stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
City (lehti)

| City |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  noutopistelehti (1986–2012) ilmaisjakelulehti (2013–)
Kustantaja:  Citypress Oy (1985–2012) City Digital Oy (2012–)
Julkaisija:  Ilkka O. Lavas
Perustettu:  1986
Päätoimittaja:  Panu Jansson
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
www.city.fi
City on suomalainen ilmaisjakelulehti. Se ilmestyi vuosina 1986–2012 ensin pääkaupunkiseudulla ja sittemmin myös suurimmissa kaupungeissa muualla Suomessa ja muuttui vuonna 2012 verkkolehdeksi. Lehti alkoi ilmestyä jälleen vuonna 2013 painettuna suorajakelulehtenä sen lisäksi, että se ilmestyy verkossa. Uudistetun ilmaisjakelulehden painos on 900 000. Joulunumeron 2013 painos oli yli 1,1 miljoonaa. 2014 vuonna City-lehti ilmestyi 4 kertaa 1,1 miljoonan kappaleen ilmaisjakelulla.
Vuoteen 2012 asti City oli suomalainen valtakunnallinen noutopistelehti, joka ilmestyi pääkaupunkiseudulla, Turussa ja Tampereella kaksi kertaa kuukaudessa. Kerran kuukaudessa lehti ilmestyi muun muassa Oulussa, Kuopiossa, Lahdessa, Jyväskylässä, Vaasassa, Porissa, Kouvolassa ja Lappeenrannassa. Parhaimmillaan City-lehti oli jakelussa lähes 50 paikkakunnalla ja noutopisteitä eri kaupungeissa oli yli 500. Lehden painos oli suurimmillaan yli 200 000. Kansallisen mediatutkimuksen mukaan lehdellä oli vuonna 2000 lukijoita 587 000, mutta vuonna 2012 enää vajaat 280 000 lukijaa.
Noutopisteverkoston alasajo julkistettiin heinäkuussa 2012, mutta myöhemmin tuli tieto, että lehden historiaa käsittelevä julkaisu olisi tullut syyskuussa, ja sen jälkeen ilmoitettiin yt-neuvottelujen keskeyttämisestä, kun paperilehdelle pyrittiin löytämään ostaja, jota ei kuitenkaan löytynyt.
Lehden osti IT-yrittäjä Ilkka O. Lavas, joka jatkoi sen julkaisua verkkolehtenä.
Lehteä julkaisee verkossa ja painettuna City Digital Oy, jolla on useita verkkosivustoja.
Historia > Alku kulttuurilehtenä

City-lehden ensimmäinen numero ilmestyi tabloid-muotoisena keväällä 1986. Sen edeltäjiä ovat toimittaja Eeropekka Rislakin ja tiedotusopin apulaisprofessori Kim Weckströmin 1985 perustama 1999 Citylehti -niminen ja aikakauslehtimuotoinen lehti ja Kari Kivelän Scandal, jotka yhdistyivät Cityksi rahoittajinaan muun muassa kustannusyhtiö Tammi. Lehden formaatin muutoksen esikuvana oli ruotsalainen 1982 perustettu Nöjesguiden ja yhdysvaltalaiset niin sanotut vaihtoehtolehdet. Formaatin muutoksen myötä lehden linja muuttui vahvan kulttuuripainotteisesta modernin kaupunkioppaan suuntaan..
Lehden 1980-luvun toimittaja- ja avustajakuntaan kuuluivat muun muassa Jaakko Tapaninen, Lauri Eriksson, Ben Kaila, Juhani Ruotsalo, Matts Kullman, Riitta Sourander, Marica Rosengård, Eero Hyvönen, Sam Inkinen, Jari Sarasvuo, Suvi Ruotsi, Panu Räty, Tom Nyman,Tiina Alvessalo, Timo Harakka, Antti Isokangas ja Markku Koski. Lehden tuolloinen linja oli yhdistelmä city-kulttuuriksi nimetyn, uuden kaupunkikulttuurin analyyseja ja ravintola- ja elokuva-arvosteluja.
Historia > Rahoitus

