stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Barthold Rudolf Hast

B: Rud: Hast
Barthold Rudolf Hast (9. huhtikuuta 1724 Vaasa – 27. elokuuta 1784 Vaasa) oli suomalainen lääkäri, joka edisti rokotuksia erityisesti isorokkoa vastaan.
Hastin vanhemmat olivat välskäri Herman Henrik Hast ja Anna Kristiina Råberg ja puolisot vuodesta 1751 Briitta Heleena Peldan (k. 1771) ja vuodesta 1773 Margareeta Katariina Bladh, liikemies Petter Johan Bladhin sisar. Hast tuli ylioppilaaksi Turussa 1740 ja aloitti siellä lääketieteen opinnot, joita hän täydensi Uppsalan yliopistossa 1744–1747. Hast  väitteli siellä tohtoriksi 1747 ja oli ensimmäinen suomalainen, joka sai Ruotsissa lääketieteen tohtorin oppiarvon. Hän oli Etelä-Suomen lääninlääkäri asemapaikkanaan Helsinki vuoteen 1749 ja Suomen ensimmäinen piirilääkäri Vaasassa vuoteen 1783. Hast hankki apteekin 1760 ja 1762 Vaasaan ja Ouluun ja otatti mainituissa kaupungeissa käyttöön terveyslähteet 1750 ja 1760. Vaasaan hän myös perusti sairaalan, jonka toimintaa hän johti 1768–1777. Hänen ansiostaan Pohjanmaalla aloitettiin rokottaminen. Oman kertomansa mukaan Hast rokotti 1768–1784 yhteensä 15 848 lasta. Hänelle myönnettiin asessorin arvonimi 1762.
BbPress

| bbPress |
| --- | --- |

 Kuvakaappaus bbPress-foorumista.
Kehittäjä:  bbPress yhteisö
Kehityshistoria
Vakaa versio:  2.5.14 / 12. syyskuu 2017
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  keskustelupalstaohjelmisto
Alusta:  alustariippumaton
Lisenssi:  GPL
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
bbPress on ilmainen avoimen lähdekoodin keskustelupalstaohjelmisto. Sen käyttö vaatii palvelimelta PHP-tuen ja MySQL-palvelimen. Uudistunut ja vakaa 1.0-versio ilmestyi heinäkuussa 2009. Tuki bbPress-versioille, jotka ovat alle 1.0 loppui vuoden 2010 lopussa. bbPressin kehitys on paikoillaan ja vaarassa loppua. bbPress korvataan lähikuukausien aikana kokonaan WordPressiin asennettavalla lisäosalla. Näin tapahduttua bbPressin itse asennettavan version kehitys loppuu kokonaan.
bbPressin ominaisuuksia

Tuottaa pääasiassa standardia XHTML-koodia
Laajennettavissa lisäosilla
Selkeä hallintapaneeli
Akismet-roskapostisuodatin
Tuki avainsanoille
Hakukoneystävällinen osoiterakenne (laitettavissa päälle hallinnasta)
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Bahamantemppelipuu

| Bahamantemppelipuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Gentianales
Heimo::  Oleanterikasvit Apocynaceae
Alaheimo::  Rauvolfioideae
Suku::  Temppelipuut Plumeria
Laji::  obtusa
Kaksiosainen nimi
 Plumeria obtusa  L. 
Katso myös
   Bahamantemppelipuu Wikispeciesissä   Bahamantemppelipuu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Bahamantemppelipuu (Plumeria obtusa) on oleanterikasvien (Apocynaceae) heimoon, temppelipuiden (Plumeria) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on pieni, pyöreälatvuksinen puu, joka kasvaa tavallisesti 3–4,5 metriä korkeaksi, mutta joskus lähes 8 m korkeaksi. Sen lehdet ovat enintään 20 cm pitkiä, muodoltaan vastapuikeita ja väriltään kiiltäväntummanvihreitä. Kukat ovat viisiterälehtisiä ja halkaisijaltaan noin 4 cm. Kukat ovat väriltään valkoisia, mutta niissä on keltainen keskusta. Kukat kasvavat rykelminä ja niitä esiintyy keväästä syksyyn. Voimakkaimmin bahamantemppelipuu kukkii yleensä heinä–elokuussa. Hedelmät ovat palkomaisia ja pituudeltaan noin 7–13 cm. Kasvatettuihin puihin muodostuu kuitenkin vain harvoin hedelmiä.
Bahamantemppelipuu on kotoisin Bahamalta sekä Isoilta Antilleilta, mutta sitä kasvatetaan laajalti ympäri tropiikkia eri puolilla maailmaa. Viileämmässä ilmastossa kasvia voi kasvattaa kasvatusastiassa pitäen kasveja talvet sisätiloissa. Kasvia voi lisätä helposti varsipistokkaista.
Aiheesta muualla

