stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Shakespeare
Kiista henkilöllisyydestä

Joidenkin teorioiden mukaan joku kirjailija tai ryhmä kirjailijoita käytti Shakespeare-nimeä vain pseudonyyminä eikä stratfordilaisella William Shakespearella ollut teosten kanssa mitään tekemistä. Teorioiden mukaan tällaisia kirjailijoita voisivat olla esimerkiksi Sir Francis Bacon, Oxfordin jaarli Edward de Vere, Christopher Marlowe, Sir Henry Neville tai jopa kuningatar Elisabet I.
Teoreetikkoja, joiden mielestä näytelmät kirjoitti joku muu kuin nuoruudessaan Stratfordissa elänyt Shakespeare, kutsutaan antistratfordlaisiksi. Teoriaa monista kirjoittajista kannatti jo 1800-luvulla muiden muassa Delia Bacon.
Esimerkiksi Edward de Veren (1550–1604) on arveltu käyttäneen salanimeä, koska hän itse kuului kuninkaan hovin sisäpiiriin, mutta pelkäsi aiheuttavansa skandaalin tai joutuvansa mahdollisesti kaksintaisteluun hovin muiden henkilöiden kanssa, jotka olisivat saattaneet tulkita näytelmien henkilöt parodioiksi heistä itsestään, minkä lisäksi hänen aikanaan ei muutoinkaan pidetty sopivana, että aatelismies kirjoittaisi runoja tai näytelmiä. Samasta syystä hänen perillisensäkään, jotka vuonna 1623 julkaisivat näytelmät koottuna laitoksena, eivät olisi halunneet paljastaa kirjoittajan todellista henkilöllisyyttä, minkä vuoksi he olisivat väittäneet kirjoittajaksi stratfordilaista kauppias William Shakspereä, jonka nimi sattumalta muistutti kirjoittajan salanimeä.
Nykyisin valtaosa tutkijoista pitää kuitenkin Shakespearen henkilöllisyyttä todistettuna. Sen sijaan on tunnettua, että monet Shakespearen näytelmät perustuivat esimerkiksi juonen osalta suurelta osin olemassa olleisiin näytelmiin, kuten ajan tapana oli. On lisäksi vakavasti pohdittu sitä, kirjoittiko Shakespeare näytelmiensä jokaisen sanan itse, vai oliko avustamassa muita dramaturgeja. Vuonna 2016 julkaistun tekstianalyysin mukaan 17:ssä Shakespearen nimissä julkaistussa näytelmässä oli myös joku toinen tekijä. Epäilyt Shakespearen näytelmien kirjoittajan henkilöllisyydestä perustunevat tähän sekä siihen, että Shakespearen elämästä tiedetään hyvin vähän.
Kiista henkilöllisyydestä > Todisteita siitä, että Shakespeare kirjoitti näytelmänsä

Robert Greenen mitä ilmeisimmin Shakespearea kohtaan kohdistamaa kritiikkiä vuodelta 1592 voidaan pitää yhtenä todisteena, että Shakespeare todella kirjoitti näytelmänsä. Kuolinvuoteellaan kirjoittamassaan pamfletissa Groats-worth of Wit Greene haukkui nousukasmaista näyttelijää, joka oli alkanut kirjoittaa itse näytelmiä ja kuvitteli olevansa yliopistokoulutettujen näytelmäkirjailijoiden veroinen. Greene käyttää näyttelijästä ironista nimitystä Shake-scene, joka voitaneen kääntää ”näyttämönravistajaksi”.
Se, että Shakespeare toimi myös näyttelijänä, voidaan todistaa muun muassa sillä, että hänen on kirjattu esiintyneen kuningatar Elisabetille vuonna 1594. Näyttö siitä, että hän oli kiinnostunut teatterista voidaan osoittaa sillä, että Shakespeare oli Lord Chamberlain's Company -nimisen teatteriyhtiön osaomistaja vuosina 1594 ja 1595. Shakespearen läsnäolon teatteripiireissä todistavat myös merkinnät siitä, että hän oli yksi Globe-teatterin omistajista vuonna 1599. Vuonna 1603 Shakespeare sai myös uuden asiakkaan, Englannin tuolloisen kuninkaan Jaakko I:n, jonka ansiosta hänestä tuli suosittu hoviesityksissä. Shakespearen runoilijan urasta puolestaan todistaa Francis Mereksen hyökkäys häntä vastaan vuonna 1598. Meres sanoo teoksessaan Palladis Tamia Shakespearen töiden olevan ”sokeroituja sonetteja yksityisten ystäviensä keskuudessa”. Samassa teoksessa Meres kehuu Shakespearea hänen ”erinomaisista” komedioistaan ja tragedioistaan.
Kirjallisuutta

