stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietari Kurvinen
Lähetystyö Ambomaalla > Ondongan Onipassa

Pietari Kurvinen matkusti Ondongan Onipaan, Karl August Weikkolin Ondjumban asemalle, 15 kilometrin päähän. Pietari Kurvinen aloitti tiilien valmistamisen ja uuden lähetysaseman muuraamisen. Beetel-lähetysaseman valmistuttua he pitivät siellä koulua lapsille ja kokouksia aikuisille. Kurvinen jatkoi kreikan kielen opiskelua ja piti päämääränään kääntää Raamattu ndongan kielelle suoraan alkukielistä.
Kurvinen metsästi ja hänellä ja hänen vaimollaan oli riistaa ruokana pitkän aikaa. Kurvinen sairastui lavantautiin ja hänen puolisonsa Wilhelmiina malariaan, minkä vuoksi he lähtivät Etelä-Afrikan Kapkaupunkiin, jossa heidän puolivuotias pienokaisensa Pietari Topias kuoli 14. toukokuuta 1875. He päättivät matkustaa Suomeen 1875 ottaen mukaansa ensimmäisen ambomaalaisen kristityn, Nangoroshi-tytön. Pietari Kurvinen vietti Afrikassa seitsemän vuotta.
Työura Suomessa > Sananjulistajana Suomessa

Kurvinen palasi Suomeen 31. heinäkuuta 1875. Hän asui ensimmäisen talven Viipurissa, jossa rouva Kurvisen koti sijaitsi. Keväällä 1876 he muuttivat Helsinkiin. He vuokrasivat kahden kamarin huoneiston, ilman keittiötä, ostivat halvimpia ruokatarpeita ja lämmittivät asuntonsa märillä sahan siluilla. Lähetysseura ei myöntänyt Kurviselle palkkaa, ainoastaan lupauksen ostaa itselleen ja perheelleen mitä tarvitsevat ja esittää laskun siitä Lähetysseuralle.
Paluunsa jälkeen Pietari Kurvinen toimi sananjulistajana. Hän kulki Lähetysseuran kiertävänä julistajana yhdeksän vuoden ajan. Lähetysseuran rahapulan takia oli kierrettävä koko maan kaikki pitäjät pitämässä lähetyssaarnoja ja levittämässä kirjasia. Lähetysseuran työn jälkeen Kurvinen toimi Turun Meri­mies­lähetyksen julistajana. Silloin hän alkoi painattaa suomen- ja ruotsinkielisiä herätyslehtisiä. Myöhemmin hän toimi sekä Evankelisen liikkeen että Luterilaisen Evankeliumi­yhdistyksen asioilla. Kurvisen kokouksissa laulettiin paljon. Evankelisella liikkeellä oli Forssassa, Kurvisen asuinpaikalla 1880-luvulla myös rukoushuone, jossa Kurvinen paljon julisti.
Työura Suomessa > Kirjallinen työ

Sananjulistuksen lisäksi Pietari Kurvinen julkaisi paljon erilaisia hengellisiä kirjoituksia ja monta saarna- ym. kirjaa. Hän painatti suomen- ja ruotsinkielisiä herätyslehtisiä, Kotimainen lähetys -kuukausilehteä, vuosina 1889–1890 ilmestyi vihkosia Iloja ja suruja Afrikassa, laulukokoelma Lunastettuin lauluja, johon hän oli paitsi tehnyt itse runot, myös laulanut sävelmät. Lunastettuin laulujen viidennessä painoksessa oli jo 225 laulua. Ensimmäinen kirja Taivaallisen isämme testamentti eli Armo ja Lahja ilmestyi 1884. Teosta voidaan pitää Kurvisen uskonoppina. Forssassa asuessaan hän alkoi toimittaa Todistusten joukko -nimistä lehteä, joka ilmestyi kymmenen vuoden ajan, vuoteen 1899 asti. Hän kirjoitti myös ystävänsä, Evankelisen liikkeen perustajan F. G. Hedbergin laajan elämäkerran. Omasta elämästään hän kirjoitti omaelämäkerran Elämäni uralta – Ihmeellisiä teitä vuonna 1913. Vielä pari päivää ennen kuolemaansa Kurvinen oli kirjoituspöytänsä ääressä ja valmisteli tutkielmaa Paavalin kirjeistä.
Entinen arkkipiispa Martti Simojoki on tutkinut Pietari Kurvisen tuotantoa väitöskirjassaan.
Työura Suomessa > Työ lasten ja nuorten hyväksi

