stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Täpläkauris
Tuntomerkit > Ulkonäkö ja koko

Täpläkauris on valkohäntäkaurista hieman pienempi, mutta kuitenkin metsäkaurista paljon suurempi. Täysikasvuisen uroksen säkäkorkeus on 85–90 cm ja ruumiin pituus 1,3–1,6 metriä. Eläimen häntä on 16–25 cm pitkä. Aikuinen täpläkauris voi painaa 100–120 kilogrammaa, mutta useimmiten paino jää alle sadan kilon.
Täpläkauriista on olemassa monia värivariaatioita. Luultavasti muuntelevuus johtuu lajin pitkästä tarhaushistoriasta. Eläimen väritys vaihtelee mustasta valkeaan albiinoon. Tavallisin muoto on kuitenkin väritykseltään kesällä selkäpuolelta punaruskea tai kellanruskea ja aksis- ja japaninkauriin tavoin vaaleatäpläinen, ja talvella harmaanruskea ilman täpliä. Vatsapuoli on ympäri vuoden vaalea. Selkää pitkin kulkee musta juova ja valkeaa peräpeiliä reunustavat mustat kehysviivat.
Täpläkaurisurokset ovat tunnettuja leveistä ja monihaaraisista, yläosastaan lapiomaisista sarvista, jollaisia ei Pohjois-Euroopassa ole täpläkauriin lisäksi ole muilla lajeilla kuin hirvellä. Sarvien muoto ja koko vaihtelee yksilöittäin. Sarvet putoavat vuosittain keväällä lisääntymisajan jälkeen, ja tilalle alkavat heti kasvaa uudet sarvet. Sarvet kehittyvät melko nopeasti kesän aikana, ja uros keloo ne nahattomiksi ennen loppusyksyllä alkavaa kiima-aikaa. Sarvet kasvavat sitä suuremmiksi, mitä vanhempi ja hyväkuntoisempi uros on. Naarailla ei ole sarvia.
Tuntomerkit > Äänet

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kiima-aikana täpläkaurisurokset mylvivät kovaäänisesti.
Levinneisyys

Täpläkauriin nimialalajin alkuperä on Välimeren itäpuolisella alueella Vähä-Aasiassa, jossa se esiintyi Turkista Persiaan ulottuvalla alueella. Alkuperäisiä luonnonvaraisia populaatioita elää yhä eteläisessä Turkissa.
Täpläkauriin leviäminen vieraslajina ihmisen avustuksella sai alkunsa 3 000 vuotta sitten, kun foinikialaiset kuljettivat niitä kauppa-aluksissaan uhrieläimiksi Etelä-Euroopan rannikoille. Myöhemmin Rooman valtakunnassakin täpläkauriita käytettiin jumalien palvontamenoissa, ja roomalaiset kuljettivat niitä mukanaan Hispaniaan, Galliaan, Germanian länsiosiin ja Britteinsaarille. Roomalaisajalta peräisin olevia populaatioita on yhä jäljellä Britanniassa ja Saksassa. Suurin osa Lähi-idän ulkopuolisista esiintymistä on kuitenkin saanut alkunsa vasta paljon roomalaisajan jälkeen. Täpläkauris on ollut suosittu tarha- ja puistoeläin esimerkiksi kuninkaallisten eläinpuistoissa. Lajin nykyinen levinneisyys kattaa suurimman osan Keski- ja Etelä-Eurooppaa, ja erityisen runsaslukuinen se on Saksassa.
Ruotsin ensimmäiset täpläkauriit, joita oli useita kymmeniä yksilöitä, toi maahan kuningas Juhana III 1500-luvulla. Carl von Linnén tieteellinen lajikuvaus 1700-luvulla ilmeisesti perustuikin ruotsalaisiin täpläkauriisiin. Kuitenkin vasta 1800-luvun lopulla Ruotsiin syntyi pysyvä, luonnonvarainen kanta. Nykyisin laji esiintyy maassa monilla alueilla, kuten Götanmaalla ja Sveanmaalla. Etelä-Norjassa on pienehkö, Oslonvuonon seudulla elävä täpläkauriskanta, joka sai alkunsa 1900-luvun alun istutuksista. Lajia on istutettuna myös Suomessa ja Tanskassa.
1800- ja 1900-luvuilla lajia istutettiin Euroopan lisäksi Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, Etelä-Afrikkaan, Japaniin, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Uudessa-Seelannissa runsaasti lisääntyneistä täpläkauriista ja muista vierasperäisistä sorkkaeläimistä on ollut paljon haittaa, ja niitä on jouduttu metsästämään suuria määriä. Laji on viety myös muutamille valtamerten saarille, kuten Fidžille ja Pienille Antilleille. Laajan levinneisyytensä ansiosta nimialalaji on elinvoimainen.
Persiankauris sen sijaan on harvinaistunut huomattavasti. Aiemmin sitä tavattiin Irakissa, Israelissa, Jordaniassa, Libanonissa, itäisessä Turkissa ja mahdollisesti Syyriassa, mutta nykyisin vain läntisessä Iranissa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteleekin sen erittäin uhanalaiseksi.
Levinneisyys > Esiintyminen Suomessa

