stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chantal Chawaf

Chantal Chawaf vuonna 2010
Chantal Chawaf (s. 1943 Pariisi, Ranska) on ranskalainen kirjailija ja feministi. Hänen kirjojaan on julkaistu vuodesta 1974 lähtien.
Chawaf syntyi Pariisissa toisen maailmansodan aikana. Hän on opiskellut taidehistoriaa ja antiikintutkimusta École du Louvressa. Chawaf meni naimisiin syyrialaisen kanssa, muutti Syyriaan ja sai siellä kaksi lasta. Muuttaessaan takaisin Ranskaan Chawaf aloitti kirjallisen uransa. Hän matkusteli ja asui joitakin vuosia Euroopassa, Lähi-idässä ja Pohjois-Amerikassa.
Vuonna 1974 hän julkaisi ensimmäisen kirjansa Éditions des Femmes'illa, joka on Antoinette Fouquen MLF:n (ranskalainen feminismiliike) yhteyteen perustama kustantamo. Chawafin ensimmäinen kertomus, Retable: la rêverie, aloitti écriture fémininen. Muita tähän suuntaukseen kuuluvia kirjoja ovat Cercoeur (1975) ja Maternité (1979).
Chawafin kirjojen teemat käsittelevät muun muassa äiti-tytär-suhdetta sekä yrityksiä toteuttaa sanojen mahdollisuus vapauttaa naisen alitajunta, epäintellektualisoida naisen vartalo ja antaa ääni sisäiselle kokemukselle. Chawafin 2000-luvun teoksia on luettu ekokritiikkinä.
Chawaf on matkustellut paljon Yhdysvalloissa, missä hänen töitään on käännetty ja tutkittu yliopistoissa. Hän on kirjoittanut useita romaaneja, yhden näytelmän ja kaksi esseetä, ja työskentelee toimittajana ranskalaisella kustantajalla.
Teokset > Kaunokirjallisuus

Retable. La rêverie, 1974, Editions des femmes
Cercœur, 1975, Mercure de France
Chair chaude (théâtre), 1976, Mercure de France
Blé de semence, 1976, Mercure de France
Le Soleil et la Terre, 1977, Editions Jean-Jacques Pauvert
Rougeâtre, 1978, Editions Jean-Jacques Pauvert
Maternité, 1979, Editions Stock
Landes, 1980, Editions Stock
Crépusculaires, 1981, Editions Ramsay
Les Surfaces de l'orage, 1982, Editions Ramsay
La Vallée incarnate, 1984, Editions Flammarion
Elwina, le roman fée, 1985, Editions Flammarion
Fées de toujours (Jinane Chawafin kanssa), 1987, Editions Plon
L'intérieur des heures, 1987, Editions des femmes
Rédemption, 1988, Editions Flammarion
L'éclaircie, 1990, Editions Flammarion
Vers la lumière, 1994, Editions des femmes
Le Manteau noir, 1998, Editions Flammarion
Issa, 1999, Editions Flammarion
Salanimellä Marie de la Montluel: Mélusine des détritus, 2002, Editions du Rocher
L'Ombre, 2004, Editions du Rocher
La Sanction, 2004, Editions des Femmes
Sable noir, 2005, Editions du Rocher
Infra- monde, 2005, Editions des Femmes
Les Obscures, 2008, Editions des Femmes
Je suis née, 2010, Editions des Femmes, augmented republishing of le Manteau noir
Syria, le désert d'une passion, 2012, Editions Ixcea
Délivrance brisée, 2013, Éditions de la Grande Ourse
Teokset > Tietokirjallisuus

Le corps et le verbe, la langue en sens inverse (essee), 1992, Presses de la Renaissance
L'Erotique des mots, Régine Deforgesin kanssa, 2004, Editions du Rocher
Teokset > Käännökset

