stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karambola

| Karambola |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Oxalidales
Heimo::  Käenkaalikasvit Oxalidaceae
Suku::  Rihlahedelmät Averrhoa
Laji::  carambola
Kaksiosainen nimi
 Averrhoa carambola  L. 
Katso myös
   Karambola Wikispeciesissä   Karambola Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karambola (Averrhoa carambola) (käytetään myös nimeä tähtihedelmä)  on vihertävän kellertävä, vaalea ja läpikuultava hedelmä, joka on poikkileikkaukseltaan tähden muotoinen. Se on kotoisin Intiasta ja Malesiasta, ja nykyään tätä pensasmaista puuta viljellään kaikkialla tropiikissa. Suomeen karambolahedelmiä tuodaan mm. Thaimaasta, Malesiasta ja Brasiliasta.
Hedelmä syödään kuorineen, myös siemenet voi syödä. Maku on kirpeän hapokas, mikä johtuu hedelmässä olevasta oksaalihaposta, mutta maku on kuitenkin vaatimaton ja muistuttaa sitrushedelmiä. Karambolassa on paljon C-vitamiinia.
Karambolaa voi syödä sellaisenaan, mutta kauniin muotonsa vuoksi sitä käytetään yleensä koristeena mm. jäätelöannoksissa, täytekakuissa, salaateissa, booleissa ja juomissa. Liha- ja kalaruokiakin koristellaan joskus karambolaviipaleilla, mutta hedelmää ei suositella lämpimiin ruokiin, sillä sen maku muuttuu parfyymimäiseksi.
Puu

Karambolapuulla on pitkulaiset, jopa puolimetriset lehdet ja vaaleanpunaiset kukat. Puu voi kasvaa viisimetriseksi, ja siinä on oksia tiheässä. Se on varjokasvi, joka viihtyy isompien puiden alla. Ruukkukasvina sen lehdet "nukahtavat" eli menevät suppuun helposti kosketeltaessa tai ravistettaessa.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Averrhoa carambola
iNaturalist: Averrhoa carambola
United States Department of Agriculture (USDA): Averrhoa carambola (englanniksi)
Flora of China: Averrhoa carambola (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Averrhoa carambola (englanniksi)
Plant List: Averrhoa carambola (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Averrhoa carambola, (carambola) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159447  Wikispecies: Averrhoa carambola  APDB: 58248  APNI: 51315877  BOLD: 433760  CoL: K327  Ecocrop: 483  EoL: 483574  EPPO: AVRCA  FNA: 200012373  FoC: 200012373  GBIF: 9407103  GRIN: 6158  iNaturalist: 146977  IPNI: 371870-1  IRMNG: 10694428  ISC: 8082  ITIS: 506371  MoBotPF: 284816  NCBI: 28974  NZOR: fb4b26bc-35a1-4252-9612-c3c6a4731836  Open Tree of Life: 760798  PalDat: Averrhoa_carambola  PfaF: Averrhoa carambola  Plant List: kew-2666746  PLANTS: AVCA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:371870-1  Tropicos: 23700001  uBio: 477144  WFO: wfo-0000557405 
Karambolan kuvaus.
Karambolan runko
Karambolan hedelmä.
Kantasolu

Kantasoluista syntyvät kaikki erilaistuneet solut.
Kantasolu tai emosolu on solu, joka pystyy jakaantumalla tuottamaan uusia kantasoluja sekä toisenlaisia, erilaistuneita soluja. Kun yksi kantasolu jakautuu, tuloksena voi olla kaksi kantasolua, tai yksi kantasolu ja yksi esisolu, joka erilaistuu toiminnalliseksi soluksi.
Yksilön kaikki solut, kudokset ja elimet alkavat muodostua alkion kantasoluista. Aikuisella kantasolut ylläpitävät kudosten uusiutumista. Kantasoluilla on myös suuri lääketieteellinen potentiaali, ja niitä on alettu käyttää joidenkin sairauksien hoidossa.
Alkion kantasolut

