stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulun Työväen Palloilijat
Aiheesta muualla

OTP:n virallinen sivusto
Juho Mikolan historian pro gradu -tutkielma: Oululaisen jalkapalloilun suurta unelmaa toteuttamassa
| n k Miesten jalkapallon TUL:n mestarit |
| --- | --- |
TUL:n jalkapallomestaruus:  1920: Kullervo  1921: Kullervo  1922: Kullervo  1923: Kullervo  1924: Kullervo  1925: Kullervo  1926: Töölön Vesa  1927: Jyry  1928: Kullervo  1929: TuWe  1930: Vesa  1931: ViTo  1932: TP-V  1933: TaTo  1934: TP-V  1935: Töölön Vesa  1936: Töölön Vesa  1937: KTP  1938: TP-V  1939: KTP  1940: TP-V  1941: keskeytettiin  1942: ei pelattu  1943: TP-V  1944: ei pelattu  1945: Kullervo  1946: TP-V  1947: KTP  1948: RTU  1949: KTP  1950: KTP  1951: KTP  1952: KTP  1953: Turun Pyrkivä  1954: Turun Pyrkivä  1955: Karihaaran Tenho 
TUL Cup:  1973: Into  1974: Turun Pyrkivä  1975: Turun Pyrkivä  1976: Into  1977: MiPK  1978: Turun Pyrkivä  1979: JyPK  1980: OTP  1981: KTP  1982: PPT  1983: KTI  1984: Elo  1985: PPT  1986: OTP  1987: PPT  1988: Elo  1989: OTP  1990: PPT  1991: OTP  1992: VanPa  1993: FC Jazz  1994: TP-V  1995: Ponnistus  1996: FC Jazz  1997: TP-V  1998: FC Jazz  1999: Kajaanin Haka  2000: PP-70  2001: PP-70  2002: FC Jazz  2003: PP-70  2004: KooTeePee  2005: KooTeePee  2006: Kiisot  2007: TP-V  2008: KTP  2009: Warkaus JK  2010: KooTeePee  2011: JyPK  2012: KooTeePee  2013: ei pelattu  2014: Sisu-Pallo  2015: ei pelattu  2016: TP-V  2017: Toejoen Veikot  2018: MiPK  2019: MiPK  2020: ei pelattu  2021: ei pelattu  2022: ToTe  2023: TP-V  2024: TP-V 
| n k Oulun urheilu |
| --- | --- |
Urheilupaikat:  Castrenin kenttä  Heinäpään jalkapallohalli  Heinäpään urheilukeskus  Iinatin moottoriurheilukeskus  Kisakangas  Linnanmaan jäähalli  Linnanmaan liikuntahalli  Lintulan urheilukeskus  Ouluhalli  Oulun jäähalli  Oulun uimahalli  Oulun urheilutalo  Äimäraution ravirata  Raatin liikuntakeskus  Raatin stadion  Raksilan pesäpallostadion  Sankivaaran golfkenttä  Virpiniemi 
Urheiluseurat:  AC Oulu  Haukiputaan Heitto  Haukiputaan Pallo  IFK Uleåborg  Jalkapalloseura Hercules  Jalkapalloseura Iltatähti  K&C  Kellon Lyönti  Kellon Työväen Urheilijat  Kiekko-Oulu  Kiimingin Kiekko-Pojat  KISE  Kuivasjärven Aura  Laivakankaan Futis Klubi  Laser HT  Lentopalloseura Etta  Lintulammen Palloseura  FC NETS  Merikoski SBT  Northern Lights  Oulun Floorball Club  Oulun Harrastefutis  Oulun Hiihtoseura  Oulun Jalkapalloklubi  Oulun Jousimiehet  Oulun Judokerho  Oulun kendoseura Hokufuu  Oulun Kärpät  Oulun Lippo  Oulun Luistelukerho  Oulun Luistinseura Jalkapallo  Salibandy  Oulun Merenkävijät  Oulun Naisfutis  Oulun NMKY  FC Oulun Pallo  Oulun Palloseura Jalkapallo  Jääpallo  Oulun Purjehdusseura  Oulun Pyrintö  Oulun Rotuaarin Pallo  Oulun Tarmo  Oulun Työväen Palloilijat  Oulun Työväen Pursiseura  Oulun Uinti  Oulujoen Kiekko  Oulunsalon Pallo  Oulunsalon Vasama  Pateniemen Vesa  ProSki Oulu  RB-Oulu  SK Pohjantähti  SS Rankat Ankat  Sun Volley Oulu  Taekwon-Do Akatemia  Telemark Team  Team FC Uleåborg  Tervarit  Villan Pojat  Yli-Iin Naseva  Ylikiimingin Nuijamiehet 
Urheilutapahtumat:  Oulu Ocean Race  Oulun Tervahiihto
Paavi Johanna

