stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuolijoen kartano
Historia

Vuolijoen kantatila on Paulin rustholli, jonka 1600-luvulla omisti Paulinuksen pappissuku ja sen jälkeen Herkepeuksien suku. Jatkossa tila vaihtoi useasti omistajaa ja lopulta sen omistajiksi tuli Luopioisten talonpoikia.
Juho Erkinpoika Wuolijoki (1798–1869) alkoi isännöidä tilaa vuonna 1830. Hänen puolisonsa oli Henriika Loviisa Erkintytär (1814–1882). Heidän poikansa Juho Wuolijoki isännöi Wuolijoen tilaa 1870–1911 puolisonsa Serafina Lagervikin kanssa. Pariskunnan vanhin poika, Wäinö Wuolijoki, isännöi tilaa 1911–1947. Nuorempi poika Sulo Wuolijoki avioitui vuonna 1908 virolaisen ylioppilaan Ella Maria Murrikin (sittemmin Hella Wuolijoki) kanssa. Avioliitto päättyi eroon 1923. Myöhemmin Hella Wuolijoki kirjoitti kuuluisan Niskavuori-sarjansa käyttäen esikuvanaan Vuolijoen kartanoa ja siinä asuneita henkilöitä.
Rakennukset

Vuosina 1741–1886 tila oli jaettu kahteen osaan, Vanhaantaloon ja Eerontaloon. Vanhantalon päärakennuksen vanhimmat osat on rakennettu 1700-luvun lopulla. Sen suuri tupa on mahdollisesti 1830-luvulta. Rakennus on saanut klassistisen ulkoasun vuonna 1921, ja sen suunnitteli professori Carolus Lindberg. Vanhatalo on nykyinen Vuolijoen kartano. Eerontalon pitkä päärakennus on 1800-luvun keskivaiheilta. Lindberg suunnitteli myös Eerontalon korjauksen 1920-luvulla. Eerontalo on nykyään Alitalo. Harmaakivinen navetta on vuodelta 1899 ja luhtiaitta on rakennettu vuonna 1793. Vuolijoen kulttuurimaisemaan kuuluu myös Syrjäsen tilan vanha riihi.
Nykypäivä

Wuolijoen kartanoa isännöi nykyään Erkki Wuolijoki, joka on Wäinö Wuolijoen pojanpoika ja kuudes saman suvun isäntä Wuolijoen kartanossa. Kartano on pelkästään yksityiskoti eikä se ole avoinna yleisölle.
Voronež

| Voronež Воронеж |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Voronežin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti kartalla
 Voronež
 Koordinaatit: 51.6606°N, 39.1999°E 
Vatiol:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Voronežin alue
Alue:  601 km2
Pormestari:  Gusev Alexander
Aluekoodi(t) rekisterikilvissä:  36, 136
Perustettu:  1586
Kaupungiksi:  1779
Väkiluku (2012-12-17):  1 014 610
 – Metropolialue:  1 318 000
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  394000-394095
Suuntanumero(t):  +7 473
 
 http://www.voronezh-city.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marian ilmestyksen katedraali
Voronež (ven. Ворóнеж) on suuri kaupunki ja kaupunkipiirikunta Venäjällä lähellä Ukrainan rajaa. Se sijaitsee Voronežjoen varrella kahdentoista kilometrin päässä Voronežjoen ja Donin yhtymäkohdasta. Se on Voronežin alueen pääkaupunki ja tärkeä rautateiden risteyspaikka.
Saksalaiset valloittivat kaupungin toisessa maailmansodassa 24. heinäkuuta 1942. Puna-armeija valtasi kaupungin takaisin 25. tammikuuta 1943. Taisteluissa kaupungista tuhoutui yli 92 prosenttia.lähde?
Voronežin kaupunkipiirikunta ja sen väestö > Tilanne 2010 väestönlaskennan aikaan

