stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikael I (Romania)

| Mikael I |
| --- | --- |
 Mikael I vuonna 1947.
Romanian kuningas
Valtakausi:  20. heinäkuuta 1927 – 8. kesäkuuta 1930
Edeltäjä:  Ferdinand I
Seuraaja:  Kaarle II
Valtakausi:  6. syyskuuta 1940 – 30. joulukuuta 1947
Kruunajaiset:  6. syyskuuta 1940
Edeltäjä:  Kaarle II
Seuraaja:  Kommunistinen hallinto (1947)

Syntynyt:  25. lokakuuta 1921 Sinaia, Romania
Kuollut:  5. joulukuuta 2017 (96 vuotta) Aubonne, Sveitsi
Puoliso:  Anne Bourbon-Parma
Lapset:  Prinsessa Margareta Prinsessa Elena Irina Walker, vuoteen 2014 Romanian prinsessa Irina Prinsessa Sofia Prinsessa Maria
Suku:  Hohenzollern-Sigmaringen
Isä:  Kaarle II
Äiti:  prinsessa Helena
Uskonto:  ortodoksi
Nimikirjoitus:  
Mikael I (rom. Mihai I Regele Românilor; 25. lokakuuta 1921 Sinaia, Romania – 5. joulukuuta 2017 Aubonne, Sveitsi) oli Romanian viimeinen kuningas vuosina 1927–1930 ja 1940–1947. Vuosina 1947–1997 hän eli maanpaossa pääasiassa Sveitsissä kommunistien johtaessa hänen kotimaataan. Hänen sallittiin palata Romaniaan vasta vuonna 1997, jolloin hän sai takaisin myös kommunistihallinnon häneltä riistämän Romanian kansalaisuuden.
Syntymä ja sukutausta

Mikael syntyi Sinaian kaupungissa 25. lokakuuta 1921. Hänen isänsä oli Romanian kuningas Ferdinand I:n poika Kaarle II ja äiti Kreikan kuningasperheen prinsessa Helena. Romanian kuninkaat kuuluivat Hohenzollern-Sigmaringen-sukuun.
Lapsikuninkaana

Mikaelin isä Kaarle luopui oikeudestaan kruunuun skandaalin vuoksi ja lähti maanpakoon.
Alaikäisestä Mikaelista tuli näin Romanian kuningas Ferdinand I:n kuollessa 20. heinäkuuta 1927. Alaikäisen Mikaelin holhoojahallitusta johti valtionhoitajaneuvosto, johon kuuluivat Romanian ortodoksisen kirkon patriarkka Miron Cristea, Mikaelin setä prinssi Nikolai ja Romanian korkeimman oikeuden puheenjohtaja Gheorghe Buzdugan. Budzuganin kuoltua lokakuussa 1929 seuraajaksi valtionhoitajaneuvostoon valittiin juristi Constantin Sarateanu.
Holhoojahallituksen toimintaan oltiin tyytymättömiä ja toisaalta poliittiset piirit pääministeri Iuliu Maniun johdolla tukivat Mikaelin isän prinssi Kaarlen paluuta kuninkaaksi. Vuoden 1930 aikana heikennyt taloudellinen tilanne osoitti myös valtionhoitajakunnan kykenemättömyyttä ratkaista ongelmia.
Uudelleen kruununprinssi