Viimeiset kaksitoista vuottaan Pietari Kurvinen antoi lasten ja nuorten hyväksi. Hän teki paljon työtä Nokian Siunaukselan orpokodin sekä Karkun kansanopiston hyväksi.
Yksityiselämä

Pietari Kurvisen puoliso oli Wilhelmina Rosvall (1846−1913). Heidän poikansa Pietari Jonas Immanuel Kurvinen (1882−1970) toimi Karkun kansanopiston rehtorina isänsä jälkeen vuoteen 1949 saakka. P. J. I. Kurvisen tytär, filosofian tohtori Auvo Kurvinen toimi englantilaisen kirjallisuuden professorina Helsingin yliopistossa.
Pietari Kurvisen tytär Ester avioitui pastori ja kansanedustaja Frans Kärjen kanssa. He saivat seitsemän lasta, joista neljäs oli Toivo Kärki, tuleva säveltäjä. Toinen tytär Naima Kurvinen oli sairaanhoitaja ja sairaanhoidon opetuksen ja sairaanhoitajien yhteiskunnallisen aseman kehittäjä.
Pietari ja Wilhelmina Kurvinen on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Teoksia

Aapinen ndongan kielellä. Lähetysseura (1876) (ensimmäinen ndongankielinen kirja)
Afrikan ja Ovambomaan lähetyskartta selityksineen (1879)
Mannaa Jumalan lapsille. Mietteitä vuoden joka päivälle (1881)
Lunastettuin lauluja–laulukokoelma (1897)
Taivaallisen isämme testamentti eli Armo ja Lahja Jeesuksessa Kristuksessa (1884)
Laille kuollut ja laista vapaa
Ystäväin kirjeitä
Pyhittämisen kallis armotyö
Autuuttava sydämen usko
Iloja ja suruja Afrikasta–vihkosarja (1889-90)
Uusi Postilla. Herran kansan Pyhä Lepo. Lasten Saarnoja. Wanhoista teksteistä (1890)
Herran Kansan Pyhä Sota. Epistolasaarnoja (1891)
Fredrik Gabriel Hedberg. Herännäisyys ja Evankelinen liike Suomessa (1896) elämäkerta
Postiljooni Johan Westerback ja yleinen autuutemme Kristuksessa (1898)
Marttyyrejä ja muita Kristuksen tunnustajia (1910)
Suuria on tulossa: Viimeisten aikain Israel, Kansain verinen tuomio (1911)
Viimeisten aikain Verinen peto Ilm. 17-19 l. (1912)
Elämäni uralta - Ihmeellisiä teitä (1913) omaelämäkerta
Kirje Tiitukselle eli sielunhoitajat ja seurakunnat (1913)
Helluntailiike ja lapsikaste. (1914)
Vanhan testamentin aikuisia uskon sankareita (1916)
Seitsemäs vuosituhat maanpiirin riemuvuosi (1921)
Aiheesta muualla

Kurvisen sukuyhdistys ry: Pietari Kurvinen 1842-1925 (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Ruumiinrangaistus

Ruumiinrangaistus on yksilölle hänen tekemänsä oikeudenloukkauksen vuoksi määrätty rangaistus, joka kohdistuu hänen ruumiilliseen koskemattomuuteensa. Ruumiillisen kurituksen tarkoituksena ei kuitenkaan ole hengen riistäminen. Ruumiinrangaistuksen ilmenemismuotoja ovat jonkin ruumiinosan tai kyvyn poistaminen tai vain kärsimyksen aiheuttaminen. Rangaistuksena voi esimerkiksi olla kielen, korvien, nenän tai käden irtileikkaaminen, ruhjominen tai polttaminen tai silmien puhkaiseminen.
Ruumiinrangaistus oli tavallinen rangaistusmuoto vielä uuden ajan alussa, mutta länsimaissa siitä luovuttiin yleisesti 1700-luvun alkupuoliskolla lukuun ottamatta raipparangaistusta. Ruotsissa ja Suomessa ruumiinrangaistus saatettiin vuoden 1734 lain mukaan tuomita vain kuolemanrangaistuksen koventamiskeinona.
Suomen vuoden 1889 rikoslaki ei enää tuntenut raipparangaistusta, mutta rangaistusten täytäntöönpanoasetuksen nojalla voitiin vankeja kurittaa enintään 25 lyönnillä vuoteen 1944 saakka.
Joissakin maissa vapausrangaistuksia on pyritty koventamaan kärsimystä tuottavilla toimilla. Tällöin on käytetty esimerkiksi ravinnon vähentämistä tai kovaa makuualustaa. Suomessa vesileipärangaistus oli käytössä vuoteen 1975, joskaan ei sanan varsinaisessa merkityksessä vuoden 1946 lainmuutoksen jälkeen vaan yksinäishuoneessa kärsittävän rangaistuksen koventamisena.
Nikolaus Rungius

