stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuinka äkäpussi kesytetään
Juoni > Johdanto

Johdannossa luodaan tilanne näytelmästä näytelmän sisällä. Lordi päättää tehdä kepposen sammuneelle juopolle Christpoher Slylle. Sly puetaan lordin asusteisiin ja sijoitetaan hienoon sänkyyn. Kun Sly herää, hänelle kerrotaan, että hän on suuri lordi, joka on menettänyt muistinsa ja hänen muistikuvansa oluthuoneista ovat vain unta.
Näiden kohtausten jälkeen Slylla on vain kaksi vuorosanaa ja Shakespeare lähes hylkää näytelmä näytelmässä-ajatuksen ja tämä tehokeino jätetäänkin usein pois näytelmää esitettäessä.
Johdannossa on kaksi viittausta Marian Hacketiin, joka piti oluthuonetta Wincotissa (johdanto, 2,21) ja Cicely Hacketiin (johdanto 2,89). Wincot oli pikkuruinen kylä runsaan kuuden kilometrin päässä Stratford-upon-Avonista. Tätä viittausta pidetään todisteena sille näkemykselle, että William Shakespeare of Stratford kirjoitti itse näytelmänsä.
Juoni > Ensimmäinen näytös

Lucentio on saapunut Padovaan suorittaakseen opintonsa. Hänen palvelijansa Tranio kehottaa häntä nauttimaan myös muista nuoruuden iloista.
Varakas kauppias Baptista Minola tulee näyttämölle kahden tyttärensä, äkäpussimaisen Katherinen (Kate) ja lempeäluontoisen Biancan, kanssa. Baptista ilmoittaa kahdelle Biancan kosijalle, Gremiolle ja Hortensiolle, että kukaan ei saa naida Biancaa ennen kuin Kate on päässyt naimisiin. Kilpakumppanit pitävät aviomiehen löytämistä Katelle vaikeana tämän ailahtelevaisesta luonteesta johtuen, huolimatta runsaista myötäjäisistä. Samalla Lucentio kuitenkin vannoo saavansa Biancan itselleen.
Onneksi Hortension ystävä Petruchio saapuu kaupunkiin etsimään rikasta vaimoa. Hän ei ole ollenkaan kiinnostunut vaimon luonteesta tai ulkonäöstä, kunhan hän vain pääsee rikkaisiin naimisiin.
Toivoen, että Petruchio ratkaisee Katen ongelman ja kuultuaan, että Baptista haluaa tyttärilleen opettajat, Biancan kolme kosijaa laativat suunnitelmiaan Biancan voittamiseksi itselleen.
Juoni > Toinen näytös

Kate ja Bianca tappelevat kotona. Kate on sitonut Biancan ja lyö tätä. Yhtäkkiä kosijat saapuvat. Hortensio on naamioinut itsensä musiikinopettajaksi, jotta voisi viettää aikaa Biancan kanssa ja salassa liehitellä tätä. Gremiolla on toisenlainen suunnitelma: hän on palkannut latinanopettajan, minkä ansiosta hän itse voi neuvotella Baptistan kanssa myötäjäisistä. Hän ei kuitenkaan tiedä, että hänen palkkaamansa opettaja on itse asiassa hänen kilpakumppaninsa Lucentio. Tranio taas on naamioinut itsensä Lucentioksi, jotta voisi neuvotella myötäjäisistä Baptistan kanssa. Petruchio saapuu omana itsenään.
Baptista lähettää opettajat neuvomaan tyttäriä ja keskustelee taloudellisista asioista Petruchion kanssa. Hortensio saapuu pian luuttu rikkoutuneena, Katen ansiosta. Kate itse yritää saada Hortension luopumaan yrityksestä, mutta kohtaa vertaisensa sanankäyttäjän (Kate loukkaa Petruchiota, joka muuntaa jokaisen loukkauksista seksuaaliseksi vihjailuksi). Baptista hyväksyy taistelun.
Seuraavaksi Baptista harkitsee kumpi, Lucentio (todellisuudessa Tranio) vai Gremio, saa naida Biancan. Kumpikin sanoo rakastavansa häntä, joten kosijoiden tuoma varallisuus muodostuu ratkaisevaksi tekijäksi. Riippumatta siitä kuinka paljon Gremio lupaa, pystyy Tranio aina lupaamaan enemmän, koska hän voi vedota isältään Vincentiolta tulossa olevaan perintöön. Baptista hyväksyy Biancan ja Lucention välisen avioliiton sillä ehdolla, että Vicentio esittää todisteen perinöstä viikon kuluessa.
Tranio pohtii kenet hän voisi saada näyttelemään Vincentiota.
Juoni > Kolmas näytös