Pääministeri Maniu koetti saada sovinnon prinssi Kaarlen ja hänen puolisonsa prinsessa Helenan välillä. Armeija kannatti myös Kaarlen paluuta, ja kuninkuus siirtyi vaikeuksitta prinssi Kaarlelle eli kuninkaana Kaarle II. Mikaelille annettiin kruununprinssiyden lisäksi muodollinen Alba Iulian suuriruhtinaan arvonimi.
Pääministeri Maniu oli arvioinut tilannetta ottamatta lukuun rakastajatar Magda Lupescua ja kuningas Kaarlen kiintymystä häneen. Lupescu ilmestyi vain muutamia viikkoja myöhemmin Romaniaan ja sai vahvemman aseman kuin koskaan aiemmin. Prinsessa Helena poistui maasta ja asettui asumaan Firenzeen. Pääministeri Maniu erosi myös lokakuussa 1930 suunnitelmansa epäonnistuttua. Mikaelin vanhemmat erosivat virallisesti vuonna 1932. Nuori kruununprinssi Mikael sai sopimukseen mukaan vierailla säännöllisesti äitinsä luona Firenzessä.
Isänsä kuningas Kaarlen kuninkuusaika 1930-luvulla oli epävakaiden ja lyhytaikaisten hallitusten leimaama. Lopulta maaliskuussa 1938 kuningas Kaarle otti vallan käsiinsä, kielsi puolueet ja nimitti teknokraattisen hallituksen.
Nuorena kuninkaana sodan aikana

Vuonna 1940 Romania menetti lähes kolmasosan alueistaan naapurimailleen ja nöyryytetty kuningas Kaarle II luopui vallasta marsalkka Ion Antonescun hyväksi 5. syyskuuta 1940. 6. syyskuuta 19-vuotias Mikael kruunattiin jälleen kuninkaaksi Antonescun pitäessä käsissään todellista valtaa. Mikaelin vaikutusvalta oli vähäinen ja hän näyttäytyi julkisuudessa lähinnä kuninkaan pitämien uudenvuodenpuheiden yhteydessä. Antonescu ja tämän lähipiiri muodostivat liiton natsi-Saksan kanssa, jonka tappio alkoi näyttää varmalta vuoteen 1943 mennessä.
Mikael ja eräät oppositiohahmot alkoivat käydä salaisia neuvotteluja liittoutuneiden kanssa. Samalla Mikael yritti saada Antonescun kääntämään kelkkansa, mutta kun tässä ei onnistuttu, alettiin suunnitella hänen kukistamistaan. 23. elokuuta 1944 Mikael kutsui Antonescun kuninkaalliseen palatsiin, jossa Mikael määräsi tämän pidätettäväksi. Pidätyksen jälkeen Mikael nimitti kenraali Constantin Sănătescun oppositiopuolueiden muodostaman hallituksen pääministeriksi.
Vallan siirtyminen kommunisteille ja kuninkuuden menetys

