stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Queen II
Singlet

”Seven Seas of Rhye” (Mercury) / ”See What a Fool I've Been'” (May) – 1974
Japanissa julkaistun singlen B-puolena on kappale ”The Loser in the End”.
Kokoonpano

Freddie Mercury – laulu, taustalaulu, piano, cembalo, urut
Brian May – kitara, taustalaulu, kellot kappaleessa ”March of the Black Queen”, laulu kappaleessa Some Day One Day, piano kappaleessa ”Father to Son”
Roger Meddows-Taylor – rummut, gongi, marimba, taustalaulu, laulu kappaleessa ”The Loser in the End”
John Deacon – akustinen kitara, bassokitara
Lisäksi
Roy Thomas Baker – kastanjetit kappaleessa ”The Fairy Feller's Master-Stroke”
Robin Cable – pianoefektit Mercuryn kanssa kappaleessa ”Nevermore”
Aiheesta muualla

Rolling Stone -lehden arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive) Ken Barnes 20. kesäkuuta 1974 (englanniksi)
Winnipeg Free Press -lehden arvostelu sivustolla Queen Archives (englanniksi)
allmusic -internetsivuston arvostelu Greg Prato (englanniksi)
| n k Queen |
| --- | --- |
 Brian May  Roger Taylor Freddie Mercury  John Deacon 
Studioalbumit:  Queen  Queen II  Sheer Heart Attack  A Night at the Opera  A Day at the Races  News of the World  Jazz  The Game  Flash Gordon  Hot Space  The Works  A Kind of Magic  The Miracle  Innuendo  Made in Heaven  The Cosmos Rocks 
Kokoelmat:  Greatest Hits  The Complete Works  Greatest Hits II  Queen Rocks  The Crown Jewels  Greatest Hits III  Absolute Greatest 
Livetallenteet:  Live Killers  Live Magic  Live at Wembley ’86  Live at the Bowl  Return of the Champions  Queen Rock Montreal 
Muuta:  Diskografia  Bohemian Rhapsody -elokuva (2018) 
Richard Daddin maalaus The Fairy Fellers Master-Stroke.
Racklen jätinkirkko

| Racklen jätinkirkko> Sijainti |
| --- | --- |
 Racklen jätinkirkko
Koordinaatit:  62.67226913°N, 21.58644350°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Närpiö (Pirttikylä)
Historia
Tyyppi:  Jätinkirkko
Ajanjakso:  kivikausi
Korkeus:  40,0  m
Pinta-ala:  1 500 (50×30)  m²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Racklen jätinkirkko on Pohjanmaalla Närpiön Pirttikylässä sijaitseva epävarma ja tutkimaton jätinkirkko.
Sijainti

Jätinkirkko sijaitsee Pirttikylän kirkosta 4,5 kilometriä etelälounaaseen metsäisen ojitetun suon keskellä olevalla 60 × 50 -metrisessä metsäsaarekkeessa. Valtatie 8 ohittaa kohteen 700 metrin päässä lännessä. Pirttikylän eteläpuolen turvetuotantoalueen kohdalta lähtee kaakkoon metsäautotie, jonka varrelta kohde saavutetaan helpoiten.
Jätinkirkko

Jätinkirkko on verrattain suuri, sillä sen pituus on noin 50 metriä ja leveys 30 metriä. Se on suorakulmion muotoinen, ja sen kivivallit ovat 2–4 metriä leveitä ja 0,5–1,0 metriä korkeat. Jätinkirkon pituusakseli osoittaa pohjoissuunnasta 61° vastapäivään eli länsiluoteeseen. Vallit ovat erotettavissa itä-, länsi- ja pohjoispuolella, mutta eteläpuolella ne näyttävät puuttuvan. Paikalla vuonna 2014 otettu Lidar-keilaus vahvistaa tässä esitetyt vallihavainnot. Vallien kivet ovat erikokoisia, mutta niitä ei näy turvettumisen ja metsittymisen takia aivan joka paikassa. Voidaankin ajatella, että vallit ovat maansekaista kivikkoa ja että ne ovat osittain tai kokonaan kuin luontaiset rantavallit. Vaikka kohde on epäselvä, on sen kivivallien matalimmat kohdat tulkittu kulkuväyliksi eli porteiksi. Portit osoittavat jätinkirkon keskipisteestä katsoen pohjoisesta 14° myötäpäivään, 120° myötäpäivään eli kaakkoon, 220° myötäpäivään eli lounaaseen ja 61° vastapäivään eli länsiluoteeseen. Vallien sisäpuolisella piha-alueella kiviä on vähän ja piha on verrattain tasainen. Sisäalue on 35 metriä pitkä ja 25 metriä leveä.
Kohde on tutkimatta, ja on edelleen epävarmaa, onko rakenne ollut ihmisten käytössä. Kaikki eivät edes havaitse paikalla käydessään, että kyseessä voisi olla jätinkirkko. Löydetyt kvartsi-iskokset eivät vielä todista ihmistoiminnan puolesta, sillä ne voivat myös olla luontaisia. Ajoituksesta on mahdotonta sanoa mitään. Muinaisjäännösalueeksi on rajattu kumpare, jolla vallit ovat. Pörtom hembygdsförening on pystyttänyt paikalle laatimansa taulun, jossa muodostelmaa kutsutaan nimellä "Laplom rundborg". Mistään muinaislinnasta ei tässä ole kuitenkaan kysymys.
Tutkimuksia

