stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hallinnollinen alue

Keskiaikainen Amsterdam, muurien rajaama hallinnollinen alue
Hallinnollisella alueella tarkoitetaan ihmisen rajaamaa, tietyn hallinnollisen yksikön johtamaa aluetta, kuten esimerkiksi kylä, kunta, maakunta, osavaltio tai valtio. Laajimpia hallinnollisia alueita ovat esim. valtio- ja sotilasliitot sekä vapaakauppa-alueet, kuten EU, Nato tai Efta. Hallinnolliset alueet ovat usein hierarkisia ja päällekkäisiä. Hallinnollista aluetta johtava instituutio päättää esimerkiksi alueen lainsäädännöstä, politiikasta, taloudesta ja aluesuunnittelusta.
Hallinnollisista alueista löytyy usein paljon tilastoja ja muuta dataa. Jo antiikin ja keskiajalla on tehty veroluetteloja ja kirkonkirjoja, joiden avulla voidaan mallintaa ja kuvata eri alueita eri aikakausina. Koropleettikartat pohjautuvat aina hallinnollisiin alueisiin.
Hallinnolliset alueet syntyivät ensimmäisten korkeakulttuurien, kuten Egyptin ja Babylonian, myötä, kun valtioille piti määrittää selkeät rajat. Ennen hyviä karttoja rajat tosin satettiin määrittää vaikka jonkun tietyn rajakiven mukaan. Usein luonnonesteet, kuten joet ovat määrittäneet rajan. Ruotsi-Suomen ja Novgorodin ensimmäinen rajalinja, joka määritettiin Pähkinäsaaren rauhassa 1300-luvulla oli hyvin epämääräinen. Trigonometriaan pohjautuvan maanmittauksen kehityksen myötä 1700-luvulla voitiin luoda selkeämmät rajat.
Antiikin Kreikassa ensimmäiset hallinnolliset alueet olivat kaupunkivaltioita, poliksia. Rooman valtakunnasta tuli Euroopan ensimmäinen suurvalta. Keskiajalla keskeisiä olivat kylät ja feodaaliherrojen hallitsemat alueet sekä kuningaskunnat. Ensimmäiset kansallisvaltiot alkoivat muodostua keskiajan jälkeen uudella ajalla.
Euroopan valtioiden hallinnoimat alueet Afrikassa vuonna 1884
Imperialismin aikana Euroopan maat jakoivat lähes koko maailman keskenään, esimerkiksi Afrikan rajat päätettiin viivottimella vuoden 1884 Berliinin konferensissa. Yhä edelleen useiden Afrikan maiden rajat noudattavat näitä linjoja, jotka eivät perustuneet esimerkiksi paikallisiin heimoalueisiin. Tämä on myös aiheuttanut useita sotia.
Hallintomaksu

Hallintomaksu on viranomaispalvelun saajalta kannettava rahallinen vastike. Maksajia ovat julkisten palvelujen käyttäjät, hallintopäätösten kohteet ja muut hallinnon asiakkaat. Joskus hallintomaksu liittyy hallinnolliseen sääntelyyn, jolloin tavoitteena on maksullisuudella ohjata jotakin toimintaa. Hallintomaksuja koskeva yleinen säännös on maksuperustelaki (150/1992). Kunnat hinnoittelevet palvelunsa ja suoritteensa melko vapaasti, mutta kunnallinenkin hallintomaksu edellyttää lakia tai kunnan päätöstä. Hallintomaksuja ovat esimerkiksi päivähoito- ja sairaalamaksut sekä toimintaa ohjaamaan pyrkivät sääntelymaksut, kuten ympäristömaksut.
Hallinta

