stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kromi
Käyttö

Valtaosa kromin käytöstä on sen käyttö metalliseoksissa ferrokromina. Kromia käytetään metalliseoksissa tuomaan niihin kovuutta ja ruostumattoman teräksen valmistuksessa, sillä kromi pystyy muodostamaan pysyviä metallikarbideja jotka vahvistavat metallin rakennetta. Kromi lisää myös korroosionkestävyyttä. Esimerkiksi työkaluissa kromia on usein 3–5 %. Ruostumatonta terästä saadaan, kun rautaan lisätään noin 10 % tai enemmän kromia. Kromia käytetään myös teräksen pinnoittamiseen, sillä se saa aikaan kiiltävän pinnan. Kromia käytetään usein autojen osien, kuten puskureiden pinnoittamiseen. Sitä voidaan käyttää myös muovien pinnoittamiseen kiiltävän pinnan aikaansaamiseksi.
Kromia, esimerkiksi kromisulfaattia, voidaan käyttää myös nahan värjäämiseen. Värjätyssä nahassa voi olla 4–5 % kromia, joka on sitoutunut proteiineihin. Syntyvä jäte on kuitenkin myrkyllistä, joten sen tilalle etsitään uusia vaihtoehtoja.
Kromiyhdisteitä käytetään teollisina katalyytteinä ja pigmentteinä (kirkkaan vihreissä, keltaisissa, punaisissa ja oransseissa väreissä). Kromi esiintyy esimerkiksi maaleissa usein lyijy-yhdisteinä (esim. PbCrO4), jotka ovat myrkyllisiä ympäristölle. Tästä syystä varsinkin kromin keltaisen pigmentin käyttö on vähentynyt ja on siirrytty orgaanisiin pigmentteihin, jotka eivät sisällä kromia tai lyijyä. Rubiinit saavat punaisen värinsä kromi-ioneista ja lasi saa smaragdinvihreän väri, kun se käsitellään kromilla.
Kromin(VI)-suoloja käytetään puun käsittelyssä parantamaan sen säilyvyyttä. Puutavara käsitellään esimerkiksi kromatulla kupariarsenaatilla, mikä suojaa puuta sieniltä ja haitallisilta hyönteisiltä, kuten termiiteiltä. Suomessa arseenipitoisten suolakyllästeiden käyttö on kielletty vuonna 2007.
Kromi ja ihmisen ravitsemus

Kromi on elimistölle välttämätön hivenaine ja se osallistuu mm. hiilihydraattien sekä rasvojen aineenvaihduntaan. Kromia tarvitaan lisäksi sokeriaineenvaihdunnan ja hermoston toimintaan sekä verensokerin säätelyyn. Ilman riittävää kromin saantia elimistö ei pysty hyödyntämään glukoosia riittävän hyvin.
Kromin saantisuositus on 50–200 mikrogrammaa vuorokaudessa. Kromin liikasaanti on haitallista. Ravinnosta saadaan usein vain alle 60 % minimisaantisuosituksesta.
Kromia esiintyy runsaasti etenkin tonnikalassa (90 µg/100g), lohessa, silakassa, makrillissa ja hauessa (55 µg/100g). Lisäksi sitä esiintyy sianlihassa (13,5 µg/100g), kaurassa (13), linsseissä (11), perunassa ja pavuissa (10) sekä naudanlihassa ja broilerissa (9 µg/100g). Muita kromin lähteitä ovat leivinhiiva, maksa, täysjyvämurot, mausteet, lihajalosteet, sienet ja hunaja. Hedelmät ja muut ruoat, joissa on paljon yksinkertaisia sokereita, kuten sakkaroosia ja fruktoosia, sisältävät hyvin vähän kromia. Maanviljelyllä ja ruoan tuotantotavoilla on vaikutusta eri ruokien kromipitoisuuteen ja siksi sitä on vaikea tarkkaan arvioida. Etenkin hunajan kromipitoisuudessa on suuria vaihteluja.
Ravinnossa esiintyvä kromi on Cr(III)-muodossa ja on ihmiselle välttämätöntä, kun taas Cr(VI) on hengitettynä erittäin myrkyllistä ja mutageenistä. Cr(VI)-muodon ei ole havaittu olevan karsinogeenista liuoksissa.
Esiintymät ja kaivostoiminta

