stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lakmus
Historia

Ensimmäisenä lakmusta käytti tiettävästi 1300-luvulla espanjalainen Arnaldus de Villa Nova, mutta yleiseen käyttöön lakmustesti tuli vasta noin kaksisataa vuotta myöhemmin. Silloin sitä valmistettiin etupäässä Alankomaissa ja sen nimi johtuu mahdollisesti hollannin kielen sanasta lakmaes, joka tarkoittaa lakkamassaa. Sen englanninkielinen nimi litmus johtuu kuitenkin todennäköisesti muinaisskandinaavisesta sanasta litmosi, joka tarkoittaa sammalväriä.
Vuonna 1663 Robert Boyle suorastaan määritteli hapon aineeksi, jolla on hapan maku ja joka muuttaa lakmuksen punaiseksi. Samalla hän määritteli myös emäkset niiden muutamien ominaisuuksien perusteella, joista yksi oli niin ikään niiden aikaansaama lakmuksen värin muutos.
Valmistus

Lakmusta voidaan valmistaa monista jäkälälajeista. Ennen sitä valmistettiin ainoastaan Roccella tinctoria -jäkälästä. Nykyisin sitä valmistetaan useista muistakin, joista tärkeimpiä ovat afrikkalainen Roccella montagnei ja kalifornialainen Dendrographa leucophoea. Ainakin aikaisemmin sitä on valmistettu myös Ramalia- ja Usnea-lajeista. Heikompilaatuisia laksmusvärejä saadaan myös Variolaria-, Lecanora- ja Parmelia -sukujen jäkälistä.
Lakmuksen valmistusmenetelmä on pitkään pidetty salassa. Kalifornian yliopiston (Santa Barbaran) verkkosivujen mukaan sitä valmistetaan upottamalla jäkäliä natrium­karbonaatin ja ammoniakin liuokseen, jota hämmennetään aika ajoin, jolloin niiden väri noin neljässä viikossa muuttuu punaisesta ensin violetiksi ja lopulta siniseksi. Sen jälkeen jäkälät kuivataan ja jauhetaan.  Tässä vaiheessa ne sisältävät lakmusta sekä orseiiniväriaineita. Orseiini poistetaan uuttamalla se etanolilla, jolloin jäljelle jää puhdas lakmus. Lopuksi se sekoitetaan värittömin aineisiin kuten kalkkiin tai kipsiin. Lakmuspaperia saadaan imeyttämällä näin saatua ainetta huokoiseen paperiin.
Käyttö

Lakmusta käytetään etupäässä indikaattorina liuosten happamuuden tai emäksisyden toteamiseen, sillä sininen lakmuspaperi muuttuu happojen vaikutuksesta punaiseksi ja punainen lakmuspaperi emästen vaikutuksesta siniseksi. Lämpötilassa 25C värin muutos tapahtuu liuoksen pH:n ollessa välillä 4,5–8,3.  Neutraalina lakmus on violetin väristä.  Kosteaa lakmus­paperia voidaan käyttää myös sellaisten vesiliukoisten kaasujen toteamiseen, joiden liuos on selvästi hapan tai emäksinen: tällöin kaasu liukenee lakmuspaperissa olevaan veteen ja muodostuva liuos vaikuttaa sen väriin.  Esimerkiksi ammoniakki, jonka vesiliuos on emäksinen, muuttaa lakmus­paperin siniseksi.
Lakmusta voidaan käyttää myös liuoksena, jonka väri muuttuu samalla tavalla. Happamaan liuokseen sekoitettuna lakmusliuos on punaista, emäksiseen liuokseen sekoitettuna sinistä.
Lakmuspaperin väri voi kuitenkin muuttua muidenkin kemiallisten reaktioiden kuin happo-emäsreaktion vaikutuksesta. Esimerkiksi kloorikaasu muuttaa sen valkoiseksi, koska tällöin syntyy valkaisuaineena toimivia hypokloriitti-ioneja. Tämä reaktio on palautumaton, joten tässä tilanteessa lakmus ei toimi indikaattorina.
Koostumus

