stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän keisarikunta
Historia > 1700-luku > Paavali I

Katariina II kuoli 1796 ja hänen poikansa Paavali I (hallitsi 1796–1801) seurasi häntä valtaistuimella. Tietoisena siitä, että Katariina oli suunnitellut seuraajakseen hänen poikaansa, Aleksandr Pavlovitš Romanovia, Paavali määräsi uuden kruununperimysjärjestyksen, jossa seuraajana oli aina vanhin lapsista. Hän perusti myös Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian 1799, joka perusti ensimmäiset tukikohdat Alaskaan turkisten pyyntiä varten. Paavalia pidettiin epävakaana ja päättämättömänä, ja hän saattoi pyörtää yllättäen vanhempia päätöksiään luoden kaaosta ja vihamiehiä.
Eurooppalaisena suurvaltana Venäjä ei välttynyt Ranskan vallankumouksen vaikutuksilta. Paavalista tuli heltymätön Ranskan vastustaja ja hän liittyi Britannian ja Itävallan kanssa sotaan Ranskaa vastaan. Vuosina 1798–1799 venäläisjoukot Aleksandr Suvorovin johdolla sotivat loisteliaasti Italiassa ja Sveitsissä. Paavali kuitenkin muutti mielensä ja hylkäsi liittolaisena. Tämä johti sisäpoliittisen ongelmien lisäksi kriisiin, ja Paavali salamurhattiin maaliskuussa 1801.
Historia > 1800-luvun jälkipuolisko > Teollistumisen alkuvaiheet

1800-luvun jälkipuoliskon ajan Venäjä kehittyi taloudellisesti hitaammin kuin muut valtiot. Otto von Bismarck yhdisti Saksan 1860-luvulla. Sisällissodan jälkeinen Yhdysvallat vahvistui nopeasti brittien sijoittaessa sinne imperiuminsa tuottoja ja Etelä- ja Itä-Euroopan lähettäessä sinne ylimääräistä väestöään. Moderni Japani syntyi Meiji-restauraation jälkeen 1868 kansallisena vastareaktiona amerikkalaisen amiraali Perryn avatessa laivastovoimalla Japanin markkinat. Vaikka Venäjä olikin jättiläinen, se ei kyennyt luomaan eikä saamaan ulkoa tarpeeksi pääomaa teollistumista varten. Ranska pyrki sijoittamaan merkittävästi Venäjälle. Ruotsalainen Nobel-suku on tunnettu sijoituksistaan Bakun öljykentille. Väkiluvultaan maa oli huomattavasti suurempi kuin läntiset kumppaninsa, mutta suurin osa väestöstä asui maaseuduilla harjoittaen pienimuotoista maanviljelyä. Neljä viidesosaa maaseudun väestöstä oli entisiä maaorjia ja valtion talonpoikia. 20 prosenttia maatalousmaasta oli yli 50 km²:n suurtiloja, mutta niitä harvoin viljeltiin yhtenä yksikkönä.
Vuosina 1850–1900 Venäjän väkiluku kaksinkertaistui, mutta maa säilyi maatalousvaltaisena pitkälle 1900-luvulle. Vuosina 1850–1910 väestönkasvu oli nopeinta suurvaltojen joukossa, Yhdysvaltoja lukuun ottamatta.
Teollinen kasvu oli merkittävää, mutta epävakaata eikä kovin laajaa. Teollistuneimmat alueet olivat Moskova, Euroopan puoleiset keskiset alueet, Pietari, Baltian kaupungit, Venäjän Puola ja jotkin alueet Don- ja Dneprjokien varsilla ja Ural-vuoriston eteläiset alueet. Vuoteen 1890 mennessä Venäjällä oli 32 000 kilometriä rautatietä ja 1,4 miljoonaa tehdastyöläistä, suurin osa tekstiiliteollisuudessa. Vuosina 1860–1890 hiilen tuotanto oli kasvanut 1 200 prosenttia 6,6 miljoonaan tonniin vuodessa ja terästä ja rautaa tuotettiin 2 miljoonaa tonnia vuodessa. Valtion budjetti kaksinkertaistui, tosin velkakulut nelinkertaistuvat ja veivät 28 prosenttia julkisista menoista 1891.
Historia > 1800-luvun jälkipuolisko > Vallankumoukselliset liikkeet