Alkion kantasolut ovat varhaiskehityksen soluja, joista kaikki yksilön solut ja elimet muodostuvat. Kun munasolu on hedelmöittynyt, se on totipotentti eli kaikkikykyinen. Osa varhaisalkion soluista muodostaa istukan ja muut sikiön ulkopuoliset kudokset, mutta osa alkion soluista kehittyy uudeksi yksilöksi. Nämä kantasolut sijaitsevat alkiorakkulan sisäsolumassassa. Ne pystyvät tuottamaan kaikkia noin 200 elimistön solutyyppiä, joten niitä kutsutaan pluripotenteiksi eli erittäin monikykyisiksi.
Kun alkion solut kehittyvät kohti toiminnallisia soluja ja kudoksia, niiden muovautuvuus vähenee. Viikon ikäisen alkion solut pystyvät erilaistumaan enää vain tiettyyn suuntaan, joten niitä kutsutaan multipotenteiksi eli monikykyisiksi. Tällaisista kantasoluista rakentuvat kudokset, ja niitä löytyy kaikista aikuisen kudoksista, joissa ne vastaavat kudosten uusiutumisesta läpi yksilön koko elämän.
Esimerkiksi luuytimen multipotentit kantasolut muodostavat niin veren puna- ja valkosoluja kuin verihiutaleitakin. Suolen multipotentit kantasolut erilaistuvat ruoka-aineita imeviksi soluiksi sekä limaa ja hormoneita erittäviksi soluiksi.
Kun erilaistuneisuus lisääntyy, kantasolujen muovautuvuus vähenee edelleen. Kun kantasolusta on tullut unipotentti eli yksikykyinen, se voi erilaistua enää vain yhdeksi solutyypiksi.
Kudoskantasolut

Kudoskantasolut ylläpitävät kudoksen toimintaa. Ne korvaavat vahingoittuneet ja kuolleet solut uusilla. Suolen ja veren kantasolut toimivat melko tasaisella tahdilla, mutta lihaksen kantasolut aktivoituvat tuottamaan uusia lihassoluja vain saatuaan viestin lihasvauriosta.
Kudoskantasolut toimivat yhteistyössä kantasolulokeron kanssa. Ne saavat kantasolulokeron erilaistuneilta soluilta viestejä, jotka ohjaavat kantasolujen jakautumista ja erilaistumista. Kantasolulokero tarjoaa myös kantasoluille suojaa ja ravinteita. Erilaistuneiden solujen lisäksi monet kudoskantasolut tuottavat itselleen uusia kantasolulokeron tukisoluja.
2000-luvulla on opittu uudelleenohjelmoimaan erilaistuneita soluja takaisin pluripotenttiin tilaan. Näitä soluja kutsutaan indusoiduiksi pluripotenteiksi kantasoluiksi eli iPS-soluiksi.
Salamanterilla jo kerran erilaistuneet solut voivat palautua kantasolun kaltaisiksi ja käynnistää kehityksen aikaisia soluohjelmia uudelleen. Tämän ansiosta salamanteri pystyy tuottamaan jopa uusia raajoja menettämiensä tilalle. Ihmisellä kudosten korjautuminen ja tuhoutuneiden osien uudelleen tuottaminen on yksilönkehityksen jälkeen paljon rajallisempaa. Tämän vuoksi ihminen ei kykene tuottamaan täysin uutta elintä tai raajaa, ja kudosvauriosta jää yleensä jälki.
Ihmisen vanhenemisen myötä kudoskantasolut menettävät kykynsä uudistaa ja muovata kudosta. Tästä seuraa kudoksen toiminnan heikkeneminen ja altistuminen sairauksille.
Käyttö

Kantasolujen tutkimus on vielä lapsenkengissään. Nykyisiin kantasoluhoitoihin kuuluvat luuytimensiirto, ihonsiirrot, silmän kantasoluhoidot sekä luu- ja rustovaurioiden hoidot mesenkymaalisilla kantasoluilla.
Alkion kantasoluista ja iPS-soluista kyetään tuottamaan muun muassa hermo-, sydän-, maksa-, suoli- ja haimasoluja. Vaikeutena on se, että kantasolujen siirtämineen suoraan ihmiseen tuottaa kasvaimia. Tämän vuoksi kantasoluja on opittava käsittelemään niin, että ne erilaistuvat haluttuun suuntaan eivätkä tuota kasvaimia.
Alkion kantasoluilla tapahtuva tutkimus on herättänyt vastustusta, koska solujen alkuperä on tuhotussa ihmisalkiossa. Eettisiä haasteita tuottavat myös mahdolliset aivo-organoidit eli kantasoluilla tuotetut aivonosat, sekä ihmis-eläin-soluhybridit. Myös kantasolujen yhdistäminen geeniterapiaan tai geenimuokkaukseen nostaa esiin eettisiä kysymyksiä. Sukusolujen kantasoluihin siirtyvien muutosten tuottaminen onkin kiellettyä useimmissa maissa, mukaan lukien Euroopan unionissa.
Kirjallisuutta

