stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lea Karvonen
Historia

Lea Karvosen nimen keksivät Tammen pääkielentarkastaja Taito Otava ja käännöskirjatoimittaja Jarl Hellemann vuonna 1948. Pyrkimyksenä oli kehittää mahdollisimman luonteva suomalainen nimi, joka ei yhdistyisi aiempiin suomennoskirjallisuuden tekijöihin. Alun perin salanimelle keksittiin myös miehinen vastine Leo Karvonen, joka olisi keskittynyt miehille suunnattuihin kirjoihin kuten seikkailukertomuksiin ja jännitysromaaneihin. Tälle ei kuitenkaan ilmennyt tarvetta, eikä Leo Karvosen nimeä käytetty kuin kerran, vuoden 1955 suomennoksessa Rolle Tillmanin dekkarista Murha ilman ruumista. Sen sijaan Lea Karvonen otettiin nopeasti käyttöön. Ensimmäinen salanimeä hyödyntänyt julkaisu oli Eeva Joenpellon vuonna 1948 ilmestynyt Netta Muskett -käännös Uusia polkuja. Kaikkiaan Netta Muskettin 61:stä käännetystä teoksesta 25 julkaistiin Lea Karvosen suomentajanimellä. Vastaavasti Enid Blytonin laajasta lastenkirjatuotannosta Lea Karvosen nimellä käännettiin yli kaksikymmentä. Joissakin tapauksissa kustantaja tarjosi ansioituneille kääntäjilleen salanimen suojissa tehtäviä Blytonin kaltaisia kevyitä välitöitä myös palkkioina, sillä käännöspalkkiot määritettiin liuskamäärän mukaan ja kevyttä tekstiä oli joutuisampaa kääntää.
Aina salanimen käyttämisen syynä ei ollut kirjan viihteellisyys. Esimerkiksi syksyllä 1955 Tammi halusi julkaista mahdollisimman nopeasti käännöksen Françoise Saganin kohuromaanista Bonjour tristesse (Tervetuloa ikävä). Pätevää ranskantaitoista kääntäjää ei kuitenkaan ollut juuri silloin tarjolla, joten Eeva Joenpelto suostui suomentamaan teoksen ruotsinnoksen pohjalta. Ruotsin käyttämistä välikielenä ei kuitenkaan haluttu paljastaa, eikä Joenpelto tunnetusti osannut ranskaa, joten suomentajan henkilöllisyys salattiin Lea Karvosen nimimerkillä.
Eräitä salanimeä käyttäneitä suomentajia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Karvonen on saanut lähes kaikki Suomen kirjallisen kulttuurin palkinnot, mutta vaatimattomuuttaan hän ei niitä vastaanottaessaan ole käyttänyt nimeä Lea Karvonen. | ” |
–  Karvosen 50-vuotisen ”uran” kunniaksi vuonna 1998 Helsingin Sanomissa julkaistussa leikkimielisessä artikkelissa viitattiin monien salanimeä käyttäneiden suomentajien ansioituneisuuteen.
Kaikkiaan salanimeä Lea Karvonen on käyttänyt kerran tai useammin noin kolmekymmentä eri suomentajaa. Heitä ovat muun muassa:
Helvi Erjakka
Toini Havu
Jarl Hellemann
Eeva Joenpelto
Aira Kolula-Sinervo
Marja Niiniluoto
Eila Pennanen
Vappu Roos
Liisa Ryömä
Reijo Karvonen

Reijo Olavi Karvonen (s. tammikuussa 1953 Kuusamo) on suomalainen laulaja, jonka levytysura alkoi vuonna 1975. Hän levytti 1970-luvun lopulla kaksi sooloalbumia ja lisäksi yhden Ikaros-yhtyeen jäsenenä. Ikaros oli vuonna 1978 Suomen edustajana Intervision laulukilpailussa. Samana vuonna Seija Simola edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa Karvosen säveltämällä ja osin sanoittamalla kappaleella ”Anna rakkaudelle tilaisuus”.
Karvonen on työskennellyt yli 30 vuotta musiikin opettajana. Hän on toiminut myös tuottajana ja vuonna 2008 Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis ry:n toiminnanjohtajana sekä eri tehtävissä koululaiskonsertteja järjestävässä Konserttikeskuksessa.
Diskografia

