stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksanteri Suuri antiikin lähteissä
Kirjalliset lähteet > Nykypäivään säilyneet kirjalliset lähteet > Muut nykypäivään säilyneet lähteet

Mainintoja Aleksanterista ja hänen sotaretkistään on säilynyt useissa muissakin antiikin aikaisten kirjoittajien teoksissa. Niitä ovat muun muassa maantieteilijä Strabonin Geografika, Pausaniaan Kreikan kuvaus, Athenaioksen Deipnosofistai, Polyainoksen Strategemata ja Aelianuksen anekdoottikokoelma Poikile historia (”Värikkäitä kertomuksia”). Historioitsija Polybios kritisoi kirjassaan Aleksanterin hovihistorioitsijaa Kallisthenesta ja siteeraa tämän kuvausta Issoksen taistelusta.
Aleksanteria käsittelee myös tuntemattoman kirjailijan latinankielinen tiivistelmä Metzin epitomi, josta on säilynyt vain Dareios III:n kukistumisen ja Induksen purjehduksen välistä aikaa käsittelevä katkelma. Metzin epitomi perustuu samaan traditioon kun Curtius Rufus ja Justinus.
Toinen tuntemattoman kirjailijan teos on Itinerarium Alexandri, joka käsittelee Aleksanterin Persian-sotaretkeä ja vastaa sisällöltään Arrianoksen Anabasiksen neljää ensimmäistä kirjaa. Aleksanteri Suuri mainitaan myös apokryfikirjoihin kuuluvan Ensimmäisen makkabilaiskirjan alussa, ja hän esiintyy Josephuksen teoksessa Juutalaisten muinaisajat. Aleksanteri mainitaan myös zarathustralaisessa Arda Virafissa, jonka mukaan Aleksanteri määräsi zarathustralaisten pyhän kirjan Avestan poltettavaksi.
Oma lukunsa on niin kutsuttu Aleksanteri-romaani, Aleksanterin legendaarinen elämäkerta, joka sai alkunsa luultavasti Aleksandriassa. Sen kirjoittajaksi väitettiin virheellisesti Aleksanterin hovihistorioitsijaa Kallisthenesta, minkä vuoksi todellista kirjoittajaa kutsutaan nimellä Pseudo-Kallisthenes. Elämäkerrasta on säilynyt parikymmentä kreikankielistä käsikirjoitusta, mutta mikään niistä ei luultavasti edusta elämäkerran alkuperäistä muotoa. Teos käännettiin myöhemmin useille muille kielille. On väitetty, että Aleksanterin legendaarinen elämäkerta olisi ollut laajimmin luettu teos ennen nykyaikaa, tietysti uskonnollisia teoksia lukuun ottamatta.
Kirjalliset lähteet > Babylonialaiset kronikat

Aleksanteri ja diadokit esiintyvät myös babylonialaisissa kronikoissa. Niin sanottu Aleksanteri-kronikka käsittelee Dareios III:n ja Aleksanterin hallituskausia, ja se on säilynyt osittain vaurioituneessa savitaulussa, jota säilytetään British Museumissa.  Muita babylonialaisia tekstejä, joissa Aleksanteri esiintyy, ovat niin sanotut astronomiset päiväkirjat, joihin kirjattiin päivittäin havaintoja astronomisista tapahtumista. Päiväkirjat sisältävät myös kuvauksia tärkeistä tapahtumista. Eräässä säilyneessä päiväkirjassa mainitaan muun muassa Gaugamelan taistelu ja Aleksanterin saapuminen Babyloniin vuonna 331 eaa. Päiväkirjassa kerrotaan myös 20. syyskuuta 331 eaa. tapahtuneesta kuunpimennyksestä, jonka myös Arrianos mainitsee Aleksanteria käsittelevässä teoksessaan.
Epigrafiset lähteet