Tutkimuseettinen neuvottelukunta ym.: Ihmisen kantasolut, kloonaus ja tutkimus.  Helsinki:  Opetusministeriö, 2003.  ISBN 952-442-678-1  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Center for iPS Cell Research and Application, Kioton yliopisto (englanniksi)
Siegel, Andrew: Ethics of Stem Cell Research The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Mesenkymaalinen multipotentti kantasolu.
Karbonaattiesterit

Karbonaattiesterin kemiallinen rakenne.
Karbonaattiesteri on funktionaalinen ryhmä, joka on muodollisesti hiilihapon esteri. Hiilihapon monoesterin epästabiilisuuden takia molempien happien on oltava alkyloituja. Yksinkertaisin esimerkki on dimetyylikarbonaatti, joka on kirkas neste.
Karbonaattiesteriin perustuva polymeeri on polykarbonaatti. Sitä valmistetaan karboksyloimalla polyoleja fosgeenilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karbonaattiesterit Wikimedia Commonsissa
Karboksyyliesteraasi

Malli Bacillus cereus-bakteerin karboksyyliesteraasin rakenteesta
Karboksyyliesteraasi on esteraaseihin kuuluva hydrolyyttinen entsyymi. Se katalysoi esterien hydrolyysiä alkoholeiksi ja karboksyylihapoiksi. Karboksyylihappoesteraasia esiintyy useimmissa niin esi- kuin aitotumaisissa eliöissä ja sillä on rooli muun muassa vierasaineiden myrkyllisyyden vähentämisessä. Karboksyyliesteraasin EC-numero on EC 3.1.1.1.
Rakenne ja toiminta

Karboksyyliesteraasia esiintyy hyvin yleisenä useissa eliöissä muun muassa eläimissä, kasveissa, bakteereissa ja sienissä. Rakenteeltaan karboksyyliesteraasi esiintyy joko monomeerina tai samanlaisista alayksiköistä koostuvana dimeerinä, trimeerinä tai muuna oligomeerinä. Ihmisen karboksyyliesteraasi on rakenteeltaan trimeeri, jonka alayksiköiden molekyylimassa on noin 60 kDa. Nisäkkäiden elimistössä karboksyyliesteraasia on erityisesti maksassa, munuaisissa, kiveksissä ja endoteelisoluissa.
Karboksyyliesteraasi hydrolysoi hyvin monenlaisia substraatteja, joihin kuuluvat useiden karboksyylihappojen estereiden lisäksi myös eräät amidit, karbamaatit ja tioesterit. Karboksyyliesteraasi hydrolysoi niin endogeenisia eli sisäsyntyisiä yhdisteitä kuten lipidejä kuin eksogeenisiakin yhdisteitä esimerkiksi lääkeaineita. Karboksyyliesteraasin katalysoiman reaktion lopputuotteet karboksyylihapot ja alkoholit ovat estereitä vesiliukoisempia ja poistuvat näin ollen soluista estereitä nopeammin. Tämä on yksi eliöiden tapa päästä eroon mahdollisesti myrkyllisistä estereistä. Karboksyyliesteraasit ovat myös tärkeitä eräiden lääkeaineiden esimerkiksi angiotensiinikonvertaasin estäjien kannalta, koska se muuttaa aihiolääkkeet aktiivisiksi metaboliiteiksi.
Karboksyyliesteraasin katalyyttisesti tärkeä aminohappokolmikko eli niin sanottu katalyyttinen triadi on seriini, histidiini ja glutamiinihappo. Näistä seriiniaminohappo toimii nukleofiilisena katalyyttinä ja reagoi karboksyylihapon esterin elektrofiilisen karbonyyliryhmän kanssa additioreaktiolla. Seuraavassa vaiheessa muodostunut tetraedrimäinen välivaihe hajoaa, jolloin karbonyyliryhmä palautuu ja alkoksidiryhmä poistuu lähtevänä ryhmänä. Näin muodostuu esterisidos substraatin ja seriiniaminohapon hydroksyyliryhmän välillä. Histidiini ja glutamiinihappo toimivat happo-emäskatalyytteinä protoninsiirroissa. Histidiini ottaa vastaan protonin vedeltä, jolloin siitä muodostuu nukleofiilisempi hydroksidi-ioni, joka hydrolysoi entsyymin ja karboksyylihapon välisen esterisidoksen, jolloin karboksyylihappo vapautuu entsyymistä. Spesifisiä karboksyylihappoesteraasin inhibiittoreita on vain muutama. Niitä ovat esimerkiksi 1,2-diarbonyyliyhdisteet, esimerkiksi bentsiilijohdannaiset, isatiinit, trifluoriketonit, eräät kolesterolijohdannaiset ja ripulilääkkeenä käytettävä loperamidi.
Karelski

