stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean Baudrillard
Aiheesta muualla

Douglas Kellner: Jean Baudrillard The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Petri Saarikoski: Elokuva-arvostelussa Persianlahden sota Wider Screen.  1/1998.
Erkki Karvonen: Todellisuus kuin toimintaelokuvaa Aamulehti.  10.4.2003.
Jussi Ahlroth: Jean Baudrillardin muistokirjoitus Helsingin Sanomat.
Hilkka Peltonen: Jean Baudrillard eli kuka murhasi todellisuuden? Julkaisussa Tarkkoja siirtoja, Nykykulttuurin tutkimuskeskus, Jyväskylä 2005.
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:   William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:   Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
János Gyarmati

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: János Gyarmati
Syntymäaika: 8. helmikuuta 1910
Syntymäpaikka: Pest, Itävalta-Unkari
Kuolinaika: 29. elokuuta 1974 (64 vuotta)
Kuolinpaikka: Budapest, Unkari
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
|  | Vasas SC Ferencváros SC Szeged |  |
Maajoukkue
| 1937–1938 |  Unkari | 3 (0) |
Valmennusura
1953–1954 1954–1955 1955–1956 1955–1957 1961–1962:  Dynamo Dresden  SC DHfK Leipzig  ASK Vorwärts Berlin  DDR  SC Dynamo Berlin
János Gyarmati (8. helmikuuta 1910 Pest Itävalta-Unkari – 29. elokuuta 1974 Budapest Unkari) oli unkarilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura

Gyarmati pelasi kotimaassaan jalkapalloa Vasas SC:n, Ferencvárosin ja SC Szegedin paidassa. Hän pelasi myös ulkomailla Zürichissä ja Pariisissa. Lisäksi Gyarmati pelasi Unkarin maajoukkueessa kolme peliä. Valmentajauransa Gyarmati aloitti Dynamo Dresdenissä, jota hän valmensi yhden kauden. Vuonna 1954 Gyarmati siirtyi SC DHfK Leipzigin valmentajaksi, ja toimi seuran päävalmentajana tammikuuhun 1955 saakka. Saman vuoden helmikuussa hän siirtyi ASK Vorwärts Berlinin valmentajaksi. Kesällä 1955 Gyarmatista tuli DDR:n maajoukkueen päävalmentaja. Vuonna 1956 hän lopetti Vorwärts Berlinin valmentamisen ja keskittyi maajoukkueeseen. Vuoden päästä hän lopetti myös maajoukkueen valmentamisen. Viimeisen kerran Gyarmati toimi päävalmentajana vuosina 1961–1962, jolloin hän valmensi SC Dynamo Berliniä.
Ḥā’

Ḥā’-kirjaimen itsenäinen muoto.
Ḥā’ (arab. حاء‎, ḥā’, pers. ‏ح‎, ḥe) on arabialaisen kirjaimiston kuudes kirjain. Se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta ḥet (ח). Kirjaimen äännearvo on arabiassa [ħ] ja persiassa [h].
Ḥā’n itsenäinen muoto on ح, ja sanan lopussa se liittyy viivalla edeltävään kirjaimeen (esim. نح nḥ). Sanan alussa ja keskellä ḥā’n alapuolinen kaari jätetään pois ja se korvataan seuraavaan kirjaimeen liittyvällä vaakaviivalla (esim. حا ḥā, نحو nḥū).
Félix Guattari

Félix Guattari
Pierre-Félix Guattari (30. huhtikuuta 1930 – 29. elokuuta 1992) oli ranskalainen psykoterapeutti ja filosofi, joka perusti sekä skitsoanalyysin että ekosofian. Hänet tunnetaan erityisesti yhteistyöstään Gilles Deleuzen kanssa.
Teoksia

La révolution moléculaire (1977)
L’intervention institutionnelle (Paris: Petite Bibliothèque Payot, n. 382–1980)
Les Trois écologies (1989)
Cartographies Schizoanalytiques (1989)
Chaosmose (1992, suom. Kaaosmoosi.  ((Chaosmose, 1992.) Suom. Mariaana Fieandt-Jäntti ja Heikki Jäntti. Polemos)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2010.  ISBN 978-952-5169-62-1 )
Chaosophy (1995)
Soft Subversions (1996)
Teoksia > Yhteistyössä Gilles Deleuzen kanssa

