stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bertel Gardberg
Elämä > Ura

Nuoruusvuosinaan Gardberg oli töissä kauppalaivassa. Siellä hän oppi, kuinka vähän tarkoituksettomille esineille oli tilaa. Gardberg löysi oman alansa, kun hänet valittiin 1938 Helsingin kultaseppäkoulun ensimmäisen kurssin oppilaaksi. Hän opiskeli samaan aikaan myös Taideteollisuuskeskuskoulun iltalinjalla ja ammatinedistämislaitoksen iltakurssilla metallitaontaa. Gardberg valmistui kultaseppäkoulusta vuonna 1941, mutta rintamapalvelu talvi- ja jatkosodassa hidastivat uran aloittamista.
Tanskalainen hopeasepäntaide oli tunnettua, joten Gardberg lähti Tanskaan täydentämään taitojaan. Hän työskenteli siellä muun muassa A. Michelsenin kulta- ja hopeasepän työhuoneessa ja otti Tanskasta mukaansa käsityön ja viimeistellyn laadun arvostuksen.
Gardberg perusti 1949 oman työhuoneen Helsinkiin Mannerheimintien ja Nordenskiöldinkadun kulmaan. Samana vuonna hän sai leimausoikeuden. Hän muutti 1955 Isolle Roobertinkadulle, missä hänen työhuoneensa oli vuoteen 1966.
Gardberg toimi 1953–1954 Galeries Lafayetten suunnittelijana ja lopulta pääsuunnittelijana. Milanon triennaalin kultamitali 1954 annettiin Gardbergille hänen suunnittelemistaan teräksisistä tarjoiluvadeista, ruokailuvälineistä ja tinasta valmistetusta savukerasiasta. Hän sai palkintoja myös triennaalista vuosina 1957 ja 1960.
Gardberg sai 1960 saksalaiselta kultasepäntaiteen seuralta harvinaisen Kultaisen Kunniasormuksen. Pohjoismaisten muotoilijoiden arvostetuimman kunnianosoituksen Lunning-palkinnon hän sai 1961. Samana vuonna hän sai myös Pro Finlandia -palkinnon.
Gardberg asui vuodet 1966–1971 Irlannissa, missä hän oli perustamassa Kilkenny Design Workshops -muotoilukeskusta, jonka taiteellisena johtajana hän myös toimi. Irlannin-kauden aikana Gardberg työsti paljon kiviä. Aluksi hän työsti Rhodesiasta tuotuja timanttisia jalokiviä, mutta myöhemmin kauppasuhteiden kaaduttua hän käytti lähinnä paikallisia kivilajeja.
Palattuaan Suomeen vuonna 1973 Gardberg asettui Pohjan pitäjään, jonne hän kunnosti perheelleen vanhasta sotilastorpasta kodin. Sen yhteydessä Fiskarsin ruukissa hänellä oli ateljee-työpaja, joka ilmensi ajalle ominaista pientuotantopyrkimystä. 1980-luvulla Gardberg loi hyönteisaiheisia pienoisveistoksia, joita pidetään suomalaisen kivitaiteen huippuna.
Ruukissa avattiin Gardbergin 101-vuotisjuhlanäyttely vuonna 2017, ja näyttely vierailee Helsingissä elokuussa 2020.
Elämä > Yksityiselämä

Gardberg oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Ulla Westin, jonka kanssa hän oli naimisissa 1942–1950. Hänen toinen vaimonsa oli muotitaiteilija Anne-Charlotte Saurén, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1962 kuolemaansa asti. Bertel ja Anne-Charlotte Gardberg saivat kaksi lasta, Månsin ja Carinan.
Tyyli

Gardberg suunnitteli ennen kaikkea ruokailuvälineitä (muun muassa Hackmanin Carelia-aterimet) ja kirkkohopeita. Hän yhdisti hopeaa ja terästä kiveen ja puuhun. Gardbergin suunnittelemia kirkkohopeita on useimmissa Helsingin seudun kirkoissa.
Kirjallisuutta