Boyd, Brian: Why Lyrics Last: Evolution, Cognition, and Shakespeare’s Sonnets.  Cambridge (Mass.):  Harvard University Press, 2012.  ISBN 978-0-674-06564-2
Greenblatt, Stephen: Shakespeare: Kuinka Williamista tuli Shakespeare?  (Will in the world: How Shakespeare became Shakespeare, 2004.)  Suomentanut Kaisa Sivenius. Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-20960-7
Keinänen, Nely (toim.): Shakespeare Suomessa.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-35836-8
Kott, Jan: Shakespeare tänään.  (Szkice o Szekspirze, 1961.) Saksankielisestä käännöksestä Shakespeare heute suom. Salla Hirvinen. 2. painos (1. painos 1965)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12814-7
Potter, Lois: The Life of William Shakespeare: A Critical Biography.  Chichester:  Wiley-Blackwell, 2012.  ISBN 978-0-631-20784-9
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia William Shakespearen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Petäjä, Jukka: Mysteeri nimeltä Shakespeare, (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Sanomat 23.4.2016
Bahtin, Mihail: Shakespearesta [& suomentajan johdanto]. Suom. Tapani Laine. niin & näin 4/1997, 21–23.
Kuinka Shakespeare alkoi. Nuoruusvuosien Lontoota, Aamulehti, 04.08.1929, nro 210, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  Scopus 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  KulturNav  MusicBrainz  Prado  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Ritva  Yle 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
William Shakespearen isän talo, jossa Williamin arvellaan syntyneen.
Shakespearen hauta hänen vaimonsa Anne Shakespearen ja tyttärentyttärensä aviomiehen Thomas Nashin vieressä.
Shakespearea esittävä kuparikaiverrus Ensimmäisen folion kannessa vuodelta 1623
Noin vuonna 1610 maalattu niin sanottu Cobbe-muotokuva, jonka vuonna 2009 esitettiin mahdollisesti esittävän Shakespearea.
Luettelo Ruotsin sarjoissa pelanneista suomalaisista jalkapalloilijoista

Tämä on luettelo Ruotsin sarjoissa pelanneista suomalaisista jalkapalloilijoista. Pelaajista on mainittu kaikki heidän ruotsalaisseuransa sekä sarjakaudet. Ne pelaajat, jotka ovat pelanneet sekä ylimmällä että alemmilla tasoilla, on mainittu vain ylimmällä tasolla pelanneiden listassa. Siinä tapauksessa myös pelaajan alemman sarjatason seurat on mainittu, ja niiden seurojen nimet, joiden kanssa pelaaja on pelannut ylimmällä sarjatasolla, on vahvennettu.
Ylin sarjataso

