stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kobanên taistelu
Mielenosoitukset ja länsimaiden kritiikki

Länsimaiden välinpitämätön suhtautuminen islamistien hyökkäykseen ja sotilaallisen tuen puute on herättänyt paljon kritiikkiä erityisesti Euroopassa asuvien kurdien keskuudessa. Mielenosoituksia on nähty muun muassa Saksassa ja Turkissa. Saksassa järjestetyistä mielenosoituksista osa muuttui väkivaltaisiksi, kun erilaisin lyömä- ja teräasein varustautuneet islamistit hyökkäsivät kurdimielenosoittajien kimppuun. Turkissa kurdit ovat osoittivat mieltä muun muassa kurdienemmistöisissä itäisissä ja kaakkoisissa maakunnissa sekä Istanbulissa ja Ankarassa. Paikallisen median mukaan poliisien ja mielenosoittajien väliset yhteenotot ovat vaatineet jopa toistakymmentä kuolonuhria. Myös Suomessa on nähty kurdien protesteja.
Turkin parlamentti on antanut maan armeijalle valtuudet sotatoimiin Isis-järjestöä vastaan, mutta maan hallitus on ilmoittanut ehdoksi, että Yhdysvaltojen johtaman koalition pitää pyrkiä aktiivisesti kaatamaan Bašar al-Assadin hallinto Syyriassa. Asiantuntijoiden mukaan Turkilla ei kuitenkaan ole todellisia haluja sotatoimiin. Syynä pidetään Turkin kurdien itsenäisyyspyrkimysten lisäksi myös maahan soluttautuneita Isiksen jäseniä. Kurdit puolestaan ovat uhanneet lopettaa Turkin kanssa solmimansa tulitauon, mikäli Kobanen annetaan joutua ääri-islamistien käsiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kobanên taistelu Wikimedia Commonsissa
Hävittäjä (lentokone)

F-15 Eagle ja P-51D Mustang
Hävittäjä on pääsääntöisesti ilmamaaleja, mutta toissijaisesti myös maa- ja merimaaleja vastaan toimiva pienehkö ja nopea, yksi- tai kaksipaikkainen lentokone. Erilaisia hävittäjiä käyttävät pääasiassa eri maiden ilmavoimat. Suurilla asevoimilla on yleensä omat ilmavoimat myös merivoimilla.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäiset hävittäjät otettiin käyttöön ensimmäisessä maailmansodassa. Pommikoneissa oli konekivääriampuja, mutta hävittäjä syntyi aseistamattomista tiedustelukoneista. Ohjaajat alkoivat käyttää lennoilla käsiaseita. Sitten koneisiin alettiin asentaa ylemmän siiven päälle konekivääri, joka oli sijaintinsa aiheuttaman tähtäyskulman takia vaikeakäyttöinen. Konekivääri siirrettiin runkoon siten, että se ampui potkurin läpi. Aluksi potkuri panssaroitiin, mutta sitten Fokker otti käyttöön tahdistetun konekiväärin, joka ampui lentokoneen potkurin lapojen välistä. Yhtenä sodan parhaimmista hävittäjistä pidetään englantilaista Sopwith F1 Camelia ja ranskalaista SPAD S.XIII ja parhaimpana Fokker D.VII:ää.
Lentäjien tappiot olivat raskaat. Lentokoulusta saapuneet kokemattomat lentäjät elivät rintamalle saapumisestaan alkaen vain muutaman viikon, sillä lento-opetus rajoittui tuolloin vain perusasioihin. Ranskalaiset ja saksalaiset alkoivat sisällyttää lento-opetukseen myös ilmataistelukoulutuksen 1916 lähtien, mutta britit vasta 1917, raskaiden tappioiden jälkeen. Mutta laskettiin, että jos lentäjä selvisi viidestä ensimmäisestä taistelulennostaan hengissä, hän todennäköisesti selvisi myös koko sodasta, ja jos hän sai ilmavoiton ensimmäisen kymmenen lentonsa aikana, hänestä todennäköisesti tuli hävittäjä-ässä, ranskalaiseen tapaan viisi vihollislentokonetta pudottanut lentäjä. Ensimmäinen Ranskan lehdistön hävittäjä-ässäksi,  l'aceksi, nimittämä oli Adolphe Pégoud.
Joistain lentäjistä, jotka saivat jopa kymmeniä ilmavoittoja, tuli sodan suuria sankareita. Yli viisi konetta pudottanutta sanottiin Kuninkaallisissa ilmavoimissa lentäjä-ässäksi. Kuuluisimpia lentäjiä olivat muun muassa Saksan Manfred von Richthofen eli ”Punainen paroni”, Lothar von Richthofen (edellisen pikkuveli), Oswald Boelcke, Max Immelmann, Werner Voss, Hermann Göring sekä Ernst Udet. Ympärysvaltojen puolella saivat hyvin monia ilmavoittoja Kuninkaallisten ilmavoimien irlantilainen Edward Mannock, Albert Ball, Yhdysvaltain Eddie Rickenbacker sekä ranskalaiset Rene Fonck ja Georges Guynemer. Kuninkaalliset ilmavoimat kielsi laskuvarjojen käytön arvellen niiden heikentävän taistelumoraalia. Saksan lentäjät ammuttiin yleensä alas oman maan päällä, joten he ottivat käyttöön laskuvarjon. Vihollisen alueelle kuolleet lentäjät haudattiin täysillä sotilaallisilla kunnianosoituksilla.
1918–1938

