stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Canzio
Juoni

Canzio tapahtuu suurten sisällisten puoluesotien jälkeisenä aikana. Nuori meriupseeri Canzio on ollut kolme vuotta Neapelin sotakoulussa ja on palaamassa kotilinnaansa. Häntä odottavat sisar ja morsian. Matkalla Canzio kohtaa rosvoruhtinas Vincention lesken, lumoavan kauniin Flaminian, joka on murhannut hänen isänsä, ja jonka oikea nimi on Marcia. Canzio ei tosin tunnista Flaminiaa, vaan joutuu tämän kauneuden pauloihin. Hän unohtaa morsiamensa Mariamnen ja viilenee siskoaan Rachelia kohtaan. Rachel tulee lopulta hulluksi ja Mariamne päätyy luostariin. Flaminiaa eli Marciaa yritetään häätää paikkakunnalta - turhaan.
Canzion ystävä Claudio tulee loukanneeksi Marciaa siinä määrin, että Canzio haastaa Claudion kaksintaisteluun. Marcia ottaa ohjat käsiinsä ja päättää myrkyttää Claudion, sillä tämä on ainoa, joka tietää hänen olevan murhaaja. Ennen kuolemaansa Claudio ehtii kertoa Canziolle totuuden Marciasta. Tyrmistynyt Canzio tajuaa tulleensa petetyksi ja kohdelleensa kaltoin Rachelia, Mariamnea ja Claudiota. Hän päättää sovittaa virheensä ja tappaa itsensä. Rachel kuolee hänen vierelleen Marcian miekasta saaneena. Pakoa yrittävä Marcia jää kiinni, mutta hänen onnistuu jälleen paeta ja hän tekee itsemurhan. Mariamne jää eloon viettämään yksitotista luostarielämää.
Juoni > Ensimmäinen näytös

Paikka: Lehtimetsäinen seutu; perillä näkyy virta ja taaempana kallioinen tienoo.
Rachel ja Mariamne odottavat Canziota palaavaksi. Mariamne arvelee hänen tulevan maitse, "elleivät surmanneet häntä ryövärit janoissaan kullan ja veren", Rachel virkkoo peloissaan. Canzion ja Rachelin setä Varro tulee lavalle. Varro tuo mukanaan ylioppilas Angelon Calabriasta. Hän kertoo veljensä väkivaltaisesta kuolemasta. Myös Claudio kertoo kokemuksistaan Etelä-Italiassa. Canzio saapuu Marcia mukanaan. "Minä otan sinun siipieni suojaan, huolimatta ehkä herätänki mustakivun raivottaret huoneessani", Canzio selittää Marcialle.
Juoni > Toinen näytös

Paikka: Avara, vanhanaikainen sali Canzion linnassa.
Claudio ja Marcia käyvät keskustelua. Claudio tietää Marcian olevan Canzion isän murhaaja. "Mutta tietkäät, että tämä on sen miehen huone, jonka isän te olette murhanut", Claudio kertoo Marcialle. Canzion välit Racheliin ja Mariamneen viilenevät, joten Marcia on päässyt tavoitteeseensa. "Miksi kolkutti rukoillen linnamme portille se, joka oli linnanherran sydämmen herra?", Rachel kysyy Marcialta.
Juoni > Kolmas näytös

Paikka: Avoin paikka puistossa lähellä Canzion linnaa.
Mariamne on päättänyt mennä luostariin. Claudio ja Varro haluavat Marcian häipyvän. "Me annamme teille rahaa ja luotettavan suojellusmiehen tiellenne myötä", Claudio lupaa Marcialle. Canzion ja Claudion välit rikkoutuvat.
Juoni > Neljäs näytös

Paikka: Sama kuin ensimmäisessä näytöksessä.
Claudio ja Canzio taistelevat. Claudio kertoo Canziolle totuuden: "Marcia on tosin Albericon leski, mutta Albericus kuoli ryöväri Vincenziona ja Marcia oli Flaminia, joka tappoi sinun isäs". Claudio kuolee saamaansa myrkkyyn. Suomukset putoavat Canzion silmiltä: "Ah, lystillistä! Kohta on Canzio kaiken Italian syntipukki", hän virkkoo epätoivoissaan.
Juoni > Viides näytös

