)

| RN Aquilone |
| --- | --- |
 RN Aquilone

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pattisonin telakka, Napoli
Kölinlasku:  10. syyskuuta 1899
Laskettu vesille:  16. lokakuuta 1902
Palveluskäyttöön:  12. lokakuuta 1903
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 4. maaliskuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  380 t (kuormattu)
Pituus:  64,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,94 m
Syväys:  2,29 m
Koneteho:  5 200 – 5 350 ihp
Nopeus:  30,2 solmua (koeajot)
Miehistöä:  51–58
Aseistus
Aseistus:  5 × 57 mm/43 tykkiä 4 × 356 mm torpedoputkea
RN Aquilone (ital. Regia Nave Aquilone) oli Italian kuninkaallisen laivaston Nembo-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin 10. syyskuuta 1899. Alus laskettiin vesille 16. lokakuuta 1902 ja liitettiin laivaston 12. lokakuuta 1903.
Palvelus

Alus romutettiin 4. maaliskuuta 1923.
HMS Picotee

| HMS Picotee |
| --- | --- |
 HMS Picotee

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  21. maaliskuuta 1940
Laskettu vesille:  19. heinäkuuta 1940
Palveluskäyttöön:  5. syyskuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan laivaston sukellusveneen U-568 upottama 12. elokuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  925 t
Pituus:  62,48 m
Leveys:  10,11 m
Syväys:  4,14 m
Koneteho:  2 750 shp
Nopeus:  16 solmua (30 km/h)
Miehistöä:  87
Aseistus
Aseistus:  1 x BL 4″/L45 (102 mm) Mk IX -tykki 1 x DP 3″/L50 -tykki 2 x kaksiputkista 20 mm ilmatorjuntatykkiä 2 x Mk II syvyyspomminheitintä, joihin yhteensä 40 syvyyspommia
HMS Picotee (viirinumero K63) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1940 valmistunut Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 19. syyskuuta 1939 Belfastista Harland and Wolffilta, missä köli laskettiin 21. maaliskuuta 1940 telakkanumerolla 1069. Alus laskettiin vesille 19. heinäkuuta ja valmistui vielä samana vuonna 5. syyskuuta ensimmäisenä ja ainoana päällikkönään laivaston reservinyliluutnantti Ronald Arthur Harrison.
Palvelus

Palvelukseen oton jälkeen alus siirrettiin suojaamaan Pohjois-Atlantin saattueita. Alus lähti 7. elokuuta Greenockista 4. saattajaryhmän mukana liittyäkseen merellä saattueeseen ONS4. Se upposi miehistöineen mukaan lukien aluksen päällikkö Ronald Arthur Harrison 12. elokuuta 1941 Islannin eteläpuolella Pohjois-Atlantilla Saksan laivaston sukellusveneen U-568 torpedoimana.
Kenttä (fysiikka)
Klassiset kentät

Klassiset kenttäteoriat ovat edelleen käyttökelpoisia tilanteissa, joissa kvantti-ilmiöt ovat merkityksettömiä, ja niitä tutkitaan edelleen. Materiaalien elastisuus, hydro- ja aerodynamiikka sekä Maxwellin yhtälöt ovat tästä esimerkkejä.
Eräitä yksinkertaisimpia kenttiä ovat voimia kuvaavat vektori­kentät. Histo­rialli­sesti kentät tulivat ensimmäisen kerran vakavasti käyttöön, kun Faraday kuvasi sähkö­kenttiä voima- eli kenttäviivojen avulla. Myöhemmin myös gravitaatiokenttää kuvattiin samaan tapaan.
Klassiset kentät > Gravitaatiokenttä

