stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiiltotuomi
Elinympäristö

Kiiltotuomi kasvaa tuoreissa tai kosteissa, runsasravinteisissa lehtimetsissä jokivarsilla ja -laaksoissa. Yhdysvaltojen lounaisosissa ja Meksikossa se kasvaa kanjoneissa, laaksoissa ja runsasravinteisilla alangoilla. Se on varsin vaatimaton maaperän suhteen mutta sietää huonosti varjostusta.
Käyttö

Kiiltotuomi on kaupallisesti merkittävä puulaji lähinnä Allegheny Plateaun ylängöllä, joka sijaitsee Pennsylvanian, New Yorkin ja Länsi-Virginian osavaltioiden alueella. Sen puuaine on punaruskeaa, lujaa, kovaa ja tiheäsyistä. Hyvien työstö- ja viimeistelyominaisuuksiensa vuoksi se on yksi Pohjois-Amerikan arvostetuimmista huonekalu- ja kaapistopuista. Siitä tehdään myös seinä- ja kattopaneeleita, koristelistoja, puuviilua, työkalujen kahvoja, käsitöitä, leluja sekä laboratoriotarvikkeita. Sen marjat ovat syötäviä, ja niitä käytetään hyytelöiden ja viinien raaka-aineena. Ennen vanhaan Appalakkien eteläosissa tehtiin sen kuoresta uutetta, jolla hoidettiin yskää, vahvistettiin yleiskuntoa ja rauhoitettiin jännitystiloja.
Kiiltotuomen marjat ovat merkittävä ravinnonlähde monille linnuille ja nisäkkäille, esimerkiksi mustakarhuille. Sen lehdet, versot, kaarna ja siemenet ovat myrkyllisiä kotieläimille sisältämiensä syanidiglykosidien vuoksi. Sen sijaan valkohäntäpeurat pystyvät syömään niitä vaaratta.
Kiiltotuomen luumarjoja.
Kiiltotuomen kaarna muuttuu vanhemmiten suomuiseksi.
Afrikanpikkukalastaja

| Afrikanpikkukalastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Suku::  Kääpiökalastajat Ispidina
Laji::  picta
Kaksiosainen nimi
 Ispidina picta  (Boddaert, 1783) 
Synonyymit
 Ceyx pictus 
Alalajit
 I. p. ferrugina  I. p. natalensis  I. p. picta 
Katso myös
   Afrikanpikkukalastaja Wikispeciesissä   Afrikanpikkukalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikanpikkukalastaja (Ispidina picta) on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Afrikanpikkukalastaja on pienikokoinen lintu ja voi kasvaa 11–13 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Pää afrikapikkukalastajalla on ruiskehtavan oranssi ja sivuilla takaosassa on violetti laikku. Lajin päälaki on musta ja päälaen hyöhenissä on siniset kärjet ja päälaki näyttää tumman siniseltä. Siivet ja selkä ovat väriltään kirkkaan kiiltävän siniset. Linnun kurkku on valkoinen. Afrikanpikkukalastajan rinta ja vatsa ovat oranssit. Nokka on suurikokoinen, väriltään punaoranssi ja muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Afrikanpikkukalastajaa tavataan Saharan eteläpuoleisesta Afrikasta. Sen levinneisyysalue ulottuu Senegalista Etiopiaan ja etelään aina Etelä-Afrikkaan asti. Lounais-Afrikan kuivimmilta alueilta sitä ei tavata. Lajin elinympäristöä ovat metsät, suotmetsät ja pensaikot ja tiheiköt. Usein sitä tavataan vesialueiden läheltä, mutta se voi elää kaukanakin niistä. Linnun ravitoa ovat hyönteiset ja niiden toukat sekä hämähäkit. Afrikapikkakalastajat liikkuvat yleensä yksinään. Laji pesii jokien rantatörmiin.
Lännenambrapuu

| Lännenambrapuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Ambrapuukasvit Altingiaceae
Suku::  Ambrapuut Liquidambar
Laji::  styraciflua
Kaksiosainen nimi
 Liquidambar styraciflua  L.  

