stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkujättiläinen

Pikkujättiläinen tai Pikku jättiläinen tarkoittaa seuraavia:
WSOY:n yksiosaisten tietokirjojen sarja, johon kuuluvat muiden muassa:
Karilas, Yrjö (toim.): Pikku Jättiläinen : tietokirja nuorisolle, muistikirja aikuisille, ohjekirja opiskelijoille.  Porvoo:  WSOY, 1924.
Simonen, Seppo (toim.): Maatalouden pikku jättiläinen.  (2. p,)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1944.
Jukola, Martti: Urheilun pikku jättiläinen : Ohjekirja nuorille urheilijoille, tietokirja kaikille urheilunharrastajille.  WSOY, 1945.
Pohjanpalo, Jorma (toim.): Liikemaailman pikku jättiläinen: liikemaailman tietokirja.  (2. p.)  Porvoo:  WSOY, 1947.
Karilas, Yrjö (toim.): Antero Vipunen : arvoitusten ja ongelmien, leikkien ja pelien sekä eri harrastelualojen pikkujättiläinen.  6. painos. Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12177-0
Koukkunen, Kalevi ym. (toim.): Pikkujättiläinen.  (Kansinimike: Uusi pikkujättiläinen)  Helsinki:  WSOY, 1985 (10. p. 1991).  ISBN 951-0-12416-8
Zetterberg, Seppo (toim.): Suomen historian pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14253-0
Maailmanhistorian pikkujättiläinen.  8., 2002 painos. Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15101-7
Taiteen pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15470-9
Ristoja, Thomas ja Aulikki: Shakki: perusteet, strategia, taktiikka WSOY 1995 ISBN 951-0-20505-2 Sarja: WSOY-pikkujättiläinen
Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.): Talvisodan pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23536-9
Leskinen, Jari & Juutilainen, Antti (toim.): Jatkosodan pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-28690-7
Haapala, Pertti & Hoppu, Tuomas (toim.): Sisällissodan pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35452-0
Talvitie, Jyrki K. & Keskinen, Kalevi: Suomen merisodan pikkujättiläinen.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-41136-0
Pikkujättiläinen, Aku Ankan taskukirja numero 284.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pikkujättiläinen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Otso Pietinen

Eila Hiltunen ja Otso Pietinen vuonna 1944.
Otso Aarne Pietinen (19. syyskuuta 1916 Pietari – 25. syyskuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen teollisuus- ja mainosvalokuvaaja, joka tunnetaan erityisesti lasiesineiden ja vaimonsa Eila Hiltusen veistosten tallentajana.
Ura

Otso Pietinen työskenteli vuosina 1938–1940 isänsä Aarne Pietisen valokuvausliikkeessä Helsingissä. Jatkosodassa Pietinen toimi tk-kuvaajana ja valokuvatoimiston päällikkönä päämajan kuvaosastolla 1942–1943.
Vuonna 1960 Otso ja veljensä Matti Pietinen rakennuttivat suuren valokuvausstudion Valokuvatalo Otso Pietinen & co Helsingin Lauttasaareen. 1970-luvun alussa Otso Pietinen johti studiota yksin toimien samalla valokuvaajana, kunnes myi studionsa 1977 Pressfotolle ja siirtyi vapaaksi valokuvaajaksi.
Otso Pietiselle myönnettiin Suomen valtionpalkinto 1970 ja taiteilijaeläke 1979.
Otso Pietinen on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäelle.
Julkaisuja

Pikku Siljan unisatu, Suomen Kirja 1945
Leino-tunnelmia kuvina, Otava 1946
Suomen puun tie metsästä maailmalle, Sininen Kirja 1948
Helsinki 68 valokuvaa, Otava 1957
Amatöörivalokuvaaja: käytännön opas, WSOY 1957 (yhdessä K. O. Sjöströmin ja Lauri Hirvensalon kanssa)
Valokuvauksen kuvaopas, Otava 1958
Harrastajan valokuvauskurssi kuvina, WSOY 1959 (yhdessä Gösta Skoglundin kanssa)
Eila Hiltunen, Otava 1976
Kirjallisuutta

