Daqin
Historia > Maantieteelliset kuvaukset Weilüe-teoksessa

Yu Huanin (noin 239–265) kirjoittamassa Weilüe -nimisessä tekstissä, joka on säilynyt Pei Songzhin vuonna 429 julkaisemassa teoksessa Kolmen valtakunnan kronikka, kuvaillaan Rooman valtakunnan itäisiä alueita ja varsinkin Egyptiä jo tarkemmin. Sinologi Friedrich Hirth käänsi 1800-luvulla tämän osuuden englannin kielelle yrittäen samalla tunnistaa siinä mainitut paikannimet. Jerome S. Arkenbergin vuonna 2000 tulkitsemana teksti kuuluu seuraavasti (suluissa olevat nimet ovat Hirthin ja Arkenbergin tulkintoja alkutekstissä olevista kiinankielisistä nimistä):
»Ennen T'iao-chihin (Babylonian) luultiin virheellisesti sijaitsevan Ta-ts'inin (Syyrian) länsipuolella; nykyisin sen kuitenkin tiedetään sijaitsevan Syyriasta itään. ... Ennen luultiin lisäksi virheellisesti, että Jo-shui (Kuollutmeri) olisi T'iao-chihin länsipuolella; nykyisin Jo-shuin uskotaan olevan Ta-ts'inin länsipuolella. Ennen luultiin virheellisesti, että paikka, jonne aurinko laskee, olisi kahdensadan päivän matkan päässä T'iao-chihistä länteen; nyttemmin on päästy lähelle auringon laskun paikkaa kulkemalla länteen Ta-ts'inistä. Ta-ts'inin maa, josta käytetään myös nimeä Li-kan (Syyria), on suuren meren (Intian valtameren) länsipuolella, Ar-hsin (Parthian) ja T'iai-chih'in länsipuolella. Ar-hsin rajalla sijaitsevasta Ar-kun kaupungista (Uruku, nykyinen Warka) voi matkustaa laivalla, ja kun meri on ylitetty, suotuisten tuulten vallitessa päästään Aelanaan (Eilatiin, Akabanlahden perukkaan) kahdessa kuukaudessa. Hitaiden tuulten vallitessa matka saattaa kestää kokonaisen vuodenkin, ja kun tuulta ei ole lainkaan, ehkä kolmekin vuotta. Tämä maa on meren länsipuolella, ja siitä käytetään yleensä nimeä Hai-hsi (Egypti). Siellä on joki (Niili), joka saa alkunsa maan länsipuolelta, sekä toinen suuri meri (Välimeri). Meren länsipuolella on kaupunki nimeltä Ali-san (Aleksandria). Ennen kuin siihen maahan saavutaan, on kuljettu suoraan pohjoiseen U-tanin kaupungista (Aden). Siitä lounaaseen on joki (Niili), jonka toisesta päästä toiseen pääsee laivalla yhdessä päivässä. Maa jakautuu kolmeen osaan (Niilin suisto, Heptanomis ja Thebaid). Ar-kun kaupungista suoraan pohjoiseen kulkemalla pääsee maitse meren pohjoispuolelle ja suoraan länteen kulkemalla meren länsipuolelle; ja jälleen suoraan etelään kulkemalla pääsee sinne. Ali-sanin kaupungista voi matkustaa laivalla jokea pitkin yhden päivän ja sen jälkeen kääntyä merta kohti ja kuuden päivän merimatkan jälkeen päästä tähän maahan. Maassa on kaikkiaan yli neljäsataa pienempää kaupunkia; sen laajuus on useita tuhansia li-yksiköitä kaikkiin ilmansuuntiin. Heidän kuninkaansa asunto on erään joen estuaarin rannalla (Antiokia, Oronteen varrella). He käyttävät kiveä kaupunkien muurien rakentamiseen. Tässä maassa kasvavia puita ovat pinjat, sypressi, huai (sofora?), tzu (jokin tyräkkilaji?), bambut, vihvilät, poppelit, pajut, wu-t'ung-puu, ja siellä kasvaa myös kaikenlaisia muita kasveja. Ihmiset kylvävät pelloille kaikenlaisia siemeniä. Heidän kotieläimiään ovat hevonen, aasi, muuli, kameli ja mulperisilkkitoukka. Siellä on monia taitureita, jotka voivat syöstä tulta suustaan, sitoa ja vapauttaa itsensä ja tanssia kahdenkymmenen pallon päällä. Massa ei ole pysyviä hallitsijoita, mutta kun epätavallinen onnettomuus kohtaa maata, he valitsevat kuninkaakseen jonkun ansioituneen miehen ja syrjäyttävät samalla vanhan kuninkaan, joka ei uskalla edes tuntea katkeruutta tämän päätöksen vuoksi. Ihmiset ovat pitkiä ja rehellisiä toimissaan, kuten han-kiinalaiset, mutta käyttävät vieraita pukuja. He nimittävät maataan toiseksi Toiseksi keskustan valtakunnaksi (viitannee Välimereen joka tunnettiin myös "Maan keskuksena").»
Weilüe mainitsee myös, että Daqinilla oli pienempiä "riippuvaisia" vasallivaltioita, joita siinä sanotaan olevan liian monia lueteltaviksi. Vain muutamia niistä mainitaan nimeltä kuten Ala-san (Aleksandria tai Charax-Spasinu, Lu-fen (Nikeforium), Ch'ieh-lan (Palmyra, Hsien-tu (Damaskos), Si-fu (Emesa) ja Hi-lat (Hira). Osa näistä viittaa mahdollisesti valtioihin, jotka Rooma väliaikaisesti valloitti roomalais-parthialaisissa sodissa vuosien 66 ja 217 välisenä aikana, jolloin esimerkiksi Rooman keisari Trajanus eteni Persianlahdelle saakka ja valloitti Characenen, jonka pääkaupunki oli Charax Spasinu. Weilüe ilmoittaa myös, millä etäisyydellä (kiinalaisina li-yksikköinä) ja missä suunnassa toisiinsa nähden nämä kaupungit sijaitsivat, ja Myöhemmän Han-dynastian kirjan tavoin sekin mainitsee myös Eufratin ylittäneen ponttonisillan ("lentävän sillan") roomalaisessa Zeugman kaupungissa (nykyisessä Turkissa).
Hirthin ja Arkenbergin mukaan Si-fu (kiin. 汜復) oli Emesa. John E. Hill väitti kuitenkin, että se olisi ollut Nabatean Petra, mihin viittaavat Weilüessa ilmoitetut suunnat ja etäisyydet Yuluosta (Al Karak)ista samoin kuin se seikka, että Petra tuli Rooman vallan alaisuuteen keisari Trajanuksen aikana vuonna 106. Vielä vakuuttavampana todisteena Hill piti sitä, että kiinan kielessä Si-fu tarkoittaa "joen haaraa, joka yhtyy takaisin päävirtaan" tai yksinkertaisemmin "uudelleen yhtyviä vesivirtoja". Hän on väittänyt tämän viittaavan vesisäiliöihin ja altaisiin, joiden avulla säädeltiin monien asutusten läpi kulkevien jokien tulvia sekä lähellä olevia uomia eli wadeja kuten Wadi Musaa ("Mookseksen laaksoa").