Lakmuksen CAS-numero on 1393-92-6, ja se sisältää noin 10–15 erilaista värillistä ainetta. Sen kaikki komponentit ovat todennäköisesti samoja kuin sitä muistuttavassa orseiinissa, mutta niitä on eri suhteessa.  Sen tärkeimpien ainesten molekyylipainot ovat noin 3000 atomimassayksikköä. Lakmuksen indikaattori­ominaisuudet johtuvat sen sisältämästä kromoforista, 7-hydroksifenoksatsonista. Muita lakmuksessa esiintyviä aineita ovat erytrolitmiini eli erytroleiini, atsolitmiini, spaniolitmiini, leuko-orseiini ja leukoatsolitmiini.
Vaikutusmekanismi

Indikaattorit ovat heikkoja proto­lyyttejä, joiden väri muuttuu protonin siirron yhteydessä.  Punaisena lakmus sisältää erästä heikkoa kahdenarvoista happoa. Kun se joutuu kosketukseen emäksisen aineen kanssa, siitä erkanevat vetyionit reagoivat emäksen kanssa. Tällöin muodostuu alkuperäistä happoa vastaava konjugoitu emäs, joka on väriltään sinistä, ja näin ollen kostea punainen lakmuspaperi muuttuu emäksisissä olosuhteissa siniseksi.
Aiheesta muualla

Punainen lakmuspaperi (Litmus paper red) käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 31.5.2018.
Sininen lakmuspaperi (Litmus paper blue) käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 31.5.2018.
Parmelia sulcata
Lansopratsoli

| --- | --- |


Lansopratsoli
Systemaattinen (IUPAC) nimi
2-[[3-metyyli-4-(2,2,2-trifluorietoksi)pyridin-2-yyli]metyylisulfinyyli]-1H-bentsimidatsoli
Tunnisteet
CAS-numero: 103577-45-3
ATC-koodi: A02BC03
PubChem CID: 3883
DrugBank: DB00448
Kemialliset tiedot
Kaava: C16H14N3F3O2S 
Moolimassa: 369,372
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 178 °C (hajoaa)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 97 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 40-110 minuuttia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Lansopratsoli (C16H14SN3O2F3) on sulfoksideihin ja bentsimidatsolijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään mahahapon eritystä vähentävänä lääkkeenä muun muassa refluksitaudin tai mahahaavan hoidossa.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa lansopratsoli on ruskehtavaa kiteistä ainetta vain hieman veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin ja dimetyyliformamidiin. Lansopratsoli on aihiolääke ja metaboloituu varsinaiseksi vaikuttavaksi aineeksi, joka on protonipumpun estäjä ja täten vähentää suolahapon eritystä vatsan soluissa. Lansopratsolia käytetään refluksitaudin, mahahaavan tai Zollinger–Ellison-oireyhtymän sekä Helicobacter pylori-infektion hoidossa.
Haittavaikutukset

Lansopratsoli voi aiheuttaa haittavaikutuksinaan ripulia, vatsakipuja, oksentelua ja makuaistin häiriöitä.
Synteesi

Lansopratsolia valmistetaan seitsenvaiheisella synteesillä lähtien 2,3-lutidiinista.
Lapin sotilaslääni

| Lapin sotilaslääni |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1993-2007
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  maavoimat
Osa joukkoa:  Pohjoinen maanpuolustusalue
Koko:  sotilaslääni
Tukikohta:  Rovaniemi
Marssi:  Martti Parantainen: Asemies
Vuosipäivät:  24. helmikuuta
Lapin sotilaslääni (LAPSL) oli Pohjoisen maanpuolustusalueen alaisuudessa oleva sotilaslääni, joka muodostettiin 1. tammikuuta 1993 yhdistämällä Kemin ja Rovaniemen sotilaspiirit. Sotilaslääni lakkautettiin 31. joulukuuta 2007, jolloin sen tehtävät siirrettiin perustetuille Pohjois-Suomen ja Lapin sotilaslääneille.
Komentajat

