stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Käyttöjärjestelmä
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Muistinhallinta

Vanhimmissa tietokoneissa yksi tehtävä varasi koko tietokoneen kerralla käyttöönsä.
Vanhimmissa koneissa ei ollut lainkaan muistinhallintajärjestelmää. Tämä tarkoitti sitä, että ohjelmat voitiin sijoittaa vain tiettyyn kohtaan keskusmuistia, ja ohjelma pystyi käsittelemään mitä muistinpaikkaa tahansa. Näistä aiheutuvien ongelmien ratkaisemiseksi muistinhallinnan päätehtäviksi ovatkin muodostuneet muistin suojaus ja samanlaisen osoiteavaruuden tarjoaminen kaikille prosesseille, ts. jokaisen prosessin osoiteavaruus alkaa nollasta riippumatta siitä, mihin kohtaan fyysistä muistia ohjelma on sijoitettu.
Muistinhallinnasta vastaa tyypillisesti muistinhallintayksikkö, joskin se voidaan integroida suorittimen kanssa yhteen. Käyttöjärjestelmä huolehtii muistinhallintayksikön ohjauksesta ja tarjoaa käyttöjärjestelmäpalvelut muistin varaamiseen ja vapauttamiseen. Muistinhallintayksikkö huolehtii laitteistotasolla siitä, että virheellinen muistiviittaus esimerkiksi käyttöjärjestelmän tai toisen prosessin alueelle aiheuttaa keskeytyksen.
Prosessin muistia voidaan suorituksenkin aikana siirtää fyysiseltä muistialueelta toiselle, myös keskusmuistista massamuistilaitteelle ja takaisin (sivutus levylle virtuaalimuistin kanssa). Käyttöjärjestelmä vapauttaa prosessin käyttämän muistin prosessin päättyessä.
Yksinkertaisin tapa varata prosessille muistialue on yhtenäinen pala keskusmuistia (engl. single contiguous allocation). Tästä voi seurata tilanne, jossa muistia on kyllä tarpeeksi vapaana, mutta ei yhtenäisenä alueena, mikä aiheuttaa tarpeen tiivistää muistia. Ongelman pienentämiseksi voidaan muisti jakaa osiin, jolloin vain yksittäisen osan täytyy olla yhtenäisenä muistissa, mutta peräkkäiset osat voivat olla eri puolilla fyysistä muistia. Eri menetelmiä on kehitetty muistin käsittelyyn osissa (osiointi, segmentointi ja sivutus). Lisäksi kyky suorittaa useampaa kuin yhtä ohjelmaa (moniohjelmointi) on tuonut tarpeen vaihtaa suoritettavaa ohjelmaa kesken suorituksen.
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Prosessienhallinta

Varhaiset tietokoneet tukivat ainoastaan yhtä tehtävää, joka varasi koko tietokoneen kerralla käyttöön. Moniohjelmointi jakoi tietokoneen muistin ja suoritusajan eri ohjelmien välillä, jota kuvataan tyypillisesti prosessien välillä jakamisena.
Modernissa järjestelmässä voidaan ladata useita tietokoneohjelmia muistiin ja niitä voidaan suorittaa samanaikaisesti. Näissä on prosesseja, jotka vastaavat suoritettavaa työtä.
Ohjelman käynnistyessä käyttöjärjestelmä luo sille tarvittavan prosessin, muistiavaruuden ja tarvittavat tietorakenteet. Vastaavasti se vapauttaa nuo resurssit ohjelman lopetuksen yhteydessä. Käyttöjärjestelmä myös tarjoaa työkalut prosessien tarkkailuun, prosessien lopettamiseen ja prosessien väliseen kommunikaatioon.
Moniajon ansiosta tietokoneessa voi samanaikaisesti olla ajossa useampia ohjelmia. Käyttöjärjestelmä antaa suorittimen vuorotellen kunkin prosessin (tai niiden säikeiden) käyttöön. Kunkin prosessin suorittimelta varaama aika pidetään niin lyhyenä, että käyttäjän kannalta kaikki ohjelmat näyttävät olevan ajossa jatkuvasti. Käyttöjärjestelmän vuoronnus pyrkii jakamaan suoritinaikaa tarkoituksenmukaisesti, huomioiden eri prosessien prioriteetin ja muut parametrit.
Varhaiset tietokoneet tukivat ainoastaan eräajoa, jonka ongelmien ratkomiseen kehitettiin osituskäyttöjärjestelmät.
Ensimmäisiin kotikäyttöön saataviin moniajoa tukeviin käyttöjärjestelmiin kuuluu AmigaOS. Tuohon aikaan henkilökohtaiset tietokoneet ajoivat primitiivisiä käyttöjärjestelmiä kuten AppleDOS ja MS-DOS.
Sulautetut järjestelmät voivat käyttää minimaalisia käyttöjärjestelmiä ilman moniajoa.
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Verkkoprotokollat