Painovoimaa kuvaava klassinen kenttäteoria on Newtonin gravitaatioteoria, joka kuvaa gravitaatiota kahden massan välisenä vuorovaikutuksena.
Jokainen massallinen kappale M muodostaa ympärilleen gravitaatiokentän g, joka kuvaa sen vaikutusta muihin massallisiin kappaleisiin. Kappaleen M aikaansaama gravitaatiokenttä M avaruuden pisteessä r saadaan määrittämällä voima F, jolla kappale M vaikuttaa pisteeseen r sijoitettuun pieneen testimassaan m, ja jakamalla tämä voima m:llä:
Oletus, että m on paljon pienempi kuin M, merkitsee, että massan m vaikutus kappaleen M käyttäytymiseen on merkityksettömän pieni.
Newtonin gravitaatiolain mukaan voima F määräytyy sijainnin r funktiona seuraavasti:
missäe  {\hat {\mathbf {r} }} on massan m sijaintipaikasta kohti massan M sijaintipaikkaa suuntautuva yksikkövektori. Sen vuoksi M:n aiheuttama gravitaatiokenttä on
Kokeellisesti on osoitettu, että jokaisen kappaleen hidas massa ja painava massa ovat äärimmäisen suurella tarkkuudella yhtä suuret. Tämän vuoksi gravitaatio­kentän voimakkuus voidaan samaistaa sen kiihtyvyyden kanssa, jonka gravitaatio­kenttä tietyssä pisteessä aiheuttaa mille tahansa kappaleelle. Tähän perustuu ekvivalenssiperiaate, joka johti yleiseen suhteellisuus­teoriaan.
Koska gravitaatiovoima F on konservatiivinen gravitaatio­kenttä g, voidaan vaihtoehtoisesti muotoilla myös gravitaatiopotentiaalin Φ(r) gradientin avulla:
Klassiset kentät > Sähkömagnetismi

Michael Faraday havaitsi ensimmäisenä kentät fysikaalisesti tärkeiksi käsitteiksi tutkiessaan magnetismia. Hän havaitsi, että sähkö- ja magneetti­­kentät eivät ole ainoastaan voima­kenttiä, jotka ohjaavat hiukkasten liikettä, vaan ne ovat itsenäisiä fysikaalisia entiteettejä, joihin sisältyy energiaa.
Näiden ajatusten pohjalta James Clerk Maxwell loi myöhemmin fysiikan ensimmäisen yhdistetyn kenttäteorian muodostamalla sähkö­magneettista kenttää kuvaavat yhtälöt, jotka nykyään tunnetaan Maxwellin yhtälöinä.
Klassiset kentät > Sähkömagnetismi > Sähköstatiikka

Hiukkaseen, jolla on sähkövaraus q, kohdistuu voima F, joka riippuu ainoastaan hiukkasen varauksesta. Samaan tapaan kuin edellä gravitaatio­kentän tapauksessa, voidaan sähkökenttä E määritellä siten, että F = qE. Tämä yhdessä Coulombin lain kanssa osoittaa, että yhden varatun hiukkasen ympärilleen muodostama kenttä on
Myös sähkökenttä on konservatiivinen, ja näin ollen se voidaan esittää myös skalaarisen potentiaalin V(r) avulla:
Sähkökentän kahden pisteen potentiaalien erotusta sanotaan näiden pisteiden väliseksi jännitteeksi.
Klassiset kentät > Sähkömagnetismi > Magnetostatiikka

Muuttumaton sähkövirta I, joka kulkee reittiä ℓ pitkin, kohdistaa lähellä oleviin varattuihin hiukkasiin voimia, jotka suuruudeltaan poikkeavat edellä kuvatuista sähkökentän aiheuttamista voimista. Voima, jonka virta I kohdistaa lähellä olevaan varaukseen q, joka liikkuu nopeudella v,
missä B(r) on magneettikenttään liittyvä magneettivuon tiheys, joka Biot'n ja Savartin lain mukaan on
Magneettikenttä ei yleensä ole konservatiivinen, eikä sitä näin ollen tavallisesti voida kirjoittaa skalaaripotentiaalin avulla. Kuitenkin se voidaan kirjoittaa magneettisen vektoripotentiaalin A(r) avulla seuraavasti:
Stationaarisen varauksen sähkökenttä ja stationaarisen magneetti­navan magneettikenttä. Liikkuessaan (nopeudella ) sähkövaraus muodostaa ympärilleen myös magneetti­kentän, kun taas magneetti­napa muodostaa liikkuessaan ympärilleen myös sähkö­kentän.
Sähköisen dipolimomentin  sähkökenttä. : Matemaattisen magneettisen dipolin  kenttä olettamalla, että se muodostuisi kahdesta magneettisesta mono­polista. : Todellisen magneetin magneetti­kenttä tavallisesta aineesta tehdyn magneetin ympärillä, missä mono­poleja ei ole.
Sähkövarausten (musta/valkoinen) ja magneettinapojen aikaansaama sähkökenttä () ja magneettikenttä ().
Klassiset kentät > Sähkömagnetismi > Elektrodynamiikka

