stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parasympatomimeetit
Haittavaikutukset ja myrkyllisyys > Kolinerginen oireyhtymä > Oireet

Taistelukaasumyrkytyksen oireet alkavat lähes heti, suun kautta otetulla aineella 30–60 minuutissa. Myrkytyksen oireita ovat rauhastoiminnan kiihtyminen, näköhäiriöt ja pahoinvointi. Välittömiä keskushermosto-oireita ovat yleinen heikkouden tunne, hengitys- ja vasomotorisen keskuksen lamautuminen, tajuttomuus ja kouristelu. Viivästyneitä oireita ovat ataksia, sekavuus, levottomuus, rauhattomuus, ahdistuneisuus ja puuroutunut puhe. Virtsarakon jännityksen lisääntyminen ja suoliston liikkuvuuden voimakas kohoaminen johtavat yhdessä sulkijalihasten lamautumisen kanssa virtsan ja ulosteen pidätyskyvyttömyyteen. Nikotiinireseptorien stimulaatiosta seuraa lihasjäykkyyttä ja -nykäyksiä.
Antikoliiniesteraasimyrkytyksissä muskariinivaikutukset alkavat ennen nikotiinivaikutuksia. Niiden aiheuttamat oireet alkavat, kun 30–50 prosenttia entsyymistä on salpautunut, ja kun jäljellä on 10–20 prosenttia, tila on jo hengenvaarallinen. Organofosfaatit pääsevät hyvin keskushermostoon, jossa niiden dramaattisimmat muskariinivaikutukset ovat rajut epileptiset kouristukset, joihin liittyy aivojen lisääntynyt sähköinen aktiivisuus ja glukoosiaineenvaihdunta. Seurauksena voi olla aivovaurio tai kuolema. Hengityslama on merkittävin kuolinsyy. Suurilla myrkkyannoksilla potilas voi kuolla muutamassa minuutissa oireiden alkamisesta, koska kouristusten ohella ilmenee keuhkoputkien supistumista ja lisääntynyttä limaneritystä (muskariinivaikutuksia), hengityslihasten (nikotiinivaikutus) sekä aivojen hengityskeskuksen lamautuminen (keskushermostovaikutus). Työympäristössä ilmenee yleensä epämiellyttäviä kolinergisiä oireita paljon ennen hengenvaaraa, mikä helpottaa myrkytystilan havaitsemista.
Haittavaikutukset ja myrkyllisyys > Kolinerginen oireyhtymä > Hoito

Myrkytystä voidaan hoitaa antikolinergisellä lääkkeellä, kuten atropiinilla. Organofosfaattimyrkytyksissä (taistelukaasut, hyönteismyrkyt) atropiinia annetaan aluksi 2–5 mg suoneen 10 minuutin välein, kunnes vegetatiiviset oireet, kuten lisääntynyt syljeneritys, häviävät. Tämän jälkeen atropiinia annetaan ensimmäisenä päivänä jopa 50 mg ja vielä oireita seuraten usean päivän ajan muutaman tunnin välein. Tarvittaessa voidaan antaa lääkehiiltä ja potilaan tilan salliessa tehdä mahanhuuhtelu. Myrkyn poisto iholta saippuapesulla on tärkeää.
Organofosfaattien aiheuttamiin myrkytyksiin annetaan lisäksi oksiimivalmisteita, joista Suomessa käytetään erityisluvalla saatavaa obidoksiimia. Oksiimi vetää myrkyn irti entsyymistä ja reagoi sen kanssa tehden sen tehottomaksi. Tästä on apua vain myrkytyksen alkuvaiheessa, kun myrkky ei vielä ole ehtinyt muodostaa pysyvää sidosta entsyymiin. Karbamaattimyrkytyksiin oksiimeista ei ole apua, vaan ne voivat pikemminkin koitua haitaksi. Niiden aiheuttamaa myrkytystä hoidetaan atropiinilla ja oireenmukaisella yleishoidolla. Diatsepaamia, joka on bentsodiatsepiineihin kuuluva hermostoa lamaava aine, suositellaan myrkytyksen aiheuttamiin kouristuksiin, koska ne välittyvät nikotiinireseptorien kautta ja atropiinin vaikutus niihin on vähäinen – atropiini vaikuttaa yksinomaan muskariinireseptoriin. Atropiinilla ja organofosfaateilla on voimakkaasti keskushermostoa lamaava vaikutus, minkä vuoksi bentsodiatsepiinit voivat huolimattomasti annettuna olla hengenvaarallisia. Potilaan hengitys ja hengitysteiden auki pysyminen tuleekin varmistaa erityisen huolellisesti.
Esiintyminen luonnossa

