stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jumi
Jumin häät

Jumin häät eli jumihäät olivat nuorison leikkihäät, joiden perinne tunnettiin lähinnä Pohjanmaalla ja jonkin verran Keski-Suomessa.
Kustaa Vilkunan Vuotuisen ajantiedon (1950) mukaan jumihäiksi kutsuttiin nuorison tanssiaisia, joihin kuului yhdessä nukkuminen. Tanssiaisten jälkeen useat nuoret kävivät pareittain tanssipaikkana toimineen rakennuksen lattialle ja nukkuivat siinä koko yön. Vaatteita ei riisuttu, eikä liian lähelle toista ollut lupa mennä. Jos pari oli liian lähekkäin, menettivät he maineensa. Tämä siveä toimitus oli kuitenkin ihanne, joka joidenkin tietojen mukaan ei aina pitänyt. Asiakirjojen mukaan vuonna 1758 Muhoksen pitäjässä eräs tyttö olisi tullut raskaaksi jumin häissä ja tappanut lapsensa. Tyttö tuomittiin kuolemaan.
Jotkut paheksuivat jumin häitä ja väittivät, että niissä juotiin, syötiin ja tehtiin häpeää. Jotkut tutkijatkin ovat pitäneet jumin häitä hedelmällisyysriitteinä, joita järjestettiin alun alkaen, jotta olisi voitu harjoittaa luvallisesti esiaviollista seksiä sekä mahdollisesti testata morsiamen hedelmällisyys ennen häitä.
Vilkuna kirjoittaa, että lätin kielessä jumis on tarkoittanut kaksoistähkää tai yleensä kahta yhteen kasvanutta, siis jumissa olevaa, asiaa. Vilkunan mukaan kyseessä voisi siis olla parin–kolmen vuosituhannen takainen kielikuva ja lainasana.
Jumin häitä on verrattu latvialaisten hedelmällisyyden jumalan Jumisin palvontaan, johon liittyi joidenkin käsitysten mukaan luvallista avioliiton ulkopuolista seksiä. Latvialaisten hedelmällisyysriittien ja suomalaisten jumin häiden yhteyttä ei kuitenkaan ole voitu osoittaa.
Jumin häiden merkitys on jäänyt pitkälti tuntemattomaksi. Toisissa perinteissä hieman samantapaisissa leikkihäissä kerättiin nuorille köyhille tytöille rahaa (kuten oikeissa häissä uudelle parille), mutta jumin häihin rahan keruu ei ilmeisesti kuulunut.
Osmo Juntto

Osmo Johannes Juntto (19. huhtikuuta 1931 Miehikkälä – 15. lokakuuta 2021 Hyvinkää) oli suomalainen pesäpalloilija.
Juntto pelasi pesäpallon SM-sarjaa Työväen Mailapoikien joukkueessa vuosina 1954–1958. Lisäksi hän edusti urallaan Riihimäen Pyrkivää ja Riihimäen Palloa. Hän oli TUL:n joukkueen ykkösvahti Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa ja edusti TUL:ää liitto-ottelussa kaikkiaan kolmasti. Itä–Länsi-ottelussa hän pelasi vuonna 1959.
Saavutukset > Pelaajana

1 Itä-Länsi-ottelu: 1959
Epähedelmä

Ahomansikan "marja" on epähedelmä.
Ananasta kutsutaan usein hedelmäksi, vaikka se on epähedelmä.
Epähedelmällä on tarkoitettu useilla kasveilla esiintyvää hedelmäntapaista muodostumaa, joka kuitenkaan ei katsottu kasvitieteellisesti hedelmäksi, koska se ei ole muodostunut emin sikiäimestä. Nimitys epähedelmä perustuu tulkintaan, jossa hedelmään katsotaan kuuluvan vain sikiäimestä peräisin olevat solukot.
Epähedelmän saattoi muodostaa paisunut kukkapohjus, kuten pohjushedelmillä, jollaisia ovat esimerkiksi mansikat ja banaani. Hedelmämäisen rakenteen voi muodostaa myös mehevöitynyt latvakukinto, jollainen on esimerkiksi ananas, tai mehevän kukinnon lapakko, jollainen on viikuna.
Nykyään epähedelmistäkin käytetään biologiassa nimitystä hedelmä.
Aiheesta muualla