Rungiuksen leposija on Simson-patsaan takana, missä sen luukut ovat auki, 2014.
Nicolaus Matthiae Rungius (aikalaislähteissä myös Ryngius tai Ryngen; n. 1560 Loimaa – 1629 Kemin pitäjä) oli Kemin pitäjän kirkkoherrana toiminut suomalainen pappi, jonka on tehnyt tunnetuksi hänen muumioitunut ruumiinsa Keminmaan Pyhän Mikaelin kirkossa.
Elämänvaiheet

Rungius oli kotoisin Loimaalta Ryngön ratsutilalta, josta juontui hänen käyttämänsä nimi Ryngius (sittemmin vakiintunut muotoon Rungius). Hän toimi ensin Uudenkaarlepyyn ja vuodesta 1600 alkaen Kemin kirkkopitäjän kappalaisena. Hän meni naimisiin Kemin kirkkoherra Simon Ruuthin tyttären Helenan kanssa ja siirtyi appensa jälkeen itse kirkkoherraksi. Kirkkoherrana hän hoiti myös koko Kemin Lapin asioita, mutta ei elinaikanaan ollut tiettävästi tavallisesta poikkeava saarnamies. Rungius palveli kirkkoherrana muun muassa kolmikymmenvuotisen sodan aikana ja kuoli vuonna 1629. Hänet haudattiin ajan tavan mukaan kirkon lattian alle.
Muumioitunut ruumis ja jälkimaine

Rungiuksen maine alkoi kasvaa sen jälkeen, kun hänen mädäntymätön ja muumioitunut ruumiinsa löydettiin kirkon lattian alta isonvihan jälkeen 1700-luvun alussa. Tällöin alkoivat elää tarinat hänen väkevistä sanoistaan ja ihmeteoistaan. Hänen ympärilleen muodostui pyhimysmäinen legenda ja ruumiin luo tehtiin suoranaisia pyhiinvaellusmatkoja. Rungiuksen väitettiin eläessään sanoneen: ”Elleivät sanani ole totta, ruumiini mätänee, mutta jos ne ovat totta, se ei koskaan mätäne.” Ensimmäinen merkintä Rungiuksen arkun uusimisesta on tehty 75 vuotta hänen kuolemansa jälkeen. 2000-luvulle tultaessa hän lepäsi jo viidennessä, lasikantisessa arkussa.
Rungiuksen ruumis on erikoisuus sikäli, että sitä ei ole ihmisvoimin suojattu mädäntymiseltä, vaan ruumis on kuivunut kirkon lattian alla. Kirkkoherran ruumis on yhä Keminmaan vanhassa kirkossa alttarin ja sakariston välisen lattianosan alla ja se on suojattu lasilla. Vierailijat voivat nähdä muumion kesäaikana kun kirkko on avoinna. Kalmoa ei saa kuvata.
Vielä ainakin vuonna 1875 ruumiilla oli tallella kaksi kättä, mutta toinen on myöhemmin kadonnut. Se on ilmeisesti varastettu pyhäinjäännökseksi.
Tutkimus

Vuonna 2011 muumio kuvattiin Oulun yliopistollisen sairaalan CT-laitteella. Kuvista huomattiin, että ruumiilta puuttuu kuusi ensimmäistä kaulanikamaa, joten pää on jossain vaiheessa irronnut ja asetettu takaisin paikoilleen ilman puuttuvaa kaularankaa. Tutkimuksista pääteltiin, että Rungius oli aikalaisekseen varsin suurikokoinen mies ja huomattavasti aikalaisiaan pidempi. Haudatessa vatsan päälle asetettu ja muumioitumisen edetessä siihen asentoon kuivunut käsi osoittaa hänellä olleen varsin muhkean vatsan (tai mätänemiskaasut ovat turvottaneet ruumista).
Rungiuksen kuolinsyy oli mahdollisesti selkärangassa havaitun tulehduksen aiheuttama verenmyrkytys. Rungiuksella havaittiin merkkejä munuaiskivistä ja tuberkuloosin aiheuttamia kalkkeutumia keuhkoissa. Selkärangan nikamien yhteenluutuminen on aiheuttanut liikkumisvaikeuksia.
Kirjallisuutta