Paikalla on käyty kahdesti tarkastamassa kohde, ensin vuonna 1978 (Mirja Miettinen) inventoinnin yhteydessä ja toisen kerran vuonna 2003 (Pentti Risla).
Aiheesta muualla

Okkonen, Jari: Jättiläisen hautoja ja hirveitä kiviröykkiöitä: Pohjanmaan muinaisten kivirakennelmien arkeologiaa.  (Väitöskirja, Oulun yliopisto. Acta Universitatis Ouluensis. Series B, Humaniora 52)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2003.  ISBN 951-42-7169-6  Teoksen verkkoversio (pdf).
Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset (Arkistoitu – Internet Archive), Arkeologia NYT! 2–3/2008, s. 5–7.
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala:  Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko • Storbackenin jätinkirkot
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko • Hembackenin jätinkirkko • Honkobackharjun jätinkirkko • Högryggenin jätinkirkko • Höysälänjärven jätinkirkko • Jäknabackenin jätinkirkko • Kejsmolandsbackenin jätinkirkko • Kåtabackenin jätinkirkko • Racklen jätinkirkko • Snårbackenin jätinkirkko • Svedjebackenin jätinkirkko • Tallbackharjun jätinkirkot • Tavoman jätinkirkko
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko • Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko • Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko • Kirkkoharjun jätinkirkko • Korven jätinkirkko • Kämppäkankaan jätinkirkko • Pahikaisharjun jätinkirkko • Pikku Hautakankaan jätinkirkko • Tressunharjun jätinkirkot
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna • Jätinlinna • Jättiläissaaren jätinkirkko • Kehäkankaan jätinkirkko • Keskimmäisenkankaan jätinkirkko • Kettukankaan jätinkirkko • Kivilammen jätinkirkko • Kiviojakankaan jätinkirkko • Kotakankaan jätinkirkko • Käyräkankaan jätinkirkot • Laivakankaan jätinkirkko • Linnamaan jätinkirkko • Linnakankaan jätinkirkko • Linnankankaan jätinkirkko • Linnansaaren jätinlinna • Luola-ahon jätinkirkko • Metelinkankaan jätinkirkko • Metelinkirkko • Miehennevan jätinkirkko • Mustosenkankaan jätinkirkko • Mäntyselän jätinkirkko • Pattijoen Kastelli • Pesuankankaan jätinkirkko • Pikku Jakenaron jätinkirkko • Pikku Liekokankaan jätinkirkot • Pirttihaudankankaan jätinkirkko • Pirttivaaran jätinkirkot • Rajakankaan kirkko • Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko
Lappi:  Jatulinlehdon jätinkirkko
Milou

Milou (oikealla) ja Tintti.
Milou on sarjakuvahahmo Tintin koira Tintin seikkailut -sarjakuvissa. Milou on uskollinen, sankarillinen ja neuvokas valkoinen karkeakarvainen kettuterrieri, joka pelastaa Tintin hengen useita kertoja.
Tausta

