stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ritarit (Aristofanes)
Tulkintoja

Komedia on hyvin poliittinen ja sidoksissa oman aikansa tilanteeseen Ateenassa. Vaikka näytelmä on tyypillinen Aristofaneen varhaisten komedioiden joukossa, se on erityinen siinä, että keskittyy erityisen selvästi vain yhden henkilön eli Kleonin pilkkaamiseen. Näytelmässä on tämän lisäksi poikkeuksellisen vähän henkilöhahmoja. Kleonista käytetään nimitystä Paflagonialainen, mutta tämä kuvataan niin, ettei henkilöstä jää yleisölle mitään epäselvyyttä. Näytelmän sankareita ovat ritarit, jotka edustavat Ateenan ylintä luokkaa, hyväsukuisia, varakkaita ja koulutettuja miehiä, jotka ovat tarpeeksi kyvykkäitä näkemään Kleonin kaltaisen demagogin puheiden taakse. Aristofanes näkee nämä liittolaisenaan politiikassa. Aristofanes kuvaa lukuisilla allegorioilla Kleonin maailman inhottavaksi, jota vastoin lopussa esiin nostettu kuva uudesta Ateenasta näyttäytyy yleisölle houkuttelevana.
Kirjallisuutta > Suomennos

Aristofanes: Ritarit. Monisteessa Aristofanes: Komediat 1.  (Akharnalaiset, Ritarit, Pilvet, Ampiaiset)  Suomentanut Aulis Rissanen. Omakustanne, 1972.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristophanes: Equites. Teoksessa Aristophanis Comoediae Vol. I.  (Ach., Eq., Nub., Vesp., Pax, Aves. Toim. F. W. Hall  & W. M. Geldart. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1963.  ISBN 978-0-19-814504-2  Kreikankielinen alkuteksti.
Aristophanes: Knights. Teoksessa Aristophanes: Acharnians. Knights.  (Aristophanes Volume I. Käännös Jeffrey Henderson. Loeb Classical Library 178)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1998.  ISBN 9780674995673  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

De Luca, Kenneth M.: Aristophanes' Male and Female Revolutions: A Reading of Aristophanes' Knights and Assemblywomen.  (Applications of political theory. Reference, Information and Interdisciplinary Subjects Series)  Lexington Books, 2005.  ISBN 0739108336
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ritarit Wikimedia Commonsissa
Αριστοφάνης: Ἱππεῖς. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Aristophanes: Knights. Perseus. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Aristofaneen näytelmät
Akharnalaiset · Ampiaiset · Linnut · Lysistrate · Naishallitus · Naistenjuhla · Pilvet · Rauha · Rikkaus · Ritarit · Sammakot
Näytelmän italiankielinen laitos vuodelta 1545 (DjVu-kokoteksti).
Rooman–sassanidien sota (237–244)