Yleisesti siellä, missä esiintyy sekä varaustiheyttä ρ(r, t) että virrantiheyttä ja J(r, t), on sekä sähkö- että magneettikenttä, ja molemmat muuttuvat ajan kuluessa. Niitä kuvaavat Maxwellin yhtälöt, ryhmä differentiaaliyhtälöitä, jotka osoittavat, miten kentät E ja B riippuvat varaus- ja virrantiheyksistä ρ ja J.
1800-luvun lopulla sähkömagneettisen kentän katsottiin muodostuvan kahdesta vektorikentästä avaruudessa. Nykyisin niitä pidetään yhtenä antisymmetrisenä toisen kertaluvun tensorikenttänä aika-avaruudessa (katso myös sähkömagnetismi suhteellisuusteoriassa).
Klassiset kentät > Gravitaatio yleisessä suhteellisuusteoriassa

Einsteinin gravitaatioteoria eli yleinen suhteellisuusteoria on toinen esimerkki kenttäteoriasta. Siinä tärkein kenttä on metrinen tensori, joka on symmetrinen toisen kertaluvun tensorikenttä aika-avaruudessa. Tämä korvaa Newtonin yleisen gravitaatiolain.
Klassiset kentät > Aallot kenttinä

Aaltoja voidaan käsitellä fysikaalisina kenttinä, koska niillä on yleensä äärellinen etenemisnopeus ja kausaalinen luonne. Niitä koskee myös käänteisen neliön laki.
Kvanttikentät

Nykyisin uskotaan, että kvanttimekaniikka on kaikkien fysikaalisten ilmiöiden taustalla siten, että klassisen kenttäteorian pitäisi ainakin periaatteessa olla ilmaistavissa myös kvanttimekaniikan termein: tämä johtaa kutakin kenttää koskevaan kvanttikenttäteoriaan. Esimerkiksi klassisen elektrodynamiikan kvan­titta­minen johtaa kvanttielektrodynamiikkaan. Kvanttielektrodynamiikkaa voidaan hyvin perustein pitää kaikkein menestyksellisimpänä tieteellisenä teoriana: havainnot osoittavat sen ennusteet oikeiksi suuremmalla (useamman merkitsevän numeron) tarkkuudella kuin minkään muun teorian. Kaksi muuta perustavaa kvanttikenttäteoriaa ovat kvanttikromodynamiikka ja sähköheikon vuorovaikutuksen teoria.
Kvanttikromodymaniikassa värikentän kenttäviivoja kytkevät lyhyellä etäisyydellä toisiinsa gluonit, jotka kenttä polaroi. Tämä ilmiö voimistuu lyhyillä etäisyydellä, noin yhden femtometrin päässä kvarkista, mikä saa värivoiman lyhyellä etäisyydellä voimistumaan ja saa aikaan kvarkkien vankeuden hadronien sisällä. Koska gluonit vetävät kenttäviivat tiukasti yhteen, ne eivät kaarru ulospäin niin paljon kuin sähkövarausten välinen sähkökenttä.
Kaikki kolme kvanttikenttäteoriaa voidaan johtaa erikoistapauksena hiukkas­fysiikan niin sanotusta standardimallista. Gravitaation kenttä­teoriaa eli Einsteinin yleistä suhteellisuus­teoriaa ei vielä ole onnistuneesti kvantitettu. Kuitenkin sille on olemassa laajennus, lämpökenttäteoria, joka sopii yhteen kvanttikenttäteorian kanssa äärellisissä lämpötiloissa, mitä kvanttikenttäteoriassa harvoin on otettu huomioon.
Kuten klassisia kenttäteorioita, voidaan kvantti­kenttä­teorioitakin samaan tapaan käsitellä puhtaasti matemaattisesti. Riippuen siitä, mitä kenttäyhtälöitä käytetään, voidaan puhua Yangin-Millsin, Diracin, Kleinin-Gordonin ja Schrödingerin kentistä. Vaikeuksia aiheuttaa, että yhtälöissä saattaa esiintyä monimutkaisia matemaattisia objekteja, joilla on erikoisia algebrallisia ominaisuuksia: esimerkiksi spinorit eivät ole tensoreita, joten niitä on käsiteltävä spinorikenttinä, mutta periaatteessa niitä voidaan sopivilla matemaattisilla yleistyksillä käsitellä analyyttisin menetelmin.
Kenttäteoria

