stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John McConnell Black

| John McConnell Black> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1855 Wigtown, Wigtownshire, Skotlanti
Kuollut: 12. joulukuuta 1951 (96 vuotta) Adelaide, Australia
Arvonimi: MBE
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kasvi- ja kielitiede
John McConnell Black (28. huhtikuuta 1855 Wigtown, Wigtownshire, Skotlanti – 2. joulukuuta 1951 Adelaide, Australia) oli skotlantilaissyntyinen kasvitieteilijä, joka muutti Australiaan vuonna 1877 ja kuvasi 1900-luvulla tuhansia lajeja Etelä-Australiassa.
Black syntyi Wigtownissa ja opiskeli Wigtown Grammar Schoolissa, Edinburgh Academyssa, College Schoolissa Tauntonissa ja kauppakoulussa Dresdenissä. Hän oli Helen Carten veli. Hän meni vuonna 1879 naimisiin Alice Denfordin kanssa, ja parille syntyi tytär ja kolme poikaa. Hän alkoi toimia vuonna 1883 journalistina, ja hän toimi myös kielitieteilijänä, joka kiinnostui Australiaan muutettuaan aboriginaalien kielistä.
Vuonna 1909 Black julkaisi kirjan The Naturalised Flora of South Australia; 2 430 lajia kuvannut The Flora of South Australia julkaistiin neliosaisena vuosina 1922–1929. Uusittua painosta Black alkoi työstää vuonna 1939, ja kaksi osaa ilmestyi vuosina 1943 ja 1948. Kolmas osa oli valmistumassa Blackin kuoleman aikoihin.
Black sai työstään useita tunnustuksia, kuten Clarke-mitalin vuonna 1946. Hänestä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsen vuonna 1942. Blackin nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä J.M.Black.
Hän kuoli Adelaidessa 2. joulukuuta 1951.
Aiheesta muualla

Andrew, M. W.: John McConnell Black (1855-1951) Council of Heads of Australasian Herbaria – Australian National Herbarium.  26.5.2017. Viitattu 8.10.2020. (englanniksi)
Mccarthy, G. J. & Moje, C. R. & Walsh, N.: Black, John McConnell (1855 - 1951) Encyclopedia of Australian Science.  8.11.2019. Viitattu 8.10.2020. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John McConnell Black
Käännös suomeksi
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 2004

| Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut 2004 |
| --- | --- |

Joukkueet: 16 (Yhdestä maanosasta)
Isäntämaa: Tunisia
Ajankohta: 24. tammikuuta 2004 - 14. helmikuuta 2004
Mitalistit – Kulta – Hopea – Pronssi:    Tunisia    Marokko    Nigeria
Ottelut: 32 pelattu
Maalit: 88 (keskiarvo 2,75)
Yleisö: 
Paras maalintekijä:  Patrick M’Boma, 4 maalia  Frédéric Kanouté  Youssef Mokhtari  Jay-Jay Okocha  Santos
24. jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut pelattiin Tunisiassa 24. tammikuuta – 14. helmikuuta 2004. Turnauksen voitti isäntämaa Tunisia.
Pelipaikat

Turnauksen ottelut pelataan kuudessa eri kaupungissa.
| Kaupunki | Stadion | Kapasiteetti |
| --- | --- | --- |
| Radès | Stade 7 Novembre | 65 000 |
| Tunis | Stade El Menzah | 45 000 |
| Sousse | Stade Olympique de Sousse | 25 000 |
| Monastir | Stade Mustapha Ben Jannet | 25 000 |
| Sfax | Stade Taïeb Mhiri | 22 000 |
| Bizerte | Stade 15 Octobre | 20 000 |
Maalipörssi

4 maalia
Patrick M’Boma
Frédéric Kanouté
Youssef Mokhtari
Jay-Jay Okocha
Santos
3 maalia
Titi Camara
Youssouf Hadji
Osaze Odemwingie
Peter Ndlovu
2 maalia
Hocine Achiou
Modeste M’Bami
Mahamadou Diarra
Marouane Chamakh
John Utaka
Mamadou Niang
Siyabonga Nomvete
Ziad Jaziri
Joël Lupahla
Pascal Feindouno
Aiheesta muualla

