stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Jufair

HMS Jufair on Britannian kuninkaallisen laivaston huoltotukikohta (engl. Naval Support Facility) Bahrainissa, joka on avattu 5. huhtikuuta 2018. Tukikohta on samalla Britannian merivoimien Persianlahden alueen esikunta (engl. UK Maritime Component Commander Persian Gulf, UKMCC), jonka komentajana on yhden tähden kommodori. Vuoden 2019 kesällä tukikohtaan oli sijoitettu tyypin 23 fregatti HMS Montrose, joka viipyy alueella vuoteen 2022. Lisäksi tukikohdassa on neljän aluksen muodostama 9. miinantorjuntalaivue, johon kuuluvat HMS Brocklesby, HMS Shoreham, HMS Ledbury ja HMS Blyth. Alusten tukena on RFA Cardigan Bay. Tukikohdan henkilövahvuus on noin 500 henkeä.
Caligula

| Caligula |
| --- | --- |
 Marmorimuotokuva Caligulasta, Ny Carlsberg Glyptotek, Kööpenhamina.
Rooman keisari
Valtakausi:  18. maaliskuuta 37 – 24. tammikuuta 41
Edeltäjä:  Tiberius
Seuraaja:  Claudius

Syntynyt:  31. elokuuta 12 Antium, Italia
Kuollut:  24. tammikuuta 41 (28 vuotta) Rooma, Italia
Puoliso:  Junia Claudilla   Livia Orestilla   Lollia Paulina   Milonia Caesonia
Lapset:  Julia Drusilla   Tiberius Gemellus (adoptoitu)
Suku:  Julius-Claudius
Isä:  Germanicus
Äiti:  Vipsania Agrippina
Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus (yleisesti Caligula) (31. elokuuta 12 Antium, Italia – 24. tammikuuta 41 Rooma, Italia) oli Rooman keisari, joka hallitsi 18. maaliskuuta 37 – 24. tammikuuta 41. Caligula on Neron ja Commoduksen ohella Rooman keisareista pahamaineisin ja hänet muistetaan hulluna despoottina. Miltei kaikki Caligulaa käsittelevät antiikin aikaiset lähteet ovat vihamielisiä häntä kohtaan ja ne keskittyvät triviaan ja anekdootteihin keisarin elämästä. Vaikka Caligulan hallituskausi kesti vain neljä vuotta, sillä oli kuitenkin vaikutus Rooman historiaan. Caligula suunnitteli muun muassa Britannian valloituksen, jonka hänen seuraajansa Claudius pani käytäntöön. Caligula oli myös ensimmäinen keisari, jolle senaatti myönsi kaikki keisarin valtaoikeudet heti hänen noustessaan keisariksi. Tätä käytäntöä jatkettiin myös Caligulan seuraajien aikana. Hän oli myös ensimmäinen pretoriaanikaartin murhaama keisari.
Elämä > Varhaisvaiheet

Caligula syntyi Antiumissa (nykyisessä Anziossa) 31. elokuuta vuonna 12. Hänen isänsä oli suosittu sotapäällikkö Germanicus, joka oli tulevan keisari Tiberiuksen veljenpoika ja ottopoika. Caligulan äiti oli Vipsania Agrippina, jonka isä oli alhaista syntyperää, mutta kyvyillään ja ansioillaan pitkälle edennyt Marcus Vipsanius Agrippa, keisari Augustuksen hyvä ystävä ja lähin avustaja. Caligulan perhe seurasi Germanicusta hänen työnsä perässä. Sotilasleireissä Caligula oli sotilaille eräänlainen maskotti, joka puettiin sotilasasuun pieniä sotilaskenkiä myöten. Hän sai kutsumanimensä näistä sotilaskengistä (caligae): caligula tarkoittaa ”pientä sotilassaapasta”.
Caligulan syntyessä Rooman ensimmäinen keisari Augustus oli hallinnut valtakuntaa jo yli 40 vuoden ajan. Caligula polveutui suoraan Augustuksesta; hänen isoäitinsä oli Augustuksen tytär Julia.
Caligulan isä kuoli hämärissä olosuhteissa Syyriassa vuonna 19 Caligulan ollessa seitsenvuotias. Leskeksi jäänyt Agrippina muutti lastensa kanssa Roomaan. Hän joutui keisari Tiberiuksen epäsuosioon, ja hänet karkotettiin Pandatarian saarelle, jossa hän kuoli nälkään. Myös Caligulan veljet Nero ja Drusus joutuivat keisarin epäsuosioon ja kuolivat. Caligulasta huolehtivat hänen isoäitinsä Antonia sekä Livia.
Elämä > Nousu valtaan

