stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruonan taistelu
Lopputulos

Suomen armeija kärsi Ruonan ja Salmin taisteluissa moraalisen tappion. Adlercreutz kirjoitti: ”Me olemme tapelleet kolme päivää, marssineet kaksi yötä rankkasateessa ja viettäneet kuusi yötä taivasalla.” Armeijan tappioluettelo Ruonan ja Salmen yhteenotoista oli seuraava: 170 kaatunutta, 400 haavoittunutta ja 110 kadonnutta. Venäläiset, jotka kärsivät vain hieman enemmän, menettivät 128 kaatuneina ja 648 haavoittuneina. Napoleonin sotien tappioluetteloihin verrattuna Ruona vastaa hyvin pientä kahakkaa, mutta Suomen sodassa, jossa molempien armeijoiden koko sodan alussa oli noin 20 000 sotilasta, se oli merkittävä taistelu.
Perääntyminen voittoisan Ruonan torjuntavoiton jälkeen aiheutti Suomen armeijan henkisen luhistumisen. Sotilaat alkoivat tajuta taistelevansa turhaan ja niin tajusi rahvaskin, jonka kapinahenki Etelä-Pohjanmaalla kuoli nyt lopullisesti. Talonpoikaiskapinointi, joka oikein tuettuna olisi voinut olla venäläisille yhtä tuhoisaa kuin ranskalaisille Espanjassa, lakkasi. Kamenskin voitto oli ennen kaikkea psykologinen ja siten ratkaisevan tärkeä miehittäjille. Siitä hän saattoi kuitenkin kiittää enemmän Klingsporin varovaisuutta kuin omia taktisia kykyjään. Suomen armeija vetäytyi rannikolle ja valmistautui Oravaisten taistelun ankaraan loppunäytökseen.
Aiheesta muualla

Sodan ja rauhan tie: Kuortane. Arkistoitu versio
Ernst von Wendt : Muudan tuntematon muistomerkki, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 30.10.1932, nro 44, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen sota
| --- | --- |
Taistelut: Ahvenanmaan kansannousu • Ahvenanmaan valtaus • Alavuden taistelu • Aron kahakka • Gotlannin miehitys • Helsinginrannan maihinnousu • Hörneforsin taistelu • Jauhiaisen salmen taistelu • Juuttaan taistelu • Jynkän taistelu • Kalmalahden taistelu • Kanttin kapina • Karstulan taistelu • Kauhajoen kapina • Kauhajoen taistelu • Kokkonevan taistelu • Koljonvirran taistelu • Kuopion valtaus • Lapuan taistelu • Lemun taistelu • Lintulahden taistelu • Nummijärven taistelu • Oravaisten taistelu • Palvan meritaistelu • Parjakannevan taistelu • Pitsundin taistelu • Pulkkilan taistelu • Pyhäjoen taistelu • Pälkjärven taistelu • Revonlahden taistelu • Rothin ja Spoofin sissiretki • Ruonan taistelu • Samelinlakson taistelu • Sandön taistelu • Siikajoen taistelu • Svartholman piiritys • Toivalan taistelu • Uumajan valtaus • Vaasan taistelu • Venäläiskivi • Viaporin piiritys • Vornan taistelu
Muuta: Haminan rauha • Kainuun sopimus • kansannousut • Lohtajan aselepo • Olkijoen aselepo • Ruotsin vallankaappaus 1809 • Suomen lähetyskunta
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav 
Ruonan taistelun muistomerkki vuodelta 1909 Ruonan Nurminiemessä
Nikita Hruštšov

| Nikita Hruštšov> Никита Хрущёв |
| --- | --- |

Neuvostoliiton kommunistinen puolueen 3. pääsihteeri
 14. syyskuuta 1953 – 14. lokakuuta 1964  
Edeltäjä:  Georgi Malenkov
Seuraaja:  Leonid Brežnev
Neuvostoliiton ministerineuvoston puheenjohtaja
