stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mustafa Barzani
Sodat ja vallankumoukset Irakissa > Rauhansopimuksen romahtaminen

Hallitus aloitti jälleenrakentamisen Pohjois-Irakissa ja työskenteli kohti autonomisen alueen luomista, nimittäen viisi kurdia alaisten ministereiden tehtäviin hallituksessa, liittäen kurdit ICP:n kanssa Kansallisen Rintaman jäseniksi ja antaen Barzanille palkkion hallita KDP:tä. Ibrahim Ahmadin ja Jalal Talabanin tukijat yhdistyivät myös KDP:hen. Kuitenkin suhteet alkoivat nopeasti huonontua, kun Barzani syytti Irakia jatkuvasta arabisaatiosta vähentääkseen kurdien asemaa kiistanalaisissa kaupungeissa, kuten Kirkukissa, ja siitä, ettei se ollut sitoutunut todelliseen autonomiseen vyöhykkeeseen.
Barzania vastaan tehtiin murhayritys syyskuussa 1971, kun Barzani tapasi uskonnollisia viranomaisia päämajassaan. Papit luulivat kuljettavansa matkalaukkuja äänityslaitteilla Bagdadin eduksi, mutta heidät oli sijaan varustettu räjähteillä. Räjähdys ei tappanut Barzania, mutta surmasi muita kokoukseen osallistuneita, ja hämmennyksen vallitessa peshmerga-vartijat rynnivät sisään ja tappoivat papit. Hallituksen kuljettajat, jotka toivat papit, yrittivät pelastaa murhayrityksen ja heittivät kranaatin, tappaen yhden peshmergan ja haavoittaen kahtatoista, mutta ei osunut Barzaniin, ennen kuin kuljettajat itse ammuttiin ja tapettiin. Vaikka yhtään salaliittolaista ei saatu kiinni kuulusteltavaksi, Barzani väitti jatkuvasti, että Saddam Hussein oli henkilökohtaisesti vastuussa hyökkäyksestä.
Barzanin käsityksen Baathista huonontuessa hän kieltäytyi sulkemasta Iranin rajaa ja jatkoi aseiden ja tarvikkeiden vastaanottamista Iranista, mikä lisääntyi Neuvostoliiton ja Irakin välisen ystävyyssopimuksen jälkeen huhtikuussa 1972, kun Yhdysvallat oli huolestunut Irakin liittymisestä Neuvostoliiton vaikuvaan kuten Syyria. Israel myös lisäsi tukeaan Barzanille toivoen vaikeuttavansa Baathin asemaa Irakissa. Tällaiset toimet vahvistivat Barzanin ja hänen joukkojensa asemaa, mutta vieraannuttivat monia hahmoja KDP:stä sekä Irakin sisällä kurdien asiaa sympatisoivia vasemmistolaisia. KDP:stä loikkasivat muun muassa Barzanin oma poika Ubeydullah, joka hylkäsi liikkeen ja oli mieluummin yhteistyössä Bagdadin hallinnon kanssa. Vuoden 1973 loppuun mennessä Barzani alkoi jälleenrakentaa ja uudelleenjärjestää Peshmerga-joukkoja odottaen uutta konfliktia Bagdadia vastaan.
11. maaliskuuta 1974 Baath-hallitus hyväksyi autonomialain, jonka se esitti Barzanin hyväksyttäväksi. Koska Kirkuk ei sisältynyt sopimukseen ja hänen luottamuksensa Baathiin  oli alhainen, Barzani hylkäsi sopimuksen. KDP:stä erosi jäseniä, jotka olivat vihaisia Barzanin Yhdysvaltojen, Israelin ja Iranin suuntaan osoittamasta myötätunnosta sekä KDP:n sosialististen juurien pettämisestä, ja he siirtyivät hallituksen puolelle.
Sodat ja vallankumoukset Irakissa > Uudet sotatoimet ja tappio

