stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen urheilu 2002
Uinti

Lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailuissa 3.–7.4. Moskovassa, Venäjällä Jani Sievinen voitti kultaa 200 metrin sekauinnissa ja saavutti hopeaa 100 metrin sekauinnissa. Rintauimari Jarno Pihlava saavutti pronssia 100 metrillä ja 200 metrillä.
Pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailuissa 25.7.–4.8. Berliinissä, Saksassa Jere Hård voitti kultaa 50 metrin perhosuinnissa Euroopan-ennätyksellä 23,50 ja Jani Sievinen uransa kymmenennen Euroopan-mestaruuden 200 metrin sekauinnissa ajalla 1.59,30. Hård sijoittui 100 metrin perhosuinnissa kahdeksanneksi. Jarno Pihlava oli 100 metrin rintauinnissa neljäs ja 200 metrillä viides. Sievinen, Pihlava, Hård ja Tero Räty sijoittuivat 4 × 100 metrin sekauintiviestissä seitsemänneksi. Joona Puhakka sijoittui yhden metrin ponnahduslautahypyissä neljänneksi, kolmen metrin laudalla kuudenneksi ja parikilpailussa Ville Vahtolan kanssa yhdeksänneksi.
Lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailuissa 12.–15.12. Riesassa, Saksassa Jani Sievinen nosti arvokisamitaliensa määrän 28:aan voittamalla kultaa 200 metrin sekauinnissa ja saavuttamalla hopeaa 100 metrillä. Jere Hård voitti kultaa 50 metrin perhosuinnissa ja saavutti hopeaa 100 metrin vapaauinnissa. Jarno Pihlava saavutti pronssia 100 metrin rintauinnissa. Viestijoukkue, johon kuuluivat Sievinen, Pihlava, Tero Välimaa ja Hård sekä alkuerissä Matti Rajakylä, saavutti hopeaa 4 × 50 metrin sekauinnissa. Naisuimareista Hanna-Maria Seppälä sijoittui kuudenneksi 50 metrin vapaauinnissa.
Voimanosto

Naisten maailmanmestaruuskilpailuissa 29.5.–2.6. Riesassa, Saksassa Raija Koskinen voitti kultaa alle 44-kiloisten sarjassa ja Pirjo Savola saavutti hopeaa alle 56-kiloisissa.
Miesten maailmanmestaruuskilpailuissa 13.–17.11. Trenčínissä, Slovakiassa Sami Nieminen saavutti pronssia alle 67,5-kiloisten sarjassa.
Miesten Euroopan-mestaruuskilpailuissa 9.–12.5. Eskilstunassa, Ruotsissa Ove Lehto saavutti hopeaa alle 125-kiloisten sarjassa.
Naisten Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 28.11.–1.12. Laukaassa. Raija Koskinen voitti kultaa alle 44-kiloisten sarjassa, hopealle sijoittuivat Mervi Rantamäki (52 kg), Virpi Kehänen (56 kg), Pirjo Savola (60 kg) ja Katariina Nokua (90 kg) ja pronssia saivat Vuokko Viitasaari (48 kg) sekä Päivi Haapoja (60 kg).
Penkkipunnerruksen maailmanmestaruuskilpailuissa 5.–8.12. Luxemburgissa pronssia saavuttivat Kenneth Sandvik yli 125-kiloisten sarjassa ja Virva-Tuulia Arpala alle 48-kiloisissa.
Voimistelu