Hävittäjälentokoneen kehitys 1920-luvulla oli vähäistä johtuen osittain ensimmäisen maailmansodan ylijäämävarastoista. Hävittäjä oli vuosikymmenen lopullakin yhä puurakenteinen ja kangaspäällysteinen runsailla pingotusjänteillä ja avo-ohjaamolla varustettu kone, jossa oli kaksi kiväärikaliiperista konekivääriä (esimerkiksi Gloster Gamecock).
1930-luvulla kehitys johti metallirakenteiseen koneeseen. Kehitys tapahtui useana vaiheena: ensin metalli korvasi puun rakennusmateriaalina (esimerkiksi Bristol Bulldog). Sitten siirryttiin kaksitasoisesta ratkaisusta yksitasoon (esimerkiksi Boeing P-26). Sen jälkeen pingotusjänteet korvattiin vapaasti kantavalla siivellä. Pintamateriaalina toiminut kangas korvattiin metallilevyillä (esimerkiksi Hawker Hurricane). Lopuksi siirryttiin kuorirakenteeseen, jossa pintalevyt ja vahvikkeet niitattiin yhdessä toimivaksi kokonaisuudeksi (esimerkiksi Messerschmitt Bf 109). Laskuteline muutettiin sisäänvedettäväksi ja ohjaamo katettiin.
Moottorit olivat aluksi 9-sylinterisiä tähtimoottoreja teholtaan 450−550 hevosvoimaa. 1930-luvulla 9-sylinteristen tähtimoottorien rinnalle tuli kaksirivisiä 14-sylinterisiä tähtimoottoreja sekä nestejäähdytteisiä V-moottoreja. Lentomoottorien teho vuosikymmenen lopulla oli 800−1 200 hevosvoimaa, toisen maailmansodan loppupuolella yli 2 000 hv. Käytössä oli jopa 24-sylinterisiä moottoreita.
1920-luvun alun hävittäjälentokoneiden huippunopeus oli vähän yli 200 km/h ja siitä se kasvoi 1930-luvun lopulle 400−550 km/h. Myös nousunopeus kasvoi kaksinkertaiseksi ollen tyypillisesti 1930-luvun lopun hävittäjäkoneilla luokkaa 12−15 m/s. Siirtyminen kaksitasoratkaisusta yksitasoon pienensi siipipinta-alaa ja nosti siipikuormitusta, mikä puolestaan huononsi ketteryyttä. 1930-luvun parhaat kaksitasot (esimerkiksi Gloster Gladiator) kaarsivat 90−110 metrin säteellä, parhaat yksitasot 250−300 metrin säteellä.
1920-luvun hävittäjäkoneen aseistus oli kaksi kiväärikaliiperista (7,5−7,92 mm) konekivääriä. 1930-luvulla hävittäjien aseistusta vahvistettiin joko lisäämällä kiväärikaliiperisten konekiväärien lukumäärää tai vaihtamalla ne suurempikaliiperisiksi (12,7 mm) konekivääreiksi tai konetykeiksi. Viimeksi mainitut ilmestyivät hävittäjälentokoneisiin vuoden 1937 tienoilla.
Toinen maailmansota

