stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Benjam Vanninen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Benjam Vanninen |  Benjam Vanninen |  Benjam Vanninen |  |
Maa:   Suomi
Miesten hiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Sankt Moritz 1948 | 50 km |  |
Benjam Vanninen  (29. kesäkuuta 1921 Sortavalan maalaiskunta – 22. heinäkuuta 1975 Heinola) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän saavutti olympiapronssia 50 kilometrin hiihdossa Sankt Moritzin kisoissa 1948. Salpausselän kisoissa hän voitti 50 kilometriä vuosina 1946 ja 1948.
Vanninen sijoittui Puijon kisoissa 30 kilometrillä neljänneksi vuonna 1943. Seuraavana vuonna hän hiihti ensimmäisen 50 kilometrin kilpailunsa Ounasvaaralla ja sijoittui viidenneksi. Helmi-maaliskuussa 1947 hän osallistui viiden viikon aikana viiteen 50 kilometrin kilpailuun: hän sijoittui toiseksi SM-kilpailuissa Nokialla ja Ruotsin Bodenissa, keskeytti Salpausselällä hiihdettyään pitkään kärkivauhtia, sijoittui neljänneksi Ruotsin hiihtokisoissa Sundvallissa ja voitti Ounasvaaran kisoissa yli 9,5 minuutin erolla Pekka-veljeensä.
Seuratasolla Vanninen edusti Joensuun Katajaa, Puijon Hiihtoseuraa, Tornion Pyryä ja Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Ammatiltaan hän oli suksivoide- ja uistintehtailija sekä tullivartija.
Gerald Vanenburg

Gerald Vanenburg
Gerald Mervin Vanenburg (s. 5. maaliskuuta 1964 Utrecht, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija. Hän voitti Euroopan-mestaruuden vuonna 1988.
Vanenburg oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hänet tunnettiin erityisesti teknisistä taidoistaan.
Vanenburg pelasi Alankomaiden maajoukkueessa vuosina 1982–1992 42 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän edusti Alankomaita EM-kilpailuissa vuonna 1988 ja MM-kilpailuissa vuonna 1990. Vanenburg voitti Alankomaiden riveissä Euroopan-mestaruuden vuonna 1988.
Vanenburg edusti kotimaansa Eredivisiessä Ajaxia ja PSV:tä. Hän voitti PSV:n riveissä Euroopan cupin vuonna 1988. Vanenburg saavutti lisäksi muun muassa useita Alankomaiden-mestaruuksia. Hänet palkittiin Gouden Schoen -palkinnolla vuosina 1988 ja 1989. Vanenburg pelasi pääsarjatasolla lisäksi Japanissa, Ranskassa ja Saksassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gerald Vanenburg Wikimedia Commonsissa
Alankomaiden joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 1988
1 van Breukelen |
2 van Tiggelen |
3 Troost |
4 R. Koeman |
5 Winter |
6 van Aerle |
7 Vanenburg |
8 Mühren |
9 Bosman |
10 Gullit |
11 van ’t Schip |
12 van Basten |
13 E. Koeman |
14 Kieft |
15 Koevermans |
16 Hiele |
17 Rijkaard |
18 Suvrijn |
19 Krüzen |
20 Wouters |
Valmentaja Michels
Alankomaiden joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 van Breukelen |
2 van Aerle |
3 Rijkaard |
4 R. Koeman |
5 van Tiggelen  |
6 Wouters |
7 E. Koeman |
8 Vanenburg  |
9 van Basten |
10 Gullit  |
11 Witschge  |
12 Kieft |
13 Rutjes |
14 van ’t Schip |
15 Roy |
16 Hiele  |
17 Gillhaus  |
18 Fräser |
19 van Loen  |
20 Winter  |
21 Blind  |
22 Menzo |
Valmentaja Beenhakker
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Vapaa Savo

Vapaa Savo oli Mikkelissä vuosina 1947–1948 ilmestynyt kansandemokraattinen sanomalehti.
SKDL:n Mikkelin piirijärjestön julkaisema Vapaa Savo perustettiin syksyllä 1947, kun kuopiolainen Kansan Sana ei kyennyt tyydyttävästi palvelemaan alueen lukijoita. Kolme kertaa viikossa ilmestynyttä lehteä painettiin kotkalaisen Raivaajan kirjapainossa. Raivaajan kymenlaaksolaista aineistoa sisältänyt Vapaa Savo osoittautui kuitenkin pettymykseksi, ja se lopetettiin jo elokuussa 1948. Lehden päätoimittajina työskentelivät Onni Karppinen (1947) ja Juho Kemppainen (1947–1948).
Vapaa Työ