Sarjakuvapiirtäjä Hergé loi Miloun jo Tintin ensimmäiseen seikkailuun Tintti Neuvostojen maassa (1929), ja se oli Tintin rinnalla sarjan loppuun asti. Milou on rodultaan karkeakarvainen kettuterrieri. Rotu oli vuoden 1929 tienoilla suosittu rohkeutensa, luonteensa ja älykkyytensä johdosta, joskin valkoinen oli sille epätavallinen väri. Myös Hergén suosiman lounasravintolan omistajalla oli kettuterrieri. Milou sai nimensä Hergén teini-iän ihastuksen Marie-Louise Van Cutsemin lempinimestä, joka oli myös Milou. Sarjakuvan Milou on kuitenkin uroskoira, minkä näkee siitä, että se nostaa takajalkaa, rehentelee sekä vikittelee tyttökoiria.
Piirteet

Milou on perso ruoalle, juomalle ja nukkumiselle. Sen suosikkiruokaa on kana, jota sen nähdään ahmivan useissakin albumeissa. Myös luut ovat Miloun herkkua, ja se pitää myös viskistä, minkä seurauksena se toikkaroikin usein humalassa. Vaikka Milou onkin terrierille tyypillisesti rohkea koira, sillä on araknofobia eli Milou pelkää hämähäkkejä.
Miloulla on tarkka vaisto, sillä se tunnistaa epäilyttävät tyypit ennen isäntäänsä. Milou kommentoi Tintin edesottamuksia ironisesti ja varoitellen etenkin sarjan avausalbumeissa, kunnes kapteeni Haddock omaksuu kommentoijan roolin ja siirtää Miloun hiukan taka-alalle. Inhimillisistä piirteistään huolimatta Milou käyttäytyy usein myös kuin tavallinen koira: se nuuhkii, jäljittää, puree ja haukkuu.
Ráckeve

| Ráckeve |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Ráckeve
 Koordinaatit: 47°9′40″N, 18°56′44″E 
Valtio:  Unkari
Lääni:  Pest
Hallinto:  
 – Pormestari:  József Szadai 
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  64,09 km²
Väkiluku (2010)  ():  9 952
 – Väestötiheys:  155,3 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  2300
Suuntanumero(t):  +36 24
 
 http://www.rackeve.hu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ráckeve on kaupunki Unkarissa, Pestin läänissä. Siellä oli 9 952 asukasta vuonna 2010.
Maantiede

Ráckeve sijaitsee alle 50 kilometriä Budapestistä etelään lähellä Csepelsaaren eteläkärkeä, Tonavan rannalla. Kunnan pinta-ala on 64,09 neliökilometriä, ja siitä varsinainen kaupunkialue käsittää 9,68 neliökilometriä.
Historia

Ráckeve nimi kertoo kaupungin serbihistoriasta, sillä sanalla raci viitattiin serbeihin. Turkkilaisia paenneet serbit asettuivat kaupunkiin 1400-luvulla. He rakensivat kaupunkiin Serbian ortodoksisen kirkon, joka on Unkarin vanhin. Eugen Savoijilainen osti Ráckeven 1600-luvulla. Hän onnistui kukistamaan turkkilaiset Zentan taistelussa 1697. Tämän jälkeen Eugen rakennutti kaupunkiin palatsin, jonka suunnitteli Johann Lukas von Hildebrandt. Se on Unkarin vanhin barokkipalatsi.
Ensimmäisessä maailmansodassa romanialaisjoukot valtasivat hetkellisesti kaupungin, ja neuvostojoukot miehittivät kaupunkia toisessa maailmansodassa. Kaupunki kehittyi 1960- ja 1970-luvuilla, jolloin kaupungissa tehtiin huomattavia korjaus- ja rakennustöitä. Kaupunginoikeudet Ráckeve sai 1989.
Nähtävyydet

Kaupungin keskustassa on Serbian ortodoksinen kirkko, joka rakennettiin alkujaan 1487. Sitä kuitenkin laajennettiin seuraavalla vuosisadalla kahdella renessanssityylisellä sivukappelilla, ja vuonna 1758 sen yhteyteen rakennettiin kellotorni. Kirkon katossa ja seinissä on serbitaiteilijan tekemiä freskoja, jotka maalattiin 1765–1771. Ne esittävät kohtauksia Vanhasta ja Uudesta testamentista sekä pyhimyksiä. Eugen Savoijilaisen rakennuttama palatsi sijaitsee Tonavan rannalla. Se on nykyään 30-huoneinen hotelli nimeltä Savoyai Kástely Hotel. Se muutettiin hotelliksi ja konferenssikeskuksessa vuoden 1982 korjaustöissä. Palatsin lähellä on Árpád-museo, jossa on monia Tonavaan liittyviä näyttelyitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ráckeve Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut (unkariksi)
Tuula Minetti

