Tutkimusmatkat Etelämantereelle
Moottoreiden aika Etelänavalla

Moottoreiden ajan alkuun mennessä Etelämantereen muoto oli suureksi osaksi selvinnyt, vaikka sisämaa oli laajalti kartoittamatta ja osa rannikostakin meritse.
Vuonna 1928 australialainen Hubert Wilkins nousi 20 minuutiksi ilmaan Antarktiksen yllä ja kartoitti seuraavilla lennoillaan 200 000 neliökilometrin alueen. Samana vuonna yhdysvaltalainen upseeri Richard E. Byrd saapui Etelämantereelle ja perusti suuren tutkimusaseman Little American Valaslahteen. Byrd lensi lentokoneella navan yli 29. marraskuuta. Tällä retkellä Byrd kuljetutti tavaroita enimmäkseen koiravaljakoin, mukana ollut lumiauto ei toiminut. Byrd oli etelänavan tutkimuksen uranuurtajia. Lentokoneet olivat hyödyllisiä laajojen alueiden kartoittamisessa.
Vuonna 1934 Byrdin toisella etelänaparetkellä toimivat ensimmäiset moottoroidut kiinteää pintaa kulkevat ajoneuvot Etelämantereella. Citroen-traktorit toimivat jopa kylmemmässä kuin mitä koirat kestivät, mutta halkeamavyöhykkeiden yli niillä ei voitu kulkea. Niinpä koiravaljakoilla oli yhä paikkansa. Myös mukana olleet Clectrac-traktorit toimivat lyhyemmillä matkoilla. Byrd talvehti napayön yli Advance Base -nimisellä sääasemalla. Siellä häkäkaasu, joka virtasi ulos kaasu-uunista, aiheutti Byrdille vakavaa sairautta ennen kuin asia huomattiin. Byrdin retkillä sattui tapahtumia, joissa koneisiin tuli moottorivikoja ja miehiä jouduttiin hakemaan toisilla lentokoneilla pois kaukaa.
Vuonna 1934 tehtiin sopimus Etelämantereen jaosta, mitä muun muassa Saksa ja Neuvostoliitto eivät myöhemmin hyväksyneet. Amerikkalaiset eivät ole koskaan esittäneet vaatimuksia etelämantereeseen.
Lincoln Ellsworth lensi mantereen yli 1935. Huonon sään takia jouduttiin tekemään välilaskuja ja viipymään yhdessä kohtaa noin kaksi viikkoa. Viimeisen välilaskun jälkeen jouduttiin taivaltamaan jonkin matkaa jalan.
1935 englantilaisen John Rymillin retkikunta Etelämantereelle.
Saksalainen Alfred Ritscher johti valaanpyyntiasemien perustamiseen tähtäävää retkeä Kuningatar Maudin maalle 1938. Tarkoitus oli lisätä Saksan valaanrasvan tuotantoa. Saksalaiset kutsuivat aluetta Uudeksi Schwabenlandiksi Etelä-Saksan maakunnan mukaan. Retkikunta nousi maihin 1939, perusti mökin tukikohdaksi ja lensi kahdella lentiveneellä ainakin 300 000 km2 laajuisen alueen yllä, ottaen jonkun verran vasta sodan jälkeen julkaistuja ilmakuvia.
Vuosina 1946–1947 Yhdysvallat teki Byrdin johdolla suuren laivaston operaation nimeltä "High Jump" Etelämantereelle, johon osallistui muun muassa 12 laivaa. Operaatio kohdistui kolmelle seuduille, yhden haaran tukikohta Little America. Yksi laiva upposi retkellä, ja kolme miestä kuoli silloin. Laajoja rannikkoalueita kartoitettiin. Seuraavana vuonna operaatio jatkui toisen komentajan johdolla nimellä "Operation Windmill" 1947–1948.
Yhdysvaltalainen Finn Ronne johti 1947–1948 yksityisrahoitteista RARE-retkeä, joka kartoitti Wedellinmeren ympäristöä, lähinnä Palmerin maata, mutta yksi retki ulottui kauas Ronnen lauttajäälle asti.
