stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jani Kiviharju
Pelaajaura

Kiviharju oli TuTon kasvatti. Hän pelasi myöhemmät juniorivuotensa kuitenkin Turun Palloseurassa, jossa Kiviharju voitti A-nuorten SM-hopeaa vuosina 1993 ja 1994. Kaudella 1994–1995 hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä I-divisioonajoukkue Kiekko-67:ssä, jossa tulokaskausi toi 44 runkosarjaottelussa tehot 13+25=38, joilla Kiviharju voitti joukkueen sisäisen syöttöpörssin ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Arto Vuodin kanssa. Kaudella 1995–1996 hän voitti tehoilla 10+35=45 joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin.
Kaudeksi 1996–1997 Kiviharju siirtyi TPS:n SM-liigajoukkueeseen, jossa tulokaskausi toi 37 runkosarjaottelussa tehot 4+4=8 sekä viidessä playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kiviharju voitti TPS:ssä sittemmin myös Suomenmestaruuden vuosina 1999, 2000 ja 2001 sekä SM-hopeaa vuonna 2004. Hän jakoi viimeimpänä mainitun kevään pudotuspelien tehotilaston voiton joukkuetoverinsa Joni Liuksen ja Ilveksen Toni Dahlmanin kanssa lukemalla +7. Kiviharju teki SM-liigassa parhaillaan 22 tehopistettä kaudella 1999–2000. Hän muodosti 2000-luvun puolella tunnetun "rottaketjun" Mikko Rauteen ja Marco Tuokon kanssa. Kiviharju edusti TPS:ää myös EHL:ssä kausina 1996–1997, 1997–1998 ja 1999–2000 sekä Spengler Cupissa vuonna 2003.
Kausi 2004–2005 oli Kiviharjulle ensimmäinen Turun ulkopuolella; hän edusti Ranskan Ligue Magnusissa pelannutta Scorpions de Mulhousea, jossa Kiviharju voitti mestaruuden keväällä 2005. Elokuussa 2005 hän teki sopimuksen tanskalaisjoukkue EfB Ishockeyn kanssa. Kiviharju jakoi tehoilla 11+12=23 joukkueen sisäisen pistepörssin kolmannen sijan Sami Karjalaisen kanssa. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 2006.
11. helmikuuta 2012 Kiviharju vahvisti II-divisioonajoukkue Kuusamon Pallo-Karhuja ottelussa Sotkamon Kiekkoa vastaan. Ottelussa PaKaa vahvisti myös muita entisiä TPS-pelaajia; Kalle Sahlstedt, Tony Virta, Mikko Eloranta, Mika Suoraniemi sekä aiemmin kauden 2011–2012 aikana joukkueen pelaajavalmentajana toiminut Marko Kiprusoff. Vastaavanlainen II-divisioonaottelu, jossa oli mukana ex-TPS-pelaajia, järjestettiin PaKassa myös vuotta aiemmin.
Valmentajaura

Kiviharju on toiminut pelaajauransa jälkeen mm. TPS:n A-nuorten apuvalmentajana. Tammikuussa 2011 hän liittyi loppukaudeksi 2010–2011 Jukka Koivun johtamaan TPS:n SM-liigajoukkueen valmennustiimiin. Kiviharju liittyi TPS:n valmennustiimiin taas lokakuussa 2012 Juha Pajuojan apuvalmentajaksi loppukaudeksi 2012–2013.
Kiviharju ei valmentanut TPS-pestinsä jälkeen välillä missään, vaan piti kaksi välikautta. Hänet nimettiin taas TPS:n apuvalmentajaksi ja joukkueenjohtajaksi Ari-Pekka Selinin johtamaan valmennustiimiin kolmivuotisella sopimuksella kaudeksi 2015–2016. Kaudeksi 2017–2018 Kiviharju siirtyi C-junioreiden valmentajaksi ja 2018–2019 B-junioreiden valmentajaksi.
Jelena Rudkovskaja