Saksalaiset käyttivät pääasiassa Messerschmitt Bf 109 ja Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjiä, jotka olivat ainoat Saksassa suursarjoina valmistetut hävittäjät. Kaksimoottorinen raskas kaukohävittäjä, kuten esimerkiksi Me 110, epäonnistui päivätaisteluissa. Yöhävittäjänä kaksimoottorinen hävittäjä, muun muassa Junkers Ju 88:n yöhävittäjämuunnos, toimi hyvin. Yöhävittäjässä tarvittiin kahden hengen miehistöä tutkan käyttämiseksi, tilaa tutkalle sekä raskasta aseistusta, eikä ketteryydellä ja suorituskyvyllä ollut niin paljon merkitystä kuin päivällä.
Toisen maailmansodan loppuvaiheissa tehokkaimpien potkurikoneiden nopeus ylitti 760 km/h. Saksalaiset suihkuhävittäjät ja Me 163 -rakettihävittäjä, ainoa laatuaan tähän päivään asti, tulivat käyttöön niin myöhään, että niiden käyttökelpoisuudesta tuolloin ei ole saatu kuvaa.
Brittiläiset käyttivät pääasiassa Supermarine Spitfirejä, mutta heillä oli käytössä myös Hawker Hurricane lukuisten vähemmän valmistettujen konemallien, esimerkiksi de Havilland Mosquiton, lisäksi. Sodan alun puolustustilanne helpotti lentäjien kouliintumista, kun he alasammuttuina laskeutuivat omalle maalle.
Yhdysvaltalaiset käyttivät sodan alussa Bell P-39 Airacobraa ja Curtiss P-40 Kittyhawk -hävittäjiä, jotka eivät ketteryydeltään tai suorituskyvyltään pärjänneet Zeroille, mutta olivat paremmin aseistettuja ja kestävämpiä. Myöhemmin tulivat käyttöön suorituskyvyltään paremmat North American P-51 Mustangit, Republic P-47 Thunderboltit, Vought F4U Corsairit, kaksimoottoriset Lockheed P-38 Lightningit sekä merivoimien käyttöön erinomaisina koneina pidetyt Grumman F6F Hellcatit, jotka nopeutensa ja nousukykynsä turvin pystyivät iskemään japanilaiskoneiden kimppuun ylhäältä antautumatta kaartotaisteluun, jossa japanilaiskoneet olivat vahvoja. Yhdysvaltalaisten lentäjien lyhyt koulutus ja kokemattomuus johtivat siihen, että merkittäviä ässiä ei pitkässä sodassa ollut kuin muutamia.
Japani käytti pitkään pääaseistuksenaan kevyitä ja ketteriä panssaroimattomia Mitsubishi A6M Reisen (Zero) ja Nakajima Ki-43 -hävittäjiä. Sodan edetessä Japani alkoi valmistaa myös raskaampia hävittäjämalleja. Japani oli harjaannuttanut 1930-luvun sodissaan suuren määrän osaavia hävittäjälentäjiä, jotka sodan alkupuolella pärjäsivät erinomaisesti liittoutuneiden kokemattomampia pilotteja vastaan. Monien kokeneiden pilottien kaaduttua taisteluissa Japanin ilmataistelukyky huononi huomattavasti.
Neuvostoliitto aloitti sodan I-152 ja I-16 sekä Mig 3 -hävittäjillä, jotka olivat ketteriä, mutta esimerkiksi Suomen käyttämään Brewster Buffaloon verrattuina heikkoja.lähde? Ensimmäiset MiG- ja LaGG-koneet eivät tuoneet tilanteeseen korjausta. Vasta vuodesta 1943 lähtien Jak-7 ja Jak-9 toivat neuvostolentäjille saman suorituskyvyn kuin saksalaisilla ja suomalaisilla hävittäjillä oli.lähde?
Toinen maailmansota > Suihkuhävittäjät

