stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karjalan kielen sanakirja
Yleistä

Sanakirjan ensimmäiset luonnokset tehtiin jo 1930-luvun alussa ja myöhemmin julkaistun laitoksen varsinainen toimitustyö aloitettiin vuonna 1955. Kirjasarjan pitkäaikaisena päätoimittajana oli professori Pertti Virtaranta ja toimitussihteerinä hänen puolisonsa Helmi Virtaranta. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Virtarannan tilalle tuli Raija Koponen, joka vei toimitustyön loppuun.
Teos pohjautuu aineistoon, joka käsittää yli puoli miljoonaa 1800-luvun lopun ja 1970-luvun välisenä aikana kerättyä sanalippua.  Lisäksi sanakirjan koostamisessa on käytetty painettua kirjallisuutta, kuten karjalan kielestä laadittuja tutkimuksia sekä sanaluetteloita. Kielenkäyttöä kuvaavat esimerkit pohjautuvat pääosin tehtyihin henkilöhaastatteluihin, mutta sisältävät myös otteita itkuvirsistä sekä kansanrunoista, joita on julkaistu Suomen kansan vanhat runot -kokoelmassa. Sanaston ja lause-esimerkkien keskeiseen aihepiiriin kuuluu maalaiselämän lisäksi ortodoksinen uskonto. Sanakirja sisältää vain murresanoja, koska teoksen toimittamisen aikaan karjalan kirjakieli oli vasta tekeillä.
Historia

Karjalan kielen sanakirjan varsinaista alullepanijaa ei tunneta, mutta mahdollisesti ajatuksen on ensimmäisenä esittänyt E. N. Setälä vuonna 1896 SKS:lle kirjoittamassaan sanakirjaohjelmassa. Materiaalia kerättiin vuodesta 1894 lähtien Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran, vuodesta 1942 Sanakirjasäätiön ja vuodesta 1955 lähtien Karjalan kielen sanakirjan omiin kokoelmiin. Ensimmäinen vakituinen työntekijä arkiston hoitajaksi palkattiin 1930, jolloin tehtävään valittiin maisteri Eino Leskinen. Hänen tehtäviinsä kuului myös sanakirjan käsikirjoituksen aloittaminen. Vuosina 1932–1936 julkaistiin keruutyön helpottamiseksi Leskisen toimittama kolmiosainen Karjalan kielen näytteitä, josta muodostui yksi karjalan kielen tutkimuksen keskeisistä lähteistä. Maisteri Leskinen jatkoi tehtävässään talvisodan syttymiseen 1939 saakka, jonka jälkeen sanakirjan toimitustyössä tuli 15 vuoden mittainen tauko. Aineistoa kuitenkin kerättiin erityisesti Itä-Karjalasta myös jatkosodan aikana.
Vuonna 1954 professori Paavo Ravilan johtama Valtion humanistinen toimikunta vihdoin myönsi sanakirjaa varten riittävän suuren avustuksen, jotta sen toimitus voitiin perustaa. Päätoimittajaksi valittiin silloinen Lundin yliopiston suomen kielen lehtori Pertti Virtaranta ja toimittajiksi maisterit Esko Immonen, Heikki Leskinen sekä Helmi Virtaranta. Sanakirja valmistui erinäisistä viivästyksistä johtuen huomattavasti arvioitua hitaammin ja ensimmäinen osa saatiin julkaistua vasta loppuvuodesta 1968. Viimeinen osa ilmestyi 37 vuotta myöhemmin vuonna 2005.
Kerääjät

