stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesiherneet
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Utricularia
Suomen Lajitietokeskus: Vesiherneet – Utricularia
Funet: Vesiherneet (Utricularia)
ITIS: Utricularia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Utricularia (englanniksi)
Flora of China: Utricularia (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161195  Wikispecies: Utricularia  APDB: 195756  APNI: 110132  CoL: 85JD  eFloraSA: Utricularia  EoL: 59012  EPPO: 1UTRG  FloraBase: 22078  FNA: 134270  FoAO2: Utricularia  FoC: 134270  GBIF: 3172398  GRIN: 12602  iNaturalist: 57861  IPNI: 23929-1  IRMNG: 1097705  ISC: 55962  ITIS: 34443  NBN: NHMSYS0000464740  NCBI: 13747  NZOR: 61f6d6bc-ac3b-4a4b-8489-0506b2870bc1  Open Tree of Life: 512422  Paleobiology Database: 319864  PLANTS: UTRIC  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30001688-2  Tropicos: 40022335  VASCAN: 1803  VicFlora: 318a5dd0-f2d7-48d0-8492-6962be3e3fce  WFO: wfo-4000039907  WoRMS: 1415756
Vesiperhoset

| Vesiperhoset |
| --- | --- |
 Siiviläsirvikäs (Hydropsyche sp.)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Vesiperhoset Trichoptera  Kirby, 1813
Alalahkot
 Annulipalpia  Integripalpia  Spicipalpia 
Katso myös
   Vesiperhoset Wikispeciesissä   Vesiperhoset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
2 cm pituinen loimuhiidekkään (Agrypnia varia) toukka puutarhalammessa.
Vesiperhoset eli sirvikkäät (Trichoptera) on hyönteisten lahko. Vesiperhoset ovat läheistä sukua perhosille, mutta lenninsiivet (ptera) eivät ole suomupeitteiset vaan karvaiset (trichos). Maailmanlaajuisesti lajeja tunnetaan toistaiseksi yli 12 600 ja uusia lajeja löytynee vuosittain. Suomessa tavattavaan lajistoon on toistaiseksi kirjattu 218 lajia 18 heimosta. Geneettisten erojen perusteella lajisto voidaan jakaa kolmeen alalahkoon: Annulipalpia, Integripalpia ja Spicipalpia, viimeisen jakautuessa ilmeisesti useampaan osaan. Suomessa tavataan niin päivä- kuin yöaktiivisiakin lajeja.
Vesiperhosten ja oikeiden perhosten viimeisen yhteisen esi-isän (lahko Amphiesmenoptera) esiintymisajankohtaa ei tunneta kovinkaan tarkoin, mutta varhaisimmat fossiilijäänteet vesiperhosista tunnetaan triaskaudelta. Eriytyminen lienee tapahtunut vesiperhosten esi-isien erikoistuttua viettämään toukkavaiheensa vedessä, kun nykyisten perhosten esivanhemmat elivät toukkina kostean karikkeen ja sammalikon joukossa.
Koko ja ulkonäkö

Täysikasvuiset vesiperhoset muistuttavat pieniä tai keskikokoisia, ruskeansävyisiä perhosia. Vesiperhosten väritys vaihtelee, mutta on muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta melko vaatimaton. Lenninsiipiä on useimpien hyönteisten tapaan kaksi paria ja hyönteisen levätessä ne laskostuvat jyrkän harjakatteisesti takaruumiin peitoksi. Siivet ovat kalvomaisen läpikuultavat ja niistä kasvaa harvakseltaan karvoja. Etu- ja takasiivet ovat erikokoiset takasiipien pinta-alan ollessa suurempi. Elävältä yksilöltä takasiipiä on kuitenkin vaikeaa nähdä muuten kuin lennossa. Etusiipien perusväri on lajista riippuen kellertävä, okranruskea, punaruskea, tummanruskea, harmaa, harmaanmusta tai musta. Monilla lajeilla on etusiiven pohjaväristä erottuvaa, vaaleaa tai tummaa kirjailua, tummia täpliä (stigma) tai vaaleita lautumia. Takasiivet ovat tavallisimmin kirkkaat.
Aikuisten vesiperhosten kokomääreenä käytetään yleisesti etusiiven pituutta. Kaikkein pienimmillä pikkusirvikkäillä etusiipi on vaivoin 2,5 mm:n pituinen kun kookkaimmilla jalosirvikkäillä se on jopa 35 mm pitkä.
Verkkosilmät ovat suuret ja päälaella ovat usein karvapeitteen peittämät kolme pistesilmää. Tuntosarvet ovat rihmamaiset ja niiden pituus vaihtelee heimoittain laajassa skaalassa; pikkusirvikkäillä ne ovat enintään puolet etusiiven pituudesta kun taas eräillä sarvisirvikkäiden lajeilla jopa 5 kertaa etusiiven pituiset. Jalat ovat pitkät ja soveltuvat hyvin kävelemiseen. Vesiperhosten säärissä on selvästi erottuvat kannukset (tibial spur), jotka ovat usein tärkeitä lajinmäärityksen kannalta.
Elinkierto