Ensimmäinen operatiivinen suihkuhävittäjä, eli suihkumoottorilla varustettu hävittäjälentokone oli saksalainen Messerschmitt Me 262, jonka ensilento tapahtui vuonna 1942, tästä kuitenkin kesti vielä vuoteen 1944 ennen kuin kone saatiin palveluskäyttöön. Lähes samoihin aikoihin tuli käyttöön brittiläinen Gloster Meteor. Me 262:n huippunopeus oli 870 km/h, joka oli ylivoimaisesti enemmän kuin millään potkurikoneella. Syöksyssä se pystyi 0,86 machin nopeuteen ennen hallinnan menetystä.
Toinen maailmansota > Rakettihävittäjät

Saksalaisten ensimmäinen yli 1 000 km/h nopeuden saavuttanut lentokone oli Messerschmitt Me 163 Komet -rakettihävittäjä. Japani osti sen lisenssivalmistusoikeudet, mutta yhtään Mitsubishi J8M1 Shusui -rakettihävittäjää ei ehtinyt palveluskäyttöön ennen sodan loppua. Myös Neuvostoliitossa suunniteltiin sodan aikana prototyyppiasteelle jääneitä rakettihävittäjiä.
Toisen maailmansodan jälkeinen suihkuhävittäjien aika

Toisen maailmansodan päättymisen jälkeen potkurihävittäjät muuttuivat kerralla vanhentuneiksi suihkuhävittäjien tullessa käyttöön. Briteillä oli tuolloin jo oma suihkuhävittäjänsä, Neuvostoliitossa suunniteltiin 1946 ensimmäinen suihkuhävittäjä Su-9 ja 24. huhtikuuta 1946 tekivät ensilentonsa kaksi suihkukonetta, MiG-9 ja Jak-15 saksalaisilla BMW 003 ja Jumo 004 -moottoreilla varustettuna.
Vuosina 1945–1955 suunniteltuja koneita nimitetään suihkuhävittäjien ensimmäiseksi sukupolveksi. Ne muistuttivat nopeita potkurikoneita aseistukseltaan, johon kuuluivat tykit ja konekiväärit. Koneiden nopeus jäi tässä vaiheessa vielä äänennopeuden alle.
Tyypillisiä ensimmäisen sukupolven suihkuhävittäjiä ovat muun muassa Korean sodassa taistelleet koneet kuten yhdysvaltalaiset P-80 Shooting Star ja F-86 Sabre ja neuvostoliittolaiset MiG-15 ja MiG-17. Korean sodassa käytiin ensimmäiset suihkuhävittäjien väliset ilmataistelut. Muita ajan koneita olivat de Havilland Vampire, Supermarine Attacker, Saab 32 Lansen ja Dassault Ouragan.
Viides sukupolvi