Sanakirjan aineistoa ovat vuosikymmenten saatossa keränneet lukuisat kielentutkijat sekä kansatieteilijät ja mukana on ollut myös niin sanottuja maallikkokerääjiä. Ensimmäinen karjalan kielen tutkija oli vuonna 1848 syntynyt Arvid Genetz, joka suoritti oman kenttäkeruunsa vuosina 1867–1872 sekä vielä vuonna 1876 Kuolan niemimaalle tekemältään matkalta. Hän keräsi materiaalia muun muassa Suojärveltä, Salmista ja Itä-Karjalasta. Ensimmäinen Venäjän sisäosien karjalaisalueilla käynyt tutkija oli Theodor Schvindt, joka kävi Tverin Karjalassa sekä Novgorodin kuvernementissä vuonna 1882. 1890-luvun ainoa tallentaja oli K. F. Karjalainen, jonka jälkeen ennen Suomen itsenäistymistä ja itärajan sulkeutumista vuonna 1918 keruutyötä ehtivät tekemään vielä Juho Kujola, E. V. Ahtia sekä ensimmäinen maallikkokerääjä Iivo Marttinen.
Itärajan sulkeuduttua aineistoa keräsi Toivo Kaukorannan johtama retkikunta, joka vuodesta 1921 lähtien haastatteli vuosien 1918–1922 aikana rajan yli Suomeen saapuneita Aunuksen pakolaisia. Vuonna 1925 alkoi niin sanottu stipendiaattikausi, jolloin Suomalaisen Kirjallisuuden Seura antoi keruustipendejä lähinnä opiskelijoille. Vuonna 1933 puolestaan järjestettiin suuri sananparsien keruukilpailu, joka tuotti yli 64 000 Raja-Karjalan ja Itä-Karjalan perinnettä edustavaa sananlaskua. Jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 uutta materiaalia saatiin Suomen miehittämästä Itä-Karjalasta, josta kerättiin myös yli 13 000 paikannimeä. Kun sanakirjan toimitustyö vuonna 1955 alkoi, järjestettiin muun muassa keruukilpailu, joka tuotti 10 000 uutta sanaa. Keruutyötä teki myös sanakirjan toimituskunta.
Kerääjät > Merkittävimpiä kerääjiä

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Itsenäistymistä edeltävä aika Arvid Genetz  Theodor Schvindt  K. F. Karjalainen  Juho Kujola  E. V. Ahtia  Iivo Marttinen  |  1920–1930-luvut Jalo Kalima, Toivo Kaukoranta, Heikki Ojansuu ja Y. H. Toivonen  Nikolai Kiirikki, Mikko Kontu ja Yrjö Pirhonen  Eino Leskinen  Tahvo Liljeblad ja Aili Virkkunen  R. E. Nirvi  Martta Pelkonen  Untamo Brander  Vilho Koljonen  Aimo Turunen  Hannes Pukki  Mikko Melkku  Aleksanteri Sarala  |  Jatkosodan aika Helmi Helminen  Aulis Ojajärvi  Aarni Penttilä  |  Vuoden 1955 jälkeen Vilho Jyrinoja  Kaarle Stewen  Juhani Kortesalmi  Esko Immonen ja Heikki Leskinen  Pertti Virtaranta ja Helmi Virtaranta  |
Kirjasarjan osat

Karjalan kielen sanakirja osa I (A–J), 1968.
Karjalan kielen sanakirja osa II (K), 1974.
Karjalan kielen sanakirja osa III (L–N), 1983.
Karjalan kielen sanakirja osa IV (O–P), 1993.
Karjalan kielen sanakirja osa V (R–S), 1997.
Karjalan kielen sanakirja osa VI (T–Ö), 2005.
Aiheesta muualla

Karjalan kielen sanakirjan verkkoversio
Karjalan kirkko (Mynämäki)

| Karjalan kirkko |
| --- | --- |
 Karjalan kirkko kesällä 2012
Sijainti:  Karjalankyläntie 58, 23100 Mynämäki
Koordinaatit:  60°47′08.3″N, 022°04′28.5″E
Rakentamisvuosi:  1869
Suunnittelija:  Georg Theodor Chiewitz
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  600
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karjalan kirkko on Mynämäellä, entisessä Karjalan kunnassa sijaitseva puurakenteinen, tyyliltään uusgoottilainen kirkko, joka on valmistunut vuonna 1869. Kirkon suunnitteli lääninarkkitehti Georg Theodor Chiewitz.
Historia > Varhaisemmat kirkkorakennukset