Pietinen, Markku: Tulivuori ja marttyyri: Perhekuvassa Eila Hiltunen ja Otso Pietinen.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26229-9
Peilissä Pietiset: Valokuvaajasuvun kuvia kansakunnan murroksesta; kirj. Markku Pietinen, Leena Saraste, Jukka Kukkonen; kuvien toim. Hannu Häkkinen ja Jukka Kukkonen.  Museoviraston julkaisuja 9. Museovirasto, Helsinki 2017 ISBN 978-951-616-282-2
Aiheesta muualla

Hakala-Zilliacus, Liisa-Maria: Monumentin varjossa. Arvostelu teoksesta Tulivuori ja marttyyri
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Pikkupurosammal

| Pikkupurosammal> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Väkäsammalten heimo Campyliaceae
Suku::  Purosammalet Hygrohypnum
Laji::  norvegicum
Kaksiosainen nimi
 Hygrohypnum norvegicum  (Schimp.) J. J. Amann 
Katso myös
   Pikkupurosammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkupurosammal (Hygrohypnum norvegicum) on lehtisammallaji väkäsammalten heimossa (Campyliaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskon pohjoisosan vuoristoissa ja arktisilla alueilla.
Suomen alueella pikkupurosammalta esiintyy harvinaisena Perä-Pohjanmaalla ja Enontekiön Lapissa. Laji kasvaa tunturien kallioilla, kivillä puroissa ja koskissa. Se kasvaa lähinnä tunturikoivuvyöhykkeessä ja alapaljakalla. Uhanalaisuusluokituksessa pikkupurosammal on vaarantunut (VU). Sitä uhkaavat satunnaistekijät ja ilmaston lämpeneminen.
Piikarbidi

| Piikarbidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  Carborundum, hiilipii, piimonokarbidi
CAS-numero:  409-21-2
PubChem CID:  9863
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SiC
Moolimassa:  40,096
Ulkomuoto:  Kiinteä
Sulamispiste:  2 830 °C (3 100 K), hajoaa
Tiheys:  3,21 g/cm3
Kiteytynyttä piikarbidia
Piikarbidi (SiC) on piin ja hiilen muodostama keraaminen yhdiste ja puolijohde. Sen Mohsin kovuus on 9,2–9,3. Aine ei liukene veteen. Piikarbidista käytetään myös nimiä hiilipii, carborundum ja piimonokarbidi.
Piikarbidilla on havaittu yli 200 erilaista kiderakennetta, eli polytyyppiä., joista pisimmät periodit ovat satoja kerroksiaselvennä. Yleisimmät polytyypit ovat kuitenkin 6H, 4H ja 3C. Piikarbidin fysikaaliset ominaisuudet vaihtelevat eri polytyypeillä.
Piikarbidi on kemiallisesti suhteellisen stabiili, mutta se reagoi hyvin voimakkaasti sulien metallien kanssa (Ti, V, Cr, Mn, Fe, Co ja Ni). Piikarbidilla on piinitridiä (Si3N4) parempi hapettumiskestävyys ja korkean lämpötilan lujuus.
Käyttö

Piikarbidi-hiomarakeelle on ominaista rakeen terävyys ja neulamainen muoto. Sen tärkeimmät käyttökohteet ovat lasi- ja kiviteollisuuden hiomatarvikkeet sekä maalien ja täyteaineiden hionta. Piikarbidihiomatuotteita voidaan käyttää myös kovien valutuotteiden (esimerkiksi harmaavalurauta) hionnassa.
Käyttö > Piikarbidi elektroniikassa

