Robert M. La Follette
Ura > Senaattori

La Follette valittiin senaattiin vuonna 1906 samassa yhteydessä kun hän jätti kuvernöörinvirkansa. Hän tuli nopeasti tunnetuksi ”erilaisena senaattorina”, joka oli riippumaton suurpääoman intresseistä. Ensimmäisinä vuosinaan hän sai ajettua läpi joitain rahtimaksuja, työoloja ja rautateiden rahoitusta koskeneita lakeja. La Follette siirsi vähitellen huomionsa rautatieyhtiöistä Yhdysvaltain suuriin pankkeihin, sillä hän uskoi pienen rahoitusalan klikin hallitsevan koko kansantaloutta. Hän aiheutti harmeja presidentti Theodore Rooseveltin hallinnolle kieltäytymällä tukemasta sen rautateitä ja pankkeja koskeneita lakiesityksiä. La Follette perusti vuonna 1909 äänitorvekseen La Follette’s Weekly -viikkolehden, joka muuttui myöhemmin kuukausilehdeksi ja otti lopulta nimekseen The Progressive. Seuraavan kahden vuoden aikana hän johti senaattiin syntynyttä pientä progressivistien edustajaryhmää ja kamppaili ankarasti Rooseveltiä seuranneen Howard Taftin hallinnon tariffi-, rautatie ja luonnonsuojelupolitiikkaa vastaan.
La Follettea povattiin progressivistien ehdokkaaksi vuoden 1912 presidentinvaaleihin, mutta Rooseveltin lähdettyä uudelleen ehdolle monet siirsivät tukensa hänelle ja La Follette ei päässyt ehdokkaaksi. Katkeroitunut La Follette arvosteli Rooseveltia niin jyrkästi, että menetti siihen mennessä saavuttamansa kannattajat senaatissa. Hän antoi tukensa demokraattien presidenttiehdokkaalle Woodrow Wilsonille, mutta pettyi tämän politiikkaan. La Folletten mielestä varsinkin Federal Reserve Boardin perustaminen merkitsi suurpääoman etujen ajamista. Toisaalta Wilsonin hallinto myös toteutti monia hänen mieleensä olleita uudistuksia, jotka liittyivät muun muassa liike-elämän sääntelyyn ja työlainsäädäntöön. La Folletten merkittävin saavutus senaattorina oli juuri Wilsonin kaudella vuonna 1915 säädetty Seamen’s Act -laki, jonka tarkoituksena oli parantaa merimiesten työoloja ja lisätä laivamatkustajien turvallisuutta.
La Follette vastusti Yhdysvaltain osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan, sillä hänen mielestään Yhdysvallat suoritti sotilaallisia interventioita vain suojellakseen amerikkalaisten suuryritysten ulkomaisia sijoituksia ja kukistaakseen vallankumouksia. Kun Wilsonin hallinto näytti kääntyvän sodan julistamisen kannalle, La Follette johti sodanvastaista kampanjaa. Ensin hän johti talvella 1916–1917 kansanliikettä, joka vaati kansanäänestystä sotaan liittymisestä, ja sitten talvella 1917 senaatin jarrutuskeskustelua, jolla vastustettiin säädöstä Yhdysvaltain kauppalaivojen aseistamisesta. La Follette oli yksi niistä kuudesta senaattorista, jotka äänestivät huhtikuun 1917 sodanjulistusta vastaan. Hän vastusti myös asevelvollisuuskutsuntojen käynnistämistä ja sodanvastustajien vaientamiseen tarkoitettua Espionage Act -lakia, koska hänen mielestään ne loukkasivat kansalaisoikeuksia. Sodan kannattajat vaativat La Follettea syytettäväksi maanpetoksesta, mutta senaatin tutkintakomitea vapautti hänet syyttömänä, jolloin hän sai lukuisten amerikkalaisten myötätunnon puolelleen. Sodan päätyttyä La Follette äänesti senaatissa myös Versailles’n rauhansopimusta ja Yhdysvaltain Kansainliittoon liittymistä vastaan.