Aleksanteri II:n uudistukset, etenkin sensuurin hellittäminen johti poliittisen mielipiteiden vapaampaan ilmaisuun. Hallitus pyrki saamaan tukea politiikalleen aikakausi- ja sanomalehtijulkaisuissa, mutta myös hallitusta ja yksinvaltaa arvostelevat liikkeet pääsivät ääneen.
1860–1880-luvuilla radikaalit tunnettiin yleisnimellä narodnikit, ja he keskittyivät enimmäkseen talonpoikien asioihin, joita he kutsuivat nimellä narod (kansa). 1860-luvulla Nikolai Tšernyševski ehdotti, että Venäjä voisi siirtyä suoraan sosialismiin ohittaen kapitalistisen yhteiskunnan. Muita radikaaleja olivat anarkisti Mihail Bakunin ja hänen työtoverinsa Sergei Netšajev, jotka vaativat suoria toimia. Pjotr Tkatšev puhui marxismia vastaan väittäen että vallankumouksellisten täytyi toimia ennen kapitalismin kehittymistä. Moralisti ja individualisti Pjotr Lavrovin yllytyksestä sadat idealistit lähtivät 1873 ja 1874 oppilaitoksistaan maaseudulle luomaan kansanliikettä, mutta populistien kampanja epäonnistui talonpoikien hylättyä urbaanien idealistien ajatukset.
Epäonnistumisen seurauksena vuonna 1876 luotiin propagandaorganisaatio Zemlja i volja (suom. Maa ja vapaus), joka luotti terrorismiin. Ryhmä nimettiin kolme vuotta myöhemmin uudelleen Narodnaja voljaksi, jolla nimellä se toimi 1881 Aleksanteri II murhan yhteydessä. Vuonna 1879 Georgi Plehanov muodosti Maan ja vapauden propagandaryhmän nimellä Tšornyi peredel, jonka päämäärä oli jakaa kaikki maa uudelleen talonpojille. Ryhmä tutki Marxin oppeja, mutta pysyi enimmäkseen maan alla, kunnes 1887 ryhmän jäsen Aleksandr Uljanov yritti keisari Aleksanteri III:n salamurhaa. Viranomaiset saivat hänet kiinni ja hänet teloitettiin. Teloitus järkytti Aleksandrin nuorempaa veljeä Vladimir Uljanovia, joka liittyi Kansan tahto -järjestöön ja otti myöhemmin salanimen Lenin.
Historia > 1900-luvun alku > Nikolai II

Aleksanteri III:n kuoltua 1. marraskuuta (J: 20. lokakuuta) 1894 vallan peri hänen vanhin poikansa Nikolai II (hallitsi 1894–1917). Kruunauspäivänä 1896 Moskovassa tuhannet ihmiset tallautuivat kuoliaiksi tavoitellessaan keisarin lahjoja. Nikolai kuuli tapahtuneesta seuraavana päivänä, mutta ei neuvonantajien kehotuksesta peruuttanut juhlaillallisia, mitä pidettiin huonona merkkinä. Nikolai oli huonosti varautunut valtaannousuun isänsä aikaisen kuoleman vuoksi ja luotti hallitusasioissa vaimoonsa.
Vaimo Aleksandra Fjodorovna (syntyjään Alix von Hessen-Darmstadt) ja hovi olivat taipuvaisia mystismiin. Tämä korostui kruununperijä Aleksein (s. 1904) kärsittyä verenvuototaudista, jolloin tsaariperhe haki apua mystikko Grigori Rasputinilta, joka väitti pystyvänsä rukouksen voimalla pysäyttämään verenvuodon. Nikolai II matkusteli jonkin verran ja teki muun muassa matkan kaukoitään, jolloin hän loukkaantui lievästi.
Vuosisadan vaihteessa Venäjä sai tilaa laajentua Aasiassa Britannian ja Saksan kiihtyvän kilpailun ansiosta. 1895 Saksa kilpaili Ranskan kanssa Venäjän suosiosta, ja brittihallitus toivoi voivansa neuvotella sopimuksen etupiirijaosta Aasiassa. Näin Venäjä tuli väliin Japanin-Kiinan sodan 1895 päätteeksi. Neuvotteluissa Japani joutui perääntymään ja luovuttamaan Liaotungin niemimaan ja Port Arthurin Etelä-Mantšuriassa. Vuonna 1900 kiinalaiset vastasivat ulkovaltojen tunkeutumiseen Boksarikapinalla, jonka eurooppalaiset, Yhdysvaltain ja Japanin joukot kukistivat. 180 000 venäläistä sotilasta taisteli Mantšuriassa pitääkseen hallussaan sen vastavalmistuneen rautatien. Japani vaati Yhdysvaltojen ja Britannian tukemaa Venäjää vetäytymään Mantšuriasta, ja ministeri Witte ja muutamat diplomaatit olivat valmiit vaihtamaan alueen Koreaan, mutta hovimiehet, laivaston ja armeijan edustajat ja keisari hylkäsivät Japanin uhkailut, huolimatta sen liitosta Britannian kanssa.
Japani julisti sodan 1904. Tammikuussa 1905 Japani valloitti Port Arthurin kahdeksankuukautisen saarron jälkeen, ja maaliskuussa venäläisjoukot työnnettiin Mukdenin pohjoispuolelle. Toukokuussa apuun lähetetty laivasto kärsi murskatappion Tsushiman taistelussa.
Historia > 1900-luvun alku > Balkan