Maaliskuussa 1975 Algerin sopimus allekirjoitettiin Iranin ja Irakin välillä OPEC-konferenssissa Algerissa, Algerian presidentti Houari Boumédiènne välityksellä, mikä päätti pitkään jatkuneen riidan kahden valtion välillä Shatt al-Arabista ja muista rajariidoista, ja jota Yhdysvaltain ulkoministeri Henry Kissinger piti välttämättömänä reaalipolitikkana vakauden säilyttämiseksi Lähi-idässä ja sulkemalla mahdollisuudet Neuvostoliitolle hyödyntää Irania vastaan. Sopimus määräsi Iranin lopettamaan tuen peshmergalle sekä lopettamaan muiden maiden lähettämien tarvikkeiden kuljettamisen, mikä merkitsi lopun Barzanin kapinalle, koska hän ei enää voinut pitää peshmergaa huollettuna. 23. maaliskuuta, vain muutama päivä sen jälkeen kun Algiersin sopimus oli vahvistettu, Barzani ja lähes 100 000 seuraajaansa lähtivät Irakista Iranin puolelle, lopettaen kapinan Irakia vastaan ja antaen Baath-puolueelle mahdollisuuden toteuttaa sulauttamispolitiikkansa kurdien suhteen. Ahmad ja Talabani sekä heidän kannattajansa siirtyivät Syyriaan ja perustivat Patrioottisen Kurdistanin liiton kesäkuussa 1975, arvostellen Barzania ja KDP:tä siitä, mitä he kuvasivat "feodaalisen, heimolaisen, porvarillisen, oikeistomaisen ja kapitulaatiota kannattavan kurdijohtajuuden kyvyttömyydeksi".
Maanpakolaisuus ja kuolema

Barzani ja hänen perheensä asettuivat asumaan Teheranin lähelle Karajiin. KDP kävi läpi kaaottisen kauden yrittäessään uudelleenjärjestäytyä kohtaamansa tappion jälkeen Baathin käsissä Irakissa. Barzani ja hänen avustajansa jatkoivat Yhdysvaltain tuen hakemista, nähdessään että Neuvostoliitto oli tyytynyt sovinnollisiin suhteisiin uuden hallituksen kanssa Irakissa. Yhdysvallat oli osoittanut, että se näki kurdit vain työkaluna eikä ollut kiinnostunut edistämään kurdien kansallisia tavoitteita, kuten Barzani pian ymmärsi. Pike-komission löydöt vahvistivat tämän, osoittaen, että CIA oli kiinnostunut kurdien heikentämisestä Irakissa mutta ei ollut aikeissa koskaan toteuttaa mitään toimia heidän itsenäisyytensä puolesta. Iran tarjosi alun perin suojaa Barzanille, mutta myöhemmin he suhtautuivat epäluuloisesti hänen jatkuvaan pyyntöönsä aseiden toimittamisesta Peshmergalle ja siitä, että hän voisi hyödyntää maan alueita hyökkäykseen Irakia vastaan. Barzani sairastui haimasyöpään vuonna 1978, ja hänen terveytensä heikkeni nopeasti. Hän kuoli 1. maaliskuuta 1979 Washingtonin sairaalassa Yhdysvalloissa, jonne hänet oli lennätetty hoidettavaksi.
Barzanin kuoleman jälkeen KDP kävi läpi sisäiset valtataistelut johtajuudesta. Hänen poikansa Masud Barzani lopulta nousi valtaan ja jatkoi isänsä perintöä kurdien johtajana. Muistoksi hänen työstään kurdien asioiden puolesta, Barzanin hauta siirrettiin lokakuussa 1993 Irakin Kurdistanin alueelle ja hänet haudattiin uudelleen syntymäkaupunkiinsa Barzaniin. Hänen perheensä jäsenistä tuli myös vaikutusvaltaisia hahmoja Kurdistanin poliittisessa kentässä, kuten poika Masud Barzani, joka toimi KDP:n johtajana ja Irakin Kurdistanin alueen presidenttinä. Lisäksi hänen pojanpoikansa, Idris Barzanin poika Nechirvan Barzani, toimi Irakin Kurdistanin pääministerinä.
Käännös suomeksi
José Bonaparte