Vakka-Suomen seurakunnissa kristinusko levisi asteittain. Sen merkkinä olivat pienet kyläkirkot ja paikallisväestön rakentamat yksinkertaiset rakennukset joissa kristittyä sanomaa julistettiin, saarnahuoneet. Yksi vanhimmista löytyy juuri Karjalasta. Antti Lizelius kirjoittaa 1780-luvun alkupuolella kirjoitetussa Tiedustuskirjassaan:
»Pieniä saarnahuoneita tavallisesti rakennettiin juuri tällaisiin pyhitettyihin paikkoihin, kansan taikauskon tähden. Täsä pitäjäsä nähdän vielä yxi semmoisen kirkon sia ja kivipiiritys Akulan takana Suojokea päin metzäkankaresa eli paltasa.»
Siitä, sijaitsiko ensimmäinen saarnahuone tarkalleen ottaen missä, ei ole selkeää näkemystä. Joidenkin mielestä saarnahuone sijaitsi Salavaisissa, toisten mielestä Karjalankylässä. Saarnahuoneita on voinut olla myös useampia. Vuonna 1640 Karjalankylään rakennettiin Mynämäen kirkon alainen puinen saarnahuone. Vaikka kylällä ei ollut kappelioikeuksia aloitettiin hautaaminen saarnahuoneen lähelle jo 1600-luvulla. 1700-luvulla rakennuksen todettiin olevan ränsistynyt, mutta silti osittain käytössä. Vuonna 1731 saarnahuone uusittiin. Vuonna 1797 Karjalaan myönnettiin kappelioikeudet. Vanha saarnahuone purettiin vuonna 1801 ja vuoteen 1803 mennessä se oli korvattu uusklassisella, länsitornillisella kirkkorakennuksella. Kirkko rakennettiin puusta ja se oli kuoriosaltaan särmikäs pitkäkirkko, johon vastakkain kirkon pitkillä puolilla liittyivät kylkirakennukset (sakaristo ja eteinen). Tornin huipulla oli ristiin päättyvä lyhty. Kansanperinteen mukaan karjalalaisten ja vehmalaisten välillä kirkon sijainnista tuli riitaa ja sitä alettiin ensin rakentaa Suojoen kylään vehmalaisten toimesta. Yön aikana päivällä rakennettu kuitenkin purettiin ja rakennustarpeet kuljetettiin paikkaan jonne karjalalaiset sen halusivat. Sinne ensimmäinen kirkko myös pystytettiinkin lopulta.
Historia > Nykyinen kirkkorakennus

Vuonna 1860 Karjalan ja Vehmalaisten kappelit yhdistettiin yhdeksi Karjalan kappeliseurakunnaksi. Tällöin edellä mainitut Karjalan ja Vehmalaisten kirkkorakennukset purettiin ja niiden tilalle Karppisten kylään rakennettiin nykyinen kirkkorakennus. Vehmalaisten kirkkotarha on edelleen seurakunnan hallinnassa ja Karjalankylän kirkon paikalle, joka sijaitsee noin 5 kilometriä Karjalan kirkolta pohjoisluoteeseen, on puolestaan rakennettu rukoushuone vuonna 1911.
Karjalan kirkon piirustukset laati vuonna 1801 valmistuneen kirkon pohjalta lääninarkkitehti Georg Theodor Chiewitz. Vuonna 1869 valmistunut puinen kirkkorakennus on tyyliltään uusgoottilainen länsitornillinen pitkäkirkko. Sen pitkiltä puolilta yhtyvät runkohuonetta matalammat ja kapeammat ristivarret. Kuorinpuoleinen pää on särmikäs ja neliömäinen torni jäsentelyltään kaksikerroksinen. Tornin ylemmän osan päätteenä on terävä huippu. Myös kirkon sisustus on uusgoottilaista tyyliä. Kirkkohuoneen sisäkatteena on lautakatto näkyvine katonkannattimineen. Kirkkorakennukseen käytettiin seurakunnan edellisen ja Vehmalaisten kirkon kelvolliset osat.
Kirkkoa ympäröi vanha hautausmaa. Kirkon sankarihautausmaan muistomerkki on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen punagraniittinen veistos, joka on paljastettu 1949. Viereisessä hirsirakenteisessa lainamakasiinissa vuodelta 1891 toimii kotiseutumuseo.
Karjala erotettiin omaksi kirkkoherrakunnaksi vuonna 1906 ja ero Vehmalaisista toteutui vuonna 1920. Nykyään Karjala kuuluu jälleen Mynämäen seurakuntaan.
Sisätilat ja esineistö

