stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuuden päivän sota
Sodan kulku

Maanantaina 5.6.1967 Israelin ilmavoimat iski kello 7.45 yllättäen Egyptin yhdeksääntoista lentotukikohtaan tuhoten niissä olevat koneet. Tärkein kohde oli Kairon läntinen tukikohta, joka oli Tu-16-rykmentin sijoituspaikka. Egyptin kentille tehtiin noin 500 rynnäkkölentoa, minkä tuloksena tuhottiin 309 lentokonetta, ml. kaikki Tu-16-pommittajat, 27 Il-28-konetta, 12 Su-7-konetta, 90 MiG-21-, 20 MiG-19- ja 25 MiG-17-hävittäjää ja 32 kuljetuskonetta.
Isku oli ajoitettu siten, että Egyptin henkilöstö oli matkalla palveluspaikoilleen, ja johtamisvalmius oli huono. Taktiikkaan kuului kiitoteiden tuhoaminen auringon suunnasta hyökäten Matran betonia läpäisevillä jarruvarjopommeilla tai tavallisilla 220 tai 450 kg pommeilla ja kentillä olevien koneiden tuhoaminen sen jälkeen tykkitulella. Osa pommeista varustettiin aikasytyttimillä korjaustöiden vaikeuttamiseksi.
Israelin hävittäjät olivat lentäneet aluksi pitkälle Välimeren ylle ja sitten koukanneet jyrkästi etelään voidakseen hyökätä Egyptin tukikohtiin lännestä. Tämä taktinen liike varmisti iskun tehokkuuden. Egyptin ilmavoimat huomasivat Israelin koneet liian myöhään eivätkä ehtineet valmistautua. Israelin ilmavoimien komentaja Mordekai Hod oli antanut kuuluisan käskyn: ”Lennä, liidä vihollisesi ylitse ja tuhoa pirstaleiksi aavikolle, jotta Israel voi elää turvallisesti sukupolvien ajan.” Egyptiltä tuhoutui yli puolet 450:stä koneestaan ja niin Egypti menetti samalla ylivoimansa lentokoneiden määrässä.
Egyptistä saamiensa väärien tietojen vuoksi Syyrian, Jordanian ja Irakin ilmavoimat aloittivat hyökkäyksen Israeliin. Israelin ilmavoimat iski takaisin ja iltaan mennessä vastapuolen ilmavoimat oli lamautettu. Muun muassa Syyrian ilmavoimat kärsi tappioita ⅔ vahvuudestaan, Jordanian ilmavoimat oli tuhottu samoin kuin Irakin ilmavoimien Länsi-Irakissa H3-tukikohdassa olleet koneet. Arabit olivat menettäneet 416 konetta tuhoutuneina ja 393 vaurioituneina. Näin sota oli käytännössä ratkaistu ennen sen alkua.
Iltapäivällä Israelin ilmavoimat hyökkäsi Egyptin tutkia vastaan ja tuhosi 25 tutkaa, joista 16 Siinailla. Päivän aikana käytiin vain yksi iso ilmataistelu 20 MiG-21:n ja 16 Miragen välillä, jossa neljä MiGia ammuttiin alas. Israel saavutti lopulta ilmaherruuden menetettyään 26 konetta, näistä 19 Egyptin vastaiskussa lentokentille. Tämän jälkeen ilmavoimat keskitettiin tulitukitehtäviin.
Pian ilmaiskun jälkeen kolme israelilaista divisioonaa hyökkäsi seitsemää egyptiläistä divisioonaa vastaan Siinailla. Israelin pohjoisdivisioona, jota komensi Israel Tal, eteni Gazan kaistan ja Al-Arishin lävitse. Kaksi divisioonaa, joita johtivat Avraham Yoffe ja Ariel Sharon, hyökkäsivät Abu-Ageilan alueella. Kuultuaan tappiosta Egyptin puolustusministeri, sotamarsalkka Abdel Hakim Amer määräsi kaikki joukot perääntymään Siinailta, mikä merkitsi Egyptin tappiota. Nopeus, taitava koordinointi ja ilmatuki käänsivät tilanteen Israelin eduksi. Merijalkaväki valtasi strategisesti tärkeän Sharm el-Sheikhin satamakaupungin, ja koko Siinai oli israelilaisten käsissä kolmessa päivässä.
Sodan kulku > Länsiranta

