stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Lukkari

Antti Matti Lukkari (1993 – 5. tammikuuta 2023) oli suomalainen kokki.
Lukkari opiskeli Ravintolakoulu Perhossa vuosina 2009–2012 ja valmistui ravintolakokiksi. Hän osallistui kilpailuihin opiskeluajoistaan lähtien. Vuonna 2015 Lukkari palkittiin parhaana assistenttina Bocuse d'Or -kilpailussa Lyonissa. Hän avusti tuolloin Matti Jämséniä. Tämän voittonsa jälkeen Lukkari sai työpaikan kolmen Michelin-tähden Geranium-ravintolasta Kööpenhaminassa. Hän aloitti työskentelyn siellä joulukuussa 2015. Aiemmin hän oli työskennellyt G. W. Sundmansissa ja Kulosaaren Casinossa.
Lähes kuuden vuoden ajan Lukkari työskenteli kolmen Michelin-tähden Frantzén-ravintolassa Tukholmassa. Hänet nimitettiin siellä keittiömestariksi.
Lukkari sairastui äkillisesti lomamatkalla Filippiineillä ja kuoli sairaalaan pääsystä huolimatta 29-vuotiaana. Lukkarilla oli todettu verenmyrkytys, tromboottinen trombosytopeeninen purppura ja munuaisvaurio. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Andreas Johnson (jääkiekkoilija)

| Andreas Johnson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. marraskuuta 1994 (ikä 29) Gävle, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  82 kg
Seura
Seura:  Pittsburgh Penguins
Sarja:  NHL
Pelinumero:  18
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–
Aik. seurat:  Frölunda HC (SHL) Toronto Marlies (AHL)   Toronto Maple Leafs (NHL)   New Jersey Devils (NHL)   Utica Comets (AHL)   San Jose Sharks (NHL)
NHL-varaus:  202. varaus, 2013 Toronto Maple Leafs
KHL-varaus:  98. varaus, 2015 Dinamo Minsk
Carl Andreas Johnson (s. 21. marraskuuta 1994 Gävle, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Pittsburgh Penguinsin organisaatiossa. Johnson on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Malmö 2014 | jääkiekko |  |
Johnson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Ruotsin A-maajoukkueessa Johnson on pelannut viisi ottelua tehopistein 1+1=2. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin 18. joulukuuta 2014 Prahassa pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan, jolloin Johnson teki myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa.
Muuta

Johnsonin isoveli Jonathan pelaa HockeyAllsvenskan-joukkue Tingsryds AIF:ssä ja hän on aiemmin esiintynyt myös Frölundan Elitserien/SHL-joukkueessa. Veljesten isä on Frölundan entinen kapteeni Jonas Johnson.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andreas Johnson (jääkiekkoilija) Wikimedia Commonsissa
Andrés Saravia

Andrés Saravia (s. 1991?) on guatemalalainen moottoriurheilija. Hän aloitti uransa karting-sarjoissa. Vuonna 2010 Saravia kilpaili 3 Horas de Costa Rica -kilpailussa, ja seuraavana vuonna hän voitti kyseisen kilpailun. Vuonna 2012 hän kilpaili Formula PanAm GP Series ja Formula Abarth -sarjoissa, ja vuonna 2013 European F3 Open -sarjassa.
Aiheesta muualla

http://www.driverdb.com/drivers/andres-saravia/career/
Argel Fucks

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Argélico Fucks
Syntymäaika: 4. syyskuuta 1974 (ikä 50)
Syntymäpaikka: Santa Rosa, Brasilia
Kansalaisuus:  Brasilia
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 180 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1993-1995 1996-1997 1998-1999 1999 2000-2001 2001-2004 2005 2005 2006 2007 | Internacional Verdy Kawasaki Santos Porto Palmeiras Benfica Racing Santander Cruzeiro Ulbra Hangzhou Greentown |  |
Maajoukkue
| 1995 | Brasilia | 1 (0) |
Argel Fucks (s. 4. syyskuuta 1974 Santa Rosa) on brasilialainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Argel debytoi Brasilian maajoukkueessa 1995.
Ellinikón kansainvälinen lentoasema