Hedelmät ja vihannekset menevät arjessa sekaisin Yle 6.8.2012.
Epirubisiini

| --- | --- |


Epirubisiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(7S,9S)-7-[(2R,4S,5R,6S)-4-amino-5-hydroksi-6-metyylioksan-2-yyli]oksi-6,9,11-trihydroksi-9-(2-hydroksiasetyyli)-4-metoksi-8,10-dihydro-7H-tetraseeni-5,12-dioni
Tunnisteet
CAS-numero: 56420-45-2
ATC-koodi: L01DB03
PubChem CID: 41867
DrugBank: DB00445
Kemialliset tiedot
Kaava: C27H29NO11 
Moolimassa: 543,512
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 185 °C (hydrokloridisuola, hajoaa)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 75 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: Kolmivaiheinen: 3 min (α-vaihe), 3 h (β-vaihe), 33 h (γ-vaihe)
Ekskreetio: Virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Epirubisiini (C27H29NO11) on antrasykliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä useiden eri syöpien hoitoon.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa epirubisiini on punaoranssia kiteistä ainetta. Yhdiste on optisesti aktiivinen ja sen ominaiskiertokyky metanoliliuoksessa on +274. Epirubisiini on doksorubisiinin epimeeri.
Muiden antrasykliinien tavoin epirubisiini interkalatoituu DNA:n kaksoiskierteiden väliin. Yhdiste estää topoisomeraasi I-entsyymin toimintaa, minkä vuoksi syöpäsolujen DNA:n vaurioiden korjaaminen sekä RNA:n ja proteiinien synteesi vaikeutuvat. Lisäksi epirubisiini katalysoi syöpäsolun DNA:ta vaurioittavien radikaalien muodostumista. Epirubisiinia voidaan käyttää muun muassa rintasyövän, virtsarakon syövän, leukemian, myelooman, lymfoomien, munasarjasyövän ja vatsasyövän hoidossa. Yhdiste annetaan infuusiona laskimoon. Sitä käytetään usein yhdessä syklofosfamidin ja fluorourasiilin kanssa. Epirubisiinin teho on doksorubisiinia vastaava..
Haittavaikutukset

Tyypillisiä epirubisiinin haittavaikutuksia ovat muutokset verenkuvassa esimerkiksi trombosytopenia, luuydintoksisuus eli myelosuppressiivisuus ja huonovointisuus. Veriarvot yleensä palautuvat normaaliksi kolmen kuukauden kuluttua hoidon lopettamisesta. Antrasykliineille tyypillisesti epirubisiini on myös sydäntoksisuus, joskin tämä vaikutus ei ole yhtä voimakas kuin daunorubisiinilla tai doksorubisiinilla.
Synteesi

Epirubisiini on puolisynteettinen yhdiste ja doksorubisiinin johdannainen. Sen tuottamiseen on useita menetelmiä, jotka kaikki lähtevät valmistamalla epirubisiinin daunosamiiniosasta trifluoriasetyloidun johdannaisen. Eräs menetelmä perustuu siihen että johdannaisen sokerinosan hydroksyyliryhmä voidaan hapettaa ketoryhmäksi ja pelkistää selektiivisesti natriumboorihydridin avulla. Trifluoriasetyyliryhmän hydrolyysin seurauksena muodostuu epirubisiinia.
Epigonoi

| Epigonoi> Ἐπίγονοι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Homeros tai Antimakhos?
Kieli:  muinaiskreikka (eeppinen)
Genre:  eeppinen runous
Julkaistu:  ?
Sarja: Eeppinen kyklos
Edeltävä:  Thebais
Seuraava:  Alkmaionis
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Epigonoi (m.kreik. Ἐπίγονοι, lat. Epigoni) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoelma, joka kertoi epigonien sotaretkestä Thebaa vastaan. Se luetaan kuuluvaksi niin kutsuttuun eeppiseen kyklokseen ja tarkemmin Theban kyklokseen. Eepos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan katkelmia.
Historia

