stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sulkapallo
Pelin pelaaminen ja strategia > Lyönnit > Lob – nosto

Lob on koholyönti, jolla pallo palautetaan verkolta takakentälle. Muistuttaa liikeradaltaan pitkää syöttöä, mutta vartalon asento on eri. Lob antaa pelaajalle aikaa valmistautua ottamaan vastaan seuraavaa lyöntiä.
Pelin pelaaminen ja strategia > Lyönnit > Drive

Drive on laakalyönti, jota käytetään etenkin nelinpeleissä. Pallo lyödään vartalon edestä ilman vartalonkiertoa laakana ja matalana. Drive on lyöntinä nopea ja vaatii nopeita reaktioita ja käden liikettä. Drivea nähdään nelinpeleissä paljon, koska usein kumpikaan pelipareista ei ole valmis luovuttamaan hyökkäysvuoroa vastustajalle esim. lob-lyönnillä.
Pelin historia

Mailalla ja sulista tehdyllä pallolla pelattiin pelejä jo antiikin Kreikassa. Sulkapallo kehittyi nykyaikaiseksi kilpapeliksi Englannissa 1800-luvun jälkipuoliskolla. Sen edeltäjä oli battledore and shuttlecock -niminen ajanvietepeli, jota harrastettiin Britteinsaarilla ja Intiassa, jonne britit olivat sen vieneet.
Ensimmäiset sisätiloissa käydyt sulkapallo-ottelut pelattiin kesäkuussa 1873 Intian Sattarassa, ja ensimmäiset kirjalliset säännöt laadittiin myös Intiassa, Poonan (nyk. Pune) varuskuntakaupungissa 1875. Intiasta Britanniaan palanneet upseerit toivat säännöt Britteinsaarille, jonne perustettiin 1800-luvun lopulla lukuisia sulkapalloseuroja. Englannin sulkapalloliitto julkaisi yhtenäiset säännöt vuonna 1893, ja vuodesta 1899 alettiin pelata Englannin avoimia mestaruuskilpailuja, jotka olivat vuosikymmenien ajan lajin epäviralliset maailmanmestaruuskilpailut. Kentän nykyinen muoto ja koko yleistyivät 1900-luvun vaihteessa.
Sulkapallo levisi Britanniasta Euroopan pohjoisosiin ja Pohjois-Amerikkaan sekä Intiasta muualle Aasiaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Kansainvälinen sulkapalloliitto IBF (vuodesta 2006 alkaen BWF) perustettiin 1934. Maiden välinen joukkuekilpailu Thomas Cup aloitettiin 1948–1949 ja naisten vastaava kilpailu Uber Cup alkoi 1956–1957. Vuonna 1989 niiden lisäksi aloitettiin Sudirman Cup, jossa on viisi pelimuotoa. Henkilökohtaisista maailmanmestaruuksista alettiin pelata 1977. Sulkapallo oli olympialaisissa näytöslajina Münchenin kesäolympialaisissa 1972 ja Soulissa 1988, ja se on kuulunut olympialaisiin virallisena lajina Barcelonan 1992 kisoista lähtien. Lajin mahtimaita ovat Kiina, Indonesia, Etelä-Korea, Japani ja Malesia sekä Aasian ulkopuolelta Tanska.
Sulkapallo on uutena lajina mukana vuoden 2020 Tokion paralympialaisissa.
Vuonna 2006 sulkapallon pistelaskua muutettiin, jotta ottelujen kesto olisi paremmin ennustettavissa.
Sulkapallo Suomessa