Enbom, Carla: Bertel Gardberg: 50 år konsthantverk – 50 vuotta taideteollisuutta.  (Hangö museums publikationsserie, 9)  Hangö:  Hangö museum, 1990.  ISSN 0781-9560  ISBN 951-95950-0-7
Kalin, Kaj – Viljanen, Eeva (toim.): Bertel Gardberg: Taiteilija – Konstnär.  (Taideteollisuusmuseon julkaisu, 16)  Helsinki:  Taideteollisuusmuseo, 1985.  ISSN 0780-413X  ISBN 951-95807-0-0
Aiheesta muualla

Santajärvi: Pirkko: Bertel Gardbergin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Ruse

| Ruse Русе |
| --- | --- |
 Dohodno Zdanie
 lippu:  vaakuna
 Ruse
 Koordinaatit: 43°51′23″N, 25°58′14″E 
Valtio:  Bulgaria
Alue:  Ruse
Väkiluku (2007):  169 000
 
 www.ruse-bg.eu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruse (bulg. Русе) on kaupunki Bulgariassa ja samannimisen piirikunnan pääkaupunki. Asukasluku on 169 000 (15.3.2007). Ruse sijaitsee maan pohjoisosassa, 244 kilometriä Sofiasta koilliseen. Kaupunki on Tonavan rannalla vastapäätä Romanian Giurgiuta ja kaupunkien välillä on silta, joka on ainoa Romanian ja Bulgarian välinen Tonavan ylittävä silta. Kaupunki on Bulgarian tärkein jokisatama ja huomattava teollisuuskeskus. Lisäksi kaupungissa on telakka. Kaupungin tärkeimmät tuotteet ovat muovi- ja kumitarvikkeet, sähkölaitteet ja maatalouskoneet.
Giurgiun ja Rusen välinen silta.
Roomalaiset perustivat jo 100-luvulla Rusen paikalle linnoituksen. Kaupunki tunnettiin laivastotukikohtana nimellä Sexaginta Prista ("kuusikymmentä laivaa") ja osmanivallassa nimellä Rusçuk. Kaupungin kehitys alkoi vuoden 1878 jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruse Wikimedia Commonsissa
Bulgarian kaupungit
Aitos
Asenovgrad
Blagoevgrad
Botevgrad
Burgas
Dimitrovgrad
Dobritš
Dupnitsa
Gabrovo
Gorna Orjahovitsa
Gotse Deltšev
Harmanli
Haskovo
Jambol
Karlovo
Karnobat
Kazanlăk
Kărdžali
Kjustendil
Lom
Lovetš
Montana
Nova Zagora
Panagjurište
Pazardžik
Pernik
Petritš
Pleven
Plovdiv
Primorsko
Razgrad
Ruse
Samokov
Sandanski
Sevlievo
Šumen
Silistra
Sliven
Smoljan
Sofia
Stara Zagora
Svištov
Tărgovište
Trojan
Varna
Veliko Tărnovo
Velingrad
Vidin
Vratsa
Ylitornion kristillinen opisto

Ylitornion kristillisen opiston päärakennus
Ylitornion kristillinen opisto oli vuosina 1923–2012 kannatusyhdistyksen ylläpitämä kansanopisto ja ammatillinen oppilaitos. Vuodesta 2013 alkaen oppilaitoksen toiminta jatkui osana Oulun Diakonissalaitoksen ylläpitämää diakoniaopistoa, ja vuoden 2017 alusta lähtien opetustoiminta siirtyi osaksi Suomen Diakoniaopistoa. Säännöllinen koulutustoiminta päättyi vuonna 2019.
Ylitorniolla annettiin vapaan sivistystyön koulutusta kansanopistolinjoilla ja lyhytkursseilla, toisen asteen ammatillista peruskoulutusta lastenohjaajiksi opiskeleville sekä erityisopetusta kehitysvammaisille opiskelijoille. Vuosittain Ylitorniolla opiskeli noin 100 opiskelijaa joko lukukauden tai lukuvuoden kestävissä koulutuksissa. Lisäksi opiston kurssitoimintaan ja opistolla järjestettäviin kokouksiin osallistui vuosittain useita satoja ihmisiä.
Franz Kafka -palkinto

