stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hengitys
Sisäänhengitys ja uloshengitys > Ilman tulo ylähengitysteihin

Kun ihminen hengittää nenän kautta, sisään menevä ilma kostuu ja lämpiää, ja siitä suodattuvat pois epäpuhtaudet. Näin ilma ärsyttää hengitysteiden limakalvoja mahdollisimman vähän. Hengitysteitä verhoaa hengitystie-epiteeli, joka on valekerrostunutta värekarvaepiteeliä. Värekarvat heiluvat jatkuvasti etenevinä aaltoina liikuttaen soluja peittävää limaa kohti nielua, josta ne joutuvat nielemisliikkeiden mukana mahalaukkuun. Limaan tarttuu hengitysilmasta mikrobeja, jotka hajoavat lähes täysin mahalaukussa.
Hengitysilma kulkee kahdessa sieraimessa vapaammin vuoron perään noin viiden tunnin jaksoissa. Tämän aiheuttaa nenän kuorikoiden paisuvaiskudos, joka on toisessa sieraimessa aina paisunut ja toisessa supistunut. Tämä niin sanottu nenäsykli antaa nenän limakalvoille aikaa levätä ja uusiutua.
Fyysisessä rasituksessa ja ponnistellessa ihminen saattaa vaihtaa nenähengityksen suun kautta tapahtuvaan hengitykseen. Siinä ilmaa saadaan keuhkoihin nenähengitystä nopeammin ja helpommin, koska suuhengityksessä vastus on levossa noin neljä kertaa ja rasituksessa noin yhdeksän kertaa pienempi kuin nenähengityksessä. Sen lisäksi ylähengitysteiden hengitysvastus pienenee liikunnan vaikutuksesta enemmän suun kautta hengitettäessä kuin nenähengityksessä. Suuhengityksen haittapuoli on se, että sisäänhengitysilma ei puhdistu, lämmity eikä kosteudu kuten nenän kautta hengitettäessä.
Sisäänhengitys ja uloshengitys > Keuhkojen täyttyminen ja tyhjentyminen

Sisäänhengityksessä pallealihas supistuu ja painuu alaspäin vatsaontelon elimiä vasten. Sen seurauksena rintakehän sisälle syntyy alipaine, jolloin ilma virtaa paine-eron suuntaan ja täyttää keuhkot. Samalla ylävatsa pyöristyy sekä rintakehä laajenee sivuille, ylös ja eteenpäin, kun uloimmat kylkivälilihakset nostavat kylkiluita ylöspäin.
Uloshengityksessä sisäänhengityslihakset rentoutuvat passiivisesti. Sen seurauksena rintakehä palautuu lepoasentoon ja pallea palautuu rintaonteloa vasten, jolloin keuhkoista virtaa ilmaa ulos. Uloshengitystä seuraa lyhyt tauko. Kun hengitys voimistuu, käytetään myös uloshengityslihaksia eli sisempiä kylkivälilihaksia ja vatsalihaksia.
Aikuinen ihminen vetää levossa kerralla keuhkoihinsa tyypillisesti noin puoli litraa ilmaa. Kun fyysinen ponnistelu lisää hapentarvetta, hengitys kiihtyy ja syvenee. Ihminen hengittää levossa yleensä 12–16 kertaa minuutissa. Voimakkaassa rasituksessa hengitystiheys voi nousta jopa 35–60 kertaan minuutissa. Hengittämistyö kuluttaa alle viisi prosenttia ihmisen kokonaisenergiankulutuksesta. Epätaloudellisessa hengityksessä kulutus voi nousta jopa 20–40 prosenttiin.
Sisäänhengitys ja uloshengitys > Hengitystavat

