stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ain Ghazal
Asutus

Kylä perustettiin noin 7250 eaa. esikeraamisen neoliittisen B- eli PPNB-kauden alussa. Sen kukoistuskausi oli noin 7000 eaa., jolloin 10–15 hehtaarin alueella asui noin 3000 ihmistä. Noin vuonna 6500 eaa. sen väkimäärä alkoi kuitenkin voimakkaasti vähentyä luultavasti ympäristöolojen heikentymisestä johtuen ja sen asukasmäärä putosi vain muutamassa sukupolvessa noin kuudenteen osaan.
Alue alkoi kehittyä tyypilliseen tapaan vaatimattoman kokoisena kylänä. Sen vanhimman kerrostuman pinta-ala oli noin 2 hehtaaria. Asutus rakentui porrastettuna Zarqa-joen laakson rinteille. Talot olivat hyvin tehtyjä ja niiden lattiat lujia. Rakennukset olivat suorakaiteen muotoisia taloja, joissa oli yksi suuri neliömäinen huone ja sen edessä pienempi huone. Polttamattomista tiilistä tehdyt seinät oli päällystetty ulkopuolelta mudalla ja sisältä kalkkikivilaastilla, jota uusittiin muutaman vuoden välein.
Kuitenkin muutkin varhaisten maanviljelyskulttuurin edustajat, Ain Ghazalin asukkaat viljelivät esimerkiksi ohraa ja muinaisia vehnälajikkeita sekä erilaisia palkokasveja, kuten herneitä, linssejä ja papuja kylän yläpuolella sijaitsevilla pelloillaan. He laidunsivat kesyjä vuohia ja metsästivät villejä eläimiä, kuten sikoja, gaselleja, peuroja, hevosen sukuisia eläimiä ja pienempää riistaa, kuten kettuja ja jäniksiä. Noin 6000 eaa. nautoja, sikoja, lampaita ja vuohia pidettiin saaliin sijasta karjana.
Keskinen esikeraaminen neoliittinen MPPNB oli nopean väestönkasvun aikaa. Kylä kasvoi 5 hehtaarin kokoiseksi 600–700 vuodessa, joiden päätyttyä paikalla asui 600–750 ihmistä. Kauden lopulla Jordanin laaksossa ja Israelissa hylättiin monia kyliä, ilmeisesti väki muutti ylämaalle, muun muassa Ain Ghazaliin. Tällöin noin 6500 eaa.  Ain Ghazalin väkiluku räjähti nousuun. Kylä kasvoi 10 hehtaarin kokoiseksi muutamassa sukupolvessa ja kaksinkertaistui kooltaan LPPNB:n alussa. Noin 6000 eaa. kylän pinta-ala oli 15 hehtaaria, ja sen väkiluku oli noin 2500. Näin ollen Ain Ghazalista tuli tuon ajan mittojen mukaan pikkukaupunki, koska sen koko osui luokkaan 6–25 hehtaaria.
Muualla Jordanin laaksossa syntyi samoihin aikoihin (PPNB-kaudella) muitakin pikkukaupunkeja, muun muassa Wadi Shuíeib, Basta, Es-Sifiya, 'Ain Jammam ja Al-Baseet. Näissä MPPNB:llä ja LPPNB:llä kasvaneissa keskuksissa yhteiskunta ja talous muuttuivat tuohon aikaan merkittävästi, vaikka keskuksista ei tullut kaupunkeja, eikä syntynyt merkittäviä eroja yhteiskuntaluokkien välille. Vuoden 6000 eaa. vaiheilla monet Lähi-idän kylistä autioituivat. Noin 6000 eaa. esimerkiksi Tšhadjärven pinta laski, mikä voi kertoa kuivumisesta.
Noin 6000–5500 eaa. eli PPNC-kaudella Ain Ghazal kasvoi 14 hehtaarin kokoiseksi, mutta viljelymaiden hylkääminen, asuttujen talojen lukumäärän väheneminen Zarqa-joen itäpuolella ja niiden pitemmät etäisyydet toisistaan joen länsipuolella viittaavat pysyvään väestön vähenemiseen. Alue alkoi tyhjentyä pysyvistä asukkaista noin 5000 eaa. Viimeiset merkit neoliittisesta asutuksesta täällä ovat vaeltavien paimentolaisten pyöreiden telttojen perustuksia.
Kulttuuripiirteitä