Vesiperhosen toukat eli sirvit kehittyvät muutamaa trooppista ryhmää lukuun ottamatta makeassa vedessä. Niillä ei ole verkkosilmiä vaan pelkät pistesilmät ja hengittäminen tapahtuu joko ihon läpi tai kiduksilla. Lajista riippuen toukka vaatii seisovaa tai virtaavaa vettä. Myös vesistön luonteella (lampi, järvi, puro, joki jne.) on suuri merkitys eivätkä eri biotooppien lajit useinkaan tule toimeen vääräntyyppisessä vesistössä.
Alalahkon Integripalpia lajien toukat rakentavat pehmeän takaruumiinsa suojaksi muun muassa kivenmurusista, lehdenliisteistä ja puutikuista koostuvan toukkasuojuksen, jonka kera ne mönkivät ravinnonhaussa. Useimmat Annulipalpia-ryhmän edustajat kutovat kivenkoloihin ja vesikasvustoon sukutyypillisen seittipyydyksen tai -suojan. Spicipalpia-ryhmän koskisirvikkäät ja osin pikkusirvikkäätkin liikkuvat ilman seittisuojuksen turvaa. Toukkakehitysvaiheita on useimmiten puolenkymmentä, harvoin tätä enemmän. Valtaosalla lajeista kehityskaari on yksivuotinen, hyvin harvoilla lajeilla kaksivuotinen. Toukka talvehtii. Kehityksensä päätteeksi toukka sommittelee kivenmurusista koteloitumissuojan ja sulkeutuu sen sisälle kutomaansa kotelokehtoon (Annulipalpia, Spicipalpia) tai käy muodonvaihdoksensa läpi ilman kotelokehtoa toukkasuojuksessaan (Integripalpia). Muodonvaihdoksen päätteeksi kotelo ui joko pintakalvoon tai rantaan ja kuoriutuu kotelonahkastaan aikuiseksi vesiperhoseksi.
Vesiperhosten pariutumiskäyttäytyminen on hyvin moni-ilmeinen. Monilla lajeilla pariutumista edeltää koiraiden sakea kosiolento joko rantapuiden kupeella ja latvuksilla (muun muassa siiviläsirvikkäät), tai vedenpinnan tuntumassa (sarvisirvikkäät). Kosiolennon koreografia on monesti lajityypillinen, mikä edesauttaa oikean lajikumppanin tunnistamista. Rantakasvuston suojissa pariutuvat lajit löytävät toisensa joko feromonien avulla tai viestimällä lajinomaisella väristelyllä oman laatunsa kumppanille. Eräillä väristelijöillä on takaruumiin alapinnalla pitkähköt teräväkärkiset rummutuspiikit. Kumppanin löydyttyä pari viettää lajinomaisen ajan kopulana takaruumiin kärjet vastakkain. Eräillä sarvisirvikkäillä pariutuminen on ohi parissa minuutissa. Kahden suomalaisen syyssirvikäslajin parittelu voi kestää jopa vuorokausia.
Vesiperhosnaaras laskee yleensä munansa joko lennosta vapaaseen veteen takaruumiinsa kastamalla (dippaaminen) tai kiinteältä alustalta ryömien sukeltamalla, jolloin ne asettelevat munat tai munaryhmät koskikivien ja liekopuiden rakoihin tai vesikasvien varsille. Muutamat lajit (suvuissa Nemotaulius ja Glyphotaelius) munivat munarykelmänsä veden päälle ulottuvan kasvin lehdelle, mistä kehittyvät pikkutoukat joko pudottautuvat tai huuhtoutuvat sadeveden mukana veteen. Eräät lampareissa ja puroissa viihtyvät lajit (muun muassa suvut Hydatophylax, Anabolia, Asynarchus) laskevat munansa vesirajan kosteaan sammaleeseen, törmäliejuun tai kuivahtavan lammikon paljastuneelle pohjalle, jossa munat joko talvehtivat tai kehittyvät toukiksi syyssateiden myötä.
Aikuisia vesiperhosia on lennossa erityisesti loppukesällä. Monet lajit ovat aktiivisia öisin ja lentävät helposti kirkkaiden valojen luokse.
Ravinto