Voronežin alueen alaisuudessa on Voronežin kaupunkipiirikunta. Siihen kuului vielä vuoden 2010 väestönlaskennan aikaan varsinaisen Voronežin kaupungin ohella läheisten kaupunkityyppisten taajamien kaupunkilaisia ja ympäröivien kylien maaseutuasukkaita. Kaupunkipiirikunta on Venäjän paikallishallinnossa kunnallispiirin tasoinen, ylemmän eli toisen tason paikallishallinnollinen yksikkö federaatiosubjektin alaisuudessa.lähde?
Voronež kaupunkipiirikunnassa asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 975 373 asukasta. Heistä asui Voronežin kaupungissa (Voronežin piireissä) 889 680 henkeä, neljän kaupunkityyppisen taajaman piireissä 45 087 ja maaseudulla 40 606 henkeä. Kaupunkityyppisten taajamien asukkaat olivat kotoisin Krasnolesnyin (Краснолесный, 5 405 as.), Pridonskoin (Придонской, 18 300 as.), Somovon (Сомово, 13 605 as.) ja Šilovon kaupunkityyppisten taajamien piireistä (Шилово, 7 777 as.). Taajamista Krasnolesnyi sijaitsee maanteitse Voronežin keskustasta noin 55 kilometriä koilliseen, Pridonskoi noin 10 kilometriä länteen, Somovo 15 kilometriä koilliseen, Šilovo 14 kilometriä lounaaseen.
Voronežin kaupunkipiirikunta ja sen väestö > Miljoonakaupungiksi

Sittemmin kaupunkipiiriin kuuluvat taajamat on yhdistetty osaksi Voronežin kaupunkia ja sen kuutta piiriä. Voronežin kaupungin piirit ovat: Kominternovski (Коминтерновский), Leninski (Ленинский), Levoberežni (Левобережный), Sovetski (Советский), Tsentralnyi (Центральный) ja Železnodorožnyi (Железнодорожный).
Voronežin kaupungin asukasluku on kasvanut hallinnollisen muutoksen lisäksi sisäisen muuttoliikkeen johdosta. Joulukuun 2012 alkupuolella arvioitiin virallisesti, että kaupungin asukasluku ylittäisi pian miljoonan rajan. Se toteutui 17. joulukuuta 2012, jolloin Voronežista tuli Venäjän viidestoista yli miljoonan asukkaan kaupunki.
Voronežin kaupunkipiirikunta ja sen väestö > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1811 | 1840 | 1863 | 1897 | 1914 | 1931 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&022100.&&&&0022 100 | &&&&&&&&&&043800.&&&&0043 800 | &&&&&&&&&&040900.&&&&0040 900 | &&&&&&&&&&080599.&&&&0080 599 | &&&&&&&&&&093700.&&&&0093 700 | &&&&&&&&&0161576.&&&&00161 576 | &&&&&&&&&0447164.&&&&00447 164 | &&&&&&&&&0660182.&&&&00660 182 | &&&&&&&&&0782950.&&&&00782 950 | &&&&&&&&&0886844.&&&&00886 844 | &&&&&&&&&0848752.&&&&00848 752 | &&&&&&&&&0889680.&&&&00889 680 |
Liikenne

Voronež on tärkeä liikenteen solmupiste ja asemapaikka. Kaupungin kautta kulkee eurooppatieyhteys E 115 Moskovasta (etäisyys 511 km) Rostoviin (568 km). Myös valtatie Tambovista (205 km) Belgorodiin ja edelleen Ukrainan Harkovaan (349 km) kulkee Voronežin kautta. Voronežin rautatieasema Voronež I on alueen päärautatieasemia yhdessä Liskin risteyspaikkakunnan rautatieaseman kanssa. Voronežissä on sekä siviililentoasema (Voronežin lentoasema) että sotilaallinen lentotukikohta (Baltimorin lentotukikohta, ven. военный аэродром «Балтимор»).
Voronežin kuuluisia asukkaita