Paavi Johanna käsikirjoituksessa n.1560
Johanna Anglicus eli Johannes Anglicus (814–855) oli legendan mukaan naispuolinen paavi, joka hallitsi vuosina 853–855. Useimmat tutkijat pitävät naispaavia kuvitteellisena, mahdollisesti paaviuden vastustajien kehittämänä satiirina.
Legenda

Tarinan mukaan Johannes Anglicus oli luonnontieteitä tutkiva munkki, joka saapui Roomaan pyhiinvaellukselle ja opiskelemaan. Tunnettu luonnontieteilijä pääsi pian Vatikaanin sisäpiiriin ja hänet nimitettiin kardinaaliksi. Paavi Leo IV:n kuoltua hänet valittiin yksimielisesti paaviksi.
Paavi Johannes VIII:n sukupuoli paljastui hänen synnyttäessä lapsen. Eri versioiden mukaan hän joko kuoli synnytykseen, tai kansa kivitti Johannan kuoliaaksi, tai hänet erotettiin ja lähetettiin luostariin katumaan ja hänen poikansa olisi edennyt kardinaalipiispaksi.
Puolesta ja vastaan

Johannan paaviuden tarina oli keskiajalta 1600-luvulle asti tunnettu eurooppalaisen kansan keskuudessa, ja sitä pidettiin yleisesti ottaen totuutena. Protestanttisuuden nostaessaan päätään katolinen kirkko kielsi paavi Johannan protestanttisena propagandana.
Legendaa vahvisti myöhäiskeskiajalla laajalle levinnyt uskomus, että paavin sukupuoli tarkistettiin valinnan yhteydessä istuttamalla paaviehdokas Lateraanikirkossa tuolille, jossa oli reikä keskellä. Tuoli oli kyllä olemassa, se on peräisin antiikin roomalaisesta kylpylästä, mutta käyttötarkoitus on kansanetymologia.
Nykyään katolinen kirkko kieltää Johannan kahdella argumentilla. Ensimmäisen mukaan Johannasta ei ole aikalaisten tietoja, ensimmäiset maininnat ovat 1200-luvulta. Jos naispuolinen paavi olisi ollut olemassa, hän olisi varmasti ylittänyt aikalaisten uutiskynnyksen. Toisen mukaan paavi Leo IV kuoli 855 ja Benedictus III nousi valtaan samana vuonna, eikä tähän väliin mahtuisi Johannan lähes kahden vuoden mittaista kautta.
Salaliittoteorioiden mukaan tiedot Johannasta 400 vuoden ajalta on joko tuhottu aikalaisdokumenteista tai säilötty Vatikaanin salaisiin arkistoihin, jotta paaviuden pyhyyttä ei kyseenalaistettaisi. Nämä teoriat eivät kuitenkaan selitä sitä, että Johannaa ei mainita myöskään paaviuden vastustajien kuten Konstantinopolin patriarkkojen kirjoituksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paavi Johanna Wikimedia Commonsissa
Kirjallisuutta

Donna Woolfolk Cross: Paavi Johanna WSOY
Tuntematon totuus, ISBN 951-8933-45-6, sivut 293–295, luku Pääsikö nainen paavinistuimelle?, Valitut Palat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Unkulunkulu

