stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kartoitus
Suomen kartoituksen historia > Karttojen historiaa > Lehtijakoiset kartat

Jo osa sotilaskartoista 1700- ja 1800-luvuilla tehtiin lehtijakoisina. Tällaisia olivat muun muassa ruotsalaisen upseerin Carl Nathanael af Klerckerin johdolla tehdyt Ruotsin armeijan rekognosointikartat 1700-luvun lopulta ja 1800-luvun alusta, joita on julkaistu Suomessa kirjana nimellä Kuninkaan kartaston Suomesta 1776-1805 vuonna 1989, Venäjän armeijan valmistamat Suomen sotilastopografiset kartat eli ns. Kalmbergin kartat 1:100 000 1850-luvulta, joita on 2000-luvulla julkaistu Internetissä Jyväskylän yliopiston julkaisuarkistossa ja Heikki Rantatupa Historialliset kartat -verkkopalvelussa, sekä Venäjän armeijan 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa Suomesta eversti Alexander Järnefeltin johdolla tekemät niin sanotut venäläiset topografikartat 1:21 000 ja 1:42 000, joita on 2000-luvulla  julkaistu Internetissä Kansallisarkiston digitaaliarkistossa.
1900-luvulla sekä sotilas- että siviilikäyttöön tuotettuja lehtijakoisia karttoja Suomessa olivat 1910–50-luvuilla tehdyt Suomen taloudellinen kartta 1:100 000, pitäjänkartta 1:20 000 sekä topografiset kartat 1:20 000 ja 1:100 000. 1940-luvulta alkaen pitäjänkartat ja topografikartat korvattiin Peruskartalla 1:20 000 Maanmittauslaitoksen topografisen toimiston johtajan Mauno Kajamaan johdolla. 2000-luvulla peruskartan lehtijako muuttui koordinaattijärjestelmän ja karttaprojektion muutoksen myötä ja mittakaavaksi tuli 1:25 000. 1900-luvun vanhemmista lehtijakoisista kartoista karttoja luovutetun karjalan alueelta 1930-luvulta on 2000-luvulla julkaistu Internetissä maanmittauslaitoksen Karjalan kartat -verkkopalvelussa.
Suomen kartoituksen historia > Historiallisia karttoja verkossa

2000-luvulla historiallisia karttoja on myös saatettu digitaaliseen muotoon ja julkaistu internetissä. Internetissä niitä on joko digitaalisia kuvatiedostoja sisältävinä verkkopalveluina, joissa voi olla hakumahdollisuus esimerkiksi tekijän, valmistumisvuoden tai paikkakunnan mukaan, tai jonkin verran myös varsinaisina karttapalveluina, joissa historiallisia karttoja on viety paikkatietomuotoon. Historiallisia karttoja kuvatiedostoina sisältävät muun muassa Kansallisarkiston digitaaliarkisto ja Jyväskylän yliopiston ylläpitämät Jyväskylän yliopiston julkaisuarkisto ja  Heikki Rantatupa Historialliset kartat -palvelu. Paikkatietomuodossa historiallisia karttoja on jonkin verran muun muassa Lounais-Suomen alueellisen paikkatietokeskuksen  Lounaispaikan karttapalvelussa sekä Maanmittauslaitoksen Karjalan kartat -karttapalvelussa.
Kirjallisuutta

Strang, Jan: Suomen kartan historia 1532–2005.  Antiikki-Kirja, 2020.  ISBN 978-951-98135-4-7
Aiheesta muualla

Maanmittauslaitoksen Kansalaisen karttapaikka
Maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat
Jan Strangin karttatieto
Kansallisarkistossa säilytettävä Senaatin karttakokoelman Venäläinen topografikartta 1:42 000 vuodelta 1899. Kartassa näkyy Vanajavesi Hattulan ja Tyrvännön alueella Hämeenlinnan pohjoispuolella.
Huỳnh Thị Thanh Thủy

| Huỳnh Thị Thanh Thủy |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 2002 Da Nang, Vietnam
Kansalaisuus:   Vietnam
Ammatti:  malli ja kauneuskuningatar
Malli
Pituus:  175 cm
Hiusten väri:  musta
Silmien väri:  ruskea
Huỳnh Thị Thanh Thủy (s. 1. heinäkuuta 2002 Da Nang) on vietnamilainen malli ja kauneuskuningatar. Hän voitti Miss International 2024 -kilpailun tittelin.
Aiheesta muualla