 27. maaliskuuta 1958 – 14. lokakuuta 1964  
Edeltäjä:  Nikolai Bulganin
Seuraaja:  Aleksei Kosygin
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nikita Sergejevitš Hruštšov
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1894 Kalinovka, Kurskin kuvernementti, Venäjä (nykyään Kurskin alue)
Kuollut: 11. syyskuuta 1971 (77 vuotta) Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto (nykyään Venäjä)
Puoliso:  Jefrosinia Hruštšova (1916–1919) Nina Hruštšova (1923–1971)
Tiedot
Puolue:  NKP
 Nimikirjoitus
Nikita Sergejevitš Hruštšov (ven. Ники́та Серге́евич Хрущёв,  [nʲɪˈkʲitə sʲɪrˈɡʲejɪvʲɪtɕ xrʊˈɕːɵf] (ohje), vanhentunut translitterointi Hruštšev; 15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1894 Kalinovka, Kurskin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 11. syyskuuta 1971 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen poliitikko, kenraali ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) pääsihteeri eli Neuvostoliiton johtaja vuosina 1953–1964. Hän saavutti Neuvostoliiton johtajuuden Josif Stalinin kuoleman jälkeisessä valtakamppailussa puolueen sisällä ja oli myös Neuvostoliiton ministerineuvoston puheenjohtaja vuosina 1958–1964. Hruštšov oli syntyperältään venäläinen, mutta hänellä oli läheinen suhde Ukrainan neuvostotasavaltaan.
Elämä > Nuori työläinen

Nikita Hruštšov syntyi 15. huhtikuuta 1894 Kalinovkan kylässä Kurskin kuvernementin alueella (nykyinen Kurskin alue). Hänen isänsä oli nimeltään Sergei ja äitinsä Ksenia. Isä ansaitsi melko hyvin, mutta silti vähitellen perhe vajosi köyhyyteen. Perhe ei omistanut maatilaa eikä hevosta. Mies, joka ei omistanut hevosta, oli kylän sosiaalisessa hierarkiassa pohjimmaisena.
Kun perheen vaurastumisesta ei tullut mitään, se myrkytti perheen jäsenten välit. Ksenia halveksi miestään eikä nuori Nikitakaan häntä kunnioittanut. Äiti asetti poikaansa suuria odotuksia ja myös kyläkoulun opettaja Lidia Ševtšenko odotti pojan pärjäävän elämässään. Kyläkoulun opettajalla Hruštšov näki ensimmäisen kerran kiellettyä kumouksellista aineistoa. Koulumyönteinen poika vastusti isäänsä, joka otti hänet pois koulusta ensin peltotöihin ja sittemmin suutarin oppiin. Poika kieltäytyi suutarinopista ja isä etsi pojalle paikan varastokirjurin oppipoikana. Tästäkin Hruštšov kieltäytyi ja sanoi mieluummin karkaavansa kotoa, kuin olevansa varastokirjurin opissa.
Vuonna 1908 Sergei vei poikansa Nikitan töihin teollisuuskaupunki Juzovkaan eli nykyiseen Donetskiin. Muu perhe seurasi myöhemmin perässä. Monet työläiset joutuivat elämään Juzovkassa äärimmäisessä köyhyydessä. Seuraavan vuosikymmenen alussa myös Hruštšovin kaltaisella työläisellä alkoi kuitenkin olla mahdollisuus sosiaaliseen nousuun. Vuoden 1912 paikkeilla Hruštšov kiinnostui politiikasta. Hän luki sosiaalidemokraattien sanomalehtiä, joita hän siteerasi lukutaidottomille työtovereilleen. Työtoverit pitivät häntä hyvänä juttumiehenä ja hän niitti mainetta myös naissankarina. Poliisi kiinnostui hänestä vuoden 1912 paikkeilla, jolloin hän keräsi avustuksia murhattujen kultakaivostyöläisten omaisille.
