stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo jääkäreistä R
R > Urho Iisakki Rantala

(18. joulukuuta 1888 Eura – 14. elokuuta 1944) oli suomalainen jääkäri ja suojeluskuntaupseeri. Hänen vanhempansa olivat kauppias Juho Rantala ja Hilda Rostedt. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Alli Augusta Knaapin kanssa. Rantala kävi kansakoulun ja työskenteli jarrumiehenä valtionrautateillä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 15. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rantala astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin valloitukseen johtaneisiin sotatoimiin, muun muassa Lavolan taisteluun. Rantala palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana ja komppanianvääpelinä 7. komppaniassa. Rantala erosi armeijasta 16. lokakuuta 1918 ja palasi takaisin Valtionrautateille, jossa hän työskenteli ensin jarrumiehenä ja vuodesta 1925 alkaen junailijana sekä vuodesta 1935 lähtien ylijunailijana. Hän kuului myös Pirkkalan suojeluskuntaan harjoitus- ja komppanianpäällikkönä. Rantala osallistui talvisotaan ylijunailijana Siurossa  ja Suojeluskuntien Nokian paikallisosaston Siuron kyläosaston päällikkönä. Välirauhan ja jatkosodan aikana hän toimi ylijunailijana Tampereella. Hänet on haudattu Nokialle. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 5. huhtikuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918, Suojeluskuntaupseeri 16. toukokuuta 1938. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Kaarlo Aukusti Rantama

(10. helmikuuta 1884 Ilmajoki – 31. joulukuuta 1962) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat kauppias Jaakko Mattila ja Helena Holm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Sanni Mattilan kanssa. Rantama kävi kansakoulun ja Helsingin yksityisen kauppakoulun vuosina 1905–1906. Hän työskenteli kauppiaana Ilmajoella ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. joulukuuta 1915, josta hänet laskettiin hänellä todetun sairauden takia siviilitöihin Saksaan 20. tammikuuta 1916 alkaen. Rintama palasi takaisin Suomeen 1. heinäkuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen vuosina 1919–1921 Ilmajoen osuuskaupan myymälän hoitajana ja vuosina 1921–1924 S. Kuokkasen liikkeen hoitajana sekä vuosina 1924–1926 yksityisenä liikemiehenä. Ilmajoen varavankilan vartijana Rantama toimi 1. toukokuuta 1926 – 1. heinäkuuta 1935 välisenä aikana, jonka jälkeen hän siirtyi Keskinäinen henkivakuutusyhtiö Suomen ja Pohjois-Suomen keskinäisen palovakuutusyhtiön (nimi myöhemmin Aura-Maalaiset Oy) palvelukseen asioimiston hoitajaksi. Myöhemmin hän toimi kauppiaana Ilmajoella. Hänet on haudattu Ilmajoelle. Kunniamerkit:  Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki.
Vilho Robert Rantanen
Mauri Nikolai Rantasalo
R > Tauno Sakris Rauhala