Japanin voitto 1905 pakotti Venäjän sopimuksiin sen ja Britannian kanssa. Vuonna 1907 solmitussa etupiirijaossa Venäjä sai Pohjois-Matšurian ja Pohjois-Persian, Japani Etelä-Mantšurian ja Korean, ja Britannia Etelä-Persian, Afganistanin ja Tiibetin. Jaon varmistamiseksi Venäjä ja Japani sopivat Yhdysvaltojen pitämisestä pois Kiinasta. Kiinan vallankumouksen 1911 jälkeen Venäjä ja Japani sopivat Ulko-Mongolian jaosta. Suojellakseen strategisia ja taloudellisia etujaan, Venäjä meni kolmiliittoon Britannian ja Ranskan kanssa Saksaa vastaan.
Balkanilla Venäjä kilpaili Itävalta-Unkarin kanssa. Vuonna 1908 ulkoministeri Aleksandr Izvolski myöntyi tukemaan Itävallan vuodesta 1878 miehittämän Bosnia ja Hertsegovinan liittämistä Itävaltaan vastineeksi sopimuksesta Bosporin ja Dardanellien puolueettomuudesta. Britannia vastusti kuitenkin tätä ehdottomasti, jolloin Itävalta sai Bosnian ilman vastamyönnytyksiä.
Vuonna 1912 Bulgaria, Serbia, Kreikka ja Montenegro löivät osmanit ensimmäisessä Balkanin sodassa, mutta 1913 liitto murtui ja serbit, kreikkalaiset ja romanialaiset voittivat Bulgarian toisessa sodassa. Itävalta-Unkari ryhtyi nyt Bulgarian suojelijaksi ja Saksa Osmanien valtakunnan. Venäjä puolestaan liittoutui Serbian kanssa. Monimutkainen liittosuhteiden verkosto oli äärimmäisen epävakaa Bulgarian ja Serbian ollessa toistensa kilpailijoita ja serbien kannettua kaunaa Itävalta-Unkaria kohtaan Bosnian ja Hertsegovinan serbialueiden liittämisestä.
Kesäkuussa 1914 Gavrilo Princip murhasi Itävallan arkkiherttua Franz Ferdinandin Sarajevossa. Itävalta-Unkari esitti uhkavaatimuksen Serbialle, jota se piti syyllisenä. Vaikka Serbia oli valmis myöntymään suurimmalta osin, Itävallalle vastaus ei kelvannut ja se veti lähettiläänsä Serbiasta. Itävallan sodanjulistuksen 28. heinäkuuta jälkeen liittosuhteiden verkosto lähti toimimaan Venäjän julistettua 1909 tukevansa Serbian itsenäisyyttä, Saksan tuettua Itävalta-Unkaria ja Ranskan Venäjää. Saksan hyökättyä Ranskaan Belgian läpi sota laajeni maailmansodaksi.
Historia > 1900-luvun alku > Ensimmäinen maailmansota