Tuula Minetti (o.s. Myllyniemi, s. 9. marraskuuta 1964) on suomalainen squashinpelaaja.
Minetti voitti joukkueiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa pronssia vuonna 1990. Hän pelasi 126 maaottelua vuosina 1980–1998. Suomen mestaruuden hän on voittanut 20 kertaa vuosina 1983, 1985–2000, 2002 ja 2008–2009.
Squashin maailmanlistalla Minetti oli parhaimmillaan 14:s vuonna 1992, mikä on korkein suomalaisen naispelaajan sijoitus. Muista naispuolisista yksilömailapelaajista vain sulkapalloilija Anu Nieminen on ollut korkeammalla (13:s vuonna 2002).
Aiheesta muualla

Minetin maaottelut Suomen Squashliiton sivuilla
Minyas

Minyas (m.kreik. Μινύας) oli kreikkalaisessa mytologiassa tarunomainen kuningas, jonka katsottiin olevan joko Poseidonin tai Khryseen poika.
Minyaalla oli useita lapsia, joista nimeltä on mainittu muiden muassa Orkhomenos, joka perusti Orkhomenoksen kaupungin ja toimi sen kuninkaana, Klymene ja minyadit, kolme Minyaan tytärtä. Minyas oli niin rikas, että hän oli ensimmäinen, jonka sanottiin rakentaneen aarrekammion suojaamaan rikkauksiaan.
Minyalaisten kerrotaan polveutuvan hänestä, ja argonauttien sanotaan olleen suurimmaksi osaksi hänen tytärtensä poikia. Heidän johtajansa Iason oli Klymenen poika. Minyalaisten keskuksia olivat Boiotia, erityisesti Orkhomenos, sekä Thessalian Iolkos.
Radioaktiivisia unia

| Radioaktiivisia unia> Radioactive Dreams |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Albert Pyun
Käsikirjoittaja:  Albert Pyun
Tuottaja:  Moctesuma Esparza Tom Karnowski
Säveltäjä:  Peter Manning Robinson
Kuvaaja:  Charles Minsky
Leikkaaja:  Dennis M. O'Connor
Lavastaja:  Bob Ziembicki
Pääosat:  John Stockwell Michael Dudikoff
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  ITM Productions Vanir Group of Companies
Ensi-ilta:   heinäkuu 1985  19. syyskuuta 1986
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  220 038 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Radioaktiivisia unia (Radioactive Dreams) on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteiskomedia, jonka ohjasi ja käsikirjoitti Albert Pyun. Elokuvan pääosissa esiintyivät John Stockwell ja Michael Dudikoff.
Elokuva palkittiin Golden Raven -palkinnolla vuonna 1987 Brysselin kansainvälisillä fantasiaelokuvajuhlilla.
Juoni

Vuoden 1996 ydinsodan jälkeen Phillip Hammer ja Marlowe Chandler ovat viettäneet 15 vuotta omassa bunkkerissa lukien vanhoja 1950-luvun etsivänovelleja ja kuunnellen saman vuosikymmenen musiikkia. 19-vuotiaina he lähtevät bunkkeristaan ulkomaailmaan, jonka he näkevät olevan täynnä mutantteja ja kannibaaleja. Pojista tulee lukemiensa novellien innoittamina etsiviä. Marlowe haluaisi löytää isänsä, kunnes kaksikko löytää kaksi ydinaseen avainta, joissa on heidän isänsä nimet. Pian he saavat peräänsä erinäisiä rikollisia, jotka yrittävät viedä avaimet.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Stockwell  | … |  Phillip Chandler   |
|  Michael Dudikoff  | … |  Marlowe Hammer   |
|  Lisa Blount  | … |  Miles Archer   |
|  George Kennedy  | … |  Spade Chandler   |
|  Don Murray  | … |  Dash Hammer   |
|  Michele Little  | … |  Rusty Mars   |
|  Norbert Weisser  | … |  Sternwood   |
|  Paul Keller Galan  | … |  Harold   |
|  Demian Slade  | … |  Chester   |
|  Christian Andrews  | … |  Brick Bardo   |
|  Hilary Shapiro  | … |  motoristien johtaja   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen sanoo Radioaktiivisten unien kuvausta tyylikkäästi ja perusideaa hauskaksi, mutta ei ihan elokuvan loppuun asti kantavaksi. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Minna & miehet