JSTOR Global Plants: Plumeria obtusa (englanniksi)
Demis Hassabis

| Demis Hassabis |
| --- | --- |
 Demis Hassabis vuonna 2018
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1976 (ikä 48) Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Queens’ College   University College London
Väitöstyön ohjaaja:  Eleanor Maguire
Instituutti:  DeepMind
Tutkimusalue:  tietojenkäsittelytiede
Tunnetut työt:  AlphaFold
Palkinnot:  Asturian ruhtinattaren palkinto (2022)   Albert Lasker -palkinto lääketieteellisestä perustutkimustyöstä (2023)   Nobelin kemianpalkinto (2024)
Demis Hassabis (s. 27. heinäkuuta 1976 Lontoo, Englanti) on brittiläinen tietojenkäsittelytieteilijä, tekoälytutkija, yritysjohtaja ja videopelisuunnittelija. Hassabisin ura alkoi shakista ja videopeleistä, ja hän oli jo 17-vuotiaana Theme Park -videopelin pääohjelmoijana. Hän johti hetken omaa Elixir Studios -pelitaloa, mutta siirtyi 2000-luvun aikana opiskelemaan kognitiivista neurotiedettä. Hassabis perusti DeepMind Technologiesin, joka myytiin 2014 Googlelle. Hassabis on johtanut Googlella DeepMindin tekoälykehitystä, joka on johtanut muun muassa AlphaFold-nimisen proteiinien rakennetta ennustavan ohjelman luomiseen. Hassabis ja John Jumper saivat ohjelman ansioista 2024 Nobelin kemianpalkinnon.
Nuoruus: kiinnostus shakkiin ja muihin peleihin

Demis Hassabis syntyi Lontoossa 1976. Hänen isänsä oli kyproksenkreikkalainen ja hänen äitinsä oli singaporenkiinalainen. Perhe muutti usein, sillä isällä oli erilaisia yrityshankkeita.
Hassabis kiinnostui shakista neljävuotiaana nähtyään isänsä ja tämän veljen pelaavan. Hänestä tuli nopeasti varsin kehittynyt pelaaja, ja 13-vuotiaana hän oli mestaritasolla. Hassabis oli tuolloin Judit Polgárin jälkeen toiseksi korkeimmaksi listattu alle 14-vuotias. Hassabis innostui shakin lisäksi monista logiikkaa ja strategiaa vaativista peleistä sekä tietokoneista. Hän pääsi 17-vuotiaana Bullfrog Productionsille töihin ja toimi siellä muun muassa arvostetun Theme Park -pelin pääohjelmoijana.
Opiskelusta oman pelistudion perustamiseen

Hassabis pääsi opiskelemaan Cambridgen yliopistoon ja valmistui 1997 Queens’ Collegesta tietojenkäsittelytieteestä. Hän liittyi valmistumisensa jälkeen Peter Molyneux’n perustamaan Lionhead Studiosiin, missä hän oli muun muassa jonkin aikaa Black & White -videopelin johtava tekoälyohjelmoija.
Hassabis perusti 1998 Elixir Studiosin, jonka ensimmäinen peli oli politiikkasimulaatio Republic: The Revolution. Sen jälkeen studio loi pelin Evil Genius. Elixir Studiosista kasvoi 60 hengen pelitalo, joka teki sopimuksia muun muassa Vivendi Universalin ja Microsoftin kanssa. Hassabis myi 2005 pelien immateriaalioikeudet ja lakkautti yrityksen.
Kognitiivista neurotiedettä ja tekoäly-yrityksiä