Tyypillinen yleiskäyttöinen käyttöjärjestelmä toteuttaa joukon tietoliikenneprotokollia, jotka kapseloivat sovellusohjelmien tarvitsemia tietoja.
Käyttöjärjestelmien toteuttamat protokollat tyypillisesti sijoittuvat OSI-mallin 3. tasoon (verkkokerros) ja 4. tasoon (kuljetuskerros): esimerkiksi TCP sijoittuu kuljetuskerrokseen ja IP sijoittuu verkkokerrokseen ja nämä ovat toteutettu osana käyttöjärjestelmän protokollapinoa. 
Lisäksi sovellusohjelmat voivat toteuttaa itse ylempien tasojen (5.-7.) protokollia (esimerkiksi HTTP on tyypillisesti toteutettu verkkoselaimessa tai www-palvelimenohjelmassa).
Sovellusohjelmat käyttävät protokollapinoa pistokerajapinnan kautta: sovellusohjelman lähettämä tieto kapseloidaan ja kuljetetaan alemman tason protokollien avulla tietoliikenneverkossa, jolloin vastaanottajan on tunnettava vastaava toiminto tiedon käsittelyyn. Sovellusohjelmalle tämä näkyy loogisesti keskusteluna suoraan ylemmän tason protokollan välityksellä, mutta eri kerrokset hoitavat välityksen tietokoneiden ja tietokoneverkkojen välillä.
Verkkokäyttöjärjestelmät operoivat OSI-mallin toisessa ja kolmannessa kerroksessa reitityksen ja kytkennän kanssa.
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Käyttäjät

Monen käyttäjän käyttöjärjestelmissä käyttäjien oikeuksien rajoittaminen kuuluu käyttöjärjestelmän tehtäviin. Käyttäjän käynnistämien prosessien oikeudet riippuvat käyttäjän oikeuksista ja mahdollisesti muista seikoista. 
Osituskäyttöön suunnatuilla käyttöjärjestelmillä kuten Compatible Time-Sharing System ja Dartmouth Time Sharing System pyrittiin ratkomaan eräajon ongelmia. Osituskäyttö kehitettiin 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa, jotta monta käyttäjää voi käyttää eri ohjelmia lähes samaan aikaan samalla suurtietokoneella.
Jotkin käyttöjärjestelmät kuten CP/M ja MS-DOS oli suunniteltu yhdelle käyttäjälle, jolloin järjestelmään ei voinut olla kerralla kirjautuneina useampia käyttäjiä. Kyseiset käyttöjärjestelmät eivät myöskään erotelleet käyttäjäoikeuksia, vaan kaikki ohjelmat suoritettiin samoilla oikeuksilla.lähde?
Moderneissa käyttöjärjestelmissä on tuki useille eri käyttäjille ja Android suorittaa eri sovelluksia eri käyttäjätunnuksilla tietoturvan vuoksi.
Käyttöjärjestelmän tehtävät > Käyttöliittymät

