stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Violet Brown

Violet Brown (o.s. Mosse) (10. maaliskuuta 1900 – 15. syyskuuta 2017 Montego Bay) oli jamaikalainen nainen, joka oli vanhin elossa ollut ihminen. 15. huhtikuuta 2017 alkaen kaikkein vanhin elossa ollut Brown oli myös tiettävästi kuudenneksi vanhimmaksi koskaan elänyt ihminen.
Brown oli myös vanhimmaksi koskaan elänyt sekä toistaiseksi ainoa vähintään 110 vuoden iän saavuttanut jamaikalainen. Brown täytti 117 vuotta 10. maaliskuuta 2017. Hän oli tiettävästi neljäs pohjoisamerikkalainen ja seitsemäs henkilö maailmassa, joka saavutti vähintään 117 vuoden iän. Violet Brownin ensimmäinen lapsi Harland Fairweather, joka oli syntynyt 15. huhtikuuta 1920, oli tiettävästi maailman vanhimmaksi elänyt ihminen, jolla oli vanhempi elossa. Brownista tuli 15. huhtikuuta 2017 maailman tiettävästi vanhin elossa oleva henkilö italialaisen Emma Moranon kuoltua.
Brown oli tiettävästi viimeinen elossa ollut henkilö, joka oli ollut kuningatar Viktorian alamainen.
Brownin 19. huhtikuuta 2017 kuollut poika Harland Fairweather oli kuollessaan 97-vuotiaana tiettävästi vanhin henkilö, jonka vanhemmista toinen on ollut elossa.
Brownin kuoleman jälkeen maailman vanhimman henkilön titteli siirtyi japanilaiselle Nabi Tajimalle.
Wakaresaseya

Wakaresaseya (jap. 別れさせ屋, rikkojat) ovat japanilaisia ammattimaisia parisuhteen hajottajia. Näiden tarkoituksena on yleensä auttaa jotakuta saamaan toisen puoliso itselleen. Toinen vaihtoehto on, että wakaresaseya hankkii toiselle puolisolle avioeron perusteen. Tämän tyyppinen toiminta yleistyi Japanissa 2000-luvulla.
Toiminta

Jos joku haluaa itselleen toisen aviopuolison, hän ottaa yhteyttä wakaresaseyaan. Yhtä hyvin toinen avipuolisoista voi pyrkiä laukaisemaan eron  wakaresaseyan avulla.
Tyypillisesti wakaresaseya-yritys hankkii todisteita kohdehenkilönsä uskottomuudesta, joka on monesti avioeron peruste. Yleensä tämä tapahtuu niin, että wakaresaseya viettelee kohdehenkilön vaimon.  Wakaresaseyan avustaja kuvaa salaa tapahtumia. Kuvat tai video lähetetään kohdehenklölle, joka monissa tapauksissa hankkii avioeron.
Wakaresaseya voi hankkia tai tuottaa myös muuta
aviopuolisossa inhoa herättävää aineistoa.
Historia

Wakaresaseyoista alettiin laajemmin puhua Japanissa vuoden 2000 aikoihin. Avioliittojen rikkomispalveluita vuokraavat yritykset yleistyivät nopeasti 2000-luvun edetessä. Monet niistä kytkeytyivät yksitysetsivätoimistoihin. Vuonna 2010 Japanissa toimi noin 270 ammattimaista avioliittojen hajottamisessa auttavaa yritystä. Firmat veloittivat silloin 0,5–1,6 miljoonaa jeniä perusmaksuna, ja 0,8–9,25 miljoonaa jeniä onnistumisesta. Toisten tietojen mukaan halvin taksa on muutama sata dollaria helposta tapauksesta, ja jopa 150000 dollaria vaikeasta tapauksesta.
Vuonna 2010 miespuolinen wakaresaseya rakastui naiseen, joka oli hänen kohteensa. Kun miehen toiminnan laatu tuli ilmi, nainen halusi erota, ja wakaresaseya tappoi naisen kuristamalla. Kyseinen wakaresaseya jäi kiinni murhasta, ja tuomittiin 15 vuodeksi vankilaan.
Ajattelija (taideteos)