Hassabis halusi opiskella uudestaan ja lähti opiskelemaan kognitiivista neurotiedettä University College Londoniin. Tohtoriksi hän valmistui 2009 ja jatkoi sen jälkeen postdoc-vaiheen tutkimuksiin Harvardin yliopistoon ja MIT:hen. Hassabis julkaisi useita artikkeleita muistista ja amnesiasta.
Hassabis perusti 2011 Shane Leggin ja Mustafa Suleymanin kanssa tekoälyalan startupin DeepMind Technologiesin. Yritys keskittyi alkujaan luomaan pelialgoritmeja. Se esitteli 2013 Deep Q-Network -algoritmin, joka pystyi pelaamaan videopelejä superihmisen tasolla. Se oppi muun muassa pelaamaan Space Invadersia 30 minuutissa niin hyvin, ettei kukaan ihminen enää pärjännyt sille. Google kiinnostui DeepMindista ja osti sen vuonna 2014 yli 650 miljoonalla dollarilla. Hassabis piti paikkansa DeepMindin toimitusjohtajana.
Hassabis oli kehittämässä DeepMindilla AlphaGo-ohjelmaa, joka voitti 2015 Gon Euroopan-mestarin. Pian tämän jälkeen DeepMindilla alettiin luoda AlphaFold-nimistä ohjelmaa, joka pystyisi  ennustamaan proteiinien rakenteen atomitasolle asti. Hassabis uskoi, että hän voisi ryhmänsä kanssa kehittää koneoppimiseen perustuvalla järjestelmällä ennustaa proteiineja. AlphaFold1 osallistui 2018 proteiinien rakennetta ennustavaan CASP-kilpailuun ja sai oikein 24 kaikkiaan 43:sta mallista. Se oli selvästi paremmin kuin toiseksi paras osallistuja.
AlphaFold2 paljastettiin 2020, ja seuraavan vuoden heinäkuussa DeepMind paljasti ohjelman kuvauksen ja julkaisi sen lähdekoodin vapaasti saataville. Hassabis itse toimi 2020-luvun alussa sekä DeepMindin johdossa että Alphabetin sisaryrityksen Isomorphic Labsin toimitusjohtajana. Isomorphic Labs keskittyy käyttämään tekoälyä biotekniikassa ja lääketieteessä.
Hassabis julkaisi toukokuussa 2024 AlphaFoldin kolmannen version, joka pystyy mallintamaan myös DNA:n ja RNA:n vuorovaikutusta.
Tunnustukset

Hassabis on palkittu AlphaFoldin kehittämisestä useilla palkinnoilla. Hän ja John Jumper jakoivat 2024 Nobelin kemianpalkinnon toisen puoliskon. Toinen puolisko meni David Bakerille. Hassabis oli vuonna 2022 yksi Asturian ruhtinattaren palkinnon saajista ja vuonna 2023 hän sai Jumperin kanssa Albert Lasker -palkinnon lääketieteellisestä perustutkimustyöstä. Palkintoperustelujen mukaan Hassabisin ja Jumperin ryhmä oli onnistunut tekoälytyökalullaan ratkaisemaan tutkijoita pitkään haastaneen ongelman siitä, miten yksiulotteisesta aminohappoketjusta voitaisiin ennustaa siitä syntyvä kolmiulotteinen proteiinirakenne.
Aulikki Nukala

Aulikki Nukala (s. 10. heinäkuuta 1950 Alahärmä) on suomalainen taidemaalari ja videotaitelija. Hän on myös käsikirjoittanut ja ohjannut dokumenttielokuvia sekä työskennellyt TV-tuotannoissa kuvaajana ja leikkaajana. Hänet tunnetaan parhaiten luontoaiheisista maalauksistaan.
Nukala opiskeli taidekasvatusta Taideteollisessa korkeakoulussa (valm. 1977) ja videoilmaisua Satakunnan käsi- ja taideoteollisessa oppilaitoksessa 1991–1993. Hän on toiminut taide- ja audiovisuaalisen ilmaisun tuntiopettajana Lapin, Satakunnan ja Uudenmaan oppilaitoksissa, elokuvailmaisun ja taidepedagogiikan vs. lehtorina Taideteollisessa korkeakoulussa (1997–1998, 2000) sekä taideaineitten ja videoilmaisun opettajana Helsingin työväenopistossa (2002–2015).
Nukala on kansainvälisen akvarelliyhdistyksen (International Watercolor Society) Suomen johtaja.
Palkintoja