Nikolai Basov, neuvostoliittolainen fyysikko
Ivan Bunin, kirjailija, ensimmäinen venäläinen nobelisti
Pavel Tšerenkov, neuvostoliittolainen fyysikko
Mikhail Tsvet, kasvitieteilijä
Konstantin Feoktistov, venäläinen avaruusalan insinööri ja entinen neuvostoliittolainen kosmonautti
Grigory Sanakoev, shakin suurmestari
Jelena Davydova, entinen neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja
Yevhen Lapinsky, lentopalloilija
Osip Mandelštam, runoilija
Andrei Platonov, neuvostovenäläinen kirjailija
Mitrofan Pyatnitsky, muusikko
Aleksandr Litvinenko, entinen KGB:n eversti ja Venäjän turvallisuuspalvelun everstiluutnantti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voronež Wikimedia Commonsissa
| n k Maantieteellisen Euroopan yli miljoonan asukkaan kaupungit |
| --- | --- |
 Barcelona  Belgrad  Berliini  Birmingham  Budapest  Bukarest  Bryssel  Donin Rostov  Hampuri  Harkova  Istanbul1  Kazan  Kiova  Köln  Lontoo  Madrid  Milano  Minsk  Moskova  München  Nižni Novgorod  Odessa  Pariisi  Perm  Pietari  Praha  Rooma  Samara  Sofia  Tbilisi  Ufa  Varsova  Volgograd  Voronež  Wien 
1Sijaitsee sekä Euroopassa että Aasiassa
Voronež I on suuri rautatieasema.
Vrouw Maria

Vrouw Maria muistutti piirroksessa kuvattua snaulaivaa.
Vrouw Maria (suom. Rouva Maria) on hollantilainen kauppa-alus, joka matkalla Amsterdamista Pietariin 3. lokakuuta 1771 törmäsi kariin Nauvon ulkosaaristossa ja upposi.
Aluksen haaksirikosta tuli eräs Suomen etelärannikon kuuluisimmista aarrelaivalegendoista.
Rauno Koivusaaren johtama Pro Vrouw Maria -yhdistyksen sukeltajaryhmä löysi aluksen hylyn 28. kesäkuuta 1999. Hylky lepää meren pohjassa noin 41 metrin syvyydessä.
Kuvaus

Hylyn rungon pituus on noin 26 metriä ja leveys 7 metriä.
Juha Flinkmanin mukaan itse laiva ei ole harvinaislaatuinen, mutta sen lasti on arvokas.
Lasti

Aluksen ruumassa arvellaan olleen esimerkiksi taideaarteita, joita keisarinna Katariina Suuri ja muu Venäjän ylimystö oli tilannut Hollannista.
Maalauksista kuuluisin oli Gerrit Doun kolmiosainen teos Lastenhuone, jota pidettiin yhtenä Hollannin kultakauden arvostetuimmista maalauksista.. Sen arvo laskettaisiin nykyään kymmenissä miljoonissa euroissa
Lisäksi lastina oli sokeria, väriaineita, sinkkiä ja kappaletavaraa. Miehistö ja paikallinen väestö ehti pelastaa osan lastista ennen aluksen uppoamista 8. lokakuuta 1771. Haaksirikosta pelastettua tavaraa myytiin myöhemmin Pietarissa.
Sijainti

Vrouw Maria.
Museovirasto on tehnyt alueella kenttätutkimuksia. Hylyn uppoamispaikka on suojeltu ja ympärivuorokautisessa kameravalvonnassa. Suoja-alueelle ankkuroituminen on kiellettyä, ellei se liity vaarassa olevan aluksen meripelastukseen. Myös sukellustoiminta on luvanvaraista. Vrouw Maria sijaitsee itäkaakkoon Jurmon saaresta, Smedskären-nimisen saaren länsipuolella. Suoja-alue on n. 1,5 km halkaisijaltaan oleva ympyrä, jonka keskipisteenä on Namnlösan-niminen luoto. Sen koordinaatit ovat EUREF-FIN-järjestelmässä 59°46'28"N ja 21°47'10" E.lähde?
Kunto

