stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Suomen diplomaattisista edustajista Aasiassa
Suomen nykyiset  edustustot Aasiassa ja Oseaniassa > Singapore

| Diplomaattiset suhteet solmittu 7> 2.1973..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 7> 2.1973..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 7> 2.1973..Asema |
| --- | --- | --- |
| Wilhelm Schreck (New Delhi) | 1973–1974 | suurlähettiläs |
| Riitta Örö (New Delhi) | 1975–1979 | suurlähettiläs |
| Risto Hyvärinen (New Delhi) | 1980–1982 | suurlähettiläs |
| Pertti Kärkkäinen (Jakarta) | 1982–1985 | suurlähettiläs |
| Erik Heinrichs (Jakarta) | 1985–1989 | suurlähettiläs |
| Timo Koponen (Jakarta) | 1989–1992 | suurlähettiläs |
| Veli J. Ollikainen (Jakarta) | 1992–1996 | suurlähettiläs |
| Jukka Leino | 1994–1996 | va.asiainhoitaja |
| Jukka Leino | 1996–2000 | suurlähettiläs |
| Kim Luotonen | 2000–2004 | suurlähettiläs |
| Risto Rekola | 2004–2007 | suurlähettiläs |
| Satu Mattila | 2007–2011 | suurlähettiläs |
| Ari Heikkinen | 2011–2015 | suurlähettiläs |
| Paula Parviainen | 2015–2019 | suurlähettiläs |
| Antti Vänskä | 2019–2023 | suurlähettiläs |
| Juha Markkanen | 1.9.2023– | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Aasiassa ja Oseaniassa > Teheran (Iran)

| Diplomaattiset suhteet solmittu 12> 12.1931..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 12> 12.1931..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 12> 12.1931..Asema |
| --- | --- | --- |
| Aarno Yrjö-Koskinen (Moskova) | 1934–1940 | lähettiläs |
| Aarno Yrjö-Koskinen (Ankara) | 1948–1951 | lähettiläs |
| Asko Ivalo (Ankara) | 1951–1954 | lähettiläs |
| Bruno Kivikoski (Ankara) | 1954–1959 | lähettiläs |
| Aaro Pakaslahti (Ankara) | 1959–1965 | lähettiläs |
| Aaro Pakaslahti (Ankara) | 1965–1966 | suurlähettiläs |
| Hans Ruben Martola (Ankara) | 1966–1967 | suurlähettiläs |
| Åke Frey (Ankara) | 1968–1974 | suurlähettiläs |
| Kurt Uggeldahl | 1974–1979 | suurlähettiläs |
| Martti Salomies | 1979 | suurlähettiläs |
| Unto Tanskanen | 1980–1983 | suurlähettiläs |
| Timo Jalkanen | 1983–1987 | suurlähettiläs |
| Tapani Brotherus | 1987–1991 | suurlähettiläs |
| Eero Saarikoski | 1991–1996 | suurlähettiläs |
| Antti Koistinen | 1996–2001 | suurlähettiläs |
| Yrjö Karinen | 2001–2005 | suurlähettiläs |
| Heikki Puurunen | 2005–2009 | suurlähettiläs |
| Harri Salmi | 2009–2012 | suurlähettiläs |
| Harri Kämäräinen | 2012–2017 | suurlähettiläs |
| Keijo Norvanto | 2017–2021 | suurlähettiläs |
| Kari Kahiluoto | 1.9.2021–virassa | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Aasiassa ja Oseaniassa > Tel Aviv (Israel)

