stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kylmäfuusio
Ensimmäiset kokeet

Thomas Graham osoitti jo 1800-luvulla, että palladium voi sitoa itseensä runsaasti vetyä. Itävaltalaissyntyiset kemistit Friedrich Paneth ja Kurt Peters väittivät 1920-luvun lopulla, että vety muuttuisi spontaanisti heliumiksi, kun se absorboituu huoneenlämpötilassa hienojakoiseen palladiumiin. Myöhemmin he itse peruuttivat väitteensä todettuaan, että heidän havaitsemansa helium oli peräisin ympäröivästä ilmasta.
Ruotsalainen kemisti John Tandberg väitti vuonna 1927, että hän olisi saanut vedyn fuusioitumaan heliumiksi sähkö­kemiallisessa parissa, jossa elektrodit olivat palladiumia. Havaintonsa perusteella hän haki patenttia keksimälleen menetelmälle, jolla "voitiin tuottaa heliumia ja hyödyllistä reaktio­energiaa".. Sen jälkeen kun deuterium vuonna 1932 oli löydetty, Tandberg jatkoi kokeitaan raskaan veden avulla. Patentti­hakemus kuitenkin hylättiin, koska Paneth ja Peters olivat peruuttaneet väitteensä ja koska myöskään Tandberg ei kyennyt selittämään ilmiön fysikaalista perustetta.
Tandbergin koejärjestelyt raskaan veden avulla olivat hyvin samanlaiset kuin Fleischmannin ja Ponsin. Fleischmann ja Pons eivät kuitenkaan tienneet mitään Tandbergin tutkimuksista.
Termiä "kylmäfuusio" (engl. cold fusion) käytettiin jo vuonna 1956 New York Timesin artikkelissa Luis W. Alwarezin tutkimuksista, jotka koskivat myonien katalysoimaa fuusiota.
Fleischmannin ja Ponsin kylmäfuusio

Kuuluisimman väitteen kylmäfuusiosta esittivät vuonna 1989 Stanley Pons ja Martin Fleischmann. Heidän väitteensä sai osakseen suurta huomiota, mutta pian ydinfyysikot kyseenalaistivat heidän koetuloksensa. Pons ja Fleischmann eivät ole luopuneet väitteistään, mutta kun väittely kiihtyi, siirsivät tutkimusprojektinsa Ranskaan.lähde?
Martin Fleischmann Southamptonin yliopistosta ja Stanley Pons Utahin yliopistosta esittivät aluksi hypoteesina, että koska deuterium saadaan palladiumiin absorboituneena puristumaan paljon pienempään tilaan, elektrolyysi voisi saada aikaan ydinten fuusion. Tutkiakseen asiaa he suorittivat elektrolyysikokeita käyttämällä palladiumia katodina ja raskasta vettä kalorimetrissa. Sähkövirtaa ylläpidettiin yhtäjaksoisesti useita viikkoja, kun taas raskas vesi vaihdettiin säännöllisin väliajoin. Jonkin verran deuteriumia otaksuttiin kerääntyvän katodille, mutta suurimman osan siitä annettiin kuplia kennosta ulos, jolloin se yhtyi anodilla happeen. Kenno vastaanotti melkein koko ajan mittaustarkkuuden rajoissa yhtä paljon tehoa kuin sen laskettiin luovuttavan, ja sen lämpötila pysyi vakaasti noin +30 °C:ssa. Mutta toisinaan sen lämpötila nousi äkillisesti +50 °C:een ilman, että laitteeseen syötettyä tehoa lisättiin. Nämä korkeamman lämpötilan vaiheet kestivät kaksi päivää tai kauemminkin ja toistuivat sen jälkeen useita kertoja. Lopulta korkeamman lämpötilan vaihetta ei missään tietyssä kennossa enää voinut esiintyä.
Fleishmann ja Pons päättelivät kokeensa osoittaneen, että kokeessa vapautui huomattavasti ylimääräistä energiaa, joka ei voinut olla peräisin mistään kemiallisesta reaktiosta, vaan kyseessä täytyi olla ydinreaktio. Kylmäfuusio nousi maailman tietoisuuteen 23. maaliskuuta 1989, kun kemistit Stanley Pons ja Martin Fleischmann Utah'n yliopistosta väittivät saaneensa aikaan fuusioreaktion lähes huoneenlämmössä ja ”lukiotason välineillä”.lähde?
Väite herätti paljon huomiota, mutta yksikään toinen tutkija ei pystynyt toistamaan koetta. Kun sitä yritettiin, energiaa ei saatu ulos enempää kuin kokeen suorittamiseen tarvittiin. Fleischmannin ja Ponsin mukaan syynä oli se, että testausympäristö ei ollut täysin yhdenmukainen heidän kokeensa kanssa. He eivät kuitenkaan halunneet avustaa muiden tutkijaryhmien kokeissa todistaakseen hypoteesinsa. Koko väite onkin leimattu uutisankaksi ja huijausyritykseksi. Fleischmannin ja Ponsin laitteiden esittämien ”kiistattomien todisteiden” epäillään olevan aivan luonnollista taustasäteilyä tai peräisin jostakin koetilassa olleesta laitteesta.lähde?
Francesco Piantellin kylmäfuusio

