Manuel I Komnenos
Italian sotaretki > Paavin-Bysantin liitto

Barin kaupunki, joka oli ollut Bysantin hallitseman eteläisen Apenniinien niemimaan pääkaupunki vuosisatoja ennen normannien saapumista, avasi porttinsa keisarin armeijalle, ja ikionnelliset asukkaat repivät maan tasalle kaupungin normannilinnoituksen. Barin jälkeen kaatuivat Tranin, Giovinazzon, Andrian, Taranton ja Brindisin kaupungit. Vilhelm I, joka oli saapunut kaksi tuhatta ritarina käsittävän armeijansa kanssa kohtaamaan vihollisen, lyötiin perinpohjaisesti.
Menestyksensä rohkaisemana Manuel unelmoi Rooman valtakunnan henkiin herättämisestä sillä hinnalla, että ortodoksinen ja roomalaiskatolinen kirkko muodostaisivat unionin. Tätä näkymää Manuel tulisi tarjoamaan toistuvasti paaville käymissään neuvotteluissa ja liittoutumiskeskusteluissa. Jos koskaan oli ollut olemassakaan minkäänlaista mahdollisuutta yhdistää erilleen ajautuneet kirkot ja tehdä sovinto paavin kanssa, tämä oli todennäköisesti suotuisin hetki sille. Pyhä istuin ei ollut hyvissä väleissä normannien kanssa, ellei sitä pakotettu sellaisiin sotilaallisesti. Pyhälle istuimelle oli edullisempaa, että sen etelänaapurina oli Itä-Rooman "sivistynyt" keisari, kuin se, että siellä piti valtaa joukko hankaluuksia aiheuttavia normanneja.
Keisari Hadrianus IV:n tavoitteissa oli saavuttaa sopimus, mikäli sellainen vain olisi mahdollinen, sillä sen myötä hän olisi kasvattanut huomattavasti vaikutusvaltaansa kaikkien itäisen kirkon kristittyjen piirissä. Manuel tarjosi paaville suurta rahasummaa joukkojensa muonituksesta ja pyysi tältä kolmen meren äärellä sijaitsevan kaupungin herruutta vastineeksi hänen avustaan Vilhelm I:n karkotuksessa Sisiliasta. Lisäksi hän lupasi maksaa 5 000 naulaa kultaa paaville ja kuurialle. Neuvottelut käytiin kiireisesti pois alta, minkä jälkeen Manuel ja Hadrianus muodostivat liiton.
Juuri tällöin, kun sota näytti olevan päätöksessään, asiat alkoivat mennä alamäkeä Manuelin kohdalla. Hänen kenraalinsa Mikael Palaiologos oli vieraannuttanut heidän liittolaisensa Bysantista asenteellaan, ja sotaretki oli seisahtunut, sillä Loritellon kreivi Robert III ei suostunut enää puhumaan Palaiologokselle. Vaikka sovinto saatiinkin syntymään miesten välille, oli sotaretki menettänyt jo osan puhdistaan. Mikael kutsuttiin pian takaisin Konstantinopoliin, ja hänen menetyksensä oli suuri vastaisku. Sodan käännekohta oli taistelu Brindisistä, jossa sisilialaiset suorittivat suuren mittakaavan vastahyökkäyksen sekä maalta että mereltä. Vihollisen lähestyessä palkkasotilaat, jotka oli hankittu Bysantin puolelle Manuelin kullalla, vaativat valtavia palkankorotuksia. Kun niistä kieltäydyttiin, he jättivät asemansa. Jopa paikalliset paronit alkoivat kaikota Bysantin puolelta, ja pian Johannes Dukas oli toivottaman alivoimainen. Vaikka Aleksios Komnenos Bryennios saapuikin muutaman laivan kanssa auttamaan Bysanttia, tilanne ei muuttunut millään tavalla. Sisilialaiset saavuttivat voiton merellä ja saivat Johannes Dukaksen, Aleksios Bryennioksen sekä neljä laivaa saaliiksi. Tämän jälkeen Manuel lähetti Aleksios Axuchin Anconaan kokoamaan uutta armeijaa, mutta tällä välin Vilhelm I oli jo valloittanut takaisin Bysantilta kaikki alueet Apuliassa. Brindisissä koettu tappio päätti Bysantin hetkeksi elvytetyn vallan Italiassa, jonka Bysantin armeija jätti taakseen vuonna 1158 näkemättä sitä enää koskaan. Sekä Niketas Khoniates että Kinnamos, jotka olivat kaksi Bysantin tämän ajan tärkeintä historioitsijaa, ovat kuitenkin samaa mieltä siitä, että rauhanehdot, joista Axuch sopi Vilhelmin kanssa, sallivat Manuelin säilyttää hänen arvokkuutensa, kun hän pesi kätensä tästä sodasta, huolimatta sisilialaisen 164 alusta ja 10 000 miestä käsittäneen laivaston tuhoisasta hyökkäyksestä Euboiaan ja Almyrokseen vuonna 1156.