Naamioituneet opettajat jatkavat liehittelyään, kunnes Bianca kutsutaan auttamaan Katherinea hääpuvun kanssa. Petruchion ja Katherinen häät ovat omituinen tapahtuma: Petruchio pukeutuu kummallisesti, toimii vastoin lähes kaikkia hyviä tapoja ja häviää Katherinen kanssa jo ennen ruokailua. Bianca huomauttaa sisarensa olevan hullu. Korjatakseen tilanteen Baptista Minola käskee Biancaa ja tämän tulevaa aviomiestä Lucentiota ottamaan Katherinen ja Petruchion paikan juhlapöydässä.
Juoni > Neljäs näytös

Hortensio tuo Tranion, joka on naamioitunut Lucentioksi, Baptistan kotiin, koska tämä on kertonut Hortensiolle Biancan osoittaneen kiintymystä tätä kohtaan. Piilosta he näkevät Biancan keimailevan Cambiona esiintyvän Lucention kanssa. Bianca vaatii Traniota vannomaan, että he luopuvat hänen kosiskelustaan.
Matkalla maaseututilalleen Petruchio alkaa uuden vaimonsa "kesyttämisen". Hän estää tätä nukkumasta, keksii syitä, ettei tämä voisi syödä ja ostaa tälle kauniita vaatteita vain repiäkseen ne. Kate järkyttyy kohtelusta ja kun hänelle kerrotaan, että heidän pitää palata Padovaan Biancan häihin, hän on iloinen voidessaan totella pyyntöä. Siihen mennessä kun he saapuvat, Katen kesyttäminen on valmis eikä hän enää vastusta Petruchiota. Hän taipuu Petruchion peliin osoittaen alistuvaisuutta tämän tahtoon sanoen pitävänsä kuuta aurinkona, tai aurinkoa kuuna, jos Petruchio vain niin tahtoo. Hän on viimeinkin ymmärtänyt miehensä menetelmän.
Tällä välin Tranio on taivutellut paikalle sattuneen saivartelijan esiintymään Vincentiona. Baptista on tyytyväinen tavatessaan Lucention isän ja hyväksyy häät.
Petruchio ja Kate palaavat Padovaan osallistuakseen Biancan häihin.
Juoni > Viides näytös

Naamioiden romahtaminen aiheuttaa runsaasti sekaannusta. Kaikki kuitenkin pääsevät naimisiin. Lucentio nai Biancan ja Hortensio rikkaan lesken. Juhlan aikana Petruchio kehuu aiemmin kesyttämättömän vaimonsa nyt olevan täysin tottelevainen. Baptista, Hortensio ja Lucentio ovat epäluuloisia ja pitävät omia vaimojaan vielä tottelevaisempina. Petruchio ehdottaa vetoa, jossa kukin lähettää palvelijan kutsumaan vaimoaan ja se kenen vaimo saapuu tottelevaisimmin voittaa vedon aviomiehelleen. Baptista, joka ei usko äkäpussimaisen Katherinen kesyyntymiseen, lupaa valtavan rahasumman panokseksi.
Kumpikaan, Bianca eikä leski, ei vastaa kutsuun. Kate sen sijaan saapuu ja tuo voiton Petruchiolle. Kate lopettaa näytelmän monologiin, jossa hän selittää, että vaimojen pitäisi aina totella aviomiehiään ja herrojaan.
Elokuva- ja tv-sovitukset

Varhaisin elokuvasovitus on vuodelta 1908. Sen ohjaaja on D. W. Griffith.
Kuinka äkäpussi kesytetään vuodelta 1929 on ensimmäinen äänellinen versio, sen on ohjannut Sam Taylor ja pääosia näyttelevät Mary Pickford ja Douglas Fairbanks.
Kuinka äkäpussi kesytetään vuodelta 1967 on ohjannut Franco Zeffirelli. Pääosia näyttelevät Elizabeth Taylor ja Richard Burton. Sovitus on tunnetuin näytelmän elokuvaversioista.
Vuonna 1980 BBC toteutti näytelmästä version, jossa John Cleese esiintyi Petruchiona.
Katso myös Luettelo William Shakespearen näytelmien elokuvasovituksista
Kirjallisuus

