stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viinimäkikotilo
Lisääntyminen

Vaikka viinimäkikotilot ovat kaksineuvoisia, ne parittelevat touko-kesäkuun vaihteessa. Kotilot etsivät toisensa hajun perusteella ja aloittavat parittelun, joka voi kestää tunteja. Kotiloiden parittelu alkaa kotiloiden noustessa ”pystyasentoon” anturat vastakkain. Ne aloittavat parittelun koskettelemalla toisiaan alemmilla tuntosarvillaan toisen kotilon lemmennuolen kohdalta. Kotilot näyttävät toisilleen posenselvennä kohdalta kohoavat lemmennuolet ja ”ampuvat” ne toisen kotilon lemmennuoleen ja siirtävät siemennesteet toiseen kotiloon. Tämä vaihe kestää vain muutamia sekunteja. Parittelun jälkeenkin kotilot saattavat olla toisissaan kiinni monia tunteja. Kotilo kaivaa 2–4 senttimetriä syvän onkalon, jonne se parin päivän aikana laskee 10–100 halkaisijaltaan 4–6-millimetristä kalsiumkarbonaatin peittämää munaa. Sen jälkeen se täyttää onkalon, josta poikaset kuoriutuvat 7–14 päivän kuluessa.
Ravinto

Suomessa viinimäkikotilo syö luonnossa muun muassa voikukanlehtiä ja eri pensaiden lehtiä. Ne tekevät harvoin suurta tuhoa puutarhoille, sillä ne syövät myös etanoiden munia ja raatoja.
Aiheesta muualla

Laji.fi: viinimäkikotilo (Helix pomatia)
Ötökkätieto: Viinimäkikotilo (Helix pomatia)
ITIS: Helix pomatia (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Helix pomatia (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Helix pomatia (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Helix pomatia (englanniksi)
Viljuiskin ulus

Viljuiskin ulus eli Viljuiskin piiri (ven. Вилюйский улус (район), Viljuiski ulus (raion), jak. Бүлүү улууһа, Bülüü uluuha)) on kunnallinen itsehallintoalue Viljuin ja siihen laskevan Tjungin ympärillä Sahan tasavallan keskiosassa Venäjällä. Viljuiskin piiri rajoittuu lännessä Verhneviljuiskin ulusiin, luoteessa Olenjokin kansalliseen piiriin, pohjoisessa Žiganskin kansalliseen piiriin, idässä Kobjain ulusiin ja etelässä Gornyin ulusiin.
Piirin pinta-ala on 55 200 km² ja vuonna 1995 väkiluku oli 28 900. Alueella harjoitetaan maanviljelyä sekä nautakarjan- ja hevostenkasvatusta.
Kunnat

Viljuiskin piirin hallinnollinen keskus on Viljuiskin kaupunki. Piirissä on kaksi kaupunkikuntaa (Viljuisk sekä Kysyl-Syr, jonka keskus on taajama) ja näiden lisäksi 19 maalaiskuntaa (naslegia). Asutuskeskuksia kunnissa on yhteensä 27.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Arylah  Bappağaj  Boroğon  Böktšöŋö  Djökkön  Ikkis Küület |  Kysyl-Syr  Kyrgydaj  Lökötšöön  Maŋnajgy Küület  Maŋnajgy Toğus |  Taahağar  Toğus  Tšernyševskaj  Tšotšu  Tylgynyy |  Ügüleet  Viljuisk  Xağyn  Xalbaaky  Ökükdü |
Aiheesta muualla