Italialainen professori Francesco Piantelli on tutkinut nikkelin ja vedyn välistä kylmäfuusiota vuodesta 1989 lähtien. Hänelle myönnettiin vuonna 2013 eurooppalainen patentti menetelmästä energian tuottamiseksi nikkelin ja vedyn välisten ydinreaktioiden avulla.lähde?
Andrea Rossin kylmäfuusio

Italialainen keksijä, tohtori Andrea Rossi, on vuosien ajan kehitellyt nikkelin ja vedyn väliseen kylmäfuusioon perustuvaa reaktoria, jota hän kutsuu nimellä E-Cat (energiakatalysaattori). 20. toukokuuta 2013 julkaistiin "puolueeton tutkimusraportti", joka näyttäisi vahvistavan, että E-Cat on tehokas reaktori, jonka energiatiheys on vähintään kertaluokkaa suurempi kuin kemiallisten energianlähteiden. On lisäksi merkittävää, että raportin mukaan E-Cat toimisi kilowattien (kW) luokkaa olevilla tehoilla. Näin suurilla tehoilla olisi jo käytännön merkitystä esimerkiksi asunnon sisätilojen ja veden lämmityksessä. Industrial Heat LLC (North Carolina, USA)  ilmoitti 24.1.2014 lehdistötiedotteessaan, että se on hankkinut patentti- ja lisensointioikeudet Andrea Rossin E-Cat-reaktoriin ja aikoo saada tekniikan laajalti kaupalliseen käyttöön. Vuoden 2016 puolivälissä sopimus kuitenkin purettiin erimielisyyksien takia.lähde?
8. lokakuuta 2014 julkaistiin uuden yhtäjaksoisen 32-päiväisen E-Cat-testin raportti, jonka mukaan mittauksissa saatiin samantapaisia tuloksia kuin vuonna 2013. Lisänä siinä oli polttoaineen isotooppien analyysi lähinnä nikkelin (Ni) ja litiumin (Li) osalta ennen ja jälkeen testin. Tulokset viittaavat isotooppien osuuksien suuriin muutoksiin.lähde?
Andrea Rossin E-Cat ei ole nykyfysiikan mukaan uskottavaa teknologiaa ja Luganon testiraportti on monien mielestä osoittautunut epäluotettavaksi.lähde?
Yhdysvaltalainen patenttitoimisto USPTO myönsi 25. elokuuta 2015 ensimmäisen patentin Andrea Rossin E-Cat-teknologialle.
Mosier-Bossin kylmäfuusio