Ns. viidennen sukupolven suihkuhävittäjien ominaisuuksiksi on luettu: ketteryyttä parantava moottorien suihkuvirtauksen suuntaus, komposiittimateriaalit ja häiveominaisuudet, AESA (engl. Active Electronically Scanned Array) elektronisesti suunnattava tutka ja kyky yliääninopeuksiin ilman jälkipoltinta (ns. supercruise).
Ensimmäiset viidennen sukupolven hävittäjät olivat Yhdysvaltalaiset F-22 Raptor ja F-35 Lightning II. Ilmaherruushävittäjä F-22 otettiin palveluskäyttöön 2005, eikä konetyyppiä ole myyty edes lähimmille liittolaisille. F-35, jonka prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 2006 on NATON uusi standardihävitäjä joka korvaa useiden maiden vanhenevat hävittäjät  Nopeuden osalta viidennen sukupolven vaatimuksiin yltävät F-35A (ilmavoimien vakioversio) ja F-35B (lyhyen kiitotien versio), mutta ei F-35C (laivastoversio), koska sen siipipinta-ala vähentää sen nopeutta, minkä vuoksi se joutuu saavuttamaan yliääninopeuden jälkipoltinta käyttämällä.
Venäläisen viidennen sukupolven hävittäjän Suhoi PAK FA:n prototyyppi lensi ensilentonsa tammikuussa 2010. Alan Intialainen kehityshanke on ”Medium Combat Aircraft” (ensilennon tavoiteajankohta on vuonna 2012), Intia kehittää myös Venäjän kanssa Suhoin ja HAL:in yhteistä FGFA-konetta. Etelä-Korea kehittää KFX-konetta (ensilento vuonna 2014) ja Kiina Shenyang J-XX-konetta.
Viidettä sukupolvea odotettaessa on alettu käyttää termiä 4.5-sukupolvi niistä 1990–2000-lukujen hävittäjistä, jotka täyttävät osan viidennen sukupolven ominaisuuksista, etenkin elektroniikan osalta. Nämä koneet perustuvat kuitenkin aikaisempaan suunnitteluun ja merkittävin niiden ominaisuuspuutteista on häiveominaisuuksien puute. 4.5-sukupolvea edustavat muun muassa F-18E/F Super Hornet, Suhoi Su-33, Suhoi Su-35, Eurofighter Typhoon, JAS 39 Gripen ja Dassault Rafale.
Kuudes sukupolvi

Kuudennen sukupolven hävittäjää kehitetään Yhdysvaltain ilmavoimien Next Generation Air Dominance -ohjelmassa. Projekti on pitkälti salainen.
Ohjelman olennainen piirre on, että miehitetyn hävittäjän lisäksi siihen kuuluu miehittämättömiä drooneja. Tarkoitus on, että drooneja voidaan integroida järjestelmään ilmanherruuden saavuttamiseksi ja pitämiseksi, kehittää edelleen ja valmistaa pienissä erissä ja mukauttaa eri tarkoituksiin.
Asymmetrinen sodankäynti

Kylmän sodan loputtua kaikki länsimaiden potentiaaliset haastajat omaavat niitä merkittävästi heikommat asevoimat. Tällöin hävittäjän rooliksi tulee maamaalien pommittaminen, esimerkiksi Persianlahden sota vuonna 1991 ja Irakin miehitys vuonna 2003 ja Israelin hyökkäykset Libanoniin vuosina 1983 ja 2006. Sodankäynnin taloudellisuus vaatii entistä tarkempaa osumista haluttuihin maaleihin, jollei tavoitteena ole tuhota viholliseksi katsotun tahon infrastruktuuria. Hävittäjän toisen maailmansodan lopulla omima tiedustelurooli on siirtynyt tiedustelusatelliiteille ja UAV-lennokeille.
Hävittäjäkalusto on vuonna 2006 NATO-maissa pääosin samaa kuin 1970-luvun lopulla tai 1980-luvun alussa, mutta se on läpikäynyt useita elektroniikan ja muun varustelun modernisointikierroksia. Venäjällä, Intiassa ja Kiinassa kalusto ei ole merkittävästi modernisoitunutta verrattuna niiden 1970-luvun tasoon.
Nykyaikainen hävittäjä > Asejärjestelmä