ARS Arctica -palkinto 1990
Excellence Award 1st International Watercolour Festival in the Czech Republic 2018
Excellence Award, FLORA-online paintings, Malaysia 2019
Special Award, IWS Poland, Palac Lucja 2020
Benefon Gamma

| Benefon Gamma |
| --- | --- |
Valmistaja:  Benefon Oyj
Julkaistu:  1997
Käyttöverkot:  GSM 900
Paino:  240 g
Valmiusaika:  40 h
Puheaika:  4,5 h
Infobox OKNimi-testi OK: 
Benefon Gamma oli suomalaisen Benefon Oyj:n ensimmäinen GSM-puhelin, joka saatiin markkinoille pitkän odottelun jälkeen vuonna 1997.
Creadesign Oy:n muotoilemaa puhelinta sai viitenä eri värivaihtoehtona. Puhelimessa oli suuri kolmirivinen grafiikkanäyttö, jonka kirjainkoko ja valikkosisältö oli valittavissa. PC:lle suunnitellun Benewin-ohjelman avulla puhelimeen oli mahdollista laatia henkilökohtainen puhelinmuistio, Benefon Maestro-ohjelmalla taas voi ”säveltää” oman soittoäänensä. Benefon Gamma sisälsi 150 muistipaikkaa.
Benefon-yhtiö kertoi Gamman lanseerauksen yhteydessä olevansa maailman pienin matkapuhelinyhtiö, joka on saanut aikaan oman GSM-puhelimen. Gamma oli kuitenkin markkinoiden kannalta pahasti myöhässä, liian isokokoinen ja tekniikaltaan jo osin vanhentunut markkinoille tullessaan. Jo lanseerausvuonna 1997 puhelimesta tuotiin markkinoille parannettu versio Gamma Gold, mutta puhelimen myynti jäi silti melko vähäiseksi.
Autoharp

Nykyaikainen autoharp
Autoharp eli sointusitra on kielisoitin, joka muodostuu vaimentimiin kiinnitetyistä sointurimoista, jotka painettuna vaimentavat kaikki muut kielet paitsi ne joita tarvitaan halutun soinnun muodostamiseen. Nimestään huolimatta autoharp ei ole harppu vaan otenauhaton sitra.
Vuonna 1882 Philadelphiaan muuttanut saksalainen siirtolainen Charles F. Zimmermann sai patentin soittimelle, jossa oli tiettyjä kieliä soiton aikana vaimentava mekanismi. Hän kutsui keksintöään autoharpiksi. Patentin soitin poikkesi rakenteeltaan myöhemmistä autoharpeista. Ei ole tiedossa valmistiko Zimmermann yhtään alkuperäisen patentin mukaista soitinta kaupallisesti. Saksan Markneukirchenissä Karl August Gütter valmisti soittimen, jota hän kutsui nimellä Volkszither (”kansansitra”), joka muistutti nykyisiä autoharpeja. Gütter sai brittiläisen patentin soittimelleen noin vuonna 1883–1884. Zimmermann alkoi vierailtuaan Saksassa, valmistaa Gütterin mallin mukaisia soittimia vuonna 1885. Zimmermann käytti soittimestaan autoharp-nimeä ja omaa patenttinumeroaan. Gütterin mallista tuli hyvin suosittu ja näin Zimmermannia pidetään usein virheellisesti autoharpin keksijänä.
Rakenne

Nykyaikaisessa autoharpissa on 36 tai 37 kieltä, vaikkakin joissakin voi olla jop 47 tai 48 kieltä. Ne on järjestetty joko diatonisen tai kromaattisen asteikon mukaisesti. Vakiomalleissa on 15 tai 21 sointurimaa ja -painiketta, joista voi valita duuri-, molli- tai dominanttiseptimisointuja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Autoharp Page
André Boucourechliev

André Boucourechliev (28. heinäkuuta 1925 Sofia – 13. marraskuuta 1997 Pariisi) oli bulgarialaissyntyinen, ranskalaistunut säveltäjä, pianisti ja musiikkikirjailija.
Elämä > Varhaiset vaiheet

Boucourechliev opiskeli Sofian French Collegessa ja vuodesta 1946 Sofian musiikkiakatemiassa. Hän aloitti virtuoosipianistin uran ja sai vuonna 1948 Grand Prix'n kansallisessa kilpailussa, mikä toi hänelle Ranskan hallituksen stipendin. Boucourechliev saapui vuonna 1949 Pariisiin, johon asettui pysyvästi. Hänelle myönnettiin Ranskan kansalaisuus. Boucourechliev sai École normale de musique de Parisissa pianonsoiton opetusta Reine Gianolilta ja harmonian opetusta Georges Dandelot'lta. Lisäksi hän sai itsenäistä kontrapunktin opetusta Andrée Vaurabourgilta. Hän työskenteli itse opettajana École normale de musiquessa vuoteen 1958. Vuonna 1955 Boucourechliev osallistui Walter Giesekingin mestarikursseille Saarbrückenissä.
Elämä > Ura säveltäjänä