Suomeen täpläkaurista on tuotu useassa istutuskokeilussa, näistä ainoat pysyvät kannat ovat syntyneet kolmelle alueelle: Hyvinkäälle Kytäjän kartanon maille (istutus Ruotsista 1953–1954) sekä Inkoon (1935) ja Paraisten (1972–1973) saaristoihin. Suurin populaatio on Hyvinkäällä. Inkoossa eläimet ovat levittäytyneet alkuperäiseltä istutuspaikaltaan Hättön saaresta muutamille sen naapurisaarille, ja samaa elinalueen laajentamista on tapahtunut myös Länsi-Turunmaan Miraholmissa. Myös Tammisaaren edustalla Strömsön saarella elää populaatio. Yksittäisiä täpläkauriita, pääasiassa uroksia, on tavattu vaeltamasta kaukanakin vakituisilta esiintymisalueilta.
Vuonna 2006 Suomessa arvioitiin elävän yhteensä noin 600 yksilöä ja vuonna 2016 noin 500 yksilöä. Kannat kestävät vähäistä metsästystä, mutta talviruokinta on edellytys liian suuren kuolleisuuden vähentämiseksi, koska lajin pakkasensietokyky on heikko ja paksu lumikerros haittaa sen liikkumista ja ravinnonhankintaa. Metsästäjien saama vuotuinen saalis on 2000-luvulla ollut keskimäärin 150 yksilöä.
Syntyneiden kolmen populaation lisäksi täpläkaurista yritettiin 1800- ja 1900-luvuilla istuttaa Suomessa usealle muullekin paikkakunnalle. Ensimmäinen siirto tapahtui vuonna 1890 Saksasta Karlbergin kartanon eli Aulangon, alueelle nykyiseen Hämeenlinnaan. Nämä yksilöt myöhemmin kuitenkin pyydystettiin ja vietiin Korkeasaaren eläintarhaan Helsinkiin. Eläintarhassa lauma kasvoi, ja vuonna 1935 sitä pienennettiin siirtämällä kaksi paria Tammelassa ja sama määrä Vanajalla sijainneisiin aitauksiin. Tammelassa kauriit pysyivät tarhassaan, mutta Vanajalla ne karkasivat ja elivät muutaman vuoden ajan puolivilleinä. Kummaltakin alueelta kauriit hävisivät kokonaan vuoteen 1943 mennessä. Nykyisin Kotkaan kuuluvaan Karhulaan vapautettiin muutamia täpläkauriita vuonna 1936, mutta niistä ei ole tehty havaintoja 1950-luvun jälkeen. Vuonna 1937 Korkeasaaresta siirrettiin kuusi yksilöä Lieksan Kolille. Ne eivät menestyneet, vaan viimeinen yksilö jouduttiin lopettamaan vuonna 1940.
Elinympäristö