Epigonoi-eepoksen kirjoittajaa tai tarkkaa ajoitusta ei tunneta. Myöhemmän antiikin aikana se laitettiin joko Homeroksen tai Antimakhos Teoslaisen nimiin. Ainakin se vaikuttaisi olevan peräisin Vähästä-Aasiasta. Eepos perustui varhaisempaan Thebais-eepokseen, ja yhdistettiin mahdollisesti tästä syystä Homerokseen. Ajatus Homeroksesta eepoksen kirjoittajana kyseenalaistettiin kuitenkin jo 400-luvulla eaa.
Eepos muodosti Oidipodeia- ja Thebais-eeposten ohella eeppisen kykloksen Thebaan sijoittuvan osan. Myöhempi eepos Alkmaionis perustui Epigonoihin.
Sisältö

Eepos kertoi nimensä mukaisesti epigoneista eli seitsemän Thebaa vastaan taistelleen sotapäällikön jälkeläisistä ja heidän onnistuneesta sotaretkestään Thebaa vastaan kostona isiensä sotaretken epäonnistumisesta. Sota päättyy Theban tuhoon. Ajallisesti eepoksen tapahtumat sijoittuvat näin Oidipodeia- ja Thebais-eeposten jälkeiseen aikaan. Eepoksen kirjojen lukumäärää ei tunneta, mutta sen kooksi mainitaan 7 000 runosäettä.
Eepoksesta on säilynyt kolme katkelmaa myöhemmissä teoksissa. Yksi niistä on eepoksessa Homeroksen ja Hesiodoksen kilpa, toinen Fotioksella ja kolmas Apollonios Rhodoslaisen Argonautikan skoliassa. Katkelmien kautta eepoksen tarkemmasta sisällöstä tiedetään vain hyvin vähän. Katkelmiin kuuluu ainoastaan yksi suoraan lainattu heksametrisäe eepoksesta.
Kirjallisuutta > Katkelmien käännöksiä

Epigoni. Teoksessa Greek Epic Fragments, s. 54–57.  (From the Seventh to the Fifth Centuries BC. Edited and translated by Martin L. West. Loeb Classical Library 497)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2003.  ISBN 978-0-674-99605-2  Teoksen verkkoversio. Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Epigoni. Teoksessa Hesiod, Homeric Hymns, Epic Cycle, Homerica.  (Translated by Hugh G. Evelyn-White. Loeb Classical Library 57)  London:  William Heinemann, 1914.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Davies, Malcolm: The Theban Epics.  (Hellenic studies 69)  Center for Hellenic Studies, 2014.  ISBN 9780674417243
Antiikin kreikkalaiset eepokset
| --- | --- |
Troijan kyklos:  Kypria · Ilias · Aithiopis · Pieni Ilias · Troijan tuho · Nostoi (”Paluut”) · Odysseia · Telegoneia
Theban kyklos:  Oidipodeia · Thebais · Epigonoi · Alkmaionis
Korintin kyklos:  Titanomakhia · Europia · Korinthiaka
Muita:  Argonautika · Batrakhomyomakhia · Dionysiaka · Fokais · Jumalten synty · Kerkopes · Margites · Oikhalian valtaus · Posthomerica · Työt ja päivät
Entsyymi

