stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hjalmar J. Procopé
Aiheesta muualla

.aspx Hjalmar J. Procopé Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Procopé, Hjalmar J. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Eero Erkko Leo Ehrnrooth Aukusti Aho | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1920−1921 1924 | Seuraaja: Erkki Makkonen Axel Palmgren |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Carl Enckell Väinö Voionmaa | Suomen ulkoasiainministeri 1924–1925 1927–1931 | Seuraaja: Gustaf Idman Aarno Yrjö-Koskinen |
Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  von Born  Broända  Byman (1922)  Colliander  Eklund  Estlander  af Forselles  A. Furuhjelm  R. Furuhjelm  Helenelund  Hornborg (1919–1922)  Hästbacka  Laurén  Miemois  Nix  Palmgren  Procopé  Ramsay  Roos  Åkerblom  Österholm 
Ruotsalainen vasemmisto (2):  Schauman  von Wendt 
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1924–1927 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (23):  Anderson  Björk  von Born  Estlander  Forsberg  Furuhjelm  Hornborg  Hästbacka  Inborr  Jacobsson  Jern  Klockars  Kulenius  Laurén  Lindberg  Mangs  Molin  Palmgren  Procopé (1924–1926)  Sergelius (1926–1927)  Schauman  Witting  Åkerblom  Österholm 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC
Tanja-Lotta Räikkä

Tanjalotta Räikkä (s. 16. marraskuuta 1962 Rauma) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Näyttelijänä hän on muun muassa esittänyt pääosaa, oikeushammaslääkäri Oili Lyyraa, elokuvassa Pelon maantiede (2000). Hän on Ossi ja Laila Räikän tytär.
Räikkä osallistui Suomen Eurovision laulukilpailun Suomen-karsintaan vuonna 1989 Gösta Sundqvistin säveltämällä ja sanoittamalla kappaleella ”Huominen Eurooppa”.
Andreas II

| Andreas II |
| --- | --- |
 Andreas II, Chronicon Pictum (Képes krónika) 1350
Unkarin kuningas
Valtakausi:  1205–1235
Kruunajaiset:  29. toukokuuta 1205, Székesfehérvár
Edeltäjä:  László III
Seuraaja:  Béla IV

Syntynyt:  1175
Kuollut:  21. syyskuuta 1235
Hautapaikka:  Egresin luostari, (Egresi apátság)
Puoliso:  Gertrude von Merania Yolande de Courtenay  Beatrice D'Este
Lapset:  Béla IV Elisabet Pyhä Violanta Unkarilainen
Suku:  Árpád
Isä:  Béla III
Äiti:  Antiokian prinsessa Agnes, Anne de Châtillon
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Andreas II:n sinetti
Andreas II (unk. II. András, myös Andreas Jerusalemilainen, Jeruzsálemi András); (n. 1171/1175 – 26. lokakuuta 1235) oli Unkarin kuningas vuosina 1205–1235. Hänet muistetaan ns. Kultaisen bullan (1222) antajana, jonka on katsottu luoneen pohjan maan valtiopäivälaitokselle. Andreas osallistui valtakaudellaan epäonnistuneeseen viidenteen ristiretkeen, ja Saksalainen ritarikunta karkotettiin Transsilvaniasta vuonna 1225. Andreaksen kuoltua vuonna 1235 maan hallitsijaksi nousi hänen poikansa Béla IV.
Lapsuus ja nuoruus