| Diplomaattiset suhteet solmittu 14> 11.1950..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 14> 11.1950..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 14> 11.1950..Asema |
| --- | --- | --- |
| Toivo Ilmari Kala | 1952–1958 | asiainhoitaja |
| Joel Toivola | 1958–1961 | asiainhoitaja |
| Risto Solanko | 1961–1962 | asiainhoitaja |
| Risto Solanko | 1962–1964 | suurlähettiläs |
| Hans Ruben Martola | 1964–1966 | suurlähettiläs |
| Algar von Heiroth | 1966–1975 | suurlähettiläs |
| Matti Kahiluoto | 1975–1981 | suurlähettiläs |
| Paaso Helminen | 1981–1982 | suurlähettiläs |
| Erkki Mäentakanen | 1982–1984 | suurlähettiläs |
| Taneli Kekkonen | 1984–1985 | suurlähettiläs |
| Osmo Väinölä | 1985–1989 | suurlähettiläs |
| Pekka J. Korvenheimo | 1989–1993 | suurlähettiläs |
| Arto Tanner | 1993–1997 | suurlähettiläs |
| Pasi Patokallio | 1998–2003 | suurlähettiläs |
| Kari Veijalainen | 2003–2007 | suurlähettiläs |
| Per-Mikael Engberg | 2007–2011 | suurlähettiläs |
| Leena-Kaisa Mikkola | 2011–2016 | suurlähettiläs |
| Anu Saarela | 2016-2018 | suurlähettiläs |
| Kirsikka Lehto-Asikainen | 2019–2023 | suurlähettiläs |
| Nina Nordström | 1.9.2023– | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Aasiassa ja Oseaniassa > Yangon (Myanmar)

| Diplomaattiset suhteet solmittu 21> 6.1954..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 21> 6.1954..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 21> 6.1954..Asema |
| --- | --- | --- |
| Riikka Laatu | 2017–2021 | suurlähettiläs |
| Pekka Shemeikka | 1.9.2021–virassa | suurlähettiläs |
Suomen nykyiset  edustustot Aasiassa ja Oseaniassa > Tokio (Japani)

| Diplomaattiset suhteet solmittu 24> 5.1919, uudelleen 8.3.1957..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 24> 5.1919, uudelleen 8.3.1957..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu 24> 5.1919, uudelleen 8.3.1957..Asema |
| --- | --- | --- |
| Gustaf Ramstedt | 1919–1929 | va. asiainhoitaja |
| Hugo Valvanne | 1936–1939 | lähettiläs |
| Ragnar Smedslund | 1958–1962 | lähettiläs |
| Viljo Ahokas | 1962–1968 | suurlähettiläs |
| Åke Wihtol | 1968–1971 | suurlähettiläs |
| Aarno Karhilo | 1971–1972 | suurlähettiläs |
| Osmo Lares | 1973–1978 | suurlähettiläs |
| Henrik Blomstedt | 1978–1984 | suurlähettiläs |
| Pauli Opas | 1984–1985 | suurlähettiläs |
| Juha Puromies | 1986–1991 | suurlähettiläs |
| Pekka Orpana | 2018–2022 | suurlähettiläs |
| Tanja Jääskeläinen | 2022–virassa | suurlähettiläs |
Lakkautetut edustustot > Damaskos (Syyria)

Damaskoksen lähetystön henkilökunta on maaliskuusta 2012 alkaen poistunut maasta Syyrian levottomuuksien vuoksi. Syyskuusta 2012 toimipaikkana on ollut tilapäinen yhteystoimisto Beirutissa. Suomen Beirutin suurlähetystö avattiin uudelleen 1.3.2015. Suurlähetystö suljettiin pysyvästi 19.3.2013.
| Diplomaattiset suhteet solmittu> 22.5.1953..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu> 22.5.1953..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu> 22.5.1953..Asema |
| --- | --- | --- |
| Bruno Kivikoski (Ankara) | 1954–1958 | lähettiläs |
| Asko Ivalo (Rooma) | 1958–1959 | suurlähettiläs |
| Soini Palasto (Kairo) | 1966–1969 | suurlähettiläs |
| Pekka Malinen (Kairo) | 1969–1974 | suurlähettiläs |
| Joel Pekuri (Kairo) | 1975–1978 | suurlähettiläs |
| Arto Tanner (Beirut) | 1979–1981 | suurlähettiläs |
| Veikko Hietanen (Beirut) | 1981–1984 | suurlähettiläs |
| Jyrki Aimonen | 1984–1988 | suurlähettiläs |
| Juhani Muhonen | 1988–1991 | suurlähettiläs |
| Arto Kurittu | 1991–1995 | suurlähettiläs |
| Heikki Latvanen | 1996–2001 | suurlähettiläs |
| Antti Koistinen | 2001–2005 | suurlähettiläs |
| Pertti Harvola | 2005–2008 | suurlähettiläs |
| Harri Mäki-Reinikka (Beirut) | 2008–2012 | suurlähettiläs |
| Kari Kahiluoto (Beirut) | 2012–2015 | suurlähettiläs |
| Matti Lassila (Beirut) | 2015–2018 | va. asiainhoitaja |
| Matti Lassila (Beirut) | 2015–2018 | suurlähettiläs |
| Tarja Fernández (Beirut) | 2018–2022 | suurlähettiläs |
Lakkautetut edustustot > Kuwait

