stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ukrainalaisten nationalistien järjestö
Toiminta toisen maailmansodan aikana

Saksan valloitettua Puolan syksyllä 1939 OUN sai toimia avoimesti ja OUN-M:n edustajat osallistuivat ukrainalaisalueiden saksalaismieliseen paikallishallintoon.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesällä 1941 myös OUN-B sitoutui läheiseen yhteistyöhön Saksan kanssa, sillä Saksan uskottiin vapauttavan ukrainalaiset neuvostosorrosta. OUN-B:n johto julisti 30. kesäkuuta 1941 Lvivissä Ukrainan itsenäisyyden palautetuksi ja muodostaneensa Jaroslav Stetskon johtaman Ukrainan hallituksen. Saksa ei hyväksynyt Ukrainan itsenäisyyttä ja vangitsi nopeasti pääosan järjestön molempien siipien johdosta. Melnyk ja Bandera viettivät suurimman osan sota-ajasta keskitysleireillä Saksassa, mutta paikallistasolla OUN:n kumpikin siipi jatkoi yhteistyötä saksalaisen miehityshallinnon kanssa. OUN:n jäsenet myös avustivat saksalaisia Einsatzgruppen-ryhmiä juutalaisten joukkomurhassa. OUN-B:n jäsenet osallistuivat saksalaisten Lvivin juutalaisiin kohdistamiin pogromeihin.lähde? OUN-B:n johtajista muun muassa Stetsko kannatti Ukrainan juutalaisten tuhoamista.
OUN-B siirsi vuosina 1942–1943 pääosan toiminnastaan perustamaansa Ukrainan kansannousuarmeijaan (UPA), jonka tarkoituksena oli taistella sekä Saksaa että Neuvostoliittoa vastaan ja hankkiutua eroon alueen puolalaisista. UPA suoritti Volyniassa ja Itä-Galitsiassa vuosina 1943–1944 puolalaisten joukkomurhia. Niissä surmattiin vuoteen 1945 mennessä eri arvioiden mukaan 90 000 – 200 000 puolalaissiviiliä, joista muutamia tuhansia Puolan nykyisten rajojen sisällä. Lisäksi lähes puoli miljoonaa puolalaista pakotettiin muuttamaan alueelta pois. Etnisen puhdistuksen tarkoituksena oli estää Länsi-Ukrainan palautuminen Puolalle sodan jälkeen poistamalla ”miehittäjäkansa” eli puolalaiset sieltä pysyvästi. Elokuusta 1943 lähtien UPA taisteli ajoittain Saksaa vastaan. Neuvostojoukkojen otettua Ukrainan haltuunsa vuonna 1944 alkoi taistelu Neuvostoliittoa vastaan.
OUN-M:n aloitteesta Saksa perusti vuonna 1943 ukrainalaisia vapaaehtoisia varten SS-divisioona Galitsian, joka soti Saksan armeijassa pelkästään Neuvostoliittoa vastaan. Myös OUN-B ryhtyi tukemaan divisioonaa, joka sodan lopussa otti nimen Ukrainan kansallinen armeija.
Sodan jälkeen

