stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
JOTA-JOTI

| Jamboree on the Air – Jamboree on the Internet |
| --- | --- |

Tyyppi:  kansainvälinen partiotapahtuma
Päivämäärä:  lokakuun 3. täysi viikonloppu
Järjestämistiheys:  vuosittain
Tapahtumapaikka:  maailmanlaajuinen
Osallistujia:  yli 1 830 000 (2018)
Järjestäjä:  WOSM
Kotisivut
Italialaisia partiolaisia osallistumassa JOTA-JOTIin vuonna 2004.
Jamboree on the Air – Jamboree on the Internet (lyhenne JOTA-JOTI) on Partioliikkeen Maailmanjärjestön (WOSM) vuosittain järjestämä kansainvälinen partiotapahtuma, jossa partiolaiset ovat yhteydessä toisiinsa amatööriradion, internetin ja muiden viestintätapojen välityksellä. Tapahtuman tarkoituksena on lisätä kulttuuritietoutta ja suvaitsevaisuutta sekä edistää yhteistyötaitoja ja partiolaisten maailmanlaajuista yhteenkuuluvuutta.
Jamboree on the Air (JOTA) järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1957. Tapahtuma sai sisartapahtuman vuonna 1995, kun Jamboree on the Internetiä (JOTI) alettiin järjestämään. Vuodesta 2013 lähtien näitä kahta tapahtumaa on järjestetty yhtenä yhteisenä tapahtuma.
Nykyään JOTA-JOTI järjestetään vuosittain lokakuun kolmantena täytetä viikonloppuna. Vuonna 2018 tapahtumaan osallistui arviolta yli 1 830 000 partiolaista 144 eri maasta.
JOTA-JOTI Suomessa

Suomen Partiolaisilla on käytössään 15 radioamatöörien kutsumerkkiä, joita käytetään JOTA-JOTIssa.
OH0JAM
OH0SGF
OH0SUF
OH1SUF
OH2JAM
OH2S
OH2SGF
OH2SUF
OH3SUF
OH4SUF
OH5SUF
OH6SUF
OH7SUF
OH8SUF
OH9SUF
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta JOTA-JOTI Wikimedia Commonsissa
Tapahtuman kotisivut (englanniksi)
Vera Varis

Vera Amanda Varis (s. 20. tammikuuta 1994) on suomalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Kansallisessa liigassa pelaavaa Kuopion Palloseuraa. Hänen kasvattajaseuransa on Vantaan Jalkapalloseura. Hän on sittemmin edustanut Suomessa FC Honkaa ja Helsingin Jalkapalloklubia. Hän saavutti HJK:n joukkueessa liigahopeaa vuosina 2011 ja 2012 sekä voitti KuPS:in joukkueessa Suomen-mestaruuden vuonna 2022. Yhdysvalloissa Varis pelasi Keski-Floridan yliopiston UCF Knights -joukkueessa. Kaudeksi 2019 hän siirtyi Ruotsiin ja pelasi siellä yhden kauden Limhamn Bunkeflon joukkueessa ja kaksi kautta Växjö DFF:ssä.
Varis on pelannut tyttöjen maajoukkueissa vuodesta 2009 asti. Hän ollut myös naisten maajoukkueessa.
Akseli Halonen