Вилюйский улус (район) Piirin sivut Sahan tasavallan portaallissa
Piirin kartta
Sahan piirijako
Kaupunkipiirikunnat: Jakutsk | Žatai
Piirit ja ulusit: Abyi | Aldan | Allaiha |  Amga | Anabarin kansallinen | Bulun | Bytantain evenien kansallinen  | Gornyi | Hangalass | Kobjai | Megino-Kangalass | Lensk | Mirnyi | Moma | Nam | Nerjungri | Nižnekolymsk | Njurba | Oimjakon | Olenjokin kansallinen  | Oljokminsk  | Srednekolymsk  | Suntar | Tatta | Tompo | Tšuraptša | Ust-Aldan | Ust-Jansk | Ust-Maja | Verhnekolymsk  | Verhneviljuisk  | Verhojansk | Viljuisk  | Žiganskin kansallinen
Paikannimitutkimus

Paikannimitutkimus eli toponymistiikka on kielitieteen ja nimistöntutkimukseen kuuluva tieteenala, joka tutkii maantieteellisten paikkojen nimiä ja niiden alkuperää.
Varsinainen kiinnostus paikannimiä kohtaan syttyi 1800-luvulla, kun kansallisromantiikan vaikutuksesta havahduttiin huomaamaan nimien merkitys kielen ja historian tutkimuksen apukeinona. Tuolloin tuo Suomeenkin saapunut suuntaus oli lähtöisin Keski-Euroopasta, jossa saksalaisen kirjailijan ja filosofin J. G. von Herderin (1744–1803) innoittamana ryhdyttiin tallettamaan kansankieltä ja kerätä perimätietoa, kansanrunoutta ja kansansatuja.
Suomessa > Tutkimusalan varhaisvaiheet

Suomessa on osoitettu nimistöä kohtaan tieteellistä kiinnostusta jo 1600-luvulta lähtien. Ajan hengen mukaan tutkimusten tulokset olivat aluksi mielikuvituksellisia, kuten voi todeta esimerkiksi Michael Wexionius-Gyldenstolpen, Daniel Jusleniuksen ja vielä Christfrid Gananderinkin julkaisuista.
Suomessa kielen- ja historiantutkija Anders Johan Sjögren esitti vuonna 1828 nimistöntutkimukselle uutta suuntaa antavan ajatuksen, jonka mukaan monet henkilön- ja paikannimet ovat häviämässä ja että ne on yritettävä tallettaa ja siten pelastaa. Vuonna 1847 D. E. D. Europaeus kehotti Suometar-lehdessä keräämään paikannimistöä, ja 1870-luvulla laadittiin jo ohjelmia keräämisen toteuttamiseksi.
Tieteelliset seurat alkoivat kiinnostua nimien keräämisestä 1800-luvun lopulla. Ruotsinkielisten nimien keräämisen ja tutkimuksen otti tehtäväkseen vuonna 1885 perustettu Svenska litteratursällskapet SLS, mutta Svenska landsmålsföreningen oli keräyttänyt nimiä jo 1870-luvulla.
Suomessa > 1800- ja 1900-lukujen taitteessa

Vaikka aineistot olivat tutkimusalan alkuvuosina sirpaleisia ja monet lähteet työläitä käyttää, tuota puutetta korvasivat monipuolinen Suomessa harjoitettu kieltentuntemus ja pienen tutkijapiirin tiiviit yhteydet. 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun paikannimitutkimuksen pioneereilla A. O. Freudenthalilla (1836–1911), Heikki Ojansuulla (1873–1923), T. E. Karstenilla (1870–1942), Ralf Saxénilla (1868–1932) ja Väinö Solstrandilla (1882–1940) ei ollut 2000-luvun kaltaista vertailuaineistoa käytettävissään, mikä on vaikuttanut heidän tutkimustuloksiinsa. Silti heidän tutkimustyöllään on yhä annettavaa nykytutkijoille. Heidän tutkimuksensa rajautuivat tietyille alueille: Saxénin tutkimukset kohdistuivat ruotsinkielisen asutuksen historiaan ja vesistönimiin ja Karstenin Pohjanmaan asutus- ja luontonimiin. Ajanjaksoa 1890-luvun lopulta vuoteen 1920 on sanottu vilkkautensa vuoksi paikannimistöntutkimuksen ensimmäiseksi kultakaudeksi Suomessa.
Suomessa > 1900-luvulla