Huỳnh Thị Thanh Thủy Instagramissa
Pisanello

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Pisanello: Pyhän Eustachiuksen näky (La visione di Sant'Eustacchio, tempera puulle, n. 1436–1438)
Pisanellon mitali, kuvassa Johannes VIII Palaiologos
Antonio di Puccio Pisano, taiteilijanimeltään Pisanello (ennen 1395 – n. 1450–1455), oli renessanssin italialainen taiteilija. Hän tuli tunnetuksi paitsi taidemaalarina, myös mitalitaiteilijana.
Elämäkerta

Pisanello syntyi Pisassa, mutta tarkka syntymävuosi ei ole tiedossa. Joka tapauksessa tiedossa on, että hän muutti jo varhain Veronaan, kun perheen isä kuoli vuonna 1395. Pisanello mainitaan ensi kerran, kun hän jatkoi Venetsiassa dogen palatsin koristelutöitä, jotka olivat jääneet Gentile da Fabrianolta kesken. Pisanello sai oppinsa Fabrianolta, joka oli kansainvälisen gotiikan merkittävimpiä edustajia. Pisanello oli yhteydessä Fabrianon kanssa vielä vuonna 1426, jolloin Pisanello sai valmiiksi Marian ilmestyksen. Pisanello asui vuonna 1422 Mantovassa ja vuonna 1433 Ferrarassa. Hän työskenteli vuosina 1433–1438 Veronassa Sant' Anastasia -kirkon Pellegrinin kappelissa. Hän oleskeli jälleen vuonna 1439 Mantovassa ja osallistui Ventesian vastaiseen sotaan. Vihollisen puolelle asettuminen tuotti Pisanellolle myöhemmin vaikeuksia Venetsiassa. Hän oleskeli useissa eri hoveissa, kunnes päätyi lopulta Napoliin. Napolissa oleskellessaan hän oli erittäin tuottelias. Pisanellon arvioidaan kuolleen vuosien 1450–1455 välissä.
Tyyli

Pisanon tyylin alkuperä on gotiikassa, mutta Pellegrinin kappelin Pyhän Yrjön kuvaus osoittaa Pisanellon tutustuneen renessanssin maalaustaiteeseen ja erityisesti Paolo Uccelloon. Pisanellon tyyli ei kuitenkaan loittone uudenlaisesta tilankäsittelystä, lyhennyksistä ja perspektiivistä huolimatta kovinkaan kauas gotiikasta. Hän löysi tasapainon vanhan ritariajan ihanteiden ja uuden humanistisen kulttuurin välillä. Tämä on havaittavissa erityisesti mitaleissa. Pisanello oli ritariajan mieltymysten viimeinen tulkki Italiassa.
Pisanello kuvasi mielellään loistavissa puvuissa esiintyviä ylhäisiä herroja ja naisia mutta myös hevosia, vinttikoiria ja naarashirviä. Merkillistä oli, että hän kuvasi sekä ihmiset että eläimet mieluimmin takaapäin.
Teoksia

Pisanellon teoksia ovat Marian ilmestys (1426) Veronassa San Fermon -kirkossa, Nicolò di Brenzonin hautamonumentissa, Pyhän Eustachiuksen näky (n. 1436–1438) National Gallery, Lontoo ja D'Esten prinsessan muotokuva (todennäköisesti n. 1435–1440) Louvre, Pariisi. Lisäksi on säilynyt Pyhää Yrjöä esittävä fresko Pellegrinin kappelissa Veronassa ja mitalimuotokuvia. Mantovan herttuan palatsissa on jälkiä freskoista, jotka kuvaavat taisteluita ja turnajaisia. Hän oli myös erinomainen piirtäjä. Monet Pisanellon teoksista ovat kadonneet.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  Scientific illustrators  KulturNav  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Piruntatti

| Piruntatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Rubroboletus
Laji::  satanas
Kaksiosainen nimi
 Rubroboletus satanas  (Lentz) Kuan Zhao & Zhu L. Yang 
Katso myös
   Piruntatti Wikispeciesissä   Piruntatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piruntatti
Piruntatti (Rubroboletus satanas, aiemmin Boletus satanas) on myrkyllinen tattilaji, jonka lakki on väriltään valkoinen tai hopeanharmaa. Tatin maku on nuorena mieto, vanhemmiten epämiellyttävä. Jalka on yläosastaan kellertävä, alhaalta punertava. Muitakin myrkyllisiä tatteja, kuten tauriontatti, on olemassa. Punaiset tatit onkin syytä jättää sienikirjojen mukaan käyttämättä.
Esiintyminen

Piruntattia ei esiinny Suomessa. Sitä on ilmoitettu havaitun kerran Korppoossa, mutta havainto on myöhemmin todettu virheelliseksi.
Suomalainen lastenkirjallisuus

Suomalainen lastenkirjallisuus on suomeksi tai ruotsiksi kirjoitettua, lapsille suunnattua kirjallisuutta. Yleensä lastenkirjallisuudeksi kutsutaan kirjallisuutta, joka on tarkoitettu suurin piirtein alle yhdeksänvuotiaille lapsille. Ikäraja on vain suuntaa antava, mutta yleisesti sitä vanhemmat alkavat kuulua jo nuortenkirjallisuuden kohderyhmään.
Suomalaisen lastenkirjallisuuden katsotaan alkaneen Mikael Agricolan Abckiriasta vuodelta 1543, ja juuri pitkään jatkunut uskonnollisuuden ja kasvattavuuden vaatimus sekä hidas eriytyminen aikuisten kirjallisuudesta ovatkin olleet sille tyypillisiä piirteitä. Vasta 1840-luvulla suomen kielen ja lapsen aseman vahvistuessa syntyivät varsinaiset edellytykset kansalliselle lastenkirjallisuudelle. Nykyisessä lastenkirjallisuudessa on otettu huomioon eri ikäkausien henkiset tarpeet, mikä näkyy ensikirjoissa ja lasten kuvakirjoissa.
1500–1700-luvut

Lastenkirjallisuuden perustan luovat kansansadut, jotka ovat säilyneet kansanperinteen suullisen muodon tallentumina. Kuitenkin painetun suomalaisen lastenkirjallisuuden ja samalla kaiken suomalaisen kirjallisuuden alkuna pidetään uskonpuhdistaja Mikael Agricolan Abckiriaa vuodelta 1543. Se sisältää tavuharjoituksia sekä nimiölehdelle sijoitetun Oppe nyt wanha / ja noori -runon, mikä antaa viitteitä, että aapinen olisi tarkoitettu aikuisten lisäksi myös lapsille, jotta nämäkin oppisivat lukemaan. Abc-kiria onkin toiminut aapiskirjallisuuden tiennäyttäjänä. 1500-luvun lastenkirjallisuutta hallitsivat aapiset ja lukukirjat, kun taas 1600-luvulla ilmestyi myös katekismuksia, hengellisiä ja maallisia neuvokirjoja, yleisteoksia sekä satuja. Lastenkirjojen tavoitteena oli lukutaidon opettaminen, kunnon kristityksi kasvattaminen sekä tuonpuoleiseen elämään valmistautuminen.
Hengellinen linja jatkui vankasti vielä koko 1700-luvun, jolloin ilmestyivät lasten raamatut ja raamatunhistoriat. Kirjojen avulla lapsista haluttiin kasvattaa sosiaalisia kunnon kansalaisia tämänpuoliseen elämään. Uskonnollisesta linjasta poiketen vanhin painettu satukokoelma on 1700-luvulta, Henrik Achreniuksen ulkomaisista saduista kotoistama Caxi Neljättä Kymmendä Satua vuodelta 1775.
Kirjoittajina suomalaisen lastenkirjallisuuden alkuvuosina toimivat miehet, jotka työskentelivät teologeina, yliopistojen ja muiden koulujen opettajina, pappeina, tiedemiehinä ja sanomalahtimiehinä. Myöhemmin lastenkirjailijoina kunnostautuivat pappilassa kasvaneet naiset sekä naisopettajat.
1800-luku

