stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Savion rautatieasema

Savion rautatieasema (lyh. Sav, ruots. Savio järnvägsstation) on Suomen rataverkon pääkaupunkiseudun lähiliikenteen 2-luokan perusasema Keravalla Savion kaupunginosassa. Asemalla pysähtyvät lähiliikenteen linjat K ja T. Asemaa on kunnostettu Keravan kaupunkiradan valmistuttua. Aseman eteläpuolella on Vuosaaren satamaradan erkanemiskohta.
Riihimäen suuntaan liikennöidään raiteelta 3 ja Helsinkiin raiteelta 4. Aseman länsipuolella on kaksi raidetta, joita käyttää aseman ohittavat kauko- ja lähijunat. Itäisintä raidetta käyttävät Vuosaaren satamaradan tavarajunat.
Historiaa

Savion asema perustettiin paikallisjunaliikenteen alkaessa Helsinki–Hämeenlinna-radalla vuonna 1886. Henkilöliikenteen ohella liikennepaikka palveli myös paikallista teollisuutta; asemalta rakennettiin sivuraide tiilitehtaalle vuonna 1910. Savio sijaitsi alun perin Tuusulan kunnan alueella, mutta vuoden 1924 alusta lähtien se tuli kuulumaan Tuusulasta erotettuun Keravan kauppalaan (vuodesta 1970 kaupunki).
Savion ensimmäisenä liikennepaikkarakennuksena oli pieni laiturikatos. Ensimmäinen varsinainen asemarakennus valmistui vuonna 1935 samanaikaisesti tavaramakasiinin kanssa. Asemarakennuksessa oli odotushuone, tavaratila ja liikennepaikan hoitajan asunto. Vanha laiturisuoja siirrettiin Porvoon radan Vanikon seisakkeelle. Samaan aikaan Savion aseman naapurissa aloitti toimintansa kumitehdas.
Vuonna 1974 Savion asemalle rakennettiin uusi alikulkutunneli laitureille, ja asemarakennus jouduttiin purkamaan asema-alueen uudelleenjärjestelyn vuoksi. Vuonna 1975 Saviolle valmistui jälleen uusi asemarakennus. Kaksiosaisen rakennuksen toiseen päähän tulivat kioskitilat ja toiseen lipunmyyntipiste, ja niiden väliin jäi odotuskatos. Lipunmyynti Savion asemalla lopetettiin vuonna 1999.
Asema kuvattuna Saviontieltä
Alikulkutunneli
Valistuksen ajan kirjallisuus

Kuvitusta Denis Diderot'n tietosanakirjasta Encyclopédie.
Valistuksen ajan kirjallisuus sisälsi uusia piirteitä, mutta ei varsinaisesti luonut uutta kaunokirjallista tyyliä. Valistusajan kirjallisuus sisälsi paljon tietoa, ja asiaproosalle ominainen, tieteellistä termistöä sisältävä kirjoitustyyli nousi esiin. Kun valistusta edeltänyt klassismi painotti hyvin muotoiltua ja tasapainoista tekstiä, valistuksen kirjallisuudelle tärkeää oli saada välitetyksi tieto. Toisaalta selkeys ja konkreettinen kieli olivat keskeisiä myös valistuksen kirjallisuudelle.
Kirjallisuuden piirteitä

