stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Monika Fagerholm
Palkintoja

Runeberg-palkinto 1995
Kiitos kirjasta -mitali 1995
Svenska litteratursällskapet i Finlandin palkinto 1995, 1999 ja 2005
Längmanska kulturfondenin palkinto 2003
August-palkinto 2005
Ruotsin kirjallisuusseuran Aniara-palkinto 2005
Göteborgs-Postenin kirjallisuuspalkinto 2005
Pro Finlandia -mitali 2010
Kirjallisuuden valtionpalkinto 2013
Ruotsin akatemian pohjoismainen palkinto 2016
Tollanderin palkinto 2020
Selma Lagerlöfin säätiön palkinto 2020
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 2020
Övralid-palkinto 2022
Kirjallisuutta

Lahdenperä, Hanna: ”Det finns miljoner sätt att vara”: Om Monika Fagerholms Diva och den filosofiska läsningen.  (Diss. Nordica Helsingiensia, 57)  Helsingfors:  Helsingfors universitet, 2021.  ISSN 2242-2277  ISBN 978-951-51-7288-4  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monika Fagerholm Wikimedia Commonsissa
Monika Fagerholm Kirjasampo.fi-sivustolla
Fagerholm Teoksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Fagerholm, Monika hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Björn Landström

Björn Landström vuonna 1962.
Björn Olof August Landström (21. huhtikuuta 1917 Kuopio – 7. tammikuuta 2002 Helsinki) oli suomenruotsalainen taiteilija, kirjailija, graafikko, kuvittaja ja tutkija. Hän myös lavasti ja ohjasi teatterissa.
Elämä ja ura

Björn Landströmin vanhemmat olivat rakennusinsinööri Arthur Landström ja Ester Landström o.s. Åberg. Pian pojan syntymän jälkeen perhe muutti Kuopiosta Helsinkiin. Arkkitehdin urasta haaveillut isä toivoi pojastaan arkkitehtia, mutta Landström opiskeli mainospiirtäjäksi Tukholmassa Reklamkonstskolanissa 1930-luvun lopulla. Koulussa hän tutustui myös tulevaan vaimoonsa Else Grönrosiin. Hän aloitti taidemaalarina 1941 ja kirjailijana 1942.
Landström järjesti yksityisnäyttelyn Strindbergin taidesalongissa Helsingissä vuonna 1943 ja myöhemmin näyttelyjä eri maissa. Landström tarjosi kirjoittamaansa näytelmää Vem är du? Ingmar Bergmanille, joka kehotti häntä ottamaan yhteyttä Dramatikers Studioon. Siellä näytelmä esitettiin, tosin ilman suurempaa menestystä. Landström teki teatteriin myös lavastuksia ja ohjauksia.
Mainosmies ja Kalevalan kuvittaja

Mainostoimisto Taucherin palvelukseen Landström meni vuonna 1949. Hän oli perustamassa Mainosgraafikot-yhdistystä, ja sen koulussa hän opetti vuodesta 1953 alkaen. Landström muutti Ruotsiin 1959, mutta palasi Suomeen 1970-luvun alussa.
Landström suunnitteli kirjankansia ensin WSOY:lle ja myöhemmin Otavalle. Muun muassa Waltarin Sinuhe egyptiläisen tunnetuin kansi on Landströmin käsialaa. Sen sijaan hänen luomansa Tuntemattoman sotilaan ensimmäinen kansiversio muistutti Yrjö Jäntin mielestä liikaa erästä toista uutuuskirjaa, ja Martti Mykkänen suunnitteli nopeasti kirjalle uuden kansikuvan. Vuonna 1985 julkaistiin Kalevala Landströmin kuvittamana.
Hänen meriaiheiset kirjansa sekä laivojen historiaa ja löytöretkiä käsittelevät teoksensa ovat alan kansainvälisiä klassikoita. Hänen teoksiaan on käännetty monille kielille; teos Laiva (Skeppet: En översikt av skeppets historia från den primitiva flotten till den atomdrivna ubåten i ord och bilder) on käännetty 13 kielelle. Landström lahjoitti uransa aikana kokoamansa arvokkaan kirjaston Åbo Akademille vuonna 1987.
Graafiset muotoilijat ry on jakanut vuodesta 1986 lähtien Landströmin mukaan nimettyä Björn Landström -palkintoa.
Purjehtija ja venesuunnittelija