José Fernando Bonaparte vuonna 1964.
José Fernando Bonaparte (14. kesäkuuta 1928 Rosario, Argentiina – 18. helmikuuta 2020) oli argentiinalainen paleontologi. Hän löysi lukuisia dinosaurusjäännöksiä Etelä-Amerikan alueelta, esimerkiksi Riojasauruksen.
Bonaparte erikoistui selkärankaisten paleontologiaan ja opiskeli Tucumánin kansallisessa yliopistossa ja Harvardin yliopistossa. Tucumánissa hän toimi professorina vuodet 1960–1978. Hän opetti tämän jälkeenkin yliopistossa, mutta vuonna 1978 hän sai paikan Argentiinan luonnontieteellisen museon selkärankaisten paleontologian osaston johtajana.
Anna-Maija

Anna-Maija on suomalainen naisen etunimi. Se on kahden nimen, Annan ja Maijan, yhdistelmä. Nimi on annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä kaikkiaan 3782 henkilölle. Nimen kulta-aikaa oli 1940- ja 1950-luvut, jolloin Suomessa yleensäkin annettiin tytöille paljon yhdysnimiä. Kyseisen nimen sai tuolloin yli 1 700 suomalaista tyttöä. 2010-luvulla nimen sai vain 12 henkeä.
Nimipäivä

Anna-Maija ei ole suomenkielisessä kalenterissa omaa nimipäivää, mutta Annan nimipäivä on 9. joulukuuta ja Maijan 2. heinäkuuta.
Nimen alkuperä

Katso Anna ja Maija.
Tunnettuja Anna-Maijoja

Anna-Maija Aalto (1918–1978), taidemaalari
Anna-Maija Aarras (s. 1948), kuvataiteilija
Anna-Maija Bryggare (s. 1959), pituushyppääjä
Anna-Maja Henriksson (s. 1964), RKP:n poliitikko, ministeri ja europarlamentaarikko
Anna-Maija Jalkanen, näyttelijä, laulaja ja televisiojuontaja
Anna-Maija Korpijaakko-Huuhka (s. 1955), logopedian professori
Anna-Maija Nilsson, ent. Kokkonen, o.s. Puonti (s. 1947), elokuvatuottaja
Anna-Maija Pirttilä-Backman (s. 1954), sosiaalipsykologian professori
Anna-Maija Poikkeus (s. 1958), kasvatustieteen professori
Anna-Maija Raittila (1928–2012), kirjailija ja virsien sanoittaja
Anna-Maija Tanttu (s. 1938), ruokatoimittaja ja tietokirjailija
Anna-Maija Tuokko (s. 1981), näyttelijä
Anna-Maija Valonen (s. 1964), näyttelijä ja käsikirjoittaja
Anna-Maija Viitanen (s. 1947), kääntäjä
Anna-Maija Ylimaula (s. 1950), professori, arkkitehti ja kirjailija
Kuvitteellisia Anna-Maijoja

Anna-Maija Halonen, tv-sarjassa Salatut elämät
Sova

Sova voi tarkoittaa:
Antonin Sova (1864–1928), tšekkiläinen kirjailija
Demonos Sova (oik. Janne Sova, s. 1971), suomalainen muusikko
Tommi Sova (s. 1975), suomalainen yritysjohtaja ja jääkiekkoilija
SOVA-laki, Suomen laki, joka määrää suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointia
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Huhtasuon yhtenäiskoulu