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Yhdiste | Yhdiste | Vaikutusmekanismi | Laji | Laji |
| Muskariini |  | Muskariiniagonisti | Sienet: eräät risakkaat, myrkkymalikka |  |
| Pilokarpiini |  | Muskariiniagonisti | Pilocarpus-suvun kasvit |  |
| Arekoliini |  | Muskariiniagonisti | Arekapalmu |  |
| Nikotiini |  | Nikotiiniagonisti | Tupakat |  |
| Fysostigmiini |  | Antikoliiniesteraasi | Kalabarpapu |  |
| Galantamiini |  | Antikoliiniesteraasi | Narsissit |  |
Parasympatomimeettejä käyttötarkoituksen mukaan

Eri parasympatomimeettejä käyttötarkoituksen mukaan. M tarkoittaa muskariiniagonistia, N nikotiiniagonistia ja A antikoliiniesteraasia. Suluissa on valmisteen nimi tai nimet.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Glaukooma (lisätietoja) M Pilokarpiini  (Fotil, Isopto Carpine, Minims Pilocarpine nitrate)  MN Karbakoliini  (Doryl, Isopto Carbachol, Carbastat)  A Fysostigmiini  (Antilirium, Eserine Salicylate)  A Ekotiopaatti  (Phospholine Iodide) | Alzheimerin tauti (lisätietoja) A Donepetsiili  (Aricept)  A Galantamiini  (Nivalin, Razadyne, Reminyl)  A Rivastigmiini  (Exelon)  A Takriini  (Cognex) | Myasthenia gravis (lisätietoja) A Neostigmiini  (Glycostigmin, Robinul-Neostigmin, Prostigmin)  A Distigmiini  (Ubretid) |
| Anestesiologia (lisätietoja) MN Karbakoliini  (Doryl, Isopto Carbachol, Carbastat)  M Betanekoliini  | Hyönteistorjunta (lisätietoja) A Parationi  (Bladan)  A Malationi   N Nikotiini  | Hermokaasu (lisätietoja) A Sariini   A Syklosariini   A Tabuuni   A Somaani   A VX  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Parasympatomimeetit Wikimedia Commonsissa
Muskariini eristettiin ensimmäiseksi punakärpässienestä.
Sariinitehtaan vuotojen testaamista kaneilla.
Asetyylikoliini on hermoston välittäjäaine, joka kiinnittyy asetyylikoliinireseptoreihin.
Glaukoomapotilaan näkökentän malli.
Kaksi tehdasvalmisteista savuketta.
Parationipölyä sisältävä pakkaus
Atropiinia sisältävä injektionestepakkaus.
Pekko ja massahurmaaja

| Pekko ja massahurmaaja |
| --- | --- |
 DVD:n kansikuva
Ohjaaja:  Timo Koivusalo
Käsikirjoittaja:  Timo Koivusalo
Tuottaja:  Timo Koivusalo
Säveltäjä:  Timo Koivusalo
Kuvaaja:  Timo Heinänen
Leikkaaja:  Jorma K. Lehtonen
Pääosat:  Timo Koivusalo Satu Silvo   Esko Nikkari   Tuija Piepponen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Artista Filmi
Ensi-ilta:  1. syyskuuta 1995
Kesto:  80 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Katsojat:  122 000
Edeltäjä:  Pekko ja poika
Seuraaja:  Pekko ja muukalainen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pekko ja massahurmaaja on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon kolmas Pekko Aikamiespoika -elokuva. Elokuva keräsi 90 000 katsojaa ja sai edeltäjiään suopeampia arvioita myös kriitikoilta. Elokuva oli ensimmäinen Koivusalon oman elokuvayhtiön Artista Filmin tuotantoa.
Tuotanto

