stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bargat

Bargat ovat pääasiassa Kiinan Sisä-Mongolian alueella asuvia mongoleja, jotka puhuvat burjaatin kieltä. Heidät siirrettiin Sisä-Mongoliaan Qing-dynastian valtakaudella ja siellä he erkanivat burjaateista omaksi ryhmäkseen. Heistä käytetään kuitenkin joissain yhteyksissä edelleen burjaatti-nimitystä.
Asuinalue ja lukumäärä

Kiinan Sisä-Mongoliassa on kolme bargojen piirikuntatason lippukuntaa, niin sanottu Vanha Barga eli Vanhan Baragin lippukunta, Vasen Uusi Barga eli Uuden Baragin vasen lippukunta ja Oikea Uusi Barga eli Uuden Baragin oikea lippukunta. Yhteensä ne kattavat noin 66 376 km². Alueiden väkiluku oli vuonna 1990 yhteensä 125 200, joista 73 600 oli mongoleja ja suurin osa mongoleista puolestaan bargoja. Suurin osa heistä asui Uuden Bargan alueella. Myös suurin osa lähistön Hailarin ja Manzhoulin kaupunkien 20 700:ta mongolista on bargoja. Mongolian puolella bargoja oli vuonna 1989 noin 2 100.
Historia

Bargat ilmaantuivat historiankirjoihin 1100–1200-luvuilla klaanina tai heimona, joka asutti Barguzinin aluetta nykyisin Venäjään kuuluvassa Burjatiassa. Bargat jakaantuivat alun perin 11 klaaniin, jotka olivat samat khori-burjaattien kanssa. Bargoilla oli yhteyksiä myös mongolien heimoon avioliittojen kautta ja esimerkiksi Tšingis-kaanin myyttinen esiäiti Alan Gho'a oli bargataustainen. Bargat olivat osa Mongolivaltakuntaa, mutta Yuan-dynastian valtakaudella he olivat osa oiraattien liittoa Yuan-dynastiaa vastaan. He asuivat ensin hajallaan mongolien ja oiraattien parissa, mutta sittemmin suurin osa muutti Argunjoen lähistölle, jossa he olivat osa daguurien ja evenkien muodostamaa solonien liittokuntaa. Vuonna 1594 tapahtui jälleen joukkomuutto, tälläkertaa takaisin itäänpäin Ononin, Udan ja Nertšan alueille, jossa heitä ahdistelivat hamniganeiksi kutsutut evenkkit ja khalkhamongolit. Nykyisten khori-burjaattien edeltäjät hakeutuivat venäläisten suojelukseen, kun taas loput jäivät khalkhojen alaisuuteen. Vielä Argunjoelta itään jääneet bargat siirrettiin Mantšurian puolelle Kiinan Qing-dynastian taistellessa alueella venäläisiä vastaan vuosina 1685–1689.
Qing-dynastia asutti osan siirretyistä bargoista hajalleen, mutta noin 275-miehen vahvuinen bargaosasto siirrettiin vuonna 1732 Hulun Buirin tasangolle osana 3 000 miehen vahvuista solonien sotilasosastoa. Nämä bargat tulivat sittemmin tunnetuksi vanhoina bargoina. Vuonna 1734 khalkhojen alaisuuteen jääneet bargat valittivat kohtelustaan Qing-virkamiehille ja 2 400 heistä siirrettiinkin sitten myös Hulun Buirin alueelle vanhoista bargoista itään ja heistä tuli uusia bargoja. 1900-luvun puolella Mongolia oli itsenäistynyt ja vuonna 1928 sen puolelle pakeni satoja bargoja epäonnistuneen panmongolialaisen kapinan jälkeen. Japanilaiset miehittivät bargojen alueita vuosina 1932–1945 ja vuoden 1945 syksyllä puolisotilaallisia bargajoukkoja johtanut Ya Shaariibuu johti 1 103 bargaa Mongolian Dornodin provinssin Gurvanzagalin sumin alueelle. Nykyisin sumin asukkaista noin kaksi kolmasosaa on bargoja. Kiinan kommunistit ottivat vallan bargojen alueella sisällissodassa vuonna 1952 ja sittemmin Hulun Buirin alueelle on muuttanut paljon kiinalaisia. Kiinalaiset asuvat kuitenkin lähes yksinomaan kaupungeissa ja kaivoskeskuksissa mongolien hallitessa maaseudun elämää.
Kulttuuri