Piikarbidia on käytetty lähinnä jännitteestä riippuvien vastusten eli varistorien, mutta myös muiden tehoelektroniikan komponenttien valmistukseen.
Piikarbidin kielletty energiavyö on 3,2 eV, kun se piillä on 1,1 eV. Tämä mahdollistaa komponenttien, joilla on suuri jännitteenkesto ja pieni sarjaresistanssi, valmistamisen. Haittana piikarbidilla on sen vaikea työstettävyys ja myös sen kiteytymisprosessi on hankalampi hallita kuin piillä.
Piikarbidista voidaan valmistaa myös sinistä väriä tuottavia LED:ejä. Itse asiassa ledi-ilmiö havaittiin ensimmäisen kerran piikarbidissa jo vuonna 1907. Samoin ensimmäinen kaupallinen ledi perustui piikarbidiin. Ensimmäinen keltainen 3C-polytyypin SiC-ledi valmistettiin vuonna 1970 Venäjällä ja sininen 6H-ledi vuonna 1980. Piikarbidiin perustuvien kaupallisten ledien pioneeri oli nykyisin lähinnä taskulampuistaan tunnettu yritys Cree. Sen ensimmäinen tuote oli vuonna 1989 julkaistu sininen ledi. Creen työ perustui Yhdysvaltain laivaston tutkimusviraston (ONR, Office of Naval Research) rahoittamaan tutkimukseen, jossa valmistettiin ensimmäinen piikarbidia käyttävä mikroaaltoalueen transistori.
Muita komponentteja joita on valmistettu piikarbidista ovat Schottky-diodit ja tehomoduulit. Lisäksi on valmistettu tyristoreita, IGBT tasasuunninkomponentteja ja -moduleja, kanavatransistoreita (FET) ja superliitostransistoreja (SJT). Piikarbidityristorit mahdollistavat kymmenkertaiset jännitteet ja satakertaiset kytkentätaajuudet ja paremman lämpötilan keston kuin piityristorit.
Yhdistettä tutkitaan optisen sirun materiaalina sen parempien lämpö-, sähkö- ja mekaanisien ominaisuuksien johdosta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Piikarbidin kansainvälinen kemikaalikortti
Tampereen teknillinen yliopisto Materiaaliopin laitos: Piikarbidi SiC (Arkistoitu – Internet Archive)
Peter Råback: Piikarbidi – uusi kiinnostava puolijohdemateriaali (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: Silicon carbide (englanniksi)
ChemBlink: Silicon carbide (englanniksi)
Kuumuutta hyvin kestävää piikarbidia käytetään myös jarrulevyissä.
Piipsjärvi

Piipsjärvi on kylä Oulaisten kaupungissa Pohjois-Pohjanmaalla, noin seitsemän kilometriä pohjoiseen Oulaisten keskustasta, samannimisen järven rannalla. Asukkaita on noin 800.
Kylällä toimii myös aktiivinen Piipsjärven nuorisoseura.
Järvi

Piipsjärvi on Suomen ensimmäinen uudelleen vesitetty järvi. Järvi kuivatettiin 1800-luvulla maanviljelyn tarpeita varten. Järvi vesitettiin uudelleen 1978 virkistyskäyttöön. Järvellä on myös selkeä maisemaa parantava vaikutus. Nykyisin järvi on Pohjois-Pohjanmaan liiton määrittelemä arvokas luonnonsuojelukohde.
Järven pinta-ala on 3,89 neliökilometriä ja sen korkeus merenpinnasta on 73,5 metriä. Se kuuluu Pyhäjoen päävesistöön. Järvi on matala ja ruskeavetinen, ja siinä viihtyvät sekä suuret hauet että ahvenet. Istutuskaloina järvessä on myös kirjolohia. Särki on ahvenen ohella järven yleisin saaliskala.
Aiheesta muualla