Pertti Alaja - Malmö FF 1982–83
Jarmo Alatensiö - IK Brage 1988–89
Magnus Bahne - Halmstads BK 2007–09
Anders Eriksson - Östers IF 1996
Jari Europaeus - Gefle IF 1984–86, Östers IF 1987–88
Mikael Granskog - IFK Norrköping 1981–86, Väsby IK 1987, Bollstanäs 1989
Tommi Grönlund - Ljungskile SK 1997, Trelleborgs FF 1998–2001, Helsingborgs IF 2002–03
Markus Halsti - Malmö FF 2008–
Janne Hietanen - IFK Norrköping 1998–99
Juhani Himanka - GIF Sundsvall 1977
Erik Holmgren - GAIS 1989–93
Jari Hudd - AIK 1987–89
Jukka Ikäläinen - GIF Sundsvall 1977–80, Örgryte IS 1981–85, Kiruna 1988–90, Assi IF 1994
Jari Ilola - IF Elfsborg 2003–
Atik Ismail - AIK 1980
Jonatan Johansson - Malmö FF 2006–08
Miika Juntunen - Örgryte IS 1986–87, Kalix 1987
Christoffer Kloo - Östers IF 1996–98
Ulf Kortesniemi - Ljungskile SK 1996–97
Sampo Koskinen - IFK Göteborg 2003–04, Bodens BK 2004
Mika Kottila - Trelleborgs FF 2000–01
Toni Kuivasto - Djurgårdens IF 2003–09
Pekka Kultanen - IFK Sundsvall 1979
Tom Källström - AIK 1976–78, Helesunds IF 1979–80
Peter Lindholm - Hudiksvall ABK 1978–80, IFK Sundsvall 1981–83
Stefan Lindström - IFK Eskilstuna 1979–80, GAIS 1980, IFK Sundsvall 1981
Jari Litmanen - Malmö FF 2005–07
Ismo Lius - Örgryte IS 1990
Tomi Maanoja - AIK 2008–
Pekka Mattila - GIF Sundsvall 1989
Jyrki Nieminen - IFK Eskilstuna 1978, AIK 1979–84
Jari Niinimäki - AIK 1986
Mika Niskala - IFK Norrköping 1998–2001
Fredrik Nordback - Örebro SK 1996–
Jussi Nuorela - Malmö FF 2002–03
Mika Nurmela - Malmö FF 1993–95
Janne Oinas - Örebro SK 1995
Antti Okkonen - Landskrona BoIS 2004–07
Hannu Patronen - Helsingborgs IF 2008–
Esa Pekonen - AIK 1987–89
Erkka Petäjä - Östers IF 1985–91, Malmö FF 1992–93, Husqvarna 1994–95
Antti Pohja - Hammarby IF 2002–03
Roni Porokara - Örebro SK 2008–
Jari Poutiainen - Hammarby IF 1989–90
Jari Rantanen - IFK Göteborg 1986–87
Rami Rantanen - Trelleborgs FF 1995–97
Aki Riihilahti - Djurgårdens IF 2007–09
Anders Roth - Örgryte IS 1987–91
Janne Saarinen - IFK Göteborg 1997–98, BK Häcken 2008–09
Jarmo Saastamoinen - AIK 1995
Mika Sankala - GIF Sundsvall 1986–90
Jani Sarajärvi - IFK Norrköping 2002–03
Jukka Sauso - Örgryte IS 2005–2007
Henri Scheweleff - Örgryte IS 2005–07
Daniel Sjölund - Brommapojkarna 1999, Djurgårdens IF 2003–
Tim Sparv - Halmstads BK 2007–2009
Antti Sumiala - IFK Norrköping 2002–03
Kim Suominen - IFK Norrköping 1996–97
Marko Tuomela - GIF Sundsvall 2001–02, IFK Sundsvall 2004
Tuomo Turunen - IFK Göteborg 2009–
Markus Törnvall - IFK Norrköping 1989–90
Fredrik Svanbäck - Helsingborgs IF 2005–09
Peter Utriainen - Östers IF 1980–84, IFK Holmslund 1986
Tuomas Uusimäki - BK Häcken 2001–04, Örgryte IS 2005–06
Vesa Vasara - Kalmar FF 2002–03
Ville Viljanen - BK Häcken 1995–98, Västra Frölunda 1999, GAIS 2001-04, Jonsereds IF
Kari Virtanen - IFK Eskilstuna 1980–81, AIK 1983–85
Robin Wikman - Landskrona BoIS 2005–08, BK Häcken 2009–
Tommy Wirtanen - Örebro SK 2009–
Lotta Svärd

| Lotta Svärd |
| --- | --- |
 Lotta Svärd -merkin suunnitteli Eric Vasström vuonna 1921. Siinä on hakaristi ja neljä heraldista ruusua.
Perustettu:  9. syyskuuta 1920
Lakkautettu:  23. marraskuuta 1944
Tyyppi:  tukijärjestö
Toimiala:  vapaaehtoinen maanpuolustus
Jäsenet:  222 755
Viralliset kielet:  suomi, ruotsi
Puheenjohtaja:  Mathilda Blomqvist (ensimmäinen)
Puheenjohtaja 2:  Fanni Luukkonen (viimeinen)
Päätöksentekoelin:  keskusjohtokunta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lotta Svärd oli vuosina 1920–1944 toiminut suomalainen naisten vapaaehtoisuuteen pohjautuva maanpuolustustyön tukijärjestö. Järjestö perustettiin tukemaan suojeluskuntia. Sotavuosien 1939–1944 aikana lotat toimivat lukuisissa erityyppisissä maanpuolustusta tukevissa toimissa ja vapauttivat noin 25 000 miestä sotilaallisiin tehtäviin. Järjestö lakkautettiin Moskovan välirauhan ehtojen perusteella Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta vuonna 1944.
Suomen Naisten Huoltosäätiö vaihtoi 29. kesäkuuta 2004 nimensä Lotta Svärd Säätiöksi. Lotta Svärd Säätiö on toiminut siitä asti aktiivisesti.
Järjestön perustaminen ja toiminta

