Empirismi
Historia > Fenomenalismi

Suurin osa Humen seuraajista on ollut eri mieltä hänen johtopäätöksestään, jonka mukaan käsitys ulkoisen todellisuuden olemassaolosta on järjen kannalta epäoikeutettua, katsoen, että Humen omat periaatteet sisälsivät julkilausumattomasti järkiperäisen oikeutuksen tällaiselle käsitykselle, sen sijaan että perustuisivat vain inhimillisille vaistoille, tavoille ja tottumuksille. Fenomenalismina eli havaittaviin ilmiöihin perustuvana todellisuuskäsityksenä tunnetun äärimmäisen empiristisen teorian, jota ennakoivat sekä Humen että Berkeleyn todistelut, fyysiset oliot eli kappaleet ovat eräänlaisia rakennelmia, tulkittuja rakennelmia, aistikokemuksista. Fenomenalismin mukaan fyysiset oliot, ominaisuudet, tapahtumat ja kaikki mikä on fyysistä voidaan supistaa mielen olioiksi, ominaisuuksiksi ja tapahtumiksi. Lopulta ainoastaan mielen oliot, ominaisuudet ja tapahtumat ovat olemassa — tästä läheisesti yhteen liittyvä termi subjektiivinen idealismi (ulkoisen todellisuuden kieltäminen). Fenomenalistien ajattelutavan mukaan näkökokemus olemassa olevasta fyysisestä kappaleesta vastasi kokemusta joka kuuluu tiettynlaiseen joukkoon kokemuksia. Tällainen tietyntyyppisten kokemusten joukko on muuttumaton ja johdonmukainen päinvastoin kuin sellaisten kokemusten joukko johon esimerkiksi aistiharhat kuuluvat. Kuten John Stuart Mill esitti asian 1800-luvun puolessa välissä, aine on "pysyvä mahdollisuus olla aistittava".
Millin empirismi astui merkittävän askeleen eteenpäin Humesta toisessakin suhteessa: Hän katsoi, että induktio on välttämätöntä kaikelle merkitykselliselle tiedolle, mukaan lukien matematiikka. Kuten D. W. Hamlin kirjoittaa:
Millin empirismi katsoi siis, että mikään tieto ei tule suorasta kokemuksesta vaan suorasta kokemuksesta tehdyistä induktiivisista johtopäätöksistä. Muiden filosofien ongelmat Millin näkemyksen suhteet keskittyvät seuraaviin seikkoihin. Ensinnäkin Millin muotoilu aiheuttaa vaikeuksia kuvatessaan mitä suora kokemus on, erottelemalla ainoastaan aktuaalisen ja mahdollisen aistimuksen. Tämä jättää ottamatta huomioon sen käsittelyn, missä tilanteissa tällaisia "pysyvien aistimisen mahdollisuuksien ryhmiä" on yleensäkään olemassa. Berkeley sijoitti Jumalan tähän aukkoon; fenomenalistit, Mill mukaan lukien, jättivät kysymyksen vaille vastausta. Loppujen lopuksi tällainen näkemys jolta puuttuu sopimus muusta "reaalisuudesta" kuin "aistimisen mahdollisuudesta" johtaa subjektiiviseen idealismiin. Sellaiset kysymykset kuin kuinka rakennusten tukipalkit tukevat lattiaa silloinkin kun kukaan ei katso, ja kuinka puut kasvavat silloinkin kun kukaan ei havaitse sitä tai kosketa niitä, jäävät vaille vastausta ja ehkä sellaisiksi ettei niihin voi vastatakaan. Toiseksi Millin muotoilu jättää avoimeksi mahdollisuuden, että "aukot täyttävät oliot ovat puhtaasti mahdollisia eivätkä lainkaan aktuaalisia". Kolmanneksi Millin näkemys joka kutsuu matematiikkaa pelkästään erääksi induktiivisen päätelmän lajiksi ymmärtää matemaatikkoja väärin. Se ei ota huomioon matemaattisen tieteen rakennetta eikä menetelmiä, eikä matematiikan tuloksia joihin päädytään joukolla sisäisesti ristiriidattomia deduktiivisia askelia jotka eivät sen enempää nykyisen kuin Millinkään ajan määritelmän mukaan asetu induktiiviselle päättelylle sovitun merkityksen alle.
Humen jälkeisen empirismin fenomenalistinen kausi päättyi 1940-luvulla, koska tuohon mennessä oli tullut selväksi, ettei fyysisiä kappaleita koskevia lausumia voi kääntää väittämiksi aktuaalisesta ja mahdollisesta aistitiedosta. Jos fyysisiä olioita koskevien lauselmien tuli olla käännettävissä aistitietoa koskeviksi lauselmiksi, ensin mainitun tulee olla ainakin dedusoitavissa jälkimmäisestä. Tuli kuitenkin ilmeiseksi, ettei ole olemassa äärellistä joukkoa aktuaalista ja mahdollista aistitietoa koskevia väittämiä joista voitaisiin dedusoida edes yhtä fyysistä oliota koskevaa väittämää. Täytyy muistaa, että väittämien kääntäminen tai uudelleen muotoilu täytyy ilmaista normaalin tarkkailijan normaaleissa olosuhteissa käyttämillä käsitteillä. Ei kuitenkaan ole olemassa äärellistä joukkoa väittämiä, jotka on ilmaistu puhtaasti aistihavaintoihin perustuvilla käsitteillä ja jotka voivat ilmaista normaalin tarkkailijan läsnäolon tilan tyydyttävästi. Fenomenalismin mukaan kun sanotaan, että normaali tarkkailija on paikalla, esitetään hypoteettinen väite, jonka mukaan tarkkailija vaikuttaisi aistihavainnolla normaalilta toiselle tarkkailijalle. Tällöin kuitenkin toisen tarkkailijan tulee olla normaali tarkkailija. Jos tämä normaalius halutaan määritellä aistihavainnolla, tarvitaan kuitenkin kolmas tarkkailija, jne.