stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Céline Imart

| Céline Imart |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 16.7.2024–  
Ryhmä:  EPP-ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. elokuuta 1982 (ikä 42) Toulouse, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tiedot
Puolue:  Les Républicains
Céline Imart (s. 24. elokuuta 1982 Toulouse, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Imart edustaa Les Républicains-puoluetta. Imart on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2024 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa keskusta-oikeistolaista EPP-ryhmää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Céline Imart Wikimedia Commonsissa
Céline Imart Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Oleg Penkovski

Oleg Penkovski, CIA:n arkiston kuva.
Oleg Vladimirovitš Penkovski (ven. Олег Владимирович Пеньковский; 23. huhtikuuta 1919 Vladikavkaz, Pohjois-Ossetia, Neuvosto-Venäjä – 16. toukokuuta 1963 Moskova, Neuvostoliitto) oli Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n eversti ja kaksoisagentti, joka vakoili kylmän sodan aikana Yhdysvaltojen ja Britannian hyväksi. Hän paljasti lännelle muun muassa Neuvostoliiton ICBM-ydinohjusten todellisen määrän, mikä samalla osoitti, ettei Neuvostoliitolla ollut valmiuksia laajamittaiseen ydintuhoon länttä vastaan. Penkovski oli kaikkein korkea-arvoisin länttä hyödyttänyt itäblokin sotilashenkilö.
Aiemmat elämänvaiheet

Penkovski liittyi puna-armeijaan vuonna 1937 ja osallistui toiseen maailmansotaan tykistöupseerina, kunnes haavoittui vuonna 1944. Talvisotaan hän osallistui luutnanttina.[lähde? ] Penkovski kävi Frunzen sotilasakatemian vuosina 1945–1948 ja armeijan sotilasdiplomaattiakatemian vuosina 1949–1953. Hän tuli GRU:n palvelukseen vuonna 1949 ja yleni siellä vuoteen 1960 mennessä everstiksi. Vuosina 1960–1962 hän oli tieteellisen tutkimuksen ohjauksen valtiollisen komitean ulkomaanosaston apulaispäällikkö tehtävänään tieteellis-teknisen tiedustelutiedon hankkiminen Yhdysvalloista, Britanniasta ja muista länsimaista.
Vakoilu ja kuolema

Penkovski menetti vähitellen uskonsa Neuvostoliiton kommunistiseen järjestelmään ja erityisesti maan johtajaan Nikita Hruštšoviin, joten hän tarjoutui luovuttamaan salaisia tietoja Britannian ulkomaantiedustelulle MI6:lle. Huhtikuun 1961 ja elokuun 1962 välisenä aikana Penkovski luovutti Britannian ja Yhdysvaltojen tiedusteluille yli 5 000 valokuvaa ja salaiseksi luokiteltua asiakirjaa yhteyshenkilönä toimineen brittiläisen liikemiehen Greville Wynnen välityksellä. Hänen luovuttamansa tiedot Neuvostoliiton ohjuksista osoittautuivat erittäin arvokkaiksi lokakuun 1962 Kuuban ohjuskriisin aikana, jolloin Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy saattoi nojata päätöksenteossaan niihin, mikä auttoi kriisin rauhanomaisessa ratkaisemisessa. Vakoojaksi paljastunut Penkovski pidätettiin ohjuskriisin aikana 22. lokakuuta 1962. Wynne, joka ei tiennyt Penkovskin pidätyksestä, pidätettiin viikkoa myöhemmin hänen osallistuessaan teollisuusmessuihin Budapestissä Unkarissa.
Penkovski tuomittiin kuolemaan 11. toukokuuta 1963 neljän päivän oikeudenkäynnin jälkeen. Hänet teloitettiin ampumalla Lubjankan vankilassa Moskovassa 16. toukokuuta. Muun muassa Wynne väitti myöhemmin Penkovskin tehneen itsemurhan vankeudessa. Neuvostoliitossa kahdeksan vuoden vankilatuomion saanut Wynne vapautettiin vankienvaihdon yhteydessä 22. huhtikuuta 1964. Yhdysvalloissa julkaistiin vuonna 1965 Penkovskin väitetty päiväkirja nimellä The Penkovskiy Papers, tosin jotkut ovat kyseenalaistaneet sen aitouden.
Penkovskin toimittamien tietojen on väitetty osaltaan auttaneet siinä, ettei kolmas maailmansota syttynyt.[lähde? ] Kuuban kriisin jälkeen perustettiin idän ja lännen välille niin sanottu kuuma linja.
Aiheesta muualla