Vesiperhostoukkien suuosat ovat purevat. Ravinnonkäyttötavan mukaan vesiperhoset voidaan jakaa laiduntajiin, siivilöijiin, pilkkojiin ja petoihin.
Laiduntajat nakertavat periphytonlevästöä, liekopuiden pintasolukkoa, sienieläimiä, tai imeksivät kasvien solunesteitä.
Siivilöijät nauttivat pyydysverkolle ajautuvaa kasvilahoa, mikroskooppisia vesiselkärangattomia ja hyönteistoukkia.
Pilkkojat järsivät pohjalle vajoavaa lehtiainesta, vesikasveja ja jotkut jopa puuainestakin. Ryhmässä monia kaikkiruokaisia (omnivoreja)
Pedot saalistavat hyönteistoukkia ja makroskooppisia vesiselkärangattomia, ja eräät niistä syövät tilaisuuden tullen myös kalanraatoja.
Aikuiset vesiperhoset eivät nauti kiinteää ravintoa. Vaikka suuosat ovat periaatteessa purevat, aikuisen hyönteisen suun rakenne on voimakkaasti surkastunut, eikä esimerkiksi leukoja ole lainkaan. Suu kuitenkin mahdollistaa veden, meden ja kasveista pintaan tihkuvien nesteiden nauttimisen nestehukan ehkäisemiseksi.
Aiheesta muualla

Vesiperhoset (Arkistoitu – Internet Archive)
Vesiperhosten suomenkielisiä nimiä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Salokannel, Juha & Mattila, Keijo: Suomen vesiperhoset : Trichoptera of Finland.  Helsinki:  Hyönteistarvike TIBIALE Oy, 2018.  ISBN 978-952-68504-1-2
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q184616  Wikispecies: Trichoptera  ADW: Trichoptera  AFD: Trichoptera  BOLD: 99  BugGuide: 5233  CoL: TR2  EoL: 1101  EPPO: 1TRCPO  Fauna Europaea: 12238  Fauna Europaea (new): 59fc6420-b683-4bff-96d7-1624e68ec260  GBIF: 1003  iNaturalist: 62164  IRMNG: 11007  ITIS: 115095  NBN: NHMSYS0000841057  NCBI: 30263  NZOR: 08d2b869-dfac-446a-8699-771ebed52c2f  Open Tree of Life: 457402  Paleobiology Database: 134123  Plazi: 9F3E87DD-562B-FFD0-E89A-FF5AFA17F95D  Tree of Life: 8230  WoRMS: 160252
Montcléra

| Montcléra |
| --- | --- |
 Saint-Capraisin kirkko ja kaupungintalo
 Montcléra
 Koordinaatit: 44°37′16″N, 1°12′40″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Oksitania
Departementti:  Lot
Arrondissementti:  Gourdon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  20,9 km²
Väkiluku (2021):  257 
 – Väestötiheys:  12 as./km²
Kunnan numero:  46200
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Montcléra (oksitaaniksi Montclarat) on kunta Lounais-Ranskassa Lotin departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee noin 23 kilometriä Gourdonin kaupungista lounaaseen.
Keskiajalla kunnan asukkaat kokivat useita sotia ja ryöstöjä erilaisissa valtataisteluissa. Satavuotisessa sodassa (1337–1453) koko Montcléra tuhoutui ja muuttui asumattomaksi. Kunta sai kuitenkin uudisasukkaita muualta Quercystä, jotka alkoivat viljellä maata ja rakentaa kaupunkia uudestaan. Montcléran maapohja on rautapitoista, ja kunnan alueelle rakennettiin useita takomoita, joiden tuottamasta raudasta voitiin valmistaa maataloustyökaluja, keittiövälineitä ja nauloja.
Château de Montcléra on rakennettu 1400-luvun lopulla, ja sen linnoitetut osat ovat peräisin 1500-luvun lopulla käydyn Ranskan uskonsotien ajalta. Se luokiteltiin ja rekisteröitiin historialliseksi muistomerkiksi vuosina 1925 ja 1929. Linna on yksityinen asuinpaikka.
Tyyliltään romaaninen Saint-Caprais'n kirkko on rakennettu 1100-luvulla. Rakennusta on uusittu eri aikoina, ja sitä reunustavat sivukappelit ovat 1400-luvulta. Kirkkoa laajennettiin vuonna 1870.
Château de Montcléra
Château de Montcléran linnoitettu portti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Montcléra Wikimedia Commonsissa
Karvapallolause