Suomessa oli 1800-luvun puoliväliin mennessä ilmestynyt siis jonkin verran enimmäkseen ruotsinkielisiä uskonnollis-moraalisia lastenkirjoja, joiden kohdeyleisönä olivat sivistyneistön lapset. Paremmin lapset huomioivan, varsinaisen lastenkirjallisuuden synty ajoittuu juuri 1800-luvulle, Topeliuksen ja voimistuneen suomalaisuusaatteen ajalle, jolloin syttyi into kerätä ja tallentaa suomalaisia kansanrunoja sekä –satuja.
Muutenkin aika oli otollista, sillä 1800-luvulla alkoi tapahtua eriytymistä sisällön perusteella, jolloin ensi-ilmestyksensä kokivat mm. myös romaanit, kertomukset, huvilukemistot, lastenlehdet sekä kuvakirjat. Valistuksen henki puolestaan näkyi lapsillekin suunnatussa kirjallisuudessa, sillä sen avulla haluttiin korostaa järjen ja tiedon voittoa taikauskosta ja tietämättömyydestä. Toisaalta kirjoissa nostettiin ihanteiksi rehellisyys, vaatimattomuus sekä ehdoton kuuliaisuus vanhempia kohtaan.
1800-luku > Sakari Topelius

Zacharias (Sakari) Topelius viitoitti tien lastenkirjatraditiolle. Hänen satujensa pohjalla on aineksia kansansaduista, Raamatusta, Kalevalasta, lapsuudenkokemuksista sekä H. C. Andersenin saduista. Topeliuksen kautta tapahtui myös romantiikan läpimurto, sillä kirjailija pyrki kehittämään lapsen emotionaalisuutta sekä luovuutta eikä pelkästään pyrkinyt opettamaan teoksillaan kieltä sekä sosiaalistumista, niin kuin ennen oli tehty. Topelius pyrki saduissaan tarjoamaan selkeitä ratkaisumalleja sekä opettamaan eroa hyvän ja pahan välillä. Tärkeällä sijalla olivat isänmaa, uskonto, luonto, kansan tulevaisuus ja menneisyys, sillä kirjojen avulla pyrittiin kasvattamaan nöyrää, ahkeraa ja lähimmäisrakasta kansaa.
1900-luvun alku

Suomalainen lastenkirjallisuus, kuten kansainvälinenkin lastenkirjallisuus, oli ollut hyvin yhtenäistä koko 1800-luvun. Vuosisadan taitteessa tilanne kuitenkin muuttui, sillä nuortenkirja eriytyi lastenkirjasta, ja tytöille ja pojille alettiin räätälöidä omanlaisiaan kirjoja. Käännöskirjallisuuskin vaikutti kotimaiseen tuotokseen, tosin Suomessa satua pidettiin sopivampana lapselle kuin fantasiaa, joka lastenkirjallisuuden johtomaassa Isossa-Britanniassa kukoisti. Suomalaiset sadut ottivat yleisestikin 1900-luvun alkupuolella vaikutteita Grimmin veljeksiltä, Andersenilta sekä Topeliukselta. Näiden rinnalle kansansadut toivat uudelle sadulle muotoa ja sisältöä, jolloin päästiin käsiksi yleismaailmallisiin teemoihin kuten köyhyys ja rikkaus, rohkeus ja pelkuruus sekä hyvän voitto pahasta. Lapsen kuolemaakaan ei ohitettu lastenkirjallisuudessa, vaan se oli tuttu aihe niin saduissa kuin runoissakin. Valta-asemaan nousikin uusi suomenkielinen taidesatu, joka syntyi kansansadun ja topeliaanisen sadun pohjalta. Suomenruotsalaisessa lastenkirjallisuudessa taas valta-asemaa pitivät 1900-luvun alkupuolella inhimillistetyt eläimet ja elävät leikkikalut. 1920- ja 30-luvuilla perinteinen satu piti pintansa modernia satua vastaan, mutta molempia kuitenkin julkaistiin.
1900-luvun alku > Anni Swan