Akseli Valfrid Halonen (19. marraskuuta 1890 Suonenjoki – 24. maaliskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen taiteilija, kuvittaja ja sarjakuvapiirtäjä. Hän sai piirustuksessa alkeisopetusta Elin Nordlundlta, mutta opiskeli myöhemmin itsenäisesti. Vuodesta 1912 lähtien Halonen työskenteli vapaana taiteilijana, kirjojenkuvittajana ja koristemaalarina.
Sisällissodan aikana Halonen suunnitteli kansanvaltuuskunnalle kolikkosarjan, josta tuotantoon ehti vain viisipenninen. Vuodesta 1920 hän työskenteli Helsingin Sanomien kuvittajana ja piirsi lehteen vuosina 1927–1933 Pulliainen-nimistä huumorisarjakuvaa, joka oli Helsingin Sanomien ensimmäinen kotimainen sarjakuva. Halosen pitkäikäisempi sarjakuva oli Yhteishyvässä vuosina 1927–1952 ilmestynyt Sattuman Ville, jota julkaistiin uusintoina vielä 1970-luvulla. Sen esikuvana oli ruotsalainen sarjakuva Adamson. Lisäksi Halonen piirsi Helsingin Sanomien sunnuntailiitteeseen Olli, Halli ja Kisimirri -nimistä lastensarjakuvaa, joka ilmestyi vuonna 1929 kuvakirjana. Halonen kuvitti myös Helsingin Sanomissa julkaistuja Tiituksen eli Ilmari Kivisen pakinoita Rafael Rindellin kuoltua. Lisäksi hän kuvitti eräitä lastenkirjoja, sisällissodan valkoisia sankarivainajia esitelleen kolmiosaisen teoksen Sankaripoikia (1919–1920) ja osia Tietosanakirjasta.
Puhdas maantiede

| Puhdas maantiede> Reine Geographie |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. G. Granö
Kieli:  saksa
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Societas geographica Fenniae
Julkaistu:  1929
Sivumäärä:  202
Suomennos
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1930
Sivumäärä:  187
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Puhdas maantiede (Reine Geographie) on J. G. Granön kirjoittama maantieteellinen teos, joka julkaistiin 1929 alun perin saksaksi. Seuraavana vuonna ilmestyi teoksen suomenkielinen laitos. Granö esitteli teoksessa maisemamaantieteellisen oppisuuntansa, jota kutsui nimellä puhdas maantiede. Teos sai kaikkiaan ristiriitaisen vastaanoton ja unohdettiin lopulta 1930-luvun aikana, vaikka vaikuttikin maantieteessä jonkin aikaa. Teos löydettiin uudestaan 1960-luvulla, ja maantieteessä se sai erityisesti huomiota 1980-luvun jälkeen, kun maisemakäsite nousi uudestaan maantieteen keskeiseksi käsitteeksi. Puhtaasta maantieteestä julkaistiin 1997 myös englanninkielinen laitos.
Tausta ja julkaiseminen

Granön Puhtaan maantieteen lähtölaukaus tapahtui 1919, kun Granö työskenteli Tarton yliopistossa. Hän alkoi tuolloin luomaan omaperäistä maisemamaantiedettä, jolle antoi nimen puhdas maantiede. Puhdas maantiede perustui osaltaan saksalaiselle tutkimussuunnalle, joka korosti maisemallisen kokonaisuuden selvittelyä. Siinä nähtiin maisema alueellisena tutkimuskohteena. Tartossa Granö kirjoitti Altaivuoriston tutkimuksiinsa perustuvaa Altai-matkakirjaa, jota kirjoittaessaan hahmotteli samalla jo uudenmallista maantiedettä, joka tutki maisemaympäristöjä ja niiden erilaisuutta.
Puhdas maantiede täydentyi Tarton jälkeen Helsingissä 1923–1926 ja sai lopullisen muotonsa Turussa. Helsingissä Granö ei ehtinyt kunnolla keskittymään tieteellisen työhön, minkä takia osaltaan muutti Turkuun. Turussakin hän joutui aluksi viimeistelemään velvollisuutensa Suomen kartaston kartoista, jotka kuitenkin liittyivät läheisesti hänen pohdintoihinsa.
Granö sai Puhtaan maantieteen suomenkielisen käsikirjoituksen valmiiksi varhaiskeväällä 1927. Koska hän suuntasi teoksen kansainväliselle tiedeyhteisölle, hän päätti julkaista sen ensin saksaksi. Kääntäjäksi valittiin Helsingin yliopiston saksan kielen lehtori Heinrich Schlücking.
Puhdas maantiede julkaistiin 1929 ensin saksaksi nimellä Reine Geographie. WSOY julkaisi seuraavana vuonna teoksen alkuperäisen suomenkielisen käsikirjoituksen.
Vastaanotto

