stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kauhuelokuva
Kauhuelokuvan tutkimus > Kognitivismi

Kaikki tutkijat eivät pidä psykoanalyysia aidosti tieteellisenä, ja he ovat etsineet myös kauhuelokuvien tulkitsemiseen muita filosofisia tai psykologisia tapoja. Noël Carroll on lähestynyt kauhuelokuvia kognitivismin näkökulmasta. Carrollin mukaan kauhusta pitäminen on ristiriitaista. Hän on kysynyt tutkimuksissaan, miksi katsoja pelkää sellaista, jonka hän tietää olevan epätodellista, ja pitää sellaisesta, joka ei ole miellyttävää. Carroll kutsuu elokuvan herättämää kauhua taidekauhuksi erotuksena todellisesta kauhusta.
Carrollin mukaan kauhuelokuvaa määrittävät kaksi tunnetta: pelko ja inho. Jälkimmäinen syntyy välimuodossa olevasta hirviöstä, jota ei esimerkiksi pystytä määrittelemään eläväksi tai kuolleeksi. Kauhuelokuvassa pitääkin olla jokin olio, joka aiheuttaa kauhun tunteet. Sen pitää olla vaarallinen aiheuttaakseen pelkoa, epäpuhdas aiheuttaakseen inhoa ja lisäksi vielä selittämätön. Katsoja pystyy kokemaan taidekauhua hirviötä kohtaan, koska hän luo mielikuvan siitä, että se on todellinen. Katsoja ei kuitenkaan samaistu elokuvan henkilöihin, vaan hän kokee samanlaisia tunteita kuin elokuvassa pelkäävä hahmo. Carrollin mukaan katsojat eivät varsinaisesti pidä kauhusta, vaan heitä kiehtoo tarinan rakenne. Mielenkiinto syntyy tarinasta, joka käsittelee hirviön tunnistamista, kohtaamista ja kukistamista. Hirviö itsessään ei ole kiinnostuksen kohde.
Kognitivistisessakin lähestymistavassa on omat ongelmansa. Se ei vastaa siihen, miksi eri katsojat voivat reagoida samaan elokuvaan eri tavalla. Toiset voivat rakastaa ja toiset vihata elokuvaa syistä, jotka liittyvät esimerkiksi sukupuoleen, etniseen taustaan tai historialliseen yhteyteen.
Kauhuelokuvan tutkimus > Yhteiskunnalliset teemat

Robin Wood esittää esseessään, että kauhuelokuvan teemoihin ja niiden muuttumiseen on vaikuttanut kulttuuripoliittinen tilanne. Monet kauhuelokuvien nopeista temaattisista muutoksista voidaan selittää yhteiskunnallisen ja kulttuurisen tilanteen muutoksella. Tällainen muutos näkyy erityisen hyvin monissa jatko-osissa tai uudelleenfilmatisoinneissa, joiden aihepiiri on vaihtunut.
Kauhuelokuvassa käsitellään usein suuria yhteiskunnallisia huolenaiheita, ja Paul Wells onkin kutsunut kauhuelokuvan historiaa 1900-luvun pelkojen historiaksi. Monet kauhuelokuvat ovatkin kuvastaneet juuri oman aikansa huolenaiheita. Esimerkiksi Godzilla syntyi atomipommista kärsineessä Japanissa. 1970-luvulla yleistyneet avioerot näkyvät elokuvassa The Brood (1979) ja perheväkivalta Hohdossa (1980). Yhteiskunnan ja vähemmistöjen välisiä ristiriitoja käsittelevät Texasin moottorisahamurhat (maaseudun työttömät 1970-luvulla), Candyman (1992, afroamerikkalaiset) ja Veren vangit (1994, homoseksuaalit). Hullun lehmän tauti ja suu- ja sorkkatauti Yhdistyneessä kuningaskunnassa vaikutti elokuvan 28 päivää myöhemmin (2002) syntymiseen.
Kirjallisuutta