Politiikkaa enemmän Hruštšovia kiinnosti taloudellinen vaurastuminen. Vuoteen 1914 mennessä hän oli menestyvä ja hyvin palkattu metallityöläinen, ja oli nainut Jefrosinja Pisarevin, joka oli kotoisin suhteellisen varakkaasta perheestä. Vuodelta 1916 on säilynyt valokuva, jossa nuorellaparilla on muodikkaat vaatteet.
Ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914. Koska Hruštšov oli ammattitaitoinen metallityöläinen, häntä ei kutsuttu armeijaan. Hänen palkkansa nousi ja vanhana miehenä hän totesi katkerasti, että kapitalistien hallitessa hänen ja monien ystäviensä elämä oli parempaa kuin monilla työläisillä oli kommunismin aikana.
Ilman sotaa ja vallankumousta Hruštšov olisi todennäköisesti päätynyt haaveilemalleen insinöörin uralle. Maaliskuussa 1915 puhkesi suurlakko kaivoksilla ja Hruštšovin työpaikalla. Hän piti innostavia puheita, joissa vaati parempia työoloja sekä palkkausta. Seuraavana vuonna alkoi työläisillä olla sodanvastaisia mielipiteitä ja he menivät lakkoon. Hruštšov oli mukana organisoimassa näitäkin lakkoja. Kun tsaari Nikolai II pakotettiin luopumaan vallasta vuoden 1917 helmikuun vallankumouksessa oli tämä Hruštšoville suuri juhlapäivä ja hän osallistui mielenosoituksiin.
Elämä > Aloitteleva puoluevirkailija

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjä suistui sekasortoon. Bolševikit olivat aluksi kaivostyöläisten keskuudessa yhtä vihattuja kuin porvarit. Porvareiden koteihin hyökkäiltiin, heitä pahoinpideltiin ja heidän omaisuuttaan tärveltiin. Isänmaallisesti ajattelevat kaivostyöläiset lynkkasivat vihollisen asiamiehinä pitämiään bolševikkeja. Monet Hruštšovin tuolloin tunteneet sanoivat, että hän ei ollut mukana vallankumouksessa vaan ainoastaan ammattiyhdistyksessä. Hruštšov liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1918. Ajatusmaailmaltaan hän oli kuitenkin lähempänä menševikkejä kuin kovan linjan bolševikkeja.
Ukraina oli välillä itsenäinen Ukrainan kansantasavalta, välillä taas keskusvaltojen miehittämä ja jälleen itsenäinen valtio. Hruštšov mobilisoitiin puna-armeijaan vuoden 1918 lopussa tai 1919 alussa. Armeijassa hän yleni pienen puoluesolun esimiehestä 9. armeijan poliittisen osaston kouluttajaksi. Sanottavaa sotamenestystä hänellä ei ollut.
Sisällissodan jälkeen Ukraina oli raunioina. Puutetta oli asunnoista, hiilestä ja elintarvikkeista. Elintarvikepulan johdosta Hruštšovin ensimmäinen vaimo Jefrosinja kuoli nälkään. Lapset Leonid ja Julina jäivät isän yksinhuollettaviksi. Leninin hallinto ei luottanut Donbassin alueen työläisiin, sanottiin että ”heidän proletaarinen tietoisuutensa oli hukassa”. Työläiset lakkoilivat, ja heitä teloitettiin summittaisesti. Hruštšov nimitettiin vuonna 1922 johtamaan Rutšenkovon kaivosta ja hän paneutui tehtävään tarmokkaasti. Hän olisi puoluetoimitsijan työn sijasta opiskellut kaivosteknikoksi. Puolueen linjariidoissa hän päätyi kannattamaan Lev Trotskia, mitä hän joutui myöhemmin selittelemään ja varomaan.
1920-luvulla Hruštšovilla oli suhde Marusija-nimisen nuoren naisen kanssa. Hruštšovin äiti painosti poikaansa lopettamaan suhteen Marusijan kanssa, sillä hänen mielestään tämä oli sopimaton henkilö. Pian Marusijan lähdettyä Hruštšov tapasi kolmannen puolisonsa, Nina Petrovnan, joka toimi kommunistisen puolueen propagandistina. He avioituivat vuonna 1924.