Telinevoimistelun maailmanmestaruuskilpailuissa 21.–24.11. Debrecenissä, Unkarissa Jari Mönkkönen sijoittui rekillä 14:nneksi.
Telinevoimistelun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 19.–28.4. Patraksessa, Kreikassa Jani Tanskanen sijoittui rekillä yhdeksänneksi.
Joukkuevoimistelun maailmanmestaruuskilpailuissa 20.–23.6. Prahassa, Tšekissä Olarin Voimistelijat voitti kultaa.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailuissa 6.–11.8. Münchenissä, Saksassa Suomi sijoittui yhdellä kulta-, yhdellä hopea- ja yhdellä pronssimitalilla kisojen mitalitilastossa 11:nneksi. Janne Holmén voitti kultaa maratonilla, Heli Koivula saavutti hopeaa kolmiloikassa ja Mikaela Ingberg ylsi pronssille keihäänheitossa. Arsi Harju sijoittui kuulantyönnössä neljänneksi ja samalle sijalle nousi 100 metrin juoksussa Markus Pöyhönen jälkikäteen tehdyn dopinghylkäyksen jälkeen. Viidenneksi sijoittuivat Jaakko Ojaniemi kymmenottelussa ja Sini Pöyry moukarinheitossa, kuudenneksi Ville Tiisanoja kuulantyönnössä, seitsemänneksi Taina Kolkkala keihäänheitossa sekä kahdeksanneksi Olli-Pekka Karjalainen moukarinheitossa ja Aki Parviainen keihäänheitossa.
Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1.–3.3. Wienissä, Itävallassa Ville Tiisanoja sijoittui kuulantyönnössä neljänneksi.
Kansainvälisen yleisurheiluliiton (IAAF) hallitus valitsi 14.4. Nairobissa, Keniassa Helsingin vuoden 2005 maailmanmestaruuskilpailujen isäntäkaupungiksi.
Äidinkieli

Äidinkieli on kieli, jonka ihminen oppii ensimmäisenä kielenään vuorovaikutuksessa toisten ihmisten kanssa. Lapsella äidinkielen oppiminen tapahtuu samanaikaisesti ympäristöön ja kulttuuriin sosiaalistumisen kanssa. Yleisen käsityksen mukaan ihminen oppii normaalisti äidinkielensä muoto- ja lauserakenteen neljänteen ikävuoteen mennessä. Toisaalta ihminen oppii käyttämään äidinkieltään uusissa tehtävissä ja tilanteissa, samoin kuin uusia sanoja, koko elämänsä ajan. Samassa merkityksessä voidaan käyttää myös termiä ensikieli, joka on täsmällisempi siinä mielessä, että ihmisen ensimmäisenä oppima kieli ei välttämättä ole hänen äitinsä kieli.
Äidinkieli ei ole käsitteenä täysin yksiselitteinen, sillä ihminen voi kasvaa kaksikielisessä ympäristössä ja oppia jo varhaislapsuudessaan rinnakkain kaksi kieltä. Yleensä kuitenkin kaksikielisillä ihmisillä kielet ovat toiminnallisesti eri asemissa, eli jompaakumpaa käytetään enemmän tietyissä tilanteissa tai ympäristöissä. Äidinkielen omaksumisen voidaan katsoa alkavan jo ennen syntymää, kun sikiön aivot ja kuulo ovat kehittyneet riittävästi. Eräiden kaksikielisyyden tutkijoiden mukaan lapsen tulisikin kuulla kahta kieltä viimeistään ensimmäisistä elinviikoista lähtien, jotta kielet olisivat täysin samanarvoisia. Kaksivuotiaasta alkaen opittu kieli on jo selvästi toinen kieli.
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Äidinkieli Wikisitaateissa
Suuri Pohjan sota

Suuri Pohjan sota käytiin vuosina 1700–1721 Ruotsin ja suuren vihollisliittoutuman välillä. Ruotsin vastustajiin lukeutuivat Venäjä, Saksi, Tanska ja Puola-Liettua sekä vuodesta 1715 myös Preussi ja Hannover. Sota päättyi Ruotsin tappioon Venäjän voimia vastaan, minkä johdosta Ruotsi joutui Uudenkaupungin rauhassa luovuttamaan suuria alueita. Sodan seurauksena Ruotsi menetti asemansa pohjoiseurooppalaisena suurvaltana. Suomi kärsi sodan aikana isonavihana tunnetusta miehityskaudesta. Tanska ei sodassa onnistunut valloittamaan Skånen, Hallandin ja Blekingen maakuntia, jotka se oli menettänyt Ruotsille Roskilden rauhassa vuonna 1658.
Sodan tausta > Ruotsin valta Itämerellä