The Capture and Execution of Colonel Penkovsky, 1963 Central Intelligence Agency.  30.4.2013. Arkistoitu 21.12.2020. Viitattu 4.9.2018.
Carman, Gerry: Spy a master of disguise The Sydney Morning Herald.  26.4.2008. Viitattu 4.9.2018.
Agent H: 46: Jeremy Duns Re-investigates Oleg Penkovsky Spybrary - Spy Podcast.  28.6.2018. Viitattu 4.9.2018.
D-tyypin asteroidi

D-tyypin asteroidi  on Tholenin  asteroidiluokittelun mukaan asteroidi, joka ei kuulu mihinkään suurista ryhmistä (C-, X- tai S-ryhmä), ja jolla on  pieni albedo ja punaisen valon  alueelle painottuva sähkömagneettinen spektri. Monet Jupiterin radalla tai sen taakse kiertävät asteroidit ovat  D-tyyppiä. Nämä ovat pääasteroidivyöhykkeellä harvinaisia. Nämä ovat hyvin tummia, punertavia. Nissä uskotaan olevan mutkikkaita orgaanisia hiliyhdisteitä, hiiltä ja ei-hydrattuja silikaatteja, ja omaavat luultavasti sisustassaan vesijäätä. Niiden albedo on 0,02 to 0,05. Niitä on yhä enemmän yli 3,3 AU:n päässä Auringosta. Marsin kuut Phobos ja Deimos saattavat olla D-tyyppiä, niin kuin ehkä Tagish-järven meteoriitti. D-tyyppiin kuuluvia asteroideja ovat esim. 152 Atala, Jupiterin radalla kiertävät 588 Achilles sekä 624 Hektor ja malkein Saturnuksen radalle yltävä 944 Hidalgo.
Norjan rautatiemuseo

| Norjan rautatiemuseo> Norsk jernbanemuseum |
| --- | --- |

Tyyppi:  rautatiemuseo
Perustettu:  1896
Sijainti:  Hamar, Norja
Kotisivut:  https://jernbanemuseet.no/
Norjan rautatiemuseo (norj. Norsk jernbanemuseum) on Norjan Hamarissa sijaitseva rautatiemuseo. Se on perustettu vuonna 1896, ja sen kokoelmiin kuuluu muun muassa vanhoja vetureita sekä asemarakennuksia.
Kuvia

Näyttelyrakennus
NSB 2A 16 -veturi vuodelta 1861.
Bestumin asema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norjan rautatiemuseo Wikimedia Commonsissa
Verkkosivut (norjaksi)
Clyde (auto)

Clyde vuodelta 1906.
Clyde on vuosina 1901–1932 valmistettu englantilainen automerkki. Tehdas valmisti noin 30 vuoden aikana yhteensä vain 260 autoa.
Clyde 12/14 HP -mallissa vuodelta 1906 on 1 416 kuution kolmisylinterinen White and Poppe -moottori poikittain. Moottorissa on kaksoissytytys. Kolmiportainen vaihdelaatikko on sijoitettu taka-akselin yhteyteen.
Open Sesame (Freddie Hubbardin albumi)

| Open Sesame Freddie Hubbard |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1960
 Formaatti: LP-levy
 Tuottaja(t): Alfred Lion
 Tyylilaji: jazz
 Kesto: 38.36
 Levy-yhtiö: Blue Note
Freddie Hubbardin muut studioalbumit
|   | Open Sesame 1960 | Goin' Up 1960 |
Open Sesame on jazz-levy, jonka Blue Note -levy-yhtiö julkaisi vuonna 1960.
Muusikot

Freddie Hubbard, trumpetti
Tina Brooks, tenorisaksofoni
McCoy Tyner, piano
Sam Jones, basso
Clifford Jarvis, rummut
Kappaleet

Open Sesame – 7.08
But Beautiful – 6.23
Gypsy Blue – 6.25
All or Nothing at All – 5.32
One Mint Julep – 6.00
Hub's Nub – 6.51
Muita tietoja

Tuottaja: Alfred Lion
Äänitys: Rudy Van Gelder
Äänitetty Van Gelder -studioilla New Jerseyssä 19. kesäkuuta 1960.
Orjakone

