Zen
Zenin historia > Rinzai- ja sōtō-koulukunnan yhtäläisyydet ja eroavaisuudet

Selkeä jako erillisiin zen-koulukuntiin syntyi vasta Japanissa. Kiinalaisessa chánissa samanlaista tiukkaa lahkoutumista ei tapahtunut. Japanissa rinzai-koulukunta keskittyy perinteisesti kōan-harjoitukseen ja sōtō-koulukunta shikantazaan. Koulukuntien liturgia, seremoniat ja visuaalinen ulkoasu poikkeavat hieman toisistaan. Japanissa rinzai on nähty samuraiden koulukuntana ja sōtō talonpoikien. Esimerkiksi japanilaisen rinzai-koulukunnan zendoissa mietiskelijät istuvat yleensä kohti zendon keskustaa, kun taas sōtōssa päinvastoin. Japanissa rinzai-zeniläisiä on huomattavasti vähemmän verrattuna sōtō-zeniläisiin. Japanissa sōtō-koulukunta on myös järjestäytynyt muodollisesti yhden hallinnon alle, kun taas rinzai-koulukunnan pyhäköt ovat usein toisistaan riippumattomia. Todellisuudessa japanilaisessa zenissä harjoitukset, eri muodollisuudet ja termit voivat vaihdella samankin koulukunnan eri pyhäköissä huomattavasti.
Selkeä jako useaan koulukuntaan on zenbuddhalaisuuden historiassa melko uutta. Koulukuntien väliset erot selkeytyivät vasta kauan zenin kuudennen kantaisän Huinengin (638–713) jälkeen. Vasta Song-dynastian loppupuolella 1200-luvulla eri opettajat ryhtyivät selkeästi kannattamaan jompaakumpaa tapaa mietiskellä. Kiinalaisen chán-mestari Hongzhi Zhengjuenin (1091–1157) voidaan nähdä aloittaneen ”hiljaisen valaisemisen” suosimisen caodong-koulukunnassa. Hänkin käytti opetuksissaan kaikesta huolimatta kōaneja. Siitä, miten hän niitä hyödynsi opetuksessaan, ei ole varmaa tietoa. Samanaikaisesti Hongzhin ystävä chán-mestari Dahui Zonggao (1089–1163) painotti kōan-harjoitusta, jossa keskitytään intensiivisesti harjoittamaan kōania huatou-harjoituksena.
Nykyaikaisessa japanilaisperäisessä sōtō-zeniin pohjautuvassa suuntauksessa voidaan käyttää kōaneja. Sōtō-koulukunnassa kōan-harjoitus ymmärretään eri tavalla kuin rinzai-koulukunnassa: sōtō-koulukunnassa kōania ei harjoiteta (niitä ei esimerkiksi pohdita intensiivisesti tai mietiskelyn aikana ja niihin ei pyritä löytämään vastauksia), vaan ne ovat pikemminkin opettavaisia tarinoita ja apuvälineitä, toisin kuin rinzai-koulukunnassa, jossa kōan on itse harjoitus ja johon pyritään intensiivisen harjoittamisen ja mietiskelyn avulla löytämään vastaus. Esimerkiksi Harada–Yasutani-koulukunnan (tai Sanbo kyodan, suom. 'kolme jalokiveä') alkuperä on sōtō-koulukunnassa, johon on yhdistetty rinzai-piirteitä, kuten Hakuin Ekakun kōan-oppijärjestelmä, tietyin muutoksin.
Korealainen seon (jap. zen) periytyy lähes yksinomaan kiinalaisesta linji-koulukunnasta. Korealaisessa zenissä harjoittaja voi harjoittaa samaa kōania koko elämänsä ajan. Japanilaisessa sōtōssa vasta Gento Sokuchun (1729–1807) voidaan katsoa ryhtyneen järjestelmällisesti puhdistamaan sōtō-koulukuntaa kōanien käyttämisestä millään muotoa. Viime aikoina monet amerikkalaiset sōtō-opettajat ovat opiskelleet myös rinzai-opettajien johdolla (sekä päinvastoin) ja liittäneet rinzain kōan-harjoituksen opetukseensa. Kiinalaisen chánin koulukunnat yhdistyivät 1200-luvulta lähtien toisiinsa ja samalla sekoittivat mukaan vaikutteita myös puhtaan maan buddhalaisuudesta, joten selkeää jakoa linji- ja caodong-koulukuntien välillä ei enää ole. Monet länsimaiset japanilaisperäiset zen-koulukunnat ovatkin ryhtyneet korostamaan enemmän koulukuntien yhteneväisyyksiä.
Japanilaiset koulukunnat eroavat myös suhtautumisessa valaistumiseen. Sōtōssa ei anneta erityistä painoarvoa äkilliselle kenshō-kokemukselle vaan painotetaan hiljaista ymmärryksen kehittymistä. Zazen nähdään myös periaatteessa itsessään valaistumisen ilmenemismuotona. Rinzai-koulukunta taas painottaa kenshō-kokemusta.