Suomella oli suurlähetystö Kuwaitissa 1981–2003. Vuodesta 2002 Suomen suhteita Kuwaitiin on hoitanut Riadin suurlähettiläs.
| Diplomaattiset suhteet solmittu 21> 2.1969..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu 21> 2.1969..Asema | Diplomaattiset suhteet solmittu 21> 2.1969..Vuodet |
| --- | --- | --- |
| Carolus Lassila (Beirut) | 1969–1974 | suurlähettiläs |
| Heikki Kahla (Beirut) | 1975–1977 | suurlähettiläs |
| Arto Tanner (Beirut) | 1977–1980 | suurlähettiläs |
| Pertti Ripatti | 1981–1985 | suurlähettiläs |
| Esko Kunnamo | 1985–1989 | suurlähettiläs |
| Tero Lehtovaara | 1989–1992 | suurlähettiläs |
| Pertti Kaukonen | 1992–1998 | suurlähettiläs |
| Markku Niinioja | 1998–2002 | suurlähettiläs |
Lakkautetut edustustot > Manila (Filippiinit)

Lähetystö lakkautettiin vuonna 2012, minkä jälkeen Suomen suhteita Filippiineihin on hoitanut Kuala Lumpurin suurlähettiläs.
| Diplomaattiset suhteet solmittu> 14.7.1955..Edustaja | Diplomaattiset suhteet solmittu> 14.7.1955..Vuodet | Diplomaattiset suhteet solmittu> 14.7.1955..Asema |
| --- | --- | --- |
| Ragnar Smedslund (Tokio) | 1958–1962 | lähettiläs |
| Viljo Ahokas (Tokio) | 1962–1968 | suurlähettiläs |
| Åke Wihtol (Tokio) | 1968–1971 | suurlähettiläs |
| Aarno Karhilo (Tokio) | 1971–1972 | suurlähettiläs |
| Osmo Lares (Tokio) | 1973–1978 | suurlähettiläs |
| Henrik Blomstedt(Tokio) | 1978–1980 | suurlähettiläs |
| Klaus Snellman | 1983–1984 | suurlähettiläs |
| Pasi Rutanen | 1984–1986 | suurlähettiläs |
| Timo Jalkanen | 1987–1991 | suurlähettiläs |
| Juha Puromies | 1991–1993 | suurlähettiläs |
| Eero Salovaara (Bangkok) | 1993–? | suurlähettiläs |
| Juha Kuusi | 1993–? | suurlähettiläs |
| Pertti Majanen | 1997–2000 | suurlähettiläs |
| Raimo Anttola | 2000–2004 | suurlähettiläs |
| Riitta Resch | 2004–2008 | suurlähettiläs |
| Heikki Hannikainen | 2008–2012 | suurlähettiläs |
Hermann Graf

