stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katajanokka
Historia > Satama

Katajanokan eteläinen ranta rakennettiin 1800-luvun lopulla tavaraliikennesatamaksi, joka oli samalla osa Eteläsatamaa. Katajanokasta tuli Suomen modernein satama. Sinne johti Töölönlahden eteläpuolella sijainneelta Töölön tavara-asemalta alkanut, kaupungin eteläisiä rantoja kiertänyt Helsingin satamarata, joka valmistui Vanhan kauppahallin kohdalle vuonna 1894. Seuraavana vuonna rata ulottui Katajanokalle. Satamaan rakennettiin iso ratapiha, ja raiteita kulki eri makasiinien välissä. Yksi raide ylsi aivan itäosaan asti. Uusia raiteita rakennettiin vielä vuosina 1966–1967.
Vuonna 1959 pystytettiin viimeiset Katajanokan 14 uudesta kolmijalkaisesta nosturista. Sen jälkeen Katajanokallakin pystyttiin parhaassa tapauksessa käyttämään kahta nosturia laivan jokaista luukkua kohden. Yksi uusista nostureista oli purkamassa S/S Nioben lastia, kun tavaravaunuletka törmäsi nosturin jalkaan paikassa, jossa nosturin ja rautatien kiskot kulkivat ristiin. Nosturi kaatui ja romuttui täysin, mutta sen kuljettaja selvisi onneksi vammoitta.
Satamatoimintaan liittyi aikoinaan lieveilmiöitä. Katajanokka oli 1800-luvulta 1900-luvun puoliväliin huonomaineista aluetta, jossa harjoitettiin viinan salakauppaa ja prostituutiota. Katajanokan pohjoisrannan ilmettä määrittivät pitkään huolintaliikkeiden suuret makasiinit. Pohjoisrannalla oli aikoinaan myös jätelaituri, jossa käymälätuotteet lastattiin proomuihin, joilla ne vietiin maalle peltoja lannoittamaan. Tosin jätteiden kuljettajat kaatoivat välillä lastinsa suoraan mereenkin.
Rahtisatama oli käynyt kannattamattomaksi, ja Katajanokan keskeinen sijainti sopi huonosti tavaraliikenteeseen. Satamaradan liikenne väheni, kun Eteläsatama muuttui pääosin autolauttasatamaksi. Autolauttaliikenteen aloitti 9. heinäkuuta 1974 Tukholmaan lähtenyt M/S Viking 5. Rautatieliikenne Katajanokalle päättyi lopulta keväällä 1980. Neljä viimeistä satamanosturia purettiin tammikuussa 1986. Sataman entisen ratapihan paikalla on nykyisin leveä puistokatu, Katajanokanlaituri, jonka varrella sijaitsevia vanhoja makasiinirakennuksia on muutettu muun muassa hotelleiksi ja kongressikeskuksiksi.
Katajanokan satama-alueen vartiointia tehostettiin 3. toukokuuta 1994 lähtien passintarkastuksen ja tullitoiminnan tehostamiseksi. Satama-alueella asioivilla tuli olla mukanaan valokuvallinen henkilökortti. Toukokuun alussa 1997 koko Eteläsataman porttivartiointi siirtyi vartiointiliikkeen hoidettavaksi.
Historia > Telakka

Vuosina 1945–1970 Valmetin telakalla Katajanokan itäosassa valmistettiin noin 160 alusta, joista osa toimitettiin sotakorvauksina Neuvostoliitolle. Telakka työllisti noin tuhat työntekijää, ja se aiheutti huomattavaa läpikulkuliikennettä asuinkortteleiden ohi. Katajanokan ahtaus asetti rajoitteita sille, miten paljon toimintaa voitiin kehittää ja tuotantovolyymiä lisätä. Lopulta Valmet joutui etsimään telakalle uuden paikan. Telakka perustettiin Vuosaareen vuonna 1974 ja Katajanokan telakka lakkautettiin vuonna 1977. Viimeinen telakalta vesille laskettu alus oli tuotesäiliöalus MT Tebostar 26. huhtikuuta 1974. Paikalla toimi jonkin aikaa laivaromuttamo.
Historia > Jäänmurtajat