Jordanian kuningas Hussein oli arabijohtajista maltillisin. Jordania kuitenkin hyökkäsi Egyptin vaatimuksesta Länsi-Jerusalemiin sodan ensimmäisenä päivänä käyttäen raskasta tykistöä ja tunkeutuen joillekin alueille. 6. kesäkuuta Israelin puolustusvoimat saartoivat Jerusalemin Ammunition Hillin taistelussa ja seuraavana päivänä valtasivat nopeasti Länsimuurin ja Temppelivuoren. Jordan-joelle saavuttiin samana päivänä.
Sodan kulku > Golanin kukkulat

Syyria kävi sotaa Golanin kukkuloilta käsin tyytyen ampumaan Pohjois-Israelia tykistöllä. Kun sotatoimet Siinailla olivat ohi, israelilaisilla oli riittävästi joukkoja pohjoiselle rintamalle. Sodan loppuvaiheessa Israel valtasi Golanin kukkulat vähäisin tappioin 10. kesäkuuta mennessä. Kaikkiaan sotatoimet kestivät kuusi päivää, mistä sota on saanut nimensä. Arabimaat menettivät yli 400 lentokonetta, lähes kaikki panssarivoimansa, laivoja ja kaatuneina arvioiden mukaan noin 15 000 sotilasta sekä upseerialähde?. Israelin tappiot olivat 777 kaatunutta, 2 586 haavoittunutta ja 17 lentokonettalähde?.
Kuuden päivän sodan häviäminen olisi merkinnyt Israelin poistumista maailmankartalta, minkä tavoitteen arabit ilmoittivat selvästi. Syyrian puolustusministeri Hafiz al-Assad ilmoitti 20.5.1967 seuraavasti: ”Sotilaamme ovat nyt täydessä valmiudessa – – käynnistämään vapautustoimet ja kitkemään siionistit arabien asuinseuduilta. Sotilaana uskon, että aika on kypsä heidän tuhoamiselleen.”lähde? Arabijohtajien aggressiivisen antisionistista retoriikkaa oli noudattanut aiemmin myös Syyrian presidentti lausuen 22.5.1966: ”Haluamme täydellisen sodan ilman rajoituksia, sodan, joka hävittää siionistit perustuksiaan myöten.”
Arabien tavoitteesta huolimatta Israel yllätti koko maailman lähde? voittamalla sodan. Israelin strategian mukaan arabinaapurit oli pystyttävä lyömään alle kymmenessä päivässä, minkä jälkeen maan talous olisi romahtanut murtaen myös asevoimat. Kuuden päivän sodan kulku noudatti kuitenkin yllättävän tarkasti Israelin strategiaa lähde?, ja maa säilytti olemassaolonsa.
Kuka aloitti kuuden päivän sodan?