Vuonna 2009 kalifornialaisen SPAWAR-tutkimuslaitoksen Pamela Mosier-Boss ja hänen kollegansa kertoivat havainneensa kokeessaan korkeaenergiaisia neutroneita, joiden he uskovat olevan peräisin deuteriumin ja tritiumin fuusiosta.
Muut kylmäfuusion tyypit

Tämänhetkinen fysiikan tuntemus ei väitä, että fuusioreaktiota ei voitaisi aikaansaada myös muilla keinoin kuin korkeassa lämpötilassa. Keskeisin kysymys onkin, saavutetaanko muilla menetelmillä riittävää hyötysuhdetta reaktion ylläpitämiseen käytetyn energian ja siitä saatavan energian välillä. Tähän mennessä hyötysuhde on ollut huono.
Erityyppisiä kylmäfuusiotekniikoita:
Myonikatalysoitu fuusio. Deuterium- tai tritium-ytimet saadaan ohjattua lähekkäin korvaamalla ydintä kiertävä elektroni myonilla. Myoni vastaa sähköisiltä ominaisuuksiltaan elektronia (negatiivinen alkeisvaraus), mutta on painavampi ja näin kiertää lähempänä ydintä, jolloin atomin koko pienenee ja fuusioreaktioon osallistuvat ytimet saadaan lähemmäs toisiaan. Ongelmana on kuitenkin myonien tuotanto, johon vaadittava energia laskee hyötysuhdetta niin paljon, että myonikatalysoidun fuusion mahdollisuuksia energiantuotannossa ei pidetä lupaavina ainakaan ilman teknologisia läpimurtoja.
Pyroelektrinen fuusio. Vuonna 2005 UCLA:n ryhmä raportoi saaneensa aikaan fuusioreaktion pyroelektrisessä kiteessä. Kiteen sisälle synnytettiin erittäin voimakas sähkökenttä (noin 25 GV/m), jolla kiihdytettiin ja törmäytettiin deuteriumydin deuteriumia sisältävään materiaaliin. Koe on tämän jälkeen toistettu onnistuneesti muissa laboratorioissa. Energiantuotantoon siitä ei kuitenkaan ole, sillä prosessi vaatii enemmän energiaa kuin tuottaa.
Antimaterialla aikaansaatu fuusioreaktio. Tässä menetelmässä käytetään pieni määrä antimateriaa aloittamaan fuusioreaktiopulssi. Menetelmä on kuitenkin kaukana ratkaisusta energiaongelmiin jo antimaterian tuotantokustannusten vuoksi. Aihetta onkin tutkittu lähinnä avaruussovellukset mielessä.
Kuplafuusio. Vuonna 2002 Purduen yliopiston ydinenergiatekniikan professori Rusi P. Taleyarkhan kertoi saaneensa aikaan kylmäfuusion sonoluminesenssin avulla. Menetelmässä synnytetään ääniaaltojen avulla lyhytikäisiä kuplia nesteeseen. Kuplat romahtavat nopeasti syntymisensä jälkeen synnyttäen hetkellisesti ja paikallisesti erittäin korkean lämpötilan, jossa fuusioreaktio voisi tapahtua. Tiedeyhteisön suhtautuminen kuplafuusioon ei ole yksimielistä, ja koetta toistaneet tutkijat ovat antaneet ristiriitaisia raportteja.
Aiheesta muualla

Muonic Hydrogen WWW Home Page (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
UCLA Pyrofusion (englanniksi)
Bubble Fusion at Physics Today (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kylmäfuusio (suomeksi)
Fleischmannin ja Ponsin kokeissaan käyttämä elektrolyysikenno.
Riku Järvinen