Toisin kuin edeltäjänsä Pekko ja poika, Pekko ja massahurmaaja jäi ilman Suomen elokuvasäätiön tukea, jolloin edellisen elokuvan tuottanut Spede Pasanen vetäytyi hankkeesta. Elokuvalla oli 2,5 miljoonan markan budjetti, josta miljoona tuli sponsoreilta ja Yleisradiolta, loput jäi Koivusalon ja Artista Filmin vastuulle. Elokuva kuvattiin 21 kuvauspäivässä touko–kesäkuussa 1995 pääosin Jämsässä ja Kuhmoisissa. Ensi-iltaa vietettiin 1. syyskuuta 1995. Vierailevana pääosanäyttelijänä oli elokuvan nimiroolia "massahurmaajaa" Markkua näytellyt Tapio Liinoja. Burnoutista kärsineen Jope Ruonansuun korvasi toinen imitaattori Juha Laitila. Lapsinäyttelijä Kalle Wallin sai rinnalleen toisen lapsinäyttelijän Tiina Myllärin.
Juoni

Elokuvassa Pekon viattoman rakkauden kohdetta Pipsaa liehittelee kavala Markku. Sivujuonena on kylän poliisin ja kauneussalongin omistajan kesähäiden suunnittelu.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Timo Koivusalo   | … |  Pekko   |
|  Satu Silvo   | … |  Pipsa   |
|  Tapio Liinoja   | … |  Markku, massahurmaaja   |
|  Juha Laitila   | … |  Kaino Lingsman   |
|  Tuija Piepponen   | … |  Kaisa Kuovi   |
|  Esko Nikkari   | … |  Reino, poliisi   |
|  Helka Kuusiluoto   | … |  Äitee   |
|  Kalle Wallin   | … |  Kalle   |
|  Tiina Mylläri   | … |  Katariina   |
|  Leo Lastumäki   | … |  apteekkari   |
|  Esko Hukkanen   | … |  kunnanlääkäri Kaarlo Marttinen   |
|  Joel Hallikainen   | … |  Joel Hallikainen   |
|  Tuija Ernamo   | … |  Hallikaisen vaimo   |
Pekka ja Pätkä neekereinä

| Pekka ja Pätkä neekereinä |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Aarne Tarkas
Käsikirjoittaja:  Reino Helismaa
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Toivo Kärki
Kuvaaja:  Osmo Harkimo Olavi Tuomi
Leikkaaja:  Elmer Lahti
Pääosat:  Esa Pakarinen Masa Niemi Siiri Angerkoski Anja Hatakka
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  11. maaliskuuta 1960
Kesto:  77 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Edeltäjä:  Pekka ja Pätkä mestarimaalareina
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pekka ja Pätkä neekereinä on Aarne Tarkaksen ohjaama ja Reino Helismaan käsikirjoittama elokuva vuodelta 1960. Kyseessä on alkuperäisen Pekka Puupää -sarjan 13. ja viimeinen elokuva. Elokuva kuuluu Suomen Filmiteollisuuden tuotantoon.
Juoni

