stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isak Pihlman
Opiskelu

Pihlman syntyi Uudessakaupungissa 23.11.1650. Hänen isänsä Erland Håkansson (s. 1621 – k. 14.6.1690 Sääksmäki) oli lähtöisin Ruotsin Uplannista, mistä muutti Suomeen ja toimi raatimiehenä Uudessakaupungissa 23 vuoden ajan. Isak laitettiin jo varhain opintielle: 19.4.1659 Uudenkaupungin pedagogian ja 18.3.1665 Porin triviaalikoulun oppilas. Ylioppilas Turussa 22.11.1671 ja Uppsalassa 30.5.1678. Ylimmän luokan stipendiaatti 1681–1682, maisteri 7.12.1682.
Pihlman toimi Turun katedraalikoulun laulunopettajana 1681, lehtorina ja konrehtorina 1683 ja rehtorina 1685–1698. Samanaikaisesti hän oli Turun tuomiokapitulin jäsen 1685–1707 ja henkilökohtaisen palkkapitäjänsä Maskun kirkkoherra 1689–1698.
Pihlman opettajana

Turun akatemiassa kielten eli kreikan ja heprean professuuri oli vapautunut 1697 Pihlmanin langon David Lundin siirryttyä teologiseen tiedekuntaan. Pihlman otti viran vastaan 1698. Heprean ja kreikan opetus oli käytännössä Vanhan ja Uuden testamentin raamatunselitystä siten, että pääpaino oli heprealla. Tässä toimessaan Pihlman ohjasi 19 opintyötä, jotka miltei kaikki olivat hepreasta. Vaikka raamatun opetus oli yleisintä, säilyneistä luento-ohjelmista ilmenee, että ainakin 1704 hän tulkitsi oppilaille Plutarkhoksen Lastenkasvatuskirjaa ja  Homeroksen Iliasta.
Pihlman oli aina halunnut eloquentian eli kaunopuheisuuden professoriksi, mutta hänen toiveensa toteutui vasta 1704. Kaunopuheisuus tarkoitti käytännössä latinan opetusta. Säilynyt vuoden 1706 luento-ohjelma kertoo, että Pihlman "julkisilla luennoilla selittää Cornelius Neposta ja Caesaria ja yksityisesti opastaa opiskelijoita erilaisissa tyyliharjoituksissa sekä yrittää tyydyttää heidän toiveitaan joidenkin Ciceron puheiden selittämisessä".
Ennen kuolemaansa Pihlman ehti tuottaa kaunopuheisuuden alalta vain yhden väitöskirjan. Tämä Olaus Turdinin opintyö (1707) Romanus bilinguis (kaksikielinen roomalainen) käsitteli kansan puhuman latinan ja kirjakielen eroja ja kumosi keskiaikaisen väitteen, että kyseessä olisi ollut kaksi eri kieltä. Pihlmanin ja Turdinin mukaan kansankieli (sermo plebeius) ja sivistyneiden kieli (sermo urbanus) olivat molemmat latinaa, mutta sivistyneet olivat muokanneet kieltänsä vanhemman ja kultivoidumman kreikan mukaiseksi siten, että suuri osa sanastosta ja tyylikeinot olivat kreikasta. Kielitiede ei tähän aikaan vielä oivaltanut, että kreikka ja latina olivat molemmat saman indoeurooppalaisen peruskielen jälkeläisiä. Koska sanoissa havaittiin paljon yhtäläisyyksiä, ne voitiin selittää vain siten, että roomalaisten uskottiin lainanneen ne vanhemmasta kielesta, kreikasta.
Turun suomalaisen seurakunnan kirkkoherra 1698, akatemian rehtori 1701–1702. Valtiopäivämies 1693.
Perhesuhteet