Katso myös
   Lännenambrapuu Wikispeciesissä   Lännenambrapuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenambrapuu (Liquidambar styraciflua) on ambrapuukasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan kaakkoisosissa. Se on suosittu koristekasvi kauniin punakeltaisen ruskavärityksensä vuoksi. Sen tähtimäiset lehdet muistuttavat hieman vaahteroiden lehtiä, mutta ovat varrella kierteisesti, eivätkä vastakkain, kuten vaahteroilla.
Ulkonäkö ja koko

Lännenambrapuu on pitkäikäinen ja melko nopeakasvuinen puu, joka kasvaa 15–45 metriä korkeaksi ja alkaa tuottaa siementä 20–30 vuoden ikäisenä. Latvus on nuorilla puilla kapean kartiomainen, mutta muuttuu puun ikääntyessä pyöreäksi ja avonaiseksi. Kuivilla paikoilla kasvavilla puuyksilöillä on syvälle ulottuva pääjuuri, kun taas märillä paikoilla juuristo levittäytyy lähelle maanpintaa. Kaarna on nuorissa puissa harmaata ja sileää, mutta muuttuu vanhemmiten uurteiseksi ja suomumaiseksi. Oksissa on selviä korkkiharjanteita.
Kiiltävänvihreät lehdet sijaitsevat varrella kierteisesti ja niissä on 6–10 senttimetriä pitkä lehtiruoti. Korvakkeet ovat tasasoukkia tai suikeita, 3–4 millimetriä pitkiä ja varhain varisevia. Lehtilapa on 7–19 senttimetriä pitkä, sormijakoinen ja viisi- tai seitsenliuskainen – yksittäiset liuskat ovat pitkäsuippuisia ja usein sahalaitaisia. Lehdet ovat nuorena suonia myöten karvaiset ja tuoksuvat hieraistaessa miellyttäville. Ne hehkuvat syksyllä keltaisen, oranssin, punaisen ja purppuranpunaisen sävyissä.
Lännenambrapuu on yksikotinen kasvi, joka kukkii maalis–toukokuussa ja kantaa hedelmää syys–marraskuussa maantieteellisestä sijainnista riippuen. Pienet kellanvihreät hede- ja emikukat ovat kehättömiä ja sijaitsevat erillisissä, pallomaisissa mykerökukinnoissa. Hedemykeröt muodostavat 3–6 senttimetriä pitkiä varrellisia terttuja, joiden päähän emimykeröt ovat kiinnittyneet yksitellen.
Pölytyksen jälkeen emimykeröstä kehittyy noin 3 senttimetrin mittainen, piikikäs ja pallomainen hedelmä, joka muodostuu pienistä, kaksilokeroisista siemenkodista. Yksittäiset siemenkodat ovat suippokärkisiä ja kätkevät sisälleen yksi tai kaksi 8–10 millimetrin mittaista siivellistä siementä sekä sahanpurun näköistä massaa, joka koostuu surkastuneista siemenistä. Hedelmät ovat aluksi kiiltävänvihreitä mutta muuttuvat kypsyessään ensin keltaisiksi ja sitten ruskeiksi. Samalla siemenkodat avautuvat ja niistä vapautuvat siemenet leviävät tuulen mukana puun ympäristöön. Tyhjät hedelmät säilyvät puussa usein talven yli.
Lännenambrapuu on melko nopeakasvuinen. Sen siementuotanto alkaa noin 20–30 vuoden iässä ja jatkuu ainakin 150 vuoden ikään saakka. Siementuotanto vaihtelee vuosittain suuresti vallitsevan säätilan mukaan. Laji voi lisääntyä siementen lisäksi juurivesojen avulla.
Levinneisyys

Lännenambrapuuta esiintyy luontaisesti Pohjois-Amerikan itäosissa, Meksikossa ja Keski-Amerikassa. Yhdysvalloissa sen levinneisyysalue ulottuu koillisessa Connecticutiin, luoteessa Missouriin ja Etelä-Illinoisiin, lounaassa Itä-Texasiin ja kaakossa Keski-Floridaan. Parhaiten se menestyy Mississippijoen alajuoksulla. Sitä tavataan myös yksittäisinä esiintyminä Meksikon luoteis- ja keskiosissa, Guatemalassa, Belizessä, El Salvadorissa, Hondurasissa ja Nicaraguassa.
Elinympäristö