Venäjän suuri väkiluku salli sen varustaa enemmän joukkoja kuin Saksa ja Itävalta-Unkari yhteensä. Joukot olivat kuitenkin yhtä huonosti aseistettuja kuin Itävallan, ja Saksalle Venäjän armeija ei pärjännyt kuin joukkojen lukumäärässä. Alkuvaiheessa hyökkäys Itä-Preussiin sitoi sen verran Saksan joukkoja, että lännen ympärysvallat saivat pysäytettyä Saksan hyökkäyksen. Venäjän II armeija kuitenkin tuhoutui lähes täysin Tannenbergin taistelussa, joka pakotti vetäytymiseen Itä-Preussista ja jonka jälkeen Venäjä oli koko lopun sodan puolustuskannalla Saksaa vastaan.
Itävalta-Unkarin hyökkäys torjuttiin ja vastahyökkäys eteni Itä-Galitsiaan. Vuoden 1915 Saksan–Itävallan kevät- ja kesäoffensiivi kuitenkin ajoi venäläiset Galitsiasta ja Puolasta ja johti laajoihin menetyksiin.
Ympärysvallat olivat jo sopineet voiton aiheuttamista aluemuutoksista, Venäjän piti saaman Itä-Galitsia Itävalta-Unkarilta, Itä-Preussi Saksalta ja Armenia Osmanien valtakunnalta, joka oli liittynyt sotaan; lisäksi Konstantinopolin, Bosporin ja Darnellien hallinta.
Venäjän keisarikunnan keisarit

Venäjän keisarin arvonimen otti Pietari I Suuri laajennettuaan ja länsimaistettuaan Venäjää 1700-luvun alussa. Viimeinen keisari oli Nikolai II.
Venäjän keisarikunnan keisarit > Arvonimet

Venäjän keisareilla oli myös suuri joukko muita arvonimiä, joista osa viittasi Venäjään kuulumattomiinkin alueisiin ja paikkakuntiin. 1800-luvun lopulla keisarilla oli seuraava arvonimiluettelo:
Koko Venäjän, Moskovan, Kiovan, Vladimirin ja Novgorodin Keisari ja itsevaltias, Kasanin, Astrakanin, Puolan, Siperian ja Taurian Kersonessoksen Tsaari, Pihkovan herra ja Smolenskin, Liettuan, Volhynian, Podolian ja Suomen suuriruhtinas, Viron, Liivinmaan, Kuurinmaan ja Semgallenin, Samogitian, Białystokin, Karjalan, Tverin, Jugorian, Permin, Vjatkan, Bulgarian ja muiden maiden ruhtinas, Nižni Novgorodin, Tšernigovin, Rjazanin, Polotskin, Rostovin, Jaroslavin, Beloe Ozeron, Udorian, Obdorian, Vitebskin ja Mstislavin ja koko pohjoisen alueen herra ja suuriruhtinas, Iberian, Kartalinian, Georgian ja Kabarinian ja Armenian herra ja hallitsija, Tšerkessien ja vuoristoruhtinaiden ym. Perintöruhtinas ja Hallitsija, Norjan perillinen, Schleswig-Holsteinin, Dithmarschenin ja Oldenburgin herttua jne. jne.
Monissa asiakirjoissa kuitenkin käytettiin lyhempää, ainoastaan Venäjään, Puolaan ja Suomeen viittaavaa arvonimiluetteloa.
Brita Polttila

Brita Polttila
Brita Aleksandra Elinor Polttila-Turtiainen (vuoteen 1936 Ilván; 27. lokakuuta 1920 Hamina – 10. marraskuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, runoilija, kääntäjä, toimittaja ja kriitikko.
Ura

Brita Polttila piti itseään ennen kaikkea runoilijana, ja hän julkaisi kuusi runokokoelmaa. Hänen ensimmäinen kokoelmansa Katson tästä julkaistiin vuonna 1963. Sairastuttuaan 1990-luvun alussa Polttila jätti muun muassa käännöstyöt, mutta hän jatkoi runojen kirjoittamista. Viimeiseksi jäänyt teos Verkkaista liikettä ilmestyi vuonna 2000.
Varhain vasemmistolaisuudesta ja feminismistä kiinnostunut Polttila oli pitkään aktiivisesti mukana kulttuuri- ja muissa järjestöissä, kuten Kiilassa ja Yhdistys 9:ssä. Hän oli myös SKDL:n Vapaa Sana -lehden toimittaja. Hän myös kirjoitti Hertta Kuusisen elämäkerran Hertta Kuusinen: Ihmisen tie (1975). Puoluekannastaan huolimatta Polttila arvosteli myös reaalisosialismia.
Vuonna 1986 Polttila sai valtion kirjallisuuspalkinnon teoksestaan Reidar: Muistiinmerkintöjä Reidar Särestöniemen elämästä. Polttila suomensi muun muassa Bertolt Brechtiä, Nazim Hikmetiä ja Federico García Lorcaa.
Perhe ja suku