Riku Järvinen (15. marraskuuta 1967 Helsinki – 13. kesäkuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen basisti-viulisti.
Järvinen soitti yhtyeissä Sir Elwoodin Hiljaiset Värit ja Kiki ja Luonnonlapset. Hän kuoli sairaalassa 13.6.2004 sen jälkeen, kun hän oli pudonnut kaiteen yli Helsingin Gloriassa sattuneessa onnettomuudessa. Hän ehti juuri ennen kuolemaansa tehdä demon omasta musiikistaan perustamansa Kiki ja Luonnonlapset -yhtyeen kanssa. Yhtyeen EP, Sä liu’ut hiljaa pois julkaistiin postuumisti Järvisen kuoleman jälkeen vuonna 2016. Sir Elwoodin Hiljaiset Värit -yhtyeessä Järvinen soitti vuodesta 1989 kuolemaansa saakka.
Kokkolan ruotsalainen baptistiseurakunta

| Kokkolan ruotsinkielinen baptistiseurakunta> Karleby baptistförsamling |
| --- | --- |
 Kokkolan baptistiseurakunta osoitteessa Torikatu 51.
Suuntautuminen:  baptismi
Kirkkokunta:  Finlands svenska baptistsamfund
Perustettu:  12. huhtikuuta 1908
Pääkirkko:  Torikatu 51 67100 Kokkola
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kokkolan ruotsinkielinen baptistiseurakunta (ruots. Karleby baptistförsamling, aik. Betel Baptistförsamlingen i Gamlakarleby) on kokkolalainen baptistiseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1908. Seurakunnan kokoontumistilat sijaitsevat Kokkolan keskustassa Torikadulla. Seurakunta kuuluu Finlands svenska baptistsamfund -kattoyhdistykseen.
Historia

Baptismi saapui Kokkolaan 1880-luvulla. Kaupungin ensimmäiset baptistit kuuluivat Forsbyn baptistiseurakuntaan ja olivat ruotsinkielisiä. Seurakunta perustettiin 12. huhtikuuta 1908, ja sen perustamiskokousta johti pietarsaarelainen Johan Erik Söderman. Seurakunnan perustajajäseniä oli 21, ja useat heistä kuuluivat Forsbyn ja Pietarsaaren baptistiseurakuntaan. Seurakunnan ensimmäiseksi esimieheksi valittiin Otto Helén.
Seurakunnan jäsenmäärä vaihteli alkuvuosikymmeninä 20 ja 40 välillä. Seurakunnan saarnaajina toimivat Otto Helén, Leander Sarin ja Jakob Kasén. Seurakunta piti pyhäkoulua 20 lapselle. Vuonna 1921 seurakunta osti Viklundin talon, jossa pidettiin tilaisuuksia. Puistokadulla sijainnut kokoushuone menetettiin vuonna 1939 muihin tarkoituksiin, ja seurakunta jäi vaille vakituista kokoontumispaikkaa.
Baptismi vaikutti alkuvuosikymmeninä merkittävästi Kokkolan hengelliseen elämään. Vuonna 1911 baptistiseurakunnassa koettiin Pyhän Hengen kaste ja sen vaikutuksia Alf. A. Herrmansin kaudella. Herätys oli luonteeltaan tunnustuskuntien välistä. Sen aikana muun muassa kolme maaseurakunnan pyhäkoulunopettajaa ja Sundbäckin sisarukset menivät kasteelle. Yhdestä heistä tuli helluntaiherätyksen saarnaaja läntiselle Uudellemaalle.
Herätysaikana seurakunta joutui sisäiseen käymistilaan, ja vuodet 1911–1914 olivat hajaannuksen aikaa. Yksityishenkilöt maksoivat rukoushuoneen vuokran omista varoistaan. Vuonna 1914 seurakunnan toimintaa ryhdyttiin hoitamaan uudelleen asiaan kuuluvalla tavalla.
Kokkolan baptistiseurakunta alkoi kasvamaan 1970-luvun lopussa, kun entisestä alkoholistista Olavi Eskolasta tuli sen saarnaaja. Kokkolan suomalainen baptistiseurakunta perustettiin vuonna 1992 ja suomenkielinen toiminta on levittynyt myös Himangalle ja Kaustisille.
Seurakunnan johtajat