Lännenambrapuu sietää huonosti varjostusta mutta on varsin vaatimaton maaperän suhteen. Parhaiten se menestyy kosteassa ja runsasravinteisessa alluviaalisessa hiesu- tai savimaassa, usein virtaavan veden äärellä. Yleensä se kasvaa hylätyillä pelloilla, metsissä, tulvatasangoilla, kosteikoilla sijaitsevilla matalilla lehtipuusaarekkeilla (hammock), rämealueilla sekä joentörmillä aina 800 metrin korkeuteen asti.
Lännenambrapuu valtaa vanhoja peltoja ja hakkuuaukioita ensimmäisten kasvien joukossa ja muodostaa niille joskus puhtaita metsiköitä. Muita samoilla alueilla viihtyviä lajeja ovat punavaahtera, saarnivaahtera, mustakoivu, luutahikkori, seitsikkohikkori, valkohikkori, nukkahikkori, Celtis laevigata, lyhytneulasmänty ja loblollymänty.
Lännenambrapuun kasvukausi vaihtelee levinneisyysalueen pohjoisosien 180 päivästä eteläosien 320 päivään. Vuotuinen sademäärä on pienimillään 1 020 millimetriä pohjoisessa ja enimmillään 1 520 millimetriä etelässä. Tammikuun keskilämpötila on alle −1 astetta pohjoisessa ja noin 10 astetta etelässä.
Käyttö

Lännenambrapuun jällestä saadaan palsamia – kirkasta ja paksua eritettä, joka on ruskeankeltaisen väristä ja tuoksuu voimakkaan aromaattiselle. Sitä käytetään tuoksun kiinnitteenä hajuvesissä, makuaineena tupakassa, hajusteena saippuoissa ja ehostusaineissa sekä raaka-aineena liimoissa, lakoissa ja suitsukkeissa. Palsami maistuu makealle, minkä vuoksi sitä on pureskeltu kuten purukumia. Se on ollut myös tärkeä rohdoskasvi Pohjois-Amerikan intiaaneille ja siitä on tehty erilaisia lääkevoiteita ja -siirappeja, joilla on hoidettu ripulia, limakalvontulehduksia, yskää, punatautia, hiertymiä sekä haavoja.
Lännenambrapuusta on jalostettu useita koristelajikkeita, jotka hehkuvat syksyllä punaisen ja keltaisen sävyissä. Sen puuaineksesta tehdään sahatavaraa, puuviilua ja vaneria, joista valmistetaan edelleen laatikoita, koreja, huonekaluja, koristelistoja sekä ikkunan- ja ovenkarmeja. Sitä käytetään myös ratapölkyissä ja aidantolpissa, lastuvillan ja selluloosan valmistuksessa sekä polttopuuna. Lisäksi se tarjoaa talviravintoa monille villieläimille ja sen siemeniä syövät linnut ja oravat.
Lännenambrapuu François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819.
Pallomaiset mykerökukinnot muodostavat terttuja.
Lännenambrapuun kuivuneita hedelmiä ja siemeniä.
Oulun palo 1822

Jac. Wallin: Oulun palo 1822
Oulu ennen vuoden 1822 paloa
Oulun palo vuonna 1822 sai aikaan laajamittaista tuhoa Oulun keskustassa. Ajan tavan mukaan kaupunki oli tiiviisti rakennettu puutalokaupunki, jossa tulipalot pääsivät leviämään varsin vapaasti. Taajaan rakennettuna puukaupunkina Oulu paloi melkein maan tasalle noin 60 vuoden välein, ja oli täten otollinen työmaa ruutukaava-arkkitehdille.
Vuoden 1822 palo sai alkunsa varhain aamuyöllä 23. toukokuuta värjärimestari Papen talosta, joka sijaitsi lähellä raatihuonetta rannassa. Tuli levisi erittäin nopeasti, tuhoten useita puutalokortteleita sekä Sofia Magdalenan kirkon puurakenteet. Kirkosta jäljelle jäivät vain kiviseinät, joiden sisään nykyinen Oulun tuomiokirkko on rakennettu. Palon sammuttua lähes koko kaupunki oli tuhoutunut maan tasalle: 330 rakennusta tuhoutui täysin tai lähes täysin, ja vain 65 rakennusta säästyi. Yli 3 000 oululaista jäi ilman kotia. Tulipalossa sai kuitenkin surmansa vain viisi ihmistä.
Kirkon tuhoutuminen