Kromia esiintyy useissa mineraaleissa, mutta ainoastaan kromiitti-mineraalin käyttö on taloudellisesti kannattavaa. Tällä hetkellä taloudellisesti kannattavia malmivarantoja on arvioitu olevan 1,14 miljardia tonnia ja löydetyt varannot kokonaisuudessaan 3,91 miljardia tonnia (normitettu 45 % Cr2O3-pitoisuuteen). Kromia ei tuoteta juurikaan Euroopan unionissa vaan suurin osa malmivaroista (95 %) on keskittynyt Kazakstaniin ja Etelä-Afrikkaan. Noin 1 % maailman varannoista löytyy Suomesta.
2010 arvioitiin vuotuiseksi kromiitti-malmin käyttömääräksi 12 miljoonaa tonnia vuodessa. On arvioitu malmivarantojen riittävän sadoiksi vuosiksi.
Suomessa tuotettiin vuonna 2014 kromiittimalmia 1,03 miljoonaa tonnia ja 450 000 tonnia ferrokromia. Suomen kromiittimalmin tuotanto oli siis n. 3,9 % maailman kokonaistuotannosta.
Suomessa ferrokromia tuottaa Outokumpu Oyj:n tehdas Torniossa. Kromimalmin sinne louhii tytäryhtiö Outokumpu Chrome Oy läheiseltä Elijärven kaivoksesta Keminmaasta.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Tuotetun kromiittimalmin määrä miljoonissa tonneissa
| Maa | 2014 | 2015 |
| Etelä-Afrikka | 12 | 15 |
| Intia | 3,54 | 3,5 |
| Kazakstan | 3,7 | 3,8 |
| Turkki | 2,6 | 3,6 |
| Muut maat | 4,59 | 4,6 |
| Maailmanlaajuinen kokonaistuotanto | 26,4 | 27 |
Esiintymät ja kaivostoiminta > Merkittävimmät esiintymisalueet

Albania
Bosnia ja Hertsegovina
Etelä-Afrikka
Iran
Kazakstan
Pohjois-Makedonia
Syyria
Uusi-Kaledonia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kromin kansainvälinen kemikaalikortti
Tohtori.fi
Periodictable: Technical data for Chromium (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Chromium (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Chromium (englanniksi)
Luettelo kromin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
Mindat: Chromium (englanniksi)
Webmineral: Chromium Mineral Data (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Chromium (Cr) (englanniksi)
Americanelements: Chromium Technical and Safety Data (englanniksi)
Argonne National Laboratory: Radiological and Chemical Fact Sheets to Support Health Risk Analyses for Contaminated Areas, Chromium sivut 92 - 93 (englanniksi) (pdf)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Chromium (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  NARA 
Kromia
Kromin Pourbaix-diagrammi, joka havainnollistaa pysyvintä yhdistettä tietyissä olosuhteissa.
Kiinteä kaliumdikromaatti
Kiinteä kaliumkromaatti
Heksakarbonyylikromi(0)-koordinaatiokompleksi
Vallankumousvero

Vallankumousvero on terroristijärjestöjen keskeinen rahoitusmuodon kiertoilmaus.
Vallankumousveroa kiristetään tyypillisesti yrityksiltä, ja veroa käytetään myös kohdeväestön pelotteluun.
Esimerkkejä

Neuvosto-Venäjällä bolševikkihallitus alkoi periä "vallankumousveroa" 2.11.1918.
Irlannin tasavaltalaisarmeija  ja  Korsikan kansallinen vapautusrintama ovat perineet vallankumousveroja.
Filippiineillä useimmat kotimaiset ja ulkomaiset yritykset maksavat vallankumousveroa Uusi kansanarmeija -järjestölle.
Kolumbian sissiliikkeiden piirissä vallankumousverot yleistyivät 1980- ja 1990-luvuilla.
Nepalin maolaississit ovat perineet laajalti vallankumousveroja vielä 2000-luvulla.
Argentiinalainen uusnatsijärjestö Movimiento Nacionalista Tacuara  vaati "vallankumouksellista veroa" Buenos Airesin juutalaiskauppiailta.
Eric Winter

Eric Winter (s. 17. heinäkuuta 1976 La Mirada, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Päivien viemää-sarjassa, The Rookie -sarjassa ja The Ugly Truth -elokuvassa. Hän on naimisissa näyttelijä Roselyn Sánchezin kanssa, joka on tuttu muun muassa sarjasta Ilman johtolankaa.
Eric Winter on ollut myös näyttelijänä Beyond: Two Souls - videopelissä esittämässä Ryan Claytonia.
Aiheesta muualla