Tulossa (1975)
Kuka lohduttaisi Nyytiä? (1979)
Aiheesta muualla

Reijo Karvosen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Reijo Karvosen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Popparin takatukka säilyy toistaiseksi. Helsingin Sanomat 26.1.2013.
Kartago liekeissä

| Kartago liekeissä> Cartagine in fiamme |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Carmine Gallone
Käsikirjoittaja:  Carmine Gallone, Ennio De Concini, Duccio Tessari
Perustuu:  Emilio Salgarin romaaniin
Tuottaja:  Carmine Gallone
Säveltäjä:  Mario Nascimbene
Kuvaaja:  Piero Portalupi
Leikkaaja:  Nicolò Lazzari
Tuotantosuunnittelija:  Guido Fiorini
Pukusuunnittelija:  Veniero Colasanti
Lavastaja:  Guido Florini
Pääosat:  José Suarez, Anne Heywood, Daniel Gélin, Pierre Brasseur, Ilaria Occhini
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Lux Film, Produzione Gallone, Lux C.C.F.
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:  29. tammikuuta 1960 (Italia) 25. marraskuuta 1960 (Suomi)
Kesto:  117 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  542 969 870 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kartago liekeissä (videolevityksessä Liekehtivä Karthago, ital. Cartagine in fiamme, ransk. Carthage en flammes) on vuonna 1960 valmistunut italialais-ranskalainen elokuva, joka tyylilajiltaan edustaa historia-aiheista peplumia. Emilio Salgarin romaaniin perustuvan elokuvan on ohjannut Carmine Gallone. Sen pääosia esittävät José Suarez, Anne Heywood, Daniel Gélin, Pierre Brasseur ja Ilaria Occhini.
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat kolmanteen puunilaissotaan vuonna 146 eaa. Karthagosta karkotettu kenraali Hiram palaa kaupunkiin tapaamaan rakastettuaan Ophiria. Hän pelastaa Baalin uhrialttarilta roomalaisen Fulvian, joka on hoitanut häntä haavoittuneena. Hiram estää nuorelle soturille Tsourille luvatun Ophirin häät, mutta jää temppelikaartin komentajan Phegorin vangiksi. Hiramiin rakastunut Fulvia lupautuu Phegorin rakastajattareksi auttaakseen Hiramin pakoon. Roomalaisten hyökätessä Hiram asettuu Karthagon armeijan johtoon. Tsour kaatuu taistelussa, Hiram ja Ophir pakenevat laivalla turvaan ja vaille vastarakkautta jäänyt Fulvia vetää roomalaisten kanssa juonitelleen Phegorin mukanaan palavan kaupungin liekkeihin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pierre Brasseur  | … |  Sidone   |
|  Daniel Gélin  | … |  Phegor   |
|  Anne Heywood  | … |  Fulvia   |
|  Ilaria Occhini  | … |  Ophir   |
|  Paolo Stoppa  | … |  Astarito   |
|  José Suarez  | … |  Hiram   |
|  Erno Crisa  | … |  Hasdrubal   |
|  Cesare Fantoni  | … |  Assian   |
|  Ivo Garrani  | … |  Thala   |
|  Mario Girotti  | … |  Tsour   |
|  Edith Peters  | … |  Sarepta   |
|  Aldo Silvani  | … |  Hermon   |
|  Gianrico Tedeschi  | … |  Eleo   |
|  Mario Passante  | … |     |
|  Guido Celano  | … |     |
|  Audrey McDonald  | … |     |
|  Renato Terra Caizzi  | … |     |
|  Piero Pastore  | … |     |
|  Piero Giacogni  | … |     |
|  Achille Majeroni  | … |     |
|  Walter Grant  | … |     |
|  Andrea Scandurra  | … |     |
|  Furio Meniconi  | … |     |
|  Mario Meniconi  | … |     |
|  Clarissa Corner  | … |     |
|  Amedeo Trilli  | … |     |
|  Nino Musco  | … |     |
|  Nadia Lara  | … |     |
|  Augusto Belardelli  | … |     |
|  Lina De Rossi  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Veteraaniohjaaja Carmine Gallonen Kartago liekeissä on aikansa italialainen suurtuotanto. Se kuvattiin Rooman Cinecittàssa 70 millimetrin Super Technirama -laajakangastekniikalla Technicor-väreissä ja stereoäänellä varustettuna. Pääosia esittivät eurooppalaiset tähtinäyttelijät ja avustajia oli tuhansia. Ohjaaja itse oli jo aiemmin tehnyt puunilaissodista kertovan elokuvan Scipio Africanus, Afrikan valloittaja (1937).
Elokuva on komeasti lavastettu ja sujuvasti etenevä mahtipontinen spektaakkeli, joka tuo uskottavasti esille tuhoon tuomitun kaupungin epätoivon. Sen puutteita ovat yli 70-vuotiaan ohjaajan staattinen kamera sekä näyttelijäkunnan puuttuva karisma. Kuriositeettina on mainittu Mario Girottin eli Terence Hillin varhainen rooli Tsourina.
Kaupallisesti Kartago liekeissä oli vain kohtalainen menestys. Se oli Italiassa kauden 37. katsotuin elokuva ja keräsi lopulta 543 miljoonan liiran pääsylipputulot. Ranskassa sen näki yli puolitoista miljoonaa katsojaa.
DVD-julkaisut