Sodan jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen hyväksyttäväksi tarjottiin useita erilaisia päätöslauselmaehdotuksia. Muun muassa Neuvostoliitto vaati Israelin julistamista hyökkääjäksi ja sen asevoimien vetämistä vallatuilta alueilta ilman ehtoja. Mielipiteet siitä, mikä valtio tai valtiot olivat syyllisiä sodan syttymiseen menivät jyrkästi ristiin. Selvää oli vain se, että ensimmäisen laukauksen ampui Israel. Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa Israelin ulkoministeri Abba Eban puolustautui toteamalla, että hyökkäys ja sodan aloitus voidaan suorittaa muutenkin kuin ampumalla. Hän vetosi hyökkäyskäsitteen määrittelyyn, jonka Neuvostoliitto itse oli vuonna 1957 Yhdistyneissä kansakunnissa esittänyt. Sen mukaan hyökkääjäksi on tuomittava valtio, joka sulkee toisen valtion rannikon tai satamat. Tämän tulkinnan mukaan sota alkoikin jo 17. toukokuuta, jolloin Egyptin presidentti Nasser ilmoitti sulkevansa Tiraninsalmen kansainvälisen vesireitin Israelin laivoilta. Yleinen käsitys Yhdistyneissä kansakunnissa oli, että Israelia saattoi ”murhan sijaan syyttää korkeintaan hätävarjelun liioittelusta”. Neuvostoliiton vaatimus Israelin julistamisesta hyökkääjäksi sai puolelleen 36 ääntä, vastaan äänesti 57 maata. Äänestämästä pidättyi 24 valtiota.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuuden päivän sota Ylen elävässä arkistossa
Kuuden päivän sota ei ollut ihme – miten Israel onnistui lyömään sitä vahvemmat arabimaat?. Yle. 5.6.2017.
Räsänen, Syksy: Faktojen hautausmaa? Vuoden 1967 sodan tosiseikat ja myytit. Lähi-itä NYT. Suomen Lähi-idän instituutti. 12.6.2017.
Arabien–Israelin konflikti
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  NARA 
Akabanlahteen johtavan Tiraninsalmen kartta.
Jordanian ja Israelin väliset sotatoimet 5.–7.6.1967.
Siinain valtaus 7.–8.6.1967.
Golanin kukkuloiden valtaus 9.–10.6.1967.
Ella Holm Bull

Ella Holm Bull (12. lokakuuta 1929 – 21. syyskuuta 2006) oli eteläsaamelainen opettaja ja kirjailija, joka omisti monta vuotta elämästään eteläsaamen kielen edistämiseen. Vuonna 1974 hän ja Knut Bergsland loivat eteläsaamen kirjakielelle ortografian, jota kutsutaan heidän kunniakseen Bergsland-Bull-ortografiaksi. Holm Bull sai useamman palkinnon työstään, muun muassa ensimmäisen Gollegiella-palkinnon vuonna 2004.
Tuotanto > Kirjallinen

Manne joe maahtam lohkedh (1989)
Åarjel-saemien Gåalmede gærja (1987)
Åarjel-saemien Vijhtede gærja (1986)
Åarjel-saemien Nubpie gærja (1986)
Åarjel-saemien Nealjede gærja (1986)
Ovmese veareldh (1985)
Suhtjegh (1984)
Tsååbpe-niejlen jih Tsååbpe-baernien bijre (1984)
Brorke (1984)
Åarjel-saemien Voestes gærja (1982)
Lohkede Saemien (yhdessä Knut Bergslandin kanssa, 1974)
Tuotanto > Musikaalinen

Iđut-levy-yhtiö julkaisi kaksi hänen LP-levyään:
Jåvle-Laavlomh (1996). ISBN 82-7601-023-7. (joululauluja)
Laavlomh-Maanide (1997). ISBN 82-7601-038-5. (lastenlauluja, joiden nauhoittamisessa auttoi Frode Fjellheim)
Palkinnot

Ensimmäinen pohjoismaalainen saamenkielen palkinto, Gollegiella (2004).
Ensimmäinen Pohjois-Trøndelagin läänin kulttuuripalkinto (1982).
Saamelaisneuvoston myöntämä palkinto (1996)
Norjan kulttuuri- ja kirkkoministeriön myöntämä Lasten ja nuorten kirjallisuuden käännöspalkinto Jakob og Joakim -kuvakirjan kääntämisestä eteläsaameksi (1976).
Ferdinand Buisson

Ferdinand Buisson.
Ferdinand Buisson (20. joulukuuta 1841 Pariisi – 16. helmikuuta 1932 Thieuloy-Saint-Antoine) oli ranskalainen kansanedustaja ja Nobelin rauhanpalkinnon saanut pasifisti. Hän suoritti filosofian loppututkinnon ja toimi opettajana ja poliitikkona sekä ranskalaisen julkisen opetuksen ylitarkastajana.
Ferdinand Buisson oli Ranskan vapaa-ajattelijoiden yhdistyksen pitkäaikainen puheenjohtaja. Hän tuli tunnetuksi taistelustaan ilmaisen ja maallisen opetuksen puolesta Ranskan opettajien yhteenliittymässä. Hän oli merkittävä valtion virkamies, Jules Ferryn läheinen työtoveri, ja hänen kehittämänään pidetään substantiivia laïcité eli ”maallikkous”.
Hän kehitti yleisen perusopetuksen, joka avasi ovet suurelle ryhmälle lapsia ja kansalaisia, jotka olivat olleet opetuksen ulkopuolella, eli vammaisille ja kehitysvammaisille.
Elämäkerta