Telakan entinen varustelulaituri vuokrattiin jäänmurtajien käyttöön 24. maaliskuuta 1975. Aiemminkin yksittäisiä jäänmurtajia oli kesäisin Katajanokan rannoilla. Jäänmurtajat olivat kesäisin hajallaan Helsingin satamissa ennen kuin ne saivat oman jäänmurtajasataman. Esimerkiksi kesällä 1971 jatkettiin vanhaa väliaikaista järjestelyä, jossa kaksi murtajaa oli Jätkäsaaressa, kolme Hietalahdessa ja kolme Valmetin telakan lähellä Katajanokalla. Murtajat kytkettiin kaupungin kaukolämpöverkkoon 10. joulukuuta 1979. Siihen saakka ne olivat tuottaneet itse tarvitsemansa lämmön ja lämpimän veden.
Jäänmurtajat ovat monitoimimurtajia lukuun ottamatta edelleen kesälevossa Katajanokan rannassa. Monitoimimurtajat tarvitsevat laituritilaa vain varusteiden asennukseen ja varastointiin. Tällaista palvelua niille tarjoaa Kotkan satama. Nykyiset jäänmurtajat ovat Kontio, Otso, Voima, Urho, Sisu ja Polaris. Kesäaikaan laiturissa olevia jäänmurtajia on mahdollista vuokrata myös yksityistilaisuuksiin.
Historia > Suunnitelmia

Katajanokalle oli tarkoitus rakentaa arkkitehtuurin ja muotoilun talo (Armi), jonka suunnittelusta järjestettiin arkkitehtikilpailu vuonna 2001. Rakennus olisi sijoittunut Enso Gutzeitin pääkonttorin viereen, Kanavaterminaalin paikalle. Hankkeelle ei saatu järjestettyä rahoitusta ja sen takana olleiden järjestöjen tiet erkanivat, joten hanke haudattiin lopulta vuonna 2006. Vuonna 2007 esiteltiin ajatus samalla paikalle rakennettavasta Alvar Aallon nimellä ja maineella ratsastavasta hotellista, jonka suunnittelijoiksi toivottiin sveitsiläisarkkitehteja Herzogia ja de Meuronia.
Vuonna 2006 esiteltiin suunnitelma sillan rakentamiseksi Katajanokalta Laajasaloon. Silta olisi tullut raitiovaunujen ja kevyen liikenteen käyttöön. Myöhemmissä versioissa osa sillasta korvattiin tunnelilla, ja vaihtoehtoiseksi reitiksi keksittiin Tervasaaren ja Sompasaaren kautta kulkeva linjaus. Myöhemmin Kruunusillat linjattiin kulkemaan Hakaniemen kautta.
Helsingin hätäkeskukselle oli tarkoitus rakentaa tilat Katajanokalle. Myöhemmin tilojen vuokraa pidettiin liian kalliina, ja hätäkeskus päätettiin siirtää Keravalle. Luolille löydettiin kuitenkin uusi käyttäjä, jota ei kuitenkaan ole kerrottu julkisesti. Luolia louhittaessa räjäytykset aiheuttivat vaurioita muun muassa Luotsikadun varrella olevissa kiinteistöissä.
Nähtävyyksiä

Allas Sea Pool, merikylpylä
Flying Cinema Tour of Helsinki, virtuaalielokuvateatteri
Finnida ja Suomen Rahapajan entinen rakennus (35)
Helsingin lääninvankila (entinen), myös vankilakappeli (31)
Jäänmurtajat, Merikasarmin laiturissa (29)
Katajanokan ala-asteen koulu, entinen Merikasarmin maneesi (25)
Katajanokan Kasino, 1911, Venäjän keisarikunnan Itämeren laivaston upseereiden entinen upseerikerho (24)
Katajanokan makasiinit (16)
Katajanokan terminaali (30)
Katajanokan warranttimakasiinit, nykyinen Wanha Satama, (32)
SkyWheel Helsinki maailmanpyörä
Lars Sonckin suunnittelema asuinrakennus Rahapajankadun ja Satamakadun kulmassa (17)
Stora Enson pääkonttori (36)
Uspenskin katedraali (15)
Warranttitalo (33)
Nähtävyyksiä > Katajanokan jugendtaloja