Franz Kafka -palkinto on tšekkiläinen kirjallisuuspalkinto. Palkinto on nimetty kirjailija Franz Kafkan mukaan.
Palkinnonsaajat

| Vuosi | Palkittu | maa |
| --- | --- | --- |
| 2001 | Philip Roth |  Yhdysvallat |
| 2002 | Ivan Klíma |  Tšekki |
| 2003 | Péter Nádas |  Unkari |
| 2004 | Elfriede Jelinek |  Itävalta |
| 2005 | Harold Pinter |  Britannia |
| 2006 | Haruki Murakami |  Japani |
| 2007 | Yves Bonnefoy |  Ranska |
| 2008 | Arnošt Lustig |  Tšekki |
| 2009 | Peter Handke |  Itävalta |
| 2010 | Václav Havel |  Tšekki |
| 2011 | John Banville |  Irlanti |
| 2012 | Daniela Hodrová |  Tšekki |
| 2013 | Amos Oz |  Israel |
| 2014 | Yan Lianke |  Kiina |
| 2015 | Eduardo Mendoza |  Espanja |
| 2016 | Claudio Magris |  Italia |
| 2017 | Margaret Atwood |  Kanada |
| 2018 | Ivan Wernisch |  Tšekki |
| 2019 | Pierre Michon |  Ranska |
| 2020 | Milan Kundera |  Tšekki |
Suora kulma

Suora kulma
Vaihtoehtoinen merkintä
Suora kulma on geometriassa sellainen kulma, joka on yhtä suuri kuin sen kumpi tahansa vieruskulma. Suoran kulman suuruus on neljäsosa täydestä kulmasta tai puolet oikokulmasta eli 90°. Se on tärkein arjessa käytettävä kulma. Janojen kohtisuoruus on synonyymi sille, että janojen väliset kulmat ovat suoria. Suomenkielinen ilmaus suora kulma viitannee "pystyssä olemiseen" eli "suorassa seisomiseen".
Suora kulma eri kulma-asteikoilla

Suora kulma on
{\tfrac {1}{4}} täydestä kulmasta ja  {\tfrac {1}{2}} oikokulmasta.
90° (astetta), kun täysi kulma on 360°.
100 gon (goonia), kun täysi kulma on 400 gon.
{\tfrac {\pi }{2}} radiaania, kun täysi kulma on  2\pi .
Esimerkkejä

Janan keskinormaalilla on leikkauspisteessään neljä suoraa kulmaa.
Suorakulmaisessa koordinaatistossa akseleiden välinen kulma on suora.
Suorakulmaisessa kolmiossa yksi sen kulmista on suora. Sellaisia ovat muun muassa kolmiot, joiden sivut ovat 3-4-5 tai 5-12-13 yksikköä pitkät. Suoran kulman viereisiä sivuja kutsutaan kateeteiksi.
Neliön ja suorakulmion kaikki kulmat ovat suoria kulmia.
Neljäkkään ja leijan lävistäjät leikkaavat toisensa suorassa kulmassa.
Puoliympyrän kehäpisteen ja halkaisijan päätepisteiden väliset janat ovat suorassa kulmassa.
Kahden suoran välinen kulma on suora, jos suorien yhtälöiden kulmakertoimien tulo on -1.
Kaksi kulmaa ovat toistensa komplementtikulmat, jos niiden summa on suora kulma.
Suorakulmainen kolmio, jonka sivut ovat 3-4-5.
Neliön puolikas sisältää suoran kulman ja on helppo piirtää.
Mittaminen ja piirtäminen > Geometrinen konstruktio