Hengitystavat on mahdollista jakaa neljään ryhmään sen mukaan, missä hengitys näyttää tapahtuvan.
Solisluuhengitys
Rintahengitys
Vatsahengitys
Syvähengitys
Solisluuhengityksessä hartiat nousevat sisäänhengityksen aikana. Rintahengityksessä rintakehän yläosa kohoaa ja vatsahengityksessä alavatsa pullistuu. Syvähengitystä pidetään teoriassa parhaana hengitystapana, sillä siinä keuhkot pääsevät täyttymään joka kohdasta tasapuolisesti kaikkien hengityslihasten osallistuessa toimintaan. Pallea laskeutuu, kylkivälilihakset nostavat kylkiluita, vatsa pullistuu, rintakehä leviää. Syvähengityksessä keskivartalon alue levenee kyljissä ja selässä sekä ylävatsan alueella. Syvähengitystä pidetään joissakin piireissä ainoana oikeana hengitystapana, ja muut kolme tapaa kuitataan virheellisiksi , mutta jopa oopperalaulajien on todettu käyttävän jotain muuta tapaa hengittää kuin syvähengitys  Syvähengitys ei ole sama asia kuin ilman vetäminen keuhkoihin ääriään myöten täyteen.
Kaasujen kierto elimistössä

Kaasujen vaihto tapahtuu keuhkorakkuloissa eli alveoleissa. Happi siirtyy vereen ja kiinnittyy punasolun sisällä olevaan hemoglobiiniin. Aineenvaihdunnan lopputuotteena syntynyt ylimääräinen hiilidioksidi poistuu uloshengitysilman mukana.
Happi siirtyy lyhyen matkan vuoksi hyvin nopeasti keuhkorakkuloista vereen, jossa se kulkee suurimmaksi osaksi hemoglobiiniin eli verenpunaan sitoutuneena. Osa hapesta kuitenkin liukenee plasmaan ja punasolujen nesteeseen. Esimerkiksi häkä (CO) sitoutuu hemoglobiiniin estäen hapen sitoutumisen, joka selittää sen myrkyllisyyden. Kudosten hiussuonista happi siirtyy happiosapaineen ansiosta kudosnesteeseen ja siitä edelleen soluihin. Samalla tavoin siirtyy hiilidioksidi soluista ensin kudosnesteeseen ja siitä vereen. Veressä hiilidioksidi reagoi veden kanssa muodostaen hiilihappoa, joka dissosioituu vetyioniksi ja vetykarbonaatti-ioniksi. Tätä tapahtumaa katalysoivat tietyt punasolujen entsyymit. Hiilidioksidista noin 70 prosenttia kulkee veressä vetykarbonaattina. Vetykarbonaatti ja vetyionit muodostavat jälleen hiilidioksidia keuhkokapillaareissa. Hiilidioksidista noin 23 % kulkee veressä hemoglobiinin tai muihin plasman proteiineihin sitoutuneena ja noin 7 prosenttia hiilidioksidista on liuenneena vereen muuttumattomana hiilidioksidina.
Perusaineenvaihdunnan kuona-aineena syntyvän hiilidioksidin (noin 200 ml/min) elimistö tuulettaa pois ensisijaisesti keuhkojen kautta tai varastoi verenkiertoon ja kudoksiin bikarbonaatti-ionina (HCO3−) karboanhydraasi entsyymin avulla.
Hengittäminen erikoisolosuhteissa > Urheilussa

Lyhyen rasituksen, kuten juoksupyrähdyksen, aikana ihminen ei ehdi hengittää tietoisesti. Vasta kun ihminen  pysähtyy, hän alkaa huohottaa. Sadan metrin juoksussa käytetty energia otetaan pääasiassa anaerobisesti lihaksiin säilötystä kemiallisesta energiasta, ja hapesta aerobisesti saatava energia vastaa vain 10 prosenttia käytetystä energiasta. Pitemmillä juoksumatkoilla aerobisen systeemin osuus kasvaa, ja on esimerkiksi 800 metrillä jo 60–70 prosenttia. Tämä johtaa happivajeeseen kehossa ja voimakkaaseen hengästymiseen juoksun jälkeen, kun keho palauttaa veren happipitoisuuden normaaliksi ja poistaa hiilidioksidin.
Pitkillä matkoilla hapensaanti ja hiilidioksidin poisto ovat oleellinen osa suorituskykyä ja asettavat sille rajat. Ihmisen keuhkot voivat kasvattaa rasituksen aikana yhden sisäänhengityksen ilmamäärän seitsenkertaiseksi normaaliin verrattuna ja hengityksen tihentyessä kokonaisilmamäärän 26-kertaiseksi 180 litraan minuutissa, josta happea on 38 litraa. Huippu-urheilijan hapenottokyky on paljon parempi kuin tavallisen ihmisen.
Soutajat ja uimarit säätelevät hengitysrytmiään suorituksen aikana, koska he tekevät ylävartalollaan säännöllistä syklistä liikettä suorituksen aikana. Useimmat uimarit hengittävät ulos silloin, kun he vetävät käsivartensa taaksepäin, ja sisään silloin, kun he työntävät käsivartensa eteen. Hitaassa vauhdissa soudettaessa uloshengitys alkaa, kun soutaja vetää airoista, ja päättyy, kun kädet on vedetty vartalon tasolle. Sisäänhengitys tapahtuu, kun airot siirretään vedenpinnan yläpuolella takaisin eteen. Kovemmassa vauhdissa soutaja hengittää kahdesti jokaisen vedon aikana.
Joissakin lajeissa, kuten jousiammunnassa, hengittäminen voi haitata suoritusta, joten urheilija pidättelee hengitystään suorituksen aikana.
Hengittäminen erikoisolosuhteissa > Korkealla ja matalalla, vedessä ja avaruudessa