Orjakone eli zombie-kone tai pelkkä zombie on krakkerin valtaama Internetiin yhdistetty tietokone. Orjakone ei ole täysin käyttökelvoton, mutta se voi esimerkiksi toimia hitaammin tai käyttäytyä oudosti. Orjakoneita käytetään yhtenäisenä botnettinä rikolliseen toimintaan, kuten palvelunestohyökkäyksiin tai roskapostin lähettämiseen. Koneen päätyminen orjakoneeksi voi olla seurausta yhteydestä saastuneeseen koneeseen, kuten vierailusta vihamielistä koodia sisältävällä verkkosivulla. Orjakoneeksi joutumista voidaan estää huolehtimalla koneen tietoturvasta, esimerkiksi ajantasaista virustorjuntaohjelmaa käyttämällä.
Orjaintiaanit

Orjaintiaanit, englanniksi Slavey, sleviksi dene the tai Acha otinne, ”metsämaan ihmiset” ovat kanadalainen alkuperäiskansa. Nimitys orja, engl slavey, intiaanikielellä swonak, awokanak oli cree-intiaanien antama halventava nimitys heikolle kansalle, jota silti pelättiin sen noitumistaidon takia.
.
He ovat Kanadan subarktisen vyöhykkeen keskiosissa asuneita na dene/pohjoiseen athabasca-ryhmään kuuluneita intiaaneja, joiden asuinalue ulottui MacKenzie-joelta ja Suurelta Orjajärveltä Fort Normaniin.
Näitä intiaaneja lienee ollut alkujaan noin 2000.
Historia

Alueen halki kulkeva Orjajoki on ollut perinteinen reitti pohjoisen ja etelän välillä ja lähtöalue pohjoiseen suuntautuneille vaelluksille .
Seudun ilmasto on hyvin ankara. Dene the -intiaanien päävihollisina olivat laajentumishaluiset etelän creet, muita kahinoita oli myös pohjoisten eskimojen ja muiden athabasca-ryhmien kanssa. Hudson’s Bay Companyn harjoittama turkiskauppa alkoi alueella 1778, ja valkoiset perustivat asemia 1800-luvun alussa, mm. Fort resolutionin. Mutta slaveyt saivat jatkaa elämäänsä melko rauhassa, vaikka tuhkarokko pyyhki tuhoisana alueen yli. Intiaaniäidin ja valkoisen miehen poika, heimopäällikkö François Beaulieu asettui eurooppalaisten puolelle terrorisoimaan julmasti ja säälimättömästi dene the-, dogrib- ja sekani-intiaaneja .
Lähetyssaarnaajat saapuivat seudulle 1860-luvulla. Influenssa-aalto pyyhki alueen yli tuhoisana. 1960-luvulta lähtien dene the -intiaanit ovat alkaneet suhtautua yhä vihamielisemmin valkoisiin.
Orjaintiaanit eli dene thet asuivat soisessa maastossa Ison Orjajärven lähellä hirveä metsästäen ja kalastaen. Dene the:jen elämäntapa oli puolinomadinen, joinain vuodenaikoina asuttiin kiinteästi, joinain liikuttiin. Hirven- ja karibunmetsästysvälineenä oli keihäs tai jousi ja nuoli. Hirveä joko ajettiin takaa syvässä lumessa, tai tavallisemmin niitä ajettiin suureen aitaukseen. Kalaa pyydystettiin kesällä suurten järvien ja jokien lähellä, ja talvella pienistä lammikoista muun muassa verkoin jään alta. Riittävän ravinnon saanti oli monesti ongelma, ja nälkää nähtiin ajoittain. Asunnot olivat monesti tuohella tai muulla puunkuorella päällystettyjä tiipiitä tyypilliseen havumetsätapaan. Monesti kahden perheen tiipiit olivat lähekkäin. Vaatteet olivat koristeellisempia kuin muilla na dene -intiaaneilla.
Dene thet uskoivat suojelushenkeen, joka ilmeni unissa. Profeettaperinne ilmeni samoin kuin majavaintiaaneilla.
Heillä oli merkittävä juhla, "teetanssi" johon liittyi rukoilua, puheita ja juhlimista.
Dene theillä ei ollut päällikköä, ja heimot olivat hajanaisia. Dene the -intiaanien yhteiskunta koostui kuudesta alueellisesta ryhmästä, jotka koostuivat paikallisryhmistä, jotka puolestaan koostuivat vielä pienemmistä paikallisista perheryhmistä. He olivat yleensä rauhanomaisia ja vieraita kunnioittavia, ja heillä oli rikas tarinaperinne. Vanhuksia ja lapsia ei jätetty heitteille eikä naisia alistettu monien alueen kansojen tapaan. Heillä oli harvoja vihollisia, koska heidät tunnettiin vahvoina noitina. Silti dene thet eli slaveyt ajoivat nahannit pois lännen vuorille ja tuhosivat Fort Nelsonin linnoituksen ja tappoivat sen omistajan perheineen.
Open Sesame (Kool & the Gangin albumi)

