Cadillac V16
Muita 16-sylinterisellä moottorilla varustettuja auto- ja kilpa-automalleja

Muita samankaltaisia kehityksiä olivat mm. kymmenenä kappalena valmistettu Cizeta-Moroder_V16_T-superauto, jossa oli kahdesta Lamborghini-V8:sta yhdistetty poikittainen V16-takamoottori. Aiheesta muualla-otsikon alla löytyy V16T-prototyypin kunnostus- ja koeajovideo, joka esittää Cizeta V16T:n olleen epäluulojen vastaisesti vakavamielisesti suunniteltu, ominaisuuksiltaan hyvinkin vertailukelpoinen automalli mm. aikalaiseensa Lamborghini Diablo-superautoon verrattuna. Vakiomalleissaan BMW:n M70-pohjaista V12-moottoria käyttävän Rolls Roycen 101EX-koeautoissa taasen oli myöskin saksalaista perua oleva, M70-moottoriin pohjautuva 9-litrainen V16-moottori, mikä kulki Goldfisch- l. kultakala-projektinimellä. Rolls-Royce valmisti tällä moottoria varustettuja koeautoja muutaman kappaleen. Yksi niistä, elokuvassa Johnny English – uudestisyntynyt käytetty, on elokuvan pääosaa näytelleen Rowan Atkinsonin omistuksessa. Emoyhtiö BMW päätti kuitenkin olla toteuttamatta 1990-luvun V16-prototyyppeihin pohjautuvaa V16-tuotantoversiota. Samoin teki myös sen kilpailija Mercedes-Benz, jonka suuren kokonsa vuoksi kritisoidun W140-malliston huipulle, S600 SE/SEL V12-mallin yläpuolelle asemoitua S800 SEL/SEC V16-versiota valmistui 85 prototyyppiä 1990-luvun alussa. Kenties valmistusmäärissä Cadillac-V16:n (4 076 kappaletta, valtaosa jo vuonna 1930) jälkeen menestyneimpiä ovat olleet Volkswagen-yhtymään kuuluvan Bugattin W16-moottorilla varustetut Veyron- ja Chiron-mallit variaatioineen, joskin moottorin sylinteriluku on jaettu tässä tapauksessa VW-yhtymän kapean V-kulman VR-moottoreiden tavoin. Kuriositeetteina mainittakoon Saksan Isdera-urheiluautovalmistajan perustaja Eberhard Schulzin omana unelmanaan yhtenä kappaleena toteuttama Autobahnkurier 116i-auto: sen retromuotoilu viittasi Mercedes-Benzin 540K (W29)-mallin pohjalta valmistettuun Autobahnkurier-versioon, ja itse asiassa 116i:n matkustamo olikin luotu saman aikakauden VW Kuplan osista. Isderan moottori oli kahden Mercedes-Benz M117-V8:n yhdistelmä. Kuriositeetiksi voi nähdä myös Buccialin Double Huit-näyttelyauton, joskin sen 16-sylinterinen, 8-litrainen ja 120 hevosvoiman moottori lie ollut attrappi mitä pieni yritys ei koskaan saanut toimintakuntoon. Vuoden 2013 Dubain autonäyttelyssä ensiesitelty V16-auto Devel Sixteen on varustettu michiganilaisen Steve Morris Engines-yhtiön 12,3 litran neljän turboahtimen omintakeista suunnittelua olevalla moottorilla, mikä pohjautuu yrityksen virittämiin Ford- ja GM-yhtymien V8-moottoreihin. Moottorin on 3.11.2017 julkaistun videon perusteella väitetty saavuttaneen 5 007 hevosvoiman tehon, ja kahta koritettua V16-autoa on esitelty näyttelyissä. Niin lähde kuin moni muukin arvostettu taho on esittänyt epäilyjänsä projektista.