Hallinta tarkoittaa ulkopuolisten havaittavissa olevaa määräämisvaltaa irtaimeen tai kiinteään esineeseen tai oikeuteen. Se ei ole vain passiivinen tila, vaan se ilmenee haltijan esineeseen kohdistamana hoitamisena, käyttämisenä, säilyttämisenä tai muunlaisena hallinnoimisena. Joskus hallinta on osoitettavissa vain pitkän tarkastelujakson perusteella, kuten esimerkiksi ulkosaaren ollessa tarkastelun kohteena. Hallinnan käyttäjänä on ihminen tai oikeushenkilö.
Hallinnan ilmenemismuoto riippuu hallinnan kohteesta ja hallinnan perusteesta. Irtaimen esineen ja kiinteistön hallinta ovat varsin erilaisia ilmiöitä. Esine voi olla omistajanhallinnassa silloinkin, kun toinen hallitsee sitä rajoitetun esineoikeuden perusteella. Pohjoismaisessa oikeuskirjallisuudessa on luovuttu yhtenäisestä hallinnan käsitteestä.
Hallinta voi syntyä yhdessä omistusoikeuden kanssa (omistajanhallinta) tai omistaja voi luovuttaa sen toiselle sopimuksella (esimerkiksi vuokraoikeus) tai se syntyy yksipuolisella haltuunotolla (esimerkiksi valtauksella). Rasiteoikeushallinta syntyy, kun maanmittaustoimituksessa perustetaan toisen tilan hyväksi oikeus tiehen. Hallinta voi sisältyä myös panttioikeuteen tai käyttöoikeuteen. Joskus hallinta on oikeudetonta, kuten varkaan tai vuokraoikeutensa menettäneen vuokralaisen ollessa haltijana. Tällöin hallinnan palauttaminen siihen oikeutetun hallintaan tapahtuu tavallisesti viranomaisen avulla. Omankädenoikeuden käyttäminen on kiellettyä, paitsi omansa takaisinottaminen tuntemattomalta henkilöltä tai rikoksentekijältä verekseltään.
Hallinnan oikeudellinen merkitys on tärkeintä esineoikeudessa, erityisesti irtaimistoesineiden kohdalla. Sen merkitys on vähäisempää kiinteistöoikeudessa, jossa oikeudelliset vaikutukset liittyvät kirjoihinmerkitsemiseen, kuten lainhuudon tai kiinnityksen kohdalla. Kiinteistö asetetaan pantiksi kiinnittämällä, mutta irtaimen esineen panttioikeus edellyttää hallinnan luovutusta velkojalle.
Hallinnan käsitteeseen liittyy läheisesti traditio eli sopimukseen perustuva hallinnan siirto. Sillä on huomattava oikeudellinen merkitys irtainten esineiden vaihdantakollisiossa. Traditiossa luovuttajan määräämisvalta esineeseen lakkaa ja luovutuksensaajan valta siihen alkaa. Esineeseen voi olla valtasuhde, vaikka se ei ole välittömästi hallussa. Siksi esineen sijainti ei välttämättä muutu traditiossa.
Weli-Ahmed Hakim

| Weli-Ahmed Hakim> ولى احمد عبد الحكيم  Veli Ahmet Abdulhakim |
| --- | --- |
 Hakim vuonna 1950.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Abdulhakimov, Hakimoff
Syntynyt: Валиахмед Абдулхакимов ولى احمد عبد الحكيم  27. heinäkuuta, 1882 Olı Rbişça, Sergatšin kihlakunta, Nižni Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 28. marraskuuta 1970 (88 vuotta) Helsinki, Suomi
Ammatti:  imaami, opettaja
Arvonimi: hadži
Muut tiedot
Aktiivisena:  1914-1962
Järjestö:  Suomen Islam-seurakunta, Tampereen islamilainen seurakunta
Seuraaja:  Ahmet Naim Atasever (Helsinki)  Habibur-Rahman Shakir (Tampere)
Weli-Ahmed Hakim (27. heinäkuuta 1882 – 28. marraskuuta 1970) oli tataaritaustainen suomalainen imaami, joka toimi pitkään Suomen Islam-seurakunnassa ja ennen seurakunnan perustamista oli keskeisenä hahmona tataariyhteisön uskonnollisessa järjestäytymisessä. Vuoteen 1947 hän hoiti imaamin tehtäviä myös Tampereella.
Elämä

