stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puskamarkki

| Puskamarkki Påskmark (ruots> ) |
| --- | --- |
 Puskamarkki
 Koordinaatit: 62°18′45″N, 21°29′28″E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pohjanmaa
Kunta:  Kristiinankaupunki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Postinumero:  64140
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Puskamarkki (ruots. Påskmark) on kylä ja entinen taajama Kristiinankaupungissa Pohjanmaan maakunnassa Myrkyntien varrella. Kylä oli entisen Tiukan kunnan yksi kahdesta henkikirjakylästä. Puskamarkki sijaitsee alle kolmen kilometrin päässä Tiukan taajamasta. Kristiinankaupunkiin Puskamarkista tulee matkaa noin kahdeksan kilometriä. Kylä kuuluu Tiukan postinumeroalueeseen 64140.
Vuonna 1960 Puskamarkki muodosti Tiukan kunnan ainoan taajaman, tällöin taajamassa asui 207 ihmistä. Vuonna 1970 kylä ei enää muodostanut taajamaa.
Taajaman maapinta-ala vuonna 1960 oli 2,20 km², väestötiheys 94,1 as./km² ja rakennuksia taajaman alueella oli 61.
Puskamarkin kylässä on ollut rautatieliikennepaikka rataosalla Perälä–Kristiinankaupunki. Puskamarkin seisake lakkautettiin joulukuussa 1955. Koko rataosan henkilöliikenne loppui vuonna 1968 ja tavaraliikenne vuonna 1982.
Klar Form

Klar Form (Suomessa nimellä Pariisin nykytaidetta – Parisisk nutidskonst) oli vuosina 1951–1952 Pohjoismaissa kiertänyt taidenäyttely, joka esitteli ns. Pariisin koulukunnan tuotantoa vuosilta 1920–1950. Suomessa se oli esillä Helsingin Taidehallissa 11.–27. tammikuuta nimellä Pariisin nykytaidetta. Klar Form oli ensimmäinen merkittävä Suomessa toteutettu nykytaiteen näyttely, joka samalla esitteli suurelle yleisölle abstraktin taiteen ja vaikutti ratkaisevasti sen läpimurtoon yhdessä konstruktivismin kanssa. Kyseessä oli myös siihen saakka suurin Pohjoismaissa kiertänyt modernin taiteen näyttely. Suomeen sen tuotti vuonna 1939 Bertel Hintzen ja Maire Gullichsenin aloitteesta perustettu Nykytaide ry.
Yleistä

Klar Form -näyttelyn kokosivat ranskalainen galleristi Denise René ja tanskalainen taidekauppias Børge Birch. Ensimmäistä kertaa se oli esillä Kööpenhaminan Charlottenborgissa joulukuussa 1951. Mukana oli muun muassa Wassily Kandinskyn, Le Corbusierin ja Victor Vasarelyn teoksia. Helsingin jälkeen Klar Form nähtiin maaliskuussa 1952 Liljevalchin taidehallissa Tukholmassa, toukokuussa Oslon Kunstnernes Husissa sekä vielä myöhemmin syyskuussa Belgian Liègessä. Näyttelyn Pohjoismaissa saamalla julkisuudella oli suuri merkitys myös tuolloin vielä suhteellisen tuntemattomalle Denise Renélle. Sen ansioista hän onnistui muutaman vuoden kuluessa nousemaan Ranskan merkittävimpien galleristien joukkoon.
Helsingin näyttelyyn liittyi myös esitelmiä, joita piti muun muassa Suomen nonfiguratiivisen taiteen edelläkävijöihin lukeutunut Lars-Gunnar Nordström. Vuonna 1983 Porin taidemuseossa oli esillä Nykytaide ry:n näyttely Ranskan nykytaiteen perinne, joka oli rakennettu Klar Formin pohjalle. Se esitteli ranskalaisen konstruktivismin kehitystä vuoden 1952 näyttelyn jälkeisen 30 vuoden aikana. Porin lisäksi se nähtiin myöhemmin Helsingin Taidehallissa sekä Ruotsin Malmössä ja Ranskan Calais´ssa.
Vaikutus Suomen taiteeseen