Polttila oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli majuri Esko Autero vuosina 1945–1951 ja toinen vuodesta 1953 kirjailija Arvo Turtiainen. Polttilan ja Auteron tytär on toimittaja Eva Polttila (s. 1946). Brita Polttilan isä oli jääkärieversti Väinö Polttila. Brita Polttilan äiti oli Pietarissa vuonna 1895 syntynyt Olga Polttila (o.s. Jacobs), jolla oli saksalais-puolalais-englantilainen sukutausta. Olga pakeni Suomeen bolševikkihallintoa vuonna 1918 ja muutti vuonna 1952 Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli sairaanhoitajana. Hän palasi Suomeen eläkeläisenä 1960-luvun lopulla. Brita Polttilan tyttärentytär on käsikirjoittaja-kirjailija Veera Ikonen (s. 1975).
Tuotantoa > Runoteoksia

Katson tästä. Otava 1963
Tapahtumista. Tammi 1966
Surua seuraa ilo. Tammi 1970
Keskellä päivää minä näin yön. Tammi 1987
Ajan seinä on tuuli. Tammi 1994
Yksinäisyys kirkas lyhty. Tammi 1998
Verkkaista liikettä: Runoja ja runosuomennoksia 1963–2000. Tammi 2000
Tuotantoa > Muita teoksia

Hertta Kuusinen: Ihmisen tie. Tammi 1975
Pohjan portit: Kuvitelmia kuvitelmista. Tammi 1982
Reidar: Muistiinmerkintöjä Reidar Särestöniemen elämästä. Tammi 1985
Taivaan mereltä: Esseekokoelma runoudesta. Tammi 1991
Korte-Heikka sutena ja muita Lapin tarinoita. SKS 1997
Tuotantoa > Suomennoksia

Bertold Brecht: Runoja 1914–1956. Tammi 1964
Willy Kyrklund: Polyfemoksen muodonmuutos. Tammi 1966
Henry Parland: Hamlet sanoi sen kauniimmin. WSOY 1967
Sven Lindqvist: Myytti Wu Tao-tzusta. Weilin + Göös 1968
Nazim Hikmet: Punainen omena. Tammi 1972
Federico Garcia Lorca: Runoelma cante jondosta. Tammi 1977
Nazim Hikmet: Puut kasvavat vielä. Tammi 1978
Tomas Tranströmer: Eläville ja kuolleille. Tammi 1990
Aiheesta muualla

Brita Polttilan runoja. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Giambattista della Porta

Giambattista della Porta
Giambattista della Porta (1535? – 4. helmikuuta 1615) oli italialainen oppinut, matemaatikko ja näytelmäkirjailija, joka eli Napolissa.
Giambattista della Porta käytti suurimman osan elämästään tieteelliseen työhön. Hänen tietonsa perustuivat keskusteluihin oppineiden kanssa ja heidän vierailuihinsa. Hänen tunnetuin teoksensa Magiae Naturalis julkaistiin 1558. Kirja käsitti valikoiman hänen tutkimiaan asioita, kuten okkultismia, astrologiaa, alkemiaa, matematiikkaa, meteorologiaa ja luonnonfilosofiaa.
Toiminta tekniikan kehittämiseksi

Della Portan laaja-alainen tutkimustoiminta johti teknisiin edistysaskeliin maanviljelyssä, hydrauliikassa, sotatekniikassa, soittimissa ja farmakologiassa. Vuonna 1606 hän julkaisi kirjan veden nostamisesta ilman voimalla. Vuonna 1608 hän julkaisi kirjan sodankäynnin tekniikasta. Hän viimeisteli camera obscuran. Magiae Naturalis -kirjan viimeisessä versiossa della Porta kuvasi tämän toiminnan linssin kanssa. Vaikka hän ei ollut keksijä, hänen teoksensa suosio auttoi levittämään tietoisuutta siitä. Hän vertasi ihmissilmää camera obscuran linssiin ja tarjosi helposti ymmärrettävän selityksen siitä, kuinka kuva piirtyi silmään. Della Porta väitti myös keksineensä ensimmäisen kaukoputken, mutta kuoli valmistellessaan kirjoitusta tämän väitteen tueksi. Hänen väitteensä jäi Galileo Galilein 1609 tekemän kaukoputken kehitystyön ja Alankomaissa 1608 tehdyn keksinnön esittelyn varjoon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
della Porta's Life (Arkistoitu – Internet Archive)
Giambattista della Porta: De humana physiognomonia libri IIII (Vico Equense, Italy, 1586). Selected pages scanned from the original work. Historical Anatomies on the Web. US National Library of Medicine.
Burns, Paul The History of the Discovery of Cinematography (Arkistoitu – Internet Archive) An Illustrated Chronology
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat 2  3  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Polyklooratut bifenyylit