Vanhojen kirkkojen esineistöstä osa on säilynyt nykyisessäkin kirkossa. Alttaritaulu on ilmeisesti peräisin Karjalankylän kirkosta ja se on luultavasti tehty 1700-luvulla tuntemattoman taiteilijan toimesta. Alttaritaulun aiheena ovat ”Neitsyt Maria ja Johannes Ristiinnaulitun ääressä” ja ”Jalkojen pesu”. Vehmalaisten kappelista on puolestaan peräisin osa ehtoollisvälineistöstä sekä joitakin tekstiilejä. Kirkon kellot ovat alun perin peräisin kummastakin kirkosta. Kirkon urut rakensi K. G. Wickström vuonna 1894 ja ne olivat alun perin suunniteltu kaksitoistaäänikertaisiksi. Vuonna 1966 Soitinhuolto Hirvenoja uudisti urkujen rakenteen yhdeksänäänikertaisiksi.
Kulttuuriympäristö

Museoviraston vuonna 2009 julkistamassa inventoinnissa Karjalankylä ja Karjalan kirkko on määritelty valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Kuvagalleria

Karjalan kirkko kuvattuna noin 1900-luvun alussa
Karjalan kirkon sankarihautausmaa noin 1944
Karjalan kirkko
Karjalan kirkko ja sankarihautausmaa vuonna 2017
Karjalan kirkon eteinen
Karjalan kirkon alttaritaulu
Karjalan kirkon alttaritaulun lahjoittajien nimet ovat maalattu taulun alapuolelle
Karjalan kirkon sisätilat alttarilta kuvattuna
Karjalan kirkon saarnastuoli
Karjalan kirkon asehuone
Kynttelikkö Karjalan kirkossa, kylkeen kaiverrettu lahjoittajien nimet
Laiva Karjalan kirkossa, kyse ei ole kuitenkaan votiivilaiva, vaan paikallisen harrastelijan rakentama ja lahjoittama pienoismalli
Messukasukka Karjalan kirkon museotilassa
Virsitaulu 1800-luvulta Karjalan kirkon museotilassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karjalan kirkko (Mynämäki) Wikimedia Commonsissa
Karjalan kirkko Mynämäen seurakunnan sivuilla
Mikko Laihonen: Karjalan kappelin vaiheita
Lisätietoa Karjalan kirkon uruista Sibelius-Akatemian sivuilla
Karjalankylän kappelin paikalle vuonna 1911 rakennettu rukoushuone
Karjalan kirkko noin 1900-luvun alkupuolella.
Karjalan kirkko, sankarihaudat
Herra sinä olet turvamme polvesta polveen 1939–1944
Lithakiá

| Lithakiá Λιθακιά |
| --- | --- |
 Lithakiá
 Koordinaatit: 37°43′10″N, 20°49′41″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Jooniansaaret
Alueyksikkö:  Zákynthos
Kunta:  Zákynthos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  3301060501
Väkiluku (2011):  1 307
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lithakiá (kreik. Λιθακιά) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Zákynthoksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Zákynthoksen kuntaan, Zákynthoksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Lithakiá muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Λιθακιάς, Dimotikí Koinótita Lithakiás). Kylän väkiluku on 1 307 (vuonna 2011).
Lithakián kylä sijaitsee Zákynthoksen eteläisissä sisäosissa linnuntietä noin 10 kilometriä lounaaseen Zákynthoksen kaupungista ja noin 2,5 kilometriä sisämaahan saaren etelärannikon Laganáksenlahdesta. Kylän tärkeimmät kirkot ovat Neitsyt Maria (Panagía) Faneroménin kirkko 1300-luvulta ja Pyhän Johannes Teologin (Ágios Ioánnis Theológos) kirkko 1500-luvulta.
Aiemmin kylä kuului Laganáksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Zákynthoksen kunnan Laganáksen kunnallisyksikköön.
Lions for Lambs