Aeolus (Selim A. Lindqvist 1903), (19)
Alanko Linnankatu 2 (1906)
Bellona (F. Oskar Helenius 1908)
Eol (Gesellius, Lindgren, Saarinen 1903), (22)
Fridborg (Gustaf Estlander 1904)
Helsingfors Borg (Albert Nyberg 1904)
Högborg Asunto Oy Luotsikatu 11 (Vilho Lekman 1904)
Kataja (Usko Nyström, Petrelius & Penttilä 1902)
Katajaniemi (Juho Rinne 1908, valmistunut 1912)
Katajisto (Edv. Löppönen 1908)
Klinten As. Oy Luotsikatu 13
Koitto (Oscar Bomanson ja Bertel Jung 1904)
Kolmio (K. S. Kallio ja Emil Werner von Essen 1904)
Kontio (Waldemar Wilenius 1898)
Laivastokontu (von Essen, Kallio & Ikäläinen 1910)
Liezen (Georg Wasastjerna ja K. V. Polón 1903, 1905, 1910)
Linna (von Essen, Kallio & Ikäläinen 1906)
Louhi (E. Ikäläinen 1902)
Luotsiola (Vilho Penttilä 1911)
Norma (von Essen, Kallio & Ikäläinen 1904)
Oihonna (Albert Nyberg 1905)
Olofsborg (Gesellius, Lindgren, Saarinen 1903), (23)
Panu (Georg Wasastjerna ja K. V. Polón 1903)
Semafor (Bruno Ferdinand Granholm 1903)
Suomela (K. S. Kallio ja Emil Werner von Essen 1906)
Tallbergin talo (Gesellius, Lindgren, Saarinen, (18) 1897)
Tuki (Heikki Kaartinen 1903)
Turso (David Koponen 1907)
Wellamo (Selim A. Lindqvist 1904)
Numeroinnit viittaavat Helsingin kaupungin kokousjärjestäjien virallisen sivuston kiertokäyntikartan kohdenumeroihin.
Kuvia

Magnus von Wrightin maalaus Katajanokan eteläosan vanhasta asutuksesta hieman ennen rakennusten purkamista.
Merikasarmissa sijaitsee nykyään Suomen ulkoministeriö.
Vanhat konepaja- ja asevarikkorakennukset on saneerattu Katajanokan ala-asteen koulun käyttöön.
Vuonna 1880 valmistunut tiilirakennus Vyökatu 3:ssa on ollut käyttämätön vuoden 2015 jälkeen. Rakennukseen on suunniteltu asuntoja.
Vuonna 1901 valmistunut Gustaf Nyströmin suunnittelemana Katajanokan tulli- ja pakkahuone korvasi Kruununhaan tulli- ja pakkahuoneen.
Kanavaranta.
Katajanokan pohjoisrantaa.
”Uuden puolen” tiilitalorivistöä Katajanokanrannalla.
Kirjallisuutta

Halonen, Tero: Olofsborg. Katajanokan jugendlinnan vuosisata. Espoo : Plataani 2002. ISBN 952-5429-03-2
Pistesiirtolaite

