stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wiurilan kartano
Historia

Vanhimmat maininnat Wiurilan kartanosta ovat 1400-luvulta, jolloin sen omistajaksi mainitaan Magnus Johansson till Wiorela 1400-luvulla. Kartanon peri hänen tyttärensä Elseby, ja kartano periytyi äidiltä tyttärelle vuoteen 1787 saakka. Omistajasukuihin kuuluivat Fleming-, Mannersköld- ja Cronstedt-suvut. Vuoden 1787 jälkeen kartanon ovat omistaneet Armfelt-, Standertskjöld- ja Aminoff-suvut.
Vapaaherra, kenraalimajuri Magnus Wilhelm Armfelt osti kartanon vuonna 1787. Hänen nuorempi poikansa todellinen kamariherra, vapaaherra August Filip Armfelt peri Wiurilan ja Vuorentaan kartanot ja rakennutti Wiurilaan uuden päärakennuksen. Seuraava kartanonherra oli August Philipin poika kreivi Magnus Reinhold Armfelt, joka rakennutti kartanon talouskeskuksen. Wiurilassa on ollut 1800-luvulla oma saha ja tiilitehdas ja kartanossa on toiminut 1800-luvun loppupuolelle saakka olutpanimo sekä viinatehdas. Kartano oli lähes täysin omavarainen. Magnus Reinholdin pojan kamariherra, kreivi August Magnus Gustaf Armfeltin aikana Wiurilan kartanoon kuului noin 48 000 hehtaaria maata, tosin osa siitä Karjalassa Hiitolan pitäjässä. Kartanoalueen pinta-ala on nykyisin noin 150 hehtaaria.
Wiurilan kartanon viimeinen kreivi oli Carl August Reinhold Lars Armfelt. Hänen tyttärentyttärestään Anna Louise Standertskjöld-Brüninghausista tuli kartanon omistaja vuonna 1951. Myöhemmin kartano siirtyi hänen tyttärelleen Anne Marie Aminoffille.
Alexander Aminoff on kartanon nykyinen isäntä. Hänen tavoitteena on uudistaa ja kunnostaa kartanoa.
Nykyisin kartanon yhteydessä toimii vaunumuseo, puoti, juhlasali, ravintola, hotelli ja vuokra-asuntoja. Alueella on myös golfkenttä sekä ratsastuskoulu. Ruotsin prinssi Carl Philipin designtoimisto ja suomalainen muotoiluyritys Made by Choice suunnittelivat Wiurila Chair -tuolit ravintolatilaan vuonna 2022.
Kartanossa järjestetään Wiurilan kesä -taidetapahtuma.
Rakennushistoria

Wiurilan päärakennus oli pitkään puinen. Uusklassista tyylisuuntaa edustavan kivisen päärakennuksen on suunnitellut August Philip Armfeltin tilauksesta italialainen arkkitehti Charles Bassi, ja se valmistui 1810-luvulla. Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1806 turkulaisen muurarimestari Johan Sundstenin johdolla, ja rakennus valmistui 1811. Kartanon talouskeskuksen suunnitteli Carl Ludvig Engel, ja se valmistui vuosina 1835–1845. Museovirasto on määritellyt Wiurilan kartanon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kirjallisuutta

Montonen, Pia Maria: Wiurilan Anna Lisa : arkea ja juhlaa Armfeltien kotikartanossa. Kartanon emännän Anna Louise Standertskjöld-Brüninghausin muistelmat. Tammi, 2018. ISBN 978-951-31-9507-6.
Aiheesta muualla

Wiurilan kartanon tarina, toim. Sini Sovijärvi, Yle Radio 1, audio 43 min
Kartanokeitoksia Wiurilassa[vanhentunut linkki]
Anna Lisa otti 21-vuotiaana keski­aikaisen kartanon hoitaakseen. Ilta-Sanomat 3.11.2018
| n k Halikko |
| --- | --- |
Taajamat:  Halikon kirkonkylä  Asemanseutu  Hajala  Märynummi  Vartsala  Vaskio 
Rekisterikyliä Halikossa:  Ahtiala  Ali-Häävälä  Ammakko  Antola  Breidilä  Hajala  Hevonpää  Hirvikallio  Hulvela  Hyyperä  Häntälä  Ikelä  Immala  Jaakola  Joensuu  Juva  Kalkkila  Kaninkola  Kannisto  Kankare  Karvala  Kavantola  Ketola  Kierla  Kihinen  Kinnarpyöli  Kirjola  Konkola  Korvenpää  Kultola  Kuttila  Kuumala  Kytö  Kärävuori  Laiterla  Laitola  Latala  Lempilä  Lokkila  Meisala  Melkola  Metsäkonkola  Montola  Mustamäki  Mustisi  Märy  Mätikkö  Naapala  Nikkilä  Noukkila  Nurkkilanpyöli  Nummi  Pailinna  Paimoinen  Pajula  Pappila  Perälä  Pihkavuori  Piintilä  Pitkäoja  Puotila  Putola  Riikola  Rikala  Ruotsala  Ruska  Ruuhikoski  Saarimäki  Saha  Sauvonkylä  Seppälä  Suppala  Talola  Tavola  Toijala  Toivila  Tunila  Turila  Vartsala  Vaskion Lempilä  Viikerlä  Viala  Villikkala  Viurila  Voitilanpyöli  Vuorentaka  Vässilä  Yli-Häävälä  Yttelä  Yöntilä 
Rekisterikyliä Angelniemellä:  Ahtmaa (Kaxunge)  Angela  Asila  Esselpää  Isokylä  Kanamäki  Karviainen  Kokkila  Marttila  Meri-Seppälä  Myllyperä  Paatelmaa (Båtsholm)  Peksala  Päärnäspää  Pöylä (Böylä)  Sapalahti (Kallmusnäs)  Tammenpää  Toppjoki  Torkkila  Tuiskula  Valttila 
Koulupiirit Halikossa:  Heinäsuo  Kihinen  Kumio  Kuttila  Mäki  Mustamäki  Nummi  Paavola  Ruska  Saarimäki  Salainen  Sampaa  Vartsala 
Koulupiirit Angelniemellä:  Kokkila  Torkkila  Peksala  Sapalahti
John Rechy

| John Rechy> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1931 (ikä 93) El Paso, Texas, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: beat
Pääteokset:  Kaupunkien yössä
Aiheesta muualla
www.johnrechy.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Rechy, alun perin Juan Francisco Rechy (s. 10. maaliskuuta 1931 El Paso, Texas, Yhdysvallat), on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kuului beat-kirjailijoihin.
Rechy on taustaltaan meksikolainen. Hänen isänisänsä oli skotlantilainen lääkäri, joka asettui Meksikoon ja muutti sieltä 1910 poliittisista syistä Texasiin. Isä oli Meksikon-aikana menestynyt muusikko, mutta onni kääntyi Texasissa, ja turhautuneena hän sai vihanpurkauksia. Isä on Rechyn muistelmien About My Life keskeinen henkilö.
Rechyn esikoisromaani on klassikoksi muodostunut Kaupunkien yössä, joka ilmestyi 1963. Se aloitti homokirjallisuudessa uuden ajan ja oli myyntimenestys. Hän kuvaa siinä väkivaltaista kaupunkien alakulttuuria.
Suomennetut teokset

Kaupunkien yössä (City of Night), suom. Antti Eerikäinen, Helsinki: Basam 2016 ISBN 952-5534-16-2
Otto Carl Rehbinder