Paikka: Sama huone kuin toisessa näytöksessä.
Tunnelma linnassa on synkistynyt, mitä Angelo kommentoi näytöksen alussa. Marcia on kadonnut, Canzio haluaa häntä rangaistavan. Canziosta on tullut hylkiö. Marcia kertoo Canziolle: "Niin, minä murhasin isäs, laskin hänen verensä ahneeseen multaan alas, josta huutakoon se kostoa aina taivaaseen asti. Sen tein, mutta tee nyt sinä kostosi teos." Canzio surmaa itsensä. Marcia surmaa Rachelin Canzion miekalla. Paikalle tulee poliisimies, jolle Pisano suuttuu, koska Marcia on päässyt karkuun. Poliisi rauhoittaa tilanteen kertomalla, että Marcia makaa kuolleeksi ruhjoutuneena jyrkänteen kupeessa. Mariamne haluaa rukoilla Rachelin ja Canzion ruumiiden äärellä.
Esitykset

Canzio on näytelty harvoin. Kantaesitys oli Suomalaisessa Teatterissa lähes kolme vuosikymmentä Kiven kuoleman jälkeen. Maaliskuussa 1901 esitetyn tuotannon ohjasi Jalmari Finne. Roolitus oli: Oskari Salo (Canzio), Kirsti Suonio (Rachel), Eino Salmela (Varro), Tyyne Finne (Mariamne), Elli Malm (Marcia), Knut Weckman (Claudio), Evert Suonio (Angelo), Hemmo Kallio (Gregorio) ja Otto Närhi (Giotti).
Seuraavaa ammattiteatteriesitystä saatiin odottaa lähes kuusikymmentä vuotta. Canzio näyteltiin Intimiteatterissa 1959–1960. Jälleen kului vuosikymmeniä ennen seuraavaa Canzio-tulkintaa: Veikko Jääskeläinen ohjasi kappaleen Joensuun Kaupunginteatteriin 1984, katsojia se sai noin 2 700. Samana vuonna Canzio näyteltiin myös Helsingin Kaupunginteatterissa; siellä se keräsi katsojia noin 12 500. Vuonna 1984 tuli kuluneeksi 150 vuotta Kiven syntymästä.
Hanna Lekanderin sovittama ja ohjaama Canzio esitettiin Kivi-juhlilla Nurmijärven Taaborinvuorella 10 esityksessä 29.6.-23.8.2023.[lähde? ]
Huomioita

Viljo Tarkiainen vertaa Canzion syyllisyyden taakkaa Kullervoon, ja päättelee Canzion taakan olevan raskaampi. Canzio on pettänyt koko lähipiirinsä ja saanut koko ympäristön vihat niskoillensa. Pitääpä hän itseään koko Italian syntipukkina. Lukijan näkökulmasta Canzio on kuitenkin varsin viaton. Kivi ei perustele hänen rikoksiaan uskottavasti - hänen virheensä tuntuvat kumpuavan hänen heikosta luonteestaan. Onnettomuudet yksinkertaisesti vain tapahtuvat hänelle. Myös Marciaa Tarkiainen pitää psykologisesti epäuskottavana. Marcia on viettelevä lumoojatar ja femme fatale, mutta ei uskottava. Myös muita Canzion henkilöitä Tarkiainen pitää epäuskottavina. Canzion ja Rachelin setä Varro on ainoa realistisesti kuvattu hahmo. Suorasukaisuudessaan Varrossa on piirteitä Karkurien pehtoori Martista.
Myös paikan- ja epookinkuvaus jää ontoksi. Kiven mielikuvitus ei saa italialaisia hahmoja riittävän eloisiksi. Tarkiainen arvioi Canzion sovinnaiseksi "miekka- ja kaapunäytelmäksi", jonka pelastaa ainoastaan dialogin lyyrinen väkevyys ja tunnelmien vahvuus. Tarkiainen rinnastaa Canzion ruotsalaisen runoilijan Stagneliuksen näytelmiin, joissa lyyrinen lataus tukahduttaa draamallisen toiminnan ja tekee rakenteesta epäselvän.
Italian aatelisto oli Kivelle varsin vieras aihe, mutta hän ei empinyt tarttua siihen. Kivellä ei ollut empiiristä kokemusta Suomen suuriruhtinaskunnan ulkopuolelta, vaan hän oli hankkinut kaiken tietonsa kirjallisuudesta. Italialaisaiheen hallintaa hankaloitti myös monimutkainen ja monihaarainen juoni.
Henkilöiden nimet