UPA:n jäänteet jatkoivat pienimuotoista sissisotaa Ukrainan syrjäseuduilla 1950-luvun puolelle saakka. Esimerkiksi Donetskin alueen viimeinen tunnettu OUN:n jäsen pidätettiin vuonna 1958.
OUN:n toiminta Ukrainassa luhistui toisen maailmansodan jälkeen, mutta järjestön veteraanit dominoivat ukrainalaisten emigranttien yhteisöä lännessä, erityisesti Kanadassa, johon pakeni paljon ukrainalaisia. Molemmat siivet jatkoivat erillistä toimintaa ja keskinäistä kilpailua. Vuonna 1949 Mykola Lebedin ympärille muodostui kolmas siipi, OUN-Z, joka julisti hyväksyvänsä demokratian periaatteet. Yhdysvaltain tiedustelupalvelu CIA rahoitti salaa Lebedin toimintaa, kun taas OUN-B sai tukea Francon Espanjalta, Taiwanilta ja muilta maanpaossa toimineilta eurooppalaisilta äärioikeistoryhmiltä sekä entisiltä natseilta. Bandera joutui vuonna 1959 salamurhan uhriksi maanpaossa.
Ukrainan itsenäistyttyä uudelleen vuonna 1991 maahan syntyi kaksi kilpailevaa ryhmää, jotka pyrkivät jatkamaan OUN:n toimintaa: Ukrainalaisten nationalistien kongressi (KUN) sekä OUN-B, joka oli nyt alkuperäisten jäsenten Saksassa ja Australiassa asuneiden jälkeläisten käsissä. Myös myöhemmin perustetut Svoboda-puolue ja Tryzub imeni Bandery -niminen ryhmä ovat esiintyneet OUN:n ”perillisinä” nyky-Ukrainassa. OUN-B:n ja UPA:n sota-ajan vastarintatoiminta on ollut Ukrainassa virallisten kunnianosoitusten kohteena erityisesti Viktor Juštšenkon presidenttikaudesta (2005–2010) alkaen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ukrainalaisten nationalistien järjestö Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef 
OUN:n ensimmäinen johtaja Jevhen Konovalets.
OUN-B:n johtaja Stepan Bandera.
Ville Hautakangas

Pianisti Ville Hautakangas (Kuva:Lea Antola)
Ville Markus Hautakangas (s. 30. joulukuuta 1978 Lapualähde?) on suomalainen pianisti, musiikkipedagogi ja valokuvaaja.
Tampere Filharmonian pianistina hän on toiminut vuodesta 2002 sekä nykymusiikkiyhtye TampereRaw:n pianistina vuodesta 2010. Tampereen Konservatoriossa ja TAMK/Musiikissa hän on työskennellyt vuodesta 2007 sekä pianonsoiton opettajana että säestäjänä. Muusikontyönsä ohella Hautakangas toimii myös freelance-valo- ja videokuvaajana. Hänen soololevynsä 12 Premieres - Contemporary Finnish Piano Music oli ehdolla vuoden 2023 parhaaksi klassisen musiikin albumiksi Emma Gaalassa 2024.
Levytyksiä

12 Premieres - Contemporary Finnish Piano Music. Alba records 2022. ABCD 519.
Aiheesta muualla

Kuusi kuvaa pianisti Ville Hautakankaan elämästä Yle Radio 1, 12.11.2023
Pianisti Ville Hautakankaan projekti on Pirkanmaan lahja koko piano-Suomelle Yle Klassinen, Pia Antikainen 16.1.2023.
Alumnimme Ville Hautakangas: "Suomalaisia säveltäjiä täytyy rakastaa"Tampereen Ammattikorkeakoulu, Emmi Rämö 25.3.2024
Kauhajoen vaakuna

Kauhajoen vaakuna
Kauhajoen vaakunan on suunnitellut heraldikko Ahti Hammar ja se on vahvistettu 17. lokakuuta 1952. 
Kilven sinisessä yläkentässä on kaksi hopeista puhemiehen nuijaa ristikkäin. Nuijat viittaavat eduskunnan  oleskeluun kunnassa talvisodan, tarkemmin 1. joulukuuta 1939 ja 12. helmikuuta 1940 välisenä aikana. Aaltokoro viittaa kunnan nimeen. Vaakunan hopeanvärisessä alakentässä on musta karhunpää, joka katsoo kohti. Karhun kieli on punainen. Pää viittaa Kauhajoen entisen emäpitäjän, Ilmajoen vanhaan sinettiin.
Vaakunan selitys on: "Aaltokorokatkoisen kilven sinisessä yläkentässä kaksi hopeista puhemiehen nuijaa ristikkäin, hopeisessa alakentässä kohti katsova musta karhunpää, jonka kieli punainen."
Aiheesta muualla

