stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jani Toivola
Ura

Toivola opiskeli vuosina 1999–2002 New Yorkissa HB Acting Studiossa. Hän on esiintynyt tanssiteoksissa, televisiosarjoissa ja näytelmissä. 2000-luvun alussa Toivola toimi juontajana The Voice -musiikkikanavalla. Hän juonsi MTV3-kanavan lähettämää Idols-ohjelmaa talvella 2007 ja vuonna 2008 Ellen Jokikunnaksen ja Heikki Paasosen kanssa sekä Sub-kanavan Big Brother Extraa syksyllä 2009.
Toivola on toiminut myös yrittäjänä. Hän on Elämäntila Oy:n perustaja ja luova johtaja. Yrityksen alle kuuluivat sittemmin suljetut The Greendress -nimiset vaateliikkeet Helsingissä, Turussa ja Tampereella.
Ura > Politiikka

Vuoden 2011 vaaleissa Toivola valittiin vihreiden kansanedustajaksi Uudenmaan vaalipiiristä. Hän oli Suomen ensimmäinen tehtävässä toiminut tummaihoinen.
Keväästä 2013 Toivola oli vihreän eduskuntaryhmän toinen varapuheenjohtaja. Hän oli vaalikaudella 2011–2015 lakivaliokunnan ja työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan jäsen. Kaudella 2015–2018 hän oli puolustusvaliokunnan ja sivistysvaliokunnan jäsen.
Puheviestinnän opettajien yhdistys Logonomit valitsi Toivolan Vuoden puhujaksi 2011. Yhdistys kiitti Toivolaa hänen puheistaan erilaisuudesta sekä ihmisten hyväksymisestä ja kunnioittamisesta.
Toivola toimi vuoden 2014 seurakuntavaalien mainoskasvona. Hän erosi kirkosta vuonna 2010 Yle TV2:n niin sanotun Homoillan jälkeen, mutta liittyi takaisin kirkkoon tyttärensä kastamisen myötä.
Lokakuussa 2014 Toivola ilmoitti, ettei aio asettua ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Syyksi hän kertoi pienen lapsen yksinhuoltajuuden ja eduskuntatyön yhteensovittamisen vaikeuden. Helmikuussa 2015 hän kertoi asettuvansa sittenkin ehdolle. Toivola sai Uudenmaan vaalipiirissä vihreiden listalla eniten ääniä, 6 557, ja tuli valituksi toiselle kaudelle. Huhtikuussa 2015 hänet valittiin jatkamaan vihreän eduskuntaryhmän toisena varapuheenjohtajana. Toivola oli kansanedustajan työstään sairauslomalla masennuksen ja uupumuksen vuoksi joulukuusta 2016 heinäkuuhun 2017.
Toivola on toiminut Lasten ja nuorten säätiön hankkeissa ja tehnyt runsaasti kouluvierailuja. Näiltä kouluvierailuilta hänelle maksettiin vuosilta 2015–2016 palkkoita kaikkiaan 14 742 euroa. Toivola oli myös säätiön hallituksen jäsen 2015–2016. Toivola toimi vuoden 2018 Helsinki Priden suojelijana.
Toivola ei asettunut enää ehdokkaaksi vuoden 2019 eduskuntavaaleissa.
Ura > Etujen väärinkäytöt