Euroopassa täpläkauriin tyypillisintä elinympäristöä ovat peltojen ympäröimät pienehköt lehtimetsät. Levinneisyysalueensa pohjoisosissa ne oleilevat talvisin kuusitiheiköissä.
Elintavat > Käyttäytyminen

Täpläkauris on laumaeläin, joka on liikkeellä enimmäkseen päiväsaikaan. Laumat ovat suurimmillaan talvisin. Lajitovereiden puutteessa yksinäinen täpläkauris voi lyöttäytyä muiden hirvieläinlajien tai laitumella olevien hevosten ja nautojen laumoihin. Laji pyrkii välttämään petoeläimiä oleilemalla aukeilla paikoilla ja juoksemalla nopeasti. Koska syvä lumihanki haittaa juoksemista, täpläkauris on Pohjoismaiden oloissa alttiimpi saalistukselle kuin esimerkiksi valkohäntäkauris ja metsäkauris, jotka pyrkivät ensisijaisesti piiloutumaan pedoilta.
Elintavat > Ravinto

Muiden hirvieläinten tapaan täpläkauriskin on kasvinsyöjä. Se käyttää ravinnokseen pääasiassa ruohoja, mutta myös juurikasveja, hedelmiä, tammenterhoja ja sieniä. Varsinkin keväisin ja syksyisin se ruokailee mielellään viljapelloilla. Talvella se hyödyntää puuvartisten kasvien osia, kuten neulasia. Talvisin myös ihmisen harjoittamalla ruokinnalla on paikoitellen suuri osuus ravinnonhankinnassa. Täpläkauriiden tapa liikkua suurina laumoina, syödä neulasia ja keloa sarviaan nuoriin puihin voi johtaa paikallisesti merkittäviinkin metsätuhoihin. Ne saattavat aiheuttaa vahinkoa myös puutarhoissa.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Täpläkauriiden kiima-aika on myöhään syksyllä, Pohjoismaiden oloissa se alkaa yleensä loka-marraskuussa. Naaras synnyttää noin kahdeksan kuukauden tiineysajan jälkeen kesäkuussa. Se saa kerrallaan yleensä vain yhden vasan.
Naaraat ovat täysikasvuisia 4–6-vuotiaina ja urokset 5–9-vuotiaina. Laji voi elää tarhaolosuhteissa jopa 21-vuotiaaksi, mutta luonnossa elinikä jää yleensä lyhyemmäksi.
Täpläkauris ja ihminen

Täpläkauris on paikkauskollinen, tottuu helposti ihmisen läsnäoloon, pysyy matalassakin aitauksessa, kestää tauteja, kasvaa nopeasti ja pystyy hyödyntämään runsaskuituistakin heinää, joten se on vuosisatojen ajan ollut suosittu puisto- ja tarhaeläin esimerkiksi linnojen mailla. Täpläkauriiden tarhakasvatus on nykyisin varsin yleistä Amerikassa ja Uudessa-Seelannissa sekä Euroopassa esimerkiksi Ruotsissa ja Saksassa, ja sitä on harjoitettu muutamin paikoin Etelä-Suomessakin. Peuroja kasvatetaan yleensä käytöstä poistuneilla karjan metsälaitumilla tai muilla kesantoalueilla. Täpläkaurista on jalostettu vähemmän kuin perinteisiä kotieläimiä, mutta senkin kohdalla on suosittu rauhallisia, tehokkaasti lisääntyviä ja lihanlaadultaan hyviä yksilöitä. Täpläkauriin lihaa pidetään yhtenä parhaimmista nisäkäsperäisistä lihalaaduista.
Täpläkauris kuuluu Suomen metsästyslaissa mainittaviin riistaeläimiin. Sen metsästysaika on syyskuun viimeisestä lauantaista tammikuun 31. päivään. Kuten muillakin hirvieläimillä, naaras, jota seuraa alle vuoden ikäinen vasa, on ympäri vuoden rauhoitettu.
Aiheesta muualla