Kunnat.net – Suomen kuntavaakunat
Karhut Suomen kuntavaakunoissa, Wayback Machine
Etelä-Pohjanmaan maakunnan kuntien vaakunat
Alajärven vaakuna
Alavuden vaakuna
Evijärven vaakuna
Ilmajoen vaakuna
Isojoen vaakuna
Isonkyrön vaakuna
Karijoen vaakuna
Kauhajoen vaakuna
Kauhavan vaakuna
Kuortaneen vaakuna
Kurikan vaakuna
Lappajärven vaakuna
Lapuan vaakuna
Seinäjoen vaakuna
Soinin vaakuna
Teuvan vaakuna
Vimpelin vaakuna
Ähtärin vaakuna
Lakkautettujen kuntien vaakunat
Alahärmän vaakuna
Jalasjärven vaakuna
Jurvan vaakuna
Kortesjärven vaakuna
Lehtimäen vaakuna
Nurmon vaakuna
Peräseinäjoen vaakuna
Seinäjoen maalaiskunnan vaakuna
Töysän vaakuna
Ylihärmän vaakuna
Ylistaron vaakuna
Angélique Namaika

| Angélique Namaika |
| --- | --- |
 Sisar Angélique Namaika (vasemmalla) pakolaisten kanssa Dungussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1967 (ikä 57) Kembisa, Kongon demokraattinen tasavalta
Kansalaisuus:  kinsasankongolainen
Ammatti:  nunna
Muut tiedot
Tunnustukset:  Stop Hunger Award, Nansen-palkinto (2013), Mundo Negro Prize of the Comboni Missionaries, Aurora Humanitarian (2020)
Angélique Namaika (s. 11. syyskuuta 1967 Kembisa, Kongon demokraattinen tasavalta) on roomalaiskatolisen sisarkunnan nunna, joka on työskennellyt vuodesta 2008 Kongon demokraattisen tasavallan syrjäisessä koillisosassa. Hänelle myönnettiin YK:n pakolaisjärjestön (UNHCR) vuoden 2013 Nansen-palkinto tunnustuksena työstään erityisesti Herran vastarinta-armeijan (LRA) väkivallan uhrien ja naispakolaisten hyväksi. Vuonna 2009 hän oli itsekin LRA:n väkivaltaisuuksien johdosta maan sisäinen pakolainen.
Namaika on perustanut Saint Daniel Combonin lastenklinikan, LRA:n uhrien toipumiseen keskittyvän Center for Reintegration and Development -keskuksen (CRAD) Ylä-Uelen maakunnan Dungussa (2012) ja orpokodin kuuden kuukauden – 15 vuoden ikäisille lapsille (2014). 2010-luvulla yli 22 000 naista tuki sisar Angéliquen perustamaa keskusta. Hän asuu itse orpokodissa lasten luona ja valvoo CRAD-keskuksen päivittäistä toimintaa. CRAD-keskuksessa väkivallan uhreja ja pakolaisia autetaan muun muassa tervehtymään, heitä opetetaan lukemaan ja hankimaan toimeentulonsa.
Sisar Angélique on saanut 2010-luvulla useita tunnustuksia ja joitain tukipäätöksiä toiminnan tukemiseksi. Tunnustuksiin lukeutuvat Stop Hunger Award, Nansen-palkinto (2013) ja siihen liittyvä 100 000 dollarin palkintoraha, Mundo Negro Prize of the Comboni Missionaries ja Aurora Humanitarian -valinta (2020, eli Aurora Prize -finalisti).
Käännös suomeksi
Darrell Issa