Sotilasläänin komentajina olivat:
kenraalimajuri Ilkka Hollo 1993 – 1994
kenraalimajuri Seppo Tanskanen 1994 – 1996
prikaatikenraali Kauko Taskila 1997 – 2000
prikaatikenraali Sippo Ryynänen 2000 – 2002
prikaatikenraali Jaakko Oksanen 2003 – 2005
eversti Markku Aherto 2005-2007
Lanosteroli

| Lanosteroli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (3S,5R,10S,13R,14R,17R)-4,4,10,13, 14-pentametyyli-17-(6-metyylihept-5-en-2-yyli)-2,3,5,6,7,11,12,15,16, 17-dekahydro-1H-syklopenta[a]fenantren-3-oli
CAS-numero:  79-63-0
PubChem CID:  246983
SMILES:  CC(CCC=C(C)C)C1CCC2(C1(CCC3=C2CCC4C3(CCC(C4(C)C)O)C)C)C 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C30H50O
Moolimassa:  426,7 g/mol
Sulamispiste:  140.5 °C
Lanosteroli (C30H50O) on tetrasyklinen triterpenoidi. Se on yhdiste, josta kaikki steroidit ovat johdannaisia.
Biosynteesi

Kahden farnesyylipyrofosfaatin kondensoituessa syntyy skvaleenimolekyyli. Varsinainen lanosterolisynttesi tapahtuu yhdeksässä osassa, joista ensimmäisessä skvaleenimono-oksigenaasi eli skvaleeniepoksidaasi hapettaa skvaleenin 2,3-oksidoskvaleeniksi. 2,3-Oksidoskvaleenista muokataan lanosterolisyntaasientsyymin avulla lanosterolia. Rengasmaisen rakenteen syntyminen tapahtuu useassa osassa. Lanosterolimolekyylissä on seitsemän kiraliakeskusta
Steroidien synteesi

Kaikki steroidit pohjatuvat lanosterolin rakenteeseen, josta ne muokataan erilaisten entsyymien avulla. Lanosterolista muokataan muun muassa kolesterolia yhdeksällätoista itsenäisellä reaktiolla. Näissä tarvittavat entsyymit ovat sitoutuneet eliöiden soluseinämiin.
Aiheesta muualla

Terveysportti: Lanosteroli
PubChem: Lanosterol (englanniksi)
DrugBank: Lanosterol (englanniksi)
Human Metabolome Database: Lanosterin (englanniksi)
KEGG: Lanosterol (englanniksi)
Lapanen

Lapanen on langasta (yleisimmin villasta) tehty käsine, johon puetaan kämmen ja sormet. Lapasessa peukalolle on oma tilansa, mutta muut sormet ovat yhtenäisessä tilassa. Silloin jäähtyvä pinta-ala on pienempi, joten  lapaset ovat lämpimämmät kuin sormikkaat. Rukkasissa käytetään samaa periaatetta. Valmiiksi raidoitetuista tai monivärisistä lankakeristä saadaan tehtyä helposti värikkäitä lapasia.
Lapasia on kaksi perustyyppiä: peukalokiilalla ja ilman. Peukalokiila tarkoittaa lapasen runko-osan levennystä peukalontyvessä. Peukalokiilan kanssa lapaset on vaikeampi neuloa, mutta ne seuraavat paremmin käden kolmiulotteista muotoa, joten niistä voidaan tehdä kapeammat. Jos lapaseen ei tehdä peukalokiilaa, se on aukkopeukalolapanen. Tällöin peukalon alkukohtaan tehdään aukko, johon jätetään joitakin silmiä langalle odottamaan. Peukalokiilalla neulottaessa lapasen kämmen osan alussa tehdään muutaman kerroksen välein levennyksiä peukalokiilaa varten. Sormikkaita neulottaessa on huomioitava pikkusormen kohta, joka tehdään lyhyemmäksi kuin muiden sormien kohdat.
Kirjallisuutta

Muinonen, Mari: Lapaskirja.  Helsinki:  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-411-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lapanen Wikimedia Commonsissa
Lapasimput

| Lapasimput |
| --- | --- |
 Ylinnä lapasimppu (Parabembras curtus), keskellä isolapasimppu (P. robinsoni) ja alinna P. multisquamata
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Lapasimput Parabembridae  Jordan & Hubbs, 1925
Katso myös
   Lapasimput Wikispeciesissä   Lapasimput Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapasimput (Parabembridae) on simppukaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä indopasifiselta merialueelta. Lapasimput luetaan toisinaan kuuluviksi syvännelapasimppuihin (Bembridae).
Lajit ja anatomia