(28. elokuuta 1895 Vimpeli –) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kauppias Jaakko Rauhala ja Eliina Pilpakka. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Ida Hankalan kanssa. Rauhala kävi kansakoulun ja Tuomarniemen metsäkoulun vuosina 1920-1922. Hän työskenteli työmiehenä Vimpelissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 6. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella, josta hänet siirrettiin 11. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon. Altonasta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 4. elokuuta 1917. Rauhala palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 2. heinäkuuta 1920 ja siirtyi Kymi oy:n palvelukseen piirityönjohtajaksi. Yrityksessä hän palveli 1. lokakuuta 1922 – 30. joulukuuta 1923 välisen ajan. Kymi oy:ltä hän siirtyi 1. tammikuuta 1924 Mikkelin läänin lääninmetsänvartijaksi ja oli toimessa 30. syyskuuta 1924 saakka. Hän siirtyi seuraavaksi Evon hoitoalueen metsätyönjohtajaksi 1. lokakuuta 1924 alkaen ja työskenteli tehtävässä aina vuoteen 1939 saakka. Rauhala työskenteli talvisodan aikana hiiltotyönjohtajana Oulu Oy:ssä ja työnjohtajien kouluttajana Ruukissa. Välirauhan aikana hän toimi siviilitoimensa ohella ilmasuojelu kouluttajana sekä piti hiiltokursseja muun muassa Evolla ja Sotkamossa. Myöhemmin hän toimi Lammin kunnan kulontorjuntapäällikkönä. Jatkosodan puhjettua hän toimi edelleen Lammin kunnan kulontorjuntapäällikkönä ja toimi samalla alueen ilmasuojelu- ja väestönsuojelutehtävissä Hän oli myös jäsenenä Lammin suojeluskunnan esikunnassa. Sotien jälkeen Rauhala toimi edelleen Evon metsänhoitoalueen metsäteknikkona aina vuoteen 1959 saakka. Ylennykset: Suojeluskuntavääpeli 1930. Kunniamerkit:  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali kultaristin kera,  Jatkosodan muistomitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Eino Heikki Rauta ent. Grönman

(19. tammikuuta 1892 Pori – 28. maaliskuuta 1918) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat työnjohtaja Maurits Grönman ja Sofia Amanda Mäkelä. Rauta kävi kansakoulun ja Tampereen kauppakoulun vuosina 1914-1915. Hän työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 9. heinäkuuta 1917 pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rauta astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa hän kaatui taistelussa 28. maaliskuuta 1918. Hänet haudattiin ensin tuntemattomana Seinäjoen sankarihautaan, mutta siirrettiin 5. huhtikuuta 1919 Porin sankarihautaan. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Emil Johannes Rauta
R > Karl Ernst Rautasäle ent. Grönroos

(11. tammikuuta 1893 Loimaa – 16. lokakuuta 1946) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat räätäli Kalle Grönroos ja Emma Kaarin Maijala. Rautasäle kävi kansakoulun ja Tampereen teollisuuskoulun kulkulaitososaston vuosina 1928–1930. Hän työskenteli kauppa-apulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1916 hänellä todetun sairauden vuoksi pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin edelleen 25. lokakuuta 1917 alkaen siviilitöihin Saksaan. Saksassa hän työskenteli räjähdysainetehtaissa. Rautasäle palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui 16. helmikuuta 1919 kersanttina Suomen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin Porin jalkaväkirykmentti 2:een, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti. Rykmentissä hän toimi aluksi 5. komppaniassa ja 7. huhtikuuta 1919 alkaen 3. pataljoonan talousvääpelinä ja 15. helmikuuta 1921 lähtien pataljoonan varusmestarina. Hän erosi armeijasta 31. maaliskuuta 1925, mutta astui uudelleen palvelukseen jo 1. heinäkuuta 1925 ja tällä kertaa hänet sijoitettiin varusvaraston hoitajaksi Ilmailukoulun varusvarastolle. Toistamiseen hän erosi armeijasta 30. kesäkuuta 1928 ja työskenteli sen jälkeen rakennusmestarina Oulun tie- ja vesirakennuspiirissä aina vuoteen 1938 saakka, jona vuonna hänet nimitettiin nuoremmaksi rakennusmestariksi 27. kesäkuuta 1938. Ennen tavisotaa Rautasäle työskenteli rakennusmestarina Oulujoen-Laukan tien rakennustyöissä, joista hänet kutsuttiin ylimääräisiin harjoituksiin (YH), mutta palautettiin takaisin työmaalle ja annettiin uusi tehtävä rajatietyömaalle Palojoensuu-Kaaresuvanto-Kilpisjärvi, missä hän työskentelikin talvisodan ajan. Välirauhan aikana hän työskenteli Rovaniemen-Liinahamarin tietyömaalla. Jatkosodan puhjettua hänen toimensa rakennusmestarina saivat jäädä, kun hänet komennettiin komppanian vääpeliksi 9. Tienhoitokomppaniaan, jossa hän toimi vuoteen 1942, saakka. Edellisessä tehtävässä hän toimi sodan aikana Kuusamo-Pisto-Kiestinki akselilla. Myöhemmin samana vuonna 1942 Rautasäle siirrettiin III Armeijakunnan Pioneerikomppanian esikuntaan, josta hänet vapautettiin aseellisesta palveluksesta sairauden vuoksi hieman tulonsa jälkeen. Siviilissä hän työskenteli vielä  rakennusmestarina Lapin tie - ja vesirakennuspiirissä, mutta tästäkin tehtävästä hän  jättäytyi pois vuonna 1943 edellä viitattuun sairauden johdosta sairauden takia. Hänet on haudattu Mellilään.
Luottamustoimissa Rautasäle toimi muun muassa Savon jääkärirykmentin aliupseeriyhdistyksen rahastonhoitajana vuosina 1921–1922 ja oli perustamassa rykmentin 3. pataljoonan aliupseeriyhdistystä ja toimi sen puheenjohtajana vuosina 1922–1925. Ylennykset: Kersantti 16. helmikuuta 1919, Vääpeli 15. huhtikuuta 1920. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi,  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali.
Aaro Heikki Rautiainen
R > Karl Kustaa Rautio