| Ajattelija |
| --- | --- |

Nimi:  Ajattelija
Toinen nimi:  Runoilija
Tekijä:  Auguste Rodin
Valmistumisvuosi:  1902
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Teostyyppi:  group of casts (käännä suomeksi)
Materiaali:  pronssi
Korkeus:  189 cm
Leveys:  98 cm
Syvyys:  140 cm
Kokoelma:  Musée Rodin ja Alte Nationalgalerie
Sijainti:  Musée Rodin, Strasbourg Museum of Modern and Contemporary Art (käännä suomeksi)
Ajattelija (ransk. Le Penseur) on Auguste Rodinin tunnetuimpia pronssiveistoksia. Se kuvaa miestä, joka on syventyneenä ajatuksiinsa käyden voimakasta sisäistä kamppailua. Veistosta käytetään usein kuvaamaan filosofiaa. Ajattelija oli osa Helvetin portti -veistosryhmää.
Teos

Veistoksen alkuperäinen nimi oli Runoilija. Se oli osa pariisilaisen Musée des Arts Décoratifsin toimeksiantoa. Museo antoi Rodinille tehtäväksi valmistaa monumentaalinen teos museon ovelle. Rodin ideoi teoksen Danten Jumalaisen näytelmän pohjalta ja teki pieniä savimalleja, jotka esittivät joitakin teoksen päähenkilöistä. Museota ei kuitenkaan rakennettu, eikä Helvetin portti -veistosryhmää valattu Rodinin elinaikana.
Museosuunnitelman kaaduttua Rodin jatkoi työskentelyä Helvetin portin monien hahmojen kanssa. Hän nimesi Runoilijan uudelleen Ajattelijaksi, joka esiteltiin ensimmäisen kerran 1888. Siitä tehtiin suurempi pronssinen valos 1900-luvun alussa. Joidenkin mukaan Runoilijan oli alkujaan tarkoitus esittää Dantea, mutta toisaalta Dantea on yleensä esitetty hoikkana, kun Rodinin viestos puolestaan kuvaa lihaksikasta miestä. Alkuperäisissä kipsivaloksissa Runoilija oli kuitenkin sijoitettu oven yläpuolen tympanoniin.
Ensimmäinen suurikokoinen valos valmistui vuonna 1902. Se kuitenkin esiteltiin yleisölle vasta vuonna 1904. Siitä tuli Pariisin kaupungin omaisuutta, ja se sijoitettiin Panthéonin edustalle vuonna 1906. Vuonna 1922 se siirrettiin kuitenkin Hôtel Bironiin, joka muutettiin Rodin-museoksi.
Teoksesta tuli mahdollisesti Rodinin tunnetuin teos, koska se on ikoninen älyllisen toiminnan kuvaus. Vastaavasti sitä on käytetty usein satiireissa, mikä sai alkunsa jo Rodinin elinaikana. Esimerkiksi Armand Hammer kertoi, että tavatessaan Leninin vuonna 1922 hän antoi tälle pienen patsaan, joka esitti simpanssia samassa asennossa kuin Ajattelija. Tämä kuvasi Hammerin mukaan Leninin darwinistista ajattelua.
Valokset

Ajattelijasta on olemassa yli kaksikymmentä eri kokoista valosta museoissa eri puolilla maailmaa. Näistä mainittavimpia ovat:
Alte Nationalgalerie, Berliini, Saksa
Musée Rodin Pariisi, Ranska
Saint Paul De Vence, Ranska
Cleveland Museum of Art (veistos vaurioitunut pahoin vuonna 1970)
Columbia University, New York City
Detroit Institute of Arts
Laekenin hautausmaa, lähellä Brysseliä, Belgia
Nelson-Atkins Museum of Art, Kansas City, Missouri
Kioton kansallismuseo
Sakıp Sabancı -museo, Istanbul, Turkki
Louisvillen yliopisto, Louisville, Kentucky
The Rodin Museum, Philadelphia, Pennsylvania
The California Palace of the Legion of Honor, San Francisco
Stanfordin yliopisto, Stanford, Kalifornia
Museo Soumaya, México City, México
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Thinker project (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Thinker
Käännös suomeksi
Akselivallat