Useat Canzio-näytelmän henkilöiden nimistä on mukaeltu Shakespearen näytelmistä, etenkin komediasta Mitta mitasta, jossa esiintyvät Angelo, Claudio, Mariana (Mariamne) ja Vincentio. Itse päähenkilö eli Canzio sekä Giotti, Gregorio, Marcia ja Rachel osoittavat kuitenkin toisaalle. Rachel saattaa viitata Raamattuun.
Canzio on italialainen miehennimi, jonka alkuperästä ei ole täyttä varmuutta. Se saattaa johtua latinan sanasta cantus (laulu) tai kaupunginnimestä Cantium, joka on kaakkoisenglantilaisen Kentin latinankielinen nimi. Canzio on myös sukunimi, tosin harvinainen. Sen kantajia on lähinnä Apuliassa ja Liguriassa.
Varro on muinaisten roomalaisten cognomen, ja sattumalta myös suomenkielisen varrota-verbin yksikön toisen persoonan imperatiivi. Nykyitaliassa Varroa ei juurikaan tavata. Mariamne on Herodesten hallitsijasuvussa yleinen naisennimi. Marcia viittaa espanjaan ja portugaliin. Nimen italiankielinen muoto on Marzia, sen kantajia on etenkin Pohjois- ja Keski-Italiassa. Claudio on yleinen miehennimi, varsinkin Pohjois-Italiassa. Enkeliä tarkoittava Angelo on vielä yleisempi, sitä kannetaan etenkin Lombardiassa. Gregorio on puolestaan harvinainen miehennimi. Sukunimenä se painottuu yhtäältä Luoteis-Italiaan, toisaalta Campaniaan ja Sisiliaan. Sukunimi Giotti keskittyy 2000-luvun Italiassa vahvasti Toscanan alueelle.
Kirjallisuutta

Kivi, Aleksis: Canzio. Kriittinen editio.  (Toim. Juhani Niemi (päätoimittaja), Sakari Katajamäki, Ossi Kokko, Petri Lauerma, Jyrki Nummi ja Pentti Paavolainen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2019.
Aiheesta muualla

Doria.fi: Canzio : näytelmä 5:ssä näytöksessä
Helmet: Canzio
Naantalin viljasiilot

Naantalin viljasiilot
Naantalin viljasiilot ovat suomalaisen valtionyhtiön, Suomen Viljavan omistamat viljasiilot Naantalissa, Naantalin satamassa. Ne ovat Suomen suurimmat viljasiilot 230 000 tonnin kapasiteetillaan. Viljasiilojen korkeus on 85 metriä. Naantalissa varastoidaan viljaa ja viljantyyppisiä tuotteita siiloissa. Naantalin toimipisteessä työskentelee 15 henkilöä.
Siilot rakennettiin kolmessa eri vaiheessa vuosina 1959, 1970 ja 1982. Siiloja on yhteensä 180 kappaletta, joista pienimpien kapasiteetti on noin 200 tonnia ja suurimpien 3 500 tonnia. Purkaus ja lastaus laivoista tapahtuu kahdella erillisellä linjalla, joista kummankin kapasiteetti on noin 250 tonnia tunnissa. Rekka-autoja varten on neljä eri linjaa, joista kahden suurimman kapasiteetti on 250 tonnia tunnissa linjaa kohden ja kummankin pienemmän kapasiteetti on 120 tonnia tunnissa linjaa kohden.
Naantalin toimipisteessä tehdään leipä- ja rehuvilja-analyyseja sekä nurmikasvien siemenanalyyseja. Naantalissa sijaitsee myös nurmikasvien ja pellavan siementenkunnostuslaitos.
Naantalin viljasiilojen sijainti on hyvä, sillä lähellä on rehu- ja elintarviketeollisuutta ja satama sekä hyvät tie- ja rautatieyhteydet.
Muotiviikko