Anti-Oidipus: Kapitalismi ja skitsofrenia.  ((Capitalisme et schizophrénie 1: L’anti-Œdipe, 1972.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2007.  ISBN 978-952-5169-51-5
Kafka: Pour une Littérature Mineure (1975)
Capitalisme et Schizophrénie 2. Mille Plateaux (1980)
Mitä filosofia on?.  ((Qu’est-ce que la philosophie?, 1991.) Suomentanut Leevi Lehto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1993.  ISBN 951-662-568-1
Teoksia > Yhteistyössä Antonio Negrin kanssa

Les nouveaux espaces de liberté (1985)
Aiheesta muualla

Chimeres site on Guattari. (ranskaksi)
Multitudes page on Guattari. (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  IdRef
Kōji Gushiken

Kōji Gushiken
Kōji Gushiken (jap. 具志堅幸司, Gushiken Kōji, s. 12. marraskuuta 1956) on entinen japanilainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Kōji Gushiken oli Japanin paras voimistelija Los Angelesin 1984 olympiakisoissa. Hän voitti kultaa 12-ottelussa ja renkailla ja sai kolme himmeämpää mitalia. Ensimmäisen MM-mitalinsa hän sai jo 1979, mutta olympiaboikotin vuoksi hän ei päässyt mukaan Moskovan 1980 olympiakisoihin.
Saavutukset > Olympiakisoissa

Los Angeles 1984
Kultaa 12-ottelussa
Kultaa renkailla
Hopeaa hypyssä
Pronssia rekillä
Pronssia joukkuekilpailussa
Viides nojapuilla
Kahdeksas permannolla
Saavutukset > MM-kisoissa

1979
Hopeaa joukkuekilpailussa
Pronssia hevosella
1981
Kultaa nojapuilla
Hopeaa joukkuekilpailussa
Pronssia moniottelussa
Pronssia permannolla
1983
Kultaa renkailla
Hopeaa moniottelussa
Pronssia joukkuekilpailussa
1985
Pronssia nojapuilla
Guinea-Bissaun sisällissota

Guinea-Bissaun sisällissota käytiin presidentti João Bernardo Vieiraa tukeneiden joukkojen ja armeijan pääosaa johtaneen Ansumane Manén välillä useina erillisinä yhteenottoina kesäkuusta 1998 toukokuuhun 1999. Sisällissotaan osallistuivat myös Guinea-Bissaun naapurimaat Senegal ja Guinea. Sisällissota päättyi Vieiran antautumiseen ja Manén johtaman juntan voittoon. Juntta järjesti maan ensimmäiset vapaat vaalit marraskuussa 1999 ja tammikuussa 2000.
Tausta

Guineabissaulaiset olivat tyytymättömiä maan hallitukseen 1990-luvun loppupuolella. Kansainvälisen valuuttarahaston suunnitteleman rakenneuudistuksen läpivienti iski taloudellisesti jo muutenkin Afrikan köyhimpiin valtioihin lukeutuvan Guinea-Bissaun asukkaisiin. Hallitusta syytettiin myös korruptiosta. Taloudellisten ongelmien lisäksi ongelman muodosti sotilaalliset kysymykset. Maa oli pitkään tukenut epävirallisesti naapurimaa Senegalin alueella toimivaa MFDC-separatistijärjestöä. Järjestö ajoi aseellisesti itsenäisyyttä Casamancen alueelle, jolla oli historialliset ja etniset yhteydet Guinea-Bissauhun. MFDC hankki aseita myös kannabiskaupalla rajan yli, ja suuri osa Guinea-Bissaun armeijan päällystöstä osallistui kauppaan.
Guinea-Bissaun politiikka Casamancen suhteen muuttui, kun maa pääsi osaksi CFA-frangi-aluetta. Aluksi näytti siltä, että presidentti João Bernardo Vieira lopettaisi yhteistyön MFDC:n kanssa. Vieiran tiedetään kuitenkin sittemmin saaneen osansa laittomasta asekaupasta, mutta silti hän syytti alkuvuodesta 1998 kenraali Ansumane Manéa asekaupasta. Kesäkuussa 1998 Vieira yritti pidätyttää Manén sen jälkeen, kun maassa oli alkanut jälleen suuria mielenosoituksia. Suuri osa kansasta tuki Manéa, joka julisti itsensä väliaikaisen sotilasjuntan johtajaksi. Myös 90 prosenttia armeijasta tuki Manéa. Tästä alkoi sisällissota presidentin tukijoiden kanssa.
Sota