Landström omisti ja suunnitteli useita purjealuksia. Hän oli innokas purjehtija ja usean pursiseuran jäsen – Airisto Segelsällskap, NJK ja HSS. Pisimpään hän oli Helsingfors Segelsällskapin eli HSS:n jäsenenä. Landströmin meriaiheiset seinämaalaukset vuodelta 1949 kuvittavat edelleen HSS:n kerhoravintolaa Merisataman Liuskasaaressa. Teokset syntyivät yhteistyössä Michael Schilkinin kanssa, joka teki kerhorakennuksen reliefit ja lasimaalaukset. Landström purjehti 1950-luvulla HSS:n lipun alla Utökryssare Elisabethilla ja Laurinkosterilla Elisabeth II:lla. Landström osallistui vuonna 1952 Gotland Runt -kisaan, josta syntyi purjehduskertomus Vene pullossa (Skeppet i flaskan). Asuttuaan ulkomailla pidemmän aikaa Landström palasi Suomeen, ja hänet valittiin HSS:n ainaisjäseneksi vuonna 1971. Tuolloin Landström purjehti Vanessa-nimisellä džonkilla. Landström kirjoitti kirjan Regina och Gullkronan purjehtijalegenda Henrik Ramsayn kanssa tehdystä purjehduksesta Jarl Lindblomin suunnittelemassa Reginassa Ramsayn kuolinkesänä 1951.
Teoksia

Ågatan 8, 1942, romaani
Justnuet 1946, runoja, salanimellä Karl-Stefan Stenman
Regina och Gullkronan,  1951
Skeppet i flaskan, 1952 kertomus
Havet utan ände, 1953; suom. Ääretön meri, 1954 romaani
Vägen till Vinland, 1954; suom. Viinimaan matka, 1955, romaani
En liten bok om vackra båtar, 1955; Pieni kirja kauniista veneistä, 1955
Sininen tie: Kymmenen kertomusta siitä, miten ihminen sinisiä meriteitä käyttäen löysi maan, 1958 kertomus
Skeppet, 1961; suom. Laiva: Katsaus laivan historiaan alkukantaisesta lautasta atomikäyttöiseen sukellusveneeseen, 1961, tutkimus
Vägen till Indien, 1964; suom. Tie Intiaan, tutkimus
Columbus, historien om amiralen över Oceanen, 1966; suom. Kolumbus, 1966, tutkimus
Reseskildring: Rapport från en resa till världens ändar september 1967 - april 1968, 1968 matkakirja
Seglande skepp, från papyrusbåtar till fullriggare, 1969; suom. Purjelaiva,  papyrusveneestä täystakiloituun, tutkimus
Egyptiska skepp 4000–600 f.Kr., 1970; suom. Faraon laivat, 1973
Olipa kerran: Klassillisia satuja valikoinut ja kuvittanut Bjön Landström, 1974, satukirja
Regalskeppet Vasa från början till slut, 1980; engl. The Royal Warship Vasa, 1988
Kalevala.  (Kuvittanut Björn Landström)  Helsinki:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08202-7
Självporträtt, 1987; Omakuva, 1987, muistelmat
Palkintoja

Pro Finlandia -mitali
Albert Gebhard -mitali
Rudolf Koivu -palkinto
Mikael Agricola -palkinto
Henrik Steffens -palkinto
Cape Horner Associationin kunniajäsen
Uppsalan yliopiston kunniatohtori
Kirjallisuutta

Kokkola, Rolf (toim.): På glittrande våg: Helsingfors Segelsällskap 1893–1993, s. 141–144.  Helsingfors:  Helsingfors Segelsällskap, 1993.  ISBN 952-90-4476-3
Aiheesta muualla

