stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Minkki
Levinneisyys > Esiintyminen Euroopassa ja Aasiassa > Minkin vaikutus alkuperäisluontoon

Sopeutuvaisena vieraslajina minkki on vahingollinen ekosysteemien alkuperäisille populaatioille. Sen on epäilty olleen osallisena vesikon häviämiseen Suomesta ja monista muista Euroopan maista. Minkki ja vesikko elävät samanlaisessa ympäristössä ja käyttävät samanlaista ravintoa, mutta minkki on suurempi ja aggressiivisempi, ja syrjäyttää näin alkuperäisen lajin. Luonnonvaraisia vesikoita elääkin nykyään lähinnä vain Espanjassa ja Venäjällä. Tosin vesikko alkoi taantua jo 1930-luvulla, jolloin minkkejä oli vielä vähän. Tätä on yritetty selittää sillä, että minkkien mukana Eurooppaan olisi saapunut jokin vesikolle haitallinen sairaus. On arveltu, että myös hillerin uhanalaistuminen Suomessa johtuisi kilpailusta minkin kanssa.
Aiemmin oletettiin, että minkki kilpailee ravinnosta myös saukon kanssa. Saukko on minkille kuitenkin vesikkoa vahvempi kilpailija, ja Amerikassakin minkki elää samoilla alueilla amerikansaukon kanssa. Ruotsissa on todettu, että saukon väheneminen ennen minkkikannan runsastumista johtui vesien saastumisesta ja liiallisesta metsästyksestä. Minkki sopeutuu saukkoa helpommin ihmisen läheisyyteen, ja menestyy siksi paremmin muuttuneissa elinympäristöissä.
Minkin runsastumisen suurimpana ongelmana pidetään sen vaikutusta lintukantoihin. Maalla ja sisämaan vesistöissä pesivät linnut ovat alun perinkin sopeutuneet minkkimäisiin saalistajiin, kuten vesikkoon ja hilleriin, joten niille minkki ei ole kovin suuri uhka. Sen sijaan ulkosaariston luodoilla minkki on vahingollinen varsinkin ruokkilinnuille ja haahkalle, koska näissä ympäristöissä ei luonnostaan ole ollut minkin kaltaisia pienpetoja. Ruotsissa minkkien tiedetään hävittäneen kokonaisia riskiläyhdyskuntia, ja Suomessakin ne voivat paikoitellen tuhota miltei puolet riskilöiden pesistä.
Elinympäristö

Minkki suosii vedellistä ympäristöä. Se viihtyy niin makean-, murto- kuin merivedenkin läheisyydessä. Se elää myös saariston karuilla luodoilla, mutta järviä ja jokia valitessaan se suosii paikkoja, joissa on runsas kasvillisuus sekä maalla että vedessä. Pohjois-Amerikassa sen alkuperäistä elinympäristöä ovat preerian pienehköt lampareet. Vaeltavat minkit seuraavat yleensä rantaviivaa, mutta voivat kulkea pitkiäkin matkoja avovedessä tai kuivalla maalla.
Elintavat

Villiminkit ovat pääasiassa yö- ja hämäräeläimiä. Tarhasta karanneet minkit taas liikkuvat yleensä päivisin. Vuorokausirytmiin vaikuttaa kuitenkin suuresti ravinnon määrä sekä paikan rauhallisuus, joten ei ole mitenkään harvinaista törmätä minkkiin päivisin. Se ei ole erityisen arka, mutta ei kuitenkaan yhtä utelias kuin kärppä. Aktiivisuus laskee talvisin.
Minkki liikkuu aaltomaisesti loikkien ja kohottautuu välillä takajaloilleen tarkkaillakseen ympäristöä. Vaikka se ei kovinkaan usein kiipeile puuhun, se liikkuu varsin ketterästi kallioilla. Vedessä liikkuessaan se kauhoo etutassuillaan, mutta sukeltaessaan saaliin perään se voi käyttää kaikkia neljää raajaansa.
Minkin elinpiiri on nauhan muotoinen, koska se kulkee pitkin rantoja saalista etsien. Pituudeltaan nauha voi olla useita kilometrejä. Päiväpiilot ovat usein lähellä paikkoja, joissa ravintoa on eniten saatavissa. Samaa sukupuolta olevia vastaan minkki puolustaa reviiriään muiden näätäeläinten tavoin, mutta uroksen ja naaraan reviirit eivät mene samalla tavalla päällekkäin. Myöskään uros- ja naarasminkin reviireissä ei ole niin suuria eroja. Kiima-aikana uros voi jättää reviirinsä ja lähteä vaeltamaan kauemmaksi pariutuakseen mahdollisimman monen naaraan kanssa.
Elintavat > Ravinto