Andreaksen tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä, mutta hänen arvellaan syntyneen 1170-luvun alkupuolella. Hänen vanhempansa olivat Unkarin kuningas Béla III ja tämän ensimmäinen puoliso, Antiokian prinsessa Agnes (Anne de Châtillon).
Ensimmäisen kerran Andreas mainitaan historialähteissä luultavasti alaikäisenä nuorukaisena, vuonna 1188. Tuolloin hän sai vähän aikaa hallita Galitsian (vanhemmissa unkarilaisissa lähteissä Halics) ruhtinaskuntaa. Galitsian ruhtinas Vladimir oli paennut kapinoivaa kansaansa Béla III:n hoviin. Béla kuitenkin vangitsi Vladimirin ja asetti poikansa Andreaksen vähäksi aikaa Galitsian valtaistuimelle. Vladimir pääsi pian pakoon ja palasi valtaan puolalaisten avulla, ja Andreas joutui pakenemaan takaisin Unkariin.
Valtataistelu ja nousu kuninkaaksi

Béla III:n kuollessa Andreas oli noin 20-vuotias. Kruununperilliseksi oli määrätty hänen vanhempi veljensä Imre, Andreakselle taas oli jätetty perinnöksi suuria omaisuuksia sekä velvoitus käyttää näitä varoja ristiretken järjestämiseen Pyhälle maalle. Andreas kuitenkin tuhlasi omaisuuden ja nousi 1190-luvun lopulla taistelemaan veljeään vastaan. Saatuaan veljensä joukoista voiton Slavoniassa 1197 hän hallitsi jonkin aikaa valtakunnan eteläosia, lyötätti omaa rahaa ja keräsi veroja. Vuonna 1199 Andreaksen ja Imren välillä käytiin Balatonin seuduilla taistelu, jonka Imre voitti. Paavin välityksellä veljekset tekivät sovinnon, ja Andreas jäi hallitsemaan eteläistä herttuakuntaansa.
1200-luvun alussa Andreas avioitui Meranian Gertrudin kanssa, jonka isä Bertold hallitsi Adrianmeren koillispäässä Istrian ja Krajinan rajakreivinä sekä Dalmatian ja Kroatian herttuana. Myös tämä avioliitto vei Andreaksen vastakkain veljensä kanssa: Imre oli vaimonsa, Aragonian prinsessan suvun kautta paavi Innocentius III:n liittolainen, Andreaksen vaimon suku taas oli paavin poliittisen vastustajan, Saksan Filip Schwabenilaisen puoluelaisia.
Paavi tuki Unkarin kruununperijäksi Imren poikaa Lászlóta (László III), joka kruunattiinkin jo tuskin kolmivuotiaana, isänsä vielä eläessä kuninkaaksi vuonna 1204. Pian tämän jälkeen Imre kuoli, nimettyään poikansa holhoojaksi veljensä Andreaksen. Andreas kuitenkin ajoi lapsikuningas Lászlón äiteineen maanpakoon Wieniin, missä László kuoli seuraavana vuonna. Näin Andreas pääsi vuonna 1205 lopultakin nousemaan Unkarin valtaistuimelle.
Ensimmäinen avioliitto ja kuningattaren murha

Andreaksen ensimmäinen puoliso oli Andechs-Meranian Gertrud (n. 1185 – 28. syyskuuta 1213), Andechsin, Carniolan (Krajina, Kranjska) ja Istrian maakreivi Berthold IV:n ja Agnes von Wettinin tytär.
Heille syntyivät lapset:
Anna Maria (1204–1237) avioitui Bulgarian tsaarin Ivan Asen II:n kanssa, heillä oli jälkeläisiä
Béla IV (1206–1270), seurasi isäänsä kuninkaana
Pyhä Elisabet (1207–1231), avioitui Thüringenin maakreivi Ludvig IV:n kanssa, julistettiin kuoltuaan pyhimykseksi
Kálmán (1208–1241), Galitsia-Lodomerian kuningas
Andreas II (n. 1210–1234), Galitsian ruhtinas.
Gertrudin veljistä nuorin, Berthold, muutti sisarensa luokse Unkariin ja järjestettiin lankonsa avustuksella Kalocsan arkkipiispaksi vuonna 1207, vaikka hän ei ikänsä eikä oppineisuutensa puolesta täyttänyt vaatimuksia. Vuonna 1209 kuningas Andreas teki Bertholdista myös Dalmatian ja Kroatian baanin ja vähän myöhemmin Transilvanian voivodin. Vuosina 1208–1211 Unkarista saivat turvapaikan Gertrudin veljet Heinrich ja Eckbert, joita syytettiin Saksan kuningas Filipin murhasta. Kuningattaren sukulaisten sekä vuonna 1211 maahan asutettujen saksalaisten ritarien kohtuuton suosiminen nostatti Unkarin ylimystössä pahaa verta.
Syyskuussa 1213, kuningas Andreaksen ollessa sotaretkellä Galitsiassa, joukko salaliittolaisia murhasi kuningatar Gertrudin ja useita hänen seurueeseensa kuuluneita saksalaisia Pilisin metsässä. Kuningattaren veli Berthold ja heidän vieraansa, Itävallan herttua Leopold VI pääsivät pakoon. Salaliiton johtajaa, išpaani Péteriä rangaistiin kuolemalla, mutta arkkipiispa Berthold sai muutaman vuoden päästä palata rauhassa Unkariin ja jopa piispanistuimelle, mistä hän ei enää puuttunut politiikkaan.
Toinen avioliitto ja ristiretki