Suomen Metsästäjäliitto: Kuusipeura
ARKive: Fallow deer (Dama dama) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Animal Diversity Web (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Dama dama (luettu 11.6.2010) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159857  Wikispecies: Dama dama  ADW: Dama_dama  AFD: Dama_dama  BioLib: 20887  BOLD: 103790  CoL: 342N9  EoL: 313992  EPPO: DAMADA  EUNIS: 11260  Fauna Europaea: 305265  Fauna Europaea (new): c5f895a4-15d6-46a3-b7ea-adbde7ee72ad  GBIF: 5220136  GISD: 1940  iNaturalist: 42161  IRMNG: 10212872  ITIS: 552472  IUCN: 42188  MDD: 1006316  MSW: 14200389  NatureServe: 2.101112  NBN: NBNSYS0000005145  NCBI: 30532  NZOR: be23c07a-75d4-4fe1-89c4-8547b103e4cf  Observation.org: 382  Open Tree of Life: 906310  Paleobiology Database: 149389  Paleobiology Database: 149389  TSA: 5701  Xeno-canto: Dama-dama  Laji.fi: MX.47484 
Urospuolinen persiankauris.
Täpläkauriit ovat yleisiä puistoeläimiä eri puolilla maailmaa. Kuva Suur-Manchesterista.
Espanjalainen täpläkauris laiduntamassa.
3d-malli luurangosta
Saksalainen täpläkauris elinympäristössään.
Lauma naaraita.
Vasa.
Björkbacka

| Björkbacka |
| --- | --- |
Osoite:  Kulopolku
Sijainti:  Espoon keskus, Espoo
Valmistumisvuosi:  1912
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Björkbacka on yhdyskuntahistoriallinen huvila Espoon keskuksen koillisosassa Keski-Espoossa.
Björkbacka valmistui vuonna 1912 tontille, joka oli lohkaistu Södrikin kylän Jofsin tilasta. Espoon kunta osti sen 1919 kunnalliseksi lastenkodiksi. Lastenkoti siirrettiin 1940 Nuuksioon, ja Björkbacka jäi kansakoulun käyttöön. Kansakouluvaihe päättyi Tuomarilan koulun valmistumiseen. Björkbackan päärakennus ja kookkain talousrakennus on suojeltu.
Björkbacka on taitekattoinen ja hirsirunkoinen. Siinä on kaksi umpikuistia ja erityisenä yksityiskohtana keihästeemaiset päätykoristeet.
Seppo

| Seppo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  10. kesäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  18. joulukuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Sepp, Josep
Nimen alkuperä:  Suomen muinaisnimet, mahdollisesti myös Sepeteus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seppo on suomalainen miehen etunimi. Nimi on alkujaan muunnos sanasta seppä, ja Kalevalassa Ilmarisesta käytetään säännöllisesti sanaparia Seppo Ilmarinen. Varsinkin Pohjanmaalla Seppo saatetaan kuitenkin käsittää Sepeteus-nimen muunnokseksi. Suomen ortodoksinen kalenteri yhdistää Sepon Sebastianokseen, johon sillä ei kuitenkaan ole suoranaista yhteyttä. Sepon nimipäivä on 10. kesäkuuta. Seppo tuli Suomessa almanakkaan vuonna 1929, mutta Pietarin suomalaisessa kalenterissa se oli jo vuonna 1909. Seppojen lempinimiä ovat ainakin Sepe, Sedu, Sepi sekä Seppu. Sepoilla on Kotkan ympäristössä toimiva etunimiyhdistys, jonka nimi on Seppojen yhdistys.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Suomessa on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä 47 960 miestä saanut nimekseen Seppo.  Heistä yli puolet on syntynyt 1940- ja 1950-luvuilla.
Tunnettuja Seppoja > Sukunimenä