Isak Pihlman kuoli Turussa 21.4.1707 ja haudattiin Maskuun. Puoliso: 1682 Perniön Latokartanon vuokraajan ja rykmentinkirjuri Johan Lundin (k. 1702) ja tämän vaimon Margareta Gyllenbögelin tytär Anna Lund, elossa vielä 1716.
Lapsia:
Margareta Pihlman, puoliso Herman Ross, professori k. 1726
Johan Pihlman, FM, luotsitirehtööri, k. 1734
Isak Pihlman, valtionkonttorin kamarikirjuri, k. 1745
Anna Pihlman, s. 23.6.1700, puoliso Torsten Tawast
Paul Nurse

| Paul Nurse |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. tammikuuta 1949 (ikä 76)
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Perinnöllisyystiede
Palkinnot:   Nobelin lääketieteen palkinto (2001)
Paul M. Nurse (s. 25. tammikuuta 1949) on brittiläinen biokemisti. Hän sai Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 2001 yhdessä Leland H. Hartwellin ja Tim Huntin kanssa. He selvittivät, miten solusyklin eli solun jakautumisen säätelystä vastaavat sykliinit ja sykliineistä riippuvaiset kinaasit toimivat.
Nurse on opiskellut Birminghamin ja East Anglian yliopistoissa. Valmistuttuaan hän on työskennellyt erilaisissa syöpään erikoistuneissa huippututkimusyksiköissä Lontoon seudulla ja Oxfordin yliopistossa. Vuodesta 2003 alkaen hän on ollut Rockefeller-yliopistossa New Yorkissa, missä hän jatkaa solusyklin tutkimista.
Nurse on Royal Societyn puheenjohtaja 1. joulukuuta 2010 alkaen.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1991.
Aiheesta muualla

CV Nobel-komitean sivulla (englanniksi)
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Behring 1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950: 1926: Fibiger 1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975: 1951: Theiler 1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000: 1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–: 2001: Hartwell, Hunt, Nurse 2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  Scopus 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Amerikanitalialaiset

| Amerikanitalialaiset |
| --- | --- |
Väkiluku:  17 235 187 (5,6 prosenttia Yhdysvaltojen väestöstä) (2005)
Asuinalueet:  New York, New Jersey, Connecticut, Massachusetts, Rhode Island, Florida, New Orleansin alue, Kansas Cityn alue, Illinois, Pennsylvania, Kalifornia, Arizona, Ohio, Nevada, Maryland, New Hampshire, Michigan
Kielet:  amerikanenglanti, italia, sisilia, napoli, muita (pääasiassa Mezzogiornon eli Etelä-Italian alueen) murteita ja muita Italian historiallisia kieliä
Uskonnot:  katolinen
Amerikanitalialaisten osuus osavaltioittain.
Amerikanitalialaiset (engl. Italian Americans, ital. Italoamericana, amerikanitalialaiset käyttävät nimitystä Italian Americana) on Yhdysvaltain valkoisen väestön neljänneksi suurin väestöryhmä ja kaikista Yhdysvaltain etnisistä ryhmistä kuudenneksi suurin. Amerikanitalialaisella voidaan tarkoittaa Yhdysvalloissa syntynyttä henkilöä, jonka esi-isät ovat tulleet Italiasta, tai henkilöä, joka on muuttanut Yhdysvaltoihin. Yhdysvaltain väestöstä 17,2 miljoonaa (5,6 prosenttia) on amerikanitalialaisia.
Amerikanitalialaiset jakautuvat useisiin eri alahaaroihin, jotka jakautuvat henkilön tai hänen esivanhempiensa alkuperäisen kotimaakunnan mukaan. Tunnetuin ja suurin amerikanitalialaisten alahaara on amerikansisilialaiset (Sicilian American), joita on noin 12 miljoonaa.
Historia

