stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Asus Eee PC
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Asuksen Eee PC-verkkosivut (englanniksi)
EeeUser.com (englanniksi)
Asus Eee PC:n ylikellotus (englanniksi)
Hjelt

Hjelt on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Hjelt, suomalainen suku
Aino Hjelt-Pándy (1881–1937), suomalainen sairaanhoitaja, kirjoittaja ja kääntäjä
Allan Hjelt (1885–1945), suomalainen konsuli ja liikemies
Alma Hjelt (1853–1906), suomalainen naisasialiikkeen vaikuttaja
Arthur Hjelt (1868–1931), suomalainen teologi, professori ja kirjailija
Bror Hjelt (1897–1974), suomalainen jääkäriupseeri, yrittäjä ja sukeltaja
Christian Ludvig Hjelt (1786–1849), suomalainen kirjanpainaja ja kustantaja
August Hjelt (1862–1919), suomalainen tilastotieteilijä, ylijohtaja, senaattori ja kansanedustaja
Edvard Hjelt (1855–1921), suomalainen valtioneuvos
Ernst August Hjelt (1794–1874), valtioneuvos
Esko Hjelt (1914–1941), suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija
Ester Hjelt (1885–1960), suomalainen kirjailija, kirjailijanimenä Maja Wasander
Esther Hjelt-Cajanus (1879–1959), suomalainen taidemaalari, kirjailija, kuvittaja ja Tukholman Suomi-toimiston johtaja
Frans Wilhelm Gustaf Hjelt (1819–1889), suomalainen rovasti, valtiopäivämies ja lukion rehtori, Christian Ludvig Hjeltin poika
Hjalmar Hjelt (1851–1925), suomalainen kasvitieteilijä
Lauri Hjelt (1900–1972), suurlähettiläs
Marjut Hjelt (s. 1954), suomalainen toimittaja ja kirjailija
Nils Ludvig Emil Hjelt (1817–1881), senaatin esittelijäsihteeri, valtioneuvos
Otto E. A. Hjelt (1823–1913), suomalainen lääkäri, professori ja arkkiatri, Christian Ludvig Hjeltin poika
Otto Hjelt (1853–1918), Kansallis-Osake-Pankin pääjohtaja
Pekka I. Hjelt (s. 1941), suomalainen tilastotieteilijä, VTL, ilmastonmuutoskriitikko
Pekka Hjelt (s. 1949), suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija
Samuel Hjelt, suomalainen kitaristi
Sven-Erik Hjelt (s. 1939), geofyysikko, professori
Teodor Hjelt (1853–1918), suomalainen merenkuluntarkastaja, merikapteeni ja Helsingfors Segelsällskapin kommodori
Vera Hjelt (1857–1947), suomalainen kansanedustaja
Yrjö Hjelt (s. 1953), suomalainen säveltäjä ja sovittaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Samsung i5700

| Samsung i5700 |
| --- | --- |

Valmistaja:  Samsung Electronics
Julkaistu:  marraskuu 2009
Käyttöverkot:  HSDPA (3G) 900/2100, nelitaajuuksinen GSM / GPRS / EDGE GSM 850, GSM 900, GSM 1800, GSM 1900
Mitat:  115 x 57 x 13,2
Paino:  124
Näyttö:  3,2-tuumainen nestekidenäyttö, kosketusnäyttö
Näytön kuvatarkkuus:  320 x 480
Värien lukumäärä:  16 miljoonaa
Suoritin:  800 MHz Samsung S3C6410 ARM 11
Muisti:  Sisäistä muistia 180 Mt/200 Mt sisäistä tallennustilaa, MicroSD-muistikorttipaikka (tuki 32 Gt asti), RAM-muistia 256 megatavua.
Kamera:  3,2 megapikseliä (2048x1536) automaattitarkennuksella, videokuvaus 352x288-resoluutiolla 15 kuvaa sekunnissa
Radio:  Ei
Musiikkisoitin:  Kyllä
Käyttöjärjestelmä:  Julkaisuvaiheessa Android 1,5 myöhemmin Android 2,1
Tiedonsiirto:  GSM, GPRS, EDGE, HSDPA (3.6 Mbps), Wi-Fi 802.11 b/g, GPS
Liitännät:  Bluetooth 2.1, microUSB 2.0
Infobox OKNimi-testi OK: 
Samsung i5700, tunnetaan myös nimillä Samsung Spica, Samsung Galaxy Spica ja Samsung Galaxy Portal, on Samsung Electronicsin valmistama älypuhelin joka käyttää avoimen lähdekoodin Android-käyttöjärjestelmää. Puhelinta sanotaan Samsung i7500:n seuraajaksi ja joskus Galaxy Liteksi. Vaikka jotkut sen ominaisuudet, kuten tallennustila, kameran tarkkuus ja tiedonsiirtoyhteydet ovat pienemmät kuin i7500:n, sen prosessori on paljon nopeampi (800 MHz).
Ominaisuudet