Aino Seppo (s. 1958), näyttelijä
Ari-Kyösti Seppo (s. 1965), näyttelijä
Juha Seppo (1939–2018), kirkkohistorian professori
Jukka-Pekka Seppo (s. 1968), jääkiekkoilija
Saila Seppo (s. 1959), tutkija, keksijä, kuvataiteilija ja kirjailija
Sanni Seppo (s. 1960), valokuvataiteilija
Tunnettuja Seppoja > Seppoja mytologiassa

Seppo Ilmarinen, Kalevalan henkilö
Tunnettuja Seppoja > Kuvitteellisia Seppoja

Seppo Taalasmaa, Salatut elämät -saippuasarjan hahmo.
Muita

maaliseppo, hyvä pelaaja, maalien tekijä
sanaseppo, sanataituri, sanaleikkien tai -ristikoiden harrastaja, sepittäjä
Sanasepot ry, sanaristikoiden harrastajien yhdistys
runoseppo, runoilija
Nurmeksen Sepot, urheiluseura
Pieksämäen Pallo-Sepot, urheiluseura
Pallo-Sepot 44, urheiluseura Valkeakoskelta
Seppo Ilmarinen, Kalevalan sankari
Salon Laulu-Sepot
Suunta-Sepot, suunnistusseura Vammalasta ja Äetsästä
Seppo, Vonkale-yhtyeen ensialbumi 2004
Seppo, Ruusu-Ristin julkaisema aikakauslehti.
Seppo-Kerho, Tampereen teekkarien Seppo-Kerho
Villa Fridhem

| Villa Fridhem |
| --- | --- |
Sijainti:  Soukka, Espoo
Valmistumisvuosi:  1880
Rakennuttaja:  Emmy Cedercreutz
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villa Fridhem on uusrenessanssinen hirsihuvila Soukanniemen kärjessä Espoon lounaisosassa. Historialliselta merkitykseltään se on Espoon huomattavimpia. Villa Fridhem ja sen länsipuolella sijaitseva Villa Frosterus muodostavat laajan luonnonvaraisen puistokokonaisuuden.
Viipurista kotoisin ollut Hackmanin sukuun kuulunut leskirouva Emmy Cedercreutz rakennutti huvilan itselleen, kun hän muutti vuoden 1880 paikkeilla Köyliön kartanosta Helsinkiin. Viipurin Sammonlahdenkadulla oli hyvin samantapainen huvila. Villa Fridhem taidokkaine puuleikkauksineen on säilynyt pääosin alkuperäisessä asussaan.
Leskirouva Cedercreutzin jälkeen Fridhemin omisti Cedercreutzin sukuun kuulunut Sofie von Kraemer. Hänen aikanaan villaa ympäröi tyylikäs puutarha. Kokonaisuuteen kuului myös tenniskenttä.
Venäjän keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna vierailivat Villa Fridhemissä 20. kesäkuuta 1889. Mukana oli myös Kreikan kuningatar Olga Konstantinovna. Vierailusta on muistomerkki Villa Fridhemin ja Villa Frosteruksen välisessä metsässä. Keisarinna vieraili Fridhemissä myös 8. heinäkuuta 1894.
Berthold III (Zähringen)

| Berthold III |
| --- | --- |
 Maalaus sukuviiriä kantavasta Berthold III, Zähringeristä.
Zähringenin herttua
 1111 – 1122  
Edeltäjä:   Berthold II
Seuraaja:  Konrad I
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. joulukuuta 1085 Molsheim
Kuollut: 3. joulukuuta 1122 (36)
Vanhemmat:  Berthold II Zähringen ja Agnes von Rheinfelden
Puoliso:  Herzogin Sofie von Bayern
Lapset:  kuoli vaille miesperillistä
Pyhän Pietarin luostari Schwarzwaldissa St. Peter Abbeyssa.
Berthold III, tunnetaan myös nimellä Berchtold III, (Berthold von Zähringen), (3. joulukuuta 1085 Molsheim – 3. joulukuuta 1122) oli maakreivi ja  Švaabian herttua vuosina 1111–1122. Berthold III oli ensimmäisen herttuakunnan arvonimen haltija.
Historia