Vapaa Työ oli Helsingissä ja Hyvinkäällä vuosina 1930–1944 ilmestynyt Vapaan Työväenliiton äänenkannattaja.
Suomen Riippumattoman Työväenjärjestön suuntariitojen takia perustettu Vapaa Työväenliitto oli työnantajien ja kokoomuspiirien rahoittama ”valkoisen työväen” järjestö. Sen tehtävänä oli vasemmistolaisen ammattiyhdistysliikkeen sekä Isänmaallisen kansanliikkeen perustaman Suomen Kansallisen Ammattikuntajärjestön vastustaminen.
Gunnar Sandbergin toimittama kerran viikossa ilmestynyt lehti jatkoi edeltäjänsä Riippumattoman Työläisen numerointia. Se lakkasi ilmestymästä joulukuussa 1930, mutta tilalle perustettiin uusi samanniminen viikkolehti, jota kustansi Hyvinkään Sanomien kirjapaino. Vapaa Työväenliitto otti lehden talouden vastuulleen vuoden 1935 alussa.
Vapaan Työn vastaavina toimittajina olivat lehden toisessa vaiheessa Ernst Hedborg (1930–1932), Eino Harvio (1932–1933), Viljo Mäkipuro (1933–1934), Pauli Palsanen (1934–1939) ja Sylvia Niva (1939). Järjestö keskeytti toimintansa talvisodan edellä, mutta Vapaa Työ ilmestyi jälleen aikakauslehden luonteisena kesäkuusta 1940 vuoteen 1944 saakka.
Vapaalehdykkäsoitin

Vapaalehdykkäsoitin on aerofoneihin kuuluva soitintyyppi, jonka ääni muotoutuu joustavan kieliliuskan värähtelystä sille sovitetussa kehyksessä. Ääni syntyy, kun kieli sulkee ja avaa jaksoittaisesti ilmakanavansa, johon saatetaan ilmaa puhaltamalla, palkeilla tai koneellisesti. Tämä saa ilmavirran aaltoliikkeeseen. Äänen korkeutta voidaan säädellä kielten pituudella, paksuudella, jäykkyydellä, massalla, muodolla ja joskus myös resonaatioputken pituudella.
Vapaalehdykkäsoittimissa on tavallisimmin useita vapaalehdykkäsarjoja, joissa jokaista ääntä vastaa oma kieliliuskansa ja ilmakanavansa. Esimerkkejä ovat huuliharppu, harmonikka, harmoni, urkujen eräät kielipillit sekä aasialaiset suu-urut.
Kieliin usein liitetyillä resonaatioputkilla on yleensä pelkästään sointia värittävä vaikutus, mutta suu-uruissa niillä on äänenkorkeuden muodostava merkitys.
Tunnusomaista vapaalehdykkäsoittimille on äänen voimakkuuden herkkyys ilmanpaineen mukaan, joten ne sopivat hyvin dynaamisesti vaihtelevaan musiikkiin.
Vapaalehdykkäkieli perusasennossa.
Ilmanpaineen alla kieli estää ilmavirtauksen, lukuun ottamatta pientä, nopeaa läpivirtausta kärjessä.
Kieltä käytettäessä se liikahtaa kehyksestään.
Kielen joustavuus saattaa sen takaisin, jolloin aaltoliike muodostuu.
Vapaudenkatu (Helsinki)