Shakespeare, William: Kuinka äkäpussi kesytetään.  ((The taming of the shrew.) Suomentanut Leena Tamminen. Esipuhe: Sirkku Aaltonen)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32294-9
C. R. Leslie, Kuinka äkäpussi kesytetään, 1886.
Erkki Kumpunen

Erkki Arvid Kumpunen (22. toukokuuta 1925 Suolahti – 21. kesäkuuta 1990) oli suomalainen urheiluselostaja ja mäkihyppääjä sekä mäkihypyn arvostelutuomari. Hän selosti Yleisradion radio- ja tv-lähetyksiin vuodesta 1963, muun muassa Sapporon talviolympialaisia 1972 sekä kesäolympialaisia vuodesta 1972. Lisäksi hän selosti muun muassa hiihdon, ampumahiihdon, pikaluistelun ja suunnistuksen arvokilpailuja. Hän kirjoitti artikkeleita muun muassa teoksiin Uljaat mäkikotkamme ja Talviurheilun sankarit.
Kumpunen kilpaili nuorempana mäkihypyssä ja sijoittui neljänneksi Ounasvaaran kisoissa 1946 sekä SM-kilpailuissa 1951. Hän oli vuodesta 1969 Kansainvälisen hiihtoliiton (FIS) mäkihypyn arvostelutuomari. Kumpunen saavutti myös neljä SVUL:n Keski-Suomen piirin mestaruutta.
Erkki Kumpunen sai Suomen Leijonan ritarimerkin 1979. Kumpunen toimi Suolahden Urheilijoiden puheenjohtajana vuosina 1961–1967. Hän oli myös Suomen Hiihtoliiton liittovaltuuston (1964–1965) sekä mäki- ja arvostelutuomarivaliokunnan jäsen. Piirinsä mäkivalmentajana hän toimi 15 vuotta. Kumpuselle myönnettiin SVUL:n hopeinen ansiomerkki (1975), Suomen Hiihtoliiton hopeinen ansiomerkki (1962) ja hopeinen plaketti (1975). Hänelle myönnettiin myös Pihtiputaan keihäskarnevaalien Karnevaalimitali.
Varsinaiselta ammatiltaan Kumpunen oli konttoristi ja toimistoesimies.
Aiheesta muualla

Yle Elävä Arkisto: Erkki Kumpunen selostaa Tomi Poikolaisen olympiavoittokilpailua jousiammunnassa (Moskova 1980)
Kultapäätanssija

| Kultapäätanssija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tanssijat Pipridae
Suku::  Loimutanssijat Ceratopipra
Laji::  erythrocephala
Kaksiosainen nimi
 Ceratopipra erythrocephala  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Pipra erythrocephala 
Alalajit 
 C. e. berlepschi  C. e. erythrocephala  C. e. flammiceps 
Katso myös
   Kultapäätanssija Wikispeciesissä   Kultapäätanssija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultapäätanssija (Ceratopipra erythrocephala) on Panamassa ja Etelä-Amerikassa tavattava tanssijoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kultapäätanssija on 9–10 cm. Koiras on höyhenpuvultaan kauttaaltaan kiiltävän musta lukuun ottamatta kirkkaan keltaista päätä. Koiraan iiris on valkoinen, naarailla ja nuorilla koirailla se on harmahtava. Naaraskultapäätanssija on selästään väriltään oliivinvihreä. Rinnastaan naaras on vaaleampi ja vatsastaan vaalean kellertävä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultapäätanssijaa tavataan Panamassa ja Etelä-Amerikassa alueella, joka ulottuu Kolumbiasta Venezuelaan, Guyanaan, Surinameen, Ranskan Guayanaan, Amazonjoen pohjoispuoleiseen Brasiliaan sekä Andeilla Ecuadoriin ja Peruun. Lisäksi lintua tavataan Trinidadista. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden metsien aluskasvillisuus ja metsien reunamaat. Kultapäätanssijan elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 100 metrin korkeudella meren pinnasta.
Elintavat

Pesimäajan ulkopuolella kultapäätanssijat elävät varsin huomaamattomina metsissä. Pesimäaika kestää tammikuulta lokakuulle. Koiraat kokoontuvat esiintymään naaraille löyhiksi suurimmillaan 10 yksilön ryhmiksi. Koiraat päästävät kutsuääniä, esittelevät höyhenpukuaan ja lentelevät nopeasti oksilta toisille. Pesä sijaitsee puussa oksanhaarukassa ja naaras munii kaksi vaaleankellertävää ruskeapilkullista ja -viirullista munaa.
Esko Lyytikkä