Puriininukleosidifosforylaasin malli
Entsyymit ovat biologisia katalyyttejä, eli ne nopeuttavat kemiallisia reaktioita. Entsyymit ovat tyypillisesti proteiineja, mutta myös RNA-molekyylit voivat olla entsyymejä, jolloin puhutaan ribotsyymeistä. Monissa proteiinientsyymeissä aktiivinen keskus koostuu muusta kuin aminohapoista, usein aminohappoihin koordinoituneesta yhdestä tai useammasta metalli-ionista. Näitä entsyymiä auttavia ryhmiä kutsutaan kofaktoreiksi ja tavallisimpia näistä ovat kupari-, rauta- ja sinkki-ionit. Jos kofaktori on orgaaninen molekyyli, puhutaan koentsyymistä. Entsyymiin kiinnittyneitä kofaktoreita ja koentsyymejä kutsutaan prosteettisiksi ryhmiksi. Molekyyliä, johon entsyymin toiminta kohdistuu, kutsutaan substraatiksi.
Entsyymien katalyyttinen toiminta perustuu niiden kykyyn alentaa substraattiin (entsyymin kohde) kohdistuvan reaktion aktivaatioenergiaa. Tämä tapahtuu siten, että entsyymi pakottaa substraatin kohti siirtymätilaa muodostamalla sen kanssa heikkoja vuorovaikutuksia, joita muodostuu eniten substraatin ollessa juuri siirtymätilassa. Heikkojen vuorovaikutusten ja siirtymätilan uusien sidosten syntyminen vapauttaa energiaa, joka sysää katalysoitavan reaktion liikkeelle nopeammin. Lisäksi substraatti voi sitoutua entsyymiin sellaisessa asennossa, että sille voidaan tarjota muita katalyysiin osallistuvia atomiryhmiä tai toinen molekyyli, johon substraatin on tarkoitus sitoutua.
Ilman entsyymejä kemialliset reaktiot tapahtuisivat soluissa liian hitaasti, eikä elämä olisi mahdollista. Entsyymit nopeuttavat reaktioita vähintään tuhatkertaisesti, joskus jopa 1017-kertaisesti. Nopeimmat entsyymit muuttavat jopa 40 miljoonaa molekyyliä reaktiotuotteiksi yhdessä sekunnissa. Entsyymit ovat erittäin spesifejä katalyyttejä eli ne katalysoivat vain tiettyjä reaktioita, mutta niiden substraatteina voi toimia useita samankaltaisia molekyylejä. Entsyymin spesifisyyden määrää sen aktiivinen kohta.
Entsyymit tarvitsevat sopivan lämpötilan, liuoksen suolapitoisuuden ja happamuuden toimiakseen hyvin. Liian korkeissa lämpötiloissa ja suolapitoisuuksissa ja liian alhaisissa tai korkeissa happamuusasteissa entsyymit denaturoituvat eli menettävät muotonsa ja aktiivisuutensa. Jokaiselle entsyymille on olemassa oma lämpötila- ja pH-optiminsa, ja ne voivat poiketa toisten entsyymien optimista huomattavastikin.
Suurin osa entsyymeistä toimii solujen sisällä, osa ulkopuolella. Kun entsyymit katalysoivat reaktioita, reagoiva aine eli substraatti kiinnittyy joksikin aikaa entsyymin aktiiviseen kohtaan. Reaktiossa substraatti muuttuu lopputuotteeksi. Entsyymi ei muutu reaktion aikana, vaan se voi reaktion jälkeen katalysoida uudelleen. Reaktion ollessa ohi entsyymi ja lopputuotteeksi muuttunut substraatti irtoavat toisistaan.
Entsymologian historia

Ensimmäinen entsyymi, katalaasi, havaittiin 1812. Havainto perustui käytännössä happikuplien syntymiseen lisättäessä vetyperoksidia vereen. Reaktio on 2 H2O2 → 2 H2O + O2.
Vuonna 1833 Persoz ja Payen löysivät diastaasin vehnäjauhosta. He havaitsivat entsyymin aiheuttavan tärkkelyksen liukenemisen veteen dekstriiniksi. Nimi diastaasi viittaa entsyymin kykyyn erotella tärkkelys leseestä. C.F. Schönbein löysi kasveissa esiintyvän peroksidaasin vuonna 1855 ja polyfenolioksidaasin 1856. Peroksidaasin nimi perustuu vetyperoksidin värjäävään tai väriä muuttavaan vaikutukseen kyseistä entsyymiä sisältävässä aineessa. Polyfenolioksidaasi sai nimensä kyvystään hapettaa fenoleita. Marcellin Berthelot löysi invertaasin leivinhiivasta vuonna 1860. Invertaasi katalysoi sakkaroosin hydrolyysireaktion glukoosiksi ja fruktoosiksi.
Entsyymiaktiivisuuden säätely

