stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pueblo-kulttuuri
Pueblo-kulttuuri

Pueblojen, suurten kennomaisten huonerykelmien rakentaminen liittyy anasazi-kulttuuriin. Muita alueen intiaanikulttuureja olivat Cochise, Mogollon ja Hohokam sekä Fremont. Pueblo-kulttuurilla oli monta edeltäjää. Yhdysvaltojen lounaisosassa kehittyi metsästäjien ja myöhemmin keräilijöiden kaudella Cochise-kulttuuri n. 9000/5000 eaa. – 200 jaa., joka noin 3500–1500 siirtyi Chihuahua-vaiheeseen ja 1500–200 eaa. ehkä hieman kiinteämmin asuvaan San Pedro -vaiheeseen. Cochise-kulttuurista kehittyi Mogollon ja Hohokam, Mogollonista anasazi eli pueblo. Lähialueiden kulttuureja olivat Patayan ja Fremont. Pueblon kulttuurin suurten talojen rakentaminen oli mahdollista, kun maanviljely elätti paikoillaan asuvaa väestöä.
Pueblo-kulttuuri jakautui alueittain muun muassa Virginin, Kayentan, Mesa Verden, Chacon ja Rio Granden osioihin, joiden rakennukset ja koristelut erosivat ainakin jonkin verran toisistaan. Pueblo-kulttuuri oli laajimmillaan noin vuonna 1100, jolloin se ulottui pohjoisesta New Mexicosta luoteiseen Arizonaan asti. Pueblo-kulttuuri hävisi luhistuessaan varsinkin pohjoisesta ja itäisestä New Mexicosta, mutta myös luoteisesta Arizonastakin.
Pueblo-kulttuuri > Anasazin varhainen historia ja korintekijät

Maissin viljely lienee keksitty Pohjois-Amerikassa 3000–750 eaa. Tarkkaa ajankohtaa ei tiedetä. Varhaisimmat Neljän nurkan asukkaat, korintekijät vuodesta 185 eaa. asuivat puoliksi maanalaisissa, pyöreissä taloissa, joiden halkaisija oli 3–8 metriä. He käyttivät metsästykseen atlatlia, puista heittokeihästä, koska jousta ja nuolta ei tunnettu. Tämä vaihe pohjautunee hyvin vanhaan traditioon, joka on peräisin Amerikkaan muuttaneilta intiaaneilta. Koreja tehtiin säilytykseen ja jopa keittämiseen kuumilla kivillä, jotka upotettiin koriin.
Pueblo-kulttuuri > Kiihtyvä kehitys

Noin 450 alettiin valmistaa keramiikkaa ja mahdollisesti käyttää jousta ja nuolia. Noin 490 ilmasto muuttui kosteammaksi ja maanviljelylle suotuisaksi. Elettiin korintekijät III eli "muuntunut korintekijä" -vaihetta, jolloin imettiin vaikutteita alueen muista kulttuureista, kuten Mogollonista. Tänä kautena kehitys meni nopeasti eteenpäin, maissinviljely vakiintui ja samoin jousi ja nuoli. Tältä ajalta on löydetty talo, joka oli neliömäinen ja puoliksi maan alla. Siihen liittyi ympyrämäinen varasto maanalaisella käytävällä.
Luultavasti puebloalueen kulttuurikehitys perustui pitkälti Mesoamerikan vaikutteisiin. Silti pueblokulttuuri erosi monin tavoin  Mesoamerikan kulttuurista.
Pueblo-kulttuuri > Pueblojen synty

