stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Soluautomaatti
Aiheesta muualla

Berto, Francesco & Tagliabue, Jacopo: Cellular Automata The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Varje, Jari: Life-peli. Seepia 5 (2002), s. 28-29.
Ohjelmointiputka Koodivinkit: QBasic: Pelit: Life-peli *QB*
Soluautomaattien visualisointi Fortran 95:llä
Game of Life Esimerkkejä ja java-sovelma
Game of Lifen tuottama sykkijä, "Pulsator", joka toistaa samaa kuviosarjaa loputtomiin.
48 askeleen värähtelijä, joka syntyy 2-ulotteisessa 6-kulmioista koostuvan hilan soluautomaatissa säännöllä 34/2. Jos solulla on 2 naapuria, uusi solu syntyy, ja solu elää, jos sillä on 3 tai 4 naapuria.
Life-pelin muunnelman 245/6:n tuottama medusa. Solu syntyy, jos sillä on 6 naapuria (jakajaksi merkitty 6), ja pysyy hengissä, jos sillä on 2, 4 tai 5 naapuria (245). Muut naapurimäärät tuhoavat solun.
Kasvava Langhtonin silmukka. Silmukka on alkanut jakautua.
2 kellogeneraattoria ja XOR-portti.
Syklinen soluautomaatti tuottaa 2-ulotteisena monesti spiraalimaisia, säännöllisiä kuvioita.
Toisen asteen soluautomaatin periaate.
Sovetski (Hanti-Mansia)

| Sovetski (Сове́тский) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Hanti-Mansian sijainti, alla kaupungin sijainti piirikunnassa
 Sovetski
 Koordinaatit: 61.36211°N, 63.57435°E 
Valtio:  Venäjä
Feneraatiopiiri:  Ural
Alue:  Tjumenin alue
Piirikunta:  Hanti-Mansia
Piiri:  Sovetskin piiri
Perustettu:  1963
Kaupungiksi:  1996
Väkiluku (2010):  26 495
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Postinumero:  628240-628242 (piiri 628240-628259)
Suuntanumero(t):  +7 34675
 
 www.sovinet.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sovetski (ven. Сове́тский) on kaupunki Tjumenin alueen Hanti-Mansian piirikunnan länsiosissa Venäjällä. Kaupunki sijaitsee linnuntietä 296 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanti-Mansijskista länteen. Hallinnollisesti tämä 26 495 asukkaan (vuonna 2010) Sovetskin kaupunki on 48 059 asukkaan Sovetskin piirin alaisuudessa ja toimii piirin keskuksena.
Sovetskiin on maantie- ja rautatieyhteys. Kaupungin eteläpuolella sijaitseva Sovetskin lentokenttä palvelee myös viereistä Jugorskin kaupunkia.
Aiheesta muualla

Sovetskin piirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admsov.ru)
Taxi Ride

| ”Taxi Ride” Tori Amos |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Scarlet’s Walk
 Studio : Martian Engineering (Cornwall, Englanti)
 Julkaistu: 28. lokakuuta 2002 (julkaisu albumilla)   tammikuu 2003 (single)
 Tekijä(t): Tori Amos
 Tuottaja(t): Amos
 Tyylilaji: alternative, folkpop
 Kesto: 04.00
 Levy-yhtiö: Epic Records
Tori Amosin muut singlet
| ”A Sorta Fairytale” 2002 | ”Taxi Ride” 2003 | ”Don’t Make Me Come to Vegas” 2003 |
Taxi Ride on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin kappale vuoden 2002 albumilta Scarlet’s Walk. Se julkaistiin albumin toisena radiosinglenä tammikuussa 2003.
Taustaa