Entsyymien aktiivisuutta säädellään, jottei entsyymien katalysoiman reaktion tuotetta kertyisi ylimäärin silloin, kun sitä ei tarvita elimistössä. Lisäksi entsyymiaktiivisuuden säätelyä tarvitaan, jotta tuotetta saataisiin tarvittaessa mahdollisimman nopeasti. Entsyymiaktiivisuutta voidaan säädellä muun muassa geenien aktiivisuuden avulla. Myös lähetti-RNA:n translaation avulla voidaan vaikuttaa entsyymien aktiivisuuteen. Joissain tapauksissa voidaan entsyymiaktiivisuuteen vaikuttaa entsyymien hajotuksen avulla. Usein entsyymiaktiivisuuden säätelyn perustana toimii lopputuotteen määrä, jonka mukaan entsyymien määrää joko vähennetään (lopputuotetta paljon) tai lisätään (lopputuotetta vähän). Entsyymin säätely voidaan jakaa neljään pääluokkaan: allosteerinen säätely, stimulaatio ja inhibitio kontrolliproteiinilla, reversiibeli kovalenttinen modifikaatio ja proteolyyttinen aktivaatio.
Entsyymikinetiikka

Entsyymikinetiikassa tutkitaan, kuinka entsyymit kiinnittyvät substraattiin ja kuinka ne tuottavat tuotettaan. Entsyymien toimintaa voidaan tutkia lukuisin laboratoriokokein. Entsyymikinetiikassa käytetään hyväksi Leonor Michaelisin ja Maud Mentenin entsyymikinetiikkateoriaa (Michaelis–Menten-kinetiikka).
Entsyymin suurin reaktionopeus (Vmax) voidaan määrittää tarjoamalla entsyymille substraattia, kunnes entsyymi tuottaa tuotettaan suurimmalla nopeudellaan. Substraattipitoisuuden ja entsyymin reaktionopeuden suhteesta voidaan piirtää Michaelis–Menten-kuvaaja (käyrää esittävä kuva), jossa Vmax-arvo on nähtävissä.
Entsyymin reaktionopeuden kasvu hidastuu, koska Vmax tilassa substraattia on niin paljon, että kaikki entsyymit ovat substraattia sitovassa tilassa (ES), eikä vapaata entsyymiä (E) ole jäljellä sitomaan ylimääräistä substraattia (S). Tosiasiassa entsyymi ei koskaan täysin saavuta Vmax-arvoa.
Entsyymikinetiikassa käytetään yleisesti toistakin arvoa Km. Km eli Michaelisin–Mentenin vakio on se substraattipitoisuus, jossa entsyymin aktiivisuus on puolet Vmax-arvosta. Alhainen Km-arvo kertoo entsyymin korkeasta affiniteetistä substraattiin.
Entsyymin toiminnan estäminen

Inhibiittorit ovat aineita, jotka estävät entsyymin toiminnan. Ne voivat pysäyttää reaktion kulun kolmella eri tavalla.
1. Inhibiittori voi kiinnittyä entsyymin aktiiviseen kohtaan, jolloin substraatti ei pääse kiinnittymään. Esimerkiksi antibiootit kiinnittyvät bakteerien aineenvaihdunnassa toimivien entsyymien aktiiviseen kohtaan, jolloin bakteerit kuolevat.
2. Jotkut inhibiittorit muuttavat entsyymimolekyylin muotoa, jolloin substraatti ei pysty kiinnittymään sen aktiiviseen kohtaan. Syanidi, hermokaasu ja arsenikki estävät tällä tavalla joidenkin elämän kannalta välttämättömien reaktioiden tapahtumisen soluissa ja ovat sen takia tappavan myrkyllisiä.
3. Soluissa on luonnollisia inhibiittoreita. Kun entsyymireaktion lopputuotetta on riittävästi, voi lopputuote estää entsyymin tuotannon solussa toimimalla luonnollisena inhibiittorina. Näin solussa tapahtuvien kemiallisten reaktioiden tasapaino säilyy.
Entsyymien nimeäminen

Entsyymit nimitetään liittämällä -aasi-pääte niiden substraattinimeen, esimerkiksi peptidaasi, tai reaktionimeen, esimerkiksi oksidaasi. Entsyymit luokitellaan ja nimetään Entsyymikomissiossa (Enzyme Commission of the International Union of Biochemistry). Entsyymien luokitteluun käytetään EC-numeroa.
Entsyymit jaetaan katalysoimansa reaktion mukaan kuuteen luokkaan:
Oksidoreduktaasit siirtävät elektroneja, jolloin tapahtuu hapetus-pelkistysreaktio.
Transferaasit siirtävät atomiryhmiä molekyyliltä toiselle.
Hydrolaasit katkaisevat kovalenttisen sidoksen hydrolysoimalla.
Lyaasit katkaisevat kovalenttisen sidoksen siirtämällä molekyylistä jonkin atomiryhmän.
Isomeraasit aiheuttavat molekyylissä rakenteellisia muutoksia.
Ligaasit liittävät kaksi erillistä molekyyliä toisiinsa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv: Kemian etäopiskeluympäristö, Entsyymit
Piia Heiskanen & Sini-Tuulia Mankinen, Helsingin yliopisto: Opetuspaketti, ENTSYYMIT – solutason työntekijät, 5/2004 (arkistoitu versio)
Nomenclature Committee of the International Union of Biochemistry and Molecular Biology (NC-IUBMB): Enzyme Nomenclature (englanniksi)
The Comprehensive Enzyme Information System BRENDA (englanniksi)
Perus entsyymireaktiossa entsyymi (E) sitoutuu substraattiin (S), jolloin syntyy entsyymi–substraatti-kompleksi (ES). Entsyymi katalysoi (jälkimmäinen nuoli) substraatin muuttumista tuotteeksi (P).
Michaelis–Menten -kuvaaja. Kuvaajasta nähdään, että entsyymin reaktionopeus aluksi kasvaa substraattipitoisuuden kasvaessa. Tietyn substraattipitoisuuden lähestyessä (Vmax) aktiivisuus kuitenkin tasaantuu. X-akselilla on substraatin pitoisuus ja y-akselilla entsyymin reaktionopeus. Michaelisin–Mentenin vakio eli Km on merkitty kuvaajaan.
Jumaran taistelu

Jumaran taistelu (vir. Ümera lahing) käytiin virolaisten ja Kalparitariston sekä näiden liiviläisten ja lättiläisten liittolaisten välillä Jumara-nimisellä Koivajoen sivuhaaralla vuonna 1210 Baltian ristiretkien aikana. Taistelu päättyi virolaisten huomattavaan voittoon ja sillä oli merkitystä virolaisten taistelutahdolle.
Varsinainen taistelupaikka sijaitsee vähän matkan päässä Valmierasta.
Tausta

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Veljet, odottakaamme, jotta voimme taistella, nousta siivillemme ja lentää korkealle. | ” |
–  Kauppo ja saksalaiset kärsimättömille joukoilleen Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan. Viittaus Ensimmäiseen Makkabealaisten kirjaan.
Ensimmäinen saksalaisten hyökkäys virolaisia vastaan tapahtui lättiläisten ja liiviläisten tukemana Otepäähän vuonna 1208, jossa oli poltettu paikallinen linna. Hyökkäystä seurasi virolaisten hyökkäys Tolovaan ja sitä seurasi puolestaan saksalaisten hyökkäys Sakalaan.
Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan vuonna 1210 saksalaiset olivat jälleen hyökänneet Otepäälle ja sitä oli seurannut virolaisten sotaretki vendejä ja näiden tukikohta Cēsisiä vastaan. Virolaiset piirittivät paikallisen linnan, mutta he luopuivat piirityksestä kuullessaan piiritettyjen saavan apujoukkoja Kaupon joukoilta. Virolaiset perääntyivät ja Kaupon joukkojen saavuttua nämä ja linnan varusjoukot kalparitareineen lähtivät seuraamaan virolaisia. Joukkojen tiedustelijoiden mukaan virolaiset pakenivat nopeasti Jumaran yli, mutta kronikan mukaan Kauppo ja kalparitarit halusivat odottaa Riiasta tulevia apujoukkoja. Liiviläiset ja lättiläiset olivat kronikan mukaan kuitenkin kärsimättömiä ja lähtivät seuraamaan virolaisia.
Taistelu

Henrikin kronikan mukaan ristiretkeläisjoukot ryhmittyivät siten, että saksalaiset asettuivat etujoukoksi. Sitten he etenivät Jumeralle, jossa virolaiset olivat piiloutuneet lähistön metsiin. Virolaiset hyökkäsivät ja Henrikin kronikan mukaan seuranneessa taistelussa kaatuivat muun muassa Kaupon poika Bertold ja vävy Wane, sekä muutamat kalparitarit. Piispan nihtien Wichmannin ja Alderin mainittiin haavoittuneen vakavasti. Kronikan mukaan saksalaisten jälkijoukkona olleet liiviläiset liittolaiset pakenivat ja jäljelle jääneet noin 20 saksalaista perääntyivät Koivajoelle. Perääntymisen aikana surmansa sai myös kalparitari Rudolf Jerikolainen, jonka ruumiin kuitenkin pelasti Henrikin mukaan Wigbold-niminen friisiläinen ritari. Virolaisten mainitaan myös saaneen kiinni noin sata lättiläistä ja liiviläistä.
Henrikin kronikan mukaan virolaiset kiduttivat vangeiksi saamiaan muun muassa polttamalla näitä elävältä ja tekemällä miekoilla ristejä näiden selkään.
Seuraukset

Virolaisille sotilaallista voittoa ehkä tärkeämpi oli tieto siitä, että saksalaiset oli mahdollista kukistaa taistelussa. Voitto myös ilmeisesti kasvatti virolaisten yhteistunnetta. Henrikin kronikan mukaan virolaiset lähettivät sanansaattajia kaikille Viron seuduille kertomaan voitosta ja pilkkaamaan kristittyjä. Todellisuudessa tieto voitosta tuskin levisi näin laajalle. Virolaisten saavuttama voitto ei estänyt uusia saksalaisten hyökkäyksiä Viroon pian taistelun jälkeen.
Jumaran taistelu esiintyy Mait Metsanurkin vuoden 1934 kirjassa Ümera jõel. Kirja on ilmestynyt Elsa Enäjärvi-Haavion suomentamana vuonna 1936 nimellä "Mägisten nuori päällikkö".
Ensimmäinen Mithridateen sota

Mithridates VI.
Ensimmäinen Mithridateen sota käytiin vuosina 89–85 eaa. Rooman tasavallan ja Pontoksen kuningaskunnan välillä. Se alkoi, kun Pontoksen kuningas Mithridates VI alkoi laajentaa valtakuntaansa Mustanmeren rannikoille ja Vähään-Aasiaan. Tästä alkoi Pontoksen ja muiden Vähän-Aasian kuningaskuntien välillä vuosia kestänyt valtataistelu, johon roomalaisetkin sekaantuivat. Lopulta Pontoksen ja Rooman välit yltyivät täysimittaiseksi sodaksi vuonna 89 eaa. Mithridateen joukot kukistivat nopeasti roomalaisten ja heidän liittolaistensa armeijat ja valtasivat Vähän-Aasian melkein kokonaan muutamia kaupunkeja lukuun ottamatta. Tämän jälkeen Mithridates hyökkäsi Kreikkaan Ateenassa olleen roomalaisvastaisen faktion avunpyynnöstä. Rooman konsuli Lucius Cornelius Sulla valloitti kuitenkin Ateenan ja voitti Mithridateen armeijan Khaironeiassa ja Orkhomenoksessa. Mithridates joutui perääntymään takaisin Vähään-Aasiaan, jossa Gaius Flavius Fimbrian komentama armeija löi hänet uudestaan. Viimein kesällä 85 eaa. Sulla solmi rauhansopimuksen Mithridateen kanssa Dardanoksessa. Sopimuksen mukaan Mithridates joutui luopumaan Vähän-Aasian valloituksistaan sekä maksamaan 20 000 talenttia korvauksia. Rooman ja Pontoksen konflikti jatkui toisessa Mithridateen sodassa vuosina 83–82 eaa.