Vapaudenkatu (ruots. Frihetsgatan) on Helsinkiin aika ajoin esitettyjen, nykyisin hylättyjen suunnitelmien mukaan liikenneväylä, joka johtaisi keskustasta rautatien vartta myötäillen Pasilaan.
Ensimmäisen kerran keskustasta pohjoiseen johtava pääkatu esiintyi Eliel Saarisen vuonna 1918 laatimassa Suur-Helsingin yleiskaavaehdotuksessa (Pro Helsingfors). Sen mukaan Töölönlahti olisi täytetty ja uusi leveä puistokatu olisi kulkenut sen alueen kautta nykyiseltä Asema-aukiolta Pasilaan sijoitetun uuden päärautatieaseman luo, josta olisi myös haarautunut joukko puistokatuja eri suuntiin. Saarinen ehdotti kadulle nimeä Kuninkaan puistotie (ruots. Kungsavenyn), joka liittyi samaan aikaan vireillä olleeseen Suomen kuningaskuntahankkeeseen.
Myöhemmin esitetyissä suunnitelmissa Töölönlahden täyttämisestä luovuttiin, ja suunniteltu liikenneväylä sijoitettiin yleensä välittömästi rautatien länsipuolelle. Esimerkiksi Yrjö Lindegrenin ja Erik Kråkströmin vuonna 1954 laatiman asemakaavaehdotuksen mukaan se olisi kulkenut moottoritiemäisenä rautatien vieressä. Alvar Aallon vuonna 1964 laatiman keskustasuunnitelman mukaan tie olisi sijoitettu pilarien varaan rautatien yläpuolelle, jossa autoliikennettä ei olisi hidastanut yksikään risteys tai jalankulkija, ja jossa Helsinkiin saapuville olisi avautunut komea näköala. Tien eteläpäähän suunnitellun Terassitorin yhteyteen olisi tullut laaja liikekeskus pysäköintitiloineen. Useimpien suunnitelmien mukaan Vapaudenkatu olisi eteläpäässään liittynyt Keskustan kehäväylään tai Helsingin keskustatunneliin, pohjoispäässään taas Lahdenväylän ja Turunväylän yhdistäväksi suunniteltuun Pasilanväylään.
Suunnitelma sai osakseen myös laajaa vastustusta osittain korkeiden rakennuskustannusten vuoksi, mutta myös kaupunkikuvallisista syistä ja erityisesti, koska sen pelättiin lisäävän merkittävästi liikennettä keskikaupungilla. Lisäksi suunnitelman toteuttaminen olisi merkinnyt, että huomattava osa Linnunlaulun alueen historiallisesti arvokkaista huviloista olisi täytynyt purkaa. Eräiden asukasyhdistysten lisäksi varsinkin Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö on voimakkaasti vastustanut hanketta.
Vuonna 1976, hyväksyessään kantakaupungin yleiskaavan, kaupunginvaltuusto päätti, että Vapaudenkadun suunnittelusta oli luovuttava. Kun suunnitelma kuitenkin tuli myöhemmin eri yhteyksissä uudelleen esille, valtuusto hylkäsi sen uudestaan vuonna 1997.
Varanus darevskii

| Varanus darevskii |
| --- | --- |
 Piirros löytyneestä kallosta
 Plioseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Osalahko::  Anguimorpha
Heimo::  Varaanit Varanidae
Suku::  Varaanit Varanus
Alasuku::  Psammosaurus
Laji::  darevskii
Kaksiosainen nimi
 † Varanus darevskii  Levshakova, 1986 
Katso myös
   Varanus darevskii Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varanus (Psammosaurus) darevskii on sukupuuttoon kuollut varaanilaji, joka eli plioseenikaudella. Laji on kuvailtu tadžikistanilaisen Sorin kylän alueelta löytyneen kallon perusteella. Laji luokiteltiin varaanien alasukuun Psammosaurus ja se on nykyisin elävän aavikkovaraanin mahdollinen esi-isä.
Silikaatti (yhdiste)