Ain Ghazal on tullut tunnetuksi antropomorfisista eli ihmisenmuotoisista patsaista, jotka löydettiin huolellisesti haudattuina kaivannoista lähellä erityisiä, mahdollisesti seremoniallisia rakennuksia. Saman tapaisten patsaiden kappaleita on löydetty samoin huolellisesti haudattuina neoliittisestä Jerikosta ja Nahal Hemarin luolakaivauksista Israelissa.
Löydetyt patsaat ovat puolen ihmisen mittaisia ja ne on valmistettu kipsistä risukimpuista tehdyn ytimen päälle. Hahmoille on maalattu vaatteet, hiukset ja joissakin tapauksissa jopa koristeellisia tatuointeja tai muuta vartalomaalausta. Silmät on valmistettu kaurikotiloista ja bitumista, jota on käytetty pupilleina. Eräät löydöistä ovat ikään kuin patsaiksi muutettuja kalloja: kipsikasvoja, jotka oli muotoiltu kallon päälle. Kipsikuvia on löytynyt kaiken kaikkiaan 32 kappaletta kahdesta eri paikasta 15 täyttä vartalokuvaa, 15 rintakuvaa ja 2 osittaista päätä. Kolmella rintakuvalla oli kaksi päätä, mutta kaksipäisyyden merkitys ei ole selvinnyt. Koristellut ja luiden päälle muovatut kasvot voivat olla merkki esi-isien palvontakultista.
Osa Ain Ghazalin kuolleista haudattiin talojen alle, ja jonkin ajan kuluttua hautauksesta pääkallo irrotettiin ruumiista ja haudattiin erilliseen matalaan kuoppaan talon lattian alle. Alaleuka jätettiin kuitenkin alkuperäiseen hautaan. Jotkut pääkallot vuorattiin savella. Tämä saattaa olla merkki suuresta kunnioituksesta vainajaa kohtaan.
Hautauksia tehtiin myös kylän ulkopuolelle. Kaivauksissa on myös löydetty ihmisten jäänteitä paikoista, jotka vaikuttavat kotitalousjätteitä varten tehdyiltä kuopilta. Tämä tuntuisi osoittavan, että ainoastaan osa kuolleista haudattiin seremoniallisesti. On edelleen selvittämättä, miksi ainoastaan vähäinen, valikoitunut osa haudattiin ja miksi suurin osa vainajista vain heitettiin pois. Poisheitettyjen vainajien asento ja löytöpaikkojen muu sisältö tuntuvat kuitenkin viittaavan kaikkein vähäisimpään sosiaalisen arvostukseen.
Näiden kahden hautaustavan välissä ovat oletettavasti parhaimmista taloissa asuneiden perheiden jäsenet, joita ei haudattu lattian alle, eikä heitetty tunkiolle. On arvoitus, mitä heille tapahtui. Lattioiden alla olevista haudoista puuttuu kuitenkin jopa enemmän kuin 80% jokaisesta talojen laskennallisesta sukupolvesta. Voidaan olettaa, että asutuksen ulkopuolella olisi ollut "hautausmaa", mutta yli sadan vuoden aikana sellaista ei ole löydetty yhdestäkään neoliittisen ajan kaivauksesta Levantin alueella.
Kaudet

MPPNB 7250–6500 eaa.
LPPNB 6500–6000 eaa.
PPNC 6000–5500 eaa.
Jarmoukin keramiikka 5500 – ? 5000 eaa.
Ain Ghazalin löytyminen ja suojelutoimet