Berthold III oli keisari Henrik V:n kannattaja ja osallistui merkittävästi vuoden 1122 Wormsin konkordaattiin. Hän oli naimisissa Sofian Baijerin kanssa, joka oli Baijerin herttua Henrik IX:n tytär, kanssa. Berthold III tapettiin 3. joulukuuta 1122 lähellä Molsheimia riidan seurauksena. Hänet on haudattu Pyhän Pietarin luostariin Schwarzwaldissa (St. Peter Abbeyyn).
Hän kuoli ilman miespuolista perijää, ja hänen seuraajakseen tuli hänen veljensä Konrad I, (Zähringen).
Historia > Sisisarukset:

Judenta von Zähringen
Konrad I, Herzog von Zähringen
Petrissa von Zähringen
Luitgard von Zähringen
Agnes de Langres
Sosialidemokraattiset Naiset

Sosialidemokraattiset Naiset (Demarinaiset) on Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen naisjärjestö. Demarinaisten puheenjohtaja on vuoden 2025 alusta espoolainen kansanedustaja Helena Marttila.Järjestö kuuluu Sosialistiseen naisinternationaaliin (SIW).
Historia

Sosialidemokraattiset Naiset perustettiin 27. toukokuuta 1979, kun sosialidemokraattisen naisliikkeen kaksikymmentä vuotta kestänyt hajaannus päättyi. Uuteen järjestöön yhdistyivät SDP:n Sosialidemokraattisten Naisten Keskusliitto ja (TPSL:n mukana SDP:stä 1950-luvun lopulla lähtenyt) Sos.-Dem. Naisliitto. Yhdistymistä valmistellut järjestöjen yhteistoimikunta oli toiminut maaliskuusta 1974 alkaen.
Toiminta

Demarinaiset ovat jakaneet Risto Rohkea -palkinto vuodesta 2007 lähtien tasa-arvotyössä esimerkillisesti kunnostautuneelle miehelle. Tunnettuja miehiä ovat olleet mm. Sixten Korkman (2017), Mikkel Näkkäläjärvi (2018) ja Hussein al-Taee (2019).
Demarinaisten toimisto sijaitsee SDP:n puoluetoimiston tiloissa Helsingin Hakaniemessä. Liitolla on 14 piirijärjestöä. Järjestön äänenkannattaja on neljästi vuodessa ilmestyvä Dooris.
Sosialidemokraattiset Naiset on Suomen Unifemin, Kansainvälisen solidaarisuussäätiön, Suomen Pakolaisavun, Naisasialiitto Unionin ja Naisjärjestöt Yhteistyössä – Nytkis -liiton jäsen.
| --- | --- |
 Puheenjohtajat Meeri Kalavainen 1972–1984  Vappu Taipale 1984–1990  Liisa Jaakonsaari 1990–1999  Tarja Filatov 1999–2008  Maria Guzenina-Richardson 2008–2011  Tuula Peltonen 2011–2014  Tytti Tuppurainen 2014–2024  Helena Marttila 2025-:  Pääsihteerit Marianne Laxén 1979–1988  Tuula Haatainen 1988–1997  Marja-Liisa Kiljunen 1998–2002  Raija Rimpiläinen 2002–2006  Merja-Hannele Vuohelainen 2006–2020  Roosa Pöyhönen 2020–2023  Noora Kettunen2023
Aiheesta muualla