Ruotsi oli 1600-luvulla noussut suurvallaksi Tanskan, Venäjän, Puola-Liettuan ja Saksan kustannuksella. Tanska oli vuonna 1658 menettänyt Roskilden rauhassa lopullisesti Skånen, Blekingen ja Hallannin maakunnat, Saarenmaan sekä Gotlannin, ja Norjan puolelta Bohuslänin, Jämtlandin ja Härjedalenin maakunnat. Venäjä oli vuoden 1617 Stolbovan rauhassa menettänyt Ruotsille Inkerinmaan ja Käkisalmen läänin, ja samalla itselleen kauppa- ja sotilaspoliittisesti elintärkeän pääsyn Itämerelle. Ruotsi kykeni kontrolloimaan ja verottamaan Venäjän ulkomaanliikennettä Itämeren satamissa, ja Venäjän ainoa vapaa kauppareitti nousevalle Euroopan-kaupalle kulki pohjoisen Arkangelin kautta.
Ruotsi oli käynyt 1600-luvulla lähes taukoamatta sotaa naapureiden eri liittokuntia vastaan, ja ainoa pitempi rauhanjakso oli saatu vasta vuodesta 1679 Brandenburgin, Tanskan ja Hollannin kanssa solmittujen rauhansopimusten myötä.
Sodan tausta > Ruotsin vastainen liittokunta syntyy

Tanska, Venäjä ja Puola olivat kukin tahollaan jo pitkään kärkkyneet tilaisuutta valloittaa takaisin Ruotsille menettämiään alueita. Kuningas Kaarle XI:n kuoltua vuonna 1697 Ruotsin hallitsijaksi nousi vasta 15-vuotias Kaarle XII, jolloin naapurivaltiot näkivät tilaisuutensa revanssiin tulleen. Puolan kuninkaaksi samana vuonna valittu Saksin vaaliruhtinas August II Väkevä oli Kaarle XII:n serkku. Aloitteen yhteistyöstä teki Tanska. Kolmen maan hallitsijat tapasivat heinä–elokuussa 1698 Rawassa Lembergin lähellä ja päättivät liittoutua Ruotsia vastaan, mutta mitään tarkempaa sotasuunnitelmaa ei vielä laadittu. Vuoden 1699 alussa liivinmaalainen aatelismies Johann Reinhold Patkul alkoi yllyttää August II:ta hyökkäämään Liivinmaalle, sillä hän halusi vapauttaa kotimaansa Ruotsin vallasta. Patkul makusteli sen jälkeen Augustin salaisena asiamiehenä Tanskassa ja Venäjällä edistämässä sotaliiton syntyä.
Ruotsin ja Tanskan suhteita hiersi 1690-luvun lopussa erityisesti Ruotsin sotilaallinen tuki Tanskan eteläpuolella sijainneelle Holstein-Gottorpin herttuakunnalle, mikä asetti Tanskan uhatuksi kahdelta suunnalta. Vuonna 1698 Holstein-Gottorpin herttua Fredrik IV meni naimisiin Kaarle XII:n siskon Hedvig Sofian kanssa, mikä tiivisti maiden välistä liittoa. Holstein-Gottorpin oikeudesta pitää omaa armeijaa ja rakentaa linnoituksia syntyi Ruotsin ja Tanskan välille kiista, jota soviteltiin kansainvälisissä neuvotteluissa muiden suurvaltojen välityksellä. Kesällä 1699 Kaarle XII päätti neuvotteluista piittaamatta lähettää Holstein-Gottorpiin ruotsalaisia joukkoja suojelemaan Tanskan vaatimuksesta aiemmin purettujen linnoitusten uudelleenrakentamista. Euroopassa katsottiin, että Kaarlen toimet johtaisivat luultavasti sodan puhkeamiseen Ruotsin ja Tanskan välille.
Tanskan kuningas Kristian V epäröi sotaan lähtemistä mutta hänen kuoltuaan vuonna 1699 uudeksi kuninkaaksi tullut nuori Fredrik IV, joka myös oli Kaarle XII:n serkku, päätti tarttua toimeen ja solmi syyskuussa 1699 salaisen liiton August II:n kanssa. Venäjän tsaari Pietari Suuri solmi edelleen hyökkäysliiton August II:n kanssa marraskuussa 1699, ja Fredrik IV allekirjoitti hyökkäyssopimuksen muutamaa viikkoa myöhemmin.
Ruotsi puolestaan solmi vuonna 1698 puolustusliiton Englannin ja Alankomaiden kanssa sekä löyhemmän sopimuksen Ranskan kanssa. Ruotsalaiset olivat tietoisia Ruotsin-vastaisesta liitosta ja ryhtyivät välittömästi varustautumaan uutta sotaa varten; heti samana vuonnamilloin? valtakunnassa kannettiin ylimääräinen varusteluvero, ja seuraavana vuonna toinen.
Sota alkaa vuonna 1700 > Hyökkäys Liivinmaalle