Piipsjärven kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Isokivelä, Tapio ym. (toim.): Piipsjärvi – kylä järven ympärillä : Piipsjärven kyläkirja. Oulainen: Piipsjärven kyläyhdistys, 2009. ISBN 978-952-92-5609-9.
Piilosammal

| Piilosammal> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Luokka::  Aitomaksasammalet Jungermanniopsida
Alaluokka::  Nauhasammalet Metzgeriidae
Lahko::  Nauhasammalet Metzgeriales
Heimo::  Nauhasammalet Aneuraceae
Suku::  Piilosammalet Cryptothallus
Laji::  mirabilis
Kaksiosainen nimi
 Cryptothallus mirabilis  Malmb. 
Synonyymit
 Aneura mirabilis (Malmb.) Wickett & Goffinet 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piilosammal (Cryptothallus mirabilis) on maailman ainut lehtivihreätön sammal. Se saa ravintonsa loisimalla Tulasnella-suvun sieniä, jotka elävät symbioosissa koivujen ja mäntyjen kanssa.
Ulkonäkö

Piilosammal on kermanvalkoinen, maan alla kasvava sekovartinen sammal. Se muistuttaa lettonauhasammalta, ja se voidaan myös luokitella sen kanssa samaan sukuun kuuluvaksi. Lettonauhasammal on kuitenkin vihreä.
Levinneisyys

Piilosammalta on löydetty Pohjois- ja Keski-Euroopasta, Grönlannista ja Costa Ricasta. Suomessa sitä on tavattu Ahvenanmaalta, Varsinais-Suomesta, Uudeltamaalta, Satakunnasta, Etelä-Hämeestä, Oulun-Pohjanmaalta ja Kittilän-Lapista. Se on Suomessa erittäin uhanalainen.
Elinympäristö

Piilosammal kasvaa sammalen alla korvissa, tuoreissa kangasmetsissä, lettorämeillä ja lähteiköissä koivujen ja mäntyjen lähistöllä.lähde?
Pihamaina

| Pihamaina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kottaraiset Sturnidae
Suku::  Mainat Acridotheres
Laji::  tristis
Kaksiosainen nimi
 Acridotheres tristis  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit
 Acridotheres tristis tristis  Acridotheres tristis tristoides  Acridotheres tristis melanosternus 
Katso myös
   Pihamaina Wikispeciesissä   Pihamaina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pihamaina (Acridotheres tristis) on aasialainen varpuslintu, joka on maailmalla suosittu lemmikkilintu ja voi oppia matkimaan ihmispuhetta.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 23 senttimetriä, siipien kärkiväli 33–36,5 senttimetriä ja paino 100–130 grammaa. Pihamaina on hiukan kottaraista suurempi ja sillä on suuret keltaiset jalat, keltainen nokka ja laikku silmän alapuolella. Höyhenpuku on pääosin tumman ruskeanharmaa tai musta, alaperä, pyrstön kulmat ja laaja siipilaikku ovat valkoiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on aikuista himmeämmän värinen. Lajista tunnetaan useita alalajeja. Sekä aikuisella että nuorella linnulla on täydellinen sulkasato loppukesällä.
Esiintyminen

Pihamaina on yleinen jokapaikan lintu Keski- ja Etelä-Aasiassa. Erillisiä ihmisen siirtämiä populaatioita on Australian itä- ja etelärannikolla, Uudessa-Seelannissa, Madagaskarilla, Kaakkois-Afrikassa, Arabian niemimaalla, Mustanmeren rannikolla ja monessa muussa paikassa. Laji on yleinen lemmikkilintu maailmalla. Lajin elinalueen koko on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja sen kanta on elinvoimainen. Toisaalta pihamaina on myös luokiteltu yhdeksi maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Elinympäristö

Pihamaina pesii mielellään vuoristoisilla seuduilla ihmisasutuksen tuntumassa. Se on seurallinen, liikkuu parvina seuraillen karjaa ja ruokaillen pelloilla ja kaatopaikoilla. Pihamainat yöpyvät suurina parvina ruovikoissa, sokeriruokoviljelmillä, suurissa puissa, rautatieasemilla, varastorakennuksissa tai muissa turvallisissa paikoissa.
Lisääntyminen