Bargojen perinteinen elinkeino on ollut paimentolaisuus. Suurin osa bargoista on nykyisin puolipaimentolaisia ja he asuvat osan vuodesta taloissa. Vuonna 1990 Sisä-Mongolian bargojen qi-alueilla oli 1 318 000 karjaeläintä ja niistä suurin osa oli vuohia tai lampaita. Uusien ja vanhojen bargojen tapakulttuuri poikkeaa jonkin verran toisistaan uusilla bargoilla ollessa enemmän vaikutteita khalkhamongoleilta. Myös näiden kahden ryhmän puhuma burjaatin murre eroaa hieman toisistaan. Vanhat bargat harjoittavat perinteistä uskoaan, kun taas uudet bargat ovat buddhalaisia.
Mäntsälän kartano

| Mäntsälän kartano> Mäntsälä gård |
| --- | --- |

Sijainti:  Mäntsälä
Rakennustyyppi:  kartano
Valmistumisvuosi:  1820-luku
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel
Tyylisuunta:  Uusklassismi
Runkorakenne:  Puu
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
Kerrosala:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mäntsälän kartano on Nummella, Uudellamaalla sijaitseva vanha säteriratsutila ja entinen Uudenmaan Rakuunarykmentin Raaseporin komppanian ratsutila numero 39. Kartanon nykyinen päärakennus on peräisin 1820-luvulta, mutta itse kartano on muodostettu jo paljon aikaisemmin, vuonna 1620. Kartano sijaitsee Valkerpyy -järven pohjoisrannalla.
Kartanon merkittäviin omistajasukuihin kuuluu muun muassa Ljustén ja Rennerfelt. Kartanon omisti vuosina 1919-1928 SOK, joka sijoitti kartanoon orvoiksi jääneitä henkilökunnan lapsia
Historia

Mäntsälän kartano on muodostettu vuonna 1620, kun kaksi Mäntsälän kylän rälssitilaa vuodelta 1573 yhdistettiin. Kartanon säterivapaus vuodelta 1620 peruutettiin vuonna 1683 jolloin Mäntsälän kartano muodostettiin säteriratsutilaksi.
Vuonna 1846 kartanon maille perustettiin verkatehdas ja värjäämö, sekä myöhemmin myös tiilitehdas. Teollisuustoiminta on sittemmin lakannut. Vuoden 1930 alussa Uudenmaan maamieskoulu siirtyi Mäntsälän kartanolle Hyvinkäältä. Koulu toimi kartanolla neljä vuotta, jonka jälkeen se siirtyi Vihdin Olkkalan kartanolle. Mäntsälän kartanolla on ollut myös Härkäjoen Myllyniemessä raamisaha, höyläämö ja valssimylly. Vuonna 1919 SOK uusi myllyn ja rakensi sen yhteyteen voimalaitoksen. Myllyn, sahan ja voimalaitoksen toiminta päättyi 1950-luvulla.
Päärakennus

Mäntsälän kartanon kaksikerroksinen puinen päärakennus on peräisin 1820-luvulta ja perimätiedon mukaan se on valmistunut Carl Ludvig Engelin piirustusten mukaan. Rakennus on läpikäynyt historian aikana useita muutoksia ja uudistuksia. Vuonna 1922 taloa palautettiin alkuperäiseen uusklassiseen tyyliin arkkitehti Aulangon piirustusten mukaan.
Kartanossa on nelilapekatto ja pylväikön koristeltu kuisti, jonka päällä on parveke.
Nuutti Viitasalo

| Nuutti Viitasalo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1999 (ikä 25) Raisio, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  186 cm
Paino:  79 kg
Seura
Seura:  Lukko
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  34
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  TUTO Hockey (Mestis) Kiekko-Vantaa (Mestis) Jokerit (KHL) SaiPa (SML) Malmö Redhawks (SHL)
Nuutti Eemil Juhani Viitasalo (s. 4. huhtikuuta 1999 Raisio) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Rauman Lukossa. Hän laukoo oikealta.
Ura > Maajoukkueura