| Huhtasuon yhtenäiskoulu |
| --- | --- |
 Huhtasuon yhtenäiskoulu vuonna 2016.
Sijainti:  Huhta 3, Huhtasuo, Jyväskylä
Perustettu:  2015
Rehtori:  Kirsi Kallionpää
Luokat:  1–9
Oppilaita:  835
Huhtasuon yhtenäiskoulu on Jyväskylässä Huhtasuon kaupunginosassa toimiva peruskoulu vuosiluokille 1–9. Koulussa on 835 oppilasta, joista 420 on luokilla 1–6 ja 415 luokilla 7–9 (20.9.2024). Tiloissa toimii myös päiväkoti.
Koulu on perustettu vuonna 2015. Rakennuksen pinta-ala on noin 16 000 neliömetriä, johon kuuluu yli 1 100 neliömetrin kokoinen liikuntahalli.
Koulun rehtori on Kirsi Kallionpää.
Historiaa

Huhtasuon yhtenäiskoulu muodostettiin vuonna 2015 yhdistämällä aiemmat Huhtaharjun, Huhtarinteen, Huhtasuon ja Päiväharjun koulut. Aiemmista kouluista Huhtasuon koulu oli alakoulu (1–6), Huhtaharjun koulu yläkoulu (7–9) ja Huhtarinteen sekä Päiväharjun koulut olivat erityiskouluja.
Aikaisempien rakennusten sisäilmaongelmien ja etenkin Huhtasuon ja Päiväharjun koulujen huonon kunnon vuoksi yhtenäiskoulun perustamista alettiin suunnitella vuonna 2010. Jyväskylän kaupunginvaltuusto hyväksyi suunnitelman vuonna 2011, jolloin kustannuksiksi arvioitiin noin 55 miljoonaa euroa. Rakentajaksi valittiin YIT, ja rakentaminen päätettiin toteuttaa kahdessa osassa. Erityiskoulun ja päiväkodin osa saatiin käyttöön vuonna 2013 ja peruskoulun vuonna 2015.
Suomen markka

| Suomen markka |
| --- | --- |

ISO 4217 -koodi:  FIM (nro. 246)
Keskuspankki:  Suomen Pankki
Symboli:  mk, Smk
Käyttäjät:   Suomi
Jaettava yksikkö:  penni (p)
Yhden markan seteli vuodelta 1860.
Suomen markka oli Suomen rahayksikkö vuosina 1860–2002. Markka lyhennettiin käytössä mk tai Smk. Vuoden 1978 jälkeen käytettiin myös valuuttatunnusta FIM, joka oli tarkoitettu kansainväliseen rahaliikenteeseen. Markka jakautui sataan penniin, lyhenne p.
Sana markka on vanha jalometallien painomitta, ja nimi omaksuttiin rahayksikön nimeksi. Markka ja penninki olivat nykyisen Suomen alueella käytettyjä rahayksikköjä jo niinä aikoina, jolloin Suomi oli osa Ruotsin kuningaskuntaa. lähde?
Historia > Syntyvaiheet

Venäjän keisarikunnan vallan alaisena suuriruhtinaskuntana Suomi käytti vuoden 1840 raharealisaatioon asti rahayksikkönään rinnakkain entisen emämaan Ruotsin riikintaalareita eli riksejä ja Venäjän ruplaa. Tämän jälkeen oli käytössä parikymmentä vuotta ainoastaan Venäjän rupla.lähde?
Historia > Hopeamarkka