”Taxi Ride” esiintyy mukana Amosin studioalbumilla Scarlet’s Walk. Albumi kertoo yhtenäisen tarinan Scarlet-nimisen naisen elämästä ja matkasta halki Yhdysvaltojen. Amos on säveltänyt ja tuottanut kaikki albumin kappaleet.
Amos on sanonut, että ”Taxi Ride” kertoo petoksesta ja ihmisten suhtautumisesta kuolemaan. Albumin päähenkilö Scarlet matkustaa Chicagoon ja kuulee homoseksuaalin ystävänsä kuolleen.  Kuolema tuo esiin tuttavien todellisen luonteen. Scarlet pettyy monien ihmisten välinpitämättömään suhtautumiseen. Kappaleessa lauletaan esimerkiksi ”just another dead fag to you, that’s all” (”vain yksi kuollut homo lisää, siinä kaikki”). Scarlet päättää tehdä pitkän taksimatkan edesmenneen ystävänsä kotipaikkaan.
Amos sai idean kappaleeseen kuultuaan homoseksuaalin ystävän sairastuneen AIDSiin. Kappaleen sanoituksiin vaikuttivat lisäksi keskustelut toisen ystävän, maskeeraaja Kevyn Aucoinin kanssa. Aucoin kuului myös seksuaalivähemmistöön. Hän kuoli kesällä 2002 ja Amos on omistanut kappaleen hänelle.
Julkaisu ja kaupallinen menestys

”Taxi Ride” julkaistiin Amosin studioalbumilla Scarlet’s Walk 28. lokakuuta 2002. Se julkaistiin albumin toisena radiosinglenä tammikuussa 2003. Kappaleen radioversion sisältävä promo-CD tehtiin radioasemia varten, mutta sitä ei julkaistu myyntiin.
Kappaleelle ei julkaistu perinteistä musiikkivideota. Amos julisti sen sijaan Taxivision-nimisen videokilpailun, jossa fanit saivat tehdä videon kappaleelle ja voittajavideo julkaistiin internetissä. Kilpailu järjestettiin yhteistyössä Rolling Stone -lehden, QuickTimen ja Amosin levy-yhtiön Epic Recordsin kanssa. Kilpailun voitti Susan Hebert videolla, joka kuvasi erilaisia matkustajia taksin takapenkillä ja näytti hetkiä heidän elämästään.
”Taxi Ride” nousi Yhdysvalloissa Billboardin adult alternative -listan sijalle 20. Kappale oli lisäksi adult pop -listan sijalla 35.
Listasijoitukset

| Kappale | Korkein sijoitus |
| --- | --- |
 Yhdysvallat (Billboard, adult alternative): 20
 Yhdysvallat (Billboard, adult pop): 35
Aiheesta muualla

Taxi Ride (audio) YouTubessa
| n k Tori Amos |
| --- | --- |
 Diskografia  Kappaleet 
Studioalbumit:  Little Earthquakes  Under the Pink  Boys for Pele  From the Choirgirl Hotel  To Venus and Back  Strange Little Girls  Scarlet's Walk  The Beekeeper  American Doll Posse  Abnormally Attracted to Sin  Midwinter Graces  Night of Hunters  Gold Dust  Unrepentant Geraldines  Native Invader  Ocean to Ocean 
Livealbumit:  To Venus and Back  The Original Bootlegs  Legs and Boots  Live at Montreux 1991/1992  From Russia With Love  Diving Deep Live 
Kokoelmat:  Tales of a Librarian  A Piano: The Collection  Little Earthquakes – The B-Sides 
EP:t:  Crucify  Hey Jupiter  Scarlet’s Hidden Treasures  Christmastide 
Singlet:  ”Me and a Gun”  ”Silent All These Years”  ”China”  ”Winter”  ”Crucify”  ”Cornflake Girl”  ”God”  ”Pretty Good Year”  ”Past the Mission”  ”Caught a Lite Sneeze”  ”Talula”  ”Professional Widow”  ”Hey Jupiter”  ”In the Springtime of His Voodoo”  ”Spark”  ”Raspberry Swirl”  ”Jackie’s Strength”  ”Cruel”  ”Bliss”  ”1000 Oceans”  ”Glory of the 80’s”  ”Concertina”  ”Strange Little Girl”  ”A Sorta Fairytale”  ”Flavor” 
Videojulkaisut:  Little Earthquakes  Live from New York  Complete Videos 1991–1998  Welcome to Sunny Florida  Fade to Red  Live at Montreux 1991/1992 
Muut artikkelit:  Y Kant Tori Read  Y Kant Tori Read (albumi)  Night of Hunters Tour
Lasiocereus

| Lasiocereus> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Trichocereeae
Suku::  Lasiocereus  F.Ritter 1966
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lasiocereus on Perussa kasvava kaktuskasvien suku, johon kuuluu kaksi lajia. Ne ovat pensas- tai puumaisia, hyvin piikkisiä ja valkokukkaisia kaktuksia. Lähimmät sukulaiset ovat ruostekaktukset (Haageocereus). Tieteellisen nimen alkuosa tulee kreikan sanasta lasios ’villainen’.
Tuntomerkit