| Open Sesame Kool & the Gang |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1976
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Kool & the Gang
 Tyylilaji: funk, soul, disko
 Kesto: 35.03
 Levy-yhtiö: De-Lite Records
Listasijoitukset
 : 9. (R&B Albums)   : 32. (Jazz Albums)   : 110. (Billboard 200)
Kool & the Gangin muut julkaisut
| Love & Understanding 1976 | Open Sesame 1976 | The Force 1977 |
Open Sesame on yhdysvaltalaisen Kool & the Gang -yhtyeen vuonna 1976 julkaistu kahdeksas studioalbumi. Se pääsi Yhdysvaltain Billboard 200 -listan sijalle 110. Levyn nimikappale ”Open Sesame” nousi vuonna 1977 Billboard Hot 100 -listan sijalle 55 sekä Dance Music/Club Play Singles -listan sijalle 13. Se kuultiin myös samanvuotisessa elokuvassa Saturday Night Fever sekä sen soundtrackilla. Albumin singleistä menestystä saavutti myös ”Super Band”, joka ylsi R&B Singles -listan sijalle 17.
Kappaleet

A-puoli
Open Sesame – 3.48 (säv. Kool & the Gang, Ronald Bell)
Gift of Love – 4.10 (säv. Donna Johnson, Kool & the Gang, Ronald Bell)
Little of Children – 5.32 (säv. Claydes Smith, Donna Johnson, Kool & the Gang)
All Night Long – 4.55 (säv. Claydes Smith, Donna Johnson, Kool & the Gang)
B-puoli
Whisper Softly – 6.05 (säv. Donna Johnson, Kool & the Gang, Ronald Bell)
Super Band – 5.56 (säv. Kool & the Gang)
L-O-V-E – 3.23 (säv. George Brown, Kool & the Gang)
Sunshine – 3.29 (säv. Donna Johnson, Kool & the Gang, Robert Mickens)
Kappaleet > CD-version bonuskappaleet

Open Sesame, Pt. 2 – 4.26
Super Band – 3.20 (singleversio)
Open Sesame – 8.44 (Original Extended 12" Version)
Kokoonpano

Muusikot:
Claydes Smith – sähkökitara, akustinen kitara, lyömäsoittimet
Dennis D.T. Thomas – alttosaksofoni, huilu, laulu
Robert ”Kool” Bell – bassokitara, lyömäsoittimet, laulu
George Brown – rummut, klavinetti, lyömäsoittimet, laulu kappaleessa 7
Dennis D.T. Thomas – congat, lyömäsoittimet
Jimmy J. Jordan – efektit
Ellouise Daughn – harppu
Cynthia Huggins – laulu kappaleissa 2, 5, 7, 8
Donna Johnson – laulu kappaleessa 3
Otha Nash – pasuuna, laulu, taustalaulu
Robert Mickens – trumpetti, flyygelitorvi, taustalaulu
Ronald Bell – tenorisaksofoni, alttohuilu, klavinetti, syntetisaattori, vibrafoni, jouset, laulu, taustalaulu
Larry Gittens – trumpetti, flyygelitorvi
Rick West – vibrafoni kappaleessa 3, laulu kappaleessa 1
Donald Boyce – hengen ääni kappaleessa 1
Carey Muse – taustalaulu kappaleessa 7
Something Sweet – taustalaulu
Muut:
Nils Salminen – äänitys
Terry Rosielle – äänitys, miksaus
Orjalaiva