Epäonnistunut yritys kammata karvainen pallo sileäksi, tuloksena molemmille navoille jääneet tupsut.
Algebrallisen topologian karvapallolause sanoo, että jokainen pallopinnan jatkuva tangenttivektorikenttä katoaa ainakin yhdessä pisteessä. Siis jos f on jatkuva kuvaus 2-pallolta S2 avaruuteen R3, niin jossakin pallon pisteessä p kuvaus f(p)=0. Lauseen esitti Henri Poincaré 1800-luvun lopulla ja todisti ensimmäisenä Brouwer vuonna 1912.
Tangenttivektorikentän nollapiste esitettynä lapsen hiuksissa.
Karvainen torus on helppo saada sileäksi.
Käytännön johtopäätöksiä

Lauseelle saadaan säätieteellinen tulkinta ajattelemalla tuulta maanpinnan tangenttivektorikenttänä. Lauseen mukaan aina jossakin maan pinnalla on täysin tyyntä.
Lauseen nimi viittaa siihen johtopäätökseen, ettei karvaisen pallon tukkaa voi kammata täysin sileäksi, koska loppujen lopuksi aina johonkin kohtaan muodostuu hiuspyörre.lähde?
AltCensored

| AltCensored |
| --- | --- |

Verkkosivusto:  altcensored.com
Tyyppi:  Videopalvelu
Kielet:  englanti
Avattu:  helmikuu 2019
Similarweb-sija:  226 028. (lokakuu 2023)
Nykyinen tila:  aktiivinen
AltCensored on videoiden jakamissivusto. Se luotiin helmikuussa 2019. Sivuston perustajien mukaan syynä sen perustamiseen on YouTuben käytäntö poistaa videot, jotka rikkovat jatkuvasti muuttuvia ja mielivaltaisesti pakotettuja yhteisön sääntöjä, samalla kun materiaalin tekijät "itsesensuroivat" yhä enemmän välttääkseen varoituksia ja kanavien sulkemista.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
/ AltCensored Facebookissa
AltCensored Twitterissä
Vesuvius

Vesuvius (oikeanpuolimmainen huippu) Napolista katsottuna.
| --- | --- |
Tyyppi:  kerrostulivuori
Sijainti:  Italiassa, lähellä Napolin kaupunkia.
Vuoristo:  Campanian antiapenniini (d) 
Korkeus merenpinnasta:  1 281 m (mittaus vuodelta1944)
Prominenssi:  1 232  m 
Suojelualue:  Vesuviuksen kansallispuisto (en) 
Purkautunut viimeksi:  1944
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vesuvius (ital. monte Vesuvio) on tulivuori Campaniassa Italiassa Napolinlahden rannikon lähellä Napolista yhdeksän kilometriä itään.
Vesuvius on 1 281 metriä korkea ja rakenteeltaan keilamainen kerrostulivuori, jollaisia on mannerlaattojen rajalla. Vesuvius on rakentunut muinaisen Monte Somman tulivuoren kalderaan, joka on alkanut kehittyä vähitellen noin 17 000 vuotta sitten.
Vesuvius on purkautunut tuhoisasti useita kertoja, ja sitä pidetään Euroopan vaarallisimpana tulivuorena. Purkauksista tunnetuin on vuoden 79 purkaus, joka hautasi Pompejin ja Herculaneumin kaupungit. Vuoden 1944 purkauksen jälkeen vuori on ollut rauhallinen, mutta uusi purkaus on odotettavissa ennen pitkää. Vesuviuksen rinteillä sijaitsee useita kaupunkeja, ja useita miljoonia ihmisiä asuu mahdollisten purkausten vaikutusalueella.
Piirteet