Ellinikón kansainvälinen lentoasema (kreik. Διεθνές Αεροδρόμιο Ελληνικού, Diethnés Aerodrómio Ellinikoú, IATA: ATH, ICAO: LGAT, usein Hellenikon, kath.kreik. Ἑλληνικόν), käytössä ollessaan myös Ateenan lentoasema (Κρατικός Αερολιμένας Αθηνών, Krátikos Aeroliménas Athinón), oli kansainvälinen lentoasema Ellinikón kaupungissa Ateenan metropolialueella Kreikassa. Se oli Ateenan lentoasema yli 60 vuotta aina vuoteen 2001, jolloin uusi Ateenan kansainvälinen lentoasema korvasi Ellinikón. Lentoasema sijaitsi noin seitsemän kilometriä Ateenan keskustasta etelään.
Historia

Lentoasema perustettiin vuonna 1938 ja oli Ateenan ensimmäinen suuri lentoasema. Kenttä rakennettiin Chasánin alueelle, ja siksi se tunnettiin nimellä Chasáni (Χασάνι, myös Hassani). Toinen kentän vanha nimi on Kalamáki (Καλαμάκι).
Toisen maailmansodan aikana 1941–1944 kenttä toimi Kreikan miehittäneen Natsi-Saksan ilmavoimien tukikohtana, ja liittoutuneet pommittivat sitä usein. Vuosina 1945–1993 lentoasema oli siviililentojen lisäksi myös Yhdysvaltain ilmavoimien käytössä. Aluksi sitä käytettiin muun muassa Marshall-avun tuomiseen. Lentoasemaa käytettiin Yhdysvaltain ilmavoimien huoltoreittinä muun muassa Lähi-itään, itäiselle Välimerelle ja Pohjois-Afrikkaan. Lentoasemaa käytettiin myös moniin kylmän sodan aikaisiin evakuointioperaatioihin, kuten Lähi-itä (1967), Kypros (1975), Etiopia (1977) ja Iran (1979, 1981). 1970–1980-luvuilla lentoasema koki monia terrori-iskuja ja lentokonekaappauksia, jotka olivat suoraan tai epäsuoraan osa Arabien–Israelin konfliktia.
Lentoasemaa laajennettiin usein. Vuonna 1963 suomalainen arkkitehti Eero Saarinen voitti Itäisen terminaalin rakennuksen arkkitehtuurikilpailun.
Kokonaan uutta lentoasemaa alettiin suunnitella 1970-luvulla. Lentoaseman käyttö ylitti sen kapasiteetiin lopullisesti viimeistään 1990-luvulla, ja se oli erittäin ruuhkainen. Ennen sulkemista lentoasema palveli 13,5 miljoonaa matkustajaa vuodessa, kun se maksimikapasiteetti oli noin 11 miljoonaa matkustajaa. Lentoasemaa käytti 57 lentoyhtiötä, jotka lensivät 87 kohteeseen eri puolilla maailmaa. Lentoasemaa ei kuitenkaan voitu enää laajentaa, koska se oli tiiviin kaupunkialueen ympäröimä ja muutoinkin suhteellisen lähellä keskustaa. Uuden kentän paikaksi ehdotettiin 19 kohdetta eri puolilla Attikaa. Uusi Ateenan kansainvälinen lentoasema eli Elefthérios Venizéloksen lentoasema rakennettiin Spátaan metropolialueen itälaidalle. Se avautui vuonna 2001 ja korvasi Ellinikón kokonaan, minkä seurauksena Ellinikó suljettiin. Lentoaseman IATA-koodia ATH käytetään nykyään uudesta Ateenan kansainvälisestä lentoasemasta.
Rakennelmat > Kenttä

Lentoasemalla oli kaksi terminaalia. Läntinen terminaali oli Olympic Airlinesin käytössä ja Itäinen terminaali kansainvälisen liikenteen käytössä. Lentokentällä oli kaksi kiitotietä, joista toisen pituus oli 3 500 metriä ja leveys 60 metriä, ja toisen pituus 3 148 metriä ja leveys 45 metriä. Kenttä oli rakennettu lähelle Saroninlahden rantaa noin 21 metrin korkeuteen merenpinnasta. Alun perin vuonna 1938 kentällä oli yksi kiitotie, jonka pituus oli 1 800 metriä.
Rakennelmat > Nykytila