Otto Carl Rehbinder (1860-luvun alku)
Otto Carl Rehbinder (27. huhtikuuta 1797 Rautalampi – 13. tammikuuta 1873 Hämeenlinna) oli suomalainen salaneuvos, Venäjän armeijan eversti ja Hämeen läänin kuvernööri (1841–1862).
Otto Rehbinder oli kotoisin köyhästä aatelisperheestä Pohjois-Savosta. Rehbinder-suvun perinteiden mukaisesti hän lähti sotilasuralle ja pääsi Haapaniemen kadettikoulun käytyään esikuntapalvelukseen Pietariin. Hän osallistui taistelutoimintaan muun muassa 1828 Kreikan vapaussodassa, jossa haavoittui vaikeasti, sekä 1830 Puolan kapinan kukistamisen yhteydessä. Hän erosi sotapalveluksesta 1835 everstin arvoisena, ja hänen sukulaisensa, ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinder, auttoi häntä saamaan Pietarissa olevan Suomen passiviraston apulaispäällikön viran.
Vuonna 1841 keisari nimitti Otto Rehbinderin Hämeen läänin kuvernööriksi. Rehbinderillä oli tehtävään erinomaiset edellytykset, sillä hyvän kielitaitonsa – suomea hän osasi täydellisesti ja hallitsi hyvin myös ranskan ja venäjän kielen – ja hallinnollisen kokemuksensa lisäksi hän tunsi kansan oloja ja tapoja. Tarmokkaaksi ja velvollisuudentuntoiseksi uudistajaksi osoittautunutta kuvernööri Rehbinderiä pidetään ehkä merkittävimpänä Hämeessä 1800-luvulla toimineista läänin päämiehistä. Erityistä kiinnostusta hän osoitti köyhäinhoidon parantamista, raittiuden edistämistä ja luonnonsuojelua kohtaan, ja hän puuttui usein henkilökohtaisesti havaitsemiinsa epäkohtiin. Residenssikaupunkiinsa Hämeenlinnaan Rehbinder jätti pysyvän jäljen rakennuttamalla vankityövoimalla karusta ja kallioisesta Pyövelinmäestä viehättävän Kaupunginpuiston eli Parkin, joka edelleen on kaupungin suosituimpia ulkoilualueita.
Vuonna 1853 valmistunut Rengosta Luolajan kautta Hämeenlinnaan kulkenut Hämeen Härkätien uusi osuus sai nimekseen Rehbinderin oikaisu kuvernööri Otto Rehbinderin mukaan. Tie kulki ennen oikaisua Alajärven pohjoispuolitse.
Vuoden 1863 tammikuussa virastaan eronnut Rehbinder kuoli lähes tarkalleen kymmenen vuotta myöhemmin. Hänen hautamuistomerkkinsä sijaitsee Hämeenlinnan vanhalla hautausmaalla.
Eläkepäiviään varten Rehbinder oli hankkinut 1857 Hämeenlinnan eteläpuolelta, Vanajan Miemalasta, Perttulan vanhan ratsutilan, jonne hän rakennutti uuden komean päärakennuksen lääninarkkitehti Carl Albert Edelfeltin piirustusten mukaan 1860. Rehbinderin perilliset myivät Perttulan vuonna 1891, ja sinne perustettiin niin sanottu tylsämielisten kasvatuslaitos. Myöhemmin Perttulassa on toiminut valtion ylläpitämä erityisammattikoulu.
Elina Reenkola

Elina Reenkola, myös: Mäenpää-Reenkola on suomalainen filosofian maisteri, psykologi, psykoanalyytikko, psykoterapeutti ja kirjailija. Koulutusanalyytikkona hän opettaa psykoanalyysia ja psykoanalyyttista psykoterapiaa ja antaa niihin työnohjausta
Teokset

Naisen verhottu sisin.Yliopistopaino, 1997.ISBN 951-570-347-6
Intohimoinen nainen: psykoanalyyttisia tutkielmia halusta, rakkaudesta ja häpeästä, Yliopistopaino, 2004. ISBN 951-570-572-X. –  Gaudeamus Helsinki University Press, 2011 ISBN 978-952-495-208-8.
Nainen ja viha: aggressio voimavaraksi.  Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-188-6
Äidin valta ja voima. Minerva, 2012 ISBN 978-952-492-648-5.
Nainen ja häpeä. Minerva, 2014 ISBN 978-952-312-036-5.
Hain Rebas