Weli-Ahmed Hakim (Abdulhakimov, Abdulhakim uğlı) syntyi Venäjän Nižni Novgorodin kuvernementin tataarikylässä Olı Rbişça (ven. Bolšoje Rybuškino, Большое Рыбушкино). Hän tuli Suomeen vuonna 1914 ja sai maan kansalaisuuden vuonna 1926.
Hakim toimi Helsingissä Suomen Islam-seurakunnan pitkäaikaisena- ja ensimmäisenä imaamina ja oli mukana sen perustamisessa. Paikallinen tataariyhteisö kutsui Hakimin Suomeen, kun aikaisempi imaami Semiulla Sadretdinoff siirtyi Turkuun. Hakim kouluttautui imaamiksi Ufassa ja oli aikaisemmin opiskellut Medinassa ja Mekassa. Ennen virkaansa Suomessa Hakim toimi Kasimovin imaamina sekä johtajaopettajana Moskovassa. Hakim oli suorittanut pyhiinvaelluksen Mekkaan vuonna 1907.
Tataarien seurakunnan edeltäjä, Suomen musulmaanien hyväntekeväisyysseura (1915) piti tilaisuuksiaan Hakimin Pohjoisesplanadilla sijaitsevassa asunnossa. Tätä aikaisemmat osoitteet olivat Albertinkatu, Siltasaarenkatu ja Malminkatu. Suomen Islam-seurakunnan päärakennus valmistui vuonna 1961 Frederikinkadulle.
Hakim toimi seurakunnan imaamina aina vuoteen 1962. Häntä seurasi Ahmet Naim Atasever. Hakim toimi samanaikaisesti Tampereen tataariseurakunnan imaamina vuoteen 1947, kunnes Habibur-Rahman Shakir tuli virkaan. Hakim suunnitteli suomentataarien hautakivien arabiankieliset tekstit. Hakim hoiti imaamin tehtäviä myös Virossa ja hänet on erikseen nimetty merkittäväksi henkilöksi Narvan tataariyhteisön muodostumiselle.
Hakim toimi Helsingissä tataariyhteisön lasten- ja nuorten opettajana sekä julkaisi vuonna 1939 teoksen Türk balalarınıñ din deslerı I-II (Turkkilaisten lasten uskonnon oppikirjat). Hakimin on sanottu edustaneen panturkkilaisuutta. Hän halusi käyttää ”tataarin” sijasta termejä turkkilaiset ja turkin kieli. Hakim toivoi, että eri uskonnot voisivat elää sovussa rinnakkain.
Hakim on nimetty Suomen Islam-seurakunnan kunniajäseneksi. Imaamintöidensä lisäksi hänellä oli tärkeä osuus Suomeen paenneiden muslimiteologien ja Idel-Ural -valtion poliittikkojen avustajana maassa, sekä Nižni Novgorodin alueelta tulleiden misäärien viisumiasioissa. Hakim oli yhteyksissä Suomessa vierailevien jadidistien kanssa. Hakimia on kutsuttu taitavaksi puhujaksi, joka resitoi koraania sointuvalla äänellä.
Hakim kuoli Helsingissä vuonna 1970. Hänen puolisonsa oli Aliye Hakim (os. Sadri) ja lapset Nazime, Nadiye, Ilhamiye, Kadriye ja Fuad.
Versioita nimestä

Vali Ahmed Abdulhakimov, Weli-Ahmed Hakim, Veli Ahmet Hakim, Valiahmet Hakimov, Ahmet Hakimoff, W. Hakimoff.
Tataarin kirjakielellä nimi on Вәлиәхмәт Хәким; Wəliəxmət Xəkim (Ğabdelxəkim); arabialaisella kirjaimistolla  ولى احمد عبدالحكيم.
Aiheesta muualla

Weli-Ahmed Hakim, kuva
The Tatar diaspora in Finland: Issues of integration and preservation of identity - Ramil Belyaev
Islam Nizhni Novgorodin alueella (venäjäksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia 
Hakim nuoruusvuosinaan.
Hakim vuonna 1956 Helsingin islamilaisella hautausmaalla tataarien Pro Finlandia -muistomerkin avajaisissa.
Jouko Halila