Tiina Väre: Muumiot puhuvat: uusia menetelmiä ja vanhoja legendoja. Atrain&Nord, Kemi 2019. ISBN 978-952-315-498-8
Aiheesta muualla

Prästen vars kropp inte förmultnar! (Arkistoitu – Internet Archive) (Kuva muumiosta arkussaan) (ruotsiksi)
Osteobiography of Vicar Rungius : analyses of the bones and tissues of the mummy of an early Oulun yliopiston julkaisuarkisto
Kirkkojemme merkillisyyksiä. Keminsuun muumio, Suomen Kuvalehti, 16.06.1934, nro 25, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aution kirkon salaisuus, Seura, 01.12.1937, nro 48, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Rungiuksen ruumis Maija Kairamon kuvassa vuodelta 1987.
John Scott Russell

Vasemmalta John Scott Russell (rakentaja), Henry Wakefield (Russellin assistentti), Isambard Kingdom Brunel (laivan suunnittelija) ja Derbyn jaarli seuraamassa Great Eastern -laivan vesillelaskua vuonna 1858.
John Scott Russell (8. toukokuuta 1808 Glasgow – 8. kesäkuuta 1882 Ventnor) oli skotlantilainen insinööri ja laivanrakentaja. Hän tutki myös aaltomekaniikkaa ja teki ensimmäisenä havaintoja itseään vahvistavasta aaltopaketista eli solitonista. Russell toimi Lontoon maailmannäyttelyn promoottorina vuonna 1851. Hänellä oli patentti tietä pitkin kulkevasta höyrykäyttöisestä kulkuneuvosta.
Russel valmistui 16-vuotiaana insinööriksi Glasgowin yliopistosta ja toimi sen jälkeen yliopisto-opettajana. Hänen kiinnostuksensa laivanrakentamiseen vei kuitenkin voiton opetustyöstä. Hän pyrki laivojen rakenneratkaisuissa soveltamaan omaa tutkimustietoaan aaltomekaniikasta. Häntä kiinnostivat myös höyrylaivojen avautuvat mahdollisuudet. Vuonna 1837 hänet palkittiin aaltomekaniikan tutkimuksistaan Kuninkaallisen insinööriseuran kultamitalilla.
Great Eastern -laivan rakentaminen

Insinööri Isambard Kingdom Brunel ehdotti Russelille vuonna 1851 uudenlaisen suurlaivan rakentamista. Russell arvioi, että aluksen uppouman tulisi olla noin 20 000 tonnia ja se vaatisi ainakin 850 hevosvoiman koneen, jotta se toteuttaisi Brunelin odotukset. Laivan suunnittelua ja rakentamista pidettiin vaikeana. Tämä SS Great Eastern -niminen alus oli yhdistetty purje- ja höyrylaiva. Laiva valmistui vuonna 1858, mutta sen liikennöinnissä sattui useita pieniä onnettomuuksia ja toiminta oli kannattamatonta. Vuonna 1864 se huutokaupattiin ja muunnettiin merikaapelin laskemistyöhön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Scott Russell Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hilkka Ruuska

Hilkka Ruuska vuonna 1951.
Hilkka Marjatta Visuri (o.s. Ruuska; 23. elokuuta 1932 Oulu – 28. heinäkuuta 1982 Trollhättan, Ruotsi) oli Miss Suomi vuosina 1950 ja 1951. Hän syntyi Oulussa vuonna 1932, mutta vietti osan nuoruudestaan Ruotsissa sodan takia. Ruuska valittiin Miss Suomeksi 17-vuotiaana joulukuussa 1949 Helsingissä, ja hän edusti Suomea Miss Eurooppa -kilpailuissa Italian Riminissä, jossa sijoittui viidenneksi.
Missivuotensa aikana Ruuska meni naimisiin Jouko Ilmari Visurin kanssa, mutta he erosivat myöhemmin. Myös Ruuskan toinen avioliitto päätyi eroon, minkä jälkeen hän avioitui jälleen Visurin kanssa. Ruuska muutti myöhemmin Ruotsiin, missä hän kuoli.
Erkki Rutanen