Korkeassa ilmanalassa vähäinen happipitoisuus saa ihmisen aluksi hengittämään nopeammin. Koska tämä johtaa veren hiilidioksidipitoisuuden alenemiseen, hengitys ennen pitkää hidastuu. Tämä puolestaan voimistaa hypoksiaa eli hapenpuutetta. Keho mukautuu olosuhteisiin noin viikon kuluessa ja huono olo lakkaa. Korkeassa ilmanalassa voi sairastua vuoristotautiin. Vaara syntyy jo 2 500 metrin korkeudessa, ja vaaralliseksi se muodostuu 3 600 metrin korkeudessa. Korkeassa ilmanalassa, kuten Andeilla ja Tiibetissä, asuvat kansat ovat aikojen kuluessa sopeutuneet vähähappisuuteen. Vuorikiipeilijät sekä korkealle nousevat lentäjät ja kuumailmapallon matkustajat joutuvat käyttämään lisähappea pystyäkseen hengittämään ja pysyäkseen tajuissaan.
Merenpinnan alapuolella syvängöissä, kuten Kuolleenmeren seudulla, hapen paine on korkeampi kuin ylempänä. Tämä helpottaa hiukan hengitysvaikeuksista kärsivien ihmisten hengittämistä. Syvissä luolissa hengittäminen sen sijaan on vaikeaa, koska sinne ei tule happea korvaamaan uloshengitettyä hiilidioksidia.
Veden alla ihminen hengittää happisäiliön tai lyhyen snorkkelin eli ilmaputken avulla. Ihminen voi myös pidätellä hengitystä veden alla muutaman minuutin. Veden paine vaikeuttaa ilman vetämistä keuhkoihin. Paineen nopea laskeminen ylös noustessa voi aiheuttaa vaarallisen sukeltajantaudin.
Avaruudessa ei ole ilmaa eikä happea, joten siellä ei voi hengittää ilman mukaan otettua tai paikalla vedestä tuotettua happea sekä paineistettua tilaa. Tällöin avaruudessa hengittäminen ei eroa paljonkaan maapallolla hengittämisestä. Lepotiloja täytyy kuitenkin tuulettaa jatkuvasti, sillä muuten nukkuva ihminen herää yhtäkkisesti hiilidioksidipitoisen uloshengitysilman jäätyä hänen kasvojensa eteen.
Hengittäminen erikoisolosuhteissa > Tunnetilan vaikutus

Ihmisen hengitystapa voi muuttua hänen tunnetilansa muuttuessa, mikä näkyy nauramisena, itkemisenä tai haukottelemisena.
Hengitys nopeutuu, kun ihminen on stressaavassa tilanteessa ja sympaattinen hermosto on aktivoitunut. Kielteiset tunteet, kuten viha ja pelko, aiheuttavat hengityksen kiihtymistä. Vastaavasti hengitys rauhoittuu, kun ihmisellä on turvallinen ja rento olo, ja parasympaattinen hermosto on aktivoitunut.
Hengittäminen erikoisolosuhteissa > Hengitysongelmat

Hengitystä voi vaikeuttaa jokin hengityssairaus, kuten keuhkoputkia ahtauttavavat astma ja keuhkoahtaumatauti. Keuhkoputket voivat myös tulehtua, tai toimivan keuhkokudoksen määrä olla vähentynyt.
Hengityksen säätely