Kenttäteoriat ovat fysikaalisia teorioita, jotka kuvaavat, miten yksi tai useampi fysikaalinen kenttä vuorovaikuttaa aineen kanssa.
Yleensä kenttä­teorioissa käytetään kentälle dynaamista mallia, joka osoittaa, miten kenttä muuttuu ajan kuluessa tai miten se riippuu muista fysikaalisista muuttujista. Tämä tehdään tavallisesti Lagrangen tai Hamiltonin funktion avulla ja soveltamalla klassista tai kvanttimekaniikkaa systeemin, jolla on äärettömän monta vapausastetta. Tuloksena saatavia kenttä­teorioita sanotaan klassisiksi tai kvantti­kenttä­teorioiksi.
Klassisen kentän dynamiikan määrittää tavallisesti kentän komponenttien Lagrangen tiheys, jolloin dynamiikka saadaan soveltamalla vaikutus­periaatetta.
Yksinkertaisia kenttiä voidaan konstruoida tarvitsematta tuntea fysiikkaa ennalta, käyttämällä ainoastaan useamman muuttujan analyysia, potentiaali­teoriaa ja osittaisdifferentiaaliyhtälöistä. Skalaari­kentissä esiintyviä suureita voivat olla esimerkiksi aalto­funktion amplitudi-, tiheys- ja painekentät virtaus­dynamiikassa taikka lämpötila- ja konsentraatio­kentät lämpö­opissa. Varsinaisen fysiikan ulko­puolella, kuten radiometriassa ja tieto­kone­grafiikassa, esiintyy myös valo­kenttiä.
Kaikki edellä mainitut ovat skalaari­kenttiä. Vastaavalla tavalla vektori­kenttiä voivat olla siirtymä-, nopeus- ja pyörteisyyskentät sovelletussa matemaattisessa virtaus­dynamiikassa, mutta lisäksi voidaan tarvita vektorianalyysia. Yleisemmässä tapauksessa jatkuvan aineen mekaniikassa voidaan soveltaa esimerkiksi elastisuustensorikenttiä (joista on peräisin termi tensori, joka johtuu latinan vääntymistä tarkoittavasta sanasta), kompleksisiin virtauksiin tai aniso­trooppiseen diffuusioon, mikä yleensä edellyttää matriisi­laskennan soveltamista.

Modernissa fysiikassa useimmiten tutkitut kentät ovat ne, joilla mallinnetaan neljää perusvuorovaikutusta, mikä saattaa aikanaan johtaa yhtenäiseen kenttäteoriaan.
Kvanttikenttäteoriassa jokaista hiukkaslajia vastaa avaruuteen jakautunut kenttä. Mitä suurempi kentän amplitudi (arvo) on, sitä todennäköisempää on kyseisen hiukkasen muodostuminen tai tuhoutuminen. Kullekin hiukkasreaktiolle voidaan laskea todennäköisyys Feynmanin sääntöjen mukaan.
Jos kvanttikenttäteoriaan lisätään jokin mittasymmetria, voidaan ennustaa, millaisia vuorovaikutuksia systeemillä on. Sähkömagneettinen, heikko ja vahva vuorovaikutus osataan johtaa tällaisista kenttäteorioista.
Kenttäteoria > Kenttien symmetria

Sekä klassisia että kvanttikenttiä voidaan luokitella symmetriaominaisuuksiensa mukaan. Symmetria voi merkitä ajallista ja avaruudellista symmetriaa taikka sisäistä symmetriaa.
Kenttäteoria > Kenttien symmetria > Avaruudelliset ja ajalliset symmetriat

Kenttiä luokitellaan usein sen mukaan, miten ne käyttäytyvät aika-avaruuden muunnoksissa. Eri luokkia ovat:
skalaarikentät (esimerkiksi lämpötila), joiden arvon ilmaisee yksi luku avaruuden kussakin pisteessä. Tämä arvo ei muutu avaruuden muunnoksissa.
vektorikentät (esimerkiksi voiman suuruus ja suunta magneettikentän kussakin pisteessä), joiden arvon ilmaisee vektori avaruuden kussakin pisteessä. Vektorin komponentit muuntuvat tavanomaiseen tapaan avaruuden rotaatioissa.
tensorikentät (esimerkiksi kiteen jännitys), joiden arvon ilmaisee tensori avaruuden kussakin pisteessä. Tensorin komponentit muuntuvat tavanomaiseen tapaan avaruuden rotaatioissa.
spinorikenttiä käytetään kvanttikenttäteoriassa.
Kenttäteoria > Kenttien symmetria > Sisäiset symmetriat

