stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christa Schroeder

Emilie Christine ”Christa” Schroeder (19. maaliskuuta 1908 Hannoversch Münden – 28. heinäkuuta 1984 München) oli Adolf Hitlerin sihteeri vuosina 1933–1945.
Christa Schroeder syntyi Hannoversch Mündenin pikkukaupungissa, josta muutti Nagoldiin vanhempiensa kuoltua. Vuodesta 1929 hän työskenteli paikalliselle asianajajalle, kunnes siirtyi sihteeriksi kansallissosialistisen puolueen valtakunnanjohdolle Müncheniin. Natsien noustua valtaan 1933 Hitler tarvitsi toisen sihteerin Johanna Wolfin lisäksi. Schroeder valittiin virkaan ja hän seurasi Hitleriä kaikille matkoille ja kaikkiin päämajoihin.
Kun toinen maailmansota lähestyi loppuaan Hitler päätti jäädä Berliiniin. 22. huhtikuuta 1945 hän lähetti Schroederin ja Wolfin tuhoamaan hänen henkilökohtaisia papereitaan Obersalzbergin asuntoonsa Baijeriin. Yhdysvaltain joukot vangitsivat molemmat sihteerit toukokuussa. Schroeder ja Wolf vapautettiin internoinnista 14. tammikuuta 1948.
Vankeuden aikana Yhdysvaltain 7. armeijan yhdysupseeri Albert Zoller haastatteli Schroederia usein ja kirjoitti yhden ensimmäisistä sodan jälkeen julkaistuista Hitleristä kertovista kirjoista Hitlerin yksityissihteeri kertoo (1949).
Kirjallisuutta

Schroeder, Christa: Olin Hitlerin sihteeri.  ((Er war mein Chef: Aus dem Nachlaß der Sekretärin von Adolf Hitler, 1985.) Suomentaneet Elina Anttila ym.)  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-463-4
Zoller, Albert (toim.): Hitlerin yksityissihteeri kertoo.  ((Hitler privat, 1949.) Perustuu tekijän keskusteluihin Christa Schroederin kanssa. 2. täydennetty laitos (1. laitos 1951). Suomentanut Eero Tenhosaari, Lotta Toivanen. Käännetty ranskankielisestä laitoksesta Douze ans auprè̀s d’Hitler)  Jyväskylä:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-6936-9
Oidipodeia

| Oidipodeia> Οἰδιπόδεια.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kinaithon?
Kieli:  muinaiskreikka (eeppinen)
Genre:  eeppinen runous
Julkaistu:  700-luku eaa.
Sarja: Eeppinen kyklos
Seuraava:  Thebais
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Oidipodeia (m.kreik. Οἰδιπόδεια, joskus myös Oidipodia, Οἰδιποδία/Οἰδιπόδια; lat. Oedipodea) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoelma, joka kertoi nimensä mukaisesti Oidipuksesta. Se luetaan kuuluvaksi niin kutsuttuun eeppiseen kyklokseen ja tarkemmin Theban kyklokseen. Eepos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan katkelmia.
Historia

Oidipodeia-eepos on ajoitettu 700-luvulle eaa. Sen kirjoittajana pidettiin myöhemmän antiikin aikana Kinaithon Spartalaista. Eepos muodosti Thebais- ja Epigonoi-eeposten ohella eeppisen kykloksen Thebaan sijoittuvan osan.
Sisältö

Eepoksen kirjojen lukumäärää ei tunneta. Sen kooksi mainitaan 6 600 runosäettä. Eepos kertoi todennäköisesti Thebaan sijoittuvien myyttien alkuosan. Ainakin siihen kuuluivat Sfinksin ja Oidipuksen tarina.
Eepoksesta on säilynyt kolme katkelmaa myöhemmissä antiikin aikaisissa teoksissa, muun muassa Pausaniaan teoksessa Kreikan kuvaus sekä Euripideen skoliastilla. Eepos esitti Oidipus-myytistä osittain vaihtoehtoisen version: Pausanias sanoo, että sen mukaan Oidipus ei olisi saanut lapsia äitinsä ja vaimonsa Iokasten kanssa, niin kuin usein esitetään. Sen sijaan lasten äiti olisikin ollut Euryganeia.
Eepoksesta on säilynyt vain yksi suora lainaus, kaksi heksametrisäettä, Euripideen skoliastilla:
»ἀλλ’ ἔτι κάλλιστόν τε καὶ ἱμεροέστατον ἄλλων
παῖδα φίλον Κρείοντος ἀμύμονος, Αἵμονα δῖον
all' eti kalliston te kai himeroestaton allōn
paida filon Kreiontos amymonos, Haimona dīon
ja sitten [Sfinksi tappoi] kauneimman ja hurmaavimman kaikista
nuhteettoman Kreonin rakkaan lapsen, loistavan Haimonin»
Kirjallisuutta > Katkelmien käännöksiä