Sulkemisen jälkeen lentokenttäalueen pohjoisosa muutettiin urheilupuistoksi, jossa kilpailtiin Ateenan vuoden 2004 olympialaisissa lajeina koskipujottelu, ratamelonta, maahockey, baseball ja softball. Entisiä hangaareja käytettiin kisojen miekkailu -ja koripallohalleina. Eteläosa on edelleen alkuperäisessä asussaan.
Vaikka Ellinikón alueella ei ole enää lentoasematoimintaa, siellä sijaitsee edelleen Ateenan lentoliikenteen tutka-asema. Kentällä on edelleen vanhoja lentokoneita, suurimpana yksi Boeing 747 -lentokone, ja siellä toimii Olympic Airwaysin museo.
Euroopan pakolaiskriisin aikana vuonna 2016 kenttä toimi myös pakolaisten telttamajoitustilana, ja sinne majoitettiin noin 4 000 pakolaista.
Rakennelmat > Suunnitelmat

Lentokentän paikalle on ollut tarkoitus olympialaisten päättymisestä lähtien rakentaa suurikokoinen Ellinikón kaupunkipuisto (Μητροπολιτικό Πάρκο Ελληνικού, Mitropolitikó Párko Ellinikoú), sillä Ateenan metropolialueella on sen kokoon nähden hyvin vähän puistoalueita. Puiston olisi tarkoitus olla kooltaan 200 hehtaaria. The Hellinikon Project -suunnitelman mukaan alueelle rakennetaan puiston lisäksi luksusasuntoja, hotelleja, rantapromenadi, huvivenesatama ja kasino. Sen maamerkkejä ovat 200 metrin korkeuteen yltävät tornitalot. Suunnitelmalla on myös paljon vastustajia, kuten ympäristöjärjestöt ja Kreikan museovirasto sekä osa paikallisista asukkaista.
Kaupunkipuiston rakentaminen on viivästynyt pitkään Kreikan talousongelmien vuoksi. Mitsotákisin I hallitus päätti lopulta hankkeen toteuttamisesta heinäkuussa 2019. Hankkeen on tarkoitus käynnistyä ehkä jo vuoden 2019 aikana. Saarisen terminaalirakennus on suojeltu vuonna 2006, ja siitä saattaa tulla näyttelytila.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ellinikón kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
Kreikan lentoasemat ja lentokentät
| --- | --- |
Kansainväliset lentoasemat:  Alexandroúpolin kansainvälinen lentoasema · Ateenan kansainvälinen lentoasema · Chanián kansainvälinen lentoasema · Iraklionin kansainvälinen lentoasema · Kalamátan kansainvälinen lentoasema · Kaválan kansainvälinen lentoasema · Kefalonián kansainvälinen lentoasema · Korfun kansainvälinen lentoasema · Kosin kansainvälinen lentoasema · Límnoksen kansainvälinen lentoasema · Mytilínin kansainvälinen lentoasema · Ródoksen kansainvälinen lentoasema · Sámoksen kansainvälinen lentoasema · Thessalonikin kansainvälinen lentoasema · Zákynthoksen kansainvälinen lentoasema
Kansalliset lentoasemat:  Áktion lentoasema · Áraxoksen lentoasema · Astypálaian lentoasema · Chíoksen lentoasema · Ikarían lentoasema · Ioánninan lentoasema · Kálymnoksen lentoasema · Kárpathoksen lentoasema · Kastorián lentoasema · Kozánin lentoasema · Kytheran lentoasema · Mégaran lentoasema · Míloksen lentoasema · Mýkonoksen lentoasema · Náxoksen lentoasema · Néa Anchíaloksen lentoasema · Pároksen lentoasema · Santorínin lentoasema · Skiáthoksen lentoasema · Skýroksen lentoasema · Sýroksen lentoasema
Kunnalliset lentoasemat:  Kásoksen lentoasema · Kastelórizon lentoasema · Léroksen lentoasema · Siteían lentoasema
Entiset lentoasemat ja lentokentät:  Agrínion lentoasema · Andravídan lentoasema · Ellinikón kansainvälinen lentoasema · Epitálion lentoasema · Kastéllin lentoasema · Portochélin lentokenttä · Spártin lentoasema · Tríodoksen lentokenttä
Sotilas- lentokentät:  Agrínion sotilaslentokenttä · Alexándreian sotilaslentokenttä · Amygdaleónaksen sotilaslentokenttä · Andravídan sotilaslentokenttä · Dekéleian sotilaslentokenttä · Elefsínan sotilaslentokenttä · Lamían sotilaslentokenttä · Lárisan sotilaslentokenttä · Marathónaksen sotilaslentokenttä · Maritsán sotilaslentokenttä · Sédeksen sotilaslentokenttä · Stefanovíkeion sotilaslentokenttä · Tanágran sotilaslentokenttä · Trípolin sotilaslentokenttä · Tympákin sotilaslentokenttä
Olympic Airwaysin Boeing 747 laskeutumassa Ellinikón lentoasemalle vuonna 1996.
Hylättyä lentoasemaa vuonna 2014.
Lentoaseman ulkopuolta vuonna 2014.
American Pie Presents: The Book of Love