Sota alkoi 22. helmikuuta 1700, kun Puolan kuningas August II hyökkäsi ilman ajalle tyypillistä sodanjulistusta 10 000 miehen saksilaisarmeijallaan kohti Ruotsin valtakunnan suurinta kaupunkia, Riikaa Liivinmaalla. Saatuaan tiedon hyökkäyksestä Vironmaan kenraalikuvernööri Axel Julius De la Gardie antoi Suomen rykmenteille käskyn nousta liikekannalle. Baltiaan sijoitettujen 8 000 miehen varuskuntajoukkojen tueksi laivattiin pikavauhtia Suomesta kaikki vakinaiset yksiköt ja ylimääräisellä väenotolla perustetut lisäjoukot, kolmikkaat, yhteensä 7 000 miestä. Armeija marssi nopeasti Narvasta etelään ja saapui 6. toukokuuta Riian edustalle, jolloin saksilaisjoukot vetäytyivät Väinäjoen taakse.
Sota alkaa vuonna 1700 > Tanskan sota

Tanskan kuningas Fredrik IV liittyi sotaan sopimuksen mukaisesti hyökkäämällä helmikuussa Kaarlen liittolaista ja lankoa, Holstein-Gottorpin herttua Fredrik IV:tä vastaan. Kaarle XII yllättyi hyökkäyksestä mutta toimi nopeasti. Hän kutsui aseisiin isänsä muodostaman vahvan armeijan Tanskaan tehtävää maihinnousua varten. Ruotsin liittolaisten – Englannin, Alankomaiden ja Hannoverin – avustuksella Kaarlen armeija nousi maihin Sjællandiin. Vakavasti uhattuna Tanska joutui solmimaan 8. elokuuta Traventhalin rauhan ja luopumaan samalla liitosta Ruotsia vastaan. Onnistuneella hyökkäyksellä Tanska masennettiin niin perusteellisesti, ettei se osallistunut sotaan useaan vuoteen.
Sota alkaa vuonna 1700 > Venäjä liittyy sotaan

Alkuvuonna 1700 tsaari Pietari Suuri oli ollut kiinni sodassa Turkkia vastaan. Määräaikainen rauha Turkin kanssa solmittiin 14. heinäkuuta, ja jo 20. elokuuta tsaari julisti sodan Ruotsille. Pari päivää sodanjulistuksensa jälkeen Pietari kuuli Tanskan tehneen rauhan. Tästä huolimatta hän marssitti armeijansa piirittämään Ruotsin tärkeintä tukikohtaa idässä, Narvan linnoitusta. Venäläisjoukkoja oli lähes 30 000 jalkamiestä ja rakuunaa, sekä 7 500–10 000 ratsumiestä. Piiritysarmeija oli ylivoimainen, puolustajia oli alle parituhatta.
Sota alkaa vuonna 1700 > Ruotsin varustautuminen

Suomessa suoritettiin uusi ylimääräinen väenotto. Joukkoja kutsuttiin kaksikkaiksi. Rahvaalle oli luvattu ylimääräisten väenottojen yhteydessä, että joukot tulisivat oman alueen puolustukseen. Tästä huolimatta kolmikkaat ja kaksikkaat siirrettiin välittömästi Viroon ja Inkeriin.
Sota alkaa vuonna 1700 > Riian toinen piiritys