Minkin ravinto koostuu pääasiassa nisäkkäistä (kuten myyristä), linnuista (varsinkin vesilinnut ja niiden munat ja poikaset), kaloista, sammakoista, ravuista sekä hyönteisistä. Amerikassa sen pääravintoa ovat piisamit, Pohjois-Euroopassa puolestaan kalat. Talvisin minkin ruokavalio on kalapainotteinen ja kesällä se syö enemmän muita eläimiä. Vesikkoon verrattuna minkki syö enemmän kalaa ja vähemmän pikkujyrsijöitä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Minkin kiima-aika on alkukeväällä. Urokset vaeltavat silloin pitkiäkin matkoja naaraita etsien. Minkki kaivaa vain harvoin oman pesänsä, sen sijaan se käyttää luonnononkaloita, jotka se vuoraa ruoholla, höyhenillä ja karvoilla. Minkin kantoaika on 39–77 vuorokautta; kesto riippuu siitä, kuinka nopeasti munasolu kiinnittyy kohdun seinämään. Poikaset syntyvät huhti-kesäkuussa ja luonnossa niitä on kerralla yleensä 5–6. Turkistarhassa poikuekoko voi olla suurempi, enimmillään noin kymmenen. Syntyessään poikaset ovat sokeita ja lähes karvattomia. Silmät avautuvat noin neljän viikon iässä. Itsenäisiä poikaset ovat syksyllä neljän kuukauden ikäisinä, mutta sukukypsiä ne ovat vasta seuraavana kesänä. Luonnossa minkin ikä on keskimäärin neljä vuotta, mutta tarhoissa se voi olla kaksinkertainen, jopa yli 11 vuotta.
Luokittelu

Minkki luettiin aiemmin kärppien sukuun (Mustela), ja sitä pidettiin samannäköisen vesikon lähisukulaisena. 1980-luvulla kuitenkin huomattiin, että minkin kallonmuoto poikkeaa huomattavasti vesikosta ja muista euraasialaisista lajeista. Niiden samankaltaiset ulkonäkö ja elintavat ovat seurausta konvergentista evoluutiosta. Nykyisin minkki luokitellaan kuuluvaksi Neovison-sukuun yhdessä jo sukupuuttoon kuolleen Neovison macrodon -meriminkin kanssa.
Minkki jaetaan viiteentoista alalajiin.
Minkin pyytäminen

Minkki luokitellaan kansallisesti haitalliseksi vieraslajiksi, ja sen pyytäminen on sallittua ympäri vuoden. Aiemmin minkki kuului Suomen riistaeläimiin, ja sen metsästysaikaa oli koko vuosi. Vain naaras, jolla on poikasia, oli aiemmin rauhoitettu 1.5.–31.7. välisenä aikana. Lainsäädäntö muuttui 1. kesäkuuta 2019, ja nykyään minkkiä pidetään haitallisena vieraslajina, jonka pyydystäminen ei ole metsästämistä vaan tappamista ja hävittämistä.
Vuotuinen minkkisaalis on 2000-luvulla ollut noin 50 000–85  000 yksilöä. Minkkiä metsästetään useimmiten elävänä pyytävillä loukuilla, joihin tulleet yksilöt lopetetaan ampumalla. Hukuttamalla lopettaminen on kielletty.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Minkki (Neovison vison)
iNaturalist: Minkki (Neovison vison)
Vieraslajit: Minkki (Neovision vison)
Suomen Metsästäjäliitto: Minkki
Yle Oppiminen: Villiminkki on haitallinen tulokaslaji
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Neovison vison (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Neovison vison, American mink (englanniksi)
ARKive: American mink (Mustela vison) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Mustela vison (luettu 4.8.2010) (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Mustela vison, the American mink (englanniksi)
Kirjallisuutta