(13. lokakuuta 1894 Oulujoki – 18. heinäkuuta 1959) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Henrik Rautio ja Johanna Raappana. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1936 Iida Johanna Lehtosen kanssa. Rautio työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 16. huhtikuuta 1916, josta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 24. kesäkuuta 1916, josta hän palasi takaisin pataljoonaan ja siirrettiin 15. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin jälleen siviilitöihin 4. elokuuta 1917. Rautio palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 11. joulukuuta 1918 ja työskenteli sen jälkeen työmiehenä Oulun ja Kokkolan seuduilla. Hänen myöhemmät elämänvaiheet ovat tuntemattomia. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
R > Ville Rautio ent. Rautiainen

(14. marraskuuta 1892 Haapajärvi – 23. joulukuuta 1919) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Aatu Rautiainen ja Hilma Eliina Laurikkala. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Hilja Riskun kanssa. Rautio työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 31. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rautio astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan lääkintäaliupseeriksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. Rautio määrättiin sisällissodan jälkeen armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoisen kaartin III pataljoonan 1. komppaniaan, jossa hän palveli lääkintäaliupseerina. Hän oli 25. tammikuuta – 5. maaliskuuta 1919 komennettuna samanlaiseen toimeen Kadettikouluun. Hänen kohtalokseen tuli hukkua 23. joulukuuta 1919 Helsingin ja Santahaminan väliselle meriosuudelle; Raution hautapaikasta ei ole tietoa. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 5. syyskuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk.,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
R > Wäinö Vindician Reilander myöh. Reilama

Hänen nimensä oli vuoteen 1936 saakka Reilander (24. marraskuuta 1892 Rauman maalaiskunta – 22. tammikuuta 1953) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat luotsivanhin Gustaf Mannert Reilander ja Amalia Sofia Silván. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Weina Alexandra Yrjölän kanssa. Reilama kävi kolme luokkaa Rauman yhteiskoulua ja suoritti aliperämiehentutkinnon Rauman merikoulussa vuonna 1914. Hän työskenteli perämiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. lokakuuta 1915, josta hänet laskettiin 17. maaliskuuta 1916 alkaen siviilitöihin Saksaan hänellä todetun sairauden takia. Reilama palasi takaisin Suomeen elokuussa vuonna 1918. Suomeen palattuaan hän pääsi 27. elokuuta 1918 alkaen luotsioppilaaksi Turun luotsipiiriin. Hänet määrättiin 23. syyskuuta 1919 alkaen apulaisluotsiksi ja 23. elokuuta 1921 alkaen vanhemmaksi luotsiksi Rauman luotsipiiriin, josta tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1952. Hänet on haudattu Raumalle. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
Eigil Reims
R > Erik Johan Reinikainen