Viitasalo pelasi alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2016. Hän pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2015. Yhteensä Viitasalo on pelannut kolme nuorten ja 26 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Viitasalo on pelannut kolme ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Nordic Cupissa 13. huhtikuuta 2022 Odensessa Tanskaa vastaan. Viitasalo merkittiin Suomen kolmospuolustajapariin Juuso Hietasen viereen. Seuraavana päivänä Rødovressa pelatussa ottelussa hän kuitenkin loukkasi polvensa kamppailutilanteessa ja Viitasalo putosi tämän myötä Suomen MM-leiriryhmästä.
Kristiina Ronimus

Leena-Kristiina Ronimus (24. tammikuuta 1952 Pori – 16. lokakuuta 2024 Pori) oli suomalainen säveltäjä, sovittaja ja laulaja, joka aloitti esiintyjäuransa Frederikin ja kumppaneiden ”Lippa vinossa” -revyyssä. Ronimus esiintyi myös laulavana lapsimannekiinina Sammy Babitzinin kiertueella.
Ronimus harrasti musiikkia jo lapsena. Suuren musiikkikaupan omistanut isä opetti hänelle muun muassa pianon ja viulun soittoa. 10-vuotiaana Ronimus alkoi opetella kitaransoittoa ja 13-vuotiaana hän voitti nuorten laulukilpailun. Ensimmäinen oma levytys oli vuonna 1978 Satsanga-levy-yhtiön Humppatytöt, jossa hän lauloi nimellä Leena-Kristiina yhdessä Raija Ruuskan kanssa.
1990-luvulla Ronimus aloitti säveltämisen. Hän sävelsi kappaleita muun muassa Reijo Taipaleelle ja Katri Helenalle. Muita artisteja joille Ronimus sävelsi ovat Arja Koriseva, Paula Koivuniemi, Eila Pienimäki, Kike Elomaa, Eija-Sinikka, Eino Grön, Isto Hiltunen, Anita Hirvonen, Jasmine, Matti Korkiala, Heidi Kyrö, Tarja Lunnas, Kaija Pohjola, Sebastian Ahlgren, Kirsi Kirstua, Teuvo Oinas, Tiina Räsänen, Tulipunaruusut, Arja Havakka ja Souvarit.
Ronimus kuoli 72-vuotiaana lokakuussa 2024.
Diskografia

Kristiina Ronimus (1994)
Diskografia > Säveltäjänä

Ronimus sävelsi yli 200 kappaletta muun muassa seuraavat:
Teuvo Oinas: "Elämältä maistuu tää"
Eino Grön: "Elämän aallot heittää"
Kike Elomaa: "En jätä sua milloinkaan"
Tiina Räsänen: "Ennen yksin odotin"
Tulipunaruusut: "Istun alla omenapuun"
Arja Havakka: "Kaksi valkeata laivaa"
Reijo Taipale: "Ruusujen aika"
Reijo Taipale: "Kuun kyyneleet"
Katri Helena: "Saaret"
Souvarit: "Tanssi kanssain"
Aiheesta muualla

Kristiina Ronimusin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kristiina Ronimusin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kristiina Ronimusin sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Phuket

| Phuket ภูเก็ต |
| --- | --- |
 Näkymä näköalapaikalta pohjoiseen kohti Kata Noin, Katan ja Karonin hiekkarantoja
 Vaakuna
 Provinssin sijainti Thaimaassa
Valtio:  Thaimaa
Alue:  Etelä-Thaimaa
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Phuket
Pinta-ala:  543 km²
Väkiluku (2017):  537 900
 – väestötiheys:  990,6 as./km²
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  83
 – ISO 3166:  TH-83
Phuket (thaiksi ภูเก็ต) on Thaimaan saari maan lounaisrannikolla Andamaanienmeressä. Se muodostaa lähisaarten kanssa Phuketin provinssin (thaiksi จังหวัดภูเก็ต), yhden Thaimaan provinsseista (changwat). Provinssin pinta-ala on 543 neliökilometriä ja siellä on arviolta 537 900 asukasta (vuonna 2017).
Saaren pohjoispäässä toimii Phuketin kansainvälinen lentoasema.
Maantiede