i5700 on 3G-älypuhelin, jossa on nelitaajuuksinen GSM ja kaksitaajuuksinen HSDPA (900/2100) nopeudella 3,6 Mbps. Siinä on kapasitiivinen nestekidekosketusnäyttö, 3,2 megapikselin kamera automaattitarkennuksella ja A-GPS-paikannin. Puhelimessa on myös 3,5mm kuulokeliitäntä ja DNSe 2.0.
Puhelimessa on useita Googlen Mobile-palveluita, kuten Google-haku, Gmail, YouTube, Google-kalenteri ja Google Talk. Puhelimen GPS:n avulla voi käyttää Google Mapsin ominaisuuksia kuten oman sijainnin näyttäminen, Google Latitude ja Street View. Puhelin pystyy toistamaan MP3-, AAC- (mukaan lukien iTunes Plus -lataukset) ja WMA-äänitiedostoja sekä H.264-videotiedostoja. Se kykenee myös toistamaan DivX- ja Xvid-videoita mikä tekee siitä ensimmäisen tätä ominaisuutta tukevan Android-puhelimen.
Saatavuus

Puhelin on saatavissa Euroopassa, Aasiassa ja Lähi-idässä. i5700 on Samsungin toinen Android-pohjainen puhelin Euroopassa.
Päivitys

Samsung i5700 sai Android 2.1 -päivityksen helmikuussa 2010. Jotkut toimittajat myyvät puhelinta valmiiksi päivitettynä.
Spican voi päivittää vain Samsung PC Studio -ohjelmalla, joka toimii vain Windows 2000-, Windows XP-, ja Windows Vista -käyttöjärjestelmissä.
Puutteet

Puhelin kykenee tallentamaan videokuvaa vain 15 kuvaa sekunnissa 352x288-resoluutiolla, minkä lisäksi videokuvan laatu on huono. Merkittäväksi ongelmaksi on mainittu myös kosketusnäytön hitaus ja sen tuntuman puute. Puhelimen prosessori ei myöskään tue ARMv7-käskykantaa, minkä vuoksi sillä ei voi käyttää Adobe Flash Playeria ja Mozilla Firefoxia.
Aiheesta muualla

Samsungin virallinen sivusto - i5700 (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Auric Goldfinger

| Auric Goldfinger |
| --- | --- |
Ensiesiintyminen:  007 ja Kultasormi
Viimeinen esiintyminen:  007 ja Kultasormi
Näyttelijä:  Gert Fröbe, Michael Collins (ääni)
Henkilötiedot
Sukupuoli:  mies
Rooli:  vihollinen
Nykyinen elintila:  kuollut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Auric Goldfinger on fiktiivinen roisto James Bond -romaanissa Kultasormi ja sen pohjalta tehdyssä elokuvassa 007 ja Kultasormi.
”Auric” tarkoittaa englannin kielessä kultaista. Hahmon sukunimen Ian Fleming sanotaan lainneen naapuriltaan arkkitehti Ernő Goldfingeriltä, koska kirjailija ei pitänyt siitä että oikea Goldfinger purkautti viktoriaanisia taloja ja rakennutti niiden paikalle tornitaloja. Vuonna 1965 Forbes ja The New York Times -lehdissä julkaistujen artikkeleiden mukaan hahmon esikuvana oli ollut liikemies Charles W. Engelhard, Jr.
Kirjan Goldfinger

Kultasormi-romaanissa Auric Goldfinger on 42-vuotias ekspatriaatti joka muutti 20-vuotiaana, vuonna 1937, Riiasta. Hänellä on siniset silmät ja punaiset hiukset. Goldfinger yrittää ryöstää Fort Knoxia ja Bondin tehtäväksi tulee estää se. Goldfingerin henkivartija on Oddjob.
Elokuvan Goldfinger

