stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Historia > Westfalenin rauhan jälkeen

Vuonna 1648 solmitun Westfalenin rauhan jälkeen keisarikunta lähestyi loppuaan. Westfalenin rauhassa ruhtinaskunnat saivat lähes täyden itsenäisyyden, ja ne saivat jopa itsenäisesti solmia liittolaisuuksia kolmansien maiden kanssa. Keisarikunta oli enää vain hyvin itsenäisten valtioiden löyhä liitto. Sen Habsburg-sukuun kuuluneet keisarit hallitsivat käytännössä vain niin sanottuun Habsburgien monarkiaan kuuluneita alueita, lähinnä Itävaltaa, Böömiä ja Unkaria, mutta näistä alueista, samoin kuin myöhemmin Preussistakin, vain osa luettiin keisarikuntaan kuuluviksi. Esseessään kansojen historiasta, tavoista ja hengestä Voltaire pilkkasi Saksaa sanoen: ”Ei pyhä, ei roomalainen, eikä keisarikunta”.
Historia > Keisarikunnan loppu

Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita.
Ensimmäinen valtakunta

Saksan yhdistymisen jälkeen vuonna 1871 Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa alettiin pitää ensimmäisenä valtakuntana. Natsi-Saksa piti itseään kolmantena valtakuntana ja yhdisti itsensä ”entisten hyvien aikojen” palauttamiseen. Saksan keisarikuntaa (1871–1918) kutsutaan epävirallisesti toiseksi valtakunnaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heinrich August Winkler: Der lange Weg nach Westen, Vol. 1: Deutsche Geschichte vom Ende des Alten Reiches bis zum Ende der Weimarer Republik. ISBN 3-406-46001-1, s. 5.
The Holy Roman Empire by James Bryce. ISBN 0-333-03609-3
| n k Saksan historia |
| --- | --- | --- |
|  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  |
|  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  |
900-luvulta peräisin oleva keisarikunnan kruunu, jota säilytetään Wienin Hofburgissa.
Hohenstaufien vaakuna.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tunnus 1410–1806.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta vuonna 1648.
Kolmikolkkahattu (baletti)

Kolmikolkkahattu (esp. El sombrero de tres picos, ransk. Le Tricorne) on Manuel de Fallan balettiteos, jonka ensiesitys oli vuonna 1919. Sen tilasi säveltäjältä Ballets russes'n johtaja Sergei Djagilev.
Kolmikolkkahatun balettiesitys 1960-luvulla. Tanssijat Chris van Niekerk, Maxine Denys ja Harold King, Alhambra, Kapkaupunki.
De Falla sävelsi ensimmäisen maailmansodan aikana kaksinäytöksisen pantomiimibaletin El corregidor y la molinera. Pienelle kamariorkesterille sovitettu teos ensiesitettiin vuonna 1917. Sergei Djagilev istui ensi-iltayleisön joukossa ja pyysi näytöksen jälkeen de Fallaa kirjoittamaan baletin uudelleen isolle orkesterille, minkä tuloksena syntyi Kolmikolkkahattu.
Baletin tarina perustuu Granadassa syntyneen Pedro Antonio de Alarcón pienoisromaaniin, jonka pohjalta Martinez Sierra kirjoitti libreton. Se kertoo kaupungin pormestarista, joka ihastuu naimisissa olevaan myllärin vaimoon. Vaimoa ahdistellessaan hän putoaa virtaan ja joutuu riisumaan märät vaatteensa. Mylläri löytää pormestarin viitan ja kolmikolkkahatun ja jättää viestin että hän menee tapaamaan pormestarin vaimoa.
Ballets russes ensiesitti Kolmikolkkahatun 22. heinäkuuta 1919 Lontoossa Alhambra Theatressa. Menestyksekäs esitys teki de Fallasta maailmankuulun. Lavastuksen ja puvustuksen suunnitteli Pablo Picasso ja koreografian laati Léonide Massine. Djagilev olisi halunnut de Fallan johtavan ensi-illan orkesteria, mutta tämä ei katsonut taitojensa riittävän niin ison orkesterin kapellimestariksi. Niinpä yhden harjoituksen jälkeen de Falla siirsi tehtävän Ernest Ansermet’lle.
Pääosissa tanssivat Tamara Karsavina, Léonide Massine ja Leon Woizikovsky.
Teoksen osat