| Akselivallat> Achsenmächte   (saksaksi)   Potenze dell’Asse   (italiaksi)   樞軸國   Sūjikukoku   (japaniksi) |
| --- | --- |
   Akselivallat siirtomaineen ja liittolaisineen   Liittoutuneet   Liittoutuneisiin Pearl Harborin hyökkäyksen jälkeen liittyneet   Puolueettomat
Tyyppi:  sotilasliitto
Jäsenet:  Merkittävimmät akselivallat:    Saksa    Italian kuningaskunta    Japanin keisarikunta   Muut akselivallat:    Unkarin kuningaskunta (20. marraskuuta 1940)    Romanian kuningaskunta (23. marraskuuta 1940)    Slovakian tasavalta (24. marraskuuta 1940)    Bulgarian kuningaskunta (1. maaliskuuta 1941)    Itsenäinen Kroatian valtio (10. huhtikuuta 1941)    Suomi (25. kesäkuuta 1941; de facto)
Komentajat:   Adolf Hitler    Benito Mussolini    Hirohito
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Akselivallat oli toinen toisen maailmansodan pääosapuolista. Se taisteli liittoutuneita vastaan. Sen merkittävimmät osat olivat natsi-Saksa, fasistinen Italia ja Japanin keisarikunta.
Historia > Tausta

Saksan ja Italian autoritääriset johtajat Adolf Hitler ja Benito Mussolini tekivät yhteistyötä ensimmäisen kerran Espanjan sisällissodassa, jossa ne tukivat sotilaallisesti Francisco Francon johtamia falangisteja. Akselivallat-termi syntyi 25. lokakuuta 1936 allekirjoitetusta Rooman–Berliinin akseliksi kutsutusta liitosta Saksan ja Italian välillä. Nimitystä käytti ensimmäisen kerran Mussolini 1. marraskuuta 1936 pitämässään puheessa. Japani liittyi akselivaltoihin Antikomintern-sopimuksella kuukautta myöhemmin.
Historia > Toisen maailmansodan alku (1939)

22. toukokuuta 1939 Berliinin–Rooman akseli muutettiin liittosopimukseksi, jota kutsuttiin terässopimukseksi. Neuvostoliitto solmi Saksan kanssa hyökkäämättömyyssopimuksen Moskovassa 23. elokuuta 1939. Sopimus oli Antikomintern-sopimuksen vastainen, ja Japani vetäytyi vastalauseena. Sopimuksen salainen lisäpöytäkirja sisälsi jaon, jossa Itä-Eurooppa jäi Saksan ja Neuvostoliiton etupiireihin. Sopimuksen neutraalisuuspykälän vuoksi Saksa pysäytti Italian Suomelle talvisotaan lähettämän avun, muun muassa Fiat G.50 -hävittäjien toimittamisen Neuvostoliiton esitettyä vastalauseen. Saksa oli muodollisesti puolueeton, mutta tuki käytännössä Neuvostoliittoa.
Historia > 1940–