Hävittäjän asejärjestelmä käsittää joukon ohjuksia ilma- ja maakohteita (tehtävästä riippuen) varten sekä lähitaistelua varten konetykin. Yhdysvaltalaiskoneissa aseena on 20 mm M61 Vulcan, eurooppalaiskoneissa 27 mm Mauser BK 27 (JAS 39 Gripen, Panavia Tornado ja Alpha Jet) ja Venäjällä 23 mm GSh-23 (MiG-21) tai uudemmissa koneissa 30 mm GSh-301 (Suhoi Su-25, MiG-29 ja Suhoi Su-27).
Puolustusjärjestelmiin kuuluvat soihdut infrapunahakuisia ohjuksia vastaan ja silppu tutkahakuisia ohjuksia vastaan. Lisäksi on sähköisiä häirintäjärjestelmiä (ECM), jotka pyrkivät osoittamaan tutkaohjatuille ohjuksille lentokoneen sijainnin muualle kuin se oikeasti on. Viimeisenä pelastautumiskeinona lentäjällä on heittoistuin.
Hävittäjän ohjaamosta pilotti hallitsee sekä konetta, hävittäjän asejärjestelmiä sekä tutkaa. Kaikkein oleellisin tieto näkyy pilotille heijastusnäytön eli HUDin välityksellä, joka heijastaa tiedot kuomuun pilotin näkökenttään.
Hävittäjät ovat yleensä yksipaikkaisia, mutta useista hävittäjistä on tehty myös kaksipaikkaisia malleja. Kaksipaikkainen versio on yleensä tarkoitettu koulukoneeksi, mutta esimerkiksi laivastohävittäjä F-14 Tomcat oli aina kaksipaikkainen. Konetyyppi poistettiin pääkäyttäjän (Yhdysvaltain laivasto) käytöstä 2006. Iranin ilmavoimat käyttää konetta edelleen. Kaksipaikkaisessa koneessa toinen piloteista saattaa keskittyä enemmän radioliikenteeseen ja tutkan käyttöön, ja toinen lentämiseen ja asejärjestelmien käsittelyyn.
Nykyaikainen hävittäjä > Huippunopeus

Hävittäjien huippunopeus vaihtelee noin 1,5–3 Machiin. 1970-luvun lopulta alkaen NATO-maiden hävittäjien huippunopeus putosi alle 2 Machiin. Suurin osa ilmataisteluista käydään kuitenkin aliäänennopeudella ja koneiden suunnittelu suurempien huippunopeuksien saavuttamiseksi olisi huonontanut koneiden ketteryyttä, nousunopeutta ja aseidenkantokykyä. Uusimmissa hävittäjissä pyritään ns. supercruise-ominaisuuteen, eli nopeaan, äänennopeuden ylittävään nopeuteen ilman polttoainetta kuluttavaa jälkipoltinta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fighter Tactics Academy sci.fi. Arkistoitu 12.10.2012. Viitattu 11.9.2008.
Hallen Hävittäjäsivut (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
Ruotsin ilmavoimien Suomen tunnuksissa oleva Gloster Gladiator. Ruotsin Flygflottilj 19:llä oli niitä talvisodassa
Supermarine Spitfireja
Focke-Wulf Fw 190
F-16 on laukaissut sotaharjoituksissa soihdun infrapunahakuisten ohjuksien häiritsemiseksi
Yhdysvaltain laivaston F/A-18 Hornet.
Christopher Stricklin pelastautuu heittoistuimella tuhoutuvasta hävittäjästä lentonäytöksessä Idahossa, Yhdysvalloissa, alle sekunti ennen maahan syöksymistä.
Hannes Gebhard

