stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rakennelma
Erilaisia rakennelmia

rakennelma
esiintymislava
katos
kioski
koju
käymälä
liiteri
muu aita kuin pensasaita
suuri ulkomainos
urheiluvälinevaja
vaja
yleisörakennelma
asuntovaunualue
golfkenttä
katsomo
kokoontumispaikka
leikkikenttä
pallokenttä
uimarannan pukusuoja
urheilupaikka
yleisöteltta
liikuteltava laite
käytössä oleva matkailuvaunu tai asuntolaiva paikallaan pidettynä; pelkkä säilyttäminen ei vielä tee niistä rakennelmaa
erillislaite
hiihtohissi
maailmanpyörä
majakka
masto
muistomerkki
savupiippu
suurehko antenni
suuri valaisinpylväs
säiliö
tuulivoimala
vesitorni
vuoristorata
vesirajalaite
aallonmurtaja
kanava
suurehko laituri
suuri silta
voimalan pato
säilytys- ja varastointialue
suuri pysäköintialue
suuri varastointialue
Pienehkö laitos

Rakennelmiin verrattavia pienehköjä laitoksia, joiden rakentamiseen saatetaan tarvita toimenpidelupa, ovat esimerkiksi
kuvapatsaat
muistopatsaat
polttoainesäiliöt
vesialtaat
Rakenteilla oleva esiintymislava Raumanmeren juhannus -festivaaleilla 2006.
Tariq Ramadan

Tariq Ramadan
Tariq Said Ramadan (s. 26. syyskuuta 1962) on sveitsiläinen islamintutkija. Hänen isoisänsä oli Muslimiveljeskunnan egyptiläinen perustaja Hassan al-Banna. Ramadan on työssään keskittynyt ennen kaikkea muslimien asemaan nyky-Euroopassa. Hän ylsi 58. sijalle Maailman intellektuellit 2005 -äänestyksessä.
Ramadan on entinen Oxfordin yliopiston professori.
Ramadan ei hyväksy jihadistijärjestö Isisin julistamaa islamilaista kalifaattia. Ramadan katsoo, että Koraanin sana jihad pitää oikeammin kääntää sanalla "yrittää". Se viittasi siihen, että muslimien tuli vastustaa itsekkäiden tahojen valheita ja terroria; heidän piti olla kärsivällisiä. Suurinta jihadia Koraanissa oli siksi sydänten jihad itsekkyyttä vastaan. Koraani opettaa, että vaikka sodankäyntiä tulee välttää aina kun mahdollista, se on joskus eettisesti välttämätöntä vastauksena ekspansionismiin ja sortoon. Muhammed ei ollut hyökkäilevä sodanlietsoja vaan korosti aina ystävällisyyttä, suvaitsevaisuutta ja armoa.
Ramadanin oli määrä puhua Helsingin yliopiston keskustelutilaisuudessa 10. marraskuuta 2017, mutta tapahtuma siirrettiin, kun kaksi ranskalaisnaista syytti Ramadania raiskauksesta. Ramadan oli vieraillut Suomessa viimeksi 2006, jolloin visiitti synnytti kohua Ramadanin Muslimiveljeskuntaan liittyvien yhteyksien vuoksi. Hän on ollut vapaana takuita vastaan, kun hänestä tehtiin vuonna 2019 rikosilmoitus raiskauksesta, joka tapahtui 2014.
Valittuja teoksia

Arab Awakening, 2012. ISBN 978-1-84-614650-3
The Quest for Meaning: Developing A Philosophy of Pluralism, 2010. ISBN 978-0-14-191957-7
What I Believe, 2009. ISBN 978-0-19-538785-8
Radical Reform: Islamic Ethics and Liberation, 2009. ISBN 978-0-19-533171-4
In the Footsteps of the Prophet: Lessons from the Life of Muhammad, 2007. ISBN 978-0-19-530880-8
Western Muslims and the future of Islam, 2004. ISBN 0-19-517111-X
Islam, the West, and the Challenge of Modernity, 2001. ISBN 0-86037-311-8
To Be a European Muslim, 1999. ISBN 0-86037-300-2
Aiheesta muualla