Aluksen hylky on säilynyt poikkeuksellisen ehjänä. Vrouw Marian, kuten muiden Itämeren hylkyjen, säilymistä on edesauttanut puisia hylkyjä tuhoavan laivamadon puuttuminen pohjoiselta Itämereltä. Säilymistä on edesauttanut myös se, että aluksen runko on tammea.
Maaliskuussa 2008 valmistuneiden ultraääni- ja röntgentutkimusten mukaan hylky on säilynyt yllättävän hyvin ja se voitaisiin periaatteessa nostaa ja museoida. Hylyn nostaminen ja entisöiminen on kallista, mutta eräät venäläiset sijoittajat ovat olleet valmiit rahoittamaan  operaatiota. Hylyn nosto nousi jälleen helmikuussa 2017 tullut esille, ja sijoituspaikaksi kaavailtiin paikkaa, johon sittemmin lopullisesti hylätyssä suunnitelmassa ajateltiin Guggenheim-museota.
Vrouw Mariasta ja sen löytämisestä kirjan kirjoittaneet Juha Flinkman ja Petri Puromies toteavat kuitenkin, että hylky säilyy hyvin siellä, missä se on, kun siihen ei kajota. Nostaminen ja konservointi ovat ongelmia, ja he ottavat vertauskohdaksi Vasa-laivan, jonka puuaines on alkanut hajota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vrouw Maria MoSS:n sivuilla
Kirjallisuutta

Rauno Koivusaari & Mikko Heikkilä: Suomen rannikon aarrelaivat, s. 44–55.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16734-0
Vrouw Maria -työryhmä: Vrouw Maria : selvitys tutkimuksista, tuloksista ja tulevaisuuden eri vaihtoehdoista.  Museovirasto, meriarkeologian yksikkö, 2007.  ISBN 978-951-616-168-9  Teoksen verkkoversio (pdf). (Arkistoitu – Internet Archive)
Gerald Easter & Mara Vorhees: Vrouw Maria ja Katariina Suuren kadonnut aarre, 2021. Docendo Oy. Suomentanut Antti Immonen. ISBN 978-952-291-964-9.
Vuosaari-lehti

Vuosaari-lehti on vuonna 1965 perustettu Helsingin Vuosaaren kaupunginosan asioita käsittelevä ilmaisjakelulehti. Lehti ilmestyy kerran viikossa keskiviikkoisin. Sen levikki oli vuoden 2007 keväällä noin 18 000 kappaletta. Levikki nousee jatkuvasti Vuosaaren asukasmäärien kasvun tahdissa.
Lehden päätoimittajana toimi aina vuoteen 2000 asti kirjailija, ent. kaupunginvaltuutettu ja opettaja Esko Honkanen. Toimittaja Aarne Taussi jäi eläkkeelle vuonna 1981 ja hänen tilalleen tuli Eskon poika Eero Honkanen, joka toimii nykyään lehden päätoimittajana.
Idean itähelsinkiläisen lehden julkaisemisesta sai "Vuosaaren keisari" Martti Ilveskorpi, joka ehdotti Esko Honkaselle lehden perustamista. Lehti perustettiinkin ja Urheilu- ja Askarteluseura ry (sittemmin Vuosaari-Kilta) aloitti sen julkaisun. Vuonna 1993 julkaisuoikeudet siirtyivät lehteä tukemaan perustetulle Vuotieto Oy:lle, jossa olivat mukana Vuosaari-Säätiö, Vuosaari-Seura ja Vuosaari-Kilta. Nykyään lehden kustantaa lehden toimittajien oma yhtiö.
Lehden palstoilla on käsitelty eri näkökulmista niin politiikkaa, rakentamista, lukijoiden mielipiteitä kuin urheiluakin. Paljon palstatilaa ovat saaneet myös taide- ja kulttuuriasiat, esimerkiksi runot ja novellit, mikä on melko poikkeuksellista pienelle ilmaisjakelulehdelle. Vuonna 1984 Helsingin kaupungin paikallislehtikilpailussa lehti saavuttikin kunniamaininnan ansiokkaasta työstään Vuosaaren ja vuosaarelaisuuden hyväksi.
Lehden linja on ollut maltillinen, mutta kaupunginosan kehittämiseksi se on tarjonnut asukkaiden ja päättäjien välisen keskustelufoorumin. Välillä lehti on ilmaissut selkeästi kielteisen kantansa esimerkiksi joihinkin Vuosaarta koskeviin rakennushankkeisiin, kuitenkin puolustuspuheenvuoron vastapuolelle jättäen. Vuosaari-lehti on helpottanut asukkaiden osallistumista alueen suunnitteluhankkeisiin kertomalla suunnitteluprosessien eri vaiheista.
Bouletingriffoni