Phuket on Thaimaan suurin saari, ja se sijaitsee Andamaanienmeressä Malakan niemimaasta länteen. Se on 49 km pitkä. 
Saari on enimmäkseen vuoristoista vuorten kulkiessa saaren länsiosassa pohjoisesta etelään. Phuketin vuoret muodostavat eteläpään vuorijonolle, jonka pituus on 440 km Kran kannaksesta. Vuoriston korkein kohta on Khao Phra Mi (1 138 m), mutta saaren korkein kohta on Mai Tha Sip Song 529 metriä merenpinnan yläpuolella.
Metsä peittää 70 prosenttia saaresta. Läntisellä rannalla on useita hiekkaisia rantoja, idässä puolestaan mutaisempia rantoja. Lähellä eteläisintä kärkeä on Laem Promthep, suosittu auringonlaskun näköalapaikka.
Naapuriprovinsseja ovat Phang Nga ja Krabi.
Maantiede > Hallinnolliset alueet

Phuket on jaettu kolmeen piiriin (amphoe), jotka puolestaan on jaettu 17 kuntaan (tambon) ja 103 kylään (muban).
Mueang Phuket
Kathu
Thalang
Talous

Tinakaivostoiminta on ollut saaren tärkein tulonlähde 1600-luvulta lähtien. Useita kiinalaisia työskenteli kaivoksilla ja heidän vaikutuksensa Phuketin kulttuurissa näkyy yhä. Tinan hinnan alennettua kaivostoiminta on kuihtunut. Nykyään Phuketin talous nojaa kahteen elinkeinoon: kumipuuviljelmiin (jotka tekevät Thaimaasta yhden maailman suurimmista kumin tuottajista) ja turismiin.
1980-luvun jälkeen Phuketista on tullut Thaimaan yksi tärkeimmistä turistien houkutuksista ja useimmat länsirannikon hiekkarannat ovat kehittyneet turistikeskuksiksi, joista suosituimpia ovat Patong, Karon ja Kata. Patongin alue tunnetaan etenkin vilkkaasta yöelämästään ja seksiturismistaan.
Historia

Phuketin historian merkittävin tapahtuma oli burmalaisten hyökkäys 1785, jonka jälkeen kuningas Taksin löi heidät takaisin. Brittiläisen Itä-Intian kauppakomppanian kapteeni Sir Francis Light lähetti ohi mennessään tiedon paikalliselle hallintoväelle Burman joukkojen valmistautumisesta hyökkäykseen. Kunying Jan, äskettäin kuolleen kuvernöörin vaimo, ja hänen sisarensa Mook kokosivat joukot, ja kuukauden mittaisen hyökkäyksen jälkeen Burman joukkojen oli vetäydyttävä 13. maaliskuuta 1785. Näistä kahdesta naisesta tuli paikallisia sankarittaria ja he saivat Rama I:ltä kunnioittavat nimet Thao Thep Kasatri ja Thao Sri Sunthon.
Kuningas Chulalongkornin vallan aikana Phuketista tuli hallinnollinen keskus tinaa tuottaville eteläisille provinsseille. Vuonna 1933 Phuketin monthon purettiin, ja saaresta tuli oma provinssinsa (changwat).
Saaren vanhoja nimiä ovat Ko Thalang ja Jung Ceylon, englanninkielinen väännös malesialaisesta nimestä Tanjung Salang.
Vuoden 2004 Intian valtameren maanjäristyksessä Phuket kärsi suuria vaurioita ja noin 250 ihmisen vahvistettiin kuolleen Phuketin rannikolla.
Väestö

Vuonna 2017 provinssissa oli arviolta 537 900 asukasta (vuonna 2017). Noin 35 % väestöstä on kiinalaisia (14 % koko maan väestöstä) ja 35 % muslimeja (4 % koko maassa). Suurin uskontokunta on buddhalaisuus.
Saaren pääkaupunki on Phuket, mutta suurin kaupunki on Patong.
Symbolit

Provinssin sinetti esittää provinssin kahta sankaritarta, joiden nimet ovat Thao Thep Kasattri ja Thao Sri Sunthon.
Provinssin puu on Pterocarpus indicus (engl. Burmese Rosewood) ja provinssin kukka on Bougainvillea.
Kuvia