Leskeksi jäätyään Andreas solmi toisen avioliiton vuonna 1215 Jolanda (ransk. Yolande, unk. Jolánta) de Courtenayn (n. 1200 – kesäkuu 1233) kanssa, jonka isä kuului ranskalaisen Kapetingien kuningassuvun Courtenay-haaraan ja hallitsi sittemmin Bysantissa neljännen ristiretken tuloksena syntynyttä ns. Latinalaista keisarikuntaa, äiti oli Flanderin prinsessa Jolanda. Kuningatar Jolandan enoja olivat keisari Balduin I ja Latinalaisen keisarikunnan hallitsija Henrik I Flanderilainen. Andreaksen ja Jolandan tyttärestä Violanta Unkarilaisesta (n. 1215 – n. 1251) tuli Aragonian kuninkaan Jaime I:n puoliso.
Andreas saattoi jo toista puolisoa valitessaan haaveilla Latinalaisen keisarikunnan valtaistuimesta, joka vapautui Henrik I:n kuollessa 1216, ja tätä ajatellen ruveta lopultakin toteuttamaan pitkään suunniteltua ristiretkeä. Kun paavi Honorius III kuitenkin kruunasi keisariksi hänen vaimonsa isän Pietari de Courtenayn, Andreas, joka ei enää voinut perua ristiretkihanketta, ei matkannutkaan Pyhälle maalle Konstantinopolin kautta vaan meriteitse Splitistä Kyproksen kautta suoraan Lähi-Itään. Tätä ristiretkeä on luonnehdittu enemmän turismiksi kuin sotaretkeksi: Andreas kävi katsomassa Raamatun tapahtumapaikkoja, osteli pyhäinjäännöksiä ja vietti niin tuhlailevaa elämää, että joutui välillä rahapulassaan panttaamaan Veszprémin kirkolta lainaamansa kuningatar Giselan (Tapani Pyhän puolison) kruunun. Ristiretkensä aikana Andreas sai Jerusalemin kuninkaan arvonimen, mutta ristiretki päättyi muuten pettymykseen.
Paluumatkalla Andreas vieraili Nikaian keisarikunnassa ja kosi keisari Theodoros I Laskariksen tyttären Marian poikansa Bélan, tulevan kuningas Béla IV:n puolisoksi. Täällä hänen kimppuunsa myös hyökkäsivät hänen isänsä nuoremman veljen Gézan pojat, joita kotimaassa Andreaksen valtaan tyytymättömät juonittelijat halusivat kutsua Unkarin valtaistuimelle. Andreas kuitenkin selvisi hyökkäyksestä ja jatkoi matkaa Bulgariaan, missä hän kihlasi vanhimman tyttärensä Marian Bulgarian tsaarin Ivan Asen II:n kanssa.
Kultainen bulla ja muita hallintotoimia