| Mitalit> Naisten uinti.Maa:   Yhdistynyt joukkue. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten uinti.Maa:   Yhdistynyt joukkue. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten uinti.Maa:   Yhdistynyt joukkue. Olympialaiset  | Naisten uinti> Maa:   Yhdistynyt joukkue. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 100 m rintauinti |  |
|  Pronssia | Barcelona 1992 | 4 × 100 m sekauintiviesti |  |
Maa:   Neuvostoliitto
| EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Kultaa | Ateena 1991 | 100 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Ateena 1991 | 200 m rintauinti |  |
Maa:   Valko-Venäjä
|  Pronssia | Sheffield 1993 | 100 m rintauinti |  |
Jelena Grigorjevna Rudkovskaja (ven. Елена Григорьевна Рудковская, valkoven. Алена Рыгораўна Рудкоўская, Alena Ryhorauna Rudkouskaja; s. 21. huhtikuuta 1973) on valkovenäläinen entinen uimari ja olympiavoittaja. Hän edusti ennen kotimaansa itsenäistymistä Neuvostoliittoa sekä Itsenäisten valtioiden yhteisöä. Hän voitti olympiakultaa 100 metrin rintauinnista, sekä pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestistä Barcelonasta 1992. Lisäksi hän voitti urallaan kaksi Euroopan-mestaruutta sekä yhden pronssin.
Aiheesta muualla

Jelena Rudkovskaja Valko-Venäjän olympiakomitean sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Naisten 100 metrin rintauinnin olympiavoittajat
Jelena Ruzina

| Mitalit> Maa:   Yhdistynyt joukkue.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt joukkue.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdistynyt joukkue.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdistynyt joukkue> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | 4 × 400 m |  |
Maa:   Venäjä
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Stuttgart 1993 | 4 × 400 m |  |
Jelena Ivanovna Ruzina (ven. Елена Ивановна Рузина, s. 3. huhtikuuta 1964) on venäläinen entinen pikajuoksija. Ruzina juoksi pääasiassa pitkässä viestissä ja 400 metrin juoksussa. Ruzinan suurin saavutus on olympiakulta 4x400 metrin viestistä 1992 joukkueella Ljudmila Zhigalova, Olga Nazarova, ja Olga Bryzgina. MM-kisoista 1993 hän voitti hopeaa viestistä, ja kultaa sisäratojen MM-kisoista 1995.
Saavutukset

Olympiakulta 4 × 400 metriltä 1992
MM-hopea 4 × 400 metriltä 1993
Sisäratojen MM-kulta 4 × 400 metriltä 1995
Johan Meriluoto