Orjalaivan pohjapiirustus
Orjalaiva on orjakaupan harjoittamista varten erityisesti rakennettu ja varustettu kuljetusalus. Orjalaivat olivat yleensä nopeita, koska ihmislasti oli heikosti säilyvä, ja voimakkaasti aseistettuja, koska Afrikan rannikot, joilta ne hakivat lastinsa olivat yleensä monella tavoin vaarallisia: paikalliset asukkaat tai orjakaupan hankintaa pääasiassa hoitaneet arabit olivat liiankin kärkkäitä harjoittamaan omaan laskuunsa rantarosvousta.
Niissä – muista poiketen – oli yleensä jykevät välilaipiot hyvin teljettyine ovineen sekä asetelineitä kaikissa hyteissä, koska mahdollisena pidettiin että joku kookas jos voimakaskin orja saattoi päästä irti kahleistaan ja yrittää kapinointia.
Viimeiset orjalaivat rakennettiin Napoleonin aikana; orjakauppa kiellettiin ensin Englannissa pääasiassa parlamentinjäsen William Wilberforcen pitkäaikaisen ja sitkeän kampanjoinnin tuloksena. Wilberforce voitti kamppailunsa saatuaan tuekseen entisen orjalaivurin, jyrkäksi orjuuden vastustajaksi kääntyneen pastori John Newsonin, joka käytti itsestään ilmaisua Entinen pakana ja irstailija, nykyisin Afrikan orjien palvelija.
Viimeiset olemassa olleet isot orjalaivat myytiin eri maiden laivastoille ja niistä tehtiin sotalaivoja, mihin käyttöön ne nopeutensa ja raskaan aseistuksensa vuoksi sopivatkin hyvin. Tilaville orjakansille mahtui lisäksi runsaasti merijalkaväkisotilaita, jotka purjelaivakaudella olivatkin välttämättömiä: paitsi maahyökkäyksissä ja vihollislaivojen miehittämiseen, sotilaat olivat useimmiten myös erittäin käyttökelpoinen miehistön jatke nimenomaan kannella tapahtuvassa laivan käsittelyssä.
Kirjallisuutta

Alex Haley: Erään orjakauppiaan elämä – kuvaus pappi John Newsonin, entisen orjakauppiaan, elämästä ja kääntymyksestä orjakaupan vastustajaksi
John Masefield: Elävä Ned – seikkailuja Kuolleen Nedin rannikolla
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
D.Gray-man

| D> Gray-Man |
| --- | --- |

ディー・グレイマン   ('D Greyman')
Genre: toiminta, fantasia 
Manga
Tekijä: Katsura Hoshino
Julkaisija:  Shueisha     Viz Media
Sarjajulkaisulehti: Weekly Shōnen Jump (2004-2009) Jump SQ (2009-jatkuva)
Ensimmäinen painatus: 31. toukokuuta 2004 – Jatkuva
Kirjojen lukumäärä: 28 (jatkuva) 
TV-anime
Ohjaaja: Osamu Nabeshima
Studio: TMS Entertainment
Lähetyskanavat:  TV Tokyo, Animax
Alkuperäinen lähetyskierros: 3. lokakuuta 2006 – 30. syyskuuta 2008
Jaksojen määrä: 103 
D.Gray-man (ディー・グレイマン, D.Gray-man) on japanilainen mangasarjakuva, jonka on kirjoittanut ja piirtänyt Katsura Hoshino. Sarja kertoo Allen Walker -nimisestä pojasta, joka on osa Excorcist-järjestöä. Järjestön tarkoitus on hyödyntää ikivanhaa Innocence-nimistä ainesta taistelussa Millennium Earlia ja hänen demonista akuma-armeijaansa vastaan. Useat hahmot ja niiden hahmosuunnittelut ovat peräisin joistakin Katsura Hoshinon aikaisemmista töistä ja projekteista, kuten Zone:sta ja Continue:sta sekä hänen avustajiltaan.
Mangaa alettiin julkaista sarjana vuonna 2004 Shueishan julkaisemassa Weekly Shōnen Jump -lehdessä osana heidän Jump Comics -julkaisuaan, ja siihen mennessä 19 valmista numeroa oli julkaistu. Viikoittain julkaistavasta sarjasta tehtiin kuukausittain julkaistava joulukuussa 2009, kun se aloitti ilmestymisen Jump Square:ssa. Lisäksi sarjasta on Kaya Kizakin tekemä Spin off -novellisarja nimeltään D.Gray-man Reverse, mikä syventää useiden hahmojen taustoja. 4. elokuuta alkaen 2009 Viz Media on julkaissut ensimmäiset neljätoista osaa Yhdysvalloissa. Mangan pohjalta on myös tehty 103-jaksoinen animesarja, jota esitettiin 3. maaliskuuta 2006 – 30. syyskuuta 2008 välisenä aikana Japanissa. Videopelejä, korttipeli ja useita muita oheistuotteita on tehty sarjaan perustuen.
Mangasarjasta on tullut yksi Shueishan parhaiten myyvistä sarjoista. Sen toisen julkaisuviikon aikana sarjan 15. osa listattiin toiseksi parhaiten myyneeksi mangaksi Japanissa. Vaikkakin suurin osa kriitikoista vertasi sitä muihin saman genren sarjoihin, sitä ylistettiin originaaleista hetkistä ja hyvin kehitetyistä hahmoista ja heidän persoonallisuuksistaan.
Aiheesta muualla