Introducción y escena – Johdanto ja kohtaus
La tarde – Iltapäivä
Danza de la molinera (Fandango) – Myllärinvaimon tanssi
Las uvas – Viinirypäleet
Danza de los vecinos (Seguidillas) – Naapurien tanssi
Danza del molinero (Farruca) – Myllärin tanssi
Danza del corregidor – Pormestarin tanssi
Danza final (Jota) – Lopputanssi
Teoksesta on tehty orkesterisarja, jonka osat ovat:
Johdanto ja Myllärin vaimon tanssi
Pormestarin tanssi
Naapureiden tanssi
Myllärin tanssi
Finaali
Käännös suomeksi
Paul Påhlson

Paul Emil Påhlson
Paul Emil Påhlson (käytti Saksassa peitenimeä Pauwald; 14. lokakuuta 1882 Pietarsaari – 29. toukokuuta 1961) oli suomenruotsalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat merimies Adolf Påhlson ja Maria Lovisa Fagerholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1904 Saima Siviä von Essenin kanssa, josta hän erosi vuonna 1913 ja avioitui toisen kerran vuonna 1919 Annie Emilia Kruthin kanssa.
Opinnot

Påhlson kävi viisi luokkaa Pietarsaaren ruotsalaista reaalikoulua sekä Raahen Porvari- ja Kauppakoulun.
Jääkärikausi

Påhlson työskenteli konttoristina ja liikemiehenä Pietarsaaressa ja Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 17. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin edelleen 12. heinäkuuta 1916 Saksan meriesikunnan palvelukseen. Hän kävi erikoiskurssit Berliinissä ja Kielissä. Hänet komennettiin heinäkuusta 1916 erikoistehtäviin Suomeen ja Ruotsiin ja hänen komennuksensa kesti saman vuoden marraskuuhun saakka, jolloin hän palasi pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin edelleen 13. kesäkuuta 1917 pataljoonan 1. komppaniaan ja edelleen 20. lokakuuta 1917 pataljoonan haupitsipatteriin.
Suomen sisällissota

Påhlson komennettiin 12. tammikuuta 1918 uudelleen erikoistehtäviin Suomeen, minne hän saapui Tornioon 2. helmikuuta 1918, missä hän toimi paikallisen suojeluskuntajoukon kouluttajana, kunnes liittyi 9. helmikuuta 1918 juuri perustettuun Pietarsaaren tykistökouluun. Hänet sijoitettiin aluksi adjutantiksi kapteeni Enhörningin patteriin, mistä hänet määrättiin edelleen 16. helmikuuta 1918 alkaen 1. räjäytyskomennuskunnan päälliköksi ja otti eversti Hjalmarsonin joukoissa osaa Heinolan taisteluihin. Heinolan taisteluiden jälkeen hän palasi takaisin Pietarsaareen 6. maaliskuuta 1918, missä hän sai komentoonsa 8. maaliskuuta räjäytysosaston, jonka hän johdatti rintamalle Virtain ryhmään, minkä mukana hän otti osaa taisteluihin Vaskivedellä, Kurussa, Teiskossa, Sorilassa, Viljakkalassa, Ylöjärvellä ja Ilpilässä. Sisällissodan loppupuolella hänet komennettiin 11. huhtikuuta 1918 Jääkäritykistöprikaatin 3. ammuskolonnan päälliköksi.
Sisällissodan jälkeinen sotaisa aika