| Hain Rebas> Viron puolustusministeri |
| --- | --- |
 Laarin I hallitus 21.10.1992–5.8.1993  
Edeltäjä:  Ülo Uluots
Seuraaja:  Jüri Luik
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. tammikuuta 1943 (ikä 82) Tallinna, Viron päähallintopiiri
Kansalaisuus:  Ruotsi ja Viro
Ammatti:  historioitsija, upseeri, poliitikko ja emeritusprofessori
Tiedot
Puolue:  Kansalliskonservatiivit (ERSP) (1990-1995)
Koulutus:  filosofian tohtori
Tutkinnot:  Göteborgin yliopisto
Kunnianosoitukset:   Valkoisen Tähden, 3.luokka (2001)
Hain Rebas (s. 23. tammikuuta 1943, Tallinna, Viron päähallintopiiri) on virolalais-ruotsalainen historioitsija, upseeri, poliitikko ja emeritusprofessori. Hän toimi Viron puolustusministerinä vuosina 1992-1993.
Rebas tuli Ruotsiin pakolaisena toisen maailmansodan aikana ja varttui Göteborgissa. Hän opiskeli Göteborgin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1967 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1976. Hänet nimitettiin Ruotsin puolustusvoimien reserviupseeriksi (kapteeniksi) vuonna 1973 ja majuriksi Viron puolustusvoimissa vuonna 1996.
Rebas opetti historiaa Göteborgin yliopistossa 1970-1980. Vuosina 1977 ja 1978 hän toimi luennoitsijana Ruotsin metsäyliopistossa sekä vuosina 1977-1978 ja 1979, 1984 ja 1987 hän oli vierailevana luennoitsijana Kanadan Metsäyliopistossa. Vuosina 1980-2008 hän oli Kielin Christian Albrecht -yliopiston pohjoismaisen historian professorina, vierailevana professorina 1987-1988 Toronton yliopistossa sekä 1991-1992 ja 1996 Tarton yliopistossa.
Laulavan vallankumouksen osana syntyperäiset virolaiset ja heidän jälkeläisensä järjestäytyivät Viron kongressiksi, jonka jäsenenä Rebas oli vuosina 1990-1992 sekä alkuvaiheessa kongressin toimeenpanevan komitean eli Viron komitean jäsenenä vuonna 1990. Lisäksi hän osallistui kongressin valitsemana edustajana Viron perustuslakikokoukseen vuosina 1991-1992 sekä toimi silloisen Viron ulkoministerin Lennart Meren ulkopoliittisena neuvonantajana.
Rebas nimitettiin Laarin hallituksen puolustusministeriksi Kansalliskonservatiivien (ERSP) edustajana. Heinäkuussa 1993 Viron sotilasjohdosta riippumaton 80-henkinen aseellinen Länsi-Viron yksikkö vastusti alistamista Viron puolustusvoimien alaisuuteen, jonka yksikkö koki liiaksi neuvostotaustaiseksi organisaatioksi. Kapinointi vaikutti hallituspolitiikkaankin aiheuttaen lopulta puolustusministeri Rebasin eron elokuun alussa.
Ruotsissa asuessaan Hain Rebas on laulanut useita vuosia pakolaisvirolaiset perustamassa Göteborgin akateemisessa mieskuorossa.
Julkaisut