Lehti perustettiin Tammen rahoittamana toimitusjohtaja Olli Arrakosken innostuttua uudentyyppisen kulttuurilehden ideasta. Sitä ennen WSOYn toimitusjohtaja Hannu Tarmio ja kehitysjohtaja Mauno Saari olivat melkein tehneet päätöksen lähteä lehden rahoittajaksi.
City-lehden heti saavuttaman suosion jälkeen Uusi Suomi Oy synnytti kilpailijaksi Metropol-ilmaisjakelulehden, joka ei onnistunut ja lakkautettiin puolen vuoden ilmestymisen jälkeen.
Tammi pysyi City-lehden vähemmistöosakkaana vuoteen 1988 saakka, jolloin pääosakkaat Nykopp, Weckström ja Kivelä lunastivat itselleen Tammen osuuden.
Historia > City syntyi 1999–Scandal-fuusiosta

1985 lopulla City-lehden edeltäjän 1999 City-lehden markkinointipäälliköksi palkattiin Lauri Nykopp, joka oli hyvin tunnettu nykymusiikin tekijänä, mutta jolla oli myös kaupallinen koulutus (M.Sc., Aalto). 1986 tammikuussa Nykopp pyydettiin Citypress Oy:n uudeksi toimitusjohtajaksi heti Rislakin tilalle. Citypress Oy:n kustantama 1999 City-lehti oli hyvin tappiollinen.
Lauri Nykopp sopi Scandal-lehden päätoimittajan Kari Kivelän kanssa 1999 City-lehden ja Scandalin yhdistämisestä, ja Kivelän tulosta uuden lehden päätoimittajaksi.
Nykopp kuitenkin lakkautti molempien lehtien teon ja irtisanoi henkilöstön. Kustannusrakenne oli kestämätön.
Weckstöm esitti vaihtoehtoina ulkomaisia ilmaisjakelulehtiä, joista lähin esimerkki oli Tukholmassa ilmestyvä Nöjesguiden. Nykopp vastusti ilmaisjakelu-konseptia aluksi, mutta lähetti Kivelän Tukholmaan haastattelemaan Nöjesguidenin tekijöitä.
Sen raportin pohjalta Kivelä, Nykopp ja Weckström suunnittelivat täysin uutta lehteä. Nykopp sai suostuteltua neuvonantajaksi myös Kim Weckstömin isän, maineikkaan liikkeenjohdon konsultin Stig Weckströmin.
Niissä aivoriihissä, joista keskusteltiin myös Rislakin ja Arrakosken kanssa, syntyi malli: korkeatasoista journalismia kohderyhmälle, ajankohtaisinta opastusta ja tietoa, hyvännäköinen. Ja heti iso levikki. Ilmainen jakelu siellä missä tavoitellut lukijat käyvät. Mutta veloitus yrityksillä jotka saavat lehden jakelutelineisiin. Nykopp rakensi lehden tuotantoon kehikon, jossa toimituksellisen sisällön ja ilmoitusten suhde on lukijalle ok.
Ensimmäinen painos oli 70 000 kpl, joka pian nostettiin Helsingissä 100 000 kappaleeseen, kun jakelijat pyysivät lisää.
Historia > Kasvu maan suurimmaksi nuoraikuismediaksi