Kirkon syttyessä tuleen kellonsoittajat kiipesivät tapuliin soittamaan hätäkelloja, ja kaupunkilaisten avulla suuri osa irtaimistoa saatiin talteen. Lukkari ja kirkonvartija ehtivät jopa irrottaa ja viedä turvaan kynttiläkruunut. Ainoastaan kellot jäivät palavaan rakennukseen, ja putosivat maahan kellotapulin sortuessa. Myöhemmin syksyllä kirkonisäntä Wallin keräsi talteen palossa sulaneiden kellojen metallin, josta valettiin uudet kirkonkellot Tukholmassa.
Palon seuraukset

Palon välittömänä seurauksena Oulun triviaalikoulu siirrettiin Raaheen.
Vuoden 1822 palon jälkeen J. A. Ehrenström ja Carl Ludvig Engel laativat uuden, entistä laajemman ruutukaavan, joka tuli voimaan 1825. Jos oli sitä ennen ehtinyt rakentaa kaavaan sopimattoman rakennuksen, se tuli purkaa ja rakentaa uudelleen asemakaavan mukaisesti.
Tuolloin Oulun tärkein satama oli Toppilassa, ja kaupungin siirtämistä kokonaan Oulujoen pohjoisrannalle harkittiin. Tämä ei kuitenkaan toteutunut.
Aiheesta muualla

Oulun Arkki-sivusto:Gustaf Toppelius: Oulun kaupunnin palosta[vanhentunut linkki]
Oulun historia
| --- | --- |
Oulun palot:   v. 1652 palo  v. 1655 palo  v. 1705 palot  v. 1715 palo  v. 1773 palo  v. 1822 palo  v. 1882 palo 
Merenkulku:   Fregatti Toivo  Hailuotolaiva  Kiikelin hylky  Laitakarin hylky  Hinaaja Oulu II  Sophia Marian hylky 
Teollisuuden historia:   Aittokoski Oy  Katri Antell  Merijal  Oulu Oy  Pateniemen saha  Tervahovi  Toppila Oy  Toppilan Mallasjuomatehdas  Typpi Oy  Ab Uleå Oy  Veljekset Åström 
Kuntaliitokset:   1965: Oulujoen kunta  2009: Ylikiimingin kunta  2013:  Haukiputaan kunta  Kiimingin kunta  Oulunsalon kunta  Yli-Iin kunta 
Katso myös:   Kierikkikeskus  Latokankaan kivikautinen asuinalue  Oulun kasarmi  Oulun kristalliyö  Oulun linna  Oulun valtaus  Pikku-Berliini  Rekikylän kivikautinen asuinpaikka  Typpi Oy:n räjähdysturma  Ylikiimingin seurakunta
Lännentulppaanipuu

| Lännentulppaanipuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Magnolianae
Lahko::  Magnoliales
Heimo::  Magnoliakasvit Magnoliaceae
Suku::  Tulppaanipuut Liriodendron
Laji::  tulipifera
Kaksiosainen nimi
 Liriodendron tulipifera  L.  

Katso myös
   Lännentulppaanipuu Wikispeciesissä   Lännentulppaanipuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännentulppaanipuu (Liriodendron tulipifera) on Pohjois-Amerikan itäosista kotoisin oleva suurikokoinen, kesävihanta puu, joka kuuluu tulppaanipuiden sukuun ja magnoliakasvien heimoon. Sillä on näyttävät, tulppaaninkukan muotoiset lehdet ja kukat, ja se on yksi kookkaimmaksi kasvavista lehtipuulajeista luontaisella levinneisyysalueellaan. Sen puuainesta hyödynnetään monipuolisesti huonekalu- ja rakennusteollisuudessa, ja se on valittu sekä Indianan että Tennesseen osavaltiopuuksi. Se on läheistä sukua kiinantulppaanipuulle, josta sen erottaa parhaiten matalammin liuskoittuneiden lehtien perusteella.
Ulkonäkö ja koko