| Bouletingriffoni |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ranska
Määrä:  yhteensä 15 yksilöä maailmallalähde?
Rodun syntyaika:  1870-1880-luku
Alkuperäinen käyttö:  lintukoira
Nykyinen käyttö:  lintukoira
Elinikä:  12–13 vuotta
Muita nimityksiä:  griffon Boulet, griffoun à poil laineux, French Woolly-haired Pointing Griffon, Franzosicher Wollhaariger Griffon, grifón de muestra francés de pelo lanoso
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu aiemmin ryhmä 7 Kanakoirat alajaos 1.3 Mannermaiset griffon-tyyppiset kanakoirat #174
Ulkonäkö
Paino:  22–27 kg
Säkäkorkeus:  uros 55–60 cm narttu 50–55 cm
Väritys:  ruskea, harmaanruskea tai punaruskea
Bouletingriffoni (ransk. griffon Boulet, griffon à poil laineux) on sukupuuttoon kuollut ranskalainen koirarotu. Nimitys à poil laineux viittaa siihen, että se oli metsästysgriffoneiden pitkäkarvainen versio (vertaa korthalsingriffoni eli griffon à poil dur = karkeakarvainen griffoni). FCI oli alun perin tunnustanut sen, mutta poisti sen sittemmin listoiltaan rodun uhanalaistuttua.
Ulkomuoto

Bouletingriffoni oli pitkä- ja silkkikarvainen seisoja. Sillä oli leveä ja pitkä kuono, keskikokoinen kallo, melko pitkä kaula ja riippukorvat. Se oli keltasilmäinen, syvä- ja leveärintainen ja suhteellisen lyhytrunkoinen. Ranskassa sen häntä typistettiin ja sen raajat olivat melko pitkät. Karvapeitteen laatu oli joko harjasmainen tai aaltoileva, mutta sen ei koskaan tullut olla kihara. Karva oli pehmeämpää ja aaltoilevampaa kuin muilla metsästysgriffoneilla. Väritys oli ruskea, jonka sävy vaihteli kuolleiden lehtien sävystä haalean kastanjanruskeaan, ja sen joukossa oli vaaleampia karvoja. Valkoiset merkit karvapeitteessä sallittiin, mutta koira saattoi olla myös pelkästään yksivärinen. Uroksen säkäkorkeus oli 55–60 cm ja nartun 50–55 cm. Paino vaihteli 22–27 kg välillä.
Luonne

Rotu oli lauhkea, älykäs, tottelevainen ja lapsirakas. Se oli kuitenkin myös melko itsepäinen ja vahtiviettinen. Se soveltui monenlaiseen riistaan, mutta oli pääasiallisesti lintukoira.
Alkuperä

1870- ja 1880-lukujen vaihteessa bouletingriffonin jalosti Elbeufissa Pohjois-Ranskassa Emmanuel Boulet, joka käytti sen luomiseen karkeakarvaisia griffon- tai seisojatyyppisiä kanakoiria ja noutavia vesikoiria, kuten barbetia tai villakoiraa. Sitä käytettiin jo 1880-luvulla korthalsingriffonin luomiseen ja 1970-luvulla barbetin uudelleenjalostamiseen, ja se onkin molempien lähisukulainen. FCI oli aiemmin tunnustanut rodun, mutta poisti sen listoiltaan vuonna 1984 sen käytyä uhanalaiseksi ja kasvatustoiminnan hiivuttua.
Ranskan kennelliiton SCC:n ylläpitämän rekisterin LOF:n ensimmäinen rekisteröity koira, vuonna 1885, oli bouletingriffoni Marco.
Käännös suomeksi
Vuonislahti