Hain Rebasin tärkeimmät tutkimusalueet ovat olleet Skandinavian ja Baltian maiden ulko- ja puolustuspolitiikka, virolainen kulttuuri, myöhäiskeskiaikaisen Ruotsin ja Itämeren alueen historia, Ruotsin virolainen yhteisö ja kansainvälinen turvallisuuspolitiikka:
Infiltration och handel. Studier i senmedeltida nordisk Balticumpolitik i tiden omkring 1440–1479, Historiska Inst., Göteborg 1976 (Diss. Universität Göteborg)
Otto Torbjörnssons Hinrichtung 1475. Ein schwedisches Drama mit nordeuropäischem Hintergrund. In: Historisk tidskrift, Jg. 1984, S. 283–302.
Probleme des kommunistischen Putschversuches in Tallinn am 1. Dezember 1924. In: Annales societatis litterarum Estonicae in Svecia, Band 9 (1985), S. 161–200.
König Karl Knutsson (Bonde) von Schweden und der Streit um die sogenannten Hagenschen Güter in Estland (Alt-Livland). In: Homburger Gespräche, Jg. 1990, S. 29–65.
Vor 50 Jahren und heute. Estland zwischen Deutschland und der Sowjetunion. In: Robert Bohn (Hrsg.): Neutralität und totalitäre Aggression. Nordeuropa und die Großmächte im Zweiten Weltkrieg, Steiner, Stuttgart 1991 (= Historische Mitteilungen, Beiheft 1), S. 25–46, ISBN 3-515-05887-7.
Probleme der militärischen Sicherheit in der baltischen Region und im Ostseeraum. In: Boris Meissner (Hrsg.): Die Außenpolitik der baltischen Staaten und die internationalen Beziehungen im Ostseeraum, Bibliotheca Baltica, Hamburg 1994, S. 187–254, ISBN 9985-800-07-9.
Europe and the future of the Baltic Republics. In: Perspectives. Review of international affairs, Jg. 1994/1995, S. 34–44.
Reflections on a Nation's fate. Estonian Ethnography in Historical Perspective. In: Gert von Pistohlkors (Hrsg.): Bevölkerungsverschiebungen und sozialer Wandel in den baltischen Provinzen Russlands 1850–1914, Inst. Nordostdt. Kulturwerk, Lüneburg 1995, S. 261–289, ISBN 3-922296-80-7.
Estonia. In: Axel Krohn (Hrsg.): The Baltic Sea Region. National and international security perspectives, Nomos, Baden-Baden 1996 (= Demokratie, Sicherheit, Frieden, Band 105), S. 27–39, ISBN 3-7890-4439-3.
Die Axelsöhne (Tott) und der Narvahandel 1468–1478. In: Norbert Angermann (Hrsg.): Fernhandel und Handelspolitik der baltischen Städte in der Hansezeit. Beiträge zur Erforschung mittelalterlicher und frühneuzeitlicher Handelsbeziehungen und -wege im europäischen Rahmen, Verl. Nordostdt. Kulturwerk, Lüneburg 2001 (= Schriften der Baltischen Historischen Kommission, Band 11), S. 177–199, ISBN 3-932267-19-2.
Dependence and opposition. Problems in Soviet Estonian Historiography in the Late 1940s and Early 1950s. In: Journal of Baltic Studies, Band 36 (2005), S. 423–448.
Erkki A. Wirtanen

Erkki A. Wirtanen (11. huhtikuuta 1911 Helsinki – 3. lokakuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen šakkitehtävien laatija ja šakinpelaaja. Hän on eräs Suomen kaikkien aikojen menestyneimmistä laatijoista. Ansioistaan laatijana hän sai kansainvälisen tehtävämestarin arvonimen 1978.
Elämä