Mesa Verden ensimmäiset kokonaan maanpäälliset rakennukset tehtiin vuoden 700 tienoilla. Toisin kuin korintekijöiden aikana, esiintyi kallonmuotojen muuntelua mikä viittaa useampaan kansanryhmään. Pueblo I, joka oli alkuvaihe, kesti 700–950. Sinä aikana muuratuista suorakulmaisista huoneista kehittyi paikoitellen kyliä.
Vuosina 840–860 joissain Doloresin laakson puebloissa eli jo kymmeniä ihmisiä. Vuoteen 950 asti lähes kaikki Mesa Verden pueblorakennelmat olivat pöytävuoren päällä. Pueblo II:n aikana keksittiin korvalliset saviruukut ja ensimmäiset Mesa Verden pueblot rakennettiin jyrkänteiden yläpuoliselle tasangolle noin 950. Talorykelmät kertovat jonkinlaisen järjestyneen yhteiskunnan synnystä. Väestö kasvoi valtavasti. Toisen pueblovaiheen aikana ilmestyi myös mesoamerikkalainen tapa muovailla päänluita. Vuosina 1050–1100 oli runsassateinen, maanviljelylle ja väestönkasvulle suotuisa kausi.
Anasazi-kulttuurin alue laajeni noin vuoteen 1100 jaa. Noin 1150 kylät siirtyivät suojaisiin paikkoihin jyrkänteiden alle. Pueblo III alkoi noin 1130. Tällöin syntyivät meidän tuntemamme mehiläiskennomaiset kerrostalot, jotka olivat olleet jopa 6–7-kerroksisia. Näihin aikoihin, noin 1150 puebloja alettiin rakentaa säännöllisesti kallionjyrkänteissä oleviin valtaviin luolamaisiin tai hyllymäisiin syvennyksiin. Pueblojen rinnalla rakennettiin yhä myös vanhanaikaisia asuinkuoppia. Ainakin jotkut pueblot syntyivät nopeasti. Mesa Verden Pueblo Aztec rakennettiin rakennuspuiden vuosirakenteista päätellen 1110–1124, pääosin 1111–1115. Vuonna 1110 sinne saapui ensimmäinen siirtolaisaalto, joka alkoi rakentaa puebloa. Seuraavana vuonna paikalle saapui enemmän siirtolaisia ja puolet pueblosta oli valmiina. Kolmas aalto saapui vuonna 115. Pueblossa oli maanpinnalla 221 huonetta, 1. kerroksessa 110 ja 3. kerroksessa 12, yhteensä 352 huonetta, joka saattaa merkitä jopa 352 asukasta.lähde? Pueblo Aztec hylättiin jo 1130.
Talojen liittäminen yhteen saattaa johtua puolustautumistarpeesta — monia puebloja onkin kallionjyrkänteen alla ylävällä paikalla. Useita puebloja on löydetty kallionjyrkänteissä olevista luolamaisista syvennyksiltä, jonne on hankala päästä. Näihin aikoihin oli Mesoamerikassakin levotonta, kun sinne saapui nahuatlia puhuvia heimoja pohjoisesta. 1100–1200 rakennettiin lähialueille torneja (torreones) kivestä Gallinajoen lähelle ja tyypillisempiä kuoppataloja ja maan päällisiä taloja. Tämä Gallinan kulttuuri siirtyi pohjoiseen, kun ilmeisesti pueblointiaanit hyökkäsivät sen asumusten kimppuun tappaen raa'asti talojen puolustajia ja ajaen loput pakoon. Chacon kanjonissa kukoisti 950–1300 jaa. noin 125 suunniteltua pientä kaupunkia, joita yhdistivät tiet. Monet olivat D:n muotoisia, kuten Pueblo Bonito, jossa oli 800 huonetta ja 1 200 asukasta.lähde? Tämä pueblo oli alaltaan yli hehtaarin.lähde?
Pueblojen autioituminen