Ruotsin Riian kenttäarmeijan komentaja Otto Wellingk pidättäytyi hyökkäämästä Väinäjoen yli, jolloin saksilaiset saivat rauhassa varustaa 18 000 miestä. Tarkoitus oli hyökätä ylivoimalla uudestaan Riikaa vastaan. August II Väkevä oli tullut henkilökohtaisesti johtamaan Saksin armeijaa, joka ylitti Väinäjoen 19. päivä ja piiritti Riian 27. heinäkuuta. Kaupungissa levisi samaan aikaan ruttoepidemia. Kun saksilaiset miehittivät läheisen Kockenhusenin kaupungin, taipui Riian komentaja ja Liivinmaan joukkojen ylipäällikkö Eric Dahlberg aselepoon. Saksin armeija vetäytyi talvileiriin Kuurinmaan ja Samogitian puolelle.
Kun Kaarle XII nousi lokakuun alussa maihin Pärnussa, hän sai tietää Riian aselevosta. Kaarle lähti epäröimättä kohtaamaan ainoan jäljelle jääneen vastustajansa, tsaari Pietarin. Ruotsin Virossa ja Liivinmaalla olevat joukot määrättiin marssimaan Wesenbergin (nyk. Rakvere) luo, josta Kaarle lähti 13. marraskuuta Narvaa kohden.
Sota alkaa vuonna 1700 > Narvan taistelu

Kun Kaarlen kenttäkanuunoiden äänet kantautuivat piiritysleiriin, tsaari Pietari Suuri jätti komennon herttua Charles Eugène de Croylle ja kiiruhti piiritysleiristä Moskovaan armeijan päällikön, marsalkka Fjodor Golovinin kanssa. Seuraavana päivänä, 20. marraskuuta Kaarlen 10 500 miehen karoliiniarmeija hyökkäsi kahtena syvänä kiilana kohti venäläisten puolustuslinjoja. Venäläiskomentaja oli levittänyt linjan kuuden kilometrin pituudelle, jolloin puolustuslinja oli suuresta 32 000 miehen määrästä huolimatta ohut.
Ruotsalaiset pääsivät lähelle puolustuslinjaa äkillisesti huonontuneen sään suojissa. Puolen tunnin jälkeen linja murtui kolmessa kohdassa. Venäläiset pakenivat ruotsalainen ratsuväki kintereillään, ja ruotsalaiset painoivat venäläisjoukot kohti jokea. Paniikkiin ajautuneet venäläisjoukot pyrkivät pakoon selustan kahden sillan kautta, jolloin toinen niistä romahti ja pakenevat joukot joutuivat veden varaan. Venäläisen ratsuväen yrittäessä ylittää jokea kahluupaikalla virta veti mukaansa tuhatkunta ratsua ja sotilasta. Viimeinenkin venäläisvastarinta loppui seuraavana päivänä viimeisten pikkulinnakkeiden antauduttua.
Venäläiset menettivät kuolleina ja haavoittuneina 10 000 miestä, ruotsalaiset parituhatta. Vankeja ruotsalaisten käsiin jäi yli 15 000, eli enemmän kuin ruotsalaissotilaita oli jäljellä. Muonatarpeiden puuttuessa vangit vapautettiin.
Armeijan menetystä suurempi isku Pietari Suurelle oli sotilaallinen tappio: karoliiniarmeija sai jälleen mainetta voittamattomana. Ruotsalainen sotapropaganda otti voitosta kaiken mahdollisen irti. Narvan voitosta syntyi myös Ruotsin tappion siemen – Kaarle uskoi lyöneensä venäläiset pitkäksi aikaa, ja aliarvioi jatkossa heidät pahasti.
Sota Puolassa