Kaksi päivää Tiberiuksen kuoleman jälkeen senaatti kokoontui ja julisti Caligulan keisariksi. Caligula kiirehti Roomaan, jossa hän osallistui senaatin istuntoon 28. maaliskuuta. Senaatin istuntoon osallistui senaattorien lisäksi myös ritarisäädyn ja kansan edustajia. Tiberiuksen testamentti avattiin ja luettiin senaatille. Tiberius nimitti testamentissaan Caligulan ja Gemelluksen perillisikseen. Tämä oli tavallinen käytäntö testamenteissa, mutta keisarin talous eli domus Caesaris ei ollut tavanomainen ja sen jakaminen kahteen osaan olisi aiheuttanut suuria ongelmia. Toisaalta Gemellus oli vielä lapsi ja hän ei voinut toimia julkisissa viroissa. Lopulta senaatti päätti mitätöidä Tiberiuksen testamentin ja julisti Caligulan Tiberiuksen ainoaksi perilliseksi.
Senaatti antoi Caligulalle valtaoikeudet, joihin sisältyi varmasti ainakin tribunicia potestas ja prokonsulin imperium eli käskyvalta. Samat valtaoikeudet jotka Augustus oli saanut yksi kerrallaan usean vuoden aikana annettiin nyt 25-vuotiaalle Caligulalle kertaheitolla. Caligula sai myös arvonimen Augustus. Caligula nimitettiin myös pontifex maximukseksi. Senaatti olisi myös antanut hänelle arvonimen pater patriae, mutta Caligula kieltäytyi tästä ainakin aluksi.
Tärkeä rooli Caligulan valtaannousun takana oli pretoriaaniprefekti Naevius Sutorius Macrolla, joka neuvotteli senaatin kanssa jo ennen Tiberiuksen kuolemaa. Caligulan kerrotaan pyytäneen senaattia antamaan Tiberiukselle samat kunnianosoitukset kuin Augustukselle oli aikaisemmin annettu. Näihin kuului muun muassa jumalaksi julistaminen, mutta tätä senaatti ei voinut hyväksyä.
Valtakunnan virkamiehet vannoivat pian lojaalisuutensa Caligulalle ja tämän domukselle. Tiberiuksen hautajaispuheessaan Caligula painotti olevansa Germanicuksen poika ja julisti Augustuksen hallinnon tyylin paluuta. Caligula lupasi adoptoida Gemelluksen ja teki tästä princeps iuventutiksen. Nämä toimet painottivat sitä että Gemellus oli liian nuori ollakseen uhka Caligulalle. Ensimmäinen tehtävä uudelle keisarille oli saada kaikkien Rooman yhteiskuntaluokkien kannatus. Tiberiuksen testamentti oli luvannut pretoriaanikaartin sotilaille 500 sestertiusta, mutta Caligula nosti tämän tuhanteen. Eräässä mielessä rahat maksoivat kaartin lojaalisuuden, sen sijaan että ne olisivat olleet entisen keisarin palkka sotilaiden lojaalista palveluksesta. Caligula jakoi myös 75 sestertiusta kaikille Rooman kaupungissa asuneille kansalaisille. Tiberiuksesta poiketen Caligula ei säästellyt rahojaan järjestäessään sirkushuveja kansalle. Hän aloitti myös suuren rakennusohjelman.
Elämä > Hyvä alku

Caligulan valtakautta on joskus yritetty jakaa ”hyvään” alkukauteen, jonka jälkeen seurasi hirmuvalta. Näiden kausien ajankohtaa on yritetty ajoittaa Antonian kuolemaan, Caligulan sairauteen syksyllä 37 tai hänen siskonsa Drusillan kuolemaan kesällä 38. Drusilla oli antiikin lähteiden mukaan niin rakas Caligulalle että heitä syytettiin insestistä. Drusillalla oletetaan olleen hillitsevä vaikutus veljeensä. Drusilla oli naimisissa erään Lucius Cassius Longinuksen kanssa, mutta Caligula antoi hänet vaimoksi Marcus Aemilius Lepidukselle, johon Caligula luotti täydellisesti. Sairautensa aikana Caligula antoi Lepidukselle sinettisormuksensa merkkinä siitä että jos hän sattuisi kuolemaan tulisi Lepiduksen Drusillan miehenä huolehtia Caligulan perinnöstä. Drusillan kuoleman jälkeen Caligula antoi julistaa hänet jumalaksi. Caligula halusi myös luultavasti että häntä palvottaisiin jumalana hellenististen kuninkaiden tyyliin.
Elämä > Jälkimaine