RSSSF
Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailut
Sudan 1957
Egypti 1959
Etiopia 1962
Ghana 1963
Tunisia 1965
Etiopia 1968
Sudan 1970
Kamerun 1972
Egypti 1974
Etiopia 1976
Ghana 1978
Nigeria 1980
Libya 1982
Norsunluurannikko 1984
Egypti 1986
Marokko 1988
Algeria 1990
Senegal 1992
Tunisia 1994
Etelä-Afrikka 1996
Burkina Faso 1998
Ghana ja Nigeria 2000
Mali 2002
Tunisia 2004
Egypti 2006
Ghana 2008
Angola 2010
Gabon ja Päiväntasaajan Guinea 2012
Etelä-Afrikka 2013
Päiväntasaajan Guinea 2015
Gabon 2017
Egypti 2019
Kamerun 2021
Norsunluurannikko 2023
Marokko 2025
Kenia/Tanzania/Uganda 2027
Jalkapallon afrikanmestarit
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1957  Egypti | 1959  Yhdistynyt arabitasavalta | 1962  Etiopia | 1963  Ghana | 1965  Ghana | 1968  Kongo-Kinshasa |
| 1970  Sudan | 1972  Kongo | 1974  Zaire | 1976  Marokko | 1978  Ghana | 1980  Nigeria |
| 1982  Ghana | 1984  Kamerun | 1986  Egypti | 1988  Kamerun | 1990  Algeria | 1992  Norsunluurannikko |
| 1994  Nigeria | 1996  Etelä-Afrikka | 1998  Egypti | 2000  Kamerun | 2002  Kamerun | 2004  Tunisia |
| 2006  Egypti | 2008  Egypti | 2010  Egypti | 2012  Sambia | 2013  Nigeria | 2015  Norsunluurannikko |
| 2017  Kamerun | 2019 | 2021 | 2023 | 2025 |  |
Joulumiehet

| Joulumiehet |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Miia Raivio
Käsikirjoittaja:  Miia Raivio
Tuottaja:  Markku Niska
Säveltäjä:  Antti Sipilä
Kuvaaja:  Arttu Peltomaa
Leikkaaja:  Mikko Sippola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Navy Blue Bird
Ensi-ilta:  2010
Kesto:  50 minuuttia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joulumiehet on Miia Raivion ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2010.
Elokuvan aiheena ovat miehet, jotka toimivat jouluisin joulupukkeina.
Jooniansaaret (alue)

| Jooniansaarten alue Περιφέρεια Ιονίων Νήσων> Alue |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos, Länsi-Kreikka ja Jooniansaaret
Alueyksiköitä:  5
Kuntia:  11
Perustettu:  1987
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Korfu
Pinta-ala:  2 307 km² (13.)
Väkiluku (2021):  204 532 (12.)
 – väestötiheys:  88,66 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  GR-F
 – NUTS:  EL62
 
www.pin.gov.gr
Jooniansaaret (kreik. Ιόνια Νησιά, Iónia Nisiá) eli Jooniansaarten alue (Περιφέρεια Ιονίων Νήσων, Periféreia Ioníon Níson) on yksi Kreikan aluehallinnon kolmestatoista alueesta. Se kuuluu Peloponnesoksen, Länsi-Kreikan ja Jooniansaarten hajautetun hallinnon alueeseen ja sen pääkaupunki on Korfu. Alueen pinta-ala on 2 307 neliökilometriä ja asukasluku 204 532 (vuonna 2021).
Hallintoalue käsittää joukon Jooniansaarten saariryhmään kuuluvia Joonianmeren saaria Kreikan länsirannikon edustalla. Saariryhmän pääsaarista siihen kuuluvat Korfu, Paxós, Lefkas, Ithaka, Kefaloniá ja Zákynthos. Saariryhmän pääsaarista Kythera sen sijaan kuuluu hallinnollisesti Attikan alueeseen.
Alueyksiköt ja kunnat