Muotiviikko on noin viikon kestävä muotitapahtuma, jossa muotitalot ja muotisuunnittelijat esittelevät uusimpia mallistojaan medialle ja ostajille. Neljä merkittävintä muotiviikkoa ovat Milanon, Pariisin, Lontoon ja New Yorkin muotiviikot, jotka järjestetään kahdesti vuodessa, keväisin ja syksyisin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muotiviikko Wikimedia Commonsissa
Fashion Week Dates fashionweekdates.com. Viitattu 10.9.2012.
NRJ Music Awards

| NRJ Music Awards |
| --- | --- |
Palkinnon antaja:  NRJ, TF1
Maa:  Ranska
Ensimmäinen palkinto:  2000
Virallinen internet-sivu
NRJ Music Awards (NMA) on vuosittain järjestettävä musiikkialan palkintogaala. Palkinnot jakaa ranskalainen radioketju NRJ sekä televisiokanava TF1 ranskalaisille ja kansainvälisille artisteille. Palkintogaala järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2000.
Pohjoismainen vastine tapahtumalle on NRJ Radio Awards.
Aiheesta muualla

Palkinnon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Christoph Hegge

Christoph Hegge
Christoph Hegge (s. 15. elokuuta 1962 Rheine) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Münsterin hiippakuntaan 10. lokakuuta 1988 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Sicilibban titulaaripiispaksi 31. toukokuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Felix Genn, jota avustivat Reinhard Lettmann ja Heinrich Janssen.
Monikamarijärjestelmä

Aleksanteri II Helsingissä avaamassa vuoden 1863 valtiopäiviä nelikamarisen sääty- yhteiskuntaluokkajaon aikana.
Monikamarijärjestelmä on lakia säätävä elin eli parlamentti, joka muodostuu useammasta parlamentaarisesta kamarikunnasta lähinnä perustuslaillisissa monarkioissa. Sen vastakohtana voidaan pitää yksikamari- sekä kaksikamarijärjestelmää. monikamarijärjestelmä on ollut käytössä lähinnä historiallisen yhteiskuntaluokkajaon aikana valtiosäätyisistä maista kuten Suomessa ja Ruotsissa nelikamarisena parlamenttina.
Historia

Toisin kuin yksikamarisuus ja kaksikamarisuus, monikamarisuus on tila, jossa lainsäätäjä on jaettu useampaan kuin yhteen tai kahteen neuvottelukuntaan, joita kutsutaan yleisesti "kamariksi" tai "taloiksi".  Tämä sisältää vähintään kolmen tai useamman neuvottelevan parlamentaarisen ryhmäkokonaisuuden.
Noin puolet maailman suvereeneista valtioista on yksikamarisia ja uudemmat demokratiat, sekä uudemmat perustuslait ovat useammin yksikamarisia. Monet maat ovat siirtyneet yksikamarisuuteen, kun päinvastoin on harvinaista, tästä huolimatta monilla nykyisillä parlamenteilla ja kongressilla on edelleen monikamarinen (yleensä kaksikamarinen) rakenne, mikä joidenkin väitteiden mukaan tarjoaa useita näkökulmia ja muodon vallanjakoa lainsäädäntöelimessä.
Historia > Pohjoismainen sääty-yhteisluokkajako

Korkeammalla monikamarisuudella keskiaikaisilla skandinaavisilla neuvottelukokouksilla oli perinteisesti neljä parlamentaarista ryhmää eli ("kartanosta") jotka koostuivat aateliston, papiston, porvariston sekä talonpoikaiston säädyistä vaaleissa valituksi tulleista valtiopäivämiehistä.
Ruotsin ja Suomen säätyvaltiopäivät ylläpiti perinnettä hyvin pitkään, jossa toimi neljä erillistä lainsäädäntöelintä. Suomi osana keisarillista Venäjää käytti Suomen nelikamarista muodostuneita valtiopäiviä aina vuoteen 1906 asti, jolloin järjestelmä korvattiin yksikamarisella  eduskunnalla.
Historia > Viisikamarinen järjestelmä

Jugoslavian parlamentissa on toiminut liittokokouksessa alkujaan viisi jaostoa, sen jälkeen kun Jugoslavia hyväksyi uuden perustuslain vuonna 1963, sen lainsäädäntöelin rakennettiin uudelleen neljäksi kamariksi, joista kukin edusti Jugoslavian yhteiskunnan eri sektoreita, sekä ylimääräinen jaosto joka edustaa väestöä. Liittovaltion edustajakokous oli ainoa lainsäätäjä, jolla oli viisi jaostoa, ja perustuslakimuutoksella lisättiin kuudes osa, joka kuvattiin joko jaostoksi tai alakamariksi. Jugoslavia hyväksyi vielä toisen perustuslain vuonna 1974, lakkauttamalla liittokokouksen ja korvaten sen kaksikamarisella järjestelmällä.
Yksikamarijärjestelmän demokratia