Eric Winter British Film Institute – BFI. Viitattu 22.8.2023. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC  IdRef
David Gilmour

| David Gilmour |
| --- | --- |
 David Gilmour esiintymässä vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1946 (ikä 78)
Ammatti:  muusikko, lauluntekijä, tuottaja
Muusikko
Aktiivisena:  1963–
Tyylilajit:  rock, progressiivinen rock, psykedeelinen rock, taiderock, blues rock, Experimental rock
Soittimet:  kitara, basso, kosketinsoittimet, rummut, saxofoni, huuliharppu
Yhtyeet:  Pink Floyd
Levy-yhtiöt:  Capitol, Columbia, Sony, EMI
Aiheesta muualla
davidgilmour.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
David Jon Gilmour (s. 6. maaliskuuta 1946 Cambridgeshire) on englantilainen kitaristi, ja tullut parhaiten tunnetuksi urastaan Pink Floydin kitaristi-laulajana. Kitaristina Gilmour on itseoppinut.
Nuoruus

Gilmour vietti nuoruutensa Cambridgessa. Hän haki Cambridgeshiren taide- ja teknologiakouluun. Hän pääsi sisään, ja siellä hän tapasi Syd Barrettin, jonka kanssa hän ystävystyi, ja ruokatunneilla he opettelivat kitaran soittoa. Ystävykset kehittivät omalaatuisen soittotekniikan (josta he molemmat tulisivat myöhemmin vuorollaan kuuluisiksi). Molemmat käyttivät huumeita, ja tekivätkin pilvenpolttomatkan Saint-Tropeziin vuonna 1965. Matka päättyi molempien osalta putkaan. Kuitenkin koulujen loputtua Gilmourin ja Barrettin tiet erkanivat. Gilmour liittyi Jokers Wild -nimiseen cambridgeläisyhtyeeseen, kun taas Barrett liittyi vielä tuohon aikaan Tea Set -nimellä tunnettuun yhtyeeseen, josta kehittyi myöhemmin Pink Floyd. Gilmour perusti parin entisen Jokers Wildin jäsenen kanssa Bullit-nimisen yhtyeen, joka hieman myöhemmin vaihtoi nimensä Flowersiksi. Vuonna 1967 Flowers kuitenkin hajosi. Gilmouria pyydettiin Pink Floydiin Barrettin soittokyvyttömyyden vuoksi (joka johtui mielenterveyshäiriöstä, johon olivat syynä muun muassa kuuluisuuden paineet, kova LSD:n käyttö ja lapsuuden traumat), ja hän liittyi yhtyeeseen seuraavan vuoden tammikuussa. Erään tarinan mukaan yhtyeen basisti Roger Watersilla oli aina tapana hakea Bentley Rollsillaan yhtyeen jäsenet keikalle, ja eräälle vuoden 1968 keikalle mentäessä Barrett oli tarkoitus hakea viimeisenä, koska hän asui kauimpana. Tällä kertaa yhtye ei halunnutkaan Barrettia mukaansa, vaan he jättivät tämän ensimmäistä kertaa kotiinsa. Pink Floydin tunnetuin kokoonpano oli syntynyt.
Vuodet huipulla

Gilmourin soitto- ja sävellystaito olivat eräät päätekijät Pink Floydin maailmanlaajuiseen menestykseen 1970-luvulla. Kuitenkin vuosikymmenen vaihteessa Roger Watersin valta yhtyeessä kasvoi kasvamistaan, viilentäen hänen ja Gilmourin välejä huomattavasti.
Gilmour julkaisi ensimmäisen soololevynsä David Gilmourin vuonna 1978. Eräs Gilmourin levylle säveltämistä kappaleista oli nimeltään ”Comfortably Numb”, jonka Gilmour kuitenkin jätti soololevyltään pois. Kappale kuitenkin nähtiin vuoden päästä Pink Floydin julkaisemalla rock-oopperatyylisellä The Wall -albumilla. ”Comfortably Numbista” tuli albumin tunnetuin kappale ”Another Brick in The Wall (part 2):n” ohella, ja Gilmourin kitarasoolo kappaleessa on valittu useaan otteeseen yhdeksi maailman parhaista. Gilmourin seuraava soololevy About Face julkaistiin vuonna 1984.
1980-luvun puolivälissä Gilmour osti Astoria-nimisen laivan, jota hän pitää levytysstudionaan. Astoria on 1900-luvun alussa rakennettu ylellinen laiva, jolle muun muassa mahtuu 90 soittajan orkesteri. Pink Floydin vuonna 1994 julkaistu Division Bell on nauhoitettu osittain Astorialla.
Roger Waters jätti Pink Floydin vuonna 1985 ja kertoi yhtyeen managerille yhtyeen hajonneen. Kuitenkin Pink Floyd jatkoi vielä pitkään ilman Watersia, johtohahmonaan Gilmour. Kaksi vuotta myöhemmin Pink Floyd julkaisi uuden levyn A Momentary Lapse of Reasonin Gilmourin johdolla. Levy oli menestys vaikka ei yltänytkään aikaisempien Pink Floyd -albumien myyntiin.
1990-luku

