stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isokarvaslakki

| Isokarvaslakki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Gymnopilus
Laji::  junonius
Kaksiosainen nimi
 Gymnopilus junonius  (Fr.) P.D. Orton 
Katso myös
   Isokarvaslakki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isokarvaslakki (Gymnopilus junonius) on kellomainen tai kuperankeltainen karvaslakkilaji. Sen heltat ovat aluksi keltaisen ja vanhemmiten muuttuvat ruosteenruskeiksi. Jalka on renkaallinen ja nahkamainen. Sieni kasvaa lehtipuulla rykelminä tai yksittäin. Se on  luultavasti myrkyllinen ja ruokasieneksi kelpaamaton jo pahan makunsa vuoksi. Sienessä on hallusinaatioita aiheuttavaa psilosybiiniä.lähde? Sieni on Suomessa harvinainen.
Ise (1916)

| Ise (jap>  伊勢 ) |
| --- | --- |
 Ise

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kawasaki, Kōbe
Kölinlasku:  10. toukokuuta 1915
Laskettu vesille:  12. marraskuuta 1916
Palveluskäyttöön:  15. joulukuuta 1917
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 28. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  30 469 t (standardi) 37 084 t (kuormattu)
Pituus:  208,18 m (kokonaispituus) 205,74 m (vesiraja)
Leveys:  28,65 m
Syväys:  8,86 m
Koneteho:  45 000 shp
Nopeus:  23,5 solmua
Miehistöä:  1 360
Aseistus
Aseistus:  12 × 356 mm/45 type 41 -tykkiä kaksoistorneissa 20 × 140 mm/50 type 3 -tykkiä 4 × 80 mm/40 type 3 -ilmatorjuntatykkiä 6 × 533 mm torpedoputkea
Ise (jap. 伊勢) oli keisarillisen Japanin laivaston Ise-luokan taistelulaiva toisessa maailmansodassa. Alus nimettiin Japanin Isen provinssin mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin Kawasakin telakalta Kōbesta marraskuussa 1912 osana vuoden hätäohjelmaa ja sen köli laskettiin 10. toukokuuta 1915. Alus laskettiin vesille 2. marraskuuta 1916 ja se valmistui 15. joulukuuta 1917. Alus oli paranneltu versio edeltäneestä Fusō-luokasta muistuttaen ulkoisesti edeltäjiään.
Modernisointi

Vuodesta 1921 alkaen aluksen 80 mm/40 type 3 -ilmatorjuntatykit oli asennettu yksittäin kaksi sillan sivuille ja kaksi taaemman tulenjohtotornin sivuille. Vuosina 1930–1931 aluksen ulkonäkö muuttui lukuisten kansiterassien valmistuttua kolmijalkaiseen etumastoon, jolloin aluksen kansirakennelma alkoi muistuttamaan pagodia.
Alus modernisoitiin Kuren laivastontelakalla 1. elokuuta 1935 – 23. maaliskuuta 1937. Sen runkoa pidennettiin perästä reilu kahdeksan metriä, konehuoneet sijoitettiin uudelleen ja uudet turbiinimoottorit asennettiin, jolloin koneteho lähes kaksinkertaistui 80 000 hevosvoimaan ja nopeus kasvoi 25,3 solmuun. Kattiloiden määrän vähetessä etummainen savuhormi poistettiin, ja sen vapauttamaan tilaan rakennettiin suurempi komentosilta.
Palvelus

Ise osallistui toisessa maailmansodassa Midwayn- ja Leytenlahden taisteluihin. Alus upposi matalaan veteen ankkuripaikallaan Eta Jimassa Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien lentokoneiden ilmahyökkäyksissä yhdentoista pommin osuttua 28. heinäkuuta 1945. Alus romutettiin sodan jälkeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ise (1916) Wikimedia Commonsissa
Ise-luokan taistelulaivat
Iso-okahai

| Iso-okahai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Piikkihaikalat Squaliformes
Heimo::  Okahait Echinorhinidae
Suku::  Echinorhinus
Laji::  cookei
Kaksiosainen nimi
 Echinorhinus cookei  Pietschmann, 1928 