Säveltäjänä Boucourechliev luonnehti itseään itseoppineeksi. Hän alkoi säveltää sekä soittimille (Musique à trois 1957, pianosonaatti 1959) että nauhalle. Nauhoja hän valmisti Milanon Studio di fonologia musicalessa ja Office de Radiodiffusion Télévision Françaisen Groupe de recherches musicales'ssa. Pierre Boulez'n pyynnöstä Boucourechlievin teoksia esitettiin ensimmäisen kerran Domaine musicalissa, jossa hän saavutti ensimmäiset menestyksensä teoksillaan Signes (1961) ja Grodek (1963). Nämä sävellykset esitettiin myös Darmstadtin kesäkursseilla. Boucourechliev antoi esittäjille mahdollisuuden erilaisiin valintoihin hänelle kansainvälistä tunnustusta tuoneissa Archipel-sävellyksissään (I-IV, 1967-1970). Äärirajoilleen säveltäjä vei tämän sävellysperiaatteen teoksessaan Anarchipel (1970). Kyse ei kuitenkaan ollut sikäli aleatorisesta musiikista, että teokset olivat tarkoin nuoteiksi kirjoitettuja, mutta partituurin sisällä tarjottiin silti monenlaisten valintojen mahdollisuus. Innoitusta näihin teoksiinsa Boucourechliev sai Marcel Proustin, Stéphane Mallarmén ja James Joycen kirjallisista kokeiluista sekä niiltä yhdysvaltalaisilta eri alojen taiteilijoilta, joita hän tapasi kuusikuukautisen Yhdysvaltain-matkansa aikana vuonna 1964.
Boucourechliev sävelsi myöhemmin muun muassa teoksia sinfoniaorkesterille; Faces (1972) on laadittu orkesterille, joka on jaettu kahteen soitinten ryhmään, joita johtamassa on kaksi kapellimestaria. Vuodelta 1975 on säveltäjän pianokonsertto. Boucourechlievin ooppera Le nom d'Oedipe on sävelletty Hélène Cixous'n librettoon vuonna 1978, ja teos kantaesitettiin Avignonin festivaalilla. Viimeinen säveltäjän teos oli Trois fragments de Michel-Ange (1995) sopraanolle, huilulle/alttohuilulle ja pianolle.
Elämä > Muu työ

Boucourechliev vastasi musiikkitoimituksessa Nouvelle Revue Françaisessa vuodesta 1956. Éditions du Seuil'n Solfèges-kokoelmassa hän julkaisi kirjat Robert Schumannista (1956) ja Ludwig van Beethovenista (1963). Vuodelta 1982 on Boucourechlievin laaja tutkielma Igor Stravinskysta. Myöhempiä kirjoja ovat Essai sur Beethoven (1991), Regard sur Chopin (1996) ja kirjoittajan kuoleman jälkeen julkaistu Debussy, la révolution subtile. Boucourechliev käsitteli tutkimuksiaan ja ajatuksiaan musiikillisesta estetiikasta teoksessa Le Language musical (Fayard, 1993). Hän saavutti arvostusta myös radio- ja televisiotoimittajana musiikkiaiheista Ranskassa, Sveitsissä ja Kanadassa.
Vuodesta 1974 Boucourechliev työskenteli Olivier Messiaenin sijaisena Pariisin konservatoriossa. Vuosina 1976–1985 hän luennoi Provencen yliopistossa, ja tämän jälkeen hän jatkoi vuoteen 1987 opetustyötä École normale supérieuressa.
Palkinnot ja tunnustukset

Boucourechliev sai Grand Prix national de la Musiquen vuonna 1984. Hän oli Kunnialegioonan ritari ja Ordre des Arts et des Lettres'n komentaja.
Bisnovat 5