Landström, Björn hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Nelson, Axel: Björn Landström.
Tua Forsström

| Tua Forsström |
| --- | --- |
 Tua Forsström syyskuussa 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tua Birgitta Forsström
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1947 (ikä 77) Porvoo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  kirjailija, runoilija, kustannustoimittaja
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tua Birgitta Forsström (s. 2. huhtikuuta 1947 Porvoo) on suomenruotsalainen kirjailija. Forsström tunnetaan parhaiten runoilijana, mutta hän on kirjoittanut myös revyitä, kuunnelmia, kamarinäytelmiä, kabareita sekä tekstejä oratorioon ja yhden kantaatin.
Forsström kirjoitti ylioppilaaksi 1966 ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1972 Helsingin yliopistosta. Hän on toiminut myös kustannustoimittajana Söderström & Co -kustannusyhtiössä Helsingissä 1973–1991. Hän oli taiteilijaprofessori vuosina 1999–2004.
Forsström on monesti palkittu teoksistaan, muun muassa Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnolla, Pro Finlandia -mitalilla ja Ruotsin akatemian Suomi-palkinnolla. Helmikuussa 2019 hänet valittiin Ruotsin akatemian jäseneksi ensimmäisenä Suomen kansalaisena. Hän korvaa akatemiasta erotetun Katarina Frostensonin tuolilla numero 18. Forsströmiä ennen vain neljä suomalaissyntyistä on ollut Ruotsin akatemiassa, kun Gustaf Mauritz Armfelt, Frans Mikael Franzén, Abraham Niclas Edelcrantz ja Adolf Erik Nordenskiöld valittiin sen jäseniksi aikana ennen Suomen itsenäistymistä.
Teokset > Runokokoelmat

En dikt om kärlek och annat.  Helsinki:  Söderström, 1972.  ISBN 951-52-0069-5
Där anteckningarna slutar.  Helsinki:  Söderström, 1974.  ISBN 951-52-0215-9
Egentligen är vi mycket lyckliga.  Helsinki:  Söderström, 1976.  ISBN 951-52-0375-9
Tallört.  Helsinki:  Söderström, 1979.  ISBN 951-52-0579-4
September.  Helsinki:  Söderström, 1983.  ISBN 951-52-0770-3
Snöleopard.  Helsinki:  Söderström, 1987.  ISBN 951-52-1109-3
Lindqvist, Vidar & Forsström, Tua: Ekenäs.  Tammisaari:  V. Lindqvist, 1988.  ISBN 951-99-9894-2
Parkerna.  Helsinki:  Söderström, 1992.  ISBN 951-52-1431-9
Efter att ha tillbringat en natt bland hästar.  Helsinki:  Söderström, 1997.  ISBN 951-52-1670-2
Där en mild vind från väster blåser.  Fårö, 2004.
Sånger.  Helsinki:  Söderström, 2006.  ISBN 951-52-2406-3
En kväll i oktober rodde jag ut på sjön.  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2012.  ISBN 978-951-52-3035-5
Anteckningar.  Helsinki:  Förlaget, 2018.  ISBN 978-952-333-130-3
Teokset > Oratoriot

Marianergraven.  Helsinki:  Yleisradio, 1989.
Teokset > Kokoelmateokset

Men även det som syns är vackert.  Uusikaarlepyy:  Studio FsR, 1990.  ISBN 951-551-908-X
Jag studerade en gång vid en underbar fakultet.  Helsinki:  Söderström, 2003.  ISBN 951-52-2023-8
Teokset > Suomennoksia

Mäntykukka; Syyskuu: kaksi runoelmaa.  (Alkuteoksista Tallört ja September)  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5772-0
Lumileopardi; Puistot: kaksi runoelmaa.  (Alkuteoksista Snöleopard ja Parkerna)  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Tammi, 1993.  ISBN 951-31-0144-4
Hevosten parissa vietetyn yön jälkeen.  (Alkuteoksesta Efter att ha tillbringat en natt bland hästar)  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Tammi, 1998.  ISBN 951-31-1249-7
Mutta kuvittelin että sydän ei tunne rajoja.  (Runosarjasta Mineraler ja runokokoelmasta Sånger)  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-155-0
Lokakuun iltana soudin järvelle.  (Alkuteoksesta En kväll i oktober rodde jag ut på sjön)  Suomentanut Caj Westerberg. Helsinki:  Siltala, 2013.  ISBN 978-952-234-158-7
Merkintöjä.  (Alkuteoksesta Anteckningar)  Suomentanut Jyrki Kiiskinen. Helsinki:  Siltala, 2018.  ISBN 978-952-234-552-3
Palkintoja ja tunnustuksia