Polykloorattu bifenyyli
Polyklooratut bifenyylit eli PCB-yhdisteet ovat orgaanisia yhdisteitä, bifenyylin klooraustuotteita, joiden kemiallinen kaava on yleisesti (C12H10-xClx), missä x on klooriatomien lukumäärä yhdestä kymmeneen. Eri PCB-yhdisteitä eli niin sanottuja kongeneereja on olemassa 209, joista hieman yli sata on ollut yleisesti käytössä.
Ominaisuudet

PCB-valmisteet ovat eri kongeneerien sekoituksia, ja niiden ominaisuudet vaihtelevat klooriatomien määrän mukaan. PCB:t ovat kirkkaita tai kellertäviä, öljymäisiä, hajuttomia ja mauttomia nesteitä; sitä tummempia, sakeampia ja heikommin veteen liukenevia mitä enemmän klooria ne sisältävät. PCB:t ovat kemiallisesti hyvin vakaita ja palamattomia, ne liukenevat hyvin niukasti veteen eivätkä haihdu helposti. Sen sijaan ne liukenevat hyvin orgaanisiin liuottimiin ja rasvoihin. PCB-yhdisteiden tiheys vaihtelee välillä 1,182–1,566 kg/l.
PCB-yhdisteillä on hyvin suuri suhteellinen permittiivisyys ja lämmönjohtokyky.
PCB:t tunkeutuvat helposti ihon, PVC:n ja lateksin lävitse. PCB:tä läpäisemättömiä aineita ovat muiden muassa polyeteeni, polyvinyyliasetaatti, PTFE, butyylikumi, nitriilikumi ja neopreeni.
Raskaat PCB:t ovat hyvin stabiileja ympäristössä, ja niiden hävittäminen on vaikeaa, joskin mahdollista, esimerkiksi polttamalla erittäin korkeassa lämpötilassa, kemiallisesti tai säteilyttämällä.
Historia ja käyttö

PCB-yhdisteitä alettiin valmistaa teollisesti suuressa mitassa 1920-luvulla. Niitä käytettiin teknisten ominaisuuksiensa vuoksi muun muassa eristeaineina muuntajissa ja kondensaattoreissa, jäähdytysnesteinä, hydrauliikkaöljyinä ja voiteluaineina. Jossain määrin PCB-yhdisteitä käytettiin myös muun muassa liimoissa, maaleissa ja itsekopioivassa paperissa. Kokonaistuotanto noin 50 vuoden aikana ylitti miljoona tonnia.
PCB-yhdisteiden akuutti myrkyllisyys havaittiin jo 1930-luvulla lukuisien työtapaturmien yhteydessä, mutta niiden valmistus ja käyttö jatkuivat ja saavuttivat huippunsa 1960-luvulla. Kun todisteet osoittivat niiden kasautuvan ympäristössä ja niiden epäiltiin aiheuttavan muun muassa syöpää, niiden käyttöä alettiin länsimaissa rajoittaa 1970-luvulla. PCB-yhdisteiden valmistus on kielletty POP-yhdisteinä kansainvälisellä Tukholman sopimuksella vuonna 2001. PCB:t kuuluvat sopimuksessa nimettyihin 12 erityisen haitalliseen ympäristömyrkkyyn, niin sanottuun ympäristömyrkkyjen likaiseen tusinaan.
Myrkyllisyys

Tekniset PCB-yhdisteet ovat seoksia, joissa on myös dioksiininkaltaisia PCB-yhdisteitä ja polykloorattuja dibentsofuraaneja. Tämä on aiheuttanut runsaasti sekaannusta niiden myrkyllisyyden arvioinnissa. Nykyään katsotaan, että ylivoimaisesti suurin osa PCB-yhdisteiden myrkkyvaikutuksista johtuu dioksiininkaltaisista aineista.
Myrkyllisyys > Onnettomuudet

