stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gergely Czuczor

Gergely Czuczor
Gergely Czuczor (17. joulukuuta 1800 − 9. syyskuuta 1866) oli unkarilainen benediktiinimunkki, runoilija, kielitieteilijä ja Unkarin tiedeakatemian jäsen. Hänet kastettiin Istvániksi, mutta hän otti munkkinimekseen Gergely.[lähde? ]
Czuczor on Petőfin kaltainen kansanomainen runoilija, ja myös hänen kansallismieliset runonsa levisivät nopeasti kansan keskuudessa. Molempien runoilijoiden käyttämä runomitta oli usein kansanlauluja myötäilevää, ja runot päätyivätkin myös kansanlauluiksi. Runomitan valinta ajoi kansallismielisten asiaa kansanomaisen tavan kautta.[lähde? ]
Czuczor osallistui vapaustaisteluun Habsburgien valtaa vastaan. Eräs hänen kuuluisimpia runojaan, "Riadó" (’Hälytys’), ilmestyi Lajos Kossuthin toimittamassa lehdessä 21. joulukuuta 1848, kun itävaltalaiset joukot jo lähestyivät Pest-Budaa. Runo ilmestyi myös erikseen lentolehtisillä ja levisi sotilaitten ja kansan keskuudessa kansallismielisen vallankumouksen eräänä marssina.[lähde? ]
Czuczor meni 1824 benediktiiniläismunkiksi ja oli 1825−1835 lukion opettajana Györissä ja Komáromissa, 1835−1839 Unkarin tiedeakatemian toisena sihteerinä ja arkistonhoitajana, 1839−1844 unkarin kielen ja kirjallisuuden professorina Györin akatemiassa. Saatuaan 1844 tiedeakatemialta tehtäväkseen suuren unkarin kielen sanakirjan toimittamisen hän siirtyi 1845 kokonaan Budapestiin, jossa hän asui kuolemaansa saakka.
Czuczor herätti ensiksi huomiota kolmella sankarirunolla, joista "Aradi gyülés" (’Aradin maapäivät’, 1828) ja "Botond" (1830) ovat huomattavimmat. Vielä enemmän menestystä hän saavutti lyyrisillä runoillaan, varsinkin romansseillaan ja balladeillaan, joista huomattavimmat ovat ne, joissa on aiheena János Hunyadi. Näissä kaikissa on selvästi havaittavissa kansanrunouden vaikutus. Runojensa vuoksi Czuczor kärsi vainoa sekä kirkollisten että valtiollisten viranomaisten puolelta. Niinpä hän esimerkiksi joutui isänmaallisen "Herätyshuuto"-runonsa vuoksi vapaussodan aikana vankilaan, jossa hän istui toista vuotta (1849−1851). Czuczor teki huolellista sanakirjatyötä yhdessä János Fogarasin kanssa. Valmiiksi painettuna tämä kuusiosainen merkkiteos ilmestyi vasta vuosia Czuczorin kuoleman jälkeen, vuonna 1874. Sanakirjan tieteellinen tausta oli vanhentunut jo 1900-luvun alussa, mutta sillä on ollut arvoa tarkkojen ja luotettavien sananmerkityksen-selitysten vuoksi.
Czuczor toimitti myös mukailuja ja käännöksiä nuorisoa ja kansaa varten. Hän unkarinsi Cornelius Nepoksen, Tacituksen Germanian sekä Horatiuksen Ars poetican. Czuczorin kootut runoelmat, joiden yhteydessä on elämäkerta, ilmestyivät 1858.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gergely Czuczor Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Gergely Czuczor on Wikiaineistossa
Pikkutyttö, runo, Kaunokirjallinen kansanlehti 22/1901
Gergebilin piiri