Kaarle XII kaavaili Puola-Liettuasta liittolaista, mutta ensin hänen piti voittaa Saksin ja Puolan armeijat ja syöstä August II Väkevä vallasta. August ei ollut antanut periksi lopullisesti vaikka olikin luopunut Riian piirityksestä. August uudisti liiton Pietarin kanssa talvella 1701, jolloin Pietari lupaili apujoukkoja ja sivustatukea hyökkäämällä uudestaan Inkeriin. Kaarle XII ei jäänyt odottamaan Augustin hyökkäystä, vaan ylitti Väinäjoen ja löi Saksin ja Venäjän armeijat Väinäjoen taistelussa heinäkuun alussa 1701 Riian lähellä. August oli nyt lyöty, mutta Kaarle ei tyytynyt tarjotun rauhan ehtoihin vaan vaati ehdotonta antautumista.
Kaarle XII eteni Puolaan ja vaikka Puolan valtakunnan armeija liittyi nyt sotaan, Kaarlen armeija valtasi Varsovan, Krakovan ja löi Saksin sekä Puolan armeijat 1703 keväällä Pultuskissa. Vuoden 1704 alussa Kaarle XII valitutti Varsovassa Stanisław Leszczyńskin Puolan kuninkaaksi. August Väkevä pakeni Liettuaan. Helmikuussa 1706 sotamarsalkka Schulenburgin johtama saksien ja venäläisten armeija tuhottiin Fraustadtin luona. Narvan jälkeen ruotsalaisten päällikkö, kenraali Rehnschiöldt oli päästänyt venäläisvangit menemään sen jälkeen, kun he olivat luovuttaneet aseensa. Nyt hän ei kuitenkaan aikonut päästää samoja miehiä taistelemaan kolmatta kertaa ruotsalaisia vastaan ja ilmeisesti määräsi venäläiset teloitettavaksi. Joka tapauksessa Schulenburgin armeija menetti 18 000 miehestään 8 000 kaatuneina ja 7 600 vankeina. Espanjan perimyssodan tapahtumien johdosta Saksan keisari päästi Ruotsin joukot kesällä 1706 marssimaan Sleesian läpi Saksiin, ja Kaarle pakotti August Väkevän solmimaan rauhan syyskuussa.
Tie Pultavaan

Ruotsin sotiessa Saksia ja Puolaa vastaan ruotsalaiset olivat sallineet venäläisten hyökkäillä itärintamalla. Pietari oli valloittanut Inkerin ja alkoi rakentaa uutta pääkaupunkiaan, Pietaria vuonna 1703 Suomenlahden pohjukkaan. Pietari Suuri tarjosi rauhaa, ja rauhanehtojen mukaan Ruotsi olisi menettänyt vain Inkerin. Kaarle ei kuitenkaan tyytynyt tarjoukseen, ja elokuussa 1707 Ruotsin joukot lähtivät marssimaan kohti Venäjää. Kesällä 1708 armeija käsitti 49 500 miestä, jotka kaikki olivat matkalla kohti Moskovaa. Ruotsi pystyi voittamaan joitain erillistaisteluja, Kaarle pääsi Smolenskiin muttei kyennyt lyömään Venäjää. Pietari Suuri käytti poltetun maan taktiikkaa: venäläiset tuhosivat alueet, joilta joutuivat perääntymään, jolloin Ruotsin armeija ei löytänyt ruokaa sen enempää miehille kuin elikoillekaan. Kun tie Smolenskista Moskovaan ei auennut, Kaarle XII muutti strategiaansa, hän pyrki saamaan hetmanaatin kapinalliset kasakat, tataarit ja Turkin mukaan sotaan Pietaria vastaan.
Ruotsin armeija lähti marssimaan kohti Ukrainaa. Kaarlen apujoukkojen huoltovankkurit ja tykit juuttuivat mutaan, ja ne tuhottiin Lesnajan kylässä lumimyrskyssä syyskuussa 1708. Puolet Adam Ludvig Lewenhauptin 12 000 miehestä saavutti pääjoukon ilman varusteitaan, mikä ei auttanut armeijan huoltoa.
Erityisen kylmän talven 1708–1709 jälkeen Kaarle XII lähti jälleen kohti Moskovaa. Jälleen poltetun maan taktiikka ja ilmasto tekivät tehtävänsä: kolmannes armeijasta oli kuollut ja Kaarle itse haavoittunut, kun Ruotsin ja Venäjän armeijat viimein kohtasivat 28. kesäkuuta 1709 Pultavan taistelussa. Pietari Suuren 45 000 miehen armeija löi Ruotsin 29 000 miehen joukot.
Kaarle pakeni henkikaartin ja parin ruotsalaisen pataljoonan kanssa, joissa oli yhteensä noin tuhat miestä, sulttaani Ahmed III:n hallitsemaan Turkkiin. Ruotsin armeijan pääjoukot antautuivat 30. kesäkuuta, ja 2 500 sotavankia vietiin Siperiaan, kaivoksiin tai rakentamaan Pietarin kaupunkia. Turkissa Kaarle sai houkuteltua Ahmed III:n julistamaan sodan Venäjälle. Suurvisiiri Baltacı Mehmet paššan osmanisotilaat voittivat Pietari Suuren armeijan Venäjän–Turkin sodassa, mutta tyytyivät verrattain vähiin myönnytyksiin rauhansopimuksissa.
Tanska ja Puola liittyvät taas sotaan