Oedipodea. Teoksessa Greek Epic Fragments, s. 38–41.  (From the Seventh to the Fifth Centuries BC. Edited and translated by Martin L. West. Loeb Classical Library 497)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2003.  ISBN 978-0-674-99605-2  Teoksen verkkoversio. Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Oedipodea. Teoksessa Hesiod, Homeric Hymns, Epic Cycle, Homerica.  (Translated by Hugh G. Evelyn-White. Loeb Classical Library 57)  London:  William Heinemann, 1914.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Davies, Malcolm: The Theban Epics.  (Hellenic studies 69)  Center for Hellenic Studies, 2014.  ISBN 9780674417243
Antiikin kreikkalaiset eepokset
| --- | --- |
Troijan kyklos:  Kypria · Ilias · Aithiopis · Pieni Ilias · Troijan tuho · Nostoi (”Paluut”) · Odysseia · Telegoneia
Theban kyklos:  Oidipodeia · Thebais · Epigonoi · Alkmaionis
Korintin kyklos:  Titanomakhia · Europia · Korinthiaka
Muita:  Argonautika · Batrakhomyomakhia · Dionysiaka · Fokais · Jumalten synty · Kerkopes · Margites · Oikhalian valtaus · Posthomerica · Työt ja päivät
Schmalkaldenin liitto

Keisari Kaarle V (Tizianin maalaus, 1548)
Schmalkaldenin liitto oli Saksan protestanttisten ruhtinaitten ja valtakunnankaupunkien muodostama liitto keisari Kaarle V:tä vastaan. Se perustettiin vuonna 1531, mutta suora sotilaallinen konflikti vältettiin keisarin kanssa aina vuoteen 1546 asti, jolloin syttyi Schmalkaldenin sota. Kaarle löi liiton armeijan perusteellisesti Mühlbergin taistelussa 1547, mutta sota jatkui vielä vuoteen 1555.
Taustaa

Keisari Kaarle V näki itsensä katolisen uskon puolustajana ja pyrki karkottamaan protestanttisen uskon valtakunnastaan. Hän tuomitsi Martti Lutherin Wormsin valtiopäivillä 1521 valtakunnankiroukseen ja määräsi hänen kirjansa poltettavaksi. Speyerin toisilla valtiopäivillä 1529 päätettiin harhaoppi kukistaa voimakeinoin.
Vuoden 1530 alussa kutsuttiin valtiopäivät uudelleen kokoon Augsburgiin. Edustajia pyydettiin myös selvittämään uskoaan. Augsburgissa evankelit jättivät Augsburgin tunnustuksen, jonka oli allekirjoittanut seitsemän ruhtinasta ja kaksi valtakunnankaupunkia, johtajanaan Saksin vaaliruhtinas Juhana Horjumaton.
Vuonna 1531 yhdeksän luterilaista ruhtinasta ja 11 valtakunnankaupunkia solmivat Schmalkaldenissa liiton Kaarle V:tä ja katolilaisia vastaan Hessenin maakreivi Filip Jalomielisen ehdotuksesta. Liitto sai käyttöönsä 10 000 jalkamiestä ja 2 000 ratsumiestä. Vuonna 1532 liitto liittoutui Ranskan kanssa Kaarlea vastaan ja 1538 Tanskan kanssa. Keisaria ei suoraan ärsytetty, mutta kirkon varoja takavarikoitiin, katolilaisia ruhtinaita vastaan hyökättiin ja luterilaista oppia levitettiin Pohjois-Saksassa. Viidentoista vuoden ajan väliaikaiset sopimukset estivät suoran konfliktin synnyn Schmalkaldenin liiton ja keisarin välillä, mutta pysyvää rauhaa ei saatu aikaiseksi, toistuvista yrityksistä huolimatta. Keisarille oli myös tärkeää pitää Saksa rauhallisena, sillä todelliset uhkakuvat olivat turkkilaiset idässä ja italialaissodat Ranskaa vastaan.
Schmalkaldenin sota