Rooman–sassanidien sota käytiin noin vuosina 237–244 Rooman valtakunnan ja sassanidien Persian välillä Syyriassa ja Mesopotamiassa. Edellinen konflikti suurvaltojen välillä oli päättynyt vuonna 232 ratkaisemattomana.
Sodan tarkka alkamisajankohta ei ole täysin varmaa. Nottinghamin yliopiston professorin John Drinkwaterin mukaan Persian kuningas Ardašir I hyökkäsi jo vuonna 236 Pohjois-Mesopotamiaan. Pat Southernin mukaan taas vuoden 238 lopulla tai 239 alussa. Huhtikuussa 239 persialaiset valtasivat Duran ja luultavasti vuonna 240 kaatui Hatra. Durassa saattoi saada surmansa kaupunkiin sijoitetun palmyralaisten 20. kohortin tribuuni Julius Terentius. Ardašir saattoi vallata myös Syrian provinssin pääkaupungin Antiokian sillä kaupungin rahapaja ei lyönyt kolikoita vuosina 240–241. Useita alueen kaupunkeja joutui kuitenkin persialaisten haltuun.
Vuonna 241 Ardašir kuoli ja hänen poikansa Sapor I nousi uudeksi kuninkaaksi. Hän jatkoi sotaa roomalaisia vastaan. Rooman keisari Gordianus III ja hänen pretoriaaniprefektinsä Timesitheus valmistelivat sotaretkeä persialaisia vastaan vuodesta 241 alkaen. Gordianus ja Timesitheus saapuivat armeijoineen Antiokiaan vuoden 242 lopulla. Roomalaiset saattoivat vielä käynnistää muutamia pienimuotoisia sotatoimia ennen talvea mutta varsinainen sotaretki alkoi keväällä 243. Timesitheuksen joukot ylittivät Eufratin Zeugmassa ja valtasivat Carrhaen. Sitten armeija kääntyi pohjoiseen, valtasi Edessan, suuntasi taas itään ja kukisti Saporin johtaman persialaisarmeijan Rhesainan taistelussa. Tämän jälkeen persialaiset jättivät Nisibiksen ja Singaran samalla kun roomalaiset etenivät kohti persialaisten pääkaupunkia Ktesifonia. Yllättäen Timesitheus kuoli, luultavasti vuoden 243 toisella puoliskolla.
Timesitheuksen seuraajaksi valittiin Marcus Julius Philippus mutta roomalaisten sotaonni kääntyi. Rooman armeija ylitti Eufratin Misikhessä lähellä Ktesifonia ja kohtasi persialaiset. Rooman armeija lyötiin taistelussa ja epäselvissä olosuhteissa Gordianus III sai surmansa helmikuussa 244. Philippus valittiin uudeksi keisariksi maaliskuussa ja hän aloitti välittömästi rauhanneuvottelut Saporin kanssa. Roomalaiset joutuivat maksamaan 500 000 denaarin sotakorvaukset ja luopumaan oikeuksistaan Armenian kuningaskuntaa kohtaan. Rooma sai kuitenkin pitää valloittamansa alueet Mesopotamiassa. Uusi sota käynnistyi kahdeksan vuotta myöhemmin vuonna 252 kun Saporin johtamat persialaiset hyökkäsivät jälleen Mesopotamiaan ja Syyriaan.
Rosavilla

| Rosavilla |
| --- | --- |
Osoite:  Blominmetsäntie 2
Sijainti:  Espoonkartano, Espoo
Rakennustyyppi:  huvila
Valmistumisvuosi:  1755
Käyttäjä:  Espoon Golfseura
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  1
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rosavilla (myös Ruusutorppa, Rosatorpet) on kulttuurihistoriallisesti merkittävä punahonkainen huvila Espoonkartanon kaupunginosassa läntisessä Espoossa.
Albergan kartanon omistaja amiraali Carl Tersmeden rakennutti Rosavillan puolisonsa huvilaksi Leppävaaraan. Rosavilla purettiin 1970-luvulla ja osat numeroitiin huolellisesti. Vuonna 1984 Rosavilla pystytettiin uudelleen Mynttilään Espoonkartanon itäosaan klubitaloksi.
Rosavilla on ravintolakäytössä.
Ropsu (Jaaman piiri)