Gergebilin piiri Dagestanin kartalla.
Gergebilin piiri (ven. Гергебильский район, Gergebilski raion, avaariksi Хьаргаби район, Hargabi raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanissa Venäjällä. Vuonna 1944 perustetun piirin pinta-ala on 370 neliökilometriä. Asukkaita on 19 100 henkeä (vuonna 2009).
Gergebilin piiri sijaitsee Dagestanin keskiosan vuoristoseudulla. Pohjoisessa se rajoittuu Untsukulin, idässä Levašin, etelässä Gunibin ja lännessä Hunzahin piireihin. Seudun halki virtaavat Karakoisu ja Kazikumuhskoje Koisu -joet.
Piiriin kuuluu 10 maalaiskuntaa: Aimaki, Gergebil, Darada-Murada, Hvartikuni, Kikuni, Kudul, Kurmi, Maali, Mogoh ja Tšalda. Hallinnollinen keskus on Gergebilin kylä. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 99,5 % piirin asukkaista on avaareja.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut karjanhoitoon sekä hedelmien ja viljakasvien viljelyyn. Piirissä sijaitsee Gergebilin vesivoimalaitos.
Piirissä toimii 15 koulua, taidekoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia sekä kirjastolaitos. Paikallislehtenä ilmestyy avaarinkielinen Tserehun (”Eteenpäin”).
Nähtävyyksiin kuuluu Aimakin sola, Uli-kalan linnoitus, šeikki Šarafutdinin kotimuseo ja Gergebilin voimalaitos.
Aiheesta muualla

Gergebilin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Gergebilin piiri Dagestanin hallituksen sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Gergebilin piiri Dagestanin presidentin sivustolla[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Agul | 
Ahty | 
Ahvah | 
Akuša | 
Babajurt | 
Bežtan osa-alue | 
Bolith | 
Buinaksk | 
Buinaksk | 
Dagestanskije Ogni | 
Dahadajev | 
Derbent | 
Derbent | 
Dokuzpara | 
Gergebil | 
Gumbet | 
Gunib | 
Hasavjurt | 
Hasavjurt |
Hiv | 
Hunzah | 
Izberbaš | 
Južno-Suhokumsk | 
Kaitag | 
Kajakent | 
Karabudahkent | 
Kaspijsk | 
Kazbek | 
Kiziljurt | 
Kiziljurt | 
Kizljar | 
Kizljar | 
Kul | 
Kumtorkala | 
Kurah | 
Lak | 
Levaši | 
Magaramkent | 
Mahatškala | 
Nogai | 
Novolak | 
Rutul | 
Šamil | 
Sergokala | 
Suleiman Stalski | 
Tabasaran | 
Tarumovka | 
Tljarata | 
Tšaroda | 
Tsumada | 
Tsunta | 
Untsukul
Göteborgin kaupunginteatteri

Göteborgin kaupunginteatteri
Göteborgin kaupunginteatteri (ruots. Göteborgs Stadsteater) on Ruotsin merkittävimpiä teattereita ja maan vanhin kaupunginteatteri. Teatteri aloitti toimintansa vuonna 1918.
Teatteri toimi aluksi vuonna 1916 valmistuneella Lorensbergsteatern-näyttämöllä, mutta siirtyi vuonna 1934 omaan uuteen teatteritaloon, joka sijaitsee Götaplatsen-torilla Göteborgin keskustassa. Rakennuksen suunnittelija oli arkkitehti Carl Bergsten, joka antoi talon julkisivuille uusklassisen yleissävyn maustettuna ripauksella art decoa ja funktionalismia. Arvostelijoiden mukaan rakennus oli epäonnistunut sekoitus vanhentunutta ja uutta tyyliä. Talon sisätilat, erityisesti aulat ja portaikot, ovat kuitenkin saaneet kiitosta sekä yleisöltä että kriitikoilta. Teatteritalolle on tehty mittava peruskorjaus 2000-luvun vaihteessa, jossa muun muassa suuren näyttämön salin permantoa kohotettiin ja se yhdistettiin salin ensimmäiseen parveen. Samalla talon näyttämötekniikka uudistettiin kokonaan.
Teatterin suuren näyttämön saliin mahtuu peruskorjauksen jälkeen noin 600 katsojaa, ja samassa talossa on myös pienempi, 220-paikkainen Studio-näyttämö. Lisäksi kaupunginteatteriin kuuluu erillinen Backa Teater -näyttämö, joka toimii Lindholmenin kaupunginosassa Hisingenin saarella.
Teatterin taiteellisena johtajana on toiminut vuodesta 2006 lähtien ohjaaja-näyttelijä Anna Takanen.
Aiheesta muualla

