stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atlantic Petroleum

| Atlantic Petroleum |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  OMXC: ATLA DKK
Markkina-arvo:  23 miljoonaa DKK (21.2.2016)
ISIN:  FO000A0DN9X4
Perustettu:  1998
Toimitusjohtaja:  Ben Arabo
Puheenjohtaja:  David MacFarlane
Kotipaikka:  Tórshavn, Färsaaret
Toimiala:  energiateollisuus
Liikevaihto:  343 milj. DKK (2014)
Liikevoitto:  -454 milj. DKK (2014)
Tilikauden tulos:  -218 milj. DKK (2014)
Henkilöstö:  27 (2014)
Kotisivu:  www.petroleum.fo
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pääkonttori Tórshavnissa
Atlantic Petroleum on färsaarelainen energiateollisuuden yhtiö. Se on erikoistunut öljyn ja maakaasun löytämiseen Pohjoisella-Atlantilla. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Tórshavnissa, mutta sillä on kaksi tutkimuskeskusta, joista toinen on Lontoossa ja toinen Bergenissä. Vuoden 2014 päätteeksi sen liikevaihto oli 343 miljoonaa Tanskan kruunua ja tilikauden tappio oli 218 miljoonaa kruunua. Henkilökuntaa yhtiöllä oli samana vuonna noin 27.
Yhtiön osake noteerataan Kööpenhaminan pörssissä.
Aateli

Unkarin aateli Unkarin valtiopäivien avajaisissa Budan linnassa, 1865.
Aateli tai aatelisto on yhteiskuntaluokka, joka esiintyy lukuisissa kulttuureissa, jossa on virallinen aristokratia. Aatelisto on tavallisesti luokiteltu heti kuninkaallisista seuraavaksi vallitsevaksi luokaksi. Aatelisto tarkoittaa syntyperänsä, maaomistuksensa ja osin myös ansioidensa perusteella etuoikeutettua yhteiskunnan kerrosta.
Euroopan aateli oli keskiajalla ja varhaisella uudella ajalla ennen kaikkea maanomistaja- ja sotilassääty, ja sittemmin myös ylempi virkamiessääty (virka-aateli). Aatelisto jakautuu yleensä useisiin luokkiin ylimystöstä alhaisaateliin.
Aatelisto nykyisin

Useimmissa maissa aateli on menettänyt valistusajan aatteiden vaikutuksesta erioikeutensa yhteiskunnan siirtyessä monarkiasta demokratiaan. Saksassa muutos tapahtui Weimarin tasavallan myötä vuonna 1919, Itävallassa aatelisto menetti etuoikeutensa vuonna 1920, Italiassa vuonna 1946, Puolassa  vuonna 1918 (ja uudestaan 1945) ja Venäjällä vuonna 1917. Norjassa aatelisto lakkautettiin vuonna 1815, ja Tanskan aatelisto menetti erioikeutensa vuonna 1849. Tämän jälkeen aateluus on ollut luonteeltaan lähinnä symbolista.
Suomen aatelistoa ei tasavaltaisesta hallitusmuodosta huolimatta ole varsinaisesti lakkautettu, joskin se on menettänyt erityisasemansa ja kaikki erioikeutensa. Itsenäisessä Suomessa ei ole virallisia aatelisia tai aatelistoja, eikä Suomessa siis anneta aatelisarvoja, vaan aatelisuuden ideologiaa ylläpitävät ja harrastavat yksityiset henkilöt ja suvut, jotka ylläpitävät mm. aateliskalenteria. Suomen aatelistoon kuuluvat suvut ja henkilöt on lueteltu aateliskalenterissa. Lisäksi Suomessa asuu eurooppalaisten aatelissukujen jäseniä, joiden sukuja ei ole rekisteröity Suomen Ritarihuoneeseen. Ruotsissa ja Suomessa aateliston esimiestä ja puheenjohtajaa on nimitetty maamarsalkaksi.
Aatelin synty ja oikeudet

Aateli nautti aiemmin lain tai perinnäisoikeuden määräämiä, tavallisesti perinnöllisiä erioikeuksia. Uudenaikainen aateli sai alkunsa keskiajalla läänityslaitoksen yhteydessä. Aateli syntyi hallitsijalle uskollisista alamaisista, jotka saivat palkkiokseen verovapauksia ja läänityksiä. Aluksi aateluus oli henkilökohtainen arvo ja verovapaus, mutta sittemmin siitä kehittyi perinnöllinen, ja näin syntyi aatelissääty.
Maa-aatelilla tarkoitetaan sitä osaa aatelistosta, jonka taloudellinen ja poliittinen asema perustuu laajoihin maaomistuksiin.
Euroopan aatelisto omaksui monia asioita klaaniperinteestä. Tosin useimmissa maissa hylättiin klaaniperinteen keskeinen käytäntö, että päätöksenteossa on kuultava kaikkia klaanin jäseniä. Sen sijaan kehittyi senioraattiperiaate, jonka mukaan sukua edustaa sen vanhin miespuolinen jäsen. Tiukasti tulkittuna tämä kehittyi myös primogenituuriksi, jonka mukaan aatelisarvon perii vain perheen vanhin poika. Mikäli primogenituuria ei sovellettu, saattoi aatelistoon kuuluvien määrä vähitellen lisääntyä suureksi. Niinpä Puolan asukkaista oli aatelisia enimmillään lähes 10 prosenttia. Myös Espanjassa aatelisia oli suhteellisen paljon (7–8 % asukkaista 1700-luvulla – eniten Baskimaassa, jossa lähes jokainen mieshenkilö oli aatelinen). Samaan aikaan Italiassa, Saksassa, Ranskassa, Venäjällä ja Britanniassa aatelisia oli 1–2 % asukkaista.  Aatelisten suuri määrä johti usein siihen, että alempi aateli oli melko köyhää ja eli tavallisen kansan tavoin.
Aatelin vaiheita maittain > Englanti

Englannissa on ylhäisaateliin (nobility, peers) kuuluvilla eli herttuoilla, markiiseilla, jaarleilla (earl) kreiveillä, varakreiveillä (viscount) ja paroneilla päärinarvo. Tämän mukana heillä oli vuoden 1999 reformiin saakka oikeus istua parlamentin ylähuoneen (House of Lords) jäseninä. Tämä arvo ja siihen kuuluva maaomaisuus menee perintönä ainoastaan vanhimmalle pojalle. Alhaisaateli (gentry) käsittää baronetit ja ritarit (knights), jotka käyttävät arvonimeä Sir ristimänimen edellä.
Brittiläinen aatelisto ei Manner-Euroopan tapaan muodosta erillistä tarkasti rajattua säätyä, vaan aatelisarvo on vain suvun päämiehellä, jolla oli paikka parlamentin ylähuoneessa, jos kyse on ylhäisaatelista. Aatelistolla ei ollut (eikä ole) samanlaisia erioikeuksia kuin monissa muissa maissa, vaan aatelin vahva asema perustui maaomaisuuteen. Sukutila pyrittiin pitämään jakamattomana, joten perinnönjaossa osa pojista jäi vaille maata ja hakeutui armeijan, laivaston tai kirkon tehtäviin. Tästä seurasi, että eri arvoasemassa olevat saattoivat aivan luonnollisesti seurustella keskenään. Tässä on suuri ero mannermaisiin tapoihin verrattuna.
Aatelin vaiheita maittain > Ranska

Ensimmäiset varsinaiset aatelissuvut eli vanha aateli (ransk. anciénne noblesse) syntyivät Kaarle Suuren ajalla ritaristosta ja korkeista sotilasvirkamiehistä, jotka olivat perinteisesti vanhojen feodaaliperheiden jäseniä. Kuningas pyrki aateliston perustamisella alkujaan kuningasvallan vahvistamiseen sekä maa-ja aluehallinnon järjestämiseen. Niinpä markiisin (ransk. marquis, latin. marchis) arvo on peräisin Kaarle Suuren hallinnon ajoilta. Varhaiskeskiajan feodaaliylimysten ja myöhemmin aateliston johtamat ristiretket saivat alkunsa Ranskasta ja vahvistivat osaltaan varhaisaateliston asemaa läänitysten ja korkeiden virkanimitysten johdosta. Ranskan hovin etiketti on käytössä Euroopan muissa hoveissa. Aateliston kieli on ollut Euroopan hoveissa ranskan kieli.
Aatelin erioikeudet olivat laajimmillaan 1700-luvun loppupuolella, jolloin aatelin ei tarvinnut maksaa valtion välittömiä veroja, tienpitomaksuja eikä sillä ollut virkamiesten majoitusvelvollisuutta. Sillä oli kuitenkin veronkanto-oikeus (seigneur) ja lähes täydellinen yksinoikeus ylempiin virkoihin. Aateliin oli lisäksi vaikea päästä, vaikka varallisuutta olisi ollut. Ranskalainen aatelinen ei saanut seurustella alempiarvoisen väestön kanssa eikä osallistua liikeasioihin. Eräs englantilainen ihmetteli Ranskan-matkallaan, miksi korkea-arvoinen ranskalainen aatelinen ei voinut ruokailla tuntemiensa suurtalonpoikien kanssa, kun tällainen oli Britanniassa aivan tavallista.
Ranskassa aatelisto samoin kuin papisto menetti kaikki erioikeutensa kansalliskokouksen 4. elokuuta 1789 tekemällä päätöksellä.
Aatelin vaiheita maittain > Preussi

Erityisesti Saksan pohjoisosiin vakiintui junkkerilaitos. Junkkerit olivat maanomistajaylimystöä, ja heillä oli runsaasti vaikutusvaltaa ja erioikeuksia. Nimitys junkkeri periytyy keskiajan yläsaksan sanasta Juncherre, joka tarkoittaa nuorta herraa (saks. Junger Herr). Järjestelmä syntyi 1300–1400-luvulla, kun hallitsijat pyrkivät asuttamaan saksalaisalueen rajoille upseereita, jotka pystyisivät puolustamaan maataan. Vuosisatojen ajan junkkerit hallitsivat Preussin maanomistusta, teollisuutta, kauppaa ja armeijaa. 1400-luvulta alkaen suurin osa Preussin virkamiehistä ja upseeristosta oli junkkereita. Saksassakin kuului tapoihin, että junkkerin poika ei voinut asettua porvarilliseen ammattiin vaan hänen piti pysyä maanomistajana.
Varsinainen aatelisluokka oli jo lakkautettu Saksan siirtyessä Weimarin tasavaltaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Nykyään Junker on käyttönimi Saksan tittelittömästä ylimystöstä.
Aatelin vaiheita maittain > Suomi ja Ruotsi > Historiallinen aateli Suomessa ja Ruotsissa

Suomessa aatelissääty eli rälssi alkoi muodostua ristiretkiä ja rannikon ruotsalaisten kolonisaatiota seuranneen Ruotsin vallan myötä 1200–1300-luvuilla. Suomalaiset moisioiden suurtalonpojat joutuivat uusien vallanpitäjien seurauksena luopumaan asemastaan ja heidän tilansa joutuivat Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon omistukseen. Pääasiassa Suomen rälssi koostui ruotsalaisista ja saksalaisista suvuista. Tilusten rakenteista on päätelty, ettei käytännössä kukaan suomalainen suurtalonpoika päässyt nousemaan rälssiin. Vaikka alkuun heidän joukossaan oli muutama suomalainen nimi (Hyvälempi, Mielivalta), niin nämä lopulta katosivat.
Ruotsissa aatelissääty oli alkanut muodostua kuningas Maunu Ladonlukon antamasta Alsnön säännöstä (1279-1280), joka myönsi henkilökohtaisen rälssin eli verovapauden niille, jotka suorittivat ratsupalvelusta. Näitä henkilöitä nimitettiin vapaamiehiksi eli rälssimiehiksi (frälsemän). Ruotsin vanhinta aatelia on kutsuttu nimellä uradeln tai självadeln. Saksankielestä lainattu aateli-käsite tuli Ruotsissa käyttöön 1500-luvulla.
Keskiaikainen rälssiasema oli lähtökohtaisesti henkilökohtainen, eikä periytyvä. Käytännössä monet suvut kuuluivat rälssiin kuitenkin sukupolvesta toiseen. Jo 1300-luvulla Ruotsissa ja Suomessa tunnustettiin rälssiaseman periytyminen. Käytäntö jatkui Ruotsissa tällaisena aina 1400-luvulle asti, jolloin Sten Sture vanhempi ja hänen seuraajansa alkoivat jakaa ”nimitys- eli rälssikirjeitä”, yleensä jonkin palveluksen johdosta. Rälssiaseman sai 1500-luvulta lähtien pitää perintönä sekin, joka ei kyennyt suorittamaan ratsupalvelusta. Kuningas Eerik XIV perusti kreivin ja vapaaherran aatelisarvot vuonna 1561. Aatelisto sai suuria etuoikeuksia varsinkin maanomistukseen ja virkoihin nähden, ja siitä tuli vaikutusvaltaisin sääty valtiopäivillä.
Kuningas Kustaa II Aadolf perusti vuonna 1625 Ruotsin ritarihuoneen, joka yhdisti aatelissäädyn järjestäytyneeksi yhteisöksi, ja antoi vuonna 1626 ritarihuonejärjestyksen. Tarkoitus oli, että vanhimmat suvut saisivat ensimmäiset järjestysnumerot Ritarihuoneessa, näin tehtiinkin kreivien, vapaaherrojen ja ritareiden osalta, mutta todistusongelmien johdosta kaikkien 92 aatelissuvun numerot arvottiin. Kuningatar Kristiinan aikana Ruotsiin myönnettiin suuri määrä uusia aatelisarvoja. Myös kuningas Kaarle XI aateloi vilkkaasti, sillä hän halusi lujittaa kuninkaan valtaa uusien sukujen avulla, ”vanhojen” sukujen kustannuksella.
Aateliset olivat 1600-luvulla varsin velkaantunut väestöryhmä. He saivat helposti velkaa suuria tilojansa vastaan. Myöhemmin 1700-luvulla sallittiin rälssimaan omistus myös talonpojille ja aatelin omaisuutta saattoi siirtyä kauppiaille ja varakkaille talonpojille.
Suomen aateli oli vähälukuinen ja etäisyydet aateliskartanoiden välillä olivat pitkät. Kun seurustelu alempisäätyisten kanssa oli sopimatonta niin elämä saattoi olla yksinäistä.
Aatelin vaiheita maittain > Suomi ja Ruotsi > Suomen aateli 1800-luvulta lähtien

Venäjän valloitettua Suomen vuonna 1809 säilyivät Ruotsin aikaiset lait muuttumattomina ja vuoden 1723 säätyerioikeudet jäivät voimaan. 1800-luvun lopulla niiden monet tärkeimmät kohdat kuitenkin kumottiin. Viimeiset aateloinnit tapahtuivat vuonna 1904 ja vuoden 1906 eduskuntauudistuksessa säätyvaltiopäivät lakkautettiin.
Vuoden 1919 hallitusmuoto kielsi myöntämästä aatelisarvoja tai muita perinnöllisiä arvoja. Kuitenkin vasta vuonna 1995, kun hallitusmuodon perusoikeussäännökset uudistettiin, kumottiin samalla viimeisetkin vielä muodollisesti voimassa olleet, mutta jo kauan sitä ennen lähes merkityksettömiksi jääneet säätyerioikeudet. Nykyisessä vuoden 2000 perustuslaissa ei enää mainita aatelisarvojen kieltoa
Ritarihuonejärjestys (156/1918, muutoksineen 1919) on yhä voimassa oleva laki. Ritarihuonejärjestyksessä on mainittu seuraavat luokat:
Ruhtinas (arvo on myönnetty vain yhden kerran, kenraalikuvernööri Menšikoville vuonna 1833, mutta tämä suku on sammunut)
Kreivi (yhdestätoista suvusta on elossa enää neljä: Creutz, Armfelt, Aminoff ja Berg)
Vapaaherra (arvon on saanut 63 sukua, joista elossa 25)
Ritari (ritariluokka, aatelissuvut numerot 1–73, sulautettiin asemiesluokkaan vuonna 1863)
Herra (niin sanottu asemiesluokka, ruots. svenneklassen)
Yhteisöä kutsutaan ritarihuonejärjestyksessä ritaristoksi ja aateliksi. Aateliskokouksessa luokkia puhutellaan seuraavasti: Korkeastijalosukuiset Herrat Kreivit ja Vapaaherrat; Jalosukuiset Herrat Ritarit ja Aatelismiehet. Aateliskokous kokoontuu joka kolmas vuosi.
Aatelin vaiheita maittain > Suomi ja Ruotsi > Ruotsin aateli 1800-luvulta lähtien

Ruotsin valtiopäivillä aatelisto oli omana säätynään vuoteen 1866, jolloin Ruotsissa siirryttiin kaksikamarijärjestelmään. Tämän jälkeen Ruotsin ritari­huone ei ole enää toiminut valtio­säätynä, mutta vuoteen 2003 saakka sillä oli edelleen julkis­oikeudellisen yhteisön asema, josta säädettiin  erityisellä Ritari­huone­järjestyksellä.
Kun Ruotsin uusi hallitus­muoto tuli voimaan vuonna 1975, kuningas menetti oikeutensa myöntää uusia aatelis­arvoja. Sitä ennenkään tätä oikeutta ei ollut enää vuosi­kymmeniin käytetty, vaan viimeinen Ruotsissa aateloitu henkilö oli tutkimusmatkailija Sven Hedin vuonna 1902. Ruotsin ritarihuoneeseen on kuitenkin introdusoitu joitain sukuja aina 1900-luvun loppuun saakka muinoin myönnetyn aatelisarvon perusteella.
Vuonna 1723 vahvistettu laki aateliston eri­oikeuksista kumottiin lopullisesti vasta vuonna 2003, mutta jo kauan sitä ennen se oli käytännössä menettänyt kaiken merkityksensä. Ritarihuone on organisaationa edelleen olemassa, mutta samassa yhteydessä lailla se 
menetti julkisyhteisön asemansa. Vuoden 1866 ritari­huone­järjestystä ei kumottu, mutta siihen tehtiin erinäisiä muutoksia. Samalla se myös menetti julkis­oikeudellisen säädöksen luonteensa ja on voimassa enää vain yksityis­oikeudelliseksi muuttuneen järjestön perus­kirjana.
Aatelisarvoiksi vakiintuivat Ruotsissa:
Herttua (yhtä poikkeusta lukuun ottamatta vain hallitsijan lähisukulaisia)
Kreivi
Vapaaherra eli paroni
Ritari (käytössä keskiajasta lähtien; sen merkitys on vaihdellut, sulautettiin 1800-luvun puolivälissä herrainluokkaan)
Herra (tittelitön aatelismies, jota kutsuttiin ”herraksi”)
Aatelin vaiheita maittain > Venäjä

Venäjällä olivat käytössä seuraavat aatelisarvot:
Ruhtinas
Kreivi
Paroni
Vanha aateli, pajarit
Herra, tittelitön periytyvä aateli
Herra, tittelitön henkilökohtainen, ei periytyvä aateli
Kreivin ja paronin arvonimi otettiin käyttöön Pietari I Suuren aikana. Paronin arvonimeä jaettiin myös menestyville liikemiehille. Vanha aateli piti paroneita hieman alempiarvoisina. Keisariperheen jäsenillä oli suuriruhtinaan arvonimi. Venäjällä oli tapana, että isän arvonimi periytyi kaikille lapsille, toisin kuin Ranskassa ja Englannissa. Useisiin Venäjän ritarikuntiin liittyi aatelisarvo, joka oli henkilökohtainen tai perinnöllinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aateli Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Aateli Wikisitaateissa
Ritarihuone
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Dictionnaire historique de la Suisse  Internet Encyclopedia of Ukraine 
Kuningatar Anna pitämässä puhetta parlamentin ylähuoneen jäsenille, noin vuonna 1708–1714.
Ranskalaista aatelistoa, noin 1774.
Albert Edelfelt, Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista, 1878.
John Lithgow

| John Lithgow |
| --- | --- |
 John Lithgow vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. lokakuuta 1945 (ikä 79) Rochester (New York), New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Mary Yaeger (1981–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1972–
Aiheesta muualla
www.johnlithgow.com
IMDb 
Elonet
John Arthur Lithgow [ˈlɪθɡoʊ] (s. 19. lokakuuta 1945 Rochester, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura

Lithgow on muun muassa esittänyt Dick Solomonia televisiosarjassa Kolmas kivi auringosta sekä sarjamurhaaja Arthur Mitchelliä sarjassa Dexter. Hän on näytellyt myös elokuvissa ja radiossa sekä voittanut useita Emmy- ja Tony-palkintoja. Hän tekee lisäksi musiikkia lapsille.lähde?
Yksityiselämä

John Lithgow on näyttelijä Arthur Lithgow’n poika. Hän vietti lapsuutensa Ohion Antioch Collegen kampuksella, jossa hänen isänsä toimi draamaopettajana.
Lithgow on ollut naimisissa kaksi kertaa. Jean Tayntonin kanssa vuosina 1966–1980 ja Mary Yeagerin kanssa vuodesta 1981. Lithgow’lla on kolme lasta: Ian (s. 1972) Phoebe McCurtain (s. 1982) ja Nathan Georg (s. 1983). Ian näytteli Kolmas kivi auringosta -sarjassa Leonia, Dickin oppilasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Lithgow Wikimedia Commonsissa
John Lithgow Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Lithgow Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Christian Davidsson

Christian Davidsson on ruotsalainen kontrafagotisti. Hän opiskeli Asger Svendsenin johdolla Malmön musiikkiakatemiassa ja voitti ensipalkinnon International Double Reed Societyn Fernand Gillet -kilpailussa Yhdysvalloissa vuonna 1985. Davidsson on soittanut Tukholman kuninkaallisissa filharmonikoissa, Kungliga Hovkapelletissa ja Malmön sinfoniaorkesterissa. Hän on myös opettanut Malmön musiikkiakatemiassa. Davidssonin levytysten joukossa on BIS-levymerkillä julkaistu kokoelma The Romantic Bassoon, jolla kuullaan Johann Nepomuk Hummelin, Édouard du Puyn, Franz Danzin ja Carl Maria von Weberin teoksia fagotille ja orkesterille.
Viiltely

Viiltojälkiä ranteessa.
Viiltely on oman ruumiinsa tietoista ja vapaaehtoista suoraa fyysistä vahingoittamista aiheuttamalla kudostuhoa viiltelemällä ilman tarkoitusta tehdä itsemurha. Viiltely on yleisintä nuorilla, joilla se on yleisin itsensä vahingoittamisen muoto. Viiltely on yhteydessä moniin mielenterveyden häiriöihin ja kohonneeseen itsemurhariskiin.
Viiltely on ilmiönä vanha, ja sitä esiintyy maailmanlaajuisesti. Ensimmäinen viiltelyä käsittelevä tieteellinen tutkimus on Karl Menningerin väitöskirja vuodelta 1935.
Määritelmät

Kuopion yliopiston ja Kuopion yliopistollisen sairaalan tutkijoiden tutkimuksessa (Rissanen ym. 2006) viiltely määritellään Armando Favazzan määritelmää, jota on käytetty usein itsensä vahingoittamista tutkittaessa, mukaillen ”ihon pinnan rikkomiseksi jollain terävähköllä esineellä tai kynsillä niin, että iho vaurioituu ja vahingoitetusta kohdasta voi tihkua enemmän tai vähemmän verta”.
Taustatekijät

Joskus viiltely voi olla silkkaa kokeilunhalua ja ohimenevää.lähde tarkemmin? Useimmiten sen taustalla on kuitenkin jokin mielenterveyden häiriö, kuten masennus, ahdistuneisuushäiriö tai psykoositila, jonka oire se on. Toiminta voi myös olla seurausta esimerkiksi kriisistä läheisessä ihmissuhteessa. Nuorilla tahallinen itsensä vahingoittaminen liittyy vahvimmin epävakaaseen persoonallisuuskehitykseen.
Viiltelyn motiivit voivat olla niin psyykkisiä kuin fyysisiäkin. Monet itseään viiltelevät nuoret ovat avuttomia hakemaan apua avuntarpeestaan huolimatta, joten he toivovat, että viiltelyjälkien näkijä puuttuisi asiaan. Kuopion yliopiston ja Kuopion yliopistollisen sairaalan tutkijoiden tutkimuksessa, jonka aineistona oli noin 1 500 Kuopiossa opiskelevaa 13–17-vuotiaista nuorta, kävi ilmi, että alle 19 prosenttia itseään viiltelevistä oli hakenut terveydenhuollosta apua viiltelyynsä.
Vaikutukset

Fyysisen vahingon aiheuttama kipuaistimus saa aivot vapauttamaan stressihormoneita ja siirtää kehon valmiustilaan. Tästä tilasta palautuakseen keho tuottaa morfiinin kaltaista endorfiinia, joka aiheuttaa mielihyvää ja lievittää kipua. Prosessin tuottaman psyykkisen mielihyvän lisäksi endorfiini stimuloi aivojen palkkiokeskusta samalla tavoin kuin mm. nikotiini, alkoholijuoma ja huumausaineet. Voimakas kipuaistimus voidaan myös mieltää elämyksenomaiseksi tavaksi poistaa ”henkistä turtumusta”, tai se voi olla keino rankaista itseään. Toisaalta kaikki eivät tunne kipua viiltelystä, vaan veren näkeminen antaa tunteen itsehillinnän palautumisesta.
Yleisyys

Viiltelyn esiintyvyyden tarkka arviointi on vaikeaa, sillä suurin osa siitä tapahtuu yksityisesti. Viiltelyn yleisyydestä on hyvin erilaista tutkimustietoa erilaisten tutkimusmenetelmien ja viiltelyn määrittelyn sekä käytetyn aineiston mukaan.
Vaikka itsensä tietoinen vahingoittaminen on yhtä yleistä molemmilla sukupuolilla, viiltely on yleisempää tytöillä ja naisilla. Viiltelevä henkilö yrittää usein peittää itsetuhoisen käyttäytymisensä joko häpeästä tai väärinkäsitysten pelosta.
Itsetuhoinen käyttäytyminen alkaa yleensä noin 14 vuoden iässä, ja sen esiintyvyys alkaa laskea 19 ikävuoden jälkeen.lähde tarkemmin? 568:lle keskimäärin 15,4-vuotiaalle henkilölle tehdyssä kyselyssä nuorista noin 14 prosenttia ilmoitti vahingoittaneensa joskus itseään ilman itsemurhatarkoitusta.
Suomalaisessa poikittaistutkimuksessa (otoskoko 4 205) vuodelta 2008 havaittiin, että 13–18-vuotiaista nuorista 11,5 prosenttia on viillellyt itseään ainakin kerran elämänsä aikana ja 1,8 prosenttia oli viillellyt itseään viime aikoina. Kuopion yliopiston ja Kuopion yliopistollisen sairaalan tutkijoiden vuonna 2006 julkaisemaan tutkimukseen, jonka aineistona oli noin 1 500 Kuopiossa opiskelevaa 13–17-vuotiaista nuorta, vastanneista 5,2 prosenttia ilmoitti tutkimuksen aikoihin viiltelevänsä itseään. Tytöistä itseään ilmoitti viiltelevänsä 13,2 prosenttia, pojista vain 1,7 prosenttia.
Yleensä viiltely tapahtuu yksin ja salassa, mutta se voi olla julkista joko yksin tai ryhmässä, jolloin tekijät saattavat jopa viiltää toinen toisiaan. Viiltely tarttuu nuoresta toiseen. On myös havaittu, että viiltelyä käytetään joskus keinona saada tunnustusta vertaisilta tai osoittaa olevansa rohkea.
Yleisimmät paikat viillellä ovat ranteet ja käsivarret. Kuitenkin on raportoitu viiltelyä myös niskaan, hiusten alle, kasvoihin, rintoihin, vatsaan, sukupuolielimiin, jalkoihin ja jalkapohjiin. Henkilöillä, jotka viiltävät muihin kuin näkyviin paikkoihin, on todettu olevan enemmän tunne-elämän ongelmia, dissosiatiivisia oireita ja itsemurha-ajatuksia.
Hoito

Jos nuoren huomataan viiltelevän, asia tulee ottaa puheeksi. Viiltelyn puheeksi ottaminen ei lisää itsemurhayrityksen riskiä, vaan yleensä nuori kokee itsetuhoisuuden puheeksi ottamisen helpottavaksi ja haluaa tulla autetuksi. Huono hoito tai asian huono käsittely vanhempien taholta voi kuitenkin lisätä viiltelyä. Vaikka viiltely ei automaattisesti kerro itsemurhavaarasta, se ei kuulu normaaliin nuoruusiän kehitykseen, vaan edellyttää tutkimuksia. Osa viiltelevistä nuorista tarvitsee psykiatrista arviota ja hoitoa, jonne tulee ohjata aktiivisesti. Itseään viiltelevän nuoren hoitoon ei ole Käypä hoito -hoitosuositusta. Usein nuoret eivät saa apua siitä huolimatta, että heidän itsetuhoisuudestaan tiedetään.
Nimenomaan viiltelyyn tehoavaa lääkehoitoa ei tunneta. Lääkehoidossa on kokeiltu useita lääkeaineryhmiä, mutta tulokset lääkkeiden tehosta ovat ristiriitaisia. Viiltely liittyy usein mielenterveyden häiriöihin, joten niiden asianmukainen lääkehoito on osa viiltelyn hyvää hoitoa.
Koska viiltelijältä uupuu usein kyky käsitellä sanallisesti tunteitaan ja kokemuksiaan, psykoterapeuttinen hoito on monesti hankalaa. Psykoterapian muodoista yhtäkään ei ole pystytty osoittamaan toista tehokkaammaksi viiltelyn hoidossa. Psykoterapeuttien suhtautuminen nuorten potilaidensa viiltelyyn vaihtelee: ote siihen voi olla hyvinkin aktiivinen, kun taas jotkut eivät kiinnitä viiltelyyn mitään huomiota, jollei se tule muuten esille terapian kuluessa.
Psykiatrinen osastohoito voi vaikuttaa potilaan tilaan viiltelyn osalta jopa negatiivisesti, sillä osastolla esiintyy viiltelyn tarttumisesta nuoresta toiseen. Viiltely osastolla lisääntyy henkilökunnan vaihtumisen ja lomien takia sekä viikonloppuisin, jolloin on vain vähän järjestettyä ohjelmaa ja on mahdollista eristäytyä omiin oloihinsa.