Esko Aulis Lyytikkä (6. tammikuuta 1929 Viipuri – 20. joulukuuta 1997 Turku) oli suomalainen kilpasoutaja.
Lyytikkä edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui. Kotimaassaan hän edusti turkulaisseura IK Academiaa.
Lyytikkä oli koulutukseltaan ekonomi ja työskenteli hallintojohtajana.
Kulttuurihäirintä

Kulttuurihäirintä (engl. culture jamming) on laillisesti ja laittomasti tuotettua häiriötä mainostajien ja mainosten vastaanottajien välille. Se sekoittaa aktivismia ja taidetta, ja siihen liittyy usein tilan valtaaminen. Sen ilmenemismuotoja ovat esimerkiksi graffitit, vastamainokset ja kaupunkitilassa tapahtuvat esitykset.
Termi kulttuurihäirintä on johdettu radiohäirinnästä, joka on sodankäynnin keino vaikuttaa vihollisten keskinäiseen viestintään. Radiohäirinnällä on yritetty esimerkiksi muuttaa viestien sisältöä tai estää niiden vastaanotto. Samankaltaisesti kulttuurihäirinnällä pyritään häiritsemään alkuperäistä viestiä.
Kulttuurihäinnän juuret ovat 1950–1960-luvun Ranskassa, jossa situationistit kokivat kuvien ohjaavan ihmisten toimintaa ja moraalia. Heidän mielestään kuvat tekivät ihmisistä passiivisia kuluttajia ja vahvistivat kapitalistista yhteiskuntaa. Vastahyökkäyksenä situationistit käyttivät kuvia uusissa yhteyksissä ja kuvamuokkauksissa.
Tulkintoja

Kirjailija Jari Tammisen mukaan graffitit voi tulkita poliittisiksi siinä mielessä, että ne valtaavat kaupunkitilaa mainoksilta. Totuttua kaupunkitilaa häiritsevä taide pakottaa katsojan miettimään kaupunkitilaa uudesta näkökulmasta.
Kirjallisuutta

Tamminen, Jari: Häiriköt – Kulttuurihäirinnän aakkoset.  Into, 2013.  ISBN 9789522641663
Aiheesta muualla

Kulttuurihäirintä kehottaa kritiikkiin, Yle uutiset
Kumanomaru

| Kumanomaru / 熊野丸 |
| --- | --- |
 Kumanomaru

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Hitachi Shipbuilding, Innoshima
Kölinlasku:  15. elokuuta 1944
Laskettu vesille:  28. tammikuuta 1945
Palveluskäyttöön:  31. maaliskuuta 1945
Poistui palveluskäytöstä:  15. elokuuta 1945
Loppuvaihe:  romutettu 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  8 258 t
Pituus:  152,7 m
Leveys:  19,58 m
Syväys:  7 m
Koneteho:  4 x Kampon-höyrykattilaa, 2 x höyryturbiinia 10 000 shp (7,5 MW)
Nopeus:  19 solmua (35 km/h)
Aseistus
Aseistus:  8-37 x lentokonetta 8 x 7,5 cm ilmatorjuntatykkiä 6 x 2,5 cm ilmatorjuntatykkiä
Kumanomaru (jap. 熊野丸) oli keisarillisen Japanin armeijan lentokannella varustettu maihinnousutukialus toisessa maailmansodassa. Alus valmistui niin myöhään, ettei se ehtinyt osallistua varsinaisiin sotatoimiin.
Valmistus

Alus tilattiin Hitachi Shipbuildingilta Innoshimasta tyypin M rahtialuksena. Sen köli laskettiin 15. elokuuta 1944. Keisarillisen Japanin armeija lunasti aluksen muutettavaksi maihinnousutukialukseksi luokiteltuna tyypin B maihinnousualukseksi. Alus laskettiin vesille 28. tammikuuta 1945 nimellä Kumanomaru ja se valmistui 31. maaliskuuta.
Muutostöiden jälkeen alus kykeni kuljettamaan jopa kaksitoista 17,1 metrin (56 jalan) tai kolmetoista 14 metrin maihinnousualusta. Ne laskettiin veteen kiskoja pitkin perästä kahden suuren oven kautta. Alus kykeni myös kuljettamaan kahdeksasta 37:ään lentokonetta sen mukaan kuinka monta maihinnousualusta aluksella oli. Alukselle oli rakennettu 110 metriä pitkä ja 21,3 metriä leveä lentokansi, jolle lentokoneet voitiin siirtää ruumasta takaosaan sijoitetun hissin avulla. Lentokoneet kykenivät nousemaan alukselta, mutta lasketutuminen ei ollut lyhyyden vuoksi mahdollista.
Palvelus