Ihminen säätelee hengitystään tietoisesti esimerkiksi puhuessaan, laulaessaan, ululoidessaan ja soittaessaan puhallinsoitinta.
Hengitystä tietoisesti hidastamalla ihminen voi aktivoida parasympaattisen hermostonsa. Tällöin syke ja verenpaine alenevat ja keho rentoutuu. Rauhallisen palleahengityksen aktivoimista ja hengitysrytmin syventämistä käytetään rentoutusharjoituksena lievittämään ahdistuksen tunnetta. Joogaan kuuluu paljon hengitysharjoituksia.
Ihmiset osaavat pidätellä hengitystään eli olla hengittämättä tavallisesti noin kahteen minuuttiin asti. Maailmanennätys on yli 24 minuuttia. Aluksi olo voi olla rentoutunut, mutta noin puolen minuutin jälkeen keuhkoissa alkaa tuntua kipua, ja myöhemmin vatsa alkaa kouristella. Minuuttien kuluessa veren hiilidioksidipitoisuus kasvaa, ja ihminen alkaa tuntea huimausta. Noin viiden minuutin jälkeen hengityksen pidättäminen alkaa olla vaarallista. Pian sen jälkeen ihminen voi mennä tajuttomaksi, jolloin hengitys alkaa uudelleen automaattisesti.
Harkitusti suoritetulla hengityksen pidättämisellä voi olla joitain terveyshyötyjä, kuten rentoutuminen, vastustuskyvyn lisääntyminen, eliniän pidentyminen ja aivokudoksen uudistuminen.
Valaat voivat olla veden alla hengittämättä useita tunteja kerrallaan.
Ihmisen rinta hengityksen aikana.
Keuhkorakkuloita ja hiussuonia.
Erik Byléhn

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Erik Byléhn |  Erik Byléhn |  Erik Byléhn |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Amsterdam 1928 | 800 metriä |  |
Erik Byléhn (15. tammikuuta 1898 – 14. marraskuuta 1986) oli ruotsalainen keskimatkojen juoksija. Hän voitti hopeaa vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa 4 × 400 metrin viestissä ajalla 3.17,0  sekä 1928 olympialaisissa Amsterdamissa 800 metrin juoksussa ajalla 1.52,8 .
Bustamante-luokka

| Bustamante-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  540 t
Pituus:  64,7 m
Leveys:  6,7 m
Syväys:  1,7 m
Koneteho:  6 250 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  70
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 57 mm tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
Bustamante-luokka oli Espanjan laivaston kolmen ensimmäisen maailmansodan aikana valmistetun aluksen muodostama hävittäjäluokka.
Alukset

Alusten hankinta vahvistettiin 7. tammikuuta 1908 annetulla laivastolailla.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Bustamante | Sociedad Española de Construcción Naval , Cartagena | 25. elokuuta 1911 | 3. tammikuuta 1913 | 23. maaliskuuta 1914 | alusluettelosta 20. lokakuuta 1930 |
| Villaamil | Sociedad Española de Construcción Naval , Cartagena | 25. marraskuuta 1912 | 10. joulukuuta 1913 | 16. elokuuta 1916 | alusluettelosta 1932 |
| Cadarso | Sociedad Española de Construcción Naval , Cartagena | 24. syyskuuta 1913 | 18. joulukuuta 1914 | 25. elokuuta 1917 | alusluettelosta 1930 |
Bulgarian sosialistinen puolue

| Bulgarian sosialistinen puolue |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1894
Johto:   Mihail Mikov 
Ideologia:  sosiaalidemokratia
Osoite:  20 Positano Street, Sofia
Värit:  punainen
Europarlamentaarikkoja:  4
Parlamentti:  37
Kotisivu:  www.bsp.bg
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puoluejohtaja Mihail Mikov.
Bulgarian sosialistinen puolue (bulg. Българска социалистическа партия, БСП; Bulgarska sotsialisticheska partiya, BSP, myös nimellä Stoletnitsata) tunnettu puolue on bulgarialainen sosiaalidemokraattinen ja keskustavasemmistolainen puolue.
Kommunismin kausi

