stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilhelm III (Alankomaat)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vilhelm III (Alankomaat) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vilhelm II | Alankomaiden hallitsija 1849–1890 | Seuraaja: Vilhelmiina |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Vilhelm II | Luxemburgin suurherttua 1817–1890 | Seuraaja: Aadolf |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Munanlampi

| Munanlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Kuopio
Koordinaatit:  62°49′10″N, 27°10′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Virmasveden alue (14.72)
Laskujoki:  oja Kuttajärveen 
Järvinumero:  14.724.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  98,1 m  
Pituus:  700 m  
Leveys:  120 m  
Rantaviiva:  1,519 km  
Pinta-ala:  4,639 ha  
Suurin syvyys:  4,8 m  
Saaria:  ei saaria 
  [ ohje ]  
Munanlampi  on Pohjois-Savossa Kuopiossa  Koskenkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 700 metriä pitkä, 120 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,6 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Virmasveden alueella (14.72), jonka Kuttajärven alueeseen (14.724) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 98,1 metriä mpy.
HMS Kandahar

| HMS Kandahar |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Denny and Brothers, Dumbarton
Kölinlasku:  18. tammikuuta 1938
Laskettu vesille:  21. maaliskuuta 1939
Palveluskäyttöön:  10. lokakuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 20. joulukuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 717 t (standardi) 2 367 t (max)
Pituus:  108,6 m
Leveys:  10,90 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  40 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  183
Aseistus
Aseistus:  6 × QF 4,7"/L45 (120 mm) Mk XII -tykkiä kaksiputkisina Mk XIX -asennuksina 4 × QF 2 naulan Mk VIII -ilmatorjuntatykkiä neliputkisena Mk VII -asennuksena 2 × nelipiippuista Vickers .50" Mk III -ilmatorjuntakonekivääriä 10 × 21" (533 mm) PR Mk II -torpedoputkea
HMS Kandahar (viirinumerot F28 ja G28) oli Britannian kuninkaallisen laivaston K-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin maaliskuussa 1935 osana vuoden 1937 laivasto-ohjelmaa William Denny and Brothersilta Dumbartonista, missä köli laskettiin 18. tammikuuta 1938. Alus laskettiin vesille 21. maaliskuuta 1939 ja otettiin palvelukseen 10. lokakuuta. Alus nimi oli kunnianosoitus vuoden 1860 Kandaharin varuskunnan vapauttamiselle.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivaston 5. hävittäjälaivueeseen. Aluksen palveluksen alku meni pieniä vikoja korjatessa sekä koulutuksessa. Helmikuussa 1940 alus määrättiin operaatio WR:ään etsimään Pohjois-Atlantilta saarronmurtajia. Operaation aikana osasto valtasi saksalaisen kauppalaivan Wahehen, joka lähetettiin valtauksen jälkeen Kirkwalliin.
Alus siirrettiin 9. maaliskuuta telakalle korjattavaksi, mistäse palasi palvelukseen ja laivueeseensa 3. toukokuuta. Alus liittyi risteilijä HMS Birminghamin ympärille muodostettuun osastoon yhdessä hävittäjien HMS Januksen, HMS Hyperionin, HMS Havockin, HMS Herewardin, HMS Kellyn, HMS Kimberleyn ja HMS Hostilen kanssa etsimään Saksan laivaston miinalaivoja.
Kandahar erkani 9. toukokuuta osastosta Kellyn kanssa etsimään havaittua sukellusvenettä. Kelly joutui E-veneiden torpedoimaksi kärsien pahoja vaurioita. Kellyn haavoittuneet siirrettiin seuraavana päivänä Kandaharille maihin kuljetettavaksi.
Alus määrättiin 12. toukokuuta liittymään Välimeren laivastoon 14. hävittäjälaivueen mukana. Alus siirtyi Plymouthiin valmistautumaan siirtoon. Alus aloitti 16. toukokuuta matkan Maltalle, jonne se saapui 21. toukokuuta.
Alus siirrettiin saapumispäivänään edelleen Punaisellemerelle. Alus jatkoi Maltalta matkaansa Aleksandriaan, jossa se määrättiin edelleen Itä-Intian asemalle. Alus palveli kesäkuusta alkaen Punaisellamerellä yhdessä Khartoumin, Kimberleyn ja Kingstonin kanssa suojaten saattueita, tukien maajoukkojen toimintaa ja torjuen Italian laivaston aluksia.
Kandahar ja HMS Shoreham etsivät 18. kesäkuuta lentokoneen ilmoittamaa sukellusvenettä. Radiopeilauksella paikannettua sukellusvenettä vastaan hyökättiin syvyyspommein, minkä jälkeen troolari HMT Moonstone jäi valvomaan aluetta. Italian laivaston sukellusvene Galileo Galilei antautui seuraavana päivänä troolarille, joka sijoitti valtausmiehistön sukellusveneeseen sekä hinasi vallatun aluksen Adenin satamaan.
Alus osallistui 23. kesäkuuta Italian laivaston sukellusvene Evangelista Torricellin upottamiseen. Alus määrättiin elokuussa evakuoimaan brittijoukot Berberasta Brittiläisestä Somalimaasta ja se evakuoi 15. elokuuta yhdessä risteilijöiden HMS Caledonin, HMAS Hobartin, HMS Ceresin ja HMS Carlislen, sluuppien HMS Aucklandin ja HMAS Parramattan sekä kolmen AMC aluksen ja sairaalalaivan kanssa 7 000 henkeä Adeniin.
Alus määrättiin kausihuoltoon Bombayhin, jossa se siirrettiin 13. lokakuuta telakalle, mistä se lähti 1. joulukuuta paluumatkalle Adeniin. Se suojasi 25. joulukuuta joukkojenkuljetussaattue WS4B:tä Punaisellamerellä yhdessä Carlislen ja Kimberleyn kanssa. Se erkani 27. joulukuuta saattueesta sen saavuttua Sueziin.
Destruction Derby