| Ropsu Ропша, Ropša |
| --- | --- |
 Ropsu
 Koordinaatit: 59°34′10″N, 28°10′5″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Narvusi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  106
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ropsu (ven. Ро́пша, Ropša) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kullanjoen varrella kaksi kilometriä Suuresta-Narvusista etelään. Kylässä on 106 asukasta (vuonna 2010).
Kylän itäpuolelta Kullanjoen rannalta on löydetty kolmen kumpuhaudan ryhmä, joka ei ole säilynyt. Ropsun paikalla sijainnut Iserschoin kylä mainitaan ruotsalaisten vuosina 1618–1623 laatimassa maakirjassa. Samanniminen kartano (ven. Ižorskaja myza) sijaitsi nykyisen Udarnikin kylän paikalla. Vuonna 1848 Ropsun kylässä ja kartanossa asui 146 inkerikkoa ja 92 inkerinsuomalaista. Inkerikot kuuluivat Haavikon ortodoksiseen ja suomalaiset Kosemkinan luterilaiseen seurakuntaan. Ropsun suomalaissukuja olivat Ahonen, Mustonen, Pukonen, Ryöti ja Saksa. Vuonna 1862 kylässä oli 34 taloa ja 231 asukasta. Talonpojat olivat tilanomistajan maaorjia. Vuonna 1899 Ropsu kuului kyläkuntana Narvusin volostiin. Väestönlaskennan mukaan sen 382 asukkaasta oli ”suomalaisia” 298, venäläisiä 55 ja ”sekoittuneita” 29. Luterilaisia kylässä oli 148 henkeä.
Neuvostoaikana Ropsu muodosti aluksi Narvusin volostiin kuuluneen kyläneuvoston. Vuodesta 1924 lähtien se kuului Suuren-Narvusin kyläneuvostoon. Vuonna 1958 kylässä oli 220 asukasta.
Ropsu koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Kylän toiseen osaan johtaa Kullanjoen ylittävä ponttoonisilta. Lähistöllä sijaitsee vailla käyttöä oleva karjatila. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan 80 henkeä. Ropsun kautta kulkee Luutsan ja Kopolan (ven. Pervoje Maja) välinen asfaltoitu maantie. Kylästä on linja-autoyhteydet Jaamaan, Ivangorodiin ja Laukaansuuhun.
Ristinkirkko

| Ristinkirkko |
| --- | --- |
 Sisäänkäyntijulkisivun 52 ikkunaa muodostavat ison ristin.
Sijainti:  Kirkkokatu 4, Lahti
Koordinaatit:  60°59′08″N, 025°39′26″E
Seurakunta:  Keski-Lahden seurakunta
Rakentamisvuosi:  1978
Suunnittelija:  Alvar Aalto
Materiaali:  Tiili
Istumapaikkoja:  1150
Tyylisuunta:  Modernismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Massiivinen betoninen kellotorni kurottaa korkealle.
Ristinkirkko on Lahden kaupungin pääkirkko ja Keski-Lahden seurakunnan kirkko. Vuonna 1978 valmistunut modernistinen kirkko kuuluu arkkitehti Alvar Aallon viimeisiin töihin.
Kirkko kaupunkikuvassa

Ristinkirkko sijaitsee kaupunkikuvallisesti keskeisellä paikalla Kolkanmäellä. Se kohoaa Lahden keskustan läpi pohjois-eteläsuunnassa kulkevan Mariankadun pohjoispäässä, ja sen torni yltää 40 metrin korkeuteen maanpinnasta. Saman kadun eteläpäässä Salpausselän harjun päällä on Eliel Saarisen suunnittelema kaupungintalo, ja kirkon ja kaupungintalon puolivälissä on Lahden kauppatori.
Paikalla oli aikaisemmin vuonna 1890 rakennettu, arkkitehti Albert Mellinin suunnittelema puinen Keski-Lahden kirkko. Puukirkko osoittautui liian pieneksi jo 1920-luvulla eikä sen ulkoasuakaan pidetty kehittyvään kaupunkikuvaan sopivana. Jo 1930-luvulla alettiin valmistella uuden kirkon hankkimista Keski-Lahden kirkon tilalle tai rinnalle.
Keski-Lahden kirkon purkamisesta ja Ristinkirkon rakentamisesta kertova valokuvasarja on näytteillä Ristinkirkon alakerrassa.
Kirkkohankkeen taustaa