Klar Form avasi Suomen taidekentässä täysin uuden aikakauden, kun abstrakti taide nousi suuren yleisön tietoisuuteen ja inspiroi lukuisia nuoren polven taiteilijoita. Näyttelystä alkoi myös maan taidepiirejä pitkään repinyt kiista siitä, pitäisikö taiteen olla esittävää vai abstraktia. Suomessa oli pitkään vallitsevana perinteinen kansallisromantiikkaan pohjautuva suuntaus, joka nyt alkoi lopullisesti väistyä. Abstraktin taiteen edelläkävijöitä Suomessa olivat suomenruotsalaiset taiteilijat, jotka muodostivat suuntauksen ensimmäisen sukupolven lähes kokonaan. Heihin lukeutuivat muun muassa Sam Vanni, Birger Carlstedt, Rolf Sandqvist, Ernst Mether-Borgström ja Anitra Lucander.
Julkisuudessa näyttely herätti vilkasta keskustelua ja sai ristiriitaisen vastaanoton. Klar Formin johdosta abstraktista taiteesta tuli koko 1950-luvun yleisen taidekeskustelun näkyvin teema. Lehdistö asettui usein tyylisuuntaa vastaan, sen ei katsottu sisältävän minkäänlaista tunnetta ja abstraktia taidetta saatettiin kutsua yksinkertaisesti "tyhjäksi". Esimerkiksi Suomen Kuvalehti sanoi pääkirjoituksessaan, kuinka ”kaikki mielettömältä näyttävä ei ole mielekästä, eikä kaikki ruma kaunista, vaikka se tuotaisiin Pariisista”. Pääkirjoituksen laatija kuitenkin myönsi, että oli löytänyt Klar Form -näyttelystä myös nautintoa ja ”ennen kaikkea sensaatiota”. Pilkkaavia näkemyksiä esitettiin myös pilapiirroksissa ja jopa kotimaisissa elokuvissa. Ruotsinkielinen lehdistö suhtautui uuteen taidesuuntaukseen aluksi paljon suomenkielisiä myönteisemmin. Syynä oli lähinnä se, että suomenruotsalaiset kriitikot olivat jo sotavuosina ja myöhemmin 1940-luvun aikana tutustuneet modernismiin ruotsalaisen lehdistön kautta.
Näyttelyn taiteilijat

| --- | --- |
 Hans Arp  André Bloc  Alexander Calder  Jean Dewasne  Jean-Jacques Deyrolle  Cicero Dias  César Domela  Auguste Herbin  Robert Jacobsen  Wassily Kandinsky  Charles Lapicque :  Le Corbusier  Fernand Léger  Alberto Magnelli  Félix Del Marle  Richard Mortensen  Edgard Pillet  Serge Poliakoff  Marie Raymond  Sophie Taeuber-Arp  Victor Vasarely
Purolähdesammal

| Purolähdesammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Hiirensammalten lahko Bryales
Heimo::  Omenasammalten heimo Bartramiaceae
Suku::  Lähdesammalet Philonotis
Laji::  fontana
Kaksiosainen nimi
 Philonotis fontana  (Hedw.) Brid. 
Katso myös
   Purolähdesammal Wikispeciesissä   Purolähdesammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Purolähdesammal (Philonotis fontana) on lehtisammallaji omenasammalten heimossa (Bartramiaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskon lauhkealla ja viileällä vyöhykkeellä.
Purolähdesammal on pystykasvuinen ja isokokoinen, enintään 12 senttimetriä korkea. Varsi on punainen ja melko niukasti haarova. Lehdet ovat sitä selvästi vaaleammat, kellertävän- tai sinertävänvihreät. Lehtien tyvi on leveä, tasaisesti kapeneva kärki terävä ja keskisuoni selvästi erottuva. Itiöpesäkkeitä syntyy melko harvoin tai yleisesti. Niissä on pitkä pesäkeperä ja pallomainen pesäke.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Purolähdedsammal (Philonotis fontana)
Pinkka - lajintuntemuksen oppimisympäristö: Purolähdesammal (Philonotis fontana)
Valokki - nettikasvio: Purolähdesammal (Philonotis fontana)
Luopioisten kasvisto: Purolähdesammal (Philonotis fontana)
United States Department of Agriculture (USDA): Philonotis fontana (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1420938  Wikispecies: Philonotis fontana  AoFP: 4464  BioLib: 90631  Calflora: 12761  CoL: 4G9GH  EoL: 857144  EUNIS: 197843  FNA: 200001569  GBIF: 2676100  iNaturalist: 133809  IRMNG: 10344705  ITIS: 16076  NatureServe: 2.123321  NBN: NBNSYS0000036682  NCBI: 67415  NZOR: 9ecf62f1-6de4-4df1-a9db-a2ce07c92727  Observation.org: 17503  Open Tree of Life: 323590  Plant List: tro-35107638  PLANTS: PHFO6  Tropicos: 35107638  WFO: wfo-0001150872  Laji.fi: MX.43761
Puolan historia 1945–1989

Säännöstelyn takia jonotettiin vessapaperin ostoa 1970- ja 1980-luvulla.
Puolan historiassa vuodet 1945–1989 olivat neuvostokommunistien hallitsemaa aikaa. Monet yhteiskunnalliset kokeilut johtivat sosiaaliseen epätasa-arvoon ja taloudelliseen taantumaan.
Toisen maailmansodan lopulla Saksan sotajoukot oli ajettu pois Puolasta Neuvostoliiton puna-armeijan avulla. Jaltan konferenssissa määrättiin kommunistikoalitiohallituksen muodostamisesta Puolaan. Monet puolalaiset näkivät tämän liittoutuneiden myönnytyksenä Josif Stalinille, jonka sallittiin muodostaa satelliittivaltioita Itä-Eurooppaan. Stalin oli tuhonnut Puolan kommunistipuolueen johdon vuonna 1938. Bund-puolueen johtajat Henrik Erlich ja Victor Alter teloitettiin joulukuussa 1942.
Kansanvallan perustaminen (1945–1956)

Stalin teki Bolesław Bierutista Puolan ensimmäisen pääministerin kommunistikoalitiohallitukseen, jonka muodostivat Puolan työväenpuolue, pakolaishallituksen jäsenet ja Armia Krajowan (AK) vastarintaliikkeen jäsenet sodan jälkeen 1945 pidettyjen vapaiden vaalien perusteella. Puolan puolustusministeriksi tuli neuvostomarsalkka Konstantin Rokossovski. Stalin asetti Puolan katolisen kirkon johtoon Bolesław Piaseckin, ja Puolan yhdistynyt työväenpuolue (PZPR) sai johtavan aseman hallituksessa. Puola oli lännempänä kuin ennen toista maailmansotaa, ja sen pinta-ala oli pienentynyt. Puola sai osan Itä-Preussista ja osia Sleesian ja Pommerin alueista, ja sen uudeksi länsirajaksi tuli Oder–Neisse-linja. Stalin oli antanut puolalaisen vastarintaliikkeen Armia Krajowan tuhoutua Varsovan kapinassa elokuussa 1944. Sen jäseniä teloitettiin sodan jälkeen vuosina 1945–1949 kaikkiaan noin 6 000. Suurin oppositioliike, talonpoikaispuolue, tuhottiin vuosina 1946–1947. Władysław Gomułka toimi maan varapääministerinä 1945–1948. Poikkeuksena muihin Itä-Euroopan maihin Puolassa ei toteutettu epäsuosittua maatalouden kollektivisointia: kun sitä ei saatu alkuun ennen stalinismin kauden päättymistä, sen toteutusmahdollisuudet olivat heikot.
Gomułka sosialismin rakentajana (1956–1970)