Tariq Ramadan: 'ISIL is not Islamic (Arkistoitu – Internet Archive) Aljazeeran haastattelu (Lähetetty 11.10.2014)
Tariq Ramadanin oma sivusto
Tariq Ramadanin audio- ja video- luentoja Halal Tube
Tariq Ramadan: Mitä merkitsee käsite "maltillinen" muslimi
Tariq Ramadan influences – Tariq Ramadanin oma video
Change is possible after Tunisia,but Egypt is different, Nina zu zu Fürstenbergin haastattelee, Reset-dialogi kulttuurien vuorovaikutuksesta
VIDEO: "We cannot accept a dogmatic interpretation of Islam", Reset-dialogi kulttuurien vuorovaikutuksesta
VIDEO: "Shari'a and Democracy in Arab Constitutions", Tariq Ramadanin keskustelu Abdullahi Ahmed An-Na'imin kanssa, Reset-dialogi kulttuurien vuorovaikutuksesta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Orvo Raippamaa

Orvo Raippamaa (22. elokuuta 1907 Viipuri – 20. syyskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja parapsykologian ja rajatiedon tuntija.
Orvo Raippamaa oli Suomen Parapsykologisen Tutkimusseuran jäsenenä vuodesta 1949 alkaen ja hän toimi seuran sihteerinä 15 vuoden ajan. Hän piti parapsykologiasta, rajatiedosta ja henkisestä kehityksestä luentoja ja laati aiheista myös lehtikirjoituksia. Luento- ja lehtitekstit julkaistiin myöhemmin kirjana. Vuonna 1965 Raippamaa oli mukana perustamassa Suomen parapsykologian instituuttia yhdessä Jarl Fahlerin, Astrid Fahlerin ja Gustaf Gabriel Enebäckin kanssa.
Jaana-lehden haastattelussa vuonna 1971 (Jaana 1/1971) Raippamaa kertoi äitinsä olleen selvänäkijä. Raippamaa joutui 15-vuotiaana junaonnettomuuteen, jossa hänen toinen jalkansa meni polven alapuolelta poikki. Hän kertoi nähneensä tapauksen edeltä käsin enneunena ja myös hänen äitinsä oli nähnyt tämän unen. Raippamaa kertoi nähneensä myös muita enneunia muun muassa talvisodan syttymisestä ja tulevasta vaimostaan.
Maalauksia

Iltarusko: öljymaalaus. 1948
Suurkirkko Helsinki: öljymaalaus. 1951
Paris-52: öljymaalaus.
Kirjallisuutta

Tiettömällä tiellä: matkaseuraa totuuden etsijälle; kokoelma Orvo Raippamaan säilyneistä teksteistä, toimittaneet Timo Kyllönen ja Markku Siivola. Toimittajat, Helsinki 2013 ISBN 978-952-93-2847-5
Jouko Aho: Parapsykologit: ulkopuolisen näkemys poikkeavan tieteen suomalaiseen historiaan. Historiallisia tutkimuksia 176. Suomen historiallinen seura, Helsinki 1993 ISBN 951-8915-80-6
Aiheesta muualla

Orvo Raippamaa -- rajatietopiirien viisain ihminen, psykiatrian erikoislääkäri ja uniryhmätyönohjaaja Markku Siivolan luento Rajatiedon keskuksessa Helsingissä 21.1.2014 (Youtube)
Orvo Raippamaan maalauksia
Suomalaisen kuvataiteen bibliografia: Orvo Raippamaa
Annamari Ranki