D.Gray-man   Anime News Networkissa (englanniksi)
Oskari Kiiras

Oskar Emil Kiiras (sukunimi vuoteen 1933 Lindström; 14. syyskuuta 1903 Helsinki – 10. joulukuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen kansalaisaktivisti, säveltäjä ja runoilija.
Kiiras työskenteli aluksi Helsingin poliisilaitoksen toimistovirkailijana ja sotien jälkeen hän toimi yksityisyrittäjänä. Hänet tuomittiin 1950-luvulla kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen jumalanpilkasta kirjastaan Uusi uskonto ja uskonpuhdistus, ja hän suoritti rangaistuksen Naarajärven varavankilassa. Kiiras perusti sittemmin 1957 Totuuden Ystävät nimisen uskonnollisen yhdistyksen, joka on edelleen olemassa. Kiiras toimitti myös Totuuden Torvi -lehden seuraajaksi tarkoitettua Totuuden Sanomat-lehteä jota ehti ilmestyä kolme numeroa vuoden 1955 aikana.
Myöhemmin Kiiras oli mukana politiikassa ja hän perusti useita eläkeläisten asiaa ajaneita puolueita. 1980-luvulla hän sävelsi Fransiskus Assisilaisen Aurinkolaulun ja lähetti sävellyksen paavi Johannes Paavali II:lle. Paavin kiitoskirjeen Kiiras tulkitsi anteeksiannoksi jumalanpilkkatuomiostaan.
Kiiras esiintyi myös pienessä sivuosassa Matti Kassilan 1969 ohjaamassa elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu.
Teoksia

Aurinko ja kotka : runoja. Tekijä, Helsinki 1935
Yliuskonnon testamentti. Kustannus oy Suomenmaa, Helsinki 1949
Uusi uskonto ja uskonpuhdistus. Tekijä, Helsinki 1954
Je n'ai pas insulté Dieu : une nouvelle religion et la réforme. Les presses contemporaines, Paris 1958
Sävellyksiä

Kun mun kultani tulisi , naiskuorolle Kantelettaren tekstiin, sovittanut Erkki Pullinen.
Colonial Parkwayn murhat

Colonial Parkwayn murhat olivat ilmeisesti ainakin kahdeksan sarjamurhaajan suorittamaa murhaa Yhdysvaltain liittovaltion Virginian osavaltion Colonial Parkwaylla (tai sen lähistöllä) vuosina 1986-1989.  Tänä aikana kolme pariskuntaa murhattiin ja yksi pariskunta on kadonnut ja oletettu kuolleen. Neljän rikoksen yhteys on satunnainen, eikä epäiltyjä ole koskaan saatu kiinni.
Uhrit > Ensimmäinen pariskunta

Ensimmäiset kaksi tunnettua uhria olivat Yhdysvaltain laivastoakatemian luokan 1981 valmistunut Cathleen Thomas, 27, ja College of William & Mary vanhempi Rebecca Ann Dowski, 21. 12. lokakuuta 1986, Columbus Day -viikonloppuna, heidän ruumiinsa löydettiin Thomasin valkoisesta  Honda Civicistä, Colonial Parkwayn varrella Williamsburgissa Virginiassa. Thomas työskenteli arvopaperivälittäjänä murhan aikaan. Ruumiinavaus havaitsi köysipalovammoja kauloissa ja ranteista, kuristamisen merkkejä, heidän kurkkunsa oli viilletty auki, ja dieseliä kaadettiin ruumiiden ja auton päälle, mutta auto ei syttynyt. Heidän laukunsa ja rahansa löytyivät autosta. Vaikuttaa siltä, että Thomas saattoi kamppailla hyökkääjän kanssa, koska hänen sormiensa välistä löydettiin myöhemmin pala hiuksia. Thomas oli melkein mestattu. Molemmat naiset olivat täysin pukeutuneita, eikä ryöstöstä tai seksuaalisesta väkivallasta ollut näyttöä. Sitä pidettiin kaksoismurhana.
Uhrit > Toinen pariskunta