Faktatieto valtasi suuren osan teksteistä, ja mielikuvituksen osuus kirjallisuudessa jäi taka-alalle. Teksteistä karsittiin pois kaikki se, mikä ei ollut oleellista, jolloin tunteiden ja mielialojen kuvailu väheni. Valistuskirjallisuus syntyi ensisijaisesti kouluttautuneen porvariston tarpeisiin mutta tavoitti laajemman lukijakunnan sanomalehtien julkaisemisen yleistyessä.
Valistuskirjailijat tunsivat tehtäväkseen sivistää kansaa, antaa heille uutta tietoa maailmasta ja saada heidät ajattelemaan itse. Kirjallisuus tarjosi tietoa politiikasta, taloudesta, luonnosta ja ihmisestä. Tyypillisiä arvostelun aiheita olivat yhteiskunta, yksinvaltius ja uskonto. Matkakirjallisuutta kirjoitettiin myös paljon, sillä se antoi paljon tietoa muusta maailmasta ja mahdollisti siinä sivussa oman maan epäkohtien tarkastelun. Sensuurin takia arvostelu kätkettiin usein teksteihin, esimerkiksi satuihin, mutta sanoma tuli kuitenkin selväksi rivien välistä.lähde?
Merenkulkijat, löytöretkeilijät ja lähetyssaarnaajat toivat tietoa eri kulttuureista ja ihmisten erilaisuudesta. Esimerkiksi luonnonkansojen kulttuureista löydettiin hyviä puolia, joiden kautta eurooppalaisen yhteiskunnan epäkohtia alettiin huomata. Euroopan ulkopuolelta tuotujen tietojen pohjalta alettiin julkaista kirjoja. Aluksi ne pohjautuivat todellisiin matkoihin ja havaintoihin. Ne toivat uusia ajatuksia ja olivat suosittuja kirjamarkkinoilla. Lukijat huomasivat muista kansoista lukiessaan, että eurooppalaiset olosuhteet ovat puutteellisia. Myöhemmin alettiin tehdä myös kuviteltuja matkakertomuksia, jotka kertoivat ihanneyhteiskunnista. Niillä lisättiin arvostelua eurooppalaista yhteiskuntaa kohtaan.lähde tarkemmin?
Valistuskirjallisuus eri maissa > Englanti

Mainio vallankumous 1688 aloitti Englannissa uuden vapaamielisen ajan. Uusi vapaus oli ennen kaikkea myös sananvapautta. Ennakkosensuuri lakkautettiin Englannissa vuonna 1695. Vallankumoukselliset ja uskontoa rienaavat teokset voitiin kuitenkin vielä takavarikoida ja tekijöitä rangaista. Poliittisia mielipiteitä alettiin vaihtaa kahviloissa, joissa kehittyi uusi lukeva yhteisö sanomalehtien ilmestymisen ansiosta. Uusi kirjallisuus suunnattiin suurelta osin niiden asiakkaille eli varakkaalle porvaristolle ja vapaamieliselle aatelille. Keskeisiä kirjailijoita Englannissa valistusaikana olivat Jonathan Swift ja Daniel Defoe.lähde tarkemmin?
Valistuskirjallisuus eri maissa > Ranska

Ranskasta tuli valistuksen kieli maan kirjailijoiden ansiosta. Kirjallisuutta käytettiin myös politiikan vaikutuskeinona, sillä ennakkosensuuri ei ollut sitä rajoittamassa. Tuomittavia kirjoja poltettiin kirjarovioilla, tosin vasta sen jälkeen kun kielletyt kohdat oli luettu ääneen ja sanoma näin levitetty kuulijoille.
Valistuksen ajan kirjailijoita ja heidän teoksiaan

Jean-Jacques Rousseau (1712–1778)
Yhteiskuntasopimuksesta (1762)
Émile eli kasvatuksesta (1762)
Voltaire (1694–1778)
Candide (1759)
Daniel Defoe (n. 1660 – 1731)
Robinson Crusoe (1719)
Jonathan Swift (1667–1745)
Gulliverin matkat (1726)
Tynnyritarina (1704) suom. Jyrki Vainonen, Helsinki: Loki-Kirjat 2004 ISBN 951-825-020-0
Charles-Louis de Secondat de Montesquieu (1689-1755)
De l'Esprit des Lois (1748)
Persialaisia kirjeitä (1721)
Denis Diderot (1713–1784)
Encyclopédie (1780)
Markiisi de Sade (1740–1814)
Justine, eli hyveellisen neidon kovat kokemukset (1791)
David Hume (1711–1776)
Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä (1748)
Johann Wolfgang von Goethe
John Locke
Voltaire.
Richard Redgraven kuvitusta Gulliverin retkiin.
Sirkka-Liisa Valle