Valtiovarainpäällikkö Fabian Langenskiöldin aloitteesta senaatti kirjoitti vuoden 1859 loppupuolella esityksen keisarille, että Venäjän setelit eivät olisi Suomessa enää käypiä nimellisarvostaan, vaan todellisesta hinnasta, joka määräytyisi Pietarin pörssissä. Taustalla oli Krimin sodasta johtunut epävakaus, jolloin Suomen Pankki oli lopettanut ruplamääräisten seteliensä lunastamisen hopealla. Suomi anoi lupaa omalle rahalle ja sai sen lopulta 4. huhtikuuta 1860, kun keisari Aleksanteri II allekirjoitti Keisarillisen Majesteetin Armollisen Ilmoituksen muutetusta raha-yksiköstä Suomen Suuriruhtinanmaalle.lähde?
Markka otettiin käyttöön vuonna 1860, mutta sen kurssi oli sidottu ruplan arvoon: yksi markka vastasi 1⁄4 ruplaa, jota sitäkin Venäjällä epäiltiin liian suureksi yksiköksi. Rahan nimi valittiin kilpailulla. Markan ja pennin ohella muita nimiehdotuksia olivat muun muassa sataikko ja äyri, sampo ja muru sekä suomo ja rahtu. Nimeä markka ei tuolloin käytetty missään muualla. Se tulee perinteisestä hopean ja kullan painon yksiköstä, arvoltaan 8 troy-unssia (1 troy-unssi = noin 31 grammaa). Markka sidottiin hopeakantaan vuonna 1865 – ilman Venäjän ruplaa. Tällöin naula hopeaa vastasi arvoltaan 94,48 markkaa.lähde?
”Markan isäksi” on mainittu sekä senaatin finanssitoimituskunnan päällikkönä 1858–1863 toiminut Fabian Langenskiöld että hänen seuraajansa J. V. Snellman. Markka otettiin käyttöön Langenskiöldin aikana, mutta sen irrottaminen ruplasta jäi Snellmanille. Langenskiöld oli vuonna 1862 saanut keisarilta hyväksynnän suunnitelmaansa, jossa metallirahasta tulisi Suomen ainoa laillinen maksuväline ja Suomen Pankille oikeus lunastaa setelinsä niiden nimellisarvosta. Tämä suunnitelma jäi siis Snellmanin toteutettavaksi Langenskiöldin kuoltua kesällä 1863.
Markan syntyyn tarvittiin lainarahaa, koska setelien lunastaminen olisi mahdollista vain, jos Suomen Pankin holvissa olisi riittävästi hopeaa. Laina saatiin mahtipankkiiri Carl Mayer von Rothschildiltä. Tämä oli Suomen ensimmäinen laina läntisiltä rahamarkkinoilta. Vuonna 1865 markka sidottiin hopeakantaan, jolloin siitä tuli itsenäinen valuutta.
Historia > Kultamarkka

Vuonna 1878 markka sidottiin kultakantaan, jolloin 20 markkaa vastasi arvoltaan 6,45 grammaa kultaseosta, jossa oli 900 promillea kultaa. Markka oli samanarvoinen Ranskan frangin, Belgian frangin, Sveitsin frangin sekä Italian liiran (myöhemmin myös eräiden muiden niin sanotun latinalaisen rahaliiton jäsenvaltioiden) kanssa. Näiden rahojen koko, paino ja kultapitoisuus olivat yhteneväiset maasta riippumatta ja periaatteessa ne kelpasivat maksuvälineinä maasta riippumatta, joskin kultaisia 10 ja 20 markan kolikoita lyötiin muihin vastaavanlaisiin eurooppalaisiin rahoihin verrattuna niin pieniä määriä, että niitä ei merkittävästi kulkeutunut Keski-Eurooppaan.lähde?
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Suomessa laillisena maksuvälineenä olivat kultakolikot, joita kuitenkin käytännössä käytettiin melko vähän. Sen sijaan Suomen Pankin setelit eivät olleet laillisia maksuvälineitä. Tämä merkitsi, että velkojan oli pakko hyväksyä maksusuoritukseksi suomalaisia kultakolikoita, mutta hänellä ei ollut velvollisuutta hyväksyä seteleitä, vaikka nämä olivat kultarahalla lunastettavia. Käytännössä kuitenkin kaikki hyväksyivät myös setelit maksuksi.lähde?
Historia > Setelikanta

Ensimmäisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen vallitsi kova inflaatio. Vuonna 1915 markka irrotettiin kummastakin kannastaan. Itsenäistymisen yhteydessä rahoista poistettiin venäjänkieliset tekstit. Suomen Pankissa pohdittiin rahapolitiikkaa ja ruotsalaiselta Bertil Ohlinilta tilattiin suosituksia toimenpiteiksi. Hän ehdotti kultakantaan palaamista, mutta ei kuitenkaan ensimmäistä maailmansotaa edeltäneellä kurssilla. Suomen pankin johtokunnan puheenjohtaja Risto Ryti lähti vakauttamaan markkaa kultakantaan palaamiseksi.lähde?
Historia > Uusi markka

Vuonna 1962 säädettiin uusi rahalaki, joka tuli voimaan seuraavan vuoden alussa. Tällöin toteutettiin rahauudistus, jonka jälkeen uusi markka vastasi sataa vanhaa markkaa ja uusi penni yhtä vanhaa markkaa. Vaikka rahayksikön nimi oli sama kuin ennenkin, siirtymävaiheessa ja aika pitkään sen jälkeenkin uudesta markasta käytettiin tarvittaessa selventävää nimitystä nykymarkka ja lyhennettä nmk. Nykymarkka-sanan käyttöä uusi markka -ilmauksen asemesta perusteltiin sillä, että ruotsiksi vastaava on nymark ja niin saatiin sama nmk-lyhenne kumpaankin kieleen. Entisen markan selventävä nimitys oli vanha markka ja lyhenne vmk. (Joskus euron korvaamaa markkaa kutsutaan virheellisesti vanhaksi markaksi.)lähde?
Inflaatiokierre kuitenkin jatkui. Vuonna 1967 devalvaatiossa markan kansainvälistä arvoa alennettiin noin kolmasosa entisestään. Bretton Woodsin kultakanta lakkasi vuonna 1971 ja markka sidottiin epävirallisesti valuuttakoriin 1973, mutta devalvoitiin silti kolme kertaa vuosien 1977 ja 1978 välillä, ja vielä kerran 1982. Moni on syyttänyt devalvaatioista paperiteollisuutta, joka sai niiden avulla vientitulojaan nostettua.lähde?
Suomen talous vahvistui 80-luvulla. Ulkomaisen pääoman vapauttaminen johti rahamäärän voimakkaaseen kasvuun, ja ylikuumenemista hillittiin parilla minirevalvaatiolla. Markka revalvoitiin 1 % maaliskuussa 1984 ja 4 % maaliskuussa 1989. Vuosikymmenen loppua kutsuttiin vahvan markan politiikan ajaksi, mikä johti markan arvon kytkemiseen ecuun korkealla arvolla.lähde?
Historia > Loppuvaiheet

Vuonna 1991 markka sidottiin Euroopan valuuttayksikkö ecuun, mutta jouduttiin parin kuukauden sisään irrottamaan jälleen yhdellä 12 prosentin devalvaatiolla. Markka kellutettiin taas 1992 ja se liittyi Euroopan valuuttajärjestelmään 1996.lähde?
1. tammikuuta 1999 Suomen markka liittyi Euroopan unionin yhteisvaluutta euroon ja lakkasi siten käytännössä olemasta itsenäisenä valuuttana. Markan muuntokerroin on 1 euro = 5,94573 markkaa. Markkamääräisistä seteleistä ja kolikoista luovuttiin kuitenkin virallisesti vasta 28. helmikuuta 2002, joten markkojen ja eurojen yhteiskäytön aika kesti vuoden 2002 alusta lukien kaksi kuukautta.
Suomen Pankki Helsingissä vaihtoi sodanjälkeisiä markkaseteleitä ja viimeisen käytössä olleen sarjan markkakolikoita euroiksi kymmenen vuotta markan poisjäännin jälkeen, eli 29. helmikuuta 2012 saakka. Viimeistä edellisen kolikkosarjan hopeanväristen markkojen ja jäänmurtaja-aiheisten viisimarkkasten lunastus päättyi 31. joulukuuta 2007. Muiden vanhemman sarjan kolikoiden lunastus päättyi jo 31. joulukuuta 2003. Toukokuun 2009 loppuun mennessä markka-arvoisista seteleistä oli palautumatta noin 0,4 prosenttia ja kolikoista lähes 40 prosenttia. Eniten on palautumatta yhden pennin kolikoita, lähes 700 miljoonaa kappaletta. Markkaseteleitä jäi palautumatta 119 miljoonan euron arvosta vaihtoajan päättyessä helmikuun 2012 lopussa.
Rahat > Setelit