Lotta Svärd -järjestön toiminta pohjautui sisällissodan valkoisten joukkojen suojeluskuntien piiriin muodostuneeseen naisten vapaaehtoiseen toimintaan. Aluksi toiminta oli pienimuotoista, ensimmäiset suojeluskuntia avustaneet naisryhmät keskittyivät lähinnä kokoontumisten kahvittamiseen ja muonittamiseen, mutta sodan päätyttyä toiminta sai järjestelmällisempiä muotoja. Suojeluskuntien ylipäällikkö määräsi 29. elokuuta 1919 perustettavaksi suojeluskuntien yhteyteen Lotta-Svärd -naisyhdistyksiä. Yhdistykset olivat paikallisia, ja ne kuuluivat paikallisen suojeluskunnan esikuntaan. Tehtävänä oli auttaa suojeluskuntien varusteiden ja esimerkiksi lääkintätarpeiden valmistuksessa, kerätä varoja avustustoimintaan, ja toimia liikekannallepanon aikana lääkintä- ja huoltoapuna.
Suojeluskuntien yliesikunta pyrki määrätietoisesti eriyttämään naistoiminnan omaksi organisaatiokseen. Tammikuussa 1921 ylipäällikkö määräsi Lotta-Svärd -yhdistysten keskusjohtokunnalle väliaikaisen puheenjohtajan, ja annetussa päiväkäskyssä todettiin Lotta-Svärd -paikallisyhdistysten toimivan oman keskusjohtonsa alaisena, eivätkä paikallisten suojeluskuntien osana. Lotta Svärd toimi itsenäisenä järjestönä, hallinnon puolesta suojeluskunnista erillään. Toisin kuin suojelus­kunta­järjestö, se ei ollut erityiseen lakiin perustunut julkis­oikeudellinen järjestö, vaan juridisesti se oli tavallinen rekisteröity yhdistys. Järjestö pysyi kuitenkin Suojeluskuntain ylipäällikön valvonnan alaisena, ja niin sanotut toimivat jäsenet tekivät kirjallisen sopimuksen seurata suojeluskuntaa liikekannallepanotilanteessa. Hallinnon eriyttämisestä huolimatta uudistus tiivisti entisestään Lotta Svärdin ja suojeluskuntain yhteistyötä.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin

Lotta Svärdin tehtävät oli ryhmitelty jaostoittain: lääkintäjaosto, muonitusjaosto, varusjaosto, toimisto- ja viestijaosto, keräys- ja kansliajaosto sekä kenttälotat. Jokainen lotta kuului vähintään yhteen jaostoon. Vuoden 1941 vuosikokouksessa eri jaostojen tehtävät määriteltiin yksityiskohtaisesti.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Lääkintäjaosto

Lääkintäjaoston lotat kuuluivat niin sota- kuin kenttäsairaaloidenkin henkilöstöön. Lääkintälotat saivat kuuden kuukauden peruskoulutuksen ja tähän liittyvän jatkokoulutuksen. Tähän jaostoon kuuluivat myös valmiit lääkärit ja sairaanhoitajat. Sairaaloissa lotat toimivat sairaanhoitajien apuna.
Lääkintälotat auttoivat myös haavoittuneiden kuljetuksissa. Kaatuneiden Evakuoimiskeskuksissa (KEK) työskennelleet lotat hoitivat sankarivainajat arkkuihin ja lähettivät heidät kotikyliin omaisten haudattavaksi. Lotat ompelivat myös arkkuvaatteet.
Ihmisten lisäksi rintamalla oli eläimiä sotilaiden apuna. Hevoset tekivät rintamalla tärkeää työtä, jotka tietysti tarvitsivat myös auttajaansa. Eläinlääkintälottia koulutettiinkin huolehtimaan hevosten hoidosta.
Järjestön lääkintäjaoston keskeinen toimija järjestön alkuvuosista lähtien oli lääk.lis. Suoma Loimaranta-Airila, joka hoiti jaoston päälikkyyttä vuoden 1921-1924 ja edelleen 1927-1942. Vuosina 1924-1926 tehtävästä vastasi jääkärilikkeen aktiivi, vapaaherratar Ruth Munck. Loimaranta-Airila laati yhdessä Greta Silveniuksen kanssa lääkintäjaoston toimintaohjeet heti lottajärjestön toiminnan alussa vuonna 1921. Loimarannan johdolla ideoitiin 1930-luvulla kenttäsairaalat ja ryhdyttiin varustamaan niitä. Se oli 1930-luvulla järjestön merkittävin hanke. Loimaranta-Airilan seuraaja jaoston johtajaksi tuli vuonna 1943 lääk.lis. Eva Tulenheimo avustajanaan sairaanhoitaja Märta Björkenheim, joka vastasi erityisesti sairaanhoitoapulaisten ja lääkintälottien sijoitelusta sodan aikana eri yksiköihin.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Muonitusjaosto