Anni Swan uudisti Topeliuksesta alkanutta satuperinnettä luomalla suomenkielisen symbolisen sadun. Hänen tuotannossaan näkyy niin Topeliuksen, Andersenin kuin Grimmin veljestenkin vaikutus. Swanin klassinen satutuotanto loi perinteet, jonka piirissä muu satukirjallisuus pysyi pitkälti 1940-luvulle asti. Swanin saduissa on keskeisellä sijalla ihmisen ja luonnon suhde sekä pyrkimys tasapainoon niiden välillä. Toinen tärkeä kuvauksen kohde on naisen sosiaalisen aseman muuttuminen, kuten Ihmekukassa 1905, ja modernin tytön hiljainen kypsyminen Marjaanan helmikruunussa 1912. Swan ei ajanut pedagogista tai moraalista ohjelmaa vaan pyrki puhtaaseen omaleimaiseen satuun, jossa hallitsevat näkymättömät eettiset lait. Lisäksi Anni Swan vakiinnutti suomenkielisen nuortenromaanin teoksillaan, joissa kuvasi nuorten elämää vuosisadan taitteessa, sekä suomensi runsaasti satuja, kuten Liisan seikkailut ihmemaassa
1900-luvun alku > Jalmari Finne

Jalmari Finne Kiljusineen laajensi sadun kenttää. Finnen lapsiburleskit tai puolisadut karnevalisoivat perinteisen vanhemmuuden sekä yhteiskunnan vakiintuneet instituutiot. Kiljusissa päähenkilöksi astuu kaikkivoipa, estoton lapsihahmo, jonka kohellukseen osallistuu koko muu karrikoitu perhe. Toisella tapaa Finnen Kiljuset olivat hyvin merkittävä kirjallinen tapaus, sillä ne muodostivat ensimmäisen pitkähkön suomenkielisen lastenkirjasarjan: ensimmäinen osa Kiljusen herrasväki ilmestyi vuonna 1914 ja viimeinen Kiljuset palaavat vuonna 1925. Kiljusissa erilaista oli se, että tapahtumat sijoittuvat realistiseen ympäristöön, mutta itse toiminta on hyvin epärealistista. Kirjoissa yhteiskunta joutuu auttamattomasti niin satiirin kuin parodiankin kohteeksi.
Sotavuodet ja 1950-luku

1940-luvulla alkoi kirjatehtailun aika, jolloin uusia lastenkirjoja ilmestyi runsaasti, mutta laatu ja arvostus kärsivät. Vaikka sotavuosien aikana julkaisukynnys madaltui, luotiin tuolloin silti pohjaa modernille lastenkirjallisuudelle, sillä alettiin vihdoin hylätä jo vanhentuneeksi käynyt topeliaaninen perinne. Lasten- ja nuortenkirjallisuuteen alkoi ilmestyä ajankohtaisuutta talvi- ja jatkosodan sekä jälleenrakennuksen hengen mukaisesti, mutta silti 1940–1950-lukujen lastenkirjallisuudessa sota ei suuremmin näkynyt. Kotimaisen sadun pelastajaksi nousi Yrjö Kokko teoksellaan Pessi ja Illusia, ja sittemmin 1950-luvulla Tove Jansson tarjoili muumien muodossa uudenlaista satuperinnettä suomalaisille. Muuten 1950-luvulle tunnusomaista oli tunnettujen aikuiskirjailijoiden vierailu lastenkirjallisuuden puolella. Modernismin nimissä muun muassa Kirsi Kunnas (Tiitiäisen satupuu 1956) ja Oiva Paloheimo (Tirlittan 1953) kirjoittivat kokeellista lastenkirjallisuutta. Kuitenkin valtavirtana pysyi edelleen lyhyt, opettavainen satutyyppi.
Sotavuodet ja 1950-luku > Yrjö Kokko