Sirkka-Liisa Valle (o.s. Järvenkylä; s. 20. heinäkuuta 1942 Helsinki) on suomalainen iho- ja sukupuolitautien erikoislääkäri, joka tuli tunnetuksi AIDS-epidemian alkuaikana 1980-luvulla HIV-infektion asiantuntijana. Hän diagnosoi Suomen ensimmäisen HIV-tartunnan vuonna 1983.
Valle valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1966, väitteli siellä tohtoriksi vuonna 1988 ja sai dosentuurin vuonna 1994. Hän teki pitkän työuran eri sairaaloissa sekä Suomen Akatemian AIDS-tutkijana (1986–1992). Hän piti myös yksityisvastaanottoa Helsingissä vuodesta 1972 alkaen, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 2007. Hän on julkaissut tutkimuksia sukupuolitaudeista.
Vallen saamista huomionosoituksista voidaan mainita Helsingin yliopiston tiedonjulkistamispalkinto (1988). Hänet valittiin Vuoden uusmaalaiseksi 1991.
Sirkka-Liisa Vallen vanhemmat olivat Teknos-Tehtaat Oy:n toimitusjohtaja Yrjö Järvenkylä ja oopperalaulaja Malmi Vilppula. Valle oli vuosina 1963–1980 avioliitossa lääketieteen ja kirurgian tohtori Matti Vallen kanssa. Myös heidän kolme lastaan ovat lääkäreitä: Tuuli (s. 1964), Timo (s. 1966) ja Teppo Valle (s. 1970).
Unimolekulaarinen reaktio

Unimolekulaarinen reaktio on kemiallinen reaktio, jonka kertaluku on 1. Se voi olla alkeisreaktio tai kompleksinen reaktio, joka sopivissa olosuhteissa noudattaa 1. kertaluvun kinetiikkaa. Esimerkiksi radikaalin pyrolyysireaktio on unimolekulaarinen kun reaktiopaine on suuri ja bimolekularinen kun reaktiopaine on pieni. Tämä vaihtuva reaktiomekanismi on selitettävissä kompleksisen reaktion paineriippuvuudella, kuten F. A. Lindemann ja J. A. Christiansen jo 1920-luvun alussa osoittivat toteen.
Lindemann–Christiansen-mekanismi > Nopeusvakio k2(E):n energiariippuvuus

Virittyneen molekyylin hajoamisen kinetiikkaa kuvaava nopeusvakio  k_{2}(E) voidaan arvioida tilastollisiin oletuksiin pohjautuen. Tätä lähestymistapaa edustaa RRK-teoria (Rice-Ramsperger-Kassel). Tämä teoria olettaa, että molekyyli koostuu joukosta kytkeytyneitä harmonisia värähtelijöitä, jotka vaihtavat energiaa vapaasti jos
RRK-teoria olettaa, että reaktion alussa lähtöainemolekyylin vakio kokonaisenergia on jakaantunut tilastollisesti molekyylin energiatiloille. Tämmöisistä lähtöainemolekyyleistä koottua joukkoa sanotaan mikrokanoniseksi yhdelmäksi (engl. microcanonical ensemble) Jokaiselta energiatilalta on sama todennäköisyys edetä reaktiossa lopputuotteisiin. Tämä mikrokanoninen yhdelmä säilyy kunnes lähtöainemolekyylit reagoivat lopputuotteiksi.
QRRK-teoria