Moottoriurheilun saralla Maseratilla oli vuonna 1929 neljän (tarkalleen 3 961 cm³ ja 305 hv kierrosluvulla 5 200) litran iskutilavuuden V16-moottorilla varustettu Tipo V4-kilpa-auto (4 tarkoitti neljää nokka-akselia, sekä sen myöhempi 4,9-litraiseksi kasvatettu Tipo V5-seuraaja. Moottori luotiin liittämällä kaksi 8-sylinteristä "Tipo 26"-moottoria V-kulmalla 45°  samaan voimansiirtoon. Tipo V4:llä Mario Umberto "Baconín" Borzacchini saavutti 28.9.1929 uuden maailmanennätyksen 10 kilometrillä lentävällä lähdollä, mikä ajettiin Circuito di Cremona-rataan kuuluvalla 17 kilometrin suoralla tieosuudella Padanian ja Inferioren välillä, tarkalleen osuudella Gadesco Pieve Delmonan raatihuoneen kohdalta Sant` Antoni d`Anniata-pikkukylään. Edestakaisin ajetulla osuudella saavutettu keskinopeus 246,099 km/t oli uusi C-luokan (3 000 -5 000 cm³ iskutilavuuden) maailmanennätys. Ennätys oli moottoriurheilun historian kannalta myös sikäli merkittävä, että Bolognan automobiilikerhon ennätysajon kunniaksi järjestämän gala-illallisen aikana sinne kunniavieraaksi kutsuttu Enzo Ferrari tapasi liikemiehet Alfredo Caniaton ja Mario Tadinin, joiden taloudellisella tuella hän pystyi perustamaan vielä samana vuonna 1929 oman Scuderia Ferrari-nimisen kilpatiiminsä - mikä polveilevana tarinana johtaisi vuonna 1939 Modenassa perustetun Auto Avia Construzioni-yhtiön kautta Ferrari-autovalmistajan syntyyn vuonna 1947. Baconín Borzacchini (etunimi venäläis-vallankumouksellisen Mihail_Bakuninin sukunimen mukaan) liittyisi vuonna 1931 Scuderia Ferrarin kuljettajiin Tazio Nuvolarin rinnalle, ja saavuttaisi tämän wingman-kuljettajana useita hopeasijoja suurkilpailuissa. Vuoden 1933 Italian Grand Prixin oheislähtönä järjestetyssä Gran Premio di Monza-kilpailussa, mikä ajettiin vain korotetulla ovaaliosuudella radasta, tiimikaveri Giuseppe Campari ja Borzacchini kamppailivat johdosta tullessaan eteläiseen korotettuun päätykaarteeseen: radalla oli kaarteen alussa kuitenkin öljyinen kohta, ja molemmat menettivät Alfa Romeo-kilpureidensa hallinnan. Kookas Campari - joka ajoi traagisesti viimeiseksi aikomaansa kilpailua ennen siirtymistään hänelle rakkaille oopperalavoille - kuoli ulosajossaan välittömästi, ja Borzacchini kärsi omassaan pahoja vammoja joihin hän menehtyi muutamaa tuntia myöhemmin.
Bugatti loi vuosina 1929-1930 voittoisan Type 36-kilpurin 1,5-litraisen, 8-sylinterisen 3-venttiilisen moottorin sylinteriryhmät ja kampiakselit yhdistämällä U16-voimanlähteen 3-litraiseen "Grand Sport"-urheiluautoon Type 47, mutta projekti keskeytyi alustavaiheessa. Omintakeisten sylinterimittojen 4-litrainen ahdettu Type 45-kilpamalli säilytti samoin sylinteriryhmien erilliset kampiakselit yhdistetyllä voiman ulosotolla - ratkaisu, mitä Ettore Bugatti oli käyttänyt jo kokeellisessa lentomoottorissaan (ks. intro). Kaksi kilpamallia valmistui, ja ne osoittivat nopeutensa, mutta projekti tyrehtyi konstruktion heikon luotettavuuden takia. Miller-Cord—kilpuri osallistui V16-moottorilla huonolla menestyksellä Indianapolis-ajoon 1931: kilpa-auto oli saavuttanut kolmannen lähtöruudun kilpailuun, mutta kierroksella 55 moottori koki öljyputken rikon mikä johti keskeytykseen.