| Annamari Ranki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. tammikuuta 1955 Helsinki
Kuollut: 14. tammikuuta 2024 (69 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  iho- ja sukupuolitautiopin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (LL 1977, LKT 1978)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Ihotaudit (ihosyövät, virusinfektiot), ihotautien allergologia ja sukupuolitaudit
Palkinnot:  SVR R1, Suomalaisen tiedeakatemian jäsen (2010–)
Aiheesta muualla
Annamari Ranki tutkijaportaalissa
Päivi Annamari Ranki (o.s. ja 1992– Ranki, aiemmin 1976– Ranki-Häyry); (3. tammikuuta 1955 Helsinki – 14. tammikuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, lääketieteen tohtori ja Helsingin yliopiston iho- ja sukupuolitautiopin professori.
Ranki tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1972. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa lääkäriksi (LL 1977) ja lääketieteen tohtoriksi (LKT 1978). Ranki-Häyryn englanninkielinen artikkeliväitöskirja (1978) oli otsikoitu T and B lymphocyte markers : subclass specificity of the ANAE marker compared to surface markers. Hän sai iho- ja sukupuolitautien erikoislääkärin pätevyyden vuonna 1983, ja ihotautien allergologian erikoislääkärin pätevyyden vuonna 2005. Hän oli kokeellisen dermatologian dosentti vuosina 1983–1989 ja sitten iho- ja sukupuolitautiopin dosentti vuosina 1989–1997.
Ranki toimi erikoislääkärinä Helsingin seudun yliopistollisen keskussairaalan (HYKS) Iho- ja sukupuolitautien klinikalla vuosina 1985–1992. Tänä aikana hän oli vieraileva tutkija Yhdysvalloissa vuosina 1985–1987 (LTCB National Cancer Institute, National Institutes of Health, Bethesda, Maryland; ja Dermatology Service, Memorial Sloan-Kettering Cancer Center, New York). Suomeen palattuaan hän toimi Suomen Akatemian nuorempana tutkijana vuosina 1988–1993, ja Helsingin yliopiston apulaisopettajana Iho- ja sukupuolitautien klinikalla vuosina 1991–1994 sekä Tampereen yliopiston virkaatekevänä apulaisprofessorina vuosina 1993–1994. Ennen Helsingin yliopiston professuuriaan ja siihen kytkeytyvää HYKS:in ylilääkärin asemaa vuodesta 1997, Ranki työskenteli Oulun yliopiston professorina ja Oulun yliopistosairaalan ylilääkärinä vuosina 1994–1996 sekä Tampereen yliopiston professorina ja Tampereen yliopistosairaalan ylilääkärinä vuosina 1996–1997.
Rankin tieteellinen tuotanto käsitti vuoteen 2007 mennessä yli 200 tieteellistä, katsaus- ja oppikirja-artikkelia immunologian, allergologian sekä iho- ja sukupuolitautien aloilta. Sittemmin julkaisuja tuli lisää. Hänellä oli monia ammatillisia asiantuntija- ja luottamustehtäviä Suomessa ja kansainvälisesti. Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen Ranki oli vuodesta 2010. Hän oli Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan ritari (SVR R1).
Ranki oli naimisissa kahdesti. Hänen toinen puolisonsa oli vuodesta 1992 professori Kai Krohn.
Ranki on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Aiheesta muualla

Anne Savin, Ihotautitutkimus etsii kuumeisesti vaihtoehtoja kortisonille yle.fi, uutiset 20.8.2013
Muisti: Kun aids tuli Suomeen (3.5.2017) yle.fi
Google Scholarin haku "Annamari Ranki" (englanniksi) (scholar.google.com)
Annamari Ranki (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Warrior (panssarivaunu)

| Warrior |
| --- | --- |
 FV 510 Warrior
Valmistushistoria
Valmistusmaa:  Iso-Britannia
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  6,34 m
– pelkkä runko:  - m
Leveys:  3,034 m
Korkeus:  2,791 m
Taistelupaino:  28 t
Telaketjut:  -
Maksiminopeus:  
– tiellä:  75 km/h
– maastossa:  - km/h
Toimintasäde:  660 km
Pääase:  30 mm psv-kanuuna
Muu aseistus:  7,62 mm konekivääri 2 kpl neljän savunheittimen patteria
Panssarointi:  -
Moottori:  Diesel
– hevosvoimat:  550 hv
– kilowattia:  410 kW
Miehistö:  3 (johtaja, ampuja, ajaja) +7
Warrior, tunnetaan myös nimellä MCV-80 (engl. Mechanised Combat Vehicle), on englantilainen rynnäkköpanssarivaunu, jonka valmistajana toimii Alvis Vehicles.
Projektin alkutaival

Alkuperäinen esitys Taisteluajoneuvojen kehitys ja tutkimuslaitos Chertseyssä esitti joskus 1969–1971 ensimmäisen kerran tarpeen määritellä brittiarmeijalle uusi miehistönkuljetusvaunun. Alun perin huomattavasti raskaampi noin 30 tonnin ajoneuvo, jossa oli 750 hevosvoiman diesel-moottori ja aseistuksena 30 millimetrin Rarden-kanuuna. Ajoneuvon suojana oli Chobham-panssari, joka takasi riittävän suojan taistelutilanteissa. Chobham-panssarointi kuitenkin jouduttiin kustannussyistä hylkäämään. Ajoneuvosta valmistettiin koealusta Chertseyssä.
Ensimmäinen teollinenhanke esiteltiin 1972, kun Britannian asevalmistajat kutsuttiin esittelemään mahdollisuuksiaan päähankkijana projektille PD1 (Project Definition 1). Esittelyn tuloksena GKN ja Vickers Defence Systems valittiin esittelemään kilpailevat tuotoksensa, minkä seurauksena PD1 saatiin päätökseen 1972–1976.
Hankintaohjelma määriteltiin 1976 tarkemmin ja puolustusministeriö esitti ensimmäisen kerran päätoimittajan valintaa. Aiemmin valitut yhtiöt saivat esitellä mahdollisuuksiaan ja lopulta GKN valittiin päätoimittajaksi.
Mechanised Combat Vehicle-80