Pekka ja Pätkä livistävät tiskien äärestä mennäkseen kilpailijoiksi television tietokilpailuun. Kaksikko vastaa vahingossa oikein kaikkiin kysymyksiin, mutta Justiina näkee heidät televisiosta ja käy kiskomassa pois studiosta ennen kuin palkintorahoja ehditään antaa. Vihainen Justiina lähtee maalle sukuloimaan, mutta Pekka ja Pätkä eivät silti voi poistua asunnostaan kuin ikkunan kautta, koska kaksikon suututtama talonmies Pikkarainen on leiriytynyt heidän ulko-ovensa eteen.
Pekka ja Pätkä menevät hullun tiedemiehen luo luettuaan lehdestä, että tämän keksimä kone kertoo, mihin ammattiin ihminen parhaiten soveltuu. Sen mukaan Pekalla ja Pätkällä on edessään loistava tulevaisuus ”neekereinä”. Kaksikko mustaa itsensä kenkälankilla ja menee koe-esiintymään hienoon yökerhoon teeskennellen olevansa amerikkalaisia muusikoita puhumalla englantia muistuttavaa siansaksaa. Temppu on vähällä onnistua, kunnes lauenneen palohälyttimen ruiskuttama vesi huuhtoo lankit heidän naamoistaan, ja he joutuvat pakenemaan paikalta.
Tajuttuaan, että kone oikeasti tarkoitti ”lehtineekeriä” Pekka ja Pätkä menevät aikakauslehti Pupun toimitukseen. Päätoimittaja lupaa heille paikat, jos Pätkä hyppää lentokoneesta ilman laskuvarjoa. Pätkä lunastaa lupauksensa hyppäämällä lentokentällä paikallaan seisovasta lentokoneesta. Työssään Pekka ja Pätkä sotkeutuvat rikollisjoukkioon ja vangitsevat sen vahingossa, mutta saavat lehdelleen myös skuupin. Puupäät ansaitsevat tapauksesta hyvät rahat, ja myös tietokilpailupalkinto toimitetaan heille. Elokuvan loppuhuipennuksessa talonmies Pikkarainen jahtaa Pätkää yli kattojen, ja Pätkä jää takistaan roikkumaan valtavan tornikellon viisariin, kunnes putoaa kadulle tuoduille patjoille.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Esa Pakarinen  | … |  Pekka Puupää   |
|  Masa Niemi  | … |  Pätkä   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Justiina   |
|  Armas Jokio  | … |  talonmies Pikkarainen    |
|  Anja Hatakka  | … |  Sirpa Lahtinen   |
|  Toivo Mäkelä  | … |  tohtori Pujoparta   |
|  Tommi Rinne  | … |  Ville Tinttinen   |
|  Pentti Irjala  | … |  päätoimittaja Körmy   |
|  Pentti Viljanen  | … |  ravintolanjohtaja Kolperi   |
|  Maija Karhi  | … |  tietokilpailija   |
|  Ossi Elstelä  | … |  Pullapitko Oy:n omistaja   |
|  Kaarlo Wilska  | … |  herra Mölperi / Pupun toimittaja   |
|  Uljas Kandolin  | … |  herra Mötiäinen    |
|  Varma Lahtinen  | … |  Mattsonska   |
|  Irja Kuusla  | … |  Lunkreenska   |
|  Annikki Linnoila  | … |  Linkreenska   |
|  Leo Jokela  | … |  Puli-Ville   |
|  Solmu Mäkelä  | … |  taikuri   |
|  Aarne Laine  | … |  isännöitsijä Hermann Kammonen   |
|  Anton Soini  | … |  ilmapallokauppias   |
|  Veikko Linna  | … |  Pätkän lyömä mies kadulla   |
|  Eila Pienimäki  | … |  iskelmäsolistit   |
|  Eila Pellinen  | … |  iskelmäsolistit   |
|  Vihtori Välimäki  | … |  Albert, assistentti   |
|  Vilho Ruuskanen  | … |  konstaapeli   |
|  Arttu Suuntala  | … |  Arska / Henkka   |
|  Leo Lastumäki  | … |  tupakan pummaaja   |
|  Issi Schaibel  | … |  pomo   |
|  Einari Ketola  | … |  rikollisliigan jäsen   |
|  Esko Salminen  | … |  Olli   |
|  Fiinu Autio  | … |  Matilda-täti   |
|  Kalevi Hartti  | … |  toimittaja Pekan ovella   |
|  Göran Schauman  | … |  valokuvaaja   |
Tuotanto