Vuonna 1925 Hruštšov valittiin Petrovo-Marinskin puoluejohtajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoden 1926 loppuun. Hän keskittyi hankkimaan asuntoja ja elintarvikkeita vaikeuksissa oleville työläisille ja myös kuunteli heidän ongelmiaan toisin kuin muut kommunistivirkailijat. Siksi hänet valittiin alueensa edustajaksi Ukrainan kommunistisen puolueen kokoukseen, josta hänet lähetettiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 14. kokoukseen Moskovaan. Siellä hän tapasi ensimmäistä kertaa Josif Staliin.
Elämä > Ukrainan johtaja

Vuonna 1938 Hruštšovista tuli Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean pääsihteeri sekä Kiovan kaupungin ja alueen puoluekomiteoiden johtaja. Vuosina 1938–1941 Hruštšov toimi Ukrainassa Stalinin ”varakuninkaana”, ja sai huomattavasti omaa toimintavaltaa tottelevaisuutensa ansiosta. Ukrainassa Hruštšov alkoi kuitenkin kyseenalaistaa Stalinin järjestelmän ja menetti Stalinia kohtaan aikaisemmin elättämänsä harhaluulot.
Ukrainan väestö, erityisesti intellektuellit, olivat itsenäisyysmielisiä. Ukraina liitettiin sodalla osaksi Neuvostoliittoa, mutta Lenin hyvitteli ukrainalaisia elvyttämällä ukrainan kieltä ja kulttuuria. Lenin antoi luvan opettaa kouluissa Ukrainan omaa historiaa ja kulttuuriperintöä ja laittoi puolueen johtoon ukrainalaisia. Stalin halusi lopettaa tämän ja tehtävä lankesi Hruštšoville. Ukrainan NKVD:n johtaja Aleksadr Uspenski piti puheen jossa ylisti Hruštšovia ”...uskollinen stalinisti... jonka saavuttua Ukrainaan kansanvihollisten murskaaminen käynnistyi.” Hruštšovin puolustajat taas sanovat hänen lieventäneen vainoja.
Vuosien 1938–1939 välisenä aikana Hruštšov alkoi ensin epäillä Stalinin toimia ja alkoi lopulta hiljaisesti vihata häntä. Hruštšov vieraili Stalinossa ja tapasi nuoruuden aikaisia tuttujaan. Yksi heistä oli luopunut kommunismista, sillä hänen olisi pitänyt vainota kulakkeina pidettyjä ihmisiä, toisen Hruštšov haetutti virkahuoneeseensa Kiovaan. Ystävä kertoi olleensa edellisvuotena pidätettynä ja kertoi joutuneensa kokemaan järjetöntä hakkaamista. Tämä järkytti Hruštšovia syvästi.
Ensimmäisenä varsinaisena hallitustoimenaan Hruštšov päätti paneutua maataloutta vaivanneisiin ongelmiin. Hän palkkasi assistentin, Andrei Ševtšenkon, jonka kaikki tehtävät liittyivät maatalouteen. Uudistusten myötä tiloille annettiin enemmän päätäntävaltaa. Aloitteellisimmille ja työteliäimmille kolhoositilallisille oli luvassa palkkiota. Hruštšov esitteli uudistuksensa Stalinille, joka oli luonnollisesti tyytyväinen tuotannon kasvuun, mutta moitti suunnitelmaa liiasta vapaamielisyydestä. Stalinin mukaan ilman kuria kaikki hajoaisi. Talous lähti Hruštšovin kaudella Ukrainassa selvään nousuun: sato ylittyi vuonna 1939 edellisvuotisesta 21,5 %, hiilentuotanto kasvoi ja uudet tehtaat valmistuivat suunnitellusti.
Diktaattorit Adolf Hitler ja Josif Stalin jakoivat Itä-Euroopan vuonna 1939 Molotovin–Ribbentropin sopimuksella. Neuvostoliitto hyökkäsi Puolan selkään sen taistellessa Saksaa vastaan ja nykyiset Ukrainan ja Valko-Venäjän länsiosat liitettiin Puolasta Neuvostoliittoon. Asiasta yritettiin tehdä laillista sarjalla tekaistuja kansanäänestyksiä, joissa alueet pyysivät päästä osaksi Neuvostoliittoa. Kymmenen prosenttia uusien alueiden väestöstä pakkosiirrettiin Neuvostoliiton sisäosiin ja kymmeniä tuhansia teloitettiin kansanvihollisina. Hruštšovin osuus tapahtumiin oli keskeinen. Maatalouden kollektivointia hän kuitenkin hidasti sen minkä uskalsi ja pystyi.
Työ Ukrainan sosialistisen neuvostasavallan johtajana toi luonnollisesti merkittäviä aineellisia etuja. Asuntona oli Kiovassa sijaitseva huvila ja kesäasuntona entinen luostari. Kummassakin asunnossa oli suuri henkilökunta.
Elämä > Toinen maailmansota

Kaksi vuorokautta ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon Hruštšov oli Stalin määräyksestä Moskovassa ilman muita työtehtäviä kuin osallistua johtajan alkoholin täyttämiin illallisiin. Lupaa kotiinlähtöön ei annettu. Kun hän viimein pääsi Kiovaan 22. kesäkuuta 1941, tuli ilmoitus, että Saksa on käynnistänyt suurhyökkäyksen. Kaikesta huolimatta Hruštšov oli toiveikas. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Hruštšov toimi kenraaliluutnantin arvoisena poliittisena upseerina. Tässä roolissa hän loi suhteita Neuvostoliiton armeijan kenraaleihin kuten Leonid Brežneviin, joka toimi samanarvoisena poliittisena upseerina.
Stalinin annettua päiväkäskynsä numero 3, Hruštšov määräsi joukot vastahyökkäykseen ja murskaamaan vihollisen. Päivän aikana viholliset tuhosivat 1200 neuvostoliittolaista lentokonetta. Saksan joukot etenivät kohtaamatta vastarintaa. Ainoastaan Hruštšovin komentamat joukot taistelivat, mutta saksalaiset olivat ylivoimaisia. Kiova oli uhattuna heinäkuun puolivälissä.
Hruštšovin perhe pakeni Kiovasta Moskovaan 2. heinäkuuta vuonna 1941. Moskovankin tullessa uhatuksi perhe siirrettiin yhdessä ulkomaisten diplomaattien ja korkeiden virkamiesten kanssa Kuibyševiin. Kiova joutui saksalaisten haltuun 16. syyskuuta 1941, mistä Stalin ja myöhemmin marsalkka Georgi Žukov syyttvät Hruštšovia. Kiovan ja Harkovan antautumiset olivat Neuvostoliitolle valtava onnettomuus. Harkovan luhistuminen antoi saksalaisille mahdollisuuden edetä kohti Stalingradia ja Kaukasuksen öljykenttiä. Stalin määräsi Hruštšovin palaamaan Moskovaan, missä hän sai kuulla johtajaltaan lukuisia verhottuja uhkauksia. Tilaisuus päättyi siihen, että Stalin kaatoi piippunsa tuhkat Hruštšovin päähän. Hän palasi rintamalle Stalingradin taistelussa ja sen jälkeen hän toimi eteläisen rintaman johtavana poliittisena upseerina. Stalingradin taistelun voittamiseen Hruštšov antoi kiistatta myönteisen panoksen. Hän oli organisoimassa vastahyökkäystä ja osasi rohkaista sotilaita eikä vajonnut pessimismiin. Kiitosta Stalinilta ei kuitenkaan herunut, vaan tämä soitti Hruštšoville ja haukkui tämän perusteellisesti.