| Johan Meriluoto |
| --- | --- |
 Johan Meriluoto Kalevan kisoissa 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1974 (ikä 50) Porvoo
Kansalaisuus:   Suomi
Yleisurheilija
Laji:  kolmiloikka
Seura:  Borgå Akilles
Valmentaja:  Åke Hilden Tuomas Sallinen Hannu Rautala
Ennätykset:  kolmiloikka: 16,95 (2000) pituushyppy: 738 (1997)
Johan Cristian Meriluoto (s. 22. maaliskuuta 1974 Porvoo) on suomalainen kolmiloikkaaja, joka edusti seuratasolla Borgå Akillesta. Hän saavutti  Kalevan kisoissa kaikkiaan kymmenen kulta- ja kolme hopeamitalia ja edusti Suomea yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa ja maailmanmestaruuskilpailuissa . Meriluoto lopetti aktiiviuransa vuonna 2008 . Häntä valmensivat Åke Hilden, Tuomas Sallinen ja Hannu Rautala.
Meriluoto voitti 1993 sisäratojen SM-kultaa kolmiloikassa tuloksella 15,95, joka oli sisäratojen alle 20-vuotiaiden Suomen-ennätys. Helmikuussa 1994 Meriluodon vasen akillesjänne katkesi nuorten SM-hallikisoissa. Hänen toivuttuaan tästä takaisin kilpailukuntoon (1995 huhtikuussa 16,53) hänen oikea akillesjänteensä katkesi Eurooppa-cupissa Turussa kesäkuussa 1995. Vuonna 1996 hän loikki Kalevan kisoissa hopealle tuloksella 16,05. Samana vuonna hän voitti Suomi–Ruotsi-maaottelun. Seuraavana vuonna hän voitti SM-kultaa loikittuaan 16,21. Hän uusi mestaruutensa Oulun Kalevan kisoissa 1998, jonka jälkeen hän edusti Suomea Budapestin EM-kisoissa. Meriluoto selviytyi EM-kisoissa finaaliin, jossa sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 16,84. Hän voitti samana vuonna myös Suomi–Ruotsi-maaottelun. Vuonna 1999 hän voitti jälleen Suomen-mestaruuden. Hän osallistui Sevillan MM-kisoihin, mutta karsiutui.
Meriluoto voitti SM-kultaa Lahden Kalevan kisoissa 2000 ja samana vuonna lajinsa Euroopan cupin I divisioonassa. Myös hänen ennätyksensä 16,95 on vuodelta 2000. Hänet valittiin myös Sydneyn olympiakisoihin, mutta kisamatka peruuntui rauhaskuumeen vuoksi. Seuraavana vuonna hän voitti SM-kultaa sisäratojen SM-kisoissa ja Kalevan kisoissa, jossa hänen voittotuloksensa oli liian kovassa myötätuulessa hypätty 17,04 . Edmontonin MM-kisoissa hän pääsi finaaliin, jossa sijoittui kymmenenneksi. Vuonna 2002 Meriluoto voitti jälleen sekä sisäratojen että ulkoratojen SM-kultaa. Vuonna 2003 hän voitti Kalevan kisat. Vuonna 2004 hän voitti Turkissa Euroopan cupin I divisioonan tuloksella 16,68. Vuonna 2005 hän voitti kultaa sisäratojen SM-kisoissa ja Porin Kalevan kisoissa. Hänet valittiin samana vuonna Suomen joukkueeseen Helsingin MM-kisoihin, joissa hän karsiutui. Kauden lopussa hän voitti Suomi–Ruotsi-maaottelun. Kaudella 2006 Meriluoto voitti SM-kultaa sisäradoilla sekä Jyväskylän Kalevan kisoissa. Kaudella 2007 Meriluoto voitti kymmenennen Suomen mestaruutensa Lappeenrannan Kalevan kisoissa. Tampereen Kalevan kisoissa 2008 hän sijoittui hopealle.
Meriluoto on kolmiloikassa Suomen kaikkien aikojen ulkoratojen tilastossa kolmantena sekä sisäratojen tilastossa toisena.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 11,00 (1996)
200 metrin juoksu: 23,1 (1991)
300 metrin juoksu: 39,06 (1990)
110 metrin aitajuoksu: 15,44 (1991)
Korkeushyppy: 201 (1992)
Pituushyppy: 738 (1997)
Kolmiloikka: 16,95 (2000) 17,04w (2001) 16,75i (2001)
Japan Tobacco

| Japan Tobacco |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  TYO: 2914
Markkina-arvo:  66,4 mrd. USD (5/2017)
ISIN:  JP3726800000
Perustettu:  1985
Toimitusjohtaja:  Mitsuomi Koizumi
Puheenjohtaja:  Yasutake Tango
Kotipaikka:  2-1, Toranomon 2-chome, Minato-ku, Tokio 105-8422, Japani
Liikevaihto:   19,73 mrd. USD (2016)
Liikevoitto:   3,88 mrd. USD (2016)
Henkilöstö:  44 667
Kotisivu:  www.jti.co.jp
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Japan Tobacco on suuri japanilainen tupakkayhtiö. Yrityksen liikevaihto oli noin 19,7 miljardia ja liikevoitto noin 3,9 miljardia USD vuonna 2016. Konserniyhtiön palveluksessa oli noin 44 600 henkeä. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Tokion Minaton kaupunginosassa.
Japan Tobaccon Mevius-tupakkamyymälä.
Hope on eräs Japan Tobaccon tuotemerkki kotimaansa markkinoille.
Yhtiön pääkonttori Tokion Minatossa.
Talousjulkaisu Forbesin vuoden 2017 Forbes Global 2000 -listalla Japan Tobacco oli maailmanlaajuisesti 219. sijalla ja samalla Japanin 17. suurin julkisesti noteerattu yritys (osakkeiden markkina-arvo yhteensä 66,4 mrd. USD toukokuussa 2017).
Japan Tobacco jakaa liiketoimintansa kuuteen eri segmenttiin seuraavasti: kotimaan tupakka, kansainvälinen tupakka, farmaseuttinen, virvoitusjuoma, ruokajaloste ja muut liiketoiminta. Maaliskuun 2014 lopussa konserniyhtiöön kuului 218 tytäryritystä ja 13 muuta yritystä (associated companies). Japan Tobaccolla on savuketehtaita tai muuta liiketoimintaa kuten hypermarkettaja Japanin lisäksi useissa maissa, kuten Kanadassa, Valko-Venäjällä, Venäjällä.
Yhtiön omia tai edustamia savukebrändejä ovat esimerkiksi Benson & Hedges (B&H), Camel, Glamour, Hope, LD (lyhenne Liggett Ducat, merkin alullepanijasta, JT Internationalin savukemerkki, saavuttanut suosiota esim. Venäjällä), Mevius (aiempi Mild Seven), Natural American Spirit, Peace, Pianissimo, Seven Stars, Silk Cut, Sobranie, ja Winston. Vuodesta 2007 Japan Tobacco on omistanut  brittiläisen Gallaher Group -tupakkayhtiön tuotemerkkeineen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japan Tobacco Wikimedia Commonsissa
Japan’s Changing Attitude to Smoking (2016.1.3) (englanniksi) (nippon.com)
Lucy Craft (2.1.2012) Japanese Smoking Culture Proves Hard To Snuff Out (englanniksi) (npr.org)
Smoking in Japan (englanniksi) (factsanddetails.com)
Japan Tobacco Inc and Japan Tobacco International (2011, pdf) (englanniksi) (tobaccofreekids.org)
Jerry Adler (huuliharpisti)