Sănătescun hallitus ei ollut valtaa kasvattavien kommunistien mieleen ja oli sen vuoksi lyhytikäinen. Kuningas Mikael nimitti toisen kenraalin Nicolae Rădescun kokoomushallituksen. Rădescu oli ollut sodan aikana Antonescun vastustaja, mutta myös kommunistien vastustaja. Romaniassa Neuvostoliiton miehitysjoukkojen tuella valtaa kasvattaneet kommunistit olivat tyytymättömiä tähänkin hallitusratkaisuun.
Neuvostohallitus lähetti apulais­ulkoasiain­kommissaarin Andrei Vyšinskin selvittämään tilannetta. Vyšinski vaati Mikaelia nimittämään kommunistien johtaman hallituksen. Mikael nimittikin 6. maaliskuuta 1945 Petru Grozan johtaman kommunisti­enemmistöisen hallituksen. Kommunistit alkoivat toimia oppositiota vastaan, ja heitä nyt vastustanut Mikael ryhtyi "lakkoon" kieltäytyen vahvistamasta hallituksen säädöksiä. 8. joulukuuta 1945 kuningasmielinen mielenosoitus johti kommunistien provokaatioiden jälkeen verenvuodatukseen.
Marraskuun 1946 parlamentti­vaaleissa kommunisti­johtoinen "Demokraattinen blokki" saavutti enemmistön parlamenttiin. Vaalien laillisuus oli kyseenalainen kansainvälisen valvonnan puuttuessa. Tulos tarjosi Grozan kommunistiselle hallitukselle entistä paremmat mahdollisuudet toteuttaa omaa ohjelmaansa. Vuonna 1947 Mikael matkusti Lontooseen yrittäen turhaan saada länsimaita puolelleen. Lontoossa hän osallistui myös serkkunsa ja tuolloisen prinsessa Elisabet II:n ja prinssi Philipin häihin. Häissä hän tapasi tulevan vaimonsa ranskalaisen Anne Bourbon-Parman. Mikael palasi Romaniaan Winston Churchillin neuvon vastaisesti julistamaan kihlauksensa.
Romanian kuningaskunnan ja kuningas Mikaelin aika oli loppumassa joulukuussa 1947. Neuvostoliiton panssarivaunut ja kommunistien joukot piirittivät kuninkaallisen palatsin, ja 30. joulukuuta 1947 Mikaelin oli pakko luopua kruunustaan. Kuninkaan mukaan hän allekirjoitti kruunusta­luopumis­asiakirjan pääministeri Grozan uhatessa samaan aikaan pistoolilla kuningas Mikaelin äitiä prinsessa Helenaa. Hän lähti äitinsä kanssa Romaniasta vuoden 1948 alussa ja avioitui Annen kanssa Ateenassa saman vuoden kesäkuussa. Romaniassa hänen kansalaisuutensa riistettiin ja omaisuus takavarikoitiin. Vietettyään jonkin aikaa Lontoossa Mikael muutti Sveitsiin, jossa hän toimi romanialaisten siirtolaisten poliittisissa piireissä ja pitäen säännöllisiä Romaniaan suunnattuja radiopuheita.
Paluu Romaniaan

Nicolae Ceaușescun johtama Romanian kommunisti­hallinto luhistui joulukuussa 1989, jonka jälkeen maata johti jonkin aikaa kommunisti­enemmistöinen Kansallinen pelastusrintama. Mikaelille myönnettiin viisumi Romaniaan vuonna 1990, mutta hänen saapuessaan maahan hänet pidätettiin ja käännytettiin takaisin. Mikael vieraili Romaniassa jälleen pääsiäisenä vuonna 1992 presidentti Ion Iliescun luvalla. Häntä vastaanottamassa Bukarestissa oli noin miljoona romanialaista. Kuningas­mielisyyttä pelänneet maassa edelleen vaikuttaneet kommunisti­taustaiset poliitikot eivät suostuneet uusiin vierailuihin ennen vuotta 1997, jolloin he hävisivät viimein vaalit. Mikael sai takaisin menettämänsä kansalaisuuden ja palasi kotimaahansa.
Sittemmin Mikael ei ottanut liiemmin osaa Romanian politiikkaan, mutta kannatti kuitenkin maan liittymistä Natoon. Elämänsä loppuvaiheilla Mikael ei enää näyttäytynyt aikaisemmalla tavalla julkisuudessa huononevan terveytensä takia. Hänen vaimonsa Anne kuoli elokuussa 2016. Mikael kuoli leukemiaan 96-vuotiaana Sveitsissä 5. joulukuuta 2017.
Mikaelin valtiollisiin hautajaisiin Bukarestissa 16. joulukuuta osallistui yli 20 000 henkilöä, Mukana oli Euroopan kuninkaallisia, kuten Espanjan entinen kuningas Juan Carlos I ja Walesin prinssi Charles. Romanian kuninkaallisten nekropoli sijaitsee Curtea de Argesissa hieman pääkaupungin pohjoispuolella.
Mikael I oli saksalaisperäisen Hohenzollernin suvun viimeinen hallitsija.
Muistokonsertti