Bulgaria joutui toisen maailmansodan loppuvaiheessa 1945 Neuvostoliiton miehittämäksi. Tällöin Bulgarian kommunistit aloittivat voimakkaan operaation valtaan pääsemiseksi, ja sosialistipuolue joutui kommunistien käsiin. Syyskuun 1946 kansanäänestyksessä kansan enemmistö kannatti maan muuttamista kansandemokratiaksi ja kuningas Simeon II lähti maanpakoon. Kommunistijohtoinen Georgi Dimitrovin  hallitus sai joulukuussa 1947 valmiiksi uuden perustuslain, joka perustui yksipuoluejärjestelmään eli Bulgarian kommunistisen puolueen valta-asemaan. Oppositio kukistettiin, tunnetuimpana vastustajana Traicho Kostov.
Monipuoluekausi

Maan ensimmäisissä monipuoluevaaleissa kesäkuussa 1990 puolue oli puhdistautunut kommunistisesta kaudestaan ja sai 53 % äänistä ja välivaiheiden jälkeen puoluejohtaja Zhan Videnov kohosi maan johtoon. Vuonna 2001 puolueen ehdokas Georgi Parvanov valittiin maan presidentiksi ja 2005 Sergei Stanišev pääministeriksi. Staniševin hallitus joutui kohtaamaan talousongelmia, joiden takia se hävisi seuraavissa 2009 parlamenttivaaleissa keskustaoikeiston ryhmittymälle. Vuoden 2013 parlamenttivaaleissa puolue sai 26,6 % äänistä, mutta hävisi silloinkin keskustaoikeiston ryhmittymälle, jonka hallitsevaksi ryhmäksi oli kohonnut GERB-puolue.
Vuonna 2014 valitussa Bulgarian parlamentissa on 39 BSP:n listalta valittua meppiä (ääniosuus 15,4 %). Kilpailua on myös saman poliittisen siiven puolella, sillä sosiaalidemokraattinen ABV-puolue Alternativa za Bălgarsko Vălgarsko sai vuoden 2014 parlamenttivaaleissa 4,2 prosentin osuuden äänistä.
Aiheesta muualla

Puolueen verkkosivut
Maileena Byström

Maileena Byström (ent. Kurkinen, s. Byström, s. 1958 Oulu) on suomalainen Helsingissä asuva graafinen suunnittelija, kuvittaja ja lastenkirjailija.
Byström valmistui graafikoksi Taideteollisesta korkeakoulusta 1983. Hän on kuvittanut muun muassa seuraavat lastenkirjat:
Riimurasia, 2001, Eija Timonen
Eläinten hovissa, 2000, Eija Timonen (Finlandia Junior -palkinto-ehdokas)
Posetiivi, Lapsen harjoituskirja, 1999, Seija Markkanen
Skatten som försvann, 1996, Marianne Saanila (suom.)
Tarinoita kadonneista aarteista, 1996
Ovi toiseen maailmaan, 1989, Marja-Leena Mikkola
Vedenhaltijat, 1988, Eija Timonen
Ketun luona kuussa, 1987, Marja-Leena Mikkola (sai Suomalaisen kuvakirjapalkinnon 1989)
Kun pikkukorva sai siivet, 1986, Ritva Toivola
Poika ja variksenpoika, 1986, Jussi Syynimaa
Amalia, karhu, 1985, Marja-Leena Mikkola
Turjanlinnan satukirja, Ilmari Kianto, 1985 (5. painos, ilmestyi alkujaan 1915)
Byström on itse julkaissut seuraavat teokset:
Aa aa Heikki, 1990
Aa tuuti lasta, 1996
Byström on kuvittanut seuraavat piirrosanimaatiosarjat:
Vedenhaltijat, 1991-1992, 5-osainen sarja
Aarteet, 1992, 6-osainen sarja
Maahiset, 1994, 7-osainen sarja
Pääsiäinen Kiviniemessä, 1994, 4-osainen sarja
Eläinten synnyt, 2001, 10-osainen sarja
Byström on myös kuvittanut ja taittanut teoksen Kulkunen. Lasten ja vanhempien oma liikennekirja (2006), jonka on julkaissut Liikenneturva. Lisäksi hän on kuvittanut oppikirjoja ja muita julkaisuja sekä esitteitä ja julisteita. Byström on suunnitellut seinälautassarjan 'Aa tuuti lasta' sekä lastenastiastosarjan 'Parhaat kaverukset' yhteistyössä Arabian kanssa.
Butte (kivimuodostuma)