Unkulunkulu on Etelä-Afrikan zulujen ylijumala ja taivaan jumala. Hänen sanotaan ilmestyneen jonkinlaisesta alkukorresta. Unkulunkulu ja hänen samanniminen vaimonsa loivat ensimmäiset ihmiset.
Kerrotaan, että Unkulunkulu käski kameleonttia ilmoittamaan ihmisille, että he olisivat kuolemattomia. Mutta kameleontti liikkui hitaasti, koska se pysähteli syömään ja paistatteli välillä auringossa ja nukahti. Sillä aikaa Unkulunkulu ehti muuttaa mielensä ja lähetti liskon kertomaan ihmisille, että nämä olisivat kuolevaisia. Vikkelästi matkannut lisko saapui perille ja välitti viestin ihmisille. Kun kameleontti saapui lopulta perille ja kertoi oman viestinsä, ei sitä enää uskottu ja niin ihmiset olivat siitä lähtien kuolevaisia.
Korvatakseen tämän harmillisen sattuman Unkulunkulu sääti avioliiton, jotta urheat soturit voisivat siittää lapsia. Hän antoi myös ihmisille lääkärit sairauksia parantamaan sekä tulen, jotta ihmiset voisivat valmistaa ruokaa. Kuolleille hän varasi asuinsijan taivaasta. Zulut uskovatkin, että tähdet ovat maata katselevien kuolleiden silmiä.
Pahojärven piilokirkko

Pahojärven piilokirkko on lohkareluola Varsinais-Suomessa Laitilassa. Sen pituus on 6 metriä, leveys 6 metriä ja korkeus 5 metriä. Sotapakolaiset käyttivät sitä asuinpaikkana.
Tarinan mukaan isonvihan aikana sinne pakenivat Varhonkylän kyläläiset piiloon mutta Killun muori paljasti heidät. Kaikki surmattiin, vain muori säästettiin. Tapaus tunnetaan Varhonkylän verilöylynä.
Aiheesta muualla

Kartta
Ulvilan taistelu

Ulvilan taistelu oli nuijasodan aikana noin 20. joulukuuta 1596 Ulvilassa käyty lyhyt kahakka, jossa olivat vastakkain Pentti Poutun johtamat nuijamiehet sekä Axel Kurckin komentama ratsuväki. Taistelusta ei tiedetä paljoakaan ja myös sen paikka on epäselvä. Ilmeisesti yhteenotto kuitenkin tapahtui Kurckin omistaman Anolan kartanon lähistöllä nykyisen Nakkilan kunnan alueella.
Tausta

Nuijasodan kapinalliset talonpojat olivat marraskuussa kokoontuneet leiriin Kyrön pitäjään (nyk. Isokyrö) Pohjanmaalle. Joulukuun puolivälissä nuijamiehet lähtivät liikkeelle kolmena pääjoukkona, joista Kaarlelan pitäjästä kotoisin olleen Pentti Poutun johtama ryhmä lähti etenemään Pohjanmaan rantatietä pitkin Närpiön kautta kohti Ala-Satakuntaa. Heidän tarkoituksenaan oli saada valtakunnanmarski Klaus Flemingiä vastustanut sotapäällikkö Axel Kurck liittymään puolelleen ja jatkaa sen jälkeen matkaa kohti Turkua.
Kurck piti pääpaikkanaan Ulvilassa sijaitsevaa Anolan kartanoa, mutta omisti myös Laukon sekä Tottijärven kartanot. Vuodesta 1583 lähtien hän oli komentanut lippukuntaa, johon kuuluivat Suomen aateliston, papiston, voutien ja nimismiesten asettamat ratsumiehet. Kurck tunnettiin talonpoikien kannalta hyvämaineisena aatelisena, jonka vuoksi nuijamiehet kuvittelivat saavansa hänet puolelleen. Toinen aatelinen, joka nuijamiesten oli tarkoitus saada liittymään heihin, oli Olavinlinnan käskynhaltijana toiminut Gödik Fincke.
Ulvilaan suunnannut sotajoukko koostui noin 200 Ylistaron pitäjän talonpojasta. Sen komentajaksi kaavailtiin aluksi Lapuan nimismiestä Martti Tuomaalaa, mutta Pouttu vaati päästä johtajaksi, koska katsoi omaavansa pidemmän historian nuijasodan syynä olleiden linnaleirien vastustamisessa. Tuomaalan johdettavaksi tuli Kyröstä kohti Savon Rautalammia suunnannut pienempi joukko, jonka tarkoituksena oli saada lisää talonpoikia liittymään kapinallisiin.
Poutun johtamat talonpojat lähtivät Kyröstä ilmeisesti 15. joulukuuta. He marssivat aluksi Lapväärttiin, jossa nuijamiehet kohtasivat pienen joukon nihtejä, ottaen nämä vangeiksi. Rannikon ruotsalaisseuduilla he yrittivät huonolla menestyksellä saada paikallisia talonpoikia liittymään mukaansa. Nämä lupasivat kuitenkin puolustautua Flemingin joukkoja vastaan, mikäli ne yrittäisivät jossakin vaiheessa edetä rantatietä pitkin pohjoiseen.
Kahakka