Lännentulppaanipuu on nopeakasvuinen ja pitkäikäinen puu, joka alkaa tuottaa siementä 20–30 vuoden ikäisenä ja pystyy jatkamaan siementuotantoa yli 200 vuoden ajan. Sen keskimääräinen elinikä on 200–250 vuotta, mutta se voi elää yli 300 vuoden ikäiseksikin. Yleensä se kasvaa 30–45 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 60–150 senttimetriä paksuksi. Suurimmat luonnosta löydetyt puuyksilöt ovat olleet yli 60 metriä korkeita ja 3 metriä paksuja.
Lännentulppaanipuulla on suora, korkealle oksaton runko, leveän pylväsmäinen latvus, syvälle ulottuva pääjuuri ja useita vahvoja sivujuuria, jotka levittäytyvät kauas sen ympärille. Sen kaarna on harmaanruskeaa ja vanhemmiten paksua ja syväuurteista.
Kuluvan kauden kasvainranka on vihreä ja kalju tai lähes kalju. Erikoisen muotoiset lehdet sijaitsevat varrella kierteisesti ja niissä on 5–12 senttimetriä pitkä lehtiruoti. Korvakkeet ovat parillisia, vaaleanvihreitä, soikeita tai vastapuikeita ja 2–5 senttimetriä pitkiä. Lovipäinen lehtilapa on jakaantunut neljään terävään liuskaan ja sen pituus on 7–15 senttimetriä ja leveys 13–19 senttimetriä. Lehtien yläpinta on kiiltävän tummanvihreä ja alapinta sinivihreä ja ne saavat syksyllä oranssin tai keltaisen värityksen.
Lännentulppaanipuu on yksikotinen kasvi, joka kukkii huhti–kesäkuussa ja kantaa hedelmää elo–lokakuussa. Kaksineuvoiset, kuppimaiset kukat ovat 4–5 senttimetriä leveitä ja sijaitsevat yksittäin kuluvan kauden kasvainten kärjessä. Niissä on yhdeksän vihertävänkeltaista, oranssijuovaista kehälehteä, joista kolme ulointa levittäytyvät vaakatasoon. Hyönteisten pölytettyä kukat niistä kehittyy kartiomaisia, vaaleanruskeita hedelmistöjä, joiden pituus on 5–6 senttimetriä. Hedelmistön sisällä on runsaasti toisiinsa limittyneitä siemeniä, joilla on paperinohuet lenninsiivet. Hedelmistöt säilyvät puussa yleensä talven ylitse, ja tuuli levittää siemenet puun ympäristöön.
Levinneisyys

Lännentulppaanipuu on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista, missä sen levinneisyysalue ulottuu koillisessa Uuden Englannin eteläosiin, luoteessa Michiganiin, lounaassa Louisianaan ja kaakossa Pohjois-Floridaan. Parhaiten se menestyy Ohiojoen laaksossa ja Appalakkien rinteillä Pohjois-Carolinassa, Tennesseessä, Kentuckyssä ja Länsi-Virginiassa.
Elinympäristö

Lännentulppaanipuu sietää huonosti varjostusta ja menestyy parhaiten melko märässä hiekkaisessa savimaassa, joka on ilmavaa ja läpäisee hyvin vettä. Se on hyvin erilaisiin ilmastoihin sopeutunut pioneeripuu, joka valtaa nopeasti aukeita paikkoja ja muodostaa sinne puhtaita metsiköitä. Sitä tavataan noin 1 400 metrin korkeudelle asti vuorten loivilla alarinteillä ja suojaisissa notkoissa, yleensä pohjoisen tai idän puolella.
Käyttö

