stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AirAsia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta AirAsia Wikimedia Commonsissa
AirAsia Group
AirAsia
AirAsia India
AirAsia Japan
AirAsia Philippines
AirAsia X
AirAsia Zest
Indonesia AirAsia
Indonesia AirAsia X
Thai AirAsia
Thai AirAsia X
Adolf Vilhelm Schack von Staffeldt

| Adolf Vilhelm Schack von Staffeldt |
| --- | --- |
 Adolf Vilhelm Schack von Staffeldt
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1769 Rügen, Saksa
Kuollut: 26. joulukuuta 1826 (57 vuotta)
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa, tanska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Adolf Vilhelm Schack von Staffeldt (28. maaliskuuta 1769 Rügen, Saksa – 26. joulukuuta 1826) oli saksalaissyntyinen tanskalainen runoilija ja virkamies. Hänen isänsä oli pommerilainen aatelinen.
Schack von Staffeldt oli tanskalainen upseeri. Hänestä tuli 1786 vänrikki, mutta hän opiskeli 1791–1793 Göttingenissä valtiotieteitä ja taidehistoriaa ja hylkäsi 1796–1800 ulkomailla oleskelunsa jälkeen sotilasuransa ryhtyäkseen 1801 asessoriksi kauppakollegioon. Hän oli vuodesta 1808 kamarijunkkari hovissa Kielissä ja oli 1810 Holsteinissa sekä 1813 Gottorpissa. Sekään ura ei ollut hänelle mieleen, vaikka hän oli virkamiehenä hyvin tarkka ja huolellinen.
Saksalaisesta syntyperästään huolimatta Schack von Staffeldt tunsi olevansa tanskalainen ja osallistui jo 1789 tanskalaisen ja saksalaisen ajattelutavan väliseen kirjallis-yhteiskunnalliseen keskusteluun, jossa hän vastusti voimakkaasti saksalaisten maahanmuuttoa. Hän uhrasi elämänsä rakkaudelle tanskalaisuuteen. Sekä arkielämässä, kirjeissä että päiväkirjoissaan hän käytti lähes pelkästään saksaa. Laajalla ulkomaanmatkallaan ja vuoden 1808 jälkeen hän jopa kirjoitti runoja saksaksi, mutta halusi kuitenkin olla ennen kaikkea tanskalainen ja kirjoitti vuosina 1788–1808 noin 500 tanskankielistä runoa, lähinnä lyyrisiä, joista monet sonetteja.
Schack von Staffeldt julkaisi kaksi kokoelmaa Digte 1803 ja 1808 mutta jäi vaille lukijoiden huomiota, mikä oli hänelle pettymys ja lopulta esti hänen toimintansa tanskankielisenä runoilijana ja varmasti vaikutti siihen, että hänen jo nuorena ilmennyt raskasmielisyytensä kääntyi syväksi pessimismiksi ja ihmisvihaksi.kenen mukaan? Ponnisteltuaan kovasti kielen kanssa, joka ei ollut hänen äidinkielensä, hän jäi kuitenkin Adam Oehlenschlägerin varjoon. Hän oli Tanskan kirjallisuuden leimallisin romantikko, täysin eläytynyt Friedrich von Schellingin ja Novaliksen ideamaailmaan ja sävyyn. Symbolismi ja mystiikka ovat sitä kieltä, jota hän käyttää sen ylpeän ja yksinäisen hahmon runoilmaisussa, joka etsii persoonallista ilmaisuaan maailmalle vieraassa, abstraktissa, psykologisesti syvällisessä tunnelmallisessa taiteessa.
Schack von Staffeldtin kokoelma Samlede digte ilmestyi 1843, sen jälkeen tuli pieni valikoima 1855 ja laajempi, joka kattaa yli puolet hänen runoistaan, ilmestyi 1882. Samlinger til Schack von Staffeldts levned ilmestyi vuosina 1846–1851 ja niiden välillä Rejsedagböger. Suppea valikoima ilmestyi 1902.
Schack von Staffeldtin runo "Indvielsen" sisältyy antologiaan, joka kuuluu Tanskan kulttuurikaanoniin.
Aleksandr Volkov