Ajanjaksolla 1200–1300 jaa. suuri osa puebloista autioitui ja Mesa Verden alue hylättiin kokonaan vuosien 1250–1300 välillä. Syyksi on arveltu vihollisen hyökkäystä tai ilmaston kuivumisesta johtuvaa eroosiota. Mesa Verden loppuajoilta on merkkejä väkivallan kasvusta. Ehkä pueblokansoja muutti turvallisemmille seuduille, jossa pystyttiin paremmin viljelemään maata. Näihin aikoihin noin 1150 jaa. alkoi Amerikassa laaja kuivuus, jonka arvellaan autioittaneen Etelä-Amerikan Tiwanakunkin.
Noin 1215–1225 oli melko lyhyt, mutta hyvin kuiva jakso Mesa verden seuduilla.
Pueblojen perimätieto väittää sateenjumalan hylänneen alueen. Neljän nurkan alueen veden- ja lumentulo muuttui epäsäännöllisemmäksi kuin pohjoisten ja itäisten seutujen. Neljän nurkan alueelle ilmestyi suuri kuivuus 1276–1299. Syynä pohjoisen puebloalueen autioitumiseen on voinut olla myös etelään syntyneiden uusien keskusten vetovoima. Etelässä näyttää syntyneen uusia uskonnollisia ja poliittisia liikkeitä sekä terveydenhoidon ja sodankäynnin järjestöjä ja suuria asuinalueita. Mutta Rio Granden alue ja Coloradon laakion eteläreuna pysyivät ennallaan. Pueblo Azteciin muutti vierasta väestöä noin vuosiksi 1220–1260.
Samoihin aikoihin Mesoamerikassa tapahtui voimakkaita muutoksia. Pueblot jatkoivat vielä Rio Granden laaksossa, Pecosissa sekä hopi- ja zuni-alueilla. Tätä sanotaan Pueblo IV -kaudeksi.
Pueblojen autioituminen > Pueblojen intiaanit espanjalaisten ja amerikkalaisten aikana

Espanjalainen valloittaja Francisco Vásquez de Coronado eteni pueblojen alueelle 1540–1541, ja 1620-luvulla fransiskaanimunkit alkoivat tehokkaasti käännyttää pueblointiaaneja. Espanjalaiset käyttivät pueblointiaaneja käytännössä maaorjina maatiloillaan ja muutenkin kohtelivat intiaaneja kaltoin. Espanjalaisia oli silti melko vähän, ja he eivät pystyneet suojelemaan pueblointiaaneja, kun apachet tunkeutuivat pueblojen alueelle tappaen niiden väestön. Espanjalaisten tuomat taudit, ankara tuotteiden verotus sekä kuivuuden aiheuttama nälänhätä koettelivat pueblojen asukkaita. Pueblointiaanit kapinoivat hajanaisesti, mutta espanjalaiset kukistivat pienet paikalliset kapinat armotta yksi toisensa jälkeen.
Kun monet erilliset kapinat epäonnistuivat, pueblointiaanit neuvottelivat keskenään yhteisestä väkivaltaisesta kansannoususta ja aloittivat sen yhtä aikaa monilla alueilla vuonna 1680. Kapinaan liittyivät myös navajot ja jopa osa apacheistakin. Kapinaan nousseet intiaanit tappoivat parikymmentä pappia, sytyttivät kirkot, ryöstivät ja hävittivät valkoisten omaisuutta sekä tappoivat yhteensä noin 400 espanjalaista. Tällä kertaa kapinahanke eteni pueblointiaanien kannalta hyvin. Kaikki käännytetyt kapina-alueen pueblot käännytettiin takaisin. Muun muassa espanjalaisten keskus Santa Fe kukistui. Parin seuraavan vuoden aikana espanjalaiset yrittivät taistellen kukistaa pueblokapinan, mutta intiaanit löivät hyökkäykset takaisin. Pueblointiaanit olivat kuitenkin keskenään riitaisia, ja kapinaliikkeen pääasiallinen johtaja Popé käyttäytyi pueblointiaanien keskuudessa diktaattorin tavoin tappaen vastustajiaan pueblointiaanien parissa. Niinpä intiaanit alkoivat taistella keskenään, ja intiaanien kapinaliitto alkoi hajota vuoden 1690 tienoilla. Espanjalaiset kukistivat pueblointiaanien kapinan veristen taistelujen tuloksena 1692–1694. Parin vuoden päästä alkanut uusi pueblokapina kukistui nopeasti. Tämä sota tappoi 30 % pueblointiaaneista.
Espanjalaisten tullessa pueblointiaaneja oli asunut noin 120 kylässä noin 100 000, mutta vuonna 1696 noin 30 kylässä noin 24 000.lähde? Sodasta oli pueblointiaaneille se hyöty, että espanjalaiset kohtelivat näitä sen jälkeen hieman kunnioittavammin. Espanjalaiset ja pueblot toimivatkin yhdessä yhä röyhkeämmin ryösteleviä comancheja, navajoja, kiowia, uteja ja apacheja vastaan, ja suurin osa pueblointiaaneista kääntyi uudestaan katolilaisiksi 1700-luvulla. Yhdysvallat liitti pueblojen alueen itseensä 1840-luvulla, mitä muutamat puebloheimot vastustivat. Vaikka pueblointiaanitkin kärsivät eurooppalaistan tultua huomattavia väkiluvun menetyksiä, he onnistuivat säilyttämään perinteistä kulttuuriaan ja maitaan huomattavasti enemmän kuin monet muut Yhdysvaltain intiaaniheimot.
Pueblosanastoa