| Karelski, Karjala Карельский |
| --- | --- |
 Karelski, Karjala
 Koordinaatit: 66°22′12″N, 32°57′32″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Kunta:  Malinavaara
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2010):  8
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Karelski (myös Karjala, ven. Каре́льский, Karelski) on maaseututaajama Karjalan tasavallan Louhen piirin Malinavaaran kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Pirttijärven rannalla 14 kilometriä Malinavaarasta luoteeseen. Taajamassa on kahdeksan vakituista asukasta (vuonna 2010).
Karelski on yksi Tšuupan kaivoshallinnon yhteyteen syntyneistä työläisasutuksista. Sen lähistöllä hyödynnettiin kiille- ja kvartsiesiintymiä. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen kaivos suljettiin ja taajama tyhjeni lähes kokonaan asukkaista.
Taajama koostuu vailla säännöllistä asemakaavaa rakennetuista matalista asuintaloista. Sieltä on yhteys Pietarin ja Murmanskin väliseltä M18-valtatieltä Nilmilahteen haarautuvalle maantielle. Kaivoksen lakkauttamisen jälkeen Karelski jäi vaille sähköä, mutta nykyään sähkö tuotetaan dieselgeneraattorilla.
Karbanioni

Karbanionien yleinen rakenne
Karbanioni on orgaaninen anioni, jolla on parillinen määrä elektroneja ja negatiivinen varaus ja vapaa elektronipari hiiliatomilla. Karbanionia voidaan pitää vastaavan hiilivedyn konjugaattiemäksenä. Karbanioneja esiintyy eräissä reaktioissa reaktiivisina välituotteina.
Rakenne ja ominaisuudet

Karbanionin rakenne riippuu hiiliatomin hybridisaatiosta ja konjugaatiosta muiden ryhmien välillä. Useimpien yksinkertaisten alkyylikarbanionien rakennetta ei ole pystytty vielä selvittämään, mutta ne ovat todennäköisimmin sp3-hybridisoituneita ja rakenteeltaan tetraedrisiä. Metyylianionin rakenne kaasumaisessa olomuodossa on kuitenkin selvitetty ja tämä karbanioni on sp3 -hybridisoitunut ja rakenteeltaan tetraedri. Eräät konjugoituneet karbanionit ovat rakenteeltaan tasomaisia. Karbanionin stabiilius riippuu negatiivisen varauksen omaavan hiilen hybridisaatiosta. Stabiilius pienenee järjestyksessä sp3-hybridisaatio > sp2-hybridisaatio > sp-hybridisaatio. Myös hiiliatomin substituutioaste vaikuttaa stabiiliuteen: primääriset karbanionit ovat stabiileimpia, tertiääriset vähiten. Substituution merkitys on kuitenkin vähäisempää kuin karbokationeilla.
Karbanionin stabiiliuteen vaikuttavat myös muut rakenteelliset seikat. Resonanssimuodot voivat stabiloida karbanioneja ja näin on esimerkiksi enolaattien ja allyylisten sekä bentsyylisten karbanionien tapauksessa. Myös eräät aromaattisen karbanionit ovat suhteellisen stabiileja. Muita karbanioneja stabiloivia tekijöitä ovat läheiset elektroneja puoleensavetävät elektronegatiiviset ryhmät kuten nitroryhmä, tai karbonyyliryhmä tai viereinen fosfori- tai rikkiatomi. Fosfori- ja rikkiatomin aiheuttaman stabiloinnin mekanismia ei täysin tunneta ja aikaisemmin arveltiin tämän johtuvan rikin ja fosforin tyhjän d-orbitaalin ja hiilen vapaan elektroniparin välisistä vuorovaikutuksista.
Karbanionit ovat emäksisiä ja nukleofiilisiä yhdisteitä. Ne reagoivat muun muassa nukleofiilisellä substituutiolla, erityisesti S2N-mekanismilla, ja additioreaktioilla. Karbanioni on välituote myös E1cB-mekanismilla tapahtuvissa eliminaatioreaktioissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karbanioni Wikimedia Commonsissa
Karbamoyylifosfaatti

| Karbamoyylifosfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Fosfonokarbamaatti
CAS-numero:  590-55-6
PubChem CID:  278
SMILES:  C(=O)(N)OP(=O)(O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH4NO5P
Moolimassa:  141,022 g/mol
Karbamoyylifosfaatti (CH4NO5P) on karbamaattijohdannainen ja sisältää fosfaattiryhmän. Tämän rakenteen vuoksi yhdisteen karbamoyyliryhmällä on korkea siirtopotentiaali. Karbamoyylifosfaatti on tärkeä välituote ureakierrossa ja pyrimidiiniemästen synteesissä.
Biokemia

Eliöt syntetisoivat karbamoyylifosfaattia ammoniakista ja vetykarbonaatti-ionista. Reaktiota katalysoi karbamoyylifosfaattisyntetaasi I ja se tapahtuu karboksifosfaatti- ja karbamihappovälivaiheiden kautta mitokondriossa. Mitokondriossa se osallistuu ureakierron seuraavaan vaiheeseen, jossa se reagoi ornitiinin kanssa muodostaen sitrulliinia ja tätä reaktiota katalysoiva entsyymi on ornitiinitranskarbamylaasi.
Karbamoyylifosfaatti osallistuu myös pyrimidiinirenkaan sisältävien yhdisteiden synteesiin, joka tapahtuu sytosolissa. Normaalisti karbamoyylifosfaatti ei kykene läpäisemään mitokondrion ulkokalvoa, mutta yhdisteen konsentraation kasvaessa osa karbamoyylifosfaatista pääsee myös sytosoliin. Suurin osa sytosolin karbamoyylifosfaatista muodostuu kuitenkin karbamoyylifosfaattisyntetaasi II-entsyymin syntetisoimana ja tällöin ammoniakin lähteenä toimii glutamiiniaminohappo. Sytosolissa karbamoyylifosfaatti reagoi aspartaamihapon kanssa muodostaen karbamoyyliaspartaamihappoa aspartaattitranskarbamylaasin katalysoimana. Muodostuneesta yhdisteestä tuotetaan edelleen oroottihappoa ja pyrimidiinirakenteen sisältäviä yhdisteitä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database: Carbamoylphosphate (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Carbamoyl phosphate (englanniksi)
Gökdeniz Karadeniz

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Gökdeniz Karadeniz
Syntymäaika: 11. tammikuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Karadeniz Ereğl, Turkki
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 166 cm
Junioriseurat
1995–1998: Trabzonspor PAF
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1999–2008 2008–2018 |  Trabzonspor  Rubin Kazan | 246 (63) 226 (39) |
Maajoukkue
| 1994–1996 1996–1998 1997–1998 2000–2001 2002–2003 2003–2008 | Turkki U16 Turkki U17 Turkki U18 Turkki U21 Turkki B-maajoukkue Turkki | 14 (0) 14 (1) 10 (0) 16 (4) 2 (0) 50 (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. toukokuuta 2008.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 10. tammikuuta 2019.
Gökdeniz Karadeniz (s. 11. tammikuuta 1980 Karadeniz Ereğli, Turkki) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edusti yli kymmenen vuotta kasvattajaseuraansa Trabzonsporia ja kymmenen vuotta Venäjän pääsarjajoukkue FK Rubin Kazania. Pelipaikaltaan 166-senttimetriä pitkä Karadeniz oli keskikenttäpelaaja.
Ura