Guinea-Bissaun sisällissotaa käytiin useina erillisinä yhteenottoina kesäkuusta 1998 toukokuuhun 1999. Sisällissodan alussa juntalla oli selvä yliote, koska sitä tuki suurin osa armeijasta, ja sillä oli hallussaan  suurin osa armeijan aseista ja ilmavoimien tukikohta. Presidentti Vieira, joka oli lopettanut tuen Casamancen kapinallisille, sai kuitenkin apua Senegalista, joka lähetti maahan 2 000 sotilasta sisällissodan alkaessa. Lisäksi Vieira sai apua Guinea-Bissaun eteläisestä naapurista Guineasta, joka lähetti maahan 1 500 sotilasta. Nämä joukot estivät presidentin tukijoiden välittömän romahtamisen. Senegalin joukot hyökkäsivät Guinea-Bissaussa samalla myös MFDC:n tukikohtia vastaan. Vieira sai tukea myös Ranskalta, kun taas Portugali tuki hiljaisesti kapinallisia.
Parin ensimmäisen viikon aikana taistelut keskittyivät maan pääkaupunki Bissauhun, josta pakeni raskaiden taistelujen takia noin 200 000 asukasta. Taistelut levisivät nopeasti myös muualle maahan, jonka Manén joukot valtasivat. Vieiran tukijoiden haltuun jäi lopulta vain maan pääkaupunki Bissaun keskusta presidentinpalatsin ympärillä. Heinäkuussa osapuolten välillä oli tulitauko, joka oli solmittu portugalinkielisten maiden yhteisön välityksellä. Tulitauko rikkoutui lokakuussa ja tammikuussa seuraavana vuonna. Tammikuun 1999 taistelut johtivat 250 000 ihmisen pakolaisuuteen. Viimeiset taistelut käytiin toukokuussa maan pääkaupungissa.
Neuvottelut ja sodan päättyminen

Sodan osapuolet kävivät neuvotteluja heinäkuusta 1998 lähtien. Neuvottelujen nojalla maahan tuli vuoden 1998 lopulla ECOMOG:n joukkoja. Vuoden 1999 helmikuussa sovittiin yhteisestä hallituksesta, jonka jäseninä olisi presidentin tukijoita ja kapinallisia. Juntta pyrki kuitenkin pääsemään eroon presidentti Vieirasta. Taistelut alkoivat uudelleen pääkaupungissa toukokuussa 1999, ja Vieira antautui lopulta ehdoitta 10. toukokuuta. Sodan jälkeen vallassa oli Manén johtama juntta, joka järjesti maan ensimmäiset vapaat vaalit marraskuussa 1999 ja tammikuussa 2000. Vaaleissa maan presidentiksi nousi Kumba Yalla ja maata hallinnut PAIGC-puolue menetti asemansa PRS-puolueelle.
Yallan kaudella armeija osoittautui ongelmaksi. Armeija toimi irrallaan siviilihallinnosta, ja marraskuussa 2000 Mané yritti uutta kapinaa. Kapina epäonnistui, ja Mané sai surmansa muutaman päivän kuluttua. Jännitteet armeijan ja siviilihallinnon välillä ovat edelleen olemassa. Sisällissodan aikana kuoli pienimpien arvioiden mukaan noin 655 henkilöä ja suurimpien mukaan 927.
João Bernardo Vieira.
Sisällissodan jälkiä, panssarivaununraato pääkaupunki Bissaussa vuonna 2003.
Sodassa vahingoittunut ja hylätty Guinea-Bissaun presidentinpalatsi.
Theodor Haag

| Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 |  |  |
Theodor Haag (13. maaliskuuta 1901 Le Havre, Ranska – 27. elokuuta 1956) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Haag pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1925–1933 yhteensä 22 ottelua. Hän kuului Saksan olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Amsterdamissa 1928, missä hän pelasi kaikissa neljässä ottelussa ja teki seitsemän maalia. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Hā’