Suoran kulman merkitseminen tasolle käyttämällä vain viivainta ja harppia oli aiemmin tärkeä käytännön taito. Suoran kulman konstruoimiseksi tunnetaan runsaasti erilaisia menetelmiä. Seuraavassa on muutama menetelmä.
Janalle voi piirtää keskinormaalin merkitsemällä harpilla kaksi normaalin pistettä ja piirtämällä niiden kautta kohtisuora viiva. Tämä vastaa oikokulman puolittamista.
Janalle voidaan harpilla piirtää tasasivuinen kolmio, jonka 60° kulma puolitetaan. Syntyy kaksi suorakulmaista kolmiota. Toinen suorakulmainen kolmio voidaan irrottaa ja siirtää käännettynä toisen puolikkaan viereen, jolloin syntyy suorakulmio.
Kun ympyrän halkaisijan päätepisteistä piirtää janat samaan kehäpisteeseen, syntyy siihen suora kulma (Thaleen lause).
Animaatio harpin käytöstä normaalia piirrettäessä.
Pisteen P kautta voidaan aina piirtää suoralle normaali. Punaisella kaarella merkitään suoralta kaksi pistettä. Näistä piirretään P:n kautta kaksi vihreää kaarta, jotka leikkaavat myös Q:ssa. Pisteet P ja Q yhdistetään normaaliksi.
Tasasivuinen kolmio puolitetaan. Puolitusjana on suorassa kulmassa.
Thaleen lause puoliympyrän kehäkulmasta, joka on suora kulma.
Mittaminen ja piirtäminen > Mittavälineitä

Käsityön ammattilaisilla on käytössään monia työkaluja suoran kulman määrittämiseksi. Tunnetuin on suorakulma, jolla voidaan merkitä tai tarkistaa kulman suoruus. Myös normaalin merkitsemiseen on käytössä sekä asteikolla varustettuja mittalevyjä että optisia välineitä. Uusimmat laitteet osoittavat kohtisuoruuden laser säteellä.
Egyptiläinen suora kulma.
Niin sanotussa "kombikolmiossa" on normaali eli 90° merkitty selvästi.
Prisman peilikuvien avulla voidaan sijoittautua kohteessa suoraan kulmaan.
Suunnittelijan suora kulma.
Historia

Ei ole tietoa siitä, koska suora kulma on opittu mittaamaan, sillä jo ensimmäisillä kirjoitettua tietoa jälkeensä jättäneillä kansoilla tiedetään tämä taito jo olleen. Yksinkertaisin keino muodostaa suora kulma perustui painovoimaan: luotinarun ja vesivaa'an välinen kulma on suora. Toinen yleisesti tunnettu keino muodostaa suora kulma vakatasossa oli käyttää narua, johon oli solmittu tasavälein 13 solmua. Kun tämä naru pingotettiin kolmioksi, jonka sivuiksi asetettiin kolme, neljä ja viisi solmuväliä, saatiin suorakulmainen kolmio. Tämä sääntö tunnetaan yhtenä numerokolmikkona, joka toteuttaa Pythagoraan lauseen.
Historia > Euklideen Alkeet

Laajalti tunnetussa oppikirjassaan Alkeet Euklides määrittelee kirjassa I määritelmässä 10 kohtisuorat suorat ja määritelmässä 4, että kaikki suorat kulmat ovat yhtä suuret. Määritelmissä 11 ja 12 nimeää hän terävät kulmat suoraa kulmaa pienemmiksi ja tylpät suuremmiksi.
Solmunaru pingoitettuna suorakulmaiseksi kolmioksi.
Burgas

| Burgas Бургас |
| --- | --- |
 Burgasin keskustaa
 lippu:  vaakuna
 Burgas
 Koordinaatit: 42°29′43″N, 27°28′18″E 
Valtio:   Bulgaria
Alue:  Burgas
Korkeus:  30 m
Väkiluku (2011):  199 484
 
 www.burgas.bg 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Burgas (bulg. Бургас) on kaupunki Bulgariassa ja samannimisen alueen pääkaupunki Mustanmeren rannalla. Kaupungin asukasluku on 199 484 (2011).
Liikenne