Joulukuun 20. päivän tienoilla Poutun johtamat nuijamiehet lopulta saapuivat Ulvilaan ja alkoivat värväämään vahvistusta joukkoihinsa. Pouttu kohtasi myös Axel Kurckin, jolle esitettiin vaatimus liittyä talonpoikiin. Suomen vanhimpiin aatelissukuihin kuuluva Kurck ei kuitenkaan ollut halukas pettämään kuningas Sigismundia, vaan määräsi 300 ratsumiehestä koostuvan sotajoukkonsa talonpoikien kimppuun. Syntyneestä taistelusta ei ole juurikaan tietoa, mutta se päättyi Kurckin ratsumiesten voittoon, kun he onnistuivat ylivoimansa ja paremman varustuksensa turvin iskemään nuijamiesten joukot hajalle. Pentti Pouttu puolestaan vangittiin ja toimitettiin vankityrmään Turun linnaan. Kirjailija Kustaa Killisen mukaan talonpojat ehtivät kuitenkin ryöstämään ja polttamaan Anolan kartanon. Paikallinen kansanperinne puolestaan kertoo Kurckin hirttäneen kapinallisten puolelle siirtyneitä sotilaitaan Kokemäenjoen rannassa kasvaneeseen puuhun.
Kolme päivää myöhemmin Kurck kohtasi Klaus Flemingin joukot ja he suuntasivat yhdessä kohti Pirkkalaa, jonne nuijamiesten pääosasto oli edennyt Jaakko Ilkan johdolla. Jouluaattona käynnistyneessä Nokian taistelussa Flemingin ja Kurckin joukot löivät parituhatpäisen nuijamiesten armeijan.
Sven Pahajoki

Sven Pahajoki (16. heinäkuuta 1950 Enontekiö – 28. helmikuuta 2022) oli suomalainen freelancetoimittaja ja tutkiva journalisti.
Pahajoki oli perehtynyt synnyinmaakuntansa Lapin asioihin ja kirjoitti niistä useisiin maakuntalehtiin. Hän kirjoitti myös Hymyyn, Apuun ja Helsingin Sanomiin. Vuonna 2004 Pahajoki kirjoitti kirjan ranskalaisesta naparetkeilijä Dominick Arduinista. Vuonna 2006 ilmestyi hänen kirjoittamanaan Lordi, hirviön tarina. Merkittävä osa teoksesta perustuu luvatta tehtyihin lainauksiin, joihin ei ole viitattu lähdeluettelossa.
Pahajoki on ollut myös toimittajana radiossa ja televisiossa, muun muassa Kuningaskuluttaja-ohjelmassa ja TV-uutisissa, ja ohjannut noin 30 televisiodokumenttia sekä työskennellyt aluetelevisiossa.
Vuosina 1997–2008 Pahajoki toimi Vasemmistoliiton kunnanvaltuutettuna Rovaniemen maalaiskunnan valtuustossa. Vuonna 2008 hän oli ehdolla Rovaniemen kaupunginvaltuustoon SDP:n ehdokkaana, muttei tullut valituksi.
Teokset