Alanen, Antti & Alanen, Asko: Musta peili. Kauhuelokuvan kehitys Prahan ylioppilaasta Poltergeistiin.  Helsinki:  Suomen elokuva-arkisto: Valtion painatuskeskus, 1985.  ISBN 951-859-914-9
Rhodes, Gary D.: The Birth of the American Horror Film. Edinburgh: Edinburgh University Press, 2017. ISBN 9781474430869. (englanniksi)
Schneider, Steven Jay (päätoim.): 101 kauhuelokuvaa, jotka jokaisen on nähtävä edes kerran eläessään.  (101 Horror Movies You Must See Before You Die, 2009.)  Suomentanut Sini Bonke. Helsinki:  Readme.fi, 2009.  ISBN 978-952-220-178-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Internet Movie Databasen suosituimmat kauhuelokuvat. (englanniksi)
Kirjallisuutta kauhuelokuvista Berkeleyn yliopiston sivuilla. (englanniksi)
Antoine Wiertz, Elävänä haudattu, 1854.
Näyttelijä Lon Chaney, Sr. oli maskeerausmestari 1920-luvulta. Tässä hän on itse tekemässään meikissä elokuvassa Suuren oopperan kummitus.
Eloon heräävä muumio herättää kauhua elokuvassa The Mummy (1932).
Godzillan (1954) juliste. 1950-luvun kauhuelokuvissa esiintyi usein säteilyn synnyttämiä hirviöitä. Japanissa, jonne pudotettiin toisessa maailmansodassa kaksi atomipommia, tällainen elokuvahirviö oli mutanttidinosaurus Godzilla.
Maila Nurmi elokuvassa Plan 9 from Outer Space.
Tyttözombi syö uhriaan elokuvassa Elävien kuolleiden yö (1968).
Jason Voorhees, Freddy Kruegerin pään kanssa.
Pienen budjetin elokuva Helvetilliset (1962) vaikutti tyylillisesti muun muassa David Lynchin tuotantoon.
Ydinperhe on yhteiskunnassa merkittävä yksikkö, ja siksi se on kauhuelokuvissa usein joko kauhun lähde tai sisääntulopaikka hirviölle.
Kelontekemä

Kelontekemä on kylä Kittilän kunnan kaakkoisosassa Lapin maakunnassa. Kylä sijaitsee noin 48 kilometriä Kittilän kirkonkylältä kaakkoon, Kittilän suurimman järven, kalaisan Kelontekemäjärven kaakkoisrannalla. Kelontekemäjärvi laskee Jeesiöjokeen. Kylän asukasluku on noin 105 (2013).
Naapurikylä Tepsa sijaitsee Kelontekemästä noin kahdeksan kilometriä kaakkoon, Kittilä–Sodankylä-maantien varrella.
Kelontekemäjärvessä sijaitsee myös Karipahta, joka on ollut Kittilän ja Sodankylän lapinkylien rajana. Sitä kutsutaan vieläkin Rajakiveksi.lähde?
Kelontekemä säästyi Lapin sodan tuhoilta, koska silloin se sijaitsi tiettömän taipaleen takana.
Kelontekemä on esiintynyt kirjallisissa lähteissä: Kelådokie Träsk (1642), Kehlontäkämä järfwi (1672), Kellontekemä (kylä, 1771, 1828–1846). Kelontekemä ei ole nykymuodossaan kielellisesti luonteva. Kansanperinne ja vanhat kirkonkirjat liittävät nimen (kirkon)kelloon: Kellontekemä. Nimi on kuitenkin ilmeinen mukaelma jostakin saamenkielisestä nimestä, jonka loppuosana on sama johdin kuin → Enontekiön saamelaisessa vastineessa Eanodat (< -dat < *-nte ̆k, historiallisesti sama kuin suomen johdin -nne esimerkiksi sanassa alanne). Nimen alkuosa on jäänyt tuntemattomaksi.
Jyrki Kallio