Hilliard Gerald ”Jerry” Adler (30. lokakuuta 1918 Baltimore, Maryland, Yhdysvallat – 13. maaliskuuta 2010 Ellenton, Florida) oli yhdysvaltalainen huuliharpisti, jonka musiikki on tullut tunnetuksi useiden elokuvien ääniraidoilta. Hänen isoveljensä Larry Adler oli myös tunnettu huuliharpisti.
Tausta

Hilliard Gerald Adler syntyi Baltimoressa. Hän voitti paikallisen teatterin kykykilpailun 13-vuotiaana. Hänen Larry-veljensä oli voittanut saman kilpailun viisi vuotta aiemmin samalla kappaleella, Beethovenin G-duuri Menuetilla. Palkinnon ansiosta Adler sai esiintyä teatterin vetonaulan, Red Skeltonin kanssa viikon ajan. Joitakin vuosia myöhemmin Manhattanilla Jerry Adler onnistui hankkimaan koe-esiintymisen Paul Whitemanille ja alkoi pian soittaa hänen orkesterinsa mukana Palacessa.
Soolouransa alun jälkeen hän värväytyi armeijaan, jossa hänet sijoitettiin viihdytysjoukkoihin Santa Anaan, Kaliforniaan. Hän esiintyi Moss Hartin Broadway-tuotannossa nimeltä Winged Victory, joka kertoi lentäjien koulutuksesta. Vuonna 1944 hän oli mukana myös näytelmän elokuvaversiossa, jonka ohjasi George Cukor. Innokkaana matkustamaan Adler liittyi vapaaehtoisena pieneen viihdytysryhmään nimeltä Winged Pigeons, joka kiersi viihdyttämässä amerikkalaisjoukkoja useilla Tyynenmeren saarilla sodan loppupuolella.
Ura

Larry-veljen omistautuessa klassiselle musiikille Jerry pysyi viihdemusiikin alueella. Hän oli kysytty huuliharpisti elokuvissa 1940-luvulta lähtien ja vielä koko 1960-luvun ajan. Adler esiintyy muun muassa elokuvien Shane, Sheriffi, Alamo, Komedia meistä ihmisistä, Maija Poppanen ja My Fair Lady ääniraidoilla.
Hän koulutti myös elokuvanäyttelijöitä, kuten James Stewartia, Van Johnsonia ja Kirk Douglasia, näyttelemään huuliharpunsoittoa oman soittonsa kuuluessa taustalla.
1950-luvun alusta lähtien Jerry Adler esiintyi vakituisesti risteilyaluksilla kymmenien vuosien ajan. 1980-luvulta lähtien hän esiintyi enimmäkseen Floridassa erilaisissa viihdeorkestereissa, jotka soittivat tavallisesti muun muassa George Gershwinin musiikkia.
Yksityiselämä

Adler avioitui vuonna 1947 Sylvia Gandelin kanssa, joka kuoli 1990. Hänen toinen vaimonsa Jean Ruppa kuoli 2009. Ensimmäisestä avioliitostaan hänellä oli poika ja tytär. Larry-veli kuoli vuonna 2001. Loppuelämänsä Adler asui Sarasotassa, Floridassa. Hän kuoli eturauhassyöpään.
Kirjallisuutta