Jouko Juhani Halila (29. syyskuuta 1916 Iitti – 21. tammikuuta 2009 Kauniala) oli suomalainen juristi ja oikeustieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston siviilioikeuden ja siviiliprosessioikeuden henkilökohtainen ylimääräinen professori 1960–1968 ja prosessioikeuden professori 1968–1979.
Halila valmistui ylioppilaaksi 1935, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1941, valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1942, sai varatuomarin arvon 1943 ja väitteli Helsingin yliopistossa tohtoriksi 1950 tutkielmalla Tunnustamisesta: Siviiliprosessuaalinen tutkimus. Vuodesta 1972 hän oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.
Halila oli Lakimies-lehden päätoimittaja 1964–1969. Halila oli vuoden 1968 Suomen evankelisluterilaisen kirkon kirkolliskokouksen jäsen. Sotilasarvoltaan hän oli reservin yliluutnantti.
Jouko Halilan puoliso vuodesta 1948 oli lehtori, filosofian maisteri Hanna Sofia Knuutti. Heidän poikansa on oikeustieteen tohtori, Helsingin yliopiston siviilioikeuden professori Heikki Halila.
Julkaisuja

Tunnustamisesta: siviiliprosessuaalinen tutkimus (1950, väitöskirja)
Todistustaakan jaosta silmällä pitäen erityisesti varallisuusoikeudellisia omistussuhteita (1955)
Saamisoikeuksien kuittauksesta (1961)
Saamisen lakkaamisesta (Matti Ylöstalon kanssa, 1965)
Konkurssioikeuden pääpiirteet (1970)
Ulosmittaus (1979)
Ulosotto-oikeuden oppikirja (Erkki Havansin kanssa, 1986)
Kirjallisuutta

Lappalainen, Juha: ”Halila, Jouko (1916–2009)”, Suomen kansallisbiografia, osa 3, s. 503.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-444-4  / Teoksen verkkoversio.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Hallintopakko

Hallintopakko tarkoittaa niitä viranomaisen käytettävissä olevia hallinnollisia keinoja, joita tarvitaan, kun hallintopäätöksiin sisältyviä velvoitteita ei täytetä vapaaehtoisesti. Velvoitteita ovat esimerkiksi käskyt, kiellot ja lupaehtojen rajoitukset. Hallinnolliset pakkokeinot jaetaan uhkiin, voimakeinoihin ja ulosottoon. Ne voidaan luokitella myös välillisiin ja välittömiin pakkokeinoihin sen mukaan, kuinka hallintopakko kohdistuu asianosaiseen tai muunlaiseen kohteeseen. Välittömiä pakkokeinoja käytettäessä kohdetta ei pyritä taivuttamaan toteuttamaan velvoite itse, vaan käytetään voimakeinoja. Välillisiä pakkokeinoja käytettäessä pyritään uhkaa käyttämällä vaikuttamaan kohteeseen, jotta tämä suorittaisi velvoitteen itse.
Välillisiä pakkokeinoja ovat keskeyttämisuhka, teettämisuhka ja uhkasakko, joihin kaikkiin liittyy kirjallinen menettely. Keskeinen säädös on uhkasakkolaki (1113/1990). Tehosteen asettaa aluehallintovirasto yleisen toimivallan käyttäjänä tai muu viranomainen erityissäännöksen nojalla. Uhkasakossa päävelvoitetta tehostetaan maksuvelvoitteen uhkalla. Teettämisuhkassa uhataan sillä, että tekemättä jätetty velvoite teetetään vieraalla laiminlyöjän kustannuksella. Keskeyttämisuhkassa uhataan toiminnan estämisellä.
Voimakeinojen yhteydessä julkista valtaa käytetään välittömästi ilman etukäteistä kirjallista hallintopäätöstä. Tällöin ei yleensä noudateta hallintomenettelyn säännöksiä. Tavallisesti velvoitteen asettaneen viranomaisen on pyydettävä virka-apua toimivaltaiselta viranomaiselta, jotta voimakeinot voidaan toteuttaa. Yleensä virka-apua antaa poliisi, tullilaitos tai ulosottomies. Ulosottoa käytetään etenkin verojen ja julkisten maksujen täytäntöönpanoon. Hallinnollisia turvaamistoimia ovat pakkohoito, huostaanotto, eristäminen ja säilöönotto. Esineisiin tai omaisuuteen kohdistuva turvaamistoimi on toimenpidekielto.
Alfred Halikov