Syyskuun 20. päivänä 1987 David Knobling, 20, ja Robin Edwards, 14, ammuttiin kuoliaaksi James-joen etelärannalla Isle of Wightin piirikunnassa lähellä Smithfieldiä Virginiassa . Knoblingin musta Ford Ranger lava-auto löydettiin paikan pysäköintialueelta sillan vierestä. Auton pyyhkijänsulat ja radio olivat päällä. Kolme päivää myöhemmin Knoblingin isä ja etsintäryhmä löysivät ruumiit James-joen rannalta.
Uhrit > Kolmas pariskunta

10. huhtikuuta 1988 Christopher Newportin yliopiston opiskelijat Cassandra Lee Hailey, 18, ja Richard Keith Call, 20, ilmoitettiin kadonneiksi, kun he olivat osallistuneet juhliin University Squaren alueella Newport Newsissa ensimmäisillä treffeillään. Callin punainen  Toyota Celica löydettiin seuraavana päivänä York River Overlookista, Colonial Parkwayn varrelta. Heidän ruumiitaan ei ole koskaan löydetty, mutta molempien oletetaan kuolleen.
Uhrit > Neljäs pariskunta

Syyskuun 5. päivänä 1989, juuri Labor Day -viikonlopun jälkeen, Annamaria Phelps, 18, ja Daniel Lauer, 21, katosivat matkalla Virginia Beachille. Phelps seurusteli Lauerin veljen kanssa, kun he katosivat. Lauerin auto, kultainen Chevrolet Nova, löydettiin pian hylättynä New Kentin lepopysäkiltä New Kentin piirikunnassa. 19. lokakuuta 1989 metsästäjät löysivät Phelpsin ja Lauerin luurankoiset ruumiit metsäiseltä alueelta Interstate 64:n varrelta Williamsburgin ja Richmondin välillä. Metsästäjät löysivät ruumiit hakkuutieltä noin neljänneksen mailin päässä Courthouse Roadista, noin kilometrin päässä New Kentin lepopysäkistä, josta Lauerin auto löydettiin. Ainakin yksi ruumiista näyttää saaneen pahoja veitsen aiheuttamia haavoja.
Spingola-profiili

Kesäkuussa 2010 uhrien perheet pyysivät apua eläkkeellä olevalta Milwaukeen poliisilaitoksen murhatietsivältä Steve Spingolalta.  Vuonna 2010 Spingola julkaisi Predators on the Parkwayn, 29-sivuisen aikakauslehtiartikkelin, jossa hän kertoi löydöstään.
Spingola ehdotti, että murhat olisvat eri henkilöiden tekemiä, erityisesti Cathleen Thomasin ja Rebecca Dowskin murhat. Spingola uskoo, että Thomas–Dowskin rikokset liittyvät suoraan Lollie Winansin ja Julie Williamsin kuolemaan, kun heidän kurkkunsa löydettiin katkaistuina Shenandoahin kansallispuistossa, 180 mailia länteen Colonial Parkwaysta, vuonna 1996.
Spingola-profiili > 2010 Huomautus

Vuonna 2010 Annamaria Phelpsin asunnon laatikosta löydettiin seteli. Päiväämätön muistiinpano, jonka Phelps väitti kirjoittaneensa, osoitti, että hänen oli määrä tavata joku sinisessä pakettiautossa lepopysäkillä.  Vaikka Virginian osavaltion poliisi väittää, että tämän muistiinpanon tiedot on tutkittu aiemmin, yksi vuoden 1989 Phelps-Lauer-murhien aikana työskennellyistä osavaltion poliisin tutkijoista kertoi WAVY-TV :n televisiotoimittajalle, ettei hän "ei ollut tietoinen muistiinpanon olemassaolosta".
Lue lisää

Pardoe: A Special Kind of Evil: The Colonial Parkway Serial Killings. Määritä julkaisija! 1002885656.  ISBN 9781942266990.  (englanti)