Crépyn sopimus vuonna 1544 Ranskan kuningas Frans I:n kanssa vapautti Kaarlen voimavaroja pattitilanteen ratkaisemiseksi Schmalkaldenin liiton kanssa, ja purki Ranskan ja protestanttien välisen liiton. Myös välirauha turkkilaisten kanssa solmittiin. Kaarlen onnistui lisäksi solmia salainen liittosopimus Saksin herttua Moritsin kanssa.
Sotatoimet alkoivat kesällä 1546, kun Schmalkaldenin liiton armeija operoi Etelä-Saksassa. Syksyyn mennessä keisari kokosi oman armeijansa ja kohtasi liiton armeijan Ingolstadtissa. Samaan aikaan Morits hyökkäsi Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrikiä vastaan, vallaten tämän maat helposti. Vastauksena Schmalkaldenin liiton armeija marssi pohjoiseen lyödäkseen Moritsin, mutta yhdistynyt Moritsin ja keisari Kaarlen armeija löi sen pahanpäiväisesti Mühlbergin taistelussa huhtikuussa 1547. Juhana Fredrik jäi vangiksi ja keisari antoi Moritsille tämän tavoittelemat Saksin vaaliruhtinaan arvon ja Juhana Fredrikin maat.
Vaikka Schmalkaldenin liiton armeija olikin murskattu, Kaarle ei saavuttanut lopullista voittoa protestanteista. Augsburgin valtiopäivillä vuonna 1548 Kaarle V antoi Augsburgin välituomion kompromissiratkaisuksi. Protestantit eivät osanneet päättää esityksen hyväksymisestä tai hylkäämisestä ja  vuonna 1552 Morits vaihtoi puolta aloittaessaan Ranskan kuningas Henrik II:n kanssa sodan keisaria vastaan. Keisarin oli vuonna 1552 suostuttava Passaun välirauhaan, mutta lopullinen ratkaisu saatiin vasta Augsburgissa vuonna 1555.
Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrik
Olavi Ojanperä

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ratamelonta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ratamelonta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ratamelonta. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten ratamelonta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | C-1 1 000 m |  |
Olavi Ojanperä
Arvo Kalle Olavi Ojanperä (7. lokakuuta 1921 Tyrvää – 8. toukokuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen meloja. Hän on ainoa kanadalaiskanootilla olympiamitalin saavuttanut suomalainen.
Varhaisvuodet

Olavi Ojanperän maanviljelijävanhemmat Kalle ja Anni olivat vuonna 1914 perustamassa Tyrväälle Myllymaan Lähtö -nimistä urheiluseuraa, jonka puheenjohtajanakin Kalle toimi. Poikana Olavi Ojanperän harrastuksiin kuuluivat hiihto ja pesäpallo, ja Myllymaan Lähdön lisäksi hän edusti Tyrvään Voimaa. Oppikoulua hän kävi Helsingissä sukulaistensa luona asuen, ja pääkaupungissa hän otti uudeksi lajikseen suunnistuksen, jonka parissa hän tapasi myös tulevan vaimonsa Hilkka Puron.
Sotavuodet kuluivat rintamalla, mutta vielä vuonna 1947 Ojanperä voitti Valkeakoskella useita Suomen valiosuunnistajia. Vuonna 1948 hän valmistui Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisestä tiedekunnasta metsänhoitajaksi, avioitui ja muutti Helsingin Marjaniemeen lähelle appivanhempiaan.
Melonta ykköslajiksi