Pink Floydin seuraava studioalbumi, Division Bell, julkaistiin vuonna 1994. Albumi myi miljoonia, ja kriitikotkin lämpenivät levylle huomattavasti enemmän kuin aikaisemmalle Momentary Lapse of Reason -levylle. Levyn viimeistä kappaletta, ”High Hopesia” pidetään nykyään jo Pink Floyd -klassikkona, ja se kapusi singlelistan kärkeen useassa maassa.
Nykypäivä

60. syntymäpäivänään, 6. maaliskuuta 2006, Gilmour julkaisi kolmannen soololevynsä On an Island. Levy nousi albumilistan kärkeen muun muassa Britanniassa ja Italiassa, ja se keräsi kehuja kriitikoilta. Suomessa Soundi antoi albumille täydet viisi tähteä, Mesta antoi albumille neljä ja puoli tähteä, Rockmusica ja Vertigo taasen neljä. Ulkomaisista muun muassa The Guardian, Mojo ja muut lehdet ja nettisivustot (esimerkiksi ZME Music) ovat ylistäneet levyä. Gilmour on myös sanonut vastauksena kritiikkiin, että hän olisi tehnyt On an Islandilla monta asiaa aivan eri tavalla, jos se olisi ollut Pink Floydin teos. Albumin avausraita ”Castellorizon” oli Grammy-ehdokkaana parhaaksi rock-instrumentaaliksi. Albumin julkaisun jälkeen Gilmour suuntasi vuonna 2006 kiertueelle, joka oli suuri menestys. Tästä kiertueesta tehtiin DVD Remember That Night. Livealbumi Live In Gdańsk ilmestyi syksyllä 2008. Loppukesällä 2015 uuden albumin Rattle That Lockin nimikkosingle nousi Suomessa hetkeksi Radiosoittolistalle, ja itse albumi  albumilistan sijalle 3.
Cambridgessä sijaitseva Anglia Ruskin University palkitsi Gilmourin taiteen kunniatohtorin arvolla vuonna 2009.
Kitarat

Gilmour on aina suosinut Fenderin Stratocaster-mallia, ja hän omistaakin mallista kappaleen, jonka sarjanumero on 0001. Kyseisessä kitarassa on valkoinen runko, vaahterakaula, kolmiasentoinen mikrofoninvalitsin sekä epätavallinen kullanvärinen suojalevy ja koneisto. Gilmour osti sen kitarateknikko Phil Taylorilta, joka puolestaan oli ostanut sen Seymour Duncanilta. Vaikka kitaran sarjanumero on 0001, niin ennen sitä oli kuitenkin valmistettu prototyyppejä. Kitaran alkuperä on tuntematon, eikä ole tiedossa, onko se oikea 0001 Strato, koska kaula (jossa on sarjanumero 0001) on voitu ottaa pois alkuperäisestä. Vuonna 2019 kitara myytiin huutokaupassa 1 815 000 Yhdysvaltain dollarin ennätyshintaan.
Gilmour omistaa myös muun muassa kullatun Gibson Les Paul -kitaran. Tavallisesti hän soittaa omistamaansa punaista Stratocasteria. Hänellä on myös oma signaturemalli, jonka Fender on valmistanut tarkkaan hänen oman ”blackstrat”-kitaransa mukaan. Hän on myös 2000-luvulla osittain palannut soittamaan alkuperäistä mustaa Stratocasteriaan.
Tammikuussa 2019 ilmoitettiin, että Gilmour huutokauppaa 20. kesäkuuta 2019 yli 120 kitaraa ja tuotto käytetään hyväntekeväisyyteen. Myytävien joukossa oli muun muassa The Black Strat, The #0001 Stratocaster, Gibson Les Paul Gold Top 1955, Gretsch 1958 White Penguin 6134, Fender Stratocaster 1957 (Ex-Homer Hayes), Candy Apple Red 1984 Stratocaster 57V, early 1954 Stratocaster Martin 1969 D-35, Gibson 1985 J-200 Celebrity ja Tony Zemaitis (1978) custom acoustic bass guitar.
Sooloalbumit