Katso myös
   Iso-okahai Wikispeciesissä   Iso-okahai Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Iso-okahai (Echinorhinus cookei) on okahaihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä.
Koko ja ulkonäkö

Iso-okahai on suurikokoinen kala ja voi kasvaa suurimmillaan 400–450 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen, lyhytkuonoinen ja tukevahko. Selkäeviä on kaksi ja ne ovat pieniä ja sijaitsevat ruumiin takaosassa. Kalalla ei ole peräevää. Iso-okahain ihossa on runsaasti piikkejä ja laji on väriltään selästään harmaa, musta tai ruskehtava ja vatsastaan vaaleampi.
Levinneisyys ja elintavat

Iso-okahaita tavataan hajanaisesti Japanista, Australiasta Havaijille sekä Yhdysvalloista Chileen. Laji liikkuu päivisin 500–1 100 metrin syvyydessä ja siirtyy öisin lähemmäksi pintaa. Iso-okahai voi liikkua yksittäin tai ryhminä. Se on peto ja syö muita kaloja ja pääjalkaisia. Iso-okahai on on vivipaarinen ja kerrallaan saattaa syntyä jopa yli 100 poikasta.
Isoindoli

| Isoindoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2H-isoindoli
CAS-numero:  270-68-8
PubChem CID:  3013853
SMILES:  C1=CC2=CNC=C2C=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H7N
Moolimassa:  117,146 g/mol
Isoindoli (C8H7N) on heterosyklinen aromaattinen yhdiste. Isoindoli on indolin isomeeri.
Ominaisuudet ja reaktioita

Isoindolilla on kaksi tautomerista muotoa 2H-isoindoli ja 1H-isoindoli. Näistä 2H-isoindoli on stabiilimpi sen alhaisemman energian vuoksi. Liuoksessa proottiset liuottimet suosivat 1H-isoindolia, kun taas aproottisisa polaarisissa liuottimissa 2H-isoindoli on vallitseva tautomerinen muoto. Isoindoli on hyvin reaktiivinen ja hajoaa huoneenlämpötilassa. Alhaisissa lämpötiloissa se on valkoinen kiinteä aine.
Ensimmäisen kerran isoindolia valmistettiin vuonna 1951 kuumentamalla 2-(metoksikarbonyylioksi)isoindoliinista. Muita tapoja ovat N-hydroksi-isoindoliinin bentsyylieetterin, isoindolimesylaatin tai bentsyynin ja 1-metoksikarbonyylipyrrolin sykloadditiotuotteen kuumennus. Isoindoli on emäksinen ja muodostaa happojen kanssa suoloja, joissa se esiintyy isoindoliniumkationina.
Isoindolin tautomeriset muodot
Isokaulussieni

| Isokaulussieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Strophariaceae
Suku::  Kaulussienet Stropharia
Laji::  hornemannii
Kaksiosainen nimi
 Stropharia hornemannii  (Fr.) S. Lundell & Nannf. 
Katso myös
   Isokaulussieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isokaulussieni (Stropharia hornemannii) on rengasjalkainen lievästi myrkyllinen sienilaji, jonka lakki on limainen. Se aiheuttaa syötynä pahoinvointia ja ruoansulatuskanavan ärsytystä. Mustahelttaisena se muistuttaa jonkin verran herkkusieniä, mutta herkkusienillä ei ole kosteanakaan limaista lakkia. Isokaulussienen haju ja maku ovat epämiellyttäviä. Lähisukulaislajeja ovat lantakaulussieni ja nurmikaulussieni. Isokaulussieni kasvaa toisinaan runsaina kasvustoina havumetsissä.
Islas de la Bahía

Islas de la Bahía on yksi Hondurasin 18 departementista. Sen pinta-ala on 261 neliökilometriä, ja siellä asui 43 018 asukasta 2005. Islas de la Bahíaan kuuluu kolme saariryhmää, Islas de la Bahía, Cayos Cochinos ja Islas del Cisne.
Maantiede

