Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Lisäyksiä myöhemmissä kirjoituksissa

Artikkelissaan ”Problem Solving: Complexity, History, Sustainability” vuodelta 2000 Tainter palaa pääteoksensa teemaan. Tässä artikkelissa hän painottaa entistä enemmän kompleksisuuden tuottamaa kustannusten kasvua henkeä kohden. Hän huomauttaa, että perinteisesti siirtymistä metsästäjä-keräilijä-kulttuurista maanviljelyyn on pidetty parannuksena ihmisten elämään, mutta todisteet eivät tue tätä väitettä. Tutkimukset edelleen olemassa olevien kivikautisten kulttuurien parissa ovat osoittaneet, että yksinkertaisissa yhteiskunnissa 3,5 tuntia työtä päivässä riittää järjestelmän ylläpitoon, jolloin muu aika voidaan hyödyntää rentoutumiseen. Kolonialismin kaudella kompleksisen yhteiskunnan suuriin kustannuksiin tottuneet eurooppalaiset siirtomaaisännät pitivät tätä merkkinä laiskuudesta. Tainter kuitenkin katsoo metsästä-keräilijöiden vähäisen kiinnostuksen tuotannon kasvattamiseen olleen rationaalista, koska ruoantuotannon kasvattaminen on alisteista alenevan rajahyödyn laille. Esimerkiksi peltomaan tuoton kasvattaminen nostaa tarvittavan työn määrää nopeammin kuin satoa, jolloin suuren sadon tuottaminen on panos-tuotos -suhteeltaan tehotonta. Siirtyminen maanviljelyyn ja korkeakulttuureihin kasvatti vaadittavan työn määrää henkeä kohden alentaen samalla keskimääräistä elinikää ja elintasoa. Mesopotamian ensimmäiset korkeakulttuurit vaativat talonpojiltaan yhä suurempia työmääriä, kunnes investointien aleneva rajahyöty romahdutti kyseiset valtakunnat.
Moderni teollisuusyhteiskunta poikkeaa Tainterin mukaan aikaisemmista siinä, että yhä suurempi osa työstä tehdään fossiilisten polttoaineiden avulla. Ilman niitä eurooppalaiset valtiot olisivat romahtaneet todennäköisesti ennen 1800-lukua. Keskinäiseen kilpailuun juuttuneet valistusajan valtiot joutuivat vaatimaan väestöltään koko ajan enemmän työtä, mikä oli jo johtamassa rajahyödyn alenemiseen. Fossiiliset polttoaineet, ensimmäisenä kivihiili, antoivat näille valtioille kuitenkin niin paljon energiaa, että ne saavuttivat valtavista kustannuksista huolimatta suuria hyötyjä investoinneistaan. Kuvaavaa on se, että nykyaikainen teollistunut maatalous kuluttaa kymmenen kertaa niin paljon energiaa kuin se tuottaa. Tämä yhtälö olisi ollut täysin mahdoton pelkällä ihmistyövoimalla, jonka energia on peräisin sen tuottamasta ruoasta.
Tainter katsoo Bysantin olleen todennäköisesti ainoa merkittävä valtakunta maailmanhistoriassa, joka on onnistunut estämään romahduksen yksinkertaistamalla itseään. Valtakunta oli arabien puristuksessa lähes romahdustilassa 600-luvulla. Keisari Konstans II:n aikana Bysantti kuitenkin uudisti itsensä. Valtakunnan palkka-armeija muutettiin läänistysjärjestelmän mukaiseksi feodaaliarmeijaksi, hallintoa yksinkertaistettiin, kaupunkikulttuuria heikennettiin ja koulutusta vähennettiin. Aikakautta on kutsuttu Bysantin pimeiksi vuosisadoiksi, mutta valtakunta vahvistui välittömästi uudistusten myötä ja kykeni kasvattamaan aluettaan seuraavina vuosisatoina. Tainterin mukaan kyse oli siitä, että alentamalla kompleksisuuden astettaan Bysantti kykeni taas tuottamaan positiivista raja-arvoa investoinneilleen. Aikakauden ihmisille ajanjakso oli kuitenkin vaikea, sillä yksinkertaistamista edesauttoivat sotilaalliset tappiot sekä rajut väestön määrää verottaneet ruttoepidemiat, joiden jäljiltä sotilaille oli mahdollista jakaa enemmän vapaata peltoalaa. Uudistuminen kohti feodalismia puolestaan heikensi antiikista periytyvää sivistystä ja kaupunkikulttuuria sekä synnytti maaorjuutta.
Kirjansa suomenkieliseen laitokseen Tainter kirjoitti esipuheen, jossa hän käsittelee muun muassa energian ja kompleksisuuden vastavuoroista riippuvuutta, ”kierrettä”.