Suomen turkiseläinten kasvattajain liitto, Dansk pelsdyravlerforening: Minkinkasvatus : yhteispohjoismainen minkinkasvattajain käsikirja.  (2. painos)  Jyväskylä:  Gummerus, 1979.  ISBN 951-635-195-6
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Neovison vison:  Wikidata: Q27179  Wikispecies: Neovison vison  ADW: Neovison_vison  BioLib: 1773  BOLD: 68862  CoL: 46WF6  EoL: 922786  EPPO: NEVSVI  FEIS: nevi  GBIF: 2433652  GISD: 969  iNaturalist: 1264432  ISC: 74428  ITIS: 726284  IUCN: 41661  MDD: 1005879  MSW: 14001484  NBN: NHMSYS0020774297  NCBI: 452646  Observation.org: 18418  OBIS: 1506691  ODNR: mink  Open Tree of Life: 310482  Paleobiology Database: 470368  Paleobiology Database: 367291  Laji.fi: MX.47243 
Mustela vison:  Wikidata: Q50407587  CoL: 44QYZ  EUNIS: 11306  Fauna Europaea (new): 6c53c8de-5b3b-4483-90a4-11804656627e  GBIF: 5218823  IRMNG: 10584058  ITIS: 180553  Observation.org: 200941  Paleobiology Database: 48869  SeaLifeBase: 69198  ZooBank: B4B84E11-B1D4-4BB9-91C6-C00F71F727FB 
Minkillä on valkoista yleensä vain alaleuassa, toisin kuin vesikolla.
Safiiricross-tarhaminkkien turkkeja.
Liettualainen minkki elinympäristössään.
Minkki maakolon suulla.
Metallinen minkinloukku pyytämässä.
Heckler & Koch P7

| Heckler & Koch P7 |
| --- | --- |
 Heckler & Koch P7M8
Tyyppi:  itselataava pistooli
Valmistaja:  Heckler & Koch
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistusvuodet:  1979 - 2008
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  9×19 mm Parabellum. P7M10: .40 S&W
Aseen pituus:  171 mm, 175 mm, 175 mm
Piipun pituus:  105 mm
Paino (tyhjänä):  780 g, 850 g, 1200 g
Kapasiteetti:  8 tai 10 tai 13 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  300 - 351 m/s
Heckler & Koch P7 (saks. Pistole 7, Pistooli 7), alkujaan PSP (saks. Polizei Selbstlade-Pistole, Poliisin itselataava pistooli) on saksalaisen Heckler & Koch -yhtiön valmistama itselataava pistooli. Se suunniteltiin vuodesta 1976 lähtien kompaktikokoiseksi, edistyneitä turvallisuusominaisuuksia sisältäväksi aseeksi.
Historia

Heckler & Koch julkaisi P7:n ensimmäisen version usean vuoden kehityksen jälkeen vuonna 1976 nimellä PSP. Sarjatuotanto aloitettiin vuonna 1979 ja lopetettiin vuonna 2008. P7 oli alusta lähtien tarkoitettu Länsi-Saksan poliisivoimien pistooliksi, ja se otettiinkin niiden ja rajavartioston käyttöön.
P7 valittiin Yhdysvaltain maavoimien kokeisiin, joiden tarkoituksena oli löytää uusi palveluspistooli Colt M1911:n tilalle. Se kuitenkin hylättiin kokeiden alkuvaiheessa, sillä se ei täyttänyt vaatimuksia. Huolimatta aseen korkeasta hinnasta, myös useat poliisilaitokset Yhdysvalloissa ottivat sen käyttöönsä
, esimerkkeinä New Jerseyn osavaltion poliisi ja Utahin liikkuva poliisi.
Ominaisuudet

P7:ssä on harvinainen kahvan etuosassa sijaitseva vipuvirityssysteemi: Kun kahvan etusivun muodostava vipu painetaan sisäänpäin noin kuuden kilogramman voimalla, aseen iskuri virittyy; kun vipu päästetään takaisi ulos, viritys purkautuu. P7:n laukaisu on yksitoiminen, liipaisimen painaminen pelkästään vapauttaa vasaran/iskurin, eikä viritä sitä. Aseen laukeaminen vaatii viritysvivun sisässä pitämisen, johon tarvitaan noin 700 gramman puristuksen kahvasta. Monet pitävätkin sitä vipuvirityksen vuoksi eräänä turvallisimmista pistooleista kuljetettavaksi patruunapesässä. Vaikka tiedetäänkin tapauksia joissa poliisi on menettänyt P7:nsä rikolliselle, tunnetun itsepuolustus- ja asekouluttaja Massad Ayoobin mukaan yksikään näistä poliiseista ei ole tullut ammutuksi omalla aseellaan, johtuen P7:n harvojen tuntemasta painalluksen vaativasta virityssysteemistä.
Toinen P7:n epätavallinen ominaisuus on sen kaasumäntähidasteiseen massasulkuun perustuva toiminta. Tämä sallii aseen tarkkuutta parantavan piipun kiinnittämisen suoraan runkoon, toisin kuin jäykkäyhteyteen perustuvissa pistooleissa. Ampuessa osa palokaasuista ohjataan piipusta sylinteriin, jossa sijaitseva mäntä viivästyttää luistin liikettä taaksepäin.
P7:n piippulinja on hyvin alhaalla, mikä vähentää ammuttaessa piipun nousemista ja rekyylin tunnetta ampujan käsissä. P7:n iskuri voidaan myös kätevästi poistaa luistista sekunneissa turvallista säilytystä varten.
Palveluspistoolina P7:ssä on haittana kaasumännästä johtuva nopea kuumeneminen. Lämpö on huomattavissa erityisesti ammuttaessa nopeasti tusinoittain laukauksia. Tällä ei ole paljoakaan merkitystä itsepuolustusta vaativissa tilanteissa, mutta ampumaharjoittelussa se voi olla haitaksi. Yhdysvaltain markkinoille tarkoitetut PSP/P7:t sisältävät tämän vuoksi pienen muovisen lämpökilven liipaisinsuojan yläosan sisällä, josta tuli myöhemmissä malleissa vakiovaruste. Pitkäaikaisen käytön seurauksena P7 on kaasumännästään johtuen myös altis likaantumiselle, ja vaati näin ollen kaasusylinterin puhdistuksen tietyin väliajoin pysyäkseen toimintakykyisenä. Saksalainen rajavartioston terrorisminvastainen erikoisjoukko GSG-9 on kuitenkin todistanut, että aseella voidaan ampua tuhansia laukauksia ennen kaasumännästä johtuvaa häiriötä.
Mallit

P7:ää valmistettiin useita eri malleja:
PSP: 8-patruunan yksirivinen lipas, kaliiperi 9×19 mm Parabellum. Alkuperäinen versio, jossa lippaan salpa on  kahvan pohjassa ja liipaisinsuojassa ei ole lämpökilpeä. Se tunnetaan myös nimellä "Euroopan malli" (engl. European-style).
P7M8: 8-patruunan yksirivinen lipas, kaliiperi 9×19 mm Parabellum, lippaanvapautin aseen sivulla painonappina. Sisältää lämpökilven liipaisinsuojan yläosassa. Tunnetaan myös nimellä "Amerikan malli" (engl. American-style). Nimen P7 merkitsee aseen nimeä (saks. Pistole 7), kun taas M8 viittaa lippaan kokoon (saks. Magazinkapazität 8). Sama nimeämiskäytäntö koskee muitakin P7:n versioita, lukuun ottamatta yllä mainittua PSP:tä.
P7M10: 10-patruunan kaksirivinen lipas, kaliiperi .40 S&W
P7M13: 13-patruunan kaksirivinen lipas, kaliiperi 9×19 mm Parabellum
P7K3: Vaihdettava piippu (.22 LR myös luisti), kaliipereina .22 LR, .32 ACP tai .380 ACP. Sulkumekanismina hydraulivaimentimella varustettu massasulku ilman kaasuhidastinta.
P7M7: Prototyyppi (vain kuusi valmistettu), kaliiperina .45 ACP. Kaasumännän tilalla hydraulimekanismi.
PSP ja P7M8 ovat aseen ohuimmat ja näin ollen myös helpoimmin kätkettävät versiot. P7M13:ssa on 13-patruunan lipas, jonka vuoksi kahvan kokoa on jouduttu kasvattamaan. P7M10 on hieman suurempi johtuen .40 S&W -patruunan ampumisen kestävästä luistista. Vuonna 1992 julkaistiin rajoitettu erä elektrolyysittömällä nikkelipinnoitteella päällystettyjä P7-pistooleita. Nikkelipinnoite lisättiin malleihin M8, M13 ja M10.
Suomessa

Huolimatta aseen pienestä koosta, P7M13 ei mahdu poliisin taskuaselaatikkoon (180 × 130 mm) ohjeiden mukaan aseteltuna, koska sen korkeus on 135 mm.
Aiheesta muualla

Modern Firearms: Heckler - Koch PSP, P7, P7M8, P7M13, and P7M10 pistols
Chris's Unofficial H&K P7 Website
HKPRO - The Unoffial Website for the Uncompromising H&K Enthusiast
P7M8 Discussion (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kah’ovkan padon tuhoutuminen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kah’ovkan padon tuhoutuminen Wikimedia Commonsissa
Vesivoimalaitoksen turbiinihallin lähellä oleva padon osa, jossa havaittiin vaurioita muutama päivä ennen padon tuhoutumista, kuvattuna vuonna 2013.
Yö (yhdistys)

Yö ry on suomalainen taiteilijayhdistys, joka perustettiin vuonna 2020. Yhdistys toimii useilla eri taiteenaloilla ja pyrkii edistämään taiteilijoiden näkyvyyttä sekä luomaan taiteiden välistä yhteistyötä.
Yö ry:n toiminta keskittyy monitaiteellisten tapahtumien ja hankkeiden järjestämiseen sekä julkaisutoimintaan. Yhdistyksen kotipaikka on Helsinki, mutta sen toiminta ulottuu myös muille paikkakunnille Suomessa.
Perustaminen ja jäsenistö

Yö ry perustettiin lokakuussa 2020 muutaman taiteilijan aloitteesta. Perustamiskokouksessa oli mukana 28 henkilöä, ja vuoden 2020 loppuun mennessä yhdistyksessä oli jo yli 100 jäsentä. Vuoteen 2025 mennessä jäsenmäärä oli kasvanut noin 400:aan. Yhdistyksessä jäsenet edustavat laaja-alaisesti eri taiteenaloja, kuten kuvataidetta, mediataidetta, sanataidetta, teatteria, säveltaidetta ja performanssitaidetta.
Toimintaperiaatteet

Yhteisöllisyyden, kestävän kehityksen ja monikulttuurisuuden arvot ovat keskeisellä sijalla Yö ry:ssä ja niiden edistäminen on luonteva osa yhdistyksen toimintaa. Yhdistyksen kaikessa toiminnassa painottuu avoimuus, yhdessä tekeminen, vertaistuki ja moniulotteinen dialogisuus – vuoropuhelu taiteen eri muotojen ja alojen kuin myös taiteilijan, yleisön ja yhteiskunnan välillä. Taiteilijoiden keskinäistä vuorovaikutusta ammatinharjoittajina pyritään vahvistamaan vertaisoppimisen, -tuen ja -arvioinnin kautta.
Hallituksen puheenjohtajat

Yö ry:n hallituksen puheenjohtajina ovat toimineet:
2020–2022: Ilkka Pitkänen, kuvataiteen maisteri, taiteilija
2023–2024: Kalle Ahonen, taiteen maisteri, skenografi, taiteilija
2025–: Anu Miettinen, kuvataiteilija
Yö Galleria ja Yö Sali

Yö Galleria avattiin helmikuussa 2021 Helsingissä Lönnrotinkadulle. Se tarjoaa maksuttoman tilan taidenäyttelyille, esityksille ja työpajoille. Galleria on avoin myös muille kuin yhdistyksen jäsenille, mikä laajentaa sen saavutettavuutta ja monipuolisuutta.
Porvoossa yhdistys ylläpitää Yö Salia, joka aloitti toimintansa tammikuussa 2021 kulttuuritila Vanha 123:ssa. Yö Sali tukee erityisesti paikallista taideyhteisöä ja toimii monialaisen taidetuotannon keskuksena.
Festivaalit

Yö Fest on taitelijayhdistys Yö ry:n vuosittainen monitaidefestivaali, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2021 Helsingissä. Ohjelmisto sisältää näyttelyitä, konsertteja, esityksiä ja kirjallisuusiltoja. Festivaali tuo esille yhdistyksen jäsenten teoksia eri taiteenaloilta.
Yö Kekri on yhdistyksen toinen vuosittainen festivaali, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2022. Yö Kekrin ohjelmassa korostuvat vaihtuvat, monitaiteiset teemat, kuten surrealismi ja karnevalismi, ja tapahtuma on saanut huomiota kokeellisesta ja luovasta sisällöstään.
Julkaisutoiminta

Yö ry julkaisee Yö Lehteä, joka sisältää kuvataidetta, sanataidetta ja esseitä sekä yhdistyksen jäseniltä että kutsuvierailta. Vuoteen 2024 mennessä lehdestä oli julkaistu neljä numeroa. Lehden julkaisemista on tukenut Oskar Öflunds Stiflelse.
Lisäksi yhdistys kustantaa Yö Chapbook -sarjaa, joka yhdistää kirjallisuuden ja kuvataiteen. Sarjan ensimmäiset julkaisut ovat Hanna Råstin "Geological Contemplations" (ISBN: 9789526514109) ja Hanna Hyyn "Hämähäkinpesästä" (ISBN: 9789526514116). Julkaisusarja painottaa visuaalisen taiteen ja runouden vuorovaikutusta.
Hankkeet, koulutustoiminta ja yhteistyö

Kesäkuusta 2021 joulukuuhun 2022 Yö ry toteutti Uudenmaan liiton rahoittaman hybriditaidetyöpajahankkeen joka yhdisti digitaalisten ja perinteisten työpajojen menetelmiä. Hankkeen lopputuotteena syntyi opaskirja kulttuurialan toimijoille.
Yhdistys järjestää laaja-alaisesti työpajatoimintaa eri taiteen alojen parissa.
Yö ry tekee yhteistyötä useiden muiden taideorganisaatioiden kanssa, kuten Culture Current ry, Catalysti ry, Globe Art Point, Savonlinna International Nature Film Festival (SINFF) ja Selkokulttuuri ry. Yhdistyksen toimintaa ovat tukeneet muun muassa Taiteen edistämiskeskus, Helsingin kaupunki ja Suomen Kulttuurirahasto.
Enfo

| Enfo Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1964 (nimellä Tietosavo)
Toimitusjohtaja:  Nina Annila, EVP
Kotipaikka:  Kuopio
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  tietotekniikkapalvelut, konsultointi
Tuotteet:  ulkoistuspalvelut konsultointipalvelut toimialaratkaisut tiedonvälityspalvelut
Liikevaihto:  98,7 milj. euroa (2023 konserni)
Liikevoitto:  -1,2 milj. euroa (2023 konserni)
Henkilöstö:  yli 300 (2025)
Omistaja:  Tietokeskus
Kotisivu:  www.enfo.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Enfo Oy on vuonna 1964 perustettu suomalainen IT-palveluyritys, joka toteuttaa esimerkiksi alustapalveluja kuten pilvipalveluja ja datakeskuksia, loppukäyttäjille tarkoitettuja palveluita ja yrityksille suunnattuja tukipalveluja. Enfolla on yli 300 työntekijää kolmessa toimipisteessä. Yritys on osa Tietokeskus-konsernia.
Historia > Tietosavo (1964–2000)

Enfo perustettiin nimellä Tietosavo Oy vuonna 1964. Savossa toimivia perustajayrityksiä oli seitsemän. Niiden tavoitteena oli perustaa maakunnallinen tietokonekeskus. Tietosavo oli ensimmäinen atk-keskus pääkaupunkiseudun ulkopuolella.
Tietosavon omistajat olivat pohjoissavolaisia organisaatioita. Vuonna 1985 osakkaita oli 30, joista suurimpia olivat Lihakunta, Savon Voima, Kuopion kaupunki, Saastamoinen ja Kainuun Valo. Vuonna 1987 Tietosavolla oli 183 työntekijää ja sen liikevaihto oli 55 miljoonaa markkaa.
Helmikuussa 2000 Kuopion Puhelin Oyj:n (KPY) osuus Tietosavon osakkeista nousi kahdeksasta prosentista 30,6 prosentiin, mikä teki siitä suurimman osakkaan. Tietosavo-konsernin liikevaihto oli 160 miljoonaa markkaa. Sen asiakkaina oli erityisesti energia-alan yrityksiä. Kuopion Puhelin ja Tietosavo toimivat yhdessä Enfo Partner -nimellä tuottaen tietojenkäsittelyyn liittyviä palveluja yrityksille ja yhteisöille. 300 henkilöä työllistänyt yritys tuotti tulostuspalveluja ja toimitti tietojärjestelmiä energia-alalle. Toimitusjohtaja Matti Valkama jäi eläkkeelle ja hänen seuraajanaan aloitti Teemu Tunkelo.
Historia > Enfo (2001–2024)

Vuonna 2001 Kuopion Puhelin osti loput Tietosavo Oy:n osakkeet ja yhtiön uudeksi nimeksi tuli Enfo Group Oyj. Seuraavana vuonna nimi lyheni muotoon Enfo Oy. Yhtiö uudisti strategiaansa, se halusi laajentaa toimintaansa ja palvelutarjontaansa.
Vuonna 2006 Osuuskunta KPY osti Enfon. Seuraavan vuoden heinäkuussa Enfo jakautui kahtia. IT-liiketoiminnoista muodostettiin Enfo Oyj ja teleoperaattoritoiminta eriytyi Kuopion Puhelin Oy:ksi. Syksyllä Enfo Oyj kertoi harkitsevana listautumista Helsingin pörssiin.
Tammikuussa 2008 Enfo osti ruotsalaiselta Semcon AB:lta sen it-liiketoimintaan keskittyneen tytäryhtiön Semcon Innovation AB:n eli it-konserni Zpiderin emoyhtiön. Zpiderilla oli 231 työntekijää ja neljä tytäryhtiötä.
Vuonna 2011 Enfo vahvisti integraatioliiketoimintaansa ostamalla ruotsalaisen Enjoy IT Integration AB:n. Myöhemmin samana vuonna Enfo osti Ruotsissa Business Intelligence (BI) -toimialaan erikoistuneen konsultointiyhtiö Pointer Sweden AB:n.
Marraskuusa 2015 Enfo osti Business Intelligence- ja analytiikkaratkaisuihin erikoistuneen asiantuntijayritys Rongo Oy:n, jolla oli 75 työntekijää.
Tammikuussa 2016 Enfo osti viidennen yrityksen Ruotsista, Next Improvementin. Marraskuussa ostettiin integraatio-osaamiseen erikoistunut ruotsalaisen e-man, jolla oli 130 työntekijää ja yli 10 miljoonan euron liikevaihto.
Kesäkuussa 2021 Enfo myi Pearl Group AS:lle 30 prosentin osuutensa ruotsalaisesta Zuite Business Consultingista. Enfo Oy:n pääomistajan, kuopiolaisen Osuuskunta KPY -konsernin liikevaihto oli 300 miljoonaa euroa ja sillä oli yli 2500 työntekijää. Konsernin suurimpia yrityksiä olivat Enfo ja Voimatel, joka oli erikoistunut sähköverkkoihin. Enfo Oy:n viisi suurinta osakkeenomistajaa olivat Osuuskunta KPY, Keskinäinen Eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen, Rongo Cap, Gösta Serlachiuksen taidesäätiö ja Keskisuomalainen Oyj.
Maaliskuussa 2023 Enfo järjesti ylimääräisen yhtiökokouksen, jossa päätettiin yhtiön jakautumisesta. Enfon konsulttiliiketoiminta oli tarkoitus siirtää Enfo Consulting -yritykseen ja vanhaan Enfoon oli tarkoitus jättää it-palveluihin liittyvä liiketoiminta. Tässä vaiheessa Enfon konsulttiliiketoiminnalla oli 469 työntekijää Suomessa ja Ruotsissa ja it-puolella 280 työntekijää Suomessa. Toukokuussa jakautumissuunnitelmaa päivitettiin ja Enfo päätti muuttaa yhtiörakennettaan. Kesäkuussa 2023 voimaan tulleessa muutoksessa Enfo Oy:n Epical-tytäryhtiöön siirrettiin datakonsultoinnin palvelut Suomessa ja Ruotsissa. Epicalin palvelut liittyivät dataan, analytiikkaan, integraatioihin, digitaalisten identiteettien hallintaan, digipalveluihin ja -tuotteisiin sekä liiketoimintasovelluksiin. It-palveluliiketoimintaa, kuten esimerkiksi tietoturva- ja pilvipalveluihin ulkoistuksia, tuotettiin Enfo-brändillä. Elokuussa yhtiömuoto muuttui ja Enfo Oyj:stä tuli Enfo Oy. Joulukuussa Epical myi SAP-liiketoimintansa Pearl Finlandille.
Märit Sareyko aloitti noin 400 henkilöä työllistäneen Epicalin toimitusjohtajana huhtikuussa 2024.  Tietokeskus osti Enfon liiketoiminnan syksyllä 2024, mutta Epical ei kuulunut kauppaan. Epical toimii Osuuskunta KPY:n omistuksessa omana yrityksenään.
Historia > Enfo osana Tietokeskus-konsernia (2024–)

Lokakuussa 2024 Tietokeskus kertoi ostaneensa Enfon liiketoiminnan. Kaupan myötä Tietokeskus-konsernista tuli yksi Suomen suurimmista it-alan yrityksistä. Kilpailu- ja kuluttajavirasto hyväksyi kaupan joulukuussa. Kaupan jälkeen Enfo toimii osana Tietokeskus-konsernia, omalla brändillään.
Organisaatio

Vuonna 2024 Enfon ostaneella Tietokeskuksella on yhteensä 800 työntekijää ja noin 200 miljoonan euron liikevaihto. Konserni toimii Suomessa 17 toimipisteessä. Enfon kolmessa toimipisteessä, Espoossa, Kuopiossa ja Tampereella, työskentelee yli 300 henkilöä.
Liikevaihdon perusteella Tietokeskus-konserni on Suomen 31. suurin it-yritys. Enfon ja Tietokeskuksen palvelut täydentävät toisiaan: kumpikin tarjoaa asiakkailleen palveluja it-ulkoistuksiin, tietoturvaan ja pilveen. Enfon liiketoimintoihin kuuluu esimerkiksi alustapalveluja kuten pilvipalveluja ja datakeskuksia, loppukäyttäjille tarkoitettuja palveluita ja yrityksille suunnattuja tukipalveluja.