(25. marraskuuta 1889 Parikkala – 29. heinäkuuta 1969). oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Erik Vilhelm Reinikainen ja Wilhelmiina Piironen. Reinikainen kävi kansakoulun ja työskenteli kauppiaana Viipurissa. Hän osallistui jääkärivärväystomintaan Viipurin seuduilla, mutta tuli pidätetyksi 13. maaliskuuta 1916 toimiessaan kyseisessä tehtävässä. Aluksi hänet siirrettiin kuulusteltavaksi Viipurin lääninvankilaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Spalernajan vankilaan Pietariin. Spalernajasta hän vapautui Venäjän vallankumouksen pyörteissä ja pääsi matkustamaan takaisin Suomeen. Suomesta hän jatkoi välittömästi matkaansa Saksaa ja liittyi vapaaehtoisena sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 10. toukokuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 2. komppaniaan 7. elokuuta 1917. Hänen murheekseen hänelle sattui tapaturma komppaniassa ja hän joutui sairaalahoitoon, josta hänet laskettiin myöhemmin siviilitöihin Saksaan. Reinikainen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 10. kesäkuuta 1918 ja astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin 3. Jääkärirykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Savon jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän toimi rykmentissä vääpelinä I pataljoonan 1. komppaniassa ja 13. helmikuuta 1920 alkaen saman pataljoonan esikuntavääpelinä. Hän osallistui palvelusaikanaan rajakahakkoihin kesällä 1919. Armeijasta Reinikainen ero 31. toukokuuta 1920 ja työskenteli sen jälkeen liikemiehenä ja maanviljelijänä Parikkalassa ja Simpeleellä. Reinikainen osallistui jatkosotaan vääpelinä 301. Ilmasuojelukomppaniassa Parikkalassa ja Simpeleellä. Sotien jälkeen hän jatkoi maanviljelijänä Simpeleellä. Ylennykset: Aliupseeri 10. kesäkuuta 1918, Varavääpeli 9. heinäkuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunninrnerkit:  Vapaudenmitali 1. lk.,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Eino Jaakko Reinikka

(13. syyskuuta 1895 Kurikka – 16. heinäkuuta 1919) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Reinikka ja Aini Sofia Haapala. Reinikka kävi kansakoulun ja työskenteli maanviljelijänä Kurikassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 17. helmikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 16. maaliskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan 1. toukokuuta 1916 hänellä todetun sairauden johdosta. Parannuttuaan Reinikka palasi takaisin täydennysjoukkoon 24. kesäkuuta 1916, mutta laskettiin takaisin siviilitöihin jo 10. elokuuta 1916. Vielä kerran hän palasi pataljoonan täydennysjoukkoon 12. elokuuta 1917 ja nyt hänet siirrettiin edelleen pataljoonan 4. komppaniaan 15. elokuuta 1917 alkaen. Reinikka astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa. Reinikka palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä. Josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina 2. komppaniassa, josta hänet komennettiin 9. lokakuuta 1918 komppanianvääpeliksi Viipurin upseerikokelaskursseille. Hän erosi armeijan palveluksesta 18. helmikuuta 1919 vain osallistuakseen Karjalan (Aunuksen) retkeen, jossa hän toimi esikuntavääpelinä ylipäällikön esikunnassa. Hän menehtyi 16. heinäkuuta 1919. Hänet on haudattu Kurikkaan. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 3. toukokuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
R > Juho Valdemar Rekonen

(23. tammikuuta 1888 Kivijärvi – 1917) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Heikki Rekonen ja Alma Stiina Snell. Tämä Kivijärveläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 31. lokakuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 15. maaliskuuta 1916. Hän kuoli Saksassa vuonna 1917.
Ilmari Relander
R > Herman (Hemmi) Erik Renfors

