stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Guardians of the Flame
Kokoonpano

David DeFeis - laulu, kosketinsoitin
Jack Starr - kitara
Joe O'Reilly - basso
Joey Ayvazian - rummut
Aiheesta muualla

Guardians of the Flame Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Guardians of the Flame Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Virgin Steele
| --- | --- |
Studioalbumit::   Virgin Steele  Guardians of the Flame'  Noble Savage  Age of Consent  Life Among the Ruins  The Marriage of Heaven and Hell Part I  The Marriage of Heaven and Hell Part II  Invictus  The House of Atreus Act I  The House of Atreus Act II  Visions of Eden  The Black Light Bacchanalia  Nocturnes of Hellfire & Damnation  Ghost Harvest - Vintage I - Black Wine for Mourning  Ghost Harvest - Vintage II - Black Wine for Mourning  Gothic Voodoo Anthems  The Passion of Dionysus 
Kokoelmat::   The Book of Burning  Hymns to Victory 
EP:t::  Magick Fire Music
Hans Gustaf Snellman

Hans Gustaf Wilhelm Snellman (28. syyskuuta 1910 Helsinki – 23. kesäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen asianajaja ja monien yritysten johdossa vaikuttanut asiantuntija.
Snellmanin vanhemmat olivat varatuomari, asianajaja Hannes Snellman ja Sara Wilhelmiina von Knorring. Hän tuli ylioppilaaksi Svenska Samskolanista 1932, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1938 ja sai varatuomarin arvon 1943. Snellman työskenteli isänsä asianajotoimistossa, jonka omistajaksi hän tuli 1942. Toimiston erikoisalaa oli alusta pitäen liikejuridiikka ja kansainvälinen kauppa. Snellmanin aikana toimisto menestyi ja laajeni huomattavasti. Liikejuristin kokemustaan Snellman hyödynsi useiden eri teollisuuden ja kaupan alan yritysten johtoelimissä. Suomen Asianajajaliiton hallituksen jäsen hän oli 1962–1970. Snellman toimi 1940–1952 Suomen Punaisen Ristin juristina, mistä tehtävästä hän päätyi marsalkka Mannerheimin henkilökohtaiseksi lakimieheksi. Hän hoiti myös Mannerheim-säätiötä, jolle marsalkka testamenttasi omaisuutensa, ensin säätiön sihteerinä ja asiamiehenä, sitten hallituksen jäsenenä ja lopulta puheenjohtajana. Mannerheimin koti muutettiin 1960-luvulla Snellmanin johdolla museoksi.
Snellman sai laamannin arvon 1982. Hän harrasti modernia maalaustaidetta ja oli Italian ystävä, joka muun muassa toimi Villa Lanten valtuuskunnan puheenjohtajana. Hän myös tutki lintuja ja metsästi. Snellmanin puoliso vuodesta 1941 oli Kitty Marghareta Hanell (1919–1970). Heidän poikansa Johan Gustaf Snellman jatkoi isänsä ja isoisänsä uralla samassa asianajotoimistossa.
Hanna Onufriew

Hanna Onufriew (s. 1992) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Liigassa Tikkurilan Palloseuran joukkueessa kausina 2009, 2010 ja 2016 yhteensä 55 ottelua ja tehnyt niissä neljä maalia. Kaudesta 2018 alkaen hän on edustanut Helsingin Palloseuraa, joka nousi kaudeksi 2021 Liigaan.  Onufriewin kasvattajaseura on Itä-Hakkilan Kilpa.
Maria Kekkonen

| Mariah> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Maria Kekkonen
Syntynyt: 15. joulukuuta 1976 (ikä 47)
Pornonäyttelijä
Taiteilijanimet:  Mariah Sensuel
Aktiivisena:  1996–2006
Siviilisääty:  Naimaton
Silmien väri:  Ruskea
Aiheesta muualla
IMDb
Maria Pauliina Kekkonen eli Mariah (s. 15. joulukuuta 1976 Helsinki) on entinen suomalainen pornonäyttelijä. Hän työskenteli noin kuusi kuukautta stripparina, ennen kuin alkoi pornonäyttelijäksi vuonna 1996. Hän lopetti pornotähden uran kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 2006. Kekkonen myös työskenteli Alastomissa uutisissa uutisankkurina Aluetelevisio-kanavalla. Kekkonen on myös käyttänyt taiteilijanimeä Mariah Sensuel kansainväliseen levitykseen tarkoitetuissa tuotannoissa.
Sittemmin Maria Kekkonen on työskennellyt tankotanssin opettajana.
Palkinnot