GKN Sankey täydensi projektimäärittelun 1977–1979 tultuaan valituksi päätoimittajaksi Mechanised Combat Vehicle-80:lle. Samanaikaisesti Yhdysvallat kehitti uutta jalkaväentaisteluajoneuvoa. Vuosien 1978–1980 välillä suoritettiin FMC XM2:n (M2 Bradley) ja MCV-80:n  rinnakkaisarviointia. MCV-80:n tuotanto aloitettiin 1979, mutta FMV XM2:n kehitystyötä seurattiin edelleen.
Puolustusministeriö valitsi kesäkuussa 1980 MCV-80:n ajoneuvoksi, joka täyttäisi Brittiarmeijan vaatimukset. Tällöin oli valmiina kolme prototyyppiä, joista ensimmäinen oli jousituksen testaamiseen tehty ja kaksi muuta liikuntakykyisiä. Toisessa liikkuvassa prototyypissä oli asennettuna kahdenhengen 30 millimetrin Rarden-tykillä torni ja toisessa torni, jossa oli 7,62 millimetrin konekivääri.
MCV-80 valmistettiin täyttämään Yleisesikunnan asettamat vaatimukset 3533, jotka olivat:
kyky kuljettaa 10 miestä, joihin lasketaan kuljettaja ja ampuja. Kaikilla voitava olla täydellinen taisteluvarustus.
liikkuvuus, joka mahdollistaa yhteistoiminnan Challenger I -taistelupanssarivaunun kanssa
suoja epäsuorantulen sirpaleita vastaan sekä kevyiden käsiaseiden suoraa tulta vastaan
tulivoima, joka mahdollistaa kevyesti panssaroitujen kohteiden tuhoamisen, jalkaväen tulituen sekä ilmatorjunnan mahdollisuus
Vaunu nimettiin 1977 Warrioriksi.
Tuotanto

Warrior kehiteltiin Englannin armeijalle ja se hyväksyttiin otettavaksi käyttöön vuonna 1984. Ensimmäiset vaunut valmistuivat joulukuussa 1986. Englannin armeija tilasi 789 Warrior-vaunua ja sen variaatiota. Näistä viimeiset valmistuivat vuonna 1995. Vuonna 1993 Kuwait tilasi 254 Desert Warrior-vaunua, joista ensimmäiset valmistuivat vuonna 1994. Erona Warriorilla ja Desert Warriorilla on aseistus. Desert-versio on varustettu pienemmällä 25 mm automaattikanuunalla, 7,62 mm konekiväärillä ja kahdella TOW-panssarintorjuntaohjuksella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Trewhitt, Philip: Panssarivaunut ja panssaroidut ajoneuvot, Karisto Oy, Hämeenlinna, 2009, suom. Petri Kortesuo ISBN 978-951-23-5145-9 (s. 210)
Juho Ranta

Juho Ranta, vuoteen 1882 Mäkiranta (4. maaliskuuta 1867 Ilmajoki – 11. lokakuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen kanttori, kuoronjohtaja, säveltäjä ja lehtimies.
Juho Rannan vanhemmat olivat Antti Mäkiranta ja Margareeta Kokko ja puoliso vuodesta 1889 Sanni Elviira Ranta-Nikkola.  Lukkari-urkurikoulun Ranta kävi Helsingissä, valmistuen vuonna 1893. Hän työskenteli Oulun tuomiokirkon kanttorina 1904–1939 ja sävelsi muun muassa kuorolauluja. Peräseinäjoen kanttori-urkurina Ranta oli ollut 1893–1904. Oulussa ollessaan hän toimi myös Oulun reaalilyseon musiikinopettajana, Louhen ja Liiton toimitussihteerinä sekä  Oulun läänin elintarvetoiminnan sihteerinä ja johtajana. Director cantus -arvonimen hän sai 1909. Juho Rannan poika oli säveltäjä Sulho Ranta. Juho Ranta kuului suureen lähetystöön vuonna 1899 Peräseinäjoen edustajana.
Seppo Randell