Itse asiassa.  Rovaniemi:  Jatunin tarha, 1998.  ISBN 951-98125-0-4
Leo Lastumäki: Tarinoita elämän varrelta.  Tampere:  Revontuli, 2002.  ISBN 952-5170-29-2
Dominick Arduin: Seikkailijan salaisuus.  Tampere:  Revontuli, 2004.  ISBN 952-5170-40-3
Lordi – Hirviön tarina.  Tampere:  Revontuli, 2006.  ISBN 952-5170-62-4
Joulupukin salaisuus.  Tampere:  Revontuli, 2007.  ISBN 978-952-5170-75-7
Joulupukki ihmeiden saarella.  Tampere:  Revontuli, 2008.  ISBN 978-952-5170-90-0
Karl Ahon matka Stalinin punaiseen helvettiin. Kalottikustannus, 2018. ISBN 9789529412884
Aiheesta muualla

Hietamies, Eve: Sven Pahajoki ja syksyn kohukirja: Dominick Arduinin valheille rakennettu elämä. (Arkistoitu – Internet Archive) Apu 19.11.2004.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Underground

Graffititaide on yksi undergroundin muoto.
Underground (suom. maanalainen) tarkoittaa vaihtoehtoista, valtavirran vastaista, poliittisesti tai kulttuurisesti arveluttavana pidettyä ajattelua ja toimintaa.
Alun perin sana underground on merkinnyt maanalaista toimintaa, jotain kiellettyä, laitonta tai epäkaupallista. Sillä on voitu tarkoittaa esimerkiksi miehitetyssä maassa toimivaa vastarintaliikettä, joka tähtää maansa vapauttamiseen. Se on myös voinut tarkoittaa piilossa toimivaa salaliittoa, joka pyrkii vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen horjuttamiseen. Nykyisin käsite viittaa useimmin avant-garde -ryhmiin tai liikkeeseen, joka toimii  valtakulttuurin ulkopuolella. Yleisimmin underground merkitsee monitaiteista vastakulttuuriliikettä, joka syntyi Yhdysvalloissa 1960-luvulla.
Underground on sikäli kuvaava termi, että tavallinen yleisö joutuu harvoin kosketuksiin toiminnan kanssa, ellei ihminen tietoisesti hakeudu sen piiriin ("maan alle"), koska valtamedia ei ole undergroundista juurikaan kiinnostunut. Underground on usein myös synonyymi ilmaisulle vastakulttuuri.lähde?
Kirjallisuutta

Komulainen, Matti & Leppänen, Petri: U:n aurinko nousi lännestä: Turun undergroundin historia.  Turku:  Sammakko, 2009.  ISBN 978-952-483-096-6
Lindfors, Jukka & Salo, Markku: Ensimmäinen aalto: Helsingin underground 1967–1970.  Helsinki:  Odessa, 1988.  ISBN 951-9178-35-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Underground suomalaisessa taiteessa 1960- ja 1970-luvuilla, Ylen Elävä arkisto.
Pietarin maan alla syntyi elinvoimainen undergroundkulttuuri, Ylen Elävä arkisto
Kari Yli-Annala, Viimeisin kulta-aika – Subjektiivinen matka kuvataiteen vapaan kentän tiloihin ja tapahtumiin pääkaupunkiseudulla 2000–2020, Mustekala 1/2023
Upokasteräs

Upokasteräs on historiallinen teräslaatu, jota valmistettiin upokkaassa sulattamalla. Intiassa jo antiikin aikana valmistettu wootz-teräs oli upokasteräksen esimuoto. Sitä saatiin sulattamalla saviupokkaassa rautamalmia tai takorautaa puun hiiltymistuotteiden kanssa. Lisäämällä limoniittia ja hehkuttamalla saatiin teräksen hiilipitoisuus alhaisemmaksi (noin yksi prosentti), jolloin teräksestä tuli kovempaa ja taottavaa. Wootz-terästä ei tunnettu Euroopassa 1740-luvulla, kun englantilainen Benjamin Huntsman (1704–1776) kehitti oman menetelmänsä upokasteräksen valmistukseen. Siinä hiiletetty rauta sulatettiin saviruukuissa, jotta metalli ei koskettaisi epäpuhtauksia aikaansaavaan koksiin. Näin teräksen laatu saatiin tasaisemmaksi, mutta suuren polttoaineenkulutuksen vuoksi teräksestä tuli kallista. Upokasteräksen raaka-aineena oli aluksi vain polttoteräs, myöhemmin myös erilaiset seokset. Huntsmanin menetelmä oli yleisessä käytössä koko Euroopassa, mutta se väistyi vähitellen 1900-luvun alussa, kun tilalle tulivat taloudellisemmat valmistusmenetelmät.
Ukrainan rautatiet

| Укрзалізниця, Українська залізниця> Ukrainan rautatiet.Ukrzaliznytsja |
| --- | --- |

Perustiedot
 Ukrainan rataverkko ja rautatieyhtiön alueyksiköt
Lyhenne:  UZ
Valtio:  Ukraina
Kotipaikka:  Kiova
Perustettu:  1861 1991 
Rataverkko
Raideleveys:  1 520 mm
Kotisivu
Ukrainan rautatiet eli Ukrzaliznytsja (UZ) (ukr. Укрзалізниця, Українська залізниця)  on Ukrainan kansallinen  rautatieyhtiö. Yhtiön kotipaikka on Kiova ja se on useine tytäryhtiöineen maan suurimpia työllistäjiä.
Vuonna 2009 Ukrzaliznytsja ilmoitti palvelevansa noin 10 miljoonaa matkustajaa viikoittain (520 miljoonaa vuodessa). Matkustajista 75,6 % oli lähiliikenteen, 25,6 % kaukoliikenteen ja 2,8 % kansainvälisen junaliikenteen käyttäjiä. Yhtiön rataverkossa oli 126 päärautatieasemaa (основний вокзал) sekä 1 684 sivuasemaa tai seisaketta (станція). Rataverkon pituus oli runsas 22 000 kilometriä.
Alueelliset rautatieyhtiöt Ukrainassa

Ukrainan rautatiet jakautuu toiminnallisesti kuuteen alueelliseen yhtiöön, jotka huolehtivat palveluista (mm. lähijunaliikenteestä ja rautatieasemista) alueellaan:
Dneprin rautatiet
Donetskin rautatiet
Eteläiset rautatiet
Lounaiset rautatiet
Lvivin rautatiet
Odessan rautatiet
Tärkeimpiä rautatieasemia Ukrainassa

Kiovan keskusrautatieasema (eli Kiovan matkustajaliikenteen rautatieasema), Kiova
Dnipron rautatieasema, Dnipro
Donetskin rautatieasema, Donetsk
Harkovan rautatieasema, Harkova
Ivano-Frankivskin rautatieasema, Ivano-Frankivsk
Lvivin rautatieasema, Lviv
Mariupolin rautatieasema, Mariupol
Mykolajivin rautatieasema, Mykolajiv
Odessan rautatieasema, Odessa
Pultava-Eteläinen, Pultava
Simferopolin rautatieasema, Simferopol
Tšernihivin rautatieasema, Tšernihiv
Zaporižžja I, Zaporižžja
Harkovan rautatieasema.
HRCS2.
Ukrainan rautateiden (UZ) pikajuna Donetskin rautatieaseman edustalla.
Lvivin rautatieasema.
Liityntä naapurimaiden rataverkkoihin

Ukrainan rautateiden (UZ) rataverkko kytkeytyy kiinteästi naapurimaiden ratoihin. Valko-Venäjän, Venäjän ja Moldovan rautatieverkot käyttävät samaa raideleveyttä kuin Ukraina (1 520 mm). Sen sijaan keskieurooppalaisiin naapurimaihin – Puolaan, Slovakiaan,  Unkariin ja Romaniaan – jatkettaessa raideleveys muuttuu 1 435 mm:ksi. Tällöin junien vetureita ja vaunujen telejä joudutaan vaihtamaan rajan tuntumassa tai on käytettävä raideleveyden muutokseen sopeutuvaa kalustoa. Ukrainalaisten junien ohella osa naapurimaiden rautatieyhtiöistä (erityisesti Venäjän rautatiet) liikennöi myös Ukrainan läpi kulkevia henkilöliikenteen pikajunia:
Venäjä: Venäjän rautatiet (ven.  РЖД,  RŽD),
Valko-Venäjä: Valko-Venäjän rautatiet (Belaruskaja Tšyhunka, БЧ),
Puola: Puolan valtionrautatiet (puol.  Polskie Koleje Państwowe, PKP),
Slovakia: Slovakian rautatiet (slovakiksi Železničná spoločnosť Slovensko, ZSSK),
Unkari: Unkarin valtionrautatiet (unk.  Magyar Államvasutak, MÁV),
Romania: Romanian rautatiet (rom. Căile Ferate Române, CFR SA) ja
Moldova: Moldovan rautatiet (rom. Calea Ferată din Moldova, CFM).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raideliikenne Ukrainassa Wikimedia Commonsissa
Ukrainan rautateiden aikatauluhaku (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi) tai (venäjäksi)
Ukrainan rataverkon kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi), (venäjäksi)
Ukrainan alueellisista rautatieyhtiöistä (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
Ukrainan rautateiden interaktiivinen, kullekin asemalle saapuvien ja lähtevien pikajunien sivusto, erityisesti EURO2012 jalkapalloa ajatellen (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
Ukrainan rataverkon kartta (ukrainaksi)
Hieman Ukrainan rautateiden historiaa (englanniksi) (bpart.kiev.ua)
Ukraine to modernize railroad by March 2012[vanhentunut linkki] (englanniksi) (sport.ukrinform.ua)
Nopeampia junia EURO 2012 turnaukseen -  Ukrzaliznytsya[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Esimerkki kevään 2010 kritiikistä huonoa tulosta tehneitä Ukrainan jättimonopoleja, kuten rautatieyhtiötä kohtaan (kyivpost.com)
Dnipropetrovskin rautatieliikenteen yliopisto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi), (ukrainaksi) (venäjäksi)
Liikennetalouden ja -tekniikan valtionyliopisto, Kiova[vanhentunut linkki] (englanniksi), (ukrainaksi)
Ukrainan matkustajaliikenteen rataverkko asemineen (2021).
Marja Simonsuuri-Sorsa

Marja Inkeri Simonsuuri-Sorsa (28. elokuuta 1939 Helsinki – 22. lokakuuta 2018 Espoo) oli suomalainen perinnöllisyystieteilijä ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston perinnöllisyystieteen dosentti vuodesta 1970, Työterveyslaitoksen laboratoriopäällikkö vuodesta 1980, myöhemmin tutkimusprofessori, Suomen Akatemian tutkijaprofessori vuodesta 1983 sekä opetusministeriön koulutus- ja tiedeosaston johtaja vuosina 1997–2002. Hän tutki kemikaalien myrkyllistä vaikutusta perimään, mutageneesin ja karsinogeneesin keskinäisiä yhteyksiä sekä perimämyrkyllisille aineille altumisen seurantamenetelmiä ja varhaisia vaikutuksia.
Simonsuuri-Sorsa sai vuonna 2010 Collegium Ramazzini -palkinnon tunnustuksena työstään perimävaurioiden tutkimuksessa työ- ja ympäristöterveyden sekä kansanterveyden alalla sekä vuonna 2017 Björn Kurtén -palkinnon.
Ollessaan biologian opiskelija Simonsuuri löysi vuonna 1960 Suomusjärveltä puutarhatöiden yhteydessä kivettyneen luunpalasen, jota luultiin pitkään mammutin luuksi mutta joka vuonna 2016 osoittautuikin 5–19 miljoonaa vuotta vanhaksi Deinotherium-norsueläimen luuksi. Kyseessä on ylivoimaisesti vanhin Suomesta löydetty nisäkkään luu ja ainoa Suomesta löydetty suurempi fossiili kvartäärikautta edeltävältä ajalta.
Hän oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Simonsuuri-Sorsa oli professori Veikko Sorsan puoliso. Hän kuoli pitkäaikaiseen sairauteen Jorvin sairaalassa 79-vuotiaana.
Pahan perimä

