stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pekka
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Kari-Pekka

Kari-Pekka Friman (s. 1966), jääkiekkoilija
Kari-Pekka Klinga (s. 1963), koripalloilija
Kari-Pekka Kyrö (s. 1963), valmentaja
Kari-Pekka Laaksonen (s. 1967), autourheilija
Kari-Pekka Lax (s. 1956), kymmenottelija
Kari-Pekka Mäki-Lohiluoma (s. 1962), toimitusjohtaja ja järjestöjohtaja
Kari-Pekka Runsas (s. 1958), koripalloilija
Kari-Pekka Syväjärvi (s. 1987), jääpallomaalivahti
Kari-Pekka Tiitinen (1944–2024), työoikeuden professori
Kari-Pekka Toivonen (1952–2012), jääkiekkoilija
Kari-Pekka Toivonen (s. 1967), näyttelijä
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Olli-Pekka

Olli-Pekka Behm (1966–2014), päätoimittaja
Olli-Pekka Heinonen (s. 1964), kokoomuslainen poliitikko
Olli-Pekka Hilmola, logistiikan professori
Olli-Pekka Holopainen (s. 1992), raviohjastaja
Olli-Pekka Itälä (s. 1977), jalkapalloilija
Olli-Pekka Kallasvuo (s. 1953), Nokian toimitusjohtaja
Olli-Pekka Kallioniemi (s. 1960), lääketieteen professori
Olli-Pekka Karjalainen (s. 1980), moukarinheittäjä
Olli-Pekka Komulainen (s. 1985), jääkiekkoilija
Olli-Pekka Kärkkäinen (s. 1958), suunnistaja ja kestävyysurheiluvalmentaja
Olli-Pekka Laine (s. 1973), basisti
Olli-Pekka Lyytikäinen, jalkapallovaikuttaja ja yritysjohtaja
Olli-Pekka Mattila (s. 1970), seiväshyppääjä
Olli-Pekka Moisio (s. 1972), filosofi
Olli-Pekka Ojansivu (s. 1987), lentopalloilija
Olli-Pekka Parviainen, elokuvakäsikirjoittaja
Olli-Pekka Peltola (s. 1969), ampumahiihtäjä
Olli-Pekka Riihikoski (1947–1998), kuvataiteilija
Olli-Pekka Ruuskanen (s. 1966), taloustieteilijä
Olli-Pekka Salminen (s. 1967), kunnan- ja kaupunginjohtaja
Olli-Pekka Silfverhuth (s. 1970), Hampurin merimieskirkon johtaja
Olli-Pekka Tennilä (s. 1980), runoilija
Olli-Pekka Tuomisalo (s. 1970), saksofonisti
Olli-Pekka Vainio (s. 1976), teologi, yliopiston lehtori ja dosentti
Olli-Pekka Vehviläinen (1933–2024), historioitsija ja professori
Olli-Pekka Vuorinen, OP Beats (s. 1989), hip hop -artisti
Olli-Pekka Äijälä (s. 1965), jääkiekkomaalivahti
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Ukko-Pekka

Ukko-Pekka Luukkonen (s. 1999), jääkiekkomaalivahti
Pehr Evind Svinhufvud (1861–1944), tunnettu lempinimellä Ukko-Pekka, kolmas Suomen tasavallan presidentti vuosina 1931–1937
Ukko-Pekka Yliranta (s. 1990), harmonikansoittaja
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Veli-Pekka

Veli-Pekka Alare (1946–1981), sarjakuva- ja pilapiirtäjä
Veli-Pekka Harjola (s. 1963), lääkäri ja meloja
Veli-Pekka Hård (s. 1970), jääkiekkoilija
Veli-Pekka Hänninen, käsikirjoittaja
Veli-Pekka Kautonen (s. 1970), jääkiekkoilija
Veli-Pekka Ketola (s. 1948), jääkiekkoilija
Veli-Pekka Kinnunen (s. 1961), jääkiekkoilija
Veli-Pekka Kokkonen (s. 1966), korkeushyppääjä
Veli-Pekka Laitinen (s. 1976), jääkiekkoilija
Veli-Pekka Lehto eli VeePee Lehto (s. 1948), iskelmälaulaja, sanoittaja ja säveltäjä
Veli-Pekka Lehtola (s. 1957), saamelaiskulttuurin professori
Veli-Pekka Nuotio eli Pete Nuotio (s. 1961), muusikko, Dingon kosketinsoittaja
Veli-Pekka Nurmi, Teollisuuden Voima Oy:n turvallisuusjohtaja
Veli-Pekka Nurmi (s. 1975), jalkapalloilija
Veli-Pekka Nutikka (s. 1975), jääkiekkoilija
Veli-Pekka Oinonen (s. 1959), kitaristi
Veli-Pekka Parkatti (s. 1956), kenraalimajuri
Veli-Pekka Sirola (s. 1953), koripalloilija
Veli-Pekka Tynkkynen (s. 1972), Venäjän ympäristöpolitiikan professori
Veli-Pekka Viljanen (s. 1958), valtiosääntöoikeuden professori
Veli-Pekka Yli-Hirvelä (s. 1985), pesäpalloilija
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Vesa-Pekka

Vesa-Pekka Hautamäki (s. 1963), Costello Hautamäki, kitaristi ja säveltäjä
Vesa-Pekka Kangaskorpi (s. 1963), toimitusjohtaja
Vesa-Pekka Koljonen (1942–2024), päätoimittaja ja lehdistöneuvos
Vesa-Pekka Laine (s. 1994), koripalloilija
Vesa-Pekka Pihlavisto (s. 1965), yleisurheilija
Vesa-Pekka Rannikko (s. 1968), kuvanveistäjä
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Ville-Pekka

Ville-Pekka Jokinen (s. 1984), pesäpalloilija
Ville-Pekka Sorsa (s. 1982), yleisen valtio-opin dosentti
Ville-Pekka Vuorento (s. 1972), kiekonheittäjä
Tunnettuja Pekkoja > Pekka osana yhdysnimeä > Muita

Pekka-Eric Auvinen (1989–2007), kouluammuskelija
Otto-Pekka Jurvainen (s. 1985), jalkapalloilija ja futsalpelaaja
Janne-Pekka Laine (s. 2001), jalkapalloilija
Esapekka Lappi (s. 1991), ralliautoilija
Erkki-Pekka Mäkinen (s. 1961), raviohjastaja ja -valmentaja
Pirkka-Pekka Petelius (s. 1953), näyttelijä, koomikko, laulaja, elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja ja kansanedustaja (Vihreä liitto)
Antti-Pekka Pietilä (s. 1954), journalisti
Mattipekka Ratia (1966–2014), sarjakuvapiirtäjä
Pekka-Paavali Sintonen (s. 1976), salibandymaalivahti ja valmentaja
Ossi-Pekka Valta (s. 1991), mäkihyppääjä
Kuvitteellisia Pekkoja

Humupekka, Reino Helismaan laulun henkilö
Musta Pekka, korttipelin hahmo
Musta Pekka, sarjakuvahahmo, (engl. Black Pete), Mikki Hiiren vihollinen, alun perin Jopi Jalkapuoli
Pekka, musiikkisadun Pekka ja susi sankari
Pekka, päähenkilö Heikki Turusen Kivenpyörittäjän kylässä
Pekka, suomalainen norjalaisvitsien sankari
Pekka Haapanen, Korkeajännitys-sarjakuvissa
Pekka Koivu, poliisi Leena Lehtolaisen kirjasarjassa
Pekka Lipponen, Outsiderin henkilöhahmo
Pekka Peitsi, Johan Ludvig Runebergin von Törne -runon hahmo; Urho Kekkosen nimimerkki Suomen Kuvalehdessä 1942–44;
Pekka-poika Pekanmaa, sivuhenkilö Me Tammelat sarjassa, Petri Panulan roolihahmo
Pekka Peltola, Pohjoismaiden Yhdyspankin mainoshahmo 1950- ja 1960-luvuilla
Pekka Peloton,  Sonera-kirjan Minne hävisivät Soneran rahat? kirjoittajan nimimerkki
Pekka Pikanen, sarjakuvahahmo
Pekka Pikkarainen, Pekka ja Pätkä -elokuvien talonmies
Pekka Routalempi, Pasila-sarjan "jännä hahmo"
Pekka Puupää, sarjakuva- ja elokuvahahmo
Pekka Töpöhäntä, kissa Gösta Knutssonin samannimisessä kirjasarjassa
Pekka Veturi, höyryveturi kirjasarjassa The Railway Series ja televisiosarjassa Tuomas Veturi
Pekka, henkilö monissa Ruotsissa ja Norjassa suosituissa suomalaisvitseissä
Ari-Pekka Isola, AP Isola, tv-sarjassa Salatut elämät
Sanan muita merkityksiä

Pekka-koira, Emil Cedercreutzin pronssiveistos vuodelta 1932
resupekka, resuinen ihminen
onnenpekka, hyväonninen
humupekka, iloinen hummaaja ja juopottelija (Ilta-Sanomat kuvasi 24. lokakuuta 1996 Andy McCoyta humupekaksi)
Ukko-Pekka, presidentti Pehr Evind Svinhufvudin lempinimi
Ukko-Pekka, höyryveturi Hr1, sai nimen presidentti "Ukko-Pekka" Pehr Evind Svinhufvudin mukaan
S/S Ukkopekka, turkulainen höyrylaiva
Ukko-Pekan silta, silta Naantalissa, nimi Pehr Evind Svinhufvudin mukaan
Ukko-Pekka, suomalainen sotilaskivääri M39
Rulla-Pekka, Ukko-Pekka veturin viimeisin versio, jossa oli rullalaakerit
Laku-Pekka, Laku-Petteri, Fazerin lakritsipatukan hahmo
lakupekka, mustaihoinen
puupekka, bridgessä lepovuorossa oleva pelaaja, lepääjä, dummy
Lätsä-Pekka, kestävyysjuoksija Pekka Päivärinta
Satupekka, olympiavoittaja Emil Zátopekin lempinimi Suomessa
Parta-Pekka, juoksija Pekka Juutilainen
Pokko Pekka, ravuri
PahaPekka, duossa Milko Hydin & PahaPekka
Pekka ja Susi, Anssi Kelan entinen yhtye
Pekka, Arabian tehtaan astiasarja
Pekka, alppiruusulajike, nimetty puutarhaneuvos Pekka Jyrängön muistoksi 1999lähde tarkemmin?
Pekka-huijaus, suomalaisessa sosiaalisessa mediassa helmikuussa 2005 levinnyt huijaus
Pekka Kettunen, ravintola PKO:n (Pohjois-Karjalan Osuuskauppa) nimi 1970- ja 1980-luvuilla, nykyisin paikalla Amarillo; nimi tuli kirjaimista PKO:n ravintolan kutsumanimestä
Pekka Kana 2, tietokonepeli
Pekka Pohjansäde, saamelaiskirjailija Pedar Jalvin nimimerkki
Sanan muita merkityksiä > Puhekielen ilmaisuna

joka pekka, jokainen
ei pekkaa pahempi, ei muita huonompi
kahteen (tai useampaan) pekkaan, jaettuna kahdelle (tai useammalle) henkilölle
pekkaa kohti, per nenä, mieheen
pekat ja paavot, tavalliset ihmiset, ketkä tahansa, apostolien Pietarin ja Paavalin mukaan
pekka, poistumiskielto, pk, sotilasslangissa, "pekkaa paukkuu"
jäädä pekka käteen, olla huonotuurinen, hävitä, Pekka/Musta-Pekka-korttipelissä häviäminen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pekka Wikimedia Commonsissa
SANAA

Kitagata-asuintalo, SANAAn suunnitelma.
Zollverein School of Management and Design (Essen, Saksa), SANAA
SANAA (Sejima and Nishizawa and Associates) on arkkitehtitoimisto Tokiossa. Sen ovat perustaneet vuonna 1995 Kazuyo Sejima ja Ryue Nishizawa. Sejima ja Nishizawa saivat vuonna 2010 Pritzker-palkinnon ja vuonna 2022 Praemium Imperialen.
Suunnitelmia ja rakennuksia

Multimediastudio – 1995–1996 – Gifu, Japani
N-museo – 1995–1997 – Wakayama, Japani
O-museo – 1995–1999 – Nagano, Japani
S-talo – 1995–1996 – Okayama, Japani
M-talo – 1996–1997 – Tokio, Japani
K-toimistorakennus – 1996–1997 – Ibaraki, Japani
Koga-puiston kahvila – 1997–1998 – Ibaraki, Japani
Welfare Center – 1997 – Kanagawa, Japani
Nykytaiteen museo (Suunnitelma, ei rakennettu) – 1997–1999 – Sydney, Australia
The New Campus Center of the Illinois Institute of Technology (Suunnitelma, ei rakennettu) – 1998 – Chicago, Illinois
De Kunstlinie Theater & Cultural Center – 1998– Almere, Alankomaat
Ehdotus Salernon keskustan kunnostamiseksi – 1999– Italia
21st Century Museum of Contemporary Art – 1999–2004 – Kanazawa, Ishikawa, Japani
Lumiere-puiston kahvila – 1999– Almere, Alankomaat
Prada Beauty Store – 2000 – Arezzo, Italia
Installaatio Japanin paviljonkiin Venetsian biennaaliissa – 2000 – Venetsia, Italia
Diorin Omotesandon liikerakennus – 2001–2003 – Tokio, Japani
Lasipaviljonki Toledon taidemuseolle – 2001–2006 – Toledo, Ohio
Uusi Mercedes Benz -museo (Suunnitelma, ei rakennettu) – 2002 – Stuttgart, Saksa
Laajennus Rietbergin museoon (Suunnitelma, ei rakennettu) – 2002 – Zürich, Sveitsi
Laajennus Valencian modernin taiteen instituuttiin – 2002– Valencia, Espanja
Issey Miyake Store by Naoki Takizawa – 2003 – Tokio, Japani
Zollvereinin designkoulu – 2003–2006 – Essen, Saksa
Naoshiman lauttaterminaali – 2003–2006 – Kagawa, Japani
The New Museum of Contemporary Art – 2003–2007 –  New York, Yhdysvallat
Novartis-toimistorakennus – 2003– Basel, Sveitsi
CIPEA-rakennus (China International Practical Exhibition of Architecture) – 2004– Nanjing, Kiina
Louvre-Lens – Lens, Ranska
Serpentine Gallery -paviljonki – 2009 – Lontoo, Englanti
Rolex Learning Center, Lausannen teknillisessä korkeakoulussa – 2004–2010 – Lausanne, Sveitsi
Palkinnot ja tunnustukset

SANAAn suunnittelutyö oli mukana Japanin paviljongissa näyttelyssä "City of Girls" vuonna 2000 Venetsian biennaalissa ja Garden Cafessa 7t. Kansainvälisessä Istanbulin biennaalissa, Istanbulissa. Heidän suunnittelutöitään on ollut esillä myös Zumtobel Staff-Lichtforum, Wienissä; Institut Valencia d'Art Modern, Valenciassa Espanjassa; Zeche Zollverein, Essenissä Saksassa; Gallery MA, Tokio, Japani; N-museum, Wakayama, Japani ja New Museum of Contemporary Artissa New Yorkissa. SANAA on saanut Golden Lion -palkinnon Metamorph-näyttelyn merkittävimpänä työnä 9. Venetsian biennaalen yhteydessä vuonna 2004 pidetyssä kansainvälisessä arkkitehtuurinäyttelyssä, 46. Mainichi Shinbun Arts Award (taidepalkinto-luokassa) 2005, ja Schock Prize visuaalisessa taiteessa 2005. Vuonna 2010 Sejima ja Nishizawa saivat arkkitehtuurin merkittävimmän palkinnon Pritzker-palkinnon.
Kirjallisuutta

Gallery MA (2003). SANAA Works 1995–2003]. Toto Shuppan. ISBN 978-4887062245
GA (2005). Sejima Kazuyo + Nishizawa Ryue Dokuhon (Arkistoitu – Internet Archive). A.D.A. Edita. ISBN 4-87140-662-8
GA (2005). GA ARCHITECT 18 Sejima Kazuyo + Nishizawa Ryue (Arkistoitu – Internet Archive). A.D.A. Edita. ISBN 4-87140-426-9
Yuko Hasegawa (2006). Kazuyo Sejima + Ryue Nishizawa: SANAA (Arkistoitu – Internet Archive). Phaidon Press. ISBN 978-1904313403
Agustin Perez Rubio (2007). SANAA Houses: Kazuyo Sejima + Ryue Nishizawa. Actar. ISBN 978-8496540705
Joseph Grima and Karen Wong (toim.) (2008) Shift: SANAA and the New Museum. Lars Müller Publishers. ISBN 978-3037781401
Thomas Daniell (2008). After the Crash: Architecture in Post-Bubble Japani. Princeton Architectural Press. ISBN 978-1568987767
Aiheesta muualla

SANAA Official Website
SANAA: Works 1998–2008 New Museum of Contemporary Art, New York Video at VernissageTV.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Muut:  IdRef
Jonathan Sarfati

Sarfati vuonna 2001
Jonathan D. Sarfati (s. 1. lokakuuta 1964) on tunnettu kreationisti. Hän on valmistunut kemisti ja shakin FIDE-mestari. Hän on entinen shakin Uuden-Seelannin-mestari. Hän pelasi Boris Spasskia vastaan ja osallistui kolmiin shakkiolympialaisiin (1986, 1988, 1992).
Sarfati syntyi Australiassa juutalaiseen sukuun, mutta muutti lapsena Uuteen-Seelantiin ja sai kaksoiskansalaisuuden. Hän kääntyi kristityksi vuonna 1984.
Sarfati on kirjoittanut paitsi yleisesti hyväksytystä tieteestä, myös luomisopista, jonka kannattajana hänet parhaiten tunnetaan. Hän on julkaissut useita kirjoja, joissa hän kiistää evoluution ja puolustaa uskonnollista näkemystään lajien synnystä. Hän on niin kutsuttu nuoren Maan kreationisti eli uskoo maailman olevan noin 6 000 vuotta sitten valmiiksi luotu.
Sarfatin kreationististen julkaisujen joukossa ovat muiden muassa Refuting Evolution, Refuting Evolution 2 ja 15 Reasons to Take Genesis as History.
Saksankielinen kirjallisuus

Saksankielinen kirjallisuus käsittää kaiken saksan kielellä julkaistun kirjallisuuden. Tässä aihe on rajattu koskemaan vain alkukielisenä saksaksi julkaistuja kaunokirjallisia teoksia. Koska saksaa puhutaan usean valtion alueella, voidaan saksankielinen kirjallisuus edelleen jakaa kansallisiin kirjallisuusperinteisiin, merkittävimpinä Saksan kirjallisuus, Itävallan kirjallisuus ja Sveitsin kirjallisuus. Historiallisista syistä saksankielistä kirjallisuutta nimitetään usein myös Saksan kirjallisuudeksi.
Varhaiskeskiaika

Saksan alueen kansanrunous kehittyi varhaiskeskiajalla pääasiassa suullisena perinteenä, sillä kirjoitustaito ja kirjallisuuden kieli, latina, olivat kirkon ja luostarien hallussa, eikä kirkko pitänyt maallista kirjallisuutta tärkeänä. Ensimmäisiä säilyneitä saksankielisiä tekstejä on Kaarle Suuren valtakaudella noin vuonna 800 tallennettu sankaritarina Hildebrandslied, suomeksi Hildebrandin laulu. Seuraava kuningas Ludvig Hurskas käski uskonnollisista syistä tuhoamaan muut 700-luvulla muistiin kirjoitetut sankarirunot. Tältä ajalta säilyneitä uskonnollisia runoja ovat Wessobrunner Gebet, Muspilli ja muinaissaksilainen Heliand, jotka on kirjoitettu alkusointuisilla säkeillä.
Sydänkeskiaika

Karolingien hallitsijoiden jälkeen Saksan alueella tuli valtaan saksilaisia kuninkaita ja he voimistivat latinan käyttöä niin paljon, että saksankielinen kirjallisuus hävisi 150 vuodeksi. Noin 1100-luvun puolivälissä tapahtui kirjallisuudessa merkittävä muutos, kun Clunyn liikkeenä tunnettu kirkollinen uudistusliike otti uudelleen käyttöön kansankieliset uskonnolliset tekstit. Samalla myös ranskan kielen vaikutus kasvoi.  Vähitellen syntyi myös ensimmäinen saksankielisen kirjallisuuden kukoistuskausi. Heinrich von Veldeke kirjoitti eepoksen Eneit (noin vuonna 1185), joka vakiinnutti eeppisen runomitan ja loppusoinnun. Tällä aikakaudella syntyi ristiretkien heijastumana ympäri Eurooppaa sankareita, rakkautta ja kuolemaa käsitteleviä eeppisiä runoelmia, joiden huomattavimmat työt saksankielisillä alueella olivat Erec (noin vuonna 1185), Iwein (noin vuonna 1200), Tristan ja Isolde (noin vuonna 1210), Nibelungein laulu (noin vuonna 1200) ja Wolfram von Eschenbachin teos Parzival (noin vuonna 1200). Minnerunous oli laji, jota esitettiin laulamalla yksiäänisesti harpun tai viulun säestyksellä. Lauluja sävellettiin 1400-luvun alussa myös moniäänisiksi, mutta ne olivat harvinaisia. Minnelaulua esiintyi 1100-luvun loppupuolelta 1400-luvulle asti, mutta suosituinta se oli 1200-luvun alkuvuosikymmeninä. Se oli trubaduurirunouden saksalainen vastine, jonka vaiheet liittyvät 1300-luvulta alkaen myös mestarilauluun.
Myöhäiskeskiaika

Sankarirunouden lyhyen kukoistuskauden jälkeen ritarit menettivät kultturisen johtoasemansa. Porvaristo ei heti kyennyt ottamaan johtoasemaa, vaan ajan teokset olivat ritarirunouden jäljittelyä tai sen liioittelua. Mestarilaulu jatkoi minnelaulun muotoperinteitä porvariston ja käsityöläisten keskuudessa. Mestarilaululle olivat ominaisia tiukat muotosäännöt, jotka oli koottu kirjaksi, jota kutsuttiin tabulatuuriksi (tabulatur). Laulujen aihepiiri oli vaihteleva, mutta niiden sävy oli yleensä didaktinen, erityisesti jos sisältökin oli uskonnollinen. Esitystapa sekä yksin- että kuorolauluna oli yksiääninen. Mestarilauluja esitettiin erityisesti eteläisen Saksan ja Reininmaan kaupunkien porvarikilloissa. Järjestettiin myös keskinäisiä laulukilpailuja. Mestarilaulajista kuuluisin on kaikkiaan 4 275 mestarilaulua kirjoittanut nürnbergiläinen Hans Sachs (1494–1576), mutta maineikas on myös Hans Folz (noin 1450–1510).
Opettavais-siveellinen runous tuli esille uutena kirjallisuuden lajina ja se huipentui Hugo von Trimbergin noin vuonna 1300 valmistuneeseen syntiluetteloon Der Renner.Toinen uusi laji oli hengellinen draama: alkun perin kirkoissa esitettyjä kuvaelmia alettiin esittää toreilla ja ne saivat uusia aiheita ja piirteitä (joulu- ja pääsiäisnäytelmät, legendat, profeettojen näytelmät).
Vuodet 1350–1600

Saksalainen kirjallisuus pyrki vuosina 1350–1600 viihdyttämään ja opettamaan lukijoitaan. Tavoitteeseen pyrittiin monilla eri kirjallisuuden muodoilla, mutta tasoltaan ne eivät nousseet kiitettävällä tasolle, eikä huomattavia teoksia syntynyt kuin muutama. Ensimmäisiä saksalaisen proosan tuotteita oli böömiläisen Johannes von Teplin teos Der Ackermann aus Böhmen (noin vuodelta 1400). Siinä leskeksi jäänyt päähenkilö käy vuoropuhelua kuoleman kanssa. Monenlaisia ihmisten paheita tarkasteleva Sebastian Brantin teos Das Narrenschiff (1494) teki suuren vaikutuksen lukijoihin ja sen suosio pysyi suurena jopa vuosisatojen ajan. Tähän aikaan alkoivat myös kansanomaiset pilanäytelmät ja muu pilakirjallisuus nousta suosituiksi. Niistä tunnetuin on sveitsiläisen Heinrich Wittenweilerin satiirieepos Der Ring (noin vuodelta 1400). Viihteeksi tarkoitettuja olivat 1500-luvun niin sanotut kansankirjat, jotka olivat laajempien teosten proosaversioita, pilakertomuksia, historiallisten henkilöiden kuvauksia (Till Eulenspiegel, Faust) tai hölmöläistarinoita.
Johannes Gutenbergin kehittämä painokone alkoi tuottaa saksankielistä kirjallisuutta vuonna 1450 ja kirjojen hinta halpeni. Kirjallisuuden harrastusta lisäsi myös humanismin aate, mutta se painotti latinankielisyyttä ja muita klassisia kieliä. Uskonpuhdistuksen aatteeseen kuului lukutaidon edistäminen ja kirkollisten tekstien kääntäminen kansankielelle. Niinpä Martti Luther alkoi vuonna 1522 työn Raamatun saksantamiseksi, ja käännös vaikutti merkittävästi saksan kirjakielen kehitykseen. Vanha testamentti ilmestyi saksaksi jo samana vuonna vuonna 1522 ja Uusi testamentti vuonna 1534. Uskonpuhdistus vaikutti voimakkaasti myös Sveitsissä. Liike lisäsi virsien käyttöä ja luterilaiset virret olivat aikansa parasta lyriikkaa. Humanisti Erasmus Rotterdamilainen toisaalta pelkäsi, että uskonpuhdistus saattaisi osoittautua vihamieliseksi taiteille ja kulttuurille. Tämä toteutui 1600-luvulla ainakin osittain, kun pietismi julisti pyrkimystä yksinkertaiseen elämäntapaan ja vastusti muodikasta pukeutumista, tanssia ja teatteria.
Merkittäviä 1500-luvun saksankielisiä kirjailijoita olivat näytelmäkirjailija Jörg Wickram (noin 1505–1562) ja satiirikko Johann Fischart (1546–1590).
Barokki

Barokin ajan saksalaisen kirjallisuuden periaatteet kirjasi runoilija Martin Opitz teoksessa Buch von der Deutschen Poeterey (1624). Se korosti, että kirjailijan oli otettava mallia antiikin ja oman aikansa länsieurooppalaisista esikuvista, noudatettava kielen puhtautta ja runomittoja. Opitz vakiinnutti sonetin, oodin ja epigrammin Saksan kirjallisuuteen. Barokki oli teemallisesti ja rakenteellisesti monipuolista ja ulottui kansantarinoista lyriikkaan. Kirjallisuus-, runous- ja kieliyhdistyksiä perustettiin runsaasti. Opitzin lisäksi ajan keskeisimpiä kirjailijoita olivat Jakob Böhme, Hofmann von Hofmannswaldau ja Daniel Caspar von Lohenstein. Barokin aikana kehittyi myös saksankielinen draama, vaikka teatterikulttuurista merkittävä osa olikin jesuiittojen ylläpitämää latinankielistä näytelmää. Näytelmäkirjailijoista tärkein oli Andreas Gryphius. Romaanikirjallisuus nousi 1600-luvun lopussa ensimmäiseen kukoistuskauteensa. Ala jakautui paimenromaaneihin, sankariromaaneihin ja veijariromaaneihin. Paimenromaanit olivat pakoa kuviteltuun maalaisidylliin. Sankariromaaneista keskeisin oli 24-osainen ja 25 000-sivuinen Amadis. Tällaiset ritari- eli hoviromaanit olivat epärealistisia tarinoita mutkikkaista hovien tapahtumista. Yhteiskunnan toista laitaa kuvasivat veijariromaanit.
Valistus (noin 1720–1785)