Ain Ghazal löydettiin vuonna 1974, kun alueelle oltiin rakentamassa tietä. Seudun tutkimus aloitettiin vuonna 1982. Valitettavasti silloin kylän halki oli kuitenkin rakennettu noin 600 metriä tietä. Kaupungin laajenemisen aiheuttamista tuhoista huolimatta Ain Ghazalista saatiin runsaasti tietoja aina vuoteen 1989 asti. Yksi merkittävimmistä löydöistä paljastui vuonna 1983, kun arkeologit tutkivat puskutraktorin aikaansaamaa maakerrosten poikkileikkausta. He havaitsivat läpimitaltaan 2,5-metrisen kaivannon, jossa oli kalkkikivestä ja kipsistä valmistettuja patsaita ja naamioita. Tämä havainto oli alkuna vuonna 1990 aloitetuille uusille kaivauksille. Kylä liitettiin historiallisen arkkitehtuurin ja kulttuuriperinnön säilyttämisen puolesta toimivan World Monuments Fund -järjestön vuoden 2004 seurantalistalle (2004 World Monuments Watch). Kylän paikkaa uhkasi vuonna 2004 sekä sen alueelle levittyvä kaupunkiasutus että sadekaudella muodostuvan joen aiheuttama eroosio. Vain osa kylän alueesta oli suojeltu, mutta Jordanian museoviranomaiset pyrkivät laajentamaan suoja-aluetta.
Aiheesta muualla

The Joukowsky Institute of Archaeology
Aikatalo

Aikatalo
Aikatalo on Helsingin keskustassa Ateneumin takana, osoitteessa Mikonkatu 8 sijaitseva liiketalo. Rakennuksessa toimi pitkään elokuvateatteri Bristol. Aikatalo valmistui 1961. Sen rakennutti Aikalan Kello ja Kulta Oy:n toimitusjohtaja Olga Aikala ja sen suunnitteli Eliel Muoniovaara. Aikatalo sijaitsee Kluuvin kaupunginosan Jäniksen korttelissa, johon myös Ateneum kuuluu välissä kulkevasta kävelykujasta huolimatta.
Historia > Mikonkatu 8

Mikonkatu 8 tontilla oli puurakennuksia aina Aikatalon rakentamiseen saakka. 1900-luvun vaihteeseen saakka paikalla oli toiminut C. R. Jankesin kauppa. Kun Aikataloa rakennettiin, tontilta purettiin esimerkiksi puutalo, jonka hirteen oli kaiverrettu vuosiluku 1834.
Olga Aikala oli kaavaillut paikalle uudisrakennusta jo 1910-luvulla. Talon piirustukset tilattiin Eliel Saariselta, joka suunnitteli paikalle jugendkerrostalon. Hanke viivästyi sotien ja puutteen takia, arkkitehtuurin ihanteet muuttuivat ja rakennus jäi rakentamatta.
Historia > Aikatalon suunnitelmat

Koska Aikatalo rakennettiin yhdessä viereisen Keskuskatu 7 liikerakennuksen kanssa samanaikaisesti, voitiin toteuttaa arkkitehti P. E. Blomstedtin jo vuonna 1930 esittämä ajatus Yliopistokadulta (silloiselta Hallituskadulta) Kaivokadulle ulottuvasta Ateneumin ja liikerakennusten välisestä kävelypasaasista. Pariisilaisten pasaasien (passages) ihanteen mukaisen liikekadun katsottiin mahdollistavan suuret näyteikkuna- ja myymäläpinta-alat.
Aikatalon Mikonkadun puoleinen julkisivu on vedetty sisään katulinjasta. Sen avulla ennakoitiin katutilan leventymistä autoilun laajentuessa. Rakennus oli alkujaan verhottu kuparilla.
Historia > Rakentaminen