Toisen maailmansodan päättyessä 15. elokuuta alus antautui liittoutuneille. Syyskuusta 1945 alkaen aina vuoteen 1947 saakka alus kuljetti kotiutettuja joukkoja Tyynenmeren alueelta Japaniin. Alus myytiin 1947 Kawasaki Kisen K. K. Linelle, joka muunsi sen kauppalaivaksi. Alus romutettiin vuonna 1948.
Lähdetään Korkeasaareen

| ”Lähdetään Korkeasaareen” Elina Salo ja lapset |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Julkaistu: 1979
 Tyylilaji: lastenmusiikki
Lähdetään Korkeasaareen on suomalainen käännöskappale yhdysvaltalaisen laulaja-sanoittajan Tom Paxtonin sanoittamasta kappaleesta ”Going to the Zoo”. Suomenkielisen käännöksen kappaleeseen teki Matti Kontio.
Kappaleen levytti ensimmäisenä Elina Salo lapsiryhmän kanssa vuonna 1979. Siitä muodostui aikoinaan yksi radion lasten puhelintoivekonserttien toivotuimpia kappaleita.
Kappaleen sanoissa ollaan menossa Korkeasaaren eläintarhaan viettämään aikaa koko päiväksi.
»Huomenna mennään Korkeasaareen, Korkeasaareen, Korkeasaareen. Huomenna mennään Korkeasaareen koko päiväksi. Lähdetään vaan vaan vaan, uudestaan taan taan, Korkeasaar saar saarta, katselemaan.»
Kulttuuriperintö

Akseli Gallen-Kallela: Saunassa, 1889. Saunominen on osa suomalaista kulttuuriperintöä.
Kulttuuriperintö viittaa joukkoon menneisyydestä periytyneitä aineellisia ja aineettomia resursseja, jotka ihmiset tunnistavat jatkuvasti kehittyvien arvojensa, uskomustensa, tietonsa ja perinteidensä heijastumaksi ja ilmaisuksi niiden omistuksesta riippumatta. Siihen kuuluvat kaikki ne ympäristön ominaisuudet, jotka johtuvat ihmisten ja paikkojen historiallisesta vuorovaikutuksesta. Kulttuuriperintöä voivat olla esimerkiksi esineet, rakennukset, muokatut ja muovautuneet maisemat, tarinat, laulut ja tavat.
Kulttuuriomaisuus on aineellista omaisuutta, jolla on huomattava merkitys kansojen kulttuuriperinnölle.
Kulttuuriperinnön lähikäsitteisiin kuuluu luonnonperinnön käsite, jolla viitataan yleensä luonnonkohteisiin.
Nykyisessä kulttuuriperinnön tutkimuksessa on tavallinen näkemys, jonka mukaan kulttuuriperintö ei ole tietty pysyvä, menneisyydestä tähän päivään itsestään säilynyt kohde. Kulttuuriperintö ymmärretään pikemminkin prosessina, johon kuuluu erilaisten arvojen ja kulttuuristen merkitysten luominen ja eteenpäin välittäminen. Kulttuuriperintö on nykypäivän suhde menneeseen, johon kuuluu tiettyjen asioiden muistaminen ja tiettyjen unohtaminen. Kulttuuriperintö on tapa representoida menneisyyttä.
Esine kansallisena kulttuuriperintönä