Lapasimppuihin kuuluu vain yksi suku Parabembras ja siinä kolme lajia, jotka ovat lapasimppu (Parabembras curtus), isolapasimppu (P. robinsoni) ja P. multisquamata. Heimon lajit voivat kasvaa noin 25 cm pitkiksi. Ruumiinmuodoltaan ne ovat pitkänomaisia ja litteäpäisiä. Alaleuka työntyy yläleukaa pidemmälle ja päässä on piikkejä. Lapasimppulajeilla on kaksi selkäevää. Uimarakkoa ei ole.
Levinneisyys

Lapasimppulajeja elää Intian valtameressä ja Tyynessämeressä. Ne liikkuvat useimmiten 60–600 metrin syvyydessä.
Christian Lara

Christian Rolando Lara Anangono (s. 27. huhtikuuta 1980) on ecuadorilainen jalkapalloilija Quiton kaupungista, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelasi muun muassa Club Deportivo El Nacionalissa,  qatarilaisseura Al Wakrassa sekä LDU Quitossa.
Christian Lara edusti Ecuadoria MM-kilpailuissa 2006 ja pääsi vaihtopelaajana kentälle viimeisessä alkulohko-ottelussa sekä neljännesvälierässä Englantia vastaan. Hän pelasi ensimmäisen kerran maajoukkueessa vuonna 2001.
Lapinsitkokääpä

| Lapinsitkokääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Steccherinaceae
Suku::  Sitkokäävät Antrodiella
Laji::  pallasii
Kaksiosainen nimi
 Antrodiella pallasii  Renvall, Johannesson & Stenlid (2000) 
Katso myös
   Lapinsitkokääpä Wikispeciesissä   Lapinsitkokääpä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinsitkokääpä (Antrodiella pallasii) on Suomessa pohjoispainotteisesti esiintyvä kääpälaji. Se kasvaa kosteilla paikoilla kuten puronvarsilla maassa makaavilla, kuusenkynsikäävän lahottamilla kuusilla ja männyillä.
Itiöemä on yleensä resupinaattinen, joskus reunaan voi kehittyä pieniä kynsimäisiä lakkeja. Kooltaan itiöemä on tavallisesti pieni, mutta useampi erillinen kasvualue voi sulautua yhteen kämmenalan kokoiseksi itiöemäksi. Muutenkin käävän ulkonäkö vaihtelee paljon. Nuorena lapinsitkokääpä on keltainen, mutta sitruunakääpään verrattuna siinä on vaaleampi ja joskus vihertävämpi sävy. Reunus on aina valkoinen ja selvärajainen. Vanhetessaan lapinsitkokääpä vaalenee ja pillipintaan tulee violetin- ja ruskeansävyisiä mustelmalaikkuja. Kuivuessaan kääpä saa heikon lihanpunaisen sävyn. Pieniä oljenvärisiä pillejä mahtuu 5-8 millimetrille ja niiden suut ovat hienohampaisia. Pohjamalto on valkoinen ja alustanmyötäinen maltokerros ohut, vain 0,2-0,5 mm, kun lakissa maltoa voi olla 1-4 mm. Kokonaispaksuus on 1-2 mm ja lakit voivat olla 2-5 mm paksuja.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lapinsitkokääpä (Antrodiella pallasii)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q10413802  Wikispecies: Antrodiella pallasii  CoL: F4CP  Fungorum: 464312  GBIF: 3362605  iNaturalist: 606011  MycoBank: 464312  NatureServe: 2.1151742  NCBI: 92702  Open Tree of Life: 244092  Laji.fi: MX.205443
Laihduttaminen

Laihduttaminen on ihmisen tietoista toimintaa painon alentamiseksi. Laihduttamisen motiivina on useimmiten tyytymättömyys omaan ulkonäköön. Seuraavalla sijalla on paremman terveyden ja vireystilan tavoittelu.
Yleisimpiä keinoja laihduttaa ovat ruokavalion muuttaminen, liikunnan lisääminen, laihdutuslääkkeiden käyttö, rasvaimu ja laihdutusleikkaus.
Merkittävästi ylipainoisille ihmisille suositellaan laihduttamista, koska merkittävä ylipaino aiheuttaa terveydellisiä ja sosiaalisia ongelmia. Normaalipainoa pienemmälläkin laihtumisella saavutetaan tällöin merkittävä hyödyllinen vaikutus. Laihduttaessa haitallinen vatsaontelon sisäinen rasva vähenee suhteellisesti enemmän kuin ihonalainen rasva. Siksi 5–10 % painonlasku voi parantaa merkittävästi diabetesta, verenpainetautia, veren rasvahäiriöitä ja muita sairauksia.
Esiintyvyys