Hautakivi Kazanissa.
Alfred Hasanovitš Halikov (ven. Альфред Хасанович Халиков, tat. Альфред Хәсән улы Халиков, Alfred Xäsän ulı Xalikov; 30. toukokuuta 1929 Tšistopolin alue, Tataarien ASNT – 24. heinäkuuta 1994 Kazan, Tatarstan) oli tataaritaustainen venäläinen historijoitsija ja arkeologi. Halikov tutki laajalti tataarien historiaa ja kuului bolgaariteorian kannattajiin. Hän vieraili myös Suomen tataarien keskuudessa. Halikov kirjoitti yli 200 tieteellistä julkaisua. Hän työskenteli 1960-luvulta Kazanin yliopistossa professorina. Arkeologina Halikov löysi ja tutki lukuisia monumentteja eri aikakausilta, aina paleoliittisestä alkaen. Halikovia pidetään Euraasian- ja erityisesti Itä-Euroopan ja Uralin arkeologian johtavana asiantuntijana. Tatarstanin tasavallan tiedeakatemian arkeologian instituutti nimettiin Halikovin mukaan.
Pääteokset

Drenvjaja istorija Srednego Povolžja (Древняя история Среднего Поволжья, 1969)
Volgo-Kamje v natšale epohi rannego železa (Волго-Камье в начале эпохи раннего железа, 1977)
Proishoždenije tatar Povolžja i Priuralja (Происхождение татар Поволжья и Приуралья, 1978)
Prikazanskaja kultura (Приказанская культура, 1980)
Volžskije ananjintsy (Волжские ананьинцы, 1982)
Tatarski narod i jego predki (Татарский народ и его предки, 1989)
Burtasy i ih istoriko-arheologitšeskoje opredelenije: Voprosy etnitšeskoi istorii Volgo-Donja v epohu srednevevekovja i problema burtasov (Буртасы и их историко-археологическое определение // Вопросы этнической истории Волго-Донья в эпоху средневековья и проблема буртасов, 1990)
Mongoly, tatary, Zolotaja Orda i Bulgarija (Монголы, татары, Золотая Орда и Булгария, 1994)
Aiheesta muualla

Alfred Halikov - Finna
Alfred Halikov (video tataariksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Hallintosanktio

Hallintosanktio on viranomaisen laissa olevan erityissäännöksen nojalla määräämä rangaistukseen verrattava seuraamus virheellisestä tai muuten lainvastaisesta toiminnasta. Hallintosanktion ero velvoittavaan hallintopäätökseen ei ole selvärajainen, sillä joskus hallintopäätöksellä voi olla esimerkiksi sekä sanktion että turvaamistoimen luonne. Tällainen on vaikkapa maastakarkotus tai passin poisottaminen. Hallintoluvan menetys puolestaan on toisaalta rangaistus toisaalta kielteinen hallintopäätös.
Hallintosanktioita ovat esimerkiksi
erilaiset rangaistusmaksut
kilpailunrikkomismaksu, jonka määrää markkinaoikeus
joukkoliikenteen tarkastusmaksu
pysäköintivirhemaksu
tullinkorotus
veronkorotus
ylikuormamaksu
poliisin määräämä ajokielto; tuomioistuimen määräämä ajokielto on luonteeltaan lisärangaistus.
Puolukka

