stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laurent Jalabert

| Laurent Jalabert |
| --- | --- |
 Laurent Jalabert vuonna 1993.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. marraskuuta 1968 (ikä 55)
Kansalaisuus:   Ranska
Pyöräilijä
Lempinimi:  Jaja
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  yleisajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
1987 1988:  US Montauban GSC Blagnac
Ammattilaisjoukkue(et)
1989–1991 1992–2000 2001–2002:  Toshiba ONCE CSC
Suurimmat voitot
 Ranskan ympäriajo pistekilpailu (1992, 1995) mäkikilpailu (2001, 2002) 4 etappivoittoa Italian ympäriajo pistekilpailu (1999) 3 etappivoittoa Espanjan ympäriajo kokonaiskilpailun voitto (1995) pistekilpailu (1994, 1995, 1996, 1997) mäkikilpailu (1995) 18 etappivoittoa Muut etappikilpailut Pariisi-Nizza (1995, 1996, 1997) Katalonian ympäriajo (1995) Critérium International (1995) Vuelta a Burgos (1997) Baskimaan ympäriajo (1999) Tour de Romandie (1999) Yhden päivän kilpailut Milano–San Remo (1995) La Flèche Wallonne (1995, 1997) Maantipyöräilyn aika-ajon maailmanmestaruus (1997) Lombardian ympäriajo (1997) Milano–Torino (1997) Maantiepyöräilyn maantieajon Ranskan-mestaruus (1998) Clásica de San Sebastián (2001, 2002) 
 Tiedot päivitetty: 25. elokuuta 2022 
Aiheesta muualla
www.laurent-jalabert.com
Laurent Jalabert (s. 30. marraskuuta 1968 Mazamet) on entinen ranskalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena vuosina 1989–2002.
Jalabert tunnettiin aluksi lähinnä kirimiehenä, mutta vuosien myötä hän kehittyi huipputekijäksi pyöräilyn kaikilla osa-alueilla. Hän voitti Espanjan ympäriajon vuonna 1995, aika-ajon maailmanmestaruuden 1997 sekä useita klassikkokilpailuja.
Jalabert on yksi viidestä pyöräilijästä Eddy Merckxin, Djamolidine Abdoujaparovin, Alessandro Petacchin ja Mark Cavendishin ohella, joka on voittanut kaikkien kolmen suuren ympäriajon pistekilpailun. Lisäksi vain Merckx ja Tony Rominger ovat hänen lisäkseen saavuttaneet  trifectan, voittaneet suuressa ympäriajossa samana vuonna sekä kokonais-, piste- että mäkikilpailun, kuten Jalabert teki voittaessaan Espanjan ympäriajon.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Licq-Athérey

| Licq-Athérey |
| --- | --- |
 Pont des Laminak
 Licq-Athérey
 Koordinaatit: 43°04′05″N, 0°52′32″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Uusi-Akvitania
Departementti:  Pyrénées-Atlantiques
Arrondissementti:  Oloron-Sainte-Marie
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,9 km²
Väkiluku (2020):  198 
 – Väestötiheys:  11 as./km²
Kunnan numero:  64342
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Licq-Athérey on kunta Lounais-Ranskassa Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se sijaitsee Saison-joen varrella, noin 31 kilometriä Oloron-Sainte-Marien kaupungista lounaaseen.
Saison-joen ylittää silta Pont des Laminak. Silta on nimetty laminakin mukaan, joka on Baskimaan mytologiaan kuuluva hahmo. Laminakit ovat puoliksi ihmisiä ja puoliksi eläimiä ja heidän tiedetään olevan erinomaisia siltojen rakentajia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Licq-Athérey Wikimedia Commonsissa
Laihalampi (Mikkeli, Häkkilä)

| Laihalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mikkeli
Koordinaatit:  62°04′09″N, 27°04′13″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyveden alue (14.93)
Laskuoja:  oja Kyyveteen 
Järvinumero:  14.932.1.045
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  102,4 m  
Pituus:  320 m  
Leveys:  190 m  
Rantaviiva:  0,852 km  
Pinta-ala:  4,036 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLaihalampi 
Laihalampi  on Etelä-Savossa Mikkelissä  Häkkilän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 320 metriä pitkä, 190 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,0 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Kyyveden lähi-alueeseen (14.932) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 102,4 metriä mpy.
Kultapanda