Pultavan taistelun innoittamana Saksi ja Tanska liittyivät jälleen vuonna 1709 sotaan. August Väkevä kruunattiin uudelleen Puolan kuninkaaksi. Vuoden 1710 helmikuussa Magnus Stenbock löi kuitenkin Helsingborgin taistelussa Skåneen maihinnousseen 14 000 miehen tanskalaisarmeijan.
Iso-Britannia, Alankomaat ja Preussi tarjoutuivat toimimaan välittäjinä mutta Turkkiin jäänyt Kaarle ei vieläkään halunnut tehdä rauhaa. Vuoden 1712 lopulla Stenbock lähti Saksaan tarkoituksenaan kohdata Kaarle XII ja hän voittikin Tanskan ja Saksin armeijat Lyypekin lähellä käydyssä Gadebuschin taistelussa. Saksan-retki päättyi kuitenkin huonosti, ja Stenbock armeijoineen joutui antautumaan toukokuussa 1713 Tönningissä. Tönningin linnoitus oli Ruotsin liittolaisen Holstein-Gottorpin alueella, joten herttuakunta tuli näin vedetyksi uudelleen mukaan sotaan ja Tanska valtasi sen.
Isonvihan aika

Kaarlen vehkeilyistä huolimatta (tai juuri niiden vuoksi) Turkin sulttaani luopui sodasta Venäjää vastaan lopullisesti vuonna 1713 ja Pietari Suuri oli vapaa toimimaan Itämeren suunnalla. Ruotsin ylivoimainen avomerilaivasto pystyi kuitenkin pitämään venäläiset pois Itämereltä, vaikka Venäjä oli saanut ensimmäiset kolme 50-tykkistä linjalaivaansa valmiiksi vuoden 1710 syksyllä. Ruotsin laivasto talvehti Karlskronassa, josta ei ehtinyt estämään Venäjän Itämeren laivaston keväisiä operaatioita. Vuoden 1710 keväällä juuri jäiden lähdön jälkeen venäläiset laivasivat tykistönsä piirittämään Viipuria, jonka lisäksi he valloittivat Riian, Pärnun ja Tallinnan. Viipurin menetyksen jälkeen 1711–1712 laivaston talvehtimispaikaksi valittiinkin Helsinki.
Huonoista kokemuksista huolimatta Ruotsin laivasto vietti talven 1713 jälleen Karlskronassa, vaikka Venäjän maihinnousua Suomeen osattiinkin odottaa. Suomea puolustavat maajoukot oli siroteltu pitkin etelärannikkoa, pääjoukot olivat Porvoossa ja Pernajassa, lännempänä joukkoja oli Helsingissä ja Turussa asti. Heti jäiden lähdön jälkeen Venäjän saaristolaivasto kaleereineen pääsi toimimaan vapaasti Suomenlahdella ja 8. toukokuuta 1713 venäläiset saapuivatkin Helsingin edustalle 300 aluksen ja 17 000 miehen voimin kreivi Fjodor Apraksinin johdolla. Ruotsin avomerilaivasto saapui Helsinkiin liian myöhään, Helsinkiä puolustaneiden 1 800 miehen komentaja Armfelt oli jo polttanut kaupungin ja vetäytynyt. Apraksinin laivasto ja joukot eivät myöskään olleet jääneet odottamaan Ruotsin laivastoa ja nousivat maihin Porvoossa ja  Pernajassa Porvoon itäpuolelle. Suomessa olevien joukkojen ylipäällikkö, Georg Lybecker vitkasteli ja vältteli yhteenottoa venäläisten kanssa. Venäjän armeija saavutti taisteluitta Helsingin 10. heinäkuuta, kaupungin edustalla ollut laivasto-osasto poistui ja Lybecker perääntyi lopulta joukkoineen Hämeenlinnaan.
Isonvihan aika > Kostianvirran taistelu