| Minna & miehet |
| --- | --- |

Kirjailija:  Jyrki Nissinen, Jyrki Heikkinen, Jope Pitkänen, Reijo Kärkkäinen, Petteri Tikkanen ja Pentti Otsamo
Kustantaja:  Asema
Julkaistu:  2010
Sivumäärä:  124
ISBN:  978-952-5909-02-9 
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Minna & miehet: Minna Canthia sarjakuvina on vuonna 2010 ilmestynyt sarjakuva-antologia, joka sisältää tulkintoja Minna Canthin kertomuksista. Piirtäjät ovat Jyrki Nissinen, Jyrki Heikkinen, Jope Pitkänen, Reijo Kärkkäinen, Petteri Tikkanen ja Pentti Otsamo. Teoksen julkaisi oululainen Asema-kustantamo ja Pohjois-Savon taidetoimikunta.
Aiheesta muualla

Jukka Laine: Minnan ja miesten paritanssit[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 27.10.2010.
Harri Römpötti: Minna kertoi, miehet piirtävät. Helsingin Sanomat 15.11.2010.
Mingrelin kieli

Mingrelin kielen levinneisyysalue.
Mingrelin kieli (mingrelin kielellä მარგალური ნინა, margaluri nina, georgian kielellä მეგრული ენა, megruli ena) on Georgiassa asuvien mingrelien puhuma eteläkaukasialainen eli kartvelilainen kieli.
Kieltä puhutaan Georgian luoteisosassa sijaitsevassa Mingreliassa. Etelässä kieliraja kulkee Rionijokea pitkin, idässä alue käsittää Abašan ja Martvilin piirit ja lännessä Abhasian Galin piirin. Puhujia arvioidaan olevan 350 000 tai 400 000 henkeä.
Mingreli jakautuu Samurzakanon ja Zugdidin (länsimurre) sekä Senakin (itämurre) murteisiin. Sen lähin sukukieli on lazi. Eräät tutkijat käyttävät niistä yhteistä nimitystä zanin kieli. Ilmeisesti vielä 600-luvulla ne muodostivat yhtenäisen alueen, joka jakautui kahtia georgialaisten siirtyessä Mustanmeren rannalle.
Kieli toimii mingrelien suullisen kanssakäymisen välineenä. Kirjakielenään puhujat käyttävät georgiaa. Abhasiassa mingrelit osaavat myös abhaasia. Ensimmäiset mingrelinkieliset sanat ja lauseet merkittiin muistiin 1670–1680-luvuilla. Vuonna 1899 julkaistiin mingrelin aapinen ja 1930-luvulla ilmestyi mingrelinkielinen sanomalehti. Georgialaisen kirjaimiston avulla mingreliä on käytetty yksityisessä kirjeenvaihdossa. 1990-luvulta lähtien kielellä on ilmestynyt kaunokirjallisia teoksia ja Abhasian Galin kaupungissa sitä käytetään paikallisessa sanomalehdessä.
Aiheesta muualla

Ethnologue: Mingrelian (englanniksi)
Eteläkaukasialaiset kielet
georgia
lazi
mingreli
svani
Millenarismi

Millenarismi on uskonnollisen, sosiaalisen tai poliittisen ryhmän tai liikkeen uskomus tulevaan suureen yhteiskuntamuutokseen, jonka jälkeen kaikki muuttuu. Toivottu muutos voi tuottaa kokonaan uudenlaisen yhteiskunnan tai palauttaa menetetyn rakenteen. Millenaristisen liikkeen voi synnyttää jonkin kansanosan kokema tyytymättömyyden tunne tai siirtomaavalloitusta seurannut kulttuurien yhteentörmäys. Käsite löytyy useista kulttuureista ja uskonnoista.
Luokittelu