Silikaatti (< lat. silicium = pii) on kemiallinen yhdiste, joka koostuu piistä ja hapesta (SixOy), yhdestä tai useammasta metallista sekä mahdollisesta vedystä. Yksinkertaisimmat silikaatit voidaan käsittää piihappojen suoloiksi. Laajemmassa mielessä silikaatteihin luetaan myös piihapot itse sekä piidioksidi eli kvartsi (SiO2), joka on maankuoren yleisin mineraali maasälvän ohella. Silikaatit muodostavat silikaattimineraaleja ja edelleen silikaattikivilajeja. Maankuori koostuu yli 90-prosenttisesti silikaateista.
Silikaatti-ioneja tunnetaan useita. Yksinkertaisin on metasilikaatti-ioni SiO32-.  Muita eri mineraaleissa esiintyviä ovat esimerkiksi:
| Nimi | Ionin muoto | Kaava | Esimerkkejä mineraaleista |
| --- | --- | --- | --- |
| Nesosilikaatti (Ortosilikaatti) | Tetraedri | SiO44− | oliviini |
| Sorosilikaatit | Kaksinkertainen tetraedri | Si2O76- | epidootti |
| Syklosilikaatit | Rengasmainen | SinO3n2n- | turmaliini |
| Inosilikaatit | Yksinkertainen ketju (polymeroitunut metasilikaatti) | SinO3n2n− | pyrokseeni |
| Inosilikaatit | Kaksinkertainen ketju | Si4nO11n6n- | amfiboli |
| Fyllosilikaatit | Verkkomainen | Si2nO5n2n- | savi, talkki |
| Tektosilikaatit | Kolmiulotteinen rakenne | AlxSiyO2(x+y)x- | kvartsi, zeoliitti |
Näissä kemiallisissa kaavoissa parametrit n, x ja y voivat saada eri kokonaislukuarvoja. Tektosilikaatti-ionit itsessäänkin sisältävät usein myös alumiinia. Näiden negatiivisten ionien lisäksi silikaattimineraalit luonnollisesti sisältävät myös positiivisia kationeja niin, ettei niillä ole nettosähkövarausta. Kvartsikidettä eli piidioksidia voidaan kuitenkin pitää tektosilikaatti-ionin erikoistapauksena, SiyO2y, jossa parametri x on nolla eikä alumiinia ole ja jonka varaus on kaavan mukaisesti myös nolla.
Alkalimetallien silikaatit kuten natriumsilikaatti Na4SiO4 liukenevat veteen. Natriumsilikaatin liuos tunnetaan vesilasina. Muut silikaatit ovat yleensä erittäin niukkaliukoisia. Käytännöllisesti katsoen liukenemattomia ovat myös piihapot, joita ovat esimerkiksi metapiihappo H2SiO3 ja ortopiihappo H4SiO4, joita syntyy vesilasiliuoksen reagoidessa vahvojen happojen kanssa.
Lasia valmistetaan kuumentamalla silikaatteja sulamispisteeseen saakka ja antamalla niiden jälleen jähmettyä.
Rakenne

Silikaattien rakenne on 1930-luvulta lähtien pystytty pitkälti selvittämään röntgensäteilyn avulla. Niille on tyypillistä, että jokaista piiatomia ympäröi neljä happiatomia, jotka sijaitsevat sen ympärillä tetraedrin kärjissä, kun taas piiatomi on tetraedrin keskipisteessä. Jokainen piiatomi on siis oktettisäännön mukaisesti sitoututunut kovalenttisesti neljään happiatomiin. Sama happiatomi sen sijaan saattaa kuulua kahteenkin tällaiseen tetraedriin.
Ortosilikaatti-ionin (SiO44-) muodostaa vain yksi tällainen tetraedri. Muissa silikaatti-ioneissa ainakin osa happiatomeista sijaitsee kahden tetraedrin yhteisessä kärjessä, jolloin ne yhdistävät tetraedrit toisiinsa muodostaen monimutkaisempia anioneja. Esimerkiksi disilikaatti- eli pyrosilikaatti-ionin (Si2O76-) muodostaa kaksi tetraedriä, joilla on yksi yhteinen kärki. Monet silikaatti-ionit ovat polymeerisiä eli niissä on hyvin suuri määrä SiO4 -tetraedrejä, jotka voivat muodostaa ketjun, kaksoisketjun, verkon tai kolmiulotteisen rakenteen. Vaikka metasilikaatti-ionin kaava usein esitetään yksinkertaisesti muodossa SiO3-, todellisuudessa sekin esiintyy tetraedreistä koostuvana polymeerinä, jonka kaava tulisi esittää muodossa (SiO3-)n. Myöskään piidioksidi (SiO2) ei kiteisenä koostu pienistä yhden pii- ja kahden happiatomin muodostamista molekyyleistä vaan suuresta joukosta toisiinsa yhteisen happiatomin välityksellä sitoutuneista SiO4-tetraedreista siten, että niiden muodostamassa kolmiulotteisessa makromolekyylissa on happiatomeja kaksi kertaa niin monta kuin piiatomeja.
Silikaatti-ionin varaus voidaan laskea olettamalla, että jokaisella piiatomilla olisi varaus +4 ja jokaisella happiatomilla -2, paitsi kahden tetraedrin yhteisellä happiatomilla, joka ei tuo osuuttaan ionin varaukseen.
Aikaisemmin silikaatit pyrittiin selittämään hypoteettisten piihappojen suoloiksi. Esimerkiksi ortosilikaatteja pidettiin ortopiihapon (H4SiO4) ja metasilikaatteja metapiihapon (H2SiO3 suoloina. Monimutkaisempien silikaattien osalta tällaiset selitykset joutuivat kuitenkin suuriin vaikeuksiin, kunnes niiden rakenne saatiin selvitetyksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Silikaatti (yhdiste) Wikimedia Commonsissa
Ortosilikaatti-ionin (SiO44-) rakenne. Muutkin silikaatit koostuvat ortosilikaatti-ionin kaltaisista tetraedreista.
Disilikaatti-ioni (Si2O76-) koostuu kahdesta silikaatitetraedrista.
Natriummetasilikaatin rakenne. Jokaista piiatomia ympäröi neljä happiatomia, joista kaksi sitoo piiatomeja toisiinsa, kahdella muulla taas on negatiivinen nettovaraus, niin että ne sitovat positiivisia natriumioneja ionisidoksella.
Piidioksidin kiderakenne (β-kvartsi)
Armas Valste