Myös historiallisesti tai taiteellisesti arvokkaista esineistä voi tulla osa kansallista kulttuuriperintöä. Tällaisia ovat esimerkiksi vanhat käsityönä tehdyt esineet ja käyttötavarat, joihin liittyy käsityöperinne. Esineiden myyminen tai lahjoittaminen ulkomaille, sekä turismi vaarantavat kansalliseen perinteeseen liittyvien esineiden säilyttämistä kotimaissaan. Alueen historiaan ja kulttuuriperinteeseen liittyvään matkailuun voi kuulua pelkkien vierailijoiden lisäksi sekä keräilijöitä, että vauraita turisteja jotka saattavat olla erityisen kiinnostuneita ostamaan historiallisesti tai kulttuurisesti arvokkaita esineitä ja kuljettamaan niitä kotimaihinsa joko omiin kokoelmiinsa tai edelleen myytäväksi.
Suomessa Museovirasto pyrkii vaalimaan kulttuuriperinnöltään arvokkaiksi katsottuja esineitä, mutta silti niitä katoaa ulkomaille lahjoina sekä myyntiesineinä. Jos esimerkiksi taideteollista esinettä on valmistettu vain rajoitettu sarja ja se on yli 50 vuotta vanha, aarteella ei lain mukaan ole asiaa ulkomaille ilman lupaa, vaikka se olisi yksityishenkilön omistama. Museovirasto ja tulli pyrkivät estämään arvokkaiksi katsottujen esineiden viennin ulkomaille, mutta laitokset uskovat, että vain murto-osa arvokkaiden esineiden viennistä tulee heidän tietoonsa. Esimerkiksi Alvar Aallon Finlandia-talon sisustukseen suunnittelemat esineet päätyivät markkinoiden kautta ulkomaiselle ostajalle, mutta niiden kuljetus pois maasta onnistuttiin estämään kuljetusyhtiön otettua yhteyttä museovirastoon.
Digitaalinen kulttuuriperintö

Julkaistu kulttuuriperintö on perinteisesti ollut painotuotteita tai tallenteita, ääntä ja kuvaa. Enenevässä määrin se on kuitenkin myös verkkoaineistoja. Suomessa Kansalliskirjasto tallentaa digitaalista kulttuuriperintöä tallentamalla kerran vuodessa sisältöjä suomalaisilta verkkosivustoilta sekä Twitteristä.
Kirjallisuutta

Elo, Pekka & Järnefelt, Heljä & Paalanen, Tommi (toim.): Elävää kulttuuriperintöä: Tutki ja opi.  (Suomen Tammi plus -hanke)  Helsinki:  Museovirasto: Opetushallitus: Ympäristöministeriö, 2002.  ISBN 952-13-1490-7
Vahtikari, Tanja: World Heritage Cities between Permanence and Change. International Construction of ’Outstanding Universal Value’ and Local Perceptions at Old Rauma from the 1970s to the 2000s..  (Väitöskirja)  Tampereen yliopisto, 2013.
Risto Kunelius

Risto Kalevi Kunelius (s. 15. elokuuta 1964, Turku) on viestinnän professori Helsingin yliopistossa, jossa hän johtaa Helsingin yliopiston humanistis-yhteiskuntatieteellistä instituuttia (HSSH). Aiemmin hän on työskennellyt Tampereen yliopiston tiedotusopin professorina, Suomen Akatemian tutkijatohtorina ja opettanut Turun yliopistossa.
Teoksia

Budskapets betydelse en introduktion i massmediefrågor, 1998
Hyvä journalismi? keskusteluja kiinnostuneiden ja kokeneiden kansalaisten kanssa,2000
Julkisuuskoe kansalaiskeskustelun opetuksia koneistoille, Kunelius, Risto &  Heikkilä, Heikki, 2000
News, textually speaking writings on news journalism and journalism research, 1996
Kivikuru, Ullamaija & Kunelius, Risto (toim.): Viestinnän jäljillä: Näkökulmia uuden ajan ilmiöön.  (2. painos 2002)  Helsinki Porvoo:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22015-9
Kunelius, Risto: Viestinnän vallassa: Johdatusta joukkoviestinnän kysymyksiin.  (5. uudistettu painos. 6. painos 2004)  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27783-5
Valintayhteistyö yhteiskuntatieteellisellä koulutusalalla, Kunelius, Risto ym., 2007
Kummitusneulat