Rakennustyöt aloitettiin vuonna 1958 ja rakennus valmistui vuonna 1961. Korttelia pidettiin maanperän kannalta Kluuvin kortteleista huonoimpana, ja pohjakallio on paikalla vasta 18 metrin syvyydessä. Aikatalon perustuksiin jouduttiin rakennusvaiheessa junttaamaan yhteensä neljä ja puoli kilometriä betonipaaluja.
Aikatalon rakentamisesta vastasi teollisuusneuvos Matti Karjanlahden omistama rakennusyritys. Rakennuttaja Olga Aikala kuoli heti rakennuksen valmistumista seuraavana vuonna, rakennustöiden uuvuttamana.
Bio Bristol

Arkkitehti Eliel Muoniovaara suunnitteli Aikataloon myös elokuvateatteri Bio Bristolin, joka toimi siellä vuosina 1961–2010 saakka. Se sijaitsi Aikatalon toisessa ja kolmannessa kerroksessa, koska katukerroksen liiketiloja pidettiin tarkoitukseen liian arvokkaina. Bio Bristol oli ainoa 1960-luvulla Helsinkiin rakennettu elokuvateatteri.  Bristoliin kuuluivat muun muassa turkoosilla plyysillä päällystetyt penkit ja Suomen ensimmäinen 15 metriä leveä laajakangas. Vuonna 1979 teatteriin rakennettiin toinen, pienempi sali, vaikka tila vaikutti Muoniovaaran mielestä tarkoitukseensa liian matalalta. Pienempi sali jäi pois käytöstä vuonna 1998. Odotusaulaan kuljettiin sisäpihan kautta suuria kaartuvia portaita pitkin. Ne korvattiin vähemmän tilaa vievillä portailla 2000-luvun alussa. Bristol suljettiin joulukuussa 2010 ja sen tiloihin rakennettiin kuntoilukeskus.
Kauppakeskus

Aikatalon pohjakerroksessa toimii nykyisin 25 myymälää ja 2.–10. kerroksessa yhteensä 55 yritystä. Lisäksi yhtiö omistaa Ateneuminkujalla kuuden yrityksen käyttämät pienmyymälät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aikatalo Wikimedia Commonsissa
Aikatalon palveluopas
Kivilaakso, Aura: ”Mikonkatu 8, Aikatalo”, Kun Helsinkiin rakennettin city. Keskustan vuosina 1945-1990 valmistuneet liikerakennukset, s. 243–248.  Helsingin kaupunginmuseo, 2014.  ISBN 978-952-272-793-0  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 7.3.2023).
Eliel Saarisen suunnitelma Aikataloksi 1914
Bio Bristol suljettiin vuonna 2010.
Dolbadarnin linna

Dolbadarnin saviliuskeesta muurattu pyörötorni kohoaa edelleen runsaan 15 metrin korkeuteen.
Linnan rauniot ilmakuvassa. Kuivamuuraamalla tehdyistä muista rakennuksista on jäljellä enää perustuksia. Kuvassa vasemmalla Llyn Peris, taustalla Eryrin vuoria.
Dolbadarn on keskiaikainen linna Walesin pohjoisosassa lähellä Snowdonia. Mitä luultavimmin sen rakennutti 1200-luvun alkupuolella suurinta osaa Walesista hallinnut Llywelyn Suuri. Llyn Peris -järven rannalla kohoavan kallioisen mäen laella seisova linna vartioi Eryrin vuoristoalueen läpäisevää Llanberisin solaa.
Llywelyn Suuren pojanpoika Llywelyn ap Gruffudd vangitsi isoveljensä Owainin vuonna 1255 keskinäisen valtataistelun seurauksena, ja perimätiedon mukaan tämä vietti vankeusvuotensa juuri Dolbadarnissa, kunnes pääsi vapaaksi vuonna 1277 Llywelynin kärsittyä ensimmäisen tappionsa Englannin Edvard I:tä vastaan. Llywelynin kuoltua muutamaa vuotta myöhemmin hänen toinen veljensä Dafydd yritti vielä jatkaa vastarintaa Dolbadarnista käsin, mutta vuonna 1283 englantilaiset vangitsivat ja teloittivat hänet. Edward I säilytti Dolbadarnin käytössä ja sitä kunnostettiin vielä 1303–1304, mutta sotahistoriallista merkitystä sillä ei enää ollut.
J. M. W. Turner on ikuistanut Dolbadarnin erääseen maalaukseensa, jonka etualalla Owain ap Gruffuddia talutetaan kohti vankeuttaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dolbadarnin linna Wikimedia Commonsissa
Dolbadarn Cadw’n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Don’t Blame Me

