Viktor Vladimirov
Toiminta Suomessa

Vladimirov kuitenkin toimi taustavaikuttajana myös monissa Suomen ulkopolitiikkaan liittyvissä kysymyksissä. Hänen kolmas ja viimeinen kautensa Helsingissä oli tässä suhteessa  merkityksellisin, koska sille osuivat muun muassa Urho Kekkosen presidenttikauden päättyminen ja vuoden 1982 presidentinvaali. Vladimirovin itsensä mukaan hänen paluunsa Suomeen vuonna 1977 onnistui KGB:n päällikön ja myöhemmän Neuvostoliiton puoluejohtajan Juri Andropovin tuella. Vladimirovin ensimmäinen tehtävä oli Urho Kekkosen uudelleenvalinnan varmistaminen vuoden 1978 presidentinvaalissa, mikä ei ollutkaan vaikea tehtävä.
Vuonna 1979 Vladimirovilla oli keskeinen rooli suurlähettiläs Vladimir Stepanovin vaihtamisessa Vladimir Soboleviin. Max Jakobsonin mukaan Vladimirovin tehtävänä Suomessa oli ennen kaikkea pitää yhteyksiä porvareihin ja sosialidemokraatteihin. Sisäisistä kiistoista kärsineen SKP:n asiat Vladimirov sen sijaan jätti toisten neuvostodiplomaattien huoleksi.
Max Jakobson on itse kertonut tutustuneensa Vladimiroviin Päiviö Hetemäen välityksellä loppuvuonna 1977, ja siitä lähtien Jakobsonilla ja Vladimirovilla oli tapana lounastaa 4–5 kertaa vuodessa. Heidän keskustelunsa koskivat niin Suomen sisäpolitiikkaa kuin kansainvälisiä kysymyksiä. Vladimirov sanoi oman tehtävänsä olleen huolehtia siitä, että Kremlissä oli aina oikeat ja ajantasaiset tiedot Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Muistelmissaan Vladimirov kirjoitti avoimesti, että Suomen presidentinvaalit ja hallitusten kokoonpano ”eivät olleet nähdäksemme puhtaasti Suomen sisäinen asia”.
Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden takuumiehenä pidetyn presidentti Urho Kekkosen terveyden horjuminen oli myös Neuvostoliiton johdon tiedossa. Neuvostojohdon suosikkina Kekkosen seuraajaksi pidettiin Suomen Pankin vt. pääjohtajaa Ahti Karjalaista, jota kuitenkin vaivasivat alkoholiongelmat ja joka oli joutunut 1970-luvun lopulla Kekkosen epäsuosioon. Vuoden 1982 presidentinvaalin edellä Vladimirovin katsottiin olleen osaltaan ajamassa Ahti Karjalaista Keskustapuolueen presidenttiehdokkaaksi. Kun Keskusta oli marraskuussa 1981 valinnut presidenttiehdokkaakseen eduskunnan puhemiehen Johannes Virolaisen, Vladimirov sai välittömästi tämän jälkeen kutsun Moskovaan "saamaan tietoja". Palatessaan Helsinkiin joulukuun alussa Vladimirov toi Moskovasta viestin, jonka mukaan presidentinvaali oli Suomen sisäinen asia eikä Neuvostoliitto aikonut puuttua siihen millään tavoin.
Neuvostoliitto kutsui Vladimirovin Helsingistä kotiin vuoden 1984 lopulla. Todellinen syy Vladimirovin lähdölle on jäänyt epäselväksi, mutta myöhemmin on otaksuttu, että Moskova katsoi hänen vain "näytelleen osansa loppuun" Helsingissä. Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä järjestetyllä läksiäisvastaanotolla Vladimirov ilmoitti Sorsan hallituksen paikalle saapuneille ministereille hoitavansa jatkossakin Suomen asioita Moskovasta käsin, mutta näin ei kuitenkaan tapahtunut. Kun suomalaiset yrittivät myöhemmin ottaa häneen yhteyttä, Moskovasta ilmoitettiin virallisesti ja lyhyesti, ettei Vladimirovilla ollut enää mitään tekemistä Suomen asioiden kanssa. Silloinen huomattava ulkopoliittinen taustavaikuttaja, Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja Max Jakobson on pitänyt Vladimirovin lähtöä merkkitapauksena niin sanotun suomettumisen ajan vähitellen päättyessä.
Neuvostoliitto nimitti Vladimirovin seuraajaksi Helsinkiin Feliks Karasevin, jonka toiminta ministerineuvoksena jäi Vladimiroviin verrattuna huomaamattomaksi. Muistelmissaan Vladimirov kertoi käyneensä Helsingissä myöhemmin työtehtävissä muutamia kertoja. Vuonna 1985 neuvostoliittolaiset olivat saaneet selville, että presidentti J. K. Paasikiven arkiston salassapitoaika oli umpeutumassa ja että perikunta aikoi julkaista Paasikiven päiväkirjat, ja Vladimirovin tehtäväksi tuli välittää Suomeen Moskovan toivomus, ettei päiväkirjoja julkaistaisi.