Käyttöjärjestelmissä on erilaisia käyttöliittymiä. 
Käyttöjärjestelmät toteuttavat ohjelmistoa, joka mahdollistaa sovellusohjelmien erilaiset käyttöliittymät. Moderneissa käyttöjärjestelmissä on eri vaihtoehtoja sulkematta pois toisia tapoja.
Käyttöliittymät voivat perustua komentoliittymän käyttöön, käyttää tekstipohjaista tai graafista käyttöliittymää. Komentoliittymä on käyttöjärjestelmälle yksinkertaisin (varhaisissa tietokoneissa oli kaukokirjoitin), kun taas graafinen käyttölittymä vaatii käyttöjärjestelmältä enemmän tukea (laiteajurit, muu järjestelmäohjelmisto).
Sulautetuissa järjestelmissä ei aina ole lainkaan käyttöliittymää vaan ne operoivat käyttäjistä riippumatta. Palvelimiin voi yleensä ottaa etäyhteyden mutta sulautetuissa se voi olla estetty tai rajoitettu jos lainkaan saatavilla.
Ensimmäisiä hiiriohjattuja graafisia käyttöliittymiä käyttivät Xerox Alto ja oN-Line System, jonka konsepteja Altossa kehitettiin eteenpäin.
Käyttöjärjestelmien luokittelu

Käyttöjärjestelmät voivat olla yleiskäyttöisiä (käyttäjä voi valita sovellusohjelmat) tai ne voivat olla erikoistuneita sovelluskohtaisiin laitteisiin (esimerkiksi sähkökirja tai reititin ovat erikoistuneita laitteita). Kaikkia käyttöjärjestelmien ominaisuuksia ei tarvita tai hyödynnetä samalla tavoin kaikissa käyttökohteissa.
Käyttöjärjestelmien luokittelu > Luokittelu käyttötarkoituksen mukaan

Käyttöjärjestelmiä voidaan luokitella niiden käyttötarkoituksen mukaan.
Keskustietokone- ja palvelinkäyttöjärjestelmiä käytetään koneissa, joilla on monia samanaikaisia käyttäjiä, tai joita käytetään palvelinten alustana. Usein nämä käyttöjärjestelmät voivat käyttää valtavaa määrää muistia, massamuistivälineitä, prosessoreita ja muita resursseja. Tavoitteena tällaisissa järjestelmissä on yleensä luotettavuuden ohella hyödyntää resursseja mahdollisimman täydellisesti ja suorittaa mahdollisimman suuri määrä tehtäviä aikayksikköä kohden. Esimerkiksi z/OS ja Multics ovat keskustietokoneisiin kehitettyjä käyttöjärjestelmiä. Palvelintietokoneissa on usein Unix- tai Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä. Palvelin voi tarkoittaa myös klusteria, joka näkyy ulospäin yhtenä tietokoneena kuormituksen tasaajan ansiosta.
Supertietokoneissa TOP500-listan kaikissa tietokoneissa käytetään Linuxia vuoden 2017 listan mukaan.
Työasemat usein käyttävät monen käyttäjän käyttöjärjestelmiä. Työasema on tarkoitettu yhden henkilön ammattikäyttöön ja voi olla edistyneempi kuin henkilökohtainen tietokone.
Työpöytäkäyttöjärjestelmiä käytetään yksittäisissä henkilökohtaisissa tietokoneissa, joita käyttää yleensä kerralla yksi käyttäjä. Tärkeimpiä ominaisuuksia ovat käyttöliittymän helppokäyttöisyys ja hyvä vaste, yhteensopivuus heterogeenisen laitteiston kanssa sekä laajennettavuus.
Reaaliaikaiset käyttöjärjestelmät tähtäävät mahdollisimman pieniin ja ennakoitaviin viiveisiin käyttöjärjestelmän toiminnassa sekä äärimmäiseen toimintavarmuuteen. Useat sulautetut järjestelmät kuuluvat yleensä samaan kategoriaan. Sulautettuja ja reaaliaikaisia käyttöjärjestelmiä käytetään yleensä laitteissa, jotka on suunniteltu suorittamaan jokin tietty tehtävä mahdollisimman tehokkaasti. Tästä syystä myös energian ja laitteistoresurssien mahdollisimman säästeliäs ja tehokas käyttö ovat tärkeitä ominaisuuksia. Sulautettuja järjestelmiä hyödynnetään aina teollisuusroboteissa, DVD-soittimissa, mikroaaltouuneissa ja monissa muissa pienissä laitteissa. Kaikki sulautetut järjestelmät eivät kuitenkaan sisällä käyttöjärjestelmää, vaan ohjauksesta voi huolehtia pelkkä yksinkertainen firmware. 
Historiallisesti sulautetut järjestelmät ovat olleet hyvin pieniä ja ovat toimineet ilman käyttöjärjestelmää: näiden tehtävänä on ollut vain muutaman anturin seuranta. Esineiden internet -laitteissa kommunikointi (langallinen tai langaton) muiden järjestelmien kanssa on merkittävämmässä osassa ja vaatii enemmän ohjelmistotukea.
Reaaliaikaisia käyttöjärjestelmiä ovat muun muassa: ChronOS, VxWorks, QNX, pSOS ja OS-9. SpaceX käyttää reaaliaikaista Linuxia raketeissaan (Real-Time Linux).
Verkkokäyttöjärjestelmät ovat reitittimissä ja kytkimissä käytettäviä käyttöjärjestelmiä, jotka ennen olivat Unixiin perustuvia ja nykyisin usein Linuxiin perustuvia.
Käyttöjärjestelmien luokittelu > Luokittelu sukupolven mukaan

