Heinäkuun monarkia
Historia > Heinäkuun monarkian alkuvaiheet

Uusi kuningas Ludvig Filip oli aluksi erittäin suosittu. Hän esiintyi vapaamielisenä itsevaltiuden vihollisena, joka halusi puolustaa kaikkia niitä arvoja, joita trikolori edusti. Hänet saatettiin nähdä iltakävelyllä Pariisissa puolisonsa kanssa kuin kuka tahansa varakas porvari. Kuningas itsekin mielsi itsensä varakkaaksi suurporvariksi. Ulkomaiden lähettiläille hän tosin kertoi jotain aivan muuta. Hän sanoi tarttuneensa kuninkuuteen ainoastaan estääkseen suuremmat onnettomuudet ja ottaakseen vastaan Kaikkivaltiaan hänelle tarjoaman aseman.
Ensimmäiseksi pääministerikseen kuningas nimitti Jacques Laffitten, joka menetti kuninkaan luottamuksen jo maaliskuussa 1831. Hänen tilalleen tuli pankkialalla toiminut Casimir Perier. Perier oli voimakasluontoinen henkilö, joka viitoitti sen politiikan, jota Ludvig Filip noudatti pääpiirteissään koko valtakautensa.
Perier ei pelännyt ojentaa kansanedustajia eikä edes kuningasta, kun katsoi tämän puuttuvan asioihin jotka eivät hänelle kuuluneet. Hän ei myöskään epäröinyt käyttää väkivaltaa hajottaakseen opposition mielenosoituksia. Ranskassa oli paljon ryhmittymiä, jotka olivat tyytymättömiä vallankumouksen lopputulokseen ja he vihasivat uutta hallitsijahuonetta ja sen virkamiehistöä.
Koleraepidemia kohtasi Ranskan vuonna 1832. Ensimmäiset tapaukset havaittiin helmikuussa ja toukokuussa se oli levinnyt koko maahan. Kaikkiaan epidemia vaati 18 402 ranskalaisen hengen. Perier osoitti henkilökohtaista rohkeutta vieraillessaan sairaaloissa, sillä hän halusi osoittaa hallitusvallan myötätuntoa sairastuneille. Tämä koitui pääministerin kohtaloksi, sillä hän sai tartunnan ja kuoli.
Kuningas salasi huonosti tyytyväisyytensä häntä hermostuttaneen energisen pääministerin kuoltua. Hallitsija lähetti kruununperillisen sairaaloihin osoittamaan hallituksen osanottoa sairastuneille, mutta sai osakseen vihaa ja arvostelua. Lisäksi kuningas antoi omista varoistaan 500 000 frangia sairauteen kuolleiden omaisille. Tämäkään ei kansaa miellyttänyt, ja lentolehtisissä alettiin vaatia koleralääkkeeksi kuninkaan ja tämän poikien sekä edustajainhuoneen jäsenten päitä. Perier, joka ei ollessaan pääministerin virassa ollut kovinkaan suosittu, oli nyt kansan mielissä marttyyri.
Hallinnon puutteista huolimatta Ranskan koulutusoloissa tapahtui edistystä. Vuonna 1833 säädettiin koulutusoloja parantanut laki. Jokaisessa kunnassa piti olla vähintään yksi alkeisopetusta antanut koulu. Kun vuonna 1832 koulutukseen osallistui niin yksityisissä kuin yhteiskunnan tukemissa kouluissa 1 937 000 lasta, oli koululaisten määrä heinäkuun monarkian loppupuolella jo lähes kolme miljoonaa. Alkeisopetukseen osallistui sekä tyttöjä että poikia. Opettajan ammatti avautui myös naisille ja naisia oppilaikseen ottanut opettajaseminaari avattiin vuonna 1838.
Myös pankkilaitosta ryhdyttiin kehittämään. Vuonna 1835 säädettiin laki säästöpankeista, sillä hallinto halusi myös työväenluokan ryhtyvän säästäjiksi. Aluksi jokaiselta säästäjältä vaadittiin 3 000 frangin minimisäästöt, mutta summa osoittautui liian suureksi ja sitä alennettiin huomattavasti. Vuonna 1848 maassa oli jo 1 364 säästöpankkia, joilla oli 200 sivukonttoria. Tilin omistajia oli lähes 800 000 henkilöä.
Yleisesti ottaen pankkilaitos oli vielä melko perinteisellä kannalla. Pankit olivat pieniä ja useimmiten perheyrityksiä. Vuonna 1837 perustettu Caisse Géneral du Commerce et de l’índustrie oli ensimmäisiä uudenaikaisia pankkeja. Se piti pankkilainaa jokaisen oikeutena. Pankki houkutteli itselleen myös piensijoittajien pääomia. Pankista sai lainaa, mutta sen korot olivat korkeat.
Hallinto kiinnitti huomionsa Ranskan liikenneyhteyksien parantamiseen. Uusia kanavia rakennettiin 2 000 kilometriä ja niiden käyttömaksuja alennettiin. Uusia maanteitä rakennettiin 35 000 kilometreiä ja vanhoja korjattiin niin, että niillä voitiin viedä tavaraa vankkureilla. Vuoden 1836 laki velvoitti kuntia vastaamaan niiden halki kulkevista maanteistä. Suuri uutuus olivat rautatiet, joiden rakentaminen pääsi alulle. Niihin suhtauduttiin monella eri tavalla. Adolphe Thiers piti niitä kalliina leluina, osalle ne symbolisoivat edistystä ja jotkut pelkäsivät niitä. Hallituksen esitys kuuden linjan rakentaminen säteittäisesti pääkaupungista eri puolille maata ei mennyt edustajainhuoneessa läpi, sillä haluttiin, että yksityisyritykset rakentaisivat ne. Vuoteen 1848 mennessä rautatiet olivat osoittaneet tarpeellisuutensa. Rataverkkoa laajennettiin toisen keisarikunnan aikana.