Norjalaisen John Giaverin johtama brittiläis-norjalais-ruotsalainen tutkimusretkikunta teki geologisia, jäätikkötieteellisiä ja topografisia tutkimuksia sekä kartoitti ilmakuvauslennoilla Kuningatar Maudin maalta talvehtien rakentamassaan mäkissä Maudheimissa 1949–1952. Näin ollen vuonna 1950 Etelämentereen muoto oli kartoitettu, mutta sisämaassa oli laajoja kartoittamattomia alueita.
Ranskalaiset perustivat Etelämantereen rannikolle pienen tutkimusaseman nimeltä Port-Martin 1950. Se paloi 1952, lumimyrsky esti sammutuksen. Onneksi yksikään ei kuollut tai vammautunut. Ranskalaisten täytyi rakentaa uusi asema 62 km:n päähän länteen 1956. Se nimettiin Dumont d'Urvillen tutkimusasemaksi.
Australialaiset perustivat ensimmäisen ympärivuotisen aseman Etelämantereelle 1954. Nykyäänkin suurin osa tutkimuksesta tehdään kesällä. Osasyy 1950-luvun tutkimusasemaryntäykseen olivat aluevaatimukset, joita oli esitetty jo 1930-luvulla.
Neuvostoliitto perusti Etelämantereelle monia tutkimusasemia vuosina 1955–1964. Neuvostoliitto tutki Etelämannerta toiseksi eniten Yhdysvaltain jälkeen. Venäläinen tutkimus kohdistui muun muassa mantereen itäosan jäätiköihin ja merieläimistöön.
Venäläisten ensimmäinen tutkimusretkikunta Antarktikselle kolmen laivan voimin, muun muassa jäänmurtajilla Ob ja Lena, Mihail Somovin johdolla tapahtui 1955. Ensimmäisen venäläisen aseman, Mirnyin perustaminen 1956 oli vaikeaa yli 20 m korkealle lauttajäälle, mutta onnistui. Myöhemmin sisämaahan perustettiin Pionerskajan asema.
12 maata lähetti tutkimusretkikuntia Antarktikselle vuosina 1956–1957. Tämä liittyi kansainväliseen geofysiikan vuoteen (IGY).
Yhdysvaltalaiset perustivat etelänavalle Amundsen-Scottin aseman 1956. Amiraali George J. Dufekin komentama "Que Sera Sera" -nimiseksi ristitty Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien R4D C-47 Skytrain laskeutui 31. lokakuuta 1956 etelänavalle onnistuneesti. Tämä oli osa operaatiota Deep Freeze II. Tammikuussa alettiin rakentaa tutkimusasemaa, joka tuli valmiiksi helmikuussa. John Tuckin ja Paul Siplen johtamana 16 laivaston miestä ja siviilitiedemiestä vietti asemalla kylmän, pimeän napayön yli. Lämpötila ulkona laski alimmillaan –71 °C:seen.
Venäläiset talvehtivat ensi kertaa Etelämantereen Pionerskaja-asemalla 1957. Vuosina 1956–1957 venäläiset perustivat monta asemaa ajaen traktorijunilla sisämaahan. Onnettomuuksia sattui, ja osa asemista ei tullut valmiiksi määräajoissa.. Etelänavalle ajettiin vuonna 1959 muun muassa Vostok I:n ja nykyisen Vostok-aseman kautta.
Brittiläisen kansainyhteisön Fuchsin ja Hillaryn retkikunta ylitti etelänavan traktoreilla 1957–1958. Englantilainen Vivian Fuchs matkusti ryhmineen Sno-Cateilla ja pienemmillä traktoreilla mantereen yli noin 3500 km:n matkan. Fuchs lähti Weddellinmeren rannalta vasta perustetulta Shackletonin asemalta. Samaan aikaan uusiseelantilainen Edmund Hillary lähti Rossinmeren laidalta yhdysvaltalaiselta McMurdon asemalta länteen nousten napaylängölle.