Aika-avaruudellisten symmetrioiden lisäksi kentilä voi olla sisäisiä symmetrioita. Esimerkiksi monissa tilanteissa tarvitaan kenttiä, jotka ovat ajassa ja avaruudessa vaihtelevien skalaari­suureiden luetteloja: (φ1,φ2...φN). Esimerkiksi sään­ennustuksessa tällaisia voivat olla lämpötila, ilmanpaine, kosteus jne. Hiukkas­fysiikassa kvarkkien välisen vuorovaikutuksen symmetrisyys väri­varauksen suhteen on esimerkki vahvan vuoro­vaikutuksen sisäisestä symmetriasta. Vastaavia sisäisiä sym­metrioita on isospinillä ja kvarkkien mauilla.
Jos johonkin probleemiin liittyy sym­metria, jonka mukaisesti nämä komponentit voidaan muuntaa toisikseen ja joka ei koske aikaa ja avaruutta, tällaista symmetrioiden joukkoa sanotaan sisäiseksi sym­metriaksi. Myös kenttien varaukset voidaan luokitella sisäisten symmetrioiden mukaan.
Kenttäteoria > Statistinen kenttäteoria

Statistisessa kenttäteoriassa yritetään laajentaa kenttä­teoreettista paradigmaa monen kappaleen systeemeihin ja statistiseen mekaniikkaan. Kuten edellä, voidaan käyttää tavan­omaista äärettömän moneen vapausasteeseen perustuvaa lähestymis­tapaa.
Samoin kuin statistinen mekaniikka on osittain päällekkäin klassisen ja kvantti­mekaniikan kanssa, myös statistisella kenttäteorialla on yhtymäkohtia sekä kvantti- että klassiseen kenttä­teoriaan, joista varsinkin edellisen kanssa sillä on monia yhteisiä metodeja. Muuan huomattava esimerkki tästä on keskikenttäteoria
Kenttäteoria > Jatkuvat satunnaiskentät

Edellä kuvatun kaltaiset klassiset kentät kuten sähkömagneettinen kenttä ovat tavallisesti äärettömän monta kertaa derivoituvia funktioita ja lähes kaikissa tapauksissa ainakin kaksi kertaa derivoituvia. Sitä vastoin yleistetyt funktiot eivät ole jatkuvia. Kun klassisia kenttiä tutkitaan tarpeeksi tarkasti äärellisessä lämpötilassa, käytetään jatkuvien satunnaiskenttien matemaattisia metrodeja, koska termiset fluktuaatiot eivät ole missään derivoituvia. Satunnaiskentät ovat satunnaismuuttujien indeksoituja joukkoja; jatkuva satunnaiskenttä on satunnaiskenttä, jonka indeksijoukon muodostavat funktiot.
Jatkuva satunnaiskenttä voidaan hyvin karkeasti käsittää tavalliseksi funktioksi, jonka arvo on  \pm \infty  melkein kaikkialla, mutta siten, että jokaisessa äärellisessä alueessa sille voidaan määrittää painotettu keskiarvo, joka on äärellinen. Äärettömyydet eivät ole hyvin määriteltyjä, mutta äärelliset arvot voidaan yhdistää funktioihin, joita käytetään paino­kertoimina äärellisten arvojen saamiseksi, ja ne voivat olla hyvin määriteltyjä. Jatkuva satunnais­kenttä voidaan käytännössä määritellä myös lineaarikuvauksena funktio­avaruudesta reaalilukujen joukkoon.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria, 1. Staattiset kentät.  7 painos. Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria, 2. Dynaamiset kentät.  5 painos. Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-371-9
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Field (physics)
Klassisen gravitaatioteorian mukaan massa on vetävän gravitaatiokentän g lähde.
Yleisessä suhteellisuusteoriassa massa-energia käyristää aika-avaruutta (Einsteinin tensori G),, ja pyörivä epäsymmetrinen massa-energiajakauma, jolla on liikemäärämomenttia, saa aikaan gravitaatiomagneettisen kentän H.
Kvarkkien värivarauksen aikaansaama kenttä (G on gluonikentän voimakkuustensori). Nämä ovat "värittömiä" yhdistelmiä. Ylhäällä: Värivarauksella on "ternaarisesti neutraaleja tiloja" kuten myös sähkövaraukselle analoginen binaarinen neutraliteetti). Alhaalla:Kvarkki/antikvarkki-yhdistelmät.
Käännös suomeksi
Aldo Donati