Italialaiset saapuivat Yhdysvaltoihin pienissä määrissä. Monia näistä pakeni epäonnistuneiden vuosien 1848 ja 1861 vallankumouksellisten liikkeiden jälkeen. Suurin osa italialaisten maahanmuutosta Yhdysvaltoihin tapahtui vuosien 1880 ja 1960 välillä. Monet amerikanitalialaiset ovat peräisin Etelä-Italiasta ja Sisiliasta, koska näillä alueilla oli paljon vähävaraisia ja vähän koulutettuja talonpoikia. Vuosien 1890 ja 1900 välillä Yhdysvaltoihin saapui 655 888 italialaista, joista kaksi kolmasosaa oli miehiä. Päätekijä italialaisten siirtolaisuuteen oli Italian köyhä talous, joka vaikutti erityisesti maan eteläosissa. Yhdysvalloissa italialaiset asettuivat omille itse kontrolloimilleen asuinalueille, joita usein kutsutaan nimellä ”Little Italy” (suom. Pikku-Italia). Näillä alueilla he pystyivät olemaan omiensa parissa, säilyttämään oman kulttuuriaan ja elämään muutenkin kuin kotimaassaan. Vahva identiteetti, vahvat siteet muiden amerikanitalialaisten kanssa ja omat asuinalueet ovat mahdollistaneet amerikanitalialaisten hyvin säilyvän oman kulttuuriin ja etnisyyden.
Kuitenkaan kaikki italialaiset siirtolaiset eivät jättäneet maata taloudellisista syistä. Varakkaita italialaissiirtolaisia lähti seikkailunhaluisina Uudelle mantereelle, jonka uskottiin tarjoava uusia mahdollisuuksia. Varakkaita italialaisia siirtyi Yhdysvaltoihin myös poliittisista syistä, esimerkiksi 1920–1930-luvuilla, jolloin Italiaa johtivat yksinvaltaisesti fasistit pääministeri Benito Mussolinin johdolla. Esimerkiksi Sisiliasta pakeni Yhdysvaltoihin parempia mahdollisuuksia etsiviä varakkaiden mafiaklaanien johtajia fasistien yrittäessä kukistaa paikallisen mafian. Näistä fasisteja Yhdysvaltoihin paenneista tunnetuin lienee sisilialainen Giuseppe ”Joseph” Bonanno, josta tuli Yhdysvaltain Cosa nostran johtaja. Kuitenkin Yhdysvaltoihin muuttaneiden mafiosojen joukossa oli myös Mussolinin tukijoita, kuten napolilainen Vito Genovese.
Italialaiset siirtolaiset saapuivat maahan yleensä vähävaraisina ja vähän koulutettuina. Yleensä he olivat ruumiillisen työn tekijöitä. Heidän asuinalueensa olivat perinteisiä slummeja ahtaine asuntoineen ja huonoine viemäröinteineen. Näissä oloissa erityisesti tuberkuloosi levisi. Italialaisten maahanmuutto saavutti huippunsa vuodesta 1900 aina vuoteen 1914 asti, jolloin ensimmäinen maailmansota teki mannertenvälisen liikkumisen mahdottomaksi. Monissa tapauksissa italialaiset siirtolaiset joutuivat antikatolisen ja maahanmuuttajavastaisen syrjinnän kohteeksi, ja joskus väkivalta johti jopa lynkkauksiin.
Vuoteen 1978 mennessä Yhdysvaltoihin oli muuttanut 5,3 miljoonaa italialaista. Kaksi miljoonaa saapui vuosien 1900 ja 1914 välillä. Kolmanneksella näistä siirtolaisista oli tarkoituksena jäädä maahan vain väliaikaisesti aikomuksenaan ansaita hieman rahaa ja palata takaisin Italiaan. Neljännes lopulta palasi kotiin, kun taas loput jäljelle jääneet päättivät jäädä tai eivät voineet enää palata sodan takia.
Historia > Italialaisten internointi toisen maailmansodan aikana

Joitain satoja epäilyttäviksi katsottuja amerikanitalialaisia internointiin toisen maailmansodan aikana, koska Yhdysvallat oli sodassa akselivaltoja vastaan. Lisäksi noin 600 000 Italian kansalaista velvoitettiin kantamaan henkilökortteja, jotka paljastivat kantajansa ”vakinaisesti asuviksi muukalaisiksi” (resident aliens). Noin 10 000 ihmistä Yhdysvaltain länsirannikon sotatoimialueella pakotettiin muuttamaan sisämaahan samaan aikaan kun satoja muita pidettiin sotilasleireillä yli kaksi vuotta. Lawrence DiStasi on väittänyt, että näillä sota-ajan rajoituksilla ja internoineilla oli suurempi vaikutus puhutun italian vähenemiseen Yhdysvalloissa kuin millään muulla seikalla. Italian julistettua sodan Yhdysvalloille useita italiankielisiä lehtiä ja kouluja pakotettiin lopettamaan toiminta heidän vihollismaille aiemmin antaman tuen vuoksi.
Historia > Amerikanitalialaiset toisessa maailmansodassa