Etelänavalle oli jo lentoteitse perustettu yhdysvaltalainen tutkimusasema. Hillary, jonka tarkoitus oli vain perustaa napaylängölle varastoja, saapui traktoreillaan etelänavalle ensin ollen ensimmäinen pintaa pitkin moottoriajoneuvoila etelänavalle kulkenut matkaaja. Fuchs saapui jonkun ajan kuluttua, ja jatkoi matkaansa McMurdon asemalle asti, kun Hillary lensi yhdysvaltalaisella lentokoneella etelänavalta pois.
Vuosina 1957–1963 yhdysvaltalaiset ajoivat yhteensä 20 000 km traktoreilla Etelämantereen sisäosissa.
Venäläiset perustivat Etelämantereen mannerjäätikölle luoksepääsemättömyyden navan läheisyyteen Vostok-tutkimusaseman 1957. Itse luoksepääsemättömyyden navalla asuttiin vain vähän aikaa.
Vuonna 1950 Etelämantereesta oli tutkimatonta enää noin neljäsosa sisämaan mantereesta.
3. lokakuuta 1960 Mirnyissä syttyi tulipalo, jota ei kyetty sammuttamaan vedellä kovassa myrskyssä. Puolessa tunnissa paleltui kahdeksan venäläistä tiedemiestä kuoliaaksi.
Suomalaissyntyisen Yhdysvaltain armeijan majuri Antero Havolan johtama lumitraktoriretkikunta pääsi etelänavalle 1960–1961 kestäneellä retkellään 11. tammikuuta 1961 kello 05.00 zulu-aikaa. Matka oli vienyt 33 päivää ja 10 tuntia. Lumimyrskyt ja jään halkeamat olivat hidastaneet matkaa tuon 10 tuntia.
1950-luvulla perustettujen tutkimusasemien tavoite oli tieteellinen tutkimus, mutta myös luoda pohjaa aluevaatimuksille. Toistaiseksi valtioiden Etelämannerta koskevat aluevaatimukset on estetty sopimuksella, joka tehtiin kansainvälisen geofysiikan vuoden (IGY) jälkeen.
Vuonna 1968 Molodeznajasta tuli Mirnyin sijasta Neuvostoliiton Etelämantereen tutkimuksen keskus.
Suomi perusti vuonna 1988 Kuningatar Maudin maalle pienen Aboan tutkimusaseman, jota on käytetty vain kesäisin. Suomen ensimmäisen Etelämantereen tutkimusmatkan johtaja vuosina 1989–1990 oli sittemmin Merentutkimuslaitoksen pitkäaikaisena ylijohtajana toiminut Pentti Mälkki.
Vuoden 1991 uusi sopimus rauhoitti Antarktiksen tieteellisen tutkimuksen alle vielä 50 vuodeksi. Kaivostoiminta kiellettiin.
Vuonna 1993 norjalainen 20-vuotias Erling Kagge kulki ensimmäisenä yksin ilman huoltoa maanpintaa pitkin etelänavalle saapuen sinne 7. tammikuuta 1993. 1 400 km:n matka vei 50 päivää.
Vuosina 1992–1993 entinen SAS:n mies, kuuluisa seikkailija Ranulph Fiennes ja ravitsemustieteeseen erikoistunut tohtori Mike Stroud ylittivät 97 päivässä Antarktiksen kulkien 1 350 mailia 90 päivässä. Retki oli vaikea. Mantereen yli oli kuljettu, muttei Rossin lauttajään reunaan päästy, kun miehet nälkiintyivät ja paleltuivat. 95. päivänä oli pakko kutsua hakupartio avuksi. Retken lopussa miehet vihasivat toisiaan.
Norjalainen Boerge Ouslan ylitti ensimmäisenä Antarktiksen ilman huoltoa vuonna 1997, vetäen 180 kg:n painoista tarvikerekeä. Matka Berknerinsaarelta Scottin asemalle vei 64 päivää.
Kiina avasi Etelämantereen mannerjäätikön korkeimmalle ja luultavasti kylmimmälle kohdalle Dome A:han oman tutkimusaseman Kunlunin vuonna 2009.