Jyrki Tapani Kallio (s. 1965) on Ulkopoliittisen instituutin tutkija, Kiinan tuntija ja kiinankielisen kirjallisuuden suomentaja. Hän on työskennellyt ulkoministeriössä lähetystöneuvoksena ja sitä ennen 1996–1999 lähetystösihteerinä Pekingissä. Kallio on valtiotieteen maisteri ja filosofian tohtori. Hänen erikoisalansa ovat Kiinan poliittinen kulttuuri, Kiinan ulkopolitiikka, Itä-Aasian alueelliset kysymykset, Kiinan yhteiskunta, perinteiset kiinalaiset oppisuunnat. Hän oli 2017–2018 Suomi–Kiina-seuran puheenjohtaja.
Kalliolle myönnettiin vuonna 2015 J. A. Hollon palkinto suomennoksesta Mestari Kongin keskustelut – kungfutselaisuuden ydinolemus ja Joel Toivolan satavuotisjuhlapalkinto. Hänelle on myönnetty Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki
Julkaisut

Tradition in Chinese Politics: The Party-state’s Reinvention of the Past and the Critical Response from Public Intellectuals. The Finnish Institute of International Affairs, 2011. UPI report, FIIA report. ISSN 1458-994X. ISBN 978-951-769-292-2
Towards China's strategic narrative: on the construction of the historico-cultural roots of China's national identity in the light of the Chinese debate relating to the rise of traditional schools of thought, Rovaniemi: University of Lapland: 2016. Sarja: Acta Universitatis Lapponiensis, 339. ISSN 0788-7604 Väitöskirja, verkossa ISBN 978-952-484-937-1, painettu ISBN 978-952-484-936-4.
Julkaisut > Suomennoksia

Jadekasvot: Valittuja tarinoita Kiinan muinaisajoilta. Wu Chucain ja Wu Diaohoun vuonna 1695 julkaisemasta proosa-antologiasta Guwen guanzhi valikoinut, suomentanut ja selityksin varustanut Jyrki Kallio. Gaudeamus, 2005. ISBN 951-662-947-4
Jadelähde: Valittuja kirjoituksia Kiinan keskiajalta. Wu Chucain ja Wu Diaohoun vuonna 1695 julkaisemasta proosa-antologiasta Guwen guanzhi valikoinut, suomentanut ja selityksin varustanut Jyrki Kallio. Gaudeamus, 2007. ISBN 978-952-495-029-9
Jadepeili: Valittuja kirjoituksia keisarillisen Kiinan kulta-ajoilta. Wu Chucain ja Wu Diaohoun vuonna 1695 julkaisemasta proosa-antologiasta Guwen guanzhi valikoinut, suomentanut ja selityksin varustanut Jyrki Kallio. Gaudeamus, 2008. ISBN 978-952-495-081-7
Mestari Kongin keskustelut – kungfutselaisuuden ydinolemus. Suomentanut ja toimittanut Jyrki Kallio. Gaudeamus, 2014. ISBN 978-952-495-337-5
Mengzi - Veljellisyyden tie. Suomentanut ja toimittanut Jyrki Kallio. Gaudeamus, 2020. ISBN 978-952-345-055-4
Avain kungfutselaisuuteen - Valittuja kirjoituksia kolmelta vuosituhannelta. Suomentanut ja toimittanut Jyrki Kallio. Gaudeamus, 2022. ISBN 978-952-345-158-2
Aiheesta muualla

Tietokirjailija ja kääntäjä Jyrki Kallio, Suomen Tietokirjailijat 29.4.2015
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Pohjankehtoailakki

| Pohjankehtoailakki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kohokkikasvit Caryophyllaceae
Suku::  Kohokit Silene
Laji::  involucrata
Alalaji::  tenella
Kolmiosainen nimi
 Silene involucrata subsp. tenella  (Tolm.) Bocquet 
Katso myös
   Pohjankehtoailakki Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjankehtoailakki eli pohjanailakki (Silene involucrata subsp. tenella, aikaisemmin Silene furcata subsp. angustiflora) on monivuotinen kohokkikasvi, joka on kehtoailakin (S. involucrata) alalaji. Se on Fennoskandiassa äärimmäisen uhanalainen. Suomessa pohjankehtoailakki on rauhoitettu ja erityisesti suojeltu laji.
Ulkonäkö ja koko