Caligulan sanotaan olleen mielenvikainen ja raaka despootti. Hänestä kerrotaan lukuisia tarinoita, kuten että hän nimesi hevosensa Incitatuksen senaattoriksi, hänellä huhuttiin olleen insestinen suhde Drusilla-siskoonsa ja kahteen muuhun siskoonsa ja että hän järjesti orgioita palatsissaan. Tarinoiden todenperäisyyttä on vaikea selvittää.
Syitä Caligulan käytökseen on pohdittu paljon. Kaksi tavallisinta selitystä ovat, että hän oli joko mielenvikainen tai sitten historioitsijat ovat vääristelleet häntä koskevia tietoja. Esimerkiksi hevosen nimittäminen senaattoriksi saattoi olla tapa osoittaa halveksuntaa senaattia kohtaan, ja senaattimyönteinen historiankirjoitus ei perinteisesti katsellut hyvällä senaatin asemaa pilkanneita.
Perhe

Caligula oli naimisissa neljästi. Hän sai neljännen vaimonsa Milonia Caesonian kanssa tyttären Julia Drusillan.
Junia Claudilla
Livia Orestilla (Cornelia Orestilla)
Lollia Paulina
Milonia Caesonia
Antiikin lähteet

Tärkeimmät lähteet Caligulan elämästä ovat Suetoniuksen kirjoittama Caligulan elämäkerta ja Dion Kassioksen Rooman historian kirja 59, joka käsittelee Caligulan hallituskautta. Suetoniuksen elämäkerta on ongelmallinen koska hän ei kerro tapahtumia kronologisessa järjestyksessä ja koska Suetonius ei ole kovin kiinnostunut poliittisista tapahtumista siinä määrin kun ne eivät liity Caligulan henkilöön. Suetonius toistaa elämäkerroissaan kritiikittömästi pahimmatkin juorut ja värikkäimmät anekdootit. 200-luvulla elänyt Dion käsitteli Rooman historian kuningasajasta Severus Alexanderiin asti. Dionin teos luetteloi tapahtumia, mutta ei sisällä minkäänlaista syvempää analyysia ja Suetoniuksen teoksen tavoin se sisältää myös epäuskottavia tapahtumia. Dionin teoksen 59. kirjan loppu ja 60. kirjan alku ovat kadonneet. Näissä kirjoissa Dion käsitteli vuoden 40 tapahtumia ja näistä on säilynyt nykypäivään vain Johannes Ksifilinoksen (1000-luku) ja Johannes Zonaraksen (1100-luku) lyhennelmät.
Tärkeä aikalaislähde Caligulan elämästä on Seneca, joka oli silminnäkijä ja joka tunsi Caligulan henkilökohtaisesti. Seneca oli enemmänkin filosofi kuin historioitsija, mutta hän käyttää usein ajankohtaisia tapahtumia esimerkkeinä teoksissaan. Seneca oli kuitenkin tunnettu imartelija, joka ylisti elossa olevia keisareita, mutta haukkui heidän kuolleet edeltäjänsä. Senecalla oli syytä vihata Caligulaa niin henkilökohtaisista kuin poliittisista syistä, koska Caligula ajoi hänet muun muassa maanpakoon ja haukkui hänen kirjoitustyyliään.
Toinen aikalaislähde oli Filon Aleksandrialainen, joka johti juutalaista valtuuskuntaa Roomaan vuonna 39/40. Filon kirjoitti kaksi nykypäivään säilynyttä teosta, jotka käsittelivät Caligulan aikakautta. In Flaccum ja Legatioksi yleisesti kutsuttu teos käsittelevät etupäässä juutalaisten kannalta tärkeitä tapahtumia, mutta niissä käsitellään myös joskus Rooman tapahtumia. Filon yrittää aina esittää juutalaiset parhaassa mahdollisessa valossa ja hän ei peittele Caligulaa vastaan tuntemaansa vihaa.
Caligulan hallituskautta käsittelee myös Josephuksen Juutalaisten muinaisajat kirja 19.1–211. Tacituksen teoksen Caligulaa käsitellyt osa on hävinnyt, mutta hän viittaa Caligulaan useaan otteeseen teoksissaan. Kaikki nykypäivään säilyneet lähteet ovat vihamielisiä Caligulaa kohtaan. Kirjallisten lähteiden lisäksi Caligulan hallituskaudelta on myös numismaattisia ja epigrafisia lähteitä.
Kirjallisuutta

Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita.  (Antikens historier, 1959)  Suomentanut Maija Westerlund. Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-18515-9
Kivimäki, Arto & Tuomisto, Pekka: Rooman keisarit.  Hämeenlinna:  Karisto, 2005.  ISBN 951-23-4546-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tiberius | Rooman keisari | Seuraaja: Claudius |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Rooman toinen keisari Tiberius.
Kolikko jossa etupuolella Caligulan kuva ja teksti ”C CAESAR AVG GERMANICVS PON M TR POT”. Takapuolella Caligulan kolme siskoa Agrippina, Drusilla ja Iulia Livilla; ja teksti ”AGRIPPINA DRVSILLA IVLIA S C”.
Caligula toi Vatikaanin obeliskin Roomaan alun perin Egyptistä.
Hitlerin poika

| Hitlerin poika> Le fils d’Hitler |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Pieter de Poortere
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  2010
Suomennos
Suomentaja:  Kai Lompolojärvi ja Janne-Matti Keisala
Kustantaja:  Kumiorava
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  61
ISBN:  978-952-67423-3-5

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hitlerin poika (ransk. Le fils d’Hitler) on Pieter de Poorteren vuonna 2010 ilmestynyt sarjakuva-albumi. Teoksen on julkaissut suomeksi vuonna 2011 kustannusyhtiö Kumiorava.
Aiheesta muualla

Jukka Laine: Hitlerin poika: Chaplinin ja Tarantinon jäljillä. Kvaak.fi 17.4.2011.
Harri Römpötti: Führerin poika päätyy keskitysleirille. Helsingin sanomat 15.7.2011.
Janne Suominen: Hakaristin varjossa (Arkistoitu – Internet Archive). Lumo 24.5.2011.
Hippopus hippopus

| Hippopus hippopus |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Veneroida
Heimo::  Sydänsimpukat Cardiidae
Alaheimo::  Jättiläissimpukat Tridacninae
Suku::  Hippopus
Laji::  hippopus
Kaksiosainen nimi
 Hippopus hippopus  (Linnaeus, 1758) 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Hippopus hippopus on jättiläissimpukkalaji. Se elää luonnossa trooppisella Indopasifisella merialueella, ja sitä pidetään joskus myös riutta-akvaarioissa. Se ei ole yhtä värikäs kuin saman alaheimon Tridacna-lajit.
Ulkonäkö ja koko

Hippopus hippopus kasvaa korkeintaan 45 cm pitkäksi. Sillä on poimullinen, epäsäännöllisen myhkypintainen kaksiosainen kuori, jossa on hentoja vaakasuoria punaisia juovia. Kuorten välistä työntyy esille hyllyvä kudosmassa eli vaippa, jonka keskellä törröttää putkimainen suuosa, sifoni. Vaippa on vihertävän- tai harmaanruskea, ja siinä on kullanvärisiä raitoja. Viljellyissä Hippopus hippopus -simpukoissa on limetinvihreitä sävyjä.
Kuoren saranapuolella on aukko, josta työntyy ulos lihaksikas jalka. Jalalla simpukka tarrautuu alla olevaan merenpohjaan. Simpukan ikääntyessä aukko sulkeutuu, ja se pysyy paikallaan massansa avulla.
Toisin kuin Tridacna-suvun lajeilla,Hippopus hippopus -simpukalla ei ole hyaliinielimiä eli läpikuultavia kohtia, joiden avulla se siirtäisi valoa sisällään eläville symbioottisille leville. Sen vaippa ei ulotu kuoren ulkopuolelle.
Alkuperä