Toisen maailmansodan aikana moni amerikanitalialainen liittyi tai värvättiin Yhdysvaltain armeijaan taistelemaan akselivaltoja vastaan. Joukossa oli myös monia naisia. Arviolta 1,2 miljoonaa amerikanitalialaista palveli asevoimissa II maailmansodan aikana. Näin ollen kaikista 16 miljoonasta asevoimissa palvelleesta 7,5 prosenttia oli amerikanitalialaisia.
Amerikanitalialaisten avulla oli keskeinen merkitys liittoutuneiden tunkeuduttua Sisiliaan, jossa yhdysvaltalaiset tekivät yhteistyötä paikallisten, kuten mafiosojen, kanssa turvatakseen ja vahvistaakseen Eurooppaan juuri saamansa sillanpääaseman. Useat asiakirjat todistavat, että Yhdysvaltain hallinto solmi yhteyksiä amerikanitalialaisten rikollisorganisaatioiden kanssa varmistaakseen Italian miehityksen onnistumisen. Itse vankilassa istunut capo di tutti capi Lucky Luciano toimi välikätenä näiden kahden yhteisön välillä toimittaessaan tietoja yhdysvaltalaisten sotilastiedustelulle toisen maailmansodan aikana. Lisäksi koska Luciano hallitsi Yhdysvaltain satamia, ehkäisi hän tällä tavalla kaikki akselivaltojen sabotaasisuunnitelmat. Monet muutkin mafiosot auttoivat asevoimia vankilasta käsin. Toki tällä yhteistyöllä oli myös Yhdysvaltain Cosa nostraa vahvistava merkitys, mutta myös Sisilian mafiaa vahvistava. Fasistit olivat käytännössä onnistuneet tuhoamaan Sisilian mafian, mutta liittoutuneiden maihinnousu palautti mafian valtaan.
Väestötiede

Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan amerikanitalialaiset olivat maan kuudenneksi suurin etninen väestöryhmä, ja että heitä oli 15,6 miljoonaa eli 5,6 prosenttia väestöstä. Vuoden 2005 väestönlaskennan mukaan amerikanitalialaisia oli 17 235 187 ja heitä oli edelleen 5,6 prosenttia väestöstä. Amerikanitalialainen rahasto National Italian-American Foundation (NIAF) on tosin puhunut 25 miljoonasta amerikanitalialaisesta ja 10 prosentin väestöosuudesta.
Väestötiede > Politiikka

Yleensä on sanottu, että amerikanitalialaiset alkoivat äänestää demokraatteja vuoden 1928 jälkeen, kun nämä lupasivat New Deal -ohjelmaa ja etnisiä ryhmiä suosivaa politiikkaa. Ennen tätä amerikanitalialaisten on katsottu äänestäneen republikaaneja, koska nämä vastasivat tuolloin valtion politiikasta. Tosin Stefano Luconi on kiistänyt tämän teoksessaan The Italian-American Vote in Providence, Rhode Island, 1916–1948 (2004). Hänen mukaansa demokraattien äänestäminen alkoi jo 1916 ja loppui 1948. Pääasiassa amerikanitalialaisten muutos demokraateiksi ja New Deal -liittouman tärkeiksi kannattajiksi tapahtui vuosina 1924–1928. Kokonaisuudessaan 1950–1960-luvuilta lähtien amerikanitalialaisten kannatus on jakautunut kahtia, eivätkä amerikanitalialaiset enää äänestä yhtenäisesti tiettyä puoluetta, kuten aikanaan demokraatteja. NIAF:n John Salomone on arvioinut, että tällä hetkellä yksi kolmasosa amerikanitalialaisista on demokraatteja, yksi kolmasosa republikaaneja ja loput kolmasosa sitoutumattomia. Viime aikoina on puhuttu hispaanien ja mustien äänestäjien merkityksestä, mutta viime aikoina on kiinnitetty huomiota myös amerikanitalialaisiin äänestäjiin, joita on New Yorkin, New Jerseyn, Rhode Islandin ja Connecticutin osavaltioissa yli 15 prosenttia väestöstä.lähde?
Ensimmäinen amerikanitalialainen kuvernööri (1945) ja senaattori (1950) oli Rhode Island John Orlando Pastore.
Tällä hetkellä Yhdysvaltain kongressissa on amerikanitalialaisia kummassakin puolueessa sekä demokraattisessa että republikaanisessa. Tällä hetkellä korkeimmassa virassa oleva amerikanitalialainen on Nancy Pelosi, joka on Yhdysvaltain edustajainhuoneen puhemies. Lisäksi entinen republikaaninen New York Cityn pormestari Rudy Giuliani on Yhdysvaltain vuoden 2008 presidentinvaalikampanjassa ehdokkaana republikaanien presidenttiehdokkaaksi, kuten myös Coloradon kongressimies Tom Tancredo.
Väestötiede > Kulttuuri