Uuden kirkon ja seurakuntakeskuksen rakentamiseksi käytiin toinen arkkitehtikilpailu vuonna 1950. Alvar Aalto voitti kilpailun ehdotuksellaan Sinus, joka itse asiassa käsitti kaksi vaihtoehtoa. Ensimmäisessä vaihtoehdossa Aalto sijoitti rakennuspaikan korkeimmalle kohdalle massiivisen, pohjaltaan suorakaiteen muotoisen kellotornin, jonka voimakkaat pystylinjat korostivat sen korkeutta ja josta olisi tullut koko kaupungin maamerkki. Kellotornissa oli lasitettu yläosa ja etusivulla valtaisa kellotaulu. Kapea katos johti kellotornista kirkkorakennukseen, joka oli pohjaltaan kiilan muotoinen. Myös kirkkosali oli kiilan muotoinen, alttaria kohden kapeneva, myös kattoholvit alenivat samaan suuntaan. Kirkkorakennuksen julkisivu oli tiiltä, sen pitkillä seinillä oli isot pikkuruudutetut ikkunat ja pääsisäänkäyntisivua hallitsi veistosryhmä. Kirkkoon nähden alempana, kadun toisella puolella kävelysillan päässä oli U-pohjainen seurakuntakeskus, jossa oli kaksi salia ja pieni sisäpiha. Aallon toisessa vaihtoehdossa seurakuntakeskus oli erimuotoinen ja samalla puolen katua kuin itse kirkko. Aallon Lahteen suunnitteleman kirkon sanotaan muistuttavan Seinäjoelle myöhemmin rakennettua Lakeuden Ristiä.
Rakentamispäätöksen teko kesti lähes 20 vuotta. Ristinkirkko rakennettiin täysin eri paikalle kuin mikä vuoden 1950 kilpailussa oli ollut. Seurakuntayhtymä tilasi Aallolta uuden kirkon suunnitelman vuonna 1969, ja ensimmäiset luonnokset olivat nähtävillä vuonna 1970. Kirkkosuunnitelma kirvoitti ainutlaatuisen valitusten ja selvitysten ketjun, joka kesti lähes seitsemän vuotta.
Arkkitehtuuri

Ristinkirkko on arkkitehtuuriltaan karu ja pelkistetty. Jyhkeän, kulmikkaan kirkkorakennuksen ulkoseinämateriaali on punaruskea tiili, ja sen katolla kohoaa betonista valettu massiivinen kellotorni. Torille päin näkyvää julkisivua hallitsee suuri ristinmuotoinen ikkunamuodostelma, joka koostuu 52 ikkunasta, yhdestä jokaista kirkkovuoden viikkoa kohden.
Kirkon pohjamuoto on tasasivuinen kolmio, jonka kaksi kärkeä on katkaistu. Kirkon sisääntulohalli on kiilamainen, kolmiopohjaan lisätty tila, jonka korkea ristinmuotoinen ikkuna sijaitsee Mariankadun keskiakselilla. Ikkunaseinä on poikkikadun eli Kirkkokadun suuntainen. Massiivinen betoninen kellotorni on keskiakselista hiukan sivussa, kuten kirkon päämassakin eli kirkkosali.
Valkea, suurten sivuikkunoiden valaisema kirkkosali on kolmion muotoinen ja siinä on alttarille aleneva viuhkamainen katto, myös sali kapenee kohti alttaria teatterimaisesti. Urut eivät sijaitse takalehterillä vaan oikeanpuoleisella sivuseinällä, niiden soittopöytä on sijoitettu korokkeelle, ja kuorolle on oma aitio. Kirkkosalin istumapaikkamäärä on 1 150. Aallon alkuperäisessä suunnitelmassa salissa oli 1 175 paikkaa ja parvella 225 eli yhteensä 1 400. Suunnittelun kuluessa Aalto vähensi paikkalukua 1 100:aan, joista 280 oli parvella. Saarnastuoli kirkkosalin vasemmalla seinustalla on osittain seinän syvennyksessä ja näkyy julkisivussa ulkonemana.
Sakaristo ja pieni kappeli ovat matalassa siivessä samalla puolen kirkkosalia kuin saarnastuoli. Kellarikerroksessa on lisäksi muun muassa monitoimisali, kokoushuone ja kahvio.
Ristinkirkon akustiikan suunnitteli alun perin Alvar Aallon poika Hamilkar Aalto. Arkkitehti itse ei nähnyt Ristinkirkkoa valmiina, sillä hän kuoli keväällä 1976 ja kirkko valmistui 1978. Kirkon vihkiäiset olivat adventtina 1978.
Arkkitehtuuri > Vanhasta puukirkosta siirrettyä