Andreaksen asema Unkarin kuninkaana oli heikko. Unkarissa paljon valtaa oli paikallisilla mahtimiehillä, joiden yksityisarmeijat kävivät sotia keskenään, ja ajoittain he myös liittoutuivat Unkarin kuningasta vastaan etuoikeuksiensa puolesta. Andreas pyrki ostamaan heidät puolelleen avokätisillä maalahjoituksilla. Maalahjoitukset tekivät itsenäisistä maanomistajista magnaattien vasalleja, ja Unkarin vanha linnaläänijärjestelmä romuttui. Tilannetta pahensi kuninkaan tuhlaavaisuus. Unkari velkaantui pahasti ristiretken kustannuksien takia, ja hopearahan arvoa laskettiin. Lisää rahaa yritettiin saada vuokraamalla maan suolakauppa sekä tullien ja verojen kanto-oikeus juutalaisille ja muslimeille.
Lopulta tilanne johti muutamien magnaattien johtamaan niin sanottuun kuninkaan palvelijoiden kapinaan. Kapinan johdosta Andreaksen oli vuonna 1222 pakko antaa niin sanottu Kultainen bulla Székesfehérvárissa. Bulla määritteli kuninkaan palvelijoiden eli maan vasta muodostuvan alemman aatelin oikeudet. Kultainen bulla on Unkarin vanhin valtio-oikeudellinen asiakirja. Kultainen bulla lupasi aatelille esimerkiksi verovapauden, turvan oikeudettomilta vangitsemisilta ja erikoisaseman tuomioistuimen edessä. Vapaat miehet velvoitettiin maan puolustamiseen, mutta hyökkäyssotaa tämä ei koskenut. Kuningasta asiakirja kielsi tekemästä suuria maalahjoituksia tai asettamasta ulkomaalaisia virkoihin. Verojen ja tullien kanto-oikeus vietiin muslimeilta ja juutalaisilta. Kuninkaan oli myös vuosittain järjestettävä Székesfehérvárissa kuninkaan palvelijoiden kokous, jossa keskusteltaisiin maan asioista.
Järjestelmän pohjalta kehittyi sittemmin maan valtiopäivälaitos, ja itse bulla toimi pitkään eräänlaisena perustuslakina. Bullan noudattamista valvomaan asetettiin palatiini eli nádor. Sopimuksen rikkominen oikeuttaisi aateliston nousemaan kapinaan.
Vuonna 1224 Andreas teki kauaskantoisen päätöksen luodessaan antamallaan peruskirjalla eteläisen Transilvanian sakseille yhtenäisen asuinalueen. Saksalainen ritarikunta taas karkotettiin heidän hallitsemistaan osista kaakkoista Transilvaniaa vuonna 1225.
Viimeinen avioliitto ja valtataistelu