Väitöskirjatasoista tutkimusta paikannimien taustoista on Suomessa tehty 1930-luvulta lähtien, jolloin ilmestyi Viljo Nissilän Vuoksen paikannimistö I. Seuraavalla vuosikymmenellä valmistui Arvo Lopmeren (Meren) teos Vanhan Vehmaan kihlakunnan pitäjien ja kylien nimet. Sittemmin Suomen ensimmäisenä nimistöntutkimuksen professorina toiminut Viljo Nissilä oli sekä ahkera nimistön kerääjä että tuottelias nimistöntutkija, jonka julkaisuihin viitataan vuonna 2007 julkaistussa Suomalainen Paikannimikirja -hakuteoksessakin lukuisia kertoja. Vuonna 1935 ilmestyi Ivar Westmanin laaja tutkimus Nyländska önamn, joka käsittelee Uudenmaan saarten nimistöä.
Suomessa > Vuosituhannen vaihteen yleistajuiset tietokirjat

Suurelle yleisölle tarkoitettuja paikannimistön taustaa ja sisältöä valottavia teoksia ovat esimerkiksi Kurt Zilliacuksen monet saaristonimistöä koskevat tutkimukset teoksissa Finska skären vuodelta 1990 ja Skärgårds-Esbo vuodelta 1997, joka on julkaistu suomeksi yhdessä Ritva Liisa Pitkäsen kanssa nimellä Saaristo-Espoo vuonna 1996. Toinen Zilliacuksen suurelle yleisölle suunnattu teos on hänen nimistöntutkimuksen periaatteita kokoava kirjansa Forska i namn vuodelta 2002. Muita tällaisia teoksia ovat Lars Huldénin Finlandssvenska bybyggelsenamn vuodelta 2001, Sirkka Paikkalan Järvi-Espoo vuodelta 1992, Alpo Räisäsen Nimet mieltä kiehtovat vuodelta 2003 ja Saulo Kepsun Uuteen maahan vuodelta 2005. Tilastollista yleiskuvaa suomenkielisen paikannimistön sanastoaineksista ja erilajisten paikkojen nimeämisestä käsittelee Eero Kiviniemen teos Perustietoa paikannimistä vuodelta 1990.
Suomessa > 2000-luvulla