Hā’-kirjaimen itsenäinen muoto.
Hā’ (arab. هاء‎, hā’, pers. ‏ه‎, he) on arabialaisen kirjaimiston 26. kirjain. Se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta he (ה). Kirjaimen äännearvo on arabiassa ja persiassa [h]. Persiassa hā’ voi ilmaista myös vokaalia [e] sanan lopussa.
Itsenäisenä kirjaimena hā’ kirjoitetaan ympyränä (ه). Seuraavaan kirjaimeen liitettynä se kirjoitetaan muodossa هـ (esim. ها hā), ja sanan lopussa edeltävään kirjaimeen liitettynä sen kirjoitusasu on ـه (esim. له lh). Kun hā’ liittyy sanan keskellä sekä edeltävään että seuraavaan kirjaimeen, se kirjoitetaan ـهـ (esim. لها lhā).
Urdussa käytetään kahta hā’n varianttia. Konsonanttinen hā’ (urduksi choṭī he) on mykkä sanan lopussa ja ilmaisee muualla konsonanttia [h]. Toinen variantti, do cašmī he (ھ), ilmaisee edellisen konsonantin aspiroitumista (esim. پ [p] → پھ [pʰ]). Urdun hā’-kirjaimet poikkeavat arabian ja persian kirjoitusasusta. Choṭī he kirjoitetaan itsenäisenä ہ, alussa ہـ (esim. ہا hā), lopussa ـہ (esim. لہ lh) ja keskellä ـہـ (esim. لہا lhā). Do cašmī he kirjoitetaan itsenäisenä ھ (esim. دھ dh) ja edelliseen kirjaimeen liitettynä ـھـ (esim. تھ th).
Arabian kielessä käytetään kahdella pisteellä varustettua hā’-kirjainta (ة) ilmaisemaan feminiinin päätettä [t]. Arabiaksi tätä kirjainta kutsutaan nimellä tā’ marbūṭa (sidottu tā’).
Goottikulttuuri

Saksalainen gootti, niin kutsuttu ”grufti”.
Romantiikka
Caspar David Friedrich, , 1818.
Pääsuunnat
Romantiikka | Kansallisromantiikka
Muut virtaukset
Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta |  Goottikulttuuri | Karelianismi
Aiheet
Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska
Teokset
Medusan lautta | Vapaus johtaa kansaa
Tekijät
Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner
Goottikulttuuri on 1970-luvun jälkipuolen Britanniassa syntynyt alakulttuuri, johon liitetään ennen kaikkea eräänlaiseen ”hautausmaaestetiikkaan” perustuva pukeutumistyyli. Goottialakulttuurilla ei varsinaisesti ole selkeitä poliittisia suuntauksia. On myös olemassa goottiestetiikkaan perustuvia romaaneja, sarjakuvia ja elokuvia. Niiden aihepiirit liittyvät usein kauhuun ja fantasiaan.
Lopullisesti alakulttuuri muotoutui 1980-luvun alussa, jolloin goottirockista tuli oma musiikkityylinsä. Tuolloin kyseisen musiikin ihailijoita alettiin yleisesti kutsua gooteiksi. Nimitys viittaa englannin sanaan Gothic romantiikan ajan kauhuromanttisen alavirtauksen merkityksessä.
Historia

1970-luvun lopulla Britanniassa oli muutamia post-punk-yhtyeitä, joita luonnehdittiin ”goottilaisiksi”. Varsinaisesti vasta 1980-luvun alussa goottirock eriytyi post-punkista omaksi tunnistettavaksi suuntauksekseen. Gootti-nimitys on tiettävästi omaksuttu brittiläisen Sounds-rockviikkolehden artikkelista ”The face of Punk Gothique”. Artikkelin kirjoitti Steve Keaton, ja se julkaistiin 21. helmikuuta 1981. Lontoon Sohossa avattu Batcave-klubi toimi kohtauspaikkana kasvavalle goottipiirille. New Musical Express -lehti nimitti tätä uutta suuntausta lyhyen aikaa ”positiiviseksi punkiksi”. Käsitettä ”batcaver” on myöhemmin käytetty kuvaamaan tämän aikakauden gootteja.
Yhdysvalloissa vaikutti 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa punkrockista eriytynyt deathrock-suuntaus, joka oli goottirockia paljolti vastaava ilmiö, mutta kuitenkin riippumaton brittiläisestä goottisuuntauksesta. 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa Saksassa vastaavan kasvavan alakulttuurin edustajia kutsuttiin nimityksellä Gruftis (suom. hautaolennot). He olivat kiinnostuneita goottirockista, uudesta aallosta ja new romantic -suuntauksesta, ja näitä yhdistellen he kehittivät darkwavena tunnetun alakulttuurin.
Historia > Post-punkin jälkeen