Kuten edellä on todettavissa, että unimolekulaarisen reaktion Lindemann–Christiansen-mekanismissa ei oteta huomioon  k_{2}:n ja  {\frac {k_{1}}{k_{-1}}}:n energiariippuvuutta kuten RRK-teoriassa. Tämä sama voidaan tuoda esiin RRK-teorian tilastollisessa käsittelyssä (quantumRRK). Tällöin Lindemann–Christiansen-mekanismin yhtälöt (1) ja (2) kirjoitetaan:
Tässä  {\text{H}} on reaktion lopputuote. Reaktion lopputuotteelle saadaan käyttäen vakiotilaoletusta sekä  {\text{A}}^{\ddagger }(E):lle että  {\text{A}}^{\star }(E):lle muodostumisnopeudeksi ( p^{\ddagger } on ekvivalettisten mekanismipolkujen lukumäärä):
Unimolekulaariselle nopeusvakiolla (ks. yhtälö (5)) on energiariippuvuus välillä  E\to E+dE:
Termisen nopeusvakio laskemiseksi yhtälö (22) on integroitava
Tässä  \omega =k_{-1}[M]. Korkeissa paineissa  [M]\to \infty , joten nopeusvakiolle saadaan
Tasapainovakio  dK(E) voidaan antaa tilastollisen mekaniikan mukaisesti todennäköisyytenä  P(E), koska Boltzmannin jakaumafunktion mukaan voidaan kirjoittaa:
Tässä  Q_{v} on lähtöainemolekyylin vibraatiojakaumafunktio.  P(E) on todennäköisyys sille, että molekyyli löytyy energiavälillä  E\to E+dE Boltzmannin jakaumassa. Jos energia oletetaan jatkuvaksi niin vibraatiotilojen lukumäärä energiavälillä  E\to E+dE on  W(E) ja se on sama kuin tilastollinen paino  g_{i}.  W(E) on suhteutettu tilojen tiheyteen, joten yleisesti pätee
Tämä voidaan sijoittaa yhtälöön (24), jolloin saadaan
Toisaalta matalissa paineissa  [M]\to 0, joten yhtälöstä (23) saadaan
Kun otetaan ns. vahva törmäys, niin  k_{-1}=Z_{-1}, niin voidaan kirjoittaa aktivoidun  kompleksin rakenteesta riippumaton nopeusvakio.
Yhtälön (29) mukaisesti  k_{0} on sitä suurempi mitä kookkaampi molekyyli on, koska sillä on tällöin myös suuri energiatilatiheys. Huomioitavaa on se, että  k_{0}:n riippumattomuus aktivoidun kompleksin (so. siirtymätila) spektroskooppisesta rakenteesta mahdollistaa verrata laskennollisia ja kokeellisia nopeusvakioiden arvoja toisiinsa.
[M]_{1/2} on puskurikaasun konsentraatio, missä unimolekulaarisen nopeusvakion arvo on puolittunut sen arvosta korkeassa paineessa.
Unimolekulaarisen nopeusvakion riippuvuus energiasta,  E_{0}=40\,{\text{ kcal mol}}^{-1}. LC on Lindemann–Christiansen-mekanismi.
Valkopyökit

| Valkopyökit |
| --- | --- |
 Euroopanvalkopyökin (Carpinus betulus) lehvästöä.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fagales
Heimo::  Koivukasvit Betulaceae
Suku::  Valkopyökit Carpinus  L.
Katso myös
   Valkopyökit Wikispeciesissä   Valkopyökit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkopyökit (Carpinus) on kasvisuku koivukasvien (Betulaceae) heimossa. Lajit ovat kesävihantia puita. Sukuun kuuluu 35–40 lajia, jotka kasvavat luonnonvaraisina pohjoisella pallonpuoliskolla. Suurin lajimäärä esiintyy Itä-Aasiassa. Euroopassa kasvaa kaksi ja Pohjois-Amerikassa yksi laji.
Valkopyökit kasvavat hitaan alun jälkeen nopeasti jopa 25 m korkeiksi puiksi. Sileä- tai hammaslaitaiset lehdet ovat halkaisijaltaan noin 7 cm. Lehdet kellastuvat ja kuihtuvat syksyllä, mutta roikkuvat puussa vielä talvellakin. Rungon hopeanpurppurainen sävy auttaa erottamaan valkopyökit pyökkien eli kehtopyökkien (Fagus) suvusta.
Joitakin lajeja kasvatetaan myös bonsaina.
Lajeja