”Don’t Blame Me” on Jimmy McHugh’n säveltämä ja Dorothy Fieldsin sanoittama musiikkikappale vuodelta 1932. Kappaleen esitti ensimmäisen kerran Walter Woolf King Chicagossa esitetyssä musiikkirevyyssä Clowns in Cover. Se tunnetaan kuitenkin paremmin vuonna 1933 julkaistusta elokuvasta Päivälliset klo 8.
Kappale nousi vuonna 1933 Yhdysvaltojen singlelistalle kolme kertaa: Guy Lombardon, Ethel Watersin ja Charles Agnew’n orkesterin esittämänä. Nat King Cole nauhoitti kappaleen useita kertoja instrumentaalina, minkä lisäksi hänen vuoden 1944 lauletusta versiostaan tuli hitti.
Saksofonisti Charlie Parker äänitti kappaleen vuonna 1947. Kappaleen ovat nauhoittaneet myös muun muassa Teddy Wilson, Coleman Hawkins, Ahmad Jamal ja Art Tatum.
Paul McCartney on sanonut ”Don’t Blame Men” olleen John Lennonin suosikkilauluja. Elokuvaohjaaja Vincente Minnelli käytti kappaletta elokuvissaan Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952) ja Kaksi viikkoa vieraassa kaupungissa  (1962) sekä pyysi Jack Nicholsonia laulamaan kappaleen Kerran kirkkaana päivänä -elokuvan koe-esiintymisessä.
Dondinho

Dondinho (oik. João Ramos do Nascimento; 1917 – 16. lokakuuta 1996 São Paulo ) oli brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Dondinho tunnetaan kuitenkin parhaiten Pelén isänä. Uransa aikana Dondinho pelasi Fluminensessa ja Atlético Mineirossa. Hän teki 893 maalia 775 pelissä.
Ferenc Donáth

Ferenc Donáth (s. 28. kesäkuuta 1954 Nagykőrös) on entinen unkarilainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti.
Donáth sijoittui Montréalin 1976 olympialaisissa joukkuekilpailussa neljänneksi, renkailla neljänneksi pistein 19,200, rekillä kuudenneksi pistein 19,200 ja moniottelussa 13:nneksi pistein 112,750. Moskovan 1980 olympialaisissa hän saavutti joukkuekilpailussa pronssia ja keräsi unkarilaisista parhaat pisteet. Moniottelussa, jonka pohjapisteiksi laskettiin puolet joukkuekilpailun henkilökohtaisista pisteistä, hän putosi 12:nneksi ja kolmanneksi parhaaksi unkarilaiseksi pistein 114,850. Hevosella hän sijoittui kuudenneksi pistein 19,400.
Henkilökohtaisia arvokisamitaleja Donáth ei saavuttanut.
Dolwyddelanin linna

| Dolwyddelanin linna> Castell Dolwyddelan |
| --- | --- |

Sijainti:  Dolwyddelan, Wales
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  1200-luku
Rakennuttaja:  Llywelyn ap Iorwerth
Omistaja:  Cadw
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dolwyddelanin linna on walesilainen linna, jonka on rakennuttanut Llywelyn ap Iorwerth 1200-luvulla. Hän rakennutti myös ympärysmuurin. Edvard I:n joukot valtasivat linnan walesilaisilta vuonna 1283 ja se pidettiin miehitettynä vuoteen 1290. Paroni Willoughby de Eresby aloitti kunnostustyöt vuonna 1848.
Linnan omistaa nykyään Walesin hallituksen kulttuuriperintöä hoitava Cadw.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dolwyddelan Castle
Castles, Forts and Battles (Arkistoitu – Internet Archive)
Castlefacts: Dolwyddelan Castle
Dolwyddelan Castle, Wales: A Sentinel Standing Over Snowdonia
Betzy Akersloot-Berg