Pielisen rantasaaria Vuonislahdessa, taustalla Koli
Vuonislahden asemarakennus on nykyään yksityiskäytössä.
Paaterin kirkko
Vuonislahti on kylä Lieksassa, noin 20 kilometriä Lieksan keskustasta etelään. Se sijaitsee Pielisen itärannalla vastapäätä Kolia ja kuuluu osana Kolin kansallismaisemaan. Vuonislahti valittiin Vuoden kyläksi vuonna 2002. Puuveistostaiteilija Eva Ryynäsen ateljee ja hänen suunnittelemansa Paaterin kirkko sijaitsevat Vuonislahdella. Kirjailija Heikki Turunen on kotoisin Vuonislahdesta. Vuoteen 1972 asti kylä kuului Pielisjärven kuntaan.
Hupeli

Vuonislahden Rekiniemeen valmistuu taiteilijatalo Hupeli keväällä 2011. Talon toiminta perustuu kylän taiteilijoiden Eva Ryynäsen ja Heikki Turusen henkisen perinnön vaalimiseen ja kulttuurimatkailun voimistamiseen alueella. Taloon tulee työskentelytilat kuvataiteilijalle, kirjailijalle ja tutkijalle sekä kolme pientä asuntoa. Noin 300 neliön hirsihuvilan lisäksi etuihin kuuluvat rantasauna ja Rekiniemestä avautuvat Kolin maisemat.
Taloa ylläpitää Vuonislahden Taiteilijatalo ry, jonka puheenjohtaja on Markku Tanner. Hankkeeseen on saatu rahaa muun muassa Pohjois-Karjalan ELY-keskukselta, Lieksan kaupungilta sekä yrityksiltä.
Liikenneyhteydet

Vuonislahdessa sijaitsee Vuonislahden rautatieasema, jossa Joensuun ja Nurmeksen välillä liikennöivät junat pysähtyvät.
Talvisin Kolin ja Vuonislahden välillä kulkee Kolin jäätie, joka on Suomen pisin yleinen jäätie.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuonislahti Wikimedia Commonsissa
Vuonislahti
Sulopuisto, Sirpa (toim.): Vuonislahden kouluhistoriaa 1888–2008. Vuonislahden kyläseura : Vuonislahden taiteilijatalo, 2008. ISBN 978-952-92-3843-9.
Sulopuisto, Sirpa (toim.): Vuonislahden kylän historiaa : perinteitä – palveluita. Vuonislahden kyläseura, 2001. ISBN 952-91-3729-X.
Lieksan kylät
Egyptinkorpi
Hattusaari
Hattuvaara
Höntönvaara
Hörhö
Jaakonvaara
Jamali
Jongunjoki
Kelvä
Kitsinvaara
Koli
Kontiovaara
Kuorajärvi
Kylänlahti
Lamminkylä
Lapalie
Louhivaara
Matovaara
Mätäsvaara
Märäjälahti
Nurmijärvi
Ohtavaara
Pankakoski
Pankajärvi
Puso
Romppala
Ruunaa
Saarivaara
Savijärvi
Siikavaara
Sikovaara
Sokojärvi
Sokovaara
Uusikylä
Varpanen
Vieki
Viensuu
Vuonisjärvi
Vuonislahti
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Pyhiinvaellus