Muonitusjaoston työ oli alusta alkaen laajinta ja näkyvintä lottatyössä. Lisäksi se oli suurin lottajaosto. Lotat laittoivat ruokaa esimerkiksi kertausharjoituksissa, Karjalankannaksen linnoitustöissä, esikunnissa ja sairaaloissa sekä pitivät kanttiineja rintaman läheisyydessä.
Kotirintaman lotat osallistuivat ruoan valmistukseen talvisodan aikana leipomalla yli 100 000 kilogrammaa leipää päivässä. Lotat huolehtivat sotavuosina kenttäsairaaloiden, sairasjunien ja sotatoimialueelle sijoitettujen sotasairaaloiden muonituksesta. Lotta Svärd -järjestölle kuului myös linnoitustyömaiden muonitukset.
Muonitusjaoston toiminnassa ei syntynyt vielä 1920-luvulla jatkuvuutta johtajien vaihtuessa joka toinen vuosi. Keskusjohtokunta palkkasi vuonna 1924 järjestön muonitusneuvojaksi talousopettaja Elli Malmgrenin, joka toimi tehtävässä lyhyttä 1920-luvun lopun keskeytystä lukunottamatta vuoteen 1937, jolloin hänestä tuli Syvärannan lottaopiston johtaja. Muonitusjaosto sai aikaisempaa järjestäytyneemmän toiminnan 1930-luvulla, kun jaosto sai pitempiaikaisia päälliköitä; vuosina 1931-1938 Kaisu Elomaa ja Elomaan jälkeen tehtävää hoiti järjestön lakkautukseen asti apulaisjohtaja Maja Genetz.
Muonitustoiminnasta saadun kokemuksen pohjalta lottajärjestön työn jatkaja Suomen Naisten Huoltosäätiö perusti 1945 valtakunnalliseksi työpaikkaruokailu­yritykseksi kasvaneen Työmaahuolto Oy:n, joka myytiin Fazerille 1978.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Varusjaosto

Varusjaosto oli jaostoista pienin ja sen jäsenet vanhimpia. Varuslottien tehtävänä oli perinteinen varusteiden valmistus ja huolto sekä avunantaminen. Järjestötoiminnan alkuvaiheessa hankittiin varusteet oman kylän suojeluskunnalle, ja talvisodan alkaessa lotat vaatettivat armeijaa, jonka varustetaso oli heikko. He hankkivat myös komennuksella oleville lotille puvut ja varusteet, joita lottatarpeen kasvaessa tarvittiin yhä enemmän. Materiaalipula vaikeutti työtä.
Varuslotat muuttivat keräyksin saatuja vaatteita sotilaskäyttöön sopiviksi sekä kunnostivat kuluneita ja vahingoittuneita vaatteita kodeissa, keskusvarastoissa ja sotasairaaloissa. Kotiseudullaan varuslotat olivat asiantuntijoita vaatehuollossa, johon muut lotat ja järjestöön kuulumattomatkin naiset osallistuivat. Tuhansia suomalaisia miehiä rintamalla ilahdutti lottien lähettämät paketit ”tuntemattomalle sotilaalle”. Asemien läheisyydessä he myös ylläpitivät vastaanottokoteja, joissa lomille matkaavat sotilaat voivat levätä.
Varusjaoston toiminta vakintui 1920-loppun tultaessa. Sen pitkäaikaisena vuosina 1924-1935 toimineena päällikkönä oli lääkintävoimistelija, vapaaherratar Fanny Munck sekä hänen jälkeensä Saima Laurila vuosina 1935-1937, tohtorinrouva Varma Hornborg vuosina 1937-1940 ja Elli Vihma vuodet 1940-1944. Hornborgin aikana uudistetiin varusjaoston koulutusjärjestelmä, ja vuonna 1937 aloitetun koulutuksen tavoite oli valmentaa lottia korjaamaan suojeluskuntalaisten varusteita ja hoitamaan varuskirjanpitoa. Tällöin palkattiin myös ensimmäinen varusneuvoja eli käsityönopettaja Annikki Latva.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Keräys- ja kansliajaosto

