stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riimukirjoitus
Historia > Myöhäisimmät vaiheet

Onkin korostettava, että kristinuskon tulo ja latinalaisen aakkoston yleistyminen eivät lopettaneet riimujen käyttöä, vaan molempia kirjoitusjärjestelmiä käytettiin pitkään rinnakkain. Riimuja käytettiin pitkään kristillisellä ajalla esimerkiksi keskiaikaisissa hautakivissä ja keskiaikaisten kirkkojen kastemaljoissa ja kelloissa. Keskiajalla futhark muokkautui edelleen ja se sai lisää merkkejä ja saman järjestyksen kuin latinalainen aakkosto. ᚦ-riimua käytettiin Ruotsissa th-konsonanttiyhdistelmän merkkinä 1300-luvun loppuun asti. M-konsonanttia vastaava ᛘ-riimu esiintyi vielä keskiajan teksteissä, joissa se tarkoitti miestä. Ilmeisesti kyky ymmärtää riimuja oli käynyt melko harvinaiseksi uuden ajan alussa, mutta tästä huolimatta taito säilyi pitkään kyseiselläkin ajanjaksolla.
Skånen maakuntaa koskeva laki Skånelagen tunnetaan kahtena vuoden 1300 tietämissä laadittuna käsikirjoituksena ("Codex Runicus"), jotka kumpikin on laadittu riimuilla. Merkkijärjestelmää voitiin siis kaivertamisen ja veistämisen ohella käyttää kirjoittamiseenkin. Kuitenkin kiven, puun ja luun tilalle astuva pergamentti ja sitä seurannut paperi miellettiin kirjoitusalustoiksi, joille latinalainen aakkosto soveltui riimuja paremmin. Vähitellen riimujen käyttö jäi taka-alalle, hautakivien koristeiksi ja talonpoikien tiedonsiirron ja ajanlaskun välineeksi.
Uskonpuhdistaja Olaus Petri kertoi riimuista 1500-luvun alussa kirjoittamassaan teoksessa En Swensk Cröneka. Olaus Petrin, Olaus Magnuksen ja muidenkin ruotsalaisten oppineiden kirjoitukset kertovat, että riimut miellettiin osaksi ruotsalaista kulttuuriperintöä ja että niitä käytettiin yhä heidän aikanaan. Vuonna 1611 ruotsalainen oppinut Johannes Bureus julkaisi teoksen nimeltä Runa-ABC-bok. 1600-luvulla virinneen antikvaarisen innostuksen aikana Ruotsin muinaismuistoja kartoitettiin ja riimukirjoituksia jäljennettiin laajalti. Tuolloin jopa suunniteltiin paavillisena pidetyn latinalaisen aakkoston korvaamista vanhoilla riimuilla, koska ne juonsivat juurensa ajalta ennen katolisten lähetyssaarnaajien tuloa. Gotlannissa riimuja käytettiin vielä paikoin 1600-luvulla, kunnes ne jäivät sielläkin unohduksiin.
Keskiajan lopulla ja sen jälkeen riimutaito säilyi joillakin syrjässä olevilla alueilla kuten Islannissa ja Ruotsissa Taalainmaalla. Siellä riimuja käytettiin ainakin vielä 1700-luvun puolivälissä. Taalainmaan Älvdalenista on löydetty riimukirjoituksella kirjoitettu kirje, joka on vuodelta 1906. Siellä ne olivat metsien keskellä eläneen eristyneen yhteisön käypää kirjoitusta, vaikka muualla Ruotsissa tunnettiin vain kristinuskon tuomat latinalaiset aakkoset. Älvdalenissa elää yhä myös älvdalskan kieli, josta nykyruotsia osaamalla ei saa selvää. Älvdalenissa on löydetty riimuja kaiverrettuina seiniin ja huonekaluihin, ja vanha tapa lähettää viestejä piti siellä pintansa kirjeiden rinnalla: tieto kulki tilalta tilalle puukapulaan piirrettyinä riimuina.
Historia > Riimukirjoitus Suomessa > Riimu-sanan vanha merkitys suomen kielessä