Nimien muoto-opillinen tutkimus mahdollistui vasta, kun nimistön kerääminen oli kattanut suurimman osan Suomea ja kerättyjen aineistojen järjestämisen ja aakkostamisen tultua päätökseen sekä peruskarttojen valmistuttua. Siihen asti tutkijoiden oli mielekästä pysyä aluemonografioissa. Nykytutkijoiden työkaluina ja etuina ovat laajojen nimikokoelmien lisäksi myös kartastohaut, elektroniset nimiluettelot, vanhojen karttojen ja asiakirjojen hyvä saatavuus sekä laajasti toteutetut murreaineistojen keruut ja monipuoliset sanakirjat. Nykytutkijoilla on käytettävissään myös aiempien sukupolvien työn tulokset, eli työtä ei tarvitse aloittaa tyhjästä.
2000-luvun alussa on Suomessa ilmestyi runsaasti väitöskirjoja, joissa käsitellään myös paikannimien sisältöä. Vuonna 2004 ilmestyi Timo Alasen tutkimus Someron ja Tammelan vanhimmasta asutusnimistöstä ja vuonna 2005 Ritva Toropaisen työ Oulun paikannimistä kaupungin alkuajoilta 1900-luvulle. Janne Saarikivi on puolestaan jäljittänyt vuonna 2006 väitöskirjaansa Venäjällä Pinegan ja Arkangelin alueen paikannimistössä säilyneitä varhaisia suomalais-ugrilaisia aineksia, mikä tarjoaa vertailupohjaa myös Suomen vanhan nimistön selvittämiseen. Kaija Mallat on nostanut ’naista’ merkitsevien sanojen esiintymistä Suomen paikannimissä koskevassa tutkimuksessaan vuonna 2007 esiin myös aiemmin vähälle huomiolle jääneet mytologiaan liittyvät nimet.
2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Timo Alanen kokosi Savon 1500- ja 1600-luvun asiakirjanimistöä julkaisuiksi. Näillä toimin nimistöntutkimuksen perusaineistot Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksessa ovat kasvaneet: Sen nimiarkistossa oli 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä noin 2,3 miljoonaa nimilippua Suomen suomen- ja saamenkielisiä paikannimiä. Niistä saamenkielisiä oli noin 12 000. Arkistossa oli myös sekä suomalais-, saamelais-, karjalais- ja vepsäläisalueiden paikannimiä Suomen ulkopuolelta noin 392 000 nimilippua. Ruotsinkielisiä paikannimiä oli noin 370 000 nimen verran. Asiakirjanimistöä oli koottu 625 000 nimilippua. Sen sijaan suomenkielisiä kirjoja paikannimistä on suhteellisen vähän.
Alueellisesti kattavimmin Suomessa on tutkittu ruotsinkielistä ja kieliraja-alueen nimistöä. Suomenkieliseltä alueelta perusteellisia selvityksiä on tehty Kainuun, Kymenlaakson, Lounais-Hämeen, Oulun ja menetetyn Karjalan alueilta. Sen sijaan suuri osa satakuntalais-hämäläistä aluetta, Keski-Suomi, Savo ja paljolti Suomen Karjalakin, suomenkielinen Pohjanmaa ja Lappi ovat jääneet tutkimuksessa syrjään. Näidenkin alueiden nimistöä on jossain määrin tutkittu, muun muassa opinnäytetöissä ja pitäjänhistoriikeissa. Tuota aukkoa tutkimuksessa on pyritty täyttämään vuonna 2007 julkaistussa Suomalainen paikannimikirja -hakuteoksessa.
Vladimir Šainski

| Vladimir Jakovlevitš Šainski |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1925
Kuollut: 25. joulukuuta 2017 (92 vuotta)
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Soittimet:  piano 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Vladimir Jakovlevitš Šainski (ven. Владимир Яковлевич Шаинский; 12. joulukuuta 1925 – 25. joulukuuta 2017) oli venäläinen säveltäjä.
Šainski syntyi Kiovassa ja aloitti siellä musiikinopintonsa lapsena. Vuonna 1942 hän päätyi perheensä kanssa evakoksi Taškentiin. Hän joutui armeijaan vuonna 1943, selvisi toisesta maailmansodasta ja aloitti sen jälkeen opintonsa Moskovan konservatoriossa. Hän valmistui vuonna 1949 viulistina.
Sävellykseen Šainski syventyi myöhemmin Bakussa. Hänen varhaisimpien teostensa joukkoon lukeutuvat jousikvartetto vuodelta 1963 sekä sinfonia vuodelta 1965. Hän sävelsi muun muassa musiikkia lapsille, suosittuja lauluja ja elokuva-/animaatiomusiikkia. Hänet on palkittu useilla korkea-arvoisilla palkinnoilla, kuten Neuvostoliiton valtionpalkinnolla vuonna 1981.
Hänen säveltämänsä laulu Песенка крокодила Гены (”Krokotiili Genan laulu”) tunnetaan Suomessa M. A. Nummisen sanoittamana nimellä ”Minä soitan harmonikkaa”.
Vihdin Salisudet