Seppo Tapani Randell (28. heinäkuuta 1934 Tampere – 17. helmikuuta 2019) oli suomalainen sosiologi ja professori. Hän oli Tampereen yliopiston vt. professori, dosentti ja vuodesta 1971 sosiologian professori. Randell oli myös tiedekuntansa dekaani 1972–1974 ja yliopiston vararehtori. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1990.
Randell suomensi muun muassa Émile Durkheimin teoksia ja kirjoitti sosiologian oppikirjoja.
Teoksia

Varusmiespalvelus ja asennemuutokset. Acta Academiae socialis, 2. Väitöskirja. Tampere: Yhteiskunnallinen korkeakoulu, 1965. ISSN 0496-7887
Lakkala, Heikki – Randell, Seppo: Paavo Koli: Yliopistomies ja edelläkävijä. Acta Universitatis Tamperensis, 23. Tampereen yliopisto, 1984. ISBN 951-44-1713-5. ISSN 0355-5232
Sosiologian peruskurssi. (Forum-kirjasto.) Helsinki: Tammi, 1987. ISBN 951-30-6726-2
Jyrkämä, Jyrki – Randell, Seppo: Vanheneminen ja yhteiskunta: Vanhuuden ja vanhenemisen tarkastelua suomalaisen sosiaaligerontologisen tutkimuksen pohjalta. Tampereen yliopiston sosiologian ja sosiaalipsykologian laitoksen sarja, 23. Tampereen yliopisto, 1987. ISBN 951-44-2125-6. ISSN 0359-8144
Nuoret ja vanhat: Sova-projektin koululaiskyselyn tuloksia. Toimite. Tampereen yliopiston sosiologian ja sosiaalipsykologian laitoksen työraportteja, 28. Tampereen yliopisto, 1989. ISBN 951-44-2450-6. ISSN 0359-8144
Näköala Vainiolta: Lielahden kaupunginosakirja. Tampereen kaupunginosat, 11. Tampere: Lielahden omakotiyhdistys, 1997. ISBN 951-609-062-1. ISSN 1236-4347
Taavetti Randell: Koko paikkakunnan kauhu. Murhenäytelmä viidessä polvessa. 2. korjattu painos. Omakustanne, 2005. ISBN 952-91-8731-9
Aiheesta muualla

Seppo Randellin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Raoul Wallenberg

Raoul Wallenberg passikuvassa kesäkuussa 1944.
allekirjoitus
Raoul Wallenberg  kuuntele ääntämys (ohje) (4. elokuuta 1912 Lidingö, Ruotsi – heinäkuussa 1947) oli ruotsalainen diplomaatti ja hyväntekijä, joka pelasti kymmeniätuhansia Unkarin juutalaisia holokaustilta toisen maailmansodan aikana heinä–joulukuussa 1944 työskennellessään lähetystösihteerinä Budapestissa. Hän järjesti juutalaisille suojapasseja ja pääsyn Ruotsiin. Vallattuaan Budapestin vuoden 1945 alussa Puna-armeija vangitsi Wallenbergin ja hänet vietiin tuntemattomasta syystä vankina Neuvostoliittoon. Neuvostoliittolaisten antaman ilmoituksen mukaan hän kuoli vankilassa vuonna 1947, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa. Kuolinpäiviksi on mainittu 16. heinäkuuta 1947 ja 17. heinäkuuta 1947. Ruotsin verovirasto julisti vuonna 2016 Wallenbergin kuolleeksi ja merkitsi kuolinpäiväksi 31. heinäkuuta 1952.
Wallenberg on saanut lukuisia kunnianosoituksia. Hän on nimetty kunniakansalaiseksi Kanadassa, Unkarissa, Israelissa, Yhdysvalloissa ja Australiassa. Myös Israel on nimennyt Wallenbergin yhdeksi vanhurskaaksi kansakuntien joukossa. Hänelle on pystytetty muistomerkkejä, ja hänen mukaansa on nimetty katuja kaikkialla maailmassa. Raoul Wallenberg -komitea perustettiin vuonna 1981 "ylläpitämään humanitaarisia ihanteita ja väkivallattoman rohkeutta Raoul Wallenbergin tapaan". Se myöntää vuosittain Wallenbergin muistoksi perustetun Raoul Wallenberg -palkinnon henkilölle, joka on ansioitunut näissä tavoitteissa.
Ruotsista on löytynyt lyhyt filminpätkä, jossa Wallenberg näkyy. Se on tiettävästi ainoa hänestä olemassa oleva filmi. Siinä Wallenberg opettaa luultavasti kesällä tai syksyllä 1940 ampumaharjoituksissa nuoria kodinturvajoukkojen sotilaita.
Nuoruus