| Destruction Derby |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Reflections Interactive Looking Glass Studios (Nintendo 64)
Julkaisija:  Psygnosis
Jakelija:  Softbank ja PlayStation Store
Ohjaaja:  Martin Edmondson
Tuottaja:  Tony Parks
Pelisarja:  Destruction Derby
Julkaistu:  1995
Lajityyppi:  ajopeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  CERO: A (kaikenikäisille)  ESRB: Kaikenikäisille  PEGI 3 
Alusta:  MS-DOS, Nintendo 64, PlayStation, Sega Saturn
Jakelumuoto:  CD-ROM
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Destruction Derby on Reflections Interactiven kehittämä ja Psygnosisin julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin vuonna 1995 PlayStationille, MS-DOSille, Sega Saturn:lle ja Nintendo 64:lle..
Pelisarjaan kuuluu myös Destruction Derby 2 (1996), Destruction Derby Raw (2000) ja Destruction Derby Arenas (2004).
Aiheesta muualla

Destruction Derby MobyGamesissa (englanniksi)
Ritala

Ritala on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Eero Ritala (s. 1983), näyttelijä
Markku Ritala (s. 1959), jalkapallomanageri
Olavi Ritala (1927–1997), viihdetaiteilija ja muusikko
Sara Ritala (s. 1988), näyttelijä
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Fokker C.V

| Fokker C> V |
| --- | --- |
 Suomen ilmavoimien Fokker C.VE -kone Tiiksjärvellä kesäkuussa 1943.
Tyyppi:  kevyt tiedustelu- ja pommikone
Alkuperämaa:   Alankomaat
Valmistaja:  Fokker
Ensilento:  toukokuu 1924
Valmistusmäärä:  ~1 000 
Muunnelmat:  Fokker C.VI WM-16 Budapest
Fokker C.V oli alankomaalainen Fokkerin valmistama kevyt tiedustelu- ja pommikone, joka oli eräs menestyneimmistä 1920- ja 1930-luvun alun sotilaslentokoneista. Toukokuussa 1924 ensilentonsa tehneen C.V-konetyypin muunnokset olivat monen Euroopan maan ilmavoimien kalustona vuosina 1925–1935. Fokker-tehtaan lisäksi C.V:n eri versioita valmistettiin lisenssillä Italiassa, Norjassa, Ruotsissa, Sveitsissä, Tanskassa ja Unkarissa. Lukuisia eri moottori- ja siipivaihtoehtoja tarjonneen tyypin lopullinen tuotantomäärä nousi noin tuhanteen koneyksilöön.
Historia