| Armas Valste |
| --- | --- |
 Armas Valste.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Armas Ilmari Wahlstedt myöh. Valste
Syntynyt: 7. elokuuta 1905 Turku, Suomi
Kuollut: 16. maaliskuuta 1991 (85 vuotta) Portimão, Portugali
Yleisurheilija
Pituus:  178 cm
Paino:  80 kg
Laji:  kuulantyöntö, korkeushyppy, pituushyppy
Seura:  Turun Riento Turun Urheiluliitto Viipurin Urheilijat Helsingin Kisa-Veikot
Armas Ilmari Wahlstedt  myöh. Valste (7. elokuuta 1905 Turku – 16. maaliskuuta 1991 Portimão) oli suomalainen yleisurheiluvaikuttaja, ensin huippu-urheilija lajeinaan poikkeuksellisesti korkeushyppy ja kuulantyöntö sekä aktiiviuransa jälkeen pitkäaikainen yleisurheiluvalmentaja ja -johtaja. Hänelle myönnettiin sosiaalineuvoksen arvo. Valste voitti urallaan kymmenen Suomen mestaruutta Kalevan kisoista ja yhden SM-viesteissä Viipurin Urheilijoita edustaen.
Urheilu-ura

Urheilu-uransa Armas Wahlstedt aloitti kotiseudullaan Turussa Turun Riennossa. Myöhemmin hän edusti urheilu-urallaan Turun Urheiluliittoa, Viipurin Urheilijoita ja Helsingin Kisa-Veikkoja. Hän osoitti kykynsä jo vuoden 1922 poikaurheilijapäivillä voittaen ikäistensä nuorten useita hyppy- ja heittolajeja.
Suomen ennätyksiä hän paransi kaksi kertaa korkeushypyssä (188,5 ja 190 cm) ja kerran kuulantyönnössä (15,66 m). Hän voitti kaksi maaottelua – yhden kummassakin lajissa ja oli aina mitalisijoilla (5 maaottelua, joista kolmessa molemmissa lajeissa). Vuonna 1928 hän edusti Suomea Amsterdamin olympiakisoissa ja sijoittui viidenneksi kuulantyönnössä, jäi ilman tulosta korkeudessa ja keskeytti 10-ottelunsa.
Urheilu-ura > Mitalit Kalevan kisoista

Kultaa: 1925, 1926, 1927, 1929 (korkeushypyssä)
Kultaa: 1927, 1928, 1929, 1930, 1931, 1932 (kuulantyönnössä)
Hopeaa: 1925 (pituushypyssä ja kuulantyönnössä)
Valmentajaura