Aleksanterin aikaista epigrafista aineistoa on säilynyt vain vähän. Prienen kaupungissa Vähässä-Aasiassa on säilynyt kirjoitus, jossa Aleksanterin kerrotaan rakennuttaneen Athene Poliaan temppelin vuonna 334 eaa., ja toisessa, osittain säilyneessä tekstissä kerrotaan, kuinka Aleksanteri järjesti uudelleen Prienen hallinnon.
Khiokselta on löytynyt steela, jossa Aleksanteri muun muassa vaatii, että maanpakoon ajetut khioslaiset saisivat palata. Khioslaisten tuli myös varustaa 20 laivaa Aleksanterille. Steela on ajoitettu vuodelle 334 eaa. Aleksanterin määräys maanpakoon ajettujen kotiinpaluusta mainitaan myös tegealaisessa steelassa, joka on löydetty Delfoista. Tämä steela on ajoitettu vuodelle 324/3 eaa. Aleksanteri mainitaan myös eresoslaisessa steelassa, joka käsittelee tapahtumia vuoden 336 eaa. jälkeen. Kyreneläisessä piirtokirjoituksessa, joka on ajoitettu vuosille 330–326 eaa., mainitaan kyreneläisten lahjoittaneen viljaa Aleksanterin äidille Olympiaalle ja hänen sisarelleen Kleopatralle.
Numismaattiset lähteet

Makedoniassa ja Traakiassa oli suuria kulta- ja hopeakaivoksia, joiden ansiosta Aleksanteri ja hänen isänsä Filippos pystyivät lyöttämään suuria määriä rahoja. Kreikkalaisista kaupunkivaltioista tällä saralla saattoi  Makedonian kanssa kilpailla ainoastaan Ateena. Aleksanteri uudisti Makedonian rahakantaa: Aleksanterin hopeinen tetradrakhma tehtiin attikalaisen standardin mukaan, joten se oli samanarvoinen kuin ateenalainen "pöllö"-tetradrakhma. Aleksanterin hopeinen tetradrakhma syrjäytti lopulta ateenalaisen esikuvansa.
Aleksanteri lyötti hopeisiin tetradrakhmoihin istuvan Zeuksen kuvan, pronssisiin kolikkoihin taas Herakleen kuvan. Aluksi kolikoissa oli teksti ΑΛΕΞΑΝΔΡΟΥ (Aleksandrū, ”Aleksanterin”). Joissain rahapajoissa tekstiin liitettiin sana ΒΑΣΙΛΕΩΣ (basileōs, ”kuninkaan”), mutta niin ei kuitenkaan tehty kaikkialla. Nämä kolikot hyväksyttiin helposti myös Aleksanterin myöhemmin valloittamilla alueilla, missä Zeus yhdistettiin esimerkiksi Baaliin. Aleksanterin valtakunnan laajetessa rahoja lyötiin myös Makedonian ulkopuolella, kuten Damaskoksessa ja Babylonissa. Esimerkiksi Babylonin satraappi Mazaeus lyötti kolikkoja, joissa oli Aleksanterin nimi arameaksi. Hänen nimissään lyötiin rahoja myös esimerkiksi Kyproksella.
Eräs kuuluisa dekadrakhman kolikko noin vuosilta 327–326 eaa. juhlistaa Aleksanterin voittoa intialaisesta Poroksesta Hydaspesjoen taistelussa. Kolikon etupuolella on kuvattu ratsastaja, joka hyökkää perääntyvän sotanorsun kimppuun. Tämän on tulkittu kuvaavan Aleksanteria ja hänen ratsuaan Bukefalosta, joka kuoli taistelun jälkeen. Norsulla pakeneva hahmo olisi Poros. Kolikon kääntöpuolella voitonjumalatar Nike kruunaa voitokkaan Aleksanterin, jolla on kädessään salama ja päässään fryygialainen kypärä, jollaista Plutarkhos kertoo hänen käyttäneen taistelussa.
Aleksanterin kuoltua rahoja alettiin lyödä hänen seuraajansa Filippos III Arridaioksen nimissä, mutta myös Aleksanterin nimellä varustettujen rahojen lyömistä jatkettiin. Joskus nimi saattoi tosin viitata myös Filippos III:n kanssahallitsijaan Aleksanteri IV:een.
Kuvataide