Fokker C.V:n prototyyppi lensi ensilentonsa toukokuussa 1924. Konetyyppiä valmistettiin useina versioina eri moottorivaihtoehdoilla ja erikokoisilla yläsiivillä. C.VA-, C.VB- ja C.VC-malleissa oli tasaleveät yläsiivet, joiden siipipinta-alat olivat 37,5 neliömetriä (C.VA), 40,80 m² (C.VB) ja 46,10 m² (C.VC). Näistä poiketen C.VD:ssä siirryttiin V-tuettuun kärkiä kohti kapenevaan yläsiipen, jonka pinta-ala oli 28,8 neliömetriä. C.VE-mallissa oli D-mallin tapaan kapeneva yläsiipi, joka D-mallista poiketen oli N-tuettu. C.VE-mallin siipipinta-ala oli 39,30 neliömetriä. Vuonna 1926 esitellyt C.VD ja -E olivat tammikuun 1926 jälkeen ainoat asiakkaille toimitetut mallit. Kärkiväliltään pienemmällä siivellä varustettu D-versio oli suunniteltu tiedustelukäytön ohella kaksipaikkaiseksi hävittäjäksi.
Kaikki C.V-konesarjan versiot olivat rakenteensa puolesta sekarakenteisia: niissä oli teräsputkirunko ja puiset siivet. Koneisiin voitiin asentaa 350–730 hevosvoiman moottori. Fokkerin mukaan C.V-sarjan koneiden siivet ja moottori oli mahdollista vaihtaa tunnissa.
Käyttö > Alankomaat

Alankomaiden ilmavoimat teki vuonna 1926 tilauksen 33 C.VD-koneesta. Pääosa taktisiksi tiedustelukoneiksi luokitelluista koneista oli varustettu 350 hevosvoiman Hispano-Suiza-moottorein. Kahdessa koneessa oli tosin hieman suurempitehoinen 380 hevosvoiman Armstrong-moottori. Seuraavana vuonna tehtiin 26 koneen jatkotilaus, jossa koneet varustettiin edelleen tehokkaammilla 450 hevosvoiman Hispano-Suiza-moottoreilla. Vuonna 1931 tehtiin vielä tilaus viidestä koneesta, joiden moottoreina oli 500 hevosvoiman Hispano-Suizat. Vuonna 1936 kaikki kahden ensimmäisen tilauksen jäljellä olevat koneet varustettiin 630 hevosvoiman Rolls-Royce Kestrel VIIb ja XI -moottorein. Koneiden aseistuksena oli kaksi tahdistettua 7,9 millimetrin FN-konekivääriä ja yksi tähystäjän käyttöön asennettu 7,9 mm Lewis-pikakivääri.
Alankomaiden meri-ilmavoimat tilasi kymmenen C.VW-kellukekonetta, jotka muutettiin myöhemmin maakentille soveltuviksi C.VC-koneiksi. Nämä koneet oli varustettu 450 hevosvoiman Hispano-Suiza-moottorein. Muutamissa koneissa oli myös 400 hevosvoiman Lorraine-Dietrich-moottorit.
Saksan hyökätessä Alankomaihin 28 konetta oli edelleen palveluskäytössä. Niistä monet tuhoutuivat kentille, selvinneiden yksilöiden toimiessa maataistelukoneina sotatoimien päättymiseen saakka.
Käyttö > Bolivia

Bolivia tilasi 12. tammikuuta 1925 viisi 520 hevosvoiman Hispano-Suiza 51-52 moottoreilla varustettua Fokker C.VC -konetta, jotka luovutettiin seuraavan vuoden syyskuussa. Näistä ainoastaan yksi otettiin palvelukseen muiden jäädessä toimituslaatikoihinsa. Fokkerin koelentäjä Emil Meinecke lähetettiin Boliviaan vuonna 1927 johtamaan koneiden kokoamista ja kouluttamaan bolivialaiset käyttämään niitä. Korkealla lentäminen aiheutti ongelmia, ja Bolivian huonot lentokentät pakottivat tilaamaan vahvistetut laskutelineet Amsterdamista. Koneet saatiin lopulta Bolivian ilmavoimien käyttöön ongelmien tultua ratkaistuksi, ja lokakuussa 1928 päästiin tekemään lentomatka Buenos Airesiin Argentiinaan. Yksi lentokoneista menetettiin onnettomuudessa toisella lentomatkalla Brasilian Rio de Janeiroon.
Fokkerit muodostivat Breguet 19 -koneiden kanssa maan ilmavoimien alkuvaiheen konekannan. Paraguayta vastaan vuosina 1932–1935 käydyssä Chacon sodassa Bolivia menetti ensimmäisten sotaviikkojen aikana kaksi C.V-konetta. Jäljellä olleet Fokkerit poistuivat käytöstä jo joulukuun 1932 ja elokuun 1933 välillä, kun bolivialaiset saivat käyttöönsä yhdeksän Curtiss Hawk II -hävittäjää ja neljä kevyttä Curtiss Falcon -pommikonetta.
Käyttö > Yhdysvallat