Kiva, pyöreä seremoniahuone.
Sipapu, kivassa oleva pyöreä rituaalinen kolo.
Pueblokaudet eli Pecosin luokitus

Pecosin luokitus jakaa Anasazi-pueblo-kulttuurin kehityksen eri vaiheisiin.lähde?
| Kausi | Milloin oli | muuta |
| --- | --- | --- |
| Arkaainen | > 8000–1200 eaa. – n. 1500–1000 eaa. | "Korintekijä I", vuodenaikojen mukaan liikkuvia metsästäjä-keräilijöitä, jotka asuivat luultavasti kotamaisissa taloissa. Etelästä vaelsi Mesa Verdeen uusia heimoja siellä asuneiden tilalle. |
| Varhainen korintekijä II | n. 1200 eaa. – 50 jaa. | "IIa", asutusta luolissa ja leireissä vuodenaikojen mukaan, maissi, jauhinkiviä, ei keramiikkaa. |
| Myöhäinen korintekijä II | 50–500 jaa. | "IIb", varastokoreja ja osittain maahan kaivettuja taloja (engl. pithouse). Merkkejä johdosta ja uskonnon harjoittamasta ihmisten ohjailusta, shamanistinen kultti, kivipiirroksia ja muuta kivitaidetta. Mesa Verden läntiset korintekijät olivat etelästä tulleiden jälkeläisiä, itäiset taas alkuperäisasukkaiden jälkeläisiä. |
| Korintekijä III | n. 500–750 jaa. | Maanviljelykyliä, joissa puoliksi maanalaisia pyöreitä taloja, joitain taloja kokonaan pinnalla. Jonkin verran mustavalkoista maalattua keramiikkaa. Papujen viljely alkaa luultavasti Keski-Amerikan vaikutuksen takia. Keihäslinko, atlatl, korvautui jousella ja nuolella. Läntiset ja itäiset korintekijät vealsivat aiemmin asumattomalle Mes Verden keskusalueelle. |
| Pueblo I | n. 750–900 jaa. | Taloja pinnalla, kasvava väestötiheys ja pueblojen koko sekä organisaatio. Varastotaloja pinnalla, asuintaloja ja/tai seremoniataloja puoliksi maan alla, syvemmällä kuin korintekijöiden talot. Joillain alueilla suuria puebloja, esimerkiksi Doloresin laaksossa. Kastelukanavia ja veden varastointia. Suuria kyliä ja kivoja, kokoushuoneita, joiden koko jopa 20 m. Suuri osa Mesa Verden väestöstä siirtyi Chacon kanjoniin. |
| Pueblo II | n. 900–1150 jaa. | Pueblokulttuuri huipussaan. Chacon kanjonissa asui 1 500–5 000 ihmistä. Chacon vaikutus levisi laajalle. Leveitä teitä. Chacon kanjonin ympärillä vakiokaavan mukaan suunniteltuja asutuskeskuksia. Chacon kulttuuri levittäytyi Mesa Verdeen ja muualle. |
| Pueblo III | n. 1150–1350 jaa. | Joillain alueilla suuria puebloja, joillain pieniä kyliä. Kallionjyrkänneasumuksia, joissa pyöreitä torneja. Ero Hohokamin ja pueblon välillä hämärtyi. Noin vuonna 1300 monet neljän nurkan alueen kylät hylättiin. Vuosina 1276–1299 oli suuri kuivuus. Noin 1250 jaa. Kayentan alueella alettiin rakentaa suuria kalliohyllykyliä. Mesa Verden intiaanit vaelsivat etelään nykyisten hopien, zunien ja muiden asuinalueille. |
| Pueblo IV | n. 1350–1600 jaa. | Suuria, keskusaukion ympäröimiä puebloja, sosiaalisia konflikteja. Mesa Verden alueelle saapuvat utet ehkä välillä 1300-1450 ja navajot  1450-1500 jaa. |
| Pueblo V | n. 1600 jaa. – nyt | (Historiallinen pueblo) |
Pueblo-kulttuurin pääalueita