Islas de la Bahían saariryhmän pääsaaret lähellä rannikkoa ovat Roatán, Utila ja Guanaja. Saaristoon kuuluu lisäksi monia pienempiä saaria. Kauempana Karibianmerellä on lisäksi Islas Santanillas, johon kuuluu useita pieniä saaria ja luotoja. Lisäksi lähempänä mannerta on Cayos Cochinos. Islas de la Bahían on muodostunut neljästä kunnasta.
Historia

Ennen eurooppalaisten tuloa Islas de la Bahíaa asuttivat payaintiaanit, jotka olivat metsästäjä-keräilijöitä. He kalastivat saariston vesillä ja kulkivat kanooteilla saarten välillä. He kävivät myös kauppaa mantereen intiaanien kanssa. Myytävänä heillä oli kalaa, rapuja, kilpikonnia, leguaaneja ja aguteja, mutta myös maniokkia. He myivät myös jadea ja ostivat tarvitsemiaan työkaluja. Kristoffer Kolumbuksen löydettyä saaret espanjalaiset konkistadorit ja englantilaiset merirosvot kilpailivat niiden omistuksista. Saaret olivat merirosvojen tukikohta, ja niillä oli 1600-luvulla noin 5 000 ranskalaista, englantilaista ja hollantilaista merirosvoa.
Merirosvo-ongelmien takia Espanja hylkäsi saaret 1641, ja pian tämän jälkeen merirosvot perustivat pysyvän tukikohdan Roatánille. Espanjalaiset onnistuivat 1650-luvulla kovien taistelujen jälkeen tuhoamaan tukikohdan, ja he siirsivät tämän jälkeen loput alkuperäisasukkaat Guatemalaan. Seuraavat vakituiset asukkaat saapuivat saarille vasta 1797, kun englantilaiset jättivät Roatálle Saint Vincentilta tuomansa garifunakapinalliset.
Utilalle saapui 1830-luvulla vaaleaihoisia maanviljelijöitä Caymansaarilta ja vapautettuja orjia. He levisivät hiljalleen myös muille saarille. Brittihallinto palasi saarille, ja Britannia julisti saaret kruununsiirtomaaksi 1852. Se joutui kuitenkin luovuttamaan ne Hondurasille 1859. Islas de la Bahía kuului alkujaan Yoron departementtiin, mutta se erotettiin omaksi hallintoyksikökseen 1872.
Saarten ja Hondurasin mantereen välillä on säilynyt pitkään tietynlainen kulttuuriero. Saarilla on pitkä englantilainen perinne, mutta maan sisäinen muuttoliikenne ja espanjan asema maan virallisena kielenä on yhtenäistänyt maan kulttuurielämää. Honduras salli 1990-luvulla ulkomaalaisten ostaa maata Islas de la Bahíalta, minkä ansiosta saarille alkoi uusi ulkomaalaisten muuttoaalto. Saarilla elää edelleen kylissään myös Saint Vincentiltä 1700-luvulla pakkosiirrettyjä garifunoja perinteisine elämäntapoineen, vaikka monet heistä ovat joutuneet pakenemaan Hondurasin pohjoisrannikolle Atlántidan departementin alueelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islas de la Bahía Wikimedia Commonsissa
| n k Hondurasin departementit |
| --- | --- |
 Atlántida  Choluteca  Colón  Comayagua  Copán  Cortés  El Paraíso  Francisco Morazán  Gracias a Dios  Intibucá  Islas de la Bahía  La Paz  Lempira  Ocotepeque  Olancho  Santa Bárbara  Valle  Yoro 
Guanajan saarta.
Roatánin kartta vuodelta 1782.
Isobutanoli

| Isobutanoli |
| --- | --- |

Tunnisteet
Muut nimet:  2-metyyli-1-propanoli   Isopropyylikarbinoli   Isobutyylialkoholi
CAS-numero:  78-83-1
PubChem CID:  6560
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H10O
Moolimassa:  74,1 g/mol
Ulkomuoto:  väritön neste
Sulamispiste:  –108 °C
Kiehumispiste:  108 °C
Tiheys:  0,80 g/cm3
Liukoisuus veteen:  8,7 g/100 ml (20 °C)
Isobutanoli kuuluu alkoholien aineryhmään. Isobutanolin kemiallinen kaava on C4H9OH ja rakennekaava voidaan esittää muodossa (CH3)2CHCH2OH. 
Isobutanolista käytetään myös nimiä 2-metyyli-1-propanoli, isopropyylikarbinoli ja isobutyylialkoholi.
Isobutanoli on normaaliolosuhteissa väritön neste, jonka moolimassa on 74,1 g/mol, sulamispiste –108 °C, kiehumispiste 108 °C, tiheys 0,80 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 8,7 g/100 ml (20 °C), leimahduspiste 28 °C, itsesyttymislämpötila 415 °C ja CAS-numero 78-83-1.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Isobutanoli on eräs butanolin C4H9OH isomeerisistä muodoista.
Valmistus ja käyttö