Elokuva on saatavilla saksalaisen Sunfilm Entertainment/Savoy Filmin laadultaan kohtalaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää saksan-, englannin- ja ranskankieliset ääniraidat.
Aiheesta muualla

Kartago liekeissä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kartago liekeissä Elonet.
Pentti Karvonen (juoksija)

Pentti Karvonen
Pentti Kalevi Karvonen (15. elokuuta 1931 Koivisto – 12. maaliskuuta 2022 Porvoo) oli suomalainen kestävyysjuoksija. Hänen päämatkansa oli 3 000 metrin estejuoksu, jolla hän juoksi kahdesti virallisen maailmanennätyksen.
Ura

Kuusiston Kilpaa, Kaarinan Uraa, Lopen Laakaa ja Porvoon Urheilijoita urallaan edustanut Karvonen nousi juoksijana huipulle vuonna 1954, jolloin hän paransi 3 000 metrin estejuoksun ennätystään yli puoli minuuttia. Kesäkuussa hän juoksi Varsovassa ajan 8.56,6 alittaen kaikkien aikojen toisena suomalaisena yhdeksän minuutin rajan, ja heinäkuun Jugoslavia-maaottelussa Helsingissä hän saavutti ajan 8.48,6. Dortmundissa käydyssä Saksan ja Suomen välisessä maaottelussa hän juoksi maailman kaikkien aikojen parhaan ajan 8.41,4, mutta tulosta ei hyväksytty ennätykseksi, koska vesihaudassa oli liian vähän vettä ja sen reunassa oli alastuloa helpottava turvematto. Kalevan kisoissa Karvonen saavutti Olavi Rinteenpään takana hopeaa ajalla 8.54,4 ja sijoittui Bernin EM-kilpailuissa neljänneksi ajalla 8.55,2. Maastojuoksussa hän saavutti pitkällä matkalla SM-hopeaa ja joukkuemestaruuden.
Vuonna 1955 Karvonen juoksi kaksi estejuoksun virallista maailmanennätystä. Helsingissä 1. heinäkuuta hän teki tuloksen 8.47,8 ja paransi kaksi viikkoa myöhemmin Oslossa aikaan 8.45,4. Oslossakin vesihaudassa oli alun perin liian vähän vettä, mutta asia korjattiin nopeasti ennen kuin juoksijat saapuivat toista kertaa kohdalle ja Karvosen ennätys hyväksyttiin. Kumpikaan hänen tuloksistaan ei kuitenkaan ollut Suomen ennätys, sillä Olavi Rinteenpää oli juossut paremmin vuonna 1953 ennen kuin maailmanennätyksiä alettiin virallisesti noteerata. Karvonen voitti vuonna 1955 Suomen mestaruuden estejuoksussa ja maastojuoksun pitkällä matkalla (maastossa myös joukkuehopeaa).
Vuonna 1956 Karvonen sairasteli ja joutui mahahaavaleikkaukseen. Hän palasi juoksijana Suomen huipulle vasta vuonna 1960, jolloin hän voitti esteissä toisen Suomen mestaruutensa. Rooman olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä ajalla 9.04,8. Vuoden 1961 Kalevan kisoissa hän saavutti vielä esteissä pronssia. Maastojuoksussa hän voitti joukkuekultaa vuonna 1960 ja sijoittui henkilökohtaisella pitkällä matkalla viidenneksi vuonna 1960, kuudenneksi vuonna 1961 ja neljänneksi vuonna 1962.
Karvonen edusti Suomea vuosina 1954–1955 ja 1959–1962 yhteensä 16 maaottelussa, joista yksi lasketaan B-maaotteluksi. Hän toimi Suomen Urheiluliiton lajivalmentajana vuosina 1964–1965 ja 1967–1975. Myöhemmin hän on toiminut SUL:n johtotehtävissä: hallituksen jäsenenä 1970–1983 ja 1988–1995 (varapuheenjohtajana 1981–1983 ja 1989–1995), liittovaltuuston jäsenenä 1985–1987 ja 1996–1998 (varapuheenjohtajana 1987) sekä Uudenmaan piirin puheenjohtajana 1970–1988. Hän on toiminut 2000-luvulla Suomen Kyykkäliiton puheenjohtajana.
Pentti Karvosen veli Reino Karvonen saavutti SM-pronssia este- ja maastojuoksussa ja hänen poikansa Teuvo Karvonen juoksi 1970-luvun lopulla esteissä ennätyksekseen ajan 8.51,87.
Henkilökohtaiset ennätykset

1 500 metriä: 3.56,2
3 000 metriä: 8.22,4
5 000 metriä: 14.35,2
10 000 metriä: 31.04,8
3 000 metrin esteet: 8.45,4
Aiheesta muualla

Pentti Karvonen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Kasari (kulttuuri)

Kasari on slangi-ilmaus, joka tarkoittaa 1980-luvun populaarimusiikkia ja tyyliä. Se on lyhenne sanasta kahdeksankymmentäluku. Sanan käyttö liittyy pääosin siihen, että eräät 1980-luvun musiikkityylit ovat tulleet uudestaan muotiin 2000-luvulla. Kaapelikanava MoonTV esitti 2000-luvun alussa musiikkiohjelmaa nimeltä Kasari, jossa näytettiin 1980-luvun tunnettuja musiikkivideoita.
1980-luvun musiikista on julkaistu myös useita kokoelma-albumeita, joiden sisältö koostuu lähinnä elektronisesta popmusiikista. 1980-luvulla syntyi monia uudenlaisia metallimusiikin tyylilajeja ja jo olemassa ollut heavy metal -musiikki kehittyi. Tätä musiikkia kutsutaan usein kasariheviksi. Myös 1980-luvun suosituista tietokonepeleistä on julkaistu uusia PC-koneille sopivia versioita.
Aiheesta muualla

80's Rocks -sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
1980-luvun musiikkia soittavia nettiradioita
Kirjallisuutta

Poijärvi, Sari & Westö, Kjell: Kasari – Kun pyörähdin pyörässä näin.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25564-2
Sivonen, Henna-Kaisa: Kasarikirja.  Jyväskylä:  Atena, 2008.  ISBN 978-951-796-555-2
Rafael Karsten

| Rafael Karsten |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. elokuuta 1879 Koivulahti
Kuollut: 21. helmikuuta 1956 (76 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Edvard Westermarck
Oppilaat:  Arne Runeberg
Tutkimusalue:  uskontotiede, filosofia
Tunnetut työt:  The Civilization of the South American Indians (1926)
Sigfrid Rafael Karsten (16. elokuuta 1879 Koivulahti – 21. helmikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen uskontotieteilijä ja filosofi.
Elämä

Rafael Karsten syntyi hyvin uskonnolliseen kotiin. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Klas Edvin Karsten (1836–1908) ja Maria Augusta Emilia (Emma) (1837–1920), o.s. Cajanus. Hän valmistui Wasa Svenska Lyceumista 1899 ja aloitti filosofian opinnot Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa Helsingissä. Karsten valmistui yliopistosta 1902. Vuonna 1903 hän aloitti ensimmäisessä työssään British Museumissa. Hän jatkoi opintoja sekä British Museumissa (1906–1907, 1909–1910), mutta opiskeli myös oikeusfilosofiaa Berliinissä (1906, 1907, 1910) ja moraali- ja yhteiskuntafilosofiaa Pariisissa (1906).
Filosofina Karsten oli Edvard Westermarckin oppilas. Jo opiskeluaikoinaan hän alkoi etsiä inhimillisiä selityksiä uskonnoille teologisten sijasta. Hän arvosteli kristinuskoa ja sen perusteita ja oli vaatimassa uskonnonvapautta maahan. Vuonna 1905 hän väitteli väitöskirjalla The Origin of Worship: A Study in Primitive Religion, joka pyrki selvittämään uskontojen alkuperää.
Karsten osallistui yliopistopiireissä vuonna 1905 perustetun Prometheus-seuran toimintaan.
Teoksessaan Pakanuus ja kristinoppi (1910) Karsten pyrki osoittamaan, kuinka kristinusko on kehittynyt läheisessä suhteessa Vähä-Aasian ”pakanallisiin” uskontoihin. Karsten arvosteli myös kristillistä moraalia. Karstenin mukaan yliluonnollinen oppirakennelma yhdistettynä henkiseen suvaitsemattomuuteen tuotti vääräuskoisten vainoja. Reformaatiossa tilanne muuttui vain siten, että ”erehtymättömän kirkon sijaan saatiin erehtymätön kirja”. Valtiokirkko oli Karstenille alistamisen tunnus, joka ”tukahduttaa kaikkia itsenäisen ajattelemisen ilmauksia”.
Karsten meni naimisiin Margit Boldtin kanssa 5. joulukuuta 1921. Karsten julkaisi tutkimuksiaan 1920- ja 30-luvulla ja osallistui useisiin kansainvälisiin konferensseihin. Hän myös matkusteli Etelä-Amerikassa tutkimassa intiaaneja ja heidän uskontojaan. Harvinaisen lämpimänä kesänä 1927 hän matkusti Petsamoon tutkimaan kolttasaamelaisia ja heidän uskontoaan. Vuonna 1931 Karsten kirjoitti ensimmäisen suomenkielisen uskontotieteen menetelmäoppaan Uskontotieteen perusteet. Hän hoiti Helsingin yliopistossa käytännöllisen filosofian professuuria vuosina 1922–1946.
Vanhemmiten Karstenin kritiikki kristinuskoa ja sen perusteita kohtaan laimeni. Hän kuoli äkillisesti vuonna 1956.
Kielentutkija Torsten (Tor) Evert Karsten (1870–1942) oli Rafael Karstenin veli.
Muuta

Karstenin on väitetty olleen esikuvana Hergén Tintti-sarjakuvatarinassa Särkynyt korva esiintyvälle Ridgewell-hahmolle, joka on Etelä-Amerikan intiaanien keskuudessa asuva ja kadonneeksi luultu tutkimusmatkailija. Sarjakuvatutkija Reijo Vallan mukaan hahmolla ei kuitenkaan näytä olevan suoraa yhteyttä Karsteniin ja esikuvana on saattanut olla joku muu.
Kirjallisuutta

Aho, Jouko: ”Karsten, Rafael (1879–1956).”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 15–16.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Gothóni, Raili – Gothóni, René: Rafael Karsten bland indianfolken i Sydamerika.  (Skrifter utgivna av Svenska folkskolans vänner, 218 (SFV:s biografiserie nr. 15))  Helsingfors:  Svenska folkskolans vänner, 2018.  ISSN 1456-8233  ISBN 978-952-7076-38-5
Salomaa, Ilona: Rafael Karsten (1879–1956) as a Finnish scholar of religion: The life and career of a man of science.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2002.  ISBN 952-91-4423-7  Teoksen verkkoversio (pdf). (englanniksi)
Salomaa, Ilona: Valkoinen intiaani: Tutkimusmatkailija Rafael Karstenin elämä.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 1332)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011.  ISBN 978-952-222-288-6
Löytönen, Markku ja Jäntti, Riikka (kuvitus): Viidakkotanssi: Tutkimusmatkaaja Rafael Karsten Ecuadorissa.  (Lasten tietokirja)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-840-4
Aiheesta muualla

