stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sona Ardontz

Sona Ardontz (26. marraskuuta 1925 Englanti – 19. heinäkuuta 2013 Rooma) oli italialainen ooppera- ja konserttilaulaja (sopraano), laulupedagogi ja säveltäjä.
Ardontz syntyi amatöörimuusikkojen lapsena. Hänellä oli armenialainen tausta, ja hänen isänsä oli kielitieteilijä. Ardontz aloitti pianonsoiton opinnot 5-vuotiaana. Myöhemmin hän opiskeli Lontoon Royal Academy of Musicissa pianonsoittoa Victor Boothin, laulua Evelyn Langstonin ja näyttelemistä Constance Newenin johdolla. Hän täydensi lauluopintojaan Saksassa opettajanaan professori Hussler. Ardontz esiintyi laulajana kansainvälisesti muun muassa Wigmore Hallissa, Purcell Roomissa ja Pietarin katedraalissa. Italiassa hänet tunnettiin varsinkin Gioacchino Rossinin musiikin tulkitsijana. Hänen muuhun oopperaohjelmistoonsa kuuluivat Donna Elviran rooli Wolfgang Amadeus Mozartin Don Giovannissa ja Oscarin rooli Giuseppe Verdin Naamiohuveissa. Ardontzin konserttiohjelmistoon kuuluivat Verdin Requiem ja Joseph Haydnin oratorio Luominen.
Ardontz työskenteli pedagogisella urallaan 17 eri maassa. Hän toimi aktiivisesti myös Suomessa. Ensimmäisen kerran hän saapui Suomeen vuonna 1975 valmentaakseen opiskelijaansa Inari Gebhardia Helsingin juhlaviikkoja varten. Ardontz vieraili tämän jälkeen Suomessa usein, vuodesta 1995 alkaen vuosittain. Hän opetti bel canto -laulua Suomen kansallisoopperassa, Sibelius-Akatemiassa ja eri kesäyliopistoissa. Hänen oppilaidensa joukossa oli sekä ammattilaisia että harrastajia. Oppilaisiin kuului Helena Salonius. Italiassa Ardontz teki opetustyötä muun muassa Rooman yliopistossa.
Ardontz julkaisi säveltäjänä lauluja. Hän sävelsi myös elokuvamusiikin esimerkiksi Barbara Barnin Il piacere delle carniin. Viimeisen elinvuotensa aikana Ardontz matkusti kahdesti Suomeen. Hänen oli tarkoitus tehdä kolmas opetusmatka Suomeen, mutta hän sairastui äkillisesti ja joutui leikkaukseen, jonka komplikaatiot aiheuttivat hänen kuolemansa. Ardontzin kuoleman jälkeen hänen kehittämänsä opetusmenetelmän käyttöä on Suomessa jatkanut Bel Canton ystävät ry.
Aiheesta muualla

Sona Ardontz Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kosti Keski-Nummi

Kosti Rauni Iisakki Keski-Nummi (6. tammikuuta 1923 Nummijärvi, Kauhajoki – 18. elokuuta 2018 Hämeenlinna) oli suomalainen jatkosodan hävittäjä-ässä, joka saavutti 5,5 ilmavoittoa vuosina 1943−1944. Siviiliammatiltaan hän oli opettaja.
Keski-Nummi meni vapaaehtoisena ilmavoimien palvelukseen maaliskuussa 1940. Lentäjäkoulutuksen jälkeen hänet siirrettiin joulukuussa 1942 Täydennyslentolaivue 35:een ja sieltä maaliskuussa 1943 Lentolaivue 24:ään. Hän lensi aluksi Brewster 239 -hävittäjillä ja maaliskuusta 1944 lähtien Messerschmitt Bf 109 G-2 -hävittäjillä. Hän lensi laivueen 3. lentueessa kaksinkertaisen Mannerheim-ristin ritarin Hans Windin siipimiehenä. Kesäkuussa 1944 Keski-Nummi komennetiin Saksaan hakemaan uudempia Messerschmitt Bf 109 G6 -hävittäjiä. Tällä konetyypillä hän lensi sitten jatkosodan loppuun saakka. Keski-Nummi haavoittui 28. kesäkuuta 1944 ilmataistelussa ja joutui tekemään pakkolaskun nuijamaalaiselle pellolle. Hän pääsi kuitenkaan palaamaan laivueeseen jo kolmen viikon päästä.
Sodan päätyttyä Keski-Nummi oli palveli Hävittäjälentolaivue 13:ssa Porissa. Hän erosi palveluksesta ylikersanttina 20.8.1947. Hän meni sitten opettajakoulutukseen Rauman opettajaseminaariin ja toimi opettajana 1970-luvun alkupuolelle asti mm. Lohtajan Marinkaisissa. Ennen kuolemaansa hän asui Hämeenlinnassa.
Kirjallisuutta