Kiova vapautettiin 7. huhtikuuta vuonna 1944. Hruštšov saapui palavaan kaupunkiin heti toisessa sotilasjeepissä ja kävi kumartamassa runoilija Taras Ševtšenkon patsasta. Stalinia ilahduttaakseen hän lähetti johtajalleen Kiovan valtausta koskevan sähkeen, mutta kesän 1941 tapahtumista edelleen vihainen Stalin moitti Hruštšovia aikansa tuhlaamisesta.
Sodan aikana aikaisemmin raitis Hruštšov alkoi tupakoida ja juoda säännöllisesti. Muistelmissaan hän uhrasi sodalle enemmän tilaa kuin millekään muulle asialle. Hän ei koskaan kyennyt lukemaan muiden ihmisten muistelmia sodasta. Ammattiupseerien mukaan hänen arvosanansa taktiikassa oli korkeintaan tyydyttävä, eikä hänen päätöksentekokykynsä ollut järjestelmällinen.
Elämä > Valtaannousu

Stalinin kuollessa 5. maaliskuuta 1953 alkoi Neuvostoliitossa vallan uusjako. Hruštšov toimi puolueen ensimmäisenä sihteerinä, ministerineuvoston puheenjohtajana (pääministerinä) toimi Georgi Malenkov ja korkeimman neuvoston puheenjohtajaksi (presidentiksi) valittiin marsalkka Kliment Vorošilov. Malenkov luopui paikastaan puolueen sihteeristössä vallan jakamiseksi. Vjatšeslav Molotov oli edelleen ulkoministeri ja Berija sisäministeri ja salaisen poliisin päällikkö.
Presidiumissa alkoi kuitenkin pian valtataistelu. Myöhemmin Hruštšov väitti nähneensä aina todellisen Berijan ja ryhtyneensä toimiin tätä vastaan heti kun se oli turvallista. Kuitenkin aluksi Hruštšov liittoutui Berijan kanssa, kun tämä alkoi murentaa Stalinin mainetta. Berija oli esittänyt joukkoarmahdusta lähes 1 200 000 työleireissä syyttömänä olevalle vangille. Hruštšov pelkäsi Berijaa ja liittoutui Malenkovin ja Mikojanin kanssa Berijaa vastaan, sillä he pelkäsivät henkensä puolesta. Molotov jäi sivuun, sillä hän vihasi sekä Hruštšovia että Berijaa.
Berija vangittiin 26. kesäkuuta 1953. Tätä ennen oli käyty monimutkaisia juonitteluja, joista Hruštšov selvisi voittajana. Nyt myös Molotov oli saatu tukemaan Berijan syrjäyttämistä, samoin Mikojan. Hruštšov kutsui Berijan ministerineuvoston kokoukseen ja operaation turvallisuudesta vastasivat marsalkka Žukov ja Leonid Brežnev. Malenkov avasi puheen ja totesi, että Berija oli ”laillistanut mielivallan ja heikentänyt sosialismia”. Berija ei ymmärtänyt tilanteen vakavuutta ja onkin epäilty että kyseessä olisi ollut Hruštšovin ja Berijan kaksoissalaliitto, jossa Berija luuli aluksi olevansa mukana kaappaamassa valtaa Hruštšovin kanssa. Berija vangittiin ja myöhemmin hänet surmasi kenraali Batiski. Myöhemmin Hruštšov piti ihmishirviönä pitämänsä Berijan syrjäyttämistä ja surmaamista elämänsä voitokkaimpana hetkenä.
Pian vangittiin muitakin tiedustelupalvelun johtajia. Valtiollisen poliisin valtaa vähennettiin ja se alennettiin ministeriöstä komiteaksi (KGB). Seuraavaksi käynnistyi Hruštšovin ja Malenkovin välinen valtataistelu. Malenkovin syrjäyttämisessä Hruštšovia tukivat Mikojan, Molotov, Vorošilov sekä Leningradin ja Ukrainan puoluejohtajat. Malenkov erosi virastaan helmikuussa 1955 syytettynä virheistä. Hän joutui sähkölaitosministeriksi. Pääministeriksi tuli marsalkka Nikolai Bulganin.