Carpinus betulus – euroopanvalkopyökki
Carpinus caroliniana – amerikan- eli karoliinanvalkopyökki (amerikkalainen laji)
Carpinus cordata – herttavalkopyökki
Carpinus coreana – koreanvalkopyökki
Carpinus faginea
Carpinus fargesii
Carpinus henryana
Carpinus japonica – japaninvalkopyökki
Carpinus kawakamii
Carpinus laxiflora – honsunvalkopyökki eli idänvalkopyökki
Carpinus orientalis – idänvalkopyökki
Carpinus polyneura
Carpinus putoensis – kiinanvalkopyökki
Carpinus tschonoskii
Carpinus turczaninovii – nikolainvalkopyökki
Carpinus viminea
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Valkopyökit – Carpinus
Den virtuella floran: Carpinus (ruotsiksi)
ITIS: Carpinus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Carpinus (englanniksi)
Flora of China: Carpinus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158513  Wikispecies: Carpinus  CoL: 8VVZD  EoL: 44522  EPPO: 1CIPG  FNA: 105705  FoC: 105705  GBIF: 2875770  GRIN: 2112  iNaturalist: 54769  IPNI: 13480-1  IRMNG: 1321456  ITIS: 19503  NBN: NHMSYS0000456938  NCBI: 12989  NZOR: 358214d0-c5a3-4161-a5dd-b3d4c4a1bee6  Open Tree of Life: 619397  Paleobiology Database: 55066  PLANTS: CARPI  Plazi: EC30B96A-FF8F-FFC1-5605-8A47FC27FC87  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:13480-1  Tropicos: 40001762  VASCAN: 952  WFO: wfo-4000006782
Uusi-Seelanti

Uusi-Seelanti (engl. New Zealand, maoriksi Aotearoa) on Tyynen valtameren lounaisosassa sijaitseva saarivaltio, joka koostuu kahdesta pääsaaresta – Etelä- ja Pohjoissaaresta – sekä lukuisista pienemmistä saarista. Lähin naapurivaltio, Australia, sijaitsee noin 1 500 kilometrin päässä luoteessa. Etelässä sijaitsee Etelämanner ja pohjoisessa Uusi-Kaledonia, Fidži ja Tonga. Uuden-Seelannin pinta-ala on noin 270 000 neliökilometriä, asukasluku noin 5,2 miljoonaa, ja sen pääkaupunki on Wellington.
Uuden-Seelannin saaret ovat suurelta osin tuliperäisiä. Ennen eurooppalaisten saapumista niillä asui polynesialaistaustaisia maoreja, jotka ovat onnistuneet säilyttämään osan kulttuuriperinteistään nykypäivään asti. Eurooppalaisia uudisasukkaita Uuteen-Seelantiin houkuttivat metsästys- ja kalastusmahdollisuudet sekä lyhytaikainen kultaryntäys. Maa oli Britannian siirtomaa vuoteen 1931, jolloin siitä tuli itsenäinen Kansainyhteisön jäsen. Sen talous nojaa edelleen maanviljelyyn, varsinkin karjanhoitoon. Matkailua kehitetään voimakkaasti, ja maa tekee itseään tunnetuksi myös houkuttelemalla kansainvälisiä elokuvaryhmiä.
Nimi

Hollantilainen tutkimusmatkailija Abel Tasman oli ensimmäinen Uuden-Seelannin nähnyt eurooppalainen. Hän ei kuitenkaan koskaan noussut maihin. Tasman antoi maalle nimeksi Staten Landt. Syy tälle oli se, että Tasman luuli Uuden-Seelannin olevan osa Etelä-Amerikassa sijaitsevaa Statenin saarta.
Hollantilaiset kartantekijät antoivat maalle uuden nimen Alankomaiden Zeelandin maakunnan mukaan (holl. Nieuw Zeeland). Myöhemmin tämä nimi kääntyi ja omaksuttiin englannin kieleen.
Elokuussa 2022 Uuden-Seelannin parlamentti perusti komitean, jossa on tarkoitus keskustella mahdollisuudesta muuttaa maan nimi siten, että vain maorinkielinen Aotearoa olisi virallinen. Tämän taustalla oli adressi, jonka oli allekirjoittanut yli 70 000 kansalaista. Maorinkielinen nimi tarkoittaa "pitkä valkoinen pilvi".
Maantiede > Fyysinen maantiede