City-lehti alkoi vuoden 1987 syksyllä ilmestyä Turussa ja Tampereella. Samalla lehden jakelulevikki nousi 80 000 kappaleesta 125 000 kappaleeseen. Helsingissä lehti alkoi ilmestyä kaksi kertaa kuukaudessa. Vuonna 1988 Nykopp kehitti franchising-konseptin jolla lehti - sisällöltä ja ilmoituksilta pääosin valtakunnallisena mutta osittain paikallisena -, ilmestyi myös Oulussa, Kuopiossa ja Vaasassa. Vuonna 1989 City-lehti ilmestyi jo 12 kaupungissa. City-lehden valtakunnallinen jakelulevikki oli yli 200 000 kappaletta, ja sillä oli lähes puoli miljoonaa lukijaa per ilmestyvä lehti. Lehti oli noussut 18–30-vuotiaiden suurimmaksi mediaksi.
Lehti sai 1980-luvun loppupuolella useita uusia ilmentymiä. Vuonna 1987 lanseerattiin laaja kirjallisuusliite. Vuonna 1998 perustettiin englanninkielinen kuusi kertaa vuodessa ilmestyvä City in English sekä Finnkinon kanssa yhdessä kustannettu laajalevikkinen Salla-Maari Muhosen päätoimittama Leffa-lehti, jota julkaistiin vain kolme numeroa.
Edeltäneen 1999-City lehden perustaja Eero-Pekka Rislakki siirtyi 1987 tytäryhtiön City-kustannus Oy:n toimitus- ja kustannusjohtajaksi. City-kustannus julkaisi kerran vuodessa ilmestyneen, City-lehden lukijoiden arvosteluihin perustuvan, City-ravintola-oppaan. Lisäksi kustantamo julkaisi muun muassa Elannon rahoittamia ruoka-kirjoja. Riitannuttuaan Nykopin kanssa Rislakki jätti yhtiön ja perusti oman new age -kirjallisuuteen keskittyvään Aquarius-kirjakustantamon. City-kustannuksen kustannusjohtajana toimi Rislakin jälkeen Kari Korkman.[lähde? ]
City-lehteä kustantavan Citypressin liikevaihto kasvoi vuoden 1987 2,1 miljoonasta markasta vuoden 1990 17,5 miljoonaan markkaan. Lehti oli kuitenkin koko ripeän kasvukautensa aikana tappiollinen.
Historia > Kai Mäkelästä omistaja

Riitaannuttuan kumppaneidensa kanssa, muun muassa laajentamisesta paikallisradiotoimintaan Nykopp myi suurimman osakkuutensa Citypress Oy:stä vuonna 1989 Kai Mäkelän Nobiscum Oy:lle. Nykopp palkattiin Aamulehti-konserniin saneeraamaan Uusi Suomi-sanomalehteä. Vuonna 1991 myös Kivelä ja Weckström myivät 1990-laman paineessa vastahakoisesti osuutensa Nobiscumille.
City-lehteä saneerattiin rajusti, jolloin henkilöstön määrä väheni vajaasta viidestäkymmenestä neljääntoista. Samalla aluetoimitukset ajettiin alas ja lehden eri painokset alettiin toimittaa keskitetysti Helsingissä. Lehden laaja avustajakunta sekä kirjoittaja- että valokuvaajapuolella supistui dramaattisesti, ja lehden laajaa arvostusta saaneet kaupunkikulttuuria tutkineet reportaasit katosivat lehdestä. Niitä kirjoittaneet toinen päätoimittaja Jaakko Tapaninen ja toimituspäällikkö Eero Hyvönen sekä freelance-toimittajat, kuten Timo Harakka ja Jari Sarasvuo, jättivät lehden samassa yhteydessä.[lähde? ]
Lehti siirtyi formaatti-journalismiin, jossa korostuivat toistuvat teemat ja lukijakyselyt. Lopputuloksena oli lehti, joka oli taloudellisesti erittäin kannattava ensimmäistä kertaa historiansa aikana, mutta sisällöllisesti sen linjaa määrittivät ilmoitustulot.[lähde? ]
Historia > Lehti Nobiscumilta Kai Mäkelälle