Chacon kanjoni luoteisessa New Mexicossa, mm. Pueblo Bonito
Koillis-Arizonan Kayenta
Pohjoinen San Juan eli Mesa Verde Lounais-Coloradossa. Salmon Ruin ja Aztec Ruins, ovat Farmingtonin lähellä New Mexicon osavaltiossa.
Virginin lohko
Rio Granden lohko idässä
(Keski-Arizonan Wupatki)
Sata kilometriä Chaco Canyonista etelään on pueblojen ryhmittymä, joista suurin "talo" on Kin Nizhoni.
Anasazin kulttuurin jälkeläiset

Zunit lienevät osittain mogollonin, osittain anasazin perillisiä. Hopit lienevät läntisen Anasazi-kulttuurin jälkeläisiä. Rio granden pueblot liittynevät itäiseen Anasaziin.
Kolmetoista historiallista puebloa vuonna 1600

Historialliset puebloheimot vuonna 1600
Hopit
Zuni-intiaanit
Acoma-intiaanit
Laguna-intiaanit
Pirot
Tompiro-intiaanit
South Tiwa -intiaanit
Jemez-intiaanit
Keresans-intiaanit
Tano-intiaanit
Pecos-intiaanit
Tewa-intiaanit
Rio Grande Keresans-intiaanit
Aiheesta muualla

Ancient Pueblo Region
National Park Service: Chaco Culture National Historical Park
Solstice Project
Ancient Observatories: Chaco Canyon
Chaco Canyon, a Photo Gallery
The Chaco Meridian
Cliff Palace
Korintekijöiden kori.
Pueblo Bonito, Chacon suuri talo.
Puebloalueen suunnilleen eurooppalaisten tulon aikaisten heimojen kartta.
Pur