| Puolukka |
| --- | --- |
 Kypsiä puolukoita
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Vaccinioideae
Tribus::  Vaccinieae
Suku::  Puolukat Vaccinium
Laji::  vitis-idaea
Kaksiosainen nimi
 Vaccinium vitis-idaea  L. 
Katso myös
   Puolukka Wikispeciesissä   Puolukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Puolukka (Vaccinium vitis-idaea) on puolukoiden sukuun (Vaccinium) ja kanervakasvien heimoon kuuluva, 5–30 senttimetriä korkea ainavihanta varpu, joka kasvaa laajalla alueella pohjoisella pallonpuoliskolla. Puolukalla on vihreät ja suipot lehdet, jotka ovat 10–25 millimetriä pitkät. Puolukka kukkii touko-kesäkuussa ja punainen syötävä pohjusmarja on kypsä syyskuussa. Puolukka viihtyy parhaiten kuivien kangasmetsien puolukkatyypin metsissä.
Puolukka on yleisesti käytetty marja sekä Suomen tärkein luonnonmarja, myös Etelä- ja Keski-Euroopassa puolukkaa arvostetaan suuresti. Suomessa vuosittainen puolukkasato vaihtelee 180–500 miljoonan kilogramman paikkeilla. Sitä poimitaan vuosittain noin 100 miljoonaa kilogrammaa, mutta kaupalliseen käyttöön vain noin 5–10 miljoonaa kilogrammaa.
Ulkonäkö ja koko

Yksi puolukkayksilö laajenee kasvullisesti noin neliödesimetrin kokoisen laikun verran vuodessa.
Puolukan varvut ovat 5–30 cm pitkiä, pystyjä tai kohenevia sekä hieman karvaisia. Pohjois-Suomessa esiintyvän ”pitkän puolukan” varvun koko voi olla jopa 50 cm.
Puolukan lehdet ovat pitkänomaisia ja vastapuikeita, ja niiden alapinnalla on tummia pisteitä. Lehtilapa on soikea ja melkein tasasuhtainen. Lehden yläpinta on uurteinen, tummanvärinen sekä nahkea. Lehden reuna kääntyy alaspäin, ja sen kärjessä on usein isohko nystermä. Lehtiruoti on kooltaan 1–2 mm.
Koska puolukka on kuivien kangasmetsien laji, se säästää vettä, kun se ei pudota lehtiään syksyisin. Puolukan lehtien elinikä on noin 2–4 vuotta. Puolukka kasvattaa vain noin kymmenen uutta lehteä joka kevät.
Puolukan kukinto nuokkuu verson latvassa. Kukkien teriöt ovat valkoisia tai hieman vaaleanpunaisia ja muodoltaan kello- tai ruukkumaisia. Puolukka on sekä hyönteis- että itsepölytteinen. Heteissä ei ole sarvimaisia lisäkkeitä, vaan siitepöly varisee ulos ponnenpuoliskojen päissä olevista sarvimaisista pidentymistä. Kukkaperä on lyhyt ja nystykarvainen. Verhiö on kooltaan noin yhden millimetrin. Heteitä puolukalla on 4–8. Emin vartalo on pitkä.
Puolukan kukkiminen ajoittuu yleensä kesä–heinäkuun tienoille. Joskus elo–syyskuussa ilmaantuu jälkikukintoja. Tärkeimpiä puolukan pölyttäjiä ovat kimalaiset ja maamehiläiset. Kärpäset, ripsiäiset sekä kovakuoriaiset ovat puolukan kannalta tehottomia pölyttäjiä.
Puolukan hedelmä on kypsänä pallomainen, punainen, läpimitaltaan noin 5–8 millimetriä oleva happamahko marja. Marjoilla on paljon hyötykäyttöä taloustuotteena ja ihmisten sekä metsän eläintenkin ravintona. Puolukka kuuluu kanervakasveihin, mutta puolukoiden alaheimoa Vaccinidae on ehdotettu omaksi heimokseen, sillä sen hedelmänä on marja.
Puolukkakasvien maavarsistojen ikä on noin parikymmentä vuotta. Ilmaversot ja lehdet elävät puolestaan noin neljä vuotta, mutta itse puolukkakasvi voi olla yli 100 vuoden ikäinen, sillä se uusiutuu jatkuvasti.
Ulkonäkö ja koko > Sienitaudit