Dramaattisimmat PCB-yhdisteiden onnettomuudet ovat sattuneet Kaukoidässä, Japanin Fukuokassa ns. Yusho-tauti vuonna 1968 ja Taiwanilla ns. Yucheng-tauti vuonna 1979. Molemmissa oli syynä PCB-öljyn valuminen rikkoutuneesta lämmönvaihtimesta riisiöljyyn. Yhteensä näissä kahdessa onnettomuudessa yli 3 000 henkilöä sai myrkytysoireita.
Merkittävimmät myrkkyvaikutukset kohdistuivat syntymättömiin lapsiin, tuli keskenmenoja, lasten pienentynyttä syntymäpainoa, erilaisia ihomuutoksia, hampaiden kehittymistä jo ennen syntymää jne. Näyttää siltä, että syynä olivat lähinnä epäpuhtautena esiintyvät dibentsofuraanit, joiden TEQ-arvo oli kaikkein suurin.
Taloudelliselta merkitykseltään jättiläismäinen oli Belgian dioksiiniskandaali vuonna 1999. Siellä ravintoloiden friteeraukseen käyttämien paistoöljyjen keräysastiaan oli tyhjennetty noin 50 kg PCB-öljyä. Ravintoloiden käytettyjä öljyjä käytettiin rehurasvan valmistukseen, ja PCB-öljyn jouduttua näin rehutehtaisiin lähes koko Belgian rehu saastui PCB-yhdisteillä sekä niiden epäpuhtauksilla, dioksiineilla. Tapaus tuli ilmi kanojen sairastuttua, mutta sen ei ole varmuudella todettu aiheuttaneen ihmisille terveysvaikutuksia, koska altistus jäi suhteellisen lyhyeksi. Lyhyt altistus ei näillä hyvin pitkävaikutteisilla aineilla ehdi nostaa elimistössä jo olevaa PCB-kuormaa kovin paljoa.
Myrkyllisyys > Pitkäaikaismyrkyllisyys

Pitkäaikaismyrkyllisyys perustuu dioksiininkaltaisiin vaikutuksiin, ja ratkaisevaa on kaikkien dioksiininkaltaisten aineiden kokonaispitoisuus pitkällä aikavälillä. Herkin dioksiininkaltaisten aineiden vaikutus kohdistuu kehittyvään elimistöön. Eläinkokeissa on todettu eri elinten kehityshäiriöitä melko pienten annosten jälkeen. Siksi PCB- ja dioksiinipitoisuuksia seurataan Euroopassa äidinmaidosta, joka antaa hyvän kuvan sekä syntymättömien lasten että rintaruokittujen lasten altistuksista. PCB-yhdisteiden pitoisuudet suomalaisissa ovat vähentyneet 1970-luvulta alkaen noin 10 prosenttiin.
Polykloorattujen bifenyylien epäillään aiheuttavan hormonitoiminnan muutoksia sekä miehillä että naisilla sekä näihin liittyviä syöpiä, muun muassa kivessyöpää, eturauhassyöpää ja rintasyöpää.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
THL – Dioksiinit ja PCB-yhdisteet (Arkistoitu – Internet Archive)
United Nations Environment Programme: Polychlorinated Biphenyls (PCBs): Uses and Environmental Releases (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Yrjö Ponto

Yrjö Väinö Ponto (23. maaliskuuta 1897 Ii – 14. huhtikuuta 1967) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan vääpelinä Valkoisen armeijan jääkäritykistössä.
Perhe ja opinnot

Ponton äiti oli Kaisa Reeta Ponto. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Elsa Emilia Raution kanssa. Kävi kansakoulun. Toimi maanviljelijänä kotipitäjässään. Hän suoritti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän kävi suojeluskuntaupseerien täydennyskurssin vuonna 1923 ja taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1925. Reserviupseerikoulun hän kävi vuonna 1928 ja komppanianpäällikkökurssin vuonna 1930 ja luutnanttikurssin vuonna 1937 Suojeluskuntain päällystökoulussa. Hän suoritti Sahateollisen koulun lyhennetyn kurssin vuonna 1946.
Jääkärikausi

Ponto toimi jääkäriliikkeen hyväksi maalis-huhtikuussa vuonna 1916 Sulo-Weikko Pekkolan avustajana erikoistehtävissä Pohjois-Norjassa ja Pohjois-Suomessa, ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 4. kesäkuuta 1916. Hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 6. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.