Melonnassa jo SM-mitalejakin saavuttanut Hilkka-vaimo houkutteli Olavi Ojanperän liittymään Marjaniemen Melojiin ja harjoittelemaan melontaa. Jo vuonna 1950 Ojanperä kilpaili Kööpenhaminan MM-kilpailuissa, joissa hän lankonsa Olavi Puron kanssa karsiutui kajakkikaksikoiden 1 000 metrin alkuerässä mutta sijoittui Puron, Liljebergin ja Lundbergin kanssa kajakkinelosten 10 000 metrillä viidenneksi.
Vuonna 1951 Ojanperä siirtyi melomaan Suomessa vielä lähes tuntematonta kanadalaisyksikköä. Kesällä hän meloi 10 kilometrin työmatkansa Marjaniemestä Kaisaniemeen. Talviharjoittelua varten hän rakensi pyykkilaiturin päähän avannon päälle kahdesta lankusta ja niiden päälle asetetusta kanootin istuimesta melontalaitteen, josta saksalainen Kanu Sport -lehti julkaisi kuvitetun jutun.
Ojanperä kilpaili 30-vuotiaana Helsingin 1952 olympialaisissa kanadalaisyksiköitten 1 000 metrillä. Kymmenestä kilpailijasta kahdeksan pääsi loppukilpailuun, ja heistä Ojanperä oli alkuerien viidenneksi nopein. Loppukilpailussa Tšekkoslovakian Josef Holeček meni jo alussa johtoon, ja puolivälin jälkeen myös Unkarin János Parti karkasi muilta. Muut kilpailijansa Ojanperä voitti ja sai olympiapronssia. Holečekille hän hävisi 8,2 ja Partille 4,9 sekuntia, mutta neljänneksi sijoittunut Yhdysvaltain Frank Havens oli 5,2 sekuntia suomalaista hitaampi.
Olympiamitalin jälkeen

Seuraavat neljä vuotta Ojanperä asui Enossa ja harjoittelu jäi vähälle. Jönköpingin PM-kisoissa 1953 hän kuitenkin voitti kultaa kanadalaisyksiköitten 1 000 metrillä ja sai hopeaa Jarl Fagerströmin jälkeen 10 000 metrillä ja Ruotsin jälkeen 4 × 500 metrin viestissä (joukkueeseen kuuluivat lisäksi Fagerström, Kulo ja Salmisaari). Vuonna 1954 Mâconin MM-kisoissa Ojanperä sijoittui yksiköitten 10 000 metrillä yhdeksänneksi.
Vuonna 1957 Ojanperä palasi Helsinkiin ja ryhtyi vielä harjoittelemaan Rooman 1960 olympialaisia varten. Hän pääsikin 38-vuotiaana kisoihin mutta karsiutui välierissä. Suomen mestaruuksia hän voitti urallaan neljä, kanadalaisyksikköjen 1 000 ja 10 000 metrillä vuosina 1951 ja 1960.
Myöhemmin Ojanperä toimi Marjaniemen Melojien puheenjohtajana ja jatkoi kuntoilua kilpaillen muun muassa Pirkan Hiihdossa ja meloen vuonna 1979 Turusta Tukholmaan 14 muun melojan kanssa. Työpaikkansa Helsingin kyllästyslaitoksen toimitusjohtajana hän toimi vuodesta 1977.
Pro Urheilu -mitalin Ojanperä sai vuonna 2009.
Oine

| Oine> Οἴνη |
| --- | --- |
 Artemis Tauropoloksen temppelin rauniot.
Sijainti
 Oine
Koordinaatit:  37°37′38″N, 26°09′35″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kámpos, Ikaría, Pohjois-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Ikaros, Pohjoisen Egean saaret
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oine (m.kreik. Οἴνη, Oinē) eli Oinoe (m.kreik. Οἰνόη, Oinoē, lat. Oenoe) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Ikaroksen saarella (nyk. Ikaría) Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi saaren pohjoisrannikolla nykyisen Kámpoksen kylän alueella.
Maantiede

Oinen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi pienessä, nykyisin nimellä Voutsidés tunnetun joen laaksossa saaren pohjoisrannikolla. Sen akropoliina eli yläkaupunkina toimi kukkula, joka tunnetaan nykyisin nimellä Agía Eiríni kukkulan rinteessä olevan Pyhälle Irenelle omistetun kirkon mukaan. Alakaupunki sijaitsi kukkulan ja meren välisellä alueella.
Oinen kaupunkivaltion arvellaan käsittäneen saaren koko länsiosan, ja näin sen hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 125 neliökilometriä. Ikaroksen saari oli dipolis eli sillä sijaitsi kaksi polista; toinen oli Therma saaren kaakkoisrannikolla.
Historia