Ruotsin radion runopalkinto, 1987
Edith Södergran -palkinto, 1988
Gustaf Fröding -seuran runouspalkinto, 1991
Pro Finlandia -mitali, 1991
Ruotsin akatemian Suomi-palkinto, 1992
Göteborgs-Postenin kirjallisuuspalkinto, 1992
Gerard Bonnierin runopalkinto, 1993
Tollanderin palkinto, 1998
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto, 1998
Ruotsin akatemian Bellman-palkinto, 2003 ja 2018
Aniara-palkinto, 2007
De Nion suuri palkinto, 2007
Aspenström-palkinto, 2013
Albert Bonnierin stipendi, 2018
Ferlin-palkinto, 2019
Kirjallisuutta

Rustad, Hans Kristian (toim.): Tua Forsströms forfatterskap.  (Nordisk samtidspoesi)  Vallset:  Oplandske Bokforlag, 2017.  ISBN 978-82-75182-52-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tua Forsström Teoksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Pienin sanoin illuusio avaruudesta: Suomennoksessa Tua Forsströmin lause hohtaa kirkkaana. Helsingin Sanomat, 24.1.2008
Tua Forsström Schildts & Söderströmsin sivuilla (ruotsiksi)
Forsström, Tua hakuteoksessa Biografiskt lexikon för Finland (2011). (ruotsiksi)
Forsström, Tua hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Australian pääkaupunkiterritorio

| Australian pääkaupunkiterritorio Australian Capital Territory |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Australia
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Canberra
 – pääministeri:  Andrew Barr (ALP)
Edustus:  Australian parlamentti
 – edustajainhuone:  2 paikkaa
 – senaatti:  2 paikkaa
Pinta-ala:  2 358 km² (8.)
 – maa:  2 280 km²
 – sisävesi:  77,6 km² (3,3 %)
Väkiluku (2016):  397 397 (7.)
 – väestötiheys:  169 as./km²
BKT (2009–10):  $25 988 000 000
 – asukasta kohti:  $72 411
Symbolit:  
 – motto:  For the King/Queen, the Law and the People
 – korkein kohta:  Bimberi Peak (1 912 m)
 – matalin kohta:  Murrumbidgeejoki (429 m)
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  ACT
 – ISO 3166:  AU-ACT
 
ACT Government
Australian pääkaupunkiterritorio (engl. Australian Capital Territory) on territorio Australiassa. Siellä sijaitsee Australian pääkaupunki Canberra. Canberra on myös territorion pääkaupunki. Territorion pinta-ala on 2 358 km² ja asukasluku oli 397 397 vuoden 2016 väestönlaskennassa.
Australian pääkaupunkiterritorion lipussa on Etelän risti sinisessä ja Canberran vaakuna kullanvärisessä kentässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Australian pääkaupunkiterritorio Wikimedia Commonsissa
| n k Australian osavaltiot ja territoriot |
| --- | --- | --- |
| Osavaltiot | Etelä-Australia · Länsi-Australia · Queensland · Tasmania · Uusi Etelä-Wales · Victoria |  |
| Territoriot | Australian Antarktiksen alue · Australian pääkaupunkiterritorio · Heard ja McDonaldinsaaret · Jervis Bay Territory · Joulusaari · Kookossaaret · Korallimeren saarten territorio · Norfolkinsaari · Pohjoisterritorio |  |
HMS Australia

