Kolesteroli
LDL-hiukkaset > Hapettuneet LDL-hiukkaset (LDLox)

Vapaat radikaalit saattavat hapettaa harvoja lipoproteiinihiukkasia kudoksia vaurioittaviksi hapettuneiksi LDL-hiukkasiksi (Oxidized low density lipoprotein, LDLox), jotka kykenevät tunkeutumaan valtimon seinämän sisälle.Hapettuminen muuttaa LDL-hiukkasten rakennetta tavalla, joka käynnistää valtimoiden kovettumiseen johtavan prosessin verisuonten seinämissä. Hapettuneet LDL-hiukkaset pääsevät helposti makrofagien sisälle. Makrofagit ottavat tällöin sisäänsä LDL-partikkeleita sen sijään että luovuttaisvat niitä  HDL-hiukkasille maksaan kuljetusta varten. Tämä johtaa makrofagien muuttumiseen vaahtosoluiksi ja rasvajuosteiden syntymiseen verisuonten seinämään. LDL-hiukkasten kerääntyminen makrofageihin ja vaahtosolujen muodostuminen on oleellinen vaihe valtimokovettuman synnyssä. Rasvajuosteissa olevan LDL-hiukkasten kertyminen suonen seinämään rasvahuosteisiin ja lisääntynyt tulehdusreaktio johtaa aterooman eli plakin muodostumiseen ja valtimon ahtautumiseen.  Plakki voi aiheuttaa repeytymän suonen seinämään, mikä johtaa verihyytymän muodostumiseen ja valtimotukoksen syntyyn.
Lihavuus, tupakointi ja miesten alhainen testosteronipitoisuus lisäävät hapettuneen LDL:n määrää, joka korreloi iäkkäillä merkittävästi kokonaiskuolleisuuden kanssa. Myös insuliiniresistenssi ja metabolinen oireyhtymä lisäävät LDL-kolesterolin hapettumisriskiä.
Hapettuneen LDL-kolesterolin (LDLox) kokonaismäärä voidaan mitata nykyisin suoraan verinäytteestä.
Pienet ja tiheät LDL-hiukkaset (small dence LDL, lyh. sdLDL) hapettuvat helpoiten. Jos kolesterolia kudoksiin kuljettavien hiukkasten joukossa on paljon pienen kokoluokan LDL-hiukkasia, on myös todennäköistä, että veressä on vain vähän kolesterolia valtimoista pois kuljettavia HDL-hiukkasia tai että niiden lastina on vain vähän kolesterolia.
Pienten LDL-hiukkasten määrä voidaan arvioida mittaamalla veren LDL-hiukkasten sisältämien apolipoproteiinien määriä. Apo B-proteiinia sisältävät lipoproteiinit sisältävät paljon LDL-kolesterolia ja triglyseridejä juuttuen helposti valtimoiden seinämän sisärakenteisiin. Lisäksi ne sisältävät yliravitsemuksesta kärsivien potilaiden kohdalla keskiharvoja ja erittäin harvoja lipoproteiineja, joissa on noin 40 kertaa enemmän kolesterolia kuin LDL-hiukkasissa. Suuri apolipoproteiini B:n (apo B) pitoisuus suhteessa LDL-hiukkasten sisältämän kolesterolin määrään on suoraan verrannollinen sydän- ja verisuonitautien eli sepelvaltimo-, aivovaltimo- ja perifeeristen valtimotautien riskiin. Suurentunut sepelvaltimotautiriski liittyy tyypillisesti tilanteisiin, joissa veren apo B-pitoisuus on selvästi kohonnut samalla kun LDL-kolesteroli on normaali tai vain lievästi koholla. Apo B -pitoisuus onkin kokonaiskolesterolia ja LDL-kolesterolia parempi sydän- ja verisuonitautien riskin mittari.
Myös apo B:n ja apo A 1:n välinen suhdeluku on parempi mittari mittaamaan sydän- ja verisuonitautien riskiä kuin LDL-kolesterolin määrä tai kokonaiskolesterolin suhde HDL- tai LDL-kolesteroliin. Veren apoB/apoA1-lipoproteiinisuhde kertoo sydän ja verisuonitautien riskiä lisäävien pienten LDL-hiukkasten osuuden LDL-hiukkasten sisältämän kolesterolin määrästä. Apo B/apo A1-lipoproteiinisuhde on suoraan verrannollinen sydän- ja verisuonitautien riskiin siten että riski kasvaa ApoB-hiukkasten osuuden kasvaessa. Apo B:n pitoisuus on lisäksi suurempi ja ApoA1:n pitoisuus pienempi sepelvaltimotautia sairastavilla kuin terveillä henkilöillä.
Uudempien tutkimusten mukaan pelkkä veren apoB-pitoisuus yksinään riittää kuvaamaan hyvin sydäntautiriskejä.