Yrjö Kokon Pessi ja Illusia (1944) on osa perinteisen eläinsadun jatkumoa personoituine kasveineen ja eläimineen, jotka kuvaavat samalla allegorisesti ihmisen heikkouksia. Oikeastaan kyseessä on kuitenkin fantasiatäytteinen satu, jonka aihe löytyy suomalaisesta luonnosta. Kirjailijan tiedemiesmäiset havainnot ovat muuttuneet runoilijan käsissä saduksi, jossa näkyy kaikuja sodasta sekä sodan laukaisema pako vastuusta. Teoksen uudistavuutta ei ymmärretty ilmestymisajankohtana, vaikka se saikin positiivisen vastaanoton ja menestyi useissa maissa.
Sotavuodet ja 1950-luku > Tove Jansson

Suomalaiset ottivat Janssonin muumit hitaasti omikseen, sillä suomenkielisessä lastenkirjallisuudessa ei ollut totuttu fantasiakirjallisuuden perinteeseen. Vuonna 1955 suomennettiin ensimmäisenä Muumipeikko ja pyrstötähti, Janssonin toinen muumikirja, joka oli kirjoitettu ruotsiksi jo yhdeksän vuotta aikaisemmin. Muumien fantasiamaailma oli täysin uudenlainen, sillä se ei pohjautunut mitenkään suomalaiseen kansansatutraditioon. Muumiperheen erilaiset roolimallit sekä Mörön pelko olivat uusia elementtejä suomalaisessa lastenkirjallisuudessa ja poikkesivat vanhahtavista kasvatusihanteista. Lajia rikkoivat myös aikuistenkirjallisuudesta lainatut tyylikeinot parodia, satiiri ja allegoria. Vasta 1980- ja 1990-luvuilla muumikirjat vakiintuivat nykyiseen arvoonsa.
1960- ja 1970-luvut

1960- ja 1970-luvuilla lastenkirjallisuuden holhoava ote vähentyi ja tapahtui uusi murros kirjailijakunnan vaihtuessa. Pedagogisesta otteesta ei toki luovuttu kokonaan mutta ajateltiin, että lapsia ympäröivästä maailmasta piti kertoa totuudenmukaisesti, ja myös negatiiviset asiat nähtiin tärkeiksi lapsen kehitykselle. Radio, televisio ja teatteri tarjosivat paljon ohjelmaa lapsille, mikä kannusti uuden, nopeatempoisen ja runsaasti vuoropuhelua sisältävän saduston synnyttämiseen. Samalla suomalaisen saduston hahmot ja maailma reaalistuivat, sillä tavalliset lapset syrjäyttivät noidat, möröt ja prinsessat. Reaalistuminen johti myös satujen neutralointiin ja raakaan silotteluun, esimerkiksi Punahilkan eväskorin viinipullo vaihtui mehupulloksi. Lisäksi ajankuva ja ajankohtaisuus näkyivät saastumisen tuomisena lastenkirjoihin. Elinkeinorakenteen myötäily puolestaan vaikutti aiheiden tasolla, sillä useissa lastenkirjoissa muutettiin maalta kaupunkiin.
Uusi satu

1970-luvun lopulla satu alkoi uudistua. Perinnettä uudistivat saturomaanit (kirjoittajina muun muassa Leena Krohn ja Jukka Parkkinen) sekä lastenkirjailijoiden kiinnostus mytologiaan ja kansansatuun. Uusien satujen tematiikan painopiste oli kuitenkin ajankohtaisuudessa: sadun vertauskuvien avulla selviteltiin yhteiskunnallisia ongelmia ja suhdetta luontoon. Erityisesti faabeliperinteen pohjalle rakentuva eläinsatu entistä moni-ilmeisempänä oli voimissaan esimerkiksi Jukka Parkkisen Korppi-kirjoissa (1978–1985).
1980-luvulla yleistyi ensin lastenkirjallisuudessa intertekstuaalisuus eli viittailu aiempaan kirjallisuuteen. Mytologian vaikutus jatkui ja näkyi eläinsatujen lisäksi muussa satukirjallisuudessa, johon sen ainekset ovat tuoneet uudenlaista syvyyttä. Tyypilliseksi on tullut lajirajojen liukuminen myös saduissa. Lapsen näkökulman tavoittelu puolestaan johtaa usein fantasian ja arjen ehjään nivoutumiseen.
Helppolukuiset sarjat