| Lions for Lambs |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Redford
Käsikirjoittaja:  Matthew Michael Carnahan
Tuottaja:  Robert Redford Matthew Michael Carnahan Tracy Falco Andrew Hauptman
Säveltäjä:  Mark Isham
Kuvaaja:  Philippe Rousselot
Leikkaaja:  Joe Hutshing
Tuotantosuunnittelija:  Jan Roelfs
Pukusuunnittelija:  Mary Zophres
Pääosat:  Robert Redford Tom Cruise Meryl Streep Michael Peña Derek Luke Andrew Garfield Peter Berg
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  9. marraskuuta 2007
Kesto:  88 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  35 000 000 dollaria
Tuotto:  63 215 872 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lions for Lambs on vuonna 2007 ensi-iltansa saanut Robert Redfordin ohjaama draamaelokuva. Afganistanissa tapahtuneisiin USA:n armeijan toimiin liittyvässä elokuvassa seurataan toimittaja Rothin (Meryl Streep) ja senaattori Irvingin (Tom Cruise) välisiä ristiriitoja.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert Redford  | … |  Professor Stephen Malley   |
|  Meryl Streep  | … |  Janine Roth   |
|  Tom Cruise  | … |  Senator Jasper Irving (R-IL)   |
|  Michael Peña  | … |  Ernest Rodriguez   |
|  Andrew Garfield  | … |  Todd Hayes   |
|  Derek Luke  | … |  Arian Finch   |
|  Peter Berg  | … |  Lt. Col. Falco   |
|  Kevin Dunn  | … |  ANX Editor   |
Aiheesta muualla

Lions for Lambs Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Keski-Karanka

| Keski-Karanka |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Pihtipudas
Koordinaatit:  63°30′08″N, 25°10′42″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Alvajärven valuma-alue (14.48)
Laskujoki:  Syväsalmi 
Järvinumero:  14.486.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  173,7 m  
Pituus:  1,4 km  
Leveys:  750 m  
Rantaviiva:  8,487 km  
Pinta-ala:  62,789 ha  
Tilavuus:  0,00044 km³ 
Keskisyvyys:  0,7 m  
Suurin syvyys:  1,8 m  
Saaria:  26 
 fiKeski-Karanka 
Keski-Karanka  on Keski-Suomessa Pihtiputaalla  Untisperän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,4 kilometriä pitkä, 750 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 63 hehtaaria. Järvellä on kartan mukaan 26 saarta. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 440 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,7 metriä ja suurin syvyys on 1,8 metriä. Sen rantaviivan pituus on 8,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Alvajärven valuma-alueella (14.48), jonka Karankajoen valuma-alueeseen (14.486) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 173,7 metriä mpy.
Kristillisdemokraatit (Ruotsi)

| Kristillisdemokraatit> Kristdemokraterna |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1964
Puheenjohtaja:  Ebba Busch
Puoluesihteeri:  Johan Ingerö
Ideologia:  kristillisdemokratia konservatismi
Poliittinen kirjo:  keskusta-oikeisto
Äänenkannattaja:  Kristdemokraten
Jäsenmäärä:  n. 25 600 (2021)
Valtiopäivät:  19 / 349 (2022)
Euroopan parlamentti:  1 / 20 (2019)
Kansainväliset jäsenyydet:  – Centrist Democrat International   – Euroopan kansanpuolue
Naisjärjestö:  Kristdemokratiska kvinnoförbundet
Nuorisojärjestö:  Kristdemokratiska ungdomsförbundet
Opiskelijajärjestö:  Kristdemokratiska studentförbundet
Kotisivu:  www.kristdemokraterna.se
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kristillisdemokraatit (ruots. Kristdemokraterna, lyhyemmin KD on ruotsalainen kristillisdemokraattinen ja porvarillinen puolue. Kristillisdemokraattien puheenjohtajana on vuodesta 2015 lähtien toiminut Ebba Busch.
Kristillisdemokraateilla on valtiopäivillä 22 kansanedustajaa. Ensimmäiset kansanedustajansa puolue sai vuonna 1985 ja on ollut ensimmäisen kerran hallituksessa vuonna 1991 alkaneella kaudella. Kristillisdemokraateilla on kunnanvaltuutettuja kaikkiaan 251 kunnassa ja valtuutettuja puolueella on yhteensä 676. KD:lla on kuusi kunnanhallituksen puheenjohtajan paikkaa. Puolueella on kaikkiaan noin 25 600 jäsentä.
KD kuvaa itsensä kristillisdemokraattisena puolueena joka uskoo vapauteen, markkinaystävällisyyteen ja lähimmäisvastuuseen. Politiikassaan puolue on korostanut hoitoa, turvallisuutta ja sydänmaan puolustamista.
Kristillisdemokraateilla on Euroopan parlamentissa kaksi edustajaa: Sara Skyttedal ja David Lega. Puolue on Suomen sisarpuolueen tavoin parlamentin suurimman puolueryhmän, Euroopan kansanpuolueen, jäsen. Puolueeseen kuuluu kansainvälinen järjestö KIC, naisjärjestö, nuorisojärjestö sekä opiskelijajärjestö.
Arvot ja lähestymistapa