Phuketin kaupunkia.
Suuri buddhapatsas saarella.
Näkymä Karonin turistikylään.
Tsunamin tuhoja Patongilla 2004.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Phuketin provinssi Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Phuket Wikivoyagessa (englanniksi)
The Thaiger
Thaimaan provinssit
| --- | --- |
Pohjoinen:   Chiang Mai  Chiang Rai  Kamphaeng Phet  Lampang  Lamphun  Mae Hong Son  Nakhon Sawan  Nan  Phayao  Phetchabun  Phichit  Phitsanulok  Phrae  Sukhothai  Uthai Thani  Uttaradit 
Koillinen:   Annat Charoen  Buriram  Chaiyaphum  Kalasin  Khon Kaen  Loei  Maha Sarakham  Mukdahan  Nakhon Phanom  Nakhon Ratchasima  Nongbua Lamphu  Nong Khai  Roi Et  Sakhon Nakhon  Sisaket  Surin  Ubon Ratchathani  Udon Thani  Yasothon 
Keskinen:   Ang Thong  Ayutthaya  Bangkok  Chainat  Lopburi  Nakhon Nayok  Nakhon Pathom  Nonthaburi  Pathum Thani  Samut Prakan  Samut Sakhon  Samut Songkhram  Saraburi  Sing Buri  Suphanburi 
Itäinen:   Chachoengsao  Chanthaburi  Chonburi  Rayong  Prachinburi  Sa Kaeo  Trat 
Läntinen:   Kanchanaburi  Phetchaburi  Prachuap Khiri Khan  Ratchaburi  Tak 
Eteläinen:   Chumphon  Krabi  Nakhon Si Thammarat  Narathiwat  Pattani  Phang Nga  Phattalung  Phuket  Ranong  Satun  Songkhla  Surat Thani  Trang  Yala 
Phuketin kolme piiriä eli amphoeta
Rødtvetin kirkko

| Rødtvetin kirkko Rødtvet kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Oslo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Oslon hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1978
Suunnittelija:  Erik Anker & A. Hølaas
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  600
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rødtvetin kirkko (norj. Rødtvet kirke) on Oslon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilinen pitkäkirkko vuodelta 1978.
Kuvia

Alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rødtvetin kirkko Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav
Mercedes-Benz 300 SEL 6.3

Mercedes-Benz 300 SEL 6.3
Mercedes-Benz 300 SEL 6.3 on Mercedes-Benzin vuosina 1968–1972 valmistama aikakautensa nopein neliovinen auto. Mallin kehitys alkoi 1966 tehtaan kehitysinsinööri Erich Waxenbergerin henkilökohtaisena projektina, jossa hän pienen tiiminsä kanssa istutti Mercedeksen johdon tietämättä Mercedes-Benz 300 SEL:iin (W109) normaalin kuusisylinterisen M189 -moottorin tilalle yhtiön tehokkaimman V8 M100 -moottorin. Moottori oli kehitetty alun perin 600-sarjaan (W100), ja tuotti 250 hv:n tehon.
Mercedes-Benz 300 SEL 6.3 oli nopea ja ketterä edustussedan, joka häikäisi suorituskyvyllään ja 229 km/h huippunopeuden ohella 6,3 sekunnin kiihtyvyydellä nollasta sataan. Suorituskyvyltään ylivertaisena edustussedanina tunnettu lyhytakselivälinen Mercedes 600 kulki massiivisempana samalla M100-koneella vain 205 km/h, 600 Pullman -limusiini 200 km/h.
Waxenberger