Karussa ja happamassa kangasmetsähumuksessa puolukka elää myös symbioosissa joidenkin sienten kanssa. Puolukkaan voivat iskeä myös erilaiset sienitaudit. Yleisimmät sienitaudit ovat pöhösienten (Exobasidium spp.) aiheuttamia, ja ne aiheuttavat puolukan lehtien turpoamista ja käpristymistä. Sieni valjastaa puolukan lehdet tällöin omien itiöidensä tuottamiseen, eivätkä ne enää sen jälkeen pysty yhteyttämään. Mycosphaerella rubefaciens -kotelosieni taas aiheuttaa lehtien värjäytymistä punaiseksi ja turpoamista. Toinen yleinen puolukassa esiintyvä sieni on myös harmaita laikkuja lehtien pintaan aiheuttava Mycosphaerella stemmatea. Gibbera vaccinii -hiilipahkasieni aiheuttaa nokimaista, paksua karstaa. Härmäsienet ovat Suomessa harvinaisia, mutta mustikanruostesieni on yleinen. Suomessa esiintyy harvinaisena ruostesieni Calyptospora geoppertina, joka muodostaa puolukan varressa talvi-itiöitään muuttaen sen paksuksi.
Lajinimi

Puolukan tieteellisessä lajinimessä Vaccinium vitis-idaea vitis tarkoittaa latinaksi viiniköynnöstä ja idaea Idavuorella asuvaa. Idavuorella viitataan Kreetalla olevaan vuoreen, joka tunnetaan nykyään nimellä Psiloreitis. Puolukka ei nimestään huolimatta kasva Psiloreitiksella. Nimi on peräisin antiikin kreikkalaisen Theofrastoksen tutkimuksesta, jossa hän todennäköisesti kuvailee vuorella kasvavaa mustikkaa ja jota tieteellisen nimen antanut Carl von Linné tulkitsi ilmeisesti väärin ja yhdisti Idavuorella esiintyvän lajin puolukkaan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Puolukkaa kasvaa Pohjois-Amerikassa ja Euraasiassa. Alalaji vitis-idaea kasvaa Euraasiassa ja alalaji minus Pohjois-Amerikassa. Euraasian alalajia tavataan Euroopassa Skandinaviasta Italian ja Kaukasuksen pohjoisosiin asti. Aasiassa sen levinneisyysalue kattaa mantereen pohjoisosat Siperiasta Pohjois-Kiinaan ja Koreaan. Lisäksi sitä kasvaa Japanissa. Pohjois-Amerikan alalaji kasvaa Grönlannin luoteisosista Kanadan eteläosiin ja Yhdysvaltain Uuden-Englannin alueelle. Sitä tavataan koko mantereen pohjoisosissa, lännessä aina Brittiläisessä Kolumbiassa ja Beringinmeren saarilla asti.
Puolukka on levittäytynyt laajalti pohjoisen lauhkeisiin metsiin, ja sitä kasvaa myös arktisissa ja vuoristoisissa ympäristöissä. Levinneisyysalueensa eteläosissa se kasvaa pääasiassa soilla, mutta muualla sen kasvuympäristöksi käyvät sekä kuivat että kosteat paikat. Puolukka viihtyy Suomen metsätyyppiopin mukaan erityisesti valoisissa ja kuivahkoissa kangasmetsissä. Sitä tavataan silti myös korvissa, rämeillä, kallioilla, tunturikankailla, pellonpientareilla ja tienvarsilla.
Samankaltaisia lajeja

Puolukan saattaa sekoittaa sianpuolukkaan (Arctostaphylos uva-ursi). Se kasvaa puolukan tavoin kuivilla kankailla ja kalliorinteillä. Sianpuolukan erottaa puolukasta esimerkiksi sen lehdistä; sianpuolukan lehdillä on alapinnalla verkkosuonitus ja puolukan lehtien alapinnalla on tummia pisteitä, ilmarakokuoppia. Sianpuolukan lehdet ovat myös tyvestään kapenevat eli suikean vastapuikeat. Lisäksi sianpuolukan marjat ovat mauttomia, kuivia ja jauhoisia, eikä niillä ole juuri käyttöä talousmarjoina. Sianpuolukka on kuitenkin puolukkaa tunnetumpi ja käytetympi rohdoskasvi.
Puolukka risteytyy myös mustikan kanssa, (Vaccinium x intermedium). Risteymän marjasato on niukkaa heikkolaatuisen siitepölyn takia ja sen lehdet ovat puolukan ja mustikan välimuoto.