Pensasmaiset tai puumaiset Lasiocereus-kaktukset voivat saavuttaa yhden metrin korkeuden. Niiden varret ovat liereitä ja melko runsasuurteisia. Runsaslukuisissa areoleissa on naskalimaiset tai neulamaiset keskipiikit ja neulamaiset säteittäispiikit. Kukat sijaitsevat varren latvassa laajentuneissa areoleissa, jotka saavat aikaan kefalion näköisen vaikutelman (ovat pseudokefalioita). Kasvit kukkivat öisin valkoisin, putkimaisin kukin. Kukkapohjus on lyhyt ja leveä, tiheän villan ja sukasten peittämä. Hedelmä on tynnyrimäinen, avautuu tyveltään, ja siinä on kuiva malto ja pieniä nystyisiä siemeniä.
Levinneisyys

Suvun molemmat lajit kasvavat Perussa.
Lajit

Suvussa on kaksi lajia:
Lasiocereus fulvus
Lasiocereus rupicola
Sovintojako

Sovintojako eli sopimusjako on perinnönjako, jonka kuolinpesän osakkaat toimittavat tekemällä keskinäisen sopimuksen. Sovintojako on mahdollinen ilman lisätoimia silloin, kun osakkaat ovat täysivaltaisia eikä kenenkään osuutta ole ulosmitattu. Holhousviranomaisen, jona toimii maistraatti, lupa tarvitaan silloin, kun joku osakas on vajaavaltainen tai hänelle on määrätty edunvalvoja. Sopimusta nimitetään jakokirjaksi ja se on tehtävä kirjallisena. Asianosaisten on allekirjoitettava sopimus ja kahden esteettömän henkilön on todistettava allekirjoitukset oikeiksi. Jos osakas haluaa vedota perinnönjaossa tapahtuneeseen muotovirheeseen, hänen on nostettava kuuden kuukauden kuluessa moitekanne käräjäoikeudessa. Sovintojaon pätevyyttä ja kohtuullisuutta arvioidaan oikeustoimilain (228/1929) perusteella, sillä tällainen jako on varallisuusoikeudellinen oikeustoimi. Kanne jakosopimusta vastaan on nostettava kohtuullisen ajan kuluessa. Sovintojaon lähikäsitteitä ovat toimitusjako, sovinto-ositus ja toimitusositus.
Kirjallisuutta

Aarnio, Aulis & Kangas, Urpo: Suomen jäämistöoikeus I: Perintöoikeus.  (6. uudistettu painos)  Helsinki:  Alma Talent, 2016.  ISBN 978-952-14-2554-7
Kroatian kevät

Kroatian kevät (kroatiaksi: Hrvatsko proljeće, myös kroatiaksi masovni pokret, lyhentäen MASPOK "joukkoliike", "massaliikehdintä" ) oli kansallismielis-liberaalinen liikehdintä Kroatiassa vuosina 1967-1973. Kroaattikansallismielinen virtaus alkoi serbien ja kroaattien kielikiistasta. Jugoslavian johtaja Josip Broz Tito kukisti 1971-1973 Kroatian puoluejohtoon levinneen liikkeen erottamalla puoluevirkailijoita ja antamalla liikkeeseen osallistuneille opiskelijoille vankilatuomioita. Osaltaan Kroatian kevät tuotti Jugoslavian vuoden 1974 perustuslain, jossa Jugoslavia oli hajautettu mahdollisimman pitkälle, mutta kommunismi säilyi johtavana voimana.
Tausta

Serbia ja Kroatia riitelivät koko ensimmäisen Jugoslavian ja toisen maailmansodan ajan. Jugoslavia oli serbijohtoinen sotien välillä, niin kuin 20 ensimmäistä vuoden 1946 AVNOJ:n jälkeistä vuotta.
Riitely laantui 1950-luvulla keskusjohtoisen sosialismin alle, mutta alkoi 1960-luvulla nousta pintaan.
Vuosina 1964-1965 Jugoslaviassa aloitettiin markkinatalousuudistus, ja 1966-1969 Jugoslavian kommunistipuoluetta demokratisoitiin ja siten lisättiin eri tasavaltojen kommunistipuolueiden valtaa keskusjohdon kustannuksella. Mm. Suur-Serbiaa ajanut turvallisuuspoliisin päällikkö Alexandr Rankovic erotettiin vuonna 1966.
Kieliriita