Terässopimus laajennettiin kolmen vallan sopimukseksi 27. syyskuuta 1940 Berliinissä. Se virallisti liittosuhteen ja varoitti Yhdysvaltoja liittymästä sotaan. Kolmen vallan sopimukseen liittyivät myöhemmin myös Unkari (20. marraskuuta 1940), Romania (23. marraskuuta 1940) ja Bulgaria (1. maaliskuuta 1941).
Jugoslavian valtionhoitaja ruhtinas Paul allekirjoitti kolmen vallan sopimuksen 25. maaliskuuta 1941 Wienissä, mutta maassa tapahtui vallankaappaus kolme päivää myöhemmin Ison-Britannian tuella. Tämän seurauksena Jugoslavia ja Kreikka joutuivat miehitetyiksi kesällä 1941. Tämän jälkeen äärioikeistolainen Ustaša julisti Itsenäisen Kroatian valtion osassa miehitettyä Jugoslaviaa, johtajanaan Ante Pavelić.
Antikomintern-sopimus elvytettiin vuonna 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon. Siihen liittyivät lopulta Saksa, Japani, Italia, Unkari, Espanja, Mantšukuo, Bulgaria, Kroatia, Tanska, Suomi, Romania, Slovakia ja Nanjingin hallitus Kiinassa.
Italian sosiaalinen tasavalta perustettiin vuonna 1943 Italian antauduttua liittoutuneille. Saksalaiset kommandot vapauttivat vangitun Benito Mussolinin, joka nousi saksalaisten tuella valtaan Pohjois-Italiassa pääkaupunkinaan Salò.
Merkittäviä komentajia > Saksa

Saksan valtakunnankansleri ja Führer Adolf Hitler
Kriegsmarinen komentaja Karl Dönitz
Luftwaffen komentaja Hermann Göring
Heerin komentaja Walther von Brauchitsch
Merkittäviä komentajia > Italia

Italian pääministeri ja Duce Benito Mussolini
marsalkka Pietro Badoglio
marsalkka Ugo Cavallero
Merkittäviä komentajia > Japani

Japanin keisari Hirohito
Japanin pääministeri Hideki Tōjō
keisarillisen Japanin laivaston amiraali Isoroku Yamamoto
Merkittäviä komentajia > Muita

valtionhoitaja Miklós Horthy
Romanian pääministeri ja Conducător Ion Antonescu
Slovakian presidentti Jozef Tiso
Bulgarian kuningas Boris III
Suomen presidentti Risto Ryti
Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akselivallat Wikimedia Commonsissa
Júbilo Iwata

Seuran logo
Júbilo Iwata (jap. ジュビロ磐田, Jubiro Iwata) on japanilainen jalkapalloseura. Se pelaa J. Leaguen ykkösdivisioonassa (J1). Sen kotipaikka on Iwatan kaupungin Yamaha-stadion Shizuokan prefektuurissa.
Vuonna 1970 perustettu Júbilo Iwata on kuulunut J. Leagueen vuodesta 1992. Siihen on kuulunut useita kansainvälisiä jalkapallon huippunimiä, kuten brasilialainen Dunga, joka pelasi seurassa 1990-luvulla.
Júbilo Iwata voitti AFC:n seurajoukkueiden mestaruuden 1999.
Entisiä pelaajia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Yoshikatsu Kawaguchi   Daisuke Matsui   Naohiro Takahara   Yuichi Komano   Masami Ihara   Masashi Nakayama   Masahiko Inoha   Michihiro Yasuda   Ryoichi Maeda   Takashi Fukunishi   Makoto Tanaka   Masakuni Yamamoto   Kazuaki Nagasawa   Atsushi Uchiyama   Masaru Uchiyama   Yoshinori Ishigami   Katsumi Oenoki  |   Shinichi Morishita   Toshinobu Katsuya   Mitsunori Yoshida   Nobuhiro Takeda   Masahiro Endo   Yoshiro Moriyama   Hideto Suzuki   Masahiro Ando   Takashi Hirano   Go Oiwa   Hiroshi Nanami   Toshihiro Hattori   Daisuke Oku   Norihiro Nishi   Toshiya Fujita   Takayuki Chano   Yoshinobu Minowa  |   Shinji Murai   Kazumichi Takagi   Naoya Kikuchi   Hiroki Yamada   Yuki Kobayashi   Dunga   Adílson Batista   Alessandro Cambalhota   Jay Bothroyd   Avraam Papadopoulos   Salvatore Schillaci   Gerald Vanenburg   Roberto Torres   Dmitrij Radtjenko (en)   Aleksandar Živković  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (japaniksi, englanniksi)
Unta ja totta - Toisenlainen Toivo Kärki på annat vis