Darrell Issa
Darrell Issa (s. 1. marraskuuta 1953 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko.
Issa palveli Yhdysvaltain maavoimissa vuosina 1970–1980. Hän sai humanististen tieteiden kandidaatin oppiarvon Siena Heights Universitysta vuonna 1976. Issa oli toimitusjohtajana 1990-luvulla perustamassaan elektroniikkayrityksessä ja toimi lisäksi Consumer Electronics Associationin puheenjohtajana. Hän sai Entrepreneur of the Year -tunnustuksen vuonna 1994. Issalla on monia patentteja nimissään.
Issa istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 2001–2019 ja tuli valituksi uudelleen sinne vuonna 2020. Hän ilmoitti maaliskuussa 2025 asettavansa Donald Trumpin ehdolle Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi, vaikka ehdokkaiden asettamisen takaraja oli umpeutunut 31. tammikuuta.
Luettelo Tanskan puolueista

Tämä artikkeli on luettelo Tanskan puolueista.
Nykyiset kansankäräjäpuolueet

Kansankäräjien suurin puolue on kansankäräjävaalien 2022 jälkeen poliittiseen keskusta-vasemmistoon lukeutuva Sosiaalidemokraatit.
| Puolue> Nimi | Puolue> Nimi | Puolue> Tunnus | Politiikka> Puheenjohtaja | Politiikka> Asemointi | Politiikka> Ideologia | Jäsenet> Kansankäräjät | Jäsenet> Euroopan parlamentti | Jäsenet>  | Jäsenet>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Sosiaalidemokraatit | A | Mette Frederiksen | keskusta-vasemmisto | sosiaalidemokratia | 50 / 179  | 3 / 14  |  |  |
|  | Venstre | V | Jakob Ellemann-Jensen | keskusta-oikeisto | konservatiiviliberalismi, talousliberalismi | 23 / 179  | 4 / 14  |  |  |
|  | Moderaatit | M | Lars Løkke Rasmussen | keskusta | sosiaaliliberalismi, arvokonservatismi | 16 / 179  |  |  |  |
|  | Sosialistinen kansanpuolue | F | Pia Olsen Dyhr | vasemmisto | vihreä liike, sosialismi | 15 / 179  | 2 / 14  |  |  |
|  | Tanskademokraatit | Æ | Inger Støjberg | oikeisto |  | 14 / 179  |  |  |  |
|  | Liberaali allianssi | I | Alex Vanopslagh | keskusta-oikeisto | liberalismi, oikeistolibertarismi | 10 / 179  | 0 / 14  |  |  |
|  | Konservatiivinen kansanpuolue | C | Mona Juul | keskusta-oikeisto | konservatismi, liberaalikonservatismi | 10 / 179  | 1 / 14  |  |  |
|  | Yhtenäisyyslista | Ø | Kollektiivinen johto | äärivasemmisto | ekososialismi, antikapitalismi | 9 / 179  | 1 / 14  |  |  |
|  | Radikaali Venstre | B | Martin Lidegaard | keskusta, keskusta-vasemmisto | sosiaaliliberalismi, EU-myönteisyys | 7 / 179  | 2 / 14  |  |  |
|  | Nye Borgerlige | D | Pernille Vermund | oikeisto, äärioikeisto | kansalliskonservatismi, EU-kriittisyys | 6 / 179  | 0 / 14  |  |  |
|  | Alternativet | A | Franciska Rosenkilde | keskusta-vasemmisto | vihreä liike | 6 / 179  | 0 / 14  |  |  |
|  | Tanskan kansanpuolue | O | Kristian Thulesen Dahl | oikeisto | kansalliskonservatismi, arvokonservatismi | 5 / 179  | 1 / 14  |  |  |
Puolueet ilman parlamenttiedustusta

| Tunnus | Nimi | Johtaja |
| --- | --- | --- |
| N | EU:n vastainen kansanliike Folkebevægelsen mod EU | Kollektiivinen johto |
| P | Stram Kurs | Rasmus Paludan |
| K | Kristillisdemokraatit Kristendemokraterne | Isabella Arendt |
| S | Schleswigin puolue Slesvigsk Parti Schleswigsche Partei | Carsten Leth Schmidt |
Entisiä puolueita