9/JG 52:n yksikkötunnus eli logo.
Hermann Anton Graf (24. lokakuuta 1912 Engen, Baden, Saksa – 4. marraskuuta 1988 Engen, Länsi-Saksa) oli saksalainen taistelulentäjä ja hävittäjä-ässä Toisessa maailmansodassa. Hän saavutti ensimmäisenä maailmassa yli 200 pudotetun viholliskoneen rajan eli keräsi yli 200 ilmavoittoa ja palkittiin Rautaristin ritariristillä, tammenlehvien sekä miekkojen ja timanttien kera. Kaikkiaan Hermann Graf suoritti 830 lentotaistelutehtävää Messerschmitt Me 109 Bf tai Focke-Wulf Fw 190-koneellaan sekä saavutti 212 vahvistettua pudotusta. Hän taisteli "raskaiksi" (saks. Schweres) kutsuttuja nelimoottorisia (saks. Viermotor tai Viermot) pommituskoneita, kuten B-17 ja B-24 Liberator -tyyppisiä sekä De Havilland Mosquitoja vastaan.
Graf haavoittui pahoin, hänen törmätessään hävittäjällään P-51 Mustang -koneeseen Hannoverin pohjoispuolella maaliskuun viime päivinä 1944. Tätä ennen hän oli onnistunut pudottamaan ainakin yhden. Hän selvisi kuitenkin hypättyään laskuvarjolla. Kuntouduttuaan takaisin taistelutoimiin, siirtyi Graf idän rintamalle yksikköön JG 52. Grafin saavuttama törmäysvoitto (taran, aerial ramming) on luettu hänen voittotiliinsä kuuluen.
Eversti Graf oli  JG 52-joukkoyksikön komentaja, lisäksi taisteli myös muissa yksiköissä, joita olivat JG 51 sekä JG 11 ja JGr50 (JG 301). Majurin arvoinen Graf oli toiminut muun ohella Erich Hartmannin kouluttajana. Molemmilla rintamilla eli itä- ja länsirintamilla taistellut Graf oli vuosina 1944-1949 naimisissa näyttelijätär Jola Jobstin kanssa. Sodan jälkeen Graf joutui sotavankeuteen, sekä myöhemmin joutui kotimaassaan epäillyksi vehkeilystä tai veljeilystä venäläisten kanssa. Graf toimi sittemmin talous- ja liike-elämän palveluksessa raskaassa teollisuudessa. Hän menehtyi Parkinsonin tautiin vuonna 1988.
Hermann Grafin lentoasu sekä Me 109 Bf:n sivuperäsimen osa.
Kirjallisuutta

Bergström, Christer: Ässäpari – Hermann Graf & Alfred Grislawski. Koala-kustannus, 2016. ISBN 978-952-229-175-2.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Grand Slam (pommi)

Englantilaisten erikoisraskas Grand Slam -lentopommi.
617. raskaan erityispommilaivueen Avro Lancaster B.Mk I Special pudottaa Grand Slam -pommin maaliskuussa 1945.
Grand Slam oli brittien toisessa maailmansodassa käyttämä erikoisraskas lentopommi. Tallboysta kehitetty pommi painoi 9 979 kiloa eli 22 000 paunaa (lbs).
Tämän tyypin superraskaita ilmapommeja luonnehdittiin ”maanjäristyspommeiksi”, koska pommin tuhovaikutus oli miltei yhtä suuri kohteen läheisyyteen osuttaessa kuin suoraan kohteeseen osuttaessa. Pommit olivat hyvin aerodynaamisia, joten ne kiihtyivät lähelle 1 Machia. Miinapommien nopeuden liike-energia muodosti suuren törmäysenergian, minkä turvin ne upposivat syvälle maahan ennen räjähtämistä. Pommien suunnittelija oli Barnes Wallis.
Avro Lancaster -pommikoneesta kehitettiin Grand Slamia varten oma erikoistyyppi B.Mk I Special, jota valmistettiin 33 kappaletta. Specialissa pommiruuman ovet oli poistettu ja pommi kiinnitetty varmuusketjulla alapuolitse. Torjunta-aseistus oli vain taka-ampumossa, eikä siinä ollut ylä- eikä etuampumoa. Syynä tähän menettelyyn oli sekä ilmanvastuksen väheneminen että lentopainon keventyminen. Avro Lancaster -pommikone ei ollutkaan alun perin suunniteltu näin järeän pommityypin käyttämiseen. Erikoismallilla operoi RAF:n 617. raskas erityispommilaivue. Pommituslaivue pudotti menestyksekkäästi 41 Grand Slamia, muun muassa Saksan sukellusvenetukikohtiin ja liikenteen solmukohtiin.
Asetyyppi oli aktiivissa käytössä vasta maaliskuusta 1945 lähtien, minkä takia sitä käytettiinkin vain vähän. Grand Slam -miinapommia käytettiin ensi kertaa hyökkäyksessä Bielefeldin siltaa vastaan, jonka kaaren se murskasi.
Nimi grand slam tarkoittaa kirjaimellisesti suurta jysäystä, mutta se viittaa myös bridgessä peliin, jossa otetaan kaikki tikit kotiin.
Gongitsune