Käyttöjärjestelmät voidaan myös luokitella eri sukupolvien (0-4) selvennä mukaan, MS-DOSin kaltaisen "nollannen sukupolven" käyttöjärjestelmästä aina nykyaikaisiin neljännen sukupolven käyttöjärjestelmiin sekä tuleviin viidennen sukupolven käyttöjärjestelmiin, jotka toimivat osittain tai kokonaan verkossa.
Käyttöjärjestelmien luokittelu > Luokittelu orientoitumisen mukaan

"Käyttöjärjestelmät voidaan luokitella proseduuriorientoituneisiin tai prosessiorientoituneisiinselvennä. Prosessiorientoituneella käyttöjärjestelmällä on monia etuja proseduuriorientoituneihin käyttöjärjestelmiin verrattuna. Prosessirakenne antaa käyttöjärjestelmälle selkeän modulaarisen rakenteen, jossa yksittäinen palvelun toteutusta voidaan suhteellisen helposti muuttaa. Palveluprosessin oikeudet voidaan rajoittaa siten, että siinä olevan virheen vaikutukset minimoituvat. Myös käyttöjärjestelmäpalveluiden priorisointi yksinkertaistuu – proseduuriorientoituneessa käyttöjärjestelmässä prosessin prioriteettia joudutaan usein muuttamaan käyttöjärjestelmäpalvelun ajaksi. Myös laiteajureiden toteutus yksinkertaistuu. Pisimmälle vietyjä prosessiorientoituneita käyttöjärjestelmiä sanotaan rakenteensa takia myös mikroytimisiksi."
Käyttöjärjestelmien luokittelu > Luokittelu arkkitehtuurin mukaan

Eräitä käyttöjärjestelmiä kutsutaan hajautetuiksi käyttöjärjestelmiksi, joissa sovellukset ja käyttöjärjestelmäpalvelut ovat hajautettu useammalle fyysiselle tietokoneelle. Järjestelmän tarkoitus on tuottaa joukko palveluja, jotka käyttäytyvät kuten yksi tietokone. Hajautettuja käyttöjärjestelmiä ovat Apollo Computerin Domain/OS ja Bell Labsin Plan 9.
Yleisiä käyttöjärjestelmiä