1220-luvulta lähtien Andreas kävi kamppailua vallanhimoisen poikansa Bélan kanssa, jonka hän nimitti ensin Slavonian, sitten Transilvanian herttuaksi mutta joka ei ilmeisesti tyytynyt isänsä antamiin alueisiin: asiakirjassa vuodelta 1230 Bélaa nimitetään "Unkarin hallitsijaksi", Andreasta taas "suurkuninkaaksi". Myös Andreaksen ja paavi Gregorius IX:n välejä rasitti Saksalaisen ritarikunnan karkottaminen Unkarista sekä veronkanto-oikeuksien luovuttaminen ei-kristityille.
Vuonna 1233 kuningatar Jolanda kuoli, ja vajaan vuoden päästä jo kuudettakymmenettä käyvä Andreas meni kolmannen kerran naimisiin nuoren italialaisen Beatrice (Beatrix) d’Esten (1215 –  ennen 8. toukokuuta 1245) kanssa, joka oli markiisi Aldobrandino I d'Esten ja nimeltään tuntemattoman naisen tytär. Avioliittoa varjostivat juorut Beatricen suhteesta palatiini Dénesin kanssa. Andreas kuoli 21. syyskuuta 1235, ja samoihin aikoihin kuningatar Beatrice kertoi olevansa raskaana. Kuninkaan vanhemmat pojat syyttivät Beatricea aviorikoksesta, tämä pakeni maasta – tarinan mukaan mieheksi pukeutuneena, Andreas-kuninkaan hautajaisiin tulleen saksalaisen valtuuskunnan mukana – ja synnytti Saksassa seuraavana vuonna pojan, joka sai nimensä Unkarin ensimmäisen Árpád-sukuisen kuninkaan mukaan: Tapani Postuumi (Utószülött István, 1236–1271). Tapani jäi jo lapsena myös äidistään orvoksi ja kasvoi Italiassa äitinsä sukulaisten luona. Hänen ja venetsialaisen ylimysnaisen Tomasina Morosinin (n. 1250–1296/1297) pojasta ​​Andreas III:sta tuli Unkarin viimeinen Árpád-sukuinen hallitsija.
Perintö

Andreaksen seuraajaksi nousi poika Béla IV, joka oli pitkään vastustanut kuninkaan vallan heikkenemistä ja maalahjoituksia. Yritykset parantaa kuninkaan asemaa vesittyivät kuitenkin mongolien hyökkäykseen vuonna 1241.
Andreaksen muisto ja jälkimaine

Andreas II:ta on pidetty heikkona, tuhlailevaisena ja huikentelevaisena joskin ritarillisena kuninkaana. Kultaisen bullan 800-vuotisjuhlan kunniaksi 2022, Unkarin hallituksen avokätisellä tuella tuotettu televisiosarja Aranybulla sekä siihen perustuva elokuva esittivät hänet kuitenkin "aikaansa edellä olevana uudistajana, kristillisten arvojen puolustajana", mikä – tuotannon taiteellisten heikkouksien ohella – nostatti kirpeää kritiikkiä.
Kuningatar Gertrudin murhaan perustui József Katonan näytelmä Bánk bán (1819). Sen päähenkilö, baani Bánk, on unkarilainen ylimys, jonka ajaa kuningattaren murhaan henkilökohtainen kosto: kuningattaren veli on raiskannut Bánkin vaimon Melindan (tällä tarinalla ei liene todellisuuspohjaa). Näytelmän pohjalta Beni Egressy kirjoitti libreton Ferenc Erkelin säveltämään samannimiseen oopperaan, joka sai ensiesityksensä 1861.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andreas II Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: László III | Unkarin kuningas 1205–1235 | Seuraaja: Béla IV |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef 
Gertrud von Andechs-Meranien ja Andreas II, miniatyyri Landgrafenpsalter, tuntematon taiteilija, n. 1211-1213
Kultainen bulla 1222
Theodor Westergaard

Theodor Frederik Westergaard (6. joulukuuta 1874 Kööpenhamina – 9. helmikuuta 1941 Oslo) oli Pelastusarmeijan eversti ja Suomen Pelastusarmeijan johtaja 1930-luvulla.
Westergaard liittyi Pelastusarmeijaan jo 17-vuotiaana. Hän toimi pelastusupseerina ensin kotimaassaan Tanskassa ja sitten Norjassa, Englannissa ja Hollannissa. Vuonna 1929 hänet nimitettiin Suomen Pelastusarmeijan johtajaksi. Hän oli tässä tehtävässä vuoteen 1935 saakka. jolloin hän siirtyi Norjan Pelastusarmeijan johtajaksi. Eversti Westergaard tunnettiin hyvänä ja kaunopuheisena saarnamiehenä, ja myös uskonnollisena kirjailijana hän saavutti menestystä.
Julkaisuja