Ensimmäinen valmistunut C.V-kone lähetettiin Yhdysvaltoihin, jossa järjestettiin hankintoihin liittyvä kilpailu. Mikäli Fokker voittaisi olisi mahdollista saada suuri tilaus. Kilpailussa kone esiintyi nimellä Atlantic A1, mikä oli kirjoitettu väärin koneen pyrstöön Atlantic AO-1. Jo ennen virallisten koelentojen alkamista kone koelennettiin McCook Fieldillä, jossa se todettiin sopimattomaksi. Kone palautettiin Atlantic Aircraft Corporationille syyskuussa 1926 ja myytiin edelleen yksityiselle ostajalle marraskuussa 1927. Koneella lennettiin vain vähän ennen kuin se ilmoitettiin lentokelvottomaksi vuonna 1929.
Lopulta kaksi Italiassa valmistettua IMAM Ro-1 -konetta oli Yhdysvaltain tunnuksin Italiassa vuosina 1928–1934.
Käyttö > Neuvostoliitto

Toinen ja kolmas sarjavalmistettu C.V-kone myytiin Neuvostoliittoon, missä niitä käytettiin koelennoissa. Toinen koneista varustettiin myöhemmin D-version siivin, mutta lisää koneita ei ostettu. D-siivin varustettu kone oli käytössä aina vuoteen 1933.
Käyttö > Kiina

Kiinan keisarikunnan protektoraatilla Mantšurialla oli omat ilmavoimat, joita piti vahvistaa jatkuvien sotatoimien vuoksi. Toukokuussa 1930 sotalordi Zhang Zuolin kutsui lentokonevalmistajien edustajia esittlemään tuotteitaan. Fokker sai tilauksen kolmestakymmenestä C.VE-tiedustelukoneesta ja samasta määrästä D.XVI-hävittäjiä. Sopimus allekirjoitettiin 4. huhtikuuta 1931. Ennen sopimuksen vahvistamista kumpikin konemalli tuli testata Mantšuriassa, jonne D.XVI saapui 25. heinäkuuta ja C.V 15. lokakuuta. Tilaus kuitenkin peruuntui Japanin tehtyä vallankaappauksen Mantsuriassa yöllä 18. syyskuuta.
Käyttö > Italia

Italialainen Meridionali oli tyypin suurin lisenssivalmistaja. Ro.1- ja Ro.1bis-mallinimillä tunnetut lisenssiversiot oli varustettu 420 hevosvoiman Bristol Jupiter -moottorilla (Ro.1) ja 550 hevosvoiman Piaggion lisenssivalmisteisilla Jupiter VII -moottoreilla (Ro.1bis). Ensin mainittuja valmistettiin Italian ilmavoimille 277 kappaletta ja bis-versiota 72 kappaletta.
Käyttö > Norja

Norjan maavoimien lentojoukot osti viisi Fokker C.VE -konetta ja 42 koneen lisenssivalmistusoikeudet vuonna 1927. Kjellerin lentokonetehdas oli valmistanut lisenssin puitteissa 15 C.VE:tä ja 27 C.VD:tä vuoteen 1939 mennessä. Vuoden 1934 jälkeen valmistuneet koneyksilöt varustettiin Norjassa lisenssivalmistetulla tehokkaamalla Armstrong Panther -voimalaitteella. 40 konetta oli edelleen käyttökunnossa Saksan hyökätessä Norjaan huhtikuussa 1940. Fokkereita käytettiin sotatoimien aikana etenkin Pohjois-Norjassa kevyissä kuljetus- ja tiedustelutehtävissä. Osa koneista pakeni miehittäjiä naapurimaa Ruotsiin.
Käyttö > Ruotsi