Stalinismin kausi päättyi, kun Władysław Gomułka nousi Puolan yhdistyneen työväenpuolueen johtajaksi vuonna 1956 ilman Neuvostoliitolta saatua lupaa. Hänen uudistuksensa olivat suosittuja ja hänen teesinsä ”puolalainen tie sosialismiin” sai kannatusta. Palkat nousivat 50 prosentilla ja maan raskasta teollisuutta kehitettiin. Maatilojen kollektivisointi peruttiin, sensuuria höllennettiin ja yhteistyö katolisen kirkon kanssa aloitettiin. Puola allekirjoitti 14. toukokuuta 1955 sopimuksen Varsovan liiton perustamisesta.
Vuoden 1968 levottomuudet alkoivat maaliskuussa sen jälkeen, kun hallitus kielsi venäläisvastaiseksi leimatun Adam Mickiewiczin Dziady-näytelmän esittämisen. Hallitus kukisti levottomuudet laajoin pidätyksin ja leimaamalla kapinalliset sionistisiksi. Tuhannet juutalaisperäiset toisinajattelijat menettivät työnsä tai karkotettiin maasta. Elokuussa 1968 Puola pakotettiin osallistumaan Prahan kevään kukistamiseen Tšekkoslovakiassa, ja Puolassakin sensuuri tiukkeni ja opiskelijoiden ja sivistyneistön valvontaa tiukennettiin. Joulukuussa 1970 telakkatyöläisten levottomuuksissa ammuttiin lukuisia ihmisiä. Vanhan polven kommunistiksi katsottu Gomułka pakotettiin eroamaan julkisista tehtävistään vuonna 1971. Nuorempi ja dynaamisempi Edward Gierek nousi puoluejohtajaksi.
Gierekin valtakausi (1970–1980)

Gomulkan hallitus nosti peruselintarvikkeiden hintoja joulukuussa 1970, mikä johti suuriin lakkoihin. Uusi Gierekin hallitus joutui turvautumaan isoihin lainoihin Länsi-Euroopasta, Länsi-Saksasta ja Yhdysvalloista toteuttaakseen uutta talousohjelmaa: pääosin lainattiin Yhdysvalloista ja Länsi-Saksasta. Puola osti teknologiaa lännestä, jotta voisi päivittää puolalaisten vientitavaroiden tuotantoa. Tämä valtavan suuri laina on arvioitu kymmeneksi miljardiksi dollariksi. Sitä käytettiin teollisuuden uusrakentamiseen, modernisoimaan puolalaista teollisuutta ja tuomaan kulutustavaroita työläisille. Talousohjelman tuloksena rakennustoiminta vilkastui ja asumisolosuhteet parantuivat. Öljykriisi 1973 vaikeutti uudelleen taloustilannetta. Edward Gierekin hallitus joutui nostamaan hintoja, mikä johti toiseen mielenosoitusliikkeeseen.
Kommunistien vallan päättyminen (1980–1990)

Paavi Johannes Paavali II:n valinta paaviksi ensimmäisenä puolalaisena oli odottamatonta vuonna 1978. Tapahtuma voimisti kommunismin vastustusta Puolassa. Gdanskin satamassa alkoi lakko elokuussa 1980. Riippumaton ammattiyhdistysliike ”Solidaarisuus” perustettiin syyskuussa 1980. ”Solidaarisuus” pakotti Wojciech Jaruzelskin julistamaan sotatilan joulukuussa 1981 ja vangitsemaan suurimman osan opposition johtajista. Muutos oli kuitenkin väistämätön. Mihail Gorbatšovin uudistukset Neuvostoliitossa vähensivät katolisen kirkon, ammattiyhdistysliikkeen ja ulkomaisten tukijoiden painostusta. Kommunistien oli pakko neuvotella vastustajiensa kanssa. Pyöreän pöydän neuvottelut muuttivat radikaalisti Puolan hallitusta ja yhteiskuntaa 1989. Solidaarisuus laillistettiin uudelleen ja se pääsi mukaan tuleviin vaaleihin. Solidaarisuuden ehdokkaat saavuttivat voiton rajoitetuissa vaaleissa kesäkuussa 1989, mikä mahdollisti Keski- ja Itä-Euroopassa rauhanomaisen siirtymisen kommunismista demokratiaan. Jaruzelski erosi Puolan johdosta 1990. Häntä seurasi presidenttinä Lech Wałęsa joulukuussa 1990. Solidaarisuusjohtoinen koalitiohallitus oli muodostettu. Kommunistisesta Puolan kansantasavallasta oli jälleen tullut Puolan tasavalta.
Erik Andersson Knape