Yksikamarisen järjestelmän pääasiallinen etu on demokraattisempi ja tehokkaampi lainsäädäntö, koska lainsäädäntöprosessi on yksinkertaisempi eikä kahden kamarin välillä ole mahdollisuutta umpikujaan. Yksikamarisuuden kannattajat ovat myös väittäneet, että se alentaa kustannuksia, vaikka lainsäätäjien määrä pysyisi ennallaan, koska sitä ylläpitäviä ja taloudellisesti tukevia instituutioita on vähemmän. Kaksikamarisen lainsäätäjän kannattajat väittävät, että tämä tarjoaa mahdollisuuden keskustella uudelleen ja korjata virheitä kummassakin jaostossa rinnakkain ja joissakin tapauksissa ottaa käyttöön lainsäädäntöä jommassakummassa kamarissa.
Christoph Meiners

Christoph Meiners
Christoph Meiners (1747–1810) oli saksalainen historioitsija ja filosofi, joka toimi professorina Göttingenin yliopistossa. Meiners oli Johann Friedrich Blumenbachin ohella ensimmäisiä tiedemiehiä, joka pyrki luokittelemaan ihmislajin systemaattisiin rotukategorioihin.
Meiners yhdisti 1793 ilmestyneessä teoksessaan Historische Vergleichung kulttuurien kehittyneisyyden rotutyyppeihin. Kulttuurit hän jakoi "villeihin", "barbaarisiin", "alkavasti valistuneisiin" ja "valistuneisiin". Hän myös loi ihmisten nousevan asteikon, jossa ryhmät asetettiin seuraavaan järjestykseen: ihmisapinat, "metsäneekerit", "pensashottentotit", "bushmannit", "Etelänmeren neekerit", suomalaiset, mongoliset paimentolaiskansat, Länsi-Aasian nomadit, Etelänmeren saarikansat, eteläaasialaiset, hindut, länsiaasialaiset ja eurooppalaiset. Meiners myös katsoi, ettei "alempiarvoiset" voineet vaatia samoja oikeuksia "ylempiarvoisten kanssa".
Monheim am Rhein

| Monheim am Rhein |
| --- | --- |
 Monheimin raatihuone
 vaakuna
 Monheim am Rhein
 Koordinaatit: 51°6′N, 6°54′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Piirikunta:  Mettmannin piirikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  23,05 km²
Korkeus:  40 m
Väkiluku (2022)  (30.6.2022):  42 708
 – Väestötiheys:  1 853 as./km²
Postinumero:  40789
Suuntanumero(t):  02173
 
 www.monheim.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Monheim am Rheinin sijainti Mettmannin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa.
Monheim am Rhein on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Se sijaitsee välittömästi Düsseldorfin eteläpuolella Rein–Ruhrin alueella. Rein virtaa Monheimin länsipuolitse kohti pohjoista.
Maantiede

Monheim am Rhein sijaitsee piirikuntansa lounaiskolkassa Nordrhein-Westfalenin länsiosassa seitsemisentoista kilometriä Düsseldorfin keskustasta kaakkoon ja kymmenisen kilometriä Leverkusenista luoteeseen. Etäisyys Kölnistä on noin 20 kilometriä pohjoiseen. Monheim on osa Reinin tasankoa, ja sen pinnanmuodostus poikkeaa Mettmannin piirikunnan muiden kuntien loivasti kumpuilevasta maastosta.
Monheimin kaupunginosat ovat kantakaupunki Monheim ja Baumberg, joka liitettiin Monheimiin 1951.
Historia