| American Pie Presents: The Book of Love |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Putch
Käsikirjoittaja:  David H. Steinberg
Tuottaja:  Mike Elliot
Säveltäjä:  David Lawrence
Kuvaaja:  Ross Berryman
Leikkaaja:  John Gilbert
Lavastaja:  Jennifer Kom-Tong
Pääosat:  Louisa Lytton  Bug Hall  Kevin M. Horton  Brandon Hardesty  Eugene Levy  Nico McEown  Adrienne Carter
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat    Kanada
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   22. joulukuuta 2009
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  7 000 000 $
Edeltäjä:  American Pie Presents: Beta House
Seuraaja:  American Pie Presents: Girls' Rules
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
American Pie: Book of Love on American Pie -elokuvasarjan seitsemäs osa. Elokuvan käsikirjoittanut David H. Steinberg lupailee sarjan palaavan juurilleen, ja näyttelijäkaartissa on mukana ainakin kaikissa edellisissä American Pie -elokuvissa Mr. Levensteiniä näytellyt Eugene Levy. Alun perin elokuvassa piti olla mukana jo ensimmäisessä ja toisessa American Piessa näytellyt Tara Reid, mutta hän jäi pois, koska tuotantoyhtiöllä oli erimielisyyksiä.
American Pie Presents: Book of Love -elokuva on neljäs American Pie -elokuva, joka julkaistaan suoraan dvd:lle. Elokuva kuvattiin Vancouverissa, Kanadassa.
Tarina

Elokuva kertoo Seksikirjasta, jonka nuoret löytävät ja päätyvät kurkistamaan sen salaisuuksiin. Kyse on samasta kirjasta, joka oli jo ensimmäisessä elokuvassa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eugene Levy  | … |  Noah Levenstein   |
|  Bug Hall  | … |  Rob   |
|  Kevin M. Horton  | … |  Nathan   |
|  Brandon Hardesty  | … |  Lube   |
|  Beth Behrs  | … |  Heidi   |
|  Melanie Papalia  | … |  Dana   |
|  Jennifer Holland  | … |  Ashley   |
|  John Patrick Jordan  | … |  Scot Stifler   |
|  Louisa Lytton  | … |  Imogen   |
|  Rosanna Arquette  | … |  Robin äiti   |
|  Curtis Armstrong  | … |  Mr. O'Donnell   |
|  Cindy Busby  | … |  Amy   |
|  Naomi Hewer  | … |  Alyson   |
Esa Pekonen

Esa Pekonen (s. 4. marraskuuta 1961 Lahti) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.
Valmentaja

