stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kallion lukio
Ilmaisutaitopainotus

Kallion lukio on ilmaisutaidossa erityistehtävän saanut lukio, mikä tarkoittaa sitä, että lukiossa on tarjolla ilmaisutaitoon erikoistuneiden taideaineiden kursseja. Valtakunnallisista pakollisista lukuaineista opiskelijat voivat halutessaan lyhentää pois enintään kahdeksan kurssia (16 opintopistettä), kunhan vähintään puolet pakollisen aineen kursseista on suoritettu. Tästä johtuen ilmaisutaitoaineita täytyy lukiosta valmistuakseen käydä vähintään 12 kurssia (24 opintopistettä).
Ilmaisutaitoon erikoistuneita taideaineiden kursseja on tarjolla seuraavilla aloilla:
teatteri
kirjallinen ilmaisu
tanssi
media
puheilmaisu
lavastus
valotekniikka
äänitekniikka
Kallion lukion ja Helsingin kuvataidelukion yhteinen Pengerkadun taidetalo sijaitsee molempien koulujen läheisyydessä, osoitteessa Pengerkatu 5. Toimipisteessä tapahtuu osa molempien lukioiden taideaineiden opetuksesta. Kallion lukiolle kuuluu rakennuksen ylin, eli kolmas kerros, toisesta kerroksesta yksi kuvataideluokka ja kellarikerroksesta lavastamo ja molempien koulujen yhteinen kuntosali pukuhuoneineen. Ylimmässä kerroksessa sijaitsee katsomollinen näyttämötekniikalla varustettu Studioteatteri, jossa Porthaninkadun pääkoulun vastaavan alasalin lisäksi järjestetään koulun esityksiä. Ylimmästä kerroksesta löytyy myös mm. teatteriluokka, puheilmaisun luokka, puvusto ja tarpeisto, editointitila, pukuhuoneet ja opettajainhuone.
Tunnettuja koulussa opiskelleita

| --- | --- |
 Reetta Aalto (ohjaaja, kirjailija)  Eero Aho (näyttelijä)  Kalle Ahola (muusikko)  Liisa Akimof  Katju Aro (poliitikko)  Lorenz Backman  Aleksi Bardy (ohjaaja, tuottaja)  Patrik Borodavkin (näyttelijä)  Johannes Brotherus (näyttelijä, laulaja)  Vesta Burman (laulaja ja lauluntekijä)  Aleksi Delikouras (ohjaaja, kirjailija)  Satu Erra (kirjailija)  Paavo Haavikko (akateemikko)  Tarja Halonen (juristi, Suomen tasavallan 11. presidentti)  Esa Helasvuo  Marja Hintikka  Antti Holma (näyttelijä)  Laura Honkasalo (kirjailija)  Veronika Honkasalo (kansanedustaja)  Saara Hyrkkö (kansanedustaja)  Matti Hyökki (kuoronjohtaja)  Tiia Ilmanen (näyttelijä)  Anni-Kristiina Juuso  Oona Kare (näyttelijä)  Juha Karhu  Annituuli Kasurinen  Kiti Kokkonen  Terhi Kokkonen  Siri Kolu (kirjailija)  Reetaleena Korhola  Aksa Korttila (näyttelijä)  Kerkko Koskinen (säveltäjä)  Krista Kosonen (näyttelijä)  Mikko Kouki (näyttelijä, ohjaaja)  Tuomas Kukkonen (tubettaja)  Mika Kurvinen  Iina Kuustonen (näyttelijä)  Minka Kuustonen  Elena Leeve (näyttelijä)  Isa-Eerika Lehto  Sara Lohiniva (näyttelijä)  Aku Louhimies (ohjaaja)  Oona Louhivaara (näyttelijä)  Reko Lundàn (näytelmäkirjailija, ohjaaja)  Tapani Länsiö  Ina Mikkola (toimittaja)  Nelli Matula (laulaja)  Vilma Melasniemi (näyttelijä)  Aava Merikanto (näyttelijä):  Sara Melleri (näyttelijä, laulaja, ohjaaja)  Jussi Nikkilä (näyttelijä)  Helmi-Leena Nummela (näyttelijä)  Lassi Nummi (runoilija)  Tuuli Oikarinen (laulaja)  Heikki Paasonen (juontaja)  Sanni Paatso (näyttelijä)  Misa Palander  Emmi Parviainen (näyttelijä)  Matti Piipponen (oopperalaulaja)  Benjamin Pitkänen (vegaaniaktivisti)  Emilia Pokkinen  Emma Puikkonen (kirjailija)  Jasper Pääkkönen (näyttelijä)  Jenni Pääskysaari (juontaja)  Leena Pöysti (näyttelijä)  Kerttu Rissanen (näyttelijä)  Eero Ritala (näyttelijä)  Juhana Rossi  Jouko Saari (kapellimestari)  Janne Saarikivi  Pirkko Saisio (kirjailija, näyttelijä)  Roope Salminen (näyttelijä)  Rosa Salomaa (näyttelijä)  Elias Salonen (näyttelijä)  Aira Samulin  Pinja Sanaksenaho (tubettaja)  Venla Savikuja (näyttelijä)  Hanna-Riikka Siitonen  Anu Silfverberg (toimittaja, kirjailija)  Anni Sinnemäki (Ultra Bra -sanoittaja, poliitikko)  Elsi Sloan (muusikko, näyttelijä, aktivisti) Robert Sundman (politiikan toimittaja)  Henna Vänninen  Jukka Tarkka  Katriina Tavi  Sanna Toivanen  Jani Toivola (näyttelijä, poliitikko)  Anna Tulusto  Olavi Uusivirta (muusikko, näyttelijä)  Ritva Valkama (näyttelijä)  Maija Vilkkumaa (muusikko)  Olli Virtaperko  Jani Volanen (näyttelijä)  Maiju Voutilainen (tubettaja)  Lotta Wennäkoski (säveltäjä) Mimosa Willamo (näyttelijä)
Aiheesta muualla