Elokuvassa Goldfingeriä esittää Gert Fröbe, mutta koska Fröbe ei osannut englantia, hänen esitystään dubattiin Michael Collinsin äänellä. Saksalaisessa versiossa Fröbe dubbasi itseään takaisin.
Kalle Tähtelä

Kaarlo ”Kalle” Aleksander Tähtelä (sukunimi vuodesta 1906 Franzén, aikaisemmin Junno; 26. toukokuuta 1891 Leppävirta – 23. lokakuuta 1919 Sisto-Palkino, Neuvosto-Venäjä) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja sotilaslentäjä.
Elämä > Varhaiset vuodet

Tähtelän vanhemmat olivat Aleksanteri Franzen, ent. Hagert ja Retriikka Jaakontytär Junno. Tähtelän perhe vietti liikkuvaa elämää ja niinpä hän kävi koulua Leppävirralla, Kuopiossa ja Porvoossa, asui pari vuotta Venäjällä ja kävi sitten vielä lyseota Helsingissä. Tähtelä jätti lyseon käynnin kesken siirtyen lehtialalle. Hän oli työssä ensin Etelä-Suomen Sanomissa ja sitten Aamulehdessä. Vuonna 1910 hän lähti ensin Saksaan ja sieltä vuonna 1911 Yhdysvaltoihin. Tähtelä teki Yhdysvalloissa aluksi sekalaisia töitä mutta palasi sitten lehtialalle ja oli toimittajana suomenkielisissä Yhdysvalloissa ilmestyneissä työväenlehdissä. Suomeen Tähtelä palasi marraskuussa 1917.
Elämä > Suomen ja Venäjän sisällissodat

Suomen sisällissodan aikana Tähtelä toimitti Turussa ilmestynyttä Sosialisti-lehteä. Siirryttyään sodan loppuvaiheissa Venäjälle hän pyrki punalaivaston ilmasotakouluun ja opiskeli lentäjäksi koulun kansainvälisellä osastolla. Läpäistyään lento- ja teoriakokeet hän palveli sitten Venäjän sisällissodassa punaisten puolella sotilaslentäjänä Itämeren laivaston ilmavoimien 1. vesilentolaivueessa. Muita suomalaisia lentäjiä oli noin kymmenkunta, joista Tähtelän lisäksi tunnetaan Werner ja Jalmar Lehtimäki, Valter Bergström, Konstantin Taskinen, Kaarlo Renkas, Manne Tynys, Kaarlo Nenonen ja Otto Kalvitsa.
Elämä > Kuolema

Kenraali Judenitšin joukot ampuivat 22. lokakuuta 1919 alas Tähtelän ohjaaman M-20 lentoveneen Pietarin lähistöllä. Tähtelä ja koneen mekaanikkotähystäjä A. Baldanov piiloutuivat yön ajaksi erääseen maalaistaloon. He jäivät kuitenkin vangiksi seuraavana päivänä yrittäessään päästä takaisin punaisten puolelle. Lentäjät tuomittiin kenttäoikeudessa kuolemaan ja heidät teloitettiin 24. lokakuuta 1919 Sisto-Palkinon kylässä. Silvotut ruumiit löydettiin valkoisten perääntymisen jälkeen ja heidät haudattiin 11. marraskuuta Oranienbaumin vallankumoussankarien yhteishautaan. Yrjö Sirola piti muistopuheen Tähtelän haudalla.
Tähtelän mukaan nimettiin yksi Mustanmeren laivaston lento-osasto ja 1919 Tähtelän ja vuonna 1919 taiteilija Yersova maalasi taulun Itämeren lentäjien uroteko Tähtelän ja Bahvalovin kunniaksi.
Teokset

Mustalaisen kosto, kolminäytöksinen näytelmä 5 kuvaelmassa, K. Jansonin romaanista ”Liw” mukaillut Kalle Tähtelä. Seuranäytelmiä n:o 80. Karisto 1909, 4. painos 1926
Ihmisiä : seitsemän novellia. Työmies Kustannusyhtiö, Hancock, Michigan 1913
Ihmisiä : siirtolaisnovelleja. Kirja, Helsinki 1913 (ilmestyi 1916 nimellä Siirtolaisia ja ihmisiä)
Lowellin lakko, kolminäytöksinen näytelmä. Työväen sanomalehti, Helsinki 1913
Ihmisteurastamo : kuvauksia yleiseuropalaisesta sodasta ; kirj. Wilhelm Lamszus, suomennos Kalle Tähtelä. Työmies Kustannusyhtiö, Hancock, Michigan 1915
Suomennoksia