Riimu-sanaa pidetään suomalaisperäisenä siitäkin huolimatta, ettei suomea yleisimmän käsityksen mukaan ole koskaan kirjoitettu riimuilla. Ruotsalainen harrastajatutkija Ove Berg väittää kuitenkin vuonna 2003 julkaistussa kirjassaan Runsvenska: svenska finska tulkinneensa Ruotsin eteläosista löytyneiden riimukivien tekstejä suomen kielen avulla.
Suomen kielessä riimu on tarkoittanut joissakin murteissa juovaa, viiltoa, naarmua tai raaputusta. Riimustaminen oli viillon tekemistä tai naarmuttamista. Riimustus oli koristekuvio esimerkiksi puussa tai luussa. Riimusauva eli pirkka oli puusauva, johon oli merkitty viilletyin kuvioin kalenteri. Kirjoitus tarkoitti myös alun perin koristekuviointia.
Suomenkielinen sana runo on vanha germaaninen laina, joka on alkuaan merkinnyt salaisuutta tai taikamerkkiä ja joka on samaa juurta kuin ruotsin runa, joka tarkoittaa riimukirjainta tai -kirjoitusta. Toisen teorian mukaan germaaninen sana tulee indoeurooppalaisesta juuresta *reuə- 'kaivaa, kaivertaa'.
Historia > Riimukirjoitus nykyään

Riimuja käytetään Ruotsissa ja muuallakin edelleen, tosin nykyisin enemmän harrastuksena ja ajanvietteenä kuin varsinaiseen tiedon siirtoon. Mystiikasta ja magiasta viehättyneet tutkivat myös riimuja yliluonnollisessa mielessä, mutta riimut ovat toisaalta ikään kuin kaupallistuneet ja tulleet osaksi myös ajanvietettä ja elämyksiä.
Käyttö

Esineissä riimuteksti kertoi usein sen valmistajan tai omistajan. Riimuja on käytetty myös kirjeissä, laskuissa ja kuiteissa. Riimuin on kirjoitettu runoja ja salaisia viestejä. Riimut ovat vahvistaneet amuletteja ja muita taikaesineitä, riimuja on käytetty myös kirkonkelloissa, kastemaljoissa ja suitsutusastioissa, myös kirkkojen seinissä ja hautapaaseissa. Englannin pohjoisosista on löydetty eri paikoista seitsemän sormusta, joissa on riimuteksti. Kolmessa sormuksessa teksti on lähes sama ja neljässä hiukan lyhyempi. Tekstin on päätelty olevan taikaloitsu, jossa ei ole tavallisia sanoja. Näistä on J. R. R. Tolkien saanut ajatuksen taikasormuksesta Hobitti- ja Taru sormusten herrasta -teoksiin.
Riimukivien tekstit ovat yleensä lyhyitä ja kaavamaisia. Kuuluisin ja pisin teksti on Rökin kivessä, joka on Itä-Götanmaalla (58.13N-14.40E). Nuorimmat kivet ovat hautakiven tapaisia muistokiviä. Kiviin hakattiin usein kirjainten lisäksi kuvia. Viikingit kaiversivat riimukiviin muistokirjoituksia kuolleista sukulaisistaan ja ystävistään – usein kaukaisille maille lähteneistä ja sinne jääneistä. Kivet pystytettiin näkyville paikoille, etenkin teiden varsille ja risteyksiin.
Riimuista esiintyi myös monenlaisia salariimuja (lönnrunor) ja niitä muistuttavia riimuja, jotka kaiverrettiin kiinni toisiinsa (binderunor). Niin sanotut sauvattomat riimut (stavlösa runor) muistuttavat pikakirjoitusta, ja niitä on kutsuttu myös Hälsinglannin riimuiksi (hälsingerunor) niiden pääasiallisen käyttöalueen mukaan. Lävistetyillä riimuilla (stungna runor) voitiin helpottaa kirjoituksen lukemista, kun merkkejä oli enemmän ja yhdellä merkillä vähemmän äännearvoja.
Käyttö > Taikamerkkeinä