Vesuvius sijaitsee vulkaanisesti aktiivisella alueella, jossa Apulian ja Adrian mikrolaatat liikkuvat länteen Apenniinien niemimaan kohdalla, ja vastakkaiset laatat liikkuvat itään. Vesuviuksen purkaukset johtuvat Afrikan laatan työntymisestä Euraasian laatan alle. Afrikan laatta sulaa maan syvyyksissä ja nousee ylös andesiittisena, sitkeänä laavana.
Vesuvius on noussut edeltäjänsä Monte Somman kalderaan. Somman kerrostulivuori alkoi kohota paikalle noin 37 000 vuotta sitten. Se oli aluksi korkea kartio, kunnes se romahti useissa suurissa purkauksissa epäsymmetriseksi kalderaksi viimeistään 18 000 vuotta sitten suuressa purkauksessa. Somman kalderan pohjoinen ja koillinen reuna ovat säilyneet Vesuviuksen ympärillä. Kalderan matalammat eteläinen ja lounainen reuna ovat peittyneet Vesuviuksen purkausten nostattaman materiaalin alle. Lopullisesti ne hautautuivat vasta 1900-luvun alussa. Eteläisen osan mataluuden vuoksi Vesuviuksen purkaukset ovat olleet tuhoisia etenkin vuoren eteläpuolella.
Somma–Vesuviuksen perusta sijaitsee merenpinnan alapuolella. Vesuviuksen pääkartio Gran Cono nousee nykyisin 1 281 metrin korkeuteen. Sitä ympäröivät Somman kalderan reunat nousevat 1 132 metrin korkeuteen. Vesuviuksen ja Somman välissä on Valle dell’Inferno -laakso, joka jakautuu lännempänä Atrio del Cavallo- ja Fosso della Vetrana -laaksoiksi. Näitä laaksoja pitkin on usein virrannut laavaa purkausten aikana.
Vesuviuksen korkeus on vaihdellut vuosituhansien aikana. Joissain purkauksissa vuoren huippu on romahtanut, ja toisinaan vuoren korkeus on jälleen kasvanut. Vaikka Vesuvius purkautui useasti vuosien 1631–1944 välillä, vuoresta tehtyjen maalausten perusteella sen ulkonäkö ei tänä aikana juurikaan muuttunut. Vuori oli korkeimmillaan vuonna 1905, jolloin se nousi 1 335 metrin korkeuteen. Seuraavana vuonna tapahtunut purkaus ja sitä seurannut maanvyörymä pudottivat korkeuden 1 186 metriin, kunnes vuoden 1944 purkauksessa vuori kasvoi nykyiseen 1 281 metrin korkeuteensa.
Vesuvius purkautuu keskikohdastaan, ja sivupurkaukset ovat harvoin tuottaneet uusia kartioita. Vuoren eteläpuolella on 80 metrin korkuinen kartio Camaldoli tella Torre. Il Viulo ja Fossa Monaca purkautuivat noin vuonna 1000 ja 1760.
Vesuviuksen rinteet ovat vulkaanisen tuhkan ansiosta hyvin viljavat, ja niillä on viini- ja hedelmätarhoja. Vesuviuksen viini tunnetaan nimellä Lacrima Christi. Viljelysten yläpuolella kasvaa tammea ja kastanjaa. Somman rinteillä metsiköt yltävät aina huipulle saakka, mutta muualla puusto muuttuu pensaikoksi 600 metrin yläpuolella. Vesuviuksen purkauskartion ylärinteillä ja Somman sisärinteillä maa on lähes paljasta, koska kasvillisuus kuolee pois vuoren aktiivisina kausina kaasujen vaikutuksesta. Ennen vuoden 1631 purkausta kraatterissa oli metsiä ja kolme järveä.
Vesuvius satelliittikuvassa Napolinlahden rannikolla.
Vesuvius etualalla, takana Somman kalderan reunat.
Kraatteri lähikuvassa.
Näkymä kraatterin sisään.
Purkausten historia