| Pur |
| --- | --- |
[[Tiedosto: Pur ja sen valuma-alueen taajamat Nojabrsk Novyi Urengoi Muravlenko Gubkinski Tarko-Sale Urengoi Karanmeri Obin-lahti Tazinlahti Pur|250px|]]
Alkulähde:  Pjakupur- ja Aivasedapurjokien yhtymä
Laskupaikka:  Tazinlahti
Maat:   Venäjä
Pituus:  389 km
Virtaama:  1 122,75 m³/s
Valuma-alue:  31 400 km²
Pur (ven. Пур) on joki Jamalin Nenetsian autonomisessa piirikunnassa Venäjällä. Sen yläjuoksun muodostavat Pjakupur ja Aivasedapur -joet. Purin pituus on 389 kilometriä (Pjakupur mukaan laskettuna 1 024 kilometriä), valuma-alueen laajuus 112 000 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 1 040 kuutiometriä sekunnissa.
Pur virtaa Länsi-Siperian alangolla kohti pohjoista ja laskee Karanmeren Obinlahden haaraumaan Tazinlahteen. Joki on liikennöintikelpoinen. Sen alueella sijaitsee öljy- ja maakaasuesiintymiä.
Suurimpia pääuomien varrelle osuvia kaupunkeja ovat Urengoi (10 070 as. vuonna 2010), Tarko-Sale  (20 372 as.) ja Gubkinski (23 340 as.). Näistä ainakin Urengoissa on jokisatama. Joen valuma-alueella sijaitsevat myös Novyi Urengoi, Muravlenko ja Nojabrsk.
Valuma-alueeltaan 31 400 neliökilometriä kattavan Pjakupur-haaran alajuoksun kevättulva osui vuosien 1954-1997 Tarko-Salen mittauspisteen tilastojen mukaan keskimäärin kesäkuulle. Pjakopurin kuukauden keskivirtaama oli kesäkuussa 1 122,75 m3/s.
Aiheesta muualla

Pur-joen pääuoma Venäjän vesistötietokannassa (venäjäksi)
Hydrologisia tilastoja 1939-1990: Pur at Samburg (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (unesco.org)
Vilna

| Vilna (Vilnius) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Vilna
 Koordinaatit: 54°41′22″N, 25°16′48″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Vilnan lääni
Perustettu:  ennen vuotta 1323
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Valdas Benkunskas
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  401 km²
Väkiluku (2023)  ():  581 475
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  LT-01001
Motto::  Unitas, Justitia, Spes (Latina: Yhtenäisyys, Oikeudenmukaisuus, Toivo)
 
 Vilniaus miesto savivaldybė 
 Lähteet:  = Pinta-ala ja väkiluku 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vilna (liett. Vilnius) on Liettuan pääkaupunki, ja noin 580 000 asukkaallaan maan suurin kaupunki sekä samannimisen läänin keskus. Kaupunki sijaitsee Liettuan kaakkoisosassa Neris- ja Vilnia-jokien yhtymäkohdassa ja on maan koulutuksen, kulttuurin ja talouden keskus.
Vilnalla on sen historiansa aikana ollut syvä vaikutus itäisen Euroopan kulttuuriin ja arkkitehtuuriin, ja Vilnan vanhakaupunki ollut osa Unescon Maailmanperintöluetteloa vuodesta 1994.
Maantiede ja ilmasto

Vilna sijaitsee Kaakkois-Liettuassa Vilnia- ja Nerisjokien yhtymäkohdassa, ja kaupungista on matkaa Itämerelle ja Liettuan tärkeimpään satamaan Klaipėdaan yli 300 kilometriä. Vilnasta 26 kilometriä pohjoiseen sijaitsee Euroopan maantieteellinen keskipiste, joka on nimetty Europos Centrakseksi.
Vilnan kaupungin pinta-ala on 401 neliökilometriä, mutta Vilnan lääni kattaa 9 650 neliökilometriä ja siihen kuuluvat myös Šalčininkain, Širvintosin, Švenčionysin, Trakain, ja Ukmergėn kunnallispiirit sekä Elektrėnain kunta.lähde?
Kaupungissa vallitsee kostea mannerilmasto. Lämpimimmät kuukaudet ovat kesä-, heinä ja elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 21–22 °C. Kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin keskimääräinen alin lämpötila on −8,7 °C. Myös joulu- ja helmikuussa on tyypillisesti pakkasta. Sateet jakautuvat varsin tasaisesti eri kuukausille, kesällä sataa enemmän kuin talvella.
Väestö > Etninen jakauma