Hustler of Finland - Miss Hustler (2000)
Filmografia

Nordic Debutantes 2                (1997, Max's)
Mariah sensuel                     (1998, Kullervo Koivisto)
Amatööri 4                         (1998, Kullervo Koivisto)
Henry the Great & 3 Wicked Virgins (1998, Henry Saari)
Pige onani                         (1999, Dogma video)
Finish nights                      (2000, S.E.V.P)
Hot girls 10                       (2001, S.E.V.P)
Danish swingers                    (2001, S.E.V.P)
Mariana                            (2002, S.E.V.P)
Rocks that ass 20                  (2002, Sean Michaels)
Teeny Hunt vol 2                   (2003, Seventeen)
Hymypoika                     (2003)
Pornfolio Mariah                   (2004, Mariah production)
Pornfolio Saana                    (2004, Mariah production)
Filthy passion                     (1999, Mariah production)
Show time                          (Mariah production)
Truth or dare                      (Mariah production)
Highlights 2                       (S.E.V.P)
Total lesbian                      (S.E.V.P)
Erotic fuck world                  (Erotic world production)
Amateurs 3-4                       (Kullervo Koivisto)
Parkkipirkko Nelli                 (Kullervo Koivisto)
Sex reporter Finland               (SVD)
Club Extas                         (Razzel video)
Sluts of Scandinavia 2             (Razzel video)
XXX-pimuja skandinaviassa          (Razzel video)
150 Nordiska kaskader              (Max's)
Heja Finland                       (Max's)
Norden suger                       (Max's)
Nordisk bakvärk                    (Max's)
Nordiska nybörjare 6               (Max's)
Nordiska sötsaker                  (Max's)
Nordiska sötsaker 2                (Max's)
Solo 3                             (Max's)
Solo 4                             (Max's)
Super Max's magazine 9             (Max's)
Super Max's magazine 10            (Max's)
Super Max's magazine 11            (Max's)
Super Max's magazine 12            (Max's)
Supershow DVD Sampler              (Max's)
Finska Gigant                      (Max's)
Het så in i Norden                 (Max's)
Nordiska Sexeliten                 (Max's)
Maria la finlandesa                (Papillon films)
Vex Models Maria Vol 1             (Vex HC)
Dreamhouse for sale                (Eden)
Best of Mariah
Hard-on video magazine no. 1
Aiheesta muualla

Mariah Kekkonen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ex-aikuisviihdetähti tukee nyt seksuaalisesti ahdisteltuja. MTV3.fi 15.9.2010.
Martina Miceli

| Mitalit> Maa:   Italia.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Naisten vesipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ateena 2004 | Vesipallo |  |
| Uinnin maailmanmestaruuskilpailut  | Uinnin maailmanmestaruuskilpailut  | Uinnin maailmanmestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Perth 1998 | Vesipallo |  |
|  Kultaa | Fukuoka 2001 | Vesipallo |  |
|  Hopeaa | Barcelona 2003 | Vesipallo |  |
| Vesipallon Euroopan-mestaruuskilpailut  | Vesipallon Euroopan-mestaruuskilpailut  | Vesipallon Euroopan-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Prato 1999 | Vesipallo |  |
| FINA:n vesipallon maailmancup  | FINA:n vesipallon maailmancup  | FINA:n vesipallon maailmancup  |  |
|  Hopeaa | Tianjing 2006 | Vesipallo |  |
|  Pronssia | Winnipeg 1999 | Vesipallo |  |
Martina Miceli (s. 22. lokakuuta 1973 Rooma) on italialainen vesipalloilija. Hän kuului kultaa voittaneeseen joukkueeseen vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa. Vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä hän kuului kuudenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen.
Hans Hagerup Krag