Aleksandr Volkov -nimisiä henkilöitä on useita:
Aleksandr Aleksandrovitš Volkov (1951–2017), Udmurtian ensimmäinen presidentti
Aleksandr Lukitš Volkov (s. 1928), karjalainen runoilija
Aleksandr Nikolajevitš Volkov (s. 1953), venäläinen jääpalloilija
Aleksandr Vladimirovitš Volkov (s. 1997), venäläinen jääkiekkoilija
Aleksandr Volkov (kosmonautti) (s. 1948), neuvostoliittolainen kosmonautti
Aleksandr Volkov (s. 1988), venäläinen vapaaottelija
Oleksandr Volkov (s. 1964), ukrainalainen koripalloilija ja poliitikko.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Aleksandr Volkov”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Alankomaiden hallitsija

| Alankomaiden Kuningas |
| --- | --- |
 Koning der Nederlanden
 
 
 Nykyinen Willem-Alexander 30. huhtikuuta, 2013 lähtien
Virka-asunto:  Amsterdamin kuninkaallinen palatsi
Ensimmäinen:  Vilhelm I
Kotisivut:  www.koninklijhuis.nl
Alankomaiden hallitsijoista ensimmäinen oli vuosina 1806–1810 hallinnut Ranskan keisarin Napoleon I:n veli Ludvig Bonaparte, jonka Alankomaat vallannut Napoleon asetti perustamansa Hollannin kuningaskunnan nukkevaltion hallitsijaksi. Nykyinen monarkia perustettiin Wienin kongressissa 1815, kun Eurooppaa järjesteltiin uudelleen Napoleonin kukistumisen jälkeen. Tuolloin Alankomaihin kuuluivat myös nykyiset Belgia ja Luxemburg. Belgia itsenäistyi 1830. Vilhelm III:n kuoltua hallitsijaksi tuli hänen tyttärensä Vilhelmiina, mutta Luxemburgin laki ei sallinut naispuolista hallitsijaa, joten Luxemburgin hallitsijaksi tuli Nassaun entinen herttua Aadolf.
Alankomaiden hallitsijoilla on ollut tapana luopua kruunustaan myöhemmällä iällä. Vilhelm I luopui kruunusta poikansa Vilhelmin hyväksi, Vilhelmiina tyttärensä Julianan hyväksi ja Juliana tyttärensä Beatrixin hyväksi. Beatrix luopui kruunusta poikansa Willem-Alexanderin hyväksi, josta tuli Alankomaiden kuningas huhtikuussa 2013.
Aiheesta muualla

http://www.koninklijkhuis.nl/ Kuningashuoneen viralliset sivut (hollanniksi ja englanniksi).
Aleksandr Viktorenko

Aleksandr Stepanovitš Viktorenko (ven. Александр Степанович Викторенко, 29. maaliskuuta 1947 Olginka, Kazahstanin SNT – 10. elokuuta 2023) oli venäläinen kosmonautti.
Viktorenko oli Venäjän ilmavoimien eversti ja koelentäjä. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen 23. maaliskuuta 1978 ja hän siirtyi eläkkeelle kosmonauttijoukoista 30. toukokuuta 1997. Hän lensi avaruudessa neljä kertaa: Sojuz TM-3, Sojuz TM-8, Sojuz TM-14 ja Sojuz TM-20. Hän vietti 489 vuorokautta avaruudessa.
Viktorenko oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta.
Alitalian lento 404