| Betzy Akersloot-Berg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1850 Aurskog, Akershus, Norja
Kuollut: 1922 Vlieland, Alankomaat
Kansalaisuus:  Norja
Taiteilija
Ala:  taidemaalaus
 Nimikirjoitus
Betzy Rezora Akersloot-Berg (1850 Aurskog, Akershus, Norja – 1922 Vlieland, Alankomaat) oli norjalainen taidemaalari, joka asui yli 30 vuotta pienellä Vlielandin saarella, Hollannissa.
Vuosien 1881 ja 1883 välillä Akersloot-Berg opiskeli maalausta Münchenissä, missä Otto Sinding toimi hänen opettajanaan. Lisäksi vuonna 1890 hän jatkoi opiskelua myös Pariisissa taidemaalari Pierre Puvis de Chavannesin opetuksessa. Kun nuoruutensa Pohjois-Norjassa viettänyt Akersloot-Berg oli muuttanut muualle kotiseuduiltaan, hän palasi sinne usein maalatakseen mieliteemaansa eli paikallista rannikkomaisemaa. Taiteilijalla oli säästä riippumatta tapana maalata ulkona.
Kirjallisuutta

Anne Aaserud & Caroline Serck-Hanssen: Nordnorske bilder og bildet av Nord-Norge.  Tromsø:  Nordnorsk Kunstmuseum, 2002.  ISBN 82-91834-10-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Betzy Akersloot-Berg artnet. Viitattu 4.3.2019 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Walter Donaldson

Walter Donaldson (15. helmikuuta 1893 New York – 15. heinäkuuta 1947 Santa Monica) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä. Hänet tunnettiin erityisesti 1920-luvulla monista maalaisaiheisista ja Yhdysvaltojen etelävaltioista kertovista kappaleistaan.
Donaldson sai lapsuudesta lähtien opetusta pianonsoittoon. Hän aloitti musiikkiuransa Tin Pan Alleylla pianistina ja alkoi 1910-luvun puolivälissä julkaista sävellyksiään. Hänen ensimmäinen merkittävä menestyksensä tuli kappaleella ”Back Home in Tennessee” vuonna 1915. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän kiersi esiintymässä yhdysvaltalaisille joukoille. Eräällä kiertueella hän tapasi säveltäjä Irving Berlinin, joka palkkasi hänet sodan loputtua lauluntekijäksi musiikkikustantamoonsa. Gus Kahn sanoitti yli 100 hänen sävellystään, muun muassa ”My Buddy”, ”Carolina in the Morning”, ”Makin’ Whoopee” ja ”Yes Sir, That’s My Baby”.
Donaldson kirjoitti 1920-luvulla ahkerasti musiikkia, toisinaan sanoittajien avustuksella ja toisinaan kokonaan itse. Vuonna 1928 hän perusti oman musiikkikustantamonsa yhdessä Walter Douglasin ja Mose Gumblen kanssa. Musiikkielokuvien yleistyessä 1920-luvun lopulla Donaldson muutti monien muiden New Yorkin säveltäjien tavoin Hollywoodiin. Hän kirjoitti musiikin muun muassa vuoden 1930 elokuvaan Hääkellot. Hän jatkoi laulujen säveltämistä vuoteen 1943 asti, mutta 1920-luku jäi hänen uransa selvästi menestyksekkäimmäksi ajaksi.
Aiolis