Vuoden 2019 Kleisthenes I -suunnitelmasta lähtien alue on jaettu alueyksiköihin ja kuntiin seuraavasti (väkiluvut perustuvat vuoden 2011 väestönlaskentaan, jolloin kuntia oli 7 nykyisen 11 sijasta):
| Alueyksikkö | Kunta | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Korfunalueyksikkö | Etelä-Korfu | 15 681 |
| Korfunalueyksikkö | Keski-Korfu ja Diapontiset saaret  | 68 558 |
| Korfunalueyksikkö | Paxoí | 2 300 |
| Korfunalueyksikkö | Pohjois-Korfu | 17 832 |
Korfunalueyksikkö: Yhteensä: 104 371
| Ithakanalueyksikkö | Ithaka (Itháki) | 3 231 |
Ithakanalueyksikkö: Yhteensä: 3 231
| Kefaloniánalueyksikkö | Argostóli | 9 748 |
| Kefaloniánalueyksikkö | Lixoúri | 7 098 |
| Kefaloniánalueyksikkö | Sámi | 5 204 |
Kefaloniánalueyksikkö: Yhteensä: 35 801
| Lefkaksenalueyksikkö | Lefkas (Lefkáda) | 22 652 |
| Lefkaksenalueyksikkö | Meganísi | 1 041 |
Lefkaksenalueyksikkö: Yhteensä: 23 693
| Zákynthoksenalueyksikkö | Zákynthos | 40 759 |
Zákynthoksenalueyksikkö: Yhteensä: 40 759
Yhteensä: 207 855
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jooniansaarten alue Wikimedia Commonsissa
Περιφέρεια Ιονίων Νήσων. Jooniansaarten alueen kotisivu. (kreikaksi)
Kreikan alueet
| --- | --- |
Alueet:   Attika  Epeiros  Etelä-Egean saaret  Itä-Makedonia ja Traakia  Jooniansaaret  Keski-Kreikka  Keski-Makedonia  Kreeta  Länsi-Kreikka  Länsi-Makedonia  Peloponnesos  Pohjois-Egean saaret  Thessalia 
Itsehallintoalueet:  Athos (Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio)
Jooniansaarten alue
| --- | --- |
Korfun alueyksikkö:   Etelä-Korfu  Keski-Korfu ja Diapontiset saaret  Paxoí  Pohjois-Korfu 
Ithakan alueyksikkö:  Ithaka
Kefalonián alueyksikkö:   Argostóli  Lixoúri  Sámi 
Lefkaksen alueyksikkö:   Lefkas  Meganísi 
Zákynthoksen alueyksikkö:  Zákynthos
Joensuun Elli (elokuva)