Jukka Piipponen : Siipimiehenä Kannaksella : hävittäjälentäjä Kosti Keski-Nummi. Koala, Helsinki 2016 ISBN 978-952-229-173-8
Kari Stenman : Hävittäjälentäjät Suomen ilmavoimissa 1939-1945. Koala, Helsinki 2020 ISBN 978-952-229-215-5
Aiheesta muualla

Kosti Keski-Nummi, 94, on viimeisiä hävittäjä-ässiä – nyt hän kertoo, miksi suomalaiset pärjäsivät murskaavaa ylivoimaa vastaan, Ilta-Sanomat 21.9.2017
Pentti Kerola

Pentti Kalevi Kerola (23. maaliskuuta 1935 Oulu – 28. heinäkuuta 2017 Oulu) oli Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteen professori.
Henkilötiedot ja opinnot

Kerola syntyi Kemissä 1935. Hänen vanhempansa olivat opetusneuvos Veikko Kerola ja kansakoulunopettaja Elna Miettunen. Ylioppilaaksi Kerola valmistui Oulun lyseosta vuonna 1953 ja Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1958 ja filosofian lisensiaatiksi 1965.
Ammatillinen ja muu toiminta

Kerola toimi ensin Munkkiniemen yhteiskoulun matematiikan nuorempana lehtorina 1958–1959 ja samaan aikaan Teknillisen korkeakoulun luennoijana ja assistenttina, sitten IBM Oy:ssä matemaatikkona ja systeemisuunnittelijana 1960–1963 ja tietotekniikan markkinointipäällikkönä 1964–1965. Enso-Gutzeit Oy:n tietojenkäsittelypäällikkö hän oli 1966–1969. Teknillisessä korkeakoulussa hän toimi ensin virkaatekevänä ja sitten vakinaisena apulaisprofessorina 1969–1973. Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteen professorina hän toimi 1973–1998 ja sen jälkeen emeritusprofessorina.  Professorin uransa aikana hän oli Tietotehdas Oy:n tutkimusjohtaja 1987–1988 ja vierailevana professorina Michiganin yliopistossa 1979, Floridan kansainvälisessä yliopistossa 1980 ja 1986 sekä Uumajan yliopistossa 1994.
Oulun yliopistossa Kerola ja Juhani Iivari olivat ensimmäiset tietojenkäsittelytieteen professorit. Kerola suunnitteli ja toteutti enimmäistä kertaa tietojenkäsittelyopin laudatur-tason opetuksen ja sen jälkeiset jatko-opinnot.  Koska yliopiston laskentakeskus kuului osana tietojenkäsittelyopin laitokseen, Kerola toimi pitkään myös sen esimiehenä.
Kerolalla oli useita luottamustoimia, kuten IFIP:in (International Federation of Information Processing) teknisen komitean numero 8 Suomen edustajuus 1977–1995. Professorit Pertti Järvinen, Pentti Kerola ja Eero Peltola käynnistivät vuonna 1978 IRIS (Information Systems Research in Scandinavia) -seminaarin, joka on pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut, vuosittainen kansainvälinen tietojärjestelmätieteen konferenssisarja maailmassa.
Kerola laati yli 100 tutkimus- ja muuta julkaisua tietojärjestelmien, operaatiotutkimuksen ja tietojenkäsittelyn alalta. Hänen tunnetuimpia julkaisujaan lienee professori Pertti Järvisen kanssa vuonna 1975 laadittu oppikirja ”Systemointi I-II: Tietosysteemin rakentamisen ja käytön systeemiteoreettinen malli”.
Kerola oli reservin luutnantti vuodesta 1977.
Huomionosoitukset