| HMS Australia |
| --- | --- |
 HMS Australia

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Govan
Kölinlasku:  21. huhtikuuta 1885
Laskettu vesille:  25. marraskuuta 1886
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1888
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 4. huhtikuuta 1905
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 600 t
Pituus:  91 m
Leveys:  17 m
Syväys:  6,9 m
Koneteho:  8 500 hv
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  484
Aseistus
Aseistus:  2 × BL 9,2" Mk V -tykkiä 10 × 6" BL -tykkiä 6 × QF 6 naulan -tykkiä 10 × QF 3 naulan -tykkiä 6 × 18" torpedoputkea
HMS Australia oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu Orlando-luokan panssariristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin vuonna 1885 Robert Napier and Sonsilta Govanista osana vuoden 1884 niin kutsuttua Northbrookin ohjelmaa ja sen köli laskettiin vielä samana vuonna 21. huhtikuuta telakkanumerolla 397. Alus laskettiin vesille 25. marraskuuta 1886 ja valmistui 11. joulukuuta 1988, jolloin sen rungon tarjoukseen perustunut hinta oli 195 390 puntaa ja moottorin 63 000 puntaa.
Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Välimeren laivastoon, josta se siirrettiin vuonna 1893 sisaralustensa HMS Galatean ja HMS Auroran kanssa rannikkovartiolaivueeseen. Se siirrettiin toisarvoisiin tehtäviin vuosisadan vaihteessa. Alus myytiin romutettavaksi 4. huhtikuuta 1905 Kingille Trooniin.
Aura (olut)

| Aura olut |
| --- | --- |

Tyyppi:  alkoholijuoma
Valmistaja:  Hartwall
Alkuperä:   Suomi
Valmistus aloitettu:  1884 (2004 uudelleen)
Valmistus lopetettu:  1995
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aura on suomalainen olutmerkki, joka tuotiin markkinoille vuonna 1885. Olut oli alun perin turkulaisen vuonna 1884 perustetun Auran panimon lagertyyppinen tuote, ja sitä valmistettiin Turussa. Auran Panimo myytiin vuonna 1971 Hartwallille. Linnankadulla sijaitseva panimorakennus myytiin Turun kaupungille vuonna 1974, ja vuoteen 1977 mennessä kaikki toiminnat olivat siirtyneet Hartwallin uuteen panimoon Kaarinaan. Kaarinan panimon toiminta lakkautettiin vuonna 1995, ja samalla päättyi Aura-oluen valmistus.
Suosituimmillaan olut oli 1960–1970-luvuilla, mutta ennen lopettamispäätöstä vuonna 1994 sen markkinaosuus oli enää noin prosentti. Vuonna 2004 Hartwall aloitti Auran valmistuksen uudelleen tarkoituksenaan vahvistaa markkina-asemaansa Lounais-Suomessa. Uusi Aura pohjautuu vanhaan reseptiin, mutta sen katkeroa on hieman laskettu. Panimoravintola Koulu ja Hartwall toivat markkinoille Auran päivänä 2011 tavallista vahvemman Juhla-Auran.
Aura-tuotteet

Piispanristin panimon Aura
Edestä.
Takaa.
Aura-olutpullo vuodelta 1995.
Aura-tuotteet > Hartwall Aura-tuotteet

Hartwall Aura (4,5 %)
Hartwall Aura (5,2 %)
Hartwall Aura Bock (6,5 %)
Hartwall Aura Kuningasolut (5 %)
Hartwall Aura Pils (5 %)
Hartwall Aura Tumma (5,2 %)
Aura-tuotteet > Vanhat Aura-tuotteet

Aura III (4,5 %)
Aura IVA (5,2 %)
Aura IVB (6,5 %)
Kirjallisuutta

Henrik Swanljung: ”Aura maistuu, jano haihtuu”. Teoksessa Kupila, Sanna: Sisua, siloa ja sinappia: merkkituotteita Turusta, s. 196–206.  Turku:  Turun maakuntamuseo, 2004.  ISBN 951-595-090-2
Timo Bergholm