Sisällissodan jälkeen Påhlson toimi opetusupseerina Suomen tykistökoulussa Lappeenrannassa, mistä tehtävästä hän erosi 7. lokakuuta 1918. Mutta miehen veri veti taisteluihin ja hän liittyi vapaaehtoisena Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin 17. tammikuuta 1919 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Pohjan Poikain rykmentin tykistön 1. patteriin ja siitä muodostettuun räjähdyskomennuskuntaan. Hän toimi myös patteriston komentajan sijaisena. Viron vapaussodassa Påhlson otti osaa taisteluihin Valkaissa ja Marienburgissa. Viron vapaussodassa hänen ansioikseen mainitaan vihollisen selustassa suoritetut ”sissioperaatiot” (lähteessä asia ilmaistaan hävitystyöksi). Sotaretkeltä palattuaan Påhlson asettui liikemieheksi Pietarsaareen ja toimi samalla isännöitsijänä Ab Siikakoski oy:llä Valkealassa. Vuodesta 1935 alkaen hän työskenteli konttoristina Pietarsaaren konepaja oy:ssä. Siviilitöidensä ohella hän toimi myös suojeluskuntajärjestössä toimien Pohjois-Valkealan suojeluskunnassa esikunnan jäsenenä vuosina 1922–1926.
Talvi- ja jatkosota

Påhlson osallistui talvisotaan komendanttina Tykistönkoulutuskeskus 1:ssä ja jatkosodan puhjetessa hänet komennettiin 58. ja 59. Kevyen ilmatorjuntajaoksen päälliköksi, kunnes vuonna 1941 hänet määrättiin Saksalaisten yhdysupseeriksi Ouluun ja Rovaniemelle (esikunta ROI), missä tehtävässä hän palveli vuoteen 1942 saakka, jonka jälkeen hänet komennettiin 33. Ilmavalvontakomppaniaan, missä hän palveli sodan loppuun saakka. Hänet haudattiin Pietarsaaren vanhalle hautausmaalle.
Luottamustoimet

Påhlson nimitettiin Pietarsaaren Reservin upseerikerhon kunniajäseneksi vuonna 1958.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4.  huhtikuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 2. toukokuuta 1918  Kapteeni Viron armeijassa 17. tammikuuta 1919  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaudenristi II/3 lk.  Viron Vapaussodan muistomitali  Latvian Karhuntappajain ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Latvian vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Nikke Knatterton

Saksalaisen kokonaisjulkaisun (2007) kansikuva.
Nikke Knatterton (saks. Nick Knatterton) on Manfred Schmidtin (1913–1999) luoma sarjakuvahahmo, joka esiintyi ensimmäisen kerran saksalaisessa Quick-kuvalehdessä 3. joulukuuta 1950. Yksityisetsivä Knatterton tunnetaan parhaiten huimasta päättelykyvystään, uskomattomista teknisistä apuvälineistään ja ronskista huumoristaan sekä huudahduksesta ”Johtopäätös!” (saks. ”(Ich) kombiniere!” eli ”Minä päättelen!”). Sarjakuvien lisäksi Knatterton seikkaili myös näytelmäelokuvissa ja TV-piirrossarjassa.
Hahmo

Nikke Knatterton (täydelliseltä nimeltään Nikolaus Kuno Freiherr von Knatter, suomeksi paroni Nikolaus Kuno von Knatter), syntyi Kyritzissä (tunnetaan myös nimellä "Kyritz an der Knatter"), ja hänen vanhempansa olivat Casimir Kuno von Knatter sekä Corinna Pimpsberg.
Nikke Knattertonin ylivertaisuus salapoliisina perustuu päättelykyvyn ja laajan tietämyksen lisäksi hänen erityisen tarkkoihin aisteihinsa ja muistiinsa. Nikke pystyy vaikkapa erottamaan sormenjäljet ikkunalaudalta, ja hänen kuvamuististaan löytyvät muun muassa kaupungin kartta ja kaikki kaupungin länkisääriset rikolliset. Nikke ei voita vastustajiaan niinkään voimankäytöllä, vaikka hän vannoutuneena pasifistina aseiden sijaan suosii esimerkiksi tarkasti suunnattua nyrkiniskua roiston leukaan, vaan hän käyttää apunaan erilaisia ovelia varusteita. Valikoimaan kuuluvat muun muassa tekotakaraivo, teräsvahvisteiset housuntakamukset ja tekoparta, jonka sisällä on laskuvarjo. Sittemmin James Bond vei Knattertonin temput ”korkeimpaan ja vieläpä vakavaksi tarkoitettuun täydellisyyteensä”.
Nikke pukeutuu aina ruudulliseen sarkapukuun ja lippahattuun ja polttelee piippua. Asu yhdistetään populaarikulttuurissa Sherlock Holmesiin, ja varsinkin Holmesin ylivertainen päättelykyky joutuu Knatterton-tarinoissa parodioinnin kohteeksi. Kyse on kuitenkin 1930-luvun silmälasien läpi nähdystä Holmesista, sillä Schmidt mainitsi hahmon esikuvaksi Hans Albersin esittämän Holmesin, joka oli nähty vuoden 1937 elokuvassa Sherlock Holmes. Hahmon nimi Nick Knatterton viittaa kuvitteellisiin salapoliiseihin Nat Pinkertoniin, jonka esikuvana oli Yhdysvaltain ensimmäisen etsivätoimiston perustaja Allan Pinkerton, ja Nick Carteriin. Molemmat seikkailivat 1900-luvun alun toiminnallisessa kioskikirjallisuudessa, joka kuului kouluikäisen Schmidtin suosikkilukemistoon.
Sarjakuvahuumorin keinoja