David Gilmour (1978)
About Face (1984)
On an Island (2006)
Live in Gdańsk (2008)
Rattle That Lock (2015)
Live at Pompeii (2017)
Luck and Strange (2024)
Sooloalbumit > Singlet

"There's No Way Out of Here" (1978)
"Blue Light" (1984)
"Love on the Air" (1984)
"On an Island" (2006)
"Smile" (2006)
"Arnold Layne" (2006)
"Rattle That Lock" (2015)
"Today" (2015)
"Rattle That Lock" (Live At Pompeii 2016) (2017)
"One of These Days" (Live At Pompeii 2016) (2017)
"Yes, I Have Ghosts" (Romany Gilmourin kanssa) (2020)
"Thats How Strong My Love Is" (2023)
"Metallic Spheres In Colour: Movement 1 - Expert" (2023)
"Metallic Spheres In Colour: Movement 2 - Expert" (2023)
"Metallic Spheres In Colour: Movement 3 - Expert" (2023)
"Zero Hour" (2024)
"Between Two Points" (Romany Gilmourin kanssa) (2024)
"Dark and Velvet Nights" (2024)
"Luck and Strange" (2024)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Gilmour Wikimedia Commonsissa
| n k Pink Floyd |
| --- | --- |
 David Gilmour  Nick Mason   Entiset jäsenet: Syd Barrett  Bob Klose  Roger Waters  Richard Wright 
Studioalbumit:  The Piper at the Gates of Dawn  A Saucerful of Secrets  More  Ummagumma  Atom Heart Mother  Meddle  The Dark Side of the Moon  Wish You Were Here  Animals  The Wall  The Final Cut  A Momentary Lapse of Reason  The Division Bell  The Endless River 
Livealbumit:  Ummagumma  Delicate Sound of Thunder  Pulse  Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980-81  Live at Knebworth 1990 
Kokoelmat:  Relics  A Nice Pair  A Collection of Great Dance Songs  Works  Echoes: The Best of Pink Floyd  The Best of Pink Floyd: A Foot in the Door 
Yhteispakkaukset:  Shine On  Oh, by the Way  Discovery 
Konserttielokuvat:  Live at Pompeii 
 diskografia  Publius Enigma 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
Gilmour vuonna 2005.
Jens Nygård

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 8. tammikuuta 1978 (ikä 46)
Syntymäpaikka: Närpiö, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 188 cm
Junioriseurat
: Närpes Kraft
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1997–2003 | Närpes Kraft | 151 | (10) |
| 2004–2011 | VPS | 204 | (9) |
| 2012–2020 | Närpes Kraft | 136 | (6) |
| Yhteensä | Yhteensä | 491 | (25) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jens Nygård (s. 8. tammikuuta 1978 Närpiö) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja tai puolustava keskikenttäpelaaja.
Liigaotteluita Nygård on pelannut yhteensä 152 kappaletta, joissa hän on tehnyt 7 maalia.
Nygårdin veli on myös pitkän uran jalkapalloilijana tehnyt Tomas Nygård.
Aiheesta muualla

Jens Nygård Vaasan Palloseuran sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Jens Nygård Veikkausliigan sivuilla
Eeli Aalto

| Eeli Aalto |
| --- | --- |
 Eeli Aalto vuonna 1960.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. helmikuuta 1931 (ikä 93) Viipuri, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  kuvataiteilija
Eeli Alvar Aalto (s. 6. helmikuuta 1931 Viipuri) on suomalainen kuvataiteilija ja televisio-ohjaaja.
Nuoruus

Talvisodan aikana Eeli Aalto muutti vanhempiensa mukana sotaa pakoon Pohjois-Pohjanmaalle, ensin Liminkaan, ja sitten Ouluun. Taiteeseen Aalto sai ensikosketuksen nähdessään kymmenvuotiaana liminkalaisen maalarin Vilho Lammen maalauksia.
Ura > Maalaustaide ja muu kuvataide