Seurakunnan esimiehinä ovat toimineet seuraavat henkilöt:
1908–1920: Otto Helén
1920–1924: J. P. Isaksson
1924–1927: Otto Helén
1927–1929: Reinhold Nylund
1929–1931: Gunnar Backman
1932: Alvar Edström
1933–1939: Gottfrid Jansson
1938–1939: Bertil Nordgren
1940–1941: Edvin Svanbeck
1942–1945: tilapäisiä saarnaajia
1951: Roger Berncrantz
1956–1957: Anders Nybacka
1961–1964: John Mathias Bonn
Cesiumnitraatti

| Cesiumnitraatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7789-18-6
PubChem CID:  62674 ja 25243856
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CsNO3
Moolimassa:  194,92
Ulkomuoto:  Valkoinen tai väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  409 °C
Tiheys:  3,685 g/cm3
Liukoisuus veteen:  279 g/l (25 °C)
Cesiumnitraatti (CsNO3) on cesium- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää cesiumin, cesiumin yhdisteiden ja erikoislasien valmistukseen sekä pyrotekniikassa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa cesiumnitraatti on valkoista tai väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on polymorfista ja huoneenlämpötilassa stabiili kidemuoto on alkeiskopiltaan trigonaalinen. Rakenne muuttuu kuumennettaessa 160 °C:n lämpötilaan tai hyvin korkeissa paineissa. Cesiumnitraatti liukenee hyvin veteen ja liukoisuus kasvaa lämpötilan kasvaessa. Aine liukenee myös muutamiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja asetoniin. Cesiumnitraatti on muiden nitraattien tavoin voimakas hapetin.
Cesiumnitraattia valmistetaan neutraloimalla cesiumhydroksidia typpihapolla tai cesiumkloridin ja väkevän typpihapon reaktiolla.
Cesiumnitraatin fraktioivaa kiteytystä käytetään erottamaan cesium muista alkalimetalleista. Yhdisteestä valmistetaan muita cesiumyhdisteitä ja optisia laseja. Aineella on käyttöä myös pyrotekniikassa.
Keskisaari (Kuopio)

| Keskisaari |
| --- | --- |
Kaupunki:  Kuopio
Suuralue:  Maaninka
Koordinaatit:  63.1687°N, 27.2741°E
Kaupunginosa nro:  61
Lähialueet:  Maaninka
Keskisaari on Kuopion 61. kaupunginosa, joka on muodostettu vuoden 2015 kuntaliitoksen jälkeen aiemman Maaningan kirkonkylän taajama-alueen luoteisreunan ja Maaninkajärven Keskisaaren eteläosan alueesta. Kaupunginosan koillispuolella sijaitsee Maaningan keskusta (Kuopion 60. kaupunginosa). Keskisaari sijaitsee maanteitse runsas 50 kilometriä Kuopion keskustasta luoteeseen.
Keskisaaren väestö muodostaa osan noin 3 300 asukkaan Maaningan väkiluvusta (aiemman kunnan alue).
Maaningan ortodoksinen kirkko eli Maaningan Karjalan Valistajien kirkko.
Keskisaaren kaupunginosassa sijaitsee muun muassa ortodoksinen Maaningan Karjalan Valistajien kirkko (Pihtisalmentie 120) ja Pihtisalmen hautausmaa sekä tanssilava Maaningan kasino (Keskisaarentie 58).  Suuri osa kunnallisista ja kaupallista peruspalveluista - kuten päiväkodit, koulut, kaupat, terveysasema - sijaitsee Maaningan keskustassa tai kauempana.
Keskisaaren eteläosassa vuosina 2012 ja 2014 tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa on löydetty muinaisjäännöksiä, kuten esihistoriallisen ajan asuinpaikkojen jälkiä.
Kristian Thulesen Dahl