Riimumerkkien väkevyys tuli siitä, että ne olivat, paitsi kirjaimia, myös taikamerkkejä. Merkkien nimet oli saatu luonnosta ja jumalista ja siksi merkeillä uskottiin olevan enemmän voimaa kuin tavallisilla latinalaisilla kirjaimilla. Jokin kirjain merkitsi karjaa, toinen jäätä, kolmas ratsastajaa, neljäs iloa ja niin edelleen. Kun merkit kaiverrettiin puutikkuihin, voitiin tikkuja heittämällä tulkita ja ennustaa maailman tapahtumia. Jos taas merkkejä kirjoitettiin esineisiin, saatiin esineelle salaista voimaa, olipa kyseessä keihäs tai kilpi tai myöhemmin vaikkapa kirkonkello tai kastemalja.
Käyttö > Kalentereissa

1000–1500-luvulla pohjoismaisissa kalentereissa käytettiin paikoin riimunumeroita. Talonpojat käyttivät riimuja sauvan muotoon veistetyissä kalentereissaan, joista puhutaan niin riimusauvoina kuin -kalentereina. Muiden muassa Carl von Linné pani merkille, että Taalainmaalla riimuja käytettiin talonpoikaisen kirjoittamisen merkkeinä vielä niinkin myöhään kuin 1700-luvulla. Älvdalenista vuonna 1960 löytyneestä puukepistä löytyy kuvaus taalainmaalaisten vuonna 1743 tekemästä kapinayrityksestä.
Riimut myyteissä

Muinaisskandinaavisessa mytologiassa Yggdrasil oli puu, joka yhdisti kaikki Yhdeksän maailmaa. Odin oli viisauden ja kuoleman jumala, jolla oli sammumaton tiedonjano. Odinin mielestä tieto oli valtaa, ja hän halusi lahjoittaa tiedon lahjana seuraajilleen. Odin halusi selvittää riimujen salaisuuden. Niinpä hän keihästi itsensä Gungnir-keihäällään Yggdrasil-puun kylkeen ja riippui puun kyljessä yhdeksän päivää. Jumala uhrasi itsensä itselleen. Yhdeksän oli erittäin merkityksellinen numero muinaisskandinaavisessa taikuudessa (yhdeksän maailmaa), joten hän oppi yhdeksän (myöhemmin kahdeksantoista) maagista laulua ja sen kerrannaisena kahdeksantoista maagista riimua.
Riimuja käytettiin myös ennustamiseen. Tacitus mainitsi ennustamiseen käytetyt merkit jo Germania-teoksessaan vuonna 98 jaa. Ei kuitenkaan ole todisteita, että nimenomaan riimuaakkosto olisi ollut germaanien käytössä jo tällöin.
Riimujen tutkimus eli runologia

Riimukirjoitusten tieteellinen tutkimus eli runologia alkoi 1500-luvulla. Nykyinen riimututkimus on monitieteinen ala, joka yhdistää muiden muassa kielentutkimusta, arkeologiaa ja taidehistoriaa. Nykyään riimututkimusta tehdään ehkä eniten Tukholman valtionarkistossa, jossa on jopa erillinen riimuesineiden tutkimuksen osasto.
Tietotekniikassa

Pohjoiseurooppalaiset riimut on koodattu Unicode-merkistön (versio 7.0) lohkoon U+16A0–16FF. Jokaisella kirjaimella on vain yksi merkkipaikka riippumatta siitä, monessako eri riimuaakkostossa se esiintyy. Lohkoon kuuluu 89 kirjainta (16A0–16F8), kolme välimerkkiä ja kolme symbolia, joita käytettiin keskiaikaisissa kalentereissa. Riimuja voi näin tarvittaessa esittää vaikka www-sivustoilla, jos käyttäjällä on vaadittava merkistötuki:
Kirjallisuutta