Kaupungin väestön kansallisuusjakauma poikkeaa merkittävästi Liettuan kaupunkien keskiarvosta. Kaupungissa on suhteellisesti erittäin paljon puolalaisia ja valkovenäläisiä, ja tavallista runsaammin myös venäläisiä ja ukrainalaisia sekä juutalaisia ja tataareja. Väestönlaskennan (2011) mukaan kaupungin etninen jakauma oli seuraava:
| Etninen ryhmä | Osuus asukkaista 2011 (%) | Osuus asukkaista 2011 (henkeä) |
| --- | --- | --- |
| Liettualaiset | 63,6 | &&&&&&&&&0333301.&&&&00333 301 |
| Puolalaiset | 16,4 | &&&&&&&&&&085816.&&&&0085 816 |
| Venäläiset | 11,9 | &&&&&&&&&&062304.&&&&0062 304 |
| Valkovenäläiset | 3,4 | &&&&&&&&&&018027.&&&&0018 027 |
| Ukrainalaiset | 1,0 | &&&&&&&&&&&05212.&&&&005 212 |
| Muut kansallisuudet | 1,3 | &&&&&&&&&&&06581.&&&&006 581 |
| Ei ilmoittanut etnistä taustaansa | 2,5 | &&&&&&&&&&013165.&&&&0013 165 |
| Yhteensä | 100,0 | &&&&&&&&&0524406.&&&&00524 406 |
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Vuosi | 1811 | 1840 | 1863 | 1897 | 1914 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 | 2011 | 2012 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&056300.&&&&0056 300 | &&&&&&&&&&053538.&&&&0053 538 | &&&&&&&&&&069500.&&&&0069 500 | &&&&&&&&&0165532.&&&&00165 532 | &&&&&&&&&0203800.&&&&00203 800 | &&&&&&&&&0236078.&&&&00236 078 | &&&&&&&&&0372100.&&&&00372 100 | &&&&&&&&&0480998.&&&&00480 998 | &&&&&&&&&0582621.&&&&00582 621 | &&&&&&&&&0542287.&&&&00542 287 | &&&&&&&&&0524406.&&&&00524 406 | &&&&&&&&&0523050.&&&&00523 050 |
Liikenne > Sisäinen liikenne

Kaupungin sisäinen joukkoliikenne hoidetaan busseilla ja johdinautoilla. Bussilinjoja on yli 60, johdinautolinjoja 19.  Metroa suunnitellaan.
Liikenne > Lento- ja junayhteydet

Vilnan lentoasema sijaitsee tasangolla kaupungin eteläpuolella. Lentoasemalle on rautatieyhteys Liettuan rautatieverkon Vilnan rautatieasemalta. Kaupungin itäosissa on lisäksi Naujoji Vilnian rautatieasema, josta pääsee myös junalla lähikaupunkeihin.
Liikenne > Tärkeimmät valtatiet

Vilnasta länsiluoteeseen lähtevä A1-moottoritie Vilna–Kaunas–Klaipėda (osa eurooppatietä E 85) yhdistää maan kolme suurinta kaupunkia. Via Balticalta Panevėžysissa kaakkoon erkaneva A2-moottoritie (osa E 272:tä) tuo Suomesta sujuvan valtatieyhteyden Vilnaan. Eurooppatie (E 28) luo puolestaan valtatieyhteyden lähimpään miljoonakaupunkiin, 190 kilometrin päässä kaakossa sijaitsevaan Valko-Venäjän Minskiin; Vilnan länsipuolella sama valtatiereitti jatkuu Kaliningradin alueen kautta Puolan Gdańskiin ja edelleen Saksan Berliiniin.
Aili Purtonen