Ensimmäinen asiakirjamaininta Monheimista on vuodelta 1157 muodossa "willehelm de munheym" (nykyaikaistettuna "Wilhelm von Monheim"). Ensimmäinen maininta tullauspaikoista on 1250-luvulta; niissä täytyi suorittaa maksu, mikäli mieli kuljettaa tavaraa Reinin yli. Bergin kreivit alkoivat hallita Monheimia 1350-luvulla, ja 1380 Bergin kreivikunnasta tuli Bergin herttuakunta. Monheim sai 1400-luvun taitteessa kaupunkioikeuksiin verrattavia etuoikeuksia, joita kutsuttiin vapauteen viittaavalla termillä Freiheit. Paikkakunnista Baumberg, Hitdorf ja Rheinberg muodostettiin kunnallishallinnollinen yksikkö Munizipalität Monheim 1800-luvun alussa. Virallisesti Monheimista tuli kaupunki 1960. Se liitettiin Düsseldorfiin 1975. Kansalaiset eivät hyväksyneet liitosta, joten Monheimista ja Baumbergista tuli kesällä 1976 jälleen itsenäinen kaupunki. Sen virallinen nimi on ollut Monheim am Rhein vuodesta 1994.
Hitdorf puolestaan oli liitetty 1975 Leverkuseniin, joten Düsseldorfilla ja Leverkusenilla oli puolentoista vuoden ajan yhteinen raja. Hitdorf jäi osaksi Leverkusenia.
Monheimin historiallinen maamerkki on 26 metriä korkea torni Schmelmenturm vuodelta 1425. Kaupungin pohjoisosassa sijaitsee Haus Bürgel, jonka historia alkaa roomalaisvallan ajalta.
Talous ja liikenne

Monheimissa toimii useita kemianteollisuuden yrityksiä. Kaupunki sijaitsee usean suurkaupungin vaikutuspiirissä, joten se on kattavien moottoritieyhteyksien äärellä.
Aiheesta muualla

Monheim am Rhein, Nordrhein-Westfalen, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Monheim am Rhein
Asuin- ja liiketalo Turmstraßella
Käännös suomeksi
Naka

| Naka (那珂市) |
| --- | --- |
 Shizu-jinja
 lippu:  symboli
 Nakan sijainti Ibarakin prefektuurissa
 Naka
 Koordinaatit: 36°27′27″N, 140°29′12″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Ibarakin prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  97,82 km²
Väkiluku (09/2020):  54 473
 – Väestötiheys:  557 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Yaezakura
 – Kukka:  Auringonkukka
 – Lintu:  Joutsen
 
 https://www.city.naka.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naka (jap. 那珂市, Naka-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Ibarakin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Naka- ja Kujijokien välissä. Luoteessa kaupungin alue nousee Yamizovuorten reunamilla kohoaville Urizuran kukkuloille. Nakassa on 54 473 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 97,82 neliökilometriä.
Nakan maaseutukaupunki perustettiin laajan kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1955. Kaupunkioikeudet Naka sai vuonna 2005, kun siihen liitettiin Urizuran maaseutukaupunki.
Nakaa palvelee JR Higashi-Nihonin Suigun-linja.
Kuvia

Fudō-inin temppeli
Ibarakin kasvitieteellisen puutarhan trooppinen kasvihuone
Prefektuurintie 104
Kami-Sugayan rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Naka Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Natalia Druyts

Natalia Druyts
Natalia Druyts (s. 3. joulukuuta 1980, Westerlo) on belgialainen poptähti. Hän sijoittui toiseksi Belgian Idool-kilpailun ensimmäisellä tuotantokaudella 2003.
Druyts on valmistunut kielenkääntäjäksi englannista espanjaan. Hänen musiikillisiin esikuviinsa kuuluvat Madonna, George Michael, Anastacia ja P!nk.
Druyts osallistui helmikuussa 2004 Belgian kansallisiin esikarsintoihin, mutta ei päässyt edustamaan maataan Eurovision laulukilpailuun kappaleella "Higher Than The Sun". Laulu sijoittui kuitenkin Belgian singlelistojen toiseksi. Hän on osallistunut myös Belgian Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaan.
Druyts on tehnyt yhteistyötä The Pointer Sisters -yhtyeen jäsenten kanssa. "Natalia Meets The Pointer Sisters" -show'ta seurasi yli 130 000 ihmistä. Druytsin ja Pointer Sistersin yhteistyöstä syntynyt single "Sisters Are Doin' It For Themselves" ilmestyi lokakuussa 2005 ja nousi Belgian singlelistan kakkoseksi. Tammikuussa 2008 Druytsin on määrä esiintyä En Voguen ja Shaggyn kanssa.
Studioalbumit