| Joensuun Elli |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Anssi Mänttäri
Käsikirjoittaja:  Anssi Mähttäri
Perustuu:  Heikki Turusen romaaniin
Säveltäjä:  Asko Mänttäri
Kuvaaja:  Pentti Mutanen
Pääosat:  Jenni Banerjee Reidar Palmgren Jussi Puhakka
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Helsinki Dexline Oy
Ensi-ilta:  2004
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joensuun Elli on Anssi Mänttärin käsikirjoittama ja ohjaama draamaelokuva vuodelta 2004. Heikki Turusen samannimiseen romaaniin pohjautuva tarina kertoo juhannuksesta pohjoiskarjalaisessa kylässä 1970-luvun alussa.
Tarina sijoittuu leirintäalueelle, jossa kaupunkilaiset juhannusvieraat ja kyläläiset ovat henkisellä törmäyskurssilla. Paikallinen nuori mies Veijo haluaa menettää poikuutensa, mutta myös kaupunkilaismiehet ovat kiinnostuneet samasta, hiljaisesta ja tummasta Paula-nimisestä tytöstä.
Elokuva esitettiin MTV3-kanavalla kolmiosaisena televisiosarjana neljä vuotta teatteriensi-iltaa myöhemmin, lauantai-iltaisin 9.8.–23.8.2008.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jenni Banerjee  | … |  Paula   |
|  Reidar Palmgren  | … |  Jousimäki   |
|  Jussi Puhakka  | … |  Veijo   |
|  Maija-Liisa Majanlahti  | … |  Natalia, Paulan äiti   |
|  Paavo Liski  | … |  Pajari   |
|  Santeri Kinnunen  | … |  Kolin Martikainen   |
|  Kaija Pakarinen  | … |  Aune, Veijon äiti   |
|  Jorma Kärkkäinen  | … |  Kesseli, Veijon isä   |
|  Tom Petäjä  | … |  Erkki, Veijon veli   |
|  Sanna-June Hyde  | … |  Lilli   |
|  Matti Rasila  | … |  Sergei, Paulan veli   |
|  Mats Långbacka  | … |  norjalainen   |
|  Antti Majanlahti  | … |  Olli, Helenan mies   |
|  Lotta Lehtikari  | … |  Sirpa, Erkin vaimo   |
|  Hanna-Liisa Aumanen  | … |  Helena, Veijon sisar   |
Tuotanto

Anssi Mänttäri oli kiinnostunut tarinan elokuvaamisesta jo romaanin ilmestymisestä 1974 lähtien, mutta vasta lähes 30 vuotta myöhemmin hanke toteutui. Silloinkin Suomen elokuvasäätiö antoi rahoitusta vain television minisarjalle, mutta Mänttäri halusi tuoda teoksensa myös elokuvateattereihin.
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti elokuvan kulkevan ”pitkin matkaa ironian ja komedian välistä ohutta viivaa˝. Hänestä Joensuun Elli on enemmän kuin osiensa summa: ”Se voi hetkittäin näyttää junttihuumorilta, mutta tosi­asiassa junttihuumori on yksi sen aiheita. Junttihuumori on yksi niitä tapoja, joilla suomalaiset määrittelevät itsensä ja joita Mänttäri kerää tähän kulttuurisesti mielenkiintoiseen mosaiikkiin.”  MTV3-sivustolla Jari Rantala rinnasti elokuvan Markku Pölösen onnistuneeseen Turus-filmatisointiin Kivenpyörittäjän kylä ja piti puolestaan puskafarssinomaisia piirteitä kielteisinä: ”Joensuun Ellissä olisi aineksia vaikka mihin, mutta suuri osa niistä jää käyttämättä.” Hänestä Jussi Puhakka selviytyy hyvin rehvakkaan teinipojan roolistaan, mutta olemukseltaan runopoikamainen Reidar Palmgren on eksyksissä vaimonhakkaajana. Rantalan mielestä parhaista roolisuorituksista vastaavat Kaija Pakarinen, Paavo Liski ja Jorma Kärkkäinen.
Jalmari Lankinen