Natsaretin kirvesmies ; kirjottanut Bouck White ; suomentanut Kalle Tähtelä. Amerikan yhdist. suom. sos. kustannusyhtiöt, Superior, Wisconsin 1916 (alkuteos The call of the carpenter)
Aurinkokaupunki

Latinankielisen version kansilehti
Aurinkokaupunki (ital. La città del Sole, lat. Civitas Solis) on dominikaanifilosofi Tommaso Campanellan kirjoittama utopia. Se kirjoitettiin italiaksi vuonna 1602, hieman sen jälkeen kun Campanella oli vangittu harhaoppisuudesta ja kapinahengen lietsonnasta. Latinankielinen versio kirjoitettiin vuosina 1613–1614 ja julkaistiin Frankfurtissa vuonna 1623. Teos on yksi kirjallisuuden merkittävimmistä utopioista.
Aurinkokaupunki esitetään dialogina Johanniittain ritarikunnan suurmestarin ja genovalaisen merikapteenin välillä. Sen esikuvana on toiminut Platonin Valtio sekä Timaioksessa oleva Atlantiksen kuvaus. Teos kuvaa teokraattisen yhteiskunnan, jossa tavarat, naiset ja lapset ovat yhteisomistuksessa. Teoksessa on selvästi vaikutteita Picatrixista, arabialaisesta maagisen kaupunkisuunnittelun oppaasta.
Teoksen viimeisessä osassa Campanella profetoi, astrologiaan verhotuin kielikuvin, että Espanjan kuninkaiden kohtalona on olla osa jumalallista suunnitelmaa paavien kanssa liittoutuneena. Seurauksena on oikean uskon lopullinen voitto ja leviäminen koko maailmaan. Voidaan helposti ajatella, että Campanella ajatteli lähinnä Uuden maailman valloitusta, mutta profetia on tulkittava myös Campanellan aiemmin kirjoittaman Espanjan monarkia -teoksen valossa. Tässä teoksessa Campanella esitti visionsa yhdistyneestä, rauhallisesta maailmasta, jota johtaisi teokraattinen monarkia.
Kirjallisuutta

Campanella, Tommaso: Aurinkokaupunki (La città del Sole, 1602), teoksessa Lahtinen, Mikko (toim.): Matkoja utopiaan.  (Suomentaneet Pia Mänttäri, Topi Makkonen, Petri Koikkalainen ja Tuukka Tomperi)  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-058-9
Aiheesta muualla

Campanella, Tommaso: The City of the Sun Gutenbergissä (englanniksi)
Campanella, Tommaso: The City of the Sun (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Carl Johan Walleen

Carl Johan Walleen (5. syyskuuta 1781 Turku – 21. maaliskuuta 1867 Helsinki) oli suomalainen maaherra ja valtioneuvos. Walleen oli vuodesta 1811 lähtien Pietarin Suomen asiain komitean jäsen. Vuonna 1816 Walleen nimitettiin Viipurin läänin maaherraksi ja hänet aateloitiin. Vuonna 1820 Walleenista tuli senaattori ja vuonna 1822 senaatin prokuraattori. Valtioneuvoksen arvon Walleen sai jo vuonna 1812 ja salaneuvoksen arvon vuonna 1832. Vapaaherraksi hänet korotettiin vuonna 1854.
Walleen avioitui vuonna 1816 Eva Gustava Stjernvallin (s. von Willebrand) (1781– 1844) kanssa. Aiemmassa avioliitossaan maaherra Carl Johan Stjernvallin (1764–1815) kanssa Eva Stjernvall oli synnyttänyt jo 11 lasta, mutta näistä vain neljä oli tuolloin elossa: Carl Emil Knut, Eva Aurora Charlotta (Karamzin), Emelie (Musin-Pushkina) ja Alexandra (Aline) Correia Henriques do Seisal. Uudesta avioliitosta syntyi vielä viisi lasta, joista kolme eli aikuisikään: Vladimir Alfons, Theodor ja Carl Edward.
Walleenin poikapuolesta Emil Stjernvall-Walleenista tuli myöhemmin ministerivaltiosihteeri. Walleenin oma poika Vladimir Alfons Walleen oli sittemmin kenraalimajuri ja Uudenmaan läänin kuvernööri. Nuorena kuollut toinen poika Carl Edvard Walleen toimi Suomen kenraalikuvernöörinkanslian johtajana.
Walleen hankki 1820-luvulla Espoon Järvenperän kaupunginosassa sijaitsevan Träskändan kartanon, jonka ylläpitoon, uudisrakennuksiin ja puistotöihin hän uhrasi paljon varojaan. Vuonna 1840 hän myi kartanon tytärpuolelleen Aurora Demidoville ja rakennutti myynnistä saamillaan varoilla Helsingin Töölönlahden rantaan Hakasalmen huvilan, joka valmistui  vuonna 1844.
Ugo Locatelli

