stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Timorin maantiede
Luonto > Eläimistö

Itä-Timorin luonnossa on piirteitä sekä Aasian että Australian eläinlajistosta, sillä saarella elää apinalajeja sekä pussieläimiä. Saari on ollut niin kauan eristyksissä, että siellä on kehittynyt myös kotoperäisiä lajeja. Luonto tunnetaan kuitenkin huonosti. Alkuperäisiin nisäkkäisiin kuuluu ainakin 30 lepakkolajia, päästäisiä ja rottia. Itä-Timorilla elää ainakin 240 lintulajia, joista 31 on kotoperäisiä.
Itä-Timorin ensimmäinen kansallispuisto on Nino Konis Santanan kansallispuisto, joka perustettiin vuonna 2007. Alueella elää useita endeemisiä lintulajeja, muun muassa uhanalainen celebesinkakadu.
Tatamailau on Itä-Timorin korkein vuori.
Ithaka

Ithakan saarta.
| --- | --- |
Sijainti:  38°24′06″N, 20°40′08″E, Ithaka Ithaka, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Jooniansaaret
Korkein kohta:  Niríto Óros, 806 m
Pinta-ala:  96 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  3 231
Suurin kaupunki:  Vathý
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ithaka (kreik. Ιθάκη, Itháki) on Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään. Saaren pinta-ala on 96 neliökilometriä ja asukasluku 3 231 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Ithaka kuuluu Ithakan kuntaan, Ithakan alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Saaren pääkylä on Vathý.
Maantiede

Ithaka sijaitsee Välimereen kuuluvassa Joonianmeressä Kefalonián saaren koillispuolella. Saaret erottaa noin neljä kilometriä leveä salmi. Ithakan pohjoispuolella sijaitsee Lefkas, koillispuolella pienemmät Arkoúdi ja Átokos.
Ithakan suurin pituus on noin 29 kilometriä ja leveys noin 7 kilometriä. Sen rantaviivan pituus on noin 100 kilometriä. Saari koostuu kahdesta osasta, pohjois- ja eteläosasta, joita yhdistää kapeampi, noin 620 metriä leveä kannas nimeltä Aetós. Kannaksen itäpuolella on Móloksenlahti, joka työntyy syvälle saareen ja lähes jakaa sen kahtia. Ithaka on vuoristoinen ja sen rannikot ovat kallioiset. Saaren korkein kohta on Niríto (806 metriä), joka sijaitsee saaren pohjoisosassa. Pohjoisosan toinen korkea vuori on Exogí eli Níio. Eteläosan korkein vuori on Petaliátiko eli Merovígli (669 metriä).
Maantiede > Hallinto ja kylät

Ithaka kuuluu hallinnollisesti Ithakan kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren pääkaupunki ja suurin asutus on Vathý eli Ithakan kylä (1 920 asukasta), joka sijaitsee yhdessä saaren monista suojaisista poukamista sen länsirannikolla. Muut suurimmat asutukset ovat Stavrós (366 asukasta), Perachóri (343), Platreithiás (201) ja Kióni (182). (Katso myös: Luettelo Ithakan kunnan kylistä ja saarista.)
Historia > Homeroksen Ithaka

Homeroksen eepoksissa Ithaka oli Odysseuksen kotisaari ja hän oli sen kuningas. Tutkijat ovat kuitenkin olleet erimielisiä siitä, mihin saareen eeposten ”Ithakalla” viitataan. Perusteluna tälle on se, ettei Ithaka maantieteensä puolesta vastaa täysin Homeroksen kirjallista kuvausta, eikä sieltä aiemmin ollut tehty kovin merkittäviä arkeologisia löytöjä lukuisista yrityksistä huolimatta. Toisaalta monet Ithakan piirteet vastaavat saarta, jota Homeros kuvaa.
1800-luvulla saarelta kaivettiin esiin kyklooppimuureja ja pieni akropolis sekä merkkejä lukuisista asumuksista. Muun muassa Heinrich Schliemann suoritti saarella kaivauksia. Palatsista ei kuitenkaan löydetty merkkejä. Schliemannin apulainen Wilhelm Dörpfeld esitti teorian, että Homeroksen ajan Ithaka olisikin ollut Lefkas, josta saarelaiset olisivat myöhemmin muuttaneet nykyiselle Ithakalle ja tuoneet saaren nimen mukanaan. Homeroksen palatsi olisi sijainnut lähellä Nydrín kylää. Teoria on kuitenkin myöhemmin kumottu. Homeroksen Ithakaksi on esitetty myös Kefaloniáa. Erään teorian mukaan Ithaka olisi ollut Kefalonián Palikín niemi, joka olisi aiemmin muodostanut erillisen saaren.
Vuonna 2010 Ithakalta löydettiin noin vuodelta 1300 eaa. peräisin olevan mykeneläisaikaisen palatsin rauniot. Rakennus on ollut kahteen (tai kolmeen) tasoon rakennettu palatsi, jossa oli kallioon kaiverrettu portaikko. Tutkijoiden mukaan se vastaa monin tavoin Homeroksen kuvausta Odysseuksen palatsista. Joka tapauksessa arkeologista kohdetta kutsutaan usein nimellä Odysseuksen palatsi.
Historia > Myöhempi historia

Ithakan historia seuraa Jooniansaarten yleisiä vaiheita. Roomalaiset valtasivat saaren vuonna 187 eaa. Rooman valtakunnan jaossa se tuli osaksi Bysanttia vuoteen 1185 saakka, jolloin normannit valtasivat sen. 1200-luvulla se siirtyi frankkivallan alle ja myöhemmin venetsialaisille. Turkkilaiset valtasivat saaren vuonna 1479. 1500-luvulla Venetsia sai saaren takaisin haltuunsa joksikin aikaa. Tuona aikana Vathýsta tuli saaren keskus. Saari säilyi Venetsialla Napoleonin sotiin ja vuoteen 1797 saakka, jolloin se siirtyi muiden Jooniansaarten tavoin Ranskalle. Välillä valtaa pitivät venäläiset ja jälleen turkkilaiset, kunnes saari palautettiin Ranskalle vuonna 1807.
Vuonna 1809 Ithaka tuli brittivallan alle. Vuosina 1815–1864 saari oli osa Jooniansaarten yhdysvaltoja, joka oli Britannian protektoraatti. Ithakasta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1864.
Nähtävyydet

Ithakan nähtävyyksiin kuuluu kaksi luontokohdetta, jotka yhdistetään Homeroksen kertomuksiin. Ensimmäinen on niin kutsuttu Nymfien luola, joka sijaitsee saaren länsirannikolla Vathýsta noin kilometrin päässä. Toinen on Arethousan lähde, joka sijaitsee saaren kaakkoiskärjessä. Nähtävyyksiin kuuluvat myös Ithakan arkeologinen museo Vathýssä sekä Moní Katharón -luostari.
Kirjallisuutta

Bittlestone, Robert & Diggle, James & Underhill, John: Odysseus Unbound: The Search for Homer’s Ithaca.  Cambridge, UK:  Cambridge University Press, 2005.  ISBN 0-521-85357-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ithaka Wikimedia Commonsissa
Jooniansaaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Ithaka  Kefaloniá  Korfu  Kythera  Lefkas  Paxós  Zákynthos 
Alisaariryhmät:   Paxoí Ágios Nikólaos  Antípaxos  Daskália (Pláka)  Kaltsonísi  Mongonísi  Panagía  Paxós  Diapontiset saaret Diákopo  Diáplo  Ereikoússa  Karávi  Mathráki  Othonoí  Plateiá  Tracheiá  Ekhinadit Ápasa  Drakonéra  Fílippos  Giróvaris  Kalógiros  Karlonísi  Kounéli  Lamprinós  Mákri  Módi  Oxeía  Petalás  Pístros  Pontikós  Práso  Prováti  Sofía  Sorós  Tsakalonísi  Vromónas  Oinoússes Avgó  Bómpa  Dýo Adélfia  Sapiéntza  Schíza  Venétiko  Strofadit Árpyia  Stamfáni  Tilevoḯdes Alafonísi  Arkoúdi  Átokos  Chelóni  Formíkoula  Kálamos  Kastós  Kýthros  Madourí  Meganísi  Petaloú  Prasonísi  Prováti  Skorpídi  Skorpiós  Spárti  Thiliá  Tsokári 
Muut pienemmät saaret:   Agía Marína  Ágios Andréas  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Áktio-Vónitsa  Ágios Nikólaos, Sývota  Ágios Nikólaos, Zákynthos  Ágios Sóstis  Antidragonéra  Antikythera  Avgó  Chelonísi  Dionísi  Dragonéra  Fortí  Kalonísi  Korakonísi  Koutsounés  Lagoúdia  Lazaréto, Ithaka  Lazaréto, Korfu  Lygía  Marathonísi  Megálo Mourteméno  Merópi  Mikró Nisí  Moúrtos  Myzíthres  Panagía  Peristerés  Pontikonísi  Poréti  Porí  Próti  Pýlos  Sésoula  Sfaktiría  Skartsoumponísi  Vagiá  Vardiánoi  Vído 
Ithakan saaren pohjoisosaa.
Odysseuksen palatsiksi kutsutut mykeneläisaikaiset rauniot.
Vathý eli Ithakan kylä.
J-rock

J-rock (jap. 日本のロック, nihon no rokku) on yleisnimitys japanilaiselle rock- tai metallimusiikille. Käsite sisältää useita erilaisia japanilaisen populaarimusiikin tyylejä, joiden ei välttämättä edes tarvitse olla rockia.selvennä J-rockin alalajeiksi voidaan lukea muun muassa oshare kei, visual kei, angura ja eroguro. J-popia pidetään yleensä omana J-rockista erillisenä tyylilajinaan.
J-rockin vaiheita

Ensimmäisiä kansainvälistä julkisuutta saaneita japanilaisia rockmuusikkoja oli bassokitaristi Tetsu Yamauchi, joka soitti 1970-luvulla suosituissa brittiläisissä yhtyeissä Free ja The Faces. 1980-luvulta lähtien japanilaisesta rock- ja metallimusiikista alkoi tulla kultti-ilmiö Yhdysvalloissa ja Euroopassa. 1990-luvun lopulta lähtien J-rockin suosio on kasvanut voimakkaasti Suomessakin. Monilla japanilaisilla yhtyeillä on nykyisin oma vakiintunut ihailijakuntansa kotimaansa ulkopuolella.
J-rockin suuntauksia

Visual kei – J-rockin alalaji, joka korostaa visuaalisuutta jopa enemmän kuin musiikkia.  Kappaleetkin on luotu mahdollisimman teatraalisiksi ohuilla bassoäänillä, voimakkailla kitaroilla ja valtavilla rumpukuvioilla. Laulutapa on moniskaalaista, ja suurin osa visual kei -laulajista onkin oppineita tenoreita lähde?, jotka käyttävät äänialaa hyödykseen kaikin mahdollisin tavoin. Eräs visual kein suuntaus on oshare kei.
Angura & Eroguro – Synkkiä ja yhteiskuntakriittisiä tyylilajeja. Vaikutteita otetaan paljolti japanilaisesta kansanmusiikista. Erogurossa särö on tärkeä osa bassokitaran ääntä, jotta alavireiset kitarat ja kireäkalvoisten rumpujen punk- ja death metal -kompit saavat lisävoimaa. Angurassa saatetaan lisämelodioiden luomiseksi käyttää esimerkiksi perinteikästä koto-soitinta. Akustinen kitara on C-vireeltään olennainen osa sointupuolta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
J-Music Ignited
JaME:n kattavampi luettelo esittäjistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Josephine Yun: J-rock.  Like, 2007.  ISBN 978-952-01-0003-2
Rockin suuntauksia
Aikuisrock
Bluesrock
Brittipop
Country rock
Elektroninen rock
Folkrock
Funkrock
Garage rock
Glam rock
Goottirock
Grunge
Hard rock
Instrumentaalirock
J-rock
Katurock
Klassinen rock
Kristillinen rock
Metallimusiikki
Poprock
Post-rock
Progressiivinen rock
Psychobilly
Psykedeelinen rock
Punk
Rap rock
Rock and roll
Rockabilly
Sinfoninen rock
Soft rock
Southern rock
Space rock
Stadionrock
Suomirock
Taiderock
Vaihtoehtorock
Lekhoioi

| Lekhoioi> Λεχώιοι |
| --- | --- |
Valtio:  ?
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  ?
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lekhoioi (m.kreik. Λεχώιοι, Lekhōioi, myös Lechoioi) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis), jonka sijaintipaikkaa ei tunneta. Ainoa lähde sen olemassaololle poliksena on yksi Dodonasta löydetty omistuskirjoitus. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Lekhōios (Λεχώιος).
Leivonmäen vaakuna

Leivonmäen vaakuna (1956–2007)
Leivonmäen vaakuna oli Leivonmäen kunnan tunnus ja puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys kuuluu ”punaisessa kentässä hopeinen kaarityviö, jolla seisoo kultainen leivonen siivet ja oikea jalka koholla.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Leivonmäen kunnanvaltuusto hyväksyi sen 27. huhtikuuta 1956. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 1. lokakuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2008, kun Leivonmäki yhdistyi Joutsan kuntaan.
Leijonaterassi

| Leijonaterassi |
| --- | --- |
 Leijonaterassi.
Sijainti:  Delos, Kykladit, Etelä-Egean saaret  Kreikka
Koordinaatit:  37°24′9″N, 25°16′1″E
Rakennustyyppi:  veistosryhmä
Valmistumisvuosi:  noin 620–600 eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Delos 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leijonaterassi oli antiikin aikainen leijonapatsain koristeltu penger Deloksen saarella Kreikassa. Siihen liittyi patsaiden edestä kulkenut Leijonien katu. Rakennelman rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Leijonaterassi ja leijonien kopiot.
Deloksen arkeologisessa museossa olevat leijonat.
Venetsiaan siirretty leijona.
Leijonaterassi sijaitsee Pyhän järven länsipuolella. Leijonien katu kulki penkereen ja järven välistä. Penger oli koristeltu leijonapatsailla, jotka oli veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 620–600 eaa. Ne olivat naksoslaisten Apollon-jumalalle lahjoittamia ja niiden tehtävänä oli jumalan syntymäpaikan Pyhän järven ja sen Pyhän palmupuun vartioiminen. Patsaat oli tehty naksoslaisesta marmorista ja kunkin pituus oli noin 1,72 metriä. Istuvat leijonat katsoivat kaikki itään järvelle päin ja niiden suut olivat auki ikään kuin ne karjuisivat. Leijonat on veistetty poikkeuksellisen hoikiksi ja niillä on pienet päät. Kaikki leijonat olivat urospuolisia, mutta niille ei kuitenkaan ollut veistetty leijonanharjaa. Patsailla oli jalustat ja ne oli sijoitettu penkereeseen noin 3,5 metrin välein.
Leijonapatsaita oli alun perin ainakin yhdeksän ja mahdollisesti jopa 16. Nykyaikaan patsaista on säilynyt Deloksella viisi. Ne löydettiin saaren arkeologisissa kaivauksissa vuosien 1886–1906 aikana. Patsaat olivat hajallaan pitkin aluetta, ja arvellaan, että niitä oli käytetty roomalaisten vuonna 69 eaa. tekemän linnoitusmuurin rakentamiseen. Löytämisen jälkeen patsaat sijoitettiin alkuperäisille paikoilleen. Vuodesta 1999 alkuperäiset patsaat ovat Deloksen arkeologisessa museossa. Niiden paikalla kadun varrella on nykyisin kipsiin valetut kopiot. Leijonaterassi on yksi Deloksen suosituimpia nähtävyyksiä.
Kuudes säilynyt leijonapatsas vietiin Delokselta Venetsiaan vuonna 1716 ja asetettiin siellä vartioimaan Arsenaalia. Sen pää kuitenkin korvattiin enemmän venetsialaista makua vastanneella leijonanpäällä harjoineen, joten alkuperäisestä patsaasta on jäljellä vain vartalo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leijonaterassi Wikimedia Commonsissa
Leijukerrosreaktori

Kaavakuva leijukerrosreaktorista
Leijukerrosreaktori tai leijupetireaktori on reaktorityyppi, jossa neste tai kaasu johdetaan suurella nopeudella kiinteiden katalyyttihiukkasten läpi. Leijukerrosreaktoreilla on useita merkittäviä teollisia sovellutuksia.
Periaate ja käyttö

Leijukerrosreaktorissa on huokoisia kiinteitä hiukkasia, joihin reaktion katalyytti on sidottu. Reaktoriin syötetään reaktion lähtöaineet sisältävää fluidia suurella nopeudella. Nopeus on sellainen, että kiinteät hiukkaset leijuvat niiden ohi- ja läpikulkevassa virtauksessa ja käyttäytyvät fluidin tavoin. Leijukerrosreaktorissa tapahtuu siis fluidisoituminen. Reaktorissa aineiden sekoittuminen tapahtuu virtauksen vaikutuksesta. Leijukerrosreaktorissa on poistoyhteetselvennä fluideille ja kiinteille aineille.
Leijukerrosreaktorien etuna ovat muun muassa jatkuvatoimisuus, hyvin tehokas lämmön- ja aineensiirto sekä katalyytin lisäämisen ja vaihtamisen helppous. Merkittäviä teollisia prosesseja, joissa käytetään leijukerrosreaktoreja, ovat esimerkiksi öljynjalostuksessa leijukatalyyttinen krakkaus, kivihiilen poltto, Fischer–Tropsch-synteesi, useiden polymeerien valmistus, entsyymien tuotanto ja vedenpuhdistus.
Leimgruber–Batcho-indolisynteesi

Esimerkki Leimgruber–Batcho-indolisynteesistä
Leimgruber–Batcho-indolisynteesi tai Batcho–Leimgruber-indolisynteesi on kemiallinen reaktio, jossa muodostuu indoli tai sen johdannainen lähtien o-nitrotolueenista tai sen johdannaisesta sekä dimetyyliformamidistä sekä pyrrolidiinistä. Reaktion esittelivät ensimmäisen kerran Willy Leimgruber ja Andy Batcho orgaanisen kemian konferenssissa vuonna 1971 ja se on nimetty heidän mukaansa. Menetelmä on yksi yleisimmin käytetyistä indolijohdannaisten valmistustavoista.
Reagenssit ja mekanismi

Leimgruber–Batcho-indolisynteesi tapahtuu useille o-nitrotolueenin johdannaisille. Asetaalina reaktiossa käytetään tyypillisimmin dimetyyliformamidin dietyyli- tai dimetyyliasetaaleja. Lisäksi reaktiossa käytetään usein amiiniemästä esimerkiksi pyrrolidiiniä, piperidiiniä tai trietyyliamiinia, jotka tekevät välivaiheena esiintyvän enamiinin reaktiivisemmaksi. Lisäksi reaktiossa tarvitaan pelkistin, jonka voidaan käyttää esimerkiksi vetyä palladiumin toimiessa katalyyttinä, rauta etikkahappoisessa liuoksessa, titaani(III)kloridia, sinkkiä vetykloridipitoisessa liuoksessa tai hydratsiinia ja Raney-nikkeliä.
Leimgruber–Batcho-indolisynteesin mekanismin ensimmäisessä vaiheessa dimetyyliformamidin asetaali hajoaa muodostaen iminiumionin. Asetaalin hajoamisessa muodostuva alkoksidi-ioni deprotonoi yhden o-nitrotolueenin metyyliryhmän happamista protonoista, jolloin siitä muodostuu karbanioni. Tämä karbanioni reagoi iminiumionin kanssa additioreaktiolla, jolloin muodostuu hemiaminaalieetteri. Tämä hajoaa metoksidi-ionien vaikutuksesta imiiniksi, joka tautomerisoituu enamiiniksi. Tämä o-nitroenamiini pelkistetään, jolloin nitroryhmä pelkistyy aminoryhmäksi. Happamissa olosuhteissa muodostuva välituote syklisoituu indolijohdannaiseksi.
Duke

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Duke (engl. ”herttua”) tarkoittaa seuraavia asioita:
duke eli herttua, englantilainen päärinarvo
Duke, Genesis-yhtyeen albumi vuodelta 1980
Duke Nukem, tietokonepeli sekä pelin ja sen jatko-osien päähenkilö
Duke University, kutsumanimeltään Duke, yhdysvaltalainen yliopisto.
Duke-luokka, fregattiluokka
Duke-luokka, linjalaivaluokka
Duke (1652), 12-tykkinen alus
HMS Duke (1682), 90-tykkinen toisen luokan linjalaiva
HMS Duke (1728), 90-tykkinen toisen luokan linjalaiva
HMS Duke (1739), 8-tykkinen polttolaiva
HMS Duke (1745), 8-tykkinen polttolaiva
HMS Duke (1761), 10-tykkinen varastolaiva
HMS Duke (1777), Duke-luokan 90-tykkinen toisen luokan linjalaiva
HMS Duke (tukikohta), Malvernissa Worcestershiressä 1941-1946 sijainnut koulutuskeskus, myöhemmin Royal Radar Establishment.
Duke-nimisiä henkilöitä

Duke on myös seuraavien tunnettujen henkilöiden nimi:
Duke-nimisiä henkilöitä > Sukunimenä

Annie Duke (s. 1965), yhdysvaltalainen pokeriammattilainen
Bill Duke (s. 1943), yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja
Charles Duke (s. 1935), yhdysvaltalainen astronautti
Clark Duke (s. 1985), yhdysvaltalainen näyttelijä
David Duke (s. 1950), yhdysvaltalainen poliitikko
Doris Duke (1912–1993), yhdysvaltalainen perijätär ja hyväntekeväisyyden harjoittaja, James Buchanan Duken tytär
Geoff Duke (1923–2015), brittiläinen ratamoottoripyöräilijä
George Duke (1946–2013), yhdysvaltalainen jazz-muusikko, musiikintekijä ja tuottaja
George Duke, englantilainen jalkapallovalmentaja
Hailey Duke (s. 1985), yhdysvaltalainen alppihiihtäjä
James Buchanan Duke (1856–1925), yhdysvaltalainen tupakka- ja sähköteollisuusjohtaja
Mitchell Duke (s. 1991), australialainen jalkapalloilija
Patty Duke (1946–2016), yhdysvaltalainen näyttelijä
Reid Duke (s. 1996), kanadalainen jääkiekkoilija
Vernon Duke, alk. Vladimir Dukelski (1903–1969), venäläis-yhdysvaltalainen säveltäjä
Winston Duke (s. 1986), tobagolais-yhdysvaltalainen näyttelijä
Duke-nimisiä henkilöitä > Etunimenä

Duke Dinsmore (1913–1985), yhdysvaltalainen Indianapolis 500 -kuljettaja
Duke Ellington (1899–1974), yhdysvaltalainen jazzmuusikko
Duke Kahanamoku (1890–1968), yhdysvaltalainen lainelautailija ja uimari
Duke Keats (1895–1972), kanadalainen jääkiekkoilija
Duke Nalon (1913–2001), yhdysvaltalainen autourheilija
Duke Reid (1915–1975), jamaikalainen musiikkituottaja
Duke Snider (1926–2011), yhdysvaltalainen baseballpelaaja
Duke Worne (1888–1933), yhdysvaltalainen mykkäelokuvien ohjaaja ja näyttelijä
Duke-nimisiä henkilöitä > Taiteilijanimenä

John Wayne, lempinimeltään Duke (1907–1979), yhdysvaltalainen näyttelijä.
Duke-nimisiä henkilöitä > Kuvitteellisia henkilöitä

Duke, sankari Action Force -universumissa
Duke Evers, Rocky-elokuvissa
Duke Nukem, hahmo samannimisessä pelisarjassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Duke”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Eino Leino (painija)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eino Leino (painija) |  Eino Leino (painija) |  Eino Leino (painija) |  |
Maa:   Suomi
Miesten vapaapaini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | 75 kg |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | 72 kg |  |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Los Angeles 1932 | 72 kg |  |
Eino Aukusti Leino (alk. Kakkinen, 7. huhtikuuta 1891 Kuopio – 30. marraskuuta 1986 Tampere) oli suomalainen painija ja olympiavoittaja. Hän on eräs menestyneimmistä olympiapainijoista kautta aikojen. Leino voitti kultaa vapaapainin sarjassa 75 kg Antwerpenin olympiakisoissa 1920, hopeaa sarjassa 72 kg Pariisin kisoissa 1924, pronssia sarjassa 66 kg Amsterdamin kisoissa 1928 ja vielä pronssia sarjassa 72 kg Los Angelesissa 1932.
Leino asui aktiiviuransa aikana Yhdysvalloissa. Hän voitti vuonna 1920 Amerikan amatööriurheiluliiton mestaruuden koukkupainissa ja 1924 vapaapainissa. Ainoan kerran hän osallistui SM-kisoihin 1936, jolloin jäi hopealle. Ennen Amerikan-vuosiaan hän pelasi Kuopion Riennon jalkapallojoukkueen maalivahtina 1912–1914. Lisäksi hän harrasti uimahyppyjä Kuopion Uimaseuran riveissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Juha Kanerva: / Leino, Eino (1891–1986) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  11.10.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Leisku

Leisku on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee kunnan eteläosassa lähellä Sauvon-Kemiöntietä.
Leisku sijaitsee Leiskunsyvän rannalla Sauvon-Kemiöntietä.
Historia

Leisku oli keskiaikainen yksinäisrälssitila, joka kuului 1500-luvun lopulla Kärkkisten alaisuudessa oleviin tiloihin Se kuitenkin siirtyi 1600-luvulla Savisalon Lindelöfien omistukseen. 1640-luvulla tila mainitaan Johan Lindelöfin omistamana säterinä, mutta 1660-luvulla tehdyssä tarkastuksessa todettiin, ettei sitä ollut säterin tavoin rakennettu, jolloin tila menetti säterioikeutensa reduktiossa. Ruotsin ajan päättyessä kuului tila maaherra Wibeliuksen omistukseen.
Lelantoksen sota

Lelantoksen sota (Lelantonin sota) käytiin antiikin Kreikassa Euboian saarella Eretrian ja Khalkiin kaupunkien välillä Lelantos-joen hedelmällisen laakson eli Lelantonin tasangon hallinnasta. Sodan tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä, mutta yleensä arvioidaan että se olisi tapahtunut noin vuonna 700 eaa. Sotaan sekaantui myös muita tuon ajan voimakkaimmista kaupunkivaltioista. Sodan lopputuloksena Eretria joutui luopumaan eräästä alueesta Boiotiassa.
Thukydides mainitsee sodan peloponnesolaissotaa käsittelevässä teoksessaan. Thukydides kertoo että Troijan sodan jälkeen käydyt sodat olivat kaikki pieniä kahakoita rajanaapureiden välillä Lelantoksen sotaa lukuun ottamatta:
»Vain siihen sotaan, joka kauan sitten syttyi Khalkiin ja Eretrian välille, muitakin Hellaan heimoja osallistui jommankumman puolen liittolaisina.» 
(Thukydides 1.15, kääntänyt J. A. Hollo)
Herodotos kertoo edelleen tästä sodasta että Samos liittoutui Khalkiin kanssa ja Miletos Eretrian kanssa. Strabon kertoo Geografiassaan että Eretria ja Khalkis sopivat ennen sodan alkamista ettei kumpikaan osapuoli käyttäisi sodassa pitkän kantomatkan aseita, kuten jousia ja heittokeihäitä.
Tradition mukaan Khalkiin joukot saivat thessalialaisen ratsuväen avustuksella voiton eretrialaisista ja heidän liittolaisistaan.
Lehtikantojäärä

| Lehtikantojäärä |
| --- | --- |
 Lehtikantojäärä (Rhagium mordax)
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lepturinae
Tribus::  Rhagiini
Suku::  Rhagium
Laji::  mordax
Kaksiosainen nimi
 Rhagium mordax  De Geer, 1775 
Katso myös
   Lehtikantojäärä Wikispeciesissä   Lehtikantojäärä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtikantojäärä (Rhagium mordax) on sarvijäärien heimoon (Cerambycidae) kuuluva kovakuoriaislaji.
Tuntomerkit

Lehtikantojäärä on melko kookas (pituus 16–22 mm), roteva ja voimakasraajainen ja sen tuntosarvet ovat lyhyet ja leveät. Peitinsiipien kellanpunainen poikkivyö päättyy molemmin puolin mustaan, kolmiomaiseen täplään.
Tuntomerkit > Levinneisyys

Lehtikantojäärä on yleinen ja vakiintunut laji koko Suomessa aina tunturikoivikoihin saakka ja se on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi. Lehtikantojäärää esiintyy myös muualla Euroopassa ja Siperiassa.
Elintavat

Laji käy tavallisesti sarjakukkaisten kukissa. Toukat puolestaan elävät lähinnä lehtipuiden kaarnan alla, mutta joskus myös havupuissa.