Gongitsune (japaniksi: ごんぎつね: Gongitsune) on kuuluisa japanilainen satu. Tarina kertoo pienestä ketusta, jonka nimi on Gon. Tarinan kirjoitti Nankichi Niimi. Niimi kirjoitti tarinan vuonna 1930 (tai 1932) vain 17-vuotiaana. Tarina perustui japanilaisiin kansantarinoihin, joita hän oli kuullut. Hän kirjoitti tarinan syntymäpaikassaan Handassa, Aichin prefektuurissa. Hänen äitinsä oli kuollut pojan ollessa nelivuotias, joten tarina Gonista kosketti häntä syvästi.
Kirjasta tehtiin samanniminen anime-elokuva, jossa Gonin äänenä toimi Mayumi Tanaka. Elokuva tuli ensi-iltaan maaliskuussa 1985.
Juoni

Gon on pieni kettu. Etsiessään ruokaa Gon saapuu pieneen kylään josta hän alkaa varastamaan ruokaa ja aiheuttamaan muuta harmia. Lopulta kylän asukkaat suuttuvat hänelle.
Eräällä kerralla Gon varastaa ankeriaan, jonka mies nimeltä Hyoju (兵十) halusi antaa sairaalle äidilleen. Ilman ankeriaan parantavaa vaikutusta Hyojun äiti kuolee. Gon tajuaa virheensä ja yrittää hyvittää tekonsa tuomalla Hyojulle kaikki tavarat jotka hän oli varastanut kylästä. Tämän vuoksi kyläläiset alkavat luulla Hyojua varkaaksi ja pieksevät hänet. Tämän vuoksi Gon tuo Hyojulle vain metsästä keräämiään sieniä ja pähkinöitä. Hyoju on kiitollinen saamistaan lahjoista, mutta ei tiedä mistä ne hänelle tulevat. Eräänä päivänä Hyoju löytää ketun hiiviskelemästä asuntonsa läheltä, suuttuu äitinsä kuoleman aiheuttaneelle Gonille ja ampuu ketun kuoliaaksi. Myöhemmin Hyoju tajuaa kauhukseen, että kettu jonka hän ampui, olikin sama joka toi hänelle sieniä ja pähkinöitä.
Sadun tulkinta

Japanilaiset sadut eivät aina pääty onnellisesti. Tässä tarinassa Gonin äiti kuolee, Hyojun äiti kuolee, Gon ammutaan koska hän yrittää hyvittää virheensä ja Hyoju tuntee syyllisyyttä ammuttuaan ketun joka auttoi häntä. Sadun opetuksena on pidetty sitä, että jokaisen on hyväksyttävä kohtalonsa.
Länsimaiset sadut päättyvät yleensä onnellisesti ja niiden sanoma on, että jokainen on vastuussa omasta kohtalostaan. Lähin länsimainen vastine Gonin tarinalle lienee satu Bambista, joka alkaa samantyyppisesti äitipeuran kuolemalla, mutta joka kuitenkin päättyy onnellisesti.
Ketut ovat japanilaisessa kulttuurissa maagisia ja kujeilevia eläimiä. Jotkin kansantarinat kertovat ketuista, jotka osaavat muuttaa ulkomuotoaan toisiksi eläviksi olennoiksi tai esineiksi. Gon matkii välillä ihmisten käyttäytymistä, muttei käytä taikavoimia.
Koska Gon varasti ankeriaan, Hyojun äiti kuoli. Japanilaiset uskovat, että ankeriasta sisältävät ruoka-annokset lisäävät voimia, varsinkin helteisellä säällä.
Kirjallisuus