Oja, Heikki: Riimut. Viestejä viikingeiltä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015.  ISBN 978-952-222-591-7
Aiheesta muualla

Katholische Universität Eichstätt-Ingolstadt -yliopiston ja Ludwig-Maximilians-Universität München -yliopiston riimukirjoitustietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
Uppsalan yliopiston riimukirjoitustietokanta
Marko Lamberg: Tietoa riimuista (arkistoitu verkkosivu).
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Älvdalskankielistä riimukirjoitusta.
George Stephensin piirros Sæbøstä, Hoprekstadista, Norjasta vuonna 1825 löytyneestä viikinkimiekasta, jossa on riimukirjoitusta ja koristelua. Kirjoituksessa on tulkittu lukevan Oh Þurmuþ ('Thurmuth omistaa minut').
Sari Roman-Lagerspetz

Sari Roman-Lagerspetz (s. 1964) on suomalainen valtiotieteen tohtori, Helsingin yliopiston dosentti, demokratia- ja tasa-arvotutkija. Hänet valittiin Naisasialiitto Unionin varapuheenjohtajaksi
vuonna 2012.
Roman-Lagerspetz erosi nuorena kirkosta ja liittyi lyhyeksi aikaa helluntaiseurakuntaan, jossa ei kuitenkaan ollut hänen mukaansa tilaa keskustelulle. Hän erosi seurakunnasta vuoden kuluttua ja palasi vuonna 2008 kirkon jäseneksi. Vantaan seurakuntien kirkkoneuvoston jäsenenä hän otti voimakkaasti kantaa asioihin, jotka jakavat kirkon sisällä mielipiteitä, esimerkiksi homojen oikeuksiin tai lähetysjärjestöjen ja herätysliikkeiden asemaan.
Roman-Lagerspetzille tärkeitä asioita  ovat naisen ja seksuaalivähemmistöjen asemaan liittyvät kysymykset. Hän nousi näkemyksillään ensi kerran julkisuuteen kommentoidessaan NMKY:n Tikkurilan seurakunnassa pitämiä avioliittokouluja. Julkisen keskustelun jälkeen NMKY:n ja seurakunnan yhteistyö päättyi. Hän oli osaltaan vaikuttamassa päätökseen lakkauttaa asteittain Vantaan seurakuntien tuki muutamille lähetysjärjestöille.
Teokset

Striving for the impossible : the Hegelian background of Judith Butler, väitöskirja. Helsingin yliopisto 2009 ISBN 978-952-10-5319-1 (kirja) ISBN 978-952-10-5387-0 (PDF)
Judith Butler – performatiivisuuden politiikka. Julkaisussa: Kia Lindroos & Suvi Soininen (toim.) Politiikan nykyteoreetikkoja, s. 162–185 Gaudeamus Helsinki University Press 2008 ISBN 978-952-495-059-6
Eerik Lagerspetz, Sari Roman-Lagerspetz, Rotuoppien juuret, teoksessa: Rasismi ja filosofia, ISBN 978-952-68429-4-3 (verkossa docx)
Eerik Lagerspetz, Sari Roman-Lagerspetz, Vapaus, totuus ja tunnustus Hegelin filosofiassa. Teoksessa: Tunnustuksen filosofia ja politiikka – Hegelistä nykypäivään SKS 2020 ISBN 978-951-858-181-2
Thomas Hill Greenin tunnustusteoria, teoksessa Juha Räikkä (toim.), Ajatus. 70 : Suomen Filosofisen Yhdistyksen vuosikirja 2014 ISBN 978-951-9264-79-0
Sukupuolten tasa-arvo, teoksessa: Juha Räikkä (toim.), Yhteiskuntafilosofia, Kuopio : Unipress, 2010 ISBN 978-951-579-356-0
Rock’n Vantaa

Rock’n Vantaa oli Vantaan kaupunginmuseon vuonna 2011 alkanut tutkimushanke, joka pohjusti vuonna 2014 avattua samannimistä rockaiheista näyttelyä. Näyttelyn käsikirjoituksen pohjaksi kerättiin aineistoa vantaalaisesta nuorisobänditoiminnasta ja rockelämästä 1960-luvulta nykypäivään. Lähihistorian ja tämän päivän ilmiöiden dokumentointi ovat olennainen osa-alue museoiden toimintaa 2010-luvulla.
Hanke

Rock’n Vantaa -hankkeessa haastateltiin ammattimuusikoita, harrastuksenaan soittavia, taustavaikuttajia sekä festari- ja keikkayleisöä. Lähtökohtana oli, että haastateltujen henkilöiden nuoruusvuodet ja bänditoiminnan alku olisi tapahtunut Vantaalla tai Helsingin maalaiskunnassa. Haastateltuja on oli yhteensä yli 100. Rockaiheista aineistoa kerättiin myös havainnoimalla vantaalaisia rockfestareita ja -keikkoja sekä erilaisia treenitiloja. Aineistonkeruussa tehtiin yhteistyötä Helsingin yliopiston kanssa.lähde?
Tärkeitä teemoja olivat yhteistyö, vuorovaikutus ja yleisön osallistuminen. Yhtenä kohderyhmänä oli nuoret. Vantaalaisen Vaskivuoren lukion medialinja teki näyttelyyn dokumentteja oman koulunsa bänditoiminnasta. Vernissan animaatioasema ja Vantaan kaupungin nuorisopalveluiden kädentaitopaja toteuttivat yhteistyössä fiktiivisiä nukkeanimaatioita, joissa nuoret tulkitsivat vantaalaista rockhistoriaa omista lähtökohdistaan käsin. Inspiraation lähteinä käsikirjoituksessa olivat museolta saadut lehtileikkeet, rokkarihaastattelut ja valokuvat. Ensimmäinen animaatio, Korson Kapina 1965, julkaistiin tammikuussa 2013 ja toinen, Länsimäki 1985, toukokuussa 2013. Trilogian kolmas osa valmistui vuonna 2014.
Näyttely

Rock’n Vantaa -näyttely oli avoinna yleisölle Tikkurilan vanhassa asemarakennuksessa toukokuusta joulukuuhun 2014. Avajaisten yhteydessä oli rock-konsertti, joka järjestettiin yhteistyössä Vantaan kaupungin tapahtuma- ja kaupunkikulttuuripalveluiden kanssa kaupunkijuhlien aikana.
Kirjallisuutta

Kangas, Anna & Immonen, Mari 2012: Rokkaava lähiö. Helsingin pitäjä 2013 Helsinge, 234–239. Porvoo: Vantaa-seura. ISBN 978-952-67848-0-9.
Immonen, Mari & Tolonen, Katja 2014: Rock’n Vantaa: 1960-luvulta tähän päivään. Vantaan kaupunginmuseo. ISBN 978-952-443-467-6.
Aiheesta muualla

Vantaan kaupunginmuseo: Intohimona Rock’n Vantaa -dokumentti
Rock’n Vantaa -blogi
Rock’n Vantaa Facebookissa
Korson Kapina 1965 -animaatio
Länsimäki 1985 -animaatio
Rondelli

Rondelli Sarzanan linnoituksessa
Rondelli (ransk. rondelle) on pyöreä tai puolipyöreä matalahko tykkitorni puolustusmuurissa, jota Suomessa ja Ruotsissa on kutsuttu myös nimillä rundeli tai posteiji. Suomessa rondelleja on rakennettu Hämeen linnaan sekä Viipurin kaupunginmuurin vahvistukseksi. Kustaa Vaasa pyrki 1500-luvulla lujittamaan Suomen puolustusta, ja Hämeen linnaan rakennettiin kaksi vankkaa tykkitornia. Viipurin kaupunginmuurin osaksi oli myös tarkoitus rakentaa kaksi vahvaa, silloisen italialaisen linnoitustaidon mukaan suunniteltua pyöreää ampumatornia. Lopulta niistä rakennettiin vain toinen, niin sanottu Pyöreä torni.
Kuvagalleria