Vähän-Aasian länsirannikon kreikkalaiset pääalueet ja kreikkalaisia siirtokuntia. Aioliin ja aiolialaisten alue punaisella, joonialaisten alue vihreällä ja doorilaisten alue sinisellä.
Aiolis (m.kreik. Αἰολίς, myös Aiolia, Αἰολία, lat. Aeolis/Aeolia) oli antiikin kreikkalainen alue Vähän-Aasian luoteisrannikolla nykyisen Turkin alueella. Siihen kuului myös muun muassa Lesboksen saari rannikon edustalla. Aluetta asuttivat aiolialaiset.
Maantiede

Aioliin alue käsitti Vähän-Aasian rannikon Adramyttioninlahden ja Kymenlahden ympäristössä, sekä rannikon edustalla olleet saaret, joista suurin ja merkittävin on Lesbos. Kreikkalaisten asuttama alue ulottui rannikolta noin 16–20 kilometriä sisämaahan. Aioliin eteläpuolella rannikolla sijaitsi Joonia. Joonian ja Aioliin rajana toimi Hermos-joki, jonka varrella Fokaia oli jo Joonian aluetta. Pohjoisessa Aiolis ulottui Lektonin niemelle Adramyttioninlahden suun pohjoispuolelle. Aioliin pohjoispuolella sijaitsi Troas ja itäpuolella Myysia ja Lyydia. Strabon luki Aioliin alueen osaksi Myysiaa laajasti käsitettynä.
Herodotos kuvasi Aioliin Jooniaa hedelmällisemmäksi mutta ilmastoltaan huonommaksi.
Maantiede > Polikset

Aioliin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Adramyttion
Aigai
Aigiroessa
Antissa, Lesbos
Arisba, Lesbos
Atarneus
Autokane
Boione
Elaia
Eresos, Lesbos
Gambrion
Gryneion
Halisarna
Herakleia
Iolla
Karene
Khalkis
Killa
Kisthene
Kyllene
Kyme
Larissa
Leukai
Melanpagos
Methymna, Lesbos
Myrina
Mytilene, Lesbos
Nasos
Neonteikhos
Notion
Palaigambrion
Parthenion
Perperene
Pitane
Pordoselene
Pyrrha, Lesbos
Temnos
Tisna
Maantiede > Muita kaupunkeja

Aioliin muita kaupunkeja tai asutuksia olivat muun muassa:
Attea
Koryfantis
Historia

Aiolis sai nimensä kreikkalaisesta aiolialaisten heimosta, joka asutti alun perin muun muassa Thessaliaa ja Boiotiaa. Aiolialaiset perustivat siirtokuntia Lesbokselle ja tämän jälkeen Aioliin rannikolle 1000-luvulta eaa. lähtien. Aiolialaiset puhuivat aiolialaisia murteita.
Aioliin eteläosan 12 kaupunkia muodostivat Aioliin liiton eli kahdentoista kaupungin liiton (dodekapolis). Liiton tärkein kaupunki oli Kyme ja sen uskonnollisena keskuksena toimi Gryneionissa sijainnut Apollonille omistettu temppeli.
Aioliin kaupunkeihin kuului alun perin myös Smyrna, joka päätyi myöhemmin joonialaisten valtaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aiolis Wikimedia Commonsissa
Kymen lyömä tetradrakhkma, n. 165–140 eaa.
Igor Akinfejev