Wallenberg syntyi vuonna 1912 Kappstassa Lidingössä lähellä Tukholmaa, jonne hänen äitinsä isovanhemmat, professori Per Johan Wising ja Sophie Wising, olivat rakentaneet kesähuvilan 1882. Hänen isoisänsä Gustaf Wallenberg oli diplomaatti ja toimi suurlähettiläänä Tokiossa, Istanbulissa ja Sofiassa.
Wallenbergin vanhemmat menivät naimisiin vuonna 1911. Isä Raoul Oscar Wallenberg (1888–1912) oli Ruotsin laivaston upseeri, ja hän kuoli syöpään kolme kuukautta ennen poikansa syntymistä. Äiti Maria "Maj" Sofia Wising (1891–1979) avioitui vuonna 1918 Fredrik von Dardelin kanssa (k. 1979). Heille syntyi poika Guy ja tytär Nina (myöh. Lagergren).
Vuonna 1931 Wallenberg lähti opiskelemaan arkkitehtuuria Michiganin yliopistoon Yhdysvaltoihin. Koulussa hän oppi puhumaan englantia, saksaa ja ranskaa. Hän käytti lomat tutustuakseen Yhdysvaltoihin. Vaikka Wallenbergin perhe oli varakas, hän työskenteli sekalaisissa töissä. Hän esimerkiksi ajoi muiden nuorten opiskelijamiesten kanssa polkupyöräriksaa Chicagon 1933 Century of Progress -maailmannäyttelyssä.
Palattuaan Ruotsiin Wallenberg ei amerikkalaisesta arkkitehdintutkinnosta huolimatta onnistunut saamaan alan töitä. Lopulta hänen isoisänsä järjesti hänelle työtä Kapkaupungissa Etelä-Afrikassa omistamansa rakennusmaeriaaleja myyvän ruotsalaisen yhtiön toimistossa. Vuosina 1935–1936 Wallenberg työskenteli hollantilaisen pankin konttorissa Haifassa Palestiinassa. Hän palasi Ruotsiin 1936 ja sai työpaikan Tukholmassa setänsä ja kummisetänsä Jacob Wallenbergin avulla keskieurooppalaisessa Trading Company Export-Import -kauppayhtiössä, joka kävi kauppaa ja Tukholman Keski-Euroopan välillä. Yrityksen omisti Unkarin juutalainen Kálmán Lauer.
Työskentely Unkarissa

Holhoojahallituksen ja Miklós Horthyn valtakaudella Unkarissa hyväksyttiin vuonna 1938 useita juutalaisvastaisia toimenpiteitä. Juutalaiset eivät saaneet enää toimia kaikissa ammateissa eivätkä kaikissa valtion viroissa. Avioliitot juutalaisten ja ei-juutalaisten välillä kiellettiin. Lauerin oli yhä vaikeampi matkustaa Unkariin, ja Wallenbergista tuli hänen uskottu miehensä. Wallenberg oppi pian unkarin kielen, ja vuonna 1941 hän teki useita matkoja Budapestiin. Vuoden sisällä Wallenbergistä tuli yhtiön osakas ja kansainvälisten asioiden johtaja.
Vaikka Saksan tappio maailmansodassa oli huhti- ja toukokuussa 1944 jo selvä, saksalaiset ja heidän unkarilaiset liittolaisensa alkoivat karkottaa Unkarin juutalaisia suurin määrin, jopa 12 000 henkilöä päivässä. Unkarin juutalaisten vainosta tuli pian tunnettu asia ulkomailla, toisin kuin holokaustista sen koko laajuudessa. Loppukeväällä 1944 George Mantello julkaisi raportin, jota nykyisin kutsutaan Vrba-Wetzler-raportiksi. Maailman johtajat, kuten Churchill ja Roosevelt, yrittivät auttaa Horthya keskeyttämään karkotukset.
Keväällä 1944 Roosevelt lähetti Iver Olsenin Tukholmaan Yhdysvaltojen sotapakolaislautakunnan virallisena edustajana. Hän etsi henkilöä, joka oli halukas ja kykenevä lähtemään Budapestiin järjestämään juutalaisten pelastusohjelman. Olsen uskoi, että Wallenberg oli tehtävään oikea mies.
Diplomaattina Budapestissa

