Georges von Swetlik
Tuotanto

Von Swetlik alkoi 1930-luvulla ottaa vastaan muun muassa Serlachiuksen välittämiä muotokuvatilauksia. Näin hän maalasi lukuisia merkittävien talous- ja kulttuurielämän vaikuttajien muotokuvia. Sotavuodet 1939–1940 olivat hänelle vaikeita hänen venäläisen taustansa takia. Se saattoi johtaa siihen, että hänen taiteensa kehittyi sotien jälkeen valoisampaan ja impressionistisempaan suuntaan. Muotokuvien lisäksi hän maalasi maisemia ja sisäkuvia. Hänellä oli 1950-luvulla viisivuotinen abstraktin taiteen kausi. Hän ei kuitenkaan koskaan luopunut todellisuuden kuvaamisesta ja työsti luontokuvia myös ei-esittävässä taiteessaan. Pohjolan valoisien öiden läpinäkyvä valaistus muodosti johtavan teeman, mutta töissä voi myös aistia etelän paahtavan auringon ja korventuneen maan. Nonfiguratiivisissa töissään hän kehitti väri- ja muotokieltä, joka myöhemmin oli luonteenomaista hänen taiteelleen. Hän luopui lähes kokonaan öljymaalauksesta ja kehitti oman sovelluksensa klassisesta munaöljytemperatekniikasta, josta myöhemmin muodostui hänen pääasiallinen tekniikkansa.
Nonfiguratiivisen kauden jälkeen hän alkoi pääasiassa työstää omia, vapaita figuratiivisia kompositioitaan. Hänen syvällinen historian-, kulttuurihistorian- ja filosofiantuntemuksensa vei hänet antiikin myytteihin, Raamatun tapahtumiin ja kohtauksiin klassisesta kirjallisuudesta, eli teemoihin, joita hän työsti lopun elämänsä. Vaikka näissä aiheissa oli sanoma, von Swetlikiä ne palvelivat lähinnä vapaan kuvasommitelman lähtökohtana. Von Swetlik kuvailee tematiikkaansa näin: ”On olemassa kuvia, jotka ihmiskunta on tuntenut siitä asti kun se on ollut tietoinen ympäristöstään ja jotka aikojen saatossa ovat kristallisoituneet ikuisiksi muodoiksi ihmisen tietoisuudessa. Mikään muu ei tarjoa ihmiselle niin täydellistä ilmaisunvapautta kuin tämä ihmiskunnan kristallisoitunut henki, kun ihminen pyrkii syvälle tietoisuuteensa ilman pelkoa siitä, että hän kompastelisi maailman turhuuksiin, joita elämä hänen ympärilleen sirottelee.” Von Swetlik maalasi 1960-luvulla useita tärkeimpiä töitään, muun muassa figuurikompositiosarjoja, joista hän teki loputtomia variaatioita. Ne pantiin näytteille Pariisissa vuonna 1967.
Vaikka von Swetlikin kuvat ja teemat perustuvat klassiseen taiteeseen, myöhemmässä taiteessaan hän loi jatkuvasti uutta. Tärkeimmässä teemassaan, ”Viisaat ja tyhmät neitsyet”, hän kuvaa ihmishahmon kaikenkattavaan valoon puettuna. Lamppuja syttyy ja ovia aukeaa – valo virtaa yöhön, jota välillä edustaa itämaisen yön arvoituksellinen pimeys ja välillä Pohjolan kesäyön satumainen yöttömyys. Liikkeet, eleet ja katseet ilmentävät ihmisten toimia. Näin von Swetlik kuvasi inhimillisyyttä uudessa, omassa valossa. Georges von Swetlikiä on vaikea sijoittaa millekään kartalle kansallisesti tai taiteellisesti. Hänen myöhempi taiteensa yhdistää länsieurooppalaisen, venäläisen ja bysanttilaisen perinteen yhtenäiseksi synteesiksi
Von Swetlikin myöhemmistä muotokuvista löytyi abstraktin kauden piirteitä, joita tilaajat eivät aina täysin arvostaneet. Hänen vapaita kompositioitakaan ei oikein ymmärretty, joskin pieni keräilijöiden piiri alkoi hiljaa syntyä. Vaikka hän oli ulospäin suuntautunut ihminen, hän ei mielellään pitänyt näyttelyitä. Aloite niihin tuli aina joltakulta muulta. Hän päätti kulkea omia teitään. Von Swetlik on sanonut: ”Vertaan itseäni vaeltajaan, joka kulkee kohti taivaanrantaa, jota hän ei koskaan saavuta. Kengänpohjiini matkalla tarttunut tien pöly on pitkän vaellukseni tulos.”