Uuteen kirkkoon siirrettiin myös jotain vanhasta kirkosta. Kellotornin kolme kirkonkelloa ovat peräisin Keski-Lahden puukirkosta. Vanhasta kellotapulista ovat peräisin hirret, joista Aalto suunnitteli kirkkosaliin yksinkertaisen alttariristin. Vanhan kirkontornin rautainen risti on löytänyt paikan eteishallin länsipuolen ulkoseinustalta.
Tapahtumia kirkossa

Jumalanpalvelusten lisäksi Ristinkirkkoa käytetään sen hyvän akustiikan ansiosta aktiivisesti konserttipaikkana. Kirkossa esitetään ainakin vokaali-, orkesteri- ja soolosoitinmusiikkia. Ristinkirkko on ollut pitkään Lahden urkuviikon pääkonserttipaikka. Kirkon tiloissa järjestetään myös näyttelyitä.
Tapahtumia kirkossa > Urut

Kirkon urut ovat Urkurakentamo Veikko Virtasen rakentamat 52-äänikertaiset mekaaniskoneistoiset yleisurut. Urkujen julkisivu on Aallon arkkitehtitoimiston käsialaa.
Ympäristö

Keski-Lahden puukirkko valmistui 1890 ja sen ympäristöön alettiin rakentaa Kirkkopuistoa kuusi vuotta myöhemmin. Aluksi istutettiin muun muassa yhä jäljellä olevia jalavia puukirkon läheisyyteen ja puisto laajennettiin nykyiseen mittaan  1930-luvun alussa. Sankarihautausmaa on suunniteltu 1940-luvun alussa, Wäinö Aaltosen veistos Vapauden Hengetär on vuodelta 1952. Aalto varjeli istutettua puistoa ja kirkko on sovitettu puistoon niin, että puita jouduttiin kaatamaan vain tontin perällä olevalta pysäköintipaikalta. Kirkkopihan ympärillä on tiilinen aita. Alkuvaiheen suunnitelmissa Ristinkirkon puistoon oli sijoitettu ulkoilmakirkko penkkeineen.
Kirjallisuutta

Malkavaara, Mauri: Ristinkirkko: Alvar Aalto loi kirkon keskelle Lahtea.  Lahden seurakuntayhtymä, 1998.  ISBN 952-91-4067-3
Parviainen, Jorma: Kutsuva kirkko: Lahden kirkot ja kirkolliset rakennukset.  Lahden seurakuntayhtymä, 2003.  ISBN 952-91-4067-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ristinkirkko Wikimedia Commonsissa
Kirkon virtuaaliesittey seurakuntayhtymän sivulla
Alvar Aallon tuotanto
| Luettelo Alvar Aallon suunnittelemista rakennuksista |
| --- | --- |
1919–1929:  Alajärven suojeluskuntatalo | Villa Väinölä | Jyväskylän työväentalo | Seinäjoen suojeluskuntatalo | Lounais-Suomen Maalaistentalo | Läntinen Pitkäkatu 20 | Jyväskylän suojeluskuntatalo | Muuramen kirkko
1930–1945:  Paimion parantola | Turun Sanomien toimitalo | Villa Tammekann | Oulun sulfiittiselluloosatehdas | Viipurin kaupunginkirjasto | Alvar Aallon kotitalo | Savoy-maljakko | Sunilan asuinalue | Sunilan sellutehdas | Tehtaanmäen asuinalue | Terassitalo | Villa Mairea | Stora Enson Anjalankosken tehtaat
1946–1959:  Strömbergin tehtaan asuinalue | Rautatalo | Insinööritalo | Otahalli | Säynätsalon kunnantalo | Oulun lannoitetehdas | Aerola | Muuratsalon koetalo | Pamilon vesivoimalaitos | Summan paperitehdas | Alvar Aallon ateljee | Jyväskylän uimahalli | Jyväskylän yliopiston päärakennus | Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo | Hansaviertel | Aalto-paviljonki | Korkalovaaran asuinalue | Kolmen Ristin kirkko | Aalto-keskus | Kulttuuritalo | Maison Louis Carré
1960–1969:  Lieksankosken voimalaitos | Lakeuden Risti | Keski-Suomen museo | Lappia-talo | Aaltohuset | Alvar-Aalto-Kulturhaus | Aalto-Hochhaus | Pyhän Hengen kirkko ja seurakuntakeskus | Enso-Gutzeitin pääkonttori | Seinäjoen kaupungintalo | Viitatorni | Ilokivi | Pylkönmäen kirkko | Teknillisen korkeakoulun päärakennus | Seinäjoen kaupunginkirjasto | Seinäjoen seurakuntakeskus | Rovaniemen kaupunginkirjasto | Pyhän Stefanoksen kirkko | Valtion virastotalo (Seinäjoki) | Kirjatalo | Villa Kokkonen
1970–1991:  Alajärven hallintokeskus | Villa Skeppet | Pohjolan talo | Otaniemen vesitorni | Finlandia-talo | Kunsten | Alvar Aalto -museo | Sähkötalo | Ristinkirkko | Riolan kirkko | Jyväskylän kaupunginteatteri | Seinäjoen kaupunginteatteri | Essenin oopperatalo | Alajärven kaupunginkirjasto
Vanhan kirkon torniristi on päätynyt uuden kirkon ulkoseinustalle.
Rongankatu

Rongankatua kesällä 2008. Näkymä Postikadun risteyksestä kohti länttä.
Rongankatu on noin puoli kilometriä pitkä puistokatu, joka sijaitsee Tampereen keskustassa, Kyttälän pohjoisosassa. Kadun itäpäässä on ratapihan alittava kevyen liikenteen tunneli. Lännessä katu rajautuu Koskipuistoon, jonka kohdalla se kaartuu luoteeseen ja yhdistyy Satakunnankatuun. Rongankadun muita poikkikatuja ovat Pellavatehtaankatu, Aleksanterinkatu, Tuomiokirkonkatu, Rautatienkatu ja Postikatu.
Rongankadun kautta kulkee yksi Tampereen tärkeimmistä itä-länsisuuntaisista pyöräilyreiteistä.
Rongankadun ja Satakunnankadun kulmauksessa sijaitseva Hotelli Tammer on osa Tammerkosken valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.
Kadun historia ja nimi

Rongankadun nimi kertoo kadun historiasta: se on rakennettu Ronganoja-nimisen, Tammerkoskeen laskeneen luonnonojan päälle. Vaakasuora katuosuus perustuu F. L. Caloniuksen laatimaan ruutuasemakaavaan, joka tuli voimaan vuonna 1886. Kaartuva länsiosa on kaavoitettu vuosikymmeniä myöhemmin; se pohjautuu Lars Sonckin suunnittelemaan jugendtyyliseen kaavaan (1908).
Rongankadusta käytettiin varhaisissa suunnitelmissa nimiä Puutarhakatu ja Puutarhankatu. Se oli tarkoitettu jatkeeksi kosken länsipuolella sijaitsevalle Puutarhakadulle. Rongankatu tuli kadun viralliseksi nimeksi vuonna 1897.
Rongankadulla oli alun perin Hämeenkadun kaltaiset, jalkakäytäviä reunustavat puuistutukset. Ojan päälle tehty kadun pohja ei kuitenkaan kestänyt autoliikenteen kuormitusta, minkä vuoksi koko katu uudistettiin perusteellisesti 1950-luvulla. Tämän remontin yhteydessä eteläisen ja pohjoisen ajoradan väliin tehtiin laaja pysäköintialue, jonka reunoille jalkakäytävien puut siirrettiin.
Rongan tornit