| Kultapanda |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Ailuridae
Suku::  Ailurus
Laji::  fulgens
Kaksiosainen nimi
 Ailurus fulgens  F. Cuvier, 1825 
 Kultapandan levinneisyys
Alalajit
 A. f. fulgens  A. f. styani 
Katso myös
   Kultapanda Wikispeciesissä   Kultapanda Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultapanda (Ailurus fulgens) eli pikkupanda tai kissakarhu on petoeläinten lahkoon kuuluva nisäkäslaji. Kultapanda on kaikkiruokainen eläin, mutta sen pääravintona on bambu. Kultapanda on noin puolen metrin pituinen, hännän kanssa noin metrin. Kultapanda on erittäin uhanalainen eläinlaji. Sitä tavataan luonnonvaraisena ainoastaan Himalajan alueella, osassa eteläistä Kiinaa ja aivan pohjoisimmassa Myanmarissa. Kultapandoja arvioidaan olevan noin 2 500 yksilöä, mutta määrä vähenee jatkuvasti elinympäristön pirstoutumisen ja metsästyksen vuoksi. Kultapanda on sukunsa ja heimonsa (Ailuridae) ainoa nykyisin elävä laji. Se jakautuu kahteen alalajiin.
Tuntomerkit

Kultapandan ruumiin pituus on noin 50–64 senttimetriä ja hännän 28–50 senttimetriä. Tyypillinen paino kultapandalla on 3–6 kilogrammaa. Sen turkki on tuuhea ja väritykseltään ruskea-musta, mutta naamassa on vaihteleva määrä valkoista. Hännässä väritys vaihtelee jaksoittaisesti siten, että hännässä näyttäisi olevan peräkkäin useita renkaita.
Kultapanda on erikoistunut käyttämään ravinnoksi bambua, ja sillä onkin kaarevat ja terävät puoliksi sisäänvedettävät kynnet, joilla se tarttuu lehtiin ja muuhun ravintoon sekä kiipeää puita. Isopandan lailla kultapandalla on ”valepeukalo”, joka on varsinaisesti ranneluun pidentymä.
Käyttäytyminen

Kultapanda on hämäräajan eläin, se liikkuu pääosin aamuisin, iltaisin ja yöllä. Kultapandat elävät yksinään tai pareittain. Niillä on reviireillään vakituiset lepo- ja nukkumispaikat, yleisimmin luolassa, tiheässä oksistossa tai ontossa puussa.
Lisääntyminen

Kultapandat pystyvät lisääntymään 18 kuukauden ikäisinä ja ovat täysikasvuisia 2–3-vuotiaina. Aikuiset kultapandat ovat luonnossa harvoin tekemisissä toistensa kanssa paitsi paritellessaan. Sekä uroksilla että naarailla voi olla useampi parittelukumppani lisääntymisaikana, joka kestää tammikuun puolestavälistä maaliskuun alkuun.
Naaras synnyttää pesään 1–4 sokeaa poikasta. Ne avaavat silmänsä 7–9 päivän ikäisinä ja lähtevät pesästä 45 päivän kuluttua. Emo hoitaa pentuja noin kahdeksan kuukauden ajan.
Ravinto

Kultapandan pääravintoa ovat bambunversot, mutta ne syövät myös ruohoa, juuria, jäkäliä, hedelmiä, kasviksia, hyönteisiä sekä linnunmunia ja -poikasia.
Bambunversot sulavat kultapandan ruoansulatuskanavassa bambunlehtiä paremmin; kesällä ja syksyllä bambuversot sulavat parhaiten, keväällä kohtalaisesti ja talvella heikoimmin. Tämä vaihtelu on yhteydessä bambun ravintokoostumukseen. Kultapandan ruoansulatuselimistö käsittelee ja sulattaa bambua heikosti, erityisesti sen sisältämää selluloosaa ja soluseinärakenteita. Selvitäkseen sen täytyy syödä suuria määriä bambukasvin ohkaisia lehtiä ja versoja. Päivittäisen määrän tulee olla yli 1,5 kiloa tuoreita lehtiä ja neljä kiloa tuoreita versoja. Syöty ruoka kulkeutuu ruoansulatuskanavan läpi melko nopeasti (noin 2–4 tunnissa), jotta ravintoaineiden saanti olisi suurin mahdollinen.
Kultapandat pystyvät maistamaan keinotekoisia makeutusaineita, kuten aspartaamia, ollen ainoita siihen pystyviä kädellisiin kuulumattomia eläimiä.
Levinneisyys