Aalto opiskeli Helsingissä Suomen Taideakatemiassa, ja myöhemmin Pariisissa André Lhoten akatemiassa.
Aalto oli mukana muun muassa Lennart Segerstrålen apuna Rovaniemen kirkon freskotöissä. Hän maalasi maisemia ja kaupunkikuvia. 1960-luvulla Aalto kokeili myös abstraktia maalaamista. Hän suunnitteli Kuopion Alavan kirkon betonijulkisivuun, pääsisäänkäyntien väliin kookkaan kolmiosoisen seinäreliefin (Alussa oli sana. Sana tuli lihaksi ... ja asui meidän keskellämme, 1969). Oulussa hän oli mukana ajamassa kulttuurilaitosten, kuten yliopiston ja taidemuseon saamista kaupunkiin. 1962–1979 Aalto toimi Oulun yliopiston arkkitehtiosastolla plastisen sommittelun opettajana.
Vuosina 1993–1998 syntyi maalaussarja "Sata kuvaa Oulusta". Eeli Aalto kirjoitti sen synnystä: "Olimme saaneet turvapaikan Oulusta. Miksi en kuvaisi sitä kaupunkia, joka meidät hyväksyi." Tarkoituksena oli, että jokaisella kuvalla tulisi olemaan henkilökohtainen merkitys. Eeli Aalto halusi realistisilla kuvillaan osoittaa, ettei figuratiivinen maalaus ole mihinkään hävinnyt. Giorgio Morandin sanojen mukaan mikään ei ole nin abstraktia kuin todellisuus.
Ura > Televisiodokumentit

Maalauksien ja veistosten lisäksi Aalto teki Yleisradiolle lukuisia televisiodokumentteja, kuten tiernapojista kertova dokumentti Synti suuri surkia vuodelta 1980. Taiteilija Alpo Jaakolasta kertova dokumentti Piina (1977) palkittiin puolestaan parhaan tv-elokuvan Jussilla.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Eeli Aalto matkusti kotikaupunkiinsa Viipuriin vuonna 1991. Hän kertoi kaupungin kohtaamisen puolen vuosisadan jälkeen muistuttaneen aluksi vaipumista painajaisuneen. "Tunsin itseni vieraaksi, mutta sellaisilta vaikuttivat venäläiset asujaimetkin." Matkan tuloksena syntyi dokumenttielokuva Wiipurini (1992).
Matkan seurauksena syntyi myös kirjoituksista ja valokuvista koostuva Viipurinmatka, jonka Eeli Aalto julkaisi verkkojulkaisuna sarjassa "100 kuvaa Oulusta".
Ura > Televisiodokumentit > Televisioesseisti

Jukka Lindfors luonnehtii Eeli Aallon filmejä henkilökohtaisina puheenvuoroina, eräänlaisina tv-esseinä tai -mietiskelyinä. "Ne ovat usein runollisia ja nostalgisia, mutta niistä löytyy myös aimo annos rehevää huumoria, pisteliäisyyttä ja mustaa satiiria."
Lindforsin mukaan Eeli Aallon taiteilijadokumenteista huokuu pinnan alle ulottuva asian ymmärrys, ja kukin aihe heijastuu myös elokuvien kuvauksessa ja leikkauksessa. Hänen kohteinaan ovat olleet omintakeiset marginaalihahmot, luovat outsiderit. Usein Aalto on itsekin mukana elokuvissaan, joskus fiktiivisenäkin roolihenkilönä.
Ura > Kirjallinen ja muu tuotanto

Aalto on kirjoittanut kaksi taiteilijoista kertovaa kirjaa, joista toinen kertoo Vilho Lammesta (1969) ja toinen Reidar Särestöniemestä (1976).
Vuosina 1983–1988 Eeli Aalto kirjoitti kolumneja Kalevaan otsikolla "Pienet filosofiat". Kirjoituksia syntyi nelisen sataa ja niihin kuului myös kirjoittajan kuvitus.
Omaelämäkerrallinen Kuviensa takana julkaistiin vuonna 2016. Siitä julkaistiin englanninkielinen versio (2018), sekä venäjäksi Eeli Aallon tuotantoa tutkineen Anastasia Martynovan artikkelilla varustettuna vuonna 2019.
Eeli Aalto oli todistamassa vuonna 1987 Oulussa tapahtunutta Jumalan teatteri -esitystä, jossa yleisön päälle heitettiin virtsaa ja ulosteita. Aalto oli ainoa, joka katsoi koko näytelmän loppuun ja otti valokuvia, joita sitten käytettiin oikeudessa todisteina. Aalto julkaisi internetissä helmikuussa 2009 ennenjulkaisemattomia valokuvia esityksestä.
Yksityiselämä