Osoitteessa Rongankatu 5–7 sijaitsee vuodelta 1961 peräisin oleva Rongan tornit -niminen rakennuskokonaisuus, joka on Arkkitehtitoimisto Vahtera & Heinon suunnittelema. Se koostuu kahdesta 11-kerroksisesta asuinkerrostalosta ja niitä yhdistävästä matalasta liikesiivestä. Rongan tornien ulkoasu on pelkistetty, ja kohde edustaa tyylipuhdasta 1960-luvun arkkitehtuuria. Pirkanmaan maakuntakaavassa tornit on määritelty osaksi Juhannuskylän maakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.
Romanttinen komedia

Skandaalihäät (1940)
Romanttinen komedia on elokuvan tyylilaji, joka yhdistää rakkauden ja komedian. Romanttinen komedia on ollut 1990-luvun alusta alkaen toimintaelokuvan rinnalla Hollywood-elokuvan tyypillisimpiä lajityyppejä.
Tunnettuja romanttisia komedioita

500 Days of Summer (2009)
40 v. ja neitsyt (2005)
Aamiainen Tiffanylla (1961)
Alfie (2004)
Bridget Jones – elämäni sinkkuna (2001)
Holiday (2006)
Tyttö tuollainen (2004)
Kesäleski (1955)
Kun Harry tapasi Sallyn (1989)
Loma Roomassa (1953)
Mamma Mia! (2008)
Neljät häät ja yhdet hautajaiset (1994)
Notting Hill (1999)
Polly tuli kuvioihin (2004)
Pretty Woman (1990)
Rakkautta vain (2003)
Sekaisin Marista (1998)
Sekaisin suhteessa (2007)
Sex and the City – Sinkkuelämää (2008)
Skandaalihäät (1940)
Skandaalihäät (1956)
Tahraton mieli (2004)
Wimbledon (2004)
Ystävänpäivä (2010)
Tunnettuja romanttisia komedioita > Suomalaisia

Lähde:
Onnenonkija 2016
21 tapaa pilata avioliitto 2013
Ainoat oikeat 2013
Mieletön elokuu 2013
Hulluna Saraan 2012
Rakkauden rasvaprosentti 2012
Kulman pojat 2012
Roskisprinssi 2011
8 päivää ensi-iltaan 2008
Sooloilua 2007
Tyttö sinä olet tähti 2005
FC Venus 2005
Vieraalla maalla 2003
Rakastin epätoivoista naista 1999
Mies, joka ei osannut sanoa ei 1975
Aiheesta muualla

Lista teatterilevityksessä eniten tuottaneista romanttisista komedioista vuodesta 1978 lähtien. Box Office Mojo. (englanniksi)
Riihimäen–Lopen rautatie

Riihimäen–Lopen rautatie (RLR) oli vuonna 1907 loppilaisen tehtailija H. G. Paloheimon  rakennuttama 600 mm:n raideleveydellä ollut kapearaiteinen rautatie Riihimäeltä Lopen Kesijärvelle. Se oli alun perin 5,5 kilogramman kiskosta ja teräksisistä ratapölkyistä rakennettu rillirata, mutta vuonna 1911 se vaihdettiin 10 kg/m-kiskoiseksi, kun sen liikenne muutettiin höyryveturivetoiseksi. Vuonna 1914 nimellä Riihimäen - Lopen Rautatie Oy yhtiöitetty rata välitti matkustajaliikennettä vuoteen 1949 ja yleistä tavaraliikennettä vuoteen 1952. Radan purkaminen aloitettiin 1952, mutta se palveli Paloheimon kuljetuksia vielä vuoteen 1954. Nykyinen Kantatie 54 kulkee Kormussa osittain entistä ratapengertä noin kolmen kilometrin matkan.
Rata ja liikenne > Alkuperäinen kiskotie

Paloheimon rata, jota kutsuttiin aluksi nimellä kiskotie, mutta myöhemmin raitiotieksi ja sittemmin rautatieksi, oli alun perin yhtiön tavarankuljetuksiin tarkoitettu hevosvetoinen rillirata Santamäen kartanolta maailmalle. Aluksi kuljetettiin puutavaraa yhtiön omistamalta Lopen Kesijärven sahalta Riihimäelle, sekä vuonna 1907 toimintansa aloittaneen tiilitehtaan valmistamia tuotteita, mutta vähitellen myös tukkeja ja halkoja. Rautatieviranomaisten kesällä 1909 tekemän tarkastuksen mukaan tavara- ja matkustajavaunut kantoivat 3 000 kg. Vaunuja veti yksi raiteen sivulla kulkeva hevonen. Kakkulivaljastuksella kytketylle hevoselle oli tasoitettu raiteiden reunaan polku ja alamäkiin tultaessa hevonen voitiin irrottaa vaunuista jotka rullasivat mäkeä alas omaa vauhtiaan. Hevosen saavuttua se valjastettiin uudelleen.
Rata ja liikenne > Radan uusiminen

Rakenteensa puolesta väliaikaista kenttärataa muistuttava kiskotie alkoi kärsiä toistuvista ratarikoista, sekä muista hankaluuksista ja vuonna 1911 noin neljä vuotta käytössä ollut rata päätettiin uusia. Puretut 5 kg:n kiskot käytettiin osittain mm. yhtiön turpeennostokentillä ja osa myytiin. Teräksiset ratapölkyt vaihdettiin tavallisiin puisiin ratapölkkyihin, jotka asennettiin soralla parannetulle ja muutamaa muutosta lukuun ottamatta sama pysyneelle vanhalle ratalinjalle. Raideleveys pysyi samana, mutta kiskotus tehtiin tällä kertaa 10 kg/m materiaalista, joka kestäisi paremmin höyryvetureiden painon ja kulutuksen. Radan uusimisen yhteydessä yhtiö hankki myös ensimmäiset kaksi höyryveturia, jotka tilattiin Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:n konepajalta. Radan korjaustyö sujui niin nopeasti, että jo saman vuoden juhannuksena kulki ensimmäinen höyryveturivetoinen juna Riihimäeltä Kormuun.
Rata ja liikenne > Rahtiliikenne

Radalla kuljetettiin myös ulkopuolisten yritysten rahtia, kuten Mustion puuhiomon ja Lohjan sellutehtaan omistaja kamariherra Linderille, jonka tehtaille kuljetettiin 1910-luvun alussa tuhansia kuutioita paperipuuta Hiivolaan rakennuttamalta sivuraiteelta.
Riihimäellä radalta erkani sivuraide panimolle, joka sijaitsi nykyisten Sakonkadun ja Kaartokadun välisessä maastossa.
Rata ja liikenne > Henkilöliikenne

Vaikka radalla oli vedetty matkustajavaunuja jo hevosvetoisenakin, radan muututtua höyryvetoiseksi alkoi myös säännöllinen aikataulunmukainen henkilöliikenne. 16. lokakuuta 1912 julkaistun aikataulun mukaan radalla kulki arkisin 5 junaa päivässä suuntaansa ja viikonloppuisin 4. Junien suurin ajonopeus oli 15 km/h ja henkilöjunat matkasivat 12 kilometrin matkan Riihimäeltä Launosiin vajaassa tunnissa.