Erkki Rutanen vuonna 1961.
Erkki Juhani Rutanen (12. heinäkuuta 1932 Helsinki – 2. tammikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja tieteen popularisoija. Hän oli kliinisen psykologian ja psykoanalyyttisen psykoterapian uranuurtajia Suomessa.
Rutanen valmistui filosofian maisteriksi 1958, työskenteli Lapinlahden sairaalassa psykologina, vuodesta 1965 HYKSin psykiatrian klinikan johtavana psykologina. Hän suoritti lisensiaatintutkinnon 1966. Hän oli klinikan tieteellisen julkaisun Psychiatria Fennican toimittaja. Vuonna 1976 hän siirtyi yksityispraktiikkaan psykoterapeutiksi ja diagnostisiin tehtäviin, ja tarkoitus oli ryhtyä väitöskirjan tekoon, josta oli jo suunnitelmat.
Rutanen tunnetaan tieteen popularisoijana. Hän suomensi kirjallisuutta ja laati teoksiin esipuheet ja selityksiä, kirjoitti alan kirjoja ja toimi Tesvisiossa TV-psykologina 1958.
Rutasen puoliso oli tietokirjailija, suomentaja Mirja Rutanen. Perheeseen syntyi kolme tytärtä.
Teoksia

Unet ja uskomukset: Syvyyspsykologisia pakinoita aikuisille (1963)
Psykologia: Peruskurssin oppikirja aikuisopetukseen (1970)
Käsiteanalyysikirja (1971)
Rutunan kirkko

Muistomerkki Rutunan kirkon paikalla.
Rutunan kirkko oli Huittisiin kuuluneen Kauvatsan kappeliseurakunnan ensimmäinen kirkko. Se purettiin vuonna 1800, jolloin seurakunnan uusi kirkko rakennettiin Kauvatsan nykyisen kirkon paikalle. Rutunan kirkon ympärillä oli myös hautausmaa, jonne haudattiin kaikkiaan yli 700 vainajaa. Nykyään vanhan kirkkomaan alue on aidattu puistoksi ja paikalla on muistomerkki.
Historia

Kauvatsan ensimmäinen kirkkorakennus valmistui vuonna 1646 Rutunan tilan maille Kauvatsanjoen tuntumaan. Se oli kuitenkin vain "julkinen tupa", eikä varsinainen kirkko. Rakennus purettiin epäkäytännöllisyytensä vuoksi 1689 ja sen tilalle rakennettiin uusi kirkko. Se sijaitsi noin viidenkymmenen metrin päässä Rutunan talosta. Ison vihan jälkeen kirkko laudoitettiin ja tervattiin. 1740-luvulla kirkkoon rakennettiin sakasti.
Vuonna 1781 pidetyssä piispantarkistuksessa otettiin esille uuden kirkon rakentaminen. Osa seurakuntalaisista jätti piispalle kirjeen, missä he pyysivät kirkon siirtämistä Rutunasta muutamaa kilometriä pohjoisemmaksi Yttilän kylään. Rutunan kirkon sanottiin olevan kaukana kylistä ja ajoteistä, ja se oli myös käynyt ahtaaksi. Hanke kuitenkin lykkäytyi, koska Huittisten emäkirkkoa piti laajentaa. Isännillä, jotka eivät halunneet näitä työtaakkoja yhtä aikaa, oli manttaalienemmistö äänestyksessä. Lisäksi rovasti Nils Idman nuoremman mielestä Rutunan kirkko oli toistaiseksi riittävä sekä kunnoltaan että tiloiltaan.
Kun Huittisten kirkko oli laajennettu, kauvatsalaiset päättivät syyskuussa 1798 pidetyssä kappelinkokouksessa, että uusi kirkko rakennetaan Yttilään. Rutunan kirkko purettiin vuonna 1800 ja sen kelvollinen aines käytettiin Yttilän pyhäkköön. Uusi kirkko ympäröivine kiviaitoineen oli valmis vuoden 1801 syksyllä.
Ruotsinpihlaja

| Ruotsinpihlaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Vaarantunut 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Pihlajat Sorbus
Laji::  intermedia
Kaksiosainen nimi
 Sorbus intermedia  (Ehrh.) Pers. 
Synonyymit
 Borkhausenia intermedia (Ehrh.) Sennikov & Kurtto  Scandosorbus intermedia (Ehrh.) Sennikov  Sorbus suecica (L.) Krok. & Almq. 
Katso myös
   Ruotsinpihlaja Wikispeciesissä   Ruotsinpihlaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruotsinpihlaja (Sorbus intermedia) on Etelä-Ruotsissa ja lounaisimmassa Suomessa kasvava, muuallakin puistopuuna yleinen pihlajalaji. Alkujaan Linné antoi sille tieteellisen nimen S. suecica. Ruotsinpihlaja on saanut alkunsa kotipihlajan, etelänpihlajan ja saksanpihlajan tai jonkin sen läheisen sukulaislajin risteymänä.
Levinneisyys ja kasvupaikat

Ruotsinpihlaja kasvaa luonnonvaraisena pääasiassa Ruotsissa, suunnilleen Uppsalasta Göteborgiin ulottuvan linjan eteläpuolella sekä Suomessa Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa. Hajanaisia esiintymiä on Lounais-Suomessa, Baltian maissa ja Etelä-Norjassa. Istutettuna puisto- ja pihapuuna sitä kasvatetaan Etelä-Suomessa.
Se viihtyy avoimilla ja kuivilla kalkkipitoisilla kasvupaikoilla, kalliolehdoissa ja kivikkoisilla avoimilla rinteillä.
Ruotsinpihlaja on luokiteltu kansainvälisesti elinvoimaiseksi. Suomessa se on luokiteltu vaarantuneeksi.
Ulkonäkö

Ruotsinpihlaja kasvaa enintään 10–15 metriä korkeaksi. Se eroaa kotipihlajasta etenkin lehtien muodon perusteella: kotipihlajanlehdissä on 5–6 paria ja lehdykät ovat parittain, ruotsinpihlajan lehdet ovat parihalkoisia tai parijakoisia, joskus harvoin voi lehden tyvessä olla lehdykkäpari. Samannäköisen suomenpihlajan lehden tyvessä on yksi tai kaksi lehdykkäparia. Ruotsinpihlajan lehden alapinta on harmaakarvainen. Marja on soikea ja punaruskea.
Käyttö

Marja on syötävä, ja siitä voi valmistaa mehua. Puuaines on vaaleaa ilman sydänpuun tummuutta, ja se on hyvin kovaa, sitkeää ja vaikeasti halottavaa. Puusepänteollisuudessa se on kysytty ainespuu. Puistopuuna laji on siitä erinomainen, että se kestää hyvin leikkaamista ja pakkasia.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Ruotsinpihlaja – Scandosorbus intermedia
Pohjolan kasvien pauloissa: Scandosorbus intermedia - ruotsinpihlaja
Suomalaiset lehtipuut
euroopanpähkinäpensas
halava
harmaaleppä
hieskoivu
jokipaju
korpipaatsama
kotipihlaja
kynäjalava
metsähaapa
metsälehmus
metsäomenapuu
metsätammi
metsävaahtera
mustuvapaju
orapaatsama
outapaju
raita
rauduskoivu
ruotsinpihlaja
saarni
suippuorapihlaja
suomenpihlaja
talvikkipaju
tervaleppä
tunturikoivu
tuomi
tylppöorapihlaja
vuorijalava
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Sorbus intermedia:  Wikidata: Q27980  Wikispecies: Sorbus intermedia  BioLib: 39572  BOLD: 254478  CoL: 6YW2K  EoL: 243307  EPPO: SOUIT  EUNIS: 180014  FNA: 250100457  GBIF: 3012254  GRIN: 35033  iNaturalist: 367268  IPNI: 741793-1  ITIS: 836777  IUCN: 61957574  NatureServe: 2.938618  NBN: NBNSYS0000003442  Observation.org: 7496  Open Tree of Life: 317926  PFI: 2188  Plant List: rjp-616  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:741793-1  RHS: 17566  Tropicos: 27800370  VASCAN: 27862  WFO: wfo-0001014957 
Pyrus intermedia:  Wikidata: Q39781911  CoL: 4QWXQ  EUNIS: 179171  GRIN: 30511  IPNI: 730937-1  ITIS: 836950  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:730937-1  Tropicos: 27804737  WFO: wfo-0001016637
Ruostesiipi

| Ruostesiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Aitosiilikkäät Arctiinae
Suku::  Phragmatobia
Laji::  fuliginosa
Kaksiosainen nimi
 Phragmatobia fuliginosa  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Ruostesiipi Wikispeciesissä   Ruostesiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruostesiipi (Phragmatobia fuliginosa) on siilikkäisiin kuuluva perhoslaji. Tavallisimmin sen tapaa toukkana.
Koko ja ulkonäkö