Nobiscumin lokakuussa 1992 tapahtuneen konkurssin jälkeen lehden omistus siirtyi Nobiscumin konkurssipesästä Kai Mäkelän Janton Oylle, jolloin lehden toimitusjohtajaksi siirtyi Jantonista Kai Öhman. Sitä ennen MicroMedia-markkinointiyrityksestä tunnettu Esko Reinonpoika Alanko oli toiminut Nobiscumin nimeämänä lehden vetäjänä 1990–1991. Weckström jätti City-lehden vuonna 1992 ja Kari Kivelä jatkoi kustantajana ja päätoimittajana aina vuoteen 1998, jolloin vuoteen 2011 toimitusjohtajana työskennellyt Petri Suhonen siirtyi päätoimittajaksi. City-lehden omistaja Janton Oy myytiin vuonna 2003 pääomasijoitusyhtiö BA Capital Management Europe II LLC:lle (BACME), joka on Bank of American 99,5-prosenttisesti omistama pääomasijoitusyhtiö.
Historia > 2000-luku

City-lehti tunnettiin nuorekkaasta, jopa provokatiivisestakin tyylistä.[lähde? ] Lehden kolumnisteina ovat myöhemmin olleet muun muassa Anna Perho, Helsinki 12 -kirjan kirjoittaja Tuomas Vimma ja nimimerkki Liisaleena (Arno Kotro ja Jaakko Lyytinen). Tutkivaa journalismia lehdessä harrasti Walter De Camp, joka toimitti vuodesta 1998 Sisäpiiri-palstaa.[lähde? ]
City-lehden kilpailijoita ovat olleet muun muassa vuosina 1999–2001 julkaistu Aktivist, jota johti Eeropekka Rislakki, sekä Ruotsista vuonna 2003 rantautunut Nöjesguiden, jonka Sanoma Oyj osti vuonna 2005 ja konseptoi uudelleen V-lehdeksi. Muiden muassa nämä kilpailijalehdet ovat kaatuneet kannattamattomina. City-lehti tuotti lukijoilleen useita kaupunkitapahtumia kuten Baarifestivaaleja (Helsingissä kesäkuussa) ja Syö-ravintolaviikkoja (maaliskuussa ja syyskuussa). Vuosina 2007, 2008, 2010 City järjesti yhteistyössä puolustusvoimien kanssa Rautatientorilla CityCooper-liikuntapahtuman osana LiikuCity-viikkoja.[lähde? ]
City-lehden lukijat äänestivät vuosittain eri paikkakuntien parhaat ravintolat. Lehden Kaupungin Paras -teema kirjasi ja esitteli toimituksen valintoina yhdeksän kaupungin parhaat asiat, ihmiset ja ilmiöt.[lähde? ]
Vuonna 2006 City saavutti historiansa ja koko kustannusalan parhaan tuloksen 40 prosentin liikevoitolla,[lähde? ] mutta vuosina 2007–2010 lehden liikevaihto supistui 5,3 miljoonasta eurosta 3,2 miljoonaan. Tulos supistui noin 2 miljoonasta puoleen miljoonaan. Suhonen erotettiin toimitusjohtajan tehtävästä elokuussa 2011. Lehden vaikeudet johtuivat osittain 2008 alkaneesta taantumasta mutta erityisesti sosiaalisen median suosion lisääntymisestä nuorison keskuudessa. Muita syitä olivat alan kasvanut kilpailu ja lehden konseptin käyminen vanhaksi.
Toisen päätoimittajan Heini Larroksen irtisanouduttua niin ikään elokuussa 2011 lehteä toimitti syksyn käytännössä sen toimittajaksi keväällä 2011 palkattu Antti Pikkanen, muodollisena vastaavana toimittajana oli Jantonin toimitusjohtaja István Dénes. Vuoden 2012 alusta päätoimittajaksi siirtyi Ylioppilaslehden päätoimittajan paikalta Cityn entinen toimittaja Maria Pettersson, jonka johtama lehtiuudistus oli tarkoitus julkaista syksyllä 2012.
Historia > Painetun version lakkautus ja uuden painetun version julkaisu