Oine oli Ikaroksen vanhin ja merkittävin kaupunki. Se saattoi olla Joonian Miletoksen siirtokunta, sillä antiikin lähteiden mukaan Ikaroksen saari asutettiin Miletoksesta käsin. Kaupungin nimi saattoi viitata sen ympäristössä viljeltyyn viiniin (οἶνος, oinos). Saarelaiset pitivät kaupunkiaan paikkana, jossa Dionysos ensimmäisenä viljeli viiniä, Pramnian viiniä. Se sai nimensä paikalla olleesta Pramne-nimisestä kivestä. Joskus on kuitenkin ehdotettu, että Oinen nimi olisi juontunut siitä, että kaupunki olisikin ollut Attikan Oinoen siirtokunta.
Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Oine kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 454/453–429/428 eaa. sekä vielä 425/424 eaa. Oine ja Therma maksoivat liiton jäsenmaksunsa erikseen, toisin sanoen ne eivät olleet dipolis-nimityksestä huolimatta valtioliitossa ainakaan tuohon aikaan. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Oinaios (Οἰναῖος) ja Oinoaios (Οἰνόαιος).
Rakennukset ja löydökset

Nykyisen Kámpoksen kylän ympäristöstä on tehty paljon antiikin aikaisia löytöjä. Akropoliilla eli Agía Eirínin kukkulalla on muurien jäänteitä. Löydöksiin lukeutuu myös muun muassa hautareliefejä ja piirtokirjoituksia. Kukkulalla olevien bysanttilaisaikaisen kirkon raunioiden paikalla on ollut varhaisella kristillisellä ajalla rakennettu basilikakirkko. Nykyisen kylän kirkoissa on käytetty antiikin aikaisia pylväitä ja muita osia. Kaupunkiin liittyvät hautausmaat on ajoitettu 400–300-luvuille.
Rannikolla Oinesta noin yhdeksän kilometriä länteen sijainnut Artemis Tauropoloksen temppeli eli Tauropol(e)ion oli todennäköisesti Oinen kaupunkivaltion alueella, vaikka toimikin mitä ilmeisimmin saarelaisten yhteisenä kulttipaikkana. Paikka on ollut kulttikäytössä viimeistään 600-luvulla eaa. ja sen temppeli rakennettiin 500-luvulla eaa.
Piirros Oinen lyömästä rahasta. William Smith, Dictionary of Greek and Roman Geography, 1857.
Schwabenin Jura

Schwabenin Juran topografinen kartta.
Vesitorni Hausen im Talissa Beuronissa.
Schwabenin Jura (saks. Schwäbische Alb) on keskikorkea vuorimassiivi Baden-Württembergin osavaltiossa Lounais-Saksassa. Seudulla on hyviä vaellusreittejä ja kiipeilymahdollisuuksia. Vuorialueen korkein huippu on 1 015 metriä korkea Lemberg. Vuoristo jatkuu itään Frankenin Jurana.
Schwabenin Jura, etenkin Geißenklösterlen luola lähellä Blaubeurenin kaupunkia, on keskeinen arkeologinen kohde määritettäessä siirtymistä myöhäispaleoliittiin ja Aurignacin kulttuurin syntymää.
Arkeologit ovatkin kehittäneet Kulturpumpe-hypoteesin, jonka mukaan Schwabenin Jurassa on syntynyt tärkeitä kulttuurin kehitysaskeleita esim. kuvataiteen, musiikin ja myyttisen kuvaston aloilta, jotka ovat sieltä levinneet muualla Eurooppaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schwabenin Jura Wikimedia Commonsissa
Seudun sivusto
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Schwäbische Alb
Käännös suomeksi
Jackson Scholz