Keskustademokraatit (Centrum-Demokraterne)
Yhteinen asia (Fælles Kurs)
Kommunistiliitto (Kommunistisk Forbund)
Tanskan kansanpuolue (1941) (Dansk Folkeparti)
Vapaat sosiaalidemokraatit (Frie Socialdemokrater)
Tanskan kansallisosialistinen työväenpuolue (Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti)
Kansallinen liberaalipuolue (Nationalliberale Parti)
Rauhanpoliittinen kansanpuolue (Fredspolitisk Folkeparti)
Vapaat demokraatit (De Frie Demokrater)
Vakaumuksellisten työnvieroksujien liitto (Sammenslutning af Bevidst Arbejdssky Elementer)
Uno Ullberg

Uno Ullberg
Uno Werner Ullberg (15. helmikuuta 1879 Viipuri – 12. tammikuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Arkkitehtina Ullberg on tunnettu nimenomaan funktionalistina. Pääosa hänen töistään on jäänyt luovutetulle alueelle Viipurin Karjalaan. Muualle Suomeen hän teki pääasiassa sairaaloita toimiessaan Lääkintöhallituksen arkkitehtina.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Uno Ullbergin vanhemmat olivat maalarimestari Carl Johan Ullberg ja  Hulda Augusta Gallen. Hänen äidinkielensä oli ruotsi. Ullbergin ensimmäinen puoliso vuodesta 1909 oli näyttelijä Maria (Maiju) Ranta (1882–1917). Heillä oli kaksi tytärtä, huonekalusuunnittelija Thuja (Tuja) Maria Kirkkala (k. 1944) ja Kirsi Sorella Ullberg. Uno Ullbergin toinen puoliso oli vuodesta 1919 Johanna Elisabeth (Moen) Clementson-Granström (1874–1957).
Ullberg tuli ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta 1898. Hän valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1903. Opiskeluaikanaan hän teki tutkimusmatkan Itä-Karjalaan yhdessä opiskelutoveriensa Jalmari Kekkosen ja Alarik Tawaststjernan kanssa. Suomen muinaismuistoyhdistys julkaisi matkasta myöhemmin teoksen Kansanomaisia rakennustapoja ja koristemuotoja Karjalasta kahden puolen rajaa. Valmistumisensa jälkeen Ullberg toimi piirtäjänä Gustaf Nyströmin ja Nyström-Petrelius-Penttilän arkkitehtitoimistoissa.
Vuonna 1906 Ullberg perusti Viipuriin toimiston C. A. Gyldénin kanssa, jonka tärkeimpiä töitä oli Hackmanin liiketalo Viipurissa. Oman toimiston Viipuriin Ullberg perusti 1909 ja hän piti sitä vuoteen 1932 saakka. Hän suunnitteli Viipuriin ja lähiympäristöön huomattavan määrän liike- ja toimistorakennuksia. Tunnetuimpia töitä tuolta ajalta ovat Viipurin taidemuseo ja Pyöreän tornin muutostyöt kahvilaksi. Vuosina 1932–1936 Ullberg toimi Viipurin kaupunginarkkitehtina Väinö Keinäsen jälkeen ja ennen Ragnar Ypyää.
Ullberg muutti Helsinkiin Lääkintöhallituksen arkkitehdiksi vuonna 1936. Tässä virassaan hän suunnitteli lukuisia sairaaloita ja parantoloita ympäri Suomea. Hän osallistui politiikkaan Ruotsalaisen kansanpuolueen riveissä mm. Viipurin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1914. Helsingissä asuessaan Ullberg kuului Suomen Arkkitehtiliiton hallitukseen ja oli liiton hallituksen varapuheenjohtajana vuoteen 1938 saakka. Ullberg kuoli Helsingissä 64-vuotiaana, ja hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle; hautakiven suunnitteli Alvar Aalto.
Ullbergin elämäntyötä esiteltiin kesällä 2020 Suomen arkkitehtuurimuseon näyttelyssä.
Töitä Viipurissa ja Karjalassa