City-lehden painetun version julkaisu päättyi heinäkuussa 2012, eikä syyskuun 2012 alussa ilmestyväksi ilmoitettua uudistettua City-lehteä julkaistu. Lehteä julkaistiin syksyllä 2012 kaksi numeroa sinä aikana, kun sen myynnistä käytiin neuvotteluja.
Syksyllä 2013 City-lehden painettua julkaisua alettiin julkaista uudelleen. Uudistetun painolehden ensimmäisen julkaisun sponsoroi Verkkokauppa.com.
Kun lehti siirtyi 1990-luvun alussa Kai Mäkelän omistukseen, se erään arvion mukaan muuttui uuden journalismin esitaistelijasta rahantekokoneeksi. Siinä vaiheessa myös työntekijöiden määrä väheni merkittävästi. Markkinointi & Mainonta-lehden analyysin mukaan City-lehden tappoi lehtiuudistushanke. Yhtenä syynä on viitattu myös talouslamaan, joka vei ilmoittajat.
Hankkeita

Lehden internetsivuilla on Cityn artikkelien lisäksi esimerkiksi Deitti.net-seuranhakupalvelu sekä yli 10 000 tapahtumaa kirjaavan Go-Go-tapahtumaopas. Sivustolla vierailee viikoittain noin 100 000 kävijää.[lähde? ]
Lehden 25-vuotisjuhlakirja City Tablet Book julkaistiin iPad-laitteisiin huhtikuussa 2011. Juhlakirjassa on julkaistu City-lehden juttuja pääosin vuosilta 1990-2010. Aamulehden mukaan juhlakirja "sisältää varsin huikean otoksen City-lehden historian kiinnostavimmista jutuista" Lehden julkaisemia mobiilipalveluja ovat muun muassa Peilikuva, Deitti.net/mobile ja iPhone -seuranhakusovellus Deitti.net Tutka, joka nousi toukokuussa 2011 Suomen ladatuimmaksi[lähde? ] sosiaaliseksi sovellukseksi.
Vastaavat päätoimittajat

1986–1997 Kari Kivelä
1998–2011 Petri Suhonen
2011 István Dénes
2012 Maria Pettersson
2012- Panu Jansson
Citypress Oy:n toimitusjohtajat

1985–1986 Eeropekka Rislakki (1999 City-lehti)
1986–1989 Lauri Nykopp
1990–1991 Esko Reinonpoika Alanko
1992–1995 Kai Öhman
1995–2000 Kari Kivelä
2000–2004 Matti Tuomisto
2004–2011 Petri Suhonen
2011-2012 István Dénes
2012- Ilkka O. Lavas
Kirjallisuutta

Isokangas, Antti & Karvala, Kaappo & Reiche, Markus von: City on sinun : kuinka uusi kaupunkikulttuuri tuli Helsinkiin.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1374-4.
Luettelo Jordanian kaupungeista

Jordanian kartta
Amman, Jordanian pääkaupunki
Tämä on luettelo Jordaniassa sijaitsevista kaupungeista.
Amman
Aqaba
Irbid
Jerash
Kerak
Ma'an
Madaba
Zarqa
DF-ZF

Havainnekuvassa DF-ZF DF-17 -ohjuksen kärjessä rekanlavetilla.
DF-ZF (Pentagonin käyttämä nimitys WU-14) on Kiinan asevoimien hypersooninen liitokärki. Hypersooninen liitokärki on
nopeasti liukuen lentävä kärki, jota on tavallista vaikeampi torjua ballistisin ohjuksin. DF-ZF:n uskotaan pystyvän lentämään 5–10-kertaisella äänen nopeudella. Kärjen testilennot alkoivat vuonna 2014. DF-ZF:ää on asennettu vuodesta 2019 ainakin  DF-17:n kärkeen, mutta soveltunee useiden muidenkin ohjusten kärkeen.
Luettelo Pokémoneista (sukupolvi IV)