Göteborgs Stadsteater (ruotsiksi)
Gustaf Eklundh

|  |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1858
Kuollut: 16. toukokuuta 1942 (83 vuotta)
Gustaf Ekundhin hautakivi Espoon tuomiokirkolla
Gustaf Eklundhin siluetti vuonna 1911 Romaniassa
Gustaf Woldemar Eklundh (18. marraskuuta 1858 Fellingsbro, Örebron lääni, Ruotsi – 16. toukokuuta 1942 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen Suomeen muuttanut insinööri ja öljyalan yritysjohtaja.
Gustaf Eklundhin vanhemmat olivat ruukinomistaja Lars Petter Eklundh ja Aurora Didon. Hän valmistui insinööriksi 1878 Chalmersin teknillisestä korkeakoulusta ja toimi sitten ruukininsinöörinä ensin Ruotsissa ja vuodesta 1883 Suomessa muun muassa Värtsilän tehtailla. Hänestä tuli Suomen kansalainen ja vuonna 1889 hän siirtyi Pietariin insinööriksi Ludvig Nobelin mekaanisten verstaiden palvelukseen. Vuonna 1892 Eklundh siirtyi sitten Pietarista Bakuun Nobelin veljesten öljy-yhtiön palvelukseen. Hän oli Bakussa aluksi öljyporauspäällikkönä ja toimi viimeksi 1904–1906 Nobelin Bakun laitosten johtajana asuen perheineen Villa Petroleassa Bakussa. Eklundhin toimesta noin satakunta suomalaista insinööriä ja teknikkoa siirtyi tänä aikana Bakuun Nobelin toiminimen palvelukseen.
Eklundh oli 1906–1912 Nobel-konsernin hallituksen puheenjohtajana Pietarissa ja 1912–1918 Royal Dutch Shellin venäläisen tytäryhtiön The Ural Caspian Oil Companyn toimitusjohtajana. Eklundhin aikana yhtiölle valmistui Dossoriin Emban alueelle Kaspian meren pohjoispuolelle suuri öljyntuotantolaitos, joka koostui porauskentästä, voimalaitoksesta, öljyn varastointisäiliöistä ja öljyputkista. Hänellä oli täälläkin avustajinaan suomalaisia insinöörejä ja siinä vaiheessa kun bolsevikit ottivat Venäjän vallankumouksen jälkeen yhtiön laitokset haltuunsa oli laitoksiin liittyneessä Dossorin kaupungissa jo 4 000 asukasta.
Eklundh muutti lokakuun vallankumouksen jälkeen Suomeen. Hän toimi 1918–1942 Royal Dutch Shellin edustajana Suomessa ja osallistui muun muassa Shellin edustajana Pariisissa 1922 pidettyyn öljyalan konferenssiin sekä tarkasti Shellin laskuun Romanian öljykenttiä. Hän hoiti myös Ison-Britannian hallituksen öljyalaan liittyneitä toimeksiantoja. Eklundh omisti Espoon Nuuksiossa Konungsin tilan ja hän otti osaa Espoon kunnalliselämään lukuisissa luottamustehtävissä.
Gustaf Eklundh oli naimisissa vuodesta 1884 Wivi Winterin (1862–1939) kanssa. Heidän poikansa Lars Gustaf Georg Eklundh (1885–1943) valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1908 ja toimi sitten insinöörinä The Ural Caspian Oil Companyn öljykentillä Venäjällä 1912–1918. Hän pakeni Venäjältä Suomeen 1918 ja oli sitten ensin Ekströmin koneliikkeen palveluksessa ja sen jälkeen vuodesta 1924 alkaen Orimattilan villatehtaan toimitusjohtajana ja Suomen Kiviteollisuus Oy:n johtajana. Hän kuoli sydänkohtaukseen 57-vuotiaana helmikuussa 1943. Lars Eklundh oli naimisissa opettaja Kerstin Eklundh o.s Furuhjelmin (1891–1984) kanssa jonka elämästä pojanpoika näyttelijä Riko Eklundh teki kuunnelmasarjan Ylelle. Sarjan pohjalta vuonna 2018 Riko Eklundh julkaisi myös kirjan nimeltä Flickan skall uppleva historia (suomeksi Tytön on koettava historiaa).
Aiheesta muualla

Kyllä Bakussa käytiin ennenkin. Christer Eklundhin sukua asui Kaspianmeren öljykentillä sata vuotta sitten, Helsingin Sanomat 21.5.2012 (Tilaajille)
Eklundhit vaalivat Bakun eksoottisia muistoja. Nobelin veljekset työllistivät pohjoismaalaisia insinöörejä Venäjän öljykentillä sata vuotta sitten, Helsingin Sanomat Radio ja TV 13.5.2010 (Tilaajille)
Giacomo Meyerbeer