| Timo Bergholm |
| --- | --- |
 Punahilkan kuvauksissa vuonna 1968: vasemmalta näyttelijä Hannu Kahakorpi, ohjaaja Timo Bergholm, näyttelijä Kristiina Halkola, äänittäjä Matti Penttilä ja pääkuvaaja Kari Sohlberg.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1941 (ikä 83)
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja
Ohjaaja
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Jussi (1969) Punahilkka Parhaan televisioelokuvan Jussi (1969) Sirkku 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Timo Kaarlo Bergholm (s. 14. elokuuta 1941 Helsinki) on suomalainen teatteriohjaaja, joka toimi Yleisradion Televisioteatterin ohjaajana vuodesta 1966 ja teatteripäällikkönä 1967–1986.
Bergholm valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1965. Ennen Yle-uraansa hän toimi ohjaajana MTV-teatterissa sekä assistenttina Svenska Teaternissa.
Bergholmin TV-ohjauksia ovat muun muassa Heinard Kipphardtin näytelmä Oppenheimerin tapaus (1967), Aleksandr Gelmanin Palkkio (1977), Maria Jotunin Martinin rikos (1980) sekä Mauno Saaren käsikirjoittamat poliittiset minisarjat Hyvä veli 1–6 (1995–1996) ja Presidentin mies 1–3 (1998). Hän on käsikirjoittanut ja ohjannut elokuvan Punahilkka (1968), josta hänelle myönnettiin parhaan ohjauksen Jussi vuonna 1969.
Bergholmin tuotannon tyypillinen piirre on yhteiskuntakriittisyys. Häntä ja koko televisioteatteria syytettiin 1960-luvun lopulla äärivasemmistolaiseksi, mutta hänen omasta mielestään kyse oli vain kulttuuriradikalismista. Erityisen paljon närää herättivät tv-kabareet kuten Luule kanssamme (1968), Sirkus Europa (1968), Oma (1969) sekä hänen oma suosikkinsa, kaksiosainen Tuhannen ja yhden työn tarinat (1970).
Bergholmilla on Marjut Komulaisen kanssa tytär, elokuvaohjaaja Hanna Bergholm.
Aiheesta muualla

Timo Bergholm Elonetissä.
Timo Bergholm Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lassi Vierikko

| Lassi Vierikko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. syyskuuta 1983 (ikä 41)
Ammatti:  käsikirjoittaja
Käsikirjoittaja
Merkittävät teokset:  Brändärit Erinomanlaiset
Tyyli:  komedia
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Lassi Vesa Johannes Vierikko (s. 17. syyskuuta 1983) on suomalainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän on työskennellyt myös näyttelijänä. Tyylilajiltaan Vierikon käsikirjoitukset ovat lähinnä komediaa.
Ura

Vierikko valmistui medianomiksi 2011. Hän on käsikirjoittanut muun muassa MTV3:n komediasarjan Brändärit ja komediasarjan Erinomanlaiset, joka on alkuaan Facebookissa julkaistu tuotanto. Televisiosarjojen lisäksi Vierikko on käsikirjoittanut erinäisiä lyhyitä fiktioelokuvia.
Käsikirjoittajan työnsä ohella Vierikko on näytellyt sivurooleja muutamissa televisio- ja elokuvatuotannoissa varhaisimpana Laurin rooli Yle TV1:n viisiosaisessa fiktiosarjassa Hunajan maku vuonna 1993.
Vierikko on kiinnostunut uskonnoista sekä niiden synnystä ja kehityksestä. Hän on tutkinut erityisesti gnostilaisuuden ilmenemismuotoja elokuvataiteessa.
Filmografia > Käsikirjoittajana

Brändärit (2014)
Tripla (2015)
Kynsin hampain (2016) jaksokäsikirjoittaja
Erinomanlaiset (2016)
Ismo (2016) 2. kausi
Filmografia > Näyttelijänä

Hunajan maku (1993) televisiosarja
Rakkaudella, Maire (1999)
Kukkulan kuningas (2009) televisioelokuva
Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu! (2016)
Aiheesta muualla

Balansiafilms.com
Elisaviihde.fi: Käty - Kämppä tyhjänä (S) (Arkistoitu – Internet Archive)
Lassi Vierikko Ilona-tietokannassa
Tero Niemi ja Anne Salminen

Tero Niemi (s. 1974) ja Anne Salminen (s. 1976) ovat suomalainen kirjailijapari. Heidän esikoisteoksensa, tieteiskirja Nimbus ja tähdet ilmestyi 2004. Aikaisemmin he olivat voittaneet Nimbus-novelleillaan Portti-lehden novellikilpailun vuonna 2002. Vuonna 2003 he saivat novellillaan Ja Jumala kutoi mattoja omista hiuksistaan Atorox-palkinnon. Teos oli ehdokkaana Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon saajaksi. Toisen Atoroxin kirjailijat voittivat vuonna 2005.
Niemi on myös tietokonegraafikko.
Julkaistu teos