Ugo Locactelli
Ugo Locatelli (5. helmikuuta 1916 Toscolano Maderno, Brescian maakunta, Lombardia, Italia – 28. toukokuuta 1993) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän oli pituudeltaan 172-senttimetrinen.
Locatelli edusti merkittävimpänä Ambrosiana-Interiä vuodet 1936–1941 ja voitti joukkueen kanssa kahdesti Serie A:n kausina 1937–1938 ja 1939–1940 sekä Italian cupin kaudella 1938–1939. Hän pelasi joukkueessa 167 ottelua, joissa teki yhden maalin. Hän edusti toisena merkittävänä joukkueena Juventusta, jolle teki yhdeksällä maalillaan enemmän maaleja, mutta voitti ainoastaan kerran Italian cupin kaudella 1941–1942. Locatelli pelasi urallaan yhteensä 328 liigaottelua ja teki niissä 12 maalia.
Locatelli liittyi Italian A-maajoukkueeseen elokuussa 1936 ja pelasi joukkueessa 22 ottelua. Hän voitti sekä kesäolympialaiset 1936 että maailmanmestaruuskilpailut 1938 ja pelasi molemmissa turnauksissa neljässä ottelussa.
Asuntola

Makuusali 1920-luvun mosambikilaisessa sisäoppilaitoksessa.
Kahden opiskelijan huone yhdysvaltalaisessa yliopistossa.
Turun ylioppilaskylän 1970-luvun alussa valmistuneita yhteiskeittiöasuntoloita.
Asuntola on pysyvään tai tilapäiseen asumiseen tarkoitettu rakennus, jossa asukkailla on yhteisiä keittiö-, oleskelu- ja saniteettitiloja (WC:itä ja kylpyhuoneita). Asuntolassa ei ole varsinaisia asuinhuoneistoja, vaan siellä on yhteisiä makuusaleja, pienempiä muutaman ihmisen makuutiloja, yksityishuoneita tai yksityishuoneista muodostuvia soluasuntoja. Asuntolat on tarkoitettu yhteisasumiseen tietyille erityisryhmille kuten koululaisille, opiskelijoille, asunnottomille, vammaisille tai vanhuksille. Asuntoloita onkin eniten oppilaitosten ja hoitolaitosten yhteydessä.
Asuntolassa asumiseen liittyy usein viihtyvyyttä ja turvallisuutta parantavia palveluja kuten yhteisruokailua, pyykkihuoltoa, vapaa-ajantoimintaa, terveydenhoitoa, ohjausta ja valvontaa. Asuntolatoimintaan osallistuminen voi olla osa oppilaitoksen opetus- ja kasvatustyötä tai hoitolaitoksen terapiatyötä. Monelle nuorelle asuntolassa asuminen on ensimmäinen askel itsenäiseen elämään.
Asuntolaksi voidaan kutsua myös tietyn työnantajan työsuhdeasuntoja sisältävää rakennusta, esimerkkinä koulujen opettaja-asuntolat, tuotantolaitosten työväen ja keikkatyöntekijöiden asuntolat tai sairaaloiden yhteydessä olevat asuntolat hoitohenkilökunnalle. Tällaiset rakennukset voivat olla tavanomaisen kerros- tai rivitalon kaltaisia erikokoisine huoneistoineen ja ilman yhteistiloja tai -palveluita. Tilapäiset työmaa-asuntolat voidaan koota siirrettävistä parakeista.
Oppilaitosten asuntolat Suomessa