Mercedes-Benz Waxenberger on 300 SEL 6.3:n pohjalta kehitetty erittäin harvinainen kilpa-auto. Erich Waxenberger jatkoi 300 SEL 6.3 -mallin suorituskyvyn kehittämistä tehtaan tuella vakiomallin tullessa tuotantoon 1968, ja autoa kevennettiin, virtaviivaistettiin ja muokattiin teknisesti kilpailukäyttöön sopivaksi. Mercedes-Benz Waxenberger sai heti ensi esiintymisellään kuolemattoman maineen, kun Erich Waxenberger ajoi toukokuussa 1969 auton ensimmäisessä kilpailussa Macaon Grand Prix’n voittoon apukuljettajanaan Albert Poon. Voittoa täydensi Jan Busselin ja Ted Mooratin kolmas sija vastaavalla, mutta oikealta ajettavalla Mercedes Waxenbergerillä.
Macaon kilpailuversioon auton M100-moottori oli viritetty entisten Mercedes-insinöörien, AMG-virityspajan 1967 perustaneiden Hans Werner Aufrechtin ja Erhard Melchelerin kanssa yhteistyössä n. 320 hv:n tehoon. Macaossa esiintyneet esisarjan Waxenbergerit poikkesivat ulkonäöltään myöhemmistä, sillä niistä puuttui myöhemmin mallille ominainen lokasuojien levitys.
Seuraavat viisi rakennettua Waxenbergeriä muodostavat pääsarjan, ja kaksi autoista meni tutkimus- ja kehityskäyttöön, kolme kilparadoille. Moottori oli porattu 6,8 litran (6 834 kuutiosenttimetriä) tilavuuteen, ja viritetty AMG:n kanssa kehitysversiosta riippuen aluksi n. 350–380 hevosvoimaan, lopulta 425–470 hevosvoimaan. Autoissa oli normaalisti automaattilaatikko, mutta ainakin yksi kilpailuversioista on ollut myös manuaalilaatikolla (Spa 1969). Kilpaversioiden välityksiä on myös muutettu kisojen välillä, ja parhaimmillaan Mercedes-Benz Waxenbergerin on mitattu kulkeneen 285 km/h ja kiihtyneen 0–100 kilometrin tuntinopeuteen 4,4 sekunnissa.
Kehitystyöhön, testaustoimintaan ja kilpailuihin osallistuivat Erich Waxenbergerin ja Hans Aufrechtin sekä Erhard Melchelerin lisäksi muun muassa Ferrarin F1-kuljettaja Jacky Ickx, Hans Herrman, Dieter Glemser, Rauno Aaltonen, Hans Heyer ja Kurt Ahrens. Rauno Aaltonen on muistellut kilpailuvuosista renkaiden olleen lujilla massiivisen ja voimakkaan auton alla, ja epäillyt tehojen nousseen n. 500 hevosvoiman luokkaan. Kilpailutoiminta keskittyi ylipitkiin vakioautokilpailuihin. Mercedes-Benz Waxenbergereitä valmistettiin alle 10 kappaletta, tarkka määrä vaihtelee lähteiden ja aidon Waxenbergerin määritelmän mukaan. Kilpatallin autoja muokattiin ja paranneltiin kilpailujen välissä, ja ainakin osa myöhemmistä autoista rakennettiin vanhan kilpurin päälle.
Suomalainen lehdenkustantaja Urpo Lahtinen tilasi vuonna 1969 Mercedekseltä Waxenbergerin liikennekelpoisen kappaleen, joka on ainoa historialtaan tunnettu ja säilynyt Waxenberger. Auton kori on muokattu kisaversioiden tavoin Mercedeksen kilpatallissa, ja tekniikka vastaa Mercedes-Benz 300 SEL 6.3:n AMG -versiota. Auton teho on n. 320 hevosvoimaa, ja auto oli nopein katuauto Suomen ensimmäisissä kiihdytyskilpailuissa 18.6.1975 Keimolassa. Lahtisen Mercedes liikahti varttimailin ajassa 14,42 s ollen koko kilpailun 10. nopein. Auto on säilynyt Urpo Lahtisen kuolinpesällä ja oli nähtävillä  Kangasalla Vehoniemen automuseossa ja nykyisin sijaitsee Mobilia-automuseossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mercedes-Benz 300 SEL 6.3 Wikimedia Commonsissa
Urpo Lahtisen Waxenberger (Arkistoitu – Internet Archive)
Auton koeajo ROAD TEST -lehdessä tammikuussa 1971
Waxenberger Keimolassa (Arkistoitu – Internet Archive)
"The Mercedes 300 SEL 6.3 Invented an Entire Genre of Car": mallin syntyä ja merkitystä kuvaava mainio Youtube-video 31.12.2021, ISSIMI Official, 19:05 min (englanniksi)]
Mercedes-Benz 300 SEL 6.3 Coupé Speciale Pininfarina; alankomaalaisen Henri Smeetsin vuonna 1970 tilaama, uniikki Pininfarina-coupé MB 300 SEL 6,3-pohjalta (saksaksi)
Urpo Lahtisen perikunnan Waxenberger Mobilia-automuseossa Kangasalla.
Näkymä Waxenbergerin moottoritilasta.
Omavaraisuusaste