Yleisimmät työpöytäkäytössä olevat käyttöjärjestelmät kuuluvat joko Windows-perheeseen tai johonkin lukuisista Unixin jälkeläisistä. Unix-perheessä on nähtävissä kaksi päähaaraa, joista toinen perustuu lähinnä BSD-Unixiin (Berkeley Software Distribution) kuten macOS ja toinen Linux-ytimen pohjalta tehtyihin käyttöjärjestelmiin kuten Chrome OS.
Applen macOS perustuu Darwiniin, joka taas on kehitetty BSD:n pohjalta.
Palvelinkoneissa noin kaksi kolmasosaa koneista käyttää jotain Unix-tyyppistä käyttöjärjestelmää ja näistä noin puolet Linuxia. Noin kolmasosa käyttää Windows-perheen käyttöjärjestelmää (2017).
Rackspacen mukaan pilvipalveluiden kuormasta 90% suoritetaan Linuxilla (2020).
Mobiililaitteissa Linux-pohjainen Android on kiistatta 
suosituin yli 70 prosentin osuudella (2017). Käytännössä sen lisäksi on käytössä vain Applen iOS. Älypuhelimissa Androidilla oli 86,8 % osuus vuoden 2016 lopussa.
Taulutietokoneissa suosituin on ollut iOS noin kahden kolmasosan osuudella, Androidilla on noin kolmasosan osuus. 
Vuonna 2018 iOS:lla oli 23,4 prosentin osuus; suurin osuus oli Androidilla ja pienin Windowsilla.
Vuonna 2020 Applella oli 36,5 prosentin osuus taulutietokoneiden markkinoista.
POSIX ei ole varsinainen käyttöjärjestelmä, vaan standardi, jonka kuvaa käyttöjärjestelmältä vaaditut ominaisuudet sovellusten siirrettävyyden takaamiseksi. Useat käyttöjärjestelmät toteuttavat POSIX-standardin, mutta siirrettävyys toteutuu ainoastaan silloin, kun ohjelmiston tekijä on pitäytynyt vain POSIX-rajapinnan käytössä.
Kirjallisuutta

Silberschatz & Galvin & Gagne: Operating System Concepts.  (Eighth edition)  Wiley, 2009.  ISBN 978-0-470-12872-5  (englanniksi)
William Stallings: Operating System Internals and Design Principles.  (Seventh edition)  Prentice Hall, 2012.  ISBN 978-0-13-230998-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Käyttöjärjestelmä Wikimedia Commonsissa
Henkilökohtainen tietokone
| --- | --- |
Ohjelmat:  BIOS · UEFI · käyttöjärjestelmä · sovellusohjelma
Laitteet:  emolevy · hiiri · keskusmuisti · suoritin · massamuisti · näppäimistö · näytönohjain · tietokonenäyttö · äänikortti
Yleiset käyttöjärjestelmäarkkitehtuurit vertailussa
Esimerkki kommunikaatiosta kerroksissa 3.–5.
Väinö Lahti

| Väinö Lahti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Väinö Henrik Lahti
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1901 Pyhäjärvi, Suomi
Kuollut: 14. lokakuuta 1941 (40 vuotta) Suunujoki, Neuvostoliitto
Uran tiedot
Seura:  Pyhäjärven Ahjo ja Oulun Pyrintö
Laji:  maastohiihto
Väinö Henrik Lahti (3. kesäkuuta 1901 Pyhäjärvi – 14. lokakuuta 1941 Suunujoki, Neuvostoliitto) oli suomalainen maastohiihtäjä. Urheilu-urallaan hän edusti kotiseutunsa Pyhäjärven Ahjoa ja myöhemmin Oulun Pyrintöä.
Metsätyönjohtajana ja poliisina siviiliurallaan toimineen Väinö Lahden hiihtäjänuran parhaat vuodet osuivat 1920-luvun lopulle. Hän saavutti SM-hiihtojen hopeaa 50 kilometrillä vuonna 1928. Hän oli sijoittunut jo vuonna 1926 SM-hiihdoissa viidenneksi niin 10 kuin 30 km:llä. Vuoden 1929 SM-hiihdoissa tuli vielä neljännet sijat niin 10 kuin 50 km:llä. Aikakauden suurhiihdoissa paras sijoitus oli Ounasvaaran hiihtojen viides sija vuonna 1927.
Saavutukset