This Time (2003, #4)
Back for More (2004, #1)
Everything & More (2007, #1)
Wise Girl(2009, #1)
Overdrive (2013)
In My Blood (2016)
The Sound of Me (2017)
Nakagawa (Fukuoka)

| Nakagawa (那珂川市) |
| --- | --- |
 Nakanoshiman puistoa
 lippu:  Symboli
 Nakagawan sijainti Fukuokan prefektuurissa
 Nakagawa
 Koordinaatit: 33°29′59″N, 130°25′20″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kyūshū
Prefektuuri:  Fukuokan prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  74,95 km²
Väkiluku (11/2020):  50 405
 – Väestötiheys:  673 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Morella rubra
 – Kukka:  Rhododendron japonoheptamerum var. japonoheptamerum
 – Lintu:  Kuningaskalastaja
 
 https://www.city.nakagawa.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nakagawa (jap. 那珂川市, Nakagawa-shi) on Japanin kaupunki Kyūshūn saarella Fukuokan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin länsiosassa Fukuokan suurkaupunkialueella aivan Fukuokan kaupungin eteläpuolella. Etelässä kaupungin alue kohoaa Sefurivuorille ja rajautuu Sagan prefektuuriin. Kaupungin läpi virtaa Nakajoki, jolta se on saanut nimensä. Nakagawassa on 50 405 asukasta (marraskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 74,95 neliökilometriä.
Nakagawan maaseutukaupunki perustettiin vuonna 1956 liittämällä yhteen kolme kyläkuntaa. Alun perin merkittäviä elinkeinoja olivat riisin, vihannesten ja wasabin viljely, metsätalous ja kirjolohen vesiviljely. Kaupungin pohjoisosat ovat kuitenkin kasvaneet voimakkaasti Fukuokan lähiönä. Kaupunkioikeudet Nakagawa sai vuonna 2018.
Nakagawan nähtävyyksiä ovat Nakajoen yläjuoksun maisemiltaan kauniit alueet, kuten Chikushi-Yaban laakso ja Tsutarun rotko. Nakagawaa palvelee JR Nishi-Nihonin liikennöimä Hakata-minami-linja, Shinkansen-verkoston jatke, joka pysähtyy Hakata-minamin rautatieasemalla kaupungin pohjoisrajalla.
Kuvia

Hiyoshi-jinja
Hakata-minamin rautatieaseman edustaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nakagawa (Fukuoka) Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Cesare Sterbini

Cesare Sterbini (1784 Rooma – 19. tammikuuta 1831 Rooma) oli italialainen libretisti. Hänen tunnetuin teoksensa on libretto Gioacchino Rossinin oopperaan Sevillan parturi, joka sai ensiesityksensä vuonna 1816. Librettojen lisäksi hän kirjoitti runoja ja toimi Vatikaanin virkamiehenä.
Mäntyperän työväentalo

| Mäntyperän työväentalo |
| --- | --- |
 Vilppulan, Mäntyperän työväenyhdistyksen työväentalo.
Sijainti:  Mäntyperä, Mänttä-Vilppula
Valmistumisvuosi:  1917
Rakennuttaja:  Mäntyperän Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  hirsi
Julkisivumateriaali:  lauta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mäntyperän työväentalo oli entisen Vilppulan kunnan (vuodesta 2009 osa Mänttä-Vilppulaa) Mäntyperän kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Mäntyperän työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906. Työväentalon rakennushankkeeseen ryhdyttiin kymmenisen vuotta myöhemmin. Huhtikuussa 1916 hirret oli ostettu ja ajettu talkoilla rakennuspaikalle, ja talon vihkiäisiä päästiin viettämään 14. lokakuuta 1917. Vuoden 1916 kesäkuun ja joulukuun välillä yhdistyksen jäsenluku nousi 38:sta 53:een.
Heinäkuussa 1925 nimismies ei antanut yhdistykselle iltamalupaa, sillä talossa ei ollut putkaa juopuneiden säilyttämiseen. Nimismies velvoitti Mäntyperän lisäksi muitakin piirinsä yhdistyksiä ja seuroja rakentamaan putkan talonsa yhteyteen omalla kustannuksellaan kuukauden kuluessa.
Sotien jälkeen yhdistys liittyi SKDL:n organisaatioon. Talon vaiheista 1940-luvun lopun jälkeen ei ole tietoa.