Muutamat kroaattikielitieteilijät ja -runoilijat julkaisivat Telegram-lehdessä 17. maaliskuuta 1967 artikkelin Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika, suomeksi suunnilleen "Julistus Kroatian kirjakielen asemasta ja nimestä".
Joukko kroaattilukeneistoa ei ollut tyytyväinen vuonna 1967 julkaistuun serbokroatian sanakirjaan, jossa esitettiin kroatia serbian kielen murteena. Serbit olivat artikkelin tehneiden mukaan hylänneet kroatian kielen. Silti serbien mukaan serbokroatia koostui tasapuolisesti kahdesta kielestä. Osa kroaattiälymystöä vaati serbian ja kroatian tunnustamista eri kieliksi. Serbiälymystön mielestä vastaavasti Kroatian serbien oli saatava viralliset asiapaperit kyrillisin aakkosin.
Kielikiista jatkui vuosia ja etäännytti osapuolet toisistaan. Vuodesta 1968 kielikiista kehittyi yleisemmin kroaattien taloudellisten ja poliittisten etujen ajamiseen liittyviksi.
Kroatian kevät

Kroaatit erottivat puoluejohdostaan vanhoillisen kommunistin Miloš Žankon "unitaristina", joka kannatti käytännössä serbijohtoista vallankeskitystä. Ensimmäistä kertaa Kroatian puoluejohto toimi poliittisissa asioissa ilman keskuskomitean lupaa.
Kroatian kommunistipuolueen keskuskomitean 10. kokouksessa 15. tammikuuta 1970 Savka Dabčević-Kučar kuvasi paperiesityksessään, kuinka Kroatiasta oli Jugoslavialle haittaa taloudellisesti.lähde?
Nyt Kroatian puoluejohto pyrki ajamaan tasavallan etuja mm. yrittäen saada lisää maan vientiyritysten valuuttatuloja itselleen. Kansallismielinen virtaus karkasi pian puoluejohdon käsistä Kroatian kielen ja kirjallisuuden seuraan Matica Hrvatskaan. Kulttuurijärjestö Matica Hrvatskan kannanotot politisoituivat ajan mukana yhä enemmän. Lopulta kroaattikansallismieliset vaativat jopa omaa rahaa, pankkia, armeijaa ja itsenäisyyttä.
Kroatian vanha punavalkoinen shakkilautalippu liehui sekä Matica Hrvatskassa että Zagrebin yliopistossa, kun monet kroaatit vaativat eroa Jugoslaviasta ja Serbiasta.
Kroatian liikehdintä hermostutti Serbian serbit, joiden parissa Titon suosio väheni kroaattinationalismin aallon takia. Mutta myös Kroatian serbikylien asukkaat alkoivat aseistautua ja järjestää sotilasharjoituksia.
Kesäkuussa 1971 kroaattinationalistit väittivät maansa joutuneen uhriksi, jonka kansallinen hyvinvointi ja keskieurooppalaisuus oli poljettu tomuun. Kesällä 1971 kajahti kansojen ystävyysbussissa laulu "Me kroaatit emme juo viiniä vaan serbien verta".
Matica Hrvatskan viikkolehti Hrvatski Tjednik ja myös Zagrebin Vjesnik ja Jjesnik u srilendu alkoivat kirjoittaa kroaattikansallismielisesti ja jopa etsiä hengenheimolaisia muilta serbeihin tyytymättömiltä Jugoslavian alueilta.
Sotavalokuvaus