Kallion lukion kotisivut
Uusin oppikoulurakennus pääkaupungissa. Kallion Yhteiskoulu vihittiin eilen tarkoitukseensa kaunein, juhlallisin menoin, Helsingin Sanomat, 16.04.1929, nro 102, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aaro Harju

Aaro Harju
Aaro Harju (s. 6. marraskuuta 1954 lähde?) on koulutukseltaan filosofian tohtori. Tasavallan presidentti myönsi hänelle järjestöneuvoksen arvonimen 11.6.2020. Aaro Harju toimi Sivistysliitto Kansalaisfoorumin pääsihteerinä ennen eläköitymistään 1.3.2019. Hänen toimenkuvaansa ja kiinnostuksen kohteisiinsa ovat kuuluneet kansalais- ja järjestötoiminnan kehittäminen, kansalaisyhteiskunnan edistäminen, osallisuuden, yhteisöllisyyden ja osallistuvan demokratian edistäminen sekä ihmisten omaehtoisen opiskelun tukeminen.
Harju on koulutukseltaan filosofian tohtori Jyväskylän yliopistosta vuodelta 1988. Sotilasarvoltaan hän on reservin majuri.
Työ

Yhteiskunnallisten aineiden opettajana ja vararehtorina Alkio-opistossa vuodet 1978–1985
Suomen Nuorisoseurojen Liiton (nykyisin Suomen Nuorisoseurat ry) pääsihteeri vuodet 1985–2002
Vapaan Sivistystoiminnan Liiton (myöhemmin Sivistysliitto Kansalaisfoorumi) toiminnanjohtajana hän toimi Suomen Nuorisoseurojen Liiton pääsihteerin toimen ohella vuodet 1986–2002.
Sivistysliitto Kansalaisfoorumin pääsihteeri 2002-2019
Osa-aikaisesti Vapaa Sivistystyö ry:n puheenjohtaja vuodet 2013-2018
Kirjallinen toiminta > Teokset

Raportin "Vapaan sivistystyön oppilaitosfuusiot" kirjoittaminen yhdessä Leena Saloheimon kanssa. Vapaa Sivistystyö 2016.
Teoksen "Adult Education & The Planetary Condition" toimittaminen yhdessä Anja Heikkisen kanssa. Finnish Adult Education Association 2016.
Teoksen "Onnistu muutoksessa - Järjestöjohtajan ja -kehittäjän käsikirja" kirjoittaminen yhdessä Eila Ruuskanen-Himman kanssa. Sivistysliitto Kansalaisfoorumi 2016.
Loppuraportin ”Kansalaisraati suomalaista demokratiaa kehittämässä” kirjoittaminen yhdessä Liisa Peura-Kapasen, Mikko Raskin, Mika Saastamoisen ja Helena Tuorilan kanssa. Kuluttajatutkimuskeskuksen työselosteita ja esitelmiä 147/2013.
Teoksen ”Sivistymisen idea – Vapaan sivistystyön eetosta etsimässä” kirjoittaminen yhdessä Jaakko Rantalan ja Seppo Niemelän kanssa. Sivistysliitto Kansalaisfoorumi 2013.
Teos ”Järjestöjen taloudelliset toimintaedellytykset” yhdessä Jorma Niemelän kanssa. Oikeusministeriön selvityksiä ja ohjeita 2/2011.
Teos ”Puheenvuoro kansalaisyhteiskunnan tulevaisuudesta”. Sivistysliitto Kansalaisfoorumi 2010.
Teoksen ”Kansalaisvaikuttaminen-hanke” kirjoittaminen yhdessä Aki Asolan ja Seppo Niemelän kanssa. Oikeusministeriön julkaisu 1/2007.
Teoksen ”Kansalaistoimintaan kätketty aarre” toimittaminen. Sivistysliitto Kansalaisfoorumi 2007.
Teoksen ”Hyvä ihminen ja aktiivinen kansalainen” toimittaminen. Sivistysliitto Kansalaisfoorumi 2006.
Teos ”Finnish Civil Society”. Kansanvalistusseura 2006.
Teos ”Kohti aktiivista kansalaisuutta”. Kansalaisyhteiskunta 2006 -toimikunnan raportti. Oikeusministeriön julkaisu 14/2005.
Teos ”Aktiivisten kansalaisten Suomi. Keskustelunavaus järjestöllisen koulutuksen tehostamisesta”. Oikeusministeriön julkaisu 11/2004.
Teos ”Järjestön kehittäminen”. Sivistysliitto Kansalaisfoorumi 2004
Teos ”Yhteisellä asialla – Kansalaistoiminta ja sen haasteet”. Kansanvalistusseura 2003.
Teoksen ”Kohti uutta työtä” toimittaminen yhdessä Kristiina Backberg-Edvardsin kanssa. Uusi työ -projekti 2000.
Elämäkerta ”Rikas elämä - opetusneuvos Matti Porkkalan yhdeksän vuosikymmentä” yhdessä Pia Kyyrö-Harjun kanssa 1989
Ylivieskan historian toimittaminen yhdessä FK Erkki Laitisen kanssa 1981
Kirjallinen toiminta > Raportit ja selvitykset

Esitys valtioneuvoston periaatepäätöksen 8.3.2007 jatkotoimenpiteistä koskien kansalaisjärjestöjen toimintaedellytysten edistämistä oikeusministeriölle 2007
Selvitys vapaan sivistystyön yhteisjärjestön roolista ja tehtävistä Vapaan Sivistystyön Yhteisjärjestölle 2011
Selvitys ”Setlementtiopistojen toiminnallinen yhteistyö ja sen mahdollinen tiivistäminen” 9.4.2015
iaan 1978 ja Ylivieskan historiaan 1981
Kirjallinen toiminta > Päätoimittajuudet

Kansalaisfoorumi.net-verkkolehden päätoimittaja 2004–2018
Kansalaisfoorumi-lehden päätoimittaja 2002–2018
Nuorisoseuralehden päätoimittaja 1992–2002
Nuorisotyölehden päätoimittaja 1994–1995
Kirjallinen toiminta > Näytelmät

Historiallinen kansannäytelmä ”Kivikirkon kansa”, esitetty Isossakyrössä 2002–2003
Jaakko Packalén

Jaakko Ilmari Packalén (2. helmikuuta 1886 Sääksmäki - 3. maaliskuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja Teknillisen korkeakoulun lehtori.
Packalénin vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Fredrik Packalén ja Maria Hasselqvist. Hän kävi Hämeenlinnan klassillista lyseota ja tuli ylioppilaaksi 1906 sekä valmistui insinööriksi Teknillisestä Korkeakoulusta vuonna 1911.
Packalén oli insinöörinä rautatiehallituksen teknillisessä toimistossa toimien silta- ja huonerakennuksen alalla. Sinä aikana hän toimi myös Helsingin uuden rautatieasemarakennuksen vaikeiden betoni- ja rautabetonitöiden valvojana. Erottuaan vuonna 1916 valtion rautateiden palveluksesta hän perusti Helsinkiin oman insinööritoimistonsa, jonka omistajana ja johtajana hän toimi kuolemaansa asti. Packalénin toimiston asiakkaina olivat yksityiset rakentajat, teollisuuslaitokset sekä valtio ja kunnat. Asiakkaiden joukossa olivat yleisten rakennusten ylihallitus, oikeusministeriö, vankeinhoitohallitus ja lääkintöhallitus. Toimisto laati suuren joukon erilaisten rakennusten staattisia laskelmia ja rakennepiirustuksia ja usein Packalén suoritti myös samojen rakennustöiden valvonnan. Huomattavimpia töitä olivat eduskuntatalo, SOK:n mylly ja Turun postitalo. Packalén teki useita opintomatkoja Keski-Eurooppaan ja Skandinavian maihin. Vuonna 1931 nimitettiin Packalén Teknillisen Korkeakoulun rakennustekniikan ja insinööritieteiden lehtoriksi.
Packalén toimi muun muassa Suomalaisten Teknikkojen Seuran sihteerinä 1919-1922. Hän oli Suomen Betoniyhdistyksen perustajajäseniä ja toimi yhdistyksen hallituksen sihteerinä ja asiamiehenä vuodesta 1926 alkaen. Hän oli jäsenenä siinä komiteassa, joka laati Suomeen uudet viralliset rautabetonimääräykset. Suomen komitean jäsenenä hän otti osaa vuonna 1927 Tukholmassa pidettyihin pohjoismaisiin rakennuspäiviin, esitelmöiden siellä suomalaisista betonivälikattorakenteista. Hän oli vuonna 1932 pidettyjen pohjoismaiden rakennuspäivien toimikunnan jäsen ja oli jäsenenä valtion asettamissa rakennuskysymyksiä käsittelevissä komiteoissa. Hän toimi lisäksi Helsingin kirkollisten rakennusten tarkastajana ja piti erilaisissa teknillisissä yhdistyksissä lukuisia rakennustekniikkaa käsitteleviä esitelmiä sekä julkaisi useita saman alan kirjoituksia. Packalén alkoi ensimmäisenä Suomessa soveltaa tieteen saavutuksia huoneakustiikan alalla.
Jaakko Packalénin toimisto valittiin arkkitehtikilpailun yhteydessä Helsingin olympiastadionin rakennesuunnittelusta vastaavaksi rakennesuunnittelijaksi. Packalénin jälkeen toimistossa rakennelaskelmat ja suunnitelmat laati diplomi-insinööri Uuno Varjo. Packalénin kuoltua Varjo perusti vuonna 1935 oman suunnittelutoimistonsa ja jatkoi olympiastadionin rakennesuunnittelijana.
Jaakko Packalénin poika oli diplomi-insinööri Ilmari Packalén (s. 1914)
49-vuotiaana maaliskuussa 1935 kuollut Jaakko Packalén on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Harvialan rautatieasema

Harvialan rautatieasema (lyhenne Hrv) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Riihimäki–Tampere-radalla Janakkalassa.
Harvialan rautatieasema avattiin Turengin aseman alaisena laiturivaihteena Harvialan kartanon tuntumaan silloiseen Vanajan kuntaan vuonna 1899. Kartano oli varsin huomattava maatila, jossa harjoitettiin jo tuolloin merkittävää puutarhaviljelyä ja puutavaraliikennettä. Liikennepaikalta johdettiin jo sen avaamisvuonna kapearaiteinen hevosrata kartanon talouskeskukseen. Rata korvattiin veturein liikennöitävällä kapearaiteisella rautatiellä vuonna 1917. Puutavaran kuljetukseen tarkoitettu rata oli pisimmillään 16 kilometriä ja se ulottui Lammin rajalle saakka. Vuosina 1919–1924 oli käytössä myös toinen haara Äikäälän kartanon eli Vanajanlinnan rakennustyömaalle. Kesäisin radalla oli myös henkilöliikennettä, kun vanajalaisia kuljetettiin avotavaravaunuissa jumalanpalveluksiin Sääjärvelle. Metsärata oli käytössä vuoteen 1955 saakka. Radan punatiilinen veturitalli purettiin 1980-luvulla.
Harvialan rautatieasema alennettiin pysäkiksi vuonna 1954 ja miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1968. Vanajan kunta lakkautettiin vuoden 1967 alussa ja sen alueet liitettiin naapurikuntiin, jolloin Harviala tuli kuulumaan Janakkalaan. Tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1976 ja henkilöliikenne vuonna 1981. Koko liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1982. Noin sata metriä entiseltä asemalta Hämeenlinnan suuntaan otettiin käyttöön Harvialan raiteenvaihtopaikka vuonna 1996.
Harvialan ja Turengin rautatieasemien välillä tapahtui Suomen kaikkien aikojen tuhoisin, 39 ihmisen hengen vaatinut Turengin junaturma talvisodan aikana maaliskuussa 1940.
SPARQL

SPARQL-kyselyn muokkaaminen Wikidatan kyselytyökalun avulla.
SPARQL on World Wide Web Consortiumin (W3C) määrittelemä kyselykieli ja standardi graafitietokannoille. Nimellä yleensä viitataan kyselykieleen. Nimi on alkujaan suunniteltu olevan lyhenne sanoista Simple Protocol and RDF Query Language, mutta se muutettiin rekursiiviseksi akronyymiksi SPARQL Protocol and RDF Query Language. SPARQL:stä tuli W3C:n virallinen suositus tammikuussa 2008. SPARQL on tarkoitettu semanttisen webin tarpeita varten ja perustuu RDF-standardille, sekä käyttää muita WSDL-standardeja.
Toimintaperiaate

RDF käsittelee tripletejä, jotka koostuvat subjektista, predikaatista ja objektista. RDF-datajoukkoja siirretään päätepisteistä ja niissä olevaa tietoa pyritään yhdistämään SPARQL-kyselyn tripleteihin.
Kyselyissä käytetään avainsanoja:
PREFIX helpottaa lyhentämällä käytettyjä URI-tunnisteita
SELECT kertoo mitkä tiedot kysely palauttaa
WHERE määrittää ehdot, joiden mukaan tietoa suodatetaan haluttuihin: tiedot määritetään tripleteinä, joissa voidaan käyttää muuttujia
LIMIT rajoittaa palautettavien tietojen määrää
FROM kertoo tietojen lähteen, joka tarjoaa RDF-dataa
FILTER suodattaa edelleen haluttuja tietoja, joita WHERE-ehdoilla yhdistetään
Esimerkki

Esimerkki SPARQL-kyselystä Wikidata-palvelusta:
SELECT ?human ?humanLabel ?humanDescription
WHERE
{
  ?human wdt:instanceOf wd:human;
         wdt:placeOfBirth wd:Munich.
  SERVICE wikibase:label { bd:serviceParam wikibase:language "[AUTO_LANGUAGE],en" }
}
Aiheesta muualla

SPARQL 1.1 Query Language - W3C:n suositus (englanniksi)
Vaasan valtaus

Vaasan valtaus oli 28. tammikuuta 1918 tapahtunut Suomen sisällissodan sotilasoperaatio, jossa valkoiset valtasivat Vaasassa toimineet venäläiset varuskunnat ja ottivat kaupungin hallintaansa. Kyseessä oli osa kenraali C. G. E. Mannerheimin määräämää Pohjanmaan venäläisvaruskuntien aseistariisuntaa, jota valkoisten historiankirjoituksessa on pidetty myös niin sanotun vapaussodan alkuna.
Eversti Martin Wetzerin johtamat suojeluskuntalaiset saivat Vaasassa sijainneet kuusi venäläista kasarmia haltuunsa lähes kokonaan ilman vastarintaa. Huonosti motivoituneilla venäläisillä ei ollut juurikaan kiinnostusta puolustautumiseen, vaan he odottivat ainoastaan kevään aikana luvassa ollutta kotiuttamista. Lisäksi suurin osa venäläisistä upseereista oli valkoisten puolella, koska he eivät kannattaneet Venäjällä valtaan noussutta bolševikkihallitusta, eivätkä he siksi ryhtyneet johtamaan joukkojensa puolustusta. Vaasan sijoitetuista venäläisistä ainoastaan vallankumoukselliset merisotilaat tekivät jonkin verran vastarintaa, ja koko aamuyöllä alkanut operaatio päättyi viimeistenkin venäläisten antautumiseen seuraavan iltapäivän aikana.
Taustaa > Venäläiset joukot Vaasassa

Ensimmäisen maailmansodan aikana Pohjanlahden rannikolle sijoitettiin Saksan maihinnousun varalta runsaasti venäläisiä joukkoja, joiden keskuspaikkoina toimivat Vaasa ja Oulu. Syyskuun 1917 jälkeen niiden lukumäärä laski niin, että tammikuun lopussa syksyn 21 000 miehestä oli jäljellä enää noin 7 500. Vaasassa oli tuolloin 1 500–2 000 sotilasta, joista kuitenkin vain parisataa oli taistelukuntoisia. Suurimman osan varuskunnasta muodostivat ukrainalaiset jalkaväkisotilaat, joilla oli Venäjällä myös omia itsenäistymispyrkimyksiä, eivätkä he siksi olleet innokkaita taistelemaan maan etujen puolesta. Loput kannattivat bolševikkeja tai odottivat ainoastaan kevään aikana luvassa olevaa kotiuttamista. Jalkaväen yksiköiden lisäksi kaupunkiin oli sijoitettu rannikkotykistöä, Itämeren laivaston merisotilaita sekä erilaisia tiedustelu-, viesti- ja vakoiluosastoja. Sotilaita oli kuudella eri kasarmilla, jotka keskustan lisäksi sijaitsivat Palosaaressa ja Vaskiluodossa. Varuskunnan pääjoukko oli majoitettu Aleksanterintorin laidalle vanhaan kasarmiin, jonka lisäksi merisotilaita oli Rantakadun kasarmilla sekä Raastuvankadun kansakoululla.
Vapaussotakirjallisuus on väittänyt venäläissotilaiden syyllistyneen Vaasassakin laajasti erilaisiin väkivaltaisuuksiin ja ryöstöihin, mutta todellisuudessa kyse oli vain joidenkin yksittäisen sotilaiden toimista. Muutoinkin varuskunta pysyi levottoman syksyn 1917 aikana puolueettomana ja keskittyi vain sille määrättyihin sotilaallisiin tehtäviin. Vaasassa toimi sotilaiden valitsema varuskuntakomitea, joka marraskuun yleislakon aikana teki yhteistyötä työväenjärjestöjen ja sosiaalidemokraattisen kunnallisjärjestön kanssa, mutta työläisten johtaman miliisin ja suojeluskuntien välisissä yhteenotoissa se kuitenkin pysyi puolueettomana. Vielä 17. tammikuuta pidetyssä kokouksessa varuskuntakomitea totesi, ettei se aio puuttua eri osapuolten välisiin erimielisyyksiin. Vuoden 1917 lopusta lähtien oli esiintynyt joitakin aseellisia yhteenottoja, mutta nekin johtuivat lähinnä suojeluskuntalaisten provosoinneista, joita Vaasassa toiminut suojeluskuntapiirin johto pyrki hillitsemään.
Venäläinen upseeristo puolestaan ei tunnustanut lokakuun vallankumouksen myötä valtaan noussutta bolševikkihallitusta, vaan teki yhteistyötä suojeluskuntia johtaneen eversti Paul von Gerichin kanssa. Venäläisten päällikkönä toiminut vara-amiraali Nikolai Podgurski tiedotti valkoisia yksiköidensä tilasta, ja myös suurimmaksi osaksi upseerien perheenjäsenistä koostunut Vaasan venäläinen siviiliväestö tuki suojeluskuntalaisia avustamalla hyökkäysvalmisteluissa. Eversti von Gerichin mukaan venäläisten hoitama kaupungin puhelinlaitos oli jo joulukuun lopussa suojeluskuntalaisten halussa, ja salakuuntelun avulla he pysytyivät seuraamaan vallankumouksellisten sotilaiden toimia. On pidetty mahdollisena, että Vaasassa olleet venäläiset komentajat olisivat tehneet suomalaisten valkoisten kanssa salaisen sopimuksen antautumisesta aseistariisunnan yhteydessä, mutta tätä ei ole voitu osoittaa.
Taustaa > Suojeluskuntien toiminta

Kun Pohjanmaan suojeluskuntalaiset olivat syksyn 1917 aikana saaneet salakuljetettuja aseita Saksasta, alettiin usealla paikkakunnalla kokoamaan suojeluskuntaosastoja. Jäsenten määrä kasvoi pelkästään Etelä-Pohjanmaalla 11 500 mieheen, joten sisällissodan käynnistyessä suojeluskuntalaisilla oli jo miesylivoima venäläisiin nähden. Aseiden avulla suojeluskuntalaiset pystyivät myös ensimmäistä kertaa haastamaan venäläisiä, ja joulukuun aikana Vaasan seudulla tapahtuikin useita välikohtauksia. Osa venäläisistä upseereista kuitenkin toimi yhteistyössä suojeluskuntajohdon kanssa. Syksyllä 1917 Vaasan venäläisen sotaväen päällystö hyväksyi suojeluskuntien järjestäytymisen, ja myös harjoitukset tapahtuivat venäläisten suostumuksella, koska upseeristo piti niitä ensisijaisesti vallankumouksellisten sosialistien vastavoimana. Vaasan ympäristökunnissa venäläiset upseerit jopa kouluttivat suojeluskuntalaisia.
Kun senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud nimitti kenraali C. G. E. Mannerheimin sotilaskomitean puheenjohtajaksi 15. tammikuuta, määräsi hän samalla Mannerheimin perustamaan kaksi puolisotilaallista yksikköä suojeluskuntien vahvimmalla tukialueella Etelä-Pohjanmaalla. Seutu oli joulukuussa valikoitunut valkoisten toiminnan keskukseksi hyvien kulkuyhteyksien sekä alueen heikon työväenliikkeen vuoksi. Valkoisen armeijan ylipäälliköksi nimitetty Mannerheimin saapui Vaasaan 19. tammikuuta ja perusti esikuntansa Vaasan läänin maaherran Teodor Heikelin asuntoon. Mannerheimin alkuperäisenä tarkoituksena oli evakuoida venäläiset joukot rauhanomaisesti, mutta 25. tammikuuta hän muutti suunnitelmaansa kuultuaan Karjalassa puhjenneista suojeluskuntien ja punakaartien välisistä yhteenotoista. Mannerheim päätti nyt luoda Etelä-Pohjanmaalle valkoisen armeijan tukialueen riisumalla venäläiset varuskunnat aseista. Hyökkäyksen ajankohdaksi hän määräsi 27.–28. tammikuuta. Mannerheim antoi Vaasan valtauksen esikuntapäällikkönsä, eversti Martin Wetzerin hoidettavaksi, ja siirsi turvallisuussyistä viime hetkellä oman esikuntansa Ylihärmään, mistä käsin hän johti koko Pohjanmaan operaatiota. Venäläiset upseerit olivat tietoisia tulevasta hyökkäyksestä, sillä Wetzer oli jo ennen valtauksen käynnistymistä neuvotellut venäläisen everstin kanssa Mannerheimin aikeista. Vaasassa oli jo syksystä lähtien toiminut myös työväen järjestyskaarti, mutta se ei vallankumouksen käynnistyessä uudelleenorganisoitunut punakaartiksi, ja näin kaupungissa vältyttiin valkoisten ja punaisten välisiltä yhteenotoilta.
Wetzerin käyttöön osoitettiin Vaasan, Mustasaaren, Koivulahden, Maksamaan, Vöyrin, Oravaisten ja Laihian suojeluskunnat, joita oli yhteensä 26. Ne käsittivät noin 1 680 miestä, joilla oli käytössään seitsemän konekivääriä.
Kasarmien valtaus