Pesä on kolossa keskimäärin 7 metrin korkeudella, joko puunkolossa tai onkalossa, maakolossa, rakennuksessa, pöntössä, toisten lintulajien pesissä jne. Naaras munii 2–6, tavallisesti 4 tai 5 munaa. Muna painaa 7–8 grammaa. Molemmat emot hautovat, öisin vain naaras. Kuumimpaan aikaan iltapäivällä munia ei usein haudota lainkaan. Haudonta-aika on 13–18 päivää. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti ja kasvavat eri tahtiin. Ne oppivat lentämään 3–5 viikon ikäisinä. Nuorimmat poikaset lähtevät usein pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä. Vanhemmat huolehtivat poikueesta useita viikkoja. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto

Pihamaina on kaikkiruokainen. Parvi seurailee laiduntavaa karjaa tai puimakoneita etsien liikkeelle lähteneitä hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Syö myös raatoja, jätteitä, siemeniä.
Acridotheres tristis
Eino Pietiläinen

Eino Lauri Pietiläinen (5. marraskuuta 1893 Porvoon maalaiskunta – 14. syyskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän otti osaa vielä talvi- ja jatkosotaan, joissa hän toimi intendenttinä ja huoltopäällikkönä.
Perhe ja koulutus

Pietiläisen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Pietiläinen ja Amanda Theofilia Sivenius. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Irja Lovisa Hyvärisen kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Porvoon suomalaista yhteiskoulua ja Suomen liikemiesten kauppaopiston.
Jääkärikausi

Pietiläinen työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 5. maaliskuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. komppaniaan. Takaisin alkuperäiseen komppaniaansa hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1917, josta hänet laskettiin siviilitöihin Saksaan 28. lokakuuta 1917. Hän kuului myös pataljoonan soittokuntaan.
Maailmansodan jälkeinen aika

Pietiläinen palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen keväällä vuonna 1918. Palattuaan hän astui 7. kesäkuuta 1918 alkaen palvelukseen 1.  Karjalan rykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin ensin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5 ja myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Hän toimi aluksi koulutusaliupseerina Sortavalassa pidetyillä aliupseerikursseilla ja 10. heinäkuuta 1918 alkaen 5. komppanian päällikkönä ja 23. marraskuuta 1918 lähtien II pataljoonan adjutanttina. Pohjois-Savon rykmentissä hänet määrättiin 1. tammikuuta 1921 alkaen  7. komppanian ja 15. heinäkuuta 1921 alkaen Pohjois-Savon rykmentin aliupseerikoulun ja 7. lokakuuta 1921 jälleen 5. komppanian päälliköksi.
Pohjois-Savon rykmentistä hänet komennettiin 19. lokakuuta 1923 ja siirrettiin 28. marraskuuta 1923 alkaen Sotaväen esikuntaan, missä hän palveli koulutustoimistossa. Sotaväen esikunnasta Pietiläinen siirrettiin 28. marraskuuta 1925 alkaen Helsingin komennuskomppanian päälliköksi, josta hän siirtyi 26. syyskuuta 1927 alkaen  Yleisesikuntaan. Hän erosi armeijasta  31. maaliskuuta 1928, mutta astui uudelleen vakinaiseen palvelukseen 18. tammikuuta 1933 ja hänet sijoitettiin aluksi Viipurin rykmentin ja 1. heinäkuuta 1933 lähtien Polkupyöräpataljoona 3:een, josta käsin hän toimi komennettuna Tampereen itäisen sotilaspiirin talouspäällikkönä. Toistamiseen hän erosi armeijan palveluksesta lokakuussa 1933. Hän työskenteli sotilasuransa lisäksi myös Sortavalan kirjakauppa ovin johtajana vuosina 1927-1930 ja Suomen sähkölampputehdas oy:n myyntipäällikkönä vuosina 1930-1932. Armeijasta eronsa jälkeen hän työskenteli väliaikaisissa toimissa Posti- ja lennätinhallituksen palveluksessa vuosina 1934-1935 ja Yleisesikunnan sotahistoriallisessa toimistossa  vuosina 1935-1936. Myöhemmin hän työskenteli Herman Lindell oy:n Tampereen konttorin hoitajana sekä syksystä vuodesta 1938 alkaen oli perustamansa valokopiolaitoksen johtajana Helsingissä aina talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Pietiläinen osallistui talvisotaan aluksi intendenttinä Kenttätäydennysprikaatissa, josta hän siirtyi myöhemmin intendentiksi Ryhmä Talvelan Osasto  A:han. Hän osallistui kyseisessä joukossa taisteluihin Ilomantsissa. Myöhemmin hänet siirrettiin Kotijoukkojen esikunnan käyttöön, joka siirsi hänet huoltopäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 2:een, josta hänet siirrettiin edelleen huoltopäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 8:aan.
Välirauhan aikana Pietiläinen työskenteli myyntitehtävissä, kunnes jatkosodan puhjetessa hänet kutsuttiin jälleen palvelukseen ja hänet sijoitettiin toimistopäälliköksi 14. Divisioonan esikuntaan, josta hänet myöhemmin siirrettiin päälliköksi Huoltokeskus 3:een, josta hänet vapautettiin palveluksesta vuonna 1942. Vapauduttuaan sotapalveluksesta hän jatkoi myyntitehtäviään Vuodesta 1962 alkaen hän työskenteli omistamassaan kirjanpitotoimistossa.
Luottamustoimet

Pietiläinen toimi Kuopion musiikin ystävien yhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1921–1923 ja Jääkäriliiton sihteerinä vuosina 1924–1927 sekä Sortavalan suojeluskunnan kapellimestarina vuosina 1928–1929 ja suojeluskuntapiirin piirikapellimestarina vuonna 1929. Sortavalan V. P. K:n päällikkönä hän toimi vuonna 1929 ja Sortavalan radioyhdistyksen puheenjohtajana vuonna 1929. Lisäksi hän toimi Munkkiniemen orkesterin ja sen johtokunnan jäsenenä ja oli Munkkiniemen musiikkikoulun toiminnanjohtaja.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 1. heinäkuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 16. toukokuuta 1923  Majuri 31. maaliskuuta 1928. |    |  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Reima Pietilä

| Reima Pietilä |
| --- | --- |
 Reima Pietilä vuonna 1962.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Frans Reima Ilmari Pietilä
Syntynyt: 25. elokuuta 1923 Turku
Kuollut: 26. elokuuta 1993 (70 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Raili Pietilä
Arkkitehti
Koulutus:  Teknillinen korkeakoulu
Taidesuuntaus:  orgaaninen arkkitehtuuri
Merkittävät työt:  Kalevan kirkko
Frans Reima Ilmari Pietilä (25. elokuuta 1923 Turku – 26. elokuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1953. Vuosina 1973–1979 Pietilä toimi Oulun yliopiston arkkitehtiosaston professorina.
Ura

Pietilä työskenteli opiskeluaikana vuonna 1947 Ilmari Niemeläisen toimistossa sekä vuosina 1948–1949 Einari Teräsvirran ja Ragnar Ypyän toimistoissa ja oli valmistuessaan lähes 30-vuotias. Hänen läpimurtotyönsä oli Brysselin maailmannäyttelyn (1958) Suomen paviljonki, johon hän on kertonut saaneensa innoituksen Aulis Blomstedtilta. Sen suunnittelussa hän käytti tilamoduuleja ja pyrki siinä sekä luonnonmukaiseen että älylliseen tulokseen.
Akateemikon arvonimen vuonna 1982 saanut Pietilä oli Suomen merkittävimpiä nykyarkkitehteja. Hänen työnsä ovat omaleimaisia ja rohkeasti tavanomaisista normeista poikkeavia suomalaisessa rakennustaiteessa. Useimmat töistään Pietilä teki yhdessä vaimonsa Raili Pietilän kanssa. Pietilöitä pidetään usein kansainvälisesti tunnetuimpina suomalaisina arkkitehteina Alvar Aallon jälkeen. Pietilä sai vuonna 1987 elämäntyöstään UIA-kultamitalin (Union internationale des architectes).
Tyyliltään Pietilät edustavat orgaanista arkkitehtuuria.
Reima Pietilä sai 70-vuotissyntymäpäiväjuhlassaan sairauskohtauksen, johon hän kuoli seuraavana päivänä.
Pietilän mukaan on nimetty Tampereella Hervannan kaupunginosassa sijaitseva Pietilänkatu. Koska etunimi ei esiinny kadunnimessä, kaupunki on mahdollisesti halunnut kunnioittaa samalla Raili Pietilän työtä. Pietilät suunnittelivat Hervantaan niin sanotun keskusakselin, ja se on heidän laajin rakennuskokonaisuutensa Suomessa.
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Taiteilija Tuulikki Pietilä oli Reima Pietilän sisar. Pietilän ensimmäinen puoliso vuosina 1955–1963 oli kirjailija Maire Harme. Pietilä avioitui arkkitehti Raili Paatelaisen kanssa vuonna 1963. Arkkitehti Annukka Pietilä (s. 1963) on Reima ja Raili Pietilän tytär.
Töitä

Suomen paviljonki Brysselin maailmannäyttelyssä 1958
Branderin kahvila, Tampere 1963
Kalevan kirkko, Tampere 1966
Dipolin kongressikeskus, Otaniemi, Espoo 1966
Göran Åkerhielmin huvila, Källskär, Kökar 1969
Suvikummun asuntoalue, Tapiola, Espoo 1969–1982
Reidar Särestöniemen ateljee ja galleria Särestö, Kittilä 1972
Hvitträskin sauna, Kirkkonummi 1975
Seurakunta- ja vapaa-aikakeskus sekä liikekeskus, Hervanta, Tampere 1979
Sief Palace Area Buildings: Sief Palacen laajennus, Kuwait 1982
Lieksan kirkko, Lieksa 1982
Taikurinhattu-päiväkoti, Pori 1984
Suomen suurlähetystö, New Delhi, Intia 1985
Metso, Tampereen kaupungin pääkirjasto, Tampere 1986
Vanhainkoti Himmeli, Pori 1988–1990
Hervannan toimintakeskus, Tampere 1989
Mäntyniemi, tasavallan presidentin virka-asunto, Meilahti, Helsinki 1993
Valokuvia suunnittelutöistä

Kalevan kirkko Tampereella 1966
Dipoli Espoossa 1966
Hervannan kirkko Tampereella 1979
Hervannan liikekeskus 1979
Tampereen kaupungin pääkirjasto 1986
Hervannan toimintakeskus 1989
Tasavallan presidentin virka-asunto Helsingissä 1993
Kirjallisuutta

Broner, Kaisa: Arkkitehtuurin visiot: Reima Pietilä ja muodon merkitykset.  Helsinki:  Oku Publishing, 2019.  ISBN 978-952-67872-2-0
Keinänen, Timo: ”Pietilä, Reima (1923–1993)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 685–688.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reima Pietilä Wikimedia Commonsissa
Kalevan kirkko. Virtual Tampere.
Kirjastotalo Metso. Virtual Tampere.
Hervannan elokuvateatteri. Virtual Tampere.
Pietilä, Reima hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Reima ja Raili Pietilä (1966).