Lavansaari
Historia

Ensimmäiset merkit asutuksesta ovat Suursuonmäen kalmistosta ja ne ajoittuvat esiroomalaiselle rautakaudelle (noin 500 eaa. − 1). Vakituisen ruotsinkielisen asutuksen saari sai viimeistään 1300-luvun alkupuolella. Nämä asukkaat karkotti ja tuhosi Ruotsin ja Moskovan Venäjän välisen sodan, pitkän vihan, alkaminen vuonna 1570. Uudet, suomenkieliset asukkaat alkoivat muuttaa saareen 1630-luvun lopulla nykyisen Kotkan ja Viipurin väliseltä rannikolta.lähde?
Uudenkaupungin rauhansopimuksella vuonna 1721 saari joutui Venäjälle. Pietari Suuri läänitti sen ja muut Suomenlahden ulkosaaret hovinarrilleen Juhana da Costalle. Vuonna 1812 ne liitettiin muun Vanhan Suomen mukana Suomen suuriruhtinaskuntaan.lähde?
Lavansaarelaiset olivat alkuun kalastajia ja hylkeenpyytäjiä. Pietarin ja Viipurin kaupunkien voimakas rakentaminen sekä saaren erinomainen, suojainen satama tarjosivat mahdollisuuden 1800-luvun loppupuolelta alkaen myös kukoistavaan kauppamerenkulkuun. Lavansaaren kauppalaivastoon kuului enimmillään 132 purjealusta, etupäässä kaljaaseja ja jahteja.lähde?
Vähän ennen ensimmäistä maailmansotaa Venäjä aikoi linnoittaa Lavansaaren ja tehdä siitä osan Pietari Suuren merilinnoitusta. Suunniteltiin jopa saaren ottamista kokonaan sotilaskäyttöön, jolloin sen kaikki siviiliasukkaat olisi siirretty muualle, niin kuin muun muassa Viron Naissaaren asukkaille oli jo tehtykin, mutta Lavansaaren osalta tätä ei ehditty toteuttaa ennen Suomen itsenäistymistä. Sota kuitenkin vähensi saarelaisten kauppamerenkulkua.lähde?
Venäjän bolsevikkivallankaappaus ja Suomen itsenäistyminen 1917 merkitsivät kuitenkin lavansaarelaisille taloudellisesti ankeiden aikojen alkua. Saarelaisten pääelinkeinona oli vanhastaan kalastus, ja suurin osa kalasaalista oli myyty Pietariin, mutta rajan sulkeuduttua tämä ei enää käynyt päinsä.  Lisäksi Tarton rauhansopimuksessa aluevesirajat vedettiin saarelaisten kannalta epäedullisella tavalla. Koska Lavansaari oli kaukana Suomen rannikolta, mutta melko lähellä Venäjän Inkerinmaan rannikkoa, Manner-Suomen edustalla olleet yhtenäiset aluevedet eivät ulottuneet sinne saakka, vaan saarta ympäröivät erilliset aluevedet, jotka ulottuivat enimmilläänkin vain kolmen meripeninkulman päähän saaresta. Puolestaan mantereen edustalla ne ulottuivat neljän meripeninkulman päähän uloimmista saarista. Saaren kaakkoispuolella ne ulottuivat paikoitellen vain noin yhden meripeninkulman päähän, sillä siitä alkoivat jo Venäjän (myöhemmin Neuvostoliiton) aluevedet, joilla lavansaarelaiset eivät saaneet kalastaa. Pietariin (vuodesta 1924 Leningradiin) johtanut laivaväylä, joka oli kansainvälistä vesialuetta, kulki Lavansaaren ja Suomen manteren välistä.lähde?
Tarton rauhanneuvotteluissa vuonna 1920 Neuvosto-Venäjä vaati Lavansaarta ja muita Suomenlahden saaria itselleen, mikä ei silloin kuitenkaan vielä toteutunut. Sopimuksessa kuitenkin määrättiin, että saaret oli demilitarisoitava ja jätettävä linnoittamatta.
1920-luku oli köyhää sopeutumisen aikaa, jolloin kehitettiin tehokkaampia kalastusmenetelmiä, perattiin uusia nuotanvetopaikkoja ja perustettiin kalanjalostamoja. Lavansaarelaiset eivät yrityksistään huolimatta onnistuneet tekemään saaresta kovinkaan suosittua matkailukohdetta, joka olisi voinut kilpailla naapurisaarten Suursaaren tai Seiskarin kanssa, jotka olivat tulleet tunnetuiksi kuvataiteilijoiden maisemamaalauksista ja lauluista. Kun muita tulonlähteitä ei ollut riittävästi, monet lavansaarelaiset osallistuivat kieltolain aikana viinan salakuljetukseen hengissä pysyäkseen. Enimmillään saaressa oli asukkaita 1 335 vuonna 1925. Asutus keskittyi saaren pohjoisosaan.lähde?
1930-luvun lopulla vaurastuminen oli päässyt jälleen hyvään alkuun ja asukasluku oli vakiintunut noin 1 200:een. Lavansaarelle perustettiin myös sairaala, joka palveli kaikkia Suomenlahden ulkosaaria. Kaikki oli kuitenkin jätettävä 10. lokakuuta 1939 kahden tunnin varoitusajalla sodan uhatessa. Kaikki saaren 1 089 henkikirjoilla ollutta ihmistä joutuivat evakkoon. Tuolloin aloitetuissa neuvotteluissa Neuvostoliitto vaati muun muassa Lavansaarta ja muita Suomenlahden ulkosaaria. Talvisodan sytyttyä puna-armeija miehitti Lavansaaren ja Peninsaaren, kunnes Suomen oli luovutettava ne Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa vuonna 1940. Viisi lavansaarelaista kaatui talvisodassa. Jatkosodassa venäläisten uloin tukikohta oli Lavansaaressa ja sinne rakennettiin muun muassa lentokenttä. Saareen pystytetty rannikkotykkipatteri tulitti raskailla aseilla noin 25 km luoteeseen sijainnutta Somerin linnaketta, joka oli suomalaisten hallussa. 18. marraskuuta 1942 suomalaiset tunkeutuivat Jouko Pirhosen johtamana kolmella moottoritorpedoveneellä Lavansaaren satamaan upottaen torpedoilla 1 700 tonnin neuvostoliittolaisen tykkivene Krasnoje Znamjan. Toisin kuin muita luovutettuja alueita, Lavansaarta ja Seiskaria suomalaiset eivät jatkosodan aikana missään vaiheessa vallanneet takaisin.lähde?