Toimittuaan peliuransa päättymisen jälkeen joitakin vuosia lahtelaisen jalkapalloilun parissa Pekonen siirtyi vuonna 2000 Kuopioon. Hän valmensi aluksi Kuopion Palloseurassa. Vuonna 2002 Pekonen otti tuntumaa myös naisjalkapalloon Kuopion MimmiFutiksen valmennuspäällikkönä.
Pekonen palasi KuPSiin Ismo Liuksen aisaparina kesäkuun puolivälissä 2003. Tuolloin hänet palkattiin apuvalmentajaksi vanhalle pelikaverillensa Liukselle, joka oli ottanut kesken kauden päävalmentajan paikan KuPSissa.
Pekonen otti 14. kesäkuuta 2009 KuPSin päävalmentajan paikan Kai Nyyssöseltä, joka erotettiin kesken kauden. KuPS oli saalistanut tuolloin 10 pelistä vain 4 pistettä ja oli sarjan viimeinen. Pekosen johdolla KuPS onnistui säilyttämään paikkansa Veikkausliigassa. Kauden päätteeksi seura teki kaksivuotisen jatkosopimuksen hänen kanssaan.  Kausi 2010 oli Pekoselle ja KuPSille täysosuma. Joukkue pelasi Veikkausliigassa loistavasti ja taisteli jopa mestaruudesta. Lopulta KuPS sijoittui SM-hopealle ensimmäistä kertaa 31 vuoteen. Kausilla 2011–13 menestys Veikkausliigassa jäi heikommaksi, mutta KuPS pelasi kolmesti perättäin Suomen cupin finaalissa. Pekonen joutui pettymään joka kerta, eikä KuPS voittanut hänen alaisuudessaan mestaruutta. Pekonen vei joukkueensa myös Eurooppa-liigan peleihin kausilla 2011/12 ja 2012/13. Parhaimmillaan joukkue eteni kolmannelle karsintakierrokselle syksyllä 2012, mutta hävisi Bursasporille yhteismaalein 6–1.
Kausi 2014 alkoi KuPSilta kehnosti ja joukkue hävisi kaikki kolme ensimmäistä otteluaan. Pekonen jätti tehtävänsä 24. huhtikuuta. Lähdön taustalla oli Pekosen mukaan seuran kannattajien uhkailut ja fyysinen loukkaus hänen vaimoaan ja poikaansa kohtaan.
Valmentaja > Toimet

juniorivalmennuspäällikkö, FC Kuusysi 1990-luvun puolivälissä
kakkosvalmentaja, FC Lahti vuonna 1997
valmentaja, FC Lahti 1998–99
valmentaja, KuPS 2000–01
valmennuspäällikkö, KMF 2002
kakkosvalmentaja, KuPS 2003
juniorikoordinaattori, B- ja C-juniorivalmentaja, valmennuspäällikkö, Juniori-KuPS ry 2004 vuoteen 2006 asti
urheilutoimenjohtaja, KuPS marraskuu 2006 – 2009
valmentaja, KuPS kesäkuu 2009 – huhtikuu 2014
Pelaaja

Veikkausliigassa 1982–1999 247 ottelua, joissa 13 maalia
Ulkomailla: AIK, Ruotsi. Noin 50 peliä ja 5 maalia.
58 A-maaottelua
Seurat
| --- | --- |
1982–1986: FC Kuusysi
1987–1989: AIK
1990: FC Kuusysi
1991: Kuusankosken Kumu
1992–1993: Myllykosken Pallo -47
1994–1995: FC Kuusysi
1997–1999: FC Lahti
Saavutuksia

Suomen mestari: 3 (FC Kuusysi 1982, 1984, 1986)
SM-hopeaa: 2 (FC Kuusysi 1990, MyPa 1993)
Suomen Cupin voittaja: 2 (1983, 1992)
Urheilutoimittajien valitsema vuoden pelaaja: 1 (1986, Lahden Kuusysi)
Perusti 7. toukokuuta 1990 Jari Europaeuksen ja Olavi Huttusen kanssa nykyisen Jalkapallon Pelaajayhdistyksen. 18. toukokuuta 1992 pidettiin perustamiskokous ja rekisteröinti tapahtui 9. heinäkuuta 1992 nimellä Suomen Liigafutaajat ry.
Aiheesta muualla

Suomalaiset eurokentillä: Pekonen muistelee ”Kyykän” euromenestystä
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Heikki Turunen Kai Nyyssönen | Kuopion Palloseuran päävalmentaja 2000–2001 6/2009–4/2014 | Seuraaja: Jari Pyykölä Marko Rajamäki |
FC Lahden päävalmentajat
Harri Kampman (1997) • Esa Pekonen (1998–1999) • Jari Pyykölä (1999–2001) • Harri Kampman (2002–2005) • Antti Muurinen (2006–2007) • Luciano Martins (2007) • Ilkka Mäkelä (2008–2010) • Tommi Kautonen (2011-2013) • Juha Malinen (2013) • Toni Korkeakunnas (2014–2018) • Sami Ristilä (2018–2019) • Ilir Zeneli (2020–2022) • Mikko Mannila (2022–)
Anni Swan -mitali