Chawafin kirjoja ei ole käännetty suomen kielelle.
Redemption, englannin kielelle kääntänyt Monique F. Nagem, 1992, Dalkey Archive Press
Mother Love, Mother Earth, englannin kielelle kääntänyt M. F. Nagem, 1993, Garland Publishing
Warmth: a bloodsong in "Plays by French and Francophone Women"; englannin kielelle kääntänyt C.P. Makward et J.G. Miller, 1994, University of Michigan Press: 233-246
Fées de Toujours, Jinane Chawafin kanssa; arabian kielelle kääntänyt Samia Esber, 2000, Ministère de la Culture de Syrie, Damas
Aiheesta muualla

Chawafin kotisivut
Bosshard, Marianne: Chantal Chawaf (Rodopi, 1999)
Coward, David: History of French Literature: From Chanson de Geste to Cinema (Blackwell Publishing, 2003)
Rodgers, Catherine: Gender kirjassa Modern France: Society in Transition, toimittanut Malcolm Cook, Grace Davie (Routledge, 1999)
Robson, Kathryn: "The female vampire: Chantal Chawaf's melancholic Autofiction" kirjassa Women's writing in contemporary France: New Writers, New Literatures in the 1990s, ohjannut Rye, Gill & Worton, Michael (Manchester University Press, 2002)
Saigal, Monique: Ecriture: Lien De Mere a Fille Chez Jeanne Hyvrard, Chantal Chawaf Et Annie Ernaux (Rodopi, 2000)
Vicki Mistacco, Les Femmes et la tradition littéraire- 2eme partie , Yale University, 2006
Frédérique Chevillot and Anna Norris, Des Femmes écrivent la guerre, Editions complicité, 2007
Collectif, Génération MLF 1968-2008 , Ed. des Femmes- Antoinette Fouque, 2008
Käännös suomeksi
Pitkäjärvi (Harjavalta)

| Pitkäjärvi |
| --- | --- |
 Pitkäjärven keskelle ruopattu kanava pengertieltä valokuvattuna.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta‎
Kunnat:  Harjavalta, Kokemäki
Koordinaatit:  61°24′48″N, 22°10′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Harjunpäänjoen valuma-alue‎ (35.14)
Laskuoja:  Juupaoja 
Järvinumero:  35.147.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  noin 30 m 
Rantaviiva:  7,95 km  
Pinta-ala:  98,35 ha  
Valuma-alue:  79,06 km² 
 fiPitkäjärvi 
Pitkäjärvi on Satakunnassa Harjavallan ja Kokemäen rajalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Juupajoen valuma-alueeseen. Järven läpi virtaa valuma-alueen laskujoki Juupajoki. Järven pintaa alennettiin 1800-luvun alussa, mikä aiheutti järven rehevöitymisen. Pitkäjärvi onkin mielenkiintoinen lintujärvi.
Maantiede

Järven pinta-ala on 20,5 hehtaaria ja sen pituus on 3,1 kilometriä ja leveys 500 metriä. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkunsa 3,2 kilometriä pitkä Juupaoja.
Järven rantaviiva on 2,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven lounaisranta on avosuota, jossa on tulo-ojan lisäksi pieni lampare. Myös järven luoteisrannalla on vetinen avosuo, jonka keskellä virtaa Katinhännästä tuleva oja. Koirakorvensuolta, Ryssänsuolta, Kakkurinsuolta ja Rintasensuolta valuu ojista vettä suoraan järveen. Koillisrannalla on tila, mutta ei loma-asutusta. Häyhtiönmaalta Harjavallan Vinnariin kulkee yhdystie 2460, joka ylittää järven pengertienä.
Harjavallan ja Kokemäen välinen raja kulkee sen leveimmän osan keskeltä niin, että hieman yli puolet kuuluu Kokemäelle. Kokemäellä on myös toinen Pitkäjärvi.
Luonto