Papulan Paviljonki, Viipuri, 1909 (paloi 1918), Axel Gyldénin kanssa
Kauppahuone Hackman & Co:n toimisto- ja asuintalo, Viipuri, 1909, Axel Gyldénin kanssa
Oy Karjalan liike- ja asuintalot, Viipuri, 1911 ja 1914
Tennishalli, Viipuri, 1911
Kauppapankin pääkonttori, Viipuri, 1912, sisäänkäynnin veistokset Felix Nylund
Suomen Yhdyspankin liiketalo, Katariinankatu 24, Viipuri, 1911, sisäänkäynnin veistokset Hilda Flodin
Kauppaneuvos E. V. Sellgrenin huvila Villa Sellgren Venäjänsaarella, 1913
Pohjoismaiden Yhdyspankin talo, Sortavala, 1913
Suomen Pankin talo, Sortavala, 1915
Starckjohannin tavaratalon muutostyöt, Viipuri, 1915
Havi Oy:n työväen asuintalot, Havi, Viipuri, ilmeisesti 1916
Toiminimi Fr. Richardin liiketalo, Katariinankatu 14, Viipuri, 1918
Tohtori Heikelin Sähköparantolalaitos, Viipuri, 1920
Toiminimi W. Dippellin liike- ja asuintalo, Harmaidenveljestenkatu 1, Viipuri, 1921
Viipurin puhelinyhtiön talo, 1922, Paavo Uotilan kanssa
Pyöreän tornin muutostyöt, Viipuri, 1923
As. Oy Pamppalan kerrostalo, Viipuri, 1924
Hackman & Co:n sokerivarasto, Karjaportinkatu, Viipuri, 1925
As. Oy Varjo, Viipuri, 1927
Asuintalo Suorakaide, Kannaksentie, Viipuri, 1927
As. Oy Kellomaniemi, Sortavala, 1927
Leo Hackmanin asuintalo, Viipuri, 1928
Karjalan toimitalo, Viipuri, 1929
Viipurin taidemuseo ja taidekoulu, Hovioikeudenkatu 1, 1930
Sortavalan Säästöpankin talo, 1930
Viipurin Panttilaitoksen talo, Luostarinkatu 2, 1931
Viipurin diakonissalaitos, 1931
Saksalais-ruotsalaisen seurakunnan talo, Luostarinkatu, Viipuri, 1932
Viipurin maakunta-arkisto, Tervaniemi, 1933
Viipurin keskusurheilukenttä, 1934
Viipurin kaupungintalon muutostyöt, 1934
Viipurin linja-autoaseman laajennus, 1936
Viipurin naistensairaala, 1938
Pitkärannan sellutehdas, ml. tehdasalueen kirkko, Pitkäranta
Johanneksen sellutehdas, Johannes
Töitä muualla Suomessa

Aleksander Lampénin talo, Punkaharju, 1932
Outokumpu Oy:n konttori- ja klubirakennus, Outokumpu, 1937
Oulun lääninsairaala, Kontinkangas, 1938
Kemin yleinen sairaala, Kemi, 1938
Bensowin liiketalo, Eteläesplanadi 22, Helsinki, 1940
Helsingin sairaanhoitajatarkoulu, 1940
Helsingin Lastenklinikka, 1946 (yhdessä Erkki Linnasalmen kanssa)
Pohjoismaiden yhdyspankki, Imatra, 1932.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uno Ullberg Wikimedia Commonsissa
Ullberg, Uno hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Viipurin taidemuseo
Kontinkankaan sairaala Oulussa
Willian Pacho