Ilja Repin: Pyhiinvaeltaja. Tretjakovin galleria.
Pyhiinvaellus on hengellinen matka johonkin pyhään paikkaan. Lähes kaikilla suurilla uskonnoilla on yksi tai useampia pyhiinvaelluskohteita. Ne ovat usein pyhiä kaupunkeja. Kristinuskossa tärkeimpiä pyhiinvaelluskohteita ovat Rooma ja Jerusalem, islamissa puolestaan Mekka.
Kristinuskossa > Kristillinen pyhiinvaeltaminen

kristinuskossa pyhiinvaellukseen olennaisena osana kuuluu pyrkimys saada innoitusta ja voimia uskonelämän kilvoituksiin. Rukous yksin ja yhdessä kuuluu olennaisena osana pyhiinvaellusmatkoihin. Pyhiinvaellus on tapa etsiä Jumalaa, kiittää häntä tai esimerkiksi täyttää annettu lupaus. Samoin kuin rukousta voi tukea ruumiin, käsien ja pään asennolla, voi sen tehdä kävelemällä.
Pyhiinvaellus on myös hiljentymistä ja rauhoittumista. Se on matkaa itseen samalla, kun kuljetaan fyysisesti kulttuurihistoriallisesti merkittävissä maisemissa.
Suomen ortodoksinen kirkon mukaan pyhiinvaellus ei ole vain matkailua eikä päinvastoin. Niiden ero on matkalle annetussa sisäisessä merkityksessä ja matkan sisäisessä suuntautumisessa. Käytännössä matkustaminen ja pyhiinvaellus sekoittuvat ja yhdistyvät.
Kristinuskossa > Pyhiinvaeltamisen kehitys kristinuskossa

Pyhiinvaellukset suuntautuivat aluksi paikkoihin, jotka olivat yhteydessä Jeesuksen elämään, syntymään ja ristiinnaulitsemiseen. Sellaisia olivat esimerkiksi Betlehem, Nasaret sekä erityisesti Jerusalemin Pyhän haudan kirkko, jonka Pyhä Helena rakennutti Jeesuksen uskotun ristiinnaulitsemispaikan päälle. Pyhää Helenaa, Rooman keisarin Konstantinus Suuren äitiä, pidetään kristillisen pyhiinvaelluksen äitinä. Hän pyhiinvaelsi niille seuduille, missä Jeesuksen oli sanottu eläneen ja rakennutti kirkkoja Jeesuksen elämäkerran merkittävimmille paikoille kuten Jerusalemissa Golgatalle ja Öljyvuorelle sekä Bethlehemissä Jeesuksen väitetyn syntymäpaikan päälle. Tältä ajalta eli 300-luvulta on säilyneet myös varhaisimmat kirjalliset kuvaukset pyhiinvaelluksista Lähi-itään. Oletetaan, että jo ensimmäiseltä vuosisadalta alkaen olivat kristityt vierailleet Jeesuksen elämän tärkeissä kohteissa, sekä marttyyrien, etenkin apostoleiden haudoilla. Kirjallisista kuvauksista käy selväksi, että nämä paikat oli tunnettuja kristittyjen keskuudessa. Ensimmäisiin kirjallisiin kuvauksiin kuuluu Pyhä Hieronymuksen kirjoitukset, missä hän rohkaisee kristittyjä pyhiinvaelluksiin.
Vielä nykyäänkin on Jerusalem tärkein yleiskristillinen pyhiinvaelluskohde ja siellä käy vuosittain käy yli kaksi miljoonaa vierailijaa. Tämä luku tosin sisältää myös juutalaiset ja muslimit, joille heillekin on Jerusalem tärkeä pyhiinvaelluskohde.
Sydänkeskiajalla pyhiinvaelluksen ja ristiretken välinen käsitteellinen ero oli häilyvä. Molemmista käytettiin samankaltaista terminologiaa. Ristiretkien tarkoituksena oli turvata pyhiinvaeltajien pääsy Jerusalemiin.
Keskiajalla oli monia eri motivaatioita lähteä pyhiinvaellukselle: toiset saattoivat lähteä rukoilemaan, toiset kiittämään onnesta, mutta usein lähdettiin tekemään katumusharjoituksia, joiden avulla uskottiin vapauduttavan synnistä. Tiettynä aikakautena levisi jopa käytäntö lähettää joku toinen, esimerkiksi palvelija suorittamaan pyhiinvaellus toisen henkilön puolesta. Tätä järjestelmää väärinkäyttivät niin kirkko, kuin sen ajan ihmisetkin. Lutherin reformaatio oli lähinnä reaktio erilaisia väärinkäyttöjä kohtaan ja hän kielsikin kaikenlaisen pyhiinvaeltamisen. Pyhiinvaelluksen ajatus ei kuitenkaan hävinnyt kokonaan protestanttisissakaan liikkeissä, vaan jatkui saarnoissa ja laulujen teksteissä.
Ortodoksisessa ja katolisessa kulttuurissa pyhiinvaeltamisella on rikkoutumaton perinne aina kristinuskon alkuvuosilta. Nykyään kuitenkin myös protestanttiset kristityt ovat löytämässä uudelleen tämän perinteen. 2000-luvulla Suomessa on noussut mielenkiintoa kulkea apostoli Jaakobin muistopaikalle vievän historiallisen Pyhän Jaakobin tien loppuosa eli Camino Santiago de Compostelaan Luoteis-Espanjaan, minne virtasi jo keskiajalla vuosittain jopa puoli miljoonaa vierailijaa. Nykyaikana Santiago de Compostella vastaanottaa vuosittain noin 1,5 miljoonaa pyhiinvaeltajaa.
Kristinuskossa > Suomessa

