Astrahanin sotaretki
Taustaa > Sodan syyt

Vuonna 1550 osmanien sulttaani Suleiman Suuri lähetti Volgan nogaiden kaani Ismail Beylle kirjeen, jossa hän arvosteli Iivana Julmaa omavaltaisuudesta alueilla, jotka turkkilaisten tulkintojen mukaan kuuluivat heidän etupiireihinsä sekä epäkunnioittavasta käytöksestä muslimeja vastaan. Tsaari sai kuulla kirjeen sisällöstä Ismailin kautta. Vaikka Iivana ei luopunut Kazanin valtaamisesta, hän otti osan kirjeessä esitetyistä huolenaiheista huomioon. Hän ei ollut halukas sotimaan Osmanien valtakuntaa vastaan ja varoi ärsyttämästä turkkilaisia. Hän määräsi tataareja vastaan suunnatuissa sotatoimissa mahdollisesti vangitut turkkilaiset vapautettavaksi. Vastaavasti osmanijohto pidättäytyi tukemasta Krimin kaania tämän sodankäynnissä eikä Istanbulissa oikein nähty tarvetta sotaisuuksille.
Vaikka Venäjän Kazanin valloittamiseen olikin suhtauduttu Istanbulissa lähinnä olankohautuksella, niin Astrahanin valtaaminen, liittolaissuhteiden solmiminen naapurikansojen kanssa ja uuden linnakkeen rakentaminen lähialueelle olivat jo selviä osoituksia Venäjän etenemisesta osmanien etupiirialueelle. Venäjän sotilaallinen läsnäolo häiritsi myös kulku- ja viestiyhteyksiä. Osa muslimipyhiinvaeltajista kulki Mekkaan Mustanmeren pohjois- ja itäpuolitse Azovin ja Kaukasian reittiä pitkin. Istanbuliin alkoi kuitenkin kantautua viestejä, etteivät pyhiinvaeltajat enää päässeet turvallisesti kulkemaan niiden alueiden läpi, joissa oli venäläisiä linnoituksia ja varuskuntia. Osmanien valtakunta, joka piti itseään muslimien uskonsuojelijana alueillaan otti nämä valitukset vakavasti. Samanlaisia valituksia tuli myös kauppiailta. Vaikka Venäjä itse kävi mielellään kauppaa osmanien kanssa, he näyttivät nyt haluttomilta antamaan itään matkustaville turkkilaiskauppiaille läpikulkuoikeutta Astrahanin alueella. Turkkilaisten ehkä suurin huoli oli kuitenkin venäläisten läsnäolossa piilevä sotilaallinen uhka, sillä Astrahan tarjosi oivan tukikohdan mahdolliselle etenemiselle lähemmäksi Osmanien valtakuntaa.
Venäjän liittolaiset alueella olivat käytännössä jo uhka turkkilaisille. Osmanien hallitsema Azovin alue Donin suistossa joutui Donin ja Dneprin kasakoiden hyökkäysten kohteeksi. Kabardiruhtinas Temrjuk puolestaan hyökkäsi Mustanmeren itärannikon turkkilaislinnoituksia vastaan. Lisäksi Donin alajuoksulle muuttaneet Pienen ordan nogait alkoivat vaatia sotatoimien aloittamista ja Astrahanin valtaamista takaisin venäläisiltä. Ongelmien ratkaiseminen rauhanomaisten neuvottelujen keinoin oli samalla vaikeutunut. Turkkilaisten ja venäläisten välillä toimi ajoittain suorakin neuvotteluyhteys, koska Moskovasta lähetettiin tarpeen vaatiessa diplomaatteja Istanbuliin, mutta osmanijohto puolestaan käytti perinteisesti pohjoisissa asioissa välittäjinään Krimin kaanikunnan johtajia ja diplomaatteja. Krimin kaani oli kuitenkin käynyt omaa sotaansa Venäjää vastaan vuodesta 1552 ja oli haluton toimimaan rauhanomaisena välittäjänä liittolaisensa ja perinteisen vihollisensa välillä.
Syiden kasautuessa sotaretki alkoi näyttämään tarpeelliselta. Istanbulissa jäätiin kuitenkin odottamaan sopivaa hetkeä, sillä pääosa sen armeijasta oli sidottu länteen, jossa käytiin sotaa Itävallan Habsburgeja vastaan. Vaikka ensimmäiset ajatukset sodasta olivat heränneet jo 1550-luvun puolella ja ensimmäisiä teoreettisia suunnitelmia oli haudottu jo 1563, tilaisuutta jouduttiin silti odottamaan maltillisesti, sillä vasta vuonna 1568 solmittu kahdeksanvuotinen aseleposopimus vapautti heidän joukkonsa käytettäväksi muualla. Kaukasiaan suunniteltu operaatio voitiin viimein toteuttaa. Ajankohta nähtiin Istanbulissa otolliseksi, sillä Iivanan joukot olivat sidottuja hänen vuonna 1558 aloittamaansa Liivinmaan sotaan pohjoisessa.