Kahdennentoista Puupää-elokuvan jälkeen ohjaaja Armand Lohikoski ehdotti SF:n johtajalle T. J. Särkälle poliittista satiiria nimeltä Pekka ja Pätkä politiikan pyörteissä. Lohikoski oli laatinut käsikirjoitusluonnoksen, jossa Pekka ja Pätkä perustavat Puupäiden Puolueen ja pyrkivät eduskuntaan. Särkän mielestä moinen huumori oli sopimatonta ja yhteiskuntaa halventavaa, joten hän syrjäytti Lohikosken seuraavan Puupään tuotannosta. Tilalle tuli Aarne Tarkas.
Elokuvan kantava vitsi, joka voi jäädä nykykatsojalle käsittämättömäksi, perustuu siihen, että sen valmistumisaikana toimittajia kutsuttiin ”sanomalehtineekereiksi” (nimityksen juurista enemmän artikkelissa neekeri). Kone siis suosittelee Pekalle ja Pätkälle toimittajantyötä, mutta he käsittävät sen aluksi väärin. Neekeriteema on poikinut elokuvalle myöhemmin syytöksiä rasismista, mutta toisaalta se kuvastaa tapaa, jolla mustaihoisiin sotien jälkeisessä Suomessa suhtauduttiin. Yökerhon omistaja on haltioissaan ”englantia” puhuvista tummaihoisista muusikoista, koska he toisivat hänen ravintolalleen kansainvälistä leimaa. Kaksi ”surinasussua” puolestaan putoaa ihastuksesta polvilleen nähdessään kadulla ”oikeita neekereitä”. Elokuvassa on viittauksia myös muihin aikansa muoti-ilmiöihin: televisio ja tietokilpailut olivat uutta Suomessa, Pätkän lentokonehyppy puolestaan viittaa sensaatioreportteri Usko Santavuoreen, joka selosti radiossa oman laskuvarjohyppynsä.
Pekka ja Pätkä neekereinä oli yleisömenestykseltään sarjan huonoin. Se jäi viimeiseksi Puupää-elokuvaksi, sillä Pätkän esittäjä Masa Niemi teki itsemurhan pari kuukautta elokuvan valmistumisen jälkeen.
Arviot

Aikalaisarviot tiivistää Leo Nordberg (Elokuva-Aitta): ”Se ei ole parempi eikä huonompi kuin tusina edeltäjäänsä – jättääpä vain taas katsojalle sellaisen tunteen kuin olisi tullut juoduksi tynnyrillinen tervaa.”
Myöhemmässä arviossaan Mikael Fränti (Helsingin Sanomat 1982) siirtää syyn elokuvan kehnoudesta ohjaajalle ja käsikirjoittajalle, jotka ovat hänen mielestään vastuussa siitä, että ”elokuva loukkaa Esa Pakarisen ja Masa Niemen ammattitaitoa”.
Eräissä arvioissa elokuvaan on suhtauduttu lempeämmin. Taru Mäkelä (Katso 1982) näkee siinä ”hauskaa ja nykyisestä perspektiivistä myös nostalgista kuvaa television alkuvuosista”. Vuonna 2012 kritiikissä todetaan, että elokuva testaa korrektiutta mutta nimi ei ollut aikanaan provosoiva sillä tavalla kuin se nykykatsojan silmissä on. Arto Pajukallio toteaa arviossaan (Helsingin Sanomat), että itse elokuva kuitenkin henkii ajattelematonta rasismia. Kriitikko nostaa esiin elokuvan merkittävänä hetkenä kohtauksen, jossa Pätkä roikkuu kellotornin viisareissa, ja kiittää sen toteutusta. Elokuvassa on katsojan iloksi runsain määrin Aku Ankka -lainoja.
Vuonna 2016 elokuvan TV-esitys herätti arvostelua, ja esimerkiksi Hufvudstadsbladet ihmetteli Yleisradion esityspäätöstä ja piti elokuvaa ”kiistanalaisena”. Ohjelmapäällikkö Pentti Väliahdet selitti elokuvan olevan osa suomalaista kulttuuriperintöä ja sen sisältämän huumorin olevan osittain tahatonta. Kun Yle päätti vuonna 2019 esittää jälleen koko Puupää-elokuvasarjan televisiossa, Pekka ja Pätkä neekereinä jätettiin sarjasta pois. Pentti Väliahdet kommentoi, että ”sarjan katsottavuus ei ole kiinni tästä yhdestä elokuvasta”.
Pelon maantiede