Giacomo Meyerbeer (1791–1864)
Giacomo Meyerbeer (oikealta nimeltään Jakob Liebmann Meyer Beer; 5. syyskuuta 1791 Berliini – 2. toukokuuta 1864 Pariisi, Ranska) oli saksalaissyntyinen, lähinnä ranskankielisiin grand opéroihin keskittynyt oopperasäveltäjä. Hän syntyi juutalaiseen perheeseen Vogelsdorfissa Saksassa. Hänen oopperansa olivat hyvin suosittuja 1800-luvulla, mutta 1900-luvulla niiden suosio laski.[lähde? ]
Meyerbeer saavutti jo lapsena mainetta taitavana pianistina, ja hän opiskeli monipuolisesti musiikkia muun muassa Muzio Clementin, Carl Friedrich Zelterin ja Georg Joseph Voglerin johdolla. Hänen ensimmäinen oopperansa Jephtas Gelübde (Jeftan lupaus) ensiesitettiin Münchenissä jouluna 1812 ilman menestystä. Vuonna 1816 Meyerbeer matkusti Italiaan, jossa hän perehtyi syvällisesti italialaiseen oopperaan. Italiassa saamiensa vaikutteiden pohjalta hän sävelsi italiankielisiä oopperoita, jotka saivat myönteisen vastaanoton. Vuonna 1826 Meyerbeer muutti Pariisiin, jossa hän asui vuoteen 1842 saakka. Pariisin vuosinaan hän sävelsi suosituimmat ja elinvoimaisimmiksi osoittautuneet oopperansa. Kun ooppera Les Huguenots (Hugenotit) oli esitetty menestyksekkäästi Meyerbeerin kotikaupungissa Berliinissä, kuningas Fredrik Vilhelm IV nimitti hänet vuonna 1842 hovikapellimestarikseen. Vuonna 1844 ruotsalainen Jenny Lind lauloi loistokkaasti naispääosan Meyerbeerin oopperassa Ein Feldlager in Schlesien (Sotaleiri Sleesiassa). Nuorempaa säveltäjäpolvea edustanut Richard Wagner hyökkäsi 1800-luvun puolivälistä lähtien kiivaasti vanhanaikaisina pitämiään oopperoita ja varsinkin Meyerbeeriä vastaan, minkä vuoksi Meyerbeeriin alettiin yleisemminkin suhtautua väheksyen.
Meyerbeerin veljiä olivat astronomi Wilhelm Beer ja kirjailija Michael Beer.
Oopperat

Jephta's Gelübde (23.12.1812, München)
Wirt und Gast (aus Scherz Ernst) (6.1.1814, Stuttgart)
Romilda e Costanza (19.7.1817, Padova)
Semiramide riconosciuta (1819, Torino)
Emma di Resburgo (26.6.1819, Venezia)
Margherita d'Anjou (14.11.1820, Milano)
L'Esule di Granada (12.3.1822, Milano)
Il Crociato in Egitto (7.3.1824, Venezia)
Robert le Diable (21.11.1831, Pariisi)
Les Huguenots (29.2.1836, Pariisi)
Ein Feldlager in Schlesien (7.12.1844, Berliini)
Le Prophète (16.4.1849, Pariisi)
L'Étoile du nord (16.2.1854, Pariisi)
Dinorah (le Pardon de Ploermel) (4.4.1859, Pariisi)
L'Africaine (28.4.1865, Pariisi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giacomo Meyerbeer Wikimedia Commonsissa
Giacomo Manzoni

Giacomo Manzoni (s. 1932) on italialainen säveltäjä.
Elämä

Manzoni aloitti sävellysopintonsa Messinassa vuonna 1948 Gino Contillin johdolla. Hän jatkoi opintojaan vuosina 1950–1956 Milanon konservatoriossa ja sai lisäksi vuonna 1955 oppiarvon nykyaikaisissa kielissä Milanon Bocconin yliopistosta.
Manzoni opetti vuodesta 1962 harmoniaa ja kontrapunktia Milanon konservatoriossa. Vuosina 1969–1974 hän työskenteli sävellysopettajana Bolognan Giovanni Battista Martini -konservatoriossa, josta palasi opettamaan Milanon konservatorioon vuoteen 1991 saakka. Vuosina 1988–2003 hän opetti lisäksi Fiesolen musiikkikoulussa. Vuonna 1982 Manzonila oli residenssi Berliinissä Deutscher Akademischer Austauschdienstin vieraana. Manzoni on käynyt pitämässä seminaareja sekä kursseja muiden muassa Pescarassa, San Marinossa, Parman yliopistossa, Granadassa, Buenos Airesissa, Berliinissä, Vancouverissa, Córdobassa, Santiagossa ja Osakassa.
Manzoni on kirjoittanut eri aikakausien säveltäjistä ja muista musiikkiaiheista erinäisiin lehtiin; esimerkiksi vuosina 1958–1966 hän toimi musiikkikriitikkona L'Unità-lehdessä. Hän on ollut mukana toimittamassa ensyklopedisia teoksia. Hän myös käänsi italian kielelle Theodor Adornon ja Arnold Schönbergin kirjoituksia. Daniele Lombardin kirja Pensare attraverso il suono (2016) käsittelee Manzonia.
Teokset