Trabzonsporin kasvatti Karadeniz teki debyyttinsä seuran edustusjoukkueessa kaudella 1999/00. Trabzonspor-uransa alussa turkkilainen pelasi puolustavammassa roolissa, mutta sai tasaisesti koko ajan hyökkäävämpää roolia. Karadeniz pelasi Trabzonsporissa vuosien 1999 ja 2008 välillä yhteensä 246 liigaottelua ja teki 63 maalia.
13. maaliskuuta 2008 Karadeniz siirtyi 8,7 miljoonalla eurolla Rubin Kazaniin. Sopimus on viisivuotinen.
Turkin maajoukkueessa Karadeniz debytoi 30. huhtikuuta 2003 ottelussa Tšekkiä vastaan. Karadeniz valittiin Turkin joukkueeseen vuoden 2008 EM-kisoihin, jossa hän pelasi ensimmäisen jakson yhdessä alkulohko-ottelussa ja tuli puolivälierässä vaihdosta kentälle jatkoajan viime minuuteilla. Hän pelasi kaikkiaan 50 maaottelua ja teki niissä kuusi maalia.
Saavutukset

Turkin Superliiga:
2. sija (2): 2003–04, 2004–05
Turkin Cup:
Voitto (2): 2003, 2004
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gökdeniz Karadeniz Wikimedia Commonsissa
Turkin joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Rüştü |
2 Servet |
3 Hakan |
4 Gökhan Zan |
5 Emre |
6 Mehmet |
7 Mehmet Aurélio |
8 Nihat |
9 Semih |
10 Gökdeniz |
11 Tümer |
12 Tolga |
13 E. Güngör |
14 Arda |
15 E. Aşık |
16 U. Boral |
17 Tuncay |
18 C. Kazim |
19 Ayhan |
20 Sabri |
21 Mevlüt |
22 Hamit Altıntop |
23 Volkan |
Valmentaja Terim
Eila Karhu

Eila Maria Karhu (12. kesäkuuta 1924 – 4. syyskuuta 1990) oli suomalainen yleisurheilija, joka saavutti SM-mitalin kuulantyönnössä. Hän edusti Suomea yhdessä maaotteluissa. Kotimaassa hän edusti Eura-Kauttuan Urheilijoita.
Karhu saavutti kuulantyönnössä SM-pronssia vuonna 1950 ja sijoittui seuraavana vuonna SM-kilpailuissa viidenneksi. Hän edusti Suomea Ruotsi–Tanska–Suomi-maaottelussa Göteborgissa syyskuussa 1951.
Karhun kuulantyöntöennätys oli 11,68 m, jonka hän teki vuonna 1955.
Kapasaaren kalliomaalaus

| Kapasaaren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Kapasaaren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°14′32.1222″N, 26°39′10.2381″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Kouvola
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kapasaaren kalliomaalaus sijaitsee Kouvolassa, entisessä Jaalassa, Vuohijärven Kapasaaressa Kymenlaaksossa. Kalliomaalauksessa on useita kuluneita kuvioita, joiden aihe voidaan vielä tunnistaa. Kohteen löysi Seppo Laatunen vuonna 1975.
Sijainti ja kallion pinta

Vuohijärven pohjoisosassa on suuremman Hevossaaren ja pienemmän Palosaaren välissä kaksi pienempää saarta, joista Kapasaari on lähempänä Hevossaarta. Kapasaaressa olisi monta sopivaa leiriytymiskohtaa, mutta kalliomaalaus sijaitsee saaren ainoassa jyrkänteessä sen itärannalla, vastapäätä Hevossaarta. Kallioseinämä aukeaa länteen.
Maalaukset sijaitsevat jääkauden pyöristämällä kalliosivulla 2×17 m² alalla. Maalauksia on kahdella korkeudella. Ylimmät kuviot sijaitsevat 4 metrin  korkeudella ja alemmat siitä pari metriä alempana. Korkeuserot selittyvät Vuohijärven pinnan korkeusvaihteluista. Kivikaudella vedenkorkeus oli suurempi kuin nykyään, joten ylemmät kuviot ovat vanhempia kuin alemmat kuviot. Maalausaikana kallio laski suoraan veteen, mutta nykyään niiden väliin jää noin 10 metriä maakannasta, jossa kasvaa puita.
Kallio on jääkaudella sileäksi kulunut, mutta sen rakenteessa olevat laadunvaihtelut ovat synnyttäneet vaakasuuntaisia halkeamia. Halkeamat ovat kuluneet nopeammin kuin ehjä kalliopinta, jolloin maalausalueen yläpuolelle on syntynyt säältä suojaava lippa. Halkeilu on vaarassa tuhota maalaukset, sillä kallion pinta lohkeilee jo. Tätä on autettu ampumalla kuvioita haulikolla kesällä 1996, jolloin ainakin yksi kuvio on vaurioitunut lähes kokonaan.
Maalaukset > Ylin kuvio