Eerikki Aukusti Virtanen syntyi Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat Oskar Virtanen ja Natalia Dimitroff. Perheeseen syntyi Eerikin lisäksi kaksi vanhempaa sisarusta: Yrjö (1904) ja Eeva (1905). Eerikin isä Oskar työskenteli Valtion Rautateiden (VR) konepajalla. Oskar Virtanen käytti sukunimestään muotoa Wirtanen, jonka poika omaksui myöhemmin käyttöönsä. Laatijana Eerikki Virtanen julkaisi kaikki tehtävänsä nimellä E. A. Wirtanen. Vuosien mittaan Wirtasen etunimi Eerikki lyheni muotoon Erkki. Siinä muodossa se esiintyy jo hänen työtodistuksessaan vuodelta 1929.
Vasta 7 vuoden ikäisenä Wirtanen menetti äitinsä, kun tämä kuoli lyhyen sairauden jälkeen 26.9.1918. Tämä muutti dramaattisesti Wirtasen elämän suuntaa. Yksinhuoltajaksi jäänyt Oskar ei kyennyt kustantamaan poikaansa oppikouluun, vaikka Erkin kansakoulutodistus olikin erityisen hyvä. Koulutodistuksen perusteella Wirtanen olikin teoreettisesti lahjakas. Valitettavasti hän ei koskaan päässyt soveltamaan lahjakkuuttaan työelämässä. Hänen ammatillinen koulutuksensa jäi puutteelliseksi. Hän kävi vuoden Helsingin valmistavaa ammattikoulua ja sai sen jälkeen ensimmäisen työpaikkansa 14-vuotiaana J. Hietasen sähköliikkeestä asiapoikana. Sittemmin Wirtanen suoritti kirjanpidon kurssin ja toimi liikkeen laskuttajana ja kirjanpitäjänä. 1930-luvun alussa Wirtanen suoritti asepalveluksensa. Palattuaan armeijasta hän työskenteli Oy Tampereen Paperinjalostustehtaan Helsingin konttorissa laskuttajana ja tullaajana. Vuonna 1935 hän siirtyi asentajaksi Helsingin Uuteen Takomoon ja Hitsaamoon. Talvisodan syttyessä hänet kutsuttiin palvelukseen.
Palattuaan sodasta Wirtanen työskenteli Valmetin telakalla levyseppänä. Terveydellisten syiden takia hän joutui jäämään vuoden 1970 aikoihin varhaiseläkkeelle. Tämä oli eduksi hänen uralleen tehtäväniekkana, koska hän saattoi keskittyä täysipainoisesti šakkitehtävien laatimiseen. Vanhuusvuosinaan Wirtanen kärsi terveydellisistä ongelmista. Hänen kuulonsa oli heikko ja hän sairasti diabetesta ja verenpainetautia. Viimeisinä vuosina myös hänen näkönsä oli siinä määrin heikentynyt, että hän joutui lukiessaan käyttämään voimakkaasti suurentavaa linssiä. Wirtanen kuoli erilaisten sairauksien murtamana Auroran sairaalassa. Ennen kuolemaansa hän ehätti saada syksyllä 1979 Jan Hanneliukselta kirjallisen tiedonannon, että hänelle oli myönnetty kansainvälisen tehtävämestarin arvonimi.
Wirtasen kuoltua hänen šakillinen jäämistönsä päätyi Veikko Hynöselle, joka lajitteli ja arkistoi sen.
Laatijana