Nikke Knattertonin ironia ja metafiktio perustuvat Schmidtin käyttämiin tekstilaatikoihin, joissa sarjakuvan tapahtumia selitetään ja kommentoidaan; usein selitykset ovat näennäisen tarpeettomia tai jopa absurdeja. Yleensä laatikosta lähtee nuoli, joka osoittaa ironisen tarkasti, mihin selitys kohdistuu, ja tällä keinolla Schmidt parodioi sarjakuvan kerrontamuotoa. Usein selitykset ovat me-muodossa: ”Koska laite on läpinäkymätön kuin valtion virkakoneisto, esitämme tässä poikkileikkauksen.” Joskus tekstilaatikkoa on vielä selventämässä toinen tekstilaatikko. Sarjakuvateknisesti laatikot olivat tuohon aikaan omintakeisia ja epätavallisia kerrontakeinoja, ja niitä voidaan verrata käyttöohjeisiin, joissa kuvat ja sanat täydentävät toisiaan.
Toinen Schmidtin vaalima tekniikka olivat läpileikkaukset. Koneiden ja rakennelmien toimintaa havainnollistetaan läpileikkauspiirroksin ja näin korostetaan niiden futuristisuutta ja epärealistisuutta. Piirrosten naiivi innokkuus kommentoi 1950-luvun teknistä kehitysoptimismia.
Tapahtumapaikat ja tapahtumat

Sarjakuvatarinat sijoittuvat Saksaan, eri puolille Eurooppaa sekä villiin länteen. Alun perin Nikke Knattertonin asuintalon sijaintipaikaksi ilmoitettiin ”Bakerstreetin ja Hollywoodstreetin kulma”. Osoitteella viitattiin hahmon taustaan: tarinoissa pilkan kohteeksi joutuivat niin Sherlock Holmes kuin Amerikan yhdysvallatkin – erityisesti toiminnantäyteiset, sensaatiohakuiset amerikkalaiset rikosseikkailut, joissa päähenkilöt joutuvat täpäriin vaaratilanteisiin ja pelastautuvat jollakin mielikuvituksellisella tempulla.
Quick-lehdessä julkaistiin värikkäitä kuvareportaaseja eri puolilta maailmaa, ja Nikke Knattertonin seikkailut tyydyttivät lukijoiden kaukokaipuuta siinä missä lehden jututkin. 1950-luvulla ulkomaanmatkat olivat monille saksalaisille vielä etäisiä haaveita.
Tarinoissa esiintyvät usein hyväuskoinen malli Molly Moll (laulajana Dolly Duuri), alamaailman kohtauspaikan Alibi-baarin emäntä Virginia Peng, Jalokivi-Juppe ja keksijä Leo Liuos. Poliisit eivät suhtaudu Nikkeen varauksettoman ystävällisesti vaan pitävät Nikkeä yleensä pilkkanaan. Sarjakuvassa poliisiin viitataan jopa sanoilla ”valtiollinen väkivalta”. Myös verottaja (verotarkastaja Nuusku) on usein irvailun kohteena. Tavallisesti rikoksen kohteet tai niiden teettäjät ovat yläluokkaa tai huomattavassa asemassa olevia henkilöitä. Niken ratkomat tapaukset saattavat päättyä jonkinlaiseen sopimukseen ja yhteisymmärrykseen. Myös taiteilija Max Wachs esiintyy joskus tarinoissa.
Vuoden 1955 epäsiveellisyyskohu