Pohjankehtoailakki kasvattaa 10–20 senttimetriä korkean, haarattoman varren, joka on alaspäisesti hapsikarvainen sekä etenkin yläosastaan nystykarvainen ja tahmea. Kapealehtisen lehtiruusukkeen lisäksi kasvin varsilehdet ovat tasasoukkia tai tasasoukan suikeita. Pohjankehtoailakki tekee 1–3 punertavaa pystyä kukkaa. Kukkien verhiöt ovat kapean kellomaisia ja ulkoverhiöttömiä. Punertava teriö on verhiötä pidempi. Emiö on viisivartaloinen. Pohjankehtoailakki kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Hedelmä on viisiliuskaisesti aukeava kota. Kodan liuskat ovat kaksihalkoisia. Siemenet ovat kapealti siipipalteisia.
Levinneisyys

Pohjankehtoailakki on pohjoinen kasvi, jota tavataan Fennoskandian pohjoisosista Siperiaan Lena-joen tienoille saakka. Lajin toista rotua tavataan Siperiasta Pohjois-Amerikan pohjoisosiin ja Grönlantiin saakka. Suomen lähialueilla pohjanailakkia tavataan erittäin harvinaisena Pohjois-Ruotsista ja -Norjasta, Kuolan niemimaalta sekä Venäjän puoleisesta Sallasta. Suomessa laji on tavattu vain kahdelta paikkakunnalta: Kuusamosta Kitkajoen laaksosta, josta laji löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1898, sekä Sallasta Oulankajoen varrelta. Jälkimmäinen esiintymä on kuitenkin hävinnyt.
Elinympäristö

Ainoalla nykyisellä kasvupaikallaan Suomessa pohjankehtoailakki kasvaa joenrantakallion matalasammaleisissa raoissa ja kalliopengermillä. Se viihtyy erityisesti varjopaikoilla ja rapautumapinnoilla. Norjassa lajia on tavattu joenrantasorilla, Ruotsissa tunturijokien varrella, paljakka- ja koivuvyöhykkeiden rajamailla ja jopa ratapenkereillä ja pihamailla. Pohjankehtoailakki on kalkinvaatija.
Suomessa lajin esiintymää uhkaa lähinnä laiton kerääminen ja kasvupaikan umpeenkasvaminen. Lajin on todettu tutkimuksissa taantuvan vähitellen. Vuonna 2006 tehtyjen laskelmien mukaan yksilömäärä on Suomessa noin 300 kappaletta.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Silene involucrata subsp. tenella - kehtoailakki subsp. pohjankehtoailakki
Kasviatlas 2016: Pohjankehtoailakin (Silene involucrata subsp. tenella) levinneisyys Suomessa
Laitinen, T., Eeronheimo, H. & Ilmonen, J. 2009: Metsähallituksen vastuulajien tila ja suojelutaso vuonna 2006. Pohjanailakki – Silene furcata Raf. ssp. angustiflora (Rupr.) Walters. – Tietolomake, lajit. Metsähallitus, 5 s.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q19510318  Wikispecies: Silene involucrata subsp. tenella  CoL: 7L453  EPPO: SILTE  FNA: 250060860  GBIF: 5384797  GRIN: 470411  IPNI: 236300-2  ITIS: 526697  NCBI: 1301456  Observation.org: 125956  Open Tree of Life: 5264033  Panarctic Flora: 421216b  Plant List: tro-6302657  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:236300-2  Tropicos: 6302657  VASCAN: 4388  WFO: wfo-0001292036  Laji.fi: MX.38119
Katolinen kirkko Suomessa