Iltalehti kertoi syyskuussa 2018 eduskunnan taksikortin käyttöä selvittäneessä jutussaan Toivolan käyttäneen eduskunnan taksikorttia 20.4.2015 – 31.8.2018 välisenä aikana yhteensä 1 039 kertaa. Toivola käytti taksikorttia myös sairauslomansa aikana 45 kertaa.
Pari päivää myöhemmin Iltalehti kertoi Toivolan ilmoittaneen asuvansa Riihimäellä, jonka perusteella hän sai korotettua kulukorvausta 1 315,75 euroa kuussa. Riihimäen asunnon naapurit kertoivat lehdelle, että asunto on ollut tyhjillään ja myynnissä pari vuotta. Eduskunnan sivuilla ja Facebook-sivustolla Toivola ilmoitti kotikaupungikseen Helsingin. Syksyllä 2016 julkaistussa 3H+K -lehden haastattelussa Toivola kertoi asuvansa Taka-Töölössä, muutama kuukausi sen jälkeen, kun hän ilmoitti eduskunnalle asuvansa Riihimäellä. Kummastusta herätti myös että Toivolan tytär sai jatkaa helsinkiläisessä päiväkodissa määräysten vastaisesti, vaikka hänen virallinen osoitteensa oli Riihimäellä.
Toivola on tienannut Lasten ja nuorten säätiön hankkeissa kouluvierailuilla lähes 15 000 euroa. Säätiö oli jättänyt ilmoittamatta Toivolan saamat palkkiot, vaikka hän kuuluu säätiön lähipiiriin sen hallituksen jäsenenä. Myöhemmin Patentti- ja rekisterihallitus totesi, että Lasten ja nuorten säätiön toimintakertomukset vuosina 2015 ja 2016 antoivat riittävän informaation Toivolan palkkioista, eikä syytä lisäselvityksiin ollut.
Toivolan sidonnaisuusilmoituksissaan edustajantoimeen kuulumattomista tehtävistä antamat tiedot eivät vastanneet summia, jotka Lasten ja nuorten säätiö kertoo maksaneensa Toivolalle. Toivola on ilmoittanut maksavansa takaisin eduskunnan taksikortilla laskuttamiaan taksimatkoja. Hän on myös ilmoittanut siirtävänsä kirjansa takaisin Helsinkiin.
Vihreiden eduskuntaryhmän puheenjohtaja Krista Mikkonen on antanut Toivolalle "vakavat moitteet"  hänen toiminnastaan kansanedustajan tehtäviin sisältyvien etujen käytössä.
Yksityiselämä

Toivolan isä on kenialainen ja äiti suomalainen. Hän eli lapsuutensa yhdessä äitinsä kanssa Suomessa. Hän on avoimesti kertonut olevansa homoseksuaali.
Joulukuussa 2013 Toivola kertoi saaneensa marraskuussa tyttären.
Kesäkuussa 2020 Seiska ja Iltalehti uutisoivat, että luottokortti- ja pikavippiyritykset hakivat Toivolalta yhteensä yli 51 000 euron velkoja oikeusteitse yhteensä seitsemässä eri velka-asiassa. Toivola ei ollut vastannut yhteenkään jutuista määräaikaan mennessä. Lisäksi Toivolalla oli myös 3 700 euroa maksamatta jäänyttä jäännösveroa.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2003 | Kuilu mielessä |  |
| 2006 | Siilijuttu | bussinkuljettaja |
| 2010 | Päivät kuin unta | Miss Tampax |
| 2013 | Leijonasydän | Salif |
| 2017 | Onneli, Anneli ja salaperäinen muukalainen | Kissanmintun kaupunginjohtaja |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2005 | Kylmäverisesti sinun | Hannu |
| 2005 | Käenpesä | Samir Kibaki |
| 2006 | Osasto 5 | Ahmed Mattila |
| 2006 | Ähläm Sähläm | Heikki |
| 2008 | Röyhkeä diplomaatti | oma itsensä |
| 2009 | Big Brother Extra | juontaja |
| 2010 | Make Up | oma itsensä |
| 2010 | Lauantaiviihde | oma itsensä |
| 2011 | Tanssii tähtien kanssa | kilpailija |
| 2011 | Villa Helena | Emmanuelle |
| 2012 | Putous | Jeeveli |
| 2013 | Pakko tanssia | juontaja |
| 2021 | Kullannuput | Jyrki |
| 2022 | Sijainen | Vertti Mononen |
| 2023 | Masked Singer Suomi | Sudenkorento |
Teatteri

Sorsastaja, Suomen Kansallisteatteri (2006)
Hairspray, Helsingin kaupunginteatteri (2005)
Hair, Peacock-teatteri
Kirjat