Amerikanitalialaiset ovat hyvin säilyttäneet kulttuurinsa, johon sisältyvät italialainen ruoka, juoma, taide, katolisuus, vuosittaiset amerikanitalialaiset juhlat ja vahvat perhesiteet. Amerikanitalialaiset vaikuttivat populaarimusiikkiin 1940-luvulla ja viimeksi 1970-luvulla.lähde? Elokuvissa käsitellään kulttuurillisia asioita ja amerikanitalialaiset sanat ja kielenkäyttö tulevat esiin näyttelijöiden vuorosanoissa. Vaikka suurin osa amerikanitalialaisista ei enää puhu italiaa sujuvasti, uusi erilaisia murteita on syntynyt amerikanitalialaisten keskuudessa, erityisesti maan koillisosaan urbaanialueella.lähde? Näitä murteita ovat popularisoineet elokuvat ja televisio.
Yksi selvimmistä ja suosituimmista amerikanitalialaisen kulttuurin ilmentymistä ovat heidän juhlansa. Joka puolelta Yhdysvaltoja voi löytää italialaiselta asuinalueelta eli ”Little Italysta” jonkin juhlan. Näistä juhlista tunnetuimmat ovat San Gennaron juhla (Feast of San Gennaro) New York Cityssä, ainutlaatuinen ”Our Lady of Mount Carmel ’Giglio’ Feast” -juhla Williamsburgin alueella New Yorkin Brooklynissa, ”Ciciarata”-juhla Pennsylvanian Amblerissä ja vähemmän tunnettu ”Festa Italiana” Seattlessa. ”The Our Lady of Mount Carmel Festival” -juhlaa on vietetty vuosittain New Jerseyn Hammontonissa jo yli 125 vuoden ajan.
Italialaiset juhlat liittyvät Jumalan ja suojeluspyhimysten kunnioittamisen sekä ylistämisen ympärille. Mahdollisesti tunnetuin on Pyhän Joosefin päivän (St. Josephs Day) juhla 19. maaliskuuta. Nämä juhlat eivät ole mitään vuosittaisia eristäytyneitä tapahtumia, vaan ne ilmaisevat ”tyypillistä italialaista” elämänasennetta ja niihin osallistuvat yhteisöt ottavat täysin vakavissaan.lähde? Juhlat eli italiaksi festa on yleiskäsite erilaisille maallisille ja uskonnollisille, sisätiloissa ja ulkotiloissa järjestettäville tapahtumille, jotka ajoittuvat aina uskonnollisten pyhäpäivien ympärille. Tyypillisesti italialaiset juhlat koostuvat yhteisistä juhla-aterioista, jumalanpalveluksista, peleistä ja loistokkaista juhlakulkueista. Tällaiset riemujuhlat kestävät muutamia päiviä ja niitä yleensä yhteisesti suunnitellaan seurakunnan tai uskonnollisen organisaation kautta ja tuella useita kuukausia ennen varsinaisia juhlia.
Tällä hetkellä Yhdysvalloissa järjestetään yli 300 italialaista juhlaa.lähde? Näissä juhlissa vierailee vuosittain miljoona eri taustan omaavia amerikkalaisia,lähde? jotka ovat tulleet yhdessä nauttimaan italialaisista herkuista, kuten zeppolesta ja makkaraleivästä. Entisaikaan ja edelleen nykyääkin amerikanitalialainen kulttuuri keskittyy musiikin ja ruoan ympärille.
Amerikanitalialaiset ja mafia