Pistesiirtolaite.
Kipsivaloksen kopiointia hiekkakiveen Strasbourgin katedraalin työmaalla.
Tietokoneen ohjaama laite veistämässä marmoria.
Pistesiirtolaite Wäinö Aaltosen ateljeessa.
Pistesiirtolaite eli punkteerauslaite, myös pistemittauslaite, on mittalaite, jota käytetään kiven- ja puunveistossa.
Pistesiirtolaitteella merkitään kipsistä, vahasta tai savesta tehdyn luonnoksen tärkeimmät pisteet työtä aloitettaessa kivi- tai puukappaleeseen.
Laitteen avulla on mahdollista kopioida veistos tarkoin mallin mukaan. Laitteen keksi ranskalainen kuvanveistäjä Nicolas-Marie Gatteaux (1751–1832), ja Antonio Canova kehitti sitä edelleen.
Käyttö

Pistesiirtolaitteen avulla voidaan tehdä samankokoisia kopioita olemassaolevista veistoksista ja siirtää kipsistä, savesta tai vahasta tehtyjä veistoksia kiveen  tai marmoriin. Veistosten suurentamiseen tai pienentämiseen se ei suoraan käy.
Kontrolloidakseen paremmin valmista veistosta kuvanveistäjät ovat tehneet yksityiskohtaisia malleja ja luonnoksia, ja tehneet sitten veistoksen joko samassa tai suurennetussa mittakaavassa luonnoksen mukaan. Varsinkin 1800-luvulla veistäjät työstivät ensin vaha- tai savimallin, josta otettiin kipsivalos. Valos toimi mallina, kun veistos siirrettiin pistesiirtolaitteen avulla kiveen. Menetelmää on kutsuttu epäsuoraksi veistämiseksi.
Epäsuoran menetelmän etuna oli, että lopputulosta voitiin hallita tarkemmin ja korjaamattomien vahinkojen mahdollisuus väheni huomattavasti. Toisin kuin voisi olettaa, menetelmä oli myös nopeampi veistettäessä monimutkaisia veistoksia. Veistoksen muoto oli valmiina ennen kiveen veistämistä, joten plastisia yksityiskohtia tarvitsi enää hioa ja täydentää. Lisäksi avustajat saattoivat nyt tehdä suuren osan työstä, joten tuottavuus lisääntyi. Pistesiirtomenetelmän haittana oli veistämisen välittömyyden ja ilmaisuvoiman väheneminen.
Pistesiirtomenetelmän ansiosta kuuluisat kuvanveistäjät käyttivät yhä enemmän apulaisia työssään. Veistäjällä saattoi olla laaja työpaja, jossa oli kymmeniä apulaisia ja oppilaita. Tuloksena kuvanveistosta tuli melko yhtenäistä ja akateemista taidetta.
Kuvanveistossa palattiin lopulta suorempiin ilmaisumuotoihin ja suoraan veistämiseen, joihin impressionismin ja ekspressionismin ohella Afrikan ja Oseanian primitiivinen taide antoi virikkeitä. Tämän kehityksen myötä pistesiirtolaitetta käytettiin yhä vähemmän, joskin asiaan vaikutti myös että perinteiset kuvanveiston taidot alkoivat kadota 1900-luvulla.
Tekniikka

Tavallisesti työ aloitetaan kolmen tärkeimmän pisteen avulla. Työssä käytetään nimenomaan kolmea pistettä, koska näin leveys, korkeus ja syvyys tulevat määritellyiksi. Samoja kolmea pistettä oli käytetty kuvanveistossa perinteisesti työntömitan ja pantografin avulla, mutta pistesiirtolaite yksinkertaisti työtä oleellisesti. Mittauspisteitä saattaa työtä jatkettaessa olla lopulta satoja.
Pistesiirtolaite tulevaisuudessa

Nykyisin on olemassa laserin avulla toimivia pistesiirtolaitteita. Niiden etuna on muun muassa se, että neula ei ole tiellä veistettäessä, ja laite antaa myös äänisignaalin, kun oikea syvyys on saavutettu.
Viime aikoina on kehitetty myös tietokoneen ohjaama puuntyöstölaite, joka skannaa mallin, jonka jälkeen siitä voidaan tehdä erikokoisia versioita eri materiaaleihin. Myös 3D-tulostinta voidaan käyttää.
Pinocchio (vuoden 1911 elokuva)

| Pinocchio |
| --- | --- |
 Ferdinand Guillaume Pinokkiona.
Ohjaaja:  Giulio Antamoro
Perustuu:  Carlo Collodin samannimiseen romaaniin
Pääosat:  Ferdinand Guillaume, Augusto Mastripietri
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cines
Ensi-ilta:  marraskuu 1911
Kesto:  1350/1203/1086 metriä (53 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pinocchio (myös Le avventure di Pinocchio, ”Pinokkion seikkailut”) on vuonna 1911 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Giulio Antamoron ohjaaman lastenelokuvan päähenkilöä Pinokkiota esittää koomikko Ferdinand Guillaume.
Juoni

Puuseppä Gepetto veistää pölkystä nuken, joka joutuu heti mitä erilaisimpiin seikkailuihin. Hän kohtaa Kissan ja Ketun, päättyy valaan vatsaan, esiintyy Mangiafuocon nukketeatterissa, vierailee  Lelumaassa ja muuttuu siellä aasiksi. Välillä Pinokkio joutuu intiaanien vangiksi, mutta kanadalaiset ratsupoliisit vapauttavat hänet ja ampuvat tykillä kotiinsa. Lopulta Pinokkio alkaa tehdä ahkerasti töitä ja haltia muuttaa hänet oikeaksi ihmiseksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ferdinand Guillaume  | … |  Pinokkio   |
|  Augusto Mastripietri  | … |  Gepetto   |
|  Lea Giunchi  | … |     |
|  Natalino Guillaume  | … |  Lucignolo   |
Tuotanto, tyyli ja vastaanotto

Pinocchio on Carlo Collodin saturomaanin ensimmäinen elokuvasovitus. Sen kuva- ja juoniainekset perustuvat alkuperäisteoksen lisäksi Pinokkio-hahmon ympärille syntyneisiin jäljitelmiin, Paroni von Münchhausenin seikkailuihin sekä eksoottisista maista ja Villistä lännestä kertovaan viihdekirjallisuuteen. Kuvasto on samankaltaista kuin vuonna 1911 ilmestynyt Attilio Mussinon uusi kirjankuvitus, mutta niiden välillä ei liene suoraa yhteyttä.
Giulio Antamoron ohjaustyö on tuotantoyhtiö Cinesin ensimmäinen ja Dante Alighierin Jumalaiseen näytelmään perustuvan L’Infernon ohella yksi Italian ensimmäisistä pitkistä elokuvista. Molemmat perustuvat laajalti tunnettuihin ja kansallisesti merkittäviin teksteihin, joiden uskottiin houkuttelevan yleisöä ja lisäävän elokuvan arvostusta taidemuotona. L'Infernon tavoin Pinocchio edustaa siirtymävaihetta attraktioelokuvasta kohti modernia elokuvakerrontaa. Sen rakenne koostuu vielä vanhaan tapaan erillisistä ”tauluista”, joissa liike tapahtuu kuvan syvyyssuunnassa.
Tyyliltään opettavaisesta ja moralisoivasta alkuteoksesta poiketen elokuva korostaa tarinan seikkailu- ja komedia-aineksia. Sen komiikka perustuu pääosaa esittävään Ferdinand Guillaumeen, joka usein Antamoron ohjaamana teki vuosina 1910 ja 1911 Cinesille 135 lyhyttä farssikomediaa. Elokuvan luonne käy ilmi heti alussa, jolloin katsojille esittäytyvä Guillaume tekee voltin takaperin ja muuttuu saman tien pitkänokkaiseksi Pinokkioksi.
Pinocchio oli suuri yleisö- ja arvostelumenestys sekä Italiassa että ulkomailla. Sen tuohon aikaan pitkäksi koettu kesto näyttää kuitenkin aiheuttaneen ongelmia: Britanniassa elokuvasta tehtiin myös lyhennetty versio ja Ranskassa se jaettiin kolmeksi osaksi. Italiassa elokuvaa esitettiin vielä 1920-luvulla ja se on selvästikin vaikuttanut myöhempään Pinokkio-kuvastoon.
Restaurointi