Manzonin keskeisten teosten joukossa ovat näyttämöteokset La sentenza (kantaesitetty Bergamossa 1960) ja Atomtod (kantaesitetty Milanossa 1965). Hänen tuotantoonsa kuuluvat myös muiden muassa sävellykset kuorolle ja orkesterille, Modulor neljälle orkesterille (kantaesitetty Venetsian biennaalissa 1979) ja Masse: omaggio a Edgard Varèse pianolle ja orkesterille (1977). Manzonin ensimmäinen jousikvartetto on vuodelta 1971, ja sitä seurasi vuonna 1995 lisänimen Musica per Pontormo saanut jousikvartetto.
Vuonna 1986 Manzonin teos Dedica sai kriitikkojen Abbiati-palkinnon parhaana uutena italialaisena teoksena. Vuonna 1991 Manzoni sai Omaggio a M. Mila -palkinnon opetustyöstään ja vuonna 2007 Kultaisen leijonan Venetsian musiikkibiennaalissa elämäntyöstään. Vuonna 2013 hänet palkittiin Principe Gesualdo -palkinnolla. Useita kansainvälisiä palkintoja Manzonille toi piano- ja orkesteriteos Masse: omaggio a Edgard Varèse (1977).
Manzonin teosten esittäjien joukossa ovat olleet Bruno Maderna, Andrzej Markowski, Maurizio Pollini, Claudio Abbado, Riccardo Muti, Ernest Bour, Gary Bertini, ja Robert Wilson.
HD 190647 b

| HD 190647 b> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjä(t):  Naef et al.
Löytöpäivä:  5. maaliskuuta 2007
Havaintomenetelmä(t):  Säteisnopeusmenetelmä
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  HD 190647
Tähden etäisyys Auringosta:  177 vv
Tähden massa:  1,1 M☉
Tähden spektriluokka:  G5
Tähden metallisuus:  0,24
Tähden ikä:  2 Gyr
Kiertoradan ominaisuudet
Isoakselin puolikas:  2,07 AU
Eksentrisyys:  0,18
Kiertoaika:  2,84 v (1038,1 vrk)
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  1,9 MJ (604 ME)
HD 190647 b on eksoplaneetta, joka löydettiin HARPS -laitteistolla 5. maaliskuuta 2007. Se kiertää keltaista G-tyypin pääsarjan tähteä HD 190647 noin 172 valovuoden päässä Maasta, Jousimiehen tähdistön suunnalla.
Planeetta kiertää emotähteään 2,07 AU:n etäisyydellä, ja sen kiertoaika on noin 2,84 vuotta. Planeetan massa vastaa noin 1,9 Jupiterin massaa. Planeetta on todennäköisesti kaasujättiläinen.
Gotō Shinpei

| Gotō Shinpei> 後藤 新平 |
| --- | --- |

Tokion pormestari
 17. joulukuuta 1920 – 27. huhtikuuta 1923  
Edeltäjä:  Tajiri Inajiro
Seuraaja:  Napta Hidejir
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1857 Isawa, Japanin keisarikunta
Kuollut: 13. huhtikuuta 1929 (71 vuotta) Kioto, Japanin keisarikunta
Ammatti:  lääkäri, poliitikko, virkamies
Arvonimi: kreivi
Gotō Shinpei (jap. 後藤新平) (24. heinäkuuta 1857 Isawa – 13. huhtikuuta 1929 Kioto) oli japanilainen valtiomies. Hän toimi Japanin miehitysajalla siviiliasioiden korkeimpana virkamiehenä. Hän oli myös Etelä-Mantšurian rautatieyhtiön ensimmäinen pääjohtaja, Tokion seitsemäs pormestari, Japanin partiolaisten johtaja, Japanin yleisradioyhtiön NHK:n ensimmäinen pääjohtaja, Takushokun yliopiston vararehtori sekä Japanin sisä- ja ulkoministeri.
Gotō syntyi Isawassa nykyisen Iwaten prefektuurissa. Hän aloitti 17-vuotiaana opinnot Sukagawan lääketieteellisessä koulussa Fukushiman prefektuurissa. Gotō valmistui lääkäriksi ja työskenteli Nagoyassa. Vuoden 1877 Satsuman kapinan aikana hän toimi hallituksen joukkojen lääkärinä. 25-vuotiaana hänestä tuli Nagoyan lääketieteellisen koulun johtaja. Gotō aloitti työskentelyn Japanin sisäministeriössä vuonna 1882.
Vuonna 1890 Gotō lähetettiin Saksaan suorittamaan jatko-opintoja. Paluun jälkeen, vuonna 1892, hänestä tuli sisäministeriön terveysosaston johtaja.
Ura