Aldo Donati
Aldo Donati (29. syyskuuta 1910 Budrio, Bolognan metropolikaupunki, Emilia-Romagna, Italia – 3. marraskuuta 1984) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Donati edusti urallaan Bolognaa, Romaa ja Ambrosiana-Interiä uransa päättämiseen vuoteen 1946 asti. Roman kanssa hän voitti Serie A:n kaudella 1941–1942 ja pelasi joukkueessa 151 ottelua, joissa teki yhdeksän maalia. Bolognan kanssa hän voitti kahdesti Serie A:n kausina 1935–1936 ja 1936–1937 sekä kahdesti Mitropa Cupin kausina 1931–1932 ja 1933–1934. Yhteensä hän pelasi urallaan 199 liigaottelua ja teki niissä kuusi maalia.
Donati voitti Italian A-maajoukkueen kanssa maailmanmestaruuden 1938, mutta ei pelannut turnauksessa otteluakaan.
RN Andrea Doria (1885)

| RN Andrea Doria |
| --- | --- |
 RN Andrea Doria

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  La Spezian laivastontelakka
Kölinlasku:  7. tammikuuta 1882
Laskettu vesille:  21. marraskuuta 1885
Palveluskäyttöön:  16. toukokuuta 1891
Poistui palveluskäytöstä:  1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 886 t (normaali) 11 027 t (kuormattu)
Pituus:  105,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  19,84 m
Syväys:  8,32 m
Koneteho:  10 500 ihp
Nopeus:  16,1 solmua
Miehistöä:  507
Aseistus
Aseistus:  4 × 17″/27 tykkiä 2 × 6″/32 tykkiä 4 × 4,7″/32 tykkiä 2 × 14″ torpedoputkea
RN Andrea Doria (ital. Regia Nave Andrea Doria) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu Ruggiero di Lauria -luokan pre-dreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin La Spezian laivastontelakalta, missä köli laskettiin 7. tammikuuta 1882. Alus laskettiin vesille 21. marraskuuta 1885 ja liitettiin laivastoon 16. toukokuuta 1891.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 25. toukokuuta 1911, minkä jälkeen se oli Tarantossa varastoaluksena. Italian liityttyä ensimmäiseen maailmansotaan alus oli 7. huhtikuuta 1915 alkaen Brindisissä uivana patterina nimellä GR104. Sotatoimien päätyttyä alus oli kelluvana öljytankkina, kunnes se romutettiin vuonna 1929.
RN Alcione (1906)

| RN Alcione |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantieri navali Odero, Sestri Ponente
Kölinlasku:  18. elokuuta 1905
Laskettu vesille:  13. syyskuuta 1906
Palveluskäyttöön:  1. elokuuta 1907
Loppuvaihe:  romutettu 4. maaliskuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  216,5 t
Pituus:  50,35 m
Leveys:  5,3 m
Syväys:  1,725 – 1,775 m
Koneteho:  2 900 ihp
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  35-41
Aseistus
Aseistus:  2 x 57 mm/43 tykkiä 1 x 47 mm/43 tykkiä 3 x 450 mm torpedoputkea
RN Alcione (ital. Regia Nave Alcione) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1907 valmistunut Pegaso-luokan torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Sestri Ponentesta Cantieri navali Oderolta, missä köli laskettiin 18. elokuuta 1905. Alus laskettiin vesille 13. syyskuuta 1906 ja liitettiin laivastoon 1. elokuuta 1907.
Palvelus

Alus muutettiin miinanraivaajaksi 1917 ja romutettiin 4. maaliskuuta 1923.
RN Astore (1907)

| RN Astore |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cantieri navali Odero, Sestri Ponente
Kölinlasku:  19. huhtikuuta 1906
Laskettu vesille:  22. kesäkuuta 1907
Palveluskäyttöön:  27. tammikuuta 1908
Loppuvaihe:  romutettu 4. kesäkuuta 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  216,5 t
Pituus:  50,35 m
Leveys:  5,3 m
Syväys:  1,725 – 1,775 m
Koneteho:  2 900 ihp
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  35-41
Aseistus
Aseistus:  2 x 57 mm/43 tykkiä 1 x 47 mm/43 tykkiä 3 x 450 mm torpedoputkea
RN Astore (ital. Regia Nave Astore) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1908 valmistunut Pegaso-luokan torpedovene.
Valmistus

Alus tilattiin Sestri Ponentesta Cantieri navali Oderolta, missä köli laskettiin 19. huhtikuuta 1906. Alus laskettiin vesille 22. kesäkuuta 1907 ja liitettiin laivastoon 27. tammikuuta 1908.
Palvelus

Alus romutettiin 4. kesäkuuta 1923.