Hämeen linnan rondellin sisäkuva
Viipurin pyöreä torni
Kulttuuri

Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Korkeakulttuuri
Populaarikulttuuri
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Taide
Sivistys
Kulttuurilla on monia toisiinsa liittyviä merkityksiä:
Yhteisön tai koko ihmiskunnan henkisten ja aineellisten saavutusten kokonaisuus: tässä merkityksessä käytetään myös sanaa sivistys.
Arkeologinen kulttuuri: arkeologisen aineiston tyyppien avulla määriteltävä esihistoriallisen ajan kansa.
Yhteiskuntatutkimuksen näkökulmasta: erottelujen järjestelmä, jonka avulla ihminen luokittelee ympäristöä, arvottaa itseään ja muita sekä rakentaa identiteettiä.
Jaettujen asenteiden, arvojen, tavoitteiden ja käytäntöjen kokoelma, joka on luonteenomainen instituutiolle, organisaatiolle, ihmisryhmälle tai yhteiskunnalle.
Opittujen ja opetettavien taitojen tai kykyjen summa.
Ne käytöksen piirteet, jotka vaihtelevat maantieteellisesti alueittain.
Kulttuurin käsitteen syntyessä 1700- ja 1800-luvun Euroopassa sillä tarkoitettiin ihmisen ”hengen viljelyä” maanviljelyksen tai puutarhanhoidon tapaan. 1800-luvulla sillä alettiin viitata yksilön kehittymiseen erityisesti koulutuksen kautta, ja myöhemmin kansallisten pyrkimysten ja ihanteiden toteutumiseen. 1900-luvun puolivälissä jotkut tutkijat käyttivät kulttuurin käsitettä viittaamaan yleismaailmallisiin inhimillisiin kykyihin. 1900-luvun mittaan kulttuuri kehittyi antropologian keskeiseksi käsitteeksi, sisältäen kaikki inhimilliset ilmiöt, jotka eivät perustu suoraan geeneihin. Geert Hofstedellä kulttuuri tarkoittaa ”kollektiivista mielen ohjelmointia, joka erottaa yhden ryhmän tai kategorian ihmiset toisista”.
Kulttuuri-käsitteen määrittely

Sanan ”kulttuuri” alkuperä tulee latinan verbistä colere, viljellä, sekä siitä edelleen johdetusta substantiivista cultura, joka tarkoittaa viljelystä. Aluksi tämä tarkoitti maanviljelyä. Roomalainen poliitikko ja filosofi Cicero otti käyttöön käsitteen animi cultura, ”hengen viljely”. Sana oli tämän jälkeen vuosisatoja tässä merkityksessä, kehittyneisyytenä ja hienostuneisuutena, ihmisen henkisten ominaisuuksien täydellisyytenä. Ilmeisesti käsitteen sisältöön vaikutti Platonin käsite paideia, jota tämä käytti kreikkalaisten kasvatusihanteesta. Antiikin yhteiskunnassa yläluokan kasvatustavoitteisiin kuului erityisesti filosofian, kirjallisuuden ja taiteiden omaksuminen. Tämän näkemys on vaikuttanut kulttuuri-sanan käyttöön kuvailevien ihmistieteiden ulkopuolella, esimerkiksi ilmauksissa ”taide ja kulttuuri”. Saksan kielessä kulttuuri-sanan käyttö on läheisessä yhteydessä sanaan sivistys.
Valistuksen ajalla 1700-luvulla kulttuurin käsitettä ryhdyttiin käyttämään ihmisen elintavoista tai kaikesta siitä, mikä on ihmisen tekemää ympäristöä. Tähän pohjautuu myös sanan käyttö kulttuuriantropologian käsitteenä. Kulttuurin käsite kattaa siten myös tekniikan, talouden ja aineelliset tuotteet.
Kun nykyaikaisessa ihmiskäsityksessä ihminen on evoluution tuote, niin loogisesti ”hengenviljelyä” ei voi enää pitää luonnon vastakohtana. Kaikki ihmisen tekeleetkin ovat tässä katsannossa osa luontoa. Sen sijaan esimerkiksi kulttuuriympäristö on ihmisen muokkausten jälkeen yleensä selkeästi erotettavissa muusta luonnosta. Ihminenkin voidaan syntyessään käsittää olevan ”luonnonlapsi”, josta kasvatuksen kautta muokkautuu kulttuurinsa edustaja, muokkaaja ja eteenpäin siirtäjä. Kulttuuriksi voidaan laveimmassa merkityksessä katsoa lukeutuvan kaiken sen tietämyksen, joka siirtyy sukupolvelta toiselle muutoin kuin geenien välityksellä. Ihmistä ei voi pitää ainutlaatuisena kulttuurieläimenä, sillä muutkin älykkäät eläimet pystyvät opettamaan seuraavalle sukupolvelle työkalujen käyttöä, muuttoreittejä ja metsästystapoja.
Kulttuurin muodoista