Uusi-Seelanti sijaitsee melkein itäisen ja läntisen pallonpuoliskon rajalla. Lähin naapurivaltio on noin 1 500 kilometrin päässä sijaitseva Australia. Uuden-Seelannin kokonaispinta-ala on 267 710 neliökilometriä.
Uuden-Seelannin pääsaaret ovat Pohjois- ja Eteläsaari, joiden välissä on Cookinsalmi. Näiden lisäksi valtioon kuuluu yli 700 pikkusaarta, joista suurin osa sijaitsee alle 50 kilometrin päässä rannikosta. Noin 76 prosenttia Uuden-Seelannin asukkaista asuu Pohjoissaarella. Pohjoissaarella on toimivia tulivuoria, kuumia järviä ja geysirejä. Eteläsaari on hieman Pohjoissaarta suurempi, ja siellä sijaitsee korkeita lumihuippuisia vuoria, jotka muodostavat Etelä-Alpeiksi kutsutun vuorijonon. Saaren eteläosissa jäätiköt ovat kovertaneet kapeita ja suuria, jopa satojen metrien syvyisiä U- eli ruuhilaaksoja, jotka ovat mereen yltäessään synnyttäneet vuonoja.
Uuden-Seelannin vesivarat ovat suuret, mutta epätasaisesti jakaantuneet. Eteläsaaren vuorten länsirinteillä sataa 6 000 mm vuodessa, niiden suojan puolella jopa vain 346 mm vuodessa. Vettä käytetään vesivoiman tuotantoon sekä viljelysten, etenkin viinitarhojen, hedelmätarhojen ja laidunten kastelemiseen. Joissakin asutuskeskuksissa, kuten Aucklandissa, on ajoittain pulaa käyttövedestä. Toisaalta tulvat ovat Uuden-Seelannin yleisimpiä ja tuhoisimpia luonnononnettomuuksia. Niitä esiintyy sekä trooppisten syklonien että keskileveysasteiden liikkuvien matalapaineiden rintamasateiden yhteydessä. Myös äkillinen lumen sulaminen vuoristossa voi aiheuttaa tulvia joissa.
Cluthajoen keskivirtaama ja valuma-alue ovat Uuden-Seelannin suurimmat. Se on 340 kilometriä pitkä. Pohjoissaaren suurimman joen, Waikaton pituus on peräti 400 kilometriä. Ihmisen vaikutus on muuttanut Uuden-Seelannin jokien ekosysteemejä. Kun jokivarsien metsiä on raivattu laitumiksi, jokiin huuhtoutuu maa-ainesta ja ravinteita, eivätkä puut enää varjosta, joten monet vesistöt samentuvat ja rehevöityvät. Voimalaitospadot ovat rajoittaneet luonnollista virtaamaa ja vaelluskalojen lisääntymistä.
Osa vedestä sataa vuoristoissa lumena ja muodostaa pieniä jäätiköitä. Viimeisen jääkauden aikana vuoristot olivat laajalti laaksojäätiköiden alla. Ne uursivat syviä laaksoja ja työnsivät edellään paksuja moreenivalleja. Kun jää suli, näiden luonnonpatojen taakse muodostui vuoristojärviä. Uuden-Seelannin suurin järvi on kuitenkin tulivuoren räjähdyksessä syntynyt kraatterijärvi Lake Taupo.
Maantiede > Geologia