Erik Andersson Knape (k. 1634) oli turkulainen kauppias ja Kustaa II Aadolfin ajan mahtavimpia porvareita. Hän oli 1620-luvulla Turun pormestari ja vuodesta 1629 Turun alikäskynhaltija ja kaupungin linnakreivi. Hän harjoitti laajamittaista ulkomaankauppaa ja oli hyvissä väleissä kuninkaan lähipiirin kanssa.
Knape vuokrasi erään kartanon ja kumppaninsa kanssa 1620-luvulla koko Ahvenanmaan ja sai siten haltuunsa veronkanto-, tulli- ja erinäisiä muita oikeuksia. Hän toimi myös hallintotehtävissä ja arvovieraita kestitessään loi suhteita näiden majoittuessa matkoillaan hänen luokseen. Majoittujia olivat muun muassa Axel Oxenstierna ja kuninkaan velipuoli Karl Gyllenhielm.
Knapella oli hyvät suhteet kenraalikuvernööri Nils Bielkeen, ja ilmeisesti juuri Bielken avulla hänelle järjestyi tehtävä alikäskynhaltijana ja linnakreivinä, joista jälkimmäinen on todennäköisesti ollut erityisesti hänelle räätälöity virka, jonka tehtäviin kuului kaupungin ja oikeudenkäytön ylimääräinen valvonta. Hänen velvollisuuksiinsa kuului olla läsnä oikeuden istunnoissa ja allekirjoittaa tuomiot. Mirkka Lappalaisen mukaan virka on oikeushistoriallisesti "vähintäänkin erikoinen ja osoittaa, että oikeudenhoidon rakenteet eivät monista uudistuksista huolimatta vielä olleet vakiintuneet".
Porvarit syyttivät Knapea taloudellisista väärinkäytöksistä, mutta syytteet todettiin aiheettomiksi. Häntä syytettiin myös aviorikoksesta, mutta Bielken avulla asia lakaistiin maton alle. Eräs Anna-rouva syytti häntä miehensä taposta, mutta ei suostunut tulemaan oikeuteen, vaan vaati asiaa käsiteltäväksi korkeammassa oikeudessa. Porin raastuvanoikeus ei löytänyt todisteita taposta.
Lappalainen luonnehtii Knapea Kustaa Aadolfin ajan voittajaksi, joka kykeni tarttumaan mahdollisuuksiin. Hän oli kova, lahjakas ja häikäilemätön. Lappalainen rinnastaa hänet toiseen aikalaiseen Jacob Wolleen.
Knapen puoliso oli Anna Munck, jonka isä oli Mikael Paavalinpoika Munck, joka kuului Sigismundin kannattajiin ja mestattiin.
Timo Klemola