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Igor Vladimirovitš Akinfejev
Syntymäaika: 8. huhtikuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka: Vidnoje, Neuvostoliitto
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 185 senttimetriä
Paino: 78 kiloa
Seura
Seura: TsSKA Moskova
Pelinumero: 35
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003– | TsSKA Moskova | 397 | (0) |
Maajoukkue
| 2004–2018 | Venäjä | 111 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. toukokuuta 2018.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 25. joulukuuta 2019.
Igor Vladimirovitš Akinfejev (ven. Игорь Владимирович Акинфеев, s. 8. huhtikuuta 1986 Vidnoje, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jalkapallomaalivahti.
Akinfejev on  TsSKA Moskovan kasvatti. Hän toimii sekä TsSKA Moskovan että Venäjän maajoukkueen maalivahtina. TsSKA:ssa hän on voittanut Venäjän pääsarjamestaruuden (2003, 2005, 2006) ja Venäjän supercupin (2004, 2006, 2007) kolmesti sekä Uefa-cupin (2005) kerran. Hän on pelannut 111 maaottelua, mikä on toiseksi eniten kaikista venäläismiehistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Igor Akinfejev TsSKA:n sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Venäjän joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Akinfejev |
2 V. Berezutski |
3 Janbajev |
4 Ignaševitš |
5 A. Berezutski |
6 Adamov |
7 Torbinski |
8 Kolodin |
9 Sajenko |
10 Aršavin |
11 Semak |
12 Gabulov |
13 Ivanov |
14 Širokov |
15 Biljaletdinov |
16 Malafejev |
17 Zyrjanov |
18 Žirkov |
19 Pavljutšenko |
20 Semšov |
21 Sytšov |
22 Anjukov |
23 Bystrov |
Valmentaja Hiddink
Venäjän joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2012
1 Akinfejev |
2 Anjukov |
3 Šaronov |
4 Ignaševitš |
5 Žirkov |
6 Širokov |
7 Denisov |
8 Zyrjanov |
9 Izmailov |
10 Aršavin |
11 Keržakov |
12 Berezutski |
13 Šunin |
14 Pavljutšenko |
15 Kombarov |
16 Malafejev |
17 Dzagojev |
18 Kokorin |
19 Granat |
20 Pogrebnjak |
21 Nababkin |
22 Glušakov |
23 Semšov |
Valmentaja Advocaat
Venäjän joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2014
1 Akinfejev |
2 Kozlov |
3 Štšennikov |
4 Ignaševitš |
5 Semjonov |
6 Kanunnikov |
7 Denisov |
8 Glušakov |
9 Kokorin |
10 Dzagojev |
11 Keržakov |
12 Lodigin |
13 Granat |
14 Berezutski |
15 Mogilevets |
16 Ryžikov |
17 Šatov |
18 Žirkov |
19 Samedov |
20 Faizulin |
21 Ionov |
22 Ještšenko |
23 Kombarov |
Valmentaja Capello
Venäjän joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2016
1 Akinfejev |
2 Šiškin |
3 Smolnikov |
4 Ignaševitš |
5 Neustädter |
6 A. Berezutski |
7 Jusupov |
8 Glušakov |
9 Kokorin |
10 Smolov |
11 Mamajev |
12 Lodigin |
13 Golovin |
14 V. Berezutski |
15 Širokov |
16 Guilherme |
17 Šatov |
18 Ivanov |
19 Samedov |
20 Torbinski |
21 Štšennikov |
22 Dzjuba |
23 Kombarov |
Valmentaja Slutski
Venäjän joukkue – Maanosaliittojen cup 2017
1 Akinfejev |
2 Smolnikov |
3 Šiškin |
4 Gazinski |
5 Vasin |
6 Džikija |
7 Poloz |
8 Glušakov |
9 Smolov |
10 Kambolov |
11 Buharov |
12 Gabulov |
13 Kudrjašov |
14 Kutepov |
15 Mirantšuk |
16 Guilherme |
17 Golovin |
18 Žirkov |
19 Samedov |
20 Kanunnikov |
21 Jerohin |
22 Tarasov |
23 Kombarov |
Valmentaja Tšertšesov
Venäjän joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2018
1 Akinfejev |
2 Fernandes |
3 Kutepov |
4 Ignaševitš |
5 Semjonov |
6 Tšeryšev |
7 Kuzjajev |
8 Gazinski |
9 Dzagojev |
10 Smolov |
11 Zobnin |
12 Lunjov |
13 Kudrjašov |
14 Granat |
15 Al. Mirantšuk |
16 An. Mirantšuk |
17 Golovin |
18 Žirkov |
19 Samedov |
20 Gabulov |
21 Jerohin |
22 Dzjuba |
23 Smolnikov |
Valmentaja Tšertšesov