Kuningas Michael I: n kuoleman yhteydessä 5. joulukuuta 2017 saksalainen kapellimestari Matthias Manasi johti muistokonsertin, joka lähetettiin maailmanlaajuisesti 8. joulukuuta 2017 Romanian kansallisen radio-orkesterin ja Romanian radion akateemisen kuoron kanssa Romanian yleisradioyhtiön Sala-radiossa Bukarestissa. Matthias Manasi johti Gabriel Faurén Requiemin solistien Veronica Anușcan ja Ștefan Ignatin kanssa sekä Ludwig van Beethovenin, Ernest Chaussonin ja Jules Massenetin sävellykset romanialaisen viulistin Alexandru Tomescun kanssa solistina.
Kunnianosoituksia > Romanialaiset

Romanian tähden ritarikunta
Romanian kruunun ritarikunta
Mikael Rohkean sotilasritarikunta
Uskollisen palveluksen ritarikunta
Kaarle I:n ritarikunta
Ilmailuansion ritarikunta
Kuningasperheen ansioritarikunta
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Valkoisen Ruusun ritarikunta (Suomi, 1942)
Vapahtajan ritarikunta (Kreikka)
Legion of Merit (USA)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunta (Italia)
Pyhien Mauritiuksen ja Lasaruksen ritarikunta (Italia)
Italian kruunun ritarikunta (Italia)
Kunnian ja hartauden vuotiritarin suurristi (Maltan ritarikunta)
Royal Victorian Order (Iso-Britannia)
Leopoldin ritarikunta (Belgia)
Valkoisen leijonan ritarikunta (Tšekkoslovakia)
Kunnialegioona (Ranska)
Pyhien Yrjön ja Konstantinuksen ritarikunta (Kreikka)
Yrjö I:n ritarikunta (Kreikka)
Valkoisen Kotkan ritarikunta (Puola)
Voiton ritarikunta (Neuvostoliitto)
Suuren isänmaallisen sodan 60-vuotismitali (Neuvostoliitto)
Karađorđen tähden ritarikunta (Serbia)
Pyhän Savan ritarikunta (Serbia)
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikael I (Romania) Wikimedia Commonsissa
Romanian entinen ja tuleva kuningas Mikael koulutetaan 'ammattiinsa' varsin yllättävällä tavalla, Kuva, 07.12.1938, nro 25, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  IdRef 
Mikael juuri valittuna lapsikuninkaana 1927 Time-lehden kannessa.
Mikael ja Ion Antonescu vuonna 1941.
Eric Liddell

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eric Liddell |  Eric Liddell |  Eric Liddell |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1924 | 400 m |  |
|  Pronssia | Pariisi 1924 | 200 m |  |
Eric Liddell (16. tammikuuta 1902 Tientsin Kiina – 21. helmikuuta 1945 Kiina) oli brittiläinen pikajuoksija ja olympiavoittaja, jonka elämäntarinan on tehnyt tunnetuksi elokuva Tulivaunut. Liddell myös pelasi rugbya Skotlannin maajoukkueessa.
Eric Liddell syntyi lähetyssaarnaajan poikana Kiinassa ja kuoli lähetyssaarnaajana samassa maassa. Hänet on myös sinne haudattu. Nykyisin haudalla on muistomerkki, joka sinne pystytettiin vuonna 1991.
Elämäkerta

Liddell opiskeli kotimaassaan Skotlannissa. Juoksuradalla hän juoksi pää takana ja kädet oudosti heiluen niin, ettei hän aikalaisten mielestä edes nähnyt minne oli menossa. Hänen arvioitiin juoksevan puhtaasti uskon voimalla.
Ennen Pariisin olympiakisoja 1924 Liddell oli suosikki 100 metrillä. Kuuluisaksi hän tuli kieltäytymällä kristillisen vakaumuksensa takia osallistumasta tuolle matkalle, koska sen alkuerät juostiin sunnuntaina. Skotlannissa hänestä tehtiin lähes maanpetturi ennen kisoja.
Pariisin kesäolympialaiset