Pokémon-tuoteperheen neljäs sukupolvi sisältää 107 kuvitteellista eliölajia. Ne esiteltiin pelisarjan vuonna 2006 ilmestyneissä osissa Pokémon Diamond ja Pearl.
Lissie

| Elisabeth Maurus |
| --- | --- |
 Lissie vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1982 Rock Island, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  laulaja, kitaristi, lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Lissie
Aktiivisena:  2007–
Tyylilajit:  country, folk, rock
Soittimet:  laulu, kitara
Levy-yhtiöt:  Columbia Records Fat Possum Records
Aiheesta muualla
www.lissie.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Lissie konsertissa Norjassa vuonna 2013.
Elisabeth Maurus (s. 1982 Rock Island, Illinois), paremmin tunnettu taiteilijanimellä Lissie, on yhdysvaltalainen folk rock -laulaja. Hänen debyyttialbuminsa, Catching a Tiger, julkaistiin kesäkuussa 2010.
Vuonna 2008 Lenny Kravitz näki Lissien MySpace-sivun ja kutsui hänet esiintymään Love Revolution Tour -kiertueelleen. Myöhemmin samana vuonna Lissien ja DJ Morgan Pagen yhteistyössä tekemä kappale ”The Longest Road” sijoittui neljänneksi Billboardin Hot Dance Club Songs -listalla. Deadmau5:n remix kappaleesta oli Grammy-ehdokkaana kategoriassa ”Best Remixed Recording, Non-Classical”.
Lissie teki levytyssopimuksen Columbia Recordsin kanssa, ja hänen debyyttialbuminsa Catching a Tiger julkaistiin 21. kesäkuuta 2010. Toinen albumi, Back to Forever, julkaistiin 11. lokakuuta 2013.
Diskografia > Albumit

Catching a Tiger (2010)
Back to Forever (2013)
My Wild West (2016)
Castles (2018)
Carving Canyons (2022)
Diskografia > Singlet

”In Sleep” (2010)
”When I’m Alone” (2010)
”Cuckoo” (2010)
”Further Away” (2013)
”Sleepwalking” (2013)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lissie Wikimedia Commonsissa
Lissien kotisivut
Lissie Myspacessa (englanniksi)
DFA Records

| DFA Records |
| --- | --- |
Perustettu:  2001
Perustajat:  Tim Goldsworthy   James Murphy   Jonathan Galkin
Tyylilajit:  Dance-punk, elektroninen musiikki, disco
Kotimaa:  New York, Yhdysvallat
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
DFA Records on riippumaton levy-yhtiö, jonka perustivat syyskuussa 2001 Mo' Wax -levy-yhtiön perustaja Tim Goldsworthy, muusikko James Murphy sekä manageri Jonathan Galkin. Levy-yhtiö on erikoistunut elektroniseen musiikkiin.
Cova Liman alue

Cova Liman sijainti Itä-Timorin kartalla.
Cova Liman alue on yksi Itä-Timorin kolmestatoista hallinnollisesta alueesta. Sen pääkaupunki on Suai. Alueen pinta-ala on 1 203 neliökilometriä ja vuonna 2015 sen väkiluku oli 98 932.
Lämsänjärvi