Nimbus ja tähdet.  Jyväskylä:  Atena, 2004.  ISBN 951-796-353-X
Aiheesta muualla

Tero Niemi ja Anne Salminen. Museo24.fi.
Henrik Tikkanen

Henrik Tikkanen vuonna 1967.
Georg Henrik Tikkanen (9. syyskuuta 1924 Helsinki – 19. toukokuuta 1984 Espoo) oli suomenruotsalainen kirjailija ja taiteilija. Hän toimi pakinoitsijana ja piirtäjänä Hufvudstadsbladetissa vuosina 1947–1967 ja Helsingin Sanomissa vuosina 1967–1984.
Perhe

Henrik Tikkanen syntyi merkittävään Tikkasen kulttuurisukuun. Hänen vanhempansa olivat arkkitehti ja olympiamitalisti Toivo Robert Tikkanen sekä Kyllikki Ingeborg Tikkanen o.s. Vitali (1901–1963). Tikkasen isänisä oli taidehistorioitsija J. J. Tikkanen ja tämän isä Paavo Tikkanen, joka oli perustamassa Suometar-sanomalehteä vuonna 1847. Äidinisä oli Lahdessa piirilääkärinä toiminut Johan Vitali.
Tikkasen ensimmäinen puoliso oli taiteilija Lia Tikkanen (o.s. Etrock) vuosina 1949–1962. Hänen toinen puolisonsa oli vuodesta 1963 kirjailija Märta Tikkanen o.s. Cavonius.
Elämä ja ura

Tikkanen piirsi sarjakuvia 1940-luvun alkuvuosina. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1943.
Elämä ja ura > Tuotannosta

Piirtäjänä Tikkanen tunnetaan ohuella tussilla tehdyistä Helsingin maisemista, naisvartaloista ja aforismeja kuvittavista nopeasti piirretyistä kasvokuvista. Lisäksi hän kirjoitti muun muassa matkakirjoja, lastenkirjoja, näytelmiä, kuunnelmia ja pakinoita. Tikkanen teki myös mainonnan suunnittelutöitä muun muassa Renault-automerkille. Tikkanen teki 1950-luvun alussa kansikuvat WSOY:n Eurooppa-sarjassa ja Tammen Elävä maailmankirjallisuus -sarjassa julkaistuihin käännösromaaneihin. Myöhemmin hän teki kannet myös omiin romaaneihinsa sekä vaimonsa Märta Tikkasen romaaniin Vuosisadan rakkaustarina (1978).
Tikkanen piirsi jatkosodan aikana Sotamies Paukku -nimistä sarjakuvaa Kuvaan vuosina 1943−1944 ja Konrad-sarjakuvaa Svenska Presseniin vuosina 1941−1944. Ne olivat tyylipuhtaita pantomiimisarjoja, joissa puhetta oli harvoin. Varsinkin Konradissa, jonka hahmo oli töppäilijä, Tikkanen onnistui usein kääntämään sarjakuvan rajoitukset mykkyyden ja kolmikuvaisuuden voitokseen. Tikkasen mukaan hänen sarjakuvissaan ei ollut taiteellisia ambitioita. Niissä vain yritettiin luoda tyyppi ja sille toimintaa.
Vuonna 1977 ilmestynyt Tikkasen romaani Unohdettu sotilas (alkuperäinen nimi 30-åriga kriget) kertoi jatkosodan päätyttyä vartiopaikalleen unohdetusta sotamies Vihtori Käppärästä, joka jatkaa sodan päättymisestä tietämättä omaa sotaansa parinkymmenen vuoden ajan kunnes hänet löydetään ja lehdistö alkaa tehdä hänestä sankaria. Romaani sai aiheensa japanilaisesta luutnantista Hirō Onodasta, joka antautui Filippiineillä vuonna 1974 vasta 29 vuotta toisen maailmansodan päättymisen jälkeen.