Lännentulppaanipuu on hyvin monikäyttöinen puu, jonka suorasyinen puuaines kutistuu vain vähän ja pitää hyvin liimaa. Siitä valmistetaan huonekalujen runko-osissa käytettävää puutavaraa, puuviilua ja vaneria sekä selluloosaa. Lisäksi sitä käytetään yhä enemmän pehmeiden puulajien tilalla erilaisten rakennusmateriaalien valmistuksessa. Se on melko huono polttopuu mutta sitäkin parempi sytyke.
Lännentulppaanipuu on ollut jo pitkään suosittu koristekasvi puistoissa ja puutarhoissa kiiltävänvihreiden lehtiensä, tulppaanin muotoisten kukkiensa ja veistoksellisen ulkomuotonsa ansiosta. Se on myös tärkeä hunajakasvi – parinkymmenen vuoden ikäisestä tulppaanipuusta saadaan yhden kasvukauden aikana mettä määrä, joka vastaa lähes 2 kilogrammaa hunajaa.
Pohjois-Amerikan intiaanit veistivät tulppaanipuusta kanootteja ja käyttivät sitä rohdoskasvina. Cherokeet ja rappahannockit hoitivat juuren nilaosasta valmistamillaan lääkkeillä muun muassa sydänvaivoja, kuumetiloja, reumatismia sekä ruoansulatusvaivoja ja vahvistivat yleiskuntoa.
Lännentulppaanipuu tarjoaa eläimille vain vähän ravintoa moniin muihin puulajeihin nähden. Sen nuoret vesat ja lehdet maistuvat kotieläimille ja valkohäntäpeuralle, ja siemeniä syövät muun muassa peltoviiriäinen, tammipunavarpunen, pumpulihäntäkaniini, valkojalkahiiri sekä puna- ja harmaaorava. Lisäksi mahlatikat käyttävät ravintonaan sen nilaa ja rubiinikurkkukolibri kukkien mettä.
Laekenin puistoon istutettu lännentulppaanipuu.
Lännentulppaanipuulla on erikoisen muotoiset lehdet.
Liriodendron tulipifera
Tioaldehydit

Tioaldehydien yleinen rakenne
Tioaldehydit eli tiaalit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on RCHS. Ne ovat siis aldehydien analogeja ja eroavat aldehydeistä siten, että happiatomi (O) on korvautunut rikkiatomilla (S). Useat tioaldehydit ovat hyvin reaktiivisia.
Ominaisuudet ja valmistus

Tioaldehydit nimetään aldehydien kaltaisesti lisäämällä hiiliatomien (C) lukumäärää ilmaisevaan etuosaan pääte -tioaldehydi tai -tiaali. Tioaldehydit ovat muiden tiokarbonyyliyhdisteiden tavoin hyvin reaktiivisia. Alifaattiset tioaldehydit dimerisoituvat ja trimerisoituvat hyvin helposti elleivät ne ole steerisesti estyneitä tai konjugoituneet johonkin toiseen ryhmään. Esimerkiksi tioformaldehydi (CH2S) trimerisoituu tritiaaniksi (C3H6S3). Tioaldehydit reagoivat helposti dieenien kanssa Diels–Alder-reaktiolla tiaanijohdannaisiksi. Reaktio on reversiibeli ja tuote hajoaa kuumennettaessa tioaldehydiksi ja dieeniksi. Tioaldehydit reagoivat myös monilla muilla sykloadditioreaktioilla. Tioaldehydit ovat elektrofiilisiä ja reagoivat aldehydien tavoin nukleofiilien kanssa additioreaktiolla.
Tioaldehydejä voidaan valmistaa kuumentamalla allyylisulfideja. Reaktio on perisyklinen reaktio ja toisena tuotteena muodostuu propeenia. Muita tapoja ovat aldehydien käsittely fosforireagensseilla fosforipentasulfidilla tai Lawessonin reagenssilla tai muilla rikkiyhdisteillä kuten bis(trimetyylisilyyli)sulfidilla.
Muikkuravintola Sampo