Oppilaitoksia, joiden yhteydessä on asuntolatiloja kutsutaan perinteisesti sisäoppilaitoksiksi eli internaateiksi. Tällaisia ovat Suomessa yhä monet kansanopistot ja erikoiskoulut, kuten peruskouluasteen sisäoppilaitos Anna Tapion koulu Pälkäneen Aitoossa sekä Kaarinassa sijaitseva adventtikirkon ylläpitämä Suomen kristillinen yhteiskoulu, entinen Toivonlinna. Kansakoululaitoksen alkuaikoina, jolloin kouluja oli harvassa ja liikenneyhteydet huonot, monissa kouluissa toimi pitkämatkalaisten koululaisten asuntola eli oppilaskoti. Niitä on vieläkin harvaan asuttujen seutujen kouluissa. Tällaiset koulut eivät kuitenkaan ole sisäoppilaitoksia, koska asumista asuntolassa ei oppilailta edellytetä.
Suomen sairaanhoitajia kouluttavat oppilaitokset omaksuivat jo varhain Florence Nightingalen ja Sophie Mannerheimin oppien mukaisen sisäoppilaitosmaisen toimintatavan, jossa oppilailta edellytettiin asumista koulun asuntolassa. ”Jos oppilaskodissa asuminen on pakollista, niin alalle ei hakeudu sellaisia, joita ankara elämänjärjestys kammoksuttaa”, kirjoitti Sophie Mannerheim.
Toisen asteen oppilaitosten yhteydessä toimivat oppilasasuntolat ovat Suomessa yleensä opintososiaalisena etuna tarjottavia asumispalveluja. Asuntoloissa asutaan tavallisesti vain viikolla, ja viikonloppuasumiseen tarvitaan erityisistä syistä saatu lupa. Asuminen on maksutonta, mutta avainpantin ja asukkaan aiheuttamien vahinkojen korvausten periminen on mahdollista. Kansanopistojen asuntoloissa asuminen on kuitenkin yleensä maksullista.
Oppilaitosten asuntolat Suomessa > Opiskelija-asuntolat

Korkeakouluopiskelijoiden asuntoloita alettiin rakentaa Suomessa sotien jälkeen, ensimmäisten joukossa Helsingin Domus Academica (1947), Otaniemen Teekkarikylä (1952), Turun ylioppilastalot (1952–1960) ja Kasvatusopillisen korkeakoulun asuntola Jyväskylässä (1954). Myös 1960-luvulta alkaen rakennetut Turun,  Jyväskylän ja Oulun ylioppilaskylät ovat etenkin vanhimmilta osiltaan asuntolatyyppisiä yhteiskeittiöineen, mutta nykyisin opiskelijoiden asuntotuotannossa suositaan omin keittiöin ja kylpyhuonein varustettuja yksiöitä tai soluasuntoja. Niitä ei enää rakenneta aivan oppilaitosten läheisyyteen, vaan opiskelija-asunnot voivat sijaita kauempanakin julkisen liikenteen saavutettavissa ja polkupyörämatkan päässä.
Monet oppilaitosten asuntolat muuttuvat loma-aikoina kesähotelleiksi tai muunnimisiksi matkailumajoitusta tarjoaviksi yksiköiksi. Erityisesti hotelli- ja ravintola-alan oppilaitosten kesähotellitoiminta tarjoaa samalla harjoittelu- ja työmahdollisuuksia opiskelijoilleen. Turun ylioppilaskylän Ikituuri mainosti vuonna 1972 olevansa Suomen suurin kesähotelli, jossa oli 900 huonetta, 1 550 vuodepaikkaa ja viisi ravintolaa. Nykyisin Ikituuri tarkoittaa alueelle vuonna 2011 valmistunutta pyöreää tornitaloa.
Ryhmäkoti

Ryhmäkoti on vammaisasumisessa suosittu asuntolatyyppi, joka muodostuu yhteistilojen yhdistämästä ryhmästä yksityishuoneita, joissa on kussakin oma wc- ja kylpyhuone. Yhteiset tilat toimivat asukkaiden hoitoa tukevana asuintilana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Asuntola Wikimedia Commonsissa
Hevosurheilu (lehti)