| Katolinen kirkko Suomessa |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  katolisuus
Hallinto:  episkopaalisuus
Johtaja:  piispa Raimo Goyarrola
Toiminta-alue:  Suomi
Perustettu:  1929 (Valtioneuvoston asetus)
Hiippakuntia:  1
Seurakuntia:  8
Jäseniä:  17 243 (2024)
Julkaisut:  Fides
Aiheesta muualla
katolinen.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Katolinen kirkko pitää Suomen suojeluspyhimyksenä piispa Henrikiä.
Katolinen kirkko Suomessa on rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta, jolla on noin 17 243 jäsentä. Se on katolisen kirkon Suomessa toimiva osa. Se kuuluu katolisen kirkon länsimaiseen osaan ja on paavin alainen, Pohjoismaiden katolisen piispainkokoukseen kuuluva paikalliskirkko. Katolinen kirkko kunnioittaa Suomen suojeluspyhimyksenä piispa Henrikiä. Hallinnollisesti Suomi muodostaa Helsingin katolisen hiippakunnan. Kirkko julkaisee hiippakuntalehteä Fides.
Historia > 1159-1600

Legendan mukaan piispa Henrik osallistui Ruotsin kuninkaan Eerik Pyhän järjestämään ristiretkeen Suomeen vuonna 1156 ja jäi sen jälkeen maahan. Piispa Henrik koki marttyyrikuoleman, kansanrunon mukaan Lallin kirveeniskun seurauksena Köyliönjärven jäällä. Hänen maalliset jäännöksensä siirrettiin 18. kesäkuuta 1300 Turun tuomiokirkkoon. Jo tätä ennen, vuonna 1229, paavi antoi luvan siirtää Suomen piispanistuin. Tämän otaksutaan tarkoittaneen siirtoa Nousiaisista Koroisille. Arkeologiset kaivaukset ovat osoittaneet, että Koroistenniemelle on rakennettu kivikirkko ja kaksi kolmikerroksista kivirakennusta. Kahta muuta rakennusta nimitetään piispan palatsiksi ja puolustustorniksi. Kirkosta ja sen pohjoispuolelta on löydetty 300 hautaa. Kirkkoon on haudattu kolme 1200-luvulla elänyttä piispaa. Viimeisin heistä oli piispa Catillus. Maankohoamisen myötä suurempi kauppapaikka kasvoi nykyisen Turun tuomiokirkon kohdalle, ja vuonna 1290 myös piispanistuin siirrettiin sinne. Koroisten kirkko toimi vielä 1300-luvulla piispan toisena asuntona, kunnes vitaaliveljet tuhosivat sen vuonna 1396. Koroistenniemellä on nykyään nähtävissä 1200-luvun piispankirkon kiviperustuksia.
Katolisena aikana Suomessa toimi luostareita ja Turun tuomiokirkon lisäksi rakennettiin lähes sata harmaakivikirkkoa. Viimeinen katolinen piispa ennen reformaatiota oli Arvid Kurki (1464–1522). Reformaation aikana ja sitä seuranneina aikoina katolilaiseksi tunnustautuminen saattoi merkitä hengenvaaraa.
Historia > 1700-luku

1700-luvulla Suomen katolinen väestö koostui ulkomailta tulleista lasinpuhaltajista, kauppiaista, kotiopettajista, merimiehistä ja sotilaista. Suurin osa heistä oli saksan- ja ranskankielisistä maista sekä Italiasta ja Puolasta. Vuonna 1783 Tukholmaan perustettiin apostolinen vikaarikunta, jonka tehtävänä oli huolehtia koko Ruotsin alueen katolisista sekä Tukholman ulkomaisten lähetystöjen sielunhoidosta. Vuonna 1796 Tukholman apostolinen vikaari Paolo Moretti piti ensimmäisen katoliset messut Suomessa Juhana-herttuan kuoleman jälkeen. Moretti julkaisi Ruotsissa myös ruotsinkielisen katolisen katekismuksen, jonka painoksia saatiin luovuttaa vain niille katolisille lapsille, joiden henkilötiedot oli luovutettu viranomaisille. Yksikään kirjoista ei saanut joutua luterilaisten käsiin.lähde?
Historia > 1800-luku > Viipurin seurakunta 1800-luvulla

