Heinz Guderian
Poliittiset näkemykset

Kuten suuri osa sotienvälisen Saksan eli Weimarin tasavallan asevoimien Reichwehrin upseeristoa, myös Heinz Guderian suhtautui Hitleriin myönteisesti. Upseeriston läpäissyt asenne johtui siitä, että Hitler paransi sotilaiden olosuhteita jälleenvarustelemalla ja laajentamalla armeijaa. Kaikkien ammattisotilaiden joukosta Guderianin asenne Hitlerin valtaannousulle lienee ollut tavanomaistakin innostuneempi. Guderianin elämäkertakirjailija Kenneth Macksey selittää Hitlerin olleen uuden aselajin, panssarivoimien, innokas tukija. Guderian tarvitsi Hitlerin vaikutusvaltaa omien pyrkimystensä edistämiseen panssariaselajin kehittämiseksi. Aselajina panssareihin suhtauduttiin keisarillisen Saksan peruja olleen ylemmän upseeriston parissa erittäin nihkeästi. Guderiania häiritsi eritoten se, että panssareita vaadittiin yleisesti käytettäväksi ensimmäisen maailmansodan tapaan hajautetusti jalkaväen hyökkäyksen tukemiseen. Guderian joutui kuitenkin nopeasti pettymään Hitleriin. Siitä huolimatta hän ei myöntänyt aktiivista roolia Hitlerin vastaisessa salaliitossa. On spekulointia, tiesikö Guderian Hitleriä vastaan suunnatusta pommiattentaatista. Mackseyn mukaan Guderian oli tuolloin epätyypillisesti koko päivän tavoittamattomissa, epäillen sen olleen tarkoituksellista.
Blomberg–Fritsch-kriisistä Guderian oli sitä mieltä, että sotaministerin, kenraali von Blombergin erottaminen tehtävistään oli perusteltua tuolloin esitettyjen asianhaarojen mukaan. Sen sijaan esikuntapäällikkö kenraali von Fritschin kohtelua hän ei voinut muun kenraalikunnan lailla hyväksyä. Niin ikään hän kirjoitti muistelmissaan, ettei voinut uskoa kollegastaan, 6. armeijan komentajasta Friedrich Pauluksesta puhuttua pahaa. Guderian kertoi odottavansa, että Paulus saa itse mahdollisuuden puhua omasta puolestaan – hän odotti turhaan.
Sodan jälkeen Guderian muisteli pohtineensa Ranskan antauduttua ankarasti mikä kurssi Saksan tulisi ottaa, jotta sota saataisiin nopeaan päätökseen. Hän kertoo muistelmissaan luonnostelleensa ehdotuksia siitä, mihin suuntaan ulkopolitiikkaa tulisi kehittää ja toimittaneensa välikäsien kautta muistionsa itselleen Hitlerille. Johtaja ei kuitenkaan ollut kiinnostunut Guderianin ehdotuksista. On huomion arvoista, että Guderian kannatti sodan jatkamista Välimeren alueella. Hän olisi miehittänyt Ranskan laivaston Välimeren satamat, valloittanut Maltan laskuvarjojääkärien hyökkäyksellä ja siirtänyt sodan painopisteen Pohjois-Afrikkaan. Guderian kirjoittikin muistelmissaan olleensa pettynyt Saksan onnettomaan Välimeren politiikkaan. Sen sijaan idän sotaretkeä hän ei kannattanut. Saatuaan talvella 1940–1941 esikuntaupseereiltaan tiedot Hitlerin suunnitelmista hyökätä Neuvostoliittoon, Guderian kertoo olleensa ”pettynyt ja pahoinvoiva”. Guderian oli pitänyt kaikkein tärkeimpänä strategisena sekä poliittisena päämäränä sodan saattamista päätöksen Ison-Britannian kanssa. Tästä näkökulmasta on ymmärrettävissä myös se, että Guderian piti Hitlerin määräystä pitäytyä hyökkäämästä toukokuun lopussa 1940 brittien siirtoarmeijaa vastaan pahimman laatuisena strategisena virheenä. ”Mutta minulla ei ollut kontakteja korkeimmassa johdossa eikä edes yleisesikunnassa. Näkemyksiäni niin panssarijoukkojen organisointiin kuin sodan jatkamiseenkaan ei kaivattu” hän kirjoitti sotamuistelmissaan 1952.