Puhdas maantiede sai ristiriitaisen vastaanoton, ja Suomessa siitä ei montaakaan arvostelua julkaistu. Väinö Auer kirjoitti Uuteen Suomeen melko suppean arvostelun, jossa kirjoitti, että piti teoksen tavoitetta arvokkaampaana kuin sen sisältöä. Monet Granön läheisistä työtovereista, kuten luottoystävä Kaarlo Hildén ja vanha opettaja J. E. Rosberg eivät lausuneet teoksesta mitään. Sen sijaan suorasukainen Aaro Hellaakoski kehui sentään teoksen johdonmukaisuutta, mutta hän piti Puhdasta maantiedettä kuitenkin ”vaikeatajuisena ja ikävyyteen asti perusteellisena”. Osaltaan Suomen kirjoitusten vähäisyys johtui siitä, että Suomen suppeissa maantiedepiireissä tehdyt tutkimukset koskivat lähinnä yleismaantieteeseen liittyviä empiirisiä tutkimuksia. Puhdas maantiede jäikin siksi vieraaksi monille tutkijoista. Teoksen suurin kriitikko oli Iivari Leiviskä, joka kritisoi sitä ankarasti. Maantieteilijöiden lisäksi Puhdasta maantiedettä käsittelivät myös ainakin jotkut psykologit ja filosofit.
Kansainvälisesti Puhtaasta maantieteestä julkaistiin parikymmentä arvioita, joista suurin osa Keski-Euroopassa. Maantieteen johtavassa maassa Saksassa teos otettiin osittain yllättyneesti vastaan. Saksalaiset maantieteilijät torjuivat lähes poikkeuksetta havaintoympäristön asettamisen tutkimuksen perustaksi ja vierastivat lisäksi Granön psykologista tyyliä. Puhdas maantiede sai myös runsaasti positiivisia arvioita, ja sen rakennetta, ympäristön monipuolista tutkimista ja taitavaa karttojen käyttöä kehuttiin.
Granö ei ollut missään vaiheessa pyrkinyt rakentamaan suhteita englanninkieliseen maailmaan, minkä takia saksankielinen teos jäi anglosaksisissa maissa lähes täysin ilman huomioita. Merkittävimmän arvostelun teki 1930 Ohion osavaltionyliopiston professori Eugene Van Cleef, jonka mukaan Granö nosti teoksessaan esiin lukuisia kiehtovia uusia käsitteitä, jotka herättäisivät keskustelua pitkään. Pohjois-Amerikkaan tieto teoksesta kulki kuitenkin pääsääntöisesti hitaasti. Suurin osa yhdysvaltalaisista maantieteilijöistä tutustui teokseen todennäköisesti vasta Richard Hartshornen vuonna 1939 ilmestyneen The Nature of Geography -teoksen jälkeen.
Vaikutus