Monument Valleyn butteja Arizonassa.
Devils Tower Wyomingissa.
Butte on pienikokoinen pöytävuori. Sen yläosa on kulutusta kestävää kiveä mutta reunat ovat jyrkät ja eroosioherkät. Butte on yleensä korkeuttaan kapeampi, sillä se on syntynyt pöytävuoren lohkeiltua seinämistään. Buttekin kuluu ajan myötä kapeaksi kivipylvääksi, joka lopulta romahtaa.
Arizonan Monument Valleyssa on useita 120–360 metrin korkuisia butteja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Butte (kivimuodostuma) Wikimedia Commonsissa
Bupivakaiini

| --- | --- |

Bupivakaiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-butyyli-N-(2,6-dimetyylifenyyli)piperidiini-2-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 38396-39-3
ATC-koodi: N01BB01
PubChem CID: 2474
DrugBank: DB00297
Kemialliset tiedot
Kaava: C18H28N2O 
Moolimassa: 288,424
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 107–108 °C 
Liukoisuus veteen: 2,4 g/l (25 °C)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 95 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 3,5 h
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Parenteraalinen, topikaalinen
Bupivakaiini (C18H28N2O) on aminoamideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään yleisesti lääketieteessä voimakkaana ja pitkävaikutteisena paikallispuudutteena, vaikka ropivakaiini on osittain korvannut sen johtuen bupivakaiinin haittavaikutuksista. Bupivakaiini kuuluu WHO:n laatimalle tärkeimpien lääkeaineiden listalle.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa bupivakaiini on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja paremmin etanoliin. Se liukenee myös hieman dietyylieetteriin, asetoniin ja kloroformiin. Yhdiste on heikko emäs.
Bupivakaiinin vaikutusmekanismi perustuu muun muassa hermoimpulssien kulun estämiseen. Yhdiste on suhteellinen rasvaliukoista, minkä vuoksi sillä on vesiliukoisia sukulaispuudutteita voimakkaampi ja pitempikestoisempi teho. Vaikutus alkaa noin 20–30 minuutin kuluttua lääkkeen antamisesta ja kestää 6–9 tuntia. Bupivakaiinia käytetään erityisesti spinaalipuudutteena. Bupivakaiinin etuna on, että hyvä teho saadaan aikaan myös hyvin laimeilla liuoksilla. Bupivakaiinia käytetään usein hydrokloridisuolana.
Haittavaikutukset

Verrattuna muihin paikallispuudutteisiin bupivakaiini on huomattavan myrkyllinen sydämelle ja lamaa sydämen toimintaa. Suurien puudutusannosten käyttäminen on aiheuttanut kuolemantapauksia ja sydäntoksisuuden on sittemmin osoitettu aiheutuneen bupivakaiinin R(+)-enantiomeerista ja tämän havainnon jälkeen markkinoille on tullut turvallisempi S(-)-enantiomeeri eli levobupikaiini. Muita bupivakaiinin mahdollisia haittavaikutuksia ovat lihastoksisuus yhdessä adrenaliinin kanssa käytettynä, vaikutukset keskushermostoon ja asidoosi.
Valmistus

Bupivakaiinin syntetisointiin on käytössä kaksi menetelmää. pipekoliinihapon happokloridi muodostaa amidin reagoidessaan 2,6-dimetyylianiliinin kanssa ja muodostuva amidi alkyloidaan 1-bromibutaanin avulla. Toinen tapa on pikoliinihapon happokloridin reaktio 2,6-dimetyylianiliinin kanssa ja muodostuvan amidin pyridiinirengas alkyloidaan 1-bromibutaanilla, jolloin siitä muodostuu pyridiniumsuola. Tämä pyridiniumsuola pelkistetään vedyttämällä bupivakaiiniksi ja katalyyttinä käytetään platinadioksidia.
Helsingin korttelit