Millenaristiset kultit voidaan jakaa kolmeen kategoriaan, joista kolmas on kahden ensimmäisen välimuoto. Ensimmäisen kategorian liikkeitä kutsutaan messiaanisiksi tai utopistisiksi, ja niissä tähdätään kokonaan uudentyyppisen yhteiskunnan saavuttamiseen. Messiaanisia liikkeitä esiintyy yleensä etnisesti yhtenäisten valtioiden sisällä. Ne syntyvät yleensä kriisiaikoina sellaisissa kansanosissa, joiden sosiaalinen tai taloudellinen asema on rajusti heikentynyt tai jotka kokevat niin käyneen, mistä on seurannut kollektiivisesti koettu psykologinen ahdistustila. Näille liikkeille on ominaista karismaattinen visionääri tai profeetta, joka näkee näyn ja tulkitsee sitä lähiympäristölleen sekä esittää keinot yhteisölle päästä ahdingosta. Kannattajajoukko saavuttaa hurmostilan ja sokean uskon niin oppiin kuin profeettaankin ja tämän kykyyn johdattaa yhteisö ennustettuun utopiaan.
Toisen kategorian liikkeitä kutsutaan perinnäisiksi, säilyttäviksi tai nativistisiksi, ja ne pyrkivät uudelleenkonstruoimaan menetetyn sosiaalisen rakenteen. Näiden liikkeiden taustalla on kahden teknologisesti eri tasolla olevan kulttuurin yhteentörmäys. Nativistisia liikkeitä syntyy usein siirtomaavalloitusten seurauksena, kun valloittajat kieltävät perinteiset suku-, maanomistus- ja uskonnolliset instituutiot ja samalla järkyttävät alkuperäisväestön maailmankuvaa omilla raha- ja aikakäsityksillään, kehittyneillä tuotteillaan, sotilaallisella ylivoimallaan ja lähetystyöllään. Tällaisia liikkeitä ovat olleet esimerkiksi tasankointiaanien henkitanssikultti ja melanesialainen lastikultti.
Yhteisiä piirteitä

Millenaristisille liikkeille on yhteistä:
kollektiivisuus: uskovat saavuttavat pelastuksen kollektiivisesti
maanpäällisyys: ihanneyhteiskunta saavutetaan jo tässä maailmassa eikä vasta kuoleman jälkeen
yhtäkkisyys: muutos tapahtuu pian ja kertaheitolla
kokonaisvaltaisuus: pelastus muuttaa elämän täysin maanpäällä ja uusi järjestys on itse täydellisyys
yliluonnollisuus: muutos saavutetaan joko yliluonnollisten voimien toimesta tai niiden avustuksella
Millenarististen liikkeiden suhde väkivaltaan on vaihdellut täydellisestä pasifismista radikaaliin militanttisuuteen. Alistettu kansa, jonka keskuudessa liike syntyi, on kuitenkin yleensä sotilaallisesti altavastaaja, joten militanttius on ollut liikkeille harvinaista. Sen sijaan liikkeille on ollut olennaista turvautuminen yliluonnollisiin voimiin, joihin voidaan vaikuttaa oikealla uskolla ja oikeilla rituaaleilla. Millenaristinen liike saa käyttövoimansa kannattajakuntansa tyytymättömyyden tunteesta, joten liike jatkaa usein toimintaansa vaikka sen perustanut profeetta katoaisikin.
Millenaristisia liikkeitä

millennialismi eli kiliasmi, kristillinen millenarianismin muoto, uskoa siihen, että Jeesus palaa aikojen lopulla fyysisesti perustamaan tuhatvuotisen rauhan valtakunnan maan päälle
lastikultti
henkitanssi
Radio Peterburg

Pietarin radiotalo.
Radio Peterburg (ven. Радио Петербург) on yleisradioyhtiö Peterburgin omistama radioasema Pietarissa Venäjällä. Se jatkaa vuonna 1924 perustetun Leningradin radion perinteitä ja kertoo olevansa Venäjän vanhin radioasema.
Neuvostoliiton jälkeen