Adlerin muistelmat nimeltä Living From Hand to Mouth julkaistiin vuonna 2005.
Johann Peter Salomon

Johann Peter Salomon
Johann Peter Salomon (kastettu Bonnissa 20. helmikuuta 1745 − 2. marraskuuta 1815 Lontoo) oli saksalaissyntyinen viulisti, säveltäjä, kapellimestari ja impressaari.[lähde? ]
Salomon toimi Bonnissa hoviorkesterin viulistina kunnes sai Kappelmeisterin viran  Preussin ruhtinas Heinrichin hovista. 1780-luvun alussa hän muutti Lontooseen, jossa hän toimi säveltäjänä ja jousikvartetossa viulistina. Salomon tunnetaan nykyisin parhaiten konserttien järjestäjänä ja impressaarina. Hän kutsui Joseph Haydnin Lontooseen kahdesti (1791–1792 ja 1794–1795). Salomonin uskotaan myös antaneen lisänimen Jupiter Wolfgang Amadeus Mozartin sinfonialle no. 41.[lähde? ]
Tanssi, senorita

| Tanssi, senorita> Down Argentine Way |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Irving Cummings
Käsikirjoittaja:   Darrell Ware  Karl Tunberg 
Perustuu:  Rian Jamesin ja Ralph Spencen tarinaan
Tuottaja:  Darryl F. Zanuck
Säveltäjä:  Cyril J. Mockridge
Kuvaaja:   Leon Shamroy  Ray Rennahan 
Leikkaaja:  Barbara McLean
Tuotantosuunnittelija:  Richard Day
Pukusuunnittelija:  Travis Banton
Pääosat:   Betty Grable  Don Ameche  Carmen Miranda 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 11. lokakuuta 1940  Suomi 4. lokakuuta 1942 
Kesto:  89 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tanssi, senorita (engl. Down Argentine Way) on Irving Cummingsin ohjaama yhdysvaltalainen Technicolorilla kuvattu musikaalikomediaelokuva vuodelta 1940. Dramaattisen musikaalikomedian pääosissa ovat Betty Grable, Don Ameche ja Carmen Miranda. Tanssi, senorita kertoo amerikkalaisen tytön lomamatkasta Etelä-Amerikkaan, missä häntä kohtaa rakkaus ja hevoskilpailut.
Tanssi, senorita perustuu samannimiseen Rian Jamesin ja Ralph Spencein kirjoittamaan tarinaan, josta Darrell Ware ja Karl Tunberg laativat käsikirjoituksen. 20th Century Fox -studio tuotti elokuvan.
Tanssi, senorita sai kotimaan ensi-iltansa 11. lokakuuta vuonna 1940; Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 4. lokakuuta vuonna 1942. Tanssi, senorita oli vuoden 1940 yksi suurimmista arvostelu- ja kassamenestyksistä; 20th Century Foxin menestynein. Myös toinen Grablen vuoden 1940 elokuva, Kadun sävelmä, menestyi loistavasti lippuluukuilla; elokuva pääsi vuoden menestyneimpien elokuvien sijalle 13 ja oli 20th Century Foxin kolmanneksi menestynein elokuva. Tanssi, senorita teki Grablesta suuren tähden; tästä elokuvasta alkoi hänen ”kassamagneettikuningatar” -aikakautensa Technicolor-musikaaleissa, joka kesti aina 1950-luvulle. Tanssi, senorita oli myös Carmen Mirandan ensimmäinen yhdysvaltalainen elokuva.
Tanssi, senorita sai vuonna 1941 kolme Oscar-ehdokkuutta parhaasta laulusta ("Down Argentine Way", Harry Warren ja Mack Gordon), parhaasta lavastuksesta (värielokuva) (Richard Day ja Joseph C. Wright) ja parhaasta kuvauksesta (Leon Shamroy ja Ray Rennahan).
Tanssi, senorita on julkaistu kahdesti DVD:lle: ensimmäisen kerran 17. huhtikuuta vuonna 2006 ja toisen kerran samana vuonna 13. kesäkuuta.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Don Ameche  | … |  Ricardo Quintana   |
|  Betty Grable  | … |  Glenda Crawford   |
|  Carmen Miranda  | … |  omana itsenään   |
|  Charlotte Greenwood  | … |  Binnie Crawford   |
|  J. Carrol Naish  | … |  Casiano   |
|  Henry Stephenson  | … |  Don Diego Quintana   |
|  Kay Aldridge  | … |  Helen Carson   |
|  Leonid Kinskey  | … |  Tito Acuna   |
|  Chrispin Martin  | … |  Esteban   |
|  Robert Conway  | … |  Jimmy Blake   |
|  Gregory Gaye  | … |  Sebastian   |
|  Bobby Stone  | … |  Panchito   |
|  Charles Judels  | … |  tohtori Arturo Padilla   |
|  Fayard Nicholas  | … |  Erikoisalatanssija (nimellä The Nicholas Brothers)   |
|  Harold Nicholas  | … |  Erikoisalatanssija (nimellä The Nicholas Brothers)   |
Oscar-ehdokkuudet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Palkinto | Kategoria | Kenelle | Mistä |
| 1941 | Oscar-palkinto | Paras laulu | Harry Warren (musiikki) Mack Gordon (sanat) | Laulusta "Down Argentine Way" |
| 1941 | Oscar-palkinto | Paras lavastus (värielokuva) | Richard Day Joseph C. Wright | – |
| 1941 | Oscar-palkinto | Paras kuvaus (värielokuva) | Leon Shamroy Ray Rennahan | – |
Soundtrack