Demarinaisten verkkosivut
Tarton piispa

Tarton katedraalin rauniot.
Tarton piispat johtivat Viron ensimmäistä katolista piispanistuinta. Tarton hiippakunnan perusti 1211 Riian piispa. Piispanistuimen ensimmäinen paikka sijaitsi Länsi-Virossa, Lihulassa. Riian piispan ja kalpaveljien (Liivinmaan ritarikunnan) suurmestarin, Albert von Buxhövdenin veli, Herman von Buxhövden otti liivinmaalaisritareiden avulla haltuunsa Etelä-Viron 1224 ja siirsi piispanistuimen Tarttoon Ugandin maakuntaan. Hänen johtamanaan liiviläisritarit hävisivät Peipsijärven taistelun eikä laajeneminen itään toteutunut.
Tarton hiippakunta säilyi katolisena ruhtinaskuntana vuoteen 1558, jolloin Venäjä valtasi alueen.
Piispat vuodesta 1224 lähtien

Tarton hiippakunnan piispat 1224–1558:
Hermann von Buxhövden 1224–1245
Bernhard I 1245–1250?
Alexander 1250?–1268
Friedrich von Haseldorf 1268–1285
Bernhard II 1285–1302?
Dietrich I Vischhusen 1302?–1314
Nikolaus 1314–1322
Engelbert von Dolen 1322–1342
Wescelus 1342– ?
Johann I noin 1350
Heinrich I von der Velde 1355–1357
Johann II Vischhusen 1357–1369
sijainen
Heinrich II von der Velde 1376–1378
Dietrich II Damerau 1378–1400
Heinrich III Wrangel 1400–1403
Bernhard III von Bülow 1403–1413
Dietrich III Retzler 1413–1438
Dietrich IV Gronow 1438–1444
Bartholomäus Sawijerwe 1444–1457
Helmich 1457–1471
Andreas 1471–1473
Johann III Bertkow 1473–1485
Dietrich V Hake 1485–1496
sijainen
Johann IV von Buxhövden 1499–1505
Gerhard 1505–1513
Johann V Duisburg 1513–1514
Bernhard IV 1515–1516
Christian Bomhower 1516–1518
Johann VI Blankenfeld 1518–1527
Johann VII Bey 1527–1528
Johann VIII Gellingshausen 1529–1543
Hermann II Bey 1543–1545
Jobst von der Recke 1545–1552 (kuoli 1567)
Hermann III Wessall 1552–1558
Saarenmaan-Läänemaan hiippakunta

| Bisdom Ösel-Wiek > 1228–1560 |
| --- | --- |
   Saarenmaan hiippakunta kartalla punaisella 
Pääkaupunki:  Haapsalu
Uskonnot:  Katolisuus
Kielet:  saksa, viro
Edeltäjä(t):  Saksalainen ritarikunta
Seuraaja(t):  Tanska, Puola-Liettua
Saarenmaan hiippakunta oli valtio Virossa. Hiippakunta itsenäistyi Saksalaisesta ritarikunnasta. Sen piispalla oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtakunnanruhtinaan arvo. Vuonna 1228 perustetun hiippakunnan itsenäisyys loppui, kun se joutui Riian arkkihiippakunnan alaisuuteen vuonna 1255. Alueensa maanomistajana ja valtakunnanruhtinaana Saarenmaan-Läänemaan hiippakunnan piispalla oli kuitenkin edelleen poliittista valtaa. Saarenmaan-Läänemaan hiippakunta oli yksi Liivinmaan liiton viidestä valtiosta. Saarenmaan-Läänemaan hiippakunnan viimeinen piispa Johannes von Münchhausen myi territorionsa Tanskan kuninkaalle Fredrik II:lle vuonna 1560.
Saarenmaan piispat

Gottfried, 1228–29
Vacant
Heinrich I, 1234–60
Hermann of Buxhoeveden, 1262–85?
Heinrich II, 1290–94
Konrad I 1297?–1307?
Hartung, 1310–21
Jakob, 1322–37
Hermann II Osenbrügge (de Osenbrygge), 1338–62
Konrad II, 1363–74
Heinrich III, 1374–81
Winrich von Kniprode, 1385–1419
Caspar Schuwenflug, 1420–23
Christian Kuband, 1423–32
Johannes I Schutte, 1432–38
Johannes II Creul (Kreuwel), 1439-57
Ludolf Grove, 1449–58
Jodokus Hoenstein, 1458–71
Peter Wetberg, 1471–91
Johannes III Orgas (Orgies), 1492–1515
Johannes IV Kyvel (Kievel), 1515–27
Georg von Tiesenhausen, 1528–30
Reinhold Buxhoevden, 1532–41
Johannes V von Münchhausen, 1542–60
Suomalaisen kenttätykistön kalusto jatkosodassa