Ruotsin ilmavoimilla oli merkittävä tarve uusien hävittäjä- ja tiedustelukoneiden hankinnalle sen irtautuessa itsenäiseksi aselajiksi vuonna 1926. Kalustotarvetta paikkaamaan hankittiin 1927 Hollannista ensin hävittäjiksi kaksi Fokker C.VD:tä ja tiedustelukoneiksi kaksi C.VE:tä, jotka saivat Ruotsissa mallinimet J 3 ja S 6. Fokkerin kanssa tehtiin Alkuvuodesta 1928 lisenssivalmistussopimus, jonka nojalla ruotsalainen Centrala Flygverkstaden Malmslätt (CFM) ryhtyi valmistamaan C.VD- ja C.VE-koneita. Fokkerilta tilattiin myös kuusi C.VD- ja neljä C.VE-konetta. CFM valmisti 35 konetta vuosina 1929–1935. Kaksipaikkainen C.VD-malli ei kuitenkaan soveltunut hävittäjiksi ja luokiteltiin vuonna 1931 tiedustelukoneeksi. Uudelleenluokittelun myötä Ruotsin ilmavoimilla oli S 6 tunnuksella (C.VE, joissa 450 hevosvoiman Bristol Jupiter VI) kuusi Fokkerilta ostettua ja 24 CFM:n valmistamaa, S 6A tunnuksella (C.VD Bristol Jupiter VI) kahdeksan Fokkerilta hankittua ja yksi CFM:n valmistama ja S 6B tunnuksella (C.VE, joissa 600 hevosvoiman Nohab/Mercury VI) kymmenen CFM:n valmistamaa konetta.
Koneet vanhentuivat suorituskykynsä puolesta varsin pian, minkä seurauksena ne siirrettiin ilmakuvaus-, koulutus- ja tulenjohtotehtäviin.
Käyttö > Suomi

Uuden maatiedustelukoneen hankinnan suunnittelun yhteydessä Suomen ilmavoimille hankittiin yksi C.VE-kone vertailukokeita varten. Kone luovutettiin Amsterdamissa syyskuussa 1927, ja se lensi Utin lentoasemalle seuraavan kuukauden alussa. Konetyyppiä vertailtiin muihin vastaaviin, kuten Ilmavoimille hankittuun Potez 25:een ja VL Kotkaan. Maatiedustelukoneeksi valittiin Letov Š-328F, mutta 11 sarjakoneen ja yhden prototyypin hankintasopimus purettiin konetyypin keskeneräisyyden takia vuonna 1933. Lopulta päädyttiin silloin jo vanhentuneen Fokker-sarjan tilaukseen. Ilmavoimat pääsi sopimukseen maaliskuussa 1934 kaikkiaan 13 koneen tilaamisesta, jotka toimitettiin seuraavan vuoden alkupuolella. Koneet sijoitettiin Suur-Merijoelle lentoasema 5:n lentolaivue 12:een, mistä ne siirrettiin kesällä 1938 lentolaivue 14:n käyttöön. C.V-koneita saatiin vielä talvisodan alettua joulukuussa 1939 lahjoituksena Ruotsista. Talvisodassa Fokkerit lensivät lentolaivueissa 14 ja 16 tiedustelu- ja häirintäpommitustehtäviä pääasiassa yöaikaan. Ilmavoimat sai kaksi konetta lisää välirauhan aikana kesällä 1940, kun kaksi saksalaismiehitystä paennutta C.VD-konetta lensi pohjoisimpaan Suomeen Norjasta. Konetyyppi palveli jälleen jatkosodassa lentolaivueiden 10 ja 14 käytössä pääasiassa Tiiksjärveltä. Suomessa tyypin viimeinen lento tehtiin 14. helmikuuta 1945 ilmavoimien koneella FO-80, kun se lennettiin ilmavoimien varikolle varastoitavaksi. Koneista eniten lensi FO-69, jolle kertyi noin 1 291 lentotuntia.
Käyttö > Sveitsi