Kulttuureita voidaan luokitella monella eri tavalla. Aikatasossa voidaan puhua kulttuurikausista (esimerkiksi antiikki ja keskiaika) sekä kulttuurityypeistä (esimerkiksi pyyntikulttuuri ja kaupunkikulttuuri). Paikan tasossa voidaan puhua kulttuuripiireistä (esimerkiksi länsimainen ja arabialainen kulttuuripiiri), kulttuurialueista (joiden kansoilla on runsaasti yhteisiä kulttuuripiirteitä, kuten Pohjoismaat ja latinalainen Amerikka), kansallisista kulttuureista (esimerkiksi saksalainen tai suomenruotsalainen kulttuuri) ja paikalliskulttuureista (esimerkiksi joiden ytimenä vaikkapa tietty maakunnallinen keskus). Puhutaan myös sosiaalisista osakulttuureista (esimerkiksi luokkakulttuureita ovat aatelis-, porvaris- ja työväenkulttuuri; ammattiryhmiin perustuvana esimerkkinä merimieskulttuuri).
Kulttuurin muodoista > Alueelliset valtapiirit

Länsimaisessa ajattelussa on perinnäisesti eroteltu seuraavat kulttuuripiirit:
Länsimainen kulttuuri
Arabialainen (Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan) kulttuuri
Intialainen kulttuuri
Kaukoidän kulttuuri
Afrikkalainen (Saharan eteläpuolinen) kulttuuri
Australian aboriginaalien kulttuuri
Oseanian kulttuuri
Toisinaan katsotaan erillisiksi myös
ortodoksinen kulttuuri
Latinalaisamerikkalainen kulttuuri.
Amerikan alkuperäiskansojen kulttuurit eroavat toisistaan muodostamatta yhtenäistä kulttuuripiiriä.
Valtiolliset rajat eivät rajaa kulttuureita niinkään kuin kielialueet ja uskonnot.
Kulttuurin muodoista > Valtauskontojen mukainen jaottelu

Juutalais-kristillinen kulttuuri
Islamilainen kulttuuri
Buddhalainen kulttuuri
Konfutselainen kulttuuri
Hindulainen kulttuuri
Animistiset ja Šamanistiset kulttuurit
Kulttuurin muodoista > Muinaisia kulttuureja

Egyptiläinen kulttuuri
Sumerilainen kulttuuri
Minolainen kulttuuri
Heettiläinen kulttuuri
Induskulttuuri
Kulttuurin muodoista > Historialliset ajanjaksot

Esihistoria
Historiallisen ajan katsotaan alkaneen kirjoitustaidosta
Varhaiset korkeakulttuurit
Antiikki ja Rooman valtakunta
Keskiaika
Uusi aika
Kulttuurin muodoista > Alakulttuuri