| Hans Hagerup Krag |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. elokuuta 1829 Grong, Norja
Kuollut: 8. toukokuuta 1907 (77 vuotta) Kristiania, Norja
Ammatti:  insinööri, virkamies
Muut tiedot
Tunnustukset:  Pyhän Olavin ritarikunta
Hans Hagerup Krag (9. elokuuta 1829 Grong, Norja – 8. toukokuuta 1907 Kristiania, Norja) oli norjalainen insinööri ja Norjan tielaitoksen johtaja vuosina 1874–1903. Häntä pidetään yhtenä Norjan tieverkoston merkittävimmistä kehittäjistä. Krag oli myös mukana perustamassa Norjan matkailuyhdistystä ja kehittämässä Holmenkollenin ja Voksenkollenin alueita virkistyskohteiksi, mistä muistuttaa myös alueella sijaitseva muistopatsas.
Kragin muistopatsas (Gustav Lærum, 1909) Voksenkollveienin varrella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans Hagerup Krag Wikimedia Commonsissa
Martina Müller

Martina Müller voidaan tarkoittaa seuraavia ihmisiä:
Martina Müller (s. 1980), saksalainen jalkapalloilija.
Martina Müller (s. 1982), saksalainen tennispelaaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Martina Müller”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Maťo Homola

Maťo Homola vuonna 2022.
Maťo Homola (s. 19. heinäkuuta, 1994 Bratislava) on slovakialainen autourheilija. Hän kilpailee tällä hetkellä vakioautojen TCR Europe Touring Car Series -sarjassa.
Ura

Homola aloitti uransa European Touring Car Cup -sarjassa ja sijoittui toiseksi vuosina 2013-2014.
Vuonna 2016 Homola ajoi TCR International Series -sarjaa ja sijoittui sarjapisteissä viidenneksi. Vuonna 2017 hän jatkoi sarjassa ja oli 11:s. Lisäksi hän ajoi TCR BeNeLux Touring Car Championship ja TCR Middle East Series -sarjoissa. Vuonna 2018 Homola ajoi World Touring Car Cup -sarjassa, voitti yhden kilpailun ja sijoittui 18:ksi.
Vuodesta 2019 lähtien Homola on ajanut TCR Europe Touring Car Series -sarjassa.
Happy Together

Happy Together voi viitata:
Musiikki

”Happy Together”, The Turtlesin vuoden 1967 kappale
Happy Together, The Turtlesin vuoden 1967 albumi
Happy Together, Leningrad Cowboysin vuoden 1994 albumi
Happy Together, Twinsin vuoden 2002 albumi
Elokuva

Happy Together, vuoden 1989 yhdysvaltalainen elokuva
Happy Together, vuoden 1989 hongkongilainen elokuva
Happy Together, vuoden 1997 hongkongilainen elokuva
Happy Together, vuoden 2008 elokuva
Happy Together, vuoden 2018 eteläkorealainen elokuva
Televisio

Happy Together, vuoden 1999 eteläkorealainen televisiosarja
Happy Together, vuoden 2001 eteläkorealainen keskusteluohjelma
Happy Together, vuoden 2006 venäläinen televisiosarja
Happy Together, vuoden 2018 yhdysvaltalainen televisiosarja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Happy Together”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Mašina vremeni