Wirtanen oppi šakin säännöt jo nuorena. Pelaajana hän oli I luokan pelaaja. Hän edusti Helsingin Työväen Shakkikerhoa (HTS). Sittemmin hän keskittyi kokonaan šakkitehtävien laatimiseen. Tehtäväšakkiin hän tutustui ensi kertaa jo alle 18-vuotiaana. Ensimmäisen tehtävänsä hän julkaisi Helsingfors Journalenissa 1930. Hänen laatijanuransa kesti liki 50 vuotta. Hän kuului Suomen tehtäväšakillisen yhdistyksen (Suomen Tehtäväniekat) perustajajäseniin 1935.
Wirtasen tehtävätuotanto kattaa kaikki tehtäväšakin alueet, mutta pääasiassa hän laati mattitehtäviä. Hän laati kaikkiaan 1567 tehtävää. Niistä 60 % oli 2-siirtoisia mattitehtäviä, 29 % 3-siirtoisia mattitehtäviä ja itsematteja 5 %. Vuoden 1971 alkuun mennessä Wirtasen tuotannosta oli julkaistu yli 1200 tehtävää, joista 11 % oli palkittu laadintakisoissa. Suunnilleen saman verran oli saanut kisoissa kunniamaininnan. Wirtanen piti tarkkaa kirjaa tehtäviensä sijoituksista kisoissa. Muistiinpanojen mukaan hänen julkaistuista tehtävistään oli kisoissa sijoittuneita 537 eli noin kolmannes.
Laatijana Wirtanen sai menestystä melko nopeasti. Hän menestyi liki kaikilla tehtäväšakin osa-alueilla. Ansioista laatijana hän saikin kansallisen tehtävämestarin arvon jo 1949. Ainoa alue, jossa hänen menestyksensä oli vaatimattomampi, olivat lopputehtävät. Hän kuitenkin osallistui 1962 uusien lopputehtävänlaatijoiden kilpailuun, jossa sai tehtävällään II palkinnon. Kisan tuomarina toimi tunnettu lopputehtävien laatija ja tehtävätuomari Aarne Dunder (1914-88).
Wirtasen huomattavimmat saavutukset olivat kultamitalit vuoden 1960 šakkiolympialaisten laadintakilpailun itsemattiryhmässä ja 1962 olympiaturnauksen 2-siirtoisten mattitehtävien ryhmässä. Kansainvälisiä valiotehtäviä esitteleviin FIDE-albumeihin Wirtanen on saanut julki 26 tehtävää (2-siirtoisia matteja: 15, 3-siirtoisia matteja: 6, monisiirtoisia matteja yhden, 3 itsemattia ja yhden apumattitehtävän). Niistä hän sai 26 albumipistettä Albumipisteiden perusteella hänelle myönnettiin kansainvälisen tehtävämestarin arvo 1978.
Laadinnan ohella Wirtanen toimi tuomarina laadintakilpailuissa. Ansioista niiden järjestämisessä hänelle myönnettiin kansainvälisen tehtävätuomarin arvo 1958. Tuomarina hänen pätevyysalueensa olivat 2- ja 3-siirtoiset mattitehtävät.
Wirtasen 60-vuotispäivän kunniaksi Suomen Tehtäväniekat (ST) järjesti maaliskuussa 1971 laadintakilpailun 3-siirtoisille mattitehtäville. Kisan tuomarina toimi Wirtanen itse. Hän sai tuomionsa valmiiksi maaliskuussa 1972, mutta tulokset julkaistiin Suomen Shakissa vasta 1974 yhdessä kahden muun laadintakilpailun tuloksien kanssa. Wirtasen juhlakilpailuun otti osaa 44 laatijaa 14 maasta yhteensä 89 tehtävällä. Tehtävistä suuri osa osoittautui puutteellisiksi. Kisan voitti Jan Hannelius.
Laatijana > Laatijaprofiili

Wirtaselle oli tehtävässä tärkeintä tietyn idean toteuttaminen. Saatuaan pääidean valmiiksi hän saattoi menettää mielenkiintonsa tehtävään ja siirtyä jo ideoimaan uusia tehtäviä. Hänellä ei välttämättä riittänyt mielenkiintoa tehtävän ulkoasun taloudellisuuden optimoimiseen ja tekniseen viimeistelemiseen. Epätaloudelliseksi tehtävää voi sanoa, jos siinä on esimerkiksi ylimääräisiä turhia nappuloita. Viimeistelyn laiminlyöminen merkitsi sitä, että tehtävät olivat ajoittain puutteellisia. Osa Wirtasen tehtävistä sisältää esimerkiksi sivuratkaisun tai -ratkaisuja. Tehtäväšakissa sivuratkaisu alentaa tehtävän arvoa. Vaikka tehtävä oli havaittu epäkorrektiksi, Wirtanen vaivautui korjaamaan sen vain harvoin. Hän oli tuolloin jo hahmottelemassa uuden teeman toteutusta.
Vaikka Wirtanen oli ajoittain tehtävien ulkoasun viimeistelyn suhteen suurpiirteinen, tämä ei ole koko totuus hänestä. Laatijana hän oli erittäin mielikuvitusrikas. Hän loi useita menestyneitä tehtäviä ja toteutti tehtävissään monia tehtäväšakillisesti kiinnostavia teemoja. Wirtanen seurasi aina tarkasti, mitä maailmalla tapahtui tehtäväšakin piirissä ja sovelsi välittömästi oppimiaan uusia ideoita käytäntöön. Wirtasen tehtävissä saattoi olla puutteita, mutta niiden teemasisältö oli aina tarkkaan harkittu. Usein ne olivat myös kokonaisuutena korkeatasoisia. Tästä osoituksena olivat mm. kultamitalit olympialaisten laadintakisoissa 1960 ja 1962 sekä useita huomattavia sijoituksia kansainvälisissä kisoissa. Kansainvälisestä menestyksestä huolimatta Wirtanen ei väheksynyt pienimpiäkään kotimaisia laadintakilpailuja.
Tunnustuksia