Anni Swan -mitali on suomalainen lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinto. Palkinnon myöntää IBBY Finland (entinen Suomen nuortenkirjaneuvosto) joka kolmas vuosi. Se myönnetään kotimaiselle, ”taiteellisesti korkeatasoiselle ja aiheenkäsittelyltään sekä ilmaisultaan omintakeiselle” teokselle. Palkinto voidaan myöntää yksittäiselle teokselle, kirjaparille, trilogialle tai kahden kirjoittajan yhteisteokselle.
Lastenkirjailija Anni Swanin mukaan nimetty palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1961. Palkintona on akateemikko Wäinö Aaltosen suunnittelema hopeamitali.
Anni Swan -mitalin saajat

| Vuosi | Kirjailija | Kirja(t) | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1961 | Merja Otava | Priska (1959) |  |
| 1964 | Tove Jansson | Näkymätön lapsi (Det osynliga barnet, 1962) |  |
| 1967 | Esteri Vuorinen | Köydenvetäjät (1964)   Martin sarviherra (1965)   Lentojuna (1966) |  |
| 1970 | Oili Tanninen | Hippu (1967)   Robotti Romulus (1968)   Nunnu putoaa (1969) |  |
| 1973 | Margareta Keskitalo | Liukuhihnaballadi (1971) |  |
| 1976 | Hannu Mäkelä | Herra Huu (1973)   Herra Huu saa naapurin (1974)   Herra Huu muuttaa (1975) |  |
| 1979 | Leena Krohn | Ihmisen vaatteissa (1976) |  |
| 1982 | Anna-Liisa Haakana | Ykä yksinäinen (1980) |  |
| 1985 | Kaarina Helakisa | Pikku Joonas (1984) |  |
| 1988 | Eeva Tikka | Virranhaltijan salaisuus (1987) |  |
| 1991 | Hannele Huovi | Vladimirin kirja (1988) |  |
| 1994 | Tuula Kallioniemi | Järvihirviö (1990) |  |
| 1997 | Asko Martinheimo | Isojalkainen poika (1996) |  |
| 2000 | Jukka Parkkinen | Suvi Kinos ja elämän eväät (2000) |  |
| 2003 | Sinikka Nopola ja Tiina Nopola | Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset (2001) |  |
| 2006 | Jukka Itkonen | Koipihumppa (2005) |  |
| 2009 | Marja-Leena Tiainen | Alex ja pelon aika (2006)   Alex, Aisha ja Sam (2007)   Alex, Aisha ja toivon aika (2008) |  |
| 2012 | Raili Mikkanen | Suomen lasten linnakirja (2011) |  |
| 2015 | Vilja-Tuulia Huotarinen | Kimmel (2014) |  |
| 2018 | Anneli Kanto | Viisi villiä Virtasta -kirjasarja |  |
| 2021 | Annika Sandelin | Silkkiapinan nauru (Silkesapans skratt, 2019) |  |
| 2024 | Siiri Enoranta | Maailman tyttäret (2022) | Maija Hurme: Kaikki löytämäni viimeiset (2022)   Jani Toivola ja Saara Obele: Roni-sarja (2021–2023)   Anne Vasko: trilogia Lentopusu, Ponin häntä ja Hattu (2019–2023)   Leena Virtanen ja Sanna Pelliccioni: Suomen supernaisia -sarja (2018–2023) |
Energia Australiassa

Energia Australissa käsittelee  energiantuotantoa ja energiankulutusta Australiassa.
Australian ominaispiirteitä ovat vahva fossiilisen energian riippuvuus, 90-prosenttinen hiiliriippuvuus, poikkeavat kuljetustarpeet, energiavaltainen vientisektori, Britannian ydinkoehistoria Australiassa, merkittävät ilmastonmuutoksen riskit, ja siellä on 28 prosenttia maailman uraanivaroista.[lähde? ]
Maa tuottaa maailmassa kuudenneksi eniten fossiilisia polttoaineita. Ilmastotutkijat epäilevät, että energiayritysten poliitikoille antama rahoitus vaikuttaa heidän kykyynsä tehdä päätöksiä, joilla voitaisiin hillitä ilmastolle aiheutuvia vahinkoja. Kivihiilen tuotanto kasvaa edelleen ainakin vuoteen 2035, ja verotus suosii fossiilisia polttoaineita.
Politiikka