Kristillisdemokraatit on korostanut itseään aatepuolueena, joka uskoo vapauteen ja markkinaystävällisyyteen sekä lähimmäisvastuuseen. Puolue on korostanut itseään porvarillisena puolueena joka korostaa hoitoa, turvallisuutta ja sydänmaan asioita. Puolue korostaa itseään osana eurooppalaista kristillisdemokratiaa, joka on ollut vastavoima voimakkaan totalitaarisille liikkeille kuten natsismille ja kommunismille. Samoin puolue yhdistyy ruotsalaiseen kansanliiketaustaan, joka korostaa ruotsalaisia arvoja. Puolueen mukaan kristillisdemokratia tunnistaa liberalismia ja sosialismia paremmin yksilön ja yhteisön vuorovaikutuksen ja tunnistaa arvojen merkityksen yhteisölle. Puolue pitää liberalismia ja sosialismia utopioina, jotka sivuuttavat ihmisen epätäydellisyyden.
Ruotsalainen kristillisdemokratia on 2010-luvulla vahvistanut profiiliaan selkeän asiapitoisella linjalla. Ebba Buschin puheenjohtajakaudella puolue on ottanut tiukan maahanmuuttolinjan ja vähentänyt profiloitumista kehitysapukysymyksissä. Buschin kaudella puolueen on kuvattu siirtyneen sosiaalisista kysymyksistä selvimmin oikealle. Viittaukset arvo- ja etiikkakysymyksiin ovat olleet selvästi aikaisempaa vähäisempiä. Muutos politiikassa on aiheuttanut myös arvostelua puolueen sisällä.
Ihmiskäsitys: Kristillisdemokraattien ihmiskäsitys korostaa ihmisyyttä päämääränä, jokaista yksilöä ainutlaatuisena ja yhteisöä kehittyvän elämän kannalta välttämättömänä. Kristillisdemokraatit tunnistaa ihmisen sosiaaliset tarpeet ja korostaa yhteisön roolia. Tärkeimpänä yhteisönä puolue pitää perhettä, jossa perheenjäsenet saavat sekä rakkautta ja hoivaa mutta myös vaatimuksia ja kasvua vastuunkantoon.
Ihmisen epätäydellisyys: Kristillsdemokraatien mukaan epätäydellisyyden tunnistaminen antaa nöyryyttä poliittisia pyrkimyksiä kohtaan ja edistää vallanjakoa joka ehkäisee väärinkäytöksiä ja liiallista keskittymistä. Epätäydellisyyden tunnistaminen asettaa myös rajat politiikalle, jonka keinoilla ei ole mahdollista vastata kaikkiin kysymyksiin. Epätäydellisyyden ajatus auttaa tunnistamaan myös jokaisen mahdollisuuden virheisiin sekä toiseen mahdollisuuteen.
Vastuu tulevaisuudelle: Kristillisdemokraatit korostaa vastuuta tulevaisuutta kohtaan, luonnosta huolehtimista ja vastuullista kuluttamista. Erityisesti puolue korostaa vastuuta suhteessa talouteen ja ympäristöön ja asettuu materialismia vastaan. Puolue vastustaa myös vastuutonta taloudenhoitoa, joka ei huomioi ympäristöä.
Lähipäätösperiaate: Kristillisdemokraatit korostaa päätöksenteko mahdollisimman lähellä ihmistä aina perheestä lähtien. Puolue kannattaa läheisyysperiaatetta mutta näkee tietyt kysymykset, kuten ympäristöongelmat, tarkoituksenmukaisimpana ratkaistavana ylikansallisena ongelmana.
Kultainen sääntö: Kristillisdemokraatit korostaa solidaarisuutta kultaisen säännön mukaan. Puolue suojelee ihmisten elämää, vapautta ja ihmisarvoa maantieteellisestä etäisyydestä riippumatta ja puolustaa solidaarisuutta heikoimpia ja sorrettuja kohtaan. Puolue pyrkii oikeudenmukaiseen yhteiskuntaan.
Historia > Puolueen perustaminen ja alkuvuodet