Naiset harrastavat miehiä enemmän laihduttamista, vaikka ovat miehiä harvemmin ylipainoisia. Useimmat naiset haluavat olla laihempia kuin ovat. Normaalipainoiset naiset harrastavat ylipainoisia useammin laihduttamista. Laihduttaminen on yleisintä teini-ikäisten tyttöjen keskuudessa, joista noin puolet kertoi vuonna 2001 laihduttaneensa kuluneen vuoden aikana. Teini-ikäisten poikien vastaava luku oli vain 20 prosenttia ja miesten noin 15 prosenttia.
Laihtumisen fysiologinen perusta

Omaa kulutusta pienempi energian saanti johtaa laihtumiseen, koska keho alkaa silloin käyttää omia kudoksiaan energiantuotantoon. Elimistön siirtyessä anaboliseen tilaan, se alkaa käyttää polttoaineekseen ensin maksaan ja lihaksiin varastoitunutta glukoosia, minkä jälkeen se alkaa polttaa omista kudoksista löytyvää eläinrasvaa. Anaboliseen tilaan siirtyminen tapahtuu siten, että verensokerin lasku saa haiman erittämään glukagonia, jonka vaikutuksesta maksan ja lihassolujen glykogeenejä aletaan purkaa glukoosimolekyyleiksi. Kun glykogeenivarastot tyhjentyvät, elimistö siirtyy ketoosiin alkaen tuottaa energianlähteiksi kelpaavia ketoaineita muun muassa kehon vararavintovarastona toimivien rasvasolujen rasvahapoista. Kaikkien ihmisten elimistö siirtyy anaboliseen tilaan esimerkiksi yöunen aikana.lähde?
Yksi kilogramma rasvaa sisältää noin 40 000 kilojoulea energiaa, joten ihmisen on vähennettävä energiansaantiaan laskennallisesti 40 000 kJ:n verran tai kulutettava 40 000 kJ:n edestä ylimääräistä energiaa liikunnan avulla ilman, että lisää ravinnon määrää. Raskas liikunta kuluttaa energiaa noin 4 000 kJ tunnissa. Laihduttaakseen yhden kilogramman ihmisen tulee siis vähentää energiansaannistaan 40 000 kJ tai harrastaa 10 tuntia raskasta liikuntaa. Todellisuudessa energiansaantia pitää vähentää vielä enemmän, koska elimistö pyrkii sopeutumaan energiavajeeseen alentamalla perusaineenvaihdunnan tasoa, jolloin myös liikkumisesta johtuva ylimääräinen energiankulutus vähenee. Kun elimistö joutuu energiavajeeseen, myös sen energiankulutus pienenee kun ruuan lämmöntuotto, . Laihdutuksen alussa energiankulutus pienenee noin 5–20 % ja jatkossa entisestään noin 3–5 % per 10 % painonlasku. Tämän seurauksena laihtumisen jatkuminen edellyttää entistä vähäisempää energiansaantia.
Professori Pertti Mustajoen mukaan käytännössäkin laihtumisen perusta on syödä vähemmän energiaa kuin kuluttaa ja erot aineenvaihdunnassa selittävät painosta enintään muutaman kilogramman. Lihavat ihmiset vain aliarvioivat pahasti syömänsä energian määrän, muutkin yleensä lievemmin.
Päivittäinen energiantarve keskiarvona väestötasolla (E/kJ) noudattaa likimain kaavaa:
Miehet:  E=(3680+43*m)*k
Naiset:  E=(3329+30*m)*k
joissa m on kehon massa kilogrammoina ja k aktiivisuuskerroin.
| k | Kuvaus |
| --- | --- |
1,3: Kevyt. Ei lainkaan kuntoliikuntaa
1,5: Tavallinen. Kevyt työ ja hieman vapaa-ajan aktiivisuutta
1,7: Kohtalainen. Kevyt työ ja kuntoliikuntaa tai fyysisesti keskiraskas työ
2,0: Kova. Päivittäinen kova liikunta tai fyysisesti raskas työ
2,2: Erittäin kova. Kilpaurheilija
Tulokset voi muuntaa kilokaloreiksi jakamalla ne luvulla 4,2.
Ruokavalio