Uuden-Seelannin kallioperä on nuorta, joten siitä pystyy havaitsemaan useita geologisia ja geomorfologisia ilmiöitä. Osa saarten kallioperästä on peräisin Gondwanamantereen ajoilta, mutta pääasiallisesti vuoret ovat syntyneet mesotsooisten ja kenotsooisten kausien välivaiheen poimutuksissa. Vanhimmat kivet ovat syväkivilajeja, nuorimmat taas vulkaanisen toiminnan synnyttämiä pintakivilajeja sekä sedimentoitumisen vuoksi syntyneitä kerroskivilajeja. Poimutuksessa on tapahtunut myös kivilajien muuttumista ja siten syntynyt metamorfisia kivilajeja.
Uuden-Seelannin saarilla on kaikkialla havaittavissa vulkanismin merkkejä. Eteläsaarelta ne ovat sammuneet miljoonia vuosia sitten, mutta Pohjoissaari on edelleen aktiivista aluetta. Alue alkaa Ruapehu-tulivuorelta ja kulkee kohti koillista 30 kilometrin levyisenä vyöhykkeenä White Islandin saarelle. Törmäysvyöhykkeisiin muodostuu lähinnä kerrostulivuoria, jotka saattavat olla purkautuessaan hyvin rajuja. Uuden-Seelannin vulkaaniseen toimintaan kuuluvat myös laajat laavakentät. Maassa on kymmenkunta aktiiviseksi luokiteltua tulivuorta, joista viisi on joissain määrin jatkuvasti aktiivisia. Tulivuoret purkavat runsaasti tefraa eli kivituhkaa. Tämä aines kerääntyy vuorten rinteille metrien paksuisiksi kerroksiksi. Kun ne vettyvät tai maanjäristyksen vuoksi lähtevät liikkeelle, syntyy vaarallisia lahareita. Myös ihmisen toiminnan takia voimistunut eroosio on lisännyt laharien määrää.
Uudessa-Seelannissa tapahtuu yli 14 000 maanjäristystä vuodessa, mutta useimmat niistä ovat energiamäärältään alhaisia. Vuosittain on noin 20 yli magnitudin 5 järistystä. Vuonna 1855 sattui järistys, jonka voimakkuus oli 8,2–8,3 (Wairarapan maanjäristys).
Maantiede > Ilmasto

Uusi-Seelanti sijaitsee länsituulten ja keskileveysasteiden liikkuvien matalapaineiden vyöhykkeellä, ja sen ilmasto on hyvin merellinen. Vain Pohjoissaaren pohjoiskärjessä, Aucklandin seudulla, vallitsee subtrooppinen ilmasto, jossa talvet ovat leutoja ja kesät lämpimiä ja varsin kosteita. Saarten muissa osissa voi olla pakkasta, ja lunta voi sataa myös merenpinnan tasolla, mutta Pohjoissaaren pohjoisosassa yleensä vain vuoristossa.
Keskilämpötila on maassa +10 ja +16 asteen välillä, ja vuodenaikaisvaihtelut ovat suhteellisen vähäisiä. Lämpimintä on tammi-helmikuussa, jolloin päivän ylin keskimääräinen lämpötila on Christchurchissa +22 °C ja Aucklandissa +23 °C, ja kylmintä heinäkuussa, jolloin yölämpötila laskee Aucklandissa keskimäärin seitsemään asteeseen ja Christchurchissa lähelle nollaa. Sadetta saadaan ympäri vuoden.
Maantiede > Kasvillisuus

Uudessa-Seelannissa on kaksi pääasiallista metsätyyppiä: etelänpyökkimetsät ja sekametsät, joissa kasvaa podokarpuakasveja ja lehtipuita. Pohjoisen sekametsät muistuttavat trooppisia sademetsiä liaaneineen. Vuoristossa kasvaa kylmään, tuuleen ja auringonpaahteeseen sopeutunutta vuoristokasvillisuutta. Kosteikoissa ja soilla kasvaa mangrovekasvillisuutta, ja yli 50-metriseksi kohoava kahikatea (Dacrycarpus dacrydioides). Merenrannoille on kehittynyt suolaa sietäviä lajeja, ruohoja ja jopa puita.
Maantiede > Eläimistö