| Kristian Thulesen Dahl |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. heinäkuuta 1969 (ikä 55) Brædstrup, Tanska
Poliitikko
Entiset puolueet:  Tanskan kansanpuolue Edistyspuolue
Asema:  kansanedustaja
Vaalipiiri:  Middelfart, Fynin suurpiiri
Kotipaikka:  Give
Kristian Thulesen Dahl on tanskalainen poliitikko. Hän on ollut kansanedustaja Tanskan folketingetissä vuodesta 1994. Vuosina 1994-1995 hän edusti Tanskan edistyspuoluetta, mutta irtautui puolueesta ja oli perustamassa Tanskan kansanpuoluetta, jonka riveissä on sittemmin pysynyt.
Tanskalainen Arena-lehti valitsi Dahlin maansa vaikutusvaltaisimmaksi alle 40-vuotiaaksi poliitikoksi vuonna 2009. Koulutukseltaan hän on liiketalouden ja kauppalain maisteri Aalborgin yliopistosta. Dahl suoritti asepalveluksen tykistössä Skivessä vuosina 1988-89, ja on sotilasarvoltaan reservin korpraali (tansk. konstabel).
National Film Board of Canada

NFB:n rakennus Montrealissa.
National Film Board of Canada (NFB, ransk. Office national du film du Canada, ONF, suom. ”Kanadan kansallinen elokuvavirasto”) on Kanadan valtion rahoittama elokuvatuotanto- ja jakeluorganisaatio. Se on perustettu vuonna 1939, ja aloitteentekijänä ja NFB:n ensimmäisenä johtajana toimi skotlantilainen dokumenttielokuvan uranuurtaja John Grierson. NFB:n kaupallisista tavoitteista vapaat opetus- ja lyhytelokuvat ovat saaneet vuosikymmenien kuluessa runsaasti kansainvälisiä palkintoja kokeellisuudestaan, teknisistä innovaatioistaan ja omintakeisesta tyylistään. Se on tuottanut myös merkittäviä pitkiä näytelmäelokuvia. NFB:tä pidetään Kanadan tärkeimpänä elokuva-alan instituutiona ja kansainvälisesti arvostetuimpana valtiollisena elokuvatuottajana.
Historiaa

NFB:n oli tarkoitus pysyä pienenä valtion virastona, mutta sota-ajan tiedotustarve ja John Griersonin kunnianhimo laajensivat sitä aiottua merkittävämmäksi. Alkuvuosinaan toisen maailmansodan aikana NFB tuotti monia sotamoraalia kohottavia propagandaelokuvien sarjoja kuten Canada Carries On ja The World in Action. Skottilainen Grierson kutsui Kanadaan muun muassa maanmiehensä Norman McLarenin, joka tuli  sittemmin tunnetuksi National Film Boardille tekemistään kokeellisista animaatioelokuvista.
Vuoteen 1945 mennessä National Film Board of Canada oli kasvanut 787 hengen tuotantoyhtiöksi ja tuottanut viitisensataa elokuvanimikettä. Tuolloin John Grierson irtisanoutui, ja jatkajalla Ross McLeanillä oli vaikeuksia perustella suuren julkisen elokuvayhtiön toimintaa. Sitä syytettiin vasemmistosympatioista ja monopoliasemasta, joka tukahdutti Kanadan yksityisen elokuvatuotannon. Seuraava johtaja Arthur Irwin irrotti NFB:n suorasta valtionohjauksesta, ja hänen seuraajansa Albert Trueman siirsi NFB:n toiminnan pääkaupungista Ottawasta Montrealiin, mikä taltutti Quebecin provinssin siihenastista kritiikkiä NFB:n niukasta ranskankielisestä tuotannosta.
1960-luvulla NFB:llä olikin merkittävä rooli Kanadan ranskankielisen elokuvan voimistumisessa. Kansainvälistä tunnettuutta saaneet ohjaajat kuten Denys Arcand ja Claude Jutra aloittivat uransa NFB:n palveluksessa. Laitoksen ensimmäinen ranskankielinen johtaja Guy Roberge jakoi vuonna 1964 NFB:n elokuvatuotannon kahtia englannin- ja ranskankielisiin toimituksiin.
1960-luvulta alkaen National Film Boardin elokuvia, muun muassa Norman McLarenin animaatioita, tuli Kanadan suurlähetystön kautta Suomeenkin esitettäviksi elokuvakerhoissa ja koululaisnäytännöissä.
1970-luvulla NFB alkoi nostaa esiin myös naispuolisia elokuvantekijöitä ja perusti alueellisia tuotantostudioita Kanadan eri provinsseihin. Vuonna 2016 National Film Board of Canada ilmoitti vastedes panostavansa puolet budjetistaan naisohjaajien tuotantoihin.
Lyhytelokuvien lisäksi NFB aloitti pitkien näytelmäelokuvien tuotannon vuonna 1963 huolimatta keskustelusta siitä, onko se valtion laitoksen tehtävä. 1970-luvulla NFB tuotti muun muassa Claude Jutran elokuvan Setäni Antoine (Mon Oncle Antoine, 1971), joka on monessa äänestyksessä nostettu parhaaksi kanadalaiselokuvaksi. Denys Arcandin Amerikan imperiumin rappio (Le Déclin de l'empire américain, 1986) pääsi vieraskielisten elokuvien Oscar-ehdokkaaksi. NFB:n elokuvat ovat vuosikymmenten kuluessa saaneet yli 70 Oscar-ehdokkuutta ja tusinan verran Oscar-palkintoja. Vielä paremmin ne ovat menestyneet kansainvälisillä lyhytelokuva- ja animaatiofestivaaleilla.
1990-luvulta lähtien NFB:n toiminta on vähitellen supistunut budjettileikkausten myötä, ja laitos on antanut tilaa yksityisen elokuvatuotantosektorin kasvulle.
2000-luvun alussa NFB tuotti monia kansainvälisiä festivaalipalkintoja saaneen inuittielokuvan Atanarjuat – nopeajalka. Inuittitaruun perustuva elokuva oli ensimmäinen inuktitutinkielinen elokuva ja äänestettiin pian Kanadan kaikkien aikojen parhaaksi elokuvaksi.
Aiheesta muualla

National Film Board of Canada Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta National Film Board of Canada Wikimedia Commonsissa
Mikael Fräntin juttu NFB:stä Helsingin Sanomissa 1990 (vaatii tilauksen)
Hercule Poirot (televisiosarja)

| Hercule Poirot> Agatha Christie’s Poirot |
| --- | --- |

Tyyli:  rikosdraama
Kestoaika:  100 / 50 / 95 min
Perustuu:  Agatha Christien Hercule Poirot -romaaneihin ja -novelleihin
Pääosissa:  David Suchet Hugh Fraser Philip Jackson Pauline Moran Zoë Wanamaker David Yelland
Alkuperämaa:  Iso-Britannia
Alkuperäiskieli:  brittienglanti
Verkko:   ITV  Yle TV1
Esitetty:  8. tammikuuta 1989 – 13. marraskuuta 2013
Jaksoja:  70
Tuotanto
Käsikirjoittaja(t):  Clive Exton Michael Baker Russell Murray
Tuotantoyhtiö(t):  ITV
Aiheesta muualla
IMDb 
Hercule Poirot (Agatha Christie’s Poirot) on brittiläisen ITV:n tuottama Agatha Christien salapoliisinovelleihin ja -romaaneihin perustuva televisiosarja. Hercule Poirot'na esiintyy David Suchet. Suomessa sarjaa esittää Yle TV1.
Sarja alkoi Isossa-Britanniassa vuonna 1989. Vuosina 1989–1993 filmattiin lähinnä Poirot-novelleja ja sen jälkeen romaaneja. Sarjan tuottajien tavoitteena on ollut siirtää koko Poirot’n ura filmille.
Puuttuvat sovitukset