Sveitsin ilmavoimat osti kuusi konetta ja valmisti lisenssillä 49 vuosina 1932–1936. Näistä viimeinen poistettiin palveluksesta vuonna 1954 palveltuaan viimeiset vuotensa maalinhinauskoneena. Sveitsissä on museoitu C.VE ilmavoimien museossa Dübendorffissa lähellä Zürichia.
Käyttö > Tanska

Fokker toimitti Tanskan ilmavoimille yhden 730 hevosvoiman Bristol Pegasus -moottorilla varustetun vientimallin koneen, minkä lisäksi Tanska oli hankkinut 13 konetta ja lisenssin 36 valmistamiseksi. Tanskan valtauksen yhteydessä vuonna 1940 Saksan sotasaaliiksi jääneitä koneita käytettiin yöpommittajina itärintamalla kesällä 1944.
Käyttö > Unkari

Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Itävalta-Unkari hajosi ja Unkarin valtio perustettiin. Maan teollinen kyky oli heikko ja sillä ei ollut asevoimia. Ilmavoimat oli rauhansopimuksen ehtojen mukaan kielletty, mutta lentotoiminta käynnistyi uudelleen 1920-luvulla. Toiminnan mahdollistamiseksi tarvittiin lentokalustoa ja muodostettiin ilmailuministeriö LüH, jonka vastuulla oli kaluston hankinta. Vuonna 1926 ilmailuministeriön edustajat vierailivat Fokkerin samoin kuin muidenkin valmistajien tehtaalla.
Ensimmäiset neljä C.VD-konetta tilattiin 27. tammikuuta 1927 ja ne toimitettiin kesäkuun kahden viimeisen viikon aikana. Kolme C.VD- ja yksi C.VE-kone tilattiin 28. maaliskuuta 1928. Koneita käytettiin lentokoulutuksessa, vaikka virallisesti niitä kutsuttiin postikoneiksi. Lisenssivalmistusoikeudet hankittiin samana vuonna, ja Manfred Weiss sai luvan 30 koneyksilön rakentamiseen Budapestissa. Lisäksi hankittiin lisenssi Bristol Jupiter -moottoreiden valmistamiseen.
Lisenssikoneisiin tehtiin joitakin alkuperäisestä alankomaalaisesta konetyypistä poikenneita parannuksia: niihin suunniteltiin muun muassa paremmin Unkarin olosuhteisiin soveltuva laskuteline. Käytön aikana tuhoutuneet tai muuten käytöstä poistetut koneet korvattiin uusilla ja näin valmistui neljätoista lisäkonetta. Vuodesta 1931 alkaen koneisiin asennettiin nokalle kaksi kiinteää 7,9 millimetrin Gebauer-konekivääriä ja kolmas liikuteltava konekivääri takaohjaamoon.
Vuoden 1932 aikana aloitettiin parannellun C.VE koneen valmistus. WM-16A Budapestiksi nimetyssä koneessa oli tehokkaampi 550 hevosvoiman Gnome-Rhône 9K -moottori ja vahvennettu runko. Mallia valmistettiin vuonna 1935 yhdeksän ja siitä paranneltua versiota WM-16B Budapest II:ta, jossa oli Weissin valmistama 860 hevosvoiman moottori, samoin yhdeksän kappaletta. Kumpikaan malleista ei kuitenkaan osoittautunut onnistuneeksi ja ne korvattiin uusilla versioilla.
Vuonna 1936 suunniteltiin paranneltu versio Weiss WM-21 Sólyom, jonka ensilento tehtiin toukokuussa 1937. Koneessa oli uusittu ohuempi siipi, uusi pyrstö ja 870 hevosvoiman WM.14K-moottori, joka oli lisenssivalmisteversio ranskalaisesta Gnome-Rhône 14K -moottorista. Koneita tilattiin kaikkiaan 128 kappaletta useana eränä. Tyyppi palveli kahdeksassa tiedustelulaivueessa, joissa kussakin oli määrävahvuuden mukaan kahdeksan lentokonetta. Lisäksi kone palveli ratsuväkiyksiköiden tiedustelulentueissa. Kone oli käytössä rajapartioinnissa sekä hyökättäessä Jugoslaviaan 15. huhtikuuta 1941. Mallin operatiivinen käyttö päättyi operaatio Barbarossan alkuvaiheen jälkeen, kun se osoittautui kelvottomaksi ilmataisteluissa Neuvostoliiton koneita vastaan. Malli osoittautui kuitenkin hyväksi koulukoneeksi, palvellen tehtävässä sodan loppuun.
Tekniset tiedot (C.VE)