Aalto asuu Kempeleessä. Aallon poika Simo Aalto tunnetaan taikurina ja lapsenlapset Saara ja Suvi Aalto ovat laulajia sekä Sari Aalto vatsastapuhuja.
Tunnustukset ja palkinnot

Eeli Aallolle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1994.
Vuonna 2012 Aalto sai ottaa vastaan oululaiselle kulttuurihenkilölle myönnettävän Kultainen kaulin -palkinnon.
Kirjat

Aalto, Eeli: Vilho Lampi – Lakeuden maalari.  Karisto, 1969.
Aalto, Eeli: Reidar Särestöniemi.  WSOY, 1976.  ISBN 9510076856
Aalto, Eeli: Kuviensa takana.  BoD - Books on Demand, 2016.  ISBN 9789523303096
Aalto, Eeli: Behind his Pictures.  BoD - Books on Demand, 2018.  ISBN 978-952-80-0685-5  (englanniksi)
Aalto, Eeli: Za yego kartinami.  BoD - Books on Demand, 2019.  ISBN 978-952-339-258-8  (venäjäksi)
Televisio-ohjelmat

1966: Vilho Lampi – Lakeuden maalari; Kaupunki
1967: Viimeinen tuomio; Eräs Im Memoriam; Haikara lensi ohi; Hiljaisen miehen maailma
1968: Kuin kamee; Taulu; Lastentaidetta
1969: Hei hei, tämä on totta; 36 000 päivää Oulussa; Elukka
1970: Röijy
1971: Hailuoto, hyvän haltijan saari; Myrrysmies; Kain tapper; Unelma paremmasta elämästä; C-G Lilius
1972: Euroopan mestari; Afrikkalainen keskustelu
1973: Reidarin värilliset aistimukse; Taakkasi on minun
1974: Tyttökauppias
1975: Maalaismaisema; Iso pieni tyttö, Anu Pentik
1977: Kauko Rantalan mustavalkea maailma; Reima Pietilä; Piina
1978: Anna-Leenan jouluaatto
1978: Tuhlaajapojan paluu; Anna-Leenan jouluaatto
1979: Aurinkogalleria
1980: Kerro kerro kuvasti – 6 osaa kuvataiteesta; Synti suuri surkia
1981: Erämaakoira; Paluu Ithakaan; Merkillinen matkakertomus
1982: Häät Kempeleen kirkossa; Mielipiteitä taidekasvatuksesta
1983: Kissa vieköön; Dostojevskin galleria; Lentäjä Non Grata
1984: Rakentamisen draama; Kirstinän runot heräävät; Oulu -10
1985: Muistojeni albumi; Budapest-Rock; Mauno Haartman; Juhani Pallasmaa; Keijo Petäjä
1986: Vuosisadan talvi; Oulun koulu; Yksin; Elämän äänet; Jouni Kesti; Oulun horisontista; Satu Huttunen – Vuoden nainen; Kesäyön oikkuja
1987: Kirkkokatu 50; Punaiset kengät Sodankylässä; Tuhlaajapojan päiväkirja; Kirje maailman katolta; Paskajuttu
1988: Kadonnutta tietoa etsimässä; Taiteen tähden – Veijo Hukka; Itsemurhat; Jorma Uotinen; Erotiikkaa etsimässä; Huippukokous mummolassa; Valmentajan muotokuva; Picasso Tukholmassa; Giorgio Morandi; Matti satujen talossa
1989: Tekstiilin intiimi kosketus; Edvard Much; Simosalabim (5 osaa) 1989; Passikuva (4 OSAA); Tapaaminen Oulussa, Paavo Rintala; Uusikatu 1989
1992: Helene Schjerfbeck Ateneumissa; Alberto Giacometti; Wiipurini; Tuhlaajapoika ja Sokrates
1992–1994: Jokeri pokeri box (32 osaa)