Omavaraisuusaste (engl. equity ratio) kuvaa yrityksen pääomarakennetta. Se mittaa yrityksen vakavaraisuutta, tappion sietokykyä sekä kykyä selviytyä sitoumuksista pitkällä tähtäyksellä. Omavaraisuusaste kertoo, kuinka suuri osuus yhtiön varallisuudesta on rahoitettu omalla pääomalla. Mitä korkeampi yrityksen omavaraisuusaste on, sitä vakaammalle pohjalle yrityksen liiketoiminta rakentuu.
Oma pääoma muodostaa yrityksen puskurin tappioita vastaan. Mitä enemmän yrityksellä on omaa pääomaa, sitä enemmän ja sitä kauemmin se sietää tappioita. Vieraan pääoman eli velan maksuvelvoitteet ovat usein kiinteitä. Ne on pystyttävä hoitamaan, vaikka yrityksen tulos heikkenisi. Sitä vastoin oma pääoma on joustava yrityksen taloudellisen tilanteen suhteen. Oman pääoman korvauksista (osingoista) yritys voi päättää itse tuloksen ja maksukyvyn mukaan.
Omavaraisuusastetta pidetään usein myös pitkän aikavälin kannattavuuden tunnuslukuna. Etenkin pienissä yrityksissä suuri osa omasta pääomasta muodostuu kertyneistä voittovaroista. Täsmällisemmän kuvan kannattavuudesta saa suhteuttamalla kertyneet voittovarat koko pääomaan.
Rahoitusaseman arvioinnissa omavaraisuusaste ja nettovelkaantumisaste ovat toistensa kanssa samankaltaisia tunnuslukuja.
Laskentakaava

Omavaraisuusastetta laskettaessa täytyy sekä omaa pääomaa että taseen loppusummaa toisinaan oikaista. Tunnuslukua laskettaessa on tärkeää selvittää yrityksen omaisuuden todellinen käypä arvo. Se tapahtuu käymällä läpi taseen vastaavien puoli erä erältä.
Inflaation ja poistojen vuoksi pysyvien vastaavien käyvät arvot voivat poiketa selvästi tasearvoista. Jos käyvät arvot ylittävät ratkaisevasti tasearvot ja tämä on varmasti todettavissa, voidaan ylittävä osuus lisätä takaisin omiin pääomiin omavaraisuusastetta laskettaessa. Käyvän arvon määrittelemisessä tulee noudattaa varovaisuutta. Pysyvät vastaavat voivat olla myös yliarvostettuja, jolloin omia varoja joudutaan korjaamaan tasearvoa pienemmiksi. Oikaisujen vaikutus näkyy myös taseen loppusummassa.
Henkilöyhtiön omistajat ovat henkilökohtaisessa vastuussa yrityksensä toiminnasta ja veloista. Henkilöyhtiön tasetiedoista laskettu omavaraisuusaste ei ole riittävä, vaan on mahdollisuuksien mukaan otettava myös henkilökohtaisessa vastuussa olevien omistajien yksityiset varat ja velat.
Ohjearvot

Omavaraisuusasteen ohjearvot ovat:
yli 40 %: hyvä
20–40 %: tyydyttävä
alle 20 %: heikko
Yritys, joka toimii vakaalla ja suhdanteista riippumattomalla alalla, tulee toimeen heikommalla omavaraisuusasteella kuin yritys, jonka tulos heittelee.
Hyvälle omavaraisuusasteelle ei ole varsinaista ylärajaa. Omistajat voivat päättää tavoittelemastaan pääomarakenteesta. Toiset omistajat ovat valmiimpia ottamaan enemmän velkaa ja siten enemmän riskiä kuin toiset.