Unta ja totta -albumin kansi
Unta ja totta - Toisenlainen Toivo Kärki på annat vis   (Warner Music Finland) on vuonna 2009 julkaistu musiikkialbumi.  Sen nimi tulee Reino Helismaan vuonna 1943 julkaisemasta runosta ”Unta ja totta”, jonka Toivo Kärki luki Syvärin rintamalla ollessaan, kiinnostui siitä ja päätti, että jos sodasta selvitään, hän ottaa kirjoittajaan yhteyttä. Näin sitten aikanaan kävikin.  Kärki sävelsi runon vasta vuonna 1980, Helismaan jo kuoltua.
Albumin kappalevalikoima koostuu Toivo Kärjen sävellyksistä seuraavasti:
- Suomeksi aiemmin julkaistut tangot ruotsinkielisinä, alkuperäisin tekstein  (4 kpl)
- Ruotsinkielisiin runoihin sävelletyt kappaleet  (7 kpl)
- Karjalan Liiton vuoden 1981 kilpailuun sävelletyt kappaleet  (3 kpl)
- Sota-aikaiset kuorosävellykset  (2 kpl)
- Vuoden 1985 kantelesävellyskilpailuun tehdyt sävellykset  (1 kpl)
- Muut julkaisemattomat 1980-luvun sävellykset  (5 kpl)
Kaikki kappaleet ovat ensilevytyksiä, ainakin kyseisessä muodossa.  Esiintyjinä ovat soololaulajat Leena Suurpää, Petter Korkman, Elsa Korkman, Julia Korkman, Saara Lindahl, Petri Pöyhönen, Katja Hirvonen ja
Laura Mäkelä sekä erilaiset näistä muodostetut lauluryhmät, lisäksi Anu Itäpellon johtama kanteleryhmä.  Säestäjinä toimivat Jukka Särkkä kitara, Sanna Salmenkallio viulu, Mauri Kuokkanen alttoviulu,
Jan-Erik Mansikka piano ja Pirkka Isotalo basso. Albumin ulkoasun suunnitteli Seppo Kärki.
Projektin taustat

Vuonna 2008 Toivo Kärjen tyttärentytär Leena Suurpää kiinnostui vaarinsa julkaisemattomasta sävellystuotannosta. Hän otti yhteyttä enoonsa Kalervo Kärkeen, joka hallinnoi isänsä Toivo Kärjen jäämistöä, ja levyn idea alkoi hahmottua. Leenan miehen Petter Korkmanin toisena kielenä on ruotsi, ja siitä kehkeytyi ajatus ruotsinkielisestä materiaalista, jota jäämistössä olikin varsin paljon. Toivon suuri Karjala-rakkaus ilmeni jäämistössä olleesta runsaasta julkaisemattomasta Karjala-aineistosta, ja siitä saatiin albumin toinen kantava teema. Loppu koottiin sekalaisista eri syistä julkaisematta jääneistä kappaleista. Puoliammattimaisesti laulamista harjoittanut Leena koosti tuntemistaan laulajista ja muusikoista albumin tekoon osallistuneen ryhmän. Albumi valmistui keväällä 2009, ja sen merkeissä järjestettiin kaksi konserttia, Pitskun Kulttuurikirkossa 20.4.2009 ja G18-salissa 16.6.2009. Kummassakin esitettiin albumin kaikki kappaleet.
Albumin sisältö

