Montreal
Historia

Nykyisen Montrealin alueen alkuperäisasukkaita ennen eurooppalaisten siirtolaisten saapumista olivat St. Lawrencen irokeesit. Montrealsaarella oli Hochelaga-niminen intiaanien asutuskeskus, jolla oli ranskalaisen tutkimusmatkailija Jacques Cartierin vieraillessa paikalla vuonna 1535 noin 1 500 asukasta. Paikalliset harjoittivat kalastusta, maanviljelystä ja metsästystä. Epäselvästä syystä St. Lawrencen irokeesit katosivat omana kansanaan 1500-luvun aikana. Katoamiseen vaikuttaneita tekijöitä ovat saattaneet olla eurooppalaisten tuomat taudit tai sota muiden intiaaniheimojen kanssa. Montrealin siirtokunta perustettiin vuonna 1642. Siirtokunnan kaksi perustajaa olivat Paul de Chomedey de Maisonneuve ja Jeanne Mance. Varhaiset siirtolaiset alkoivat harjoittaa turkiskauppaa ja kaupan hallinnasta käytiin sotia irokeeseja vastaan. Sodat jatkuivat vuosikymmeniä, kunnes osapuolet solmivat viimein rauhan vuonna 1701. Montreal oli myös monien tutkimusmatkailijoiden lähtöpaikka ja heihin lukeutui esimerkiksi René-Robert Cavelier de La Salle, Daniel Greysolon Dulhut ja Pierre Le Moyne d'Iberville et d'Ardillières. Tutkimusmatkailijoiden tavoitteena oli usein perustaa kauppa-asemia syvemmälle mantereelle Montrealin turkiskauppaiden tarpeita varten. 1600-luvun lopussa Montrealin asukasluku oli noin tuhat ja vuonna 1789 5 500.
Britit valtasivat Montrealin seitsemän vuoden sodan aikana vuonna 1760. Valtauksen jälkeen Montrealiin asettui skotlantilaisia turkiskauppiaita, jotka perustivat menestyneen Luoteisen kauppakomppanian. Luoteinen kauppakomppania toimi aina vuoteen 1821 saakka, jolloin se liitettiin Hudsoninlahden kauppakomppaniaan. Turkiskauppa menetti kuitenkin pikku hiljaa merkitystään, samalla kun siirtolaisuuden merkitys kasvoi. Montreal ja sitä ympäröivä tasanko oli yksi siirtolaisten kohteista. Montreal kasvoi Quebecin kaupunkia suuremmaksi 1820-luvulla ja vuonna 1844 sen asukasluku oli 44 591. Muuttoliikkeen takia kanadanranskalaiset jäivät vähemmistöksi Britteinsaarilta tulleiden muodostaessa uuden enemmistön. Jännitteet englanninkielisen ja ranskankielisen väestön välillä johtivat osaltaan Kanadojen kapinoihin 1837 ja englanninkielisten poliittiseen voittoon. Montreal oli yhtenäisen Kanadan provinssin pääkaupunki vuoteen 1849 saakka, jolloin englanninkieliset mellakoitsijat polttivat Montrealin parlamenttirakennuksen. Pääkaupunkia siirreltiin sittemmin Toronton ja Quebecin välillä, kunnes vuonna 1857 se siirrettiin Ottawaan.
Montreal teollistui 1800-luvulla ja kehitystä vauhditti liikenneverkon uudistukset. Tyynenmeren rata eli Canadian Pacific Railway valmistui 1880-luvulla, minkä jälkeen Kanadan länsiosien viljelymailta alettiin tuoda viljaa vientiin ulkomaille Montrealin kautta. St. Lawrence -joen kanaaliverkkoa laajennettiin ja reittiä Quebeciin syvennettiin, minkä jälkeen Montrealista tuli merkittävä satama ja teollisuuskeskus. Kaupungin asukasluku kasvoi nopeasti ja vuonna 1911 Montrealissa oli 467 986 asukasta. Kaupungin kasvaessa sen hallinnollista aluetta laajennettiin naapurikeskuksiin. Monet uusista muuttajista olivat kanadanranskalaisia muilta alueilta ja heistä muodostui jälleen kaupungin enemmistö. Toisen kasvukauden kaupunki koki ensimmäisen maailmansodan jälkeen, mutta sen kehitys kärsi 1930-luvun lamasta. Kaupunki toipui toisen maailmansodan aiheuttaman tuotannon kasvun myötä. 1900-luvun alussa Montreal oli Kanadan huomattavin metropolialue, vaikkakin se on 1960-luvulta  lähtien jäänyt jälkeen Torontosta.
Etenkin Montrealin esikaupunkialueet kasvoivat 1950- ja 1960-luvuilla. Montrealin metro aloitti toimintansa vuonna 1966 ja seuraavana vuonna kaupungissa järjestettiin maailmannäyttely, eli Expo 67. Vuonna 1976 kaupunki järjesti puolestaan kesäolympialaiset. Teollisuuden laskusuhdanne aiheutti 1970-luvulta alkaen työttömyyttä, mutta tilanne korjautui 1990-luvulla.