Bisnovat 5 (ven. Биснова́т 5) oli neuvostoliittolainen ylisooniseksi kaavailtu rakettilentokone, jonka ensimmäinen liitolento tehtiin 14. heinäkuuta 1948.
Sen suunnittelun lähtökohta oli saksalainen DFS 346, mutta toisin kuin DFS 346:n kopio Samoljet 5 perustui neuvostoliittolaiseen tekniikkaan. Suunnittelun teki Matus Bisnovat.
Koneen piti kyetä nousemaan kuin lentokone maasta, mutta liitokokeissa se pudotettiin Petljakov Pe-8-pommikoneesta. Liitokokeet paljastivat koneen heikon stabiliteetin. 5-1-prototyyppi vaurioitui laskussa kolmannen lennon jälkeen eikä sitä korjattu. 5-2-prototyypin lennot alkoivat 29. tammikuuta 1949, jolloin lentäjä laski kiitotien viereen vaurioittaen konetta. Konetta modifioitiin ja sen lento-ominaisuudet paranivat. Lopulta Bisnovat 5-projekti päätettiin ilman yhtään moottoroitua lentoa. Liitolentoja tehtiin 16 kappaletta.
Arte

| Arte |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  30. toukokuuta 1992
Omistaja:  Arte France Arte Deutschland TV
Maa:   Ranska  Saksa
Kieli:  ranska ja saksa
Pääkonttori:  4, quai du Chanoine Winterer 67000 Strasbourg
Kotisivu:  arte.tv
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arten toimitilat Strasbourgissa
Arte (Association relative à la télévision européenne) on vuonna 1992 toimintansa aloittanut ranskalais-saksalainen julkisen palvelun televisiokanava. Sen ohjelmistossa painottuvat kulttuuri ja eurooppalaisuus, ja sen pääkonttori on Strasbourgissa.
Arte on kansainvälinen ja kaksikielinen yhteisyritys yhtiömuodoltaan eurooppalainen taloudellinen etuyhtymä (ETEY). Pääkieltensä ranskan ja saksan lisäksi Arte tarjoaa osan ohjelmistaan englanniksi, espanjaksi, puolaksi ja italiaksi.
Historia

Ajatus ylikansallisesta eurooppalaisesta televisiokanavasta heräsi 1980-luvun lopulla, kun eurooppalainen yhdentyminen oli muutenkin ottamassa askelia eteenpäin. Vuonna 1988 Ranskan presidentti François Mitterrand ja Länsi-Saksan liittokansleri Helmut Kohl antoivat sille tukensa, minkä jälkeen Ranskan hallitus ja Länsi-Saksan osavaltiot alkoivat valmistella asiaa. Vuonna 1991 perustettiin kolme yhtiötä, Strasbourgissa majaansa pitävä Arte GEIE sekä sen ranskalainen ja saksalainen toimitus Pariisissa ja Baden-Badenissa. Ranskalainen toimitus oli jo vuonna 1986 perustettu Sept (Société d'édition de programmes de télévision), joka nimettiin Arte Franceksi vuonna 2000.
Arte aloitti lähetyksensä 30. toukokuuta 1992 suoralla avajaisjuhlalla Strasbourgin oopperatalosta. Vuonna 1993 Belgian ranskankielinen yleisradioyhtiö RTBF solmi yhteistyösopimuksen Arten kanssa. Pian Arte aloitti yhteistyön myös monien muiden eurooppalaisten yleisradioyhtiöiden kanssa, niiden joukossa suomalainen Yle vuonna 1999.
Saatavuus

Arten lähetyksiä voi vastaanottaa Ranskassa ADSL-laajakaistan kautta, maanpäällisinä digilähetyksinä, kaapelilla ja satelliitilla, Saksassa maanpäällisinä digilähetyksinä, kaapelilla ja satelliitilla, Sveitsissä satelliitilla, ADSL:llä ja kaapelilla, Itävallassa satelliitilla, maanpäällisinä digilähetyksinä, ADSL:llä ja kaapelilla, Belgiassa satelliitilla, ADSL:llä ja kaapelilla, ja muualla Euroopassa sekä Afrikassa satelliitilla. Lisäksi osa ohjelmista on maksutta katsottavissa Arten sivuilta maailmanlaajuisesti.
Organisaatio