Hyökkäys alkoi Laihiaa lukuun ottamatta kaikkialla Pohjanmaalla 28. tammikuuta kello 3 aamuyöllä. Laihialla sijaitseva Hulmin varuskunta oli tarkoitus vallata jo edellisenä iltana, jotta sieltä saatuja aseita voitaisiin käyttää Vaasan valtauksessa. Hulmiin tehty hyökkäys kuitenkin onnistui vasta toisella yritämällä, eivätkä siihen osallistuneet joukot ehtineet Vaasaan. Vaasan varuskunnan venäläisen päällystön on kerrottu olleen aseistariisunnan alkaessa juhlimassa hotelli Ernstissä, eivätkä he osallistuneet kasarmien puolustamiseen.
Eversti Wetzer jakoi miehensä viiteen kolonnaan. Everstiluutnantti Waldemar Appelgrenin komentama Sepänkylän kolonna (700 miestä) saapuisi kaupunkiin idästä ja luutnantti Gustaf Schaumanin komentama Vanhan Vaasan kolonna (450 miestä) kaakosta, ja ne piirittäisivät keskustan kasarmialueen kahdelta suunnalta. Luutnantti Emil Bruunin komentama Gerbyn kolonna (180 miestä) saapuisi pohjoisesta valtaamaan Palosaaren kasarmit ja jääkärivänrikki Oskar Peltokankaan komentama Sundomin kolonna (150 miestä) tulisi etelästä merenjään yli valtaamaan Vaskiluodon tykistökasarmit. Luutnantti Wolter Asplundin komentama Vaasan suojeluskunta miehittäisi radioaseman, puhelinkeskuksen ja varikon sekä katkaisisi viestiyhteydet ulos kaupungista. Sepänkylän kolonnasta siirrettäisiin täydennysmiehiä Gerbyn kolonnan avuksi.
Kasarmien valtaus > Palosaaren kasarmit

Palosaaressa olleet kaksi kasarmia antautuivat molemmat lyhyen piirityksen jälkeen. Ainoastaan toisen kasarmin sotilaat yrittivät puolustautua, mutta hekin ampuivat tahallisesti suojeluskuntalaisten yli tai tähtäsivät ainoastaan lähelle tarkoituksenaan pelottaa hyökkääjät perääntymään. Venäläiset ampuivat kasarmin ikkunoista ilmeisesti jopa kahdeksalla konekiväärillä, mutta yli 400 miestä käsittäneestä suojeluskuntalaisten joukosta ainoastaan kaksi haavoittui. Heistä toinen oli joukkoa komentanut luutnantti Bruun, joka kuoli haavoihinsa myöhemmin huhtikuussa. Bruunin haavoituttua komennon otti jääkäri Arthur Stenholm. Tulituksessa kuoli myös kolme lähitaloissa asunutta siviiliä, joista yksi oli iäkäs leski ja toinen kahdeksanvuotias poika. Venäläisten neuvottelijan mukaan he olisivat antautuneet kokonaan ilman vastarintaa, mikäli suojeluskuntalaiset olisivat etukäteen tiedottaneet aikomuksistaan. Kasarmin päällikkönä toiminut upseeri ei ollut valtauksen aikana lainkaan paikalla, vaan pysytteli lähellä sijainneessa yksityiskodissaan.