”Bambu Bambu”
”Down Argentina Way”
”Mamãe Eu Quero”
”Nenita”
”Sing to Your Señorita”
”Two Dreams Met”
”South American Way”
Aiheesta muualla

Tanssi, senorita Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tanssi, senorita Elonet.
Tanssi, senorita AllMoviessa. (englanniksi)
Down Argentine Way (1940). Turner Classic Movies. Arkistoitu 2.9.2016. (englanniksi)
Johann Rall

| Johann Gottlieb Rall |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1725–1726
Kuollut: 27. joulukuuta 1776 Trenton, New Jersey,  Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Saksa
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  Eversti
Johann Gottlieb Rall (1725–1726 – 27. joulukuuta 1776 Trenton, Yhdysvallat) oli saksalainen eversti. Hänet tunnetaan parhaiten Trentonin taistelusta, jossa hän komensi saksalaista ammattisotilaista koostuvaa rykmenttiä Yhdysvaltain kenraalin George Washingtonin joukkoja vastaan. Rallin joukot joutuivat perääntymään ja perääntyessään Rall sai osuman muskettikuulasta. Hän kuoli myöhemmin saamiinsa vammoihin.[lähde? ]
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Joakim Pirinen

Pirinen Göteborgin kirjamessuilla syksyllä 2010.
Joakim Pirinen (s. 28. toukokuuta 1961) on suomensukuinen ruotsalainen sarjakuvapiirtäjä, taiteilija, näytelmäkirjailija ja runoilija. Pirinen asuu ja vaikuttaa Tukholmassa. Kaikissa Pirisen sarjakuvissa hallitsevana ympäristönä on kansankodin pääkaupunki Tukholma mustasävyisenä ja unenomaisena.
Pirisen ensimmäinen sarjakuva-albumi Myrsky hiekkalaatikossa ilmestyi 1986 mutta läpimurtosarjakuva oli seuraavana vuonna ilmestynyt Sokeri-Sakari -albumi (ruotsiksi Socker-Conny). Lihava ja säännöistä piittaamaton raitapipopää ihastutti myös näytelmäversiona.
George Herrimanin (Krazy Kat) lisäksi Pirisen sarjakuvasuosikkeja ovat Winsor McCay (Pikku Nemo) ja ruotsalainen Oskar Andersson. Juuri Anderssonin tummasävyinen huumori inspiroi Piristä hänen luodessaan Sokeri-Sakarin hahmon.
Pirinen piti 1980-luvun lopulta alkaen 12 vuoden tauon sarjakuvien tekemisestä ja keskittyi muihin töihin. Vuonna 2001 Pirinen kuitenkin palasi sarjakuvan maailmaan vakuuttavasti teoksella Meitä kustaan silmään. Vanhat hahmot jatkavat ja jo avaussarjassa seikkailee Sokeri-Sakarin menestyvä veli Kulli-Iivari ja myös vanhentunut ja rappeutunut Sokeri-Sakari vilahtaa tarinassa. Tarinat jatkuvat vähintäänkin yhtä yhteiskuntakriittisesti kuin ennenkin.
Pirinen on käynyt Suomessa useita kertoja ja ollut myös esimerkiksi vieraana Kemin sarjakuvapäivillä vuonna 1986 ja Helsingin sarjakuvafestivaaleilla vuosina 2001 ja 2003.
Pirisen ensimmäinen proosateos oli vuonna 2001 ilmestynyt Den svenska apan. Hän on myös kuvataiteilija ja hänellä on ollut näyttely Moderna Museetissa 1992. Pirinen on ollut ahkera myös dramaatikkona ja kirjoittanut näytelmätrilogian Familjen Bra.
Pirisen Kvarteret Kniven esitettiin Viirus-teatterissa Helsingissä vuonna 1994. Sen ohjasi Arn-Henrik Blomqvist ja visuaalisesta suunnittelusta vastasi Mimmi Resmanin.
Suomennetut sarjakuvat