Granön aluetieteelliset vaikutukset unohtuivat hetkeksi 1930-luvun jälkeen, mutta 1960-luvun lopulla Puhdas maantiede nousi uudestaan esiin. Siihen alettiin kiinnittää huomiota muun muassa arkkitehtuurissa, taidehistoriallisessa maisematutkimuksessa, äänimaisematutkimuksessa, ympäristöpsykologiassa ja ympäristönsuunnittelussa. Yksi ensimmäisistä teoksen löytäjistä oli arkkitehtuurin professori Reima Pietilä, joka kutsui 1968 Puhdasta maantiedettä "maisema-arkkitehtuurin ainoaksi suomenkieliseksi käsikirjaksi".
Maantieteessä maisema nousi uudestaan 1980-luvulla keskeiseksi käsitteeksi. Tästä syystä teoksesta alettiin kiinnostua myös anglosaksisissa maissa. Puhdasta maantiedettä  pyrittiin kääntämään englanniksi jo 1970-luvulla, mutta projekti jäi kesken. Lopulta uuden käännöksen aloite syntyi Ruotsissa, kun maantieteilijä Torsten Hägerstrand vaati teoksen kääntämistä. Englanninkielinen käännös ilmestyi lopulta 1997, kun Pure Geography ilmestyi Johns Hopkins University Pressin kustantamana. Sen käänsi tieteellisten tekstien taitaja Malcolm Hicks, jota tukivat Granön poika akateemikko Olavi Granö ja maantieteen professori Anssi Paasi. Englanninkielinen laitos sai positiivisen vastaanoton, minkä myötä Granötä alettiin pitää monen nykymaantieteen alan edelläkävijänä. Hänen innovatiivisuutensa, tinkimättömyytensä ja johdonmukaisuutensa saivat erityistä huomiota. Uuden aluetieteen johtohahmoihin kuulunut Reginald Golledge nimesi teoksen jopa yhdeksi maantieteen klassikoista.
Suomen maantieteelliset alueet

| Suomen maantieteelliset alueet> Die geographischen Gebiete Finnlands.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  J. G. Granö
Kieli:  saksa
Genre:  tietokirja
Kustantaja:  Societas geographica Fenniae
Julkaistu:  1931
Sivumäärä:  182
Suomennos
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1932
Sivumäärä:  168
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen maantieteelliset alueet (Die geographischen Gebiete Finnlands) on J. G. Granön kirjoittama tietokirja, joka ilmestyi saksaksi vuonna 1931 ja seuraavana vuonna myös suomeksi. Se oli käytännössä laajennettu ja yksityiskohtaisempi versio Suomen kartaston vuoden 1925 laitoksessa esitetystä Suomen aluejaosta. Granö kirjoitti teoksen Puhtaan maantieteen jälkeen. Siinä hän oli esitellyt kehittämäänsä maisematiedettä, ja Suomen maantieteellisissa alueissa Granö keskittyi enemmän aluetieteen käytännön sovellukseen.
Tausta

Granön pääteos Puhdas maantiede oli ilmestynyt alkujaan saksaksi 1929. Siinä hän esitteli kehittelemäänsä omaperäistä maisemamaantiedettä. Tutkijana Granö tavoitteli kansainvälisen tiedeyhteisön hyväksyntää, mutta teoksen saama kritiikki oli hänelle pettymys. Hän päätti kuitenkin jatkaa työtä aluetieteensä tunnetuksi tekemiseen, kun oli saanut positiivista palautetta vuonna 1930 Saksaan suunnatusta esitelmämatkasta. Granö päättikin jatkossa kuitenkin keskittyä luomaan ideoilleen käytännön sovelluksia vaikeaselkoisen teoreettisen pohdinnan sijaan. Hän laajensikin Suomen kartaston vuoden 1925 laitoksessa julkaistun kirjoituksen itseäniseksi tutkimukseksi, joka julkaistiin ensin saksaksi nimellä Die geographischen Gebiete Finnlands. Suomen kartaston kirjoituksen lisäksi Suomen maantieteelliset alueet -teoksen pohjalla oli Granön Tarton yliopistossa luomansa Viron maisematieteellinen aluejako.
Sisältö