Timo Klemola (s. 1955) on suomalainen filosofi ja Tampereen yliopiston dosentti, joka on tutkinut terveysliikuntaa, filosofiaa ja itämaisia liikuntakulttuureja.
Hän on myös pitkän linjan karaten (wado-ryu 2. dan) harjoittelija ja opettaja. Klemola on kirjoittanut suomeksi huomattavan paljon budosta ja zenistä. Hän on perehtynyt paitsi japanilaiseen myös kiinalaiseen liikuntaperinteeseen. Hän perusti vuonna 1989 kollegoineen Tampereen yliopiston liikunnanfilosofian tutkimusyksikön, jonka johtajana hän toimi useita vuosia.
Klemola on kehittänyt terveysliikuntamenetelmän  Asahi Health® yhdessä lääkäri Yrjö Mähösen, valmentaja Ilpo Jalamon ja toimitusjohtaja ja valmentaja Keijo Mikkosen kanssa.
Klemolalla on Finevision-niminen yritys, joka tuottaa koulutus-, ja konsultointipalveluja mm. tietoisuustaidoista (mindfulness). Hän järjestää myös asahi-ohjaajakoulutusta. Hän harrastaa valokuvausta ja on kehittänyt myös terapiakorttisarjan, jota hän kutsuu Visioi-kuvapakaksi.
Ansioistaan liikuntakulttuurin kehittäjänä Klemola sai vuonna 2007 Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun ansiomitalin kullatuin ristein (SU am krk.).
Teokset

Karate-do: Tie ja taito.  Heinola:  Heinola-Kustannus, 1985.
Karate-do: Budon filosofiaa.  (2. uudistettu painos. 3. painos 1996)  Helsingissä:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-09973-6
Taiji, hiljaisuutta liikkeessä, liikettä hiljaisuudessa (Otava, 1990)
Portiton portti ja muita zen-tekstejä.  (Toimittanut ja kääntänyt Timo Klemola. Suomennettu englanninkielisistä käännöksistä)  Tampere:  T. Klemola, 1991.  ISBN 952-90-2636-6
Toinen filosofia. Toimittanut. Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta  XXI ( Tampereen yliopisto, 1992)
Zen-karate (Otava, 1998)
Budo-kirja. Kirjoituksia urheilusta, zenistä ja kamppailutaidosta (Omakustanne, 2002)
Taidon filosofia: Filosofin taito.  Tampere:  Tampere University Press, 2004.  ISBN 951-44-5906-7
Asahi - terveysliikuntaa kaikille (Yhdessä Ilpo Jalamon, Keijo Mikkosen ja Yrjö Mähösen kanssa) ( Edita, 2007)
Mustan vyön karate-Kumite gata.  Kangasala:  Finevision, 2008.  ISBN 978-952-92-4365-5
Asahi - tietoisen liikkeen taito.  Jyväskylä:  Docendo, 2014.  ISBN 978-952-291-038-7
Asahi - syväsukellus kehomieleen. Jyväskylä: Docendo 2016. ISBN 978-952-291-234-3.
Teokset > Yliopiston opinnäytetyöt

Liikunta tienä kohti varsinaista itseä. Liikunnan projektien fenomenologinen tarkastelu. Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta XII. Lisensiaatintyö. Tampereen yliopisto, 1990.
Ruumis liikkuu – liikkuuko henki? Liikunnan projektien fenomenologinen tarkastelu. Filosofisia tutkimuksia Tampereen yliopistosta, Vol. 66. Väitöskirja. Tampereen yliopisto, 1998.
Aiheesta muualla

Klemolan kirjoituksia, mm. väitöskirja. FineVision.
Puriini

| Puriini |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  120-73-0
PubChem CID:  1044
SMILES:  C1(NC=N2)=C2C=NC=N1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C5H4N4
Moolimassa:  120,11 g/mol
Sulamispiste:  214 °C
Puriini on typpipitoinen orgaaninen emäs, jolla on pyrimidiini- ja imidatsolirenkaan muodostama kaksoisrengasrakenne. Se on adeniinin ja guaniinin rakenneosa.
Nukleiinihapoissa puriineja on kahta tyyppiä: adeniini (A) ja guaniini (G). DNA:n kaksoiskierre muodostuu puriinien pariutuessa vetysidoksin pyrimidiinien kanssa. Adeniini pariutuu tymiinin tai urasiilin kanssa ja guaniini pariutuu sytosiinin kanssa. Emäkset ovat kiinnittyneinä DNA:n tai RNA:n sokeriosan ykköshiileen.
On myös muita puriinirakenteisia emäksiä, jotka eivät ole osana nukleiinihappoja. Tällainen on esimerkiksi kofeiini.
Adeniini
Guaniini
Puriinien biosynteesistä