Vaikuttavin kuvio esittää 50 senttimetriä pitkää ihmishahmoa. Hahmo on koukkupolvinen ja mittasuhteiltaan epäsuhtainen. Kädet löytyvät keskeltä vartaloa ja pää sijaitsee pitkän kaulan päässä kallion lohkeaman sisällä. Päästä, joka on suttaantunut, ojentuu kaksi korvaa tai sarvet. Vaikutelma on poikkeava. Jalkojen väli on pidentynyt ja maalaaja on saattanut leimata hahmon miespuoliseksi.
Maalaukset > Alemmat kuviot

Alemmat kuviot ovat pahasti huuhtoutuneita ja kuluneita. Myös kallion pinnan irtoilu ja jäkälöitymät vaikeuttavat kuvioiden hahmottamista.
Ihmishahmon alapuolella kahden halkeaman alla on useita kalakuvia. Kaloja on mahdollisesti kuusi ja niiden alapuolelle on maalattu pieni ihmishahmo. Antti Lahelma esittää, että tässä on voitu kuvittaa transsissa koettu vedenalainen henkinen matka, jossa kalat ovat hengen auttajia. Tällaisia selostuksia ovat shamaanit ja noidat antaneet transsikokemuksistaan.
Ihmishahmo on ollut 36 senttimetriä pitkä ja se on maalattu koukkupolvisena ja kädet kohotettuna ylöspäin. Vuonna 1996 kuvioryhmää ammuttiin haulikolla, jolloin ihmiskuvio vaurioitui. Siitä on jäljellä vain jalkaterät.
Aiheesta muualla

Suomen Museot Online: Valokuvia Kapasaaresta[vanhentunut linkki]
Tiede.fi: Suomen kallioihin kuvattiin samaanien matkat, 2007
Tiainen, Riina: Suomen kalliomaalausten ja luonnonmuotojen tarkastelua taidehistorian metodein[vanhentunut linkki], 2010
Lavento, Mika & Lahelma, Antti: Sama maisema, eri kulkijat – Repoveden kansallispuisto kivikaudelta 1900-luvulle
Folk metal

| Folk metal |
| --- | --- |
Alkuperä:  metallimusiikki, kansanmusiikki, maailmanmusiikki
Alkuperämaa:  Eurooppa
Kehittymisen ajankohta:  1990-luku
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara, bassokitara, rumpusetti, laulu, koskettimet, kansanmusiikki-instrumentit
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  viikinkimetalli, pakanametalli, kelttimetalli, keskiaikametalli
Folk metal on metallimusiikin tyylilaji, joka ottaa vaikutteita kansanmusiikista. Folk metal -yhtyeet ovat yleensä peräisin Pohjoismaista, Keski-Euroopasta, Irlannista, Britanniasta ja Venäjältä. Yhtyeet esittävät musiikkiaan pääasiassa nykyaikaisin soittimin. Usein mukaan otetaan myös kansanperinnesoittimia, mutta monet yhtyeet tyytyvät jäljittelemään niiden ääntä kosketinefekteillä ja sampleilla. Ensimmäisenä folk metal -yhtyeenä pidetään yleisesti brittiläistä Skycladia, jolta monet yhtyeet ovat ottaneet mallia.
Folk metal -laulajien tyylit vaihtelevat Kiukaan melodisesta power metal -henkisestä laulusta ja  Korpiklaanin käheistä melodioista Ensiferumin death metal -vaikutteisiin ja Finntrollin black metal -tyyliseen lauluun. Folk metal -yhtyeiden sanoitukset käsittelevät usein pakanuutta, mytologiaa, kansanuskomuksia, kristinuskon saapumista ja vastustamista ja muita näihin teemoihin linkittyviä aiheita.