Aleksanteri-mosaiikki on roomalainen kopio kreikkalaisesta Issoksen taistelua esittävästä freskosta, joka oli maalattu 300-luvun eaa. lopulla. Sidonista löydetty Aleksanteri-sarkofagi on ajoitettu noin vuosille 325–300 eaa. Se esittää muun muassa Aleksanteria Issoksen taistelussa. Filippos II:n hautakammion etuseinässä on fresko, joka esittää kuninkaallista metsästystä. Hammondin mukaan freskon keskellä oleva nuori ratsastaja on Aleksanteri, ja kuvassa oikealla Filippos on juuri iskemässä leijonaa keihäällä. Aleksanteri teki sikyonlaisesta Lysippoksesta hovikuvanveistäjänsä eikä antanut kenenkään muun tehdä hänestä patsaita. Kuvaus Lysippoksen veistämistä henkilöpatsaista on säilynyt Plutarkhoksen elämäkerrassa:
»Parhaimman käsityksen Aleksanterin ulkomuodosta saamme Lysippoksen tekemistä kuvapatsaista, ja vain tämän [Aleksanteri] itse halusikin muotokuviensa veistäjäksi. Pään luonteenomaisesti keveän taivutuksen vasemmalle ja silmien unelmoivan katseen, mitä myöhemmin monet hänen seuraajansa ja ystävänsä koettivat jäljitellä, on tämä taiteilija ilmentänyt erittäin sattuvasti.» 
(Plutarkhos, Aleksanteri Suuren elämäkerta. Kääntänyt Kalle Suuronen.)
Lysippoksen veistoksia ei ole säilynyt, mutta Plutarkhoksen mainitsemat piirteet on helppo havaita hellenistisistä veistoksista ja myöhemmistä roomalaisista kopioista. Ilmeisesti Aleksanterin elinaikana tehdyt kuvat esittivät hänet jokseenkin luonnollisen näköisenä.
Aleksanteri nimitti hovimaalarikseen Apelleen. Hänen tunnetuin teoksensa esitti Aleksanteria Zeus Keraunoforoksen (Zeus, jolla oli käsissään salama) hahmossa. Tämä kuva vietiin Artemiin temppeliin Efesokseen. Myös kahdesta muusta Apelleen taulusta on säilynyt kuvaus nykypäivään. Tauluja esiteltiin Rooman Forumilla, ja Livius kuvaa niitä teoksissaan. Ensimmäinen niistä kuvasi Aleksanteria Niken ja dioskuurien seurassa. Taulu juhlisti ehkä Intian valtameren laivaston matkaa. Toisessa sodan henkilöitymä ratsastaa Aleksanterin kanssa triumfivaunuissa. Aleksanteri nimitti myös Pyrgoteleen hovikaivertajakseen.
Aleksanteri-mosaiikki esittää Aleksanteria Issoksen taistelussa.
Aleksanteri-sarkofagi kuvaa Aleksanteria Issoksen taistelussa.
Azara-hermi on roomalainen kopio Lysippoksen tekemästä alkuperäisestä.
Kaiverrus, jonka tekijäksi on epäilty Pyrgotelesta.
Aleksanteri Suuren kuolema. Karl von Pilotyn kaiverrus vuodelta 1886. Arrianoksen ja Plutarkhoksen kuvaukset Aleksanterin sairaudesta ja kuolemasta pohjautuvat kuninkaallisten päiväkirjojen selostukseen.
Ptolemaios oli yksi Aleksanterin seitsemästä henkivartijasta. Aleksanterin kuoleman jälkeen hänestä tuli Egyptin satraappi, ja diadokkisotien aikana hän julistautui Egyptin kuninkaaksi.
Delfoista löytynyt patsas, jonka uskotaan esittävän Plutarkhosta.
British Museumissa säilytettävä babylonialainen savitaulu, jossa kerrotaan Aleksanterin kuolemasta.
Aleksanteri Suuren tetradrakhma. Etupuolella Pallas Athenen pää. Kääntöpuolella voitonjumalatar Nike pitelee seppelettä.
Hydaspesjoen voittoa juhliva dekadrakhma. Nike kruunaa Aleksanterin. Alemmassa kuvassa Aleksanteri hyökkää Porosta vastaan.
TNT (yhtye)

TNT esiintymässä vuonna 2009.
TNT on norjalainen heavy metal -yhtye. Sen tyylilaji on melodinen hard tai glam rock. TNT perustettiin Trondheimissa vuonna 1982. Yhtyeen menestynein hitti on ”10.000 Lovers (In one)” vuonna 1987 ilmestyneeltä albumilta Tell No Tales.
Yhtye on nelihenkinen. Syntetisaattori-osuudet on hoitanut albumeja levytettäessä yhtyeen ulkopuolinen henkilö. Muut jäsenet yhtyeen läpimurtokaudella eli 1980-luvun keskivälissä olivat: basistina Morty Black (alias Morten Skaget) ja rumpalina Morten ”Diesel” Dahl.
Yhtyeen alkuvaiheissa laulajana oli Tony Harnell. Myöhemmin hänen tilalleen tuli Shy-yhteen laulaja Tony Mills. TNT on levyttänyt vielä 2000-luvulla.
Tony Harnell teki paluun yhtyeen laulajaksi vuonna 2022.
Albumit