Hippopus hippopus -simoukoita on tavattu Australiassa, Indonesiassa; Kiribatilla, Malesiassa, Marshallsaarilla, Mikronesiassa, Myanmarissa, Uudessa-Kaledoniassa,  Palaulla, Papua-Uusi-Guineassa, Filippiineillä, Singaporessa, Salomonsaarilla, Tuvalussa ja Vanuatussa. Laji on saattanut kadota sukupuuttoon Kaakkois-Aasian rannikoilta kuten Japanista, Kiinasta ja Samoalta. Esiintyminen Andamaaneilla, Nikobaareilla ja Thaimaassa on epävarmaa. Ne elävät hiekkaisella merenpohjalla alle kuuden metrin syvyydessä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Jättiläissimpukat ovat hermafrodiitteja: ne syntyvät koiraina, mutta osa toimii myöhemmin naaraana. Kun kutuaika tulee, ne laskevat veteen merkkikemikaaleja, minkä jälkeen osa simpukoista laskee mätimunia, osa siittiöitä.  Lisääntymisen laukaisee oikea kuunvaihe, vuorokaudenaika ja muiden simpukoiden laskemat kemikaalit.
Hippurihappo

| Hippurihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-bentsamidoetikkahappo
CAS-numero:  495-69-2
PubChem CID:  464
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)C(=O)NCC(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H10NO3
Moolimassa:  179,172 g/mol
Sulamispiste:  191,5 °C
Tiheys:  1,371 g/cm3
Liukoisuus veteen:  3,75 g/l (25 °C)
Hippurihappo (C9H9NO3) on amidiryhmän sisältävä aromaattinen karboksyylihappo. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä ja lääketieteessä.
Ominaisuudet ja esiintyminen luonnossa

Huoneenlämpötilassa hippurihappo on valkoista kiinteää ainetta. Se liukenee veteen ja erityisesti kuumaan veteen. Myös etanoli liuottaa hippurihappoa, mutta bentseeni ja muut hiilivedyt eivät.
Erityisesti kasvinsyöjänisäkkäät syntetisoivat hippurihappoa maksassaan ja erittävät sen ulos elimistöstään virtsan mukana. Tämä on niiden tapa poistaa aromaattisten aminohappojen hajoamistuotteena muodostuvaa bentsoehappoa. Myös ihmisen maksa tuottaa hippurihappoa bentsoehapon ja glysiinin tai tolueenin ja glysiinin välisellä reaktiolla. Hippurihappoa esiintyy kasveissa ainakin amerikankarpalon (Vaccinium macrocarpon) marjoissa.
Hippurihapon metenamiinisuolaa käytetään myös lääkkeenä virtsatieinfektiohin, lähinnä estovaikutuksen takia. Sen tiedetään tehoavan siltäänkin, mutta käytännössä se halutaan liittää metenamiiniin. Kauppanimenä on muun muassa Hipeksal.
Suuri hippurihappopitoisuus virtsassa on usein merkki amfetamiinin käytöstä.
Synteesi

Hippurihappoa valmistetaan glysiinin ja bentsoyylikloridin välisellä kondensaatioreaktiolla.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Hippuric acid (englanniksi)
Food Database (FooDB): Hippuric acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Hippuric acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Hippuric-acid (englanniksi)
Hjalte

| Hjalte |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  muinaispohjoismainen nimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hjalte on miehen etunimi. Se on muinaispohjoismainen nimi, jonka merkitys on ’mies Shetlandinsaarilta’ (vrt. Hjaltland, Shetlandinsaarten nimi islanniksi).
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2021 mennessä tilastoitu noin 20–40 Hjalte-nimistä miestä.
Nimipäivä

Hjalte-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1929–1949. Nimipäivä oli 18. kesäkuuta.
Hj. Jousi

Hj. Jousi Oy oli Kaarinan Piispanristillä toiminut muovialan yritys, joka oli erikoistunut muovipakkausten valmistamiseen elektroniikka-, elintarvike- ja lääketeollisuudelle. Yritys tunnettiin myös koru- ja kellokoteloistaan. Yli satavuotias yritys ajautui konkurssiin lokakuussa 2018.
Yhtiön perusti Turkuun vuonna 1914 Hjalmar Jousi toimittuaan jo sitä ennen paperituotekauppiaana sekä muun muassa kenkävoiteiden valmistajana. Yritys toimi Läntisellä Pitkälläkadulla vuonna 1920 valmistuneessa rakennuksessa, joka on nykyisin Suomen Partiomuseon käytössä. 1920-luvun puolivälissä Hj. Jousi Oy ryhtyi valmistamaan valokuva-albumeja ja -kehyksiä, salkkuja, käsilaukkuja ja koteloita. 1930-luvun alussa yritys perusti Helsinkiin kaksi käsilaukkumyymälää.
Ensimmäisiä muovitehtaita