Valistusaate oli Euroopassa vuosina 1660-1770 vallinnut suuntaus, joka korosti rationalismia, tietoa ja halusi vapauttaa ihmiset ennakkoluuloistaan. Valistuksen ihanteita olivat selkeys, harmonia, sopusuhtaisuus ja tasapaino. Saksalaisen valistusfilosofian huomattavimmat nimet olivat filosofi Immanuel Kant, matemaatikko Gottfried Leibniz, Preussin kuningas Fredrik Suuri ja runoilija G. E. Lessing.  Kirjailija Johann Christoph Gottsched (1700–1766) pyrki siihen, että lyriikkakin olisi valistavaa ja opettavaista. Hänen runoutensa on sittemmin painunut unohduksiin, mutta hänen työnsä näytelmäkirjallisuuden hyväksi tuotti pysyvää tulosta.
Valistusajan luetuin kirjailija oli Christian Fürchtegott Gellert (1715–1769), jonka hengellisiä runoja sävellettiin virsiksi. Hänen suosituin kirjansa Fabeln und Erzählungen oli kansanomainen tarinakokoelma, joka käännettiin lähes kaikille kulttuurikielille. Merkittävimpiä lyyrikoita olivat Johann Christian Günther (1695–1723) ja Barthold Heinrich Brockes (1680–1747). Aikakauden huomattavimpia teoksia lienevät Friedrich Gottlieb Klopstockin (1724–1803) laaja uskonnollinen eepos Der Messias, Christoph Martin Wielandin (1733–1813) romaani Geschichte des Agathon (1766/67) sekä Gotthold Ephraim Lessingin (1729–1781) taidehistoriallinen teos Laokoon 1766 ja näytelmä Nathan Viisas. Klopstockin runokokoelmaa Oden (1771) pidetään käänteentekevänä, sillä se on ensimmäinen runoteos, jota nykylukijakin ymmärtää, kun taas sitä aikaisemmat kuuluvat historialliseen, vaikeasti avautuvaan kerrokseen.
Sturm und Drang (noin 1767–1785)

Saksan 1700-luvun kirjallisuuden kaksi voimahahmoa Johann Wolfgang von Goethe ja Friedrich Schiller synnyttivät kirjallisuuteen Sturm und Drang -nimisen virtauksen, (suom. Myrsky ja kiihko). Se oli ajanjakso, jolloin kirjallisuudessa korostuivat yksilön kokemukset ja tunteet. Aikakauden tunnetuin teos on Goethen Nuoren Wertherin kärsimykset, mutta myös Schillerin näytelmä Räuber (Rosvot, 1781) on huomattava kiihkeän kauden tuotos. Kauden voi tulkita myös tekijöidensä nuoruuden kiihkoksi. Kauden kultturifilosofian muotoili filosofi Johann Gottfried von Herder.
Goethen ja Schillerin toiminta kattoi kaikkiaan vuodet 1765–1830, jolloin saksankielinen kaunokirjallisuus eli suurinta kukoistuskauttaan. Sitä on nimitetty myös Goethe-ajaksi, ja se koostui kolmesta jaksosta: Sturm und Drang (noin vuosina 1767–1785), Weimarin klassinen aika vuosina 1786–1805 ja romantiikan jakso noin vuosina 1795–1830.