TNT (1982)
Knights of the New Thunder (1984)
Tell No Tales (1987)
Intuition (1989)
Realized Fantasies (1992)
Firefly (1997)
Transistor (1999)
My Religion (2004)
All the Way to the Sun (2005)
The New Territory (2007)
Atlantis (2008)
A Farewell to Arms (2010)
XIII (2018)
Vöyrin puukko

Vöyrin puukko on Vöyrissä 1700-luvulla valmistetun puukkomallin nimitys. Nykyään Vöyrin puukolla tarkoitetaan yksi- tai kaksineuvoistaselvennä korumalliaselvennä.
Puukkotyypin puukot ovat kaikki suorakahvaisia. Kahvan molemmissa päissä on käytetty messinkiholkkia tai kahva on tehty kokonaan messingistä. Tupessa on messinkiheloitus, usein myös kyljissä, pääasiassa symmetrinen. Symmetristen tuppien ohella esiintyy niin sanottuja mahatuppia, joiden muoto on toiselta puolen mahakkaaksi pullistuva edeltäen tulevaa käyräkärkistä valtamuotoa.
Puukkojen rakenteissa on eroja. Terät ovat lähes samanlaisia, mutta pään rakenne vaihtelee melkoisesti ja tämän seikan vuoksi voisi olettaa tekijöitäkin olevan enemmän kuin vain Lundbergitselvennä. Eräässä mallissa puinen pää on päällystetty kokonaan ohuella messinkilevyllä, kun taas toisessa mallissa puu on näkyvissä pitkien helojen välissä. Myös näiden mallien koristekaiverrukset poikkeavat toisistaan. On myös olemassa puukkoja, joissa on valamalla tehty umpinainen messinkipää. Kaiverrusten osalta yhteistä näille kaikille on vinoristiviilaukset ja messinkipellillä kokonaan päällystetyissä malleissa ja muutamissa pitkähelaisissa yläosan voimakas aaltokuvio.
Vöyrin puukon syntymää on vaikea todentaa tarkasti. Eräät lähteet arvelevat sen tulleen käyttöön noin vuoden 1750 tienoilla. Puukon muodot viittaavat Saksaan, ja Ruotsissa asuva Pentti Turunen arveleekin Hansaliitolla ja itämeren kaupalla olevan asian kanssa tekemistä. Kansatieteilijä Sakari Pälsi puolestaan arvelee puukon symmetrisen tuppimallin juontuvan paljon lähempää, eli aatelisten symmetrisistä tikarin tupista. Pentti Turusen tutkimusten mukaan korupuukkoa olisi rakentanut vain Lundbergin suku kolmessa polvessa. Yksinkertaisempaa työpuukkoa sen sijaan ovat tehneet varmasti monet sepät, muun muassa Konsta Kruut.
Vöyrin puukko on nykyisin hyvin harvinainen. Alkuperäisiä arvioidaan olevan tiedossa vain noin muutama kymmenen kappaletta. Ne ovat melkoisen kuluneita ja monista kaksineuvoisista on toinen puukko kadonnut. Uusia puukkojakin on valmistettu. Valmistajista voidaan mainita muun muassa kaarinalainen Teuvo Sorvari, joka voitti tekemällään uudella vöyriläisellä Fiskarsin Puukko-2004 -kilpailun kauneimman puukon arvon.
Amerikanlehmus

| Amerikanlehmus |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Varsinaiskaksisirkkaiset Rosopsida
Lahko::  Malvales
Heimo::  Malvakasvit Malvaceae
Suku::  Lehmukset Tilia
Laji::  americana
Kaksiosainen nimi
 Tilia americana  L.  