Kisoissa Liddell kuitenkin voitti ensin pronssia 200 metrillä ja lähti sitten mukaan myös 400 metrille. Alkuerien jälkeen hänellä oli vasta viidenneksi paras aika.
Kilpailussa Liddell juoksi kuin hurmiossa pää takana, kädet heiluen olympiasankariksi täysin yllättäen väärällä matkalla maailmanennätysajalla 47,6.
Eric Liddell voitti 400 metrin juoksun olympiakultaa Pariisissa 1924. Ennen kisoja hänen ennätyksensä oli 49,3, mutta Pariisissa hän voitti välieränsä ajalla 48,2 ja finaalin Euroopan ennätyksellä 47,6. Liddell sijoittui 200 metrillä pronssille. Hän oli Ison-Britannian ennätysmies 100 jaardilla, mutta hän kieltäytyi Pariisissa 100 metrin juoksusta, koska sen alkuerät juostiin sunnuntaina eikä Liddell uskonnollisena miehenä halunnut kilpailla pyhäpäivänä.
Myöhemmin Liddell useaan otteeseen korosti, että olympiakisojen pitää olla yksilöiden, ei kansakuntien välinen kilpailu.
Retorisesta rohkeudestaan huolimatta Liddellistä tuli kansallissankari aikaisempien maanpetossyytteiden jälkeen.
Eric Liddellin ja Harold Abrahamsin olympiavoitoista kertoo vuonna 1981 valmistunut tositapahtumiin pohjautuva elokuva "Tulivaunut". Toisin kuin elokuvassa, Liddell kieltäytyi juoksemasta 100 metriä jo kuukausia ennen kisoja, kun kisojen aikataulu julkaistiin.
Elämä urheilu-uran jälkeen ja kuolema

Pariisin olympialaisten jälkeen hän palasi Kiinaan ja ryhtyi lähetyssaarnaajaksi. Hänen elämänsä päättyi vain 43-vuotiaana japanilaisten internointileirillä Kiinassa aivokasvaimeen ainoastaan kuusi kuukautta ennen kuin liittoutuneet tulivat ja vapauttivat leirin. Kuolinvuoteellaan japanilaisleirillä hän halusi viimeisenä musiikkinaan kuulla Sibeliuksen Finlandian.
Muuta

Kun Liddell Pariisissa kieltäytyi juoksemasta 100 metrin alkuerissä, tuli toisesta britistä Harold Abrahamsista matkan olympiavoittaja. Skottivoittajaa saatiin odottaa aina Moskovan kisoihin 1980, jolloin boikottikisojen nopein satasella oli Alan Wells. Kun Wellsiltä kysyttiin oliko hän juossut mielessään vuoden 1924 voittaja Abrahams, Wells vastasi: ”En, tämä voitto kuuluu Eric Liddelille”.
Ennätyksiä

100 jaardia 9,7
220 jaardia 21,6
400 metriä 47,6
Liettuan kronikat

Liettuan kronikat tai liettualaiset kronikat (liett. Lietuvos metraščiai) ovat Liettuan suuriruhtinaskunnan aikana koottuja aikakirjoja, jotka jakautuvat kolmeen redaktioon. Redaktiot kirjoitettiin muinaiskirkkoslaavin kielellä, ja ne palvelivat liettualaisen patriotismin tarpeita. 1420-luvulla koottu ensimmäinen redaktio ylisti Vytautas Suurta ja tuki hänen valtapyrkimyksiään. 1500-luvun alkupuolella kirjoitettu toinen redaktio loi myytin Liettuan roomalaisista juurista. Sen mukaan Liettuan suuriruhtinaskunnan olisi perustanut Rooman valtakunnasta lähtenyt aatelismies. Tämä oli tärkeä argumentti Puola-Liettuan sisäisessä kulttuuriväännössä Puolaa vastaan. 1800-luvulla löydetty kolmas redaktio on laadittu tukemaan roomalaislegendaa, mutta sisältää myös hyödyllistä tietoa 1400-luvun puolivälistä. Nämä kolme redaktiota olivat ensimmäiset tunnetut historialliset suuriruhtinaskunnassa kirjoitetut kokoelmat, ja ne loivat pohjan liettualaiselle historiankirjoitukselle. Kaikki keskiajan historioitsijat käyttivät hyväkseen näitä kokoelmia, jotka ovat säilyneet 22 puhtaaksikirjoitusversiossa,. Jotkin niiden luomista myyteistä säilyivät 1900-luvun alkuun asti.
Ensimmäinen redaktio