Musta tulee isona valkoinen: Miten päästää irti pelosta ja häpeästä ja seistä omilla jaloillaan.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-358-1
Kirja tytölleni.  Helsinki:  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-43060-6
Poika ja hame.  (Kuvittanut Saara Obele)  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-38003-0
Rakkaudesta.  Helsinki:  Kosmos, 2021.  ISBN 978-952-352-091-2
Poika ja perhostunne.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-41941-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
.aspx Jani Toivola Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kemppi, Emilia: Miten minusta tuli minä, Jani Toivola Yle Uutiset.  7.6.2010 / päiv. 24.3.2016. Viitattu 9.5.2021.
Vihreän liiton kansanedustajat
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (10):  Alanko-Kahiluoto  Brax  Haapanen  Haavisto  Karimäki  Niinistö  Sinnemäki (2011–2015)  Soininvaara  Sumuvuori (2015)  Toivola  Tynkkynen 
1 2  Anni Sinnemäki valittiin Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi tammikuussa 2015, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Johanna Sumuvuori.  
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 2015–2019 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (15):  Aalto  Alanko-Kahiluoto  Haavisto  Halmeenpää  Hassi  Järvinen  Kari  Karimäki  Kasvi  Mikkonen  Niinistö  Parviainen  Toivola  Vartia  Yanar 
Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat
| n k Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (35):  Blomqvist  Brax  Feldt-Ranta  Gestrin  Guzenina-Richardson  Harkimo  Ihalainen  Jungner  Jurva  Juvonen  J. Jääskeläinen  P. Jääskeläinen  Kaikkonen  Karimäki  Katainen (2011–2014)  Kauma  Kuusisto  Lauslahti  Lehti  Lehtomäki  Lepomäki (2014-2015)  Lindtman  Matikainen-Kallström  Mäkelä  Mäkinen  Niikko  Niinistö  Nylander  Ruohonen-Lerner  Saarinen  Soini  Stubb  Toivola  Tolvanen  Uotila  Vahasalo 
| n k Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat 2015–2019 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (35):  Adlercreutz  Berner  Blomqvist  Elo  Feldt-Ranta  Guzenina  Haglund (2015–2016)  Harakka  Harkimo  Juvonen  Kaikkonen  Kasvi  Karimäki  Kauma (2017-2019)  Laiho (2018–2019)  Laukkanen  Lauslahti (2015–2018)  Lehti  Lepomäki  Lindtman  Meri (2015–2019)  Multala  Mykkänen  Mäkelä (2015–2017)  Niikko  Niinistö  Nylander  Rehn-Kivi (2016–2019)  Rinne  Ruoho  Ruohonen-Lerner (2015)  Räsänen  Toivola  Tolvanen  Soini  Stubb (2015–2017)  Vahasalo (2018–2019)  Vanhanen  Viljanen  Uotila 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Eduskunta
Mebe

Mebe, oikealta nimeltään Mebest Abdullah Rasid, on Suomen kurdeihin  kuuluva koomikko. Hän tekee stand upia ja julkaisee koomisia videoita.
Mebe aloitti stand upin tekemisen vuonna 2012. Hän on esiintynyt myös Uusi päivä -televisiosarjassa.
Mebe tekee stand upia pääosin suomeksi, mutta vuonna 2024 hän alkoi tehdä stand upia myös kurdin kielellä. Hän on esiintynyt kurdiksi Suomessa ja Ruotsissa.
Hänellä on Suomen hauskimmat mamut -niminen komediaklubi, jonka hän perusti syksyllä 2018.
Mebe muutti Suomeen perheensä kanssa 1990-luvulla Kurdistanista Halabdjan kaupungista.
QF 2 naulan Mk II