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jackson Scholz |  Jackson Scholz |  Jackson Scholz |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | 4 × 100 m |  |
|  Kultaa | Pariisi 1924 | 200 m |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | 100 m |  |
Jackson Volney Scholz (15. maaliskuuta 1897 Buchanan, Michigan – 26. lokakuuta 1986 Delray Beach, Florida) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Scholz voitti olympiakultaa 4 × 100 metrin viestijuoksussa ja sijoittui 100 metrillä neljänneksi Antwerpenissa 1920. Neljä vuotta myöhemmin Pariisissa hän voitti 200 metrin juoksun olympiakultaa ajalla 21,6 ja sai 100 metrillä hopeaa. Amsterdamin olympiakisoissa 1928 Scholz sijoittui 200 metrillä neljänneksi, vaikka maalikuvan perusteella hän oli maalissa kolmantena. Tukholmassa 16. syyskuuta 1920 hän sivusi 100 metrin maailmanennätystä 10,6.
Antwerpenin olympialaisten pikaviestin voittoaika 42,2 oli uusi maailmanennätys ja paransi Saksan nimissä ollutta edellistä ennätystä 0,1 sekunnilla. Joukkueessa olivat mukana myös Loren Murchison, Morris Kirksey ja Charles Paddock. Ennätys pysyi voimassa neljän vuoden ajan, kunnes Britannian joukkue rikkoi sen.
Ennätyksiä

100 jaardia 9,5
100 metriä 10,6
220 jaardia (kaarteella) 21,4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jackson Scholz Wikimedia Commonsissa
Miesten 200 metrin juoksun olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Tilastopaja 🔒
Horst Schumann

| Horst Schumann |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. toukokuuta 1906  Halle, Preussin kuningaskunta, Saksa
Kuollut: 5. toukokuuta 1983 (77 vuotta) Frankfurt am Main, Länsi-Saksa
Ammatti:  Lääkäri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1933–1945
Sotilasarvo:  Sturmbannführer
Joukko-osasto:   Luftwaffe  Schutzstaffel
Tohtori Horst Schumann (1. toukokuuta 1906 Halle – 5. toukokuuta 1983 Frankfurt am Main) oli SS-lääkäri Auschwitzin keskitysleirillä syksystä 1942 tammikuuhun 1945. Horst Schumann työskenteli Auschwitzin lääketieteellisissä osissa 1942–1945 SS-päälääkäri Eduard Wirthsin alaisuudessa. Auschwitzissa Schumann keskittyi kehittämään naisten massasterilointimenetelmää röntgensäteilytyksen avulla.
Sodan jälkeen

Yhdysvaltalaisten vankina ollut Schumann muutti vapauduttuaan sotavankeudesta Gladbeckiin, jossa hän toimi urheilulääkärinä vuoteen 1951. Schumannin haettua metsästys- ja kalastuslupaa huomattiin miehestä tuolloin voimassa ollut pidätysmääräys. Schumann pääsi kuitenkin pakenemaan ennen pidätystä Saksasta. Viimein vuonna 1966 Schumann pidätettiin Ghanassa ja luovutettiin Saksaan. Oikeudenkäynti Schumannia vastaan alkoi 1970, mutta keskeytettiin syytetyn erittäin korkean verenpaineen takia. Mies vapautettiin vuonna 1972, ja hän eli vapaana vielä 11 vuotta.
Se oli jautaa

Se oli jautaa on Juice Leskisen säveltämä ja sanoittama kappale vuodelta 1975. Tekstissä laulun kertoja muistelee nuoruuttaan: Aika nuojuuden, se oli juusuinen, se oli jautaa. Kuten Leskisen aiemmat singlehitit ”Marilyn” ja ”Jyrki boy”, myös ”Se oli jautaa” kommentoi popkulttuuria: Se oli jautaa kun jollajeiden jokkenjoll soi / Nyt on Hujjiganes, Hektoji ja Jyjki boi.
”Se oli jautaa” ilmestyi Coitus Intin singlenä vuonna 1975, b-puolenaan ’’Tarzanin kalsarit”. Singlen kustansi Love Records, ja se äänitettiin Finnvoxin studiolla Helsingin Pitäjänmäessä. Tuottajina olivat Atte Blom ja  Juice Leskinen. Kappaleen esittivät Juice Leskinen (laulu), Pena Penninkilampi (urut ja taustalaulu),  Mikko Alatalo (slide-kitara ja taustalaulu), Eetu Tuominen (sähkökitara), Juuso Nordlund (basso) ja Juke Aronen (rummut).  ”Se oli jautaa” nousi  Suomen singlelistan ykköseksi kesäkuussa 1975. Samaan aikaan Coitus Int julkaisi toisenkin singlen, ”Löyly löi” b-puolellaan ”Seminoloogie boogie woogie”.
Vuonna 1992 Juice Leskinen teki lyhytaikaiseksi jääneen ETC-yhtyeensä kanssa kappaleesta uuden version Juankosken kulttuurihistoriallisen seuran julkaisemalle LP:lle Unelmia Ponomareffin pajalta.
Oía