Kultapandat elävät Himalajan vuoristoalueella Nepalissa, Etelä-Tiibetissä, Myanmarissa ja Koillis-Intiassa. Lisäksi niitä on tavattu Kiinan Yunnanin ja Sichuanin maakunnista. Sichuanin alueen uskotaan olleen kultapandojen, kuten myös muiden eläinlajien, turva-alue (refugio) viimeisen jääkauden aikaan. Brahmaputra-joen uskotaan eristäneen kultapandat kahteen osapopulaatioon, jotka ovat kehittyneet eri alalajeiksi. Aiemmin kultapandojen levinneisyysalue ulottui etelämmäksi Intiaan ja pohjoisemmaksi Kiinaan kuin nykyään.
Kultapandat viihtyvät lauhkean vyöhykkeen lehti- ja havumetsissä, joiden lämpötila on 10–25 °C:n välillä. Vuotuisen lämpötilavaihtelun takia kultapandat siirtyvät vuorenrinteillä ylös tai alas sopivaan lämpötilaan. Tämän vuoksi kultapandoja on nähty jopa 2 200–4 800 metrin korkeudessa. Kultapandat liikkuvat myös ravinnon saatavuuden mukaan etenkin bambun perässä. Ne elävät samoilla alueilla kuin isopanda, joka samoin on erikoistunut bambun syömiseen.
Kultapandoja on monissa eläintarhoissa ympäri maailmaa, Suomessa sekä Korkeasaaren eläintarhassa että Ähtärin eläinpuistossa. Ähtäriin ensimmäinen kultapandanaaras saapui kesäkuussa 2015.
Uhat

Kultapandaa ensisijaisesti uhkaavat pyydystäminen tappaen tai henkiin jätettynä, elinympäristön huononeminen johtuen kilpailusta karjaeläinten kanssa sekä metsien häviäminen, mikä johtaa elinympäristön katoamiseen ja pirstoutumiseen. Näiden tekijöiden suhteellinen vaikutus eri alueilla vaihtelee, eikä sitä tunneta hyvin. Esimerkiksi Intiassa suurin uhka vaikuttaa olevan elinympäristön katoaminen, ja sitä seuraa toiseksi suurimpana uhkana salametsästys. Sen sijaan Kiinassa suurin uhka näyttää olevan metsästys ja salametsästys. Viimeisen 50 vuoden aikana Kiinan kultapandapopulaation on havaittu laskeneen 40 prosenttia, ja Himalajan läntisten alueiden kultapandapopulaatioita pidetään määrältään alhaisempana.
Luonnonsuojelu

Kultapanda kuuluu CITES-sopimuksen ensimmäisen liitteen eläinlistaan. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut kultapandan vaarantuneeksi lajiksi vuodesta 2008, koska koko maailman kultapandapopulaation arvioidaan olevan noin 10 000 yksilöä ja kanta laskee yhä.
Arviot koko maailman kultapandapopulaatiosta vaihtelevat alle 2 500 yksilöstä noin 16 000–20 000 yksilöön. Vuonna 1999 kokonaispopulaation arvioitiin olevan Kiinassa 3 000–7 000 eläintä. Vuonna 2001 Intian kultapandapopulaation arvioitiin luonnossa olevan 5 000–6 000 yksilöä. Nepalissa on arvioiden mukaan vain muutamia satoja yksilöitä. Bhutanista ja Burmasta ei ole populaatiotietoja.
Luotettavia tietoja populaatiomääristä on vaikea saada osittain myös siksi, että muita eläimiä on vahingossa luultu kultapandoiksi.
Kultapanda on aika sopeutuvainen elämään vankeudessa, ja sitä näkeekin yleisesti maailman eläintarhoissa. Vuoteen 1992 mennessä vankeudessa oli syntynyt kultapandoja yli 300, ja ympäri maailman 85 eri eläintarhassa eli yli 300 kultapandaa. Kansainvälisen rekisterikirjan mukaan vuonna 2006 maailmassa oli yli 800 kultapandaa eri eläintarhoissa ja puistoissa.
Eurooppalaisilla eläintarhoilla on oma suojeluohjelma lajille.
Lick Library

Lick Library on Internetissä toimiva yritys, joka tuottaa opetusmateriaalia kitaran, basson ja rumpujen soittoon.
Materiaalia on muun muassa videomuodossa Lick Libraryn kotisivuilla, minkä lisäksi yritys on julkaissut paljon DVD:itä. Videoissa näytetään, kuinka tietyn artistin tai genren kappaleita soitetaan nuotti nuotilta. Eräs suosituimmista DVD-sarjoista on ”Learn to play...” -sarja. Tuotteita pystyy ostamaan Lick Libraryn kotisivujen lisäksi monesta muusta nettikaupasta, kuten Amazon.com -sivustolta. Suomessa DVD-tuotteita on mahdollista lainata monesta kirjastosta.
Lick Libraryn opettajia ovat muun muassa Stuart Bull, Danny Gill ja Jamie Humphries. Lick Library on osa palkittua Total Accuracy -yritystä, jota Stuart Bull oli perustamassa 1990-luvun alussa.
Aiheesta muualla

LickLibrary.com
Lick Libraryn YouTube-kanava
Licking Fingers

| Licking Fingers |
| --- | --- |
Perustettu:  1997–1999
Tilanne:  itsenäinen
Tyylilajit:  indie pop
Kotimaa:  Ruotsi
Sijainti:  Tukholma
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Licking Fingers on ruotsalainen riippumaton levy-yhtiö, jota pyörittää indie pop -yhtye The Concretes. Levy-yhtiö on perustettu Tukholmassa joskus vuosien 1997 ja 1999 välillä. The Concretesin lisäksi yhtiön kautta on julkaistu Frida Hyvösen ja El Perro del Marin tuotantoa.
Aiheesta muualla

Licking Fingers (englanniksi)
Licking Fingers Myspacessa (englanniksi)
Leijonakoira

Leijonakoirat Pekingin Kielletyn kaupungin portilla.
Leijonakoirat (japaniksi 狛犬 (komainu, korealainen koira) tai 唐獅子 ('karajishi', kiinalainen leijona) ovat kaksi yleensä kivestä veistettyä eläinhahmoa, jotka Japanissa vartioivat monien buddhalaisten temppelien ja šintopyhäkköjen ovia. Ulkonäköönsä leijonan ja koiran ominaisuuksia saaneiden leijonakoirien nimet ovat Ah ja Un, ja ne edustavat alkua ja loppua.
Leijonakoiran hahmo on levinnyt Japaniin Korean kautta Kiinasta. Hahmon arvellaan olevan lähtöisin intialaisista tai assyrialaisista leijonan kuvista. Niitä ovat sitten muokanneet kiinalaiset ja japanilaiset kuvanveistäjät, jotka eivät olleet koskaan nähneet leijonaa. Siksi hahmo muistuttaa kiinalaisille ja japanilaisille tutumpaa koiraa.
Leijonakoirat suojelevat temppeleitä ja pyhäköitä kaikelta pahalta ja julmalta mikä niitä uhmaa. Ovella (ulkoa päin katsoen) oikeanpuoleinen leijonakoira on Ah. Se on uros, jonka kita on aina avoinna. Vasemmanpuoleinen Un on naaras, ja sen kita on aina kiinni. Nimet viittaavat japanilaisen hiragana-tavumerkistön ensimmäiseen (a) ja viimeiseen (n) merkkiin. Leijonakoiria ei ole tarkoitettu pelottaviksi hahmoiksi, vaan ystävällisiksi ja suorastaan huvittaviksi.
Leijonakoirien käyttö on laajentunut pyhiltä paikoilta yleiseksi koriste-esineeksi muun muassa puutarhoissa ja ravintoloiden ovilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Komainu.net (japaniksi)
Letitia Dean

| Letitia Dean |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. marraskuuta 1967 (ikä 56) Potters Bar, Hertfordshire, Englanti
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Titia Dean, Tish
Aktiivisena:  1979–
Merkittävät roolit:  Sharon Rickman (EastEnders)
Aiheesta muualla
IMDb 
Letitia Dean (s. 14. marraskuuta 1967 Potters Bar, Hertfordshire, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Dean tunnetaan englantilaisesta 
EastEnders–televisiosarjasta jossa hän näytteli Sharon Rickmannia vaihtelevasti vuosina 1985–1995, 2001–2004 sekä 2005–2006.
Hän aloitti televisiossa esiintymisen vuonna 1982, vaikka näytellyt hän on jo vuodesta 1979.
Leander Ikonen

Karl Leander Ikonen (14. lokakuuta 1860 Joroinen – 27. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen arkkitehti ja Viipurin teollisuuskoulun rehtori, suomalaisen puolueen kansanedustaja ja Karjalan Kansalaisliiton puheenjohtaja.
Viipuri, asuin- ja liikerakennus, Lenininkatu, arkkitehti Leander Ikonen
Henkilöhistoria

Ikosen vanhemmat olivat posteljooni Olof Fredrik Ikonen ja Anna Elisabet Vilenius ja puoliso Jenny Matilda Wiklund. Säveltäjä Lauri Ikonen (1888-1966) oli heidän poikansa ja oopperalaulaja Hertta Weissman (1891–1969) heidän tyttärensä. Ikonen kävi Kuopion reaalikoulun ja valmistui arkkitehdiksi 1883. Ikonen toimi yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräisenä arkkitehtina 1883–1886 ja sen jälkeen lehtorina Kuopion teollisuuskoulussa 1886–1898 ja Viipurin teollisuuskoulun rehtorina 1898–1918. Ikonen toimi myös yksityisenä arkkitehtina Kuopiossa ja Viipurissa sekä A. Viklundin liikkeen johtajana (prokuristina) 1901–1912 ja Rakennus Oy Kimmon toimitusjohtajana 1903–1918. Hän suunnitteli muun muassa Kuopion Tulli- ja pakkahuoneen laajennuksen 1889 ja Kuopion yhteiskoulun rakennuksen 1897.
1890-luvulla Ikonen työskenteli myös toimittajana ja aputoimittajana Savo-Karjala-lehdessä 1896–1898 ja Viipuri-lehden päätoimittajana 1899–1900.
Toiminta poliitikkona

Ikonen oli 1917 suomalaisen puolueen kansanedustajana Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Hän oli myös Viipurin kaupunginvaltuuston ja rahatoimikamarin jäsen. Punaiset vangitsivat Ikosen sisällissodan alkuvaiheessa 31. tammikuuta 1918 ja hänet ammuttiin 27. huhtikuuta 1918 Viipurin lääninvankilan joukkomurhassa, kun Hjalmar Kaipiaisen johtama punaisten joukko tunkeutui lääninvankilaan ja surmasi humalapäissään noin 30 vankia, joukossa toinen kansanedustaja Matti Pietinen ja vankilanjohtaja.
Aiheesta muualla

Meurman, Otto-Iivari 1976. Viipurin arkkitehdit, ss. 133-135. Viipurin Suomalainen Kirjallisuusseura, Lappeenranta. ISBN 951-95402-2-9 (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 18.11.2017)
Lakeuden Ursa

| Lakeuden Ursa ry |
| --- | --- |
Perustettu:  1986
Toimiala:  Tähtitiede ja tähtitieteellinen harrastustoiminta.
Kotipaikka:   Seinäjoen kaupunki
Jäsenmäärä:  yli 150
Puheenjohtaja:  Antti Tynjälä
Jäsenlehti:  Kassiopeja -lehti
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lakeuden Ursa ry on Etelä-Pohjanmaan alueella aktiivisesti toimiva tähtitieteellinen yhdistys, jonka tarkoituksena on paitsi yhdistää alan harrastajia maakunnan alueella, myös edistää tähtitieteen harrastusta, tehdä tunnetuksi tähtitaivaan ja ilmakehän ilmiöitä sekä tarjota tietoa aiheesta kiinnostuneille.
Yhdistys

Lakeuden Ursa ry. on perustettu vuonna 1986 ja yhdistyksen jäsenmäärä on noin 150 jäsenen paikkeilla. Suurimmillaan Lakeuden Ursan jäsenmäärä oli vuoden 2009 alkupuolella, jolloin yhdistyksellä oli lähes 250 jäsentä. Lakeuden Ursan kotipaikka on Seinäjoki.
Lakeuden Ursalle valmistui syksyllä 2006 tähtitieteellinen havaintokeskus eli observatorio Honkakylän lähellä sijaitsevan Sahannevan laitamille. Observatorion nimenä on Sahannevan observatorio (engl. ″SawFen Observatory″). Sahannevan observatorion päähavaintovälineenä toimii toistaiseksi Meaden valmistama 14-tuumainen LX200GPS Schmidt-Cassegrain -teleskooppi. 
Päähavaintovälineen rinnalle hankittiin vuoden 2008 keväällä laajakenttäiseksi kuvauskaukoputkeksi Sky-Watcher Equinox 100 Pro 2 -linssiteleskooppi.
Kerhoiltoja vietetään joka toinen keskiviikko ja niiden yhteydessä pidetään tähti- tai aurinkonäytös, jotka ovat myös yleisölle avoimia (näytösmaksu).
Jäsenlehti Kassiopeja

Lakeuden Ursa on julkaissut omaa jäsenlehteä jo 1980-luvun lopusta lähtien, joskin alkuaikoina lehti oli lähinnä parisivuinen A5-kokoinen tiedotuslehtinen. Tuolloin "lehden" nimenä oli Tähtitaivas. Vuonna 1998 lehden nimeksi vaihtui Kassiopeja, ja lehden sivumäärä kasvoi kahdeksaan.
Tärkein muutos Kassiopeja-lehden julkaisussa tapahtui vuonna 2004, kun lehden fyysiset mitat kasvoivat A4-kokoon ja sivumääräkin lisääntyi lähemmäs kahtakymmentä, jolloin lehti muistutti enemmän oikeaa lehteä kuin pelkkää tiedotuslehtistä.
Viime vuosina jäsenlehden julkaiseminen on kuitenkin jäänyt väliin, sillä sähköiset tiedotuskanavat ovat paljolti korvanneet paperilla julkaistavat aineistot.
Aiheesta muualla

Lakeuden Ursa ry
Lakeuden Ursa - Tiedostot
Latrunin taistelut

Latrunin taistelut olivat Israelin itsenäisyyssodan aikana käyty joukko taisteluja Israelin ja Transjordanian välillä strategisesti tärkeän Latrunin kukkulan hallinnasta Jerusalemin länsipuolella 25. toukokuuta – 18. heinäkuuta 1948. Kukkulaa hallinnut arabilegioona oli katkaissut Jerusalemiin johtavan tien ja näin eristänyt sen länsiosaa hallitsevat juutalaiset muusta Israelista. Israelilaiset tekivät kukkulaa vastaan neljä hyökkäystä, joissa kuitenkin lopulta epäonnistuttiin. Toisaalta Jerusalemiin rakennettiin taistelujen aikana vaihtoehtoinen tie nimeltä Burman tie kukkulan ohi.
Tapahtumapaikalla on nykypäivänä sotilasmuseo, joka on omistettu Israelin joukkojen ja Israelin itsenäisyyssodan muistolle.
Tausta

Latrun on kukkula Aijalonin laaksossa Jerusalemin länsipuolella. Britit olivat rakennuttaneet kukkulalle poliisilinnoituksen Palestiinan mandaattialueen levottomuuksien aikana vuosina 1936–1939 Tel Avivin ja Jerusalemin välisen tien vartioimiseksi.
Britit lähtivät Palestiinasta toukokuussa 1948 ja Transjordanian armeija eli arabilegioona miehitti Latrunin kukkulan, sekä sen viereisen kukkula 314:n. Tie kohti Jerusalemia oli näin katkaistu. Israelin hallitsema Jerusalemin länsiosa oli käytännössä piiritetty. Israelin tuolloinen pääministeri David Ben-Gurion vaati kukkulan valtausta ja tien avaamista. Yhdistyneiden kansakuntien neuvotteleman tulitauon oli tarkoitus astua voimaan 11. kesäkuuta ja vaarana oli, että israelilaiset menettäisivät kaupungin hallinnan ennen tulitauon astumista voimaan. Yigael Yadin ja Haganahin johtajat vastustivat hyökkäyksen toteuttamista, koska he eivät uskoneet voimiensa riittävän kukkulan valtaukseen Ben-Gurionin vaatimuksesta hyökkäykseen ryhdyttiin tästä huolimatta.
Taistelut