Milanon elokuva-arkistossa säilynyt elokuva on restauroitu Italian kansallisessa elokuva-arkistossa vuonna 1994. Alkuperäisestä 1350 tai sensuuriasiakirjan mukaan 1203 metrin pituudesta on jäljellä 1086 metriä. Elokuva on nähtävissä Italian mykkäelokuvasivustolla.
Aiheesta muualla

Pinocchio Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kechi Beg -vaihe

Kechi Beg -vaihe oli eräs Indus-kulttuuria edeltänyt varhaisharapaplainen vaihe
Belutshistanissa ja nykyisen Pakistanin luoteisosissa.
Alue

Kulttuuri oli Belutsistanissa ja Luoteis-Pakistanissa. tarkemmin kulttuuria oli paljon Quetta-Pishinissä, Jhalawanissa ja Loralaissakin. Mutta se ulottui etelässä Makraniin asti.
Löytöpaikkoja

Yli 20 ha
Dabar Kot 24.3
Quetta Miri 23.0 ha
Sheri Khan Tarakai 21.0 ha
10–20 ha
Mundigak
Q-32
Kargushki Damb
Lewan
Periano Ghundai
L-3
Badrang Damb
Phusi Damb
5–10 ha
Dosia Khal Damb
Tor Ghundal
eräs paikka lähellä Kuki Dambia
Duki kumpu
Sayid Maurez Damb
Zik
Sraduk Makranissa
Joitain muita pienempiä tunnettuja paikkoja
Faiz Mohammad
Damb Sadaat
Sur Jangal
Shar Sardar
Rana Ghundai
Gumla
Q-17
Kechi Beg
Kili Ghul Mohammed
Ispinji 2
Sibri 2
Togau
SS Keenora

| Keenora |
| --- | --- |
 SS Keenora Marine Museum of Manitoban museoalueella.
Tyyppi:  sisävesialus
Lippuvaltio:  Kanada
Kotipaikka:  Winnipeg, Manitoba
Omistaja:  Marine Museum of Manitoba
Aiemmat omistajat:  1898–1917 Rainy River Navigation Co., 1917–1923 kolmen lakimiehen ryhmä, 1923–1931 Northern Fish Co., 1931–1964 Selkirk Navigation Co., 1964–1972 Marine Transport Navigation Co.
Tilattu:  1897
Status:  museolaivana kuivalla maalla
Tekniset tiedot
Pituus:  41,8 m
Nopeus:  27,8 km/h
Nopeus:  15 kn
Hyttejä:  100
Alkuperäisasukas SS Keenoran luotsina Lake of the Woods -järvellä.
SS Keenora muistetaan Winnipegjärven pidetyimpänä höyryaluksena. Alus aloitti liikennöinnin Lake of the Woods -järvellä Ontariossa, josta se siirrettiin Winnipegjärvelle. Nykyisin alus viettää eläkepäiviään Selkirkin kaupungissa Manitobassa, Kanadan keskilännen ainoan merenkulkumuseon, Marine Museum of Manitoban kokoelmissa.
Historiaa