Monet amerikanitalialaisista näkevät mafian koko Yhdysvaltain italialaisväestöä leimaavana. Itse Yhdysvaltain mafian toiminnassa on aina ollut mukana muutamia tuhansia. Vuoden 1986 hallituksen raportin mukaan itse Yhdysvaltain Cosa nostrassa oli mukana 1 800 jäsentä ja tuhansia siihen liittyviä henkilöitä. Amerikanitalialaisten kokonaismäärä sitä vastoin lasketaan kymmenissä miljoonissa.
Porta Chiusa

| Porta Chiusa> Porta Clausa |
| --- | --- |
 Porta Chiusa.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°54′16″N, 12°30′26″E
Rakennustyyppi:  portti
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Chiusa eli Porta Clausa on antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Portin nimi on nykyaikainen, eikä sen antiikin aikaista nimeä tunneta. Portti on poterni eli pieni kulkuaukko, joka sijaitsi heti Castra praetorian eteläpuolella. Sen kautta kulki tie, joka tuli Serviuksen muurin Porta Viminalikselta. Portissa on yksi porttiaukko, jonka yläpuolisessa kurtiinissa on kuusi ikkunaa, kuten Porta Latinassa. Portti jäi käytöstä keskiajalla ja on muurattu umpeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Chiusa Wikimedia Commonsissa
Kaarle Kurki-Suonio

Kaarle Veikko Johannes Kurki-Suonio (s. 28. tammikuuta 1933 Hämeenlinna) on suomalainen fyysikko ja Helsingin yliopiston professori emeritus.
Ura

Kurki-Suonio on tutkinut kristallografiaa, erityisesti kiteitä ja elektronijakaumaa kiteissä. Hän toimi 1960-luvulla Helsingin yliopiston fysiikan dosenttina. Apulaisprofessoriksi hänet nimitettiin vuonna 1969, yli­määräiseksi professoriksi 1973 ja varsinaiseksi professoriksi 1977. Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen esimiehenä hän toimi vuosina 1984–1988.
Professorina Kurki-Suonio keskittyi erityisesti fysiikan opettajien koulutukseen. Hän on myös laatinut fysiikan oppi­kirjoja sekä lukion että yliopiston käyttöön, osan niistä yhdessä toisen puolisonsa Riitta Kurki-Suonion kanssa. Hän on laatinut myös fysiikan asemaa koulujen oppi­aineena, sen opetus­menetelmiä ja opetukseen liittyviä ongelmia käsittelevän teoksen Fysiikan merkitykset ja rakenteet. Vuonna 2012 hänelle myönnettiin Suomen tietokirjailijat ry:n Oppikirjailijapalkinto.
Sivu- ja luottamustoimet

Kurki-Suonio toimi Suomen fyysikkoseuran puheenjohtajana 1965–1967. Hän toimi myös Arkhimedes-lehden toimittajana 1970–1987, osan ajasta lehden vara­pää­toimittajana. Hän on toiminut myös Valtion tiedekomitean jäsenenä ja 1971–1978 Helsingin seurakuntayhtymän kirkkovaltuuston sekä 1968–1979 Lautta­saaren seura­kunnan kirkkoneuvoston jäsenenä. Vuosina 1981–1987 Kurki-Suonio oli Kristallografian Kansainvälisen Unionin (IUCr)  pääsihteeri. Kurki-Suonio on pitänyt myös esitelmiä ja julkaissut lehti­kirjoituksia, joissa hän on pohdiskellut luonnon­tieteen ja kristin­uskon suhdetta toisiinsa. Hänen mukaansa ne eivät oikein ymmärrettyinä ole ristiriidassa keskenään.
Suku ja perhe

Kurki-Suonio kuuluu Krohnin sukuun, jonka jäsenistä osa on suomalaistanut nimensä Kurki-Suonioksi. Hänen vanhempansa olivat lääkäri Ensio Kurki-Suonio sekä pianisti ja kirjailija Aino Kurki-Suonio (o.s. Vartia). Kurki-Suonion ensimmäinen puoliso vuosina 1954–1985 oli Tarja o.s. Ruokosalmi, toinen vuosina 1986–1998 filosofian lisensiaatti Riitta Kurki-Suonio, o.s. Sälke. Ensimmäisestä avioliitostaan hänellä on neljä, jälkimmäisestä kaksi lasta. Kaarle Kurki-Suonion veli on tietojenkäsittelytieteen emeritusprofessori Reino Kurki-Suonio.