Granö päätti keskittyä Suomen maantieteellisissä alueissa maisemien perusteella muodostettavia yhtenäisiä kokonaisuuksia ja jätti kokonaan lähiötieteellisen aluejaon kehittämisen. Suomen maantieteelliset alueet oli silti suuritöinen teos, vaikka sen aluejako olikin rajattu laajempiin kokonaisuuksiin. Vaikka hän käyttikin jo Suomen kartastossa esitettyä aluejakoa, Granö laajensi ja tarkensi aluejakomenetelmien ja alueiden esittelyä. Kartaston aluekuvaus oli ollut vain 12 sivun ja yhden kartta-aukeaman mittainen, mutta Suomen maantieteellisten alueiden alkuperäinen saksankielinen painos oli yli 170-sivuinen. Siinä oli tekstin lisäksi karttapiirroksia valokuvia ja yksityiskohtaisia tilastoja. Granön pääkriteeri maisematyyppien määrittelyssä oli se, kuinka leimaa-antavia tietyt ainekset olivat maisemassa. Granön lopputuloksena oli, että vesi oli määräävässä asemassa maisetyypissä, joka kattoi lähes puolet Suomesta.
Puhtaassa maantietessä Granö ei käsitellyt maantieteellisen fysilogian kuvausta, mutta Suomen maantieteellisissä alueissa hän antoi asiasta yksityiskohtaisen kuvauksen. Granön mukaan ulkoiset tekijät, kuten lämpövaihtelut, tuuli, vesi ja eliöt, vaikuttivat merkittävästi Suomen maisemiin. Suomessa luonnonfysiologialla oli selkeästäi suurempi vaikutus kuin tiheämmin asutuilla alueilla. Granö kuvasi teoksessa kuitenkin runsaasti erilaisia kulttuurifysiologian vaikutuksia. Jo Suomen kartaston kartat olivat esittäneet Suomen voimakkaat kehityserot, mutta vasta Suomen maantieteellisissä alueissa Granö osoitti selkeästi Suomen lounaisosien Kulttuuri-Suomen ja koillis- ja pohjoisosien Luonnon-Suomen erot. Vaikka hän tarkastelikin runsaasti kulttuurifysiologiaa, hän myös totesi, että se perustuu aina luonnonfysiologiaan, sillä ihmisen maantieteellinen toiminta oli periaatteessa luonnonoloihin sopeutumista tai niiden muuttamista.
Granö päätyi tutkimuksissaan siihen, että Suomessa oli kaikkiaan 62 kulttuuri- ja 43 luonnonseutua. Kulttuuriseudut olivat lähinnä maatalousseutuja. Teollisuudella ja liikenteellä oli läninnä merkitystä vain etelärannikolla ja Tampereen seudulla.
Vastaanotto

Suomen maantieteelliset alueet otettiin Suomessa hyvin vastaan, mihin osaltaan vaikutti se, että teos perustui monien tieteilijöiden yhteisvoimin julkaisemaan Suomen kartastoon. Teosta kritisoi oikeastaan vain Granön vanha kiistakumppani Iivari Leiviskä, jonka mielestä teosta olisi pitänyt oikoa, koska se perustui pääosin kartoista saatuihin tietoihin ja sivuutti monia maisematekijöitä. Suomen maantieteelliset alueet kuitenkin sivuutettiin lähes täysin ulkomaisissa tieteellisissä kirjoituksissa, sillä siitä ilmestyi vain kymmenkunta arvostelua.
Viinamäen tuulivoimapuisto

| Viinamäen tuulivoimapuisto |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Ii
Koordinaatit:  65°39′32″N, 25°16′23″E
Valmistunut:  lokakuu 2019 
Perustaja:  Tuuliwatti Oy 
Rakennuttaja:  Tuuliwatti Oy 
Omistaja:  Exilion Tuuli Ky 
Operaattori:  Carelin Oy
Tuulivoimapuisto
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Sähköasema:  1 
Puistojännite:  36 kV 
Liittymisjännite:  110 kV 
Korkeus:  40–50 m 
Pinta-ala:  55 ha 
Tuulivoimalat:  5 × Vestas V150 (4,2 MW) 
Kapasiteetti:  21 MW  
 fiViinamäen tuulivoimapuisto 
Viinamäen tuulivoimapuisto on Pohjois-Pohjanmaalla Iin Kuivaniemen Viinamäellä sijaitseva tuulivoimapuisto, jossa toimii 5 tuulivoimalaitosta. Niiden kokonaiskapasiteetti on 21 megawattia. Tuulivoimapuiston on rakentanut Tuuliwatti Oy, sen omistaa Exilion Tuuli Ky ja sitä operoi Carelin Oy .
Tuulivoimapuisto oli valmistuessaan Pohjoismaiden korkein 250 metrin pyyhkäisykorkeudellaan. Lisäksi se oli Suomessa ensimmäisiä ilman syöttötariffia valmistuneita tuulipuistoja. Tuulipuiston toimintaa tehostamaan asennettiin Pohjoismaiden suurin akkuvarasto.
Yleistä