Höyrylaiva Keenora rakennettiin vuonna 1898 Rainy River Navigation Companylle hoitamaan yhdysliikennettä Lake of the Woods -järvellä, jossa se palveli menestyksekkäästi yli kymmenen vuoden ajan. Rautatien valmistuttua matkustaja- ja rahtimäärät järvellä kuitenkin vähenivät, ja alus myytiin Winnipegiin, jonne se kuljetettiin osina rautateitse vuonna 1917.
Winnipegissä alus koottiin uudelleen, ja sen pituutta lisättiin yhdeksällä metrillä 41,8 metriin. Samalla sen rakennetta muutettiin siten, että entisestä rahtilaivasta tuli risteylyalus. Ensimmäisen kauden alus palveli kelluvana tanssipaikkana Redjoella, mutta myöhemmin aluksen omistaja Colin Marland totesi aluksen olevan liian kova kilpailija hänen kelluvalle tanssipaikalleen. Vuonna 1920 alus myytiin ja se ankkuroitiin pysyvästi Winnipegiin kolmeksi vuodeksi. Huollon puute aiheutti aluksen kansien vääntymisen.
Vuonna 1923 Northern Fish Company hankki aluksen omistukseensa lisätäkseen rahti- ja matkustajakapasiteettia. Yhtiön aiemmin hankkima SS Wolverine ei pystynyt yksin hoitamaan liikennettä. Alukselle rakennettiin 65 matkustajahyttiä yhteensä sadalle matkustajalle. Aluksen koneisto takasi riittävän noin 15 solmun (27,8 km/h) nopeuden. Alus asetettiin SS Wolverinen rinnalle matkustaja- ja rahtiliikenteeseen Redjoelle ja Winnipegjärvelle.
Aluksen reitti alkoi Winnipegistä, ja käännöspiste sijaitsi liki 500 kilometrin päässä Warren Landingin kylässä, Winnipegjärven pohjoispäässä. Edestakainen matka Winnipegistä Warren Landingiin kesti kuusi päivää. Warren Landingin ja Norway Housen kylän välillä Nelsonjoella liikennöi yhteysaluksena pienempi M/S Chickama II, sillä Keenora oli liian suuri alus Nelsonjoelle. Vuonna 1931 Keenora siirtyi Selkirk Navigation Companyn omistukseen.
Vuonna 1959 Keenoran höyrykoneet korvattiin dieselkonein, ja vuonna 1964 se siirtyi Marine Transport Navigation Companyn omistukseen. Koneistoremontista huolimatta aluksen vaiheikas ura päättyi 1966, kun tekniikaltaan vanha alus ei enää läpäissyt merenkulkulaitoksen sille asettamia tiukempia turvallisuuskriteereitä. Alusta uhkasi romutus, ja muutaman vuoden ajan se sai lahota Selkirkissä suolla, kunnes vuonna 1972 Fort Francesin ja Selkirkin asukkaat kokosivat vaaditun kymmenen tuhannen Kanadan dollarin kauppahinnan ostaakseen aluksen sen omistajalta, Marine Transportation -yhtiöltä, ja Keenora sijoitettiin Marine Museum of Manitoban kokoelmien "kruununjalokiveksi".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SS Keenora Wikimedia Commonsissa
Marine Museum of Manitoba
Kehrääjäkoimaiset

| Kehrääjäkoimaiset |
| --- | --- |
 Omenankehrääjäkoi (Yponomeuta malinella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjäkoimaiset Yponomeutoidea  Fracker, 1915
Heimot
 Acrolepiidae  Haahtikoit Ypsolophidae  Heliodinidae  Kaalikoit Plutellidae  Kehtokoit Lyonetiidae  Kehrääjäkoit Yponomeutidae  Kiertokoit Bedelliidae  Kiiltokoit Glyphipterigidae 
Katso myös
   Kehrääjäkoimaiset Wikispeciesissä   Kehrääjäkoimaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kehrääjäkoimaiset (Yponomeutoidea) on aitoperhosiin kuuluva perhosten yläheimo. Siihen kuuluvista lajeista tunnetuimpiin kuuluu tuomiin valkoisia seittejä tekevä tuomenkehrääjäkoi sukulaisineen. Yläheimoon kuuluu yhteensä hieman alle 2000 lajia, joista Suomessa on tavattu 97.
Aikuiset kehrääjäkoimaiset perhoset vaihtelevat kooltaan erittäin pienistä pieniin. Taksonomisesti yläheimo on hankala, eikä siihen sisältyvien heimojen keskinäisiä suhteita tunneta kovin hyvin. Keskeisenä yhdistävänä piirteenä ovat koiraan takaruumiin kahdeksannen jaokkeen sivuilla olevat, taaksepäin osoittavat liuskat, jotka muodostavat genitaalien sivuille eräänlaisen parin ylimääräisiä lämssöjä. Pistesilmät puuttuvat, samoin chaetosemat yleensä. Imukärsä on hyvin kehittynyt, eikä siinä ole suomuja. Tuntomerkkejä liittyy myös siipisuonitukseen, joka on yleensä hyvin kehittynyt. Toukat elävät ravintokasvilla usein laumoina, toukkien erittämän seitin suojissa.
Tuomenkehrääjäkoin toukkia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kehrääjäkoimaiset (Yponomeutoidea)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q135418  Wikispecies: Yponomeutoidea  AFD: Yponomeutoidea  BugGuide: 44066  CoL: BW9VK  EoL: 750  Fauna Europaea: 1346  Fauna Europaea (new): 063fe606-ff44-4457-bf04-cee02b41bb6c  GBIF: 1677  iNaturalist: 53552  ITIS: 118705  NBN: NHMSYS0000504693  NCBI: 37582  Open Tree of Life: 254277  Paleobiology Database: 233454  PPE: yponomeutoidea
Pitäjänkäräjät