Vuonna 1938 yrityksessä aloitettiin bakeliittituotteiden, kuten kello- ja korukoteloiden valmistus yhtenä ensimmäisistä Suomessa. Jatkosodan aikana Hj. Jousi Oy teki bakeliitista muun muassa kosteutta kestäviä polkumiinoja ja ansasytyttimiä.
Ensimmäinen ruiskuvalukone hankittiin vuonna 1948. Sillä alettiin valmistaa koteloita ja lääkepurkkeja, joita 1960-luvulla alettiin viedä myös Suomen ulkopuolelle. Vientikaupan kasvaessa Jousi luopui käsilaukuista ja muutti 1970-luvulla uusiin tiloihin Kaarinaan.
Vuosituhannen vaihteen jälkeen Hj. Jousi Oy on yrittänyt sopeutua uuteen kovempaan kilpailutilanteeseen kehittämällä uudenlaisia pakkauksia muun muassa elintarvikkeille.
Perheyrityksen viimeinen toimitusjohtaja Heikki Jousi edustaa kolmatta yrittäjäsukupolvea. Yrityksen liikevaihto vuonna 2012 oli noin 1,8 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 22. Vuonna 2017 liikevaihto oli 0,7 miljoonaa ja henkilöstömäärä 10.
Hj. Jousi Oy:n pitkään jatkuneet haasteet kaatoivat lopulta yli satavuotiaan perheyhtiön joka asetettiin konkurssiin 23. lokakuuta 2018.
Vuonna 2019 uusi yritys, KRT Jousi Oy aloitti Hj. Jousi Oy:n korurasiamalliston valmistuksen alkuperäisillä työkaluilla. Toinen yrityksen perustajista on Timo Jousi, joka on jo 4. polven Jousia. Hän työskenteli aiemmin myyntitehtävissä Hj. Jousi Oy:ssä.
Olavi Hjellman

Olavi Ilmari Hjellman (s. 22. helmikuuta 1945 Kemiö) on suomalainen pikaluistelija.
Hjellman edusti Suomea Grenoblen 1968 talviolympialaisissa, joissa hän sijoittui 1 500 metrillä 21:nneksi ja 500 metrillä 40:nneksi. Hän osallistui MM-kilpailuihin ja EM-kilpailuihin vuosina 1965 ja 1969.
Hjellman edusti seuratasolla Taalintehtaan Jäntevää. Hän voitti sekä yleisluistelijoiden että sprinttereiden Suomen-mestaruuden vuonna 1975. Hän voitti TUL:n mestaruuden seitsemän kertaa vuosina 1966–1976. Hjellmanin valmentajana toimi Juhani Järvinen.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 metriä 40,67
1 000 metriä 1.24,12
1 500 metriä 2.07,3
3 000 metriä 4.30,3
5 000 metriä 7.47,1
10 000 metriä 16.25,7
Hirvijoki (Varsinais-Suomi)

| Hirvijoki |
| --- | --- |
 Tulviva Hirvijoki, kohdassa jossa seututie 192 eli Kustavintie ylittää Hirvijoen. Kuva otettu ylävirtaan.
Alkulähde:  Hirvijärvi
Laskupaikka:  Lemu, Halkkoaukko, Saaristomeri  60°32′12″N, 21°57′48″E
Virtaama:  2,3 m³/s
Valuma-alue:  283,63  km²
Tulviva Hirvijoki, kohdassa jossa seututie 192 eli Kustavintie ylittää Hirvijoen. Kuva otettu alavirtaan.
Hirvijoki (myös: Valpperinjoki) on Hirvijoen vesistön laskujoki Varsinais-Suomessa. Se saa alkunsa Mynämäessä sijaitsevasta Hirvijärvestä sekä alueen soilta. Joki kulkee Nousiaisten Valpperin kylän ja keskustan läpi Lemun ja Maskun peltoaukeille, joilta se laskee kuntien eteläpuolella sijaitsevaan Halkkoaukkoon. Aukko on osa Oukkulanlahden lintuvesialuetta, joka  on noin 900 hehtaarin laajuinen Metsähallituksen kosteikko-life -ohjelmaan kuuluva Natura-alue. Halkkoaukko on saarien sulkema, melko matala merenlahti, joka aukenee laajempaan ja syvempään Naantalinaukkoon.
Joen sivuhaarat ja valuma-alue