Jo 1908–1909 Viipurissa ilmestynyt Wiborgs Nyheter esitteli sulkapalloa lajina ja uutisoi kisojen tuloksista. Lajia alettiin harrastaa laajemmin 1940-luvulla. Suomen Sulkapalloliitto perustettiin 1954. Laji pysyi aluksi Suomessa varsin pienenä, mutta 1980-luvun lopulla alkanut harrastajamäärien jyrkkä nousu vei sulkapallon jopa tenniksen ja squashin ohi. Tähän nousuun lienee melkoisesti vaikuttanut Pontus Jäntin kansainvälinen menestys ja panos Suomen sulkapalloilun kehittämiseen. Hän on voittanut muun muassa nuorten EM-kisoissa kultaa Helsingissä vuonna 1987.
Kansallisen liikuntatutkimuksen 2009–2010 mukaan sulkapallon harrastajia kaudella 2009–2010 Suomessa oli 173 000, joka on selvästi enemmän kuin Suomessa esim. tenniksen, pöytätenniksen ja squashin harrastajamäärät yhteen laskettuna.
Sulkapallo terveysliikuntana

Lajin suosio on lisännyt siihen kohdistuvaa liikuntalääketieteellistä tutkimusta. Lajitaitoja, harrastuspohjaa ja valmennusta kehittää lisääntyvä tieto sulkapallon erityispiirteistä, fysiologiasta ja biomekaniikasta.
Sulkapallon pelaajan liikkeelle on ominaista vaihtelu vauhdikkaista pyrähdyksistä ja suunnanvaihdoksista tasaisempiin jaksoihin. Pistepelinä pelattuna yksi peli on 20–60 minuutin rupeama. Fyysinen rasitus kohdistuu sekä kehon aerobiseen että anaerobiseen energiantuotantoon. Kilpatasolla noin 30 % peliajasta on anaerobista rasitusta. Tämä vaihtelu eli intervallimaisuus tekee sulkapallosta myös tehokasta kestävyyttä, tasapainoa ja tila-aika-hahmotusta kehittävää terveysliikuntaa ja kuntoilua. Aloituskynnys harrastamiseen on matala, kokemuksesta ja iästä riippumatta. Kilpatasolla sulkapallo on fyysisesti erittäin vaativa ja nopea laji. Harrastuspohjaa ja ikähaitaria on pitänyt laajana se, että Euroopassa ja Yhdysvalloissa sulkapallossa on perinteisesti kilpailtu myös kaikissa aikuisikäluokissa.
Monen muun pallopelin tapaan sulkapallo ei ole kontaktilaji. Liikuntatapaturmien riski on sulkapallossa verrattain pieni. Lajityypillisiä ovat alaraajojen vammat (lihasrevähdykset, akillesjänne, nivelsiteet). Lihasvammoista osa olisi tutkimusten mukaan ennalta ehkäistävissä kunnollisella alkuverryttelyllä ja muulla fyysisellä valmentautumisella. Silmävammojen todennäköisyys on sulkapallossa merkittävästi pienempi kuin salibandyssa, jalkapallossa, tenniksessä ja jääkiekossa.
Sulkapallon ja muiden liikuntalajien yhdistelminä on kehitelty uudempia lajeja kuten Tai Chi Soft Ball sekä pickleball.
Kirjallisuutta

Lintulaakso Tuomo: Sulkapallo, säännöt, välineet, tekniikka, taktiikka. Tammi 2002 ISBN 9513123448
Tennilä Tuomo: Puoli vuosisataa sulkapalloa Suomessa. Helsinki: Suomen sulkapalloliitto 2005.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Sulkapalloliitto
Badminton World Federation
Sulkapallokentän mitat
Sulkapallomailojen lyöntiosat
Sulkapalloja
Naisia pelaamassa sulkapallon edeltäjää battledore and shuttlecock -peliä, jossa ei käytetty verkkoa. Kuva vuodelta 1804.
Teologiska fakulteten, Åbo Akademi