Isobutanolia saadaan sivutuotteena valmistettaessa metanolia hiilimonoksidista ja vedystä ja voidaan tislata sikunaöljystä. Pääasiallisesti isobutanolia valmistetaan kuitenkin propeenin hydroformylaatiolla ja syntyvä 2-metyylipropanaali pelkistetään vedyttämällä. Isobutanolia käytetään liuottimena ja isobutanaalin ja isobuteenin valmistuksessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Isobutanolin kansainvälinen kemikaalikortti
Inchem: Isobutanol CAS N°: 78-83-1 (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) (englanniksi)
PubChem: Isobutyl alcohol (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Isobutanol (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 2-Methyl-1-propanol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 2-Methyl-1-propanol (englanniksi)
ChemBlink: 2-Methyl-1-propanol (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound – 2me-3OH (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical – 2me-3OH (englanniksi)
Isojoen–Jääjoen valuma-alue

Isojoen–Jääjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 14.45) on Viitasaaren reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 405,06 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 4,98 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kivijärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Kivijärven–Vuosjärven alueelle (14.44).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat seitsemän aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta tulevassa järjestyksessä. Pääuomaan kuuluvien vesistöalueiden nimet on lihavoitu :
Isojoen alue (14.451)
Jääjoen valuma-alue (14.457)
Ylä-Jäpän alue (14.452)
Matkusjoen alue (14.453)
Nurkkapuron valuma-alue (14.455)
Koirajoen valuma-alue (14.456)
Alajoen valuma-alue (14.454)
Lapuan tuomiokirkkoseurakunta

| Lapuan tuomiokirkkoseurakunta ruots>  Lappo domkyrkoförsamling |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Lapuan tuomiokirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Lapuan hiippakunta
Rovastikunta:  Lapuan tuomiorovastikunta
Pääkirkko:  Lapuan tuomiokirkko
Perustettu:  1581
– Tuomiokirkkosrk.:  1956
Jäsenmäärä:  11 609 (2023)
– Osuus asukkaista:  82,8 %
Kirkollisvero:  1,75 %
Kirkkoherra:  Jussi Peräaho
Kirkkovaltuusto:  27 paikkaa
– puheenjohtaja:  Simo Ikola
  2018–2022   • Kok.   • Kesk.   • KD   • SDP   • PS :    11  8  6  1  1
Verkkosivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapuan tuomiokirkkoseurakunta on Lapuan hiippakuntaan ja Lapuan hiippakunnan tuomiorovastikuntaan kuuluva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimii Lapuan kaupungin alueella. Seurakunnan poikkeavan nimen syynä on se, että seurakunta on Lapuan hiippakunnan keskuspaikka, jossa sijaitsee virallisesti piispanistuin.
Historia

Lapuan kappeliseurakunta kuului 1550-luvulla Isonkyrön seurakuntaan. Vuonna 1555 Kustaa Vaasa antoi Mikael Andreas -nimiselle henkilölle valtakirjan papinvirkaan Lapuan kappeliseurakunnassa. Tämännimistä pappia ei liene kuitenkaan koskaan Lapualle saapunut. Tapahtuma oli kuitenkin merkittävä, sillä tämän jälkeen Lapua alkoi yhä enemmän irtaantua emäalueestaan Kyrön suurpitäjästä. Perimätieto kertoo, että näihin aikoihin Lapualle oli jo rakennettu oma kirkko.
Itsenäinen kirkkopitäjä Lapuasta tuli 1581. Vakinaisesti seudulla asuva pappi oli saatu jo viisi vuotta aikaisemmin. Lapuaan kuuluivat tuolloin Kuortane, (itsenäistyi  1798), Kauhava, Ylihärmä, Alahärmä (itsenäistyivät 1869) ja Nurmo (itsenäistyi 1879).
Historia > Herännäisyys