Yksisarvinen-korttelin kyltti Kluuvikadulla.
Helsingin korttelit keskusta-alueella on nimetty eläin- ja kasvilajien mukaan.
Helsingin asemakaavan 1812 laatinut Johan Albrecht Ehrenström toi korttelien nimeämisidean mukanaan Tukholmasta. Nimeäminen aloitettiin 1820. Eläinten ja kasvien mukaiset nimet annettiin vuosien 1820–1900 välisenä aikana tuolloin kaavoitetuille Kruununhaan, Kluuvin, Kaartinkaupungin, Kampin, Punavuoren, Ullanlinnan, Katajanokan ja Kaivopuiston kaupunginosiin kuuluville kortteleille lukuun ottamatta muutamia, joissa oli ainoastaan jokin huomattava julkinen rakennus; sellaiset nimettiin vain kyseisen rakennuksen mukaan (esimerkiksi kortteli 1 = Senaatin talo). Vuoden 1900 jälkeen nimiä ei uusien kaupunginosien kortteleille enää annettu ja vanhojakin lakattiin vähitellen käyttämästä.
Kruununhaassa ja Kluuvissa korttelien nimet ovat maanisäkkäitä, Kaartinkaupungissa kaloja ja muita vesieläimiä, Kampissa ja Punavuoressa lintuja, Ullanlinnassa muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta kaloja, Katajanokalla puita sekä pensaita ja Kaivopuistossa kukkakasveja. Todellisten lajien joukossa on myös yksi taruolento, Yksisarvinen.
Vuonna 1995 keskustan yrittäjät kiinnittivät korttelinsa nimeä kantavat kyltit kymmeneen kortteliin Aleksanterinkadun varrella. Myös Helsingin empirekeskustan alueella Kauppatorin ja Senaatintorin ympärillä on korttelien nimet nykyisin merkitty risteysten kadunnimikilpiin.
Nimien lisäksi kortteleilla on alusta lähtien ollut myös numerot, joita nykyisinkin käytetään muun muassa kiinteistörekisterissä. Alun perin korttelit numeroitiin juoksevasti kaupungin­osa­jaosta riippumatta. Myöhemmin on uusia alueita kaavoitettaessa alettu käyttää viisi­numeroisia korttelin­numeroita, jolloin kaksi esimmäistä numeroa osoittavat kaupungin­osan numeron. Samaan järjestelmään on siirrytty asemakaavan muutosten yhteydessä joidenkin vanhojenkin korttelien osalta; tosin kaupungin­osissa 1–9 tällaiset numerot ovat neli­numeroisia, jolloin ensimmäinen numero osoittaa kaupunginosan.
Helsingin nimetyt korttelit

Alla olevassa luettelossa mainitaan kaikki niiden kaupungin­osien korttelit, joissa nimet ovat olleet käytössä. Näihinkin kaupungin­osiin on myöhemmin muodostettu myös uusia kortteleita, joille ei ole annettu nimiä; sellaisia on muun muassa Kluuvin pohjois­osassa entisellä tavara­rata­pihan alueella sekä Kampissa ja Kataja­nokalla Turun kasarmin ja Merikasarmin entisillä varus­kunta-alueilla. Eirassa ja Länsisatamassa ei kortteleille ole annettu nimiä, mutta koska kaupunginosien rajoja on myöhemmin muutettu, kuuluu näihinkin kaupunginosiin nykyisin myös muutama kortteli, jolle on aikoinaan annettu nimi.
Kirjallisuutta

Kaija Ollila ja Kirsi Toppari: Puhvelista Punatulkkuun: Helsingin vanhoja kortteleita.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 1977.  ISBN 951-9133-58-5
Eeva Järvenpää ja Sirpa Räihä: Vanhinta Helsinkiä: Kertomuksia Kruununhaan ja Kluuvin kortteleista.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2007.  ISBN 978-952-5557-15-2
Eeva Järvenpää ja Sirpa Räihä: Ensimmäisiä esikaupunkeja: kertomuksia Kaartinkaupungin ja Kampin kortteleista.  Helsinki:  Helsingin Sanomat, 2009.  ISBN 978-952-5557-30-5
Jarna Jäntti: Helsingin korttelieläimet: kantakaupungin kuvitettua historiaa.  Espoo:  Myllylahti, 2017.  ISBN 978-952-202-846-4
Aiheesta muualla

Tietoa Helsingin kaupungin kiinteistökortistosta (Arkistojen Portti)