QF 2 naulan Mk II oli Vickersin valmistama 40 millimetrin nestejäähdytteinen Vickers-Maxim mekanismilla varustettu ilmatorjuntatykki, jonka piipun pituus oli 39 kaliiperia. Ase oli lähinnä suurennettu versio Vickersin QF 1 naulan Maxim tykistä.
Britannian kuninkaallinen laivasto tilasi vuonna 1915 risteilijöille ja sitä pienemmille aluksille soveltuvan ilmatorjunta-aseen. Alun perin aseessa käytettiin käsisyöttöisiä 35-ammuksen kankaiseen vyöhön ladattuja ammuksia, mikä myöhemmin korvattin metallilinkeistä koostuvilla vöillä. Skaalaus jätti sulkujärjestelmän mekaniikan heikohkoksi ja vikaherkäksi.
Tykkejä valmistettiin noin 7 000 kappaletta ja sitä käytettiin keisarillisen Japanin laivastossa nimellä 40 mm/62 "HI" Shikiselvennä. Lisäksi ase oli käytössä Italian kuninkaallisessa laivastossa ja Suomen laivastossa.
HMS Armeria (K187)

| HMS Armeria |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  17. syyskuuta 1940
Laskettu vesille:  16. tammikuuta 1941
Palveluskäyttöön:  28. maaliskuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  925 t
Pituus:  62,48 m
Leveys:  10,11 m
Syväys:  4,14 m
Koneteho:  2 750 shp
Nopeus:  16 solmua (30 km/h)
Miehistöä:  87
Aseistus
Aseistus:  1 x BL 4″/L45 (102 mm) Mk IX -tykki 1 x DP 3″/L50 -tykki 2 x kaksiputkista 20 mm ilmatorjuntatykkiä 2 x Mk II syvyyspomminheitintä, joihin yhteensä 40 syvyyspommia
HMS Armeria (viirinumero K187) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1941 valmistunut Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 8. huhtikuuta 1940 Belfastista Harland and Wolffilta, missä köli laskettiin 17. syyskuuta 1940 telakkanumerolla 1098. Alus laskettiin vesille 16. tammikuuta 1941 ja valmistui reilua kuukautta myöhemmin 28. maaliskuuta.
Palvelus

Alus myytiin 1948.
Raudun taistelu

Raudun taistelu oli Suomen sisällissodan aikainen taistelu, joka käytiin Karjalankannaksella sijainneessa Raudun pitäjässä 20. helmikuuta – 5. huhtikuuta 1918. Pietarin läheisyyden vuoksi enemmistö punaisten puolella taisteluun osallistuneista joukoista oli venäläisiä. Valkoisten voittoon päättynyt Raudun taistelu oli Tampereen ja Viipurin taistelujen ohella yksi sisällissodan verisimmistä. Sen kaksi viimeistä päivää olivat koko sodan ankarimpia yhteenottoja kaikki rintamat mukaan lukien.
Taustaa

Suomen sisällissodan taisteluista Raudun tekee erikoiseksi se, että siihen osallistui huomattavasti enemmän venäläisiä kuin millään muulla sodan rintamalla. Myös sisällissodan aikana kaatuneista venäläisistä lähes puolet kuoli nimenomaan Raudun rintamalla. Puna-armeijan sotilaita oli Raudussa enimmillään samaan aikaan noin 1 500, mikä oli yli puolet punaisen osapuolen kokonaisvahvuudesta. Bolševikkien Rautuun kohdistaman kiinnostuksen taustalla oli huoli Pietarin turvallisuudesta. Saksan ja Venäjän välinen aselepo oli päättynyt 18. helmikuuta eli kolme päivää ennen Rautuun tehtyä hyökkäystä. Neuvosto-Venäjän johto halusi sulkea vielä rakenteilla olleen Pietari–Hiitola-radan, jotta Suomen valkoisten kanssa läheisissä suhteissa olevat saksalaiset eivät pystyisi hyökkäämään sen kautta Pietariin. Venäläiset päättivät katkaista radan Suomen puolelta rajaa, jotta he saisivat myös Suomen punaiset mukaan puolustamaan Pietaria.
Valkoisten puolelta taisteluihin osallistui suojeluskuntalaisia, jääkäreitä sekä kutsuntojen kautta värvättyjä asevelvollisia. Heidän vastassaan oli Suomen punakaartien ja puna-armeijan lisäksi myös Venäjältä saapuneita vapaaehtoisia vallankumouksellisia sekä Pietarin suomalaisen punakaartin miehiä. Paikallisia asukkaita kummallakaan puolella sotiminen ei sen sijaan pahemmin kiinnostanut. Rajaseudun asukkaina he olivat perinteisesti olleet kosketuksissa myös venäläisten kanssa, joten sota pelkästään haittasi rautulaisten elinkeinoja.
Kiivaimmat taistelut keskittyivät rakenteilla olevalle Raudun rautatieasemalle 4.–5. huhtikuuta. Se oli tarkoitettu suureksi tulliasemaksi Pietarista Vaasaan johtavalle oikoradalle, jonka rakentaminen aloitettiin vuosikymmenen alussa. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä rakennustyöt olivat keskeytyneet, niin että Raudussa oli valmiina pari kilometriä pitkä asema-alue useine puolivalmiine tiilirakennuksineen. Ne tarjosivat asemalle linnoittautuneille punaisille hyvät puolustusasemat.
Osapuolet ja vahvuudet > Valkoiset