Jatkosodan alussa puolustusvoimien runsaslukuisin (200kpl) tykki oli Yhdysvalloissa valmistettu 75 mm:n kanuuna.
Jatkosodan kenttätykistön kalustoa käsittelevässä artikkelissa esitellään Suomen puolustusvoimien käytössä ollut tykistökalusto taulukkomuodossa. Taulukoista käy ilmi tykkien lyhenteet, alkuperämaa, tärkeimmät tekniset yksityiskohdat ja kaluston määrä sekä sen kehitys.
Taustaa

Talvisodan päättyessä Suomen puolustusvoimien käytössä oli yhteensä:
1 030 erilaista kenttätykkiä, joista
723 kpl oli joustolavettista ja
307 kpl oli jäykkälavettista.
Kenttätykkien määrä Suomessa lisääntyi Moskovan välirauhan aikana 797 kappaleella ja saavutti kokonaismääräkseen:
1 827 kpl, joista
1 349 kpl oli joustolavettisia,
470 kpl oli jäykkälavettisia ja
8 kpl rannikkotykkejä.
Jatkosodan alkaessa kenttätykkien kokonaismäärästä oli varattu:
904 kpl kenttätykistölle,
353 kpl linnoitustykistölle,
169 kpl rannikkotykistölle ja
46 kpl kotijoukoille. Lisäksi
355 kenttätykkiä oli päämajan taisteluvälineosaston alaisissa varikoissa.
Kaikkiaan erilaisia tykkimalleja oli yhteensä 67 kpl, joten ampumatarvikehuollolla riitti haasteita (varsinkin kun jokaiselle tykkimallille oli olemassa useita erilaisia ampumatarvikelajeja). Tykkikalusto oli peräisin suurimmalta osaltaan ensimmäisen maailmansodan ajoilta ja täysin moderneina voitiin pitää vain 59 tykkiä. Lisäksi lähes 500 tykin mallivuosi sijoittui 1800-luvulle.
Taulukoiden merkintöjen selityksiä

Taulukoissa käytetään lyhenteitä ja merkintöjä, joiden merkitykset ovat seuraavia:
Aseen lyhenteessä
Ensimmäinen numero (esimerkiksi 76) viittaa tykin kaliiperiin millimetreinä.
Kirjain viittaa tykin tyyppiin.
K = kanuuna
H = haupitsi
M = mörssäri
Viimeinen numero viittaa tykin vuosimalliin.
Kaksoisnumero viittaa alkuperäiseen mallivuoteen ja jälkimmäinen modernisoinnin aloittamisvuoteen.
Osa vuosiluvuista viittaa 1800-lukuun (esimerkiksi mallivuosi 77 = 1877).
Alkuperä viittaa tykin valmistusmaahan.
Kantama ilmoitetaan kilometreinä.
Ammus viittaa ammuksen painoon kilogrammoina.
Paino viittaa tykin ns. tuliasemapainoon tonneina.
Määrä sarakkeissa
Roomalainen ja arabialainen numero viittaavat kuukauteen ja vuoteen (esimerkiksi I/44 = tammikuu 1944).
Numeroarvo viittaa taisteluyksiköille jaetun kaluston lukumäärään.
Sulkumerkit viittaavat siihen, että kalustoa ei ollut jaettu taisteluyksiköille.
Taulukoista on jätetty kokonaan pois joitain tykkimalleja, joita ei ollut jaettu tykistön yksiköille (mm. niiden vähäisen määrän vuoksi), vaikka ne mainitaankin virallisissa kalustoluetteloissa.