stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Horizon-luokan fregatti
Tausta

Hanke käynnistyi vuonna 1992, sen jälkeen kun aiempi yritys luoda Naton yhteinen monikansallinen fregatti NFR-90 oli päättynyt epäonnistumiseen 1990-luvun alussa. Uuden hankkeen tuloksena syntyi fregatin ohella uusi ilmatorjuntaohjusjärjestelmä PAAMS (engl. Principal Anti-Air Missile System). Uutta hanketta varjostavia ongelmia ilmeni lähes heti. Ranska tarvitsi ilmatorjunta-aluksen sen lentotukialusten suojaksi, mutta varustettuna ainoastaan keskimatkan ohjuksin, sillä lentotukialus lentokoneineen kykeni suojaamaan itseään etäältä. Myös Italian laivasto tarvitsee operoidessaan Välimeren vain rajoitettua kantamaa, sillä se kykenee suojaamaan aluksia mantereelle tukeutuvilla omilla hävittäjäkoneillaan. Britannia sitä vastoin edellytti hankittavalta alustyypiltä, että se kykenisi muodostamaan itsensä ja suojaamansa laivasto-osaston ylle vahvan suojavyöhykkeen pitkän kantaman ohjuksin.
Erimielisyyksiä aiheutti myös ilmatorjuntaohjusten laukaisuun käytettävän järjestelmän valinta, Ranska ja Italia suosivat ohjukset pystysuoraan laukaisevaa SYLVER (SYstème de Lancement VERtical) -järjestelmää, Britannia sen sijaan halusi yhdysvaltalaisen Mk 41:n, jolla kyetään laukaisemaan myös Tomahawk -risteilyohjuksia. Asia ratkesi, kun PAAMS:in kehittäjät valitsivat järjestelmäksi SYLVER:in. Brittien irtaannuttua hankkeesta vuonna 1999, se valitsi PAAMS:in kehittämäänsä tyypin 45 hävittäjään, hyödyntäen Horizon-hankkeessa saatua kokemusta.
Alukset

Hanke jatkui italialais-ranskalaisena yhteistyönä. Ensimmäinen alus, Ranskan laivaston Forbin laskettiin vesille maaliskuussa 2005 ja Chevalier Paul laskettiin vesille heinäkuussa 2006. Kaksi muutakin alusta oli suunnitteilla, mutta niiden sijasta tilattiin FREMM-monitoimifregatteja. Italian laivasto tilasi kaksi alusta, jotka nimettiin Andrea Doriaksi ja Caio Duilioksi. Myös Italia kaavaili kahta muuta alusta, mutta sekin siirsi lisätilaukset FREMM-luokkaan.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Andrea Doria | Fincantieri, Riva Trigoso | 19. heinäkuuta 2002 | 15. lokakuuta 2005 | 22. joulukuuta 2007 |  |
| Caio Duilio | Fincantieri | - | 23. lokakuuta 2007 | 3. huhtikuuta 2009 |  |
| Forbin | DCNS & Thales Group, Lorient | 4. huhtikuuta 2002 | 10. toukokuuta 2005 | 14. lokakuuta 2010 |  |
| Chevalier Paul | DCNS & Thales Group | 23. lokakuuta 2003 | 12. heinäkuuta 2006 | 10. kesäkuuta 2011 |  |
Kusasit

Kusasit ovat gurilaista kieltä puhuva kansa Ghanan koillisosassa sekä rajaseudulla Togossa ja Burkina Fasossa. Heitä on arvioitu olevan 412 000 henkeä, joista 400 000 asuu Ghanassa. Kusasit ovat mosien sukukansa.
Kansan pääelinkeinot ovat karjanhoito, maanviljely ja metsästys. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, riisi, maissi ja pavut. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja käydään ansiotöissä Ghanan eteläosissa.
Pienet kylät koostuvat pyöreistä savitiilitaloista, joissa on kartiomainen olkikatto. Ruokavalio käsittää etupäässä kasviksia ja maitotuotteitta. Naiset pitävät kietaisuhametta ja miehet lannevaatteen ohella pitkiä lyhythihaisia paitoja.
Yhteiskuntajärjestys perustuu suurperheisiin ja patrilineaarisiin sukuyhteisöihin. Avioliitto on patrilokaalinen ja polygynia on yleistä.
Kusasit harjoittavat etupäässä perinteistä uskontoa, johon kuuluu esi-isien ja henkien palvontaa, fetisismiä ja noituutta. Osa on sunnimuslimeja tai kristittyjä.
Erich von Hornbostel

Erich Moritz von Hornbostel (25. helmikuuta 1877 Wien, Itävalta – 28. marraskuuta 1935 Cambridge, Englanti) oli itävaltalainen musiikintutkija, joka tunnetaan erityisesti nykyaikaisen etnomusikologian perustajana.
Elämäkerta

Horbostel kasvoi musikaalisessa kodissa ja opiskeli pianonsoittoa, harmoniaa ja kontrapunktia. Vaikka hän teini-iässä oli jo taitava esiintyjä ja säveltäjä, hän keskittyi yliopisto-opinnoissaan Heidelbergin yliopistossa (1895–1899) luonnontieteisiin ja filosofiaan. Hän väitteli tohtoriksi kemiasta vuonna 1900.
Muutettuaan Berliiniin hän opiskeli musiikkitiedettä ja psykologiaa, minkä jälkeen hänestä tuli Berliinin yliopiston psykologian laitoksen fonogrammiarkiston johtaja. Arkisto kehittyi hänen aikanaan kansainvälisesti merkittäväksi äänitearkistoksi.
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen noustua valtaan hän joutui lähtemään maanpakoon vuonna 1933 ja hän toimi muun muassa luennoitsijana New Yorkissa. Viimeiset aikansa hän työskenteli Cambridgessa Euroopan ulkopuolisen kansanmusiikin arkistossa. Hän kuoli Cambridgessa vuonna 1935.
Tuotanto

Hornbostel tunnetaan erityisesti hänen yhdessä Curt Sachsin kanssa luomastaan soitinten luokitusjärjestelmästä, mikä on julkaistu suomeksi T. Leisiön toimittamassa kirjassa Musiikki 1974. Hänen kootut teoksensa, Hornbostel opera omnia, on julkaistu vuonna 1975. Vuonna 1933 ilmestyi kirja The Ethnology of African Soundinstruments. Kirjojensa lisäksi hän julkaisi useita tutkimuksiaan alansa tieteellisissä lehdissä ja kokoomateoksissa.
Kurtamyš

| Kurtamyš Куртамы́ш |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 fiKurtamyš 
 54°54′00″N, 64°25′59″E 
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Väkiluku 1866, 1892, 1901, 1916, 1926, 1939, 1959, 1967, 1970, 1979, 1989, 1992, 1996, 1998, 2000, 2001, 2002, 2003, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 ja 2021:  8 601 , 12 330 , 15 000 , 16 340 , 17 191 , 19 155 , 18 900 , 18 900 , 18 700 , 18 700 , 18 400 , 18 154 , 18 200 , 17 900 , 17 800 , 17 900 , 17 900 , 17 836 , 17 099 , 17 105 , 17 112 , 16 951 , 16 925 , 16 906 , 16 901 , 16 702 , 16 579 , 16 509 , 16 507  ja 14 806 
 www.kurtadm.ru 
Kurtamyš (ven. Куртамы́ш) on kaupunki Kurganin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Tobolin sivujoen Kurtamyšin varrella 90 kilometriä Kurganista lounaaseen. Kaupunki on Kurtamyšin piirin keskus. Asukkaita on 17 800 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1745. Vuonna 1956 siitä tuli kaupunki. Nykyään Kurtamyš on maatalousalueen keskus, jossa on mm. puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Epävirallinen kaupunkisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ray Houghton

Raymond James "Ray" Houghton (s. 9. tammikuuta 1962 Glasgow, Skotlanti) on irlantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pituudeltaan 170-senttimetrinen. Hän pelasi urallaan 272 Englannin pääsarjan ottelua ja Irlannin maajoukkueessa 73 maaottelua.
Houghton aloitti liigauransa West Ham Unitedin joukkueessa ja siirtyi vuonna 1982 Fulhamiin. Syyskuussa 1985 hän siirtyi Oxford Unitediin, jossa hän pelasi 2,5 kauden aikana 14 ensimmäistä pääsarjaotteluaan ja teki ensimmäisen pääsarjamaalinsa. Lokakuussa 1987 hän siirtyi Liverpooliin, jossa hän pelasi viiden kauden aikana 153 pääsarjaottelua ja teki niissä 28 maalia. Hän voitti Liverpoolin joukkueessa FA Cupin vuosina 1989 ja 1992 sekä pelasi Liverpoolin tappioon päättyneessä loppuottelussa vuonna 1988. Heinäkuussa 1992 Houghton siirtyi Aston Villaan, jossa hän pelasi 95 pääsarjaottelua ja teki niissä kuusi maalia sekä voitti liigacupin vuonna 1994 istuttuaan tosin koko loppuottelun vaihtopenkillä. Maaliskuussa 1995 Houghton siirtyi Crystal Palaceen, jossa hän pelasi vielä saman kauden aikana kymmenen valioliigaottelua ja teki niissä kaksi maalia. Hän lopetti pelaajauransa alemmilla sarjatasoilla Readingissä vuosina 1997–1999 ja Stevenagessa kaudella 1999–2000.
Houghton pelasi Irlannin maajoukkueessa 73 maaottelua ja teki niissä kuusi maalia vuosina 1986–1998. EM-kilpailuissa 1988 hän pelasi avauskokoonpanossa joukkueensa kaikissa kolmessa ottelussa ja teki ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Englantia vastaan kuudennella peliminuutilla ottelun ainoaksi jääneen maalin. MM-kilpailuissa 1990 hän pelasi avauskokoonpanossa Irlannin kaikissa viidessä ottelussa ja teki Romaniaa vastaan pelatun neljännesvälierän päättäneessä rangaistuspotkukilpailussa maalin. MM-kilpailuissa 1994 hän pelasi avauskokoonpanossa joukkueensa kaikissa neljässä ottelussa ja teki ensimmäisessä alkulohko-ottelussa sittemmin MM-hopealle yltänyttä Italiaa vastaan 12. minuutilla ottelun ainoaksi jääneen maalin. Houghton teki maalin myös viimeiseksi jääneessä MM-karsintaottelussaan marraskuussa 1997 Belgiaa vastaan jatkokarsinnassa, jonka Irlanti hävisi kahden ottelun yhteismaalein 2–3 jääden vuoden 1998 MM-kilpailujen ulkopuolelle.
HMS Hornet (1893)

| HMS Hornet |
| --- | --- |
 Hornetin pienoismalli

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow and Company, Cubitt Town, Lontoo
Kölinlasku:  heinäkuu 1892
Laskettu vesille:  23. joulukuuta 1893
Palveluskäyttöön:  heinäkuu 1894
Poistui palveluskäytöstä:  myyty romutettavaksi 12. lokakuuta 1909
Tekniset tiedot
Uppouma:  244 t (kuiva) 279 t (max)
Pituus:  56,38 m
Leveys:  5,64 m
Syväys:  2,21 m
Koneteho:  3 700 hv
Nopeus:  26,78 solmua
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  Torpedovene: 1 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 1 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykki 3 × 18" torpedoputkea Tykkivene: 1 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 3 × QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 1 × 18" torpedoputki
HMS Hornet oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1894 valmistunut Havock-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin 2. heinäkuuta 1892 Yarrow and Companyltä Cubitt Townista Lontoosta, ja sen valmistusmispäiväksi määrättiin 2. joulukuuta 1892. Aluksen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1892 ja se laskettiin vesille 3. joulukuuta 1893. Alus valmistui heinäkuussa 1894, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 36 112 puntaa.
Palvelus

Alus palveli Britteinsaarten vesillä lukuun ottamatta vuotta 1900, jolloin se oli Välimerellä. Se myytiin 12. lokakuuta 1909 London Ship Breaking Companylle romutettavaksi.
Veikko Hovivuori

Veikko Hovivuori
Veikko Hovivuori (s. 21. kesäkuuta 1948) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Hovivuori edusti urallaan mestaruussarjassa Tampereen Ilves-Kissoja 1970–1971 ja 1973–1974. Hän pelasi myös 1. divisioonassa Vasa IFK:ssa 1972, Tampereen Ilveksessä 1975–1977, Sepsi-78:ssa 1978–1979 ja Jyväskylän Palloilijoissa 1980–1981. Kaikkiaan Hovivuori pelasi neljän kauden aikana 77 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 11 maalia. Lisäksi hän viimeisteli 45 maalia 1. divisioonassa.
Maajoukkueessa Hovivuori pelasi yhden maaottelun vuonna 1970.
Veikko ja Hannes Hovivuori
Hornborgin komitea (1923)

Hornborgin komitea eli ensimmäinen puolustusrevisioni oli vuosina 1923–1926 toiminut suomalainen komitea, joka selvitti Suomen maanpuolustuksen vastaista järjestämistä.
Komitean asettaminen ja tehtävänanto

Valtioneuvosto asetti komitean 26. marraskuuta 1923 "tutkimaan maan nykyisen puolustusjärjestelyn tarkoituksenmukaisuutta sekä tekemään ehdotuksensa sen uudelleenjärjestelystä, mikäli aihetta siihen katsottaisiin olevan, ollen komitean Valtioneuvoston päätöksen mukaisesti tehtävää suorittaessaan otettava huomioon niin hyvin maan taloudellinen kantokyky kuin sotilaalliset näkökohdat".
Komitean kokoonpano

Komitean puheenjohtajana toimi Eirik Hornborg. Hänen lisäkseen komiteaan kuuluivat sotilasjäseninä kenraaliluutnantti Martin Wetzer, eversti Lauri Malmberg, everstiluutnantti Harald Öhquist sekä majuri Armas-Eino Martola ja heidän lisäkseen viisi siviilijäsentä. Malmbergin korvasi kesäkuussa 1924 majuri Leonard Grandell ja Öhquistin saman vuoden lokakuussa Erik Heinrichs. Komitean sihteerinä toimi Lasse Leander, jonka sijaisena oli syksyllä 1924 Into Auer.
Tilannekuva ja keskeiset suositukset

Hornborgin komitea jätti mietintönsä 21. tammikuuta 1926. Komitean mukaan Suomen puolueettomuutta voivat loukata kaikki Itämerellä sotaa käyvät valtiot. Suomen itsenäisyyden voivat vaarantaa ainoastaan Venäjän tekemät puolueettomuuden loukkaukset. Puolustuslaitoksen tarkoitus on olemassaolollaan "ehkäistä sotia syttymästä".
Komitea kiinnitti huomiota kahteen pääongelmaan: yllättäviltä hyökkäyksiltä suojautumiseen ja ylijohdon käytössä sodan syttyessä olevien divisioonien määrään. Komitea edellytti riittävän vahvoja suojajoukkoja varmistamaan liikekannallepanoa ja joukkojen siirtoja ("ylösmarssia") sotatoimialueelle. Kenttäarmeija käsittäisi sen esityksen mukaan mobilisoidut kantajoukot, suojeluskuntien muodostamat joukot sekä kolmantena elementtinä viisi nostoväkidivisioonaa sekä täydennysjoukkoja.
Kun yleisesikunnan suunnitelma suuntasi Kannakselle kuusi divisioonaa ja Laatokan Karjalaan yhden, puolustusrevisionin ehdotus sisälsi Kannakselle kahdeksan ja Laatokan Karjalaan kaksi sekä ylijohdon reserviksi kolme, siis yhteensä yhdeksän divisioonaa.
Kurjenrahka

Varsinais-Suomen laajin suo Kurjenrahka talvisessa lumisateessa. Kesällä tämä Kurjenrahkan lounaisosan avosuo on vaikeasti saavutettavissa.
Kurjenrahka on Kurjenrahkan kansallispuistossa sijaitseva Varsinais-Suomen laajin yhtenäinen suoalue. Se sijaitsee pääosin Auran, Maskun Nousiaisten, Ruskon ja Turun alueilla, vaikka Mynämäen ja Pöytyänkin kuntien alueet ulottuvat suolla sijaitsevalle Kuhankuonon rajakivelle.
Yleiskuva ja suotyypit

Kansallispuistolle nimensä antanut, yli kahdenkymmenen neliökilometrin laajuinen Kurjenrahkan keidassuo Savojärven eteläpuolella muodostaa Varsinais-Suomen  ja lähes koko Etelä-Suomen laajimman yhtenäisen suoalueen. Tyypillisenä keidassuona Kurjenrahkalla kermit eli muuta ympäristöä kuivemmat alueet kiemurtelevat kuljujen eli märempien alueiden väleissä. Kermit ja kuljut ovat myös selvästi suuntautuneet ja koko suo muodostuu useasta samankeskisestä keitaasta. Kuivilla alueella kasvaa harvassa mäntyä sekä runsaasti suopursua. Upottavat kuljut taas kasvavat pääosin rahkasammalta. Keidassoille tyypilliset reunaluisut ovat myös suolla hyvin kehittyneet. Niiden alaosat ovat isovarpurämettä ja yläosa kanervarahkarämettä. Eräin paikoin myös kahden eri keitaan keskustasanteen reunaluisut sijaitsevat vastakkain. Näiden välissä sijaitsevalla nevakorvella virtaa pieni puro osittain piilossa turpeen alla.
Luoteis- ja keskiosiltaan Kurjenrahka on hyvin vetinen. Näillä vaikeakulkuisilla allikko-osilla on useita pieniä suolampia eli allikoita, joiden rannat ovat monien suolintujen pesimämaastoa. Luoteessa allikoita on noin 40 ja keskellä noin 20. Kurjenrahkan vallitsevaksi suotyypiksi ilmoitetaan lähteestä riippuen joko kitukasvuista mäntyä harvakseltaan kasvava isovarpuräme tai keidasräme, mutta suon itäosissa on runsaasti myös laajoja erilaisia neva- ja korpisoita, joista nevat ovat Varsinais-Suomen suurimpia. Suon kaakkois- ja eteläosissa on kaksi laajaa, ombrotrofista lyhytkorsinevaa ja kurjenrahkalla on myös avoimia sara- ja rahkanevoja. Suon koillis- ja kaakkoiskulmat puolestaan rajoittuvat rämeestä raivattuihin peltoihin, joiden tuntumasta on nostettu turvepehkua. Pehkun noston jäljet ovat kuitenkin jo lähes hävinneet maisemasta. Kurjenrahkan reuna-alueilla on myös kosteaa ja koivikkoista, keidassoille tyypillistä laidenevaa. Ravinteikkaat valumavedet tekevät näiden alueiden kasvillisuudesta muuta suota rehevämpää.
Metsäsaarekkeet

Kurjenrahkan kivennäismaasaarekkeista suurin osa on jäätikkösyntyisiä moreenikumpuja. Avosuon lisäksi Kurjenrahkan suohon kuuluu useita metsäisiä saarekkeita, joista osa on säilynyt hakkaamattomina.Saarekkeista suurimmat ovat Iso-Välisaari ja Tuhkasaari, joista jälkimmäisen puut on hakattu kokonaan pois ennen kansallispuiston perustamista. Mustasaaressa puolestaan sijaitsee pienialainen käenkaali-oravanmarjatyypin metsä. Suon itäreunan metsät ovat nuoria taimikoita, mutta eteläreunan Raakanokassa on vielä jäljellä vähän vanhempaa metsää.
Vesistöt

Pohjoisessa Kurjenrahkan suo rajoittuu Savojärveen, jonka pohjoisosasta 64 hehtaaria kuuluu kansallispuistoon. Järvi  toimii myös Turun kaupungin vesivarastona. Savojärvi laskee vetensä Kurjenrahkan suon länsilaitaa etelään virtaavaan Järvijokeen, joka on Aurajoen toiseksi suurin sivujoki. Kurjenrahkan vedet valuvat Järvijoen ja Ihavanjoen kautta etelään ja Aurajokeen.
Eläimet ja kasvit

Kurjenrahkan suoalueella on tavattu muun muassa uhanalaiset muurainhopeatäplä ja rahkahopeatäplä sekä harvinainen rämepörhömittari. Tehdyissä hyönteiskartoituksissa suon runsaimpia perhosia ovat olleet muun muassa suokeltaperhonen, juolukkasinisiipi, suohopeatäplä, saraikkoniittyperhonen, rämeokamittari, suomittari, kehnämittari ja mustaluhtayökkönen. Yhteensä kurjenrahkalta on tutkimuksissa löydetty 40 tunnusomaista suoperhoslajia. Myös Kurjenrahkan suon hämähäkkieläinkanta on tutkimusten mukaan erityisen runsas ja monipuolinen ja siihen kuuluu muun muassa eri risti-, juoksu-, kääpiö-, pikkumatto-, riippu- ja rapuhämähäkkilajien edustajia.
Suon lintu- ja nisäkäskanta on myös runsas. Suolla tavattuja lintuja ovat suolle nimensä antaneiden kurkien lisäksi muun muassa liro, kapustarinta, metsäviklo, keltavästäräkki, pikku- ja isolepinkäinen, niittykirvinen, riekko, metso ja teeri. Suon nisäkkäitä taas edustavat ainakin hirvi, kettu, lumikko, mäyrä ja supikoira. Matelijoista ja sammakkoeläimistä Kurjenrahkalla tavataan ainakin kyytä ja vaskitsaa sekä sisiliskoja, sammakoita ja viitasammakoita.
Kurjenrahkan avosuolla kasvaa ainakin 14 eri rahkasammallajia kuten jokasuonrahkasammalta ja rusorahkasammalta sekä monia sarakasveihin kuuluvia saroja ja villoja kuten tupasvillaa, tupasluikkaa ja rahkasaraa. Lisäksi muun muassa ainakin vaivaiskoivu, kanerva, suopursu, pitkä- ja pyöreälehtikihokki sekä suokukka kuuluvat suon kasvistoon. Marjoja suolla tuottavat ainakin lakka, juolukka sekä iso- ja pikkukarpalo. Allikkojen kasveihin kuuluvat esimerkiksi ulpukka, leväkkö, valkopiirtoheinä, luhtavilla ja mutasara, kun taas laidenevoilla kasvaa muun muassa järviruokoa, suovehkaa ja raatetta. Savojärven ympäristössä tavataan lisäksi jouhivihvilää, pullosaraa ja suokortetta. Mustasaaren lehdon kasvillisuus poikkeaa muusta suosta: siellä tavataan muun muassa metsälehmusta, tervaleppää sekä aluskasvillisuutena sinivuokkoa, käenkaalia ja kieloa.
Nähtävyydet ja retkeily

Kurjenrahkan kansallispuiston ja suon tunnetuin nähtävyys on seitsemän kunnan rajapyykki Kuhankuono, jonne parhaimmillaan on ulottunut kahdeksan kuntaa. Vähä-Välisaaressa, Kuhankuonosta noin 400 metriä lounaaseen, sijaitsee myös kansalaissodan aikainen punakaartilaisen Ahti Jalosen hauta. Haudalle on pystytetty yksinkertainen muistokivi. Paikallisen tarinan mukaan myös vain sukulaisille näyttäytyvä kuolleen pojan isän haamu etsiskelee paikalla kadonnutta poikaansa.
Suon eteläpäässä on entinen partiolaisten kämppä. Sen läheisyydessä, mutta puiston ulkopuolella sijaitsee myös turkulaisen Tunturikerho Login huonokuntoinen turvekammi. Retkeilyä varten on suon laidoilla Kuhankuonon retkeilyreitistön Vajosuon vaellus -nimiseen rengasreittiin kuuluvia polkuja ja pitkospuita. Reitin varrella, Töykkälästä Kuhankuonolle kulkevan reitin varrella sijaitsee laavu ja kuivakäymälä suon etelälaidassa. Polun varrelle rakennetusta Koivusaaren luontotornista avautuu näköala yli Kurjenrahkan. Uusi suon reunakallioita ja metsäsaarekkeita myötäilevä, suo-osuuksiltaan pitkostettu reitti on valmistunut syksyllä 2004. Linnuston pesimärauhan takaamiseksi Kurjenrahkan rajoitusalueella liikkuminen on kiellettyä huhtikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin.
Kusa

Kusan vaakuna.
Kusa (ven. Куса́) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Etelä-Uralin länsirinteellä Kusajoen varrella 244 kilometriä Tšeljabinskista länteen. Kaupunki on Kusan piirin keskus. Sen kautta kulkee Njazepetrovskin ja Berdjaušin välinen rautatie. Asukkaita on 18 900 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1778 perustetusta rautatehtaasta. Myöhemmin siitä kehittyi tunnettu metallista valettujen taide-esineiden valmistaja. Vuonna 1943 Kusasta tuli kaupunki. Nykyään siellä toimii konepaja sekä kellojen ja laitteiden kiviä valmistava tehdas. Lähistöllä louhitaan rautamalmia ja marmoria. Kaupungissa on metallista valettuja taide-esineitä esittelevä museo.
Aiheesta muualla

Kusan piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio

Yleinen esimerkki Horner–Wadsworth–Emmons-reaktiosta
Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa fosfonaattiesteri reagoi karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen konjugoituneen alkeenit, joka on konformaatioltaan E-isomeeri. Reaktio on nimetty kehittäjiensä Leopold Hornerin, William Wadsworthin ja William Emmonsin mukaan.
Reaktion historiaa

Georg Wittig raportoi vuonna 1953 Wittig-reaktion eli reaktion, jossa fosfoniumylidin ja aldehydin tai ketonin välisessä reaktiossa muodostuu alkeeni. Hornerin tutkimusryhmä julkaisi vuonna 1958, että fofonaattistabiloidut karbanionit reagoivat hyvällä saannolla karbonyyliyhdisteiden kanssa alkeeneiksi. Reaktio ei herättänyt suurtakaan kiinnostusta ennen kuin Wadsworth ja Emmons raportoivat vuonna 1961 fosfonaattifunktionaalisuuden sisältävien ketonien ja esterien muodostavan karbonyyliyhdisteiden kanssa selektiivisesti E-alkeeneja. Reaktio tunnetaan nykyään nimen Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio lisäksi myös nimillä Horner–Wittig-reaktio, Wittig–Horner-reaktio, Horner–Emmons-reaktio ja Wadsworth–Emmons-reaktio.
Reagenssit ja mekanismi

Horner–Wadsworth–Emmons-reaktiossa käytetään fosfonaattiesterijohdannaisia, joissa on ryhmä, joka kykenee stabiloimaan välivaiheena muodostuvaa karbanionia. tällaisia ovat muun muassa, karbonyyli-, nitriili-, sulfonaatti-, eetteri- ja aminoryhmät. Yleisesti käytettyjä ovat esimerkiksi dimetyylifosfonoasetoni ja trimetyylifosfonoasetaatti. Reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa voimakas emäs, kuten natriumhydridi, alkoksidi, DBU tai TBD ottaa vastaan protonin fosfonaattiesteriltä, jolloin muodostuu stabiloitu ylidi (1). Tämä ylidi reagoi karbonyyliyhdisteen (2) kanssa muodostaen välivaiheen 3, joka syklisoituu neljänatomisen renkaan sisältäväksi oksafosfetaaniksi. Tämä välituote hajoaa alkeeniksi ja fosfaattiesteriksi. Horner–Wadsworth–Emmons-reaktion mekanismi muistuttaa siis huomattavasti Wittig-reaktiota. Reaktiossa muodostuu E-alkeeni (5), koska siihen johtava rengasrakenteinen välituote on hajoaa nopeammin ja välituotteet ovat kemiallisessa tasapainossa.
Kurskin ydinvoimalaitos

Kurskin ydinvoimalaitos sijaitsee Venäjän lounaisosissa, Kurskin alueen Kurtšatovin kaupungissa. Ukrainan rajalle on noin 60 kilometriä.
Kurskin ydinvoimalaitos (ven. Курская АЭС) on Länsi-Venäjällä, Dneprin sivujoki Desnan haarajoki Seimin eteläpuolella sijaitseva RBMK-tyyppinen ydinvoimalaitos. Etäisyys Kurskin kaupunkiin on noin 40 kilometriä. Ukrainan rajalle on noin 60 kilometriä.
Kurskin ydinvoimalaitos
Venäjän läntisimpien ydinvoimaloiden sijainti.  (Katso)
Rakenteilla oleva voimala
Toiminnassa oleva voimala

Toiminnassa olevissa ydinvoimalaitoksissa voi olla myös rakenteilla olevia tai suljettuja voimalayksiköitä.
Ydinvoimalaitosta palvelevan tekojärven etelärannalla, noin neljä kilometriä voimalaitoksesta itäkaakkoon sijaitsee Kurtšatovin kaupunki, joka rakennettiin voimalan työntekijöille. Vuonna 2010 kaupungin asukasluku oli 42 706 henkeä.
Voimalaitos käsittää kaksi toiminnassa olevaa reaktoria, jotka edustavat riskialttiina pidettyä RBMK-1000 -tyyppiä, joka oli käytössä myös Tšernobylin ydinvoimalassa. Lisäksi kaksi vanhinta reaktoria on suljettu ja kahden reaktorin (Kursk 5 ja Kursk 6) rakentaminen jätettiin 1990-luvulla kesken Tšernobylin onnettomuuden johdosta. Monista vastalauseista huolimatta viidennen reaktorin rakennustyöt aloitettiin uudelleen, mutta ne keskeytettiin vuonna 2012.
| Reaktori | Reaktorityyppi | Netto-sähköteho | Rakentaminen aloitettu | Kytkeminen verkkoon | Kaupallinen tuotanto | Sulkeminen lähde? |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Kursk 1 | RBMK-1000 | 925 MW | 1.6.1972 | 19.12.1976 | 12.10.1977 | 19.12.2021 |
| Kursk 2 | RBMK-1000 | 925 MW | 1.1.1973 | 28.1.1979 | 17.8.1979 | 31.1.2024 |
| Kursk 3 | RBMK-1000 | 925 MW | 1.4.1978 | 17.10.1983 | 30.3.1984 | 2029 (arvio) |
| Kursk 4 | RBMK-1000 | 925 MW | 1.5.1981 | 2.12.1985 | 5.2.1986 | 2030 (arvio) |
| Kursk 5 | MKER-1000 | 925 MW | 1.12.1985 | - | - | Rakennustyöt lopetettu 2012 |
| Kursk 6  | RBMK-1000 | 925 MW | 1.8.1986 | - | - | Rakentaminen peruttu 1993 |