Valkoisten Karjalan ryhmän ylipäällikkönä toimi jääkärimajuri Aarne Sihvo. Rautuun sijoitettujen suojeluskuntalaisten johtajana toimi aluksi insinööri Kyösti Kehvola, kunnes 8. maaliskuuta hänen tilalleen tuli jääkärikapteeni Evert Ekman ja viikon kuluttua edelleen Karjalan armeijakunnan 1. rykmenttiä komentanut ratsumestari Georg Elfvengren. Maaliskuun viimeisenä päivänä rintamalle saapui myös jääkärimajuri Lennart Oeschin johtama 8. jääkäripataljoona, joka oli kuitenkin alistettu Elfvengrenin komentoon.
Punaisten hyökkäyksen alkaessa 20. helmikuuta Raudussa oli ainoastaan 85 suojeluskuntalaista, mutta päivää myöhemmin he saivat Antreasta vahvistuksekseen 300 miehen vahvuisen joukon. Viikon kuluttua valkoisia oli Raudussa noin 500. Maaliskuun 25. päivänä alkaneeseen valtausoperaatioon osallistui 2 000 valkoista.
Valkoisilla oli pulaa miehistä ja he joutuivatkin turvautumaan myös asevelvollisuuslain mahdollistamiin kutsuntoihin. Tämäkään ei ollut helppoa, sillä valkoisten hallitseman alueen asevelvollisissa oli paljon punaisten sympatisoijia. Esimerkiksi Pohjois-Karjalasta värvätyistä miehistä yli 200 jouduttiin riisumaan aseista, kun he olivat junamatkan aikana laulaneet työväenlauluja ja lietsoneet kapinaa. Rintamalle saavuttuaan heidät määrättiin korjaamaan vaurioitunutta rautatiesiltaa. Miehistöluetteloihin oli jo lähtöpaikkakunnalla Nurmeksessa merkitty nimien perään joko P (”punikki”), PP (”paha punikki”) tai PPP (”pirun paha punikki”).lähde?
Osapuolet ja vahvuudet > Punaiset