Yhtyeen jäsenet tapaavat Dmitri Medvedevin.
Mašina vremeni (ven. Машина времени) on venäläinen yhtye, joka on uransa aikana kokeillut monia eri tyylilajeja bluesista hard rockiin. Vuonna 1969 Moskovassa perustetun kokoonpanon ainoa alkuperäinen jäsen on sen johtaja Andrei Makarevitš. Yhtyeen ensimmäisillä levytyksillä kuultiin coverversioita muun muassa Bob Dylanin ja The Mamas & the Papasin esittämistä kappaleista. Vuosi 1980 oli yhtyeen historian onnistunein. Silloin se sai olympialaisiin valmistautuvalta neuvostohallinnolta rohkaisua ja julkaisi optimistisen hitin "Povorot" (Käännekohta), joka oli listaykkösenä 18 kuukauden ajan. Vielä tämän jälkeen yhtyettä kuitenkin alettiin virallisesti paheksua, kunnes perestroikan aika 1980-luvun lopussa muutti tilanteen. Yhtye alkoi tehdä TV-esiintymisiä ja kiersi myös Yhdysvalloissa vuonna 1988.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Mašina vremeni jatkoi toimintaansa julkaisemalla säännöllisesti uusia albumeja ja pitämällä konsertteja suurille yleisöille. Koska yhtyeen jäsenistössä on tapahtunut runsaasti vaihdoksia, on myös sen tyyli vaihdellut paljon. Vaikutteita on saatu muun muassa venäläisten laulaja-lauluntekijöiden eli bardien perinteestä ja itämaisesta musiikista.
Aiheesta muualla

https://www.allmusic.com/artist/mashina-vremeni-mn0001995657/discography AllMusic: Yhtyeen diskografia] (englanniksi)
Martina Müller (jalkapalloilija)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Martina Müller |  Martina Müller |  Martina Müller |  |
Maa:   Saksa
Naisten jalkapallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | jalkapallo |  |
Martina Müller (s. 18. huhtikuuta 1980 Kassel) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hänen nykyinen seuransa on VfL Wolfsburg.
Müller pelasi Saksan maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa heinäkuussa 2000. Hän on ollut kahdesti mukana voittamassa Saksalle maailmanmestaruutta: Yhdysvalloissa 2003 loppuottelussa kaatui Ruotsi luvuin 2-1 ja Kiinassa 2007 Brasilia luvuin 2-0. Lisäksi hän oli voittamassa Euroopan-mestaruutta vuosina 2001 ja 2009 sekä saavuttamassa olympiapronssia Ateenassa 2004. Kaikkiaan hän on pelannut maajoukkueessa 101 ottelua ja tehnyt niissä 37 maalia.
Lockheed U-2

| Lockheed U-2 |
| --- | --- |
 Lockheed U-2R (Dragon Lady)
Tyyppi:  Strateginen tiedustelukone
Valmistaja:  Lockheed
Suunnittelija:  Clarence Johnson
Ensilento:  1. elokuuta 1955 (U-2A)
Tila:  Käytössä
Pääkäyttäjät:  Yhdysvaltain ilmavoimat
Lockheed U-2 on 1950-luvulla kehitetty yhdysvaltalainen tiedustelulentokone. Koneen pääsuunnittelijana toimi Lockheed-yhtiön Skunk Works -osaston johtaja Clarence ”Kelly” Johnson 1. joulukuuta 1954 alkaen Burbankissa, Kaliforniassa.
U-2 tunnetaan erityisesti kylmän sodan aikaisista CIA:n suorittamista vakoilulennoista Neuvostoliiton ilmatilassa 1950-luvun lopussa; U-2-kone kehitettiin nimenomaan tätä tehtävää varten.
U-2 on edelleen käytössä Yhdysvaltain ilmavoimissa versiona U-2S.
Salainen kehityshanke > Kylmä sota vaatii tietoa

Toisen maailmansodan jälkeen kylmän sodan alettua supervallat olivat hyvin epäluuloisia ja epätietoisia toistensa suhteen, varsinkin länsi sulkeutuneen itäblokin suhteen. Presidentti Eisenhower ja Yhdysvaltain johto olivat huolissaan Neuvostoliitosta; pelättiin muun muassa Pearl Harborin vuoden 1941 tapaista yllätyshyökkäystä.  Länsimaat olivat aloittaneet Neuvostoliiton ylilennot, muun muassa radiomajakkojen ja muiden kohteiden paikannukset. Neuvostoliittolaiset ampuivat alas useita koneita. Yhdysvaltain ilmavoimat käytti tiedustelutehtävissä 1950-luvulla erityisesti B-47-, ja B-29-, B-52-pommikoneiden tiedusteluversioita, yleensä rajoja pitkin suoritettuun tiedusteluun ja joskus sisämaassa erityisesti Siperiassa mahdollisesti sijaitsevien lentotukikohtien tiedusteluun.
Vuonna 1955 presidentti Eisenhower palasi Genevestä, missä Neuvostoliitto oli torjunut hänen Open skies -ehdotuksensa supervaltojen oikeudesta suorittaa ylilentoja toistensa ilmatilassa. Neuvostoliiton pääsihteeri Hruštšov hylkäsi ehdotuksen, joka hänen mielestään olisi ollut laillistettua vakoilua. 40 prosenttia Neuvostoliiton pinta-alasta oli tuolloin lentokieltoaluetta ulkomaalaisilta ja jopa neuvostoliittolaisilta. Tiedon puute oli Yhdysvalloille polttava ongelma muun muassa strategisten pommitusten kannalta, koska mahdolliset maalit eivät olleet tiedossa ja tiedot Uralin itäpuolella Siperiassa olevista uusista kaupungeista olivat puutteelliset.
Tarvittaisiin tiedustelukone, joka lentäisi Neuvostoliiton ilmatorjunnan yläpuolella. Paras neuvostoliittolainen hävittäjä MiG-17 nousi parhaimmillaan 13 700 metriin (45 000 jalkaa). Lisäksi Neuvostoliiton tutkajärjestelmät olivat alun perin Yhdysvalloista ja järjestelmän heikkouksien takia arvioitiin yli 19 800 metrin (65 000 jalkaa) korkeudessa lentävän koneen jäävän paljastumatta. Toisaalta oli saatu todisteita, että Neuvostoliitto oli kehittänyt tutkajärjestelmiään (Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta eivät olleet), mutta usko yli 19 800 metriin jatkui.
Salainen kehityshanke > U-2 ja ufot

CIA on paljastanut ufoharrastajien pyhiinvaelluskohteen Area 51:n U-2-koneiden testialueeksi. U-2 lensi korkeammalla kuin muut silloiset koneet, jopa noin 18 kilometrin korkeudessa, ja ne heijastivat auringonvaloa vielä kun pimeä oli laskeutunut ja erottuivat siten kirkkaina yötaivaalla.
Salainen kehityshanke > Lockheedin suunnitelma valitaan lopulta > Ilmavoimat kilpailuttaa valmistajia

Vuonna 1953 Yhdysvaltain ilmavoimat järjesti tarjouskilpailun tiedustelukoneen kehittämiseksi. Koneelta vaadittiin muun muassa 1 500 meripeninkulman (noin 2 800 kilometrin) toimintasäde ja kyky tehdä tiedustelutehtäviä päivällä hyvän näkyvyyden aikana ennen ja jälkeen hyökkäyksen.
Koneen pitäisi lentää vähintään 21 000 metrissä ja kantaa 45–318 kilogramman laitteisto yhden hengen miehistöllä. Suunnitelmat pyydettiin pieniltä valmistajilta, joiden arvioitiin kehittävän koneen nopeimmin: Belliltä, Fairchildilta ja Martinilta; Martin-yhtiöltä pyydettiin parannusehdotuksia B-57 Canberra -koneeseen. Lockheediltä ei pyydetty suunnitelmaa, mutta Lockheed lähetti suunnitelmansa kehitysosaston apulaisjohtajan saatua tietää suunnittelukilpailusta sattumalta ystävältään ilmavoimissa.
Salainen kehityshanke > Lockheedin suunnitelma valitaan lopulta > U-2 ei voita kilpailua

Lockheedin F-104-hävittäjän runkoon perustuvaa CL-282-suunnitelmaa (Ilmavoimien tyyppinimi U-2 annettiin myöhemmin) ei valittu. Ilmavoimien sotilaat hylkäsivät Kelly Johnsonin liian erikoisen suunnitelman, syinä muun muassa General Electric J73 -moottorista liian vähän käyttökokemuksia, kone ei ollut kaksimoottorinen, se oli aseistamaton, se ei kestäisi sotilaskoneelta vaadittavia G-voimia ja laskeutumispyörien puuttuminen (lopullisessa koneessa oli kaksi pyörää rungossa edessä ja takana). CL-282 oli suunnitelmana liitokone varustettuna suihkumoottorilla. Ilmavoimat valitsivat Martinin B-57-pommittajan kehittämisen ja tulevaisuuden koneeksi Bellin X-16-suunnitelman.
Salainen kehityshanke > Lockheedin suunnitelma valitaan lopulta > Tiedustelulennot CIA:lle U-2-koneella

Ilmavoimien merkittävien siviilihenkilöiden ja avustavien tiedemiesten ja presidenttiä avustaneiden tiedemiesten tukiessa CL-282:ta presidentti Eisenhower saatiin CL-282-suunnitelman tukijaksi. Presidentti ja tiedemiehet päättivät myös siirtää tiedusteluohjelman Ilmavoimien ja CIA:n yhteistyöprojektiksi, koska sotilaskonelennot voisivat aiheuttaa jopa sodan. Presidentin tuki ja moottorin vaihto J57-moottoriin saivat Ilmavoimat hyväksymään lopulta CL-282-koneen.
19. marraskuuta 1954 Ilmavoimien, CIA:n ja Lockheedin edustajat löivät lukkoon suunnitelman. 26. marraskuuta 1954 U-2-projekti oli saanut hyväksynnän presidentti Eisenhowerilta. Kelly Johnson aloitti työt Lockheedilla välittömästi, odottamatta virallista sopimusta. Virallinen sopimus allekirjoitettiin 3. maaliskuuta 1955 Lockheedin kanssa koneiden ostamisesta; ensimmäisen U-2:n piti valmistua – ja valmistui –  heinäkuussa 1955.
Hankkeen henkilökunnan rahoituksen alkuperäinen arvo oli 35 miljoonaa dollaria. CIA tulisi ostamaan 20 konetta Neuvostoliiton tiedustelulentoihin ja Ilmavoimat 29 omaan käyttöön (kaksi konetta hankittiin myöhemmin). Ilmakuvauskameran suunnittelisi Harvardin yliopiston tutkija James G. Baker, Kodak kehittäisi kameraan filmin. Koneeseen Shell kehittäisi erityispolttoaineen, joka ei haihtunut suurissakaan korkeuksissa. U-2 rakennettiin noin 8 kuukaudessa ja koneen ensimmäinen koelento suoritettiin 6. elokuuta 1955. Kone sai Ilmavoimien tunnuksen U-2, (utility aircraft).
Myöhemmin NASA on käyttänyt koneen U-2C- ja U-2R-versioita ilmakehätutkimuksissa – koneen NASA-tyyppimerkintä on ER-2.
Salainen kehityshanke > Alkuperäisen U-2:n tekniikkaa

| U-2A |
| --- | --- |
kärkiväli: 24,4 m
pituus: 15 m
paino: tyhjä 5 300 kg, suurin lentoonlähtöpaino 7 260 kg
moottori: P&W J57-P-37A
nopeus: 850 km/h
lakikorkeus: 25 900 m
lentomatka: 3 540 km
Yksipaikkaisen ja yksimoottorisen koneen siipien kärkiväli oli hyvin suuri, ja sen liitoluku oli korkea kuten purjelentokoneilla, koneen voimalaite on kuitenkin suihkumoottori. U-2 pystyi tavoittamaan 100 000 jalan (30 480 metrin) korkeuden sekä lentämään useita tunteja 70 000 jalan (21 336 metrin) korkeudessa 500 mailin (805 kilometrin) tuntinopeudella.[lähde? ]
Koneessa käytettiin erikoispolttoainetta. Shellin LF-1A-kerosiinin ominaisuudet saatiin aikaan lisäämällä kerosiiniin yleensä Flit-hyönteismyrkkyyn käytettyä ainetta ja 1955 Yhdysvalloissa olikin hyönteismyrkystä pulaa U-2:n kuluttaessa sitä.[lähde? ]
Lentoonlähtöä auttaa nykyisissäkin versioissa kaksi irtoavaa apupyörää siipien alla; rungossa on kaksi pyöräparia edessä ja takana. Laskeutumiseen tarvitaan avustava ajoneuvo, josta annetaan radiolla ohjeita pilotille; kone pysähdyttyään voi kellahtaa rungon ja toisen siivenkärjen varaan; siivenkärjet ovat titaania. U-2:n siivet ja pyrstö olivat irrotettavissa. Navigoinnissa auttoivat koneen alle näkevä periskooppi, ja pieni sekstantti.
Panoraamakameroilla varustetun version lisäksi koneesta oli olemassa signaalitiedusteluun tarkoitettu malli, jossa oli kameroiden sijaa 11 Ramo-Woolridgen valmistamaa radiovastaanotinta, jotka kuuntelivat taajuuksia 150–4 000 Mhz. Koneen koodinimi oli System IV ja se oli käytössä ainakin 1950-luvun lopussa Mustallamerellä ja Barentsinmerellä, mahdollisesti myös Suomenlahdella.
Koneet olivat pitkään ilman maalia, eli alumiininkiiltäviä. Maali oli jätetty pois, jotta kone olisi kevyempi; lisäksi koneen arvioitiin lentävän niin korkealla, että sitä ei havaittaisi silmin. Pilotit tunsivat olleensa lopulta operatiivisen käytön alettua kuin ampumatauluina ja vuoden 1957 loppupuolella koneen pääsuunnittelija Kelly Johnson oli sitä mieltä, että jotain oli tehtävä. U-2 lensi niin korkealla, että maaliksi valittiin lopulta taivaan sävyyn sulautuva mattatyyppinen sinertävän musta.
Salainen kehityshanke > Vaikea lennettävä

Lennot eivät olleet vaarattomia. U-2:n liitokonemainen kevytrakenteisuus mahdollisti koneen nousemisen poikkeuksellisen korkealle, mutta siksi kone oli myös hauras – kone ei kestänyt suurten nopeuksien G-voimia. Ohjaajan piti olla hyvin tarkka, jotta kone lentäisi hieman nokka ylhäällä operatiivisessa korkeudessa. Jos koneen asento laskisi asteen tai kaksi, lähtisi se putoamaan, ja alle minuutissa kone ylittäisi turvallisen nopeusalueen ja alkaisi hajota palasiksi. Lakikorkeuden lähellä lennettäessä koneen nopeus täytyi pitää kuuden solmun ikkunan sisällä sakkaamisnopeuden yläpuolella.
Vuonna 1956 menetettiin neljä konetta ja kolme lentäjää. Touko-elokuussa kaksi lentäjää kuoli koneen sakatessa ja syyskuussa koneen siipi hajosi nousukiidossa ja kolmas lentäjä sai surmansa. Joulukuussa ohjaajan happinaamari vikaantui, minkä seurauksena kone pääsi ylittämään rakenteellisen maksiminopeutensa. Lentäjä kuitenkin pääsi ulos ohjaamosta ja pelastui laskuvarjolla.
Salainen kehityshanke > Ensilento ja operaatioiden alku

Ensilento tapahtui Lockheedin koelentäjän Tony LeVierin ohjaamana 4. elokuuta 1955 Nevadassa Groom Lake:n lentotukikohdassa (Area 51). Virallinen ensilento oli 8. elokuuta, jolloin kone nousi 35 000 jalan korkeuteen. Lockheedin kokeet katsottiin moottoriongelmista huolimatta onnistuneiksi.lähde tarkemmin?
Ilmavoimat osti muutaman U-2:n kesällä 1955 atomienergiakomission tarvitsemien tutkimusten suorittamiseksi. Elokuussa 1955 ilmavoimat otti U-2-tukikohdan alueelta 50 000 jalan korkeudesta kuvia, joissa golf-kentällä näkyi kaksi palloa.lähde tarkemmin?
7. toukokuuta 1956 NACA (NASAn edeltäjä) kertoi lehdistötiedotteessaan uudesta tutkimuskoneesta, joka pystyy lentämään kymmenen mailin eli 16 kilometrin korkeuteen. 9. heinäkuuta NACA tiedotti koneen siirtyvän tekemään ilmakehätutkimusta Yhdysvaltain ulkopuolelle. lähde tarkemmin?