Vihdin Salisudet on vihtiläinen salibandyn erikoisseura, rekisteröitynyt yhdistys ja Suomen Salibandyliiton jäsenyhdistys. Seuran toiminta alkoi vuonna 1992 ja varsinainen perustava kokous pidettiin vuonna 1994.
Perustamisen aikaan seurassa oli yksi joukkue ja noin 25 jäsentä. Kahdenkymmenen vuoden taipaleen aikana Salisudet on kasvanut 14 joukkueen, lasten sählykerhojen ja kaikkiaan lähes 300 jäsenen seuraksi.
Paikallisesti Salisudet on merkittävä ja aktiivinen toimija vihtiläisessä urheilu- ja liikuntakentässä.
Valtakunnallisessa mittakaavassa Salisudet on lisenssipelaajien määrällä mitattuna Salibandyliiton 50. suurimman jäsenseuran joukossa, kaikkiaan lähes 900 jäsenseurasta
Salibandykerhot

Seuran järjestämät salibandykerhot tarjoavat mahdollisuuden harjoitella leikkimielisesti salibandyn perustaitoja ja tietenkin pelata. Salibandyn lisäksi kerhoissa opitaan ja harjoitetaan yleisiä aktiivisesti liikkuvan ihmisen ja ryhmässä toimimisen taitoja. Kerhoista nuori pelaaja voi iän ja taitojen karttuessa jatkaa edelleen Salibandyliiton toimintaan osallistuviin joukkueisiin. Kerhojen vetäjinä toimivat osaavat aikuiset ja ne ovat avoinna peruskoulujen lukukausien mukaisesti.
Aiheesta muualla

Seuran sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Salibandyliiton tulossivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Vladimir Šmeljov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten nykyaikainen viisiottelu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten nykyaikainen viisiottelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 | Joukkuekilpailu |  |
Vladimir Konstantinovitš Šmeljov (ven. Владимир Константинович Шмелёв; 31. elokuuta 1946 Magadan – 14. kesäkuuta 2023) oli Neuvostoliittoa edustanut nykyaikainen viisiottelija. Hän kilpaili vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä ja jäi yksilökilpailussa viidennelle sijalle, mutta kuului kultaa voittaneeseen joukkueeseen.
Vladimir von Daehn

Vladimir von Daehn
Vladimir von Daehn (24. heinäkuuta 1823 – 1888 Kozienice, Veikselin kenraalikuvernementti) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa  palvellut kenraaliluutnantti ja senaattori Venäjällä.
Vladimir von Daehnin vanhemmat olivat kenraali Johan Jakob von Daehn ja Katarina Lanevski-Wolk ja puoliso vuodesta 1857 Anna Wonlar-Larsky. Vladimir von Daehn oli sotilasuransa alussa porte-épée-junkkari henkivartioväen sapööripataljoonassa. Vänrikiksi hänet ylennettiin 1842, aliluutnantiksi 1846, luutnantiksi 1848, alikapteeniksi 1849 ja kapteeniksi 1850. Keisarin sivusadjutantti hänestä tuli 1853. Krimin sotaan osallistunut von Daehn ylennettiin everstiksi 1855 ja määrättiin jalkaväkirykmentin komentajaksi Sevastopoliin. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1860 ja kenraaliluutnantiksi 1868, jolloin hänet siirrettiin Venäjän armeijan insinöörijoukkoihin. Hänet nimitettiin Venäjän senaatin jäseneksi 1869 ja siirrettiin 1873 armeijan reserviin, merkittynä insinöörijoukkojen upseeriluetteloon. Vuonna 1883 hänet siirrettiin Venäjän armeijan insinöörijoukkojen reserviin senaatin jäsenenä. Senaattorina von Daehn toimi kuolemaansa saakka.
Varavesi

Väylän varavesi tarkoittaa vapaata vettä, joka väylän kulkusyvyyden mukaista syväyttä käyttävän aluksen kölin alla täytyy vähintään olla aluksen ollessa paikallaan.
Varavesi on tarpeen aluksen kulussa tapahtuvien pystysuuntaisten liikkeiden kompensoimiseksi sekä aluksen ohjailtavuuden säilyttämiseksi ja pohjakosketuksen välttämiseksi. Pystysuuntaista liikettä aiheutuu mm. aallokon tai mainingin aiheuttamasta aluksen heilahtelusta ja aluksen nopeudesta aiheutuvasta painumasta.
Kulkusyvyys

