Uusplatonismi
Antiikin uusplatonismi > Filosofia

Uusplatonismi perustui Platonin, Aristoteleen ja muiden antiikin filosofisten koulukuntien ajatuksiin, mutta koska filosofisia ajatuksia pyrittiin harmonisoimaan, se sisälsi niin paljon omaperäisiä tulkintoja Platonin opeista, että uusplatonismi oli filosofialtaan merkittävästi erilaista kuin mitä Platon kirjoitti ja uskoi. Uusplatonilaiset halusivat usein sanoa harjoittavansa filosofiaa, jotka Platon oli aiemmin opettanut. Etuliitteen uus- (kreikan neo-) liittivät koulukunnan nimen alkuun nykyaikaiset tutkijat, jotka halusivat tehdä eron näiden kahden filosofian välille. Antiikin uusplatonilaiset pitivät itseään kuitenkin platonilaisina.
Uusplatonismin voikin katsoa edustavan platonismin luonnollista jatkumoa vanhasta platonismista ja keskiplatonismista, eikä radikaalisti syntynyttä uutta haaraa. Jo keskiplatonismi sisälsi monia uusplatonismin varsinaisesti tunnetuksi tekemiä painotuksia. Uusplatonismi sai keskiplatonismin tavoin vaikutteita aristotelismista ja stoalaisuudesta. Nämä vaikutteet johtivat lisääntyneeseen dogmaattisuuteen. Plotinos myös hyödynsi aristotelista ja stoalaista käsitteistöä filosofiassaan.
Uusplatonismi on eräs idealistisen monismin muoto. Plotinos selittää filosofiansa pääteoksessaan Enneadit, jonka kokosi hänen oppilaansa Porfyrios. Hän opetti, että on olemassa sanoin kuvaamaton Ykseys, josta koko muu kaikkeus on saanut alkunsa useina erilaisina vähäisempinä olioina emanaatioiden eli eräänlaisten virtaamisten kautta. Myöhemmät uusplatonilaiset filosofit, erityisesti Iamblikhos, lisäsivät Ykseyden ja ihmiskunnan väliin sadoittain erilaisia välittäviä jumaluuksia. Plotinoksen alkuperäinen malli oli kuitenkin paljon yksinkertaisempi. Hänen todellisuustasonsa eli hypostaasinsa olivat ykseys (hen), ymmärrys (nous), sielu (psykhe), aistimaailma (aistheta) ja aine (hyle). (Tosin varsinaisesti aine ei ole hypostaasi, vaan ”peili, johon ylemmät hypostaasit heijastuvat”.) Kaikki aistimaailman ilmiöt ja kaikki aineellinen olivat kolmen ensimmäisen todellisuustason heijastumaa.
Uusplatonilaiset uskoivat, että inhimillinen täydellisyys ja onnellisuus ovat saavutettavissa tässä maailmassa, ilman tarvetta odottaa tuonpuoleista elämää. Täydellisyys ja onnellisuus, jotka nähtiin synonyymeinä, voitiin saavuttaa filosofisella mietiskelyllä. Tällöin filosofi kykeni kohoamaan (tai siirtymään kohti hypostaasihierarkian keskusta) hypostaasien kautta kohti Ykseyttä, vapautumaan aineellisuudesta ja siirtymään puhtaan järjen tasolle. Filosofin kehityksen viimeinen vaihe, jota kaikki eivät olleet kykeneviä saavuttamaan, oli mystinen yhdistyminen Ykseyden kanssa.
Uusplatonilaiset eivät uskoneet pahan itsenäiseen olemassaoloon. He vertasivat sitä pimeyteen, joka ei ole olemassa itsessään vaan ainoastaan valon puuttumisena. Samoin paha oli yksinkertaisesti hyvän puuttumista. Asiat ovat hyviä niin kauan kuin ne ovat olemassa. Ne ovat pahoja ainoastaan sikäli mikäli ne ovat epätäydellisiä ja niistä puuttuu jotain hyvää mitä niissä tulisi olla. Uusplatonismin keskeisiin oppeihin kuuluu myös ajatus siitä, että kaikki ihmiset palaavat sinne mistä ovat lähtöisin. Lähde, absoluutti eli Yksi, on se mistä kaikki on saanut alkunsa ja virrannut ja minne kaikki tulevat palaamaan. Voidaan sanoa, että kaikki tietoisuus tullaan pyyhkimään tyhjäksi ja palauttamaan tyhjään tilaan lähteeseen palattaessa.