Tuulivoimapuisto on rakennettu Viinamäen koillispuolelle Ison Heinisuon, Ukkosuon ja Lautakodankankaan maastoihin. Tuulivoimalat on pystytetty uuden metsäautotien varrelle lähes riviin. Tuulipuiston pituus on 1,8 kilometriä, leveys 0,6 kilometriä, ja kaikki voimalaitokset sisällensä sulkevan alueen pinta-ala on 55 hehtaaria.
Tuulivoimalaitokset ovat tanskalaisen Vestaksen valmistamaa V150-mallia, jonka napakorkeus on 175 metriä, tuuliturbiinin halkaisija 150 metriä, ja jonka kapasiteetti on 4,2 megawattia. Voimalan teräksinen putkirunko pystytettiin ensin vapaasti seisten 90 metrin korkeuteen asti. Sitten runkoon kiinnitettiin kolme harusta antamaan tukevuutta tornin loppumetrejä varten. Valmiin voimalan napakorkeus on 175 metriä. Voimalat sijaitsevat maastossa 40–50 metrin korkeudella mpy.
Voimaloiden tuottama sähkö johdetaan maakaapeleissa 36 kilovoltin jännitteellä kuusi kilometriä alueen länsipuolella sijaitsevalle Halmekankaan sähköasemalle. Sieltä tuotetun sähkön jännite nostetaan sopivaksi Halmekankaan ja Simojoen väliselle 110 kilovoltin siirtolinjalle.
Akkuvarasto

Viinamäen tuulipuiston akkuvarasto muodostuu kuudesta kontista, johon kuhunkin on asennettu akkuja yhden megawatin edestä. Akuista voidaan syöttää sähköverkkoon sähköä tarpeen tullessa lähes välittömästi ja oikealla taajuudella. Tämä helpottaa sähköverkossa tapahtuvan sähkötarpeen vaihtelun hallintaa. Akkuvarasto sijaitsee Halmekankaan sähköasemalla, jonne tuulipuiston sähkö johdetaan maakaapelein.
Historiaa > Suunnittelu

Viinamäen tuulivoimapuistoa varten on vaihemaakuntakaavassa ollut tuulivoimalle tehty varauma (tv-1 307). Pienien tuulivoimapuistojen YVA-menettely oli kevyempää, joten voimala-alueen kuvauksia ei ole käytettävissä. Tuuliwatti Oy teki investointipäätökset viimeistään toukokuussa 2018, vaikka tuulipuiston tuotantoa ei enää tuettu syöttötariffein.
Historiaa > Rakentaminen