Laihduttamisen periaate ruokavalion avulla on vähentää energian saantia ravinnosta siten, että syödään kulutusta vähemmän. Dieetillä laihtuu noin 0,5–1 kg viikossa, jos energiavaje on noin 2 100–4 200 kJ (500–1 000 kilokaloria) päivää kohden. Alin turvallinen energiamäärä on 5 000 kJ (1 200 kcal) päivässä naisille ja 6 300 kJ (1 500 kcal) päivässä miehille.
Tutkimuksissa on havaittu lisäksi, että pienen glykeemisen indeksin ruokia ja ruoka-aineita sisältävällä ruokavaliolla laihtuu enemmän kuin jos ruokavalio sisältää paljon verensokeria nopeasti nostavia ruoka-aineita.
Rasvassa on energiaa 38 kJ/g (9 kcal/g), hiilihydraatissa ja proteiinissa 17 kJ/g (4 kcal/g) ja alkoholissa 29 kJ/g (7 kcal/g). Runsaasti energiaa sisältävä ruokavalio lihottaa helposti. Alkoholi pilkkoutuu maksassa entsyymien avulla rasvasolujen tarvitsemiksi yhdisteiksi sekä rasvoittaa maksan ympäristöä.lähde?
Ruokavalio > Suosituksia

Laihduttajia neuvotaan tyypillisesti vähentämään päivittäistä energiansaantia. Esimerkiksi lihavuuden hoitoon erikoistunut professori Pertti Mustajoki suosittelee energiatiheän ruoan välttämistä. Myös Suomalaisen lääkäriseura Duodecimin julkaisema lihavuuden Käypä hoito -suositus suosittelee nauttimaan vähäkalorisia ja paljon vettä sisältäviä ruokia kuten kasviksia, marjoja ja hedelmiä.
Duodecim korostaa kalorien vähentämisen lisäksi myös sokeroitujen juomien välttämistä. Tärkeiden ravintoaineiden kuten proteiinin, vitamiinien, kivennäisaineiden ja välttämättömien rasvahappojen riittävän saanti on lisäksi turvattava. Lisäksi pitäisi välttää runsaasti tyydyttynyttä rasvaa ja nopeasti imeytyviä hiilihydraatteja sisältäviä ruokia ja alkoholia. Lisäksi yhdistys suosittaa, että laihduttaja söisi säännöllisin väliajoin 3–5 kertaa vuorokaudessa:
Mustajoki kehottaa noudattamaan valtion ravitsemusneuvottelukunnan suosittamaa lautasmallia. Mustajoen mukaan esimerkiksi lautasmalliin vain vähäisessä määrin kuuluviin suklaaseen ja perunalastuihin syntyy himo.
Ruokavalio > Laihdutusruokavalioita

Laihdutukseen tähtääviä ruokavalioita ovat esimerkiksi vähärasvainen ruokavalio, vähähiilihydraattinen ruokavalio, ja lääkärin ohjauksessa käytettävä erittäin niukkaenerginen ruokavalio. On tärkeää, että laihduttaja kykenee noudattamaan ruokavaliota pitkään sekä tekemään pysyviä elämäntapamuutoksia.
Vuonna 2020 julkaistun yhdysvaltalaisista naislääkäreistä tehdyn tutkimuksen mukaan 14–24 tunnin pätkäpaasto sekä hiilihydraatin saantia rajoittavat ruokavaliot olivat käytetyimmät laihdutusmenetelmät lääkäreiden itsensä keskuudessa.
Liikunta