| Kummitusneulat |
| --- | --- |
 Ripsukummitusneula (Solenostomus leptosomus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Putkisuukalat Syngnathiformes
Heimo::  Kummitusneulat  Solenostomidae  Bonaparte, 1846
Katso myös
   Kummitusneulat Wikispeciesissä   Kummitusneulat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kummitusneulat (Solenostomidae) on putkisuukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä vesistä Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat kummistusneulojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Nykyään heimossa elää 1 suku ja 5 lajia. Lajit ovat kummitusneula (Solenostomus paradoxus), lehväkummitusneula (S. cyanopterus), purjekummitusneula (S. armatus), ripsukummitusneula (S. leptosomus) ja S. halimeda. Heimon kalat ovat kooltaan pienehköjä ja suurimmat lajit voivat saavuttaa 16 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä heimon kaloille ovat pitkulainen ruumis, jota ympäröivät luulevyt, pitkä putkimainen kuono, kookkaat rintaevät ja 2 selkäevää. Kummitusneulojen väritys ja ruumiinmuoto kätkevät ne hyvin kasvillisuuden sekaan. Eräillä lajeilla on ruumiissan ripsumaisia ulokkeita.
Levinneisyys ja elintavat

Kummitusneulalajeja tavataan alueelta, joka ulottuu Afrinkan itärannikolta Fidžille. Niitä elää myös Punaisessa meressä. Heimon lajien ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet. Kummitusneulanaaraat pitävät hedelmöittyneitä munia vatsaeviensä muodostamassa taskussa.
Katri Läike

Katri Anneli Läike (s. 22. elokuuta 1967 Turku) on suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija. Uuteen-Seelantiin muutettuaan hän kilpaili pyöräilijänä.
Läike sijoittui olympialaisten purjehduksen 470-luokassa Anna Slunga-Tallbergin kanssa kymmenenneksi Barcelonassa 1992. Maailmanmestaruuskilpailuissa he sijoittuivat samana vuonna neljänneksi. Vuonna 1990 he voittivat Pohjoismaiden mestaruuden.
Läike edusti seuratasolla Lahden Purjehdusseuraa.
Läike muutti Uuteen-Seelantiin vuonna 1992. Siellä hän kilpaili pyöräilyssä.
Kuningas lähtee Ranskaan

Kuningas lähtee Ranskaan, Kronikka musiikkiteatterille tulevan jääkauden ajasta on Aulis Sallisen kolminäytöksinen ooppera, jonka libreton kirjoitti Paavo Haavikko oman näytelmänsä pohjalta. Sallinen sävelsi oopperan vuonna 1983, ja sen kantaesitys oli Savonlinnan oopperajuhlilla 1984. Teos oli yhteistilaus Covent Gardenin kuninkaalliseen oopperan sekä BBC:n kanssa. Oopperaa on esitetty myös Kielissä Saksassa ja Santa Fessä Yhdysvalloissa.
Oopperan tarina sijoittuu keskiajalle. Englantiin tulee jääkausi, ja kuningas, hänen naisensa, pääministerinsä sekä armeijansa pakenevat Ranskaan.
Levytykset

2006 Helsingin kaupunginorkesteri, Okko Kamu: Aulis Sallinen: Kuningas lähtee Ranskaan, kolminäytöksinen ooppera, Ondine ODE 1066-2D – YLE:n musiikkitoimittajat valitsivat levyn Vuoden levyksi 2006
Kumsa

Kumsa (myös Kumsi; ven. Кумса) on kylä ja entinen kylähallintoalue Karhumäen piirin länsiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Kumsan kylä sijaitsee Kumsjärven etelärannalla Karhumäeltä Porajärvelle vievän tien varrella. Kylässä oli 250 asukasta vuonna 1996.
Entinen kylähallintoalue

Kumsan kylähallintoalue (ven. Кумсинская сельская администрация) on nyttemmin  yhdistetty Tšobinon maalaiskuntaan. Sen  naapurina pohjoisessa oli Paatenen kylähallintoalue ja idässä Tšobinon kylähallintoalue, lännessä Mujejärven piiri ja etelässä Kontupohjan piiri. Kylähallintoalueella sijaitsevat kylät olivat Kumsa (keskuskylä), Suurselkä, Zagubje, Karsikkojärvi (30 asukasta vuonna 1996), Mäntyselkä, Kumsjärvi ja Semtsojärvi.
Historia

Kumsan kylähallintoalueen alue kuului Mäntyselän kuntaan 1920-luvulle asti, jolloin kunta lakkautettiin ja liitettiin Karhumäen piiriin. Kumsan kylä perustettiin 1930-luvulla, sen rakensivat alueelle karkotetut venäläiset gulakit (!). Kumsa oli jatkosodassa Suomen miehittämä 1941-1944. Kylä vallattiin Erillinen pataljoona 21:n yllätyshyökkäyksellä 27. lokakuuta 1941.