Ensimmäinen eli lyhyt redaktio (tunnetaan myös nimillä: Liettuan suuriruhtinaiden kronikka tai Letopisets Litovski) koottiin 1420-luvun aikana, kun Vytautas Suuri toivoi nousevansa Liettuan kuninkaaksi. Ensimmäinen redaktio sisältää ensimmäisen tiedetyn Liettuan suuriruhtinaskunnassa kirjoitetun historiallisen kirjoituksen: Dis ist Witoldes sache wedir Jagalan und Skargalan, Vytautasin kirjoittama valitus ja muistutus vuonna 1390 Liettuan sisällissodan aikana. Se kertoo yksityiskohtaisesti hänen valtataistelustaan serkkujaan Jogailaa ja Skirgailaa vastaan vuosina 1379-1390 ja se tuki hänen perintövaateitaan Trakaihin ja Liettuan suuriruhtinaan arvonimeen. Kaksi käännöstä tästä asiakirjasta on säilynyt: latinan Origo regis Jagyelo et Witholdi ducum Lithuaniae 1400-luvulta ja venäjän Litovskomu rodu potšinok 1300-luvulta. Myöhemmin asiakirjaa laajennettiin käsittelemään tapahtumia vuoteen 1396 asti. Se muodosti ensimmäisen kronikan rungon.
Ensimmäinen redaktio on säilynyt ainoastaan myöhempien puhtaaksikirjoituksien ja kokoelmien avulla. Ensimmäisen tunnetun kokoelman laati piispa Gerasim ja hänen kirjurinsa Timofei Smolenskissa noin vuonna 1446. Kokoelma sisälsi myös Gerasimin kirjoittaman ylistyksen Vytautasille, vuosina 1431-1435 kirjoitetun tarinan Podlasiesta, jossa tuetaan Liettuan kantaa sen ja Puolan välisessä kiistassa, kuvauksen Švitrigailan ja Sigismund Kęstutaitisin välisistä voimasuhteista, lyhyen yhteenvedon Moskovan kronikoista (854-1428) ja viimeisimmät tapahtumat Smolenskissa (1431-1445). Kokoelma ei ole säilynyt alkuperäisessä muodossaan. Sen tunnettuja puhtaaksikirjoituksia ovat:
Avraamkan kronikka, laatinut Avraamka-niminen munkki Smolenskissa vuonna 1495
Aleksei Uvarovin kronikka, tunnetaan myös Slutskin kronikkana, koonnut Olelkovitšin hovi, geminideihin kuulunut Slutskin ruhtinas 1400-luvulla
Supraslin kronikka, koottu 1400-luvun keskivaiheilla, jonka kopio vuodelta 1519 on säilynyt Supraślin ortodoksisessa luostarissa
Toinen redaktio