Puriinirengas tuotetaan elävissä soluissa aspartaatista, glutamiinista, glysiinistä, N-10-formyylitetrahydrofolaatista ja N-5,N-10-metyylitetrahydrofolaatista. Puriinien biosynteesissä tarvitaan myös lukuisia entsyymejä ja muita molekyylejä.
Tarkemmin puriineja tuotetaan soluissa reaktioketjussa, jossa on 12 vaihetta alun riboosiyhdiste ja lopun puriinin sisältävä IMP mukaan lukien. Reaktioketju tarvitsee muun muassa alfa-D-riboosi-5P:tä (riboosi, jossa viiden fosforihapon ketju), adenosiinitrifosfaattia eli ATP:tä, glutamiinia, glysiiniä, N-5,N-10-metyyli-H4-folaattia, hiilidioksidia, aspartaattia ja N-10-formyyli-H4-folaattia. Reaktioita katalysoi ainakin viisi entsyymiä ja biotiini sekä ATP ja magnesiumioni Mg2+. Syntynyt inosiini-monofosfaatti IMP muutetaan edelleen adenyylisucconaatiksi AMPS ja adenosiinimonofosfaatiksi eli AMP:ksi. Toiset reaktiot tuottavat IMP:stä ksantosiinimonofosfaatin XMP kautta guanosiinimonofosfaattia GMP:tä. IMP:n muuttaminen AMPS:ksi vaatii entsyymin (adenylosukkinaattisyntaasin), glysiiniä, GTP:tä ja Mg2+:aa. AMPS:n muuttaminen AMP:ksi vaatii adenylosukkinaatti-entsyymin. Toinen haara, IMP:n muutto XMP:ksi vaatii NAD+:n, vettä H2O ja IMP-dehydrogeneraasi-entsyymin. XMP:n muutto GMP:ksi vaatii glutamiinia, ATP:tä ja GMP-syntetaasia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PubChem: Purine (englanniksi)
Human Metabolome Database: Purine (englanniksi)
KEGG: Purine (englanniksi)
ChemBlink: Purine (englanniksi)
Nukleiinihapot ja niiden rakenneosat
Kalevi Kivistö

| Kalevi Kivistö |
| --- | --- |

Ministeri opetusministeriössä (kulttuuriministeri)
 Miettusen II hallitus  30.11.1975–29.9.1976 Sorsan II hallitus  15.5.1977–26.5.1979 Koiviston II hallitus  26.5.1979–19.2.1982  
Edeltäjä:  Marjatta Väänänen
Seuraaja:  Kaarina Suonio
Opetusministeri
 Sorsan III hallitus  19.2.1982–31.12.1982  
Edeltäjä:  Pär Stenbäck
Seuraaja:  Kaarina Suonio
Kansanedustaja
 22.01.1972–25.03.1983, 26.03.1983–31.12.1984  
Ryhmä/puolue:  Suomen Kansan Demokraattinen Liitto
Vaalipiiri:  Keski-Suomen vaalipiiri Helsingin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1941 (ikä 83) Kurikka
Tiedot
Puolue:  SKDL
Kalevi Kivistö vuonna 1980.
Kalevi Johannes Kivistö (s. 25. maaliskuuta 1941 Kurikka) on suomalainen poliitikko. Hän toimi Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustajana 1972–1984 ja ministerinä 1975–1976 ja 1977–1982. Hän oli SKDL:n puheenjohtaja 1979–1985. Kivistö oli presidenttiehdokkaana 1982 ja 1988. Eduskunnasta hän siirtyi Keski-Suomen läänin viimeiseksi maaherraksi (1985–1997). Kivistö promovoitiin vuonna 1982 Jyväskylän yliopiston liikuntatieteiden kunniatohtoriksi.
Kivistö edustaa nykyisin Vasemmistoliittoa. Hänet valittiin Espoon kaupunginvaltuustoon kunnallisvaaleissa 2008. Hän uusi paikkansa vuoden 2012 kuntavaaleissa.  Vuoden 2017 kuntavaaleissa hän ei enää asettunut ehdolle vaan kertoi jättävänsä politiikan.
Ura