| Alitalian lento 404 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskone kuvattuna kolme kuukautta ennen onnettomuutta.
Yhteenveto
Päivämäärä:  14. marraskuuta 1990
Onnettomuustyyppi:  lentäjän virhe, törmäys maastoon
Tapahtumapaikka:  Stadlerberg, Weiach, Sveitsi
 :  47°32′50″N, 008°26′51″E
Lähtöpaikka:  Linaten lentoasema, Milano, Italia
Määränpää:  Zürichin lentoasema, Zürich, Sveitsi
Kuolleita:  46
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  0
Lentokone
Konetyyppi:  Douglas DC-9-32
Lentoyhtiö:  Alitalia
Rekisteritunnus:  I-ATJA
Matkustajia:  40
Miehistöä:  6
Alitalian lento 404 oli Alitalian reittilento Milanon Linaten lentoasemalta Zürichin lentoasemalle. Lennolla 14. marraskuuta 1990 käytetty Douglas DC-9-32 törmäsi maastoon Stadlerberg-vuorella lähestyessään Zürichin lentoasemaa. Lennolla oli 40 matkustajaa ja kuusi miehistön jäsentä, jotka kaikki kuolivat onnettomuudessa.
Lento 404 nousi Linaten lentoasemalta kello 18.36. Lento sujui normaalisti, kunnes lennonjohto antoi miehistölle luvan laskeutua 4 000 jalan korkeudelle ja tehdä ILS-lähestymisen Zürichin kiitotielle 14. Kone jatkoi laskeutumista 4 000 jalan alapuolelle 11,5 merimailin päässä kiitotiestä, kun niin olisi ollut turvallista tehdä vasta kahdeksan mailin etäisyydellä. Se laskeutui 1 400 jalkaa liukupolun alapuolelle, kunnes osui puihin 5,2 mailin päässä kiitotiestä ja syöksyi maahan Stadlerberg-vuorella.
Onnettomuuden syyksi todettiin navigointijärjestelmän vika, jonka vuoksi kone ajautui väärälle lentopolulle ilman, että miehistö huomasi. Onnettomuuden syntyyn vaikutti myös se, että kapteeni todennäköisesti tulkitsi korkeusmittaria väärin, sekä se, ettei koneen maan läheisyyden varoitusjärjestelmä hälyttänyt. Lisäksi lähestymislennonjohtaja ei huomannut koneen alkaneen laskeutua liian aikaisin, ja kapteeni keskeytti perämiehen ennen törmäystä aloittaman ylösvedon.
Työnohjaus

Työnohjaus on oman työn, työn vaatimusten, toimintatapojen ja oman itsen tutkimista, arviointia ja kehittämistä koulutetun työnohjaajan avulla. Se on työhön, työyhteisöön ja omaan työrooliin liittyvien kysymysten, kokemusten ja tunteiden tulkitsemista ja jäsentelyä.
Työnohjauksen tavoitteena on vapauttaa henkilöstön voimia, luovuutta ja ajattelua työhön ja sen rajojen tunnistamiseen. Työnohjauksen päämääränä on myös kehittää ohjattavan työssäjaksamista, työn tekemistä sekä kehittymistä omassa työssään. Vaikka työnohjauksessa voidaan hyödyntää konsultatiivista otetta se ei ole konsultointia. Työnohjaus ei ole myöskään terapiaa vaikka sillä voi olla terapeuttisia vaikutuksia.
Työnohjauksen menetelmät ja historia

Keskeisenä menetelmänä työnohjauksessa on keskustelu: siinä hyödynnetään ohjaajan ja ohjattavan keskinäistä vuorovaikutusta, jota tuetaan esimerkiksi sosiometrian ja psyko- ja sosiodraaman keinoin sekä erilaisten roolinvaihtotekniikoiden (esimerkiksi tyhjän ja kahden tuolin tekniikat) ja kokemuksellisten menetelmien avulla.  Työnohjausta voidaan antaa yksilöille, työryhmille ja kokonaisille työyhteisöille, jolloin kysymyksessä on työyhteisöohjauksena toteutuva suurryhmäohjaus. Työnohjausryhmän jäsenet voivat olla myös eri työpaikoista, jolloin yhdistävänä tekijänä voi olla esimerkiksi ammatti, toimiala tai elämäntilanne.
Työnohjauksessa käsitellään työtilanteita ja työn käytäntöjä tarkoituksena oppia niistä ja vahvistaa ammatti-identiteettiä. Työnohjaus ei ole terapiaa, koulutusta tai konsultaatiota, vaikka sillä saattaa toisinaan olla yhtymäkohtia niihin.
Suomessa työnohjauksen perinteet nousevat psykoterapian, psykiatrisen terveydenhuollon, kirkon ja sosiaalityön työnohjauksesta 1950-luvulta lähtien. 1970-luvulla työnohjausta alettiin kehittää järjestelmällisesti ja työnohjaajien koulutusta kehitettiin. 1980-luvulla työnohjaus yleistyi ja sitä alettiin käyttää yhä useammalla alalla, 1990-luvulta lähtien entistä enemmän myös liike- ja talouselämän alueella. Aluksi työnohjausta käytettiin kirkon ja terveydenhoidon piirissä ammateissa, joissa työntekijät joutuivat kohtaamaan paljon inhimillistä kärsimystä. Työnohjaus tarjosi silloinkin näiden palveluammattien työntekijöille ammatillisia työkaluja ja tukea omaan jaksamiseen. Nykyisin työnohjaus on levinnyt käytännössä kaikille toimialoille ja kehittynyt tehokkaaksi työyhteisöä kehittäväksi sekä työkykyä ylläpitäväksi menetelmäksi. Työnohjausta hyödyntävät niin vaativissa asiantuntijatehtävissä toimivat työntekijät sekä paineisessa ja yksinäisessä roolissa toimivat projektien vetäjät, esimiehet ja organisaatioiden ylin johto.
Työnohjaajan ammatti