Uuden-Seelannin saarten alkuperäiseen eläimistöön kuului ennen ihmisen saapumista lintuja, matelijoita, sammakkoeläimiä, hämähäkkieläimiä ja hyönteisiä. Ainoat saarella eläneet nisäkkäät olivat uudenseelanninmerikarhu, uudenseelanninmerileijona ja kolme pientä lepakkolajia. Sammakkolajeja oli alun perin seitsemän. Matelijalajistoa saarella oli alun perin noin 30, ja se käsitti lähinnä tuataroja, skinkkejä ja gekkoja, muttei lainkaan kilpikonnia tai käärmeitä. Uusi-Seelanti on sen verran viileä saaristo, että matelijat synnyttävät siellä eläviä poikasia munimisen sijaan. Alkuperäinen hyönteislajisto oli runsas ja käsitti muun muassa kaskaita, mehiläisiä, perhosia, kärpäsiä, kovakuoriaisia, heinäsirkkoja ja erikoisia wetasirkkoja.
Saaren alkuperäisen eliöstön silmiinpistävin piirre oli se, että nisäkkäiden puuttuessa linnut hallitsivat myös muualla maailmassa yleensä nisäkkäille kuuluvia ekologisia lokeroita. Alun perin lintulajeja oli 245, joista 75 prosenttia oli endeemisiä eli vain Uudessa-Seelannissa tavattavia lajeja. Maapetojen puuttuessa monet linnuista olivat kehittyneet suuriksi ja lentokyvyttömiksi. Saaren alkuperäiseen linnustoon kuului muun muassa hanhia, erilaisia varpuslintuja, haukkoja, kyyhkyjä, papukaijoja, pingviinejä ja sorsalintuja. Kuuluisin, jo sukupuuttoon kuollut linturyhmä lienee moat, joita oli ihmisen saapuessa 11 lajia. Moat olivat täysin siivettömiä suuria lintuja, ja ne käyttivät ravintonaan kasveja. Moalintuja saalisti nykyään sukupuuttoon kuollut jättiläismäinen haastinkotka, jonka on väitetty tappaneen ja syöneen ihmisiäkin. Uuden-Seelannin linnustosta lähes kolmannes on kuollut sukupuuttoon ihmisen saapumisen jälkeen metsästyksen ja tulokaslajien takia. Viimeisimmät sukupuuttoon kuolleet linnut ovat kirkupöllö ja piopio. Vielä elossa olevia lentokyvyttömiä lintuja ovat kakapo, kaksi vilistäjälajia, neljä kiivilajia sekä muutama rantakanalaji. Lentävistä lintulajeista on jäljellä muun muassa kea ja tui. lähde?
Vuonna 2017 Uuden-Seelannin suojeluministeri ilmaisi tavoitteeksi hävittää suururakkana saarilta lintuja tuhoavat ihmisen mukana tulleet nisäkkäät, lähinnä rotat, opossumit ja kärpät.
Historia > Varhaishistoria

Uuden-Seelannin asutushistorian varhaisvaiheesta ei ole kovinkaan täsmällisiä arkeologisia todisteita, mutta yleisesti hyväksytyn määritelmän mukaisesti ensimmäiset asukkaat tulivat 1200-luvun alkupuoliskolla. Polynesialaiset saapuivat kanooteilla itäisestä Polynesiasta. Maorien esivanhemmat toivat mukanaan koiran ja polynesianrotan sekä luonnonvaraisena Etelä-Amerikassa kasvavan bataatin eli kumaran. Aikaisemmin Uudessa-Seelannissa ei ollut ollut ollenkaan nisäkkäitä.
Ihmiset asettuivat pääasiassa saarten itärannikoille ja metsästivät saarilla silloin runsaina eläneitä lentokyvyttömiä moalintuja. Moan luista saatiin tarvekaluja, lihasta ja munista ravintoa ja höyheniäkin käytettiin. Maorien kivikautisessa kulttuurissa luuta käytettiin monipuolisesti kiven rinnalla. Maorikulttuurin arkaaisessa vaiheessa asutus keskittyi rannikolle, mutta klassisessa vaiheessa maorit olivat levittäytyneet jo sisämaahan ja perustaneet kevyesti linnoitettuja kyliä sekä aloittaneet puutarhaviljelyn.
Eurooppalaisten saapuessa maoreita oli noin sata tuhatta. Maorien käyttämä nimi Uudesta-Seelannista on Aotearoa, "Pitkän valkoisen pilven maa".