Neuvostoliiton hajottua Venäjän yleisradiotoiminta järjesteltiin uudelleen. Vuonna 1992 perustettiin valtion yleisradioyhtiö Peterburg, joka vuotta myöhemmin sai nimen Peterburg – 5 kanal. Vähän myöhemmin sen valtakunnallisella televisiokanavalla alettiin välittää Vladimir Gusinskin NTV:n ohjelmia, ja vuonna 1997 sen taajuudet luovutettiin uudelle Kultura-kanavalle. Pietarin viitoskanavan toiminta-alueeksi jäi Pietarin kaupunki ja Leningradin alue.
Yleisliittolaisen radion jäänteet Majak, Junost ja Orfei sulautuivat Venäjän yleisradioyhtiöön vuonna 1998. Samana vuonna perustettiin osakeyhtiöpohjainen yleisradioyhtiö Peterburg, jonka pääomistajat olivat Pietarin kaupunginhallitus ja Leningradin aluehallinto. Television viitoskanava sai vuonna 2007 takaisin valtakunnallisen statuksensa, ja yleisradioyhtiö Peterburgista tuli seuraavana vuonna osa yksityistä Natsionalaja Media Gruppa -hallintayhtiötä.
Yhtiöjärjestelyillä oli dramaattiset seuraukset Radio Peterburgiksi muuttuneelle Pietarin radiolle. Vielä Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen kukoistaneen aseman toimintaa alettiin supistaa vuonna 1998, ja vuonna 2001 se sai väistyä Radio Rossiin tieltä lankaradion vähän kuunnellulle kolmoskanavalle ja vanhalle ULA-alueelle. Vuonna 2002 asema menetti kanavansa myös Leningradin alueen lankaradioverkoissa. Pietarin ajankohtais- ja yleiskanavana on siitä lähtien ollut toimintaansa laajentaneen Venäjän yleisradioyhtiön paikallisradio Radio Rossii – Sankt-Peterburg, jonne 2000-luvun vaihteessa siirtyi suurin osa Pietarin radion työntekijöistä. Radio Peterburg on profiloitunut kulttuuriohjelmien ja klassisen musiikin kanavaksi. Molempien kanavien yleisö koostuu etupäässä keski-ikäisistä ja iäkkäistä kuuntelijoista, kun taas nuoremmat kuuntelevat kaupallisia formaattiradioita.
Radio Peterburg lähettää päivittäin 19 tuntia ohjelmaa ULA-taajuudella 69,47 MHz sekä Pietarin ja Leningradin alueen lankaradioverkoissa. Sen ohjelmia voi kuunnella myös Internetissä. Aseman arkistossa on lähes puoli miljoonaa äänitettä, joista on tarjolla näytteitä.
Aiheesta muualla

Radio Peterburg (venäjäksi)
Isabelle Mir

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Isabelle Mir |  Isabelle Mir |  Isabelle Mir |  |
Maa:   Ranska
Naisten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Grenoble 1968 | syöksylasku |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Val Gardena 1970 | syöksylasku |  |
Isabelle Mir (s. 2. maaliskuuta 1949) on entinen ranskalainen alppihiihtäjä ja olympiamitalisti.
Mir saavutti Grenoblen 1968 talviolympialaisten syöksylaskussa hopeaa 0,46 sekuntia itävaltalaiselle Olga Pallille hävinneenä. Suurpujottelussa hän sijoittui kuudenneksi jälleen yhden sijan Pallia heikompana. Pujottelussa hänen sijoituksensa oli viides. Kauden 1967–1968 maailmancupissa Mir jakoi syöksylaskucupin voiton Olga Pallin kanssa ja sijoittui kokonaispisteissä toiseksi.
Val Gardenan MM-kilpailuissa 1970 Mir saavutti syöksylaskussa hopeaa hävittyään puoli sekuntia Sveitsin Annerösli Zrydille. Samana talvena hän voitti maailmancupin syöksylaskucupin. Seuraavalla kaudella hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Vielä Sapporon 1972 olympialaisten syöksylaskussa Mir sijoittui neljänneksi 0,94 sekuntia pronssimitalisti Susan Corrockille hävinneenä.
Mirdat II

Mirdat II (georg. მირდატ II, nimen latinisoitu muoto Mithridates) oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli muinaisen Itä-Georgian) kuningas Aršakiani-dynastiasta vuosina 249–265.
Hänet tunnetaan pelkästään keskiaikaisista georgialaisista kronikoista, joiden mukaan hän oli Iberian joko 22. tai 24. kuningas. Hänen kerrotaan ainoastaan olleen kuningas Bakur I:n poika. Professori Cyril Toumanoff on esittänyt hypoteesin, että samaan aikaan hallitsi myös toinen iberialainen kuningas, Amazasp III (hallitsi 260–265), jonka asetti todennäköisesti antikuninkaaksi Sapor I, Iranin šaahi. Amazasp tunnetaan sassanidien kirjoituksista, mutta häntä ei mainita georgialaisissa lähteissä.