Elokuusta 1944 alkaen Wallenberg toimi Budapestissa diplomaattina. Hän myönsi suojapasseja, jotka osoittivat kantajansa olevan Ruotsin kansalainen ja odottavan siirtoa kotimaahan. Suojapassin haltijoita ei yleensä karkotettu, vaikka passi ei ollut virallinen asiakirja. Suojapassin sanotaan pelastaneen noin 20 000 juutalaisen hengen. Olsenin järjestön keräämillä rahoilla Wallenberg hankki Budapestista myös taloja, jotka julistettiin diplomaattisen koskemattomuuden suojaamiksi. Suojapaikan näistä taloista saivat tuhannet juutalaiset.
Neuvostoliiton pidättämänä

Wallenberg vangittiin, kun Neuvostoliiton joukot saapuivat Budapestiin 17. tammikuuta 1945. Neuvostosotilaat kuulustelivat häntä ja hän kertoi heille toiminnastaan juutalaisten pelastamiseksi. On arveltu, että Wallenberg pidätettiin, koska hänet palkannut amerikkalainen oli Yhdysvaltojen agentti. Usein mainitaan myös, että Wallenbergillä olisi ollut tietoja Neuvostoliiton toteuttamasta Katynin joukkomurhasta. Yleinen olettamus on, että NKVD kaappasi Wallenbergin kiristääkseen hänellä Ruotsia sodan jälkeen. Hänet ajateltiin voitavan vaihtaa Ruotsiin paenneisiin neuvostokansalaisiin. Ruotsalaistutkija Bernt Schillerin mukaan Wallenberg myös suunnitteli puolueetonta pakolaisten suojeluohjelmaa Unkariin, mitä neuvostoliittolaiset olisivat pitäneet uhkana.
Kuolema

Neuvostoliittolaisten ilmoituksen mukaan Wallenberg kuoli vankilassa vuonna 1947, mutta asiasta ei ole varmaa tietoa.
Unto Parvilahti kertoo teoksessaan Berijan tarhat tavanneensa Butyrkan vankilassa Moskovassa nuoren unkarilaisen aatelismiehen, joka kertoi olleensa Unkarissa Raoul Wallenbergin sellitoverina venäläismiehityksen aikana.
Suomalainen sotavanki Eino Hietala on kertonut haastattelussa, että hän oli kuullut Wallenbergin majailleen naapurisellissään.
Vuonna 1989 Neuvostoliiton viranomaiset luovuttivat ruotsalaiselle valtuuskunnalle Raoul Wallenbergin diplomaattipassin ja kuolintodistuksen, jonka mukaan hän oli kuollut venäläisessä vankilassa vuonna 1947. Tammikuussa 1945 pidätetty Wallenberg oli ilmeisesti teloitettu.
Niin sanottuihin Leinon vankeihin kuulunut suomalainen Boris Björkelund kertoo teoksessaan Stalinille menetetyt vuoteni, että Raoul Wallenberg kuoli sairauteen elokuussa 1955 Krasnojarskin siirtoleirillä, jonne oli koottu armahdettuja ulkomaisia poliittisia vankeja kotiin lähetettäväksi. Diehl–nimisen saksalaisen vangin mukaan vainaja oli seuraavana päivänä haudattu merkitsemättömään hautaan.
Ruotsin verovirasto julisti lokakuussa 2016 Wallenbergin kuolleeksi ja merkitsi kuolinpäiväksi 31.7.1952. Kuolleeksi julistamista oli pyytänyt Wallenbergin suvun edustaja.
Kirjallisuutta

Hannu Rautkallio: Tapaus Raoul Wallenberg. Kertomus vaikenemisesta, syyllisyydestä ja hyväksikäytöstä. Kustannusosakeyhtiö Paasilinna, 2009. ISBN 978-952-5856-00-2.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Profile: Sweden's Holocaust hero BBc (englanniksi)
Raoul Wallenberg (Arkistoitu – Internet Archive) - Yad Vashem (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Romania  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
Wallenberg poikavuosinaan.