Pitkäjärvi on lähes kokonaan umpeen ruohottunut. Järven ylittävältä maantieltä katsottuna se muistuttaakin enemmän peltoaukeaa kuin järveä. Juupa- ja Pitkäjärvenojien perkausyhtiö on ruopannut järvelle muutamia avovesilampareita, joiden yhteinen pinta-ala on 1,6 hehtaaria. Järven keskellä kulkee muutaman metrin levyinen avovesiväylä, josta kasvillisuus on ruopattu pois. Tämä tehtiin viimeksi vuonna 2002. Pitkäjärvi on paikallisesti arvokas lintujärvi. Sen arvo pesimälinnuston ylläpitäjänä on kuitenkin heikentynyt voimakkaasti viime vuosina. Syynä on järven umpeenkasvu, joka ei jätä linnuille tilaa liikkumiselle. Syys- ja kevätmuuttojen aikaan järvellä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja vesilintuja. Pitkäjärven vaikutuspiirissä pesii säännöllisesti eri haukkalajeja. Elokuussa järvellä voi nähdä toistakymmentä nuolihaukkaa metsästämässä sudenkorentoja. Maantien läheisyydessä järven lounaispuoleisella rannalla pengertien läheisyydessä on järven ainoa lintutorni.
Historia

Daniel Ekmanin kartoista vuodelta 1731 on kuvattu Varekselan heinäniittyjä Pitkäjärven ja Juupajärven maastoissa. Aidatuille metsäniityille ja koko Juupaojan pituudelta raivattuille niityille johti Kokemäenjoelta polku. Seutua ei tuolloin viljelty, mutta heinää kasvatettiin siellä karjaa varten. Pitkäjärven nimi kirjoitettiin tuolloin karttaan "Pikkijerwfi".
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi oli niin pitkä kuin Pitkäjärvi ja Katinhäntä yhteensä. Laskuoja lähti kartan mukaan keskeltä. Silloinen Korven torppa sijaitsee nykyisen Järvikorven tilan kohdalla hieman etelämpänä kuin Karhusaari. 1800-luvulla järvessä oli samassa kohdassa pitkänomainen saari.
Vuodelta 1807 on Turun ja Porin lääninkanslian vesiasioiden arkistossa päätös, joka liittyi kapteeni J.R. Sahlbergin vuoden 1805 hakemukseen järven kuivattamisesta. Vuonna 1814 valittivat Vinnarin kylän asukkaat ja hakivat kaivamisen keskeyttämistä. Järven vedenpinnan alentamiseen ryhdyttiin valituksen kaaduttua ja järvelle jäi vesijättömaita, joita jaettiin vuodesta 1820 alkaen. Järvellä uitettiin tukkeja ja joskus vastoin lupaa, koska siitä oli annettu tuomio esimerkiksi vuonna 1874.
Pitkäjärvenmaan metsäkulman elämästä ja ihmisistä 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa on julkaistu vuonna 2015 Hannu Vaajalan kirjoittama noin 400 -sivuinen kirja "Maa armas isäimme".
Pitkäjärven kylä

Harjavaltaan kuuluva Pitkäjärven kylä sijaitsee järven luoteispuolella Leineperiin johtavan tien varrella. Matkaa Harjavallan keskustaan on noin 10 kilometriä. Pitkäjärven kylässä toimi vuosina 1928−1970 Kokemäen kanssa yhteinen kansakoulu. Pitkäjärventien varrelta löytyy yksityinen luontonäyttely, Ollen luontomaailma. Säästöpankin konttori Pitkäjärvellä toimi vuosina 1944–1970. Asukkaita kylässä on nykyään muutamia kymmeniä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pitkäjärvi Wikimedia Commonsissa
Kokemäenjoen alue (35.1)
Pitkäjärven yli kulkeva pengertie. Vedenkorkeus on normaalista poikkeava.
Iiro Viinanen