Muikkuravintola Sampo kesällä 2013
Pohjantähti-elokuvateatterin talo 1910-luvulla.
Muikkuravintola Sampo on 18. toukokuuta 1931 avattu kuopiolainen muikkuruokiin erikoistunut ravintola, jonka perusti Osuusliike Työkansa. Sampo on palkittu vuonna 1994 muikkuruoistaan Suomen Paras muikkuravintola -palkinnolla . Sampoa pidetään myös Suomen tunnetuimpana muikkuravintolana.
Savon Sanomien Kapakoita ja kunnon ruokaa – Selviytymisopas kuvaa ravintolaa seuraavasti: Sampo ei hötkyile muotivirtausten perässä. Sisustus on 60-lukua, samoin asiakaskunta. Ravintola perustettiin kieltolain aikaan, ja se toimi aluksi talon yläkerrassa kahvilana. Kieltolain loputtua Sampo sai anniskeluoikeuden viidentenä ravintolana Suomessa. Katutasoon se muutti vuonna 1937, ja silloisia määräyksiä pienemmän ulko-oven vuoksi tarvittavan luvan allekirjoitti Urho Kekkonen, silloinen sisäministeri.
Muikut ovat kuuluneet listalle aina, mutta varsinainen muikkulista tehtiin vuonna 1978, ja sen jälkeen lista on pysynyt yhtä muutosta lukuun ottamatta samana. Asiakaspaikkoja ruokaravintolassa on 79 ja nykyisin ravintolaa hoitaa Restel.
Rakennus

Jugendvaikutteisen liiketalon rakennutti vuonna 1911 kauppias Samuli Niskanen. Talossa ovat toimineet muun muassa elokuvateatteri Pohjantähti ja Osuusliike Kalla.
Rakennus > Pohjantähti

Tiloissa vuosina 1912–1916 toiminut Elokuvateatteri Pohjantähti oli aikanaan Kuopion ”uusimmanaikainen, kodikkain ja hienoin” elokuvateatteri. Esimerkiksi maaliskuussa 1913 teatterissa esitettiin Minna Canthin Sylvi, ”ensimmäinen suomalainen tunnin kestävä taidefilmi, murhenäytelmä 3:ssa osassa”, kuvia tapahtumista ja uutisia. Tausta- ja väliaikamusiikista huolehti salonkiorkesteri.
Aiheesta muualla

Muikkuravintola Sampo
Ranskan jalkapallo

Stade Océane on ranskalaisen Le Havre AC:n kotistadion.
Jalkapallo on Ranskan suosituin urheululaji. Se alkoi nousta suosituksi 1900-luvun vaihteessa. Nykyään jalkapalloa pelaa säännöllisesti yli kaksi miljoonaa ranskalaista.
Ranskan jalkapalloliitto

Ranskan jalkapalloliitto (FFF) perustettiin vuonna 1919. Perustaminen johtui siihen mennessä saavutetusta kansainvälisestä menestyksestä. Vain vuoden sisään perustamisesta liitto otti haltuun Ranskan cupin. Nykyään liitto hallitsee kaikkea Ranskan jalkapalloa, valiten myös pelaajat maajoukkueeseen.
Maajoukkue > Historia

Ranskan jalkapallomaajoukkue aloitti toimintansa vuonna 1904 ja samana vuonna se pelasi ensimmäisen ottelunsa Belgiaa vastaan. Ottelu päättyi 3-3 tasapeliin. Alkuaikoina maajoukkueella oli vaikeuksia identiteetin kanssa. Suurimmat ongelmat olivat FIFA:n ja USFSA:n välisiä, joiden vuoksi vuoden 1908 kesäolympialaisiin lähetettiin kaksi erillistä Ranskan maajoukkuetta, joista toinen oli FIFA:n ja toinen USFSA:n lähettämä. Tämän jälkeen asiaan puuttui CFI, joka määräsi, että maajoukkueesta vastasi FIFA. Tämän jälkeen USFSA hajosi osaksi CFI:tä ja kuusi vuotta myöhemmin CFI:stä muodostui Ranskan jalkapalloliitto. Liiton muodostaminen näkyi tuloksissa, kuten 2-1 voittossa Englannista.
Maajoukkue > Historia > MM-kisat > Aikaiset kisat

Ranska osallistui vuonna 1930 Uruguayssa pelattuihin MM-kisoihin. Ranska voitti ottelunsa Meksikoa vastaan, mutta hävisi tulevat ottelunsa Chileä ja Argentiinaa vastaan.
Ensimmäiset kisat Ranskassa pidettiin vuonna Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1938. Kyseessä oli kolmannet jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut. Kisaisäntä Ranska ylsi kisoissa aina puolivälieriin asti. Kisat voitti lopulta toista kertaa putkeen Italia.