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Willian Joel Pacho Tenorio
Syntymäaika: 16. lokakuuta 2001 (ikä 23)
Syntymäpaikka: Quinindé, Ecuador
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 186 cm
Seura
Seura: Paris Saint-Germain
Pelinumero: 51
Junioriseurat
2012–2016: Huracán de Quinindé
2017–2020: Independiente del Valle
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2019–2022 | Independiente del Valle | 26 | (0) |
| 2022–2023 | Royal Antwerp | 42 | (0) |
| 2023–2024 | Eintracht Frankfurt | 33 | (0) |
| 2024– | Paris Saint-Germain | 21 | (0) |
Maajoukkue
| 2023– | Ecuador | 22 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 4. maaliskuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 4. maaliskuuta 2025.
Willian Joel Pacho Tenorio (s. 16. lokakuuta 2001 Quinindé) on ecuadorilainen jalkapalloilija. Hän edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Paris Saint-Germainia ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura

Pacho siirtyi Independiente del Vallen junioreihin vuonna 2017 ja debytoi seuran edustusjoukkueessa 3. marraskuuta 2019 Ecuadorin pääsarjan ottelussa Delfín SC:tä vastaan. Tammikuussa 2022 Pacho siirtyi kotimaastaan viisivuotisella sopimuksella belgialaisseura Royal Antwerpiin.
Pacho pelasi kevätkaudella 2022 Royal Antwerpissa vain kolme ottelua. Kaudella 2022–2023 Pacho vakiinnutti paikkansa Antwerpin avauskokoonpanossa ja pelasi kauden aikana yhteensä 50 ottelua seuran voittaessa sekä Belgian mestaruuden että Belgian cupin.
Maaliskuussa 2023 saksalaisseura Eintracht Frankfurt ilmoitti tehneensä Pachon kanssa viisivuotisen sopimuksen, joka astuisi voimaan heinäkuussa 2023. Pacho pelasi kaudella 2023–2024 Bundesliigassa 33 ottelua, joissa hän antoi kaksi maalisyöttöä. Konferenssiliigassa hän pelasi kuusi ottelua, joista kaikissa täydet minuutit.
Elokuussa 2024 Pacho siirtyi Frankfurtista ranskalaiseen Paris Saint-Germainiin 40 miljoonan euron siirtosummalla. Pacho teki ensiesiintymisensä Mestarien liigassa 18. syyskuuta 2024 PSG:n 1–0-voittoon päättyneessä ottelussa Gironaa vastaan.
Maajoukkueura

Pacho valittiin Ecuadorin joukkueeseen vuoden 2022 MM-kilpailuihin, mutta jäi turnauksessa ilman peliaikaa. Pacho debytoi Ecuadorin maajoukkueessa 28. maaliskuuta 2023 ystävyysottelussa Australiaa vastaan, jossa hän teki myös ensimmäisen maajoukkuemaalinsa. Vuoden 2024 Copa Américassa Pacho pelasi kaikki neljä ottelua Ecuadorin pudotessa puolivälierissä Argentiinalle.
Peippola (Kotka)

Hurukselantietä Peippolassa. Liittymä Kymin lentokentälle.
Peippola on kylä Kotkassa. Se sijaitsee Kotkan keskustaajaman pohjoispuolella seututien 357 varrella. Asukasluku on 522 (31.12.2012). Peippola kuului Kymin kuntaan vuoteen 1976 saakka.
Peippola on pääosin toisen maailmansodan jälkeen rakennettua omakotitaloaluetta. Kylän kautta on tieyhteys Kymin lentokentälle.
Igbot