Burgasin kansainvälinen lentoasema sijaitsee kaupungin pohjoispuolella, noin 12 kilometrin päässä kaupungin keskustasta ja on monien turistien liikenneyhteys Sunny Beachille.
Vapaakirkollisuus Suomessa

Suomalainen vapaakirkollisuus syntyi 1860-luvun lopulla baptistisen ja metodistisen herätyksen alettua. Varsinaisesta vapaakirkollisesta liikkeestä voidan puhua 1880-luvulta lähtien. Suomalaiseen vapaakirkollisuuteen on vaikuttanut erityisesti lähetys-, pyhitys- ja allianssiherätyksen vaikutukset.
Historia > Vapaakirkollisuuden saapuminen

Ensimmäisenä vapaakirkollisena liikkeenä Suomeen saapui baptistit, jotka korostivat uskon perustamista Raamatutun ja apostoliseen uskontunnustukseen. Oleellisin ero valtionkirkkoon oli baptistinen kastekäsitys. Baptistit korostivat myös seurakuntien itsenäisyyteen ja vapauteen perustuvaa järjestysmuotoa. Suomeen baptismi saapui Ruotsista, jossa oli jo 1860-luvun lopulla tuhansia jäseniä ja kasvoi vuosisadan loppuun eurooppalaisittain laajaksi yhteisöksi. Baptismi saapui Suomeen Ahvenanmaan kautta ja sen varsinaiseksi tukialueeksi muodostui pian Etelä-Pohjanmaan ruotsinkielinen rannikkoseutu.
Historia > Allianssikristillinen ja vapaakirkollinen liike

Varsinaisesta vapaakirkollisesta liikkeestä puhutaan 1880-luvun alkupuolelta lähtien. Merkittävä käänne oli lordi G. A. W. Radstockin Suomen matka vuonna 1879 sekä 1880-luvun alun puhujavieraat. Tunnetuimpia puhujia olivat H. G. Guiness sekä F. B.  Meyer. Suomalaisia vapaakirkollisia osallistui Guinessin lähetyksen koulutus- ja kenttätyöhön Englannissa, jossa he tutustuivat Dwight L. Moodyn ja Ira D. Sankeyn kaupunkiläheyts- ja evankeliointikampanjaan. Moodyn työtä jatkoivat Suomessa mm. Edvard Björkenheim ja Antti Mäkinen.
Toinen merkittävä alkuvaiheen tekijä oli allianssihenkinen kristillisyys, jonka kannattajat tukivat vuonna 1846 perustettua Evankelista Allianssia. Allianssihenkisyys pyrki ylittämään kirkkokuntarajat ja suuntaamaan toiminnan laaja-alaiseen herätys- ja lähetystyöhön. Alkuvaiheessa suomalaisen vapaakirkollisen liikkeen piirissä allianssihakuisuus oli niin voimakasta, että liikettä on luonnehdittu vapaakirkon sijasta allianssiyhteisöksi.
Historia > Vapaan Lähetyksen järjestäytyminen

Vuonna 1889 vapaakirkollisuus järjestäytyi Vapaaksi Lähetykseksi. Samalla liikkeen johtajat julkaisivat vapaakirkollisen ohjelman, jonka ponsissa todettiin selkeästi että vapaakirkollisuus on evankelista kristillisyyttä yskinkertaisessa muodossa. Käytännössä Vapaan Lähetyksen perustaminen merkitsi irtautumista luterilaisen kirkon seurakunnallisesta elämästä.  Vapaakirkollisuudesta erkani 1900-luvun alussa ryhmittymä, joka on tunnettu johtajansa Akseli Skutnabbin mukaan skutnabbilaisina. Vuodesta 1945 lähtien tämä liike on käyttänyt itsestään nimeä Evankeliset ystävät.
Historia > Uskonnonvapauslain vaikutus