Rakentaminen aloitettiin heti investointipäätöksen jälkeen. Koska työmäärät olivat tavanomaista pienemmät, valmistuivat pohjatyöt melko nopeasti ja tuulivoimaloiden pystytykset päästiin aloittamaan kesällä. Voimaloissa oli tavallista korkeammat tornit, sillä niissä käytettiin CJR Renewablesin kehittämiä ratkaisuja. Tuulipuistosta tuli samalla Vestaksen ja CJR:n pilottipuisto, jossa ylipitkien teräsrunkoisten tornien soveltuvuutta testataan pohjoisissa oloissa. Kaikki viisi tuulivoimalaa olivat pystyssä syksyllä. Niiden kokonaiskorkeudeksi tuli 250 metriä ja ne olivat valmistuessaan lokakuussa 2019 Pohjoismaiden korkeimmat tuulivoimalaitokset. Ilman yhteiskunnan tukea tehty investointi pyrittiin pitämään tuottavana kasvattamalla tornien korkeutta. Yläilmoissa tuulee kovemmin ja sieltä on mahdollista kerätä enemmän sähköenergiaa. Sähkön tuotantokustannuksissa päästäisiin Tuuliwatin mukaan alle 30 euroon megawattitunnilta.
Halmekankaan sähköasemalle rakennettiin 3,5 miljoonaa euroa maksava akkuvarasto, jonka toimitti ranskalaisyhtiö SAFT. Suomalainen Merus Power toimitti puolestaan verkkokonvertterit, kojeistot ja muuntajat, jotta akkua voidaan käyttää mahdollisimman monipuolisesti yhdessä tuulivoiman kanssa sähköverkon tarpeisiin. Akkuvarasto, jonka kapasiteetti on kuusi megawattia, valmistui myöhemmin. Akkuvarasto oli toiminnan alkaessa Pohjoismaiden suurin.
Historiaa > Uutiset

Samana vuonna, kun tuulipuisto valmistui, jakautui Tuuliwatti kahdeksi yritykseksi, joiden kesken tuulivoimapuistot jaettiin. Exilion Tuuli osti Tuuliwatin St1:n osuuden vuonna 2020. Tämä teki Exilionista hetkeksi Suomen suurimman tuulivoiman omistajan. Viinamäen tuulipuiston toiminta yhtiöitettiin Ii Viinamäki Tuuli Ky nimen alle. Aluksi St1 Operointi Oy huolehti tuulipuistosta , mutta operointi annettiin myöhemmin Carelin Oy tehtäväksi.
Hanhisuo (suo Urjalassa)

Näkymä Hanhisuon turvetuotantoalueelle.
Hanhisuo on suo Urjalassa, lähellä saman nimistä kulmakuntaa ja rautatieasemaa. Hanhisuolla on turvetuotantoa ja siellä on aikaisemmin ollut turverata. Turvesuon pinta-ala on 90,4 ha, josta tuotannossa 80,4 ha. Maapohjan omistaa Finsilva Oyj, joka vuokrasi sitä turvetuotantoon Hanhisuon kasvuturve Keskimaa Oy:lle. Vuonna 2014 omistaja vaihtui Vapoksi.
Historia

Hanhisuolle perustettiin vuonna 1919 Oy Hanhisuon turvepehku- ja polttoturvetehdas. Yhtiön perusti ja rakensi Konepaja Lokomo Tampereelta. Turvetuotannon aloittamiseen vaikutti 1. maailmansodanaikainen pula hiilestä sekä tarve käyttää pehkua kotieläinten kuivikkeena ja talojen lämmöneristeenä, joilla oli suuri menekki siihen aikaan. Suo työllisti kausiluonteisesti parhaimmillaan 200 henkilöä. Turpeen kaivaminen suosta oli alussa lapiotyötä.
Suolta oli rakennettu rautatieasemalle kapea 600 millimetrin rata ja siihen kuusi pientä vaunua, joilla hevoset vetivät turpeen asemalle. Myöhemmin hevoset yritettiin korvata veturilla, joka kuitenkin rikkoutui usein. Asemalla sijainnut turvepehkutehdas oli kaksikerroksinen ja siinä oli vaijerirata, jolla suolta tuodut täydet kuormat nostettiin tehtaan sisäpuolelle. Tehtaan sisällä oli turvemylly, paalauskone ja prässi, joilla raakaturve jalostettiin valmiiksi tuotteiksi ja siirrettiin lopuksi junanvaunuihin. Turvepehkupaalit, joita mahtui yhteen junan avovaunuun 200 kpl, oli sidottu rautalangoilla ja rimoilla.
Suolla oli 1930-luvulla Anper-merkkinen polttoturvekone, jolla märkä turve puristettiin paloiteltavaksi ja sen jälkeen kuivattiin suon pinnalla priketiksi. Vaunuilla kuivattu priketti siirrettin asemalle ja kuormattiin varovasti käsin junaan.
Turverata suljettiin 1950-luvulla. Radalla oli koekäytössä vuodesta 1945 Windhoff 647/1940, 0-4-0dm merkkinen veturi. Käytön jälkeen se oli varastoituna Jokioisten museorautatien kapearaidemuseossa vuodesta 1983 syyskuuhun 1998, jolloin se myytiin Saksalaiseen museoon.
Kuvagalleria
Hanhisuon turvekerrostumaa, pinnalla rahkaa.
Kuivatusoja suolla.
Entinen turvepehkutehdas, jonka edustalle johti turverata.
Windhoff veturi, joka muistuttaa Hanhisuolla koekäytössä ollutta veturia.
Aiheesta muualla