Hannes Gebhard.
Hannes Gebhard (8. huhtikuuta 1864 Kemijärvi – 23. helmikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen liikemies, taloushistorian ja taloustieteen professori, kansanedustaja ja Suomen osuustoiminnan isä. Hän oli kustannusyhtiö Otavan toinen perustaja.
Gebhardin vanhemmat olivat metsänhoitaja Johan Ferdinand Gebhard (1834–1920) ja Matilda Laurentia Wegelius. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta 1882 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1887 sekä filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1890. Gebhardin väitöskirja käsitteli Savonlinnan läänin oloja vuoteen 1571 saakka.
Gebhard oli vuodesta 1891 naimisissa kansanedustaja Hedvig Gebhardin kanssa. Työtehoseuran osastopäällikkö Maiju Gebhard oli heidän tyttärensä.
Kemijärvelle pystytettiin Gebhardin muistopatsas heinäkuussa 1949, osuustoiminnan 50-vuotisjuhlien yhteydessä. Helsingin Vallilassa on Osuuspankin pääkonttorin edessä Gebhardinaukio. Aukio on nimetty Pellervo-seuran perustajan ja OP:n ensimmäisen pääjohtajan Hannes Gebhardin sekä hänen puolisonsa talousneuvos Hedvig Gebhardin mukaan.
Hannes Gebhardin hautapatsas paljastettiin marraskuussa 1934 Helsingin Vanhalla hautausmaalla. Patsaan oli tehnyt kuvanveistäjä Felix Nylund.
Ura

Hannes Gebhard toimi Helsingin yliopiston pohjoismaiden historian dosenttina 1890–1899 sekä maanviljelyksen, kansantalouden ja tilastotieteen dosenttina 1899–1906 ja ylimääräisenä professorina 1909–1927. Hän oli Kustannusosakeyhtiö Otavan toimitusjohtajana 1890–1892, Osuuskassojen keskuslainarahaston toimitusjohtajana 1903–1917 ja 1921–1933 sekä Pellervo-seuran johtajana 1899–1917 ja Osuuskassojen keskusliiton johtajana 1926–1933. Gebhard oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1909 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä.
Ura > Osuustoiminnan levittäjä ja Pellervo-seuran perustaja

Gebhard tutustui Euroopassa ko-operatiiviseen (yhteistoiminnalliseen eli osuustoiminnalliseen) liikkeeseen, ja kutsui vuonna 1899 Pellervo-seuran perustavan kokouksen koolle. Pellervo-seura on osuustoimintajärjestö, joka pyrkii edistämään osuustoiminnallisten yritysten perustamista sekä jakamaan valistusta aiheesta. Gebhard katsoi, että maaseudun ongelmien lievittäminen olisi välttämätöntä koko kansakunnan kannalta. Osuustoiminta oli hänen mielestään hyvä keino, ja siitä muodostuikin agraarisessa Suomessa kansantalouden mahtitekijä, vaikka aate oli ulkomaista tuontitavaraa.
Ura > Tasa-arvon edistäjä

Gebhard oli tärkeässä roolissa Suomen torpparien ja tilattoman väestön olojen parantamisessa. Gebhard toimi 1900-luvun alkuvuosina toimineen Tilattoman väestön alakomitean sihteerinä ja pystyi tilastollisesti osoittamaan ongelman mittasuhteet. Tilattomia oli yhtä paljon kuin torppareitakin, joten asia oli laaja. Selvitystyö johti torpparivapautuslain ja Lex Kallion säätämiseen itsenäisyyden ensimmäisinä vuosina.
Toimitustöitä

Miten osuuskassa perustetaan ja hoidetaan 1. Toimittaneet Hannes Gebhard, August Ramsay ja Aug. Nybergh. Pellervon kirjasto 9. Helsinki 1902.
Miten osuuskassa perustetaan ja hoidetaan 2: Osuuskassojen kirjanpito. Toimittaneet Hannes Gebhard, August Ramsay ja Aug. Nybergh. Pellervon kirjasto 9, II. Helsinki 1904.
Miten osuuskassa perustetaan ja hoidetaan: Lisävihko. Toimittaneet Hannes Gebhard, Viktor Fagerström ja Philip Suuronen. Pellervon kirjasto 9. Helsinki 1904.
Maanosto-osuuskunta: Ohjeita sen perustamisessa. Toimittanut Hannes Gebhard. Pellervon kirjasto n:o 18. Helsinki 1905.
Suomen osuuskassaliike tätä nykyä: Julkaistu liikkeen 25-vuotisjuhlan johdosta. Toimittanut Ilmari Rahola. Pellervon kirjasto n:o 47. Helsinki 1927.
Kirjallisuutta