Myrsky hiekkalaatikossa (1986), Suuri Kurpitsa
Sokeri-Sakari (1987), Jalava
Kaasua, komisario Likanen (1988), Jalava
Söin kaikki Venäjän värit (1994), Suuri Kurpitsa
Meitä kustaan silmään (2001), Suuri Kurpitsa
Myrsky hiekkalaatikossa.  (Käännös: Reija Nieminen, Jussi Karjalainen, Pauli Kallio)  Suuri kurpitsa, 2002.  ISBN 952-9887-37-X.
Sokeri-Sakari.  ((Socker-Conny, 1985.) Käännös: Jukka Heiskanen. Täydennetty painos)  Suuri kurpitsa, 2003.  ISBN 952-9887-38-8.
Kalmasen herrasväen aviopulmat.  (Käännös: Ilkka U. Pesämaa.)  Suuri Kurpitsa, 2009.  ISBN 978-952-9887-62-0.
Komisario Neliön välähdys.  (Kommissarie Kvadrat, 2014)  Suuri Kurpitsa, 2015.  ISBN 978-952-9887-97-2.
Jan Kjærstad

Jan Kjærstad
Jan Kjærstad (s. 6. maaliskuuta 1953 Oslo, Norja) on norjalainen kirjailija.
Kjærstadin esikoisteos on 1980 ilmestynyt novellikokoelma Kloden dreier stille rundt. Hän on suorittanut teologian kandidaatin tutkinnon. Vuonna 2001 Kjærstad sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon romaanista Upptäckaren, joka on tv-kasvo Jonas Wergelandista kertovan trilogian viimeinen osa. Dagens Nyheterin kriitikko Thomas Götselius toteaa arviossaan, että ”on olemassa hyvä kaunokirjailija, ja hänen nimensä on Jan Kjærstad ja hän on kotoisin Norjasta”.
Teokset

Kloden dreier stille rundt – novelleja (1980)
Speil –  romaani (1982)
Homo Falsus eller det perfekte mord –  romaani (1984)
Det store eventyret –  romaani (1987)
Menneskets matrise –  esseitä (1989)
Jakten på de skjulte vaffelhjertene –  kuvakirja (1989) (kuvitus Vivian Zahl Olsen)
Rand –  romaani (1990)
Antropologens konstruksjon –  esseitä (1992)
Forføreren –  romaani (1993)
Hos Sheherasad, fantasiens dronning –  kuvakirja (1995) (kuvitus  Judith Allan)
Erobreren –  romaani (1996) kuvakirja
Menneskets felt –  esseitä (1997)
Oppdageren –  romaani (1999)
Tegn til kjærlighet –  romaani (2002)
Konspiratorisk skjønnhet –  esseitä (2003)
Menneskets nett –  esseitä (2004)
Kongen av Europa –  romaani (2005)
Jeg er brødrene Walker –  romaani (2008)
Teokset > Suomennetut teokset

Homo Falsus, eli, Täydellinen murha, suomentanut Juhani Koskinen. WSOY, 1991 alkuteos: Homo Falsus, eller, Det perfekte mord
Rakkauden merkit, suomentanut Veijo Kiuru. WSOY, 2003. alkureos: Tegn til kjærlighet
Viettelijä, suomentanut Veijo Kiuru. WSOY, 2007 alkuteos: Forføreren (trilogian ensimmäinen osa)
Palkinnot ja tunnustukset

Norjan kriitikkojen palkinto teoksesta Homo Falsus
Aschehougpriset, 1993
Henrik Steffens -palkinto 1998
Doblougska priset 2000
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 2001 Oppdageren