Väylän kulkusyvyys tarkoittaa suurinta suunniteltua syväystä, jolla alus voi normaaliolosuhteissa käyttää väylää. Kulkusyvyys määritellään vertailutason mukaisesta vedenpinnan tasosta, ja se ilmoitetaan merikartalla väylälinjaan merkityllä syvyysluvulla.
Väylän todellinen vesisyvyys on väylän jokaisessa kohdassa kartalle merkittyä kulkusyvyyttä suurempi. Kartalle merkittyä kulkusyvyyttä vastaavan tason ja väylän pohjan tason (haraustason) välistä erotusta kutsutaan varavedeksi.
Haraussyvyys

Väylän haraussyvyys eli varmistettu vesisyvyys tarkoittaa vesisyvyyttä, johon saakka väylällä on varmistettu olevan vapaata vettä. Vesisyvyys mitataan haraamalla, tavallisimmin työntöharan avulla.
Haraussyvyyden suuruus määräytyy väylän kulkusyvyyden ja varaveden summana (haraussyvyys = kulkusyvyys + varavesi). Haraussyvyys voi vaihdella väylälle määritetyn varaveden mukaan väyläosuuksittain, vaikka väylän kulkusyvyys pysyisikin samana.
Veneilykarttoihin katkoviivoilla merkityt venereitit poikkeavat veneväylistä siten, että venereittien vesisyvyyttä (haraussyvyyttä) ei ole välttämättä varmistettu kaikilta osin yhtä kattavasti ja yhtä suurella tarkkuudella kuin väylillä on tehty. Venereiteille ilmoitettu kulkusyvyys on ohjeellinen eikä väylänpitäjä vastaa siitä kuten muilla väylillä. Venereitit ovat yleisesti ottaen myös matalampia ja vaatimattomammin merkittyjä kuin muut veneväylät.
Varaveden suuruus

Varaveden suuruuden määrittäminen perustuu kulloinkin voimassa oleviin väylänsuunnitteluohjeisiin ja suunnittelukäytäntöihin. Kauppamerenkulun laivaväylillä Suomen sisävesillä varavesi on 60 cm ja avomeren tuntumassa se on väylän kulkusyvyydestä riippuen 1,1 metristä (7 m väylä) 2,6 metriin (13 m väylä). Varaveden suuruus voi vaihdella saman väylän eri osuuksilla.
Varaveden suuruus > Varavesi veneilyyn tarkoitetuilla väylillä

Silloisen Merenkulkulaitoksen veneväylien suunnitteluohjeen mukaan varaveden määrä riippuu väylän kulkusyvyydestä seuraavasti:
| Kulkusyvyys | Varavesi | Lisä merialueilla |
| --- | --- | --- |
≤ 1,0 m: 0,2 m
| 1,1 – 1,5 m | 0,3 m | 0,2 m |
| 1,6 – 2,5 m | 0,4 m | 0,2 m |
| > 2,5 m | Laivaväylien suunnitteluohjeen mukaan, vähintään 0,6 m | 0 |
Merialueilla varaveden määrään lisätään ylimääräinen 20 cm lisä kompensoimaan vertailutasoa matalammalla olevaa meriveden pintaa eli ns. miinusvettä, joka on yleistä varsinkin touko- ja kesäkuussa. Jos veneilyyn tarkoitetun väylän kulkusyvyys ylittää 2,5 m, varavesi mitoitetaan kuten laivaväylillä, kuitenkin niin, että se on vähintään 60 cm. Tällöin erillistä merialuelisää ei käytetä.
Varavesikäytäntö muualla maailmassa