| Lämsänjärvi |
| --- | --- |
 Lämsänjärven hiekkarantaa
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Oulunsuu, Oulu
Koordinaatit:  64°59′46″N, 25°32′45″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  18,5 m
Rantaviiva:  0,7 km 
Pinta-ala:  0,0293 km² 
Keskisyvyys:  0,5 m
 fiLämsänjärvi 
Lämsänjärvi on pieni järvi Oulunsuun kaupunginosassa Oulussa. Järvi sijaitsee samannimisellä asuinalueella Oulunsuun ja Knuutilan kaupunginosien rajamailla Poikkimaantien varrella noin viiden kilometrin päässä keskustan kaakkoispuolella.
Järven koillisrannalla sijaitsee Oulun kaupungin ylläpitämä uimaranta, jonka hiekkaranta on noin kahdensadan metrin mittainen. Rannalla on pukeutumissuojat. Järvi on tunnettu nopeasti lämpiävästä vedestään ja on suosittu etenkin lapsiperheiden keskuudessa. Järven ympäristössä kiertää myös kevyen liikenteen väyliä sekä talvisin hiihtolatu ja moottorikelkkareitti. Pohjois-Pohjanmaan ympäristökeskuksen tiedotteen mukaan järven veden laatu oli vuonna 2001 kaupungin parhaimpia. Heinäkuussa 2014 vedestä löydettiin kuitenkin vatsatautiepidemian myötä sekä noro- että adenoviruksia, ja järvi asetettiin perjantaina 1.8.2014 toistaiseksi uintikieltoon. Jo yksikin norovirusta kantava ihminen voi saastuttaa pienen järven. Poikkeuksellisen lämpimät vedet edistävät virusten leviämistä mutta myös niiden tuhoutumista.
Järven länsirannalla sijaitsee Oulun seurakuntayhtymän hallinnoima Lämsänjärven leirikeskus, jonka päärakennus on valmistunut 1936.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lämsänjärvi Wikimedia Commonsissa
Oulun luonto
| --- | --- |
Järvet:   Ahmasjärvi  Heikkilänjärvi  Huutilampi  Iso Seluskanjärvi  Iso Uumajärvi  Iso-Vuotunki  Jolosjärvi  Juopulinjärvi  Jäälinjärvi  Kalimeenlampi  Karahkanjärvi  Kivijärvi  Kuivasjärvi  Lavajärvi  Lylyjärvi  Lämsänjärvi  Mannisenjärvi  Mikanlampi  Niilesjärvi  Papinjärvi  Pyykösjärvi  Tervalampi  Vaaralampi  Karahkan Valkiainen  Jokikokon Valkiainen  Valkiaisjärvi  Vepsänjärvi  Vähä-Vuotunki 
Luonto:   Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Heinätorin puisto  Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Hollihaan puisto  Hupisaaret  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Äimäraution siirtolapuutarha 
Saaret:   Elba  Hermannit  Hietasaari  Kahvankari  Kellon Kraaseli  Kirkkosaari  Korkiakari  Kääriänsaari  Laitakari  Pulkkisenmatala  Riitankari  Runniletto  Saapaskari  Selkäkari eli Piispanletto  Varjakansaari  Vihreäsaari 
Virtavedet:   Aittokoski  Iijoki  Jolosjoki  Juopulinkoski  Kalimeenoja  Kiiminkijoki  Koitelinkoski  Kuivasoja  Martimojoki  Nuorittajoki  Oulujoki  Siuruanjoki  Vepsänjoki  Sanginjoki
Loistoharakka

| Loistoharakka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Loistoharakat Urocissa
Laji::  erythrorhyncha
Kaksiosainen nimi
 Urocissa erythrorhyncha  (Boddaert, 1783) 
Katso myös
   Loistoharakka Wikispeciesissä   Loistoharakka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Loistoharakka (Urocissa erythrorhyncha) on varisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit

Loistoharakalla on musta pää, kaula ja rinta. Yläpuoli on sininen ja vatsapuoli harmaanvalkoinen. Pyrstö on hyvin pitkä ja se on selkää kirkaamman sininen ja siinä on leveä valkoinen kärki. Nokka ja jalat ovat punaisenoranssit.
Levinneisyys

Loistoharakoita elää Itä-Aasiassa. Lajin kokonaispopulaatiota ei ole arvioitu, mutta lajin on raportoitu olevan yleinen suurimmalla osalla levinneisyysaluettaan. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Loistoharakat elävät ainavihannissa metsissä ja pensaikkoalueilla pääasiassa vuoristoisilla alueilla.
Ravinto

Loistoharakat käyttävät ravinnokseen selkärangattomia ja muita pieniä eläimiä, hedelmiä ja siemeniä. Ne ryöstävät myös linnunmunia ja poikasia.
Mabel Rivera

Mabel Rivera
María Isabel "Mabel" Rivera Torres (s. 20. kesäkuuta 1952) on espanjalainen näyttelijä, joka on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Meri sisälläni (2004), Goyan aaveet (2006) ja Orpokoti (2007). Hän voitti parhaan naissivuosan Goya-palkinnon vuonna 2005.
Aiheesta muualla