Buison kävi koulunsa pariisilaisessa lycée Condorcet’ssa mutta lähti nuorena opettajana vuonna 1866 maanpakoon Sveitsiin, koska ei halunnut vannoa uskollisuudenvalaa toiselle keisarikunnalle ja Napoleon III:lle. Hän palasi takaisin Ranskaan vuonna 1870 toisen keisarikunnan kaaduttua.
Sveitsissä ollessaan Buisson osallistui vuonna 1867 Kansainvälisen pysyvän rauhanneuvoston toimintaan ja kasvatuksen avulla tapahtuvaan sotien vastaisen ohjelman suunnitteluun yhdessä Jules Ferryn ja kirjailija Victor Hugon kanssa.
Toisen keisarikunnan luhistuttua Buisson palasi takaisin Ranskaan. Hän oli jo aikaisemmin ystävystynyt uuden opetusministerin Jules Simonin kanssa, ja tämä nimittikin hänet Pariisin koululaitoksen johtajaksi. Opetusministerinä Jules Simonia seurannut Jules Ferry kutsui hänet ministeriön palvelukseen alakoulujen osaston johtajaksi. Tehtävässä hän korosti erityisesti kirjoitustaidon ja maallisen opetuksen merkitystä.
Kansanedustajana toimiessaan hän ajoi voimakkaasti ilmaisen peruskoulutuksen toteuttamista ja naisten äänioikeuden myöntämistä. Vuonna 1890 Buisson nimitettiin Sorbonnen yliopiston pedagogiikan professoriksi. Hän osallistui Ranskan ihmisoikeuksien ryhmän perustamiseen, joka toimi voimallisesti kapteeni Dreyfusin syyttömyyden puolesta.
Buisson toimi Kansainliiton puolestapuhujana järjestön alkutaipaleella ja omistautui erityisesti Ranskan ja Saksan suhteiden parantamiselle, etenkin sen jälkeen kun Ranska miehitti Ruhrin alueen vuonna 1923. Hän kutsui saksalaisia pasifisteja vierailemaan Pariisiin ja matkusti itsekin Berliiniin. Hän jakoi vuonna 1927 saamansa palkinnon saksalaisen professorin Ludwig Quidden kanssa. Hän on ollut iäkkäin Nobelin rauhanpalkinnon saajista eli 86-vuotias. Saamansa palkintosumman hän halusi jakaa ”adoptiolapsilleen”, Ranskan opettajille, jotta he voisivat työskennellä lasten kanssa päämääränään kansakuntien lähentäminen toisiinsa.
Hänen kirjallisen tuotantonsa merkkipaalu on Dictionnaire de pédagogie et d’instruction primaire, jonka ensyklopedistisesta toimittamisesta hän vastasi yhdessä 350 muun kirjoittajan kanssa. Hän kirjoitti itse osan teoksen artikkeleista.
Teokset

Le Christianisme libéral. Paris: Cherbuliez, 1865.
Sébastien Castellion. 2 nidettä. Paris: Hachette, 1892.
La Religion, la Morale et la Science, quatre conférences. Paris: Fischbacher, 1900.
Condorcet. Paris: Alcan, 1929.
(toim.) Dictionnaire de pédagogique et d’instruction primaire. Paris, 1887, 1911, 1929.
(toim.) Nouveau dictionnaire de pédagog
Education et Republique. Paris: Kimé, 2003. ISBN 2-84174-293-8.
La politique radicale. Paris: 1908.
Aiheesta muualla

Elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive). (ranskaksi)
Otteita teoksesta: Dictionnaire Pédagogique d'Instruction Primaire. (ranskaksi)
Nobel-komitean elämäkertasivut. (englanniksi)
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950: 1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975: 1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000: 1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–: 2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Yö (yhtye)

| Yö |
| --- | --- |

 Yö Kiuruveden Iskelmäviikko -musiikkitapahtumassa 2017.
Tiedot
Toiminnassa:  1981–
Tyylilaji:  suomirock, suomipop, iskelmä
Kotipaikka:  Pori (1981–1986)  Tampere (1986–)
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  JP Leppäluoto, laulu   Mikko Kangasjärvi, piano   Ari Toikka, rummut   Jari Latomaa, kitara   Samuli Erkkilä, kitara   Timo Mynttinen, basso  
Entiset jäsenet:  Olli Lindholm   Jussi Hakulinen   Jesu Hämäläinen   Veikko Lehtiranta   Jukka Lewis   Juha Mielonen   Antti Mäkinen   Jukka Mänty-Sorvari   Markku Petander   Juha Rauäng   Daffy Terävä   Jussi Turpeinen   Harry Varhala   Jani Viitanen   Tapio Wallin  
Levy-yhtiö:  Poko Rekords   Ratas Music Group  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yö on vuonna 1981 Porissa perustettu suomalainen rockyhtye, joka kuuluu pitkäaikaisimpiin ja suosituimpiin suomirock-yhtyeisiin. Yö kuului alkuaikoinaan 1980-luvun alussa niihin lyhyen punk-aallon vaikuttamiin suomirock-yhtyeisiin, jotka pian lähtivät kehittämään yleisnimityksenä ”uusi aalto” -tyyppistä suuntaa musiikilleen. Yhtye julkaisi 23 studioalbumia.
Yhtyeen suosituimpia kappaleita ovat muun muassa ”Likaiset legendat I”, "Joutsenlaulu", ”Niin paljon me teihin luotettiin”, ”Tia-Maria”, ”Ihmisen poika”, ”Särkyvää”, ”Rakkaus on lumivalkoinen”, ”Pettävällä jäällä”, ”Tie sydämeeni”, ”Rakkautta vain?”, ja ”Parrasvalot”.
Perustajajäsenten Olli Lindholmin ja Jussi Hakulisen kuolemien jälkeen Yö on tamperelaismuusikoiden Mikko Kangasjärven ja Ari Toikan sekä Jari Latomaan pyörittämä kokoonpano joka tekee edelleen keikkoja, koska jos me emme näitä soittaisi niin kuka sitten.
Yö-yhtye kertoi 15. marraskuuta 2024 uuden solistinsa olevan JP Leppäluoto, jonka kanssa he olivat jo aiemminkin keikkailleet.
Historia > Hakulinen eroaa

Nuorallatanssija-kevätesityksessä 1985 Yön jäsenet esiintyivät Jussi Hakulisen pyynnöstä melkein selvin päin. Muiden yhtyeen jäsenten oli vaikea noudattaa sitä, koska he halusivat olla kuin muutkin tunnetut yhtyeet. Juhannuksen konsertin jälkeen Hakulinen erosi Yöstä ja siirtyi soolouralle. Hakulinen oli ollut yhtyeelle tärkeä, sillä hän oli sanoittanut ja säveltänyt kaikki yhtyeen siihen mennessä julkaistut kappaleet. Muun muassa Lindholm pelkäsi koko yhtyeen hajoavan eikä ollut selvitä Hakulisen eroamisesta. Lindholm sanoo yhtyeen kotisivuilla Hakulisen eroamisesta näin:.
»Nuorallatanssijan kevätshow, jos sitä nyt siksi voi kutsua, oli meille ehkä siitä uutta että esiinnyimme selvin päin tai ainakin melkein. Se oli Jussin tahto, jota meidän oli vaikea toteuttaa, koska me halusimme olla kuin Juice, Eput ja Popeda. Ja se tarkoitti niin sanottua ”reilua meininkiä”, halusimme olla vanhan liiton miehiä. Pikkuhiljaa meidän touhut kypsyttivät Jussin ja juhannuskeikan jälkeen, kun menimme Punkaharjulta yöpymään Savonlinnaan, Jussi sanoi että hommat loppu tähän. Hän sanoi tekevänsä enää vain viimeisen juhannuskeikan. Istuimme minä, Jani ja Liuhu Savonlinnassa aamulla itkien ja litkien, vitsit olivat vähissä. Kaikki tuntui tyhjältä, ei näkynyt mitään valoa tai ei ollut mitään käsitystä miten tästä jatketaan eteenpäin. Silloin kun Yö perustettiin, yli puolet biiseistä olivat minun mutta silti laulujani ei ollut Yö levyttänyt, ainoastaan Appendix. Eli ei ihme, jos pisti vakavaksi.»
Historia > 2010-luku