Oulun yliopisto maalautti Kerolasta muotokuvan vuonna 1998 taiteilija Martti Mäellä. Kerola sai kauppatieteen kunniatohtorin arvon Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1990. IFIP Outstanding Service Award hänelle myönnettiin 1991.
Aiheesta muualla

Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteiden laitos
Pentti Kerolan katsaus vuodelta 1996. Systeemityön näkökulma Oulun yliopiston tietojenkäsittelyopin laitoksen toimintaan. (Viitattu 18.2.2008)
Juhani Iivari (toim.): Alussa oli mies, metsä - ja innostus. Juhlakirja emeritusprofessori Pentti Kerolan 80-vuotispäivänä, s. 131.  (Acta Universitatis Ouluensis F Scripta Academica 10)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2015.  ISBN 978-952-62-0746-9  Teoksen verkkoversio (pdf) Viitattu 21.4.2016.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  DBLP
Jasser Arafat

| Jasser Arafat |
| --- | --- |

Palestiinalaishallinnon ensimmäinen presidentti
 5. heinäkuuta 1994 – 11. marraskuuta 2004  
Seuraaja:  Mahmud Abbas
Palestiinan vapautusjärjestön 3. puheenjohtaja
 4. helmikuuta 1969 – 29. lokakuuta 2004  
Edeltäjä:  Yahya Hammuda
Seuraaja:  Mahmud Abbas
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. elokuuta 1929 Kairo, Egypti
Kuollut: 11. marraskuuta 2004 (75 vuotta) Clamart, Ranska
Ammatti:  insinööri
Puoliso:  Suha Arafat (1990–2004)
Tiedot
Puolue:  Fatah
Uskonto:  sunni-islam
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1994)
 Nimikirjoitus
Mohammed Jasser Abdel Rahman Abdel Raouf Arafat al-Qudwa al-Husseini (arab. محمد ياسر عبد الرحمن عبد الرؤوف عرفات القدوة الحسيني‎, Muḥammad Yāsir ʿAbd ar-Raḥmān ʿAbd ar-Raʾūf ʿArafāt al-Qudwa al-Ḥusaynī, tunnettiin myös nimellä Abu Ammar, arab. أبو عمار‎, ʾAbū ʿAmmār; 4. elokuuta tai 24. elokuuta 1929 Kairo, Egypti − 11. marraskuuta 2004 Clamart, Ranska) oli poliitikko, joka perusti Fatah-puolueen sekä toimi Palestiinan vapautusjärjestön PLO:n puheenjohtajana ja vuodesta 1993 Siinain niemimaan kaakkoisosassa sijaitsevien palestiinalaisalueiden johtajana.
Arafat ja Israelin pääministeri Jitzhak Rabin allekirjoittivat vuonna 1993 Oslon sopimuksen (Oslo I), jossa Israel tunnusti PLO:n palestiinalaisten edustajaksi ja PLO tunnusti Israelin valtion. Oslon sopimuksessa sovittiin myös vaaleilla valittavan Palestiinan lakia säätävän neuvoston perustamisesta. Arafat voitti vuonna 1996 järjestetyt neuvoston puhemiesvaalit ja hoiti virkaa kahdeksan vuotta aina kuolemaansa asti.
Jasser Arafatille ja Israelin johtajille myönnettiin Nobelin rauhanpalkinto Oslo I -sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen vuonna 1994. Palestiinalaisalueita miehittävä Israel pitää Arafatia kuitenkin terroristina.
Elämäkerta