Nimellä Th. Westergaard:
Muutamia hengen hedelmiä : kolme Helsingissä pidettyä puhetta talvella 1933. Pelastusarmeija, Helsinki 1934
Nuorten kersanttimajuri rakennusmestarina. Pelastusarmeija, Helsinki 1934
He Long

| He Long |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1896 Hunan
Kuollut: 9. kesäkuuta 1969 (ikä 73) Peking
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Pohjoisen sotaretki  Pitkä marssi Kiinan sisällissota
Sotilasarvo:  Kiinan marsalkka
He Long  (yksink.: 贺龙; perint.: 賀龍; pinyin: Hè Lóng; 22. maaliskuuta 1896– 9. kesäkuuta 1969) oli Kiinan kommunistisen puolueen jäsen, upseeri ja  yksi kymmenestä Kiinan kansantasavallan marsalkasta.
He johti kommunistijoukkoja Nanchangin kapinassa, joka oli kosto Shanghain verilöylyn jälkeen ja osa Kiinan sisällissotaan johtaneita tapahtumia.
Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen He johti kansallista urheiluliittoa. Myöhemmin vuonna 1966 kulttuurivallankumouksen aikana hän joutui epäsuosioon ja hänet todettiin puolueen vastaiseksi. He kuoli vankilasssa vuonna 1969.
Erebor

Taiteilijan näkymys Yksinäisen vuoren ulkonäöstä.
Ereborin ja sen lähistöllä olevien paikkojen sijainti
Yksinäinen vuori (sindariksi Erebor) on paikka J. R. R. Tolkienin luomassa kuvitteellisessa Keski-Maassa. Se sijaitsee Synkmetsän itäpuolella, Vuolasta Virtaa pohjoiseen Pitkäjärvessä sijaitsevasta Esgarothista.
Yksinäinen vuori sijaitsee satojen kilometrien päässä muista vuorijonoista. Sen etuportti oli suunnattu etelää kohden. Koko vuori oli halkaisijaltaan noin 15 kilometriä.
Yksinäinen vuori oli pitkään kääpiöiden valtakuntaa. He olivat taitavia kivitöissä ja he lisääntyivät ja rikastuivat vuorellaan. Nämä rikkaudet herättivät lohikäärme Smaugin kiinnostuksen.
Thorin Tammikilven ollessa metsästämässä Smaug saapui vuorelle, valtasi sen ja kaappasi kullan itselleen. Thráin II ja useat muut kääpöit pakenivat Smaugia salakäytävän kautta. Tämän jälkeen kääpiöt asuivat monia vuosia maanpaossa. Thorinin tavattua sattumalta Gandalf Harmaan he alkoivat laatia suunnitelmaa vallata vuori takaisin.
Gandalf ei kertonut kääpiöille tärkeätä lisätarkoitusta: kun lopullinen taistelu Sauronia vastaan alkaisi, pitäisi huolehtia siitä että Sauron ei pystyisi käyttämään lohikäärmettä Rivendelliä vastaan. Muuten vaarana olisi se, että Gondorissa ei olisi ollut kuningatarta Arwenin kuoltua Rivendellin tuhossa. Tämän vaaran eliminoimiseksi Smaug pitäisi raivata pois tieltä. Rivendelliin hyökättiinkin kolmesti Dol Guldurista käsin Sormusten sodan aikana, mutta örkit torjuttiin lopulta helposti. Smaug olisi ollut jotain aivan muuta vihollisena.
Gandalf kertoi tämän taustatarinan hobiteille näiden palatessa kotiin kuninkaan kruunauksen jälkeen.
Gandalf esitteli Thorinin ja 12 muuta kääpiötä Bilbo Reppulille. Useiden Hobitissa kuvattujen käänteiden kautta Bard Jousimies Esgarothista tappoi Smaugin Mustalla nuolella. Sen jälkeen alkoi Viiden armeijan taistelu.
Kassandra (televisiosarja)

| Kassandra |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Pääosissa:   Coraima Torres  Osvaldo Ríos  Henry Soto 
Alkuperämaa:   Venezuela
Alkuperäiskieli:  espanja
Verkko:   RCTV
Esitetty:  8. lokakuuta 1992 – 11. toukokuuta 1993
Jaksoja:  150
Aiheesta muualla
IMDb 
Kassandra on venezuelalainen televisioyhtiö RCTV:n esittämä TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Coraima Torres, Osvaldo Ríos ja Henry Soto.
Aiheesta muualla

IMDB
Huu

Huu on lounaissuomalaisen uskomuksen mukaan joko olento, joka näyttäytyy enteenä ennen jonkun kuolemaa, tai kummituksena joka käy puremassa ihmistä.
Huunpurema tarkoittaa selittämättömästi ihoon ilmestynyttä mustelmaa, jota on pidetty tulevan kuoleman enteenä.
Kyseessä oletetaan olevan tuonpuoleiseen lähtevän sukulaisen sielun jättämä merkki. 
Toisinaan huusta on puhuttu myös mystisenä kummituksena, joka kiertelee ihmisiä puremassa.
Huu viittaa mahdollisesti muinaisnorjalaista alkuperää olevaan hugr-sanaan joka tarkoittaa sielua tai vaeltavaa henkeä.
Samantapainen, suomalaiseen mytologiaan vakiintuneempi "kuoleman merkki" on marras.
La niña de mis ojos

La niña de mis ojos on vuosina 2001–2002 tuotettu venezuelalainen telenovela. Sen käsikirjoituksen on tehnyt Alidha Avila ja kuvaajana on ollut José Manuel Pelnez. Lavastajina ovat toimineet Zarei Romero ja Ana Teresa Sosa. La niña de mis ojosia ei ole esitetty Suomessa.
Näyttelijät

Lilibeth Morillo
Simon Pestana
Natalia Streignard
Juan Pablo Raba
Rosalinda Serfaty
Hilda Abrahamz
Flavio Caballero
Amalia Perez Diaz
Carlos Arreaza
Victoria Roberts
Ivan Tamayo
Margarita Hernánkiez
Ivette Dominguez
Gisbel Ascanio
Marcos Campos
Alejandro Mara
Eric Noriega
Marianela González
Oscar Cabrera
Susej Vera
Yamile Yordy
Carlos Camacbo
Alberto Faria
Aileen Celeste
Amor a Palos

Amor a Palos on vuosina 2005-2006 tuotettu Radio Caracas Televisionin venezuelalainen telenovela, jonka levitti maailmalla RCTV International. Telenovelan pääosissa olivat Luciano D´Alessandro sekä Norkys Batista, joka oli sarjan kuvausten aikaan raskaana, kuten roolihahmonsakin. Sekä Luciano että Norkys palkittiin vuoden 2006 parhaan näyttelijän palkinnolla Amor a Palosin ansiosta.
Näyttelijät

Norkys Batista (Ana Jesús Amaral)
Luciano D'Alessandro (Juan Marco Coronel)
Natalia Ramírez (Magdalena Lam De Soriano)
Alejandro López (Jairo Restrepo Moreira)
Emma Rabbe (Virginia Revueltas)
Roberto Messuti (Rene Cardenas)
Hilda Abrahamz (Pamela Jhonson)
Dora Mazzone (Auxiliadora Amaral De Moreira)
Eliana López (Oriana Ponce De León)
Nacarid Escalona (Elvirita Quintana)
Javier Valcárcel (Bonifacio Cañas)
Leonardo Marrero (Victorino Soriano)
Miguel Augusto Rodríguez (Beltrán Ponce De León)
Giancarlo Pasqualotto (Luis Lam)
Miguel Ferrari  (Numa Custodio Moreira)
Abril Schreiber (Greta Jhonson)
Manuel Sosa (Wilfredo Zapata)
Susana Duijm (Maya Jhonson)
Kiara (Patricia Lara)
Julie Lima (Rocío Vargas)
Yoletti Cabrera (Doris Salcedo)
Ivette Domínguez (Thelma Fernández)
Abelardo Behna (Lorenzo Jordán)
Kimberly Dos Ramos (Julieta Soriano Lam)
Gabriel López (Romano Restrepo)
Miguel Gutiérrez (Zacarías Moreira)
Vanessa Montesinos (Ruthy Moreira)
Belén Peláez (Paola Freitas)
Alexander Espinoza (Fermín Acosta)
Brenda Hanst (Selena Granados)
Yesenia Cuan (Kenya Impala)
Ezzio Cavallaro (El Hombre)
Carly Pinto (Marbella Colorado)
Kanzashi

Kullattuja messinkikanzasheja, aikakausi tuntematon.
Kanzashi (簪, Kanzashi) on perinteisissä japanilaisissa kampauksissa käytettävä hiuskoru tai -koriste. Ensimmäiset kanzashit otettiin käyttöön kun naiset luopuivat hiusten pitämisestä auki ja siirtyivät nutturoihin. Kanzashit nousivat laajempaan käyttöön Edo-kaudella, kun käsityöläiset alkoivat valmistaa taidokkaampia tuotteita. Hiuskoristeita on saatettu käyttää myös puolustusvälineinä hätätilanteissa.
Nykyään kanzasheja käyttävät useimmiten morsiamet ja ammattimaiset kimonon käyttäjät kuten geishat, tayūt ja yūjot sekä perinteisten taiteenlajien taitajat. Nuoret japanilaiset naiset ovat kuitenkin alkaneet käyttää kanzasheja lisäämään elegantin osan pukuunsa.
Kanzasheja valmistetaan monista eri materiaaleista kuten lakatusta puusta, kullalla tai hopealla päällystetystä metallista, kilpikonnankuoresta, silkistä ja muovista. Varhaiset bakeliittikanzashit ovat haluttuja keräilyesineitä.
Kanzasheja on monenlaisia ja niitä käytetään monin eri tavoin. Geishan kanzashien tyyli ja sijoitus osoittavat valistuneelle katsojalle hänen statuksensa ensi silmäykseltä. Maikot käyttävät enemmän ja koristeellisempia kanzasheja kuin geishat ja etenevät koulutuksensa mukaan kampauksesta toiseen, joihin liittyvät tietyllä tavalla puetut kanzashit.
Tsumami-kanzashi tehdään silkkitilkuista origamien tavoin taitelluista ja muotoilluista osasista. Ne esittävät useimmiten kukkia tai perhosia, mutta nykyaikana on paljon muitakin aiheita.
Tama kanzashi
Birabira kanzashi eli "helisevä kanzashi" tehdään kapeista metallisuikaleista, jotka ripustetaan roikkumaan riviin. Birabira-osa voidaan myös liittää tsumami-kanzashiin.
Kushi on käsin tehty koristekampa. Kampoja on tehty puusta (santelipuusta ja hinoki-sypressistä) ja kilpikonnan kuoresta tai muusta sarveisaineesta (sarvesta tai kavioista).
Mimikaki kanzashi
Nevado de Incahuasi

Nevado de Incahuasi
Nevado de Incahuasi (myös Cerro de Incahuasi tai Volcán Incahuasi) on tulivuorikompleksi Chilen ja Argentiinan rajalla. Se koostuu kahdesta kerrostulivuoresta ja 3,5 kilometriä leveästä kalderasta. Myöhemmin muodostuneen kerrostulivuoren huipulla on kilometrin leveä kraatteri.
Nevado de Incahuasin korkein kohta sijaitsee eri lähteiden mukaan 6 620, 6 621 tai 6 638 metriä merenpinnan yläpuolella. Nevado de Incahuasin huippu tunnetaan monista sen lähellä sijaitsevista arkeologisista kohteista.