Tekniset tiedot Suomen ilmavoimien vuonna 1934 Fokkerilta ostetuille koneille.
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.03000009,3 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&015.030000015,3 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.06000003,6 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&039.030000039,3 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01535.&&&&001 535 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&02480.&&&&002 480 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Pegasus II M2P -yhdeksänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0462.&&&&00462 kW (&&&&&&&&&&&&0620.&&&&00620 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0265.&&&&00265 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0220.&&&&00220 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0870.&&&&00870 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&07600.&&&&007 600 m
Nousuaika: 7 min 3 000 metriin
Aseistus
7,7 mm Vickers-konekivääri ohjaaja-aseena
7,7 mm L-33/34-konekivääri tähystäjäaseena
260 kg pommeja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fokker C.V Wikimedia Commonsissa
Fokker C.VE -kone FO-77 Tiiksjärvellä syyskuussa 1941.
Fokker C.VE -kone lennolla Tiiksjärvellä kesäkuussa 1943.
Sveitsin ilmavoimien C.VE museoituna Dübendorffissa
Weiss Manfredin valmistama Fokker C.VD.
Cusco FC

| Cusco FC |
| --- | --- |

Koko nimi:  Cusco Fútbol Club
Perustettu:  16. heinäkuuta 2009
Kaupunki:  Cusco
Kenttä:  Estadio Inca Garcilaso de la Vega
– kapasiteetti:  45 000
Sarja:  Perun Primera División
Sarjataso:  1.
Cusco Fútbol Club, joka tunnetaan yleensä vain nimellä Cusco FC, on perulainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 2009. Se kilpailee kaudella 2024–2025 maan korkeimmalla sarjatasolla Perun Primera Divisiónissa. Seuran kotistadion on nimensä mukaisesti Cuscossa sijaitseva 45 000 -paikkainen Estadio Inca Garcilaso de la Vega.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cusco FC Wikimedia Commonsissa
Ludmila Engquist

| Ludmila Engquist> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1964 (ikä 60) Kriusha, Tambovin alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Neuvostoliitto/ Ruotsi
Uran tiedot
Pituus:  174 cm
Paino:  66 kg
Laji:  aitajuoksu
Seura:  IFK Lidingå 
Saavutukset
Ennätykset:  100 m aidat: 12,26 (1992) / 12,47 (29.7.1996) NR
 Tietolaatikko päivitetty 5.3.2019 
| Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:  Neuvostoliitto.MM-kilpailut  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:  Neuvostoliitto.MM-kilpailut  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:  Neuvostoliitto.MM-kilpailut  | Naisten yleisurheilu> Maa:  Neuvostoliitto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1991 | 100 m aj |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sevilla 1991 | 60 m aj |  |
Maa:  Ruotsi
| Olympialaiset  | Olympialaiset  | Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | 100 m aj |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ateena 1997 | 100 m aj |  |
|  Pronssia | Sevilla 1999 | 100 m aj |  |
Ludmila Engquist (aiemmin Ljudmila Viktorovna Narožilenko, omaa sukua Leonova, venäjäksi: Людмила Викторовна Нарожиленко-Леонова, s. 21. huhtikuuta 1964 Tambovin alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on ruotsalainen, aiemmin venäläinen 100 metrin aitajuoksun maailmanmestari vuosilta 1991 ja 1997. Olympiakultaa hän voitti Atlantassa 1996.
Hän on jäänyt kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä niin neuvostoliittolaisena aiturina Ljudmila Narožilenkona kuin myös myöhempää kotimaataan Ruotsia edustaneena kelkkailijana Ludmila Engquistinä.
Ludmila Engquist juoksi vuonna 1992 Neuvostoliiton väreissä ollessaan ennätyksensä 12,26. Hän pitää hallussaan myös Ruotsin ennätystä 12,47, jonka hän on juossut kahdesti. Ensin Atlantan olympialaisissa 1996 ja toistamiseen Sevillan Maailmanmestaruuskisoissa 1999.