| Jalmari Lankinen |
| --- | --- |
 Jalmari Lankinen vuonna 1946.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jalmari Arvi Lankinen
Syntynyt: 1. helmikuuta 1894 Antrea
Kuollut: 18. toukokuuta 1970 (76 vuotta) Lahti
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  arkkitehti
Puoliso:  Elina Partio, Siiri Jäppinen
Lapset:  Juha Lankinen
Arkkitehti
Koulutus:  Teknillinen korkeakoulu
Taidesuuntaus:  1920-luvun klassisismi, funktionalismi
Merkittävät työt:  Viipurin Suomalaisen säästöpankin talo,  Rauhan sairaala,  Tiurun sairaala
Tiurun sairaala Joutsenossa.
Jalmari Arvi Lankinen (1. helmikuuta 1894 Antrea – 18. toukokuuta 1970 Lahti) oli suomalainen arkkitehti.
Lankinen suunnitteli rajantakaiseen Karjalaan sekä Suomen puolelle lähes 200 toteutunutta rakennusta sekä muutostyötä. Lankinen suunnitteli paljon julkisia rakennuksia, kuten kouluja, säästöpankkeja, kunnantaloja sekä sairaaloita. Lankisen uran alkuvaiheen työt edustivat 1920-luvun klassismia. 1930-luvulla hänen tyylinsä alkoi mukailla funktionalismia.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Lankisen vanhemmat olivat muurari Matti Lankinen ja Sohvi Tilli. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1923 oli opettaja Elina Partio ja toinen vuodesta 1933 Siiri Jäppinen. Lankinen pääsi ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta realilyseosta 1916 ja valmistui arkkitehdiksi 1921 Teknillisestä korkeakoulusta, jossa Alvar Aalto oli hänen kurssitoverinaan.  Lankinen oli aluksi apulaisena Uno Ullbergin arkkitehtitoimistossa Viipurissa 1921–1925 ja Viipurin kaupungin rakennustoimistossa 1925–1927. Oman toimistonsa Lankinen perusti Viipuriin 1927. Sotien jälkeen toimisto siirtyi Lahteen. Lankinen suunnitteli useita kouluja, pankkeja, kunnantaloja sekä sairaaloita. Kaikkiaan Lankinen suunnitteli rajantakaiseen Karjalaan sekä Suomen puolelle lähes 200 toteutunutta rakennusta sekä muutostyötä. Lankinen opetti myös Viipurin teollisuuskoulussa ja Viipurin taiteenystävien piirustuskoulussa.
Jalmari Lankinen oli myös aktiivinen valokuvaaja. Hän kuvasi ahkerasti viipurilaista elämää ja suunnittelemiaan rakennuskohteita. Sota-aikana hän dokumentoi niin siviiliväestön elämää kuin luovutetun Karjalan alueen oloja. Lankisen kuvakokoelma on nyt Etelä-Karjalan museon hallussa, ja osa kuvista on nähtävissä Finna-tietopalvelussa.
Lankisen poika toisesta avioliitosta, arkkitehti Juha Lankinen tutki Viipurin rakennushistoriaa ja toteutti työryhmineen Etelä-Karjalan museossa sijaitsevan Viipurin kaupungin pienoismallin.
Töitä

1928 Tuomiokirkkoseurakunnan talo, Maununkatu, Viipuri
1928 Viipurin Suomalaisen säästöpankin talo, Erkonkatu, Viipuri
1932-1936 Rauhan sairaalan potilas-, toimisto- ja talousrakennuksia, Joutseno
1932 Viipurin maalaiskunnan toimitalo, Punaisenlähteentori, Viipuri
1933 Ruokolahden kunnanvirasto
1934 Hiitolan säästöpankin toimitalo
1937 Itä-Toukolan settlementtitalo
1937 Tammiston siunauskappeli, Tammisuo
1938 Armilan kansakoulu, Lappeenranta
1938 Hiekan sauna, Hiekka
1939 Hotelli Vuoksenhovi, Käkisalmi
1939 Starckjohann Oy:n varasto- ja toimistorakennus, Havinkatu, Viipuri
1939 Tiurun sairaala, Joutseno
1951 Paiholan sairaala
Aiheesta muualla

Jalmari Lankisen valokuvia Viipurista ja Etelä-Karjalasta 1920–60-luvuilta. Lappeenrannan museot, Juha Lankisen kokoelma (Finna).
Suunnitteli 200 rakennusta, opiskeli Alvar Aallon kanssa – miksi vain harva tuntee arkkitehdin, joka piirsi talot melkein koko Viipuriin? Yle.fi, uutiset, 23.5.2021
Tammiston hautakappeli. Arkkitehti Jalmari Lankinen, Arkkitehti, 01.11.1936, nro 11, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jouko Koskikallio

Jouko Koskikallio vuonna 1961
Jouko Uolevi Koskikallio (15. elokuuta 1927 Helsinki – 30. heinäkuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen kemisti. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1957. Hän oli Oulun yliopiston kemian professori 1960–1969 ja Helsingin yliopiston fysikaalisen kemian professori 1969–1990. Hänen tutkimusalaansa ovat fotokemia ja reaktiokinetiikka.
Jouko Koskikallion isä oli toimittaja Onni Koskikallio.
Aiheesta muualla

Jouko Koskikallion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Juan Manuel Albendea Pabón

Juan Manuel Albendea Pabón (8. kesäkuuta 1937 Cabra, Espanja – 2. tammikuuta 2022) oli espanjalainen poliitikko, asianajaja ja ekonomi.
Hän oli Espanjan kansanpuolueen (PP) jäsen. Hänet valittiin ensimmäisen kerran edustamaan Sevillassa vuonna Espanjan kongressissa vuonna 1996, ja valittiin uudelleen vuonna 2000, 2004 ja 2008.
Hän valmistui lakimieheksi ja osallistui liike- ja talousoikeuteen sekä yhtiöiden johtoon. Hänestä tuli rahoitusalan korkea johtaja ja Andalusian alueellisen toimeenpanevan komitean jäsen. Albendea Pabón on myös oikeustoimikunnan toinen varapuheenjohtaja ja osallistuu talous- ja kiinteistö-, julkishallinnon ja viestintäkomissioon.
Albendea Pabon oli naimisissa ja hänellä oli seitsemän lasta. Hän kuoli 2. tammikuuta 2022 84-vuotiaana.
Käännös suomeksi
Jean-Georges Noverre

| Jean-Georges Noverre |
| --- | --- |
 Jean-Baptiste Perronneaun Jean-Georges Noverren muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1727 Pariisi, Ranska
Kuollut: 19. lokakuuta 1810 (83 vuotta) Saint-Germain-en-Laye, Ranska
Ammatti:  balettitanssija, koreografi, balettimestari
Jean-Georges Noverre (29. huhtikuuta 1727 Pariisi, Ranska – 19. lokakuuta 1810 Saint-Germain-en-Laye, Ranska) oli ranskalainen balettitanssija ja koreografi, joka uudisti balettia draamallista toimintaa korostavan toimintabaletin suuntaan. Hän hylkäsi baletin perinteisen roolin koristeellisena välinäytöksenä ja halusi viedä sitä esittävämpään suuntaan. Noverre aloitti uransa tanssijana, mutta alkoi 1750-luvulla toteuttaa myös omia baletteja. Hän työskenteli balettimestarina muun muassa Stuttgartissa, Wienissä ja uransa loppuvaiheissa arvostetussa Pariisin oopperassa. Hän loi kymmeniä baletteja, mutta hänen vaikutuksensa on välittynyt eteenpäin erityisesti teoksen Les Lettres sur la danse et sur les ballets’n kautta.
Elämä > Nuoruus ja tanssiopinnot

Jean-Georges Noverre syntyi Pariisissa 29. huhtikuuta 1727. Hänen isänsä oli sveitsiläinen sotilas Jean Louys Noverre ja äitinsä ranskalainen Marie Anne de la Grange. Vanhemmat halusivat poikansa jatkavan isän sotilasuralla, mutta Jean-Georges oli jo nuorena kiinnostunut tanssista. Häntä alkoi Pariisissa opettaa tunnettu tanssinopettaja Marcel. Pariisin oopperan ensitanssijan Louis Duprén oppilaaksi hän pääsi vuonna 1740.
Noverre teki 1743 tanssidebyyttinsä Opéra-Comiquessa. Siellä Duprén ja säveltäjä Jean-Philippe Rameaun ohjauksessa Noverre sai huomattavasti uusia vaikutteita, joita antoi hänelle myös tanssija-koreografi Marie Sallé.
Elämä > Tanssijasta koreografiksi

Ensiesiintymisensä jälkeen Noverre vietti kymmenisen vuotta kiertelevänä tanssijana. Hän suuntasi ensin Berliiniin, missä hän tarinoiden mukaan nauratti Fredrik II Suurta esittämällä aikansa tunnetuimpia ballerinoja. Berliinistä hän jatkoi Marseilleen ja Lyoniin, joissa suunnitteli useita baletteja. Noverre palasi Pariisiin 1754 ja toivoi saavansa paikan Pariisin oopperan balettimestarina. Hän ei päässyt tehtävään, mutta hänet nimettiin Opéra-Comiquen balettimestariksi.
Noverren ensimmäinen merkittävä baletti oli hänen Opéra-Comiqueen suunnittelemansa Les Fêtes chinoises, jonka ensiesitys oli vuonna 1754. Seuraavana vuonna englantilainen näyttelijä ja teatterinjohtaja David Garrick kutsui Noverren toteuttamaan Les Fêtes chinoisesin Drury Lanelle Lontooseen. Ranskan ja Englannin välinen seitsenvuotinen sota oli tuolloin käynnistymässä, mikä aiheutti levottomuuksia baletin viidennessä ja kuudennessa esityksessä, vaikka Garrick pyrki vakuuttamaan, että Noverre oli sveitsiläinen ja tanssijat englantilaisia. Vaikka baletin esityskerrat jäivät kuuteen, Noverre ja Garrick ystävystyivät ja Garrick kutsui Noverrea jopa ”tanssin Shakespeareksi”. Noverre vietti lopulta kaksi vuotta Englannissa ja aloitti tuona aikana kirjoittamaan teostansa Les Lettres sur la danse et sur les ballets.
Elämä > Balettimestarina ympäri Eurooppaa

Noverre työskenteli 1757–1760 Lyonissa, missä hän viimeisteli baletin teoriaa käsitelleen kirjansa Les Lettres sur la dansen. Hänen näkemyksensä mukaan baletin pitäisi olla dramaattinen ja sanaton näytelmä, jossa toiminta kehittyy ilmeikkään tanssimisen kautta. Noverre toi ajatuksiaan toimintabaletista esille Lyonissa suunnitelmissaan baleteissa, joihin kuuluivat muun muassa La Toilette de Vénus ja Les Caprices de Galatée.
Noverre aloitti vuonna 1760 balettimestarina Stuttgartissa, mihin hänet oli kutsunut tunnettu teatterin suojelija Württembergin herttua Karl Eugen. Herttua antoi Noverrelle loisteliaat olosuhteet ja hankki hänelle avukseen muun muassa napolilaisen säveltäjän Niccolò Jommellin, puvustaja Simon Boquet’n ja lavastaja Jérôme Servandonin. Lisäksi Noverren alaisuudessa tanssi lähes kahden vuoden ajan Jean Dauberval, ja tähtitanssija Gaëtan Vestris vieraili Stuttgartissa usein. Noverre loi seitsemän vuotensa aikana Stuttgartissa parisenkymmentä balettia; niistä suosituin oli Jason et Médée.
Württembergistä Noverre lähti 1767, kun maan talous oli ajautunut konkurssin partaalle. Hän sai seuraavaksi paikan Wienistä Burgtheaterin balettimestarina ja nuoren arkkiherttuattaren Marie-Antoinetten tanssinopettajana. Noverre loi seitsemän vuotta kestäneen kautensa aikana 38 uutta balettia ja uudisti monia vanhoja. Hän teki koreografioita myös useisiin oopperoihin, kuten Christoph Willibald Gluckin teoksiin Alcaste ja Paride ed Elena. Noverre joutui Wienissä kuitenkin myös kiistoihin koreografi Gasparo Angiolinin kanssa, joka väitti, että Noverre oli plagioinut ideansa toimintabaletista, josta oli ensin kirjoittanut Franz Hilferding.
Noverre työskenteli 1774–1776 Milanossa kilpakumppaninsa Angiolinin seuraajana. Hän ei kuitenkaan menestynyt siellä ja jatkoi kiistelyään Angelionin kanssa baletin taiteellisista eroista. Milanosta Noverre pääsi Euroopan tunnetuimman baletin Pariisin oopperan balettimestariksi. Hänet auttoi paikalle entinen oppilaansa, Ranskan kuningattareksi noussut Marie-Antoinette. Noverren kausi Pariisin oopperassa oli kuitenkin vaikea ja täynnä taustajuonitteluja. Noverre erosi Pariisin oopperasta kolme ja puoli vuotta kestäneen kauden jälkeen. Hänen erokirjeensä oli 17 sivua pitkä, ja siinä hän valitti, ettei ollut saanut missään vaiheessa luvattua rahallista tukea.
Elämä > Viimeiset vuodet