| Iiro Viinanen |
| --- | --- |
 Iiro Viinanen Paasitornissa Poliittisen historian klubilla vuonna 2015.
Suomen valtiovarainministeri
 Ahon hallitus 26.4.1991–13.4.1995 Lipposen I hallitus 13.4.1995–1.2.1996  
Edeltäjä:  Matti Louekoski
Seuraaja:  Sauli Niinistö
Kansanedustaja
 26.3.1983–29.2.1996  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1944 (ikä 80) Kuopio
Puoliso:  Pirjo Anneli Johansson
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  diplomi-insinööri (1974)
Iiro Tahvo Juhani Viinanen (s. 27. syyskuuta 1944 Kuopio) on suomalainen poliitikko, kansanedustaja ja liike-elämän vaikuttaja. Hän oli kokoomuksen kansanedustaja vuosina 1983–1996 ja valtiovarainministeri 1990-luvun alun laman aikana vuosina 1991–1996.
Vuonna 1996 Viinanen siirtyi vakuutusyhtiö Pohjolan pääjohtajaksi. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 2000 ja jäi eläkkeelle vuonna 2001.
Tausta

Viinanen valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta vuonna 1967 ja diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1974. Ennen poliittista uraansa Viinanen työskenteli yksityisyrittäjänä.
Ura > Politiikka

Kunnallispolitiikassa Viinanen toimi Riihimäen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1977–1995 ja sen varapuheenjohtajana vuosina 1985–1995. Vuosina 1989–1991 hän oli Hämeen maakuntaliiton puheenjohtaja. Viinanen nousi eduskuntaan vuoden 1983 vaalien jälkeen ja hänet valittiin uudelleen vuosina 1987, 1991 ja 1995. Eduskunnassa Viinanen toimi vuosina 1983–1986 suuressa valiokunnassa ja perustuslakivaliokunnassa, vuosina 1987–1989 valtiovarainvaliokunnassa ja vuonna 1991 ulkoasiainvaliokunnassa. Vuonna 1990 hän toimi kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Viinanen toimi valtiovarainministerinä vuosina 1991–1996, ensin vuoteen 1995 Ahon hallituksessa ja tämän jälkeen vajaan vuoden ajan Lipposen I hallituksessa. Viinasen ministerikauteen osui itsenäisen Suomen historian pahin lama. Esko Ahon hallituksen valtiovarainministerinä Viinanen johti voimakkaita valtion menoleikkauksia. Viinasen mukaan leikkauksia tarvittiin, jotta ulkomailta saataisiin ylipäätään jatkossa lainaa. Hänen toimensa herättivät voimakkaita tunteita, ja toiset pitivät häntä hyvinvointivaltion romuttajana ja toiset taas valtiontalouden pelastajana. Viinanen oli valtiovarainministerinä yksi Suomen tärkeimmistä EY-neuvottelijoista. Hän siirtyi eduskunnasta ja hallituksesta Pohjolan pääjohtajaksi kesken vaalikauden helmikuussa 1996. Hänen tilalleen valtiovarainministeriksi nousi kokoomuksen puheenjohtaja, oikeusministeri Sauli Niinistö. Eduskuntaan Viinasen tilalle nousi Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä Jari Koskinen.
Ura > Yrityselämän vaikuttaja

Vuonna 1996 Viinanen valittiin vakuutusyhtiö Pohjolan pääjohtajaksi. Hän jatkoi tehtävässä vuoteen 2000 asti, jolloin Viinanen ja varatoimitusjohtaja Pirkko Alitalo pyysivät eroa Suomi-yhtiön päätettyä myydä pääosan omistamistaan Pohjola-osakkeista.
Viinanen on ollut muun muassa Nokia Oyj:n hallituksen jäsen (1996–2001) ja varapuheenjohtaja (1996–2000) sekä KONE Oyj:n (1997–2009), UPM-Kymmenen (1996–2000) ja YIT:n (1996–2000) hallitusten sekä Instrumentariumin (1998–1999), Orionin (1997–2000) ja Finnairin hallintoneuvostojen (1996–2002) jäsen.
Ura > Yhteiskunnallinen vaikuttaja