Työnohjaaja tutkii ohjattavansa työtä, työyhteisöä, työhön liittyviä kysymyksiä, kokemuksia ja tuntemuksia pyrkien jäsentämään niitä yhdessä ohjattaviensa (yksilö tai ryhmä) kanssa. Työnohjaus on ajan, huomion ja kunnioituksen antamista ohjaustilanteessa oleville työyhteisön jäsenille. Työnohjaaja ei ole työnopastaja tai perehdyttäjä vaan hän auttaa ohjattaviaan tutkimaan omia työtapojaan ja tiedostamaan niihin liittyviä ajatuksia, asenteita ja tunteita. Työnohjattavana voi olla yhtä lailla työntekijä, asiantuntija, esimies kuin myös organisaation pääjohtaja.
Työnohjaajaksi kouluttautuminen kestää minimissään kaksi lukuvuotta. Työnohjaajina toimii usean eri pohjakoulutuksen saaneita ammattilaisia. Yksi yleisimmistä on psykologin tutkinto. Työnohjaajina toimii myös runsaasti koulutettuja psykoterapeutteja, sairaanhoitajia, lääkäreitä, sosiaalityöntekijöitä, pappeja, opettajia ja monia muidenkin ammattialojen edustajia, kuten insinöörejä, ekonomeja ja juristeja.
Vuonna 1982 perustetun Suomen työnohjaajat ry:n (STOry) tehtävänä on saattaa yhteen eri alojen työnohjaajia ja toimia työnohjauksen puolestapuhujana.
Kirjallisuutta

Kaarina Ranne, Soili Keskinen, Kimmo Tapiala (toim.) 2014: Suomalaisen työnohjauksen juurilla - katse tulevaisuuteen. STOry.
Kai Alhanen, Anne Kansanaho, Olli-Pekka Ahtiainen, Marko Kangas, Tiina Soini ja Jarkko Soininen 2011: Työnohjauksen käsikirja. Tammi
Tiina Punkanen 2009: Työnohjaus muutoksen moottorina. Tammi.
Marita Paunonen-Ilmonen 2001: Työnohjaus. WSOY.
Leila Keski-Luopa 2001: Työnohjaus vai superviisaus. Metanoia-instituutti.
Aiheesta muualla

Suomen työnohjaajat
Alfred Elmore

Alfred Elmore, kuva 1860-luvulta.
Alfred Elmore: Kosinta vuodelta 1860
Alfred Elmore (18. kesäkuuta 1815 Clonakilty, Irlanti –  24. tammikuuta 1881 Lontoo) oli Irlannissa syntynyt, englantilainen taidemaalari.
Elämänvaiheita

Elmoren isä oli eläkkeellä oleva armeijan kirurgi. Perhe muutti Lontooseen, ja kun Elmore oli 12-vuotias hän vieraili isänsä kanssa British Museumissa ja alkoi piirtää näkemäänsä. Elmore pääsi opiskelemaan Royal Art Academyyn ja esitteli ensimmäiset maalauksensa 19-vuotiaana. Hän alkoi jo varhain maalata uskonnollisaiheisia maalauksia, joista Thomas Becketin marttyyriys -niminen maalaus ostettiin Westland Rown kirkkoon Dubliniin. Vuosien 1840–1844 välisenä aikana Elmore matkusteli Euroopassa ja vieraili ainakin Venetsiassa, Bolognassa, Firenzessä ja Münchenissä.
Italian-matkansa jälkeen Elmore esitteli akatemialle maalauksensa Rienzi Forumilla, mikä auttoi häntä pääsemään akatemian jäseneksi. Häntä pidettiin nyt taitavana historiamaalarina, mutta myös hänen teollistumista esittäviä töitään ihasteltiin. Historiamaalauksissaan Elmore ei idealisoinut kohteitaan vaan maalasi heidät ikäänkuin aidossa tilanteessa. Elmore maalasi uransa varrella myös romanttisia maalauksia, joiden aiheet tulivat joko runoudesta tai hänen mielikuvituksestaan.
Elmore kuului nuorena taiteilijaryhmään nimeltä The Clique. Nuorten taiteilijoiden ryhmä piti itseään Hogarthin seuraajina. Elmoren vaikutus ryhmään jäi pieneksi, sillä se oli aktiivisimmillaan juuri Elmoren Italian-matkan aikana.
1860-luvulla Elmore alkoi maalata entistä klassisempia teoksia, ja hänen töissään on nähtävissä Lawrence Alma-Tademan vaikutusta. Lisäksi häntä kiehtoi monien muiden ajan taiteilijoiden ohella orientalismi. Elmoren kuuluisin työ on nimeltään On the Brink. Se esittää nuorta naista, joka on menettänyt omaisuutensa uhkapelissä. Naisen takana on punaisessa valossa saatanan kaltainen viettelijähahmo.
Elmore kärsi huonosta terveydestä koko ikänsä, ja viimeisinä vuosinaan hän oli ratsastusonnettomuuden vuoksi halvaantunut.
Aiheesta muualla

https://web.archive.org/web/20110716213558/http://www-cm.fitzmuseum.cam.ac.uk/pharos/collection_pages/19th_pages/PD.108-1975/FRM_TXT_SE-PD.108-1975-7.html
http://artuk.org/discover/artworks/search/actor:elmore-alfred-18151881#
https://runeberg.org/eurkonst/0129.html
Abu Mena

| Abu Mena |
| --- | --- |
 Vanhan luostarin raunioita
Sijainti
 Abu Mena
Koordinaatit:  30°50′28″N, 29°39′49″E
Valtio:   Egypti
Paikkakunta:  Aleksandrian kuvernoraatti
Historia
Tyyppi:  asutuskeskus ja pyhiinvaelluskohde
Ajanjakso:  300–900-luku jaa.
Aiheesta muualla
  Abu Mena Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Abu Mena on varhaiskristillinen pyhiinvaelluskohde ja entinen asutuskeskus Aleksandrian länsipuolella Egyptissä. Paikan uskonnollinen asema liittyy marttyyri Menas Egyptiläisen tarinaan, jonka haudan päälle paikalle rakennettiin martyrion 300-luvun lopulla. Tunnetuiksi tulivat myös pyhiinvaeltajille myydyt Menan ampullat. Sasanidit tuhosivat kohteen 600-luvun alkupuolella ja paikka hylättiin kokonaan 900-luvun jälkeen. Vuodesta 1979 Abu Mena on ollut Unescon maailmanperintöluettelon kohde.
Kohde

Abu Mena keskusta käsittää aukion, jonka pohjoispuolella on ksenodokheion ja eteläpuolella kirkkoja. Kirkoista tärkein on martyrion Menas Egyptiläisen haudan päällä. Martyrion on rakennettu alun perin 300-luvulla ja sitä on sittemmin laajennettu useampaan otteeseen. Sen itäpuolella on 500-luvun alulla rakennettu basilika ja länsipuolella kastekirkko. Muu kaupunki käsittää asuntoja, teidenvarren kolonnadeja ja kaksi kylpylää. Keskusaukiosta sivuun on myös muutamia kirkkoja, kuten siitä pohjoiseen sijaitseva basilika. Abu Menan kirkot rakennettiin paikallisesta kalkkikivestä.
Historia

Abu Menan alkuperäistä nimeä ei tunneta. Nykyinen nimi on vasta sen perustamista myöhempää perua. Paikka oli kristinuskon varhaishistorian aikainen pyhiinvaelluskohde ja asutuskeskus antiikin Aleksandrian länsipuolella. Sen uskonnollinen asema liittyy pyhimys Menas Egyptiläiseen. Pyhän Menasin tarina tunnetaan legendan kautta, jonka mukaan hän kuoli marttyyrinä tarinan eri versioiden mukaan joko keisari Diocletianuksen valtakaudella Fryygiassa vuonna 295, tai Aleksandriassa keisari Maximinuksen kaudella. Menasin kultti sai alkunsa Egyptissä leviten sittemmin myös valtakunnan muihin osiin. Abu Menassa rakennettiin martyrion Menas Egyptiläisen oletetulle haudalle tiettävästi 300-luvun lopulla.
400-luvulta 600-luvulle Abu Menasta myytiin pyhiinvaeltajille erityisen tunnetuksi tulleita savisia ampulloja, joilla pyhiinvaeltajat saattoivat viedä mukanaan Abu Menan pyhättöjen vettä. Menan ampullojen kuvitus esittää usein Pyhää Menaa ja polvistuvia kameleja. Sittemmin Menan ampulloja on löydetty eri osista entistä Bysantin valtakuntaa ja jopa sen rajojen ulkopuolelta.
Abu Mena tuhoutui lähes täysin sasanidien hyökkäyksissä vuosien 616–620 välillä. Tuhojen jälkeen paikka jälleenrakennettiin paljon aikaisempaa pienemmässä mittakaavassa. Paikka oli khalkedonialaisen kirkon kohde, kunnes Arabit valloittivat Egyptin vuosina 639–642. Valloituksen jälkeen Abu Menaa hallitsi koptilainen monofysitinen kirkko. Koptilaisen kirkon patriarkka Mikael I (744–768) rakennutti vanhan martyrionin paikalle basilikan. Koko kohde hylättiin luultavasti 900-luvun paikkeilla.
Aby Mena valittiin vuonna 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon. Kohde luokiteltiin vuonna 2001 vaarantuneeksi pohjaveden pinnan nousun takia. Kuivana kestävä savinen maaperä ei vettyessään kannata rakennuksia, jotka ovat vaarassa romahtaa.
Kylpylän raunioita.
Menan ampulla Louvren kokoelmissa.
Lähellä sijaitseva nykyaikainen Pyhän Menan luostari.
Under the Yoke

| Under the Yoke |
| --- | --- |

Ohjaaja:  J. Gordon Edwards
Käsikirjoittaja:  Adrian Johnson
Perustuu:  George Scarboroughin novelliin Maria of the Roses
Tuottaja:  William Fox
Pukusuunnittelija:  George Hopkins
Pääosat:  Theda Bara G. Raymond Nye
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Fox Film Corporation
Levittäjä:  Fox Film Corporation
Ensi-ilta:   9. kesäkuuta 1918
Kesto:  50 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä (välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Under the Yoke on vuonna 1918 ensi-iltansa saanut J. Gordon Edwardsin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Theda Bara ja G. Raymond Nye.
Käsikirjoituksesta vastasi Adrian Johnson, joka laati sen George Scarboroughin novellin Maria of the Roses pohjalta. Under the Yoke kuvattiin Kalifornian San Jacinto Mountainsilla työnimellä Spanish Love, ja sen tuotanto- ja jakeluyhtiönä toimi Fox Film Corporation. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 9. kesäkuuta vuonna 1918. Under the Yoken oletetaan olevan kadonnut elokuva.
Juoni

Under the Yoke sijoittuu Filippiineille. Nuori espanjalaisnainen Maria Valverde (Theda Bara) palaa kotiin luostarista, missä hän oli ollut koulussa. Pian Mariaa alkaa lähennellä paikallinen plantaasien työnjohtaja Diablo Ramirez (G. Raymond Nye), joka toivoo voittavansa Marian sydämen. Maria kuitenkin torjuu Ramirezin lähentely-yritykset, koska hän on tavannut Manilassa komean amerikkalaisen armeijassa työskentelevän kapteeni Paul Winterin (Albert Roscoe). Raivostunut Diablo organisoi kapinallisien joukon, joka tappaa Marian isän ja pitää Mariaa vankina omassa kodissaan. Kun kapteeni Winter kuulee kapinasta, hän kiirehtii Marian avuksi. Kapteeni joutuu kuitenkin itsekin vangiksi. Pian vahvistukset saapuvat Amerikan armeijan toimipaikasta, ja taistelun lomassa talo syttyy ilmiliekkeihin. Diablon aikomuksena on siepata Maria, mutta kapteeni Winter tulee paikalle ja ampuu hänet. Viimein amerikkalaiset voittavat, ja Maria saa rakkaan kapteeninsa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Theda Bara  | … |  Maria Valverda   |
|  G. Raymond Nye  | … |  Diablo Ramirez   |
|  Albert Roscoe  | … |  kapteeni Paul Winter   |
|  Edwin B. Tilton  | … |  Don Ramon Valverde   |
|  Carrie Clark Ward  | … |  Duenna   |
Aiheesta muualla