Tukholman sotaneuvosto sai tarpeekseen kyvyttömästä Lybeckeristä ja kutsui hänet Tukholmaan ”neuvotteluja varten”. Kenraalimajuri Carl Gustav Armfelt nimitettiin hänen tilalleen Suomessa olevien joukkojen ylipäälliköksi. Armfeltin lähettämä pieni 500 jalkamiehen ja 200 ratsumiehen osasto ei pystynyt estämään venäläisten etenemistä elokuun lopulla Turkuun. Venäläisten Turun-retki jäi kuitenkin kesken; Pietari Suuri pakeni takaisin Helsinkiin kuultuaan Ruotsin saaristolaivaston kaleerien saapuneen Turun edustalle.
Syyskuussa 1713 Venäjän armeija lähti etenemään pohjoiseen poistaakseen Armfeltin armeijan uhan. Armfelt ei voinut vain perääntyä, vaan hän asettui asemiin Hämeenlinnan pohjoispuolelle. Armfelt oli jakanut 7 200 miestään eri puolille Hämettä. Pääjoukot, 3 400 miestä, olivat Pälkäneellä Kostianvirran partaalla. Yksi jalkaväkirykmentti ja pääosa ratsujoukoista oli jaettu eri puolille Mallasvettä torjumaan venäläisten koukkausta. Kostianvirralla olevat Armfeltin joukot pystyivät kyllä estämään 15 000 miehen vahvuisten venäläisjoukkojen etenemisen virran yli, mutta se vain hidasti kenraali-yliamiraali Apraksinia. Lokakuun 6. päivä yli 6 000 venäläistä ylitti Mallasveden hirsilautoilla. Armfelt  pystyi irrottamaan vain 2 000 miestä Kostianvirralta maihinnousua torjumaan. Vastarinnasta huolimatta venäläiset rantautuivat Mälkilän kylässä ja kiersivät Kostianvirralla olevien joukkojen selustaan. Ruotsalaiset menettivät yli 800 miestä ja koko tykistönsä (yhdeksän tykkiä).
Isonvihan aika > Napuen taistelu

Kostianvirran jälkeen venäläiset pääsivät etenemään Pohjanmaalle saakka. Isossakyrössä Napuen luona 19. helmikuuta 1714 Armfeltin armeija joutui saarroksiin ja menetti yli puolet vahvuudestaan. Venäläiset etenivät Vaasaan ja polttivat Pietarsaaren kaupungin; Raahea kohti perääntyvät Armfeltin armeijan rippeet polttivat Kokkolan sataman.  Venäläiset perääntyivät kuitenkin ennen kelirikkoa takaisin Ylä-Satakuntaan, Kangasalan tienoille. Pietari Suuri sovelsi taas poltetun maan taktiikkaa. Estääkseen Ruotsin armeijan huollon hän määräsi kasakat hävittämään ennen poistumistaan kymmenen peninkulman verran Pohjanmaata. Miehet tapettiin ja lapset ja naiset vietiin orjiksi Venäjälle – 8 000–9 000 ihmistä surmattiin tai vietiin pois.