| Oía Οία |
| --- | --- |
 Oían kylä.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Oía
 Koordinaatit: 36°28′N, 25°22′E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Egea
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Thíra
Kunta:  Thíra
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kyläkunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  600102
Väkiluku (2011):  1 545
 – Kylä­yhdys­kunta:  1 226
 – Kylä:  665
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Rekisterikilpi:  EM
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oía (kreik. Οία, lausutaan [i:a]) on Kreikan kylä sekä samanniminen Thíran kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Οίας, Dimotikí Enótita Oías) ja entinen itsenäinen kyläkunta. Se sijaitsee Thíran saarella Santorínin saariryhmässä, hallinnollisesti Thíran alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 1 545 ja varsinaisen Oían kylän väkiluku 665 (vuonna 2011).
Oían kylä sijaitsee Thíran saaren pohjoisosassa Santorínin kalderan reunalla. Se on Santorínin ja koko Kreikan kuvauksellisimpia kyliä ja se on myös kuuluisa auringonlaskuistaan.
Maantiede

Oían kylä sijaitsee Thíran saaren luoteiskärjessä noin 11 kilometriä luoteeseen saaren pääkaupungista Firásta. Kylä on rakennettu Santorínin kalderan reunalle noin 150 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Oían satama on Órmos Ammoudioú eli Ammoúdi, joka sijaitsee alempana kalderan puolella. Sieltä on yhteys Thíran länsipuolella sijaitsevalle pienemmälle Thirasían saarelle. Kylän toinen satama on Órmos Arménis eli Arméni. Alas kumpaankin satamaan kulkee pitkät portaat. Etäisyys Oíasta Santorínin lentoasemalle on noin 17 kilometriä ja saaren lauttasatamaan Athíniokseen noin 19 kilometriä.
Oían kunnallisyksikkö, joka on osa Thíran kuntaa, käsittää Thíran saaren pohjoisosan. Lisäksi siihen kuuluu Thirasían saari.
Historia

Oía on tunnettu myös nimillä Apáno Meriá (Απάνω Μεριά) ja Anomeriá (Ανωμεριά), joista nykyinen nimi on lyhennys. Kylän pääelinkeinona oli aikaisemmin merenkulku. Se alkoi nousta osmanivallan aikana 1700-luvulla ja oli huipussaan 1880-luvulla. Kylän vanha asuintalokanta on perinteisiä kallioon kaiverrettuja luola-asumuksia (ypóskafa), mikä oli käytännöllistä paitsi ilmaston vuoksi myös siksi, että näin asukkaat saattoivat piileksiä Egeanmeren aluetta aiemmin vaivanneilta merirosvoilta. Osa vanhoista taloista on puolestaan niin sanottuja kapteenien taloja. Asumukset olivat alun perin laivanvarustajien ja merenkulkijoiden käytössä. Oía kärsi suuria vaurioita maanjäristyksessä 9. heinäkuuta 1956.
Oía oli itsenäinen kyläkunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Thíran kunnaksi yhdessä Firán kanssa.
Nähtävyydet

Oían nähtävyyksiin kuuluvat kalderanäkymien lisäksi kylän perinteiset talot, kirkot ja tuulimyllyt ja Oían merenkulkumuseo sekä venetsialaisaikainen Oían linna eli Pyhän Nikolaoksen linna, joka on suosittu näköalapaikka.
Oían seudulla lähikylät mukaan lukien on noin 70 kirkkoa. Monet niistä ovat yksityisiä kirkkoja, jotka merenkulkijat ovat aikanaan omistaneet jollekin kirkon pyhälle. Tärkeimpiä kirkkoja ovat Panagía (Neitsyt Maria) Platsanín kirkko eli Akatistoshymnin Neitsyt Marian kirkko, Pyhän Georgioksen kirkko (Ágios Geórgios), Pyhän Nikolaoksen kirkko (Ágios Nikólaos), Kristuksen ylösnousemuksen kirkko (Anástasis tou Kyríou) ja Pyhän Spyridonin kirkko (Ágios Spyrídonas).