Aili Purtonen (oik. Junttila; 7. helmikuuta 1928 Savitaipale – 20. marraskuuta 2018 Lahti) oli suomalainen oopperalaulaja (altto), joka työskenteli Keski-Euroopan oopperataloissa sekä opetti laulua suomalaisissa musiikkioppilaitoksissa.
Purtonen opiskeli laulua Viipurin musiikkiopistossa 1950–1953 sekä suoritti Sibelius-Akatemiassa laulunopettajaseminaarin vuonna 1956 ja lauludiplomin 1962 opettajanaan Antti Koskinen. Ensikonserttinsa Purtonen piti Helsingissä vuonna 1958.
Purtonen työskenteli 1960–1970-luvulla Saksan oopperataloissa (Düsseldorfissa. Saarbrückenissä, Nürnbergissä, Karlsruhessa). Samaan aikaan hän toimi laulunopettajana ensin Lahden, sitten Hämeenlinnan ja myöhemmin Espoon musiikkiopistossa, kunnes siirtyi vuonna 1979 Sibelius-Akatemian opettajaksi; lehtorina hän toimi siellä 1985–1993. Hän esiintyi myös oratorio- ja orkesterisolistina.
Väinö Virkkunen

Väinö Fredrik Virkkunen ent. Snellman (14. marraskuuta 1894 Muhos – 13. heinäkuuta 1953) oli suomalainen jääkärieversti. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa ja tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen Armeijan riveissä.
Perhetausta

Virkkusen vanhemmat olivat agronomi Albert Herman Snellman ja Mathilda Katharina Källström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Annie Irene Fagerholmin kanssa.
Opinnot

Virkkunen kävi kuusi luokkaa Kajaanin yhteiskoulua ja suoritti kahdeksannen luokan yksityisesti vuonna 1916. Hän oli Kuuntelu-upseerina Kadettikoulussa vuosina 1920 – 1921 ja suoritti ohjaajatutkinnon vuonna 1923 ja tähystäjätutkinnon vuonna 1924. Sotakorkeakoulun kapteenikurssin hän suoritti vuonna 1926 ja Flying instructor course ja hävittäjäilmailukoulut Englannissa vuonna 1926. Ilmavoimien komentajakurssin hän suoritti Sotakorkeakoulussa vuosina 1930–1931 ja teki opintomatkat Englantiin ja Irlantiin vuonna 1932.
Jääkärikausi

Virkkunen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 2. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Virkkunen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan Kalevankankaalla, missä hän haavoittui lievästi 28. maaliskuuta 1918 ja määrättiin sen jälkeen päälliköksi 2. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonan 1. komppaniaan ja otti osaa Viipurin valloitukseen sekä puhdistuksiin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Virkkunen palveli sisällissodan edelleen 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin ensin Porin jalkaväkirykmentti 2 ja sen jälkeen Savon jääkärirykmentti. Hän toimi rykmentissä ensin joukkueenjohtajana eri komppanioissa ja määrättiin 10. huhtikuuta 1919 alkaen II pataljoonan adjutantiksi ja 10. lokakuuta 1919 alkaen 6. komppanian päälliköksi. Hänet siirrettiin 18. helmikuuta 1920 alkaen 1. komppanian päälliköksi Käkisalmen läänin rykmenttiin, josta hänet komennettiin 23. helmikuuta 1921 ja lopulta siirrettiin 30. marraskuuta 1921 alkaen Ilmavoimiin, missä hän toimi 16. syyskuuta 1922 alkaen Ilmailuosasto 3:n tiedustelulaivueen pällikökkönä. Tiedustelulaivueesta hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1926 Maalentoeskaaderin komentajaksi ja 23. helmikuuta 1934 alkaen Lentoasema I:n komentajaksi. Armeijasta hän erosi 11. syyskuuta 1937.
Talvi- ja jatkosota

Virkkunen osallistui talvisotaan Ilmailukenttävarikko 2:n päällikkönä ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin III armeijakunnan komentajan erikoiskäyttöön. Myöhemmin hänet siirrettiin Suomussalmen varuskunnan komendantiksi, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuvaiheisiin saakka, jolloin hänet siirrettiin kasarmipäälliköksi Kiviniemen kasarmialueelle. Sotien jälkeen hän oli Helsingin veroviraston palveluksessa aina vuoteen 1953 saakka. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.