Post-punkin suosion laantuessa goottialakulttuuri rikastui musiikillisesti ja visuaalisesti. Tästä syystä goottityylistä syntyi erilaisia muunnelmia. Eri alueiden goottipiirit toivat siihen mukaan omia vaikutteitaan. 1990-luvun lopulla viktoriaaninen tyyli sai goottipiireissä suosiota. Se lainasi kuvastoa 1800-luvun uusgotiikasta ja viktoriaanisen aikakauden makaabereimmista piirteistä.
Historia > Nykyinen alakulttuuri

1990-luvulla syntyi uusia alakulttuureja, jotka yhdistettiin valtavirran viestimissä goottityyliin. Ajan kuluessa gootti-termi laajeni yleisempään käyttöön, ja toisinaan sitä käytettiin myös sellaisista rockyhtyeistä, joilla ei ollut mitään yhtäläisyyksiä alkuperäisen goottialakulttuurin musiikin tai vaatemuodin kanssa.
Uudempien goottiryhmien suhtautuminen vanhempiin suuntauksiin vaihtelee. Jotkut pahastuvat, jos heitä kutsutaan gooteiksi. Toiset taas tahtovat liittyä goottialakulttuuriin, mutta omilla ehdoillaan. Eräät taas määrittelevät gootti-käsitteen uudelleen omien mielikuviensa mukaan. Alkuperäisessäkin goottialakulttuurissa kehityssuuntien muutos on tehnyt selkeiden rajojen määrittelystä vaikeaa.
Historia > Goottikulttuuri Suomessa

Goottikulttuuri levisi Suomeen asti jo 1980-luvun alkupuolella, jolloin perustettiin ensimmäiset suomalaiset goottirockyhtyeet. Goottityyli ei vielä 1980-luvulla kuitenkaan kasvanut Suomessa kovin laajaksi nuorisokulttuurin ilmiöksi. 1990-luvun lopulla goottityyli alkoi yleistyä Suomessa.
Goottimusiikki

Goottirock- ja deathrock-suuntaukset saivat alkunsa pienestä joukosta yhtyeitä. Näihin kuuluivat Bauhaus, Specimen, Siouxsie & the Banshees, The Damned, Southern Death Cult, Ausgang, Sex Gang Children, 45 Grave, UK Decay, The Virgin Prunes, Kommunity FK, Alien Sex Fiend ja Christian Death. Suuntauksiin on liitetty myös sellaisia yhtyeitä kuin Gloria Mundi, Joy Division, The Cure, Dead Can Dance, The Lords of the New Church, varhainen Adam & the Ants ja Killing Joke.
1980-luvun puolivälissä yhtyeiden määrä alkoi kasvaa ja jotkut niistä saivat suosiota, kuten esimerkiksi The Sisters of Mercy, The Mission, Xmal Deutschland, The Bolshoi ja Fields of the Nephilim. 1990-luvulla edellisen vuosikymmenen yhtyeet kasvattivat suosiotaan, ja uusia yhtyeitä perustettiin. Euroopassa Factory Records, 4AD Records ja Beggars Banquet Records keskittyivät julkaisemaan goottirockia. Cleopatra Records taas julkaisi samanlaista musiikkia Yhdysvalloissa, jossa goottialakulttuuri kasvoi varsinkin New Yorkissa, Los Angelesissa ja Orangen piirikunnassa Kaliforniassa. Näissä kaupungeissa toimi klubeja, jotka pitivät goottirockia ja industrialia esittäviä iltoja. 4AD Recordsin yhtyeet menestyivät hyvin, mistä innostuneena perustettiin Projekt Records. Sen julkaisuja nimitettiin termillä ethereal wave, joka on darkwaven alalaji.
1990-luvun puolivälissä goottitapahtumien musiikki vaihteli goottirockista, deathrockista, industrialista, EBM:stä, ambientista, kokeellisesta musiikista, synthpopista, shoegazingista, punkrockista, 1970-luvun glam rockista ja indie rockista aivan 1980-luvun tanssimusiikkiin. Tämä tyylikirjo johtui goottialakulttuurin vivahteikkaasta musiikkimausta. Myös esimerkiksi 1990-luvulla suosionsa huipulla olleet Type O Negative ja Paradise Lost ovat jättäneet pysyvän vaikutuksen goottimetallin ulkoasuun ja soundiin.
2000-luvulla varhainen positiivinen punk ja deathrock tekivät paluun vastauksena aggrotechille ja futurepopille, joita monet goottiklubit olivat keskittyneet soittamaan. Perinteistä goottisoundia edustivat muun muassa Cinema Strange, Bloody Dead And Sexy, Black Ice ja Antiworld. Nights like Ghoul School ja Release The Bats -tapahtumat tukevat näkyvästi deathrockia, ja Drop Dead Festival vetää puoleensa deathrock-harrastajia ympäri maailmaa. Deathrock- ja goottilehdet kuten Drop Dead Magazine ovat myös edistäneet suuntausta.
Nykyisin goottimusiikki menestyy hyvin Keski-Euroopassa, varsinkin Puolassa, jossa järjestetään Castle Party -festivaali, ja aivan erityisesti Saksassa, jossa on suuria festivaaleja, kuten Wave-Gotik-Treffen ja M'era Luna. Ne vetävät kymmeniä tuhansia harrastajia eri puolilta maailmaa. Yhdysvalloissakin on alettu järjestää suuren luokan festivaaleja, kuten Chamber’s Dark Art & Music Festival. Suomessa Tampereella järjestetään vuosittain Lumous Gothic Festival.
Historia ja kulttuurivaikutteet > Myöhemmät viestimien vaikutteet