(24. maaliskuuta 1894 Kajaani – 1. maaliskuuta 1938) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat tehtailija ja konsuli Herman August Renfors ja Agnes Mathilda Castrén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Alma Tarvaisen kanssa. Renfors kävi seitsemän luokkaa Kajaanin suomalaista yhteiskoulua ja työskenteli liikemiehenä Kajaanissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 26. kesäkuuta 1916, josta hänet komennettiin 1. elokuuta 1916 alkaen Saksan meriesikunnan käyttöön, josta hän palasi takaisin täydennysjoukkoon 12. helmikuuta 1917. Täydennysjoukosta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 12. huhtikuuta 1917. Myöhemmin hänet siirrettiin pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Renfors astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ja hänet ylennettiin tässä yhteydessä varavääpeliksi. Hän palasi takaisin Suomeen 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Karjalankannaksella. Renfors palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Rykmentissä hän toimi joukkueenjohtajana 3. pataljoonan 3. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 2. heinäkuuta 1918 alkaen 3. pataljoonan aseupseeriksi ja esikuntavääpeliksi. Edellä mainitusta tehtävästä hän oli komennettuna 15. syyskuuta 1918 – 22. tammikuuta 1919 väliseksi ajaksi Viipurin upseerikokelaskouluun. Renfors erosi armeijan palveluksesta 11. helmikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen turkistehtaan johtajana ja omistajana Kajaanissa. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 7. toukokuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk. ,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Gustaf Runar Renholm
Heikki Feodor Repo
R > Iisakki Vilhelm Ridell

(30. tammikuuta 1883 Rautavaara – 19. helmikuuta 1974) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat mylläri Olli Ridell ja Maria Korhonen. Ridell työskenteli puuseppänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 22. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon. Täydennysjoukosta hän palasi takaisin komppaniaansa 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Ridell astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi kuormastoaliupseeriksi ja myöhemmin joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdella, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa. Ridell palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana II pataljoonan 3. komppaniassa ja pataljoonan kuormastoaliupseerina. Ridell erosi armeijan palveluksesta 17. helmikuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen puuseppänä Rautavaaralla. Hän osallistui jatkosotaan vartiopäällikkönä Harsumäen lentokentällä kesällä vuonna 1941. Hän siirtyi puusepän töistään eläkkeelle vuonna 1950. Hänet on haudattu Rautavaaralle. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 2. kesäkuuta 1918, Vääpeli 8. elokuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Eero (Erkki) Johannes Riekki

(21. toukokuuta 1897 Pudasjärvi – 18. maaliskuuta 1940) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat kauppias Erkki Aukusti Riekki ja Aino Anna Helena Kauppi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Ester Alma Smedin kanssa. Riekki kävi kansakoulun ja työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 7. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Riekki siirrettiin pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen perustettuun 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917 alkaen. Riekki astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi joukkueenjohtajaksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin I Jyväskylän pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Mannisessa, Korkeakoskella, Kuljussa, Sääksjärvellä, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Pälkäneen, Aitoon ja Lammin kautta Koskelle.
Riekki palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina 2. Krenatöörirykmentistä muodostetussa Viipurin vartiopataljoonan 2. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 18. elokuuta 1918 alkaen Hämeen vartiopataljoonan 1. komppaniaan ja edelleen 9. lokakuuta 1918 alkaen Lapin II rajavartiopataljoonan 7. komppaniaan. Lapin II rajavartiopataljoonasta hänet siirrettiin tammikuussa 1919 Itämeren jalkaväkirykmentti l:een, josta muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Hänet sijoitettiin rykmentissä I pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Riekki erosi armeijasta 3. joulukuuta 1919 ja työskenteli sen jälkeen koneenkäyttäjänä Oulussa ja Kemissä muun muassa Veitsiluoto Oy:n palveluksessa. Hän suoritti vuonna 1925 Oulussa alikonemestaritutkinnon. Riekki osallistui talvisotaan väestönsuojelutehtävissä Veitsiluodossa. Hänet haudattiin Ouluun. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vääpeli 4. heinäkuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk. ,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.