Hanhisuo ja turvetuotantoalueet, Kansalaisen karttapaikka
Jenna Bågeberg

Jenna Bågeberg kuvattuna 30.8.2007
Jenna-Mari  Bågeberg, käyttää myös taiteilijanimeä Jenna, (s. 27. elokuuta 1988 Kontiolahti) on suomalainen laulaja, joka kruunattiin 7. heinäkuuta 2007 Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuoden 2007 tangokuningattareksi. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kontiolahden lukiosta saman vuoden keväällä. Hänet on myös kruunattu tangoprinsessaksi vuonna 2006. Bågeberg on opiskellut pianonsoittoa vuodesta 1996 lähtien sekä ottanut 2000-luvun alusta lukien yksinlaulutunteja. Bågeberg on levyttänyt oman levyn vuonna 2005. Hän osallistui vuoden 2008 Euroviisujen Suomen karsintaan. Vuonna 2011 julkaistun uuden levyn nimi on NYT. Äänitteen tekeminen alkoi jo vuonna 2009, ja sen julkaisupäivä oli 27.4.2011. Albumilla on yksitoista kappaletta. Lähes kaikki sävellykset ovat Mika Toivasen tekemiä, suurimman vastuun sanoituksista on puolestaan kantanut Ilkka Vainio. Bågeberg valmistui muusikoksi Jyväskylän ammattiopistosta keväällä 2011 ja musiikkipedagogiksi Jyväskylän ammattikorkeakoulusta syksyllä 2015.
Bågeberg ei ole levyttänyt Toivo Kärkeä, mutta on esittänyt eri konserteissa paljonkin tämän sävellyksiä. Mainittavin on Kärjen vuonna 1939  Rhythm-lehden kilpailuun säveltämän kappaleen "Who put the kisses in love" (san. Raymond Waye) ensiesitys. Tämä tapahtui toukokuussa 2013 Hämeenlinnan Hanssin Jukka -konsertissa, Ilmavoimien Big Bandin säestyksellä.
Diskografia

2011 – Nyt, CD-albumi
2007 – Sanatonta rakkautta, promoCDS
2007 – Aamukuuteen, CD-albumi
2007 – Aamukuuteen, promoCDS
2007 – Raju Rakastaja/Kylmät huulet, promoCDS
2007 – Tangomarkkinat 20 -kokoelma-CD
2006 – Kaksi kynttilää, CDS
2006 – Tangomarkkinat 19, kokoelma-CD
2005 – 2 kappaleen single (omakustanne)
2003 – Joulumieltä jokaiselle, kokoelma-CD
2002 – Lapin äidin kehtolaulu
2002 – Tule mun ystäväni, CDS
2000  Mennään hiljaa, CDS
1999 – Rakkauden sade, CDS