Raudun aseman vallanneiden suomalaisten punakaartilaisten ylipäällikkönä oli aluksi Johan A. Palmu. Venäläista osastoa johti bolševikkivallankumouksellinen M. V. Prigorovski, joka ennen Rautuun saapumistaan oli toiminut Pietarin hallintorakennuksen Taurian palatsin komendanttina. Palmu syrjäytettiin tehtävästään kuitenkin jo 27. helmikuuta, jolloin uudeksi ylipäälliköksi nimitettiin Heikki Kaljunen. Hänen tilalleen tuli 13. maaliskuuta Oskar Rantala, joka puolestaan vaihdettiin jo kolmen päivän kuluttua Raudun punakaartilaisten viimeiseksi ylipäälliköksi jääneeseen Arvid Leinoseen. Rintaman todellinen komentaja oli kuitenkin koko ajan Prigorovski. Lisäksi taistelusuunnitelmia laati Pietarin sotilaspiirin päällikkö K. S. Jeremejev, joka ilmeisesti johti Raudun operaatiota myös henkilökohtaisesti maalis–huhtikuun vaihteessa ennen ratkaisutaistelujen alkua. Punakaartin komppanianpäälliköinä toimivat muun muassa Hjalmar Eskelinen, Eino Kaiho, Juho Nygren, August Junell ja Evert Laine.
Taistelujen alkaessa oli punaisten vahvuus noin tuhat miestä ja vajaan viikon kuluttua he saivat Pietarista vielä 600 hengen lisävahvistuksen. Maaliskuun toisella viikolla punaisia oli noin 2 200, joista 1 800 oli venäläisiä. He kuitenkin poistuivat Raudusta ilmeisesti 12. maaliskuuta, jolloin Saksan ja Neuvosto-Venäjän välinen Brest-Litovskin rauhansopimus tuli voimaan. Tilalle siirrettiin alun perin Vilppulan rintamalle aiottu Pietarin suomalaisen punakaartin 1. komppania. Maaliskuun lopussa punaiset suunnittelivat suurhyökkäystä ja Rautuun saapui jälleen runsaasti venäläisiä joukkoja, vastoin Brest-Litovskin rauhansopimusta. Jeremejev rikkoi tietoisesti myös Leninin 1. huhtikuuta antamaa käskyä olla lähettämästä lisäjoukkoja Suomeen. Jeremejevin aikomuksena oli toimittaa punaisille apuvoimia aina Tampereelle saakka.lähde? Ratkaisutaistelujen käynnistyessä Raudussa oli noin 1 200 venäläistä ja 700 suomalaista. Punakaartien yksiköt koostuivat Pietarin suomalaisen punakaartin jäsenten lisäksi suurimmaksi osaksi muualta Suomesta tulleista rautatietyöläisistä, jotka olivat rakentamassa Pietarin ja Hiitolan välistä rataa. Paikallisia asukkaita ei mukana juurikaan ollut. Lisäksi joukossa oli joitakin Venäjältä punakaartien riveihin saapuneita vapaaehtoisia vallankumouksellisia,lähde?
Sotatoimet > Ensimmäiset yhteenotot

Ensimmäiset yhteenotot Raudussa nähtiin heti sisällissodan syttymisen jälkeen, kun jääkäri Viljo Hämäläisen johtama suojeluskuntaosasto teki Sakkolan Kiviniemestä käsin tiedusteluretken Rautuun ja onnistui vangitsemaan paikallisen punakaartin päällikön sekä työväenyhdistyksen puheenjohtajan. Lisäksi he rikkoivat junarataa Raasulin kylän suunnassa ja onnistuivat myös hajottamaan vaihteita Raudun asemalla.
Sotatoimet > Punaiset valtaavat Raudun aseman