Oma paikkansa nykyisessä lastenkirjallisuudessa on helppolukuisilla sarjoilla, joiden tehtävänä on ohjata aloittelevaa lukijaa. Helppolukuisuus tarkoittaa, että kirjat on kohdennettu juuri tietynikäisille lukijoille, kirjat ovat pienen lukijan käteen sopivia ja kannet värikkäitä. Mitä nuorempi lukija on kyseessä, sitä helpompaa teksti on rakenteeltaan ja pisimmät sanat tai jopa koko kirja on tavutettu. Helppolukuiset kirjat lähestyvät tyyliltään perinteistä kotikertomusta, sillä niissä kerrotaan arkipäivän iloista ja suruista, välillä myös suuremmista lasten mieltä kuohuttavista asioista.
Lastenkirjallisuuspalkinnot

Suomessa jaetaan useita lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintoja, joista merkittävin lienee Suomen Kirjasäätiön vuodesta 1997 vuosittain jakama Lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia. Vuosittain jaetaan muun muassa myös Arvid Lydecken -palkinto, Kaarina Helakisa -palkinto ja Lasten LukuVarkaus -palkinto. Suomen tietokirjailijat jakaa vuosittain Tietopöllö-palkinnon lapsille ja nuorille suunnatusta tietokirjallisuudesta. Suomen Kirjailijaliitto myöntää vuosittain lasten- ja nuortenkirjallisuuden Tirlittan-palkinnon tunnustuksena koko tuotannosta.
IBBY Finland jakaa joka kolmas vuosi Anni Swan -mitalin. Lounais-Suomen Kirjailijat ry jakoi aiemmin joka toinen vuosi Anni Polva -palkinnon sarjakirjojen tekijälle (viimeksi vuonna 2017). Lastenkirjainstituutti palkitsee vähintään joka kolmas vuosi lastenkirjallisuutta edistäneitä yksilöitä tai yhteisöjä Onnimanni-palkinnolla.
Päätalo-instituutti järjestää vuosittain Napero-Finlandia-sadunkirjoituskilpailun, joka on tarkoitettu peruskoulun 1.–6.-luokkalaisille.
Kirjallisuutta

Kolu, Kaarina (toim.): Suomalainen satu.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-709-4
Loivamaa, Ismo (toim.): Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita.  Helsinki:  BTJ Kirjastopalvelu, 2001.  ISBN 951-692-499-9
Loivamaa, Ismo: Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita 7.  Helsinki:  BTJ, 2010.  ISBN 978-951-692-790-2
Sisättö, Vesa (toim.): Kotimaisia lasten- ja nuortenkirjailijoita 5.  Helsinki:  BTJ, 2008.  ISBN 978-951-692-713-1
Sakari Topelius
Jalmari Finne
Tove Jansson
Pisamamalikka

| Pisamamalikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Paralepistaceae
Suku::  Paralepista
Laji::  gilva
Kaksiosainen nimi
 Paralepista gilva 
Katso myös
   Pisamamalikka Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pisamamalikka (Paralepista gilva, syn. Lepista gilva) on ruskomalikkaa muistuttava sienilaji, mutta lakki on vaalean kellanruskehtava ja sen pinnassa pyöreitä, pisamamaisia täpliä. Se on maultaan mieto, tuoksultaan aromaattinen. Sen kasvupaikkoja ovat metsät ja kulttuuriympäristöt kuten kompostit ja lehtikarike.