Vuonna 2010 pitkään kiertuekokoonpanossa vaikuttanut kosketinsoittaja ja kitaristi Jari Latomaa liittyi Yö-yhtyeeseen kuudenneksi jäseneksi.
Vuosi 2011 oli Yön 30-vuotisjuhlavuosi. Yö teki konserttiareenakiertueen Kiitos ja kunnia – 30 vuotta likaisia legendoja. Kiertueella mukana olivat Jussi Hakulinen, Annika Eklund, Suvi Teräsniska, Miina Mikkonen ja Juha Tapio. Juha Tapio esiintyi Yön Hartwall Areenan keikalla 10. joulukuuta 2011. Juhlavuoden kunniaksi julkaistiin myös Loisto-punaviini. Lisäksi Kustannusosakeyhtiö Siltala julkaisi 2011 syksyllä Yön urasta juhlakirjan, joka sisältää valokuvia 30 vuoden ajalta sekä Yhden Yön tarina -kirjan kirjoittajan Ilpo Rantasen kokoamia Yö-aiheisia yhtyeelle tärkeiden ihmisten haastatteluita.
Marraskuussa 2012 Yö julkaisi studioalbumin Pelko ja rakkaus, jota myytiin ilmestymisvuonnaan noin 22 000 kappaletta. Seuraava studioalbumi, Hyvässä ja pahassa, julkaistiin lokakuussa 2014. Levyn ensimmäinen single oli albumin nimikappale "Hyvässä ja pahassa". Levyltä julkaistiin myös singlet "Jään sun viereen" (feat. Stina Girs) ja "Ei syntiä sen kauniimpaa".
Keväällä 2016 ilmestyi albumi Puolet taivaasta – puolet helvetistä. Yhtyeen 35-vuotiskiertueen viimeisen keikan jälkeen 15. joulukuuta 2016 Olli Lindholm erotti kaksi yhtyeen pitkäaikaista jäsentä, basisti Jukka "Jay" Lewiksen ja kitaristi "Daffy" Terävän. He perustivat myöhemmin oman yhtyeen, joka kantaa nimeä Jay Lewis Gang. Lewiksen ja Terävän tilalle Yön uusiksi jäseniksi valittiin kitaristi Jussi Turpeinen ja basisti Timo Mynttinen. Jukka "Jay" Lewis haastoi Lindholmin joulukuussa 2017 oikeuteen saamistaan potkuista mutta hävisi.
Vuonna 2017 Yö julkaisi Hyvän yön lauluja -levyn joka sisältää tunnettuja klassikkohittejä kuten "Laulu rakkaudelle" ja "Vie mut minne vaan" akustisina versioina. Syksyllä 2018 Yö julkaisi albumin Mitä jos mä rakastan, joka jäi toistaiseksi yhtyeen ja sen laulaja Lindholmin viimeiseksi studioalbumiksi.
Olli Lindholmilla oli unelma järjestää elokuussa 2021 Yön 40-vuotisjuhlakonsertti Porin Kirjurinluodossa. Hän ehti sopia asiasta Porin kaupungin kanssa ennen kuolemaansa. Lindholm suunnitteli myös 40-vuotisjuhakonserttia Helsingin Olympiastadionille elokuuhun 2021.
Yön viimeinen konsertti ennen Lindhomin kuolemaa vuonna 2019 kuultiin Tampere-talossa, Tampereella 8. joulukuuta 2018.lähde?