Viinanen palkittiin vuoden 2010 Hämeen ELY-keskuksen ympäristöpalkinnolla ”esimerkillisestä toiminnastaan ympäristön hyväksi”. Hän on toiminut erityisesti Lahden Vesijärven puolesta ja on ollut vuodesta 2008 Vesijärvisäätiön valtuuskunnan puheenjohtaja. Lisäksi hän on herättänyt keskustelua turvetuotannon vesistövaikutuksista.
Yksityiselämä

Lahdessa nykyään asuva Viinanen on ollut vuodesta 1967 lähtien naimisissa merkonomi Pirjo Johanssonin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Viinasen vanhemmat olivat diplomi-insinööri Pauli Viinanen (1916–1971) ja sairaanhoitaja Eila Hilli Jokela (1918–1979). Iiro Viinanen on yritysjohtaja Jukka Viinasen isoveli.
Iiro Viinanen sairastaa Parkinsonin tautia, joka diagnosoitiin hänellä vuonna 2000, jonka jälkeen hän ollut mukana myös Parkinson-liiton toiminnassa.
Teokset

Viinanen, Iiro & Seppänen, Esko: Vasen oikea, oikea vasen. Keskustelukirjeitä.  Helsinki:  Minerva, 2012.  ISBN 978-952-492-588-4
Viinanen, Iiro & Heiskanen, Kalle (toim.): Vaaran vuodet 1991–1995: muistelmia ja päiväkirjamerkintöjä.  Helsinki:  Paasilinna, 2014.  ISBN 978-952-299-032-7
Kirjallisuutta

Okker, Jaakko (toim.): Iiro Viinasen tulo- ja menoarvio.  Porvoo:  WSOY, 1993.  ISBN 978-951-0-18992-4
Salokorpi, Hannu & Viitaila, Antero (toim.): ”Laakista vainaa”. Iiron kanuunasta 1991–1994.  Helsinki:  Constator, 1994.  ISBN 978-951-9-70862-1
Uimonen, Risto: Iiro Viinanen. Henkilökuva.  Helsinki:  Minerva, 2010.  ISBN 978-952-4-92344-6
Give the People What They Want

| Give the People What They Want The Kinks |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : huhtikuu–kesäkuu 1981
 Julkaistu:  15. elokuuta 1981    tammikuu 1982 
 Formaatti: LP, CD, SACD
 Tuottaja(t): Ray Davies
 Tyylilaji: stadionrock, hard rock
 Kesto: 41.09
 Levy-yhtiö: Arista Records
Listasijoitukset
  11. (26. syyskuuta 1981)    15. (1981)    23. (25. syyskuuta 1981)    28. (viikko 40/1981)
The Kinksin muut studioalbumit
| Low Budget 1979 | Give the People What They Want 1981 | State of Confusion 1983 |
Give the People What They Want on The Kinksin studioalbumi, joka julkaistiin Yhdysvalloissa elokuussa 1981, mutta Isossa-Britanniassa vasta tammikuussa 1982.
Se jatkaa edellisen studioalbumin punk/new wave -vaikutteista linjaa. Kappale ”Destroyer” kierrättää yhtyeen vuoden 1964 hitin ”All Day and All of the Night” riffiä.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut ja tuottanut Raymond Douglas Davies.
A-puoli
Around the Dial – 4.45
Give the People What They Want – 3.45
Killer's Eyes – 4.40
Predictable – 3.31
Add It Up – 3.14
B-puoli
Destroyer – 3.47
Yo-Yo – 4.10
Back to Front – 3.15
Art Lover – 3.22
A Little Bit of Abuse – 3.45
Better Things – 2.59
Kokoonpano

