Monongahelan taistelu
Taistelu

Matkan aikana Braddockin retkikunta kärsi nälästä, janosta ja kuumuudesta. Kuukausien uuvuttava marssi ja sen aikana puhjenneet sairaudet vähensivät entisestään  miesten taisteluintoa. Vastapuolelle tilanne sen sijaan oli edullinen: ranskalaiset ja intiaanit olivat syöneet ja levänneet hyvin ja intiaanien lisäetuna oli erinomainen paikallistuntemus. Eri heimojen tarkka-ampujilla oli aikaa etsiä itselleen suojainen piilopaikka, jota lähestyjän oli vaikea havaita.
Kohtalokkaana päivänä 9. heinäkuuta 1755 Braddockin mingo-tiedustelijat kulkivat tehtävänsä mukaisesti retkikunnan kärkimiehinä. Mingojen takana everstiluutnantti Gage johti kevyttä jalkaväkeään, joukossa useita krenatöörejä. Heidän takanaan kulkivat kapteeni Gatesin pioneerit, jotka levensivät kuljettavaa reittiä kuudelle raskaassa tarvikelastissa olevalle vankkurille. Sadan metrin päässä vankkureista seurasivat Braddock ja hänen esikuntansa, joihin lukeutui myös George Washington.
Keskipäivän aikaan mingot havaitsivat liikettä puissa ja niiden takana vajaan sadan metrin etäisyydellä. Everstiluutnantti Gage kiirehti miehiään eteenpäin ja määräsi ampumaan kolme yhteislaukausta vihollisen suuntaan. Vaikka musketinkuulat hajaantuivat laajalle alueelle, yksi niistä osui vihollisryhmää komentavaan kapteeni Beaujeuhin, joka menehtyi vammoihinsa.
Komentajansa kuolemasta piittaamatta intiaanit aloittivat taistelun maastossa, joka puineen ja pensaineen tarjosi hyvät mahdollisuudet heidän omaksumaansa sotataktiikkaan. Gagen kevyt jalkaväki vastasi intiaanien tuleen vielä muutamalla tehottomalla yhteislaukauksella ja aloitti vetäytymisen huomattuaan, että  vihollisia oli joka puolella. Myös pioneerit ja vankkurinkuljettajat kääntyivät pakoon. Braddock komensi omia joukkojaan eteenpäin, mutta brittiläiset sotilaat eivät olleet valmistuneet äkilliseen taisteluun oudossa ympäristössä. Yhtäaikaisesti perääntyvät ja hyökkäävät joukot sekoittuivat toisiinsa ja kaaos valtasi taistelukentän. Braddock ja muut upseerit yrittivät turhaan järjestää joukkojaan uudelleen.
Intiaanit turvautuivat taistelun aikana psykologiseen sodankäyntiin ja ripustivat brittien päänahkoja puiden oksiin pelotteeksi vastustajalle. Erään taistelusta pelastuneen irlantilaisen sotilaan mukaan haavoittuneiden miesten ja hevosten huudot ja intiaanien jatkuva verenhimoinen kiljuminen  lisäsivät paniikkia.
Punataudin jäljiltä yhä huonokuntoinen Washington sai virginialaiset alaisensa käyttämään vastustajan taktiikkaa ja tulittamaan näitä puiden ja kallioiden takaa. Braddockilta ammuttiin kaksi ratsua alta ja Washingtonilta yksi. Kun Braddock myöhemmin perääntyi, luoti osui hänen oikeaan käsivarteensa ja lävisti hänen keuhkonsa. Braddockin maatessa tajuissaan mutta kykenemättömänä johtamaan perääntymistä, Washington otti käskyvallan ja järjesti samalla Braddockin pois taistelukentältä. Intiaanit eivät lähteneet seuraamaan pakenevia miehiä yli Monongahelajoen vaan jäivät keräämään ryöstösaalista taistelukentälle.
Washington pystyi keräämään kokoon noin 200 pakenevaa miestä, mutta määrä oli riittämätön taistelun jatkamiseen. Sotilaat taivalsivat läpi yön noin kymmenen kilometrin päässä olevien vankkureiden luo ja aloittivat harkitun vetäytymiseen. Braddock kuoli joitakin päiviä myöhemmin. Washington hautasi hänet lyhyen seremonian myötä retkikunnan paluureitin varrelle. Hauta jätettiin merkitsemättä, etteivät intiaanit löytäisi sitä. Jälkeenpäin eräs retkikunnan mukana olleista pennsylvanialaisista väitti ampuneensa Braddockin kostoksi veljensä kuolemasta, jonka Braddock oli aiheuttanut.