Vuonna 1799 perustettiin Viipurissa Pyhän Hyacinthuksen seurakunta, joka alueena oli luoteisin Venäjä. Seurakunnan kaikki papit olivat 1860-luvulle asti liettualaisia dominikaaneja. Vuonna 1801 seurakunta osti Vesiportinkadulta oman kirkkorakennuksen. Kun Vanhana Suomena tunnettu Suomen, aiempi Viipurin kuvernementti liitettiin vuonna 1812 Suomen suuriruhtinaskuntaan, laajeni Pyhän Hyacinthuksen seurakunta käsittämään myös sen. Vuonna 1830 seurakunnan alueella arvellaan asuneen noin 3 000 katolilaista.lähde?
Historia > 1800-luku > Helsingin seurakunta 1800-luvulla

Helsingin itäinen seutu sai oman, Pyhälle Henrikille omistettavan katedraaliseurakunnan vuonna 1856. Seurakunnan syntyyn vaikutti huomattavasti Suomen kenraalikuvernööri Friedrich Wilhelm Rembert von Bergin italialainen vaimo Leopoldina Cicogna Mozzoni (1786–1874). Vuotta myöhemmin seurakunta sai luvan oman kirkkorakennuksen hankkimiseen, koska Viaporissa palveli 3 000 katolista sotilasta, jotka eivät mahtuneet Helsingin Kampissa sijainneen Turun kasarmin kappeliin.lähde?
Vuonna 1860 valmistui Pyhän Henrikin katedraali Ullanlinnan Kaivopuistoon. Vuosina 1863–1896 armeija huolehti kaikista kirkon kuluista. Vuonna 1867 Suomeen saapui muutamia saksalaisia pappeja ja heidän vanavedessään saksalaisia Katariina-sisarten nunnia, jotka hoitivat vuoteen 1882 saksalaista koulua ja lastenkotia. Vuonna 1882 saksalaiset karkotettiin Suomesta, vain vuosi sen jälkeen, kun heidät Suomeen kutsuneen kenraalikuvernöörin vaimon Amalie Adlerbergin aviomiehen kreivi Nikolai Adlerbergin kenraalikuvernöörikausi oli päättynyt ja kreivi ja kreivitär olivat lähteneet Baijeriin.
Saksalaisten pappien ja sisarten karkotuksen jälkeen Katolinen kirkko menetti paljon jäseniä, koska uskonnollinen opetus käytännössä lakkasi ja useat ajautuivat luterilaisuuden piiriin.lähde?
Historia > 1900-luku > 1950-luvulta nykypäivään