Joen sivuhaaroja ovat muun muassa Lemussa virtaava Kuuvajoki sekä  Maskusta tuleva Maskunjoki, jotka yhtyvät jokeen 2,3 ja 1,2 kilometriä ennen sen suuta. Hieman ennen Maskunjoen suuta joesta erkanee pienempi Vähäjoki-niminen harra, joka laskee noin 500 metrin päähän pääuoman suusta, pienen Kirnusaaren länsipuolelle. Ainut järvi koko joen valuma-alueella on sen alkulähde, noin seitsemän hehtaarin suuruinen Hirvijärvi. Tämän vuoksi joen valuma-alueen järvisyys on erittäin pieni, vain 0,03 prosenttia. Pieni järvisyys tekee myös joen virtaaman vaihteluista suuria. Lisäksi valuma-alueesta jopa 35 prosenttia on peltoa.
Vesistön tila

Kuuvanjoen varrella sijaitsee Lemun jätevedenpuhdistamo, johon johdetaan kaikki Lemun ja Askaisten puhdistetut jätevedet. Puhdistamon ja haja-asutuksen jätevesien lisäksi suurin osa joen ravinnekuormituksesta on Lounais-Suomen Ympäristökeskuksen mukaan peräisin maataloudesta. Arviolta 76 prosenttia jokeen tulevasta fosforista ja 67 prosenttia typestä on peräisin maataloudesta.
Nykyisellään Hirvijoki, Laajoki ja Mynäjoki kuljettavat mukanaan kymmenen prosenttia saaristomereen tulevasta vuotuisesta typpi- ja fosforikuormasta. Hirvijoen ravinnepitoisuudet ovat melko korkeat ja sen laatu on välttävä, joen latvavesillä jopa huono. Hirvijoen vuosittaiseksi fosforikuormitukseksi on arvioitu 5 tonnia ja typpikuormitukseksi 134 tonnia.  Tarkan ravinnekuormituksen arviointi on Hirvijoessa hankalaa, sillä sen virtaamaa ei seurata säännöllisesti, lisäksi ravinteiden määrä vaihtelee runsaasti vuodesta ja vuodenajasta toiseen. Typpi- ja fosforipitoisuuksien arvellaan kuitenkin joessa pysyneen samankaltaisina ainakin 1960-luvulta asti.
Hirvisaari (Käkisalmen mlk)

Hirvisaari oli kylä Käkisalmen maalaiskunnassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa. Nykyisin kylä on asumaton ja sen alue on osa Käkisalmen piiriin kuuluvaa Norsjoen kunnallishallintoaluetta. Hirvisaaren kylä sijaitsi Hirvisaarella Käkisalmenselällä, jonka lisäksi kylän alueeseen kuului lukemattomia pienempiä saaria. Nimestään huolimatta kylä ei käsittänyt koko Hirvisaarta. Ison Hirvisaaren luoteisosa ja suurin osa Pientä Hirvisaarta kuuluivat Räisälän kunnan Särkisalon kylään. Lisäksi Vuoksen mataloitumisen vuoksi Hirvisaareen koillisessa yhteenkasvanut Linnasaari kuului Joensuun kylään. Muita Hirvisaaren naapurikyliä mantereella olivat Alapuusti, Näpinlahti, Sakkali, Marjolanniemi ja Suotniemi. Marjolanniemen ja Hirvisaaren erotti toisistaan vain noin 300 metrin levyinen Kaasalaisensalmi.
Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Hirvisaaressa oli 145 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 118. Hirvisaaren asutus oli keskittynyt Ison Hirvisaareen keskiosaan ja jonkin verran myös kaakkoisrannalle.
Hirvisaari oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Kalastusta harjoitettiin lähinnän omaan tarpeeseen. Hirvisaaresta oli kesäaikaan hyvät laivayhteydet Käkisalmen kaupunkiin, mutta kelirikon aikaan saaren yhteydet olivat huonot. Hirvisaareen perustettiin supistettu kansakoulu vuonna 1927. Tätä ennen kylän lapsia oli kuljetettu huonoista yhteyksistä huolimatta kaupungin ja Tenkalahden kouluihin.