Kivistö valmistui ylioppilaaksi Kurikan yhteiskoulusta 1960, humanististen tieteiden kandidaatiksi 1963 ja kasvatustieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistosta vuonna 1966. Valtiotieteen lisensiaatiksi hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1969. Hän työskenteli vuosina 1964–1984 tutkijana ja opettajana Jyväskylän yliopistossa, muun muassa kasvatussosiologian lehtorina 1968–1984 sekä vt. apulaisprofessorina 1970–1971.
Kivistö valittiin ensimmäisen kerran eduskuntaan vuoden 1972 vaaleissa SKDL:n listalta Keski-Suomen vaalipiiristä. Hän kuului SKDL:n liittoneuvostoon vuosina 1970–1973 ja liittohallitukseen vuosina 1973–1979. Puolueen puheenjohtajana hän toimi vuodet 1979–1985. Kivistö lukeutui SKDL:n maltilliseen enemmistöön, ja kuului SKDL:n sosialisteihin. Kun Kivistö oli presidenttiehdokkaana vaaleissa vuosina 1982 ja 1988 (ks. Liike 88), vähemmistökommunistit vastustivat hänen valintaansa.lähde? Vuoden 1982 presidentinvaalissa Kivistö kehotti SKDL:n valitsijamiehiä asettumaan SDP:n ehdokkaan Mauno Koiviston taakse. Enemmistö noudatti Kivistön vetoomusta, mutta taistolaisiksi kutsutun vähemmistön valitsijamiehet äänestivät aiemmin vastustamaansa Kivistöä. Taistolaisten menettely vaalissa pahensi SKDL:n sisäistä kriisiä entisestään.
Kivistö toimi kulttuuriministerinä vuosina 1975–1976 (Miettunen II) ja 1977–1982 (Sorsa II/Koivisto II) sekä opetusministerinä vuonna 1982 (Sorsa III). Kivistön ajamaan kulttuuripolitiikkaan kuului niin sanottu Pasila-projekti, joka tarkoitti Taideteollisen korkeakoulun, Teatterikorkeakoulun ja Suomen elokuva-arkiston yhteisen toimitilan rakentamista Pasilan kaupunginosaan Helsingissä, josta sille oli katsottuna tontti. Hanke ei kuitenkaan toteutunut.
Vuonna 1983 Kivistö valittiin eduskuntaan Helsingistä. Hän luopui kansanedustajuudesta vuonna 1984 kun hänet nimitettiin seuraavan vuoden alusta kotilääninsä Keski-Suomen maaherraksi. Muun muassa Keskustapuolueen äänenkannattaja Keskisuomalainen vastusti erittäin jyrkästi Kivistön nimitystä ja vaati maaherraksi Keskustan omaa miestä tai ainakin jotakin ei-sosialistia, mutta presidentti Mauno Koivisto ajoi paikalle Kivistön. Muun muassa Helsingin Sanomat epäilikin Kivistön maaherranimitystä palkkioksi Kivistön tuesta Koivistolle vuoden 1982 presidentinvaalissa. Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Keski-Suomen lääni lakkautettiin ja Kivistö siirtyi opetusministeriön kulttuuri-, liikunta- ja nuorisopolitiikan osaston ylijohtajaksi. Tästä virasta hän jäi eläkkeelle 2004.