Australia on ratifioinut Kioton sopimuksen vuonna 2007.
Australiassa oli oikeistolainen pääministeri John Howardin hallitus marraskuuhun 2007. Howardin hallitus nimitti kaivosyhtiö Rio Tinton teknologiapäällikön tohtori Robin Batterhamin Australian hallituksen neuvoa-antavaksi tutkijaksi. Howardin hallituksen energiaministeri Warwick Parer (1996 alkaen) oli ennen politiikkaan siirtymistään johtavassa asemassa Ulan Miningissa, joka on Australian suurimpia hiilentuottajia. Hän jatkoi Queensland Coal Mine Managementin johtokunnan tehtävissä ministerinimitykseen asti. Hänellä oli kahden miljoonan dollarin sijoitus Queenslandin hiilikaivokseen.
Howardin kauden jälkeen hallitusvalta siirtyi Australian työväenpuolueelle. Työväenpuolue ei kannata ydinvoimaa. Se voitti vaalit vuonna 2007 ydinvoimaa kannattaneita konservatiiveja vastaan.
Liberaalipuoluetta edustava pääministeri Scott Morrison on saanut vuoden 2019 jälkipuoliskolla voimakkaasti arvostelua osakseen suhtautumisessa ilmastonmuutokseen. Australia on jäljessä tavoitteistaan, joihin se sitoutui Pariisin ilmastokokouksessa.
Hiili

| Top 5 hiilenkuluttajat (2006) > maa | Top 5 hiilenkuluttajat (2006) >  % | Top 5 hiilenkuluttajat (2006) > milj. tn |
| --- | --- | --- |
| Kiina | 38,6 | 1191 |
| Yhdysvallat | 18,4 | 567 |
| Intia | 7,1 | 238 |
| Australia | 3,9 | 119 |
| Venäjä | 3,6 | 112 |
| Muut | 28,5 | 862 |
| Koko maailma | 100 | 3 090 |

| Top 5 hiilentuottajat (2006)> maa | Top 5 hiilentuottajat (2006)>  % | Top 5 hiilentuottajat (2006)> milj. tn |
| --- | --- | --- |
| Kiina | 39,4 | 2 380 |
| Yhdysvallat | 19,3 | 1 054 |
| Intia | 6,8 | 447 |
| Australia | 6,6 | 374 |
| Venäjä | 4,7 | 309 |
| Muut | 23,2 1 | 631 |
| Koko maailma | 100 | 6 195 |

Australian energiasta olii 2000-luvun ensikymmenluvun puolivälissä noin 90 prosenttia kotimaista hiiltä. Greenpeacen mukaan Australian osuus oli 6,6 % maailman hiilituotannosta ja 3,9 % hiilikulutuksesta vuonna 2006.
Australian hiilikaivokset omistaa kaivosyhtiö Rio Tinto. Merkittävin hiilikaivosalue on Hunter Valley (Uusi Etelä-Wales). Suuri osa kaivoksista on avokaivoksia. Hiilentuotannon ympäristövaikutukset ovat viinintuotannolle riski, sillä hiilentuotanto kilpailee niukoista vesivaroista. Nykyisin hiilivoimaloiden vedenkulutus Australiassa on viidesosa Sydneyn neljän miljoonan asukkaan kulutukseen verrattuna. Kaivosten laajeneminen uhkaa harvinaisia kasveja[lähde? ].
Newcastle Uudessa Etelä-Walesissa on suurin vientisatama. Vuonna 2008 vienti oli 80 miljoonaa tonnia. Suunnitelmiin on sisältynyt laajennus 120–200 tonnia C/a vuoteen 2013 mennessä[lähde? ].
Ydinvoima

Australia ei käytä ydinvoimaa. Australiassa on tehty ydinkokeita.[lähde? ]
Greenpeacen mukaan maailman uraanituotanto on 2,3 miljoonaa tonnia ja Australian uraanintuotanto 131 800 tonnia vuodessa (5,8 %).
Uusiutuva energia

Tim Flanneryn mukaan Australialla on maailman parhaita geotermisen energian varantoja ja runsas tuulivoima- ja aurinkovoimapotentiaali. Greenpeacen mukaan Uusi Etelä-Wales voi murtaa vahvan hiiliriippuvuuden ja tuottaa vuoteen 2020 mennessä 40 prosenttia sähköstään uusiutuvilla energialähteillä.päivitettävä