Kuva suomalaisesta konekivääriryhmästä talvisodassa.
Sotavalokuvaus tai rintamavalokuvaus on sotien ja muiden aseellisten konfliktien taistelutapahtumien, sotilaselämän ja sodan seurausten dokumentointia valokuvan keinoin. Se syntyi kirjoittamalla ja piirtämällä toteutetun sotaraportoinnin jatkeeksi 1800-luvun puolivälissä, kun valokuvaustekniikka oli kehittynyt mahdollistamaan mukana kuljetettavat kamerat ja pimiövälineet. Elokuvauksen kehittyessä 1900-luvun alussa sotavalokuvauksen rinnalle tuli myös liikkuvan kuvan tallennus sotatantereilta.
Sotavalokuvausta tekevät päätoimisten valokuvaajien ohella myös konfliktialueilta raportoivat kirjoittavat toimittajat eli sotakirjeenvaihtajat. Sotavalokuvia etenkin vapaa-ajan toimista ja rintamaelämästä syntyy myös sotilaiden itsensä näppäileminä.
Historiaa

Ensimmäisenä sotavalokuvaajana pidetään brittiläistä Roger Fentonia, joka purjehti vuonna 1855 Lontoosta kuvaamaan käynnissä ollutta Krimin sotaa Englannin, Venäjän ja Turkin välillä. Neljän kuukauden aikana Fenton valmisti 360 kuvaa vaivalloisella märkälevytekniikalla. Krimin sotaa kuvasi toinenkin britti, James Robertson, joka vähän myöhemmin matkusti Felice Beaton kanssa Intiaan kuvaamaan sepoykapinaa 1857–1858.
Yhdysvaltain sisällissodassa oli Pohjoisvaltioiden joukoilla listoillaan jo tuhansia valokuvaajia, etelävaltioilla paljon vähemmän. Heidän tehtävänään oli dokumentoida sotilaselämää, ei niinkään taisteluja.. Kuuluisimpia tuon sodan kuvaajia olivat liikekumppanit Mathew Brady ja Alexander Gardner, joille 22 alihankkijakuvaajaa tuotti seitsemän tuhatta negatiivia sodan kuluessa.
Ensimmäinen maailmansota oli sotavalokuvauksen läpimurto sikäli, että siinä valokuvalla oli ensimmäisen kerran suuri rooli kaikkien rintamien tapahtumien dokumentoinnissa. Sotaosapuolten ja tiedotusvälineiden palkkaamien valokuvien lisäksi ensimmäisestä maailmansodasta saatiin ensi kertaa myös sotilaiden itsensä ottamia ”turistikuvia”, sillä varsinkin upseeristolla alkoi jo olla valokuvauskameroita mukanaan. Nämä kuvat ovat kuitenkin enimmäkseen vapaa-ajan riennoista ja nähtävyyksistä kuvattuja, sillä sotatoimien sivutoiminen kuvaaminen olisi ollut vaarallista ja rintaman arkielämän kuvaaminen koettiin vielä tylsäksi ja arvottomaksi. Sotilaat kuvasivat usein vastapuolen kaatuneita uhreja metsästysmuistojen kaltaisiksi ”trofeekuviksi”, todisteiksi saavutuksista, kun taas oman puolen kaatuneita ei häveliäisyyssyistä kuvattu juuri lainkaan.
1900-luvulla sotavalokuvaus kehittyi muun kuvajournalismin tavoin filmimateriaalien herkkyyden kasvaessa ja kameroiden keventyessä yhä ketterämmäksi tallentamaan sotatapahtumia yhä spontaanimmin ja monipuolisemmin. Sotareportaaseista tuli suosittua aineistoa valokuvajournalismia korostavissa aikakauslehdissä, kuten 1930-luvulla perustetuissa julkaisuissa Life, Look ja Picture Post. Robert Capa, Margaret Bourke-White, Lee Miller, W. Eugene Smith ja muut sotakuvaajat käyttivät uusia, pienikokoisia ja keveitä kinofilmikameroita ja toivat toisen maailmansodan tapahtumia kaikkien näkyville. USA:n laivaston sotilas David Douglas Duncan vakuutti sotakuvaportfoliollaan Life-lehden toimittajat ja jatkoi uraansa läpi Korean sodan aina Vietnamin sotaan saakka. Vietnamin sodassa televisiolle liikkuvaa kuvaa tuottavat kuvaajat alkoivat olla lehtikuvaajia tärkeämmässä asemassa, mutta sota kuitenkin nosti esiin monia sotavalokuvaajia: Don McCullin, Tim Page, Henri Huet, Eddie Adams, Dicky Chappelle, Nick Út, Catherine Leroy, Phillip Jones Griffiths, Horst Faas ja David Hume Kennerly. Moni heistä sai surmansa taisteluissa, kuten Larry Burrows, Dana Stone ja filmitähti Errol Flynnin poika Sean Flynn.
Tunnettuja sotavalokuvaajia