Markoista on ollut käytössä useita setelisarjoja historian aikana. Osa on ollut hyvin lyhytikäisiä, osa käytössä jopa useita vuosikymmeniä pienin muutoksin.lähde? Seteleissä käytetyn paperin valmisti koko niiden olemassaoloajan Tervakosken paperitehdas Janakkalan Tervakoskella, joskin joissakin seteleissä käytettiin myös ulkomaista setelipaperia. Huomattava osa tästä paperimäärästä on valmistettu Tervakosken paperikoneella PK3. Markat korvanneiden euroseteleiden paperia ei kuitenkaan valmisteta Tervakoskella.lähde?
Rahat > Setelit > Ensimmäinen markkasetelisarja, mallit 1860–1863

Ensimmäiset setelit olivat taiteilija Aleksandr Fadejevin suunnittelemat 1 markka ja 3 markkaa, jotka tulivat käyttöön vuonna 1860. Setelien kuva-aiheina on vain ornamentiikkaa, tekstiä (suomeksi, ruotsiksi ja venäjäksi) ja Venäjän kaksoiskotkavaakuna.lähde?
Vuonna 1863 sarjaa täydennettiin samoin Aleksandr Fadejevin suunnittelemilla 12, 20, 40 ja 100 markan seteleillä, jotka painettiin Berliinissä; seteleissä on vuosilukuna kuitenkin 1862. Erikoiset nimellisarvot johtuivat markan arvon määrittelystä: markka oli neljäsosa Venäjän ruplan arvosta, ja markkasetelit vastasivat siten käytössä olleita 3, 5, 10 ja 25 ruplan seteleitä. Kuva-aiheet ovat jo hiukan monipuolisemmat kuin 1 ja 3 markan seteleissä, kuten muotokuvia ihmisistä (ei kuitenkaan keistään todellisista henkilöistä) ja symbolisia hahmoja ja kuvioita. Sadan markan setelissä oli myös maisemakuva Helsingistä. Näissä seteleissä on ensi kertaa mukana myös Suomen leijonavaakuna Venäjän vaakunan ohella.
Rahat > Setelit > Setelimallit 1875–1883