1. Nu går jag sorgsen här (Siks oon mä suruinen 1944) (san. Joel Rundt, sov. Jukka Särkkä, es. 5-henkinen lauluryhmä)
2. Ota oppia sienistä (1983, san. Jorma Toiviainen, sov. Jan-Erik Mansikka, es. Elsa Korkman)
3. Unta ja totta (1980, san. Reino Helismaa 1943, sov. Jan-Erik Mansikka, es. Petter Korkman)
4. I folkviseton (1984, san. Nils Ferlin, sov. Jukka Särkkä, es. Julia Korkman)
5. Hjärtat  (1975, san. Benedict Zilliacus, sov. Jukka Särkkä, es. Leena Suurpää ja Julia Korkman)
6. Damernas tango  (Naisten tango 1947) (san. Joel Rundt, sov. Jan-Erik Mansikka, es. Petri Pöyhönen)
7. Gick jag allena (1952, san. Nils Ferlin, sov. Jukka Särkkä, es. Leena Suurpää ja Julia Korkman)
8. Miepäs laulal lapsev virren   (1981, san. Kristiina Galaktjonova, sov. Petter Korkman, es. lauluryhmä)
9. Oli ennein onnimanni (1981, san. Aleksi Seppänen, sov. Petter Korkman, es. lauluryhmä)
10. Onnen tyttö ensimmäini (1981, san. Oksenie Huovinen, sov. Petter Korkman, es. lauluryhmä)
11. Tag mig  (1988, san. Harriet Löwenhjelm, sov. Jukka Särkkä, es. Julia Korkman)
12. Men liljorna de växa upp om våren  (1984, san. Alexander Slotte, sov. Jukka Särkkä, es. Leena Suurpää ja Julia Korkman)
13. Min älskade  (1988, san. Ulla Pironi, sov. Jukka Särkkä, es. Leena Suurpää ja Julia Korkman)
14. Tervetuloa  (1985, san. Eeva Kilpi, sov. Jan-Erik Mansikka, es. Katja Hirvonen)
15. Sen lounaistuuli toi (1988, san. Matti Lepistö, sov. Jukka Särkkä, es. Laura Mäkelä)
16-20. Pieni sarja Mateli Kuivalattarelta kirjaanpantuja kansanrunoja  (1985, san. Mateli Kuivalatar, sov. Jan-Erik Mansikka, es. Elsa Korkman, Leena Suurpää, Saara Lindahl)
21. Varför ringer inte hon (Miksi puhelin ei soi 1965)  (san. Marita Lindquist, sov. Jan-Erik Mansikka – Sanna Salmenkallio, es. Petri Pöyhönen)
22. Viimeinen kehtolaulu (1943, san. Aino Kallas, sov. Toivo Kärki, es. Leena Suurpää, Katja Hirvonen ja Laura Mäkelä)
23. Istuin illalla tuvassa (1943, san. Aleksanteri Aava, sov. Jukka Särkkä, es. Leena Suurpää ja Julia Korkman)
24. En nattviol (1984, san. Olof Bergman, sov. Jukka Särkkä, es. Leena Suurpää ja Julia Korkman)
25. Liljan  (Liljankukka 1945) (san. Lars Huldén, sov. Jukka Särkkä, es. lauluryhmä)
26. Foxtrot 4  (1985, sov. Toivo Kärki, es. Kanteleryhmä)
Aiheesta muualla

Pirkko Kotirinta: Toivo Kärki sävelsi myös ruotsiksi ja kuoroille,  Helsingin Sanomat 19.4.2009
Wilhelm Kvist: En annorlunda Toivo Kärki,  Hufvudstadsbladet 23.4.2009
Juha Seitz: Levyarvostelu,  Ilkka 4.9.2009
Lena von Bonsdorff: Kärki i folkviseton, Hufvudstadsbladet 14.10.2009
Sedan

Sedan-korinen Toyota Avensis.
Auton korimallien vertailu: sedan-, farmari- ja hatchback-mallit.
Sedan eli porrasperä (brittienglannin mukaan saloon) on henkilöautojen yleisin korimalli.lähde? Porrasperässä auton takaikkunan alaosan ja tavaratilan luukun välissä on ”porras” eikä luukkua ole saranoitu takaikkunan kanssa yhteen. Sedanit ovat kaksi- tai neliovisia, kun taas hatchbackit eli viistoperät ovat kolmi- tai viisiovisia (takaluukku katsotaan oveksi, mikäli takaikkuna aukeaa sen mukana).
Sedan on niin sanottu "kolmen laatikon" malli, jossa moottoritila, matkustajatila ja tavaratila ovat erillisiä tiloja. Hatchback-mallit ovat "kahden laatikon" malleja, jossa ei ole erillistä tavaratilaa.
Sanan ’sedan’ alkuperä