Raudun hyökkäys oli osa punaisten helmikuun offensiivin II vaihetta, jonka tavoitteena oli aluksi edetä Sakkolan Kiviniemeen ja jatkaa edelleen Vuoksen pohjoisrannan kautta kohti Antreaa ja punaisten pääjoukkoja. Offensiivin kaikkien neljän osaston piti aloittaa hyökkäys 21. helmikuuta, mutta jokainen osasto aloitti kuitenkin oman hyökkäyksensä aivan eri aikaan. Vaikka suunnitelma oli laadittu punaisten Viipurin esikunnassa, toimivat Raudun suunnassa olleet venäläiset joukot kuitenkin varsin omavaltaisesti, tukeutuen Pietarin sotilaspiirin sodanjohtoon.
20. helmikuuta Raasulin asemalle saapui Pietarista noin 1 000 punaisen ryhmä, joka muodosti offensiivin 1. osaston eli ns. Raasulin ryhmän. Punaiset aloittivat hyökkäyksen vuorokautta myöhemmin etenemällä kohti 30 kilometrin päässä sijaitsevaa Rautua. Vastassa oli aluksi vain 85 suojeluskuntalaista, jotka vetäytyivät nopeasti rautatieasemalle. Seuraavana päivänä heidän avukseen saapui Antreasta vajaan 300 miehen lisäjoukko, joka miehittivät aseman sekä pitäjän kirkonkylän.
Helmikuun 23. päivän aamuna punaiset aloittivat asemaa vastaan suurhyökkäyksen kahdella 120 miehen vahvuisella komppanialla, joiden päällikköinä olivat Johan A. Palmu ja M. V. Prigorovski. Kiivaiden taistelujen jälkeen punaiset onnistuivat saamaan haltuunsa rautatieaseman lisäksi myös läheisen Maanselän kylän. Tämän jälkeen punaiset vetivät suurimman osan joukoistaan Raudun asemalle ja aloittivat sen linnoittamisen. Aseman ympärille muodostui valkoisten hevosenkengän muotoinen saartorengas, joka oli avoinna kaakkoon Pietarin suuntaan. Iltapäivällä 27. helmikuuta punaiset yrittivät miehittää Raudun kirkonkylää ja Leinikylää, mutta valkoiset onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Maaliskuun alkupäivinä punaiset yrittivät vielä hyökätä valkoisten selustaan Valkjärven kautta, kuitenkaan onnistumatta suunnitelmassaan. Tämän jälkeen taistelut Raudussa muuttuivat kolmen viikon ajaksi muiden Keski-Kannaksen rintamien tapaan asemasodaksi, jossa punaiset kuitenkin tekivät jatkuvia iskuja valkoisten saartorengasta vastaan.
Sotatoimet > Valkoisten vastahyökkäykset

Maaliskuun jälkipuoliskolla valkoisten Karjalan ryhmän komentajana toiminut Aarne Sihvo sai tiedon venäläisten suunnittelemasta suurhyökkäyksestä. Pietarin sotilaspiirin ylipäällikkö K. S. Jeremejev oli tuolloin käynyt esikuntineen tutustumassa Raudun tilanteeseen ja ilmeisesti laatinut suunnitelman hyökkäyksestä. Valkoiset tekivät nopeasti päätöksen omasta suurhyökkäyksestään, jonka tarkoituksena oli aluksi katkaista Pietariin johtava rata ja näin estää punaisten huolto sekä myöhemmin tuhota saartorenkaan sisällä olevat joukot.
Valkoiset aloittivat operaationsa 25. maaliskuuta. Palkealan kylästä käsin he tekivät aluksi hyökkäyksiä Raasuliin sekä Metsäpirtin pitäjässä sijainneeseen Viisjoen kylään, jossa valkoiset tuhosivat tärkeän rautatiesillan. Lisäksi he iskivät Neuvosto-Venäjän puolelle, hävittäen Lempaalan rautatieaseman. Elfvengrenin johtama Karjalan Armeijakunnan 1. Rykmentti aloitti samana päivänä hyökkäyksen Raudun asemalle linnoittautuneita punaisia vastaan, mutta valkoiset joutuivat lopulta vetäytymään. Alex Halosen toimittaman Suomen luokkasota -teoksen mukaan valkoisten ensimmäinen hyökkäys taukosi vasta 44 tunnin yhtämittaisen taistelun jälkeen.
27. maaliskuuta valkoiset valtasivat Maanselän ja onnistuivat katkaisemaan rautatien kolme kilometriä Raudun eteläpuolelta. Myös Raudun kirkko tuhoutui taistelujen aikana. Elfvengren yritti uutta hyökkäystä Raudun asemaa vastaan 30.–31. maaliskuuta, mutta sekään ei tuonut tulosta. Lennart Oeschin johtama 8. jääkäripataljoona puolestaan lähti liikkeelle maaliskuun viimeisen päivän aamuna ja sulki vuorokautta myöhemmin saartorenkaan myös Pietarin puolelta. Huhtikuun 2. päivänä valkoiset valtasivat katkaistulta radalta suistuneen punaisten panssarijunan, josta he saivat saaliiksi muun muassa viisi konekivääriä ja useita tykkejä. Punaiset yrittivät välittömästi junan takaisinvaltausta 300 miehen voimin, mutta valkoiset saivat kiivaan taistelun jälkeen pidettyä sen hallussaan.