Elämä > Syrjäyttäminen

Ollessaan lomalla Georgiassa 12. lokakuuta 1964, Hruštšov sai Leonid Brežneviltä puhelun, että häntä tarvitaan heti Moskovassa. Hruštšov lähti matkaan. Huhuja syrjäyttämisaikeista oli liikkunut jo kesällä. Hruštšovia oli kehotettu olemaan varovainen, mutta tämä ei välittänyt varoituksista.
Hruštšovin kilpailijat puolueessa syrjäyttivät hänet keskuskomitean tapaamisessa 14. lokakuuta 1964. Brežnevin mukaan Hruštšov oli ”toiminut vastoin Leninin opetuksia”, hän oli ”kylvänyt epäjärjestyksen siemenen” ja ”tehnyt päätöksiä lounaalla”. Muiden keskuskomitean jäsenten syytöksissä esiintyi syytöksiä ”pidäkkeettömästä käytöksestä”, ”kultin luomisesta” ja ”maailman kohtalolla leikkimisestä Kuubassa”. Ammattiliittojen johtaja moitti, että ei ollut saanut audienssia neljään vuoteen.
Tämän jälkeen Hruštšovin annettiin pitää puolustuspuhe. Hän totesi, että on tehnyt työnsä puolueen ja kansan hyväksi eikä asetu vastustamaan siirtämistään eläkkeelle. Työ Stalinin henkilökultin purkamisen parissa on ollut mittavaa ja kiitos avusta kuuluu salissa oleville työtovereille. Kesken puheen kuului useita jyrkän linjan stalinistien heittämiä välihuutoja. Loppukeskustelua asiasta ei sallittu ja keskuskomitean ukrainalaisia jäseniä estettiin tulemasta kokoussaliin. Brežnev nimitettiin kokouksen lopuksi uudeksi pääsihteeriksi ja Aleksei Kosygin pääministeriksi. Hruštšov laitettiin eläkkeelle korkean iän ja heikon terveyden vuoksi. Hänelle myönnettiin 500 ruplan suuruinen eläke ja auto. Hruštšoville annettiin uudet palvelijat, jotka tosin olivat enemmän vartijoita kuin palvelijoita.
Elämä > Eläkeläinen

Hruštšovin eläkepäivät kuluivat suurimmalta osin huomiota herättämättä. Hän asui vaimonsa Ninan kanssa heille myönnetyssä datšassa hieman syrjäisellä seudulla Petrovo-Dalnejessa. Aluksi muut kuin perheenjäsenet eivät uskaltaneet käydä tapaamassa häntä. Kansalaiset lähettivät hänelle kuitenkin valtavasti kirjepostia, jonka lukemiseen ja vastaamiseen meni paljon aikaa. Masentunut Hruštšov valitteli tekemisen ja seuran puutetta ja hän väläytteli itsemurhan mahdollisuutta. Nina pyysi paikalle lääkärin, joka sai Hruštšovin luopumaan aikeestaan.
Lehdistä Hruštšov seurasi huolestuneena kuinka Brežnevin hallinto perui hänen uudistuksiaan. Hänen poikansa Sergei toi hänelle konekirjoitusliuskoista tehdyn kopion Boris Pasternakin Tohtori Živagosta ja luettuaan sen totesi, että kirjan kieltäminen oli ollut turhaa. Sen sijaan George Orwellin romaanista Vuonna 1984 hän ei pitänyt. Maanviljelykseen ja puutarhanhoitoon liittyneet kirjat kiinnostivat Hruštšovia.
Perheenjäsenet olivat pitkään ehdottaneet Hruštšoville muistelmien kirjoittamista. Elokuussa 1966 hän päätti ryhtyä toimeen. Hruštšov puhui muistikuviaan nauhalle ja konekirjoittaja kirjoitti ne puhtaaksi. Keskuskomitean jäsen Anrej Kirilenko käskytti Hruštšovin kuulusteluihin. Kirilenkon mukaan Neuvostoliitossa valtion historian tulkitseminen kuului vain puolueen keskuskomitealle. Hruštšov sanoi, ettei kirjoittanut historiaa vaan yksityishenkilön näkemyksiä. Lopuksi Hruštšov korotti ääntään ja totesi että hänet voidaan häätää kadulle kerjäläiseksi, mikä ei haittaisi häntä lainkaan. Hänellä oli kansan parissa kannatusta ja hän saisi ruokaa ja asunnon toisin kuin nykyinen hallinto, jolla ei ole kannatusta.