Pariisista Noverre palasi Lontooseen, missä hän menestyi vuosien 1781–1782 aikana King’s Theatressa. Teatterin tulipalon jälkeen hän vetäytyi kotiinsa Pariisin ulkopuolelle. Ranskan vallankumouksen aattona Noverre päätti kuitenkin tuomitun kuningasparin entisenä työntekijänä palata turvallisempaan Lontooseen. Hän järjesti Lontoossa vuosina 1787–1794 Pariisin oopperan tanssijoiden vierailunäytöksiä.
Noverre pyrki vielä vuonna 1791 Ruotsiin Kustaa III:n hovin balettimestariksi. Hän ei saanut paikkaa ja vetäytyi lopulta 1795 kotiinsa Saint-Germain-en-Layeen. Hän oli tuolloin sairas, ja hänen omaisuutensa ja eläkkeensä olivat huomattavasti pienentyneet Ranskan vallankumouksen takia. Viimeiset 15 vuotta elämästään Noverre käytti Les Lettres sur la dansen korjaamiseen ja teatterista kirjoittamiseen. Hän kuoli kotonaan vuonna 1810.
Tyyli ja merkitys

Noverren merkitys baletin kehittymiselle on ollut suuri, vaikka hänen omia balettejaan ei ole esitetty 1800-luvun alun jälkeen. Hänen perintönsä onkin siirtynyt jälkipolville kirjallisten teosten kautta, ja hänen kirjasestaan Les Lettres sur la dansen otettiin useita painoksia.
Noverren työ yhdistetään erityisesti draamallista toimintaa korostavaan toimintabalettiin, vaikka hän ei ollutkaan tyylin ensimmäinen kehittäjä. Hän hylkäsi baletin perinteisen roolin oopperoiden koristeellisena välinäytöksenä ja näki baletin mahdollisuudet omien tarinoiden ja hahmojen kertojana. Noverren mielestä tanssin liikkeiden ja eleiden tuli esittää hahmonsa motiiveja tai viedä juonta eteenpäin sen sijaan, että ne olisivat vain tyyliteltyjä asentoja. Noverre halusi tanssijoiden liikkuvan tilanteen ja luonteensa mukaan ja käyttävän esiintymisessä koko vartaloa, ylävartaloa, käsivarsia, käsiä ja kasvojen ilmeitä. Hän onnistui pääsemään eroon muun muassa naamioista, suurista hiuslaitteista ja raskaasta puvustuksesta, jotka vaikeuttivat tanssijan liikehdintää.
Koreografina Noverre oli taitava ryhmien liikkeissä. Hän suosi epäsymmetriaa ja valitsi tanssityylit juonen mukaan, mutta hänen aikalaisensa kritisoivat Noverren traagisia baletteja vaikeaselkoisuudesta. Lisäksi hän nosti töissään corps de ballet’n taustalta tarinan keskeiseksi elementiksi. Noverre halusi nostaa tanssitaiteen arvostusta ja vaati koreografeilta ammattitaidon lisäksi laajaa yleissivistystä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Georges Noverre Wikimedia Commonsissa
Noverre César.org-sivustolla (ranskaksi)
Noverren teoksen Les Lettres sur la danse et sur les ballets nimiösivu.