Vuoden 2013 kauden jälkeen on vielä sovittamatta:
novellit
”Lemesurierin perintö” – kokoelmasta Poirotin lyhyet jutut
”Regattamysteeri” –  kokoelmasta Toinen kutsu.
näytelmä
Black Coffee
Jäljellä on myös viisi novellia, joista Christie kirjoitti myöhemmin laajemmat versiot, joista on jo tehty sarjan jakso.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  David Suchet  | … |  Hercule Poirot (1989–2013)   |
|  Hugh Fraser  | … |  kapteeni Arthur Hastings (1989–2002, 2013)   |
|  Philip Jackson  | … |  ylitarkastaja Japp (1989–2001, 2013)   |
|  Pauline Moran  | … |  neiti Lemon (1989–1991, 1993–2001, 2013)   |
|  Zoë Wanamaker  | … |  Ariadne Oliver (2006–2013)   |
|  David Yelland  | … |  George (2006–2013)   |
Jaksot > Ensimmäinen tuotantokausi (1989)

| # | Nimi | Suomenkielinen nimi | Ohjaus | Käsikirjoitus | Alkup>  esityspäivä | Kesto |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | The Adventure of the Clapham Cook | Kokki kadoksissa | Edward Bennett | Clive Exton | 8.1.1989 | 50 min. |
| 2 | Murder in the Mews | Rakettien räiskyessä (Särkyneen peilin arvoitus) | Edward Bennett | Clive Exton | 15.1.1989 | 50 min. |
| 3 | The Adventure of Johnnie Waverly | Johnnien seikkailu | Renny Rye | Clive Exton | 22.1.1989 | 50 min. |
| 4 | Four and Twenty Blackbirds | Neljäkolmatta mustarastasta | Renny Rye | Russell Murray ja Clive Exton | 29.1.1989 | 50 min. |
| 5 | The Third Floor Flat | Huoneisto neljännessä kerroksessa (Kolmannen kerroksen asunto) | Edward Bennett | Michael Baker | 5.2.1989 | 50 min. |
| 6 | Triangle at Rhodes | Kolmiodraama Rhodoksella | Renny Rye | Stephen Wakelam ja Clive Exton | 12.2.1989 | 50 min. |
| 7 | Problem at Sea | Ongelma merellä | Renny Rye | Clive Exton | 19.2.1989 | 50 min. |
| 8 | The Incredible Theft | Uskomaton varkaus | Edward Bennett | David Reid ja Clive Exton | 26.2.1989 | 50 min. |
| 9 | The King of Clubs | Ristikuningas | Renny Rye | Michael Baker ja Clive Exton | 5.3.1989 | 50 min. |
| 10 | The Dream | Uni | Edward Bennett | Clive Exton | 19.3.1989 | 50 min. |
Jaksot > Toinen tuotantokausi (1990)

| # | Nimi | Suomenkielinen nimi | Ohjaus | Käsikirjoitus | Alkup>  esityspäivä | Kesto |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 | Peril at End House | Vaarallinen talo | Renny Rye | Clive Exton | 7.1.1990 | 103 min. |
| 12 | The Veiled Lady | Hunnutettu nainen | Edward Bennett | Clive Exton | 14.1.1990 | 50 min. |
| 13 | The Lost Mine | Kadonnut kaivos | Edward Bennett | Michael Baker ja David Renwick | 21.1.1990 | 50 min. |
| 14 | The Cornish Mystery | Cornwallin mysteeri | Edward Bennett | Clive Exton | 28.1.1990 | 50 min. |
| 15 | The Disappearance of Mr Davenheim | Herra Davenheimin katoaminen | Andrew Grieve | David Renwick | 4.2.1990 | 50 min. |
| 16 | Double Sin | Kaksoissynti | Richard Spence | Clive Exton | 11.2.1990 | 50 min. |
| 17 | The Adventure of the Cheap Flat | Halvan huoneiston seikkailu | Richard Spence | Russell Murray ja Clive Exton | 18.2.1990 | 50 min. |
| 18 | The Kidnapped Prime Minister | Kaapattu pääministeri | Anrew Grieve | Clive Exton | 25.2.1990 | 50 min. |
| 19 | The Adventure of the Western Star | Lännen tähden seikkailu | Richard Spence | Clive Exton | 4.3.1990 | 50 min. |