Jasser Arafat oli seitsenlapsisen perheen viides lapsi. Hän syntyi Kairossa joko 4. tai 24. elokuuta 1929. The Wall Street -lehdessä vuonna 2003 julkaistun romanialaisen vakoojan kirjoituksen mukaan Neuvostoliiton valtiollinen turvallisuuspoliisi KGB hävitti Arafatin syntymätodistuksen ja korvasi sen väärennöksellä, jonka mukaan hän oli syntynyt Jerusalemissa
Jasser Arafatin isä oli Palestiinasta pakenemaan joutunut kauppias. Jasserin äiti kuoli pojan ollessaan vasta viiden vanha. Jasser eli tämän jälkeen sukulaistensa luona Kairossa ja Jerusalemissa.
Jasser Arafat opiskeli Kairossa sijaitsevassa kuningas Faud I:n yliopistossa (nyk. Kairon yliopisto). Hänestä tuli nationalisti vuoteen 1946 mennessä ja hän ryhtyi hankkimaan aseita naapurimaassa asuville palestiinalaisille. Kun Maailman siionistijärjestön johtaja David Ben-Gurion julisti Israelin valtion perustetuksi Palestiinaan vuonna 1948, Arafat keskeytti opintonsa ja yritti lähteä Palestiinaan taistelemaan siionisteja vastaan. Egyptin joukot eivät kuitenkaan sallineet huonosti varustettujen partisaanien pääsyä sota-alueelle, vaan riisuivat heidät aseista ja käännyttivät takaisin. Arafat liittyi Yliopistossa muslimien veljesjärjestöön toimien palestiinalaisopiskelijoiden järjestön johdossa 1952–1956. Hän valmistui insinööriksi ja taisteli Suezin kriisissä Egyptin armeijan vänrikkinä. Sodan jälkeen Arafat muutti Kuwaitiin, jossa hän työskenteli insinöörinä ja perusti oman yrityksen. lähde?
Poliittinen ura > Fatah ja PLO

Arafat perusti vuonna 1958 Fatah-puolueen, joka pyrki perustamaan itsenäisen Palestiinan valtion. Fatah yritti räjäyttää kiistellyn Israelin vesipumpun joulukuussa 1964. Kuuden päivän sodan jälkeen Israelin huomio kääntyi arabimaista palestiinalaisliikkeisiin, Fatah mukaan lukien.
Israel hyökkäsi Fatahia vastaan jordanialaisessa Al-Karamehin kylässä vuonna 1968. Taistelussa kuoli 150 palestiinalaississiä ja 29 Israelin sotilasta. Arafat nimettiin PLO:n johtoon seuraavana vuonna,  kun Fatah oli päässyt Palestiinan vapautusjärjestön johtopaikoille.
Arafat nimettiin Palestiinan joukkojen ylipäälliköksi vuonna 1971 ja PLO:n poliittisen osaston johtajaksi vuonna 1973.
Poliittinen ura > Jordania

1960-luvulla palestiinalaispakolaisten ja Jordanian hallituksen välit kiristyivät raskaasti aseistettujen vastarintajoukkojen muodostaessa oman valtionsa Jordanian sisällä ja hallittua strategisia alueita Jordaniassa. Jordania yritti riisua palestiinalaisjoukot aseista, jolloin kesäkuussa 1970 puhkesi aseellisia yhteenottoja.
Muut arabimaat yrittivät sovitella rauhanomaista ratkaisua, mutta jatkuvat fedayeen-toimet johtivat hallituksen toimiin; 16. syyskuuta kuningas Hussein määräsi sotatilan. Samana päivänä Arafat nimitettiin PLO:n joukkojen ylipäälliköksi. Sisällissodassa Syyria avusti PLO:ta ja hyökkäsi Jordaniaan 200 panssarilla. Syyria vetäytyi pian pois Israelin uhattua sitä ilmaiskuilla. 24. syyskuuta mennessä Jordanian armeija pääsi voitolle ja PLO suostui tulitaukoon.
Poliittinen ura > Libanon

Arafat siirsi PLO:n joukot Libanoniin. Heikon keskushallituksen vuoksi PLO toimi lähes kuin itsenäinen valtio. Sissit hyökkäsivät Israeliin rajan yli ja Israel vastasi iskuilla Libanoniin.
Syyskuussa 1972 tapahtuneessa ns. Münchenin verilöylyssä palestiinalainen Musta syyskuu kaappasi Münchenin olympialaisissa 11 israelilaista urheilijaa, joista 10 sai  surmansa. Iskun suunnittelija Mohammed Daoud Oudeh sanoi varojen tulleen Mahmud Abbasilta, joka oli Arafatin johtaman PLO:n pääsihteeri. Arafat itse sanoutui irti toimista.
Vuonna 1974 Arafat määräsi PLO:n lopettamaan väkivallan Israelin, Länsirannan ja Gazan ulkopuolella. Samana vuonna Arafat puhui ensimmäisenä valtioiden ulkopuolisena edustajana YK:n yleiskokoukselle. Samana vuonna PLO hyväksyttiin ensimmäiseksi valtioiden ulkopuoliseksi järjestöksi YK:hon.
Hyökkäykset Israelia vastaan jatkuivat ja Israel syytti Arafatin olevan viime kädessä iskujen takana. Arafat kielsi osallisuutensa ja sanoi ettei voinut hallita näitä ryhmiä.
Vuonna 1974 arabit nimittivät PLO:n ainoaksi lailliseksi palestiinalaisten edustajaksi ja se otettiin arabiliittoon 1976. PLO oli mukana myös Libanonin sisällissodassa.
Israel liittoutui Libanonin kristittyjen kanssa ja teki kaksi suurhyökkäystä Libanoniin. Ensimmäisessä, operaatio Litanissa 1978 Israelin puolustusvoimat ja Etelä-Libanonin armeija miehittivät kaistaleen "turvallisuusvyöhykkeeksi". Toisessa hyökkäyksessä, operaatio Galilee 1982 Israel valloitti suurimman osan Etelä-Libanonia, mutta joutui lopulta perääntymään turvallisuusvyöhykkeelle 1985. Israel päästi miehityksen aikana Libanonin maroniittikristityt falangistit hyökkäämään Sabran ja Shatilan pakolaisleireille ja surmaamaan 460–3500 palestiinalaispakolaista. Tapaus aiheutti palestiinalaisissa syvän vihan Israelin puolustusministeriä Ariel Sharonia kohtaan, jonka Israelin tutkintakomissio totesi epäsuorasti syylliseksi ja pakotti eroamaan.
Poliittinen ura > Tunisiassa

Syyskuussa 1982, Israelin hyökkäyksen aikana, yhdysvaltalaisjoukot rikkoivat tulitauon PLO:n vetäytyessäselvennä. PLO siirtyi Tunisiaan, jossa se toimi vuoteen 1993.
1980-luvulla Arafat sai tukea Irakista, joka auttoi jälleenrakentamaan pahoja tappioita kärsineen PLO:n. Tämä tuli tarpeeseen etenkin, kun Israelin miehittämillä alueilla - Gazan kaistalla ja Länsirannalla  - palestiinalaiset nousivat yllättäen vastustamaan miehitetystä joulukuussa 1987. PLO oli aluksi sivussa tilanteesta, mutta Arafat sai sen Länsirannalla nopeasti - vain viikoissa - hallintaansa. Gazan kaistalla PLO:n kontrollia kuitenkin haittasi islamilaiset äärijärjestöt Hamas ja Islamilainen jihad.
15. marraskuuta 1988 PLO julisti itsenäisen Palestiinan valtion perustetuksi. Pakolaishallitus hylkäsi Palestiinan jaon ja vaati koko Palestiinan brittiläisen mandaattialueen rajojalähde?. 13. joulukuuta Arafat myöntyi YK:n turvallisuusneuvoston päätökseen ja lupasi tunnustaa Israelin valtion olemassaolon ja sanoutui irti terrorismista kaikissa muodoissaan. Yhdysvallat piti tunnustusta Camp Davidin rauhanneuvottelujen aloittamisen ehtona. Lausunto oli myös siirtyminen PLO:n alkuperäisestä tavoitteesta – Israelin tuhoamisesta – kohti kahden valtion perustamista Israelin vuoden 1949 rajojen sisään ja Palestiinan Länsirannalle ja Gazan alueelle.
Vuonna 1990 Arafat meni naimisiin Suha Tawilin kanssa. Hän oli palestiinalainen kristitty joka työskenteli PLO:ssa Tunisiassa ja kääntyi islamiin.
Vuoden 1991 Madridin rauhankonferenssissa Israel avasi ensimmäistä kertaa neuvottelut PLO:n kanssa. Kuitenkin Arafatin vastustus Yhdysvaltain invaasiolle Irakiin (Persianlahden sota) katkaisi käynnissä olleet neuvottelut. Persianlahden sodan jälkeen Arafat oli menettänyt kansainvälisen tukensa ja taipui salaisiin neuvotteluihin Israelin kanssa.
Huhtikuussa 1992 Arafat selviytyi lentokoneen pudotessa Libyan aavikolle hiekkamyrskyssä. Lentäjät ja perämies saivat surmansa.
Kuolema

Arafatin terveyden heikentyessä lokakuussa 2004 Israel salli hänen poistua lääkärinhoitoa varten. Arafat menetti tajuntansa 27. lokakuuta kymmeneksi minuutiksi. Hänet lennätettiin 29. lokakuuta Pariisiin lähelle Clamartiin Percyn sotilassairaalaan. Sairauden laatu ei ollut tiedossa. Huhut leukemiasta sairaala kiisti. Arafatin väitettiin kärsivän aivoverenvuodosta. Sairaalan mukaan Arafat vajosi 3. marraskuuta koomaan. Palestiinalaishallinnon edustajia saapui 8. marraskuuta tapaamaan Arafatia. Arafatin vaimo Suha Arafat aiheutti skandaalin väittämällä palestiinalaishallinnon "yrittävän haudata Arafatin elävältä".
Sekä sairaalan että palestiinalaishallinnon edustajat kertoivat 11. marraskuuta Arafatin kuolleen kello 4.30 Itä-Euroopan aikaa. Useat maailman johtajat esittivät surunvalittelunsa. Arafat haudattiin perjantaina 12. marraskuuta Ramallahiin Muqata-päämajan alueella sijaitsevaan väliaikaiseen mausoleumiin. Arafat itse olisi halunnut tulla haudatuksi Jerusalemin Al-Aqsan moskeijaan. Israel kuitenkin kielsi sen ehdottomasti.
Kuolinsyy jäi epäselväksi, koska perhe ei halunnut tehtävän ruumiinavausta. Kesäkuussa 2012 esitetyn Al Jazeera -kanavan dokumentin mukaan Arafatin huivista ja hammasharjasta on löytynyt poikkeuksellisen paljon poloniumia. Ranskan viranomaiset ilmoittivat marraskuussa 2012, että Arafatin ruumiista otetaan näytteitä kuolinsyyn selvittämiseksi. Arafatin luista löydettiin 2013 kolmen eri laboratorion tutkimuksissa poikkeuksellisia pitoisuuksia poloniumia, mikä sveitsiläisten tutkijoiden mukaan voisi viitata myrkytyskuolemaan, mutta sitä ei pysty vahvistamaan.   Ranskalaisen ja venäläisen laboratorion mukaan tutkimukset ei anna merkkejä myrkytyksestä, vaan poloniumin määrät johtuvat ympäristöstä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nobelin rauhanpalkinnon saajat
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Dunant, Passy 1902: Ducommun, Gobat 1903: Cremer 1904: Kansainvälisen oikeuden instituutti 1905: Suttner 1906: Roosevelt 1907: Moneta, Renault 1908: Arnoldson, Bajer 1909: Beernaert, Paul Balluet d’Estournelles de Constant 1910: Kansainvälinen Rauhantoimisto 1911: Asser, Fried 1912: Root 1913: La Fontaine 1917: Punainen Risti 1919: Wilson 1920: Bourgeois 1921: Branting, Lange 1922: Nansen 1925: Chamberlain, Dawes
1926–1950: 1926: Briand, Stresemann 1927: Buisson, Quidde 1929: Kellogg 1930: Söderblom 1931: Addams, Butler 1933: Angell 1934: Henderson 1935: Ossietzky 1936: Lamas 1937: Cecil 1938: Nansenin kansainvälinen pakolaistoimisto 1944: Punainen Risti 1945: Hull 1946: Balch, Mott 1947: Kveekarit 1949: Boyd Orr
1951–1975: 1950: Bunche 1951: Jouhaux 1952: Schweitzer 1953: Marshall 1954: Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestö 1957: Pearson 1958: Pire 1959: Noel‑Baker 1960: Lutuli 1961: Hammarskjöld 1962: Pauling 1963: Punainen Risti 1964: King 1965: Unicef 1968: Cassin 1969: Kansainvälinen työjärjestö 1970: Borlaug 1971: Brandt 1973: Kissinger, Lê 1974: MacBride, Satō 1975: Saharov
1976–2000: 1976: B. Williams, Corrigan 1977: Amnesty International 1978: Sadat, Begin 1979: Äiti Teresa 1980: Esquivel  1981: YK:n pakolaisapujärjestö 1982: Myrdal, García Robles 1983: Wałęsa 1984: Tutu 1985: Lääkärit ydinsotaa vastaan 1986: Wiesel 1987: Arias 1988: YK:n Rauhanturvaajat 1989: Dalai Lama 1990: Gorbatšov 1991: Suu Kyi 1992: Menchú 1993: Mandela, de Klerk 1994: Arafat, Peres, Rabin 1995: Pugwash-liike, Rotblat 1996: Belo, Ramos Horta 1997: Kampanja maamiinojen kieltämiseksi (ICBL), J. Williams 1998: Hume, Trimble 1999: Lääkärit ilman rajoja 2000: Kim
2001–: 2001: YK, Annan 2002: Carter 2003: Ebadi 2004: Maathai 2005: IAEA, ElBaradei 2006: Yunus, Grameen Bank 2007: Gore, IPCC 2008: Ahtisaari 2009: Obama 2010: Liu 2011: Gbowee, Johnson Sirleaf, Karman 2012: EU 2013: Kemiallisten aseiden kieltojärjestö 2014: Satyarthi, Yousafzai 2015: Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti 2016: Juan Manuel Santos 2017: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons 2018: Murad, Mukwege 2019: Abiy 2020: Maailman ruokaohjelma 2021: Ressa, Muratov 2022: Bjaljatski, Memorial, Center for Civil Liberties 2023: Mohammadi 2024: Nihon Hidankyō
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  NARA  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Jasser Arafat lehdistötilaisuudessa Ammanissa vuonna 1970
Jitzhak Rabin, Bill Clinton ja Jasser Arafat Oslon sopimuksen allekirjoitustilaisuudessa Washingtonissa 1993. Rabin tarttui Arafatin käteen silminnähtävän vaivautuneesti.
Ehud Barak, Bill Clinton ja Jasser Arafat Camp Davidissä 2000
Avatar (elokuva)

| Avatar |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  James Cameron
Käsikirjoittaja:  James Cameron
Tuottaja:  James Cameron Jon Landau
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:  Mauro Fiore
Leikkaaja:  Stephen E. Rivkin John Refoua James Cameron
Tuotantosuunnittelija:  Rick Carter Robert Stromberg
Lavastaja:  Kim Sinclair
Pääosat:  Sam Worthington Zoë Saldaña Stephen Lang  Michelle Rodriguez Sigourney Weaver
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Lightstorm Entertainment Dune Entertainment Ingenious Film Partners
Levittäjä:  20th Century Fox
Ensi-ilta:   10. joulukuuta 2009   18. joulukuuta 2009   18. joulukuuta 2009    18. joulukuuta 2009
Kesto:  156 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  237 000 000 dollaria
Tuotto:  2 922 917 914 dollaria
Katsojat:  416 672 (Suomessa) 
Seuraaja:  Avatar: The Way of Water
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Avatar on James Cameronin käsikirjoittama ja ohjaama tieteiselokuva, jonka maailmanlaajuinen julkaisupäivä on 18. joulukuuta 2009. Elokuva on Avatar-elokuvasarjan ensimmäinen osa.
Avatarin odotettiin aluksi menestyvän huonosti elokuvamarkkinoilla, mutta tekijöidensä yllätykseksi siitä tuli kaikkien aikojen tuottoisin elokuva ohittaen jopa Titanic-elokuvan 25. tammikuuta 2010. Kun inflaatio otetaan huomioon, Avatar on kaikista elokuvista toiseksi tuottoisin (kaikista tuottoisin elokuva on vuonna 1939 julkaistu Tuulen Viemää). Avatarin budjetti oli 237 miljoonaa dollaria, ja elokuva tuotti markkinoilla kaikkiaan 2,7 miljardia dollaria.
Alun perin Avatarin tuli saada ensi-iltansa jo 22. toukokuuta 2009. Ensi-iltaa kuitenkin lykättiin puolella vuodella, sillä tarkoituksena oli antaa elokuvan jälkituotannolle lisäaikaa ja odottaa, että elokuvateattereihin saadaan asennettua 3D-valmius.
Elokuvan nimi tulee jumalan ruumiillistumaa tarkoittavasta hindulaisesta käsitteestä avatar, jolla elokuvassa viitataan ihmismielen siirtämistä toiseen kehoon teknologian avulla.
Koska Avatar sai paljon suosiota, Cameron allekirjoitti sopimuksen 20th Century Foxin kanssa neljästä tulevasta elokuvan jatko-osasta. Ensimmäinen jatko-osa on Avatar: The Way of Water, joka sai ensi-iltansa 16. joulukuuta 2022. Kolmas elokuva, Avatar: Fire and Ashin, saa ensi-iltansa 19. joulukuuta 2025. Avatar 4:n ja Avatar 5:n julkaisuajankohdiksi on suunniteltu joulukuu 2029 ja joulukuuta 2031.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sam Worthington  | … |  Jake Sully   |
|  Zoë Saldaña  | … |  Neytiri   |
|  Stephen Lang  | … |  eversti Miles Quaritch   |
|  Michelle Rodriguez  | … |  Trudy Chacon   |
|  Sigourney Weaver  | … |  tri Grace Augustine   |
|  Giovanni Ribisi  | … |  Parker Selfridge   |
|  Joel Moore  | … |  tri Norm Spellman   |
|  C. C. H. Pounder  | … |  Mo’at   |
|  Wes Studi  | … |  Eytukan   |
|  Laz Alonso  | … |  Tsu'tey   |
|  Dileep Rao  | … |  tri Max Patel   |
|  Matt Gerald  | … |  alikersantti Lyle Wainfleet   |
|  Sean Anthony Moran  | … |  sotamies Fike   |