Ray Davies – laulu, rytmikitara, syntetisaattori, piano
Dave Davies – soolokitara, laulu
Mick Avory – rummut
Jim Rodford – bassokitara
Ian Gibbons – kosketinsoittimet
Autotekniikka

Autotekniikka on yksi ajoneuvotekniikan osa-alueista. Autotekniikkaan kuuluu mm. auton rakenne ja toiminta, tuotanto, turvallisuus, ympäristövaikutukset ja käyttö. Siihen kuuluu  myös autonhuoltoon liittyvä tekniikka, kuten auton elektroniikan huoltoon ja varaosien vaihtoon liittyvät seikat.
Kuten muunkin tekniikan, autotekniikankin tieteellinen perusta on luonnontieteellinen eli autotekniikka perustuu fysiikkaan. Autotekniikkaan kuuluu fysiikkaan kuuluva sähköoppi siltä osin kuin autotekniikkaan kuuluu esimerkiksi akkutekniikka ja sähköautoihin liittyvät seikat. Autotekniikkaan kuuluu myös automekaniikka ja sen hallitseva ammattilainen on automekaanikko.
Suomessa autotekniikkaa voi opiskella ammattikorkeakouluissa sekä teknillisissä yliopistoissa, joista opiskelijat valmistuvat insinööreiksi (AMK) sekä diplomi-insinööreiksi. Autotekniikan asiantuntijoiden tietämykseen kuuluvat sellaiset seikat, jotka liittyvät esimerkiksi autojen valmistukseen, suunnitteluun ja huoltoon.
Aiheesta muualla

Turun ammattikorkeakoulu/Auto- ja kuljetustekniikan koulutusohjelma
Teknillinen korkeakoulu/Koneenrakennustekniikan laitos (Arkistoitu – Internet Archive)
Ludvig III (Baijeri)

| Ludvig III |
| --- | --- |
 Ludvig valokuvattuna vuonna 1912
Baijerin kuningas
Valtakausi:  5. marraskuuta 1913 – 13. marraskuuta 1918
Edeltäjä:  Otto
Seuraaja:  monarkia lakkautettu

Syntynyt:  7. tammikuuta 1845  München, Baijeri
Kuollut:  18. lokakuuta 1921 (76 vuotta)  Sárvár, Unkarin kuningaskunta
Hautapaikka:  Frauenkirche, München
Puoliso:  Marie Therese
Lapset:  13
Koko nimi:  Ludwig Leopold Joseph Maria Aloys Alfred
Suku:  Wittelsbach
Isä:  Luitpold
Äiti:  Auguste Ferdinande
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Nimikirjoitus:  
Ludvig III (Ludwig Leopold Joseph Maria Aloys Alfred); (7. tammikuuta 1845 München, Baijerin kuningaskunta – 18. lokakuuta 1921 Nádasdyn linna, Sárvár, Vasin piirikunta, Unkarin kuningaskunta) oli Baijerin viimeinen kuningas vuosina 1913–1918.
Nuori prinssi Ludwig n. 1868
Suku ja koulutus

Ludwig oli Baijerin prinssi Luitpoldin ja Itävallan ja Toscanan arkkiherttuatar Auguste Ferdinanden (1825–1864) vanhin poika. Ludwigilla oli kolme sisarusta, joista Leopold oli sotamarsalkka Saksan armeijassa ja sisar Therese Charlotte (1850–1925) oli aikakautensa pioneeri tiedemaailmassa. Nuorempi veli Leopold Maximilian (1846–1930) avioitui Itävallaan arkkiherttuatar Giselan kanssa ja
Prinssi Ludwig vietti lapsuutensa sisarustensa kanssa Nymphenburgin palatsissa. Yksi hänen opettajistaan oli Karl Rinecker, Vatikaanille uskollinen katedraalisaarnaaja, joka varmisti tämän tiukan katolisen kasvatuksen ja koulutuksen.
Avioliitto ja lapset