Artella on kaksi omistajaa: Arte France (omistajia France Télévisions (45 %), Ranskan valtio  (25 %), Radio France (15 %) ja INA (15 %)) ja Arte Deutschland TV GmbH (omistajia ARD (50 %) ja ZDF (50 %)).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut
Benefon Q

| Benefon Q |
| --- | --- |
Valmistaja:  Benefon
Julkaistu:  syyskuussa 2000
Käyttöverkot:  GSM 900 / 1800
Mitat:  120 x 46 x 18 mm
Paino:  89 g
Näyttö:  100 x 48 px
Valmiusaika:  100 h
Puheaika:  3 h
Infobox OKNimi-testi OK: 
Benefon Q oli suomalaisen Benefonin peruskuluttajalle suunnattu GSM-puhelin. Vuonna 2000 markkinoille tullessaan puhelin oli pienimpiä kaksitaajuuspuhelimia ja maksoi noin 3 000 markkaa. Laitteessa oli Microsoftin Mobile Explorer WAP-verkkoselain.
Puhelimen ulkonäkö oli suorakulmainen ja metallinen. Hopeanharmaasta ABS-muovikuoresta ulostyöntyvä antenni alkoi olla tuolloin matkapuhelimissa jo harvinainen. Se vähensi puhelimen modernia vaikutelmaa mutta tarjosi toisaalta hyvän kuuluvuuden huonossa kentässä. Creadesign Oy:n Hannu Kähösen muotoilema Benefon Q palkittiin kunniamaininnalla vuoden 2001 Pro Finnish Design -kilpailussa.
Puhelimen ominaisuuksiin kuuluivat muun muassa kalenteri ja tykkimiespeli. Se oli ensimmäisiä GSM-puhelimia, joilla oli mahdollista ketjuttaa tekstiviestejä 640 merkkiin saakka. Tekstiviestien kirjoittamista helpotti ennakoiva T9-tekstinsyöttö. Benefon Q tarjosi 40 valmista soittoääntä sekä värinähälytyksen, mutta kaiuttimen äänenlaatua ei pidetty hyvänä.
Bandiera Rossa

Bandiera Rossa, joka tunnetaan myös nimellä Avanti Popolo ensimmäisten säkeittensä mukaan, on eräs kuuluisimmista työväenliikkeen lauluista. Laulu ylistää punalippua, sosialismin ja myöhemmin kommunismin tunnusta. Laulun tekstin laati Carlo Tuzzi vuonna 1908, sävelmä on peräisin kahdesta lombardialaisesta kansanlaulusta.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Bandiera Rossa
Bartholomaeus Ziegenbalg

Bartholomaeus Ziegenbalg (1683–1719) oli saksalainen lähetyssaarnaaja.
Ziegenbalg lähti niin sanotun tanskalais-hallelaisen, eli Tanskasta käsin ylläpidetyn, mutta Hallen pietismin piiristä johdetun lähetyksen ensimäisenä lähettinä Itä-Intiaan, jossa hän tanskalaisessa Trankebarin siirtokunnassa yhdessä Heinrich Plütschaun kanssa perusti ensimäisen uudemman ajan protestanttisen lähetyksen tamilien keskuudessa. Ziegenbalg käänsi Raamattua tamilin kielelle ja kirjoitti muun muassa kieliopin Grammatica tamulica sekä esityksen intialaisesta uskonnosta.
Kirjallisuutta

Taipale, Pentti: Halle ja Trankebar : Pietismin lähetyskäsityksen syntyvaihe STKS LXXXIV 1970. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Bandiagaran piiri

Bandiagaran piiri Malin kartalla.
Bandiagaran piiri (ransk. Cercle de Bandiagara) on paikallishallintoalue Malin Moptin alueella. Sen pinta-ala on 10 520 neliökilometriä. Asukkaita on 318 000 henkeä.
Bandiagaran piiri rajoittuu pohjoisessa Moptin alueen Douentzan, idässä Koron, etelässä Bankassin sekä lännessä Djennén ja Moptin piireihin. Seutu käsittää Dogonin ylängön.
Piiriin kuuluu Bandiagaran kaupunkikunta sekä 20 maalaiskuntaa: Bara Sara, Borko, Dandoli, Diamnati, Dogani Béré, Doucoumbo, Dourou, Kendé, Kendié, Lowol Guéou, Métoumou, Ondougou, Pélou, Pignari Bana, Pignary, Sanghan, Ségué Iré, Soroly, Timniri ja Wadouba. Hallinnollinen keskus on Bandiagara. Asukkaat ovat etupäässä dogoneja. Lisäksi on fulbeja, soninkeja, bambaroita ja bozoja.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, riisi, maapähkinä, fonio, seesami ja sipuli. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja.