stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Noitavainot Ruotsin valtakunnassa
Noitavainojen huippukausi

Jo 1500-luvulla oli järjestetty jonkin verran noitaoikeudenkäyntejä, jotka perustuivat lähinnä Vanhassa testamentissa annettuihin noituuskieltoihin. Ensimmäiset länsieurooppalaisten noitateorioiden mukaiset noitaoikeudenkäynnit Ruotsin valtakunnassa käytiin Ahvenanmaalla vuonna 1666, ja ne alkoivat ilmeisesti Ahvenanmaan kihlakunnantuomariksi nimitetyn Nils Psilanderin aloitteesta. Psilander oli opiskellut Tarton yliopistossa, jossa hän oli tutustunut saksalaisiin noitateorioihin ja noitasapattiin, ja hän ilmeisesti katsoi perustaneensa tekonsa aikakautensa uusimpaan tietoon. Laajamittaisemmat noitaoikeudenkäynnit alkoivat emä-Ruotsissa kaksi vuotta Ahvenanmaan tapahtumien jälkeen, ja pian ne levisivät sieltä ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. Vain huippuvaiheessaan noitavainot Suomen alueella muistuttivat länsieurooppalaista joukkohysteriaa, mutta noitaoikeudenkäynnit eivät eronneet merkittävästi muiden eurooppalaisten alueiden tapahtumista, joiden merkitystä on Nenosen ja Kervisen mukaan paisuteltu.
Ruotsin alueella vahingoittava noituus oli tavanomaisin syytös 1610-luvun puoliväliin asti, jonka jälkeen yleisimmäksi syytteeksi nousi taikuus. Suomessa taikuussyytökset yleistyivät vasta 1660-luvun jälkeen. 1670–1680-luvulla naisista tuli suurin noituudesta ja taikuudesta syytetty ryhmä. Näinä vuosikymmeninä jo yksistään Suomen alueella oli syytettyinä yli 200 ihmistä, joista useita tuomittiin kuolemaan. 1680-luvulla noitavainot alkoivat vaimentua ja kuolemaan tuomittujen määrä väheni hyvin nopeasti, vaikka noitaoikeudenkäyntejä oli vielä 1700-luvun alussakin.
Noitavainojen huippukausi > Keitä syytettiin?

Ruotsin valtakunnassa enemmistö syytetyistä ei ollut yhteiskunnan vähäosaisimpia vaan itsenäisiä maanviljelijöitä ja kaupungeissa kauppiaita vaimoineen. Ilmeisesti oli yleistä, että syytteitä esitettiin useammin suhteellisesti varakkaita vastaan kuin köyhiä. Yleensä yhdessä oikeudenkäynnissä käsiteltiin vain yhden syytetyn tapausta kerralla. Syytetty ja syyttäjä tunsivat yleensä toisensa ja asuivat samassa kylässä. Oli kuitenkin sosiaaliryhmiä, jotka olivat ilmeisesti noitavainosyytöksien ulkopuolella. Tällaisia ryhmiä olivat muun muassa aateli, papisto ja pappien rouvat. Esimerkiksi Tukholman noitaoikeudenkäyntien aikana eräs aktiivisimpiin ilmiantajiin kuulunut piika syytti noituudesta kreivi Magnus de la Gardien ja tämän veljen vaimoja. Oikeudessa ilmianto sivuutettiin nopeasti, ja piialta ryhdyttiin kyselemään jonkin södermalmilaisen leskivaimon tekemisistä.
Ruotsissa noituudesta syytetyistä 85 prosenttia oli naisia. Vielä suurempi osuus tuomituista ja teloitetuista oli naisia ja noituudesta kuolemaan tuomituista vain prosentin verran oli miehiä. Syytetyt naiset olivat pääsääntöisesti nuoria; 60 prosenttia oli iältään 14–44-vuotiaita, mutta tuomion saaneet olivat tätä keskimääräisesti vanhempia. Tämä ilmeisesti johtui siitä, että esivalta oli antanut ohjeen teloittaa ensisijaisesti vanhoja ja paatuneita noitia, jotka olivat harjoittaneet syntiä jo pitempään. Tämän vuoksi myös lesket olivat teloitetuissa yliedustettuna. Tavallisesti noidan antoi ilmi joku sukulainen ja usein lapsi (noin puolessa tapauksista). Ilmiantaja oli usein myös naispuolinen sukulainen, joka itse oli syytettynä noituudesta ja tunnustanut sen, ja sen jälkeen hänet pakotettiin nimeämään muita noitia. Noidat olivat yleensä hyvämaineisia ja keskimääräistä varakkaampia.
Noitavainojen huippukausi > Taalainmaan ja Tukholman suuret noitaoikeudenkäynnit

Taalainmaalla vuonna 1668 alkaneet ja sittemmin myös Tukholmaan levinneet massavainot olivat Euroopan suurimpia noitaoikeudenkäyntiprosesseja, ja ne herättivät aikanaan laajaa huomiota Euroopassa. Tähän huomioon vaikutti prosessin laajuuden lisäksi se, että suuret oikeudenkäynnit olivat tuolloin Keski-Euroopassa jo harvinaisia. On arveltu, että noitavainot olisivat voineet levitä paljon laajemmallekin, mikäli esivalta ei olisi puuttunut niihin. Papiston ja maallisten vallanpitäjien suhtautuminen noituusväitteisiin vaihteli, sillä välillä niihin suhtauduttiin ankarammin ja välillä lempeämmin. Vallalle pääsi kuitenkin käsitys, jonka mukaan useimmissa tapauksissa oli kysymys yksittäisten ihmisten houreista, todellista noituutta oli vain harvassa.
Ruotsin valtakunnan suurin noitaoikeudenkäyntien sarja sai alkunsa syksyllä 1667 Åsenin kylässä Itä-Taalainmaalla, kun 11-vuotias paimentyttö Gertrud haki kuttuja saaresta, jonne ne olivat karanneet. Koska Gertrudin pikkuveli ei ollut uskaltanut hakea kuttuja, olivat lapset riidelleet ennen kuttujen hakemista. Todennäköisesti veli levitti kertomuksia Gertrudin taikamenoista kuttujen takaisin saamiseksi, koska alueelle levisi huhuja siitä, että Gertrud olisi kävellyt vetten päällä hakemaan kuttuja saaresta. Pappi ryhtyi tutkimaan asiaa, ja pitkällisen kiistämisen jälkeen Gertrud tunnusti noituuden ja kertoi noitasapatista Blåkullassa (suom. ”Sinikukkula”, Kyöpelinvuori). Aluksi harkittiin kuolemanrangaistusta, mutta lopulta Gertrud sai katumusharjoituksia.
Lähtökohtana olivat tarinat, joita varsinkin lapset ja nuoret kertoivat. Niissä mentiin lentämällä Blåkulla-nimiseen paikkaan, jossa syötiin, juotiin ja tanssittiin. Saatana antoi pidoissa ruokaa ja vahti, että kaikki saavat syödäkseen. Siellä heidät myös kastettiin uudelleen ja vihittiin toisilleen tai Blåkullan asukeille tai Saatanalle. Kerrottiin myös, kuinka Blåkullassa pidettiin orgioita, joissa oltiin sukupuoliyhteydessä Saatanan ja muiden Blåkullan-kävijöiden kanssa. Kertomusten mukaan osa lapsista synnytti siellä olentoja, joilla oli eläinten ja ihmisten piirteitä.
Kertomukset Blåkullasta ja yksinkertaiset tarinat saivat kuitenkin koko ajan uusia piirteitä. Esimerkiksi kun vartiomies Håkanin anoppia Kerstiniä syytettiin vartiopäällikkö Anders Olofssonin vaimon lehmän kuolemasta, katsottiin lehmän kuoleman syyksi se, että Kerstin ratsasti kyseisellä lehmällä Blåkullaan. Sitten noituussyytöksiin liitettiin myös maaginen maitovarkaus.
Erittäin tyypillinen piirre Ruotsin noitaoikeudenkäynneissä oli lapsitodistajien runsas määrä. Lapsitodistajia käytettiin siksi, että Pohjois-Ruotsiin (Norrlanti) oli perustettu erityinen noitakomissio, joka päätti ensimmäisessä Gävlen kokoontumisessaan asettaa lasten todistukset etusijalle. Myös erityisiä noitien näyttäjiä ilmaantui. Noitaoikeudenkäyntien seurauksena teloitettiin arviolta kolmisensataa ihmistä. Suuri noitaprosessi päättyi vihdoin vuonna 1676 viranomaisten asetuttua vastustamaan sitä.
Noitavainot Suomessa

Vaikka Suomea ja erityisesti Lappia pidettiin tuolloin noitien kotimaana, šamanistinen noitakulttuuri oli pääosin hävinnyt suomalaisten keskuudesta jo paljon ennen noitavainoja. Šamaanien tilalle oli kehittynyt uudenlainen tietäjien perinne, jonka edustajia kutsuttiin myös into- tai myrrysmiehiksi. Säilyneiden oikeudenkäyntipöytäkirjojen perusteella myrrysmiesten parantamismenoihin kuului ähkyminen ja puhkuminen (tosin todistaja epäili parantajan tehneen näin vain suuremman palkkion toivossa). Noitavainojen aikaan myös myrrysmiesten perinne taantui ja sekoittui uusiin virtauksiin. Tietäjiä oli kuitenkin edelleen olemassa, ja heidän uskottiin näkevän ja tekevän enemmän asioita kuin muiden ihmisten. Eräiden tutkijoiden mukaan noituus- ja taikuusoikeudenkäynnit levisivät Suomeen 1600-luvun aikana Ruotsista ja 30-vuotisen sodan tuliaisena Saksasta. Suomessa oli kuitenkin elänyt vahva noituuteen ja taikuuteen liittyvä kansanusko jo paljon aikaisemmin. Myös noituuteen liittyviä riitoja ja oikeusjuttuja oli käyty alueella ennen 30-vuotista sotaa.
Noitaoikeudenkäynneissä syytetyiksi joutui kuitenkin useimmiten tavallinen talonpoika, ja pelättyjä ”ammattinoitia” syytettiin harvoin. Usko noituuteen ja taikuuteen tarkoitti, että ihmiset uskoivat toisillaan olevan kyvyn myös noituudella vahingoittamiseen, mikä usein nousi esiin riita- ja kateustilanteissa. Noitaoikeudenkäyntien tutkimuksessa on havaittu, että noitasyytösten taustalla oli usein kysymys yksityishenkilöiden välisistä riidoista. Antero Heikkinen on osoittanut, että ainakin Pohjanmaalla vuosina 1665–1684 yleisin oikeudessa esitetty motiivi noitumiselle oli loukkauksen aiheuttama suuttumus. Noituussyytöksissä paine oikeusprosessiin näyttää tulleen yleensä kyläyhteisöltä eikä esivallan taholta, mihin viittaa myös se, että noituudella vahingoittamisesta tuomittiin vain harvoin. Ei kuitenkaan ole voitu varmuudella selvittää, miksi syytösten määrä alkoi lisääntyä 1600-luvun puolivälissä. Vaikuttavia tekijöitä olivat luultavasti yleisen keskusvallan kehittymisen myötä vahvistunut oikeuslaitos sekä syytteen esittäjän pyrkimys taloudelliseen hyötyyn.
Pitkään uskottiin, että noitaoikeudenkäynneissä Suomessa syytettiin vain joitakin satoja ihmisiä. Marko Nenosen ja Timo Kervisen keräämän 1 200:n tapauksen aineiston perusteella voidaan kuitenkin päätellä, että vuosina 1500–1700 syytettyjä oli yhteensä noin 2 000. Koska Suomen oikeusistuimissa noitavainot eivät olleet yhtenäinen ilmiö, vaan syytteet, syyttäjät, syytetyt ja tuomiot vaihtelivat alueittain ja ajallisesti ja lisäksi noituudesta ja taikuudesta syytettiin ihmisiä Suomessa varsin vähän verrattuna moniin muihin rikoksiin, ei Suomen noitaoikeudenkäyntejä kuvaa kovin hyvin termi ”vaino”. Hetkittäin, erityisesti noitamaineisia kerjäläisiä vastaan käydyt oikeudenkäynnit Ala-Satakunnassa 1650–1660-luvuilla sekä vuosisadan lopun taikuussyytökset muodostavat oikeudenkäyntien suman, jonka voidaan katsoa saaneen vainon piirteitä.
Noitavainot Suomessa > Noitavainojen alueet ja niissä syytetyt

| Vuosikymmen | Tuomioiden   lukumäärä |
| --- | --- |
1520: 1
1530: 0
1540: 0
1550: 1
1560: 4
1570: 3
1580: 3
1590: 1
1600: 2
1610: 0
1620: 2
1630: 3
1640: 6
1650: 8
1660: 33
1670: 25
1680: 13

Nykyisen Suomen alueella noitavainot keskittyivät pääosin Ahvenanmaalle ja Pohjanmaan ruotsinkielisille alueille, joista oli tiiviit yhteydet Ruotsiin. Kaiken kaikkiaan mitä kauempana länsirannikolta oltiin, sitä vähemmän noitaoikeudenkäyntejä oli ja sitä todennäköisemmin syytettynä oli mies. Toisin kuin yleensä Euroopassa, Suomessa syytettynä noituudesta oli yleensä miehiä. Poikkeuksellista tämä ei kuitenkaan ollut, ja miehet muodostivat enemmistön noitavainoissa myös läntisessä Saksassa, Virossa, Venäjällä ja Islannissa. Noituudesta ja taikuudesta syytettyjen määrä Suomen alueella oli varsin suuri. Miehiä ja naisia syytettiin tilastojen mukaan erilaisista noituuden ja taikuuden muodoista. Perinteisestä vahingoittavasta noituudesta syytetyistä yli 2/3 oli miehiä, kun taas taikuudesta syytetyistä yli puolet oli naisia. Noitasapatista syytetyistä 2/3 oli naisia.
Suomen alueella noitia syytettiin samoista asioista kuin muuallakin Euroopassa: vahingoittamisesta, kirkon kieltämien taikojen teosta ja yhteistoiminnasta paholaisen kanssa. Vaikka pääpiirteittäin noitaoikeudenkäynnit noudattivatkin Suomessa keskieurooppalaista mallia, niissä ilmeni myös kotimaisia aineksia, kuten parantajia, jotka harjoittivat toimintaansa loitsimalla. Mikään historiallinen aineisto ei kuitenkaan viittaa siihen, että suomalainen muinaisusko tai suomalainen mytologia olisi merkittävästi vaikuttanut suomalaisten noituus- ja taikuusprosessien erityispiirteisiin. Marko Nenonen on esittänyt myös, ettei miesten suurta osuutta noituudella syytetyistä voida sitoa vanhaan šamanistiseen perinteeseen, koska esimerkiksi Ruotsissa miesten osuus syytetyistä kasvoi vasta 1700-luvulla. Oppineiden maagikkojen oikeudenkäyntejä alkoi ilmaantua 1650-luvulla, ja niissä oli yleensä kyse kiellettyjen kirjojen hallussapidosta. Syytetyt olivat lähes yksinomaan Turun akatemian oppineita ja ylioppilaita.
Noitavainot Suomessa > Noitaoikeudenkäynnit

Suomen alueen noitaoikeudenkäynneissä suurin osa syytetyistä julistettiin syyttömiksi, ja pahantahtoisesta noituudesta (maleficium) tuomittiin vain muutamia syytettyjä. Noituus ei ollut yleinen rikos, ja sen toteen näyttäminen oli vaikeaa. Syytöksiä noituudesta esittivät pääasiassa yksityishenkilöt, jotka syyttivät oletettua noitaa omista onnettomuuksistaan tai epäonnestaan. Hyvän onnen tuottamisesta ja parantamisesta nostivat syytteitä pääasiassa virka- ja kirkonmiehet. Suomen alueella ei koskaan ollut systemaattisia noitavainoja, vaan syytöksien määrä nousi ja laski eri alueilla eri aikaan. Noitavainot koostuivat yksittäisistä syytöksistä, joita esitettiin erilaisista henkilökohtaisista syistä. Alemmat oikeusasteet tuomitsivat noin 10 prosenttia syytetyistä kuolemaan, mutta vain puolet tuomioista lopulta pantiin toimeen. Yleisin tuomio noituudesta oli varsin suuri sakko. Noituus ei edes kiihkeimpinä vainovuosina ollut yleinen rikos. Kaikista käsitellyistä rikostapauksista noituus- ja taikuusoikeudenkäyntien määrä oli vain pari prosenttia. Myös kuolemantuomioista noituudesta ja taikuudesta tuomittujen määrä muodosti vain pienen osan. Esimerkiksi Pohjois-Pohjanmaalla vain noin neljä prosenttia kuolemantuomioista liittyi noitaoikeudenkäynteihin.
Eniten oikeudenkäyntejä oli Varsinais-Suomessa, Ala-Satakunnassa ja Pohjanmaalla. Näillä alueilla lienee ollut 2/3 yli 1 500 suomalaisesta noituus- ja taikuusoikeudenkäynnistä. Hämeen ja Ylä-Satakunnan alueilla noituus oli hyvin harvinainen rikos. Alueelta tiedetään 1500–1600-luvulla yhteensä 63 oikeustapausta, joissa syytettyinä oli yhteensä 79 henkilöä. Todellisia tapauksia on ollut enemmän, koska kaikista ei ole säilynyt asiakirjoja. Vuosien 1526 ja 1689 välisenä aikana löytyneiden asiakirjojen perusteella Suomen alueella tuomittiin 103 ihmistä kuolemaan noituudesta syytettynä. Suurinta osaa kuolemaantuomituista ei kuitenkaan mestattu, vaan hovioikeus muutti tuomiot lievemmiksi.
Historioitsija Heikki Ylikangas on esittänyt teorian, jonka mukaan noitaoikeudenkäyntien esiintyminen taloudellisesti toimeliailla alueilla, kuten tervakaupan vaurastuttamalla Pohjanmaalla, olisi saanut henkistä taustaansa osittain myös varhaiskapitalismin mentaliteetista. Vaurastumistoiveita vaalivat ihmiset alkoivat pelätä kateellisia ja vahingoittamishaluisia tai hyvinvointia varastavia noitia.
Noitavainot Suomessa > Noitasapattiteoriat

Suomalaisessa kansanperinteessä tunnetaan tarinoita maahisten ja vuorten asukkaiden kanssa tehdyistä sopimuksista sekä ”vaihdokkaista” eli paholaisen ottamista lapsista. Myös vanhempaa perua oleva tarinat šamaanien sielumatkoista olivat tuskin kokonaan kadonneet 1500–1600-luvulla. Noitasapattiteoriat eivät kuitenkaan juurtuneet alueelle, ilmeisesti siksi, että lentomatkat sapattiin ja orgiat Saatanan kanssa olivat ilmeisesti vieraita kansanperinteelle. Ensimmäinen viittaus noitasapattiin löytyy vuodelta 1553, jolloin eräs mies sai sakot haukuttuaan toista ”vuoren ja paholaisen lapseksi”. Noitien lentomatkoista ensimmäiset maininnat ovat Pohjanmaalta vuosilta 1634–1656 ja 1647. Tuolloin kuitenkin Turun hovioikeus ja ilmeisesti myös piispa Isaacus Rothovius suhtautuivat asiaan epäillen.
Ainoastaan 8 prosenttia oikeudenkäynneistä käsitteli sapattiin lentäviä noitia. Edes kiihkeimpien vainojen aikana 1670–1680-luvuilla ne eivät nousseet merkittäväksi ilmiöksi. Suomessa ei aikakaudella ollut myöskään tarpeeksi voimakasta opillista auktoriteettia, jonka olisi onnistunut muokata uskomukset maahisista ja vuorenpeikoista yhtenäiseksi sapattiteoriaksi, vaikka Turun piispa Johannes Gezelius vanhempi yrittikin tätä. Hänen pyrkimyksiään haittasi kuitenkin jo se, että kenraalikuvernööri Pietari Brahe suhtautui noitavainoihin hyvin epäilevästi eikä tukenut piispan toimia. Länsi-Suomeen Ruotsista tulleet noitasapattitarinat jonkin verran vaikuttivat, mutta Itä-Suomessa lentäviä noitia ei esiintynyt.
Noitavainot Suomessa > Taikuusoikeudenkäynnit

Suomessa taikuussyytökset alkoivat lisääntyä 1660-luvulla, 50 vuotta myöhemmin kuin Ruotsissa. Vaikka voidaan olettaa, että kyseessä oli yleinen alueen oikeustavan muutos, asiasta ei ole löydetty mitään yksiselitteistä säädöstä. Vaikka myös luterilainen puhdasoppisuus oli saanut tiukimman muotonsa vuoteen 1660-mennessä ja monet uskonsäännöt oli tehty ehdottomiksi, ei tälläkään ole voitu osoittaa olleen suoraa yhteyttä taikuusoikeudenkäyntien lisääntymiseen. Kuitenkin uskonnollinen kurinpito Suomessa lisääntyi Gezelius vanhemman tullessa piispaksi samaan aikaan, ja on oletettavaa, että yhtenä vaikuttavana tekijänä olisi ollut kirkollisen ja maallisen vallan lähentynyt yhteistyö. Tästä osoituksena on myös se, että 1660-luvun jälkeen Ala-Satakunnassa ja Pohjois-Pohjanmaalla syytteitä esittivät aikaisempaa useammin nimismiehet.
Taikuudesta, toisin kuin vahingoittavasta noituudesta, oikeusprosessin aloitti tavallisesti valtion virkamies: pappi, kruununvouti tai nimismies. Taikuusoikeudenkäynneissä oli myös useimmiten useita syytettyjä. Tämä johtui osittain siitä, että syytteeseen joutuivat esimerkiksi taialla parantajan lisäksi tältä apua hakeneet ihmiset. Taikuus tuli tavallisesti ilmi pappien tarkastusmatkoilla, juoruista tai ilmiannoista. Joskus myös taikuusjutut alkoivat riitojen vuoksi, kun riitaantuneet ihmiset antoivat toisiaan ilmi esivallalle. Siten myöskään taikuusoikeudenkäynnit eivät olleet yksinomaan esivallan toimeenpanemia vanhojen tapojen ja uskomuksien vainoja. Vaikka taikuusprosessit eivät olisi voineet syntyä ilman esivallan toimeenpanemaa oikeuskäytännön muutosta ja kontrollipolitiikkaa, osallistuivat yksityiset kyläläiset niihin ainakin osittain henkilökohtaisten motiiviensa vuoksi. Kirkon pyrkimys taikauskoisten tapojen ja uskomusten hävittämiseen oli osa uutta laajempaa ja ankarampaa uskontopolitiikkaa ja valtion tiukempaa alamaisten arkipäivän kontrollia. Esivalta pyrki saamaan maaseutuväestön tiukemmin kunnioittamaan lakia ja järjestystä. Uskonnollisen suvaitsemattomuus oli sekin osa aikakauden murrosta kohti uutta keskusjohtoisempaa valtiota ja taloudellis-sosiaalisia muutoksia.
Noitavainot Suomessa > Varhaiset noitaoikeudenkäynnit

Noitaoikeudenkäyntejä alettiin järjestää Suomen alueella 1500-luvun puolivälissä, lähes sata vuotta myöhemmin kuin Keski-Euroopassa. Tällöin oikeudenkäynnit keskittyivät pääasiassa Varsinais-Suomeen, Ala-Satakuntaan ja ruotsinkieliselle Pohjanmaalle. 1500-luvulla syytteitä nostettiin pääasiassa noituudella vahingoittamisesta tai ne olivat luonteeltaan kunnianloukkauksenomaisia. Kuolemantuomioita julistettiin vuosisadan aikana toistakymmentä, ja ne pantiin myös käytäntöön useammin kuin 1600-luvulla. 1500-luvun loppupuolella syytteet vähenivät ilmeisesti ulkoisten, kuten 25-vuotisen sodan, ja sisäisten levottomuuksien, kuten nuijasodan, vuoksi. 1600-luvun alussa syyteitä oli vähän ja ne yleistyivät uudelleen vasta vuosisadan puolivälissä.
Noitavainot Suomessa > Noitaoikeudenkäyntien huippukausi

Ensimmäiset laajamittaiset oikeudenkäynnit käytiin Länsi-Suomessa vuosina 1649–1665, jolloin lukuisia kerjäläisiä syytettiin uhriensa kuoleman aiheuttamisesta noituuden avulla, ja he saivat kuolemantuomion. Turun hovioikeus kuitenkin muutti kuolemantuomiot raskaiksi sakoiksi, ruoskinnaksi ja karkotukseksi. Karkotuksia ei toteutettu, vaan syytetyt jäivät asumaan vanhoihin seurakuntiinsa.
Noituus säilyi Suomessa yleisimpänä syytteenä aina 1680-luvulle asti. 1670-luvulla taikuudesta tuli yleisin oikeudenkäyntiperuste, ja erityisesti esivallan naisia vastaan ajamat taikuussyytteet yleistyivät. Suomessa vain vainojen huippuvaiheessa 1670–1680-luvuilla oikeus sai käsiteltäväksi noitasapatti- ja paholaisenpalvontasyytöksiä. Noitasapattioikeudenkäynneissä oli yhteensä vain vajaat sata syytettyä. Noitasapattioikeudenkäynnit hävisivät nopeasti, ja jo 1680-luvulla tuomioistuimet jättivät huomioitta oikeudenkäynnin aikana esiin nousseet noitasapattisyytökset.
Pohjois-Pohjanmaalla ja Ala-Satakunnassa noitaoikeudenkäyntien perustyypiksi muodostui 1660-luvun jälkeen oikeudenkäynti taikuudesta syytettyjä naisia vastaan. Molemmilla alueilla syyttäjänä toimi yleensä esivalta, ja syytteenä oli parantavien ja onnea tuottavien loitsujen lausuminen. Taikoja tehneet naiset saivat rangaistuksena pääsääntöisesti sakkoja.
Viipurin Karjalassa noituusprosessit erosivat oleellisesti länsisuomalaisesta mallista. Alueella syyttäjinä toimivat tavallisesti yksityiset henkilöt, ja syytteenä oli vahingoittava noituus. Karjalassa noituusprosessien määrä kasvoi huomattavasti 1680-luvun alkuvuosien jälkeen, ja syytettynä oli yli 80 prosentissa tapauksista mies.
Kirjallisuutta

Eilola, Jari: Rajapinnoilla. Sallitun ja kielletyn määritteleminen 1600-luvun jälkipuoliskon noituus- ja taikuustapauksissa.  (Bibliotheca Historica 81)  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-550-5
Heikkinen, Antero: Noita- ja magiakäsityksiä ja -oikeudenkäyntejä Suomessa 1600-luvun jälkipuoliskolla (n. 1640–1712).  (Suomen Historiallisen Seuran tutkimuksia 78)  Suomen historiallinen seura, 1969.
Lappalainen, Mirkka: Pohjoisen noidat.  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-31255-0
Nenonen, Marko: Noitavainot Euroopassa – Myytin synty.  Atena Kustannus, 2006.  ISBN 951-796-438-2
Nenonen, Marko: Noitavainot Euroopassa – Paholaisen apuna.  Atena Kustannus, 2007.  ISBN 978-951-796-481-4
Virtanen, Leena: Noitanaisen älä anna elää – Tosikertomus noitavainosta Suomessa 1666–1671. WSOY, 2013. ISBN 978-951-0-39892-0.
Aiheesta muualla

Noituus, taikuus ja noitavainot Suomessa
Väitös: Noidat olivat uhka yhteisölle (Arkistoitu – Internet Archive)
A. H. Snellman: Noitien vaino Pohjanmaalla (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF)
Noitavainoista (Arkistoitu – Internet Archive) Tiimalasi 2/2013.
| n k Uskonnon historia Suomessa |
| --- | --- |
 Kristinuskon historia Suomessa  Ristiretket Suomeen  Herätysliikkeet  Puhdasoppisuuden aika  Uskonpuhdistus  Vastauskonpuhdistus  Noitavainot  Saamelainen muinaisusko  Suomalainen muinaisusko 
Rembrandt: Mooses ja laintaulut, 1659.
Noidat lisäävät aineksia pataansa. Puuleikkaus vuodelta 1489.
Peukaloruuveja.
Johan Baptista van Uther: Juhana Herttua, 1582.
Noitasapatti. Saksalainen painokuva vuodelta 1668.
Noitia lentämässä noitasapattiin. Ranskalainen käsikirjoitus vuodelta 1451.
Isaacus Rothovius.
Johannes Gezelius vanhempi.
Nuorttitunturi

Nuorttitunturi, Nuortitunturi, on tunturi kohdassa, jossa Suomen ja Venäjän raja sekä Sallan ja Savukosken kunnanraja yhtyvät. Sen korkeus on 482 metriä.
Nuorttitunturi sijaitsee Värriön luonnonpuistossa.
Artur Tšerep-Spiridovitš

Arhur Tšerep-Spiridovitš ranskalaisessa postikortissa vuonna 1920.
Artjomi (Artur) Ivanovitš Tšerep-Spiridovitš (ven. Артёмий (Артур) Иванович Череп-Спиридович; 1858 – 22. lokakuuta 1926 New York, Yhdysvallat) oli venäläinen kreivi, joka muutti Yhdysvaltoihin lokakuun vallankumouksen jälkeen. Hän oli keisarillisen armeijan kenraali ja lojaali Venäjän valkoiselle armeijalle. Yhdysvalloissa hän edisti aktiivisesti panslavismia ja oli mukana venäläisen yhteisön kulttuuritoiminnassa ja ritarikunnissa. Tšerep-Spiridovitš tunnetaan kirjastaan Tainoje mirovoje pravitelstvo (Skrytaja ruka) (”Salainen maailmanhallitus (kätketty käsi)”), jossa hän väitti 300 juutalaisen suvun muodostavan suuren salaliiton. Tšerep-Spiridovitšin teokset ovat olleet kiisteltyjä ja niiden on usesti esitetty olevan mielikuvituksen tuotetta. Hän oli naimisissa ja hänelle syntyi kaksi poikaa. Kreivi kuoli vuonna 1926 hotellissa Staten Islandilla. Kuolinsyyksi on epäilty itsemurhaa. Hänet on haudattu Saint Maryn katolilaiselle hautausmaalle Richmondiin.
Tšerep-Spiridovitšin teoksista on suomeksi julkaistu yksi. Turun kansallis-mytologinen seura julkaisi vuonna 1983 Esteri ja Pirun tusina -nimisen vihkosen. Tekijäksi vihkoselle on nimetty Artenij Jv. Tsherep Spiridonovish. Teoksen julkaisun takana oli Pekka Siitoin.
Kirjallista tuotantoa

Na puti k poraženiju (1913)
Franko-Nemetski aljans i titanitšeskije sily (1914)
Kak spasti Angliju (1920)
Tainoje mirovoje pravitelstvo (Skrytaja ruka) (1926)