Nankichi Niimi: Gon, the Little Fox, Kodansha English Library ISBN 4-7700-2277-8
Aiheesta muualla

http://www.mint.go.jp/eng/coin/international/coinset/page25.html (Arkistoitu – Internet Archive)
Benedictus Granroth

Benedictus Granroth oli suomalainen pappi ja lintutieteilijä.
Granrothin syntymäaika ja -paikka eivät ole tiedossa, mutta todennäköisesti hänen isänsä oli räätäli Gustaf Jönsson ja äitinsä Anna Sigfridsdotter Bonelius, molemmat Pietarsaaresta.
Benedictus Granroth opiskeli Turun Akatemiassa 1699–1706. Hänen joutsenen laulua käsittelevä väitöksensä (pro exercitio) tarkastettiin 31. toukokuuta 1703 (Exercitium academicum, De cantu cycnorum) ja aatelisvaakuna-aiheinen väitöksensä (pro gradu) kesäkuussa 1706. Professori Torsten Rudeen toimi ohjaajana kummassakin väitöksessä. Filosofian maisteriksi hänet nimitettiin kesäkuussa 1707. 4. toukokuuta 1706 Granroth vihittiin papiksi, ja hän pääsi heti apulaispapiksi Uuteenkaarlepyyhyn. Sittemmin hän oli Oulun kappalainen vuosina 1710–1715.
Oulusta Granroth, hänen vaimonsa Margareta Forsman ja heidän poikansa Gustav pakenivat isovihan venäläisvalloittajia Ruotsin Piitimeen, missä sekä Benedictus että Margareta kuolivat 1715. Gustav oli silloin noin viisivuotias. Hänkin meni sittemmin opiskelemaan Turun Akatemiaan ja toimi kappalaisena Pietarsaaressa.
Fuusioreaktori

Fuusioreaktori on ydinreaktori, jolla suoritetaan ydinfuusio. Fuusioreaktoreiden kehityksessä tavoitteena on sähköntuotantoon soveltuvan fuusiovoimalaitoksen valmistaminen. Tavallisimmassa fuusioreaktorityypissä vetyä yhdistetään heliumiksi, jolloin vapautuu energiaa. Ydinfuusio tuottaa suuria energiamääriä fuusioituvaa ainekiloa kohden, ja fuusioituva aine vety on maailmankaikkeuden yleisin alkuaine.
Vuonna 2015 kehityksessä tavoitteena on plusnettoenergisen ja pitkäkestoisen reaktion saavuttaminen. Esimerkiksi fuusiokokeissa JET-reaktorilla on hyvin pienen hetken ajan saatu reaktorista ulos enemmän tehoa kuin mitä siihen on syötetty. Seuraavaksi tutkijat yrittävät rakentaa laitteen, jossa fuusio jatkuisi pidempään. Suurin hanke näistä on rakenteilla oleva (2019) ITER. Jatkumona Iterille ensimmäisen sähköä tuottavan fuusioreaktorin, DEMO:n uskotaan valmistuvan 2050-luvulla, jos tutkimukset etenevät suunniteltua vauhtia. Eniten tutkitun tokamak-tyyppisen reaktorin lisäksi aktiivisen tutkimuksen kohteena on myös lukuisia muita tapoja toteuttaa fuusioreaktori.
Fuusioreaktori on peruslähtökohdiltaan turvallisempi kuin käytössä olevat fissioon perustuvat ydinreaktorit, koska fuusioreaktio vaatii hyvin erityiset olosuhteet verrattuna fissioreaktioon. Jos fuusioreaktori vikaantuu, fuusio lakkaa fissiosta poiketen välittömästi. Lisäksi fuusion tyypillisin reaktiotuote helium on varsin saasteeton verrattuna fission ydinjätteeseen, tosin reaktorin säteilemät protonit ja neutronit saastuttavat jossain määrin reaktorin rakenteita.
Fuusioreaktio

Fuusioreaktiossa kevyet alkuaineet yhtyvät raskaammiksi alkuaineiksi. Yleisin fuusioreaktio on vetyatomien yhdistyminen heliumiksi.
Fuusioreaktiota tapahtuu luonnossa muun muassa tähtien ytimissä. Vetypommissa tapahtuu atomipommilla sytytetty hallitsematon fuusio, joka tapahtuu sekunnin murto-osissa. Fuusioreaktorin on kuitenkin toimittava huomattavasti pidempään ja hallitusti. Fuusiotutkijoita onkin sanottu "vetypommin kesyttäjiksi". Parhaiten onnistuneissa kokeissa fuusioitava aine on puristettu kasaan hyvin voimakkailla magneettikentillä ja kuumennettu erittäin suurilla sähkövirroilla plasmaksi. Yleensä tutkimusfuusioreaktorit ovat munkkirinkilän, toruksen muotoisia tokamak-laitteita. Tokamak toimii harvoin pitkään, koska niissä kuuma plasma "läikkyy yli" magneettikentästä.
Fuusiolaitteiden kehitys on ollut nopeaa, 2000-luvun fuusiolaitteet tuottavat tuhat-miljoonakertaisesti enemmän energiaa kuin 1970-luvun laitteet ja nykyään ollaankin aiempaan nähden jo melko lähellä jatkuvatoimista, runsaasti energiaa tuottavaa reaktoria.
Fuusioreaktio > Deuterium-tritium-reaktio

Vedyn helposti fuusioituvia raskaita isotooppeja, ovat deuterium D ja tritium T. Todennäköisesti ensimmäinen fuusioreaktori toteutetaan (jos siis fuusiota yleensäkään saadaan toimimaan reaktorissa) käyttäen deuterium-tritium-fuusiota eli DT-fuusiota, koska se on helpoin toteuttaa ja myös tuottoisin. Tämä reaktio vaatii toimiakseen 90 miljoonaa astetta. Deuterium-deuterium-reaktio vaatii jo 600 miljoonaa astetta.
D-T-reaktio tuottaa heliumia ja energiaa deuteriumista ja tritiumista.
Yksi D-T reaktio vapauttaa 17,6 MeV energiaa eli grammasta fuusioituvaa ainetta tulee 95000 kWh sähköä.selvennä
Eräs deuterium-tritium-reaktorin rasite on se, että se vaatii litiumia, josta reaktorin tuottamat neutronit pilkkovat tritiumia. Alkupanokseksi vaaditaan valmista tritiumia jonkun verran. Tämä tritium voidaan tuottaa fissiotutkimusreaktorissa tai vastaavassa. Litiumin määrä on maan pinnalla rajallinen. Tämän reaktion tuottamat hyvin suurienergiaiset neutronit ovat vaarallisempia kuin D-D-reaktion tuottamat. Reaktori ei liene ainekiloa kohden käytännössä yhtä tuottoinen kuin D-D-reaktori.
Fuusioreaktio > Deuterium-Deuterium-reaktio

Pääasiallinen deuterium-deuterium-reaktorin etu on, että se ei vaadi polttoaineeksi litiumia tai tritiumia.
ja myös
D-D-reaktorin etuja on riippumattomuus tritiumista tai litiumista, sekä luultavasti hieman pehmeämpi neutronisäteily.
Fuusioreaktio > Fuusioreaktion vaatimukset

Fuusio on vaikea toteuttaa, koska kaikki atomiytimet ovat positiivisesti varautuneita ja siten hylkivät toisiaan. Jos kuitenkin ytimiä puristetaan tai törmäytetään kyllin lujaa toisiaan vastaan, atomiytimet voivat yhdistyä. Fysiikasta tiedetään, että lämpö on aineen pienimpien osasten liikettä. Lämpötilan kasvaessa atomit ja niiden ytimet liikkuvat yhä nopeammin. Riittävän korkeissa lämpötiloissa atomin ytimet liikkuvat niin nopeasti, että törmäävät toisiinsa sähköisistä poistovoimista huolimatta. Törmäyksessä ytimet yhdistyvät ja vapautuu suuri määrä energiaa.
Maan oloissa 100–150 miljoonan asteen lämpötilassa vetyatomien liike on jo niin nopeaa, että vety-ytimien positiiviset varaukset eivät enää riitä hylkimään atomiytimiä. Auringossa fuusio tapahtuu jo matalammassa, kymmenen miljoonan asteen luokkaa olevassa lämpötilassa, sillä aineen tiheys on siellä huomattavasti suurempi. Fuusiota siis edistää korkean lämpötilan lisäksi suuri tiheys. Fuusioreaktori vaatii siis riittävän lämpötilan, tiheyden ja plasman koossapitoajan.
Fuusioreaktio > Fuusioreaktion vaatimukset > Lawsonin kriteeri

Jotta fuusioreaktio alkaisi, fuusioituva vety pitää kuumentaa riittävän korkeaan lämpötilaan, puristaa riittävän tiheäksi ja pitää koossa riittävän kauan. Näin fuusiolaitteen energiantuotolle välttämätön (mutta ei riittävä) ehto on, täyttääkö se tietyssä lämpötilassa tarvittavan hiukkastiheyden  n ja koossapitoajan  \tau  (tau) tulon. Tietylle lämpötilalle ja fuusiopolttoaineelle  N\cdot \tau  on Lawsonin kriteeri. Sen esitti J. D. Lawson vuonna 1957.
D-T-reaktiolle 100 miljoonan kelvinin lämpötilassa, jolloin hiukkasten keskimääräinen kineettinen energia on 10 keV luokkaa, Lawsonin kriteeri  N\cdot \tau  on 1020 s/m3. D-D-reaktiolle taas Lawsonin kriteeri on 1022 s/m3 eli energian tuottamiseksi tarvitaan 100-kertainen lisäys vetyionien tiheydelle tai koossapysymisajalle tai jollekin näiden yhdistelmälle.
Fuusioreaktio > Fuusioreaktion vaikutus reaktoriin

Fuusioreaktiot vapauttavat ylimääräisiä neutroneja tai protoneja, jotka ovat vaarallista ionisoivaa säteilyä ja saattavat muuttaa reaktorin materiaaleja radioaktiivisiksi. Tämän takia yhtä fuusioreaktoria voitaneen käyttää korkeintaan muutaman vuosikymmenen ajan –
lopulta reaktorin materiaalit alkavat säteillä vaarallisesti ja reaktori on hajotettava ja siirrettävä asianmukaiseen säilöön esim. betonin sisään. Reaktorin osat saattavat pysyä vaarallisen radioaktiivisina muutamia satoja vuosia.
Fuusioreaktio > Vetyplasman koossa pitämisen ongelma

Fuusioitava vety on kuumennettava korkealämpöiseksi plasmaksi, jota pidetään koossa magneettikentillä "magneettisessa pullossa". Plasmassa positiivisesti varautuneet atomin ytimet ja elektronit ovat irti toisistaan. Vety on plasmaa yli 100 000 kelvinin lämpötilassa.
Pullon vaatimat voimakkaat magneettikentät on saatu aikaan suurilla suprajohtavilla käämeillä, joissa kulkee suuri virta. Plasman pidempiaikainen koossa pitäminen on osoittautunut ongelmalliseksi, sillä kuumassa magneettisessa plasmassa on monia epävakaisuusilmiöitä. Magneettifuusiolaitteissa kuumennettu vety on pidettävä irti reaktorin seinämistä, koska mikään seinämä ei kestä plasman 100 miljoonan asteen lämpötilaa. Plasma värähtelee ja on epävakaata. Usein yritykset vakauttaa plasmaa ovat tuottaneet uusia epävakaisuuksia. Eri fuusiolaitteissa on erilaisia puutteita, mutta eräs kaikille laitteille tyypillinen ongelma on uurre-eli vaihtoepävakaisuus. Yleensä epävakaisuudet johtuvat magneettikentän voimaviivojen kaartumisesta.