Esihistoriallisella ajalla Vesuvius purkautui vuoden 16 000 eaa. jälkeen myös ainakin vuosina 6000 eaa. ja 1800 eaa.
Historiallisella ajalla Vesuvius on purkautunut useita kertoja. Tunnetuin purkaus tapahtui syksyllä 79 jaa. Silloin purkaus tuhosi Pompejin ja Herculaneumin kaupungit ja tappoi tuhansia ihmisiä. Purkauksen kuuluisin uhri oli Plinius vanhempi, roomalainen kirjailija ja luonnontieteilijä.
Ennen vuoden 79 purkausta Vesuvius oli tiettävästi ollut vuosisatojen ajan rauhallinen. On kuitenkin mahdollista, että vuori oli purkautunut myös 700-luvulla eaa. ja vuonna 217 eaa.
Vuoden 79 purkauksen jälkeen Vesuvius oli tiettävästi aktiivinen vuosina 80–120, 170–235, 300-luvun lopulla, 472, 536, 685, 787, 968, 991, 999, 1006–1007, 1037, 1139, 1350 ja 1500. Sen jälkeen vuori hiljeni joksikin aikaa.
Uudelta ajalta Vesuviuksen purkaukset tunnetaan luotettavammin kuin keskiajalta. Suurin purkaus vuoden 79 jälkeen tapahtui vuonna 1631. Tässä purkauksessa kuoli 4 000 ihmistä. Vuodesta 79 alkaen purkauksia oli ollut vain ajoittain, mutta vuodesta 1631 vuoteen 1944 niitä oli säännöllisemmin. Vuori purkautui jälleen vuosina 1707, 1737, 1754, 1760, 1767, 1779, 1794, 1822, 1839, 1850, 1855, 1858, 1861, 1872 sekä vuosien 1875–1906 välillä.
Vuoden 1906 purkaus alkoi 4. huhtikuuta ja päättyi 23. huhtikuuta. Useita satoja ihmisiä kuoli lähiseudun kylissä ja Napolissa. Vuori madaltui 115 metrillä, ja huipun kaldera kasvoi 700 metrin levyiseksi ja 600 metrin syvyiseksi. Tämän jälkeen purkaukset vaimenivat hiukan.
Vuoden 1944 purkaus alkoi 18. maaliskuuta ja loppui 29. maaliskuuta. Edellisen suuren purkauksen jälkeen täyttynyt kaldera tyhjeni, ja uusi kraatteri syntyi 200 metriä edellisen eteläpuolelle. Se on noin 500 metriä leveä ja 300 metriä syvä. Purkaus tuhosi San Sebastiano al Vesuvion ja Massa di Somman kylät ja osan San Giorgio a Cremanon kylästä.
Vuoden 1944 purkaus on toistaiseksi viimeinen, ja siitä alkanut rauhallinen kausi on nykyajan selvästi pisin. Vuori on kuitenkin edelleen vaarallinen. Ei tiedetä, kestääkö hiljentyminen vain joitain vuosia vai useita vuosisatoja.
Populaarikulttuurissa

Vesuvius ja etenkin sen purkaus vuonna 79 esiintyvät monessa elokuvassa, kuten Pompeji (2014), Matka maan keskipisteeseen (2008) sekä joukko Pompeijin viimeiset päivät -nimisiä elokuvia, jotka perustuvat Edward Bulwer-Lyttonin romaaniin vuodelta 1834.
Caroline Lawrencen nuorille suunnatun Roomalaismysteerit-kirjasarjan toinen osa Vesuviuksen salaisuudet käsittelee Vesuviuksen purkausta ja sarjan kolmas kirja Pompeijin merirosvot purkauksen jälkeistä aikaa.
Aku Ankka -sarjakuvissa Vesuvius tunnetaan Milla Magian kotipaikkana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesuvius Wikimedia Commonsissa
Vesuviuksen äskeinen purkaus. Tanskalaisen geologin, tri Victor Madsenin y.m. mukaan, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 23.06.1929, nro 25, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vesuviuksen purkauksen vuonna 79 vaikutusalue.
Vesuvius esiin kaivetusta Pompejista katsottuna.
Vesuviuksen purkaus 26. huhtikuuta 1872.
Laavavirta San Sebastianon kadulla Vesuviuksen purkautuessa maaliskuussa 1944.
Palaiókastro

Palaiókastro (kreik. Παλαιόκαστρο) tai Paliókastro (Παλιόκαστρο tai Παληόκαστρο) (”Vanha linna”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Palaiókastro, kylä Sámoksen saarella Anatolikí Sámoksen kunnassa Etelä-Egean saarten alueella
Palaiókastro eli Kastrí, saari Dodekanesian saariryhmässä Kosin etelärannikolla
Palaiókastro eli Palionavaríno, keskiaikainen linna lähellä Pýloksen kaupunkia
Paliókastro, Tríkalan kunnan kunnallisyksikkö Tríkalan alueyksikössä Thessalian alueella
Palaiókastro, antiikin Arkesseian kaupungin paikka ja sen arkeologinen kohde Kárpathoksen saarella
Palaiókastro, antiikin Asean kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Trípolin kunnassa
Palaiókastro, antiikin Kytheran kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Kytheran saarella
Palaiókastro, antiikin Folegandroksen kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Folégandroksen saarella
Palaiókastro, antiikin Kisthenen/Megisten kaupungin paikka Kastelórizon saarella
Palaiókastro, antiikin Methanan kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Troizinía-Méthanan kunnassa
Palaiókastro, antiikin Nisyroksen kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Nísyroksen saarella
Palaiókastro, antiikin Pellanan kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Spártin kunnassa
Palaiókastro, antiikin Pronnoin kaupungin akropolis ja sen arkeologinen kohde Kefalonián saarella
Palaiókastro, antiikin aikainen Leroksen kaupunkiin liittynyt linnoituspaikka Xirókampoksen kylässä Léroksen saarella
Palaiókastro, toinen antiikin Samen kaupungin kahdesta akropoliista ja sen arkeologinen kohde Kefalonián saarella
Palaiókastro, antiikin aikaisen kaupungin oletettu paikka Mýkonoksen saarella
Palaiókastro, keskiaikaisen Gerákin linnan kukkula Lakoniassa Peloponnesoksella
Palaiókastro, kukkula Psarán saarella
Paliókastro, Kímoloksen saaren korkein kohta
Madiran

| Madiran |
| --- | --- |
 Yleiskuva kunnasta
 vaakuna
 Madiran
 Koordinaatit: 43°32′58″N, 0°03′28″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Oksitania
Departementti:  Hautes-Pyrénées
Arrondissementti:  Tarbes
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15,0 km²
Väkiluku (2021):  426 
 – Väestötiheys:  28 as./km²
Kunnan numero:  65296
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Madiran on kunta Lounais-Ranskassa Hautes-Pyrénées'n departementissa Oksitanian alueella. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Tarbes'n kaupungista pohjoiseen.
Madiranin historia alkaa 1000-luvulla, jolloin benediktiinimunkit perustivat sinne luostarin. Sainte-Marien kirkko on entinen luostarikirkko, ja se on ollut historiallisen kulttuuriperinnön luettelossa vuodesta 1996 lähtien.
Talous

Madiranin kunta on viinintuotantoaluetta, ja siellä valmistettu Madiran (AOC) -viini on saanut alkuperäsuojan. Viinin valmistuksessa käytetään alkuperäistä ja harvinaista rypälelajikketta tannatia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madiran Wikimedia Commonsissa
Neidonhuivio

| Neidonhuivio |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Matarakasvit Rubiaceae
Alaheimo::  Ixoroideae
Suku::  Huiviot Mussaenda
Laji::  frondosa
Kaksiosainen nimi
 Mussaenda frondosa  L. 
Katso myös
   Neidonhuivio Wikispeciesissä   Neidonhuivio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neidonhuivio (Mussaenda frondosa) on matarakasvien (Rubiaceae) heimoon, huivioiden (Mussaenda) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on ainavihanta pensas, joka voi kasvaa korkeimmillaan noin kolme metriä korkeaksi.
Neidonhuivio on subtrooppisten ja trooppisten alueiden kasvi ja sitä kasvaa luontaisena Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Sitä tavataan Intiassa, Sri Lankassa, Nepalissa, Vietnamissa ja Indonesiassa.
Neidonhuiviota kerätään luonnosta syötävien lehtiensä vuoksi sekä erilaisiin lääkinnällisiin tarkoituksiin. Esimerkiksi kasvin juuria on käytetty lepran torjuntaan ja kasvin lehdistä valmistettua juomaa on käytetty kehossa sisäloisina olevien matojen häätöön. Kasvin kukat ovat puolestaan diureettisia ja niitä on käytetty yskän hoitoon. Lisäksi sitä kasvatetaan koristekasvina puutarhoissa.