Ensimmäiseen hyökkäykseen osallistui Shlomo Shamirin komentamat 1 650 sotilasta 7. prikaatista ja 450 sotilasta 32. pataljoonasta. Monet sotilaista olivat saapuneet Israeliin vasta hiljattain ja monet eivät edes puhuneet hepreaa. Sotilaskoulutustakaan ei oltu juuri annettu. Puolustajat kuuluivat arabilegioonan 4. prikaatiin. Arabilegioonaa pidettiin tuolloin yleisesti Lähi-idän parhaiten koulutettuna ja varustettuna armeijana. Monet sen upseereista olivat brittejä.
Israelilaisten hyökkäys alkoi aamulla 25. toukokuuta ja taistelut kestivät noin 12 tunnin ajan. Hyökkäys oli alun perin tarkoitus toteuttaa yön pimeyden vielä vallitessa, mutta erinäisten viivästysten takia siihen ryhdyttiin vasta aamun jo koitettua. Hyökkäävät israelilaiset joutuivat arabilegioonan konekiväärien ja tykistön kohteeksi heidän edetessään valaistussa maastossa. Hyökkäyksestä jouduttiin lopulta luopumaan raskaiden tappioiden jälkeen, jolloin israelilaiset palasivat lähtöasemiinsa. Virallisten lukujen mukaan he menettivät 139 miestä kaatuneina.
Epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen Ben-Gurion nimitti amerikkalaisen David Marcusin Jerusalemin rintaman komentajaksi. 30. toukokuuta yritettiin jälleen uutta hyökkäystä. Tällä kertaa hyökkääjien tukena oli 22 panssariautoa ja 13 puolitelavaunua. Israelilaisten onnistui edetä aina kukkulan poliisilinnoituksen edustalle saakka. Linnoituksen muurin murtamista valmistellut pioneerijoukko sai kuitenkin osuman kranaatista. Panssariajoneuvojen tukemanakaan israelilaisten ei onnistunut lopulta murtaa arabilegioonan puolustuksia kokonaan ja toinenkin hyökkäys epäonnistui edellisen tapaan.
Kun kaksi hyökkäystä eivät onnistuneet tavoitteessaan avata Jerusalemiin johtava tie, Israel alkoi rakennuttaa vaihtoehtoista reittiä Jerusalemiin vanhojen paimenpolkujen pohjalle. Reitti sai lempinimen Burman tie.
Tietä rakennettaessa Latrunia vastaan tehtiin hyökkäyksiä, joiden tarkoituksena oli estää arabilegioonaa häiritsemästä Burman tien rakennusta. Tie valmistui lopulta 9. kesäkuuta ja Jerusalem oli näin vapautettu piirityksestään. Samana päivänä yritettiin vielä kolmatta hyökkäystä Latrunia vastaan, mutta sekin tyrehytyi arabilegioonan puolustusasemiin. YK:n tulitauko astui voimaan 11. kesäkuuta kello 10.
Sodan ensimmäien tulitauko romahti 9. heinäkuuta ja israelilaiset ryhtyivät 14. heinäkuuta neljänteen ja viimeiseen yritykseen vallata Latrun. Jordanialaiset olivat tällä välin tuoneet alueelle vahvistuksia ja esimerkiksi panssarivaunuja. Hyökkääjien ei onnistunut vallata kukkulaa ennen sodan toista tulitaukoa, joka alkoi 18. heinäkuuta kello 19.
Seuraukset

Latrun jäi sodan jälkeen Jordanialle ja kukkula uhkasi edelleen Jerusalemiin kulkevaa päätietä. Kukkula uhkasi myös Israelin tuolloista kansainvälistä lentokenttää. Arabilegioona oli räjäyttänyt Jerusalemin vesihuollolle tärkeän pumppulaitoksen Latrunissa 12. elokuuta, mutta Jerusalemiin onnistuttiin rakentamaan vesiputki Burman tien varrelle.
Taisteluihin Latrunissa osallistui esimerkiksi Israelin myöhempi presidentti Ariel Sharon. Israel valtasi lopulta kukkulan kuuden päivän sodassa vuonna 1967.
Museo

Nykyisin taistelujen tapahtumapaikalla on sotilasmuseo, joka on omistettu Israelin joukkojen ja Israelin itsenäisyyssodan muistolle.
Israelin hallitsemat alueet 15. toukokuuta.
Kartta ensimmäisestä taistelusta.
Taistelut 30. toukokuuta.
Rintamalinja Latrunin suunnalla 19. heinäkuuta 1948.