Vuonna 1865 rupla lakkasi olemasta käypä maksuväline Suomessa, eikä tulevia seteleitä ollut enää tarpeen suunnitella ruplaseteleitä vastaavilla nimellisarvoilla. Vuonna 1875 tulivat 5 ja 10 markan setelit, joiden suunnittelija oli tanskalainen Nilaus Fristrup ja kuva-aiheet tekstien lisäksi kasvi- ja muuta ornamentiikkaa, maatalouteen ja teollisuuteen liittyvää symboliikkaa sekä yhdistetty Venäjän ja Suomen vaakuna. Tässä, kuten ensimmäisessäkin markkasetelisarjassa, on maininta rahan arvosta hopeassa.lähde?
Vuonna 1877 tapahtui siirtyminen kultakantaan, minkä vuoksi 5 ja 10 markan seteleistä tehtiin uudet versiot. Ne olivat muutoin jokseenkin samankaltaiset kuin edeltäjänsä, mutta arvo hopeassa oli vaihdettu arvoon kullassa. Seteleihin painettu vuosiluku on 1878. 5 markan setelin yleisväri on sininen, 10 markan setelin punainen. Lisäksi käyttöön tuli 500 markan seteli, jonka suunnittelija oli saksalainen Ferdinand Klimsch. Sen kuva-aiheina ovat ornamentiikan, vaakunan ja tekstien lisäksi Pohjolan luonto: maaseutumaisema, laulujoutsen, merikotka, hirvi, karhu, mehiläinen ja vanamo. Yleisväri on kellanruskea.lähde?
Vuonna 1879 suunniteltiin uudet 50 ja 100 markan setelit, mutta ne otettiin käyttöön vasta seuraavalla vuosikymmenellä ja niihin painetut vuosiluvut ovat 1884 ja 1882. 50-markkasen suunnittelija on Nilaus Fristrup, osittain rahapajan johtaja A. F. Soldan. Kuva-aiheet ovat samantapaisia kuin muissa seteleissä, maisemakuvana on näkymä Viipurin ulkosatamasta Uuraansalmesta. Yleisväri on harmaa. 100 markan seteli on Soldanin luonnosten mukainen, yleismuodoltaan muiden setelien tyyppinen ja maisemakuvana on Helsinki nähtynä Eteläsataman edustan Luodolta. Setelin yleisväri on punainen.lähde?
10 markan setelistä ilmaantui 1881 väärennöksiä, minkä vuoksi 1882 tuli käyttöön uusittu versio. Sen yleisväri on keltainen ja muotoilu samantapainen kuin vuoden 1875 setelissä, mutta kuitenkin monilta yksityiskohdiltaan muutettu. Lisäksi käyttöön tuli uusi 20 markan seteli, jonka oli suunnitellut arkkitehti Jacob Ahrenberg. Uutena symboliikkana ovat medaljongeissa olevat Cereksen ja Vulkanuksen, maanviljelyn ja sepäntaidon jumalhahmojen profiilipäät. Lisäksi ornamentiikassa on häivähdys viikinkityyliä, joka viittaa ruotsalaismielisyyteen. Painettuina vuosilukuina ovat 1882 ja 1883. Setelin yleisväri on punertavan ruskea.
Rahat > Setelit > Setelimallit 1886–1894

Suomessa ei aikaisemmin ollut ollut omaa setelipainoa, ja seteleitä oli painettu ulkomailla sekä Ferdinand Tilgmannin kirjapainossa. Helsinkiin perustettiin 1885 Suomen oma setelipaino, jonka johtajaksi tuli Tilgmann.lähde?
Ensimmäinen setelipainon tuote oli 5 markan seteli vuonna 1886. Tilgmann luonnosteli setelin, mutta lopulliset piirustukset teki saksalainen Nürnbergin taideteollisuuskoulun professori Friedrich Wanderer. Kuva-aiheena oli aiempaa näkyvämmin suomalaista muinaisornamentiikkaa. Suomen vaakuna on nyt hyvin suurikokoinen verrattuna jokseenkin pieneksi piirrettyyn Venäjän vaakunaan. Lisäksi kuvituksena on kuusenhavuja ja kauppaan, teollisuuteen ja merenkulkuun liittyvää esineistöä. Yleisväri on sininen.lähde?
10 markan setelistä tuli uusi malli vuonna 1889. Luonnokset olivat berliiniläisen Emil Döplerin, lopulliset piirustukset Tilgmannin. Yleiskuvaltaan seteli on hyvin samantapainen kuin 5-markkanen ja kokokin on sama, mutta ornamentiikka on viikinkiromantiikan mukaista. Symboliikka viittaa teollisuuteen, maatalouteen ja henkiseen kulttuuriin. Yleisväri on punainen.lähde?
Vuonna 1894 sarjaan lisättiin uusittu 20 markan seteli, jonka suunnitelma on Fristrupin tekemä. Seteli on yleiskuvaltaan huomattavasti vähemmän koristeltu kuin 5 ja 10 markan setelit, ornamentiikkaa on vähän ja kuvituksena ovat tekstin lisäksi lähinnä vain Venäjän ja Suomen vaakunat. Koko on sama kuin 5- ja 10-markkasten. Yleisväri on ruskehtava.