2020-luvulla pyhiinvaellustoiminta on Suomessa aktiivista. Vuonna 2020 Turun kaupunki ja Suomen evankelis-luterilainen kirkko käynnistivät yhteistyöhankkeen pyhiinvaellustoiminnan koordinoimiseksi. Tähän kuuluu pyhiinvaelluksista viestiminen ja jo olemassa olevien pyhiinvaellusverkostojen tukeminen sekä uusien luominen. Hankkeen tavoitteena on myös yhteyksien luominen suomalaisten ja eurooppalaisten pyhiinvaellusreittien välille sekä suomalaisten reittien tunnettavuuden vahvistaminen.
Yhteistyöhankkeen pohjalta on perustettu Suomen ensimmäinen Pyhiinvaelluskeskus Turun tuomiokirkkoon vuonna 2021. Pormestarin kuoressa sijaitseva Pyhiinvaelluskeskus on kirkon aukioloaikojen puitteissa avoinna kaikille kävijöille ja keskuksen sohvilla on mahdollista hiljentyä ja rauhoittua. Keskuksen henkilökunnan ollessa paikalla heiltä voi kysellä pyhiinvaelluksesta ja pyhiinvaellusreiteistä.
Suomessa on 2020-luvulla useita pyhiinvaellusreittejä. Turussa Aurajoen varrella olevat Helenan ja Pietarin polut kertovat kristinuskon tulosta Suomeen, mutta myös ajasta ennen sitä. Polkujen varrelta löytyy luontoa, mutta myös keskiaikaisia kirkkoja ja muita kulttuurihistoriallisesti merkittäviä paikkoja, esimerkiksi Koroisten risti ja Maarian kirkko.
Jaakontie on Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitistön koillisin osa, joka kulkee Hämeen Härkätietä pitkin Rengosta Turun kautta Rymättylään. Matkan pituus Rengosta Rymättylään on 242.4 kilometriä. Rymättylästä Jaakontie jatkuu kohti Santiagoa.
Pyhän Henrikin keskiaikainen pyhiinvaellusreitistö yhdistää toisiinsa Pyhään Henrikiin liittyvät merkittävät paikat. Pyhän Henrikin tie kulkee Turusta Kokemäelle. Matkan varrelta on esimerkiksi legendaan piispan surmasta liitetty Köyliönjärvi sekä Turun tuomiokirkko, johon vuonna 1300 siirrettiin Pyhän Henrikin reliikit.
Pyhän Olavin mannerreitti kulkee Savonlinnasta Turkuun. Pyhän Olavin merireitti lähtee puolestaan Turun tuomiokirkosta Ruotsin kautta kohti Norjan Trondheimiä. Yhdessä nämä Pyhän Olavin reitit muodostavat laajan pohjoismaisen pyhiinvaellusreitistön.