Vuonna 1955 Manfred Schmidt piirsi Münchenin kaupungin mainoskampanjaan kymmenen Knatterton-aiheista mainoskuvaa, joilla markkinoitiin kaupungin uimaloita. Kuvat painettiin raitiovaunulippujen kääntöpuolelle. Muutamissa kuvissa oli Knattertonin tapaisia kaksimielisiä lausahduksia. Kesäkuussa 1955 Abendzeitung-lehti kertoi, että piirrokset olivat herättäneet ”vastalauseiden myrskyn”, koska kasvattajat uskoivat kuvien vaikuttavan haitallisesti koulunuorisoon. Baijerin kristillissosiaaliseen unioniin kuulunut kaupunginhallituksen jäsen Centa Hafenbrädl moitti piirroksia siitä, että niissä on ”liian paljon seksiä ja liian vähän hyvää makua”. Ylipormestari ehdotti, että loput liput mitätöisiin kerralla, mutta siitä olisi koitunut kaupungille 8 000 markan tappio. Niinpä asia jäi kaupunginhallituksessa sillensä.
Epäsiveellisiä kuvia ja kirjoituksia vastustava viranomainen Zentralstelle zur Bekämpfung unzüchtiger Bilder, Schriften und Darstellungen teki sen jälkeen Münchenin kaupungista rikosilmoituksen, koska piirroksia pidettiin epäsiveellisinä ja nuorisolle haitallisina. Asiantuntijana kuultu nuorisopsykologi Hans Luxemburger kuitenkin arvioi, ettei piirroksia voitu missään tapauksessa pitää nuorisolle haitallisina, ja esitutkinta päättyi siihen.
Sarjakuvan julkaisuvaiheita > Saksassa

Nick Knatterton -sarjakuvaa julkaistiin saksalaisessa Quick-lehdessä vuosina 1950–1959. Sarjakuva oli mustavalkoinen. Jo vuonna 1952 julkaistiin ensimmäinen kokoomavihko 100 Abenteuer des berühmten Meisterdetektivs, joka sisälsi siihen mennessä ilmestyneet seikkailut. Varhaisimpia sivuja piirrettiin tähän julkaisuun uusiksi. Sadan seikkailun vihkoja julkaistiin vuoteen 1959 mennessä kaikkiaan seitsemän, mutta niistä puuttuvat kaksi viimeistä Quick-lehden tarinaa (”Pää lensi Thamesiin” ja ”Supermehiläisen salaisuus”).
Ensimmäinen kirjamuotoinen kokonaisjulkaisu ilmestyi vuonna 1977, mutta siitä puuttuivat vielä tarinat ”Varastettu lantiolinja” ja ”Rosvon ruuvit löysällä”; jälkimmäisessä esiintyi robotti, joka vaikutti Schmidtistä jälkikäteen tarkasteltuna liian naiivilta. Vasta vuonna 1998 ilmestynyt juhlajulkaisu sisälsi kaikki Quick-lehden 18 mustavalkoista piirrostarinaa.
Kaksi televisiosarjasta muokattua värillistä sarjakuvatarinaa julkaistiin vuonna 1982 Fernsehwoche-lehdessä.
Sarjakuvan julkaisuvaiheita > Hollannissa

Nikke Knatterton -sarjakuvaa julkaistiin alankomaalaisessa Volkskrant-lehdessä helmikuusta 1954 joulukuuhun 1964. Schmidtin piirrokset joutuivat Alankomaissa sensuurin (retusoinnin) kohteeksi: naishahmojen rintoja peitettiin ja asuja muutettiin siveellisemmiksi, esimerkiksi bikinejä uimapuvuiksi.
Alankomaissa julkaistiin myös kokoomavihkoja.
Sarjakuvan julkaisuvaiheita > Turkissa