Sergei Hruštšov otatti muistelmista kopioita ja kätki niitä eri paikkoihin. Lisäksi ryhdyttiin monimutkaiseen operaatioon, jotta ne saataisiin länteen. Hanketta edisti jopa KGB:n pääjohtaja Juri Andropov, joka ei voinut sietää ajatusta Stalinin mahdollisesta maineenpalautuksesta. Teos ilmestyi Yhdysvalloissa vuonna 1971.
Viimeisinä vuosinaan eläkkeellä ollut neuvostojohtaja puhui kuin toisinajattelija. Rajat pitäisi avata, jotta kansa pääsisi matkustamaan, Stalin oli murhaaja jonka mainetta ei saisi koskaan puhdistaa. Nykyajan murhaavana itsevaltiaana Hruštšov piti Maoa. Hän myös katui, ettei ollut puhdistanut Nikolai Buharinin ja Lev Kamenevin mainetta. Vierailulle tullut runoilija Mihail Šatrov kysyi oliko jokin asia mitä Hruštšov katui elämässään. ”Enimmäkseen sitä suurta määrää verta. Käteni ovat kyynärpäitä myöden veressä. Se on hirvein taakka, joka on sieluni painona.”
Hruštšov kuoli Moskovassa 11. syyskuuta 1971 seitsemän vuoden kotiarestin jälkeen ja haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovassa ilman valtionpäälle kuuluvia kunnianosoituksia. Vaikka viranomaiset yrittivät pitää hautajaiset salassa, paikalle saapui 200 ihmistä. Puheiden pito haudalla oli kielletty, mutta siitä huolimatta Stalinin aikana vankileirille joutunut nainen piti vainajalle kiitospuheen miljoonien kohtalotoveriensa nimissä. NKP:n pää-äänenkannattaja Pravda julkaisi kuolemasta pienen ilmoituksen ilman kuvaa.
Talous

Talonpoikainen Hruštšov piti itseään maatalouden asiantuntijana. Hän käynnisti niin sanotun neitseellisen maan ohjelman, jonka puitteissa raivattiin valtava määrä viljelyalaa Kazakstanissa ja Siperiassa. Muutamassa vuodessa raivattiin 42 miljoonaa hehtaaria peltoalaa. Kazakstaniin perustettiin jättimäisiä kolhooseja, joiden keskikoko oli 100 000 ha. Tuotanto nousikin, mutta jo vuoden 1963 kadon jälkeen jouduttiin turvautumaan viljan tuontiin, eikä maatalouden ongelmista päästy eroon.
Teollisuuteen perustettiin maanlaajuinen korkein suunnitteluneuvosto. Lisääntynyt byrokratia kuitenkin leikkasi talouskasvua.
Erityisesti asuntojen rakentamiseen käytettiin voimavaroja. Valtava määrä viisikerroksisia kerrostaloja eli hruštšovkoja nousi ympäri Neuvostoliiton. Tuolloin Neuvostoliitossa yleensä vähintään kuusikerroksisiin taloihin vaadittiin hissi. Hruštšovin sanotaan saaneen ajatuksen nähtyään vastaavanlaista asuntotuotantoa Pariisin vierailullaan.
Vuonna 1961 puoluekokous julisti silloisen neuvostosukupolven tulevan elämään kommunismissa vuodesta 1980, jolloin ohjelman mukaan piti saavuttaa kommunismin aineellinen ja tekninen perusta. Neuvostoliiton yhteiskunnallista kehittymistä kuvaamaan otettiin käyttöön termi ”kehittynyt sosialismi”.