Mabel Rivera Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Curtis Yarvin

Curtis Yarvin vuonna 2020
Curtis Yarvin (s. 1973 tai 1974) on yhdysvaltalainen poliittinen ajattelija ja vaikuttaja. Hän on työskennellyt myös tietokoneohjelmoijana ja teknologian startup-yrittäjänä. Yarvin on argumentoinut demokratiaa ja tasa-arvoa vastaan; hän on pitänyt demokratiaa tehottomana, huonoon hallintoon johtavana järjestelmänä. Hänen ajatuksensa ovat filosofi Nick Landin tavoin muovanneet alt-right-liikkeen taustalla olevaa teoreettista viitekehystä. Yarvin on merkittävä uustaantumuksellisen liikkeen toimija. Hän on pitänyt blogia kirjoittajanimellään Mencius Moldbug.
Pitkälti Yarvinin ideoihin perustuva uustaantumuksellisuus hylkää valistusajan jälkeisen maailmankuvan, jossa maailman nähdään kehittyvän positiivisesti demokratisoitumisen myötä. Uustaantumuksellinen filosofia torjuu demokratian ja suosii sen sijaan autokraattista hallintoa. Yarvin on monarkisti ja katsoo todellista valtaa taantuvassa Yhdysvalloissa pitävän liberaalien akateemisessa maailmassa, mediassa ja virkamiespiireissä. Vaikka hän on absoluuttisen vallan kannattaja, hän kiistää kriitikkojen häneen kohdistamat syytökset fasismin edistämisestä. Kriitikot ovat kohdistaneet Yarviniin myös syytöksiä rasismista ja orjuuden kannatuksesta, mutta Yarvin itse on kertonut pitävänsä rasismia halveksuttavana.
Yarvin koki kertomansa mukaan poliittisen heräämisen Yhdysvaltain presidentinvaalien 2004 aikoihin. Hän toimi tuolloin ohjelmoijana Kalifornian Piilaaksossa ja oli innokas poliittisten blogien lukija. Lopulta Yarvin omien sanojensa mukaan menetti uskonsa demokratiaan. Vuonna 2007 hän perusti Mencius Moldbug -pseudonyymillä pitämänsä blogin, jota hän on luonnehtinut antidemokraattiseksi. Itsekin demokratiaan pettymystä kuvannut sijoittaja Peter Thiel tutustui Yarvinin kirjoituksiin ja ystävystyi tämän kanssa. Yarvinista tuli bloginpitäjänä enimmäkseen epäaktiivinen vuonna 2014. Hän alkoi sen sijaan keskittyä startup-yhtiö Urbitin toimintaan. Thiel osallistui yhtiön rahoittamiseen. Yarvinin kutsu yhteen teknologian konferenssiin peruttiin vuonna 2015 mielenosoitusten jälkeen; hänen esiintymisensä toisessa konferenssissa vuonna 2016 sai monet sponsorit ja puhujat vetäytymään tapahtumasta.
Yarvin vetäytyi startup-yhtiöstään vuonna 2019. Konservatiivinen ajatushautomo Claremont Institute alkoi tämän jälkeen julkaista hänen esseitään nettijulkaisussaan The American Mind. Yarvinista tuli suosittu vierailija uusoikeistolaisiksi kuvatuissa podcasteissa; hän on vieraillut muun muassa Donald Trumpin ajan virkamies Michael Antonin podcasteissa. Vuonna 2020 Yarvin aloitti vaikuttamisen Substack-palvelussa, mutta hän palasi sitten bloginpitäjäksi. Steve Bannonin on esitetty pitäneen yhteyttä Yarviniin, minkä Yarvin itse on kiistänyt. Toimittaja Max Chafkin kuvaili kirjassaan The Contrarian: Peter Thiel and Silicon Valley’s Pursuit of Power Yarvinia Peter Thielin poliittisen aktivismin taustalla olevaksi "poliittiseksi kotifilosofiksi".