Uskonnonvapauslain tultua voimaan suomenkieliset vapaakirkolliset järjestäytyivät vuonna 1923 Suomen Vapaakirkoksi. Rutosinkeiliset tyytivät perustamaan vuonna 1922 Fria Missionsförbundet-yhdistyksen.
Vapaakirkollisia yhdyskuntia

Suomen Vapaakirkko
Missionskyrkan i Finland
Kulttuuri

Vapaakirkollinen liike sai ensimmäiset vaikutteensa Ruotsista ja Englannista. Liike korsti toiminnallista kristillisyyttä, jossa elämä asetettiin oppinäkökohtien edelle. Vapaakirkollinen liike toimi aluksi kirkon sisäisenä uudistus- ja herätysliikkeenä, mutta vähitellen etääntyi kirkosta. Vapaakirkollisille yhteisöille on ollut luonteenomaista karismaattisuus, kokoontumisten vapaamuotoisuus ja pyrkimys helppotajuisuuteen.
Kulttuuri > Media

Vapaakirkollinen liike organisoitui vapaaksi lähetysjärjestöksi vuonna 1889. Liikkeen pää-äänenkannattajaksi muotoutui vuonna 1889 perustettu Suomen Viikkolehti.
Kulttuuri > Musiikki

Musiikilla ja hengellisillä lauluilla on ollut vapaakirkollisessa liikkeessä keskeinen asema. Vapaakristillinen musiikki on perinteisesti ollut laulettua musiikkia. Musiikki on ymmärretty evankeliumin julistusvälineeksi. Vapaakirkollisen musiikin aika jaetaan Constantin Boijen ja Hjalmar Braxénin aikaan, Tekla ja Eskil Renforsin aikaan, herätyslaulujen aikaan, Sävelsillan aikaan sekä Sävelten Sanoman aikaan. Ensimmäinen vapaakirkollinen laulukirja on Boijen Harpotoner vuodelta 1882. Braxén laajensi Boijen lauluvihkoa Harpunsäveliä-kokoelmaksi.
Pyhäkoulutoimintaa varten vapaakirkollisessa liikkeessä käytettiin Karl Oskar Fontellin vuonna 1883 kokoamaa Lasten lauluja-kokoelmaa. Ajan suosituin vapaakirkollinen laulu oli Taivaan rautatiestä. 1900-luvun taitteessa Renforsit tekivät kaksi laulukirjaa: Riemusointuja ja Aamuvartio. Renforsien linjaa jatkoi myös Jokisen veljesten Herätyslauluja (1911). Laulut koottiin 1900-luvun taitteessa uuteen Harpunsäveliä-kokoelman painokseen (1916).
Vapaaakirkollisten suuntien musiikkitoiminta laajeni ja monipuolistui Suomessa toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä. Tyypillisenä ilmiönä tulivat mukaan kitarakuorot. 2000-luvulla myös taidemusiikin asema ja merkitys on noussut seurakuntatyössä.
Vuonna 1970 Suomen Vapaakirkko käynnisti Harpunsäveliä-kokoelman uudistamisen. Kaksi vuotta myöhemmin Suomen vapaakristillinen neuvosto päätti suosittaa yhteistä laulukirjaa ja vuonna 1976 ilmestyi 641 laulua sisältävä Hengellinen laulukirja. Vuonna 1979 ilmestyi Lauluviesti lasten ja nuorten käyttöön.
Veli-Pekka Lehtola