Sanaa ’sedan’ on käytetty joissain kielissä kuvaamaan ’kantotuolia’. Sana siirtyi sittemmin kuvaamaan automallia. Italian murteessa ’sedia’ tarkoittaa ’tuolia’, ja useissa maissa kantotuolia merkitsevä sana on periytynyt latinan sanasta ’sed’, jonka kantasana on ’sella’ – kantotuolin perinteinen nimi.
Konotopin taistelu

Konotopin taistelu oli 28. kesäkuuta 1659 käyty taistelu Ivan Vyhovskyn johtamien kasakoiden ja Mehmed IV Girayn johtamien krimintataarien, sekä Aleksei Trubetskoin ja Grigori Romodanovskin Moskovan tsaarikunnan venäläisten joukkojen välillä käyty taistelu. Taistelu oli osa Puola-Liettuan sotaa Moskovaa vastaan, johon kasakat ja tataarit olivat liittyneet. Venäläiset olivat piirittäneet Konotopin vuonna 1659 ja taistelu käytiin Vyhovskyn ja Girayn saapuessa paikalle piirittäjiä vastaan. Taistelu päättyi kasakkojen ja tataarien selvään voittoon, sekä piirityksen päättymiseen.lähde?
Konotopin taistelua on muisteltu etenkin ukrainalaisissa kansallismielisissä piireissä ukrainalaisena voittona. Se ei kuitenkaan ratkaissut kasakkojen sisäisiä ristiriitoja, jotka jatkuivat Ukrainan historian sotien ja vallanvaihdosten leimaamana niin sanottuna raunioitumisen (rujina) aikana.lähde?
Tausta

Konotopin taistelu ajoittui Ukrainan historian niin sanottuun raunioitumisen (rujina) aikaan, joka tunnettiin jatkuvista sodistaan ja vallanvaihdoista. Kasakoiden johtajat tukeutuivat vuorotellen johonkin alueen kolmesta suurvallasta, Venäjään, Puola-Liettuaan tai Osmanien valtakuntaan. Vuonna 1654 oli solmittu Perejaslavin sopimus, joka teki Hetmanaatista Moskovan tsaari Aleksein alaisen. Myöhemmin Ivan Vyhovsky oli valituttanut itsensä kasakkahetmaaniksi ja hän solmi Puola-Liettua kanssa vuonna 1658 Hadiatšin sopimuksen, jonka perusteella Vyhovsky vaihtoikin puolia ja liittyi Puola-Liettuan sotaan kasakoiden entistä liittolaista Venäjää vastaan.
Maaliskuussa 1659 Aleksei Trubetskoi johti venäläisen armeijan Ukrainaan, jossa ne liittyivät jo paikalla olleisiin Grigori Romodanovskin joukkoihin. Armeijaan kuului ehkä noin 50 000 sotilasta, vaikkakin jotkin lähteet ovat siteeranneet historioitsija Tadeusz Korzonin epätodennäköisempää lukemaa 150 000. Venäläisten joukkoihin lukeutui Ivan Bezpalyin johtama osasto venäläismielisiä kasakoita. Trubetskoin kohde oli Konotop, jota kasakat ja tataarit käyttivät tukikohtanaan. Konotopia puolusti noin 4 000 kasakkaa. 29. huhtikuuta venäläiset yrittivät rynnäkköä Konotopin muureja vastaan. Viisi tuntia kestäneen rynnäkön jälkeen hyökkäys oli kuitenkin torjuttu. Trubetskoi alkoi piirittää Konotopia, mutta piirityksen etenemistä hidasti puolustajien jatkuva vastatuli.
Taistelu