Pitäjänkäräjät oli Suomessa keskiajalla käytössä ollut tapaoikeuteen perustuvan oikeudenkäytön ilmentymä. Pitäjänkäräjille kokoontuneet pitäjän asukkaat valitsivat luottamusmiehekseen talonpojan, jota nimitettiin pitäjäntuomariksi. Käräjäyleisö valitsi lisäksi tuomarin apuna toimineen lautakunnan. Pitäjäntuomarin johdolla käräjät käsitteli sekä siviili- että rikosasioita. Pitäjänkäräjiä järjestettiin Suomessa jo 1300-luvulla. Ruotsin kuninkaan vallan vahvistuessa Suomessa ja valtiorakenteen kehittyessä paikallinen itsehallinto alkoi menettää asemiaan. Kruununkäräjät ja kuninkaan nimittämät kihlakunnantuomarit syrjäyttivät pitäjänkäräjät 1300- ja 1400-luvun vaihteessa. Oikeudenkäyntialueiksi tulivat pitäjien tilalle Ruotsin maanlakien mukaiset kihlakunnat, jotka Suomessa olivat kooltaan hyvin laajoja. Käytännön syistä kihlakunnat jaettiin käräjäkuntiin, joista jokaisella oli oma kokoontumispaikkansa. Kihlakunnantuomari kiersi käräjäpaikasta toiseen pitämässä käräjiä. Pitäjänkäräjien lisäksi Suomessa on järjestetty kyläkäräjiä.
Pissis

Pissisten ihanteena pidetty Paris Hilton.
Pissis on slangin tai puhekielen sana, jota käytetään korostetun itsetietoisesti käyttäytyvistä ja provosoivasti pukeutuvista teini-ikäisistä tytöistä. Pissis eli pissaliisa liitetään stereotyyppisesti erityisesti pinnallisiin teinityttöihin, joiden elämäntapaan kuuluvat suosittu listamusiikki, merkkivaatteet ja itsetietoinen käytös. Sana pissaliisa on tunnettu jo 1960-luvulla: se mainitaan Hannu Salaman vuonna 1967 ilmestyneessä kirjassa Minä, Olli ja Orvokki. Pissis-sanan rinnalle on tullut myös sana lissu. Pojille vastaava nimitys on pissalauri, ”fruittari”, pissalasse tai pissalassi (lassis), mutta nämä ovat paljon harvinaisempia kuin vastaavat tytöistä käytetyt sanat.
Kansanetymologian mukaan sana pissis viittaisi julkisella paikalla virtsaamiseen. Helsingin slangia tutkinut suomen kielen professori Heikki Paunonen kirjoittaa Virittäjässä, että yhteys saattaa kuitenkin olla näennäinen ja rinnakkaiseksi sopisi paremmin ’tyhmää’ tarkoittava sana kusipää.