Suomessa väylälle vahvistetaan kulkusyvyys, joka ilmoittaa suurimman sallitun alussyväyden väylällä. Aluksen erilaatuiset painumat sekä aluksen ohjailtavuuden säilyttämiseksi tarvittava kölivara sisällytetään kokonaisvaraveteen.
Kansainvälisesti on kuitenkin yleisempää, että väylästä ilmoitetaan vain haraussyvyys, ja väylän käyttäjä päättää sen, mihin syväyteen alus lastataan. Tällöin aluksen päällikkö arvioi tapauskohtaisesti aluksen nopeuspainuman, mahdollisen aallokosta johtuvan painuman sekä tarvittavan kölivaran.
Aiheesta muualla

Jarmo Hartikainen: Veneväylien syvyyskäsitteistä. (Lehtiartikkeli) Veneily.fi-lehti, 2009, nro 1, s. 8.  Merenkulkulaitos.
Olavi Uusivirran diskografia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Julkaisut
| ↙Studioalbumit | 8 |  |
| ↙Livealbumit | 2 |  |
| ↙Kokoelmat | 1 |  |
| ↙Singlet | 39 |  |
| ↙Musiikkivideot | 31 |  |
Tämä on suomalaisen laulaja-lauluntekijä Olavi Uusivirran diskografia.
Studioalbumit

| Nimi | Julkaisutiedot | Lista> Albumilista  | Myynti |
| --- | --- | --- | --- |
| Nuoruustango |  Julkaistu: 3. kesäkuuta 2003  Levy-yhtiö: Universal Music  Formaatti: CD / digitaalinen | – | – |
| Me ei kuolla koskaan |  Julkaistu: 28. syyskuuta 2005  Levy-yhtiö: Universal Music  Formaatti: CD / digitaalinen | 18 | 15 100+ (Kultaa) |
| Minä olen hullu |  Julkaistu: 16. huhtikuuta 2008  Levy-yhtiö: Universal Music  Formaatti: CD / digitaalinen | 12 | – |
| Preeria |  Julkaistu: 7. huhtikuuta 2010  Levy-yhtiö: Universal Music  Formaatti: CD / LP / digitaalinen | 5 | – |
| Elvis istuu oikealla |  Julkaistu: 14. maaliskuuta 2012  Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: CD / LP / digitaalinen | 7 | – |
| Ikuiset lapset |  Julkaistu: 28. helmikuuta 2014  Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: CD / LP / digitaalinen | 3 | – |
| Olavi |  Julkaistu: 12. helmikuuta 2016  Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: CD / LP / digitaalinen | 1 | – |
| Skorpioni |  Julkaistu: 31. toukokuuta 2019   Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: CD / LP / kasetti / digitaalinen | 2 | – |
| Pieni kuolema |  Julkaistu: 8. syyskuuta 2022  Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: CD / LP / digitaalinen | 3 | – |
Livealbumit

| Nimi | Julkaisutiedot | Lista> Albumilista  | Myynti |
| --- | --- | --- | --- |
| Olavi elää |  Julkaistu: 17. marraskuuta 2017  Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: CD / 2LP / digitaalinen | 12 | – |
| Lauantain toivotut |  Julkaistu: 12. kesäkuuta 2020   Levy-yhtiö: Universal Music  Formaatti: LP / digitaalinen | 13 | – |
Kokoelmat

| Nimi | Julkaisutiedot | Lista> Albumilista  | Myynti |
| --- | --- | --- | --- |
| 27 suosikkia |  Julkaistu: 22. helmikuuta 2013  Levy-yhtiö: Johanna Kustannus  Formaatti: 2CD / Digitaalinen | 25 | – |
Singlet > 2000–luku