Igbot eli ibot ovat pääasiassa Nigeriassa elävä etninen ryhmä, johon kuuluu joitakin kymmeniä miljoonia afrikkalaisia. Heitä on noin 15 prosenttia Nigerian väestöstä sekä monia kamerunilaisia. Myös heidän puhumansa kieli on nimeltään igbo eli ibo.
Nigerian igboista suurin osa asuu Abian, Anambran, Ebonyin, Enugun ja Imon osavaltioissa (yli 90 % väestöstä kussakin) sekä myös Deltan ja Riversin osavaltioissa (noin 40 % väestöstä kummassakin).
Igbot muodostavat Etelä-Nigerian toiseksi suurimman ihmisryhmän. He ovat sosiaalisesti ja kulttuurisesti monimuotoista väestöä, jotka asuvat maan kaakkoisosassa. Igbot koostuvat useista alaryhmistä, jotka kaikki puhuvat yhtä kieltä, ja asuvat hajallaan kylissä, joista puuttuu kaupungit ja keskitetyt valtakunnat, jotka ovat ominaisia muille Nigerian suurille ryhmille, kuten joruboille ja hausoille.
Igbot asuvat perinteisesti tiiviissä kylissä, jotka on rakennettu keskusaukion ympärille. Keskusaukiolla pidetään kokouksia ja seremonioita. Kylästä ulottuu joskus useiden kilometrien päähän laaja viljelysmaa, joka on jaettu lohkoihin, joista yhtä tai kahta viljellään vuosittain, kun taas muut ovat kesannolla. Kylien reunoilla ja niitä yhdistävien teiden varrella on hajallaan öljy- ja raffiapalmulehtoja. Sen jälkeen kun Nigeriasta löytyi öljyä, kyliin on vedetty tie, vesijohto ja sähkö sekä rakennettu terveysasema.
Eurooppalaiset ovat olleet igbojen kanssa tekemisissä 1400-luvulta asti. Rannikolla, missä igbot asuivat, käytiin vilkasta kauppaa, aluksi orjista, myöhemmin teollisuuden raaka-aineista kuten puutavarasta ja norsunluusta.
Vuonna 1966 igboihin kuuluneet upseerit yrittivät vallankaappausta ja julistivat sen jälkeen Biafran itsenäiseksi. Hausaväestön muslimit aloittivat kristittyjen igbojen massamurhaamisen, mikä johti igbojen pakenemiseen kotimaastaan itään, jossa heidän kansansa oli etnisistä ryhmistä runsaslukuisin.
Igbomaan kartta
Ebersin papyrus

Papyruksen syöpää käsittelevä osa.
Ebersin papyrus on papyrusarkeille tehty egyptiläinen käsikirjoitus noin vuodelta 1550 eaa. Se käsittelee lääketiedettä. Papyrus on saanut nimensä saksalaisen Georg Ebersin mukaan, joka osti sen Luxorista vuonna 1873. Papyrusta säilytetään nykyisin Leipzigin yliopiston kirjastossa.
Käsikirjoitus on 110 sivua pitkä. Se käsittelee vatsaongelmia, suolistoloisia, iho-ongelmia, sydänvaivoja, pääongelmia kuten migreeniä, virtsaneritystä, hiuksia, kieliongelmia, hammasvaivoja, nenä-, kurkku- ja korvasairauksia sekä gynekologisia vaivoja. Siinä on taudin kuvaus, syy ja hoito-ohje.
Käsikirjoituksessa on 875 lääkkeiden valmistusohjetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ebersin papyrus Wikimedia Commonsissa
Las Vegas

| Las Vegas |
| --- | --- |
 Las Vegas Strip.
 lippu:  vaakuna

 Las Vegas
 Koordinaatit: 36°10′30″N, 115°8′11″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Nevada
Piirikunta:  Clark
Hallinto:  
 – Pormestari:  Carolyn Goodman (sit.)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  352 km²
 – Josta vettä:  0,1 km² 
Korkeus:  183 m
Väkiluku (2017 arvio):  648 224
 – Väestötiheys:  1 700 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-8
 – Kesäaika:  UTC-7
Lempinimi::  Vegas, Syntien kaupunki, Valojen kaupunki, Maailman uhkapelipääkaupunki, Maailman viihdepääkaupunki, Toisten mahdollisuuksien pääkaupunki, Maailman hääpääkaupunki, Hopeakaupunki
 
 lasvegasnevada.gov 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Las Vegas on Nevadan osavaltion suurin kaupunki. Kaupungin asukasluku vuonna 2017 oli 646 676. Las Vegasin metropolialueella asui vuonna 2014 yli kaksi miljoonaa ihmistä. Las Vegasin pääelinkeino on matkailu, joka perustuu pääosin kasinoihin, joista kaupunki on kuuluisa.