Katso myös
   Amerikanlehmus Wikispeciesissä   Amerikanlehmus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanlehmus (Tilia americana) on malvakasveihin kuuluva kesävihanta puu, joka kasvaa alkuperäisenä Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Tämä suurikokoinen puu on pohjoisimmaksi levinnyt lehmuslaji Pohjois-Amerikassa ja kaupallisesti merkittävä sahapuu Isojenjärvien ympäristössä.
Ulkonäkö ja koko

Amerikanlehmus on nopeakasvuinen puu, joka alkaa tuottaa siementä 15 vuoden iässä ja voi elää yli 200 vuoden ikäiseksi. Yleensä se kasvaa 23–40 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 90–120 senttimetriä paksuksi. Suotuisissa olosuhteissa se voi kuitenkin kasvaa jopa 43 metriä korkeaksi ja 140 senttimetriä paksuksi.
Amerikanlehmuksella on lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo, yksihaarainen ja muhkuraton runko, leveä ja pyöreä latvus sekä lyhyet ja heiveröiset, usein alaviistot haarat. Nuorissa puissa kaarna on sileää ja ohutta mutta puun ikääntyessä se alkaa halkeilla ja paksuuntua ja muuttuu harjanteiseksi – vanhojen puiden tyviosassa kaarna voi olla noin tuuman paksuista.
Nuori haararanka on kalju, ja silmut ovat suuria ja pulleita. Ruodilliset lehdet sijaitsevat varrella kierteisesti ja niissä on pienet ja varhain karisevat korvakkeet. Lehtilapa on 8–14 senttimetriä pitkä, leveänpuikea ja hertta- tai tylppätyvinen ja siinä on isot ja otakärkiset laitahampaat. Sekä lehden tummanvihreä yläpinta että vaaleampi alapinta ovat kaljuja; alapinta voi olla myös harvaan tähtikarvainen.
Amerikanlehmus on yksikotinen, hyönteispölytteinen kasvi, joka kukkii kahden viikon ajan kesäkuussa. Sen kukinto on riippuva viuhko, joka on kiinnittynyt kellanvihreään tukilehteen ja muodostuu 4–40 pitkäperäisestä ja tuoksuvasta, kellanvalkoisesta kukasta. Verhiö koostuu viidestä lehdestä samoin kuin 1 senttimetriä leveä, säteittäinen, kellomaiselta näyttävä teriö. Kukat ovat kaksineuvoisia ja niissä on monia heteitä, joista viisi on terälehtimäisiä. Hedelmä on 5–10 millimetriä leveä, palleromainen, sileä pähkylä, jonka sisällä on yksi tai kaksi siementä. Pähkylät kypsyvät syys–lokakuussa, minkä jälkeen tuuli, painovoima ja villieläimet levittävät ne puun ympäristöön.
Amerikanlehmuksen siementuotanto alkaa noin 15 vuoden iässä ja lakkaa yleensä viimeistään 100 vuoden iässä. Hyvät siemenvuodet kertautuvat 1–3 vuoden välein. Siemenet itävät kuitenkin huonosti ja laji leviääkin parhaiten tyvi- ja kantovesojen avulla, joita se kasvattaa runsaasti.
Levinneisyys

Amerikanlehmus on kotoisin Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosista. Sen levinneisyysalue ulottuu koillisessa New Brunswickin lounaisosiin, luoteessa Manitoban kaakkoisreunalle, lounaassa Oklahoman koilliskulmaan ja kaakossa Pohjois-Carolinan läntisimpiin osiin.
Elinympäristö

Amerikanlehmus sietää kohtalaisesti varjostusta ja menestyy parhaiten melko kosteassa ja hienojakoisessa maaperässä, joka sisältää runsaasti typpeä. Yleensä se kasvaa kuivissa tai tuoreissa, keski- tai runsasravinteisissa lehti- ja sekametsissä mutta joskus myös kalliomailla ja soilla.
Amerikanlehmus kasvaa tavallisesti yksittäisinä puina muiden lehtipuiden joukossa ja muodostaa vain harvoin puhtaita metsiköitä. Se on lisävaltapuu sokerivaahterametsissä, joita esiintyy erityisesti Minnesotan keskiosissa ja Länsi-Wisconsinissa. Muita samoilla alueilla viihtyviä lajeja ovat valkosaarni, punatammi, amerikanhumalapyökki, punavaahtera ja valkojalava.
Amerikanlehmus viihtyy mantereisessa mutta melko kosteassa ilmastossa, jossa talvet ovat kylmiä ja kesät lämpimiä. Sen kasvukausi vaihtelee levinneisyysalueen pohjoisosien 80 päivästä eteläosien 180 päivään. Vuotuinen sademäärä on pienimmillään 530 millimetriä levinneisyysalueen länsireunalla ja enimmillään 1 140 millimetriä sen koillisosissa. Suotuisimmilla kasvupaikoilla vuoden keskilämpötila on 18–27 celsiusastetta ja vuotuinen sademäärä 250–380 millimetriä.
Käyttö