Under the Yoke Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Under the Yoke AllMoviessa. (englanniksi)
Under the Yoke Silent era -sivustolla (englanniksi)
Under the Yoke TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Amerikanhammasahven

| Amerikanhammasahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Hammasahvenet Sparidae
Suku::  Stenotomus
Laji::  chrysops
Kaksiosainen nimi
 Stenotomus chrysops  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Amerikanhammasahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanhammasahvenella on suuri taloudellinen merkitys.
Amerikanhammasahven (Stenotomus chrysops) on hammasahventen heimoon kuuluva pohjakala. Kalaa tavataan Atlantin valtamerellä ja Pohjois-Amerikan rannikoilla. Amerikanhammasahven kasvaa yleensä 25 senttimetrin mittaiseksi ja voi olla korkeintaan 46 senttimetrin pituinen. Kalalla on suuri taloudellinen merkitys. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisenä Carl von Linné vuonna 1766.
Alfred Escher

| Johann Heinrich Alfred Escher |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1819 Zürich
Kuollut: 6. joulukuuta 1882 (63 vuotta) Zürich
Johann Heinrich Alfred Escher (20. helmikuuta 1819 Zürich – 6. joulukuuta 1882 Zürich) oli sveitsiläinen valtiomies ja yritysjohtaja. Hän oli vuosien 1850–1870 välillä luultavasti Sveitsin vaikutusvaltaisin poliitikko. Häntä on kuvattu yhdeksi modernin, rahoitus- ja talousosaamisesta tunnetun Sveitsin valtion perustajista.
Elämä ja ura

Escheristä tuli oikeustieteen tohtori Zürichin yliopistossa vuonna 1843, ja vuonna 1844 hänet valittiin Zürichin kantonin suurneuvoston jäseneksi, vuonna 1847 tämän kokouksen puheenjohtajaksi ja vuonna 1848 Zürichin kantonin valtioneuvoston jäseneksi. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Ticinon kantonin liittovaltuuskunnan komissaariksi, ja hän onnistui tässä tehtävässään ratkaisemaan kyseisen kantonin ja Itävallan välille syntyneitä kiistoja. Joulukuussa 1848 hänet nimitettiin Zürichin kantonin johtajaksi ja vuonna 1849 hänestä tuli uuden Sveitsin kansallisneuvoston puheenjohtaja. Tässä tehtävässä hän vaikutti merkittävästi koulutusjärjestelmän parantamiseen ja Sveitsin rautatieverkon laajentamiseen. Hänen ajamaansa vuoden 1852 rautatielakia kritisoitiin kuitenkin siitä, että se jätti Sveitsin rautateiden rakentamisen kantonien ja niiden toimiluvan saaneiden yksityisten yhtiöiden tehtäväksi ja esti puolen vuosisadan ajan Sveitsin valtionrautateiden syntymisen. Hän toimi vuorotellen Sveitsin kansallisneuvosto puheenjohtajana ja varapuheenjohtajana vuosina 1849–1850, 1856–1857 ja 1861–1862. Vuonna 1854 Escher valvoi valtiollisen polyteknillisen korkeakoulun perustamista Zürichiin (ETH Zürich) ja oli useiden Sveitsin suurimpien rautatiehankkeiden, kuten koillisradan ja ennen kaikkea Gotthardin radan, jonka johtajaksi hänet nimitettiin vuonna 1871, liikkeelle paneva voima. Escher perusti rahoittamaan hankkeita 5. heinäkuuta 1856 Schweizerische Kreditanstaltin, Credit Suissen edeltäjän. Hän oli myös mukana perustamassa jälleenvakuutusyhtiötä Swiss Re:tä ja eläkevakuutusyhtiö Swiss Lifea. Preussin kanssa käydyn Neuchâtelin kriisin aikana 1856–1857 hän toimi maltillisesti ja pyrki myös rauhanomaiseen sovintoon kiistassa, joka syntyi Savoijin luovuttamisesta Ranskalle vuonna 1860. Kotikantonissaan hän toimi toistuvasti neuvoston puheenjohtajana ja johti kantonin politiikkaa vuoteen 1868 asti, jolloin demokraattinen puolue kukisti hänen puolueensa ja ajoi läpi perustuslain muutoksen. Escherille pystytettiin vuonna 1889 muistomerkki Zürichin Bahnhofplatzille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfred Escher Wikimedia Commonsissa