Alakulttuureja kulttuurin sisällä ovat esimerkiksi:
Eri yhteiskuntaluokkien kulttuurit
Nuorisokulttuurit
Taide

Tietyissä asiayhteyksissä kulttuurilla käsitetään vain taidetta ja taiteen tekemistä sekä osin tiedettä.
Taide nykyisenä käsityksenä luovasta taiteilijasta on alkanut muodostua vasta uuden ajan alusta. Aikaisemmin taiteen tuottamisesta ovat vastanneet käsityöläiset ja heidän työtään on arvostettu heidän taitavuutensa perusteella. Varhaisemman taiteen tekijöiden vaikuttimet poikkesivat nykyisestä, mikä näkyy vanhemman taiteen vahvana uskonnollisena tai hallinnollisena symboliikkana.
Jonkin teoksen luokitteleminen taiteeksi voi tuottaa ongelmia. Taide pyritään erottamaan viihteestä, mutta rajat eivät aina ole selviä ja näiltä aloilta ajoittain nousee ilmaisumuotoja ja sisältöjä hyväksytyksi taiteeksi.
Kulttuuri toimialana

Suomessa on yli 128 000 kulttuuriammatin työllistä ja 110 000 kulttuurialan työllistä. Katso myös Kulttuurin tuet Suomessa.
Kirjallisuutta

Groh, Arnold: Theories of Culture. London: Routledge, 2019. ISBN 978-1-138-66865-2. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Prinz, Jesse: Culture and Cognitive Science The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
| n k Kulttuurintutkimus |
| --- | --- |
 Dekonstruktio  Diskurssianalyysi  Jälkistrukturalismi  Kriittinen teoria  Kulttuuriantropologia  Kulttuurifilosofia  Kulttuurisosiologia  Semiotiikka  Strukturalismi 
 Alakulttuuri  Kulttuurievoluutio  Kulttuuriteollisuus  Populaarikulttuuri  Postmodernismi  Vastakulttuuri  Visuaalinen kulttuuri 
Tanssikulttuuria vanhassa postikortissa.
Japanilaista teetaidetta.
Kuolleiden päivän koristeita Meksikossa.
Taide muinaisessa Egyptissä säilytti ilmaisutapansa ja symbolinsa tuhansia vuosia. Seinämaalaus noin vuodelta 1400 eaa.
Ritari

Hopeinen palkintopatsas, ns. Anglia TV:n ritari (engl. Anglia Knight) vuodelta 1850. Ritarin varustus on 1300-luvun jälkipuolen tyyppiä.
Ritari oli keskiaikainen raskasaseinen ratsuväkisotilas, jonka tehtävinä taistelukentällä olivat rynnäkkö ja pakenevien vihollisjoukkojen takaa-ajo. He myös kamppailivat toisiaan vastaan viihteellisissä turnajaisissa. Aseinaan ritarit käyttivät yleensä peistä, miekkaa, nuijaa tai sotavasaraa.
Palvelus

Ritari suoritti asepalveluksensa esimerkiksi suvereniteetille tai vaihtoehtoisesti feodaaliselle tai uskonnolliselle auktoriteetille. Palvelus saattoi olla velvoite feodaalisessa yhteiskuntajärjestelmässä, tai ratsupalveluksen suorittaja halusi itselleen erityisoikeuksia palveluaan vastaan. Tyypillinen erioikeus ratsumiehestä varusteineen on ollut vapautus veroista. Ruotsin valtakunnassa ratsusotilas varusteineen katselmoitiin vuosittain tätä kuninkaan veroa vastaan, joka oli asuintilakohtainen, eikä perinnöllistä erioikeutta tunnettu koko keskiajan aikana. Verovapaus ei koskenut muuta maaomaisuutta eikä välttämättä vapauttanut muista mahdollisista toimeenpannuista veroista, joita on kannettu vaihtelevasti.