| Veli-Pekka Lehtola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. lokakuuta 1957 (ikä 67) Inari
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  saamelaisen kulttuurin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (FK 1985, FL 1994, FT 1997)
Instituutti:  Giellagas-instituutti
Tutkimusalue:  saamelaisten ja Lapin historia, saamelaisten nykytaiteet, saamelaiskuvan kehitys
Aiheesta muualla
Kotisivu
Veli-Pekka Lehtola (s. 17. lokakuuta 1957 Inari) on saamelaisen kulttuurin professori Oulun yliopiston Giellagas-instituutissa. Hän on suomensaamelainen. Lehtolalta on ilmestynyt useita julkaisuja saamelaisten historiasta ja kulttuurista.
Lehtola kirjoitti ylioppilaaksi Ivalon lukiosta vuonna 1977. Hän opiskeli Oulun yliopistossa pääaineenaan kirjallisuus ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1985 ja lisensiaatiksi vuonna 1994. Hän väitteli ja valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1997. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Rajamaan identiteetti : lappilaisuuden rakentuminen 1920- ja 1930-luvun kirjallisuudessa. Vuodesta 1998 Lehtola on ollut pohjoisen kulttuurihistorian dosentti Lapin yliopistossa.
Lehtola työskenteli Oulun yliopistossa kotimaisen kirjallisuuden yliassistenttina (1985), Kaustisen kunnan kulttuurisihteerinä (1986–1988), Inarin opiston saamelaisen kulttuurin opettajana (1988–1990), Oulunsalo-lehden päätoimittajana (1991), Oulun yliopiston tutkijana (1992–1997) ja saman yliopiston saamen ja pohjoisten kulttuureiden ja historian yliassistenttina (1998–2003). Tämän ohella hän on ollut Pohjoistuulen päätoimittaja (1989–1991), Kaltion päätoimittaja (1996–1998). Vuodesta 2003 Lehtola oli saamelaisen kulttuurin vs. professori ja vuodesta 2005 alkaen vakituisessa virassa. Lehtola johti Giellagas-instituuttia vuosina 2006–2008.
Tutkijana Lehtola on erikoistunut saamelaisten ja Lapin historiaan sekä saamelaisten nykytaiteisiin ja muun muassa saamelaiskuvan kehitykseen. Historian osalta hänen päätutkimuskohteitaan ovat olleet saamelaisten ja suomalaisten suhteet 1900-luvun alkupuoliskolla. Lehtolan pääteos on Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS) kustantama Saamelaiset suomalaiset – kohtaamisia 1896–1953 (2012). Häneltä on ilmestynyt useita kirjoja ja tieteellisiä artikkeleita.
Vuonna 2011 Suomen tietokirjailijat ry myönsi Lehtolalle tietokirjailijapalkinnon tunnustuksena korkeatasoisesta tuotannosta. Hänen teoksensa Saamelaiskiista (2015) oli Kanava-palkintoehdokkaana. Teos oli ehdolla myös Vuoden tiedekirja -palkinnon saajaksi.
Aiheesta muualla

Veli-Pekka Lehtolan kotisivut
Vilkuna, Jussi: Kuka olet maailman ensimmäinen saamenkulttuurin professori. Kaltio 5/2005.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Jinotega (departementti)

Jinotega on departementti Nicaraguan pohjoisosassa, Hondurasin vastaisella rajalla. Sen pinta-ala on 9 222 km². Vuonna 2023 departementin asukasluvuksi arvioitiin noin 500 000. Departementissa on kahdeksan kuntaa:El Cuá, Jinotega, La Concordia, San José de Bocay, San Rafael del Norte, San Sebastián de Yalí, Santa María de Pantasma sekä Wiwilí de Jinotega.
Departementin alueella ovat Penas Blancan 1700 metriin kohoavat vuorenhuiput, jotka kuuluvat Bosawasin biosfäärialueeseen. Apanasin laaksossa on tekojärvi vesivoiman tuotantoa varten.
Dimitrovgrad (Bulgaria)

| Dimitrovgrad Димитровград |
| --- | --- |
 Drujba-aukio Dimitrovgradissa.
 lippu:  vaakuna
 Dimitrovgrad
 Koordinaatit: 42°3′N, 25°36′E 
Valtio:   Bulgaria
Alue:  Haskovo
Perustettu:  1947
Korkeus:  125 m
Väkiluku (2011):  38 217
 