SM-kisoissa hopeaa 50 kilometrillä 1928
Lady in Black

| ”Lady in Black” Uriah Heep |
| --- | --- | --- |

Saksan liittotasavallan- ja Itävallan-painoksen kansikuva
Singlen tiedot
 Albumilta: Salisbury
 Julkaistu: 1971
 Formaatti: 7"-single
 Tuottaja(t): Gerry Bron
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 04.44
 Levy-yhtiö: Vertigo Records   Bronze Records
Listasijoitukset
  5. (1977)    6. (21. tammikuuta 1978)    16. (elokuu 1972)
Uriah Heepin muut singlet
| ”Gypsy” 1970 | ”Lady in Black” 1971 | ”High Priestess” 1971 |
Ääninäyte
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”Lady in Black” on brittiläisen rockyhtye Uriah Heepin kappale, joka julkaistiin vuonna 1971 Salisbury-albumilla sekä erikseen singlenä. Kappale koostuu ainoastaan kahdesta soinnusta ja kertoo tarinan mustiin pukeutuneen naisen kohtaamisesta.
Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut kosketinsoittaja-kitaristi Ken Hensley, joka myös laulaa kappaleen. Hensley sai inspiraation kappaleeseen nähtyään ikkunasta mustiin pukeutuneen naispuolisen henkilön:
En koskaan tavannut naista, en koskaan saanut tietää kuka hän oli, mutta hän auttoi luomaan laulun.
”Lady in Black” oli hitti muutamissa Euroopan maissa jo vuonna 1971 (Suomessa 1972). Vuonna 1977 kappale julkaistiin uudelleen, jolloin se nousi suuren suosioon Keski-Euroopassa. Esimerkiksi Saksan liittotasavallassa kappale oli sijalla viisi. Sen ansiosta yhtye saavutti maassa Golden Lion -palkinnon.
Singlen b-puolena oli vuosien 1971 ja 1977 julkaisuissa kappale ”Simon the Bullet Freak”, joka ei sisältynyt alkuperäiselle Salisbury-albumille. Vuoden 1981 julkaisussa b-puolena oli toinen klassikko ”Easy Livin'”.
Yksinkertaisen tarinansa vuoksi ”Lady in Blackiä” on käytetty jopa englannin kielen opetukseen Euroopan maissa.
Muita versioita

Kappaleesta on tehty useita cover-versioita. Suomalaisen käännöskappaleen ”Nainen tummissa” esitti ensimmäisenä Lemon-yhtye vuonna 1972. Suomenkielisen tekstin teki Vexi Salmi. Vuonna 1987 lastenmusiikkia esittänyt yhtye Jam Jam esitti kappaleesta käännösversion nimeltä ”Kummajainen”.
Vuonna 2006 saksalainen Gregorian julkaisi oman kuorosovitetun versionsa. Lisäksi espanjalainen folk metal -yhtye Mägo de Oz on tehnyt kappaleesta käännösversion nimeltä ”Dama Negra” ja romanialainen yhtye Iris on levyttänyt kappaleen nimellä ”Doamna in negru”. Myös suomalainen folk metal -yhtye Ensiferum on tehnyt coverin kappaleesta.
Kappaleet