Filosofia.fi. (Arkistoitu – Internet Archive)
Rafael Karstenin Etelä-Amerikka-tutkimukset. Kulttuurien museo.
Karsten Ylen Elävässä arkistossa.
Suomalaisia tutkimusmatkailijoita – Rafael Karsten. Yle Areena / Radio 1.
Karsten, Rafael hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Rafael Karstenin lehtiartikkeleita:
Amatzonivirran päänmetsästäjien luona. Iltalehdelle kirjoittanut prof. Rafael Karsten, Iltalehti 06.05.1929, nro 103, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Perulainen inkakulttuuri nykyaikaisten tutkimusten valossa, Helsingin Sanomat, 21.11.1937, nro 315, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Luettelo pikkuplaneetoista: 17001–18000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 17001:stä ja päättyen 18000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Karyanda

| Karyanda> Καρύανδα.Sijainti |
| --- | --- |
 Karyanda
Koordinaatit:  37°9′42″N, 27°31′46″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Salih Ada (Salih Adasi), Muğla
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karyanda (m.kreik. Καρύανδα, lat. Caryanda) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Salih Ada) Kaariassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Saari sijaitsee lähellä nykyistä Muğlan maakunnan Kuyucak Mevkiin kylää.
Maantiede

Karyandan poliksen kaupunkikeskus sijaitsi alun perin Karyandan eli Taramptoksen saarella Myndoksen ja Bargylian välillä Kaarian rannikon edustalla. Kaupungilla oli suojaisa ankkuripaikka. Pseudo-Skylaks kuvaa Karyandan olleen saari, kaupunki ja satama. Karyandan kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen pienikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu alle 25 neliökilometriä.
Myöhemmin kaupungin asukkaat siirtyivät mantereen puolelle uuteen kaupunkiin, (Karyanda) Neapoliihin. Se sijaitsi myös Myndoksen ja Bargylian välillä mutta lännempänä lähellä nykyistä Göliä (Göltürkbükü). Myöhemmissä kaupungin sijaintipaikan kuvauksissa Strabonilla ja Stefanos Byzantionlaisella esiintyy sana ”järvi” (λίμνη, limnē), joka on joskus korjattu tekstissä ”satamaksi” (λίμην, limēn). Korjaus on kuitenkin ilmeisesti väärä, sillä nykyisen Gölin lähellä on järvi; lisäksi on huomautettu, että limnē saattoi viitata myös merenlahteen.
Historia

Karyandan historiasta tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Kaupungin väestö koostui osaksi kreikkalaisista ja osaksi seudun ei-kreikkalaisesta väestöstä. Karyandasta oli kotoisin arkaaisella kaudella 500- ja 400-lukujen eaa. taitteessa elänyt Skylaks, joka suoritti tutkimusmatkapurjehduksen Indus-joella Persian kuningas Dareioksen käskystä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Karyandeus (Καρυανδεύς).
Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Karyanda kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 452/451–415/414 eaa. Kaupunki löi omaa pronssirahaa noin 300–200-luvuilla eaa. Karyandan siirtäminen uuteen paikkaan, Neapoliihin, mantereen puolelle ajoitetaan hellenistiselle kaudelle 200-luvun eaa. alkuun.
Rakennukset ja löydökset

Karyandan paikalta on löydetty paljon rakennusten jäänteitä. Kaupunki on ollut ympäröity muurein, joista on säilynyt paremmin noin 160 metriä pitkä osuus pohjois-eteläsuuntaista muuria. Löytöihin lukeutuu myös keramiikkaa pääasiassa 300-luvulta eaa.
Karjalan väestömuutos 1600-luvulla

Väritetyt alueet kuuluivat Ruotsille vuonna 1658: Käkisalmen lääni väritetty tummanvihreällä.
Karjalan väestömuutos 1600-luvulla tapahtui Ruotsin saatua Stolbovan rauhassa 1617 alueikseen muun muassa koko Käkisalmen läänin. Ruotsin hallintoaikana 1600-luvulla suurin osa alueen ortodoksisesta kantaväestöstä pakeni laittomasti Venäjälle. Tilalle muutti väestöä pääosin Savosta ja vanhastaan Ruotsille kuuluneesta Viipurin Karjalasta. Vuosisadan loppuun mennessä alueen väestö oli muuttunut karjalaa puhuvista ortodokseista luterilaisiin talonpoikiin. Ortodoksiväestön joukkopaon syynä olivat enimmäkseen verotus ja ankarat katovuodet, mutta myös kulttuuriset ja uskonnolliset syyt.
Käkisalmen lääni 1600-luvun alkupuolella > Emämaan suhde provinsseihin

Ruotsi provinsseineen muodosti 1600-luvulla enemmän ryvästyyppisen valtion kuin homogeenisen suurvallan. Provinssien kulttuurit, hallintotavat ja uskonnot poikkesivat sekä toisistaan että emämaasta, vaikka hallinto pyrkikin integraatioon. Keskushallinto haki yhtenäistämiseen eri provinsseissa erilaiset ratkaisut. Stolbovan rauhassa 1617 saadut Käkisalmen lääni ja Inkerinmaa liitettiin ruotsalaisen tuomiovallan, virkamieshallinnon ja kirkollisen järjestyksen piiriin, mutta poliittista edustusta valtiopäivillä ne eivät saaneet. Sen sijaan alueen huomattavan suurelle ortodoksiväestölle myönnettiin uskonnonvapaus. Yhtenäisen valtiouskonnon periaatteesta huolimatta ratkaisu ei ollut poikkeuksellinen, sillä myös talouselämää hyödyttäville kalvinisteille ja Narvan anglikaaneille sallittiin uskonnonharjoitus. Ruotsin keskusvallan päävastustajia olivat katoliset.
Käkisalmen lääni 1600-luvun alkupuolella > Talous ja maanomistusolot

Alue oli pahoin köyhtynyt 1500-luvun lopun 25-vuotisen sodan (pitkän vihan) aikana, eikä keskusvallalla ollut suuria odotuksia taloudellisista tuotoista. Vuosina 1618-1630 lääni oli vuokrattuna sotamarsalkka Jakob De la Gardielle. Menettely koko läänin vuokraamisen suhteen ei ollut epätavallinen; valtion kannalta näin saatiin nopeasti ja vähillä panostuksilla istutettua ruotsalainen hallintomalli laajalle alueelle. Vuokrasopimukseen sisältyi oikeus asuttaa tilatonta väestöä naapurilääneistä. Talous koheni nopeasti Ruotsin hallintoajan alussa. Vuonna 1629 Käkisalmen lääni, Inkeri, Viro ja Liivinmaa yhdistettiin yhdeksi kenraalikuvernöörikunnaksi.
Vuokra-aika päättyi 1630, jolloin alue siirtyi takaisin kruunulle. Kuningatar Kristiina luovutti runsaasti läänityksiä, joko kuittauksena valtion veloista tai palkkiona ansioituneille sotilaille ja virkamiehille. Jatkuvien lahjoitusten seurauksena vuonna 1654 Käkisalmen läänin maa-alasta 96 prosenttia oli läänitetty aatelisille tai säätyläisille. Koska alueella ei ollut paikallista aatelistoa ja läänityksiäkin hoitelivat useimmiten palkatut huovit, merkitsi läänitysjärjestelmä lähinnä alueen tuoton vientiä emämaahan. Omistaja saattoi myös jälleenvuokrata läänityksensä talonpoikineen, ja vuokraaja pilkkoa vielä vuokraoikeuden eteenpäin. Tällöin läänitysmaiden talonpoikien asema kurjistui tuoton jakajien lisääntyessä.
Ruotsin valtakunnan noudattaman tapulikaupunkeihin perustuvan talouspolitiikan mukaisesti kaupankäynti sallittiin vain määrätyssä kaupungeissa ja maaseutukauppa oli kielletty kokonaan. Maakaupan kielto Karjalan kaupankäynniltään vilkkaalla alueella osoittautui kuitenkin mahdottomaksi, ja Käkisalmen lääni sai erityisoikeuden maakauppaan vuonna 1627. Samaten sallittiin ulkomaankauppa lukuun ottamatta elintarvikkeita: ruoka läänistä oli rahdattava Tukholmaan tai Turkuun.