Puusepät arvostavat suuresti amerikanlehmuksen kevyttä ja pehmeää, helposti työstettävää puuainesta. Se on kaupallisesti merkittävä sahapuu Isojenjärvien ympäristössä, ja siitä valmistetaan teollisesti muun muassa tynnyreitä, laatikoita, puuviilua, lastuvillaa ja selluloosaa. Lisäksi sen nilasta saadaan niintä, jota käytetään köysien, mattojen ja korien punonnassa. Se on myös yleinen hunajakasvi, ja sitä on istutettu paljon katujen varsille Yhdysvaltojen itäosissa.
Amerikanlehmus on tärkeä ravinnonlähde ja pesäpaikka villieläimille. Valkohäntäpeura syö sen versoja ja nuoria lehtiä ja mehiläiset saavat sen kukista mettä. Monet pienet nisäkkäät ja linnut, esimerkiksi morsiosorsa ja amerikanpalokärki, kovertavat pesäkolonsa sen helposti lahoavaan puuhun.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Amerikanlehmus (Tilia americana)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Amerikanlehmus (Tilia americana)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Amerikanlehmus (Tilia americana) (Arkistoitu – Internet Archive)
Arboretum Mustila: Amerikanlehmus (Tilia americana) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Tilia americana (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Tilia americana (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Tilia americana (basswood) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q163981  Wikispecies: Tilia americana  APA: 5520  BioLib: 39312  BOLD: 121613  Calflora: 9448  CoL: 56WNF  EoL: 584834  EPPO: TILAM  FEIS: tilame  FNA: 242417353  GBIF: 3152042  GRIN: 36668  iNaturalist: 54854  IPNI: 286108-2  IRMNG: 10195356  ITIS: 21536  IUCN: 61788230  MichiganFlora: 1681  MoBotPF: 287365  NatureServe: 2.139458  NBN: NBNSYS0500000413  NCBI: 66669  NZOR: b11eb09c-fe2c-4d56-9411-ae9c6310c551  Open Tree of Life: 770764  PFI: 3094  Plant List: kew-2518218  PLANTS: TIAM  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:286108-2  Tropicos: 32200184  VASCAN: 6640  WisFlora: 5230  WFO: wfo-0000457477 
Amerikanlehmus François André Michaux’n teoksessa The North American Sylva vuodelta 1819.
Vanhojen amerikanlehmusten kaarna halkeilee voimakkaasti.
SEAT Ibiza (2017)

| SEAT Ibiza Typ 6F |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Algeria  Espanja
Valmistaja:  SEAT
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2017–
Korimalli:  5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  SEAT Ibiza (Typ 6J)
Teknisesti samankaltaisia:  Audi A1 (Typ GB) SEAT Arona Škoda Fabia IV Škoda Kamiq Škoda Scala Volkswagen Polo VI Volkswagen T-Cross Volkswagen Taigo Volkswagen Virtus
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group MQB A0
Moottori:  R3 R4
Iskutilavuus:  1,0–1,6 l
Polttoaine:  bensiini diesel maakaasu
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 7-vaihteinen kaksoiskytkin
SEAT Ibiza Typ 6F on SEAT Ibizan viidennen sukupolven malli, jota on valmistettu vuodesta 2017 lähtien. Se valittiin vuoden autoksi Suomessa 2018.
SEAT Ibiza Typ 6F (2017–)