Nimensä mukaisesti jaoston päähuomio kohdistui varojen keräykseen sekä omaa toimintaa varten että suojeluskuntajärjestön työn tukemiseen.
Lisäksi keräys- ja kansliajaosto piti huolta siitä, että lottajärjestöllä ja armeijalla oli ammattitaitoisia toimistotyöntekijöitä. Konekirjoitustaitoinen lotta oli kullankallis, sillä sodan alkaessa kanslialottien kysyntä kasvoi nopeasti esikuntien ja huoltolaitosten tarvitessa toimistotöihin tottuneita henkilöitä.
Jaostoissa toimivat lotat jaettiin kahteen ryhmään: toimenlotat ja huoltolotat. Toimenlotan oli oltava terve, käytännöllinen ja elämäntavoiltaan moitteeton sekä vapaa noudattamaan käskyjä hälytyksen sattuessa. Lottalupaus velvoitti häntä seuraamaan suojeluskuntaa suojeluskuntapäällikön alaisena. Muut toimivat jäsenet olivat huoltolottia.
Toimenlotan oli oltava valmis lähtemään heti kotiseutunsa ulkopuolellekin, varusteiden oli oltava aina kunnossa. Paikallisosasto huolehti siitä, että lotat saivat varusteensa: selkäreppu, lottapuku, alusvaatteet, korppuja, teetä ja sokeria sekä kenttäpullo ja -kattila, jotka riippuivat repun ulkopuolella.lähde?
Keräys- ja kansliajaosto jaettiin vuoden 1941 jaostouudistuksessa kahdeksi jaostoksi: keräys- ja huoltojaostoksi sekä toimisto- ja viestijaostoksi.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Toimisto- ja viestijaosto

Toimisto- ja viestijaosto oli sodan lopulla lukumäärältään toiseksi suurin jaosto. Toimistoissa työskentelevät kanslialotat hoitivat paperitöitä, joista saatiin vapautettua miehiä muihin töihin. Viestijaoston lotat olivat lukuisissa erilaisissa tehtävissä, joista osa vaati pikkutarkkaa teknistä osaamista. Viestijaostoon kuului mm. radisti- ja säähavaintolotat sekä puhelinkeskuksissa työskentelevät lotat.
Viestilottia koulutettiin Syvärannan ja Sorjan lottaopistoissa. Jatkosodan alussa koulutusta annettiin kahden viikon puhelinvälittäjä- ja kolmen kuukauden radiosähköttäjäkursseilla, myöhemmin myös kaukokirjoitin- ja puheradiokursseilla. Koulutusta tehostettiin vuoden 1944 aikana lisäämällä viestijoukkojen kursseja, ja sodan lopussa koulutusvastuu siirtyi kokonaan sille yksikölle jonka palvelukseen lotta astui. Vuosien 1941–1943 välillä Lotta Svärd järjestön viestikursseilla oli oppilaina noin 2 100 lottaa, ja vuoden 1943 syyskuussa puolustusvoimissa palvelleiden viestilottien määrä vastasi noin 16 % varsinaisten viestijoukkojen määrävahvuudesta. Viestilottia oli tuolloin noin viiden viestipataljoonan verran eli 2 170, joista puhelinvälittäjiä 1 421, lennätinhenkilöstöä 355 ja radiohenkilöstöä 414. Heinäkuussa 1944 puolustusvoimissa palvelevien viestilottien määrä oli kasvanut 2 617:sta.selvennä
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Ilmavalvonta

Ilmavalvontaa suorittavat lotat tähystivät viholliskoneita korkeissa paikoissa: kolmiomittaustorneissa, kirkontorneissa, hyppyrimäissä ja varta vasten rakennetuilla lavoilla sekä talojen katoilla. Paikallaan oli yleensä seistävä kaksi tuntia kerrallaan ja tarkkailtava, tapahtuuko jotakin tavallisesta poikkeavaa. Yksittäisiltä ilmavartiopaikoilta ilmoitettiin havainnoista ilmasuojelukeskukseen, josta tarpeen tullen annettiin hälytys.
Jos ilmavartiolotan koti ei ollut lähellä, asuinolot saattoivat olla ankeat ja epäterveelliset. Peseytymiseen ja vaatteiden vaihtoon saattoi olla mahdollisuus vain kerran viikossa. Vaatepulan vuoksi kaikilla ei ollut edes omia lämpimiä varusteita. Eräs ilmavalvontalotta kertoo työnsä eduista:lähde tarkemmin? ”Pieni päiväraha saatiin, mantteli, karvalakki, huopasaappaat yhteisessä käytössä.” Monet sairastuivat kylmissä ja vetoisissa tähystyspaikoissa.
Ilmavalvonta oli lottien vaarallisimpia tehtäviä ja epäilemättä kylmimpiä. Matkat tehtiin jalan, hiihtäen ja pyöräillen. Yöllä oli kuljettava pimeässä, sillä valoa ei saanut näkyä mahdollisten pommitusten ja desanttien vuoksi. Matkat ja suojaamattomat tornit lisäsivät ilmavalvojan riskiä haavoittua tai kuolla.
Ilmavalvontalotat toimi pitkään esimerkiksi Itä-Helsingin Kivikossa. Nykyisen Pohjois-Kivikon perällä on pitkä tykkitie, jonka vasemmalle puolelle aukeaa Helsingin korkein luonnonmukainen kallio. Kallion huipulla sijaitsi huhtikuusta 1943 lähtien Suomen ensimmäinen ilmavalvontatutka Freya, suomalaisittain ”Raija”. Tutka oli saksalaisvalmisteinen kevyt ilmavalvontatutka. Välittömästi tutkan sijaintipaikan (n. 15 m) viereen kallion seinään on hakattu muistokirjoitus ilmavalvontaa suorittaneiden miesten ja lottien muistoksi.lähde?
Ilmavalvontalottien muistoksi pystytettyjä muistomerkkejä tai laattoja ovat mm.
Ilmavalvontalottien muistomerkki, Kentämaa, Myrskylä, 8.8. 2009, Myrskylän Reserviläiset ja Myrskylän Reserviupseerit.
Ilmavalvontalottien muistolaatta, Haukkavuori, Kotka
Ilmavalvontalottien muistomerkki, Salo
Ilmavalvontalottien muistomerkki, Kivikko, Itä-Helsinki
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Valonheitinlotat

Valonheitinlotat koulutettiin osaksi Helsingin puolustusta vuonna 1944. Pääsyvaatimuksena oli ylioppilastutkinto. Asekoulutus oli Lotta-johdolle vaikea asia hyväksyttäväksi, sillä lottien toiminta oli aseetonta. Desanttivaaran ja kalliiden laitteiden takia tätä kuitenkin pidettiin tarpeellisena. Valonheittimillä lottien oli tarkoitus etsiä yötaivaalta viholliskoneet ilmatorjunnan tai hävittäjien maaleiksi. Ilmavalvonta oli lottien vaarallisimpia tehtäviä. Valonheitinlotista muodostettiin 14. Valonheitinpatteri.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin > Kenttälotat

Kenttälotat toimivat sotatoimialueella muun muassa puhelinkeskusten hoitajina, puhelinpäivystäjinä, toimistolottina, kanttiinin hoitajina sekä lääkärien avustajina rintaman välittömässä läheisyydessä ja kenttäsairaaloissa.
Lottatoiminnan ominaispiirteitä > Lottalupaus

Lottalupaus annettiin tavallisesti kirkossa juhlallisessa ja arvokkaassa tilaisuudessa:
»Minä N.N. lupaan kunniasanallani, että rehellisesti ja omantunnontarkasti avustan suojeluskuntajärjestöä sen puolustaessa uskontoa, kotia ja isänmaata ja täytän minulle uskotut maanpuolustustehtävät noudattaen Lotta-Svärd järjestön sääntöjä.»
Vuonna 1937 painettujen sääntöjen mukaan lotta-lupauksen sanamuoto oli:
»Minä N.N. lupaan kunniasanallani että rehellisesti ja omantunnontarkasti avustan suojeluskuntaa sen puolustaessa uskontoa, kotia ja isänmaata sekä noudatan toiminnassani ”Lotta-Svärd” yhdistyksen sääntöjä.»