 www.dimitrovgrad.bg 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Dimitrovgrad (bulg. Димитровград) on kaupunki Haskovon alueella Etelä-Bulgariassa. Sen asukasluku on 38 217 (2011).
Kaupunki on nimetty Georgi Dimitrovin mukaan. Sen rakensivat 1947 kommunistihallituksen järjestämät työprikaatit. Kaupungin perustamista juhlittiin 2. syyskuuta 1947, mutta rakennustyöt jatkuivat vielä vuosia kolmen alueella olleen kylän yhdistyessä Dimitrovgradiksi.lähde? Rakennustöiden tavoitteena oli nykyaikaisen teollisuuskeskuksen perustaminen.
Vuonna 1970 kaupungissa järjestettiin ensimmäisen kerran festivaalit runoilija Penio Penevin (1930–1959) kunniaksi ja perinne jatkuu edelleen. Peneville avattiin museo hänen kotitalossaan vuonna 1987.
Aiheesta muualla

Kaupungin kotisivut (bulgariaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dimitrovgrad (Bulgaria) Wikimedia Commonsissa
Bulgarian kaupungit
Aitos
Asenovgrad
Blagoevgrad
Botevgrad
Burgas
Dimitrovgrad
Dobritš
Dupnitsa
Gabrovo
Gorna Orjahovitsa
Gotse Deltšev
Harmanli
Haskovo
Jambol
Karlovo
Karnobat
Kazanlăk
Kărdžali
Kjustendil
Lom
Lovetš
Montana
Nova Zagora
Panagjurište
Pazardžik
Pernik
Petritš
Pleven
Plovdiv
Primorsko
Razgrad
Ruse
Samokov
Sandanski
Sevlievo
Šumen
Silistra
Sliven
Smoljan
Sofia
Stara Zagora
Svištov
Tărgovište
Trojan
Varna
Veliko Tărnovo
Velingrad
Vidin
Vratsa
USB-muisti

Tyypillinen USB-muistitikku avattuna.
1. USB-liitin
2. USB-muistin ohjain
3. testauspisteitä
4. Flash-muistipiiri
5. kideoskillaattori
6. LED
7. kirjoitussuojauksen kytkin
8. käyttämätön tila toiselle flash-muistipiirille
Erilaisia USB-muistitikkuja.
USB-muisti on Flash-muistiin perustuva massamuisti. Tyypillisiä USB-muisteja ovat tietokoneiden oheislaitteina käytettävät pienikokoiset muistitikut. Pienen kokonsa ansiosta USB-muistit kulkevat kätevästi mukana ja soveltuvat paremmin tiedon siirtämiseen kuin levykkeet tai tallentavat optiset mediat, jotka ovat helposti rikkoutuvia, isokokoisia tai tallennuskapasiteetiltaan vähäisiä.
Yleensä USB-muistit ovat heti käytettävissä USB-liitännän kautta ilman erillisten laiteajurien asennusta. Yleisin USB-muisteissa käytetty tiedostojärjestelmä on FAT32, jota useimmat käyttöjärjestelmät tukevat.
Historia

Ensimmäiset muistitikut tulivat myyntiin 2000-luvun alussa. Niissä saattoi olla tallennustilaa joitain megatavuja. Vuonna 2013 Kingston teki maailmanennätyksen tallennuskapasiteetiltaan suurimmalla muistitikulla, johon mahtuu yhden teratavun verran tietoa.
Käyttökohteita > Taskusoittimet

Monien MP3-soittimien, kameroiden ym. laitteiden flash-muistit toimivat kuin USB-muistit, jolloin niiltä voi hakea ja jopa tallentaa tiedostoja samalla lailla kuin tavalliselle USB-muistille (laitteet liitetään USB-liitäntään sopivalla kaapelilla). USB-tikulle voi asentaa tikulta käytettäväksi suunniteltuja ohjelmia ja jopa kokonaisen käyttöjärjestelmän sovelluksineen.