Vuonna 1951 vihittiin käyttöön bysanttilaiseen riitukseen kuuluva Pyhän Pietarin ja Pyhän Paavalin kappeli Vantaalla. Seuraavana vuonna vihittiin käyttöön Kalleimman veren sisarien pitämän Englantilaisen koulun uusi rakennus Helsingissä. Sisaret luovuttivat sen maallikkojen hoitoon 1995. Vuonna 1954 otettiin käyttöön Pyhän Marian taivaaseen ottamisen kirkko Helsingin Meilahdessa. Vuonna 1955 Suomen apostolinen vikaarikunta korotettiin hiippakunnaksi. Vuonna 1957 perustettiin Tampereella Pyhän Ristin seurakunta.
Vuonna 1961 vihittiin ensimmäinen katolinen pappi Suomen maaperällä 400 vuoteen. Papiksi vihittävä oli Martti Voutilainen, joka kuului dominikaaneihin.
Vuonna 1962 Helsinkiin perustettiin Katolinen tiedotuskeskus. Sen ensimmäiseksi johtajaksi tuli Jacobus Reijnders.
Vuonna 1964 vihittiin käyttöön Myllyjärven ekumeeninen keskus, jonka johtaja oli Robert de Caluwé. Vuonna 1967 piispa Cobben vetäytyi eläkkeelle Hollantiin ja apulaispiispa Paul Verschurenista tuli Helsingin piispa.
Vuonna 1977 Teemu Sippo vihittiin papiksi.
Vuonna 1986 ensimmäiset birgittalaissisaret reformaation jälkeen saapuivat Turkuun ja italialaisia neokatekumenaaliyhteisön jäseniä saapui Ouluun. Vuonna 1987 ensimmäiset Opus Dein papit saapuivat Suomeen.
Kesäkuussa 1989 paavi Johannes Paavali II vieraili Suomessa. Paavi osallistui ekumeeniseen rukoushetkeen Turun tuomiokirkossa ja vietti katolisen messun Helsingin jäähallissa. Hän myös puhui Paasikivi-seuralle ja piti rukoushetken sairaille ja vanhuksille Pyhän Henrikin katedraalissa.
Vuonna 1985 perustettiin Kouvolassa Pyhän Ursulan seurakunta.
Vuonna 1998 otettiin Porissa käyttöön Pyhän Katariinan kappeli.
Vuonna 1999 Tuomo T. Vimpari vihittiin papiksi ja Krister Korpela pysyväksi diakoniksi. Hiippakunnan yleisvikaarinakin toiminut Vimpari nimitettiin vuonna 2006 Pyhän Istuimen diplomaattipalveluun sen historian ensimmäisenä pohjoismaalaisena pappina. Vuonna 2009 paavi Benedictus XVI myönsi hänelle monsignoren arvon.
Vuonna 2000 Helsingin piispaksi nimitettiin puolalainen moraaliteologian professori Józef Wróbel. Wróbel siirrettiin takaisin kotimaahansa kesällä 2008, kun hänestä tuli Lublinin apulaispiispa. Hänen seuraajakseen tuli 2009 Teemu Sippo, joka on toiminut Helsingin katolisen hiippakunnan asiainhoitajana Wróbelin jälkeen. Toukokuussa 2019 Teemu Sippo jäi piispan tehtävistä eläkkeelle. Vuosina 2019–2023 asiainhoitajana toimi Isä Marco Pasinato. Pasinato toimi tehtävässä, kunnes uusi piispa saatiin valittua.
Suomeen saatiin toinen katolinen hautausmaa vuoden 2018 loppupuolella. Helsingin seurakuntayhtymän Malmin hautausmaalla otettiin käyttöön katolinen hautakortteli 57K hautausmaan kaakkoiskulmassa. Korttelissa on sekä arkku- että uurnahautapaikkoja. Kortteli on tarkoitettu Uudenmaan alueella toimivien Pyhän Henrikin katolisen katedraaliseurakunnan ja Pyhän Marian katolisen seurakunnan jäsenten hautaamiseen. Piispa Teemu Sippo SCJ siunasi hautausmaan käyttöön 8. joulukuuta 2018. 29. syyskuuta 2023 uudeksi Helsingin hiippakunnan piispaksi ilmoitettin isä Raimo Goyarrola.
Organisaatio

Katolinen kirkko Suomessa koostuu hiippakunnasta, johon kuuluu kahdeksan seurakuntaa. Suomen vikaarikunnasta tuli hiippakunta 1955. Helsingin piispana toimi vuosina 2000–2008 Józef Wróbel SCJ. Katolisen kirkon toiminta on hyvin kansainvälistä, ja noin puolet Suomen katolisesta papistosta on kotoisin Puolasta. Suomessa toimii vain yksi suomalaista syntyperää oleva katolinen pappi. Hiippakunnan organisaatioon kuuluu lisäksi toimistoja sekä keskuksia. Uskonnonopetuksen järjestelyistä vastaa Katekeettinen keskus ja kirkon tiedotuksesta Katolinen tiedotuskeskus, joka julkaisee myös hiippakuntalehti Fidesiä.
Organisaatio > Seurakunnat > 1. Pyhän Henrikin katedraaliseurakunta (Helsinki)