Ludwig avioitui 20. helmikuuta 1868 Wienissä Itävalta-Esten arkkiherttuatar Marie Theresen (1849–1919) kanssa, joka oli Itävalta-Esten arkkiherttua Ferdinand Karl Viktorin (1821–1849) ja Itävallan arkkiherttuatar Elisabeth Franziskan (1831–1903) tytär ja ainoa perijä, joten hän toi mukanaan suuren maaomaisuuden Unkarissa ja Määrissä.
Ludvigille ja Marie Thereselle syntyi 13 lasta, joista 11 eli aikuiseksi asti:
Rupprecht (1869–1955) Baijerin kruununprinssi, avioitui 1900 Baijerin herttuatar Marie Gabrielen (1878–1912) kanssa, avioitui 1921 Luxemburgin ja Nassaun prinsessa Antonian (1899–1954) kanssa
Adelgunde (1870–1958) avioitui 1915 Hohenzollern-Sigmaringenin prinssi Wilhelmin (1864–1927) kanssa
Maria (1872–1954) avioitui 1897 Calabrian herttua Ferdinandin (1869–1960) kanssa
Karl (1874–1927)
Franz (1875–1957) avioitui 1912 prinsessa Isabella von Croÿn (1890–1982) kanssa
Mathilde (1877–1906) avioitui 1900 Saksi-Coburg-Gothan prinssi Ludwig Gastonin (1870–1942) kanssa
Wolfgang (1879–1895)
Hildegard (1881–1948)
Notburga (1883), kuoli alle viikon ikäisenä
Wiltrud Marie Alix (1884–1975) avioitui 1924 Urachin herttua Wilhelm II:n (1864–1928) kanssa
Helmtrud (1886–1977)
Dietlinde (1888–1889), kuoli alle vuoden ikäisenä
Gundelinde (1891–1983) avioitui 1919 kreivi Johann Georg von Preysing-Lichtenegg-Moosin (1887–1924) kanssa
Baijerin kuningas

Ludvig seurasi aluksi isäänsä prinssi Luitpoldia Baijerin sijaishallitsijana vuonna 1912. Tämä oli toiminut Ludvigin serkun, mielenvikaisen kuningas Oton sijaishallitsijana, mutta vuotta myöhemmin 67-vuotias Ludvig syrjäytti Oton ja hänestä tuli virallisesti Baijerin kuningas.
Ludvigin lyhyt hallintokausi oli konservatiivinen. Hallitsijana hän sai vaikutteita paavi Leo XIII:n kiertokirjeestä Rerum Novarumista. Häntä kutsuttiin joskus nimellä ”Millibauer”, ”maitotilallinen”, koska hän oli suuresti kiinnostunut maataloudesta ja viljelystä. Uusi kuningas oli kiinnostunut myös liikenteen parantamisesta, mutta jatkoi myös Wittelsbachin suvun perinteitä taiteen suojelijana.
Baijerin kuningas > Ensimmäinen maailmansota