Lopetettuaan aktiiviuransa 1930-luvun alussa Armas Valste oli SVUL:n Viipurin piirissä piirivalmentajana. Hänen työnsä tuloksena sanotaankin Viipurin piirin nousseen Suomen ykköseksi 1930-luvun yleisurheilussa. Helmikuussa 1935 Armas Valste aloitti Suomen Urheiluliiton (SUL) ensimmäisenä päätoimisena valmentajana, ns. ylivalmentajana, jatkaen tehtävässä aina vuoteen 1960. Ylivalmentajan ura alkoi hektisissä merkeissä Berliinin olympialaisten aattona. Hypyt ja heitot kuuluivat Valsteen tehtäviin tässä vaiheessa. Vaikka Valsteen toiminta-alueena periaatteessa oli koko Suomi, hän oli ensisijaisesti maajoukkuevalmentaja.
Armas Valste rakensi Suomen yleisurheilun 1930-luvulla aluepohjaiseksi, jotta yleisurheilukilpailuihin taattiin tasoa. Aiemmin kilpailujärjestelmä oli perustunut piiritasoon, jonka pienuus oli tuottanut paljon pieniä kilpailuja. Tasokkuus yleisurheilukilpailuista oli siis puuttunut. Muutosten katsottiin olleen onnistuneita ja nostaneen kansallisten kilpailujen tasoa. Ylivalmentajan rooliin kuuluvana Armas Valste julkaisi 1930-luvulla SUL:n kustantamana monistettuja harjoitteluoppaita, jotka ilmestyivät vuonna 1946 viitenä erillisenä kirjana. 1930-luvun lopulla yleisurheilun SM-kisojen nimi Kalevan kisat virallistettiin, ja nimen takana sanotaan olleen juuri Armas Valsteen.
Armas Valste toimi yleisurheilujoukkueen valmennuksellisena johtajana viisien kesäkisojen ajan eli Berliinissä 1936, Lontoossa 1948, kotikisoissa Helsingissä 1952, Melbournessa 1956 ja vielä Roomassa 1960 sekä viisien EM-kisojen ajan eli Pariisissa 1938, Oslossa 1946, Brysselissä 1950, Bernissä 1954 ja Tukholmassa 1958. Lisäksi Valsteen aikaa leimasivat lukuisat yleisurheilumaaottelut. Hän oli näin aikakautensa näkyvä hahmo kansallisessa urheilutoiminnassa ja -keskustelussa. Olihan yleisurheilu hänen aikanaan kesälajien ykkönen, jota osoittivat maaotteluiden väkirikkaat katsomot.
Yleisurheiluvalmennus eteni aina 1950-luvun alkuun Suomessa Valsteen johtamia käytäntöjä noudattaen. Esimerkiksi hyppylajien edustajille voimaharjoittelu oli Valsteen oppien mukaan melkeinpä kiellettyä. Kriittiseen arviointiin suomalainen yleisurheiluvalmennus joutui Helsingin olympialaisten huonon menestyksen seurauksena; suomalaiset saivat yhden pronssimitalin. Oleellisia muutoksia ei tullut keskustelusta huolimatta, ja Valste sai jatkaa ylivalmentajana entisiä käytäntöjä noudattaen.
Armas Valsteen luopuessa ylivalmentajan tehtävästä vuonna 1960 Suomessa siirryttiin uuteen aikakauteen. Keskustelua oli käyty siirtymisestä yleisvalmennuksesta lajivalmennukseen, ja Valste oli vastustanut siirtymistä lajivalmennukseen. Kuitenkin 1960-luvun alussa uusi valmennusmalli teki tuloaan; tuli Valto Oleniuksen johtamat seiväsmiehet, Mikko Paanasen johtamat keihäsmiehet, Pentti Koiviston johtamat pituushyppääjät ja juoksupuolella joukko juoksutalleja.
Urheilujohtajana

Valmentajauransa jälkeen Valste siirtyi SUL:n koulutuspäällikön tehtävään toimien siinä vuoteen 1963 ja sen jälkeen toiminnanjohtajana vuoteen 1968 saakka. Hän ehti toimia SUL:n palveluksessa ennätykselliset 35 vuotta.
Valste toimi Helsingin 1971 EM-kisojen pääsihteerinä 1968–1970, mutta hän joutui luopumaan tehtävästään sairauden vuoksi ja jäi eläkkeelle 1971. Hän toimi kuitenkin Euroopan yleisurheiluliiton EAA:n hallituksen jäsenenä 1970–1980.
Tunnustusta pitkästä urasta

Hän sai suomalaisen urheilun kultaisen ansioristin vuonna 1964, ja presidentti myönsi hänelle sosiaalineuvoksen arvonimen vuonna 1976. Hänet kutsuttiin aktiivikautensa jälkeen niin Kansainvälisen yleisurheiluliiton IAAF:n kuin Euroopan liiton EAA:n kunniajäseneksi. Suomen Urheiluliiton valmentajat-yhdistys kutsui hänet kunniajäsenekseen v. 1972 ja antoi Kalevan kisojen yhteydessä tästä tunnustuksesta merkiksi kuparisen viestikapulan nro 1.
Hänen kaksitoista ”opetuslasta” ryhtyivät vaalimaan Valsteen perintöä perustamalla marraskuussa 1991 hänen nimeään kantavan yhdistyksen, jonka tarkoituksena on vaalia paljolti Armas Valsteen luomaa yleisurheilukulttuuria, kehittää seuratoimintaa ja nuorten valmennusta, järjestää koulutustilaisuuksia ja pitää yllä keskustelua yleisurheilun ajankohtaisista asioista. 
Perustat yhdistykselle ”Armas Valste yleisurheiluklubi” oli luotu jo hänen elinaikanaan. Klubi jakaa Ruotsi-ottelun parhaalle suomalaiselle Armas Valste -maljan ja stipendin. Kiertopalkinto on Valsteen itsensä voittama erittäin arvokas hopeamalja.
Muuta

Armas Valste oli alkuperäiseltä ammatiltaan radioteknikko ja hän toimi Viipurin yleisradioaseman hoitajana vuosina 1927–1929. 1920-luvulla hän aloitti harrastuksensa radioamatööritoiminnan. Valste ansioitui myös harrastuksessaan: hänet valittiin Suomen Radioamatööriliiton kunniajäseneksi vuonna 1960 ja kunniapuheenjohtajaksi vuonna 1985.
Armas Valste sai ensimmäisen tunnuksensa OH5NG jo vuonna 1929 Viipurissa. Myöhemmin hän sai kutsumerkin OH2NB, joka oli voimassa hänen kuolemaansa asti 1991. Viimeisinä vuosina hän asui Portugalissa ja oli aktiivinen radioamatööri sieltä tunnuksella CT1BCM aina kuolemaansa asti.
Armas Valste Yleisurheiluklubi ry on julkaissut Stefan von Gerichin toimittaman kirjan Armas Valste 100 vuotta Helsingissä vuonna 2005.
Aiheesta muualla

Armas Wahlstedt Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Stefan von Gerich (toim.): Armas Valste 100 vuotta.  Helsinki:  Armas Valste yleisurheiluklubi, 2005.  ISBN 952-91-9012-3
Omia julkaisuja

Sulo Kolkka ja Armas Valste: Yleisurheilu 1937 – Arvosteleva vuosikatsaus.  Helsinki:  Tekijät, 1937.
Armas Valste: Urheilijan opas 1–5.  Helsinki:  Suomen Urheiluliitto, 1946.
Miesten korkeushypyn Suomen-mestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Stefano Vanzina

Stefano Vanzina (19. tammikuuta 1915 Rooma – 13. maaliskuuta 1988 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, joka muistetaan parhaiten 1950-luvun alun komedioistaan. Hänet tunnetaan taiteilijanimellä Steno.
Vanzina opiskeli lakia Rooman yliopistossa ja työskenteli pilalehti Marc’Aurelion kirjoittajana. 1930-luvun lopulla hän alkoi käsikirjoittaa ohjaaja Mario Mattolin ja koomikko Erminio Macarion elokuvia. Vanzinan ensimmäinen ohjaustyö oli Mario Monicellin kanssa tehty Al diavolo la celebrità (”Piru vieköön kuuluisuudet”, 1949). Sen jälkeen hän ohjasi muun muassa 13 Totò-elokuvaa, joihin kuuluu Italian ensimmäinen värielokuva Totò a colori (”Totò väreissä”, 1952). Vanzinan muista ohjaustöistä tunnetuin on Alberto Sordin tähdittämä Un americano a Roma (”Amerikkalainen Roomassa”, 1954). Hän teki 1980-luvulle jatkuneen uransa aikana myös useita rikoselokuvia.
Aiheesta muualla

Stefano Vanzina Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Stefano Vanzina Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  IdRef
Sileä lihaskudos

Sileä lihaskudos (lat. textus muscularis non striatus) on lihaskudosta, joka muodostaa ruumiin painosta noin kolme prosenttia. Sileällä lihaskudoksella on suuri merkitys sisäelinten toiminnalle. Sileää lihaskudosta on onttojen putkimaisten ja pussimaisten elinten kuten verisuonten, hengitysteiden, ruoansulatuskanavan, virtsateiden ja sukuelinten ympärillä. Ihon pienet karvankohottajalihakset muodostuvat sileästä lihaskudoksesta. Myös silmissä on sileää lihaskudosta. Sydämen ympärillä sileän lihaskudoksen sijasta on poikkijuovaista sydänlihaskudosta. Sileän lihaskudoksen toiminta on tahdosta riippumaton.