Juutalaisten historia
1500- ja 1600-luku

Uuden ajan alussa Eurooppa oli jakautunut useiksi pienemmiksi valtioiksi, eikä vainojen ja erimielisyyksien vuoksi suuria juutalaisyhteisöjä syntynyt muualle kuin muutamiin suuriin kaupunkeihin kuten Wieniin. 1600-luvun alussa syntyi Amsterdamiin suurempi juutalaisten keskus, ja myöhemmin syntyi erityinen hovijuutalaisten luokka, jolla oli hyvät taloudelliset suhteet ruhtinaihin. Hovijuutalaiset eivät useinkaan noudattaneet juutalaisten tiukkoja lakeja ja aškenasien elämäntapoja, mutta he kuitenkin esimerkiksi saattoivat toimia juutalaisyhteisön edustajina virkamiehille. Hovijuutalaisia eivät myöskään asumisrajoitukset koskeneet, ja näin he kykenivät perustamaan uusia juutalaisia astutuskeskuksia.
Italian juutalaiset toimivat aktiivisesti maan tieteellisessä ja kulttuurisessa elämässä ja saavuttivat suuria saavutuksia muun muassa lääketieteen, taiteen ja kirjapainon alalla.
Uskonpuhdistus ei aluksi liiemmin vaikuttanut juutalaisten asemaan (katso myös Luther ja juutalaiset), mutta ajan kuluessa heidän asemansa Vanhan testamentin kansana toi tiettyä arvostusta. Myöhempi myönteinen vaikutus oli humanismilla.
Noihin aikoihin syntyi Saksassa ja Pohjois-Ranskassa nykyisenkaltaisena tunnettu aškenasijuutalaisuus (Ashkenaz = Saksa). Heidän kielensä jiddiš eli juutalaissaksa nousi myöhemmin heprean rinnalle kirjakieleksi. Juutalaisten elinolojen vaikeutuessa Länsi- ja Keski-Euroopassa siirtyivät aškenaasit sitä mukaa idemmäs muodostaen suuria juutalaisia asutuskeskuksia muun muassa Puolaan ja Liettuaan sekä Puolan jakojen jälkeen myös Venäjälle.
Kun vielä 1500-luvun alussa itäisessä Euroopassa eli noin 50 000 juutalaista, pääasiassa Puolassa, Liettuassa ja Sleesiassa, heidän lukumääränsä kasvoi 1700-luvun loppuun tultaessa 1,5 miljoonaan. Juutalaiset elivät Itä-Euroopassa omissa yhdyskunnissaan muodostaen eräänlaisen aateliston ja köyhän maalaisväestön väliin jäävän yhteiskuntaluokan. Vuonna 1648 ukrainalainen kasakka Bohdan H’melnytskyi hyökkäsi yhdessä Venäjän tataarien kanssa Puolaan, tilallisten ja juutalaisten kimppuun. Vuoteen 1661 jatkuneissa levottomuuksissa kerrotaan kuolleen jopa 100 000 juutalaista.
1600-luvulla monet juutalaiset ajattelijat alkoivat soveltaa juutalaisuutta uuteen maailmankäsitykseen. Moses Maimonides oli aikoinaan yrittänyt yhdistää juutalaisuutta Aristoteleen maailmankuvaan. Myöhemmin Kopernikus, Galileo Galilei ja Isaac Newton uusine oppeineen asettivat juutalaisuudelle vastaavanlaisia ristiriitoja kuin katoliselle kirkolle. Esimerkiksi vuosisadan loppupuolella seurakunnat yrittivät lahjoa filosofi Baruch Spinozan, jotta tämä edustaisi harrasta juutalaisuutta harjoittamiensa edistyksellisten luonnontieteellisten näkemysten sijaan. Spinoza kuitenkin kieltäytyi, ja teoksessaan Tractatus theologico-politicus hän tyrmää sekä kristillisen että juutalaisen Raamatun tulkinnan.
Juutalaisuuden sisällä nousivat 1600-luvulla suosioon messianismi eli messiaan odotus sekä kabbalismi, juutalaisen mystiikan suuntaus. Kabbalismin keskus oli Safedin kaupunki Galileassa. Turkin rannikolta Smyrnasta tuli Šabbetai Tsevi -niminen kabbalisti, joka väitti olevansa Messias. Hän sai suuren kannattajakunnan ensin Palestiinan juutalaisissa ja sen jälkeen myös Euroopan juutalaisissa, jotka kaipasivat vapahtajaa.