Ludvigia syytettiin sokeasta Preussin seuraamisesta, ja hänen epäsuosionsa kasvoi ensimmäisen maailmansodan aikana. Baijerin viimeinen kuningas ei kyennyt ratkaisemaan monarkian auktoriteettikriisiä ja sodan aiheuttamia kasvavia taloudellisia ongelmia ja sosiaalisia jännitteitä. Hän osallistui sotaan niin vähän kuin mahdollista, vaikka hän vastusti vuodesta 1917 lähtien keisarillisen Saksan armeijan tosiasiallisen päällikön Erich Ludendorffin sotilaspolitiikkaa.
Kun sota kesti ja rintama läheni Baijeria, valtiossa puhkesi saksalainen sosialistinen vallankumous, jota johti sosialisti Kurt Eisner, mikä oli täydellinen yllätys Ludvigille. Juuri ennen sodan loppumista Ludvig pakeni perheineen Münchenin kuninkaallisesta residenssistä 7. marraskuuta 1918 Wildenwartin linnaan Frasdorfin lähelle. Vakavasti sairaan kuningatar Maria Theresen terveys heikkeni pian ja hän kuoli 69-vuotiaana 3. helmikuuta 1919. Hänet haudattiin linnankappeliin ja sydän Gnedenkapelleen Altöttingiin. Ludvig III oli ensimmäinen saksalainen monarkki, joka syöstiin valtaistuimeltaan, hän ei koskaan luopunut kruunusta. Wittelsbachin suku oli hallinnut Baijeria 738 vuotta.
Pari päivää sodan puhkeamisen jälkeen, 13. marraskuuta 1918, Ludvig kirjoitti käskyn, joka vapautti sotilaat ja valtion virkamiehet valoistaan. Kurt Eisnerin johtaman tuoreen tasavallan hallitus tulkitsi tämän eroilmoitukseksi.
Maanpako ja viimeiset vuodet

Baijerista paettuaan Kurt Eisnerin vuonna 1919 tapahtuneen salamurhan koston pelossa, Ludvig muutti ensin Unkariin, sieltä Liechtensteiniin, ja sieltä Sveitsiin, josta palasi vuonna 1920 Baijeriin Wildenwartin linnaan Chiemgauhun. Hän siirtyi sittemmin tiluksilleen Nádasdyn linnaan Sárváriin, Unkariin, jossa hän kuoli 76-vuotiaana lokakuussa 1921 vallasta luopumisen katkeroittamana.
Perintö

Vallasta luopuneen kuningas Ludvig III:n ja puoliso Maria Theresen hautajaiset 5. marraskuuta 1921 Frauenkircheniin, Wittelsbach-suvun kryptaan Münchenissä saivat liikkeelle 100 000 suuruisen yleisömäärän. Hautajaismenoihin osallistuivat sekä hallitus katolinen kirkko.
Kunnianosoituksia > Baijerilaiset

Pyhän Hubertin ritarikunta (1908)
Sotilasansioritarikunta (1866)
Pyhän Yrjön ritarikunta (1874)
Max Joosefin sotilasritarikunta
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Kultainen talja (Itävalta-Unkari, 1868)
Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1893)
Maria Teresian sotilasritarikunta (Itävalta-Unkari, 1917)
Mustan kotkan ritarikunta (Preussi)
Württembergin kruunun ritarikunta (Württemberg)
Ludwig III, puoliso kuningatar Marie Therese ja kruununprinssi Rupprecht
Puoliso prinsessa Maria Therese, Itävalta-Esten arkkiherttuatar 1870-luku
Kuningas Ludvig III n. 1918
Christoph Luxenberg

Christoph Luxenberg on saksaksi kirjoittava Koraanin tutkija, joka käyttää salanimeä. Hänen henkilöllisyytensä on tuntematon. Luxenberg nousi kansainvälisen huomion kohteeksi julkaistuaan vuonna 2000 kirjan Die syro-aramäische Lesart des Koran: Ein Beitrag zur Entschlüsselung der Koransprache. Kirja julkaistiin vuonna 2007 englanniksi nimellä The Syro-Aramaic Reading of the Koran. Teos perustui ajatukseen, että Koraanin alkuperäinen kieli ei ollut puhtaasti arabiaa kuten Koraanissa toistuvasti väitetään, ja esitti tähän perustuen islaminuskosta poikkeavia tulkintoja monista kirjan keskeisistä kohdista.
Luxenberg kuuluu niin sanottuun "Saarbrückenin koulukuntaan", joka edustaa islamin tutkimuksen historiakriittistä tai 'revisionistista' suuntausta. Luxenberg kertoo ottaneensa käyttöön salanimen turvallisuussyistä ja muslimiystäviensä neuvosta välttääkseen itseensä kohdistuvan väkivallan uhan.