Liikunta helpottaa painonhallintaa, sillä liikunta kuluttaa energiaa ja lisää lepoenergiankulutusta. Raskas ruumiillinen työ voi yli kolminkertaistaa ihmisen energiantarpeen, sillä tukkitöitä tehneet metsurit kuluttivat noin 9000 kaloria päivässä ennen metsätöiden koneellistumista.
Lihaskuntoharjoittelu ei kuluta yhtä paljon energiaa kuin aerobinen liikunta, mutta se estää lihasmassan häviämistä, mikä olisi muuten lähes väistämätöntä kun syödään vähemmän kuin kulutetaan. Voimaharjoittelu myös kuluttaa enemmän energiaa kuin laskennallisesti näyttäisi, sillä niin sanottu jälkivaikutus voi olla monta sataa kilokaloria seuraavan vuorokauden aikana.lähde?
Paino putoaa hitaasti pelkällä liikunnan lisäämisellä, koska liikunnan lisääminen lisää myös nälkää.
Laihduttamisen nopeus

Sopiva laihdutustahti on 0,5–1 kilogrammaa viikossa, mutta ruokavalion energiarajoituksen suuruus ja laihtumisnopeus kannattaa kuitenkin harkita yksilöllisesti. Suomalaisen lääkärikirjan mukaan sopiva laihdutusvauhti on 250–500 grammaa viikossa. Jatkuvat toistuvat laihdutuskuurit saattavat paradoksaalisesti jopa lisätä diabetesriskiä.
Laihduttamisen terveyshyödyt

Laihduttamisella pyritään hoitamaan tai ehkäisemään monia lihavuuden liitännäissairauksia tai niiden vaaratekijöitä, kuten seuraavia:
tyypin 2 diabetes tai sen esiaste (esidiabetes)
kohonnut verenpaine
dyslipidemia
rasvamaksa
uniapnea
sepelvaltimotauti
kantavien nivelten nivelrikko
astma
munasarjojen monirakkulaoireyhtymä (PCOS)
vaikea lihavuus (painoindeksi yli 35 kg/m2)
Laihduttamisen terveyshyödyt > Vaikutus diabetesriskiin

Jo 3–5 kilogramman laihtuminen elintapoja muuttamalla lähes puolittaa tyypin 2 diabeteksen sairastumisriskin 7–10 vuoden seurannassa henkilöillä, joilla on heikentynyt glukoosinsieto. Laihtuminen myös parantaa glukoositasapainoa ja vähentää diabeteslääkityksen tarvetta liikapainoisilla tyypin 2 diabeetikoilla.
Laihduttamisen terveyshyödyt > Vaikutus veren rasva-arvoihin

Laihtumisen suotuisa vaikutus dyslipidemiaan kestää jopa kolme vuotta. Laihtumisen vaikutukset veren lipideihin riippuvat muun muassa siitä, miten laihduttaminen ja painonhallinta on toteutettu (ruokavalion koostumus, liikunnan aiheuttama energiankulutus), ja siihen, mitataanko veren rasva-arvoja aktiivisen laihtumisen aikana vai vasta painonhallintavaiheessa.
Noin 10 kg:n laihtuminen vähentää kokonaiskolesterolia noin 5 %. Laihtuminen vähentää veren triglyseridien pitoisuutta ja lisää veren HDL-kolesterolin pitoisuutta liikapainoisilla dyslipidemiapotilailla. Laihtumisen aikana sekä HDL-kolesterolin että LDL-kolesterolin pitoisuus voi aluksi pienentyä.
Laihduttamisen terveysriskejä

Laihtuessa ihminen menettää aina jonkin verran lihaskudosta. Nopeaan laihtumiseen liittyy kuitenkin lihasten merkittävän pienenemisen riski, millä on haitallisia terveysvaikutuksia. Laihtuminen vapauttaa myös rasvakudokseen varastoituneita ympäristömyrkkyjä verenkiertoon.
Laihduttaminen lisää myös osteoporoosin riskiä etenkin, jos tapahtuu kasvuiässä.
Niin sanotun jojolaihduttamisen, eli vuorotellen laihtumisen ja lihomisen, on uskottu lyhentävän elinikää. Vuonna 2012 julkaistun yhdysvaltalaistutkimuksen mukaan se ei kuitenkaan lisää kuolleisuutta, jos sairauksista johtuva painonvaihtelu rajataan tarkastelun ulkopuolelle. Edes yli kaksikymmentä laihdutus-lihomiskertaa eivät tutkimuksen mukaan lisänneet kuolleisuutta. Tutkimuksessa tarkasteltiin henkilöitä, jotka olivat onnistuneet laihtumaan vähintään 4,5 kilogrammaa.