| Pahan perimä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Ilkka Remes
Kieli:  suomi
Genre:  jännitys
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  539
ISBN:  978-951-0-33065-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pahan perimä (WSOY, ISBN 978-951-0-33065-4) on Ilkka Remeksen kirjoittama jännitysromaani, joka julkaistiin vuonna 2007 ja oli vuoden 2007 Suomen myydyin kaunokirja 133 100 kappaleellaan. Kirjan kansikuvassa on suomalainen astronautti ja hakaristilippu Kuun pinnalla. Kansikuvan pohjamateriaalina on Neil Armstrongin 21. heinäkuuta 1969 ottama kuva Edwin ”Buzz” Aldrinista.
Juoni

Rolf Narva katoaa Saksassa. Hänen poikansa Erik lähtee etsimään isäänsä, mutta yllätyksekseen hän huomaa vanhempiensa historian olevan täynnä salaisuuksia: Erikin äiti, Ingrid Stormare työskenteli toisen maailmansodan aikana rodunjalostuksen parissa, ja isä Rolf Narva Adolf Hitlerin atomipommiprojektissa. Erikille vanhemmat ovat valehdelleet olleensa koko sodan ajan Yhdysvalloissa, vaikka siirtyivätkin sinne vasta operaatio Paperclipissä. Saksassa ei ole kateissa pelkästään Rolf, vaan myös noin 160 grammaa fissiokelpoista uraania.
Kirjan sivujuonessa suomalaisteekkareiden rakentama ja laukaisema ohjus osuu Pietarissa olevaan puistoon. Kirjan loppupuolella CIA tekee pahan virheen, ja Lontoossa räjähtää likainen pommi.
Aiheesta muualla

Kirjailijan taustakommentit romaanista.
| n k Ilkka Remes |
| --- | --- |
Romaanit:  Pääkallokehrääjä (1997)  Karjalan lunnaat (1998)  Pedon syleily (1999)  Ruttokellot (2000)  Uhrilento (2001)  Itäveri (2002)  Ikiyö (2003)  Hiroshiman portti (2004)  Nimessä ja veressä (2005)  6/12 (2006)  Pahan perimä (2007)  Pyörre (2008)  Isku ytimeen (2009)  Shokkiaalto (2010)  Teräsleijona (2011)  Ylösnousemus (2012)  Omertan liitto (2013)  Horna (2014)  Jäätyvä helvetti (2015)  Kiirastuli (2016)  Vapauden risti (2017)  Perikato (2018)  Kremlin nyrkki (2019)  Kotkanpesä (2020) 
Nuorten romaanit:  Piraatit (2003)  Musta kobra (2004)  Pimeän pyöveli (2005)  Kirottu koodi (2006)  Hermes (2007)  Draculan ratsu (2008)  Operaatio Solaris (2009)  Riskiraja (2010)
Erik Paavilainen

Erik Jalmari Paavilainen (12. heinäkuuta 1895 Savonlinna – 9. lokakuuta 1954) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa muun muassa Karjalan Armeijakunnassa.
Perhe ja koulutus

Paavilaisen vanhemmat olivat kaupunginvouti Erik Paavilainen ja Ida Maria Mielonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Lempi Johanna Setälän kanssa. Hän kävi viidennen luokan Savonlinnan suomalaisessa reaalilyseossa.