Narrimainen kirjankeräilijä
Sisältö

»Odotat saavasi oppineen maineen ostelemalla hienoimpia kirjoja, mutta epäonnistut täydellisesti ja paljastat vain typeryytesi [...] Tosin pidät kirjaa kädessäsi ja luet koko ajan, mutta et ymmärrä luetusta mitään. Olet kuin aasi joka höristää korviaan kuullessaan lyyran säveliä. [...]»
Lukianoksen teos on muodoltaan diatribe eli keskusteleva puhe. Sen teksti on jaettu myöhemmin 30 lyhyeen lukuun tai jakeeseen.
Lukianoksen esitys on suunnattu jotakin tiettyä rikasta mutta oppimatonta henkilö vastaan, joka keräilee itselleen paljon kirjoja. Lukianos arvostelee tätä voimakkaasti siitä, että tämä on todellisuudessa hyvin oppimaton ja sivistymätön, mutta kokoaa silti suurta kirjastoa ja esiintyy aina kirja kädessään saadakseen itselleen oppineen maineen. Lukianoksen mukaan kyseinen henkilö ei kuitenkaan ymmärrä mitään siitä, mitä lukee, eikä hänen itse asiassa nähdä useinkaan edes lukevan kirjojaan. Kyseinen kirjojen keräilijä ei osaa myöskään erottaa huonokuntoista, vanhaa roskakirjaa hyödyllisestä vanhasta kirjasta, vaan ostaa vanhoja kirjoja vain niiden iän vuoksi. Jos pelkkä lukuisien kirjojen omistaminen tekisi omistajansa oppineeksi, silloin myös kirjahyllyistä tulisi oppineita, koska ne kantavat kaikkia kyseisiä kirjoja. Kukaan ei ajattele, että esimerkiksi joku epämusikaalinen ihminen tulisi taitavaksi huilunsoittajaksi vain ostamalla jonkun kuuluisan huilunsoittajan soittimen, vaikka se olisi kalliskin.
Lukianos havainnoillistaa arvosteluaan kertomalla vertaukseksi useita esimerkkejä. Eräs mies halusi voittaa Delfoin Python kisoissa laulun ja lyyransoiton kilpailun. Hän pukeutui loistavaan kultaiseen pukuun ja myös hänen lyyransa oli kultainen. Kun hän ei kuitenkaan osannut sen enempää laulaa kuin soittaakaan, hänet naurettiin ja ajettiin ulos eikä häntä röyhkeän ulkoasunsa vuoksi säälitty lainkaan. Toinen esimerkki kertoo Orfeuksen lyyrasta, jota tyranni Pittakoksen poika Neanthos halusi soittaa. Hän houkutteli kuitenkin paikalle vain joukon koiria, jotka repivät hänet kuoliaaksi.
Lukianos muistuttaa, että vanhoista kirjoista voi oppia kaksi asiaa: taidon ilmaista itseään sekä taidon käyttäytyä oikein pyrkimällä parhaimpaan ja karttamalla huonoa. Jos ei kuitenkaan välitä kummastakaan, kirjoista ei ole mitään hyötyä. Lukianos huomauttaakin, ettei keräilijä osaa lainkaan keskustella kirjoistaan, ja elää lisäksi säädytöntä elämää:
»Mitä oikein haluat kirjoiltasi, kun yhtenään rullaat niitä auki ja kiinni, liimaat ja leikkelet niitä, voitelet niitä saframilla ja seetriöljyllä, asettelet niihin nimilappuja ja varustat sauvat kultanupein? Mitä luulet tällä voittavasi? Oletko ehkä oppinut ilmaisemaan itseäsi paremmin kirjaostojen ansiosta? Olethan mykempi kuin kala. Elintapaasi ei voi säädyllisin sanoin kuvata. Sanotaan, että olet kaikkien vihaama halveksittavien tapojesi vuoksi. Jos kirjat tekevät ihmisen sellaiseksi, olisi syytä paeta niitä niin kauas kuin mahdollista.»
Lopuksi Lukianos syyttää kirjojen keräilijää siitä, että tämä pyrkii vain tekemään vaikutuksen paikalliseen kuninkaaseen, joka pitää arvossa oppineisuutta ja sivistystä. Lukianos kuitenkin huomauttaa, että jos kuningas on kuullut kirjojen keräilijän kirjaharrastuksesta, on tämä kuullut myös keräilijän öisistä rietasteluista nuorten ilopoikien kanssa. Lukianos pilkkaa keräilijää laajasti tämän sukupuolielämästä, jota pitää yhtä aikaa sekä huvittavana että häpeällisenä, ja kehottaa tätä olemaan sekaantumatta kirjoihin ja omistautumaan vain tälle toiselle harrastukselleen.