Pyhän Henrikin katedraaliseurakunnan alue on erotettu Pyhän Hyacinthuksen seurakunnasta vuonna 1856 ja on Suomen vanhin toiminnassa oleva katolinen seurakunta. Seurakunnan kirkkoherrana toimii neokatekumenaaliseen yhteisöön kuuluva italialainen Marco Pasinato. Seurakunnan yhteydessä toimii myös Pyhän Marian lastentarha. Seurakuntaan kuului vuoden 2012 alussa 3 623 jäsentä. Alueena on itäinen pääkaupunkiseutu ja itäinen Keski-Uusimaa sekä Itä-Uusimaa lukuun ottamatta Lapinjärveä, Loviisaa ja Myrskylää.
Seurakunnan kirkko on Pyhän Henrikin katedraali, joka on valmistunut vuonna 1860 ja edustaa uusgoottilaista kirkkotyyliä. Sen ulkoseinustalla sijaitsevat Pyhän Henrikin, Pyhän Pietarin ja Pyhän Paavalin patsaat. Kirkon sisällä ovat myös Pyhän Marian ja Pyhän Joosefin patsaat. Kirkon alttariin on sijoitettu Pyhän Cyprianuksen, Pyhän Olavin ja Pyhän Birgitan reliikkejä. Toistaiseksi alttarissa säilytetään myös Pyhän Henrikin reliikkiä, mutta Museovirasto on vaatinut sen palauttamista Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymälle. Tämä on tulehduttanut katolilaisten ja luterilaisten välejä.
Organisaatio > Seurakunnat > 2. Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin seurakunta (Turku)

Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin seurakunnan alue erotettiin Pyhän Hyacinthuksen seurakunnasta vuonna 1926 ja siihen kuuluu 1 641 jäsentä (vuoden 2012 alussa). Seurakunnan tehtäviin kuuluu huolehtia Suomen toisesta katolisesta hautausmaasta. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Jeesuksen Pyhän sydämen pappien veljeskuntaan kuuluva, puolalaissyntyinen isä Peter (Piotr) Gebara. Alueena on Lounais-Suomi eli Varsinais-Suomi lukuun ottamatta Someroa ja Satakunta lukuun ottamatta Karviaa sekä Ahvenanmaa.
Seurakunnan kirkko, Pyhän Birgitan ja Autuaan Hemmingin kirkko, on valmistunut vuonna 1966. Kirkon yhteydessä toimii myös Turun birgittalaisluostari.
Organisaatio > Seurakunnat > 3. Pyhän Olavin seurakunta (Jyväskylä)

Pyhän Olavin seurakunta muodostui Pyhän Hyacinthuksen seurakunnan ja Pyhän Sydämen seurakunnan yhdistyessä ja keskuspaikan muuttaessa Lahdesta Jyväskylään 1949. Se oli pitkään laaja seurakunta käsittäen alussa koko Suomen lukuun ottamatta Pyhän Henrikin sekä Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin seurakuntien toiminta-alueita sekä vielä 2010-luvulla Keski-Suomen lisäksi Itä-Suomen ja Etelä-Savon. Vuonna 2016 viimeksimainitut eriytettiin omaksi seurakunnakseen, Pyhän Joosefin seurakunnaksi. Näin ollen Pyhän Olavin seurakunnan alue supistui käsittämään silloisen Keski-Suomen; nyt mukana on myös Pirkanmaahan 2021 siirtynyt Kuhmoinen. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Anders Hamberg. Pyhän Olavin kirkko on valmistunut vuonna 1962.