Myös Turkissa Schmidtin piirrosjälkeä muokattiin: kun Knatterton-sarjakuvaa julkaistiin Milliyet-lehdessä, naishahmojen muotoja muuteltiin entistäkin rehevämmiksi, jotta ne vastaisivat itämaista kauneusihannetta. Turkissakin julkaistiin kokoomavihkoja.
Sarjakuvan julkaisuvaiheita > Jugoslaviassa

Jugoslavialaisen kroaatinkielisen Kerempuh-huumorilehden toimittaja oli tuonut Saksan-matkaltaan Nikke Knattertonin kokoomavihkoja. Lehdessä alettiin julkaista maaliskuussa 1953 sarjakuvan piraattiversiota. Ensimmäiset kolme tarinaa (”Laukaus tekotakaraivoon”, ”Sala-ase partasaippuassa” ja ”Intialainen jalokivilaukku”) julkaistiin uudelleen piirrettynä, jotta voitaisiin kiertää Manfred Schmidtin tekijänoikeudet. Lisäksi lehden piirtäjät loivat omia, kokonaan uusia Knatterton-seikkailujaan. Vuonna 1954 lehti hankki virallisen julkaisuluvan, ja alkuperäisiä Knatterton-seikkailuja julkaistiin Kerempuh-lehdessä vuosina 1955–1958.
Kerempuh lakkautettiin vuonna 1958, ja sen jälkeen Knatterton seikkaili Vjesnik-lehdessä; vielä tuolloin julkaistiin myös yksi jugoslavialaisten sepittämä ja piirtämä tarina. Schmidtin oli käytännössä mahdotonta valvoa tekijänoikeuksiaan rautaesiripun takana Jugoslaviassa.
Sarjakuvan julkaisuvaiheita > Suomessa

Suomessa Knattertonin hahmo tunnetaan parhaiten 15-osaisesta TV-piirroselokuvasarjasta Nikke Knatterton: Mestarietsivän seikkailut (1978), joka esitettiin Yleisradiossa ensi kerran vuonna 1989 ja joka on uusittu ainakin kolmesti.
Suomeksi ilmestyi – televisiosarjan johdosta – vuonna 1990 Jalavan julkaisema sarjakuva-albumi, jossa on neljä tarinaa:
Laukaus tekotakaraivoon
Bloody Cornerin kultasuoni
Caprin kalastajan nastahammas
Apinoita, naisia ja timantteja.
Julkaisun suomennosta on arvosteltu heikkolaatuiseksi: käännös on monin paikoin epätarkka, eivätkä kääntäjät ole huomanneet kaikkia sanaleikkejä.
CN Publishing ilmoitti julkaisevansa kaikki 18 sarjakuvatarinaa uusina suomennoksina joulukuusta 2009 alkaen, mutta sarjasta ilmestyi vain ensimmäinen albumi ”Laukaus tekotakaraivoon”, ennen kuin kustantamo joutui talousvaikeuksiin.
Sarjakuvatarinat

Kokonaisjulkaisussa Schmidt järjesti sarjakuvatarinat uudelleen. Hakasulkeissa on ilmoitettu alkuperäinen ilmestymisjärjestys, ja lihavoinnit osoittavat, mitkä tarinat on julkaistu suomeksi.
[1] Laukaus tekotakaraivoon (Der Schuß in den künstlichen Hinterkopf)
[3] Bloody Cornerin kultasuoni (Die Goldader von Bloody Corner)
[9] Caprin kalastajan nastahammas (Der Stiftzahn des Caprifischers)
[5] Intialainen jalokivilaukku (Der indische Diamantenkoffer)
[11] Perintö kravatissa (Die Erbschaft in der Krawatte)
[13] Miljoona ämpärissä (Die Million im Eimer)
[17] Pää lensi Thamesiin (Ein Kopf fiel in die Themse)
[18] Supermehiläisen salaisuus (Das Geheimnis der Superbiene)
[2] Sala-ase partasaippuassa (Die Rasierseifen-Geheimwaffe)
[7] Aarre kipsisidoksessa (Der Schatz im Gipsbein)
[8] Lukko irtoaa ovesta (Ein Schloß fällt aus der Tür)
[10] Uhkauskirje yöpuvussa (Der Drohbrief im Pyjama)
[12] Veridium 275
[15] Häränsilmäikkunan salaisuus (Das Geheimnis hinterm Bullauge)
[16] Apinoita, naisia ja timantteja (Affen, Frauen und Brillanten)
[14] Yhdeksältä perjantai-iltana (Freitag abend um neun)
[6] Varastettu lantiolinja (Die gestohlene Hüftlinie)
[4] Rosvon ruuvit löysällä (Das Verbrechen der losen Schraube)
Sarjakuvan sovituksia > Elokuvat