Suomen Keskusshakkiliitto myönsi 1947 Suomen Tehtäväniekkojen esityksestä Wirtaselle šakin hopeisen ansiomerkin. Hän sai ansiomerkin kultaisin sotilain 1971. Merkin luovuttivat 13. maaliskuuta 1971 SKSL:n ansiomerkkitoimikunnan puheenjohtaja Visa Kivi ja toimikunnan sihteeri Osmo Kaila sekä Suomen Tehtäväniekkojen (ST) tuonaikainen puheenjohtaja Hannu Harkola. ST kutsui Wirtasen kunniajäsenekseen 1975.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
esipeli (musta alkaa): 1...Rc3/Tc5 2. De3/Dh4#


Ratkaisu:


1. Dd7! (uhkaa 2. Dxd5#)

1…Rc3 2. Da7#

1…Tc5 2. Te4#
Kirjallisuutta

Matti Myllyniemi (1930–87) julkaisi Veikko Hynösen (1920–85) kanssa 1982 E. A. Wirtasen tehtäviä esittelevän kokoelman ”EAW. valikoima Erkki A. Wirtasen shakkitehtäviä”. Materiaalin alustavan järjestämisen suoritti Hynönen. Kokoelman tehtäviä kootessaan Myllyniemi korjasi joitakin virheellisiksi havaittuja tehtäviä.
Myllyniemi, Matti & Hynönen, Veikko: EAW. Valikoima Erkki A. Wirtasen shakkitehtäviä (1982). Helsinki: Suomen Tehtäväniekat, ISBN 951-95111-5-6.
Tauno Rautapalo

Tauno Erik Rautapalo (sukunimi vuoteen 1933 Rapp, käytti myös taiteilijanimeä T(auno) Rautapalo-Rapp ja nimimerkkiä Tauno Tuuri) (29. marraskuuta 1914 Helsinki – 26. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja taidemaalari.
Rautapalon isä oli taidemaalari Oskar Rapp. Myös hänen setänsä Alex Rapp ja veljensä Wiljo Rapp (myöhemmin Rautapalo) olivat taiteilijoita. Lisäksi Taunolla oli veli Lauri Rapp, joka oli myös maalari. Lauri maalasi vähemmän taidetta kuin veljensä, mutta muun muassa Suomenlinnan kirkon/majakkatornin maalaus oli hyvin näyttävä. Hän oli naimisissa Katri o.s. Tarvaisen kanssa, ja heillä oli yksi lapsi.
Rautapalo kävi Maalariammattikoulun, Taideteollisen keskuskoulun ja ABC-piirustuskoulun. Hän teki opintomatkoja ulkomaille. Hän toimi vapaana kirjailijana ja taidemaalarina vuodesta 1956 alkaen, sitä ennen hän työskenteli muun muassa metsänvartijana, kullankaivajana ja toimittajana. Rautapalo harrasti nuoruudessaan purjehdusta, urheilukalastusta, eräretkeilyä sekä nyrkkeilyä, ja hän oli nyrkkeilyn Suomen nuortenmestari keskisarjassa vuonna 1934.
Rautapalo kirjoitti 19 teosta, joista valtaosa oli nuortenkirjoja. Hän kirjoitti useita Lappiin sijoittuvia teoksia ja maalasi taidemaalarina värikkäitä tunturiaiheisia maisemamaalauksia. Vuonna 1950 Rautapalo osallistui puolen vuoden ajan kullankaivajana Lemmenjoen kultaryntäykseen ja kuvasi myöhemmin kultamaiden elämää teoksissaan Hippu seikkailee kultamailla (1950) ja Kullankaivajat (1957).