24. kesäkuuta Vyhovsky lähestyi piirittäviä venäläisiä mukanaan 16 000 kasakkaa, sekä Krimin kaani Mehmed IV Girayn johtamat 30 000 tataaria. Trubetskoi ei tiennyt joukkojen saapumisesta, sillä hänen tiedustelujoukkonsa oli tuhottu hieman aikaisemmin Šapovalovkassa. Giray ja Vyhovsky pystyivät näin rauhassa virittämään venäläisille ansan soisella paikalla Sosnovkajoella muutaman kilometrin päässä Konotopista. Suurin osa armeijasta jäi väijyksiin Sosnovkalle, kun samalla kaksi pienempää osastoa lähetettiin iskemään Konotopia piirittävien venäläisten selustaan Sosnovkan toisella puolella tarkoituksena houkutella venäläiset niiden perässä väijytyspaikalle. Harhauttavat osastot iskivät suunnitelman mukaisesti 27. kesäkuuta ja ne vetäytyivät Sosnovkan yli kulkenutta siltaa pitkin.
Semjon Požarski ja Semjon Lvov johtivat perään lähtenyttä ratsuväestö koostunutta venäläistä osastoa. Požarski ja Lvov leiriytyivät heidän ylitettyään joen sillan yli. Trubetskoi ja Romodanovski johtivat heitä kohti jalkaväen täydennyksiä ja he jättivät vain pienen joukon jatkamaan Konotopin piirittämistä. Jalkaväki oli vielä aamulla 28. kesäkuuta joen toisella puolella, kun kasakkojen ratsuväki iski Ivan Bohunin johdolla Požarskin oikeaan sivustaan. Samalla kasakat tuhosivat Sosnovkan yli kulkeneen sillan ja joki padottiin. Tulviva joki hankaloitti Požarskin joukkojen ja mukana olleiden tykkien liikuttamista.
Požarski kärsi tappioita kasakoiden muskettitulessa. Bohun johti joukkonsa tämän iskun jälkeen joukkonsa hyökkäykseen Trubetskoin ja Romodanovskin joukkojen oikeaan sivustaan. Samalla tataarit iskivät heidän vasempaan sivustaan ja noin puolet Konotopin puolustajista ryntäsivät linnoituksitaan iskien venäläisten selustaan. Vyhovsky viimeisteli Požarskin ja Lvovin joukot iskien kasakoineen metsikön läpi jatkaen edelleen Trubetskoin ja Romodanovskin nyt vetäytyviä joukkoja vastaan. Trubetskoi alkoi paeta vielä jäljellä olevineen joukkoineen kohti Putyvliä kasakoiden ja tataarien ahdistelemana. Konotopin piiritys oli päättynyt.
Seuraukset

Konotopin taistelu oli huomattava voitto kasakoille ja tataareille. Venäläiset olivat menettäneet Trubetskoin mukaan 4 769 miestä. Heistä 2 830 Požarskin ja Lvovin joen ylittäneissä joukoissa. Joissakin lähteissä mainitaan myös paljon suurempi lukema 30 000 miestä. Historioitsija Sergei Solovjov kuvaili ehkä liiankin dramaattisesti venäläisen ratsuväen ytimen tuhoutuneen. Krimintataarit saattoivat nyt ryöstellä Moskovan tsaarikunnan eteläisiä alueita vapaasti. Tsaari Aleksein huhuttiin jopa aikovan hylätä Moskovan ja asettua Jaroslavliin.
Voitto ei kuitenkaan vakiinnuttanut Vyhovskyn asemaa, eikä se ratkaissut sotaa. Vyhovsky syrjäytettiin kasakkojen sisäisen vasatustuksen takia. Hetmaaniksi nousi Juri Hmelnytsky, mutta venäjän puolella olleet kasakat valitsivat omaksi hetmaanikseen Ivan Brjuhovetskyn. Kaksi eri hetmaani aiheuttivat levottomuuksia, minkä lisäksi omia kannattajiaan kasakkojen keskuudessa alkoi kerätä myös Osmanien valtakunta. Joka tapauksessa Konotopin taistelua on myöhemmin muisteltu etenkin ukrainalaisissa kansallismielisissä piireissä.
Konotopin taistelun muistoksi lyöty ukrainalainen juhlakolikko.