Sarjakuvan noustua nopeasti suosioon myös Saksan elokuva-ala kiinnostui Nikke Knattertonin hahmosta. Elokuvasovitusta alettiin suunnitella jo 1950-luvun alussa. Neuvottelut kuitenkin venyivät vuosien mittaisiksi, ja elokuvan juonesta muokattiin tavanomainen rikostarina, josta Knatterton-huumori karsiutui pois. Elokuva sai nimen Nick Knattertons Abenteuer: Der Raub der Gloria Nylon, ja se perustuu tarinaan ”Laukaus tekotakaraivoon”. Pääosan esittäjäksi kaavailtiin ensin Theo Lingeniä, mutta lopulta rooliin valittiin melko tuntematon Karl Lieffen. Gert Fröbellä oli sivuosa, mutta elokuvaa markkinoitiin hänen nimellään. Elokuvan ohjasi Hans Quest. Ensi-ilta oli 15. tammikuuta 1959, eikä menestys ollut kummoinen.
Elokuvasta ryhdyttiin tekemään uusintaversiota vuoden 2000 paikkeilla. Elokuvan Nick Knatterton – Der Film budjetti oli noin kahdeksan miljoonaa euroa, ja sen ohjasi Niki List. Koeyleisö arvioi elokuvaa kielteisesti, mutta tuotantoyhtiö Helkon Media ilmoitti elokuvan saapuvan teattereihin. Yhtiö joutui kuitenkin vararikkoon lokakuussa 2002 ja elokuva jäi konkurssipesän omaisuudeksi. Elokuvaa ei ole koskaan julkistettu Saksassa, mutta Itävallassa elokuva pääsi teattereihin vuonna 2005.
Sarjakuvan sovituksia > Televisiosarja

1970-luvulla Knatterton siirtyi televisioon, kun Schmidt tuotti ja ohjasi 15-osaisen piirroselokuvasarjan Nikke Knatterton: Mestarietsivän seikkailut. Piirroselokuvat seuraavat vain väljästi sarjakuvatarinoita. Sarjakuvien lailla myös animaatiot sisältävät alastomuutta, seksuaalisia vihjailuja ja absurdeja juonenkäänteitä.
Televisiosarja on julkaistu Saksassa sekä VHS-kasetteina että DVD:nä ja Suomessa suomenkielisenä DVD:nä. Sarjan suomensi Maija-Liisa Vuorjoki, ja kertojana toimi Jarmo Koski. Titta Jokinen toimi toisena kertojana jaksossa ”Alibi-baarin salaisuudet”.
Kun Finnkino julkaisi Nikke Knatterton -piirrossarjan huhtikuussa 2008 DVD:nä, levy myi kolmessa kuukaudessa kultalevyn verran.
Sarjakuvan sovituksia > Kuunnelmat

Audio Verlag julkaisi Saksassa neljä kuunnelmasovitusta vuonna 2007. Kertojana toimi Rolf Becker ja Knattertonia esitti Berndt Stephan:
Der Schuß in den künstlichen Hinterkopf
Der indische Diamantenkoffer
Die Million im Eimer – Das Geheimnis hinterm Bullauge
Die Erbschaft in der Krawatte
Näyttelyitä

Nick Knatterton und andere Abenteuer – Manfred Schmidt zum 100. Geburtstag. Wilhelm-Busch-Museum für Karikatur und Zeichenkunst, Hannover. 13. tammikuuta – 21. huhtikuuta 2013.
Alles klar Herr Kommissar? Knatterton, Kottan, Emil und andere Detektive. Karikaturmuseum, Krems an der Donau. 6. huhtikuuta – 16. marraskuuta 2014.