| --- | --- |
 Felice Beato  Robert Capa  Dickey Chapelle  Françoise Demulder  Hubert van Es  Horst Faas  Roger Fenton  Roman Karmen  Steve McCurry :  Niklas Meltio  Toshirō Mifune  Anja Niedringhaus  Paul Romanovsky-Ilyinsky  Gökşin Sipahioğlu  Edward Steichen  Gerda Taro  Nick Út
Kirjallisuutta

Desquesnes, Remy: Witness : Magnum Photographs from the Front Line of World War II. 2009.
Keskinen, Kalevi – Pekari, Mikko: Suomi 85 : itsenäisyyden puolustajat. Sodan kasvot : valokuvia Suomesta 1939–44. Weilin+Göös 2002. ISBN 951-35-6629-3.
Kleemola, Olli: Valokuva sodassa. Neuvostosotilaat, neuvostoväestö ja neuvostomaa suomalaisissa ja saksalaisissa sotavalokuvissa 1941–1945. Bibliotheca Sigillumiana 1, Sigillum 2016. 335 s. ISBN 978-952-7220-00-9.
Kleemola, Olli – Kinnunen, Aake – Kivioja, Virpi: Tuntemattomien sotilaiden albumi. Helsinki: Readme, 2014. ISBN 978-952-220-675-6.
Perko, Touko: TK-miehet jatkosodassa. Otava 1974.
Pietinen, Otso: ”Suomen puolustusvoimien valokuvaustoiminnasta 1939–44”. Valokuvauksen vuosikirja, Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1977.
Porkka, Reijo: Sodasta kuvin : TK-valokuvaus 1941–1944 : haastatteluja ja muistelmia. Suomen valokuvataiteen museon säätiö, 1983. ISBN 951-9086-21-8.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sotavalokuvaus Wikimedia Commonsissa
Sotatalouden rahoittaminen Suomessa toisen maailmansodan aikana

Sotatalouden rahoittaminen Suomessa toisen maailmansodan aikana perustui valtion lainanottoon ja erilaisten verojen korottamiseen. Merkittävimpinä lainanoton muotoina olivat valtion ottamat lainat Suomen pankilta kassavajeen täyttämiseksi (eli ns. setelirahoitus), lainat ulkomailta ja lainat kotimaisilta rahoituslaitoksilta sekä kansalaisilta, joista osa toteutettiin mm. myymällä valtion obligaatioita, kuten Isänmaan laina vuonna 1942, tai jopa ns. pakkolainoina. Valtion keskuspankiltaan ottamien lainojen seurauksena kuluttajahintojen nousu (eli inflaatio) kiihtyi sotavuosina merkittävästi. Lähes kaikkia jo olemassa olevia veroja kiristettiin ja uusia verotusmuotoja otettiin käyttöön. Merkittävimpänä uutena verotusmuotona jatkosodan aikana otettiin käyttöön liikevaihtovero, joka jäikin sitten pysyväksi.
Valtion menot lähes kolminkertaistuvat

Sotien aikaisista valtiontalouden menoista on laadittu jälkikäteen melko tarkkojakin laskelmia, joiden mukaan Suomen valtion menot lähes kolminkertaistuivat talvisodan, välirauhan sekä jatko- ja Lapinsodan ajaksi vuoden 1938 menoihin verrattuna. Vuonna 1938 Suomen valtion menot olivat noin 5,1 miljardia markkaa (vuoden 2010 euroina noin 1,7 miljardia). Vuoden 1939 menot kasvoivat jo 7,5 miljardiin markkaan ja tämän jälkeen valtion menot olivat vuoden 1938 markoiksi muunnettuina tasoltaan 13–14 miljardia markkaa (4,3 miljardia – 4,7 miljardia vuoden 2010 euroa) vuoteen 1944 asti, jonka jälkeen niissä tapahtui pientä laskua vuonna 1945.
Valtiontalouden menot nousivat pahimmillaan jopa 45 %:iin bruttokansantuotteesta, joista puolustusministeriön osuus ylitti lähes vuosittain 60 %:n rajan. Suomen kokonaistuotannosta ohjautui siis suoraan maanpuolustuksen tarpeisiin välittömästi noin neljännes, vaikka erilaisten sodasta johtuneiden menetysten/vaurioiden korvaamiseen ei sotien aikana käytetty juurikaan valtion varoja. Puolustusmenojen erittäin voimakas kasvu asetti valtiontalouden merkittävien haasteiden eteen, jonka rahoittamista kuvataan alempana artikkelissa.
Elinkustannukset ja palkat nousevat