Kristillisdemokraatit perustettiin 20. maaliskuuta 1964 nimellä Kristen demokratisk samling. Puolueen ensimmäinen puheenjohtaja oli Birger Ekstedt joka kuoli kesken puheenjohtajuutensa vuonna 1972. Monet puolueen keskeisistä vaikuttajista, kuten Lewi Pethrus, olivat helluntailaisia. Puolueen perustamista edelsi Kristet Samhällsansvar-ryhmä, joka nosti esiin kristittyjä ehdokkaita eri puolueissa. Sytyke oman puolueen perustamiseen tuli uskonnonopetuksen radikaalin vähentämisen vuoksi vuonna 1963. Vetoomus uudistusta vastaan keräsi 2,1 miljoonaa allekirjoitusta. Puolue profiloitui aluksi erityisesti ei-sosialistinena puolueena joka korosti arvopolitiikkaa ja pyrki rakentamaan politiikkaa kristillisen ihmisnäkemyksen mukaan.
Puolue osallistui vuodesta 1966 lähtien kunta- ja maakuntavaaleihin noin kahden prosentin kannatuksella mutta parlamenttiin kesti äänikynnyksestä johtuen. Ekstedtin jälkeen puolueen keulahahmoksi tuli Alf Svensson, joka toimi tehtävässä aina vuoteen 2004 saakka.
Historia > Yhteistyö Keskustan kanssa

Kristillisdemokraatit sai ensimmäisen kansanedustajansa vaaliliitossa Keskustapuolueen kanssa vuoden 1985 vaaleissa. Vaaliliitossa puolueet olivat omilla listoillaan, mutta yhteisellä Keskusta-nimellä. Yhteistyön tavoitteena oli neljän prosentin äänikynnyksen ylittäminen ja samalla ei-sosialistisen enemmistön muodostaminen valtiopäiville. Ensimmäiseksi puolueen kansanedustajaksi valittiin Alf Svensson Jönköpingin vaalipiiristä. Myös menestys kunta- ja maakuntavaaleissa piristyi kansanedustajapaikan myötä. Vuonna 1987 puolue uudisti ohjelmansa ja sai uuden nimen Kristdemokratiska Samhällspartiet (KdS). Vuonna 1984 puolue liittyi keskustademokraattisen internationaalin jäseneksi. Vaaliyhteistyö keskustapuolueen kanssa päättyi 1988, jolloin kristillisdemokraatit saivat 2,9 % äänistä ja jäivät ilman edustajanpaikkaa.
Historia > Nousu hallitusvastuuseen

Vuonna 1991 puolue löi läpi parlamenttivaaleissa ja nousi heti hallitusvastuuseen Carl Bildtin ensimmäiseen hallitukseen vuosiksi 1991–1994. Kristillisdemokraattien ministereinä toimivat Alf Svensson, Inger Davidsson sekä Mats Odell. Vuoden 1994 valitopäivävaaleissa puolue säilyi niukasti vaalikynnyksen yläpuolella. Vuonna 1998 Kristillisdemokraatit saavutti parhaimman vaalituloksensa 11,8 prosenttia ja 42 kansanedustajaa. Nykyisen nimensä puolue otti käyttöön vuonna 1996 ja samalla puolue liittyi Euroopan kansanpuolueen jäseneksi. Svenssonin kaudella puolue korosti erityisesti perhearvoja. Vuoden 1998 vaalien jälkeen pyrki muodostamaan keskustalaista vähemmistöhallitusta. Svenssonin eron jälkeen puolueessa syntyi keskustelu tulevasta suunnasta ja strategiasta.