Kun goottialakulttuuri vakiintui näkyvästi, goottilaisuuden ja kauhufiktion yhteydestä tuli lähes klisee, sillä gootteja alkoi näkyä kauhuelokuvien ja -novellien hahmoina. Esimerkiksi The Crow -elokuvassa on goottimusiikkia ja -tyyliä. Neil Gaimanin arvostettu sarjakuva The Sandman vaikutti gootteihin hahmoilla kuten tummanpuhuvat Uni (Dream) ja hänen sisarensa Kuolema (Death). Anne Ricen kirjasarja Vampyyrikronikat ja suositut World of Darkness -roolipelit, kuten Vampire: The Masquerade, sisälsivät suoria viittauksia goottimusiikkiin ja -kulttuuriina sekä rohkaisivat kiinnostumaan goottialakulttuurista. Anime, kyberpunk-fiktiot kuten Matrix ja Shadowrun ovat lisänneet kiinnostusta goottipiireihin, vaikka niillä ei ole mitään tekemistä toistensa kanssa. Sen sijaan ne ovat auttaneet lisäämään cyber-alakulttuurin tai industrial-gootti-yhdistelmän suosiota sekä industrial-musiikin suosiota.
Historia ja kulttuurivaikutteet > Kuvataiteen vaikutus

Goottialakulttuuri on vaikuttanut moniin taiteilijoihin – ei ainoastaan muusikoihin, vaan myös maalareihin ja valokuvaajiin. Heidän työnsä kuvastavat pitkälti arvoituksellisia, kalmantuntuisia ja romanttisia motiiveja. Valokuva- ja maalaustaiteessa kirjo vaihtelee eroottisesta kuvataiteesta romanttisiin kuviin vampyyreistä tai aaveista. Töissä näkyy yleensä mieltymys tummiin väreihin ja tunteisiin, sellaisiin joita tavataan goottilaisessa fiktiossa, Prerafaeliittien tai art nouveaun kuvastossa. Korkeataiteen saralla Anne Sudworth on tunnettu goottitaiteilija tummista, öisistä töistään ja vahvasta goottilaisesta kuvastostaan.
Goottisävyisiä graafisia suunnittelijoita ovat muiden muassa Gerald Brom, Nene Thomas, Luis Royo, Dave McKean, Jhonen Vasquez, Trevor Brown, Victoria Francés sekä yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija James O'Barr. Sveitsiläinen H. R. Giger on yksi ensimmäisistä kuvataiteilijoista, jotka ovat vahvasti tuoneet vakavaa gootti- ja industrial-kuvastoa nykyaikaisiin elokuviin, esimerkkinä hänen työnsä Ridley Scottin elokuvassa Alien.