Perinteisen näkemyksen mukaan rahan lainaaminen keskuspankilta eli ns. seterirahoitus aiheutti talouteen inflatorisia paineita. Toisaalta chartalistisen mukainen näkemyksen mukaan budjettivajeet lisäsivät yksityissektorin rahoitusvarallisuutta huolimatta siitä miten ne olivat rahoitetut, ja tämä lisäsi kansantalouden kokonaiskysyntää. Inflaatiopaineet johtuvat vain siitä ettei kokonaiskysynnän kasvua kyetty hillitsemään riittävästi verottamalla tarpeeksi ja kannustamalla kansalaisia säästämään. Toisaalta nettorahoitusvarallisuuden kasvu johti myös toisen maailmansodan jälkeiseen nopean talouskasvun aikakauteen.
Elinkustannusten nousua sotien aikana kuvaa indeksi, jossa vuoden 1938 tilannetta kuvataan luvulla 100. (suluissa kuvataan rahan määrän kehitystä indeksillä, jossa vuotta 1938 kuvataan myös luvulla 100. Kyseessä on siis käytännössä Suomen Pankin valtiolle lainaaman rahan määrän kehitys). Indeksit olivat vuosittain:
1939 elinkustannusindeksi oli 103 (111)
1940 elinkustannusindeksi oli 122 (135)
1941 elinkustannusindeksi oli 147 (152)
1942 elinkustannusindeksi oli 170 (183)
1943 elinkustannusindeksi oli 192 (222)
1944 elinkustannusindeksi oli 204 (282)
1945 elinkustannusindeksi oli 285 (351)
Hintojen nousua pyrittiin Suomessa toisen maailmansodan aikana hillitsemään mm. hinta- ja palkkasuluilla, jotka eivät osoittautuneet kovinkaan tehokaiksi keinoiksi inflaation vastaisessa taistelussa. Palkkatason nousua kuvannee mm. seuraavat luvut:
miespuolisen maataloustyöntekijän ansiotason nousu vuosien 1938–40 ajan noin 10 000–12 000:sta markasta (vuoden 2010 euroina noin 3 200–4 000 euroa/vuosi) vuoden 1943 noin 25 000 markkaan;
miespuolisen teollisuustyöntekijän keskituntiansion nousu 7–9 markasta (vuonna 1939, josta laskettuna keskituntipalkka vuoden 2010 euroina noin 2,3–2,9 euroa/tunti, josta laskettuna vuosiansiot noin 5 000–7 000 euroa) noin 14–18 markkaan tunnilta vuonna 1943;
eli molemmissa ammattiryhmissä ansiotaso siis käytännössä kaksinkertaistui. Maataloudesta elantonsa saavalla väestönosalla oli ns. mustan pörssin olosuhteissa luonnollisesti mahdollisuus kasvattaa tulojaan ilman, että se nosti ”virallisia” tuloja. Samanaikaisesti elinkustannusten nousu oli lähes samaa luokkaa (indeksinä nousu noin 100:sta 192:een). Pelkästään näiden numeroiden valossa näyttäisi siis siltä, että kuluttajien ostovoima ei olisi mainittuina vuosina juurikaan laskenut. Käytännössä kotitalouksien käytettävissä olevat reaaliansiot kuitenkin laskivat noin 20–25 % verotuksen kiristymisen seurauksena. Suomen 1930-luvun nopeaa talouskehitystä kuvaa sangen hyvin se, että juuri mainittu reaaliansioiden lasku tarkoitti vain paluuta vuosien 1934–35 tasolle kotitalouksien käytettävissä olevissa reaalituloissa.