Puukkojunkkarien rajuun elämänmenoon tuli taitekohta 1800-luvun alkupuolella, kun Lapuan kappalaiseksi apulaiseksi nimettiin Niilo Kustaa Malmberg. Tämä palavahenkinen saarnamies siisti väestön tapoja huomattavasti. Hän oli myös keskeisesti vaikuttamassa siihen, että herännäisyydestä tuli myöhemmin merkittävä hengellinen liike. Malmberg edisti myös ansiokkaasti paikallisia kouluoloja. 1838 hän tarjoutui pitämään kiertokoulua. Tehtävä oli jo sinällään raskas ja epäkiitollinen. Malmbergin työtä Lapualla jatkoivat muun muassa Justiina Rautakorpi, Arvi Logren ja Malmbergin poika Wilhelm Malmivaara.
Sisälähetysseura Herättäjä perustettiin Lapualla vuonna 1912. Suomen ensimmäinen kristillinen kansanopisto aloitti toimintansa Lapuan Karhunmäessä 1913.
Historia > Tuomiokirkkoseurakunta

Lapuan seurakunta saavutti merkittävimmän taitekohtansa, kun Lapuan hiippakunta aloitti toiminta 1. heinäkuuta 1956. Hiippakunnan saamiseen Lapualle vaikuttivat juuri paikkakunnan kristilliset perinteet. Toisaalta lapualaiset itse olivat aktiivisesti ajamassa hanketta. Samalla Lapuasta tuli piispanistuimen ja tuomiokapitulin sijoituspaikka ja seurakunnan nimi muuttui Lapuan tuomiokirkkoseurakunnaksi.
Toimipaikat

Nykyinen Lapuan tuomiokirkko on viides seurakunnan kirkko. Sen rakensi vuonna 1827 Heikki Kuorikoski C. L. Engelin piirustusten mukaan. Seurakunnan alueella on kaksi kirkkoa, jotka ovat kyläkirkkoyhdistyksien omistuksessa. Kauhajärven kyläkirkko on rakennettu 1983 kaksi vuotta aiemmin tuhopoltossa tuhoutuneen kirkon tilalle, joka oli rakennettu 1867. Tiistenjoen kirkko on kyläläisten talkoovoimin rakentama ja se on vihitty käyttöön 27.9.1953.
Seurakunnalla on kolme seurakuntataloa. Vuonna 1954 valmistunut keskustan seurakuntatalo sekä 1975 valmistuneet Hellanmaan ja Kauhajärven seurakuntakodit.
Leiri- ja kurssitoimintaa järjestetään Kaaranmännikön kurssikeskuksessa.
Herätysliikkeet

Lapuan tuomioseurakunta muodostaa Etelä-Pohjanmaan voimakkaan herännäisyyden tukialueen keskuksen. Liikkeen keskusjärjestö Herättäjä-Yhdistys toimii Lapualta käsin ja liikkeelle on paikkakunnalla vahvaa tukea. Myös evankelisella herätysliikkeellä on Lapualla voimakas kannatus.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Lapuan kirkkoherroina:
Papisto > Lapuan seurakunta

1582–1583: kirkkoherra Petri Inde Henricus
1584–1593: kirkkoherra Petri Bernhardus
1593–1622: kirkkoherra Martinus H. Bovilanus
1623–1629: kirkkoherra Georgius M. Markarus
1630–1652: kirkkoherra Christopher J. Cronovius
1654–1661: kirkkoherra Gregorius B. Raumannus
1662–1690: kirkkoherra Carolus Petri Prochman
1691–1695: kirkkoherra Martinus Prochman
1696–1697: kirkkoherra Marcus Gronovius
1698–1709: kirkkoherra Jacobus Haustramnius
1710–1714: kirkkoherra Martinus J. Haustramnius
1717–1739: kirkkoherra Michael Samuelis Lithovius
1740–1756: kirkkoherra Johannes Georgii Asproth
1757–1788: kirkkoherra Isaac Lithovius
1790–1791: kirkkoherra Christian Salmenius
1791–1812: kirkkoherra Johan Gummerus
1814–1835: kirkkoherra Gabriel Jonae Lagus
1837–1849: kirkkoherra Johan Daniel Alcenius
1854–1865: kirkkoherra Peter Kristian Chydenius
1867–1881: kirkkoherra Otto Mauritz Hohenthal
1888–1893: kirkkoherra Anders Oskar Törnudd
1900–1922: kirkkoherra Wilhelmi Malmivaara
1924–1942: kirkkoherra Kaarlo Rietrikki Kares
1943: kirkkoherra Väinö Malmivaara
1944–1953: kirkkoherra Jussi Sinnemäki
1954–1956: kirkkoherra Eino Sares
Papisto > Tuomiorovastit (1956→)

1956–1961: tuomiorovasti Eino Sares
1961–1974: tuomiorovasti Olavi Laitinen
1974–1993: tuomiorovasti Jussi Ranta
1993–2006: tuomiorovasti Jarmo Isotalo
2006–2012: tuomiorovasti Juha Ikola
2012–2022: tuomiorovasti Matti Salomäki
2022–: tuomiorovasti Jussi Peräaho
Aiheesta muualla

Lapuan tuomiokirkkoseurakunta
| n k Lapuan hiippakunnan tuomiorovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Lapuan tuomiokirkkoseurakunta  Alajärvi  Alavus  Kauhava  Kuortane  Soini  Ähtäri  |  |
| Entiset seurakunnat |  Alahärmä  Evijärvi  Kortesjärvi  Lappajärvi  Lehtimäki  Töysä  Vimpeli  Ylihärmä  |  |
Lapuan hiippakunta
Larvik

| Larvik |
| --- | --- |
 Larvikin Torstrand
 vaakuna
 Larvik
 Koordinaatit: 59°04′52″N, 10°00′59″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Vestfold
Perustettu:  1671
Hallinto:  
 – Pormestari:  Birgitte Gulla Løken (H, 2023)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  813 km²
 – Maa:  771 km²
Väkiluku (1.1.2023):  48 246
 – Väestötiheys:  62,6 as./km²
 
 www.larvik.kommune.no 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Prinsegata Larvikissa.
Larvik on  rannikkokaupunki ja kunta Etelä-Norjassa Vestfoldin läänissä.  Koko kunnan pinta-ala on läänin suurin kuntaliitosten seurauksena. Kunta rajoittuu pohjoisessa Kongsbergiin ja Holmestrandiin, idässä Sandefjordiin ja Tønsbergiin sekä lännessä Porsgrunnin, Siljanin ja Bamblen kuntiin. Vuoden 2023 alussa Larvikin kunnassa oli 48 246 asukasta. Heistä noin 27 000 asuu kunnan keskustaajamassa.
Maantiede

Larvikilla on 123 kilometriä rantaviivaa, jolla on paljon hiekkarantoja. Eräs Norjan parhaimmiksi sanotuista lohijoista, Numedalslågen, laskee Larvikinvuonoon.
Historia

Norjan ensimmäiseksi kaupungiksi sanotun viikinkiaikaisen kaupungin Kaupangin kaivaukset sijaitsevat viiden kilometrin päässä nykyisen Larvikin keskustasta. Kaupunki oli noin vuosina 780–900 tärkeä viikinkien kauppapaikka.
Larvik sai kaupunkiaseman 1671, jolloin siitä tuli Laurvigenin kreivikunnan pääpaikka. Kaupungin sijainti Numedal-joen suulla nosti puutavarakaupan, merenkulun ja laivanrakennuksen paikkakunnan pääelinkeinoiksi. Alueelta löytyi Norjan ainoa mineraalivesilähde 1880, joka nosti paikan kylpyläkaupunkina Euroopan-laajuiseen maineeseen.
1. tammikuuta 1988 Larvikin, Tjøllingin, Hedrumin, Brunlanesin ja Stavernin kunnat yhdistyivät nykyiseksi suurkunnaksi, jonka nimeksi ja luonnolliseksi keskukseksi tuli Larvik. Kuntaliitos herätti paljon mielipidekeskustelua.
Torpin panttivankikriisi vuonna 1994 käynnistyi Larvikista, kun kaksi ruotsalaista ryösti kunnassa sijaitsevan Østre Halsenin postikonttorin.
Talous

Larvik on monipuolinen kauppa- ja teollisuuskaupunki ja myös matkailukaupunki. Suurin yritys on Treschow-Fritzøe-konserni. Mineraalivesiyritys Farris perustettiin 1915 ja on edelleen tunnettu tuotemerkki.
Liikenne

Kunnan läpi kulkee Eurooppatie E-18. Vestfoldin rautatie kulkee Larvikin läpi. Junavuoroja Osloon menee tunnin välein. Kaupungista on lauttayhteyksiä Tanskaan (Hirtshalsiin) Color Linen operoimana.
Media

Sanomalehti Østlands-Posten ilmestyy kuudesti viikossa.
Kansainvälinen yhteistyö

Larvik oli Jyväskylän maalaiskunnan ystävyyskunta.
Tunnettuja henkilöitä

Colin Archer (1832–1921), laivanvarustaja
Lasse Gjertsen (s. 1984), animaattori
Thor Heyerdahl (1914–2002), etnografi ja tutkimusmatkailija
Carl Nesjar (1920–2015), kuvataiteilija
Arne Nordheim (1931–2010), säveltäjä
Herman Wildenvey (1885–1959), kirjailija
Oscar Wisting (1871–1936), upseeri ja tutkimusmatkailija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Larvik Wikimedia Commonsissa
Larvikin kunnan kotisivut (norjaksi)
Vestfoldin läänin kunnat
Færder
Holmestrand
Horten
Larvik
Sandefjord
Tønsberg
Norjan läänit | Norja
Autolautta Peter Wessel Larvikin satamassa.
Isohelmitikka

| Isohelmitikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Helmitikat Mulleripicus
Laji::  pulverulentus
Kaksiosainen nimi
 Mulleripicus pulverulentus  (Temminck, 1826) 

Alalajit
 M. p. harterti  M. p. mohun  M. p. pulverulentus 
Katso myös
   Isohelmitikka Wikispeciesissä   Isohelmitikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isohelmitikka (Mulleripicus pulverulentus) on tikkoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Etelä- ja Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Isohelmitikka voi kasvaa 45–51 cm pitkäksi ja on mahdollisesti suurin elossa oleva tikkalaji. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään.  Yleisväritykseltään laji on harmaa, siivet ja pyrstö ovat muuta ruumista tummemmat. Isohelmitikkakoiraan poskissa on punainen laikku. Linnun kurkku on vaaleankeltainen ja rinta ja vatsa ovat vaaleanharmaat. Rinnassa on valkoisia pilkkuja. Isohelmitikan nokka on pitkä ja väriltään harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isohelmitikkaa tavataan Intiasta Himalajalta ja Kaakkois-Aasiasta Myanmarista Filippiineille. Se on kuollut sukupuuttoon Singaporesta ja mahdollisesti myös Kiinasta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat trooppiset metsät ja erityisesti sitä tavataan koskemattomista metsistä. Isohelmitikkakannan kooksi arvioidaan 26 000–550 000 yksilöä ja kantaa uhkaa elinympäristön tuhoutuminen. Lintu syö hyönteisiä, erityisesti muurahaisia, ja satunnaisesti myös hedelmiä. Isohelmitikka pesii puuhun kaivamassaan kolossa ja naaras munii kahdesta neljään munaa. Pesimäkausi on maaliskuulta kesäkuulle.
Las Navas de Tolosan taistelu

Las Navas de Tolosan taistelu vuonna 1212 oli käänteentekevä tapahtuma reconquistan historiassa. Aiemmin keskenään kiistelleet Iberian niemimaan kristityt ruhtinaat yhdistivät hetkeksi voimansa ja voittivat Muhammad an-Nasirin johtamat muslimit. Tappion jälkeen vuonna 1224 almohadien valtakunta niemimaalla hajosi pieniksi taifoiksi.