| Nimi | Vuosi | Listasijoitukset> Single-lista | Listasijoitukset> Lataus-lista | Listasijoitukset> Radio- lista  | Listasijoitukset> 50 hittiä  | Levy |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| "Raivo härkä" | 2003 | — | — | — | 27 | Nuoruustango |
| "Jään" | 2003 | — | — | — | — | Nuoruustango |
| "Sininen huvimaja"  (feat. Reetaleena) (Promosingle) | 2003 | — | — | — | — | Nuoruustango |
| "Ei mitään koskaan ollutkaan" | 2003 | — | — | — | — | Nuoruustango |
| "Ei oltu niin kuin muut"  (Olavi Uusivirta, Mikko Leppilampi & Tidjân) (Promosingle) | 2004 | — | — | 10 | 23 | Keisarikunta |
| "Irrallaan" | 2005 | 14  | — | — | 27 | Me ei kuolla koskaan |
| "On niin helppoo olla onnellinen"  (Promosingle) | 2005 | — | — | 2 | 8 | Me ei kuolla koskaan |
| "Hautalaulu"  (Promosingle) | 2005 | — | — | — | 37 | Me ei kuolla koskaan |
| "Me ei kuolla koskaan"  (Promosingle) | 2006 | — | — | 6 | 13 | Me ei kuolla koskaan |
| "Rakkausrunoja"  (Promosingle) | 2006 | — | — | — | — | Me ei kuolla koskaan |
| "Salmisaaren Salome" | 2008 | — | — | — | — | Minä olen hullu |
| "Ukonlintu ja virvaliekki" | 2008 | — | — | — | — | Minä olen hullu |
| "6:06" | 2008 | — | — | — | — | Minä olen hullu |
| "Löysäläisen laulu" | 2008 | — | — | — | — | Minä olen hullu |
Singlet > 2010–luku

| Nimi | Vuosi | Listasijoitukset> Single-lista | Listasijoitukset> Lataus-lista | Listasijoitukset> Radio- lista  | Levy |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| "Nukketalo palaa" | 2010 | — | — | 20 | Preeria |
| "Erika" | 2010 | — | — | — | Preeria |
| "Sydänmaa" | 2010 | — | — | — | Preeria |
| "Nuori ja kaunis"  (Anna Järvinen & Olavi Uusivirta) | 2011 | 7  | 7  | 5 | Elvis istuu oikealla |
| "Nuoruus" | 2012 | — | — | — | Elvis istuu oikealla |
| "Oodi ilolle" | 2012 | — | — | 10 | Elvis istuu oikealla |
| "Tiet etäisyyksiin" | 2013 | — | — | 89  | 27 suosikkia |
| "Tuhat vuotta sitten"  (feat. Pauliina Kokkonen) | 2013 | — | — | — | 27 suosikkia |
| "Kauneus sekoittaa mun pään" | 2014 | — | — | 14 | Ikuiset lapset |
| "En tiedä mitä menetän jos jään"  (Promosingle) | 2014 | — | — | — | Ikuiset lapset |
| "Ollaanko tämä kesä näin?" | 2014 | — | — | 59  | Ikuiset lapset |
| "Mannerlaatat"  (Promosingle) | 2014 | — | — | — | Ikuiset lapset |
| "Hän laulaa kuin kuolisi huomenna" | 2015 | — | — | 30  | — |
| "Rakastajat" | 2015 | — | — | — | — |
| "Anna mulle lovee" | 2015 | — | — | — | — |
| "On kesäyö" | 2015 | — | — | — | — |
| "Tanssit vaikka et osaa" | 2016 | — | 9  | 13  | Olavi |
| "Kultaa hiuksissa" | 2016 | — | — | 48  | Olavi |
| "Toinen" | 2016 | — | — | 33  | Olavi |
| "Päiväperho"  (Olavi Uusivirta & Vilma Alina) | 2016 | — | — | — | — |
| "Tahdonko kuitenkin sut takaisin?" | 2017 | — | — | 51  | Olavi |
| "Kesäyön uni" | 2018 | — | — | 31  | Skorpioni |
| "Kuolemantanssi" | 2018 | — | — | 89  | Kuolemantanssi |
| "Waterloo" | 2018 | — | — | 73  | Skorpioni |
| "Ehkä sun on pakko mennä" | 2019 | — | — | 31  | Skorpioni |
| "E=Mc²" | 2019 | — | — | 48  | Skorpioni |