Rahola, Ilmari (toim.): Hannes Gebhardin muisto. Pellervo-seura, Helsinki 1934.
Alanen, Aulis J.: Hannes Gebhard. Kirjayhtymä, Helsinki 1964.
Suomalaisen puolueen kansanedustajat
| n k Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1907–1908 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (59):  Ala-Kulju  Antila  Arajärvi  Danielson-Kalmari  Ha. Gebhard  He. Gebhard  Gripenberg  Hakulinen  Helkiö   Hiltula  Hjelt  Hoikka  Ingman  Kairamo  Kares  Kivilinna  Kivioja  Knuutila  Koivisto  Kolkki  Käkikoski  Käpy  Lagerlöf  Laine  Lepistö  Listo  Malmivaara  Myllylä  Nevanlinna  Nykänen  Olkkonen  Paasikivi  Pajari  Palmén  Paloheimo  Pohjanpalo  Pullinen  Rajala  Rannikko  Rapola  Reima  Repo  Ripatti  Runtti  Sipilä  Sipponen  Soininen  Tervaniemi  Torppa  Tulikoura  Vaarala  Vahe  Vemmelpuu  Virkkunen  Wilskman  Wuorimaa  Ylikorpi  E. Yrjö-Koskinen  Y. Yrjö-Koskinen 
| n k Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1908–1909 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (54):  Aitamurto  Ala-Kulju  Antila  Arajärvi  Danielson-Kalmari  Eronen  Ha. Gebhard  He. Gebhard  Gripenberg  Hainari  Hallsten  Halonen   Hiltula  Hjelt  Ingman  Junnila  Kairamo  Kares  Kivilinna  Kivioja  Koivisto  Kolkki  Käkikoski  Käpy  Lagerlöf  Laine  Listo  Malmivaara  Myllylä  Nevanlinna  Nykänen  Paasikivi  Palmén  Paloheimo  Pohjanpalo  Pullinen  Pöysti  Rajala  Rannikko  Rapola  Reima  Saraste  Sipponen  Soininen  Torppa  Tulikoura  Tuomikoski  Vaarala  Vahe  Vemmelpuu  Virkkunen  Wuorimaa  S. Yrjö-Koskinen  Y. Yrjö-Koskinen 
Vaasan läänin pohjoisen vaalipiirin kansanedustajat
| n k Vaasan läänin pohjoisen vaalipiirin kansanedustajat 1907–1908 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (10):  Bäck  Gebhard  Malmivaara  Näs  Pohjanpalo  Runeberg  Storbjörk  Tokoi  Torppa  Ylikorpi 
| n k Vaasan läänin pohjoisen vaalipiirin kansanedustajat 1908–1909 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (10):  Bäck  Gebhard  Granfelt  Malmivaara  Pohjanpalo  Storbjörk  Tokoi  Torppa  von Troil  Wichmann 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Alppipikkulepakko

| Alppipikkulepakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Siipat Vespertilionidae
Suku::  Pipistrellus
Laji::  savii
Kaksiosainen nimi
 Pipistrellus savii  (Bonaparte, 1837) 
Synonyymit
 Hypsugo savii (Bonaparte, 1837)  

Katso myös
   Alppipikkulepakko Wikispeciesissä   Alppipikkulepakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alppipikkulepakko eli alppipipistrelli (Pipistrellus savii) on siippoihin kuuluva lepakkolaji.