Kiinan-Japanin sodan aikana Gotō työskenteli Hiroshiman kaupungin satamassa vastaten Japaniin palanneiden sotilaiden asettamisesta karanteeniin. Kenraali Kodama Gentarō pani merkille Gotōn. Sodan lopussa solmitussa Shimonosekin rauhansopimuksessa Kiina luovutti Taiwanin Japanille. Kodamasta tuli Taiwanin kenraalikuvernööri ja hän pyysi Gotōn siviiliasioiden johtajakseen.
Lääkärinä Gotō uskoi, että Taiwania oli hallittava ”biologisten periaatteiden” mukaan. Toisin sanoen oli ensin opittava tuntemaan taiwanilaisten tavat ja näiden taustalla oleva ajattelu. Vasta tämän jälkeen voitiin ryhtyä toimenpiteisiin. Tähän tarkoitukseen Gotō perusti laitoksen, jonka tehtävänä oli tutkia Taiwanin vanhoja tapoja.
Oopiumi-riippuvuus oli merkittävä ongelma tuon ajan Kiinassa, eikä Taiwan ollut poikkeus. Gotō suositteli oopiumin asteittaista kieltämistä. Tämän mallin mukaan oopiumia sai ostaa vain laillistetuilta jälleenmyyjiltä. Samalla oopiumista saaduista myyntituloista tuli hallitukselle houkutteleva porkkana. Gotō käytti oopiuminmyyntilupia palkitsemaan Japanin hallinnolle myötämielisiä taiwanilaisia johtavia henkilöitä.
Gotō edisti hallituksen sokerin ja kamferin myynnin monopolisointia sekä rakennutti Taiwanin rautateitä.
Valtiomies

Vuonna 1906 Gotōsta tuli Etelä-Mantšurian rautatieyhtiön ensimmäinen pääjohtaja. Hän palasi Japaniin vuonna 1908 työskennelläkseen viestintäministerinä ja Japanin valtion rautatieviraston johtajana toisessa Katsura Tarōn hallituksessa. Vuonna 1912 Gotō nimitettiin kolonisaatioviraston johtajaksi ja pääministeri Katsuran läheisenä uskottuna hän avusti Rikken Doshikai-puolueen perustamisessa vuonna 1912. Vuonna 1916 Gotō valittiin Japanin sisänministeriksi ja vuonna 1918 ulkoministeriksi.
Pan-Asianismin kannattajana Gotō ajoi aggressiivista ja laajentumishaluista ulkopolitiikkaa. Vuonna 1920 hänet nimitettiin Tokion pormestariksi ja sisäministeriksi jälleen vuonna 1923. Hän vastasi Tokion uudelleenrakentamisesta Suuren Kantōn maanjäristyksen jälkeen.
Vuonna 1924 kellovalmistaja Citizen Watchin edeltäjä Shokosha Watch Research Watch Institute valmisti ensimmäisen taskukellon ja lahjoitti sen Tokion pormestarille, Gotō Shinpeille. Gotō antoi kellolle nimen "citizen" toivoen, että jonain päivänä tuo silloinen luksusesine olisi tavallisen kansalaisen käytettävissä ja rakastama.
Gotō kuoli aivoverenvuotoon vuonna 1929.
Partiotoiminta

Gotō toimi Japanin partiolaisten johtajana tehtävänään organisaation uudistaminen. Japanin rautatieministerinä hän matkusti ympäri maata ja pystyi edistämään partioliikkeen asiaa eri puolilla Japania.
Kunnianosoituksia

Gotō oli titteliltään kreivi (jap. 伯爵, hakushaku).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gotō Shinpei Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Gotō Shinpei
Gotō Shinpei