A-puoli
Lady in Black – 4.44 (säv. Ken Hensley)
B-puoli
Simon The Bullit Freak – 3.27 (säv. Hensley)
Myös ”Bird of Prey” on ollut tiettyjen maiden painosten b-puolena.
Muut kannet

Ranskan-painos
Italian-painos
Turkin-painos
Vuosien 1974 ja 1977 uusintapainos
Laavalokki

| Laavalokki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Larus
Laji::  fuliginosus
Kaksiosainen nimi
 Larus fuliginosus  Gould, 1841 
Synonyymit
 Leucophaeus fuliginosus 
Katso myös
   Laavalokki Wikispeciesissä   Laavalokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laavalokki (Larus fuliginosus) on Galápagossaarilla elävä rantalintu. Se on yksi maailman harvinaisimmista lokkilajeista.
Koko ja ulkonäkö

Laavalokin ruumiin pituus on 51–55 senttiä. Laji on saanut nimensä värinsä perusteella. Sen höyhenpuku on noenharmaa ja on siivistä tummempi ja vatsasta vaaleampi. Väritys auttaa sitä sulautumaan laavakallioille ja suojautumaan siten pedoilta kuten galapagosinhiirihaukoilta, jotka etsivät pesimäaikaan helppoa saalista laavalokkien poikasista. Nokka ja jalat ovat mustia samoin kuin melkein koko pää lukuun ottamatta valkoisia kulmakarjoja ja punaisia silmäluomia. Suu on punainen. Nuoret yksilöt ovat tavallisesti tumman suklaanruskeita ja niiden höyhenten reunat vaaleampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Laavalokki on endeeminen Ecuadorin Galápagossaarilla Etelä-Amerikassa. Sitä tavataan kuitenkin ympäri saaristoa. Parhaat paikat on Puerto Ayorassa Santa Cruzilla, South Plazalla, Puerto Villamilissa Isabelalla, Genovesalla ja Puerto Baquerizo Morenossa San Cristóbalilla. Elinalue käsittää alle 1 500 neliökilometriä. Laavalokki on lokeista harvinaisin ja sen kanta käsittää vain alle 400 paria. Se tunnetaan huonosti ja luokitellaan vaarantuneeksi vähäisen lukumääränsä takia, mutta kannan uskotaan olevan vakaa. Sen mahdollisia uhkia ovat tulokaslajien kuten kissojen, rottien ja koirien aiheuttama häirintä ja saalistus, sekä saaren kanoissa havaittu newcastlen tauti, jolle saarten alkuperäisillä linnuilla ei ole vastustuskykyä.
Laavalokin elinympäristöä ovat hiekkaiset ja suojaisat ranta-alueet. Ne pesivät suojaisissa paikoissa lähellä tyyntä vettä, kuten laguuneissa ja altaissa, yleensä lähellä merta ja usein vain hieman vuorovesirajan yläpuolella. Niitä tavataan myös laivoilta ja satamista.
Elintavat

Laavalokit viettävät paljon aikaansa rantavyöhykkeellä ravinnonhaussa. Niiden reviirit ovat laajoja ja ne ovat hyvin arkoja saattaen lähteä pesältä vaikka mahdollinen tunkeilija olisi kilometrin päässä. Ne päästävät melko usein pitkän, äänekkään ja lokkimaisen huudon.
Laavalokkien ravintovalikoima on monipuolinen, ne syövät pieniä äyriäisiä, kaloja ja merileguaanin, muiden liskojen sekä kilpikonnien poikasia. Laavalokit myös rosvoavat linnunpesiä ja syövät merileijonien istukoita. Lisäksi ne etsivät ruoakseen haaskoja ja jätteitä rannalta. Ihmisasutuksen ja kalastusalusten luona ne etsivät jätteitä ja perkeitä.
Laavalokit lisääntyvät ympäri vuoden, mutta huippu on touko–lokakuussa. Toisin kuin useimmat muut alueen rantalinnut, laavalokit pesivät yksitellen, eivät yhdyskunnissa. Naaras munii yksinkertaiseen maapesään pesään kaksi munaa. Munat ovat oliivinvihreitä ja sulautuvat hyvin ympäristöönsä. Haudonta kestää 30 päivää. Arkuudestaan huolimatta laavalokit puolustavat muniaan raivokkaasti ja usein kirkuvat samalla. Poikaset lähtevät pesästä 60 päivän ikäisinä ja vanhemmat huolehtivat niistä vielä tämän jälkeen lyhyen ajan.
Laavalokki laivalla Santa Cruzissa.
Laikkuluola-ahven

| Laikkuluola-ahven |
| --- | --- |
 Laikkuluola-ahvenia Mahalen kansallispuistossa Tansaniassa.
Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Lepidiolamprologus
Laji::  attenuatus
Kaksiosainen nimi
 Lepidiolamprologus attenuatus  (Steindachner, 1909) 
Synonyymit
 Lamprologus attenuatus Steindachner, 1909  Lamprologus pleurostigma Boulenger, 1914 
Katso myös
   Laikkuluola-ahven Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Laikkuluola-ahven (Lepidiolamprologus attenuatus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä pidetään akvaariokalana.
Laikkuluola-ahven voi kasvaa enintään 15 senttimetrin mittaiseksi. Sen kyljissä on kaksi riviä tummia täpliä, joista varsinkin keskimmäinen on hyvin erottuva.
Laikkuluola-ahventa tavataan kotoperäisenä Tanganjikajärvessä, missä se on laajalle levinnyt koko rantavyöhykkeellä. Laji elää noin 23–27 asteen lämpöisessä vedessä. Laikkuluola-ahven on lihansyöjä ja käyttää ravinnokseen kaloja sekä selkärangattomia.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut laikkuluola-ahvenen silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin uhkia ovat sedimentaatio ja voimakas kalastuspaine.
Merja Laine

Merja Laine (o.s. Rytkönen, s. 6. helmikuuta 1955 Toulouse, Ranska) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laine pelasi Helsingin Jalkapalloklubissa, jossa hän voitti seitsemän Suomen mestaruutta vuosina 1972–1975 ja 1979–1981. Lisäksi hän voitti Naisten Suomen Cupin 1981. Suomen maajoukkueessa hän pelasi kuusi A-maaottelua vuosina 1976–1978.
Merja Laineen isä on maajoukkuejalkapalloilija ja -valmentaja Aulis Rytkönen, joka valmensi myös HJK:n naisia 1973–1975.
Matti Lahtinen (jääkiekkoilija)

Tapparan mestaruusjoukkue 1961. (Matti Lahtinen takarivissä toinen vasemmalta).
Matti Armas Lahtinen (28. kesäkuuta 1932 Kangasala – 31. tammikuuta 1987 Lahti) oli suomalainen jääkiekkoilija ja erotuomari. Hän edusti Tapparaa SM-sarjassa vuosina 1959–1962 ja voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1961.
Erotuomarina Lahtinen toimi vuosina 1953–1967 tuomiten yhteensä 81 SM-sarjapeliä, kuusi maaottelua ja Tampereen MM-kilpailut 1965. Lahtinen oli Lennart Jaalan kanssa tuomarina kohutussa ottelussa, missä Ulf Sterner löi mailalla Timo Ahlqvistia päähän. Lahtinen joutui tämän vuoksi oikeuteen todistajaksi. Muihin Lahtisen tuomaripareihin kuului muun muassa Unto Wiitala, Örnulf Diehl, Olli Pulkkanen ja Räshid Hakimsan. Lahtinen toimi Lahden Erotuomarikerhon puheenjohtajana ja Suomen Jääkiekkoliiton erotuomarivaliokunnan sihteerinä. Nuorempana hän harrasti melontaa. Lahtinen oli merkonomi ja sotilasarvoltaan reservin vänrikki.