Ruostesiipi on selvästi punertavansävyinen, yleisilmeeltään tumma perhonen. Etusiivet ovat yksivärisen punertavan ruskeat ja kauttaaltaan läpikuultavat, mikä antaa eläimelle ehkä hieman muovisen vaikutelman. Takasiivissä, takaruumiissa ja jaloissa on yleensä kirkkaanpunaista väriä. Takasiivet ovat punamustat ja niiden väri vaihtelee mustavoittoisesta lähes kirkkaanpunaiseen. Kaikissa siivissä on myös kaksi mustaa täplää. Siipiväli 28–38 mm. Lennossa perhonen näyttää selvästi punertavalta.
Toukka muistuttaa paljon isosiilikkään toukkaa. Se on kauttaaltaan ruskean karvan peittämä. Karvat kasvavat helposti erottuvina kiehkuroina.
Levinneisyys ja lentoaika

Ruostesiipi on yleinen laji koko Suomessa ja sen levinneisyys kattaa Euroopan lisäksi Pohjois-Afrikan sekä Aasian pohjoisosat. Ruostesiiven lentoaika on toukokuun lopulta kesäkuun loppuun. Lajilla kehittyy usein toinen sukupolvi, jonka yksilöt lentävät heinäkuun alun ja syyskuun puolenvälin välisenä aikana.
Ruostesiiven toukat lähtevät liikkeelle varhain keväällä, maalis-huhtikuussa, jo ennen lumien sulamista. Kookas, tumma ja karvainen toukka on helppo havaita keväthangelta.
Elinympäristö ja elintavat

Laji viihtyy avoimilla niityillä ja metsänreunoilla. Aikuiset perhoset lentävät enimmäkseen yöllä, mutta ajoittain niitä voi nähdä myös päivällä. Molemmat sukupuolet lentävät valolle, joskin naaraat hieman koiraita harvemmin.
Naaras munii 300–400 munaa ryhminä ravintokasvien lehtien alapinnoille. Toukat ovat yöaktiivisia ja piilottelevat päivät matalalla kasvillisuuden joukossa. Ruostesiipi talvehtii täysikasvuisena toukkana. Keväällä toukka koteloituu maahan ja kotelovaihe kestää noin kaksi viikkoa.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi ja elää monilla eri kasvilajeilla. Talvehtinut toukka ja aikuinen perhonen eivät enää nauti ravintoa.
Aiheesta muualla

Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q204097  Wikispecies: Phragmatobia fuliginosa  ADW: Phragmatobia_fuliginosa  BAMONA: Phragmatobia-fuliginosa  BioLib: 54874  BOLD: 10361  BugGuide: 41933  EPPO: PHRBFU  EUNIS: 309214  Fauna Europaea: 447012  Fauna Europaea (new): 4f55f512-5425-4552-b523-f98e149ead75  GBIF: 1804071  iNaturalist: 143114  IRMNG: 11342393  ITIS: 188651  LepIndex: 44385  LoB: 4472  MONA: 8156  MaBENA: PhragFulig  NatureServe: 2.108854  NBN: NBNSYS0000006150  NCBI: 214311  Observation.org: 1827  Open Tree of Life: 918140  Laji.fi: MX.62281 
Ruostesiiven toukka.
Luigi Russolo

Luigi Russolo noin vuonna 1916.
Luigi Carlo Filippo Russolo (30. huhtikuuta 1885 Portogruaro – 4. helmikuuta 1947 Laveno-Mombello) oli italialainen taidemaalari ja säveltäjä, futurismin merkittävimpiä teoreetikkoja. Manifestissaan Hälyjen taide (1913) Russolo puolusti luonnonäänien ja hälyäänien käyttämistä musiikissa (bruitismi). Hän alkoi vuonna 1912 rakentaa hälysoittimia (ital. intonarumori).