Epäilemättä kuuluisimpia ovat Auto Unionin V16-keskimoottorilla varustetut Typ A/B/C kilpa-autot vuosina 1933-1938. Alfa Romeon moottorisuunnittelija Wifredo Ricart (myöhemmin Pegaso-automerkin johtaja) loi edellä mainituille menestyksekkäille Auto-Unionin Hopeanuolille pärjätäkseen ensin Tipo 316:n (60° V16), millä Giuseppe Farina tuli vuoden 1938 Tripolin GP:ssä hopeasijalle. Hänen kehittelynsä jatkui sittemmin Tipo 162-mallilla, minkä moottorina oli metanoli/bensiini-seoksella käyvä 3-litrainen 135° V16, DOHC-neliventtiili. Siinä oli kummallekin sylinteriryhmälle kahdet mekaaniset Roots-tyyppiset matala-ja korkeapaineahtimet lentomoottoreiden tapaisesti, eli yhteensä neljä ahdinta ensi kertaa automoottorissa. Myös moottorin "kvadraattiset" sylinterimitat 62x62 mm (isku/sylinterihalkaisija) olivat harvinaisuus, ja 62 mm iskupituus tuolloin lyhyin Grand Prix-moottorissa. Tämä moottori saavutti jo koekäytössä 12.3.1940 peräti 490 hevosvoimaa kierrosluvulla 7 800/min, eli sen litrateho oli ennätykselliset 164 hevosvoimaa). Kilpamallia 162 varten luotua voimanlähdettä oli tarkoitus käyttää myös keskimoottori-asennuksena superautoversiossa Tipo 163, mistä nykypäivään asti on säilynyt vain hahmotelmia. Ricart loi 1,5-litraisten luokkaan lisäksi Tipo 160-mallin (litteä 180° V12): mainitut mallit valmistuivat kuitenkin vasta vuosina 1940-1941 sodan jo sytyttyä - Italia liittyi näet myöhään Natsi-Saksan rinnalle toiseen maailmansotaan, vasta 10.6.1940  - eivätkä ne siten osallistuneet kilpailuihin.
Viimeisiä moottoriurheilun yrityksiä menestyä V16-autolla olivat BRM:n tyyppi 15 samalla 135° V-kulmalla kuin Cadillac Series 90 (kilpailutoimintaa 1950-1955), tyypit 25/P25 ja 48/P48/P48 Mk.II (1957-1960) sekä viimeksimainitusta kehitetty, H16-muotoinen P57 (1966-1968, kuva). Myöhemmillä P153/P160-kehitysversioilla saavutettiin viimeiset - joskin paljon odotuksia laihemmaksi jääneet - menestykset vuosina 1970-1972. Eritoten pienen iskutilavuuden erittäin korkeita kierroslukuja käyttävät BRM-moottorit pitivät jäljittelemätöntä ääntä. Vuonna 1969 Ferdinand K. Piëch loi Canadian-American Challenge Cup- eli CanAm-sarjan Porschen 917-mallin ilmajäähdytetyn 180° V12-moottorin rinnalle siitä johdetun 180° V16-version (kuva): iso moottori tuotti 755 hv l. 555 kW tehon. Yksinkertaisempi ja kevyempi V12-moottori saavutti turboahdettuna kuitenkin V16-versiota suuremman tehon pienemmillä kustannuksilla, ja se valittiin kilpa-auton voimanlähteeksi. Lähde esittää, että koekappaleeksi viimein jäänyttä litteää V16-versiota restauroidaan, ja että se on tarkoitus tuoda yleisön nähtäville Autostadt-museossa Wolfsburgissa.