Viidennen sukupolven Ibiza esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2017, ensimmäisenä modulaariselle MQB A0 -pohjalevylle perustuvana mallina. Hieman myöhemmin saapui samaa pohjalevyratkaisua käyttävä Volkswagen Polo VI. Myös SEATin pieni crossover-malli Arona perustuu samalle pohjalevylle. Uusi Ibiza on edeltäjäänsä 87 millimetriä leveämpi ja akseliväliltään 95 millimetriä pidempi, mutta kokonaispituudeltaan kaksi millimetriä lyhyempi. 355-litrainen tavaratila on aiempaa 63 litraa suurempi.
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä Ibiza sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Moottoreina olivat aluksi kolmesylinteriset vapaasti hengittävä 1,0 MPI (65/75 hv) ja turboahdettu 1,0 TSI (95/115 hv) sekä nelisylinterinen 1,5 TSI (150 hv). Vuoden 2017 lopulla tulivat dieselmoottori 1,6 TDI (80/95 hv) ja maakaasua polttoaineenaan käyttävä 1,0 TGI (90 hv).
Ibiza FR -mallissa on urheilullisempi korimuotoilu, jäykempi jousitus, urheiluistuimet ja urheilullisia sisustuksen yksityiskohtia. Moottorivaihtoehdot ovat 1,0 TSI (115 hv), 1,5 TSI ja 1,0 TGI.
Huhtikuussa 2021 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut Ibiza. Auto sai uuden SEAT-logon ja takaluukun keskellä olevan Ibiza-tekstin fontti muuttui samanlaiseksi kuin uudessa Leónissa. LED-ajovalot tulivat vakiovarusteeksi. Sisällä kojelautaa uudistettiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SEAT Ibiza (2017) Wikimedia Commonsissa
SEAT Ibiza FR
Viidennen sukupolven facelift-malli.
Frecce Tricolori

313º Gruppo Addestramento Acrobatico - Pattuglia Acrobatica Nazionale (PAN) “Frecce Tricolori”n yksikkötunnus.
Frecce Tricolori (suom. Kolmiväriset Nuolet) on Italian ilmavoimien, AMI:n (Aeronautica Militare Italiana) taitolentoyksikkö. Frecce Tricolorilla on oma lentotukikohta, joka on Rivolto AFB Udinen provinssissa. Yksikkö on perustettu vuonna 1961, jolloin sillä oli North American / Canadair F-86 Sabret käytössään. Sen jälkeen se on käyttänyt Fiat G.91 -hävittäjäkonetyyppiä sekä sittemmin ja nykyisin (2018) Aermacchi MB-339 suihkuharjoitushävittäjää.
Kuvassa Aermacchi MB-339 PAN-tyypin taitolentokone.
Ramsteinin lentotukikohdassa Saksassa esitetyssä taitolentonäytöksessä sai surmansa 70 henkeä: taitolentoryhmän kolme pilottia sekä 67 katselijaa 28. elokuuta 1988.
Kuvassa museoitu Italian ilmavoimain, AMI:n museoitu Fiat G.91/PAN-kone.
Kuvagalleria

F-86 Sabre oli käytössä 1961-1963.
Rivolto, Italia
Estense'n linna, Ferrara, Italia
Air 04, Payerne, Sveitsi
RIAT, 2005, Englanti
RIAT, 2005, Englanti
Fiat G.91 PAN
Aermacchi MB-339 PAN
Villach, Itävalta, 2004
Air14, Payerne, Sveitsi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Amerikanhaapana

| Amerikanhaapana |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Haapanat Mareca
Laji::  americana
Kaksiosainen nimi
 Mareca americana  (Gmelin, 1789) 
Synonyymit
 Anas americana 

Katso myös
   Amerikanhaapana Wikispeciesissä   Amerikanhaapana Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanhaapana  (Mareca americana) on värikäs ja meluisa sorsalintu, joka muuttomatkoillaan joskus harhautuu Suomeenkin.
Koko ja ulkonäkö

Amerikanhaapana muistuttaa muodoltaan haapanaa. Lennossa se on mahdollista sekoittaa myös morsiosorsaan. Soidinasussa uroksella on vaaleanpunertavat kyljet ja rinta, musta selkä ja siivet, hohtavan valkeat läikät siivessä ja valkea alavatsa. Sen pää on harmahtava, silmän takana kirkkaanvihreä läikkä ja päälaella valkea raita. Nokka on vaaleanharmaa. Naaras muistuttaa erittäin paljon haapananaarasta ja on äärimmäisen vaikea erottaa tästä. Soidinajan ulkopuolella koiras sulkii eklipsipukuun ja tällöin muistuttaa naarasta.
Pituus 50 cm, siipien kärkiväli 80 cm. Meluisa laji, koiras viheltelee vuui-voivoi, naaras vaakkuu kvaa-ak.