Teologisen tiedekunnan päärakennus
Teologiska fakulteten vid Åbo Akademi oli teologinen tiedekunta Turun Åbo Akademilla. Tiedekunta perustettiin lähinnä lahjoitetuin varoin vuonna 1924 ja oli ainoa teologinen tiedekunta Suomessa, jonka opetuskielenä käytetään ruotsia.
Åbo Akademin teologisessa tiedekunnassa saattoi erikoistua seitsemälle eri alalle:
Kirkkohistoria (professori Ingvar Dahlbacka)
Käytännöllinen teologia (professori Bernice Sundkvist)
Dogmatiikka (professori Gunnar af Hällström)
Teologinen etiikka ja uskonnonfilosofia (professor Tage Kurtén)
Vanhan testamentin eksegetiikka (professori Antti Laato)
Uuden testamentin eksegetiikka (professori Kari Syreeni)
Judaistiikka.
Tiedekunnalla oli myös yhteistyötä Åbo Akademin humanistisen tiedekunnan kanssa, jonka kautta pystyi opiskelemaan uskontotiedettä. Tälläkin aineella oli oma professorinsa.
Hallintouudistuksessa 2010 tiedekunta menetti itsenäisyytensä ja siitä tuli osa isompaa tiedekunta-aluetta. Lopullisesti teologinen tiedekunta lakkautettiin vuonna 2015 ja se yhdistettiin osaksi uutta Humanististen tieteiden, psykologian ja teologian tiedekuntaa.
Aiheesta muualla

Teologiska fakulteten vid Åbo Akademi (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen kiinalaiset

| Suomen kiinalaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  15 735 (2022)
Kielet:  kiina, suomi
Suomen kiinalaiset ovat Suomessa asuvia etnisiä kiinalaisia. He koostuvat kiinalaissyntyisistä Suomen kansalaisista sekä Suomessa asuvista Kiinan kansalaisista.
Vuoden 2022 lopussa Suomessa oli 15 735 asukasta, joiden äidinkieli on kiina. Noin 61% heistä asui pääkaupunkiseudulla. Vuoden 2017 lopussa Suomessa asuvien Kiinan kansalaisten määrä oli 8 742. Vuodesta 1990 vuoteen 2017 yhteensä 2 460 Kiinan kansalaista on saanut Suomen kansalaisuuden. Suomen kiinalaisilla on hyvä maine.  Enemmistö suomalaisista suhtautuu myönteisesti kiinalaisten maahanmuuttoon.
Maahanmuuton historia > Kiinalaiset siirtotyöläiset Suomessa vuosina 1916–1917

Vuonna 1916 Helsingin seudulle tuotiin linnoitustöihin ja niitä tukevaan metsänkaatoon suuri joukko kiinalaisia siirtotyöläisiä. Työläiset olivat ilmeisesti Mantšuriasta kotoisin olleita vankeja, joita kutsuttiin "punaparroiksi" eli hunghuuseiksi. Venäjän kaukoidässä nämä olivat tunnettuja pahamaineisen hurjina junanryöstäjinä ja maantierosvoina. Kiinalaisia työläisiä tuotiin Suomeen yhteensä noin 3 000. Kiinalaisiin turvautumisen arvioidaan johtuneen siitä, että Pietari Suuren merilinnoituksen rakennustöissä suomalaiset siirtotyöläiset olivat osoittautuneet kelvottomiksi.
Kiinalaistyövoimaa sijoitettiin muun muassa Espooseen, Kauniaisiin, Vantaalle, Korsoon ja Sipoon Söderkullaan pääasiassa metsänkaatotöihin. Heitä käytettiin myös Kustavissa merilinnoituksen tykkiteiden kivetystöissä sekä eri puolilla maata sekalaisissa töissä. Kiinalaiset majoitettiin usein kylmiin riihiin tai hökkeleihin, joissa ei ollut kunnon tulisijoja. Vaikka työläiset olivat miehiä, monet suomalaiset luulivat heitä naisiksi, sillä heillä oli pitkä niskapalmikko.
Linnoitustöiden ohessa kiinalaiset alkoivat tehdä Suomessa pian myös varkauksia, ryöstöjä, pahoinpitelyjä ja jopa ryöstömurhia. He saattoivat myös pelotella paikallisia asukkaita, jotta nämä lähtisivät ja jättäisivät asuntonsa ryöstettäviksi. Monilla heistä oli myös ikäviä tauteja kuten kuppaa ja syyhyä. Rikollisuus herätti suomalaisväestössä sekä pelkoa että vihaa. Esimerkiksi Akseli Gallen-Kallela ei pystynyt levottomissa oloissa enää työskentelemään Espoon Tarvaspäässä, ja hän päätti paeta puolisoineen Ruovedelle. Espoon alueella kerrotaankin oleskelleen jopa 1 200 kiinalaista. Vuoden 1917 vaihteesta alkaen kiinalaisia ruvettiin passittamaan takaisin Mantšuriaan. Venäjän vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 linnoitustyöt lopetettiin ja suurin osa jäljelle jääneistä kiinalaisista poistui Suomesta.
Aikalaisten mukaan maahan jäi myös kiinalais-suomalaista perimää.
Nykypäivä > Sopeutuminen Suomeen

Kiinalaistaustaiset pärjäävät opinnoissaan verrattain hyvin. Kiinalaistaustaisten oppimistulokset ovat muita suuria maahanmuuttajaryhmiä parempia.  Kiinalaisten maine on pysynyt hyvänä, vaikka asenteet maahanmuuttoa kohtaan ovat kärjistyneet.  Kiinalaiset maahanmuuttajat syyllistyvät rikoksiin väkilukuun suhteutettuna vähemmän kuin kantasuomalaiset.
Aiheesta muualla

Suomen Kiinalaisten Allianssi SKA ry
| n k Suomen väestöryhmät |
| --- | --- |
Suomalaisten heimot:  hämäläiset  karjalaiset  lappalaiset  pohjalaiset  savolaiset  varsinaissuomalaiset  inkeriläiset 
Perinteiset kulttuuriset vähemmistöt:  juutalaiset  karjalaiset  romanit  saamelaiset  suomenruotsalaiset (ahvenanmaalaiset)  tataarit  vanhavenäläiset 
Muita etnisiä ryhmiä:  afrosuomalaiset  englantilaiset  intialaiset  irakilaiset  italialaiset  kiinalaiset  kosovolaiset  kurdit  latvialaiset  persialaiset  romanialaiset  saksalaiset  somalit  sveitsiläiset  thaimaalaiset  turkkilaiset  ukrainalaiset  unkarilaiset  venäläiset  vietnamilaiset  virolaiset 
Katso myös:  maahanmuuttajat Suomessa 
Kiinalainen kaupustelija Helsingissä 1910-luvulla.
Suomen kulkuneuvot

| Turisti Suomen kulkuneuvot |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kari Juntunen
Kieli:  Suomi
Genre:  Julkisen liikenteen aikataulu
Kustantaja:  Suomen matkailijayhdistys/Suomen matkailuliitto Edita
Julkaistu:  1891–2010
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen kulkuneuvot eli Turisti on vuosina 1891–2010 ilmestynyt Suomen julkisen liikenteen aikataulukirja. Sitä julkaisi ensin Suomen Matkailuliitto, sittemmin Edita. Julkaisun päätoimittaja oli vuodet 1981–2011 Kari Juntunen. Julkaisun levikki oli parhaimmillaan 140 000, mutta viimeisenä vuotena siitä vain alle prosentin.
Suomen kulkuneuvot ilmestyi 1990-luvulle saakka neljästi vuodessa, loppuaikoina kolmesti vuodessa. Kirjan painos oli 1990-luvulla 13 000–14 000 kappaletta. Vuonna 1997 kirjan irtonumeron hinta oli 100 markkaa. Julkaisun historian viimeisinä vuosina kirjaa käyttivät pääasiassa ammattilaiset.
Julkaisun historiassa näkyi eri liikennemuotojen kehitys. Ensimmäisessä kirjassa vuodelta 1891 rautateiden aikatauluja oli 28 ja laivaliikennettä 67 sivua. Vuonna 1911 junaliikenteen osuus oli 57 ja laivaliikenteen 33 sivua. Ensimmäinen linja-auton aikataulu julkaistiin vuonna 1920. Linja-autoliikenteen osuus Suomen kulkuneuvojen sivumäärästä kasvoi voimakkaasti 1930-luvulla. Vuonna 1931 sivumäärä jakautui siten, että junien aikatauluja oli 40, linja-autoliikennettä laivaliikennettä kymmenen sivua. Vuonna 1991 junien aikatauluja oli 159, linja-autojen 253, lentokoneiden 22 ja laivojen 24 sivua.
Suomen kulkuneuvot jäi historiansa aikana kokonaan ilmestymättä kahdesti. Keväällä 1918 kirjan julkaiseminen estyi kansalaissodan vuoksi. Vuodenvaihteen 1939–1940 Talvituristi ei ilmestynyt talvisodan syttymisen vuoksi. Vuoden 1944 Syysturistin ilmestyminen viivästyi muutamalla kuukaudella jatkosodan vuoksi, ja vuoden 1956 Kevätturisti ilmestyi yleislakon vuoksi runsaan kuukauden myöhässä. Vuoden 1986 Kesäturistin ilmestymistä viivästytti virkamieslakko saman vuoden keväällä.
Viimeiseksi jäänyt Turisti-aikataulut on Talvituristi ja numeroltaan 1/2011. Siinä on aikataulut ajalle 12.12.2010–5.6.2011. Kirjan julkaiseminen lopetettiin, koska maksulliselle julkaisulle ei enää ollut kysyntää tietojen löytyessä maksuttomasti internetistä.
Aikaisemmat nimet

1891–1907 Turisten/Turisti
1907–1910 Aikataulut/Tidtabellen
1910–1930 Turisti/Turisten
1930–2002 Suomen Kulkuneuvot/Finlands Kommunikationer
2003–2011 Turisti Aikataulut
Aiheesta muualla

Heikki Immeli ja Kari Juntunen: Piletti Pietariin: Suomen kulkuneuvojen 100-vuotistaipaleelta. Helsinki: Suomen Matkailuliitto, 1991.
Suomen leijona (majakka)

Suomen leijona
| --- | --- |
Sijainti:  -
Vesistö:  Itämeri 
| --- | --- |
Arkkitehti:  Esko Lehesmaa 
Suunnittelija:  Mauri Määtänen (d) 
Materiaali:  teräs 
Värit:  Valkoinen, musta 
| --- | --- |
Valmistunut:  1987 
Automatisoitu:  1987
| --- | --- |
Valon korkeus:  22,7 m  (ennen vuotta1992)
Valonkanto:  30,0  km 
Valon ominaisuudet:  Fl W 12s 
| --- | --- |
ARLHS:  ALA018 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Suomen leijona on majakka Itämerellä, 46 kilometriä Utöstä lounaaseen. Väritykseltään sinivalkoinen majakka sijaitsee kuutisen kilometriä Suomen aluevesirajan ulkopuolella mutta Suomen talousvyöhykkeellä. Majakka on Suomen eteläisin rakennelma.
Suomen leijona on niin kutsuttu pohjamajakka eli kasuunimajakka, joka on perustettu merenpohjaan 10 metrin matalikolle keskelle avomerta. Sen rakennustyöt aloitettiin 1980-luvun alkupuolella, ja käyttöön majakka otettiin vuonna 1987. Tarvitsemansa energian majakka saa tuuligeneraattorista. Majakan valovoima on 23 000 kandelaa, ja sen valotunnus on valkoinen vilkku 12 sekunnin välein.
Alueella on mitattu Itämeren korkeimmat aallot, liki 13 metriä. Rakenteessa sovellettiin uutta kevyttä rakennetta, jonka teoriassa piti antaa luonnonvoimille pienempi pinta-ala hyökättäväksi ja myös joustaa hiukan. Kasuunin halkaisija on vesirajassa vain metrin, mutta silti koko rakennelma alkoi kallistua vuoden 1992 lopulla. Lopulta koko yläosa katkesi ja putosi mereen helikopteritasoineen. Lisäämällä kiviainesta ja betonia saatiin kasuunia stabiloitua, ja vinolle tyngälle hitsattiin uusi suora osa, joka on vähän matalampi, noin 12 m. Tuulivoimala korvattiin aurinkokennoilla ja valovoimaa vähennettiin: kantomatka on nykyään noin 8 mpk. Turvallisuutta parantavat iso passiivinen tutkaheijastin ja AIS-lähetin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen leijona (majakka) Wikimedia Commonsissa
Suomen majakat
| --- | --- |
Majakat:  Bengtskär  Bogskär  Flötjan  Gustaf Dalén  Gustavsvärn  Harmaja  Helsinki  Isokari  Jussarö  Kaijakari  Kalbådagrund  Kallan  Kallo  Kemi I  Kemi II  Keminkraaseli  Kokkola  Kotka  Kristiina  Kylmäpihlaja  Kökarsören  Lågskär  Längden  Marhällan  Marjaniemi  Merikarvia  Märket  Nahkiainen  Norrskär  Nyhamn  Oulu 1  Oulu 2  Oulu 3  Pietarsaari  Pori  Porvoo  Raahe  Rauma  Ritgrund  Rönnskär  Russarö  Sandbäck  Strömmingsbådan  Stubben  Suomen leijona  Suomenlinna  Sälgrund  Säppi  Sälskär  Söderskär  Tainio  Tankar  Tauvo  Tiiskeri  Ulkokalla  Utgrynnan  Utö  Vaasa  Valassaaret  Yttergrund 
Suomen majakat, joista 1940 ja 1944 tuli Venäjän majakkoja:  Hanhipaasi  Heinäluoto  Lounatrivi  Narvi  Numeroniemi  Pohjoiskorkia  Ristiniemi  Ruuskeri  Seiskari  Seivästö  Someri  Sortanlahti  Tytärsaari  Vaitolahti 
Suomen entiset majakat:  Glosholm  Heiskanen  Leppäniemi  Nyhamn  Pohjoisrivi  Porkkala  Rönnskär  Sirnitsä  Söderskär 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen leijona (Q10495401)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: majakka, entinen rakennus tai rakennelma
sijainti: Skandinavia
koordinaatit: 59°28′22″N 20°48′47″E﻿ / ﻿59.4727°N 20.813067°E﻿ / 59.4727; 20.813067
Turkkusex

Turkkusex-messut on vuosittain Turussa järjestettävä erotiikka-alan tapahtuma. Messut järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2002. Vuoden 2007 tapahtumassa vieraili noin 15 000 kävijää.
TurkkuSex on viime vuosinamilloin? kasvanut Suomen suurimmaksi kuluttajille suunnatuksi erotiikka-alan tapahtumaksi. Turussa on vieraillut vuosien aikana muun muassa Ron Jeremy, Katsuni, Brittany Andrews, The British Chippendales, The Porcelain Twinz, Elena Gibson ja Stephanie Grant. TurkkuSex-tapahtumassa on muun muassa järjestetty ensimmäisenä maailmassa livestudio, jossa yleisö on päässyt tutustumaan aikuisviihde-elokuvan kuvauksiin lähietäisyydeltä.
Vuoden 2009 TurkkuSex-messujen pääesiintyjä oli pornotähti Belladonna, tapahtumaa isännöi MTV-tähti Bam Margera ystävineen.
Tapahtuma on viime vuosinamilloin? järjestetty Turun Messu- ja Kongressikeskuksessa.
Radio Majakka

Radio Majakka oli turkulainen paikallisradio. Radioasema syntyi 2. heinäkuuta 1999 Meriradion aiemmin käyttämälle taajuudella 89,0 MHz. Radio Majakan omisti TS-Yhtymä, joka pyörittää nykyisellään radioasemia Radio Auran Aallot ja Zoom FM. Radio Majakan musiikki oli 100-prosenttisesti  kotimaista. Lähetinmastot sijaitsivat Turussa, Korppoossa ja Uudessakaupungissa. Juontajina toimivat ainakin Markku Aalto, Petri Rinne, Kauko Leinonen, Tuire Suonpää, Tapio Äyräväinen käytti taiteilijanimeä Leo Lähde, Helena Lappetelainen ja Ossi Valo.
Radio Majakan tilalle luotiin uusi radio, joka otti soittolistalleen myös ulkomaista musiikkia. Radio Majakka lopetti lähetykset 29. syyskuuta 2008 kello 11.59. Radio Melodia jatkoi siitä.
Aiheesta muualla

Epävirallinen historiikki
Suomalaiset radioasemat
| --- | --- |
Yle:  Yle Radio 1  YleX  Yle Radio Suomi  Yle Vega  Yle X3M 
Bauer Media Group:  Basso  Iskelmä  Radio 957  Radio City  Radio Classic  Radio Mega Oulu  Radio Nova  Radio Pooki  SuomiRock  SuomiRäp  Auran Aallot  Radio Pori  Kasari  Ysäri  Top51  KISS 
Nelonen Media:  Aito Iskelmä  Easy Hits  Groove FM  Helmiradio  HitMix  Kantriradio  Loop  Radio Rock  Radio Suomipop 
NRJ Finland:  NRJ  Radio Nostalgia 
Keskisuomalainen:  Radio Keskisuomalainen  Radio Voima  Savon Aallot 
Muut:  Classic Hits  FUN Tampere  Järviradio  Kuhan.fm  Radio Dei  Radio Helsinki  Radio Inari  Radio Kaleva  Radio Moreeni  Radio Ramona  Radio Rex  Radio Sandels  Radio SUN  Radio Vaasa  Rattoradio  Sea FM Radio  Suviseuraradio  Tampereen Kiakkoradio 
Lakkautetut asemat:  Aito Hitti (2016–2019)  Aito Kajaus (1989–2019)  Box (2018–2020)  Business FM (2016–2019)  I LUV 2K (2018–2020)  Metro Helsinki (2005–2017)  Me Naiset Radio (2021–2023)  Oi FM (2007–2015)  Pispalan Radio (2015–2021)  Päijänneradio (1989–2001)  Radio 88,2 (1989–2020)  Radio 967 (2007–2011)  Radio Aalto (2007–2020)  Radio Alex  Radio Kaakko (2020–2023)  Radio KLF (2005–2015)  Radio Lakeus (1985–1989)  Radio Manta (1989–2011)  Radio Majakka (1999–2008)  Radio Melodia (2008–2016)  Radio Mikkeli (2013–2020)  Radio Rapu (2014–2016)  Radio Seinäjoki  Radio Sputnik (1999–2019)  Radio Ykkönen  Rogmo FM (2000–2009)  RÄP (3/2020–9/2020)  Simpsiö 96,9  Spin FM (2009–2020)  Spirit FM (2015–2018)  The Voice (2007–2016)  Zoom FM (2008–2011)  Yle Puhe (1998–2024)
Studentteatern i Åbo

Studentteatern i Åbo lyhennettynä "STÅ" on Turussa toimiva Åbo Akademin ylioppilaskunnan opiskelijateatteri. Teatteriyhdistys perustettiin vuonna 1936 ja se on siten Suomen toiseksi vanhin ylioppilasteatteri. Aktiivisa jäseniä on noin 50, määrä vaihtelee jonkin verran vuodesta vuoteen.
STÅ:n toiminta koostuu mm. näytelmistä, improvisointi-illoista, kurssien järjestämisestä sekä teatterivierailuista.
Suomalainen rekisterikilpi

Suomalainen auton rekisterikilpi
Suomessa moottoriajoneuvojen ajoneuvorekisteriä hallinnoi Liikenteen turvallisuusvirasto (Trafi). Autoissa rekisterikilvet kiinnitetään näkyvälle paikalle ajoneuvon etu- ja takapäähän. Traktoreissa ja moottorityökoneissa rekisterikilpi kiinnitetään näkyvälle paikalle ajoneuvon etu- tai takapäähän. Perävaunuissa, moottoripyörissä, mopoissa ja mopoautoissa kilpi on sijoitettu vain taakse. Ainoastaan moottorikelkoissa kilpi on sijoitettu molemmille sivulle. Takapään kilven tulee olla valaistu.
Suomalaiset rekisterikilvet valmistetaan Helsingin vankilassa Erich Utsch Ag:n toimittamista aihioista. Materiaalina on alumiini, jonka pinnalla on heijastava kalvo. Numerot ja kirjaimet ovat pakottamalla pinnasta kohotettuja, ja niissä on peiteväri. Pakotuskorkeus on 1–1,2 millimetriä.
Yleensä rekisterikilpi valitaan satunnaisesti, mutta on mahdollista saada vapaavalintainen erityiskilpi. Erityiskilpipäätös maksaa 790 euroa eikä erityiskilpeä voi siirtää toiseen ajoneuvoon ilman uutta päätöstä. Puolustusvoimien ajoneuvoilla ja Ahvenanmaalle rekisteröidyillä ajoneuvoilla on omat kilpensä. P-, W- ja D-kirjaimella alkavat kilvet ovat käytössä perävaunuissa.
Suomeen rekisteröidyissä autoissa on vuodesta 1972 lähtien ollut pääsääntöisesti käytössä valkopohjaiset rekisterikilvet, joissa on kolme kirjainta ja kolme numeroa. Vuoteen 1989 asti kilven ensimmäinen kirjain oli niin sanottu läänitunnus, joka määräytyi sen mukaan, missä auton omistaja asui, tosin jo vuonna 1972 luovuttiin kilpien vaihtopakosta asuinlääniä vaihtaessa.
Historiaa

Valtakunnallinen moottoriajoneuvojen rekisteripakko tuli Suomeen vasta vuonna 1922, joskin tätä edelsivät kaupunkikohtaiset kilpijärjestelmät, esimerkiksi Helsingissä vuodesta 1907. Ensimmäisissä valtakunnallisissa kilvissä tunnus oli muotoa "X-NNNN", jossa X oli läänikohtainen tunnus.
Vuosina 1922–1929 käytettiin valkopohjaisia rekisterikilpiä, mutta 1930- ja 1940-luvuilla parillisina vuosina rekisteröidyissä autoissa käytettiin mustapohjaisia kilpiä joissa teksti oli valkoisella fontilla, parittomina valkopohjaisia mustalla fontilla. Vuonna 1950 siirryttiin mustiin kilpiin valkoisilla kirjaimilla. Sen jälkeen rekisteritunnuksissa oli kaksi kirjainta, joista ensimmäinen oli läänitunnus, sekä enintään kolminumeroinen luku. Kutakin läänitunnuskirjainta kohti oli näin ollen käytettävissä noin 25 000 mahdollista rekisteritunnusta. Kun ne eivät enää riittäneet, otettiin useita väkirikkaita läänejä varten käyttöön toinen, lopulta kolmaskin tunnuskirjain. Helsingin kaupungilla oli oma tunnuskirjain.
Vuoteen 1960 rekisterikilpien materiaalina oli teräspelti. Tuohon asti kilvet oli kuitenkin mahdollista hankkia lisähintaan sinkityllä kirjasimella, jolloin materiaalina oli messinki. Rekisterikilpiin lisättiin valkoinen reunus vuonna 1960. Vuodesta 1961 alkaen jaettavissa uusissa tunnuksissa oli kolme kirjainta ja enintään kaksi numeroa.
Vuonna 1972 kilpien vaihtopakosta lääniä vaihtaessa luovuttiin, mutta kotiläänin tunnuskirjain merkittiin kilpiin vielä pitkään tämän jälkeenkin. Samana vuonna otettiin käyttöön nykyisen malliset kolmekirjaimiset valkoiset kilvet mustalla tekstillä, jossa rekisteritunnukset ovat muotoa "XXX-NNN". Läänikohtaisesta kilpien jaosta luovuttiin kuitenkin täysin vasta vuonna 1989.
Suomen kuuluessa Euroopan unioniin on toukokuusta 2001 lähtien uusien kilpien vasempaan reunaan liitetty sininen kenttä, johon on sijoitettu EU:n tähtisymboli ja maatunnus. Tosin nykyäänkin voi saada vanhanmalliset EU-tunnuksettomat kilvet, mikäli omistaja erikseen pyytää sellaisia.