| Hevosurheilu |
| --- | --- |

Lyhenne:  HU
Aihealue:  Hevosurheilu
Julkaisija:  Suomen Hevosurheilulehti Oy
ISSN:  ISSN 0787-5274
Levikki:  23 385 (2012)
Perustettu:  1924 (Hevoslehti-nimellä) 1972 (nykynimellä)
Päätoimittaja:  Jari-Pekka Rättyä
Kotikunta:  Espoo
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  Tabloid
Ilmestymistiheys:  Kerran viikossa (keskiviikko)
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Hevosurheilu
Hevosurheilu on suomalainen vuonna 1924 perustettu raviurheiluun ja ratsastukseen keskittynyt urheilulehti. Lehteä julkaisee Suomen Hippos ry:n tytäryhtiö Suomen Hevosurheilulehti Oy. Lehti ilmestyi aiemmin kahdesti viikossa, keskiviikkoisin ja perjantaisin, mutta vuodesta 2022 lähtien se ilmestyy vain kerran viikossa. Lisäksi kerran vuodessa julkaistaan aikakauslehtimallinen jalostuskuvasto ylimääräisenä numerona. Hevosurheilun levikki vuonna 2012 oli 23 835 ja lukijamäärä noin 53 000. Lehden päätoimittajana on 2023 lähtien toiminut Jari-Pekka Rättyä.
Aikaisemmin keskiviikon numero keskittyi pelkästään raviurheiluun, mutta perjantain lehti sisälsi myös ratsastusliitteen. Myöhemmin 2022 lehti alkoi ilmestyä vain keskiviikkoisin sisältäen ratsastusliitteen. Kilpaurheilun ja hevosjalostuksen ohella lehti käsittelee muun muassa hevosurheilujärjestöjen toimintaa, hevostaloutta sekä hevosten lääkintää ja hoitoa.
Lehteä julkaiseva Suomen Hevosurheilulehti Oy julkaisee myös viikoittain ilmestyvää 7 oikein -lehteä, joka sisältää kaikkien Suomessa järjestettävien totoravien lähtölistat.
Historia

Hevoslehti-nimisenä ilmestymään alkaneen Hevosurheilun perusti vuonna 1924 toimittaja Aimo Ilmarinen, joka aikaisemmin oli työskennellyt muun muassa Päivälehden ja Helsingin Sanomien sekä useiden hevos- ja maatalouslehtien palveluksessa. Ennen uuden lehden perustamista hän oli pitkään toimittanut Maatalous-lehden liitteenä ilmestynyttä Hevoshoitoa. Vuonna 1927 Hevoslehti muutti nimensä Hevostaloudeksi, ja 1938 se siirtyi Ilmarisen omistuksesta Suomen Hevosjalostusliittojen Keskusliiton haltuun. Hevostalous ilmestyi vuosien varrella myös Suomen Ravirenkaan ja Suomen Ratsastajainliiton kustantamana, kunnes vuonna 1973 julkaisijaksi tuli vastaperustettu Suomen Hippos. Hevosurheiluksi lehti oli muuttanut nimensä 1972. Vuoden 2024 lehtien kannessa on kultainen lista ja 100-symboli lehden nimen alapuolella.
Päätoimittajia

Erkki Sihvola
Risto Olamo
Jorma Kemiläinen (1996–2013)
Jussi Lähde (2013–2016)
Stiina Ikonen (2017–2021)
Tero-Mikko Talaslahti (2021–2023)
Jari-Pekka Rättyä (2023)
Kirjallisuutta

Lind, Harri: Viesker - kaikkien aikojen suomenhevonen.  Espoo:  Suomen hevosurheilulehti, 2017.  ISBN 978-952-99858-7-6
Lind, Harri: Ravivalmennus.  Espoo:  Suomen hevosurheilulehti, 2016.  ISBN 978-952-99858-6-9
Alérini, Leena: Ori se on tämäkin: Reilu-Metri seikkailee.  (Reilu-Metrin seikkailut osa 1. Osa sarjakuvista julkaistu aiemmin Hevosurheilu-lehdessä)  Espoo:  Suomen hevosurheilulehti, 2011.  ISBN 978-952-99858-3-8
Aiheesta muualla

Hevosurheilun kotisivut.
Kirjesalaisuus

Kirjesalaisuus on useimmissa Euroopan maissa voimassa oleva perusoikeus. Se tarkoittaa, että ainoastaan kirjeen vastaanottaja saa avata kirjeen tai sähköpostiviestin. Vastaava salaisuus koskee usein myös esimerkiksi erilaisia sähköisen viestinnän muotoja.  Viestin vastaanottajalla on kirjesalaisuudesta huolimatta kuitenkin lähtökohtainen oikeus näyttää viestiä haluamilleen henkilöille tai jopa antaa viesti julkaistavaksi.