Ensimmäistä laajempi toinen redaktio eli Liettuan suuriruhtinaskunnan ja Samogitian kronikka koottiin 1400-luvun jälkipuoliskolla ja 1500-luvun alkupuoliskolla; lopullinen versio mahdollisesti syntyi 1520-luvun aikana Albrecht Goštautasin hovissa. Toisessa redaktiossa käsitellään Liettuan suuriruhtinaskunnan perustamista ensimmäisellä vuosisadalla. Sen mukaan kuvitteellinen Palemon pakeni Rooman valtakunnasta ja asettui asumaan Dubysa-joen suulle. Hän aloitti Palemonien hallitsijasuvun ja hänestä tuli Liettuann ensimmäinen hallitsija. Tarupohjaista osaa seurasi tarkistettu ensimmäinen redaktio, joka kuvaa yksityiskohtaisesti geminidien sukutaustan. Mindaugas, Liettuan ensimmäinen, vuonna 1253 kruunattu kuningas ja muut historialliset ruhtinaat on sivuutettu kokonaan. Tarinalle liettualaisten roomalaisesta alkuperästä ei ole historiallisia todisteita eikä perusteita. Nykyhistorioitsijoiden mukaan se on myytti.
Vaikka monet nykyhistorijoitsijat pitävät toista redaktiota hyödyttömänä, se kuitenkin sisältää käyttökelpoisia pikkutietoja Liettuan historiasta, sillä siihen on mm. sisällytetty sekalaisia katkelmia varhaisemmista kirjoituksista ja kronikoista.  Palemonin myytti heijastaa myös hyvin Liettualan aatelistossa vallinneita poliittisia jännitteitä ja kulttuuri-ideologiaa 1500-luvulla. Myytti palveli Liettuan intressejä konflikteissa Puolaa ja Venäjää vastaan. Puola-Liettuan unionissa Puola korosti paremmuttaan väittämällä tuoneensa sivistyksen "barbaariseen Liettuaan". Luomalla kuvitteellisia sukuluetteloita, joissa liettualaiset liitettiin roomalaiseen aatelistoon, Liettuan aateliset pyrkivät torjumaan Puolan väitteet ja vaatimaan poliittista riippumattomuutta.
Toinen redaktio sisältää harvoja vuosilukuja; sen sijaan se koostuu itsenäisistä tarinoista, joita 1800-luvun liettualaiset nationalistiet hellivät mielissään. Näitä ovat muun muassa legenda siitä kuinka Gediminas perusti Vilnan kaupungin, tarina siitä miten Kęstutis otti pakanallisen papittaren Birutėn vaimokseen, ja miten Vytautas Suuri kestitsi avokätisesti vieraitaan Lutskin vuoden 1429 konferensissa. Joukossa on myös tositarinoita, kuten Algirdasin kolmesta Moskovan piirityksestä. Redaktion muoto eroaa merkittävästi slaavilaisista kronikoista, joissa yleensä luetteloitiin toisiinsa liittyviä tapahtumia vuodesta vuoteen. Toisen redaktion tiedot Ruteniasta ja Moskovan ruhtinaskunnasta ovat huomattavasti muunneltuja ja typistettyjä; näin ollen se kertoo pääasiassa Liettuasta. Kronikka oli hyvin tunnettu ja paljon kopioitu; ainakin viisi versiota on säilynyt nykyaikaan. Se muovasi Liettuan aateliston asenteita, loi perustan Liettuan historiografialle 1900-luvun alkuun asti ja innoitti monia kirjallisia töitä.
Kolmas redaktio

Kolmas redaktio on kaikista laajin. ja se tunnetaan Bychowiecin kronikkana. Se perustuu toiseen redaktioon. On uskottu, että kolmas redaktio olisi valmistunut samaan aikaan kuin toinen redaktio Albrecht Goštautasin tuella. Ainoa tunnettu versio redaktiosta löydettiin Aleksander Bychowiecin omistamasta kartanosta ja sen julkaisi kokonaisuudessaan Teodor Narbutt vuonna 1846. Puhtaaksikirjoituksessa redaktiota päivitettiin sisältämään tapahtumat vuoteen 1574. Aluksi kronikan aitoutta epäiltiin, ja eräiden väitteiden mukaan Narbutt olisi väärentänyt sen. Epäilyt saivat alkunsa redaktion yllättävästä löytymisestä ja sen erikoisesta samankaltaisuudesta Maciej Stryjkowskin kronikoiden kanssa; Narbuttin tiedetään myös väärentäneen useita muita asiakirjoja. Myöhemmin kuitenkin ilmeni, että osia kronikasta oli julkaistu jo vuonna 1830. Tämän jälkeen katsottiin, että samankaltaisuus Stryjkowskin töiden kanssa johtui saman alkulähteen käytöstä, ehkä jopa alkuperäisen kolmannen redaktion.
Patrioottinen sisältö on laajempi kolmannessa redaktiossa kuin toisessa. Se jatkoi Palemonin legendan kehittelyä: parannellun kronologian mukaan Palemon siirtyi Attilan tuhoamaan Roomaan, lisäksi Mindaugas ja muut historialliset ruhtinaat sisällytettiin legendaan. Kronikka myös korosti katolisen kirkon asemaa enemmän kuin aiemmat ortodoksiseen kirkkoon keskittyneet redaktiot. Se sisältää tärkeää tietoa 1400-luvun tapahtumista, erityisesti Aleksander Jagiellonin hallitsijakaudesta. Kolmas redaktio vaikutti Liettuan historiankirjoituksen varhaisiin teoksiin, kuten esimerkiksi Maciej Stryjkovskin vuonna 1582 kirjoittamaan Puolan, Liettuan, Samogitian ja koko Rutenian kronikkaan, sekä 1600-luvulla Albertas Vijūkas-Kojalavičiuksen kirjoittamaan teokseen Liettuan historia.
Axel Lindbäck

HIFK:n Suomen-mestarijoukkue vuodelta 1930. Axel Lindbäck takarivissä kolmas vasemmalta.
Axel Sven Lindbäck (4. joulukuuta 1902 – 6. marraskuuta 1963) oli suomalainen jalkapalloilija.
Puolustajana pelannut Lindbäck edusti urallaan HIFK:ta, jossa hän voitti Suomen mestaruuden kaudella 1930. Hän oli mukana joukkueessa myös seuraavalla, mestaruuteen päättyneellä kaudella, mutta pelasi vain yhden ottelun. Kaikkiaan Lindbäck pelasi Mestaruussarjassa kolme kautta ja 23 ottelua.
Lindbäck pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1929–1930 yhteensä viisi A-maaottelua ja yhden B-maaottelun.
Ragnar Lindbäck

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Rudolf Ragnar Lindbäck
Syntymäaika: 13. marraskuuta 1906
Kuolinaika: 29. toukokuuta 1974 (67 vuotta)
Pelipaikka: puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1927–1939 | HIFK | 124 | (9) |
Maajoukkue
| 1927–1939 | Suomi | 11 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Rudolf Ragnar Lindbäck (13. marraskuuta 1906 Helsinki – 29. toukokuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 1939 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Lindbäck edusti seuratasolla HIFK:ta ja voitti Suomen mestaruuden vuosina 1930, 1931, 1933 ja 1937 sekä neljä SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia.
Lindbäck oli Suomen jalkapallojoukkueen varamies Berliinin 1936 olympialaisissa. Kaikkiaan hän pelasi 11 A-maaottelua.
Vuonna 2008 Ragnar Lindbäckin perikunta lahjoitti kaksi alkuperäistä 1930-luvun palkintoa kiertopalkinnoiksi HIFK:n jalkapallojunioreille.[vanhentunut linkki]
Lignaanit

Lignaanit ovat laaja ja rakenteeltaan monimuotoinen joukko fenoleihin kuuluvia orgaanisia yhdisteitä, joiden perusrakenne koostuu difenyylibutaaniyksiköistä. Lignaaneja esiintyy useissa kasveissa ja niitä on eristetty 55 kasviheimon lajeista. Rakenteeltaan erilaisia lignaaneja on tunnetaan yli 450. Kasveissa lignaanien rooli ei ole täysin selvillä. Ne voivat toimia hapettumista ehkäisevinä aineina, torjumaan kasveja syöviä hyönteisiä ja niillä on myös fungisidisia ominaisuuksia.