| Pelon maantiede |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Matti Helariutta, 2000.
Ohjaaja:  Auli Mantila
Käsikirjoittaja:  Auli Mantila Anja Kaurasen romaanista
Tuottaja:  Tero Kaukomaa
Säveltäjä:  Hilmar Örn Hilmarsson
Kuvaaja:  Heikki Färm
Leikkaaja:  Kimmo Taavila
Pääosat:  Tanjalotta Räikkä, Leea Klemola, Eija Vilpas, Pertti Sveholm, Kari Sorvali, Anna-Elina Lyytikäinen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Blind Spot Pictures Oy
Ensi-ilta:  2000
Kesto:  1 h 35 min
Alkuperäiskieli:  Suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pelon maantiede on Auli Mantilan käsikirjoittama ja ohjaama vuonna 2000 valmistunut elokuva, joka pohjautuu Anja Kaurasen samannimiseen romaaniin. Elokuva palkittiin parhaasta käsikirjoituksesta Jussi-palkinnolla vuonna 2001.
Tarina

Oikeushammaslääkäri Oili Lyyra (Tanjalotta Räikkä) selvittää Helsingin rannasta löytyneen ruumiin henkilöllisyyttä. Tapausta tutkii myös hänen rakastettunsa, rikosetsivä Eero Harakka (Kari Sorvali). Oilille alkaa selvitä, että ruumis on osa laajempaa suunnitelmaa. Tarinaan ilmestyy autokoulunopettaja Auvinen (Pertti Sveholm), joka on opettanut naisille ”tervettä pelkoa” jo vuosien ajan.
Peltola (Karuna)

Peltola (ruots. Åkers) on kylä Karunassa Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa.
Kylä sijaitsee Vanhan Karunantien varrella Ruskolan ja Tuomaalan kylien välissä.
Historia

Åkersin yksinäistila oli keskiajalla päätynyt kirkon omistukseen ja se oli uuden ajan alussa piispanvirkaan sisältynyt piispantila, joka uskonpuhdistuksen myötä päätyi kruunun haltuun. Vuonna 1565 tila lahjoitettiin rälssiksi Ivar Månsson Stiernkorsille. Tila peruutettiin 1680-luvulla kruunulle, mutta annettiin sitten elinikäisrälssiksi Christer Carpelanille. Tämän kuoltua tilasta tuli Vartsalan rusthollin augmentti. Vuonna 1769 tila ostettiin perinnöksi.
Pelto ja Koti

Pelto ja Koti oli vuosina 1912–1921 ilmestynyt amerikansuomalainen aikakauslehti.
Työmies-lehden julkaisema Pelto ja Koti oli taustaltaan sosialistinen, maataloutta ja osuustoimintaa käsitellyt aikakauslehti. Sen edeltäjä oli William Marttilan Washingtonin Winlockissa vuonna 1911 julkaisema samanniminen lehti. Vuonna 1914 Pelto ja Koti muutti Työmiehen mukana Michiganin Hancockista Wisconsinin Superioriin ja vuonna 1918 se sai nimen Pelto ja Koti & Osuustoimintalehti. Lehden lakattua vuonna 1921 Työmieheen perustettiin viikoittainen maanviljelijöiden ja osuustoimintaväen osasto.
Pelto ja Koti ilmestyi aluksi kerran kuukaudessa, vuonna 1914 kahdesti kuussa, vuodesta 1915 jälleen kuukausittain ja vuodesta 1919 kerran viikossa. 8–32-sivuisen lehden levikki oli 5 700 kappaletta vuonna 1913, 8 400 vuonna 1918 ja lähes 13 000 vuonna 1920. Toimittajina työskentelivät William Marttila vuosina 1912–1914 ja 1916–1919, Matti Laitala vuonna 1915 ja Arvid Nelson joulukuusta 1919 lähtien.
Aiheesta muualla

Pelto ja Koti digitoituna kansalliskirjastossa
Pelipaita

Jääkiekkotuomarin perinteinen valko-mustaraitainen pelipaita päätuomarin käsivarsinauhoilla.
Chicago Bearsin pelipaitoihin pukeutunut yhdysvaltalainen perhe.
Ranskalaisen jääkiekkojoukkue Dauphins d’Épinalin pelipaidassa on useita mainoksia.
Pelipaita on joukkueurheilussa käytettävä paita, jota urheilija tai tuomari käyttää pelikentällä.
Urheilussa

Joukkueurheilussa pelipaidan selässä on pelinumero ja joskus pelaajan nimi. Numeron avulla toimitsijat ja tuomarit erottavat pelaajat toisistaan. Pelipaidan väri ja kuviointi vaihtelee joukkueen mukaan ja yleensä paidan etupuolella on joukkueen tunnus. Väri ja kuviointi auttavat tuomareita ja toimitsijoita erottamaan joukkueet toisistaan. Erottamisen varmistamiseksi joukkueilla on käytössään yleensä useita erilaisia pelipaitoja. Yleensä kuitenkin vain kaksi – koti- ja vieraspaita. Joissakin sarjoissa on erikseen sovittu, että toinen paidoista on vaalea ja toinen värillinen. Esimerkiksi jääkiekon NHL:ssä tämä käytäntö oli peräisin mustavalkoisista TV-lähetyksistä, jolloin ei riittänyt, että pelipaidat olivat eri värisiä, vaan toisen joukkueen pelipaidan piti olla tumma ja toisen vaalea. Lisäksi pelikentällä liikkuvilla tuomareilla on pelaavista joukkueista erottuva pelipaita.
Materiaalit

Pelipaita on yleensä kankainen, mutta kankaan laatu vaihtelee eri lajien välillä paljonkin. 1970-luvun alkuun saakka pelipaidat olivat yleensä puuvillasta. Sittemmin yleistyi polyamidi ja nykyään pelipaidat ovat polyesteristä tai mikrokuituisia. Joissakin lajeissa (esimerkiksi amerikkalainen jalkapallo) säännöt määräävät myös paidan materiaalista. NFL:ssä käytettiin vielä 1980-luvulla ”repeäviä paitoja”, jotka kirjaimellisesti repesivät, jos niihin tartuttiin kontaktitilanteessa. Sittemmin liiga on määritellyt tarkasti pelipaidoissa käytettävät materiaalit, jotta paidat kestäisivät kovankin repimisen. Samoin rugby-paidat ovat perinteisesti olleet erityisen vahvaa kangasta. Pelipaita saattaa olla hihaton, lyhythihainen tai täydellä hihalla. Tätä variaatiota esiintyy jopa saman joukkueen eri pelaajien välillä.
Pelipaidoissa on usein sponsoreiden mainoksia, joskin muutamat liigat ovat kieltäneet tämän kokonaan. Englantilaisten jalkapallojoukkueiden paitoihin sponsoreiden logot ilmestyivät 1970-luvulla. Lisäksi pelipaitojen värityksessä ja kuvioinnissa saattaa olla samankin joukkueen sisällä runsastakin variaatiota markkinointi- ja myynninedistämistarkoituksessa. Esimerkiksi kokonaiskilpailun tai tietyn tilaston johtajalla saattaa olla erivärinen tai poikkeavalla tavalla kuvioitu pelipaita. Myös tuomareiden toimintaa saatetaan helpottaa määräämällä jollekin erityiselle pelaajalle (esimerkiksi maalivahdille) muusta joukkueesta poikkeava pelipaita.
Kulutustuotteena

Pelipaidat ovat tärkeä ”fanituote” ja niiden myynti muodostaa suosituimmissa lajeissa merkittävän osan joukkueiden oheismyyntituloista. Fanituotteen aseman ja visuaalisen näyttävyytensä vuoksi erilaiset pelipaidat ovat suosittuja pukeutumisessa pelikenttien ulkopuolellakin ja ovat osa muotia. Englannissa pelipaitojen alkuperäisinä ostajina olivat teini-ikäiset pojat. 1990-luvulla jalkapallon pelipaidoista tuli aggressiivisesti markkinoituja muotivaatteita.
Nykyään englantilaiset jalkapallojoukkueet vaihtavat myynnin kasvattamiseksi pelipaitojen ulkoasuja parin vuoden välein ja perinteisten koti- ja vieraspaitojen lisäksi pelataan välillä myös kolmannella ja neljännellä pelipaidalla. Tavallisesti esimerkiksi kotipaidan ulkonäkö vaihtuu kahden vuoden välein, koska tavoitteena on ainakin yhden uuden pelipaidan saaminen markkinoille vuosittain. Uuden pelipaidan elinkaaren myynnistä 81 prosenttia tapahtuu ensimmäisen kauden alussa (elokuusta joulukuuhun), 9 prosenttia loppukauden aikana ja 10 prosenttia seuraavien kausien aikana. Sponsorin vaihtuessa paidat voivat uusiutua huomattavasti nopeamminkin. Esimerkiksi vuonna 2000 Manchester United uusi kaikki viisi pelipaitaansa, kun se solmi uuden sponsorisopimuksen Vodafonen kanssa. Vuonna 2002 Yhdistyneessä kuningaskunnassa pelipaitoja myytiin yhteensä 250 miljoonalla punnalla. Samoin maajoukkuepaitojen myynti on tärkeä tulonlähde kansallisille jalkapalloliitoille.
Juha Lukala

Juha Arvo Lukala (s. 2. tammikuuta 1940 Turku) on suomalainen teatterilavastaja, joka toimi koko työuransa Turun kaupunginteatterissa.
Lukala kävi Turun Piirustuskoulun ja pääsi kaupunginteatterin lavastajaoppilaaksi 1962. Seuraavana vuonna hänestä tuli lavastaja ja vuonna 1977 päälavastaja. Yli 40 vuotta kestäneen uransa aikana Lukala ehti tehdä teatterille yli 180 lavastusta. Hän jäi eläkkeelle helmikuun alussa 2003.
Lukala on tehnyt myös sisustussuunnittelua ja kirjankuvituksia. Vuonna 2004 hän lahjoitti lavastustyössään ottamansa yli 10 000 valokuvaa Turun Teatterikerhon säätiölle.
Juha Lukalan veli on vaatesuunnittelija ja kuvataiteilija Esa Lukala. Heidän isänsä oli taidemaalari Arvo Lukala.
Pelikasvatus

Pelikasvatus on kasvatustyötä, jolla pyritään ehkäisemään pelaamisen haittoja, parantamaan pelilukutaitoa ja lisäämään tietoa pelaamisen eri ulottuvuuksista. Pelikasvatus liittyy usein digitaalisiin peleihin, joita voidaan pelata esimerkiksi tietokoneilla, tableteilla, pelikonsoleilla ja puhelimilla. Pelaamisella voidaan kuitenkin tarkoittaa kaikkea sellaista vapaaehtoista toimintaa, jossa yhteisten sääntöjen pohjalta tehdään haastavilta tuntuvia asioita, ja jossa on havaittava lopputulos.