Iranin historia
Nadir Šah ja Afsaridit

Persian alistuttua paštujen valtaan, nousi esiin teloitetun safavidišaahin pojan Tahmasp II:n sotapäällikkö Nadir Quli, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Nadir Šah. Hän valloitti armeijoineen ensin Mašhadin ja suuntasi sen jälkeen Hutak-dynastian pääkaupunkinaan pitämään Esfahaniin vuonna 1729, mistä Ašraf Khan joutui pakenemaan Kandahariin, missä tämä pian murhattiin. Tahmasp II palautettiin šaahiksi, mutta vuonna 1732 Nadir syrjäytti hänet, ja uudeksi hallitsijaksi asetettiin Tahmaspin alaikäinen poika Abbas III, kunnes vuonna 1736 Nadir tunsi kannatuksensa olevan tarpeeksi vahva ja nimitti itsensä šaahiksi ja Afšarididynastian perustajaksi.
Nadir Šah lakkautti sunnimuslimien alistamisen ja hän suhtautui myös muihinkin uskontoihin ja vähemmistökansallisuuksiin edeltäjiään suvaitsevaisemmin. Tällä muutoksella hän pyrki vahvistamaan sunnien lojaaliutta armeijaa kohtaan. Hän esiintyi myös itse sunnalaisuuteen kääntyneenä, jotta hän pystyisi esiintymään koko islamilaisen maailman valtiaana. Šiiamuslimille tämä olisi ollut mahdotonta. Vahvistaakseen maan armeijaa šiialaisten moskeijoiden ja pyhäkköjen varat takavarikoitiin ja kansalle kohdistettiin kiskuriverot. Hän ei myöskään teljennyt poikiaan haaremiin vaan antoi heille kuvernöörin tehtäviä. Vahvistuneen armeijansa kanssa Nadir hyökkäsi viimeiseen paštuvallan linnakkeeseen Kandahariin, missä kaupunki kukistui vuoden piirityksen jälkeen vuonna 1738. Nadir ei kuitenkaan pysähtynyt tähän vaan hän jatkoi sotaretkeään Delhiin sillä verukkeella että mogulit olivat avustaneet paštuja. Mogulivaltakunnan ja Nadir Šahin armeijat kohtasivat Karnalin taistelussa vuonna 1739. Mogulien sotanorsut olivat haavoittuvaisia afšaridiarmeijan tuliaseita vastaan, vauhkoontuneet norsut olivat ohjastajiensa hallitsemattomissa ja talloivat alleen kaikki tielleen tulleet. Karnalin voiton jälkeen Nadir marssi Delhiin, missä hänen sotajoukkonsa pani toimeen säälimättömän verilöylyn, jossa sai surmansa arvioilta 30 000 ihmistä. Nadir liitti oman valtakuntansa alueisiin ainoastaan Indusjoen länsipuoliset Mogulivaltakunnan alueet ja mogulihallitsija Muhammad Šah jätettiin edelleen valtaan. Mukanaan Delhistä Nadir palasi suunnattoman ryöstösaaliin kanssa, mukaan lukien Koh-i-Noor -timantti.
Delhin ryöstöretki ei ollut alkujaan valloitusretki, vaan tärkeintä oli ryöstösaaliin saaminen, jolla voitiin rahoittaa länteen suuntautuvat valloitussodat. Nadir menestyi myös länsirintamalla, missa osmaneilta valloitettiin  vuonna 1743 entiset safavidialueet, nykyisen Irakin alueella. Pohjoisessa persialaisten valta taas kasvoi uzbekkien kustannuksella. Venäläisten kanssa löytyi rauhanomainen ratkaisu näiden palautettua Safavideilta valloitetut alueet.
Nadir Šahin valloitusten myötä persialaisten vaikutusvalta ulottui suurimpaan laajuuteensa puoleentoista vuosituhanteen. Valtakunta ulottui Kaukasukselta Indusjoelle asti, mutta sen rakenne ei ollut kestävä sillä valloitettujen alueiden hallintoa ei ollut järjestetty. Lisäksi Nadir alkoi muuttua mieleltään yhä epävakaammaksi. Hän muun muassa sokeutti poikansa epäillessään tämän nousseen häntä vastaan. Voitto osmaneista ei myöskään ollut vielä lopullinen, sillä uudet osmanijoukot valmistautuivat jo uuteen taisteluun Nadiria vastaan. Jatkuva sotiminen kävi myös hyvin kalliiksi persialaisille ja Nadirin halu kerätä veroja rahoittaakseen sotansa, johti siihen että veronkerääjät ryöstelivät oman maansa sisällä. Lopulta Nadirin oma epävakaus koitui hänen kohtalokseen ja hänen omat upseerinsa murhasivat hänet vuonna 1474.
Nadirin sotasaavutukset jäivät hyvin lyhytaikaisiksi ja välittömästi hänen kuoltuaan alkoivat valtakunnan itäiset paštualueet irtaantua afšaridien vallasta. Nadirin entinen luottoupseeri Ahmad Šah Dorrani perusti Kandahariin oman valtakeskuksensa, jonka ympärille muodostui Dorrani-valtakunta 1747. Nykyisen Georgian alueelle taas muodostui toisen Nadirin sotapäällilön Ereklen johtama kuningaskunta. Persian sydänmailla lorestanilainen Zandien heimo, johdossaan Karim Khan, otti haltuunsa Persian läntiset maakunnat 1750-luvun aikana.
Nadirin kuoleman jälkeen hänen sisarenpoikansa Adil Šah julisti itsensä šaahiksi ja surmasi yhtä lukuun ottamatta kaikki Nadirin pojista ja pojanpojista. Adil ei kyennyt hallitsemaan kauaa vaan hänen veljensä Ibrahim syöksi hänet vallasta. Ibrahim syrjäytettiin myös pian ja valtaan nousi Nadirin eloon jäänyt poika Šahrokh, joka myös syöstiin välillä vallasta, mutta hänen onnistui palata valtaan ilmeisesti Ahmad Šah Dorranin tuella, joka kunnioitti Šahrokhia Nadirin jälkeläisenä. Šahrokh pysyi vallassa pitkään, vuodesta 1750 vuoteen 1796.
Šahrokhilla ei kuitenkaan ollut enää hallittavanaan Nadirin perustamaa valtakuntaa, vaan merkittävämmäksi hallitsijaksi oli noussut Karim Khan Zand. Persia oli myös kärsinyt pahasti Nadirin aikaisista sodista ja valtakunnan väkiluku oli pudonnut 1700-luvun ensimmäisellä puoliskolla yhdeksästä miljoonasta kuuteen miljoonaan, pääkaupunki Esfahan oli raunioina ja kaupankäynti oli pysähtynyt. Valtaansa saattoivat taas kasvattaa merkittävät heimojohtajat ja heimojen muodostamat liitot. Yksi näistä heimojohtajista oli Karim Khan, jonka valtakausi oli verrattain rauhallinen sen jälkeen kun Zand-dynastian valta oli vakiintunut. Hän syrjäytti ensin omat liittolaisensa ja kukisti sen jälkeen muut vihollisensa, kuten Mohammad Hasan Khan Qajar. Karim Khan ei ryhtynyt valloitussotiin edellisten hallitsijoiden tavoin, eikä hän käyttänyt missään vaiheessa itsestään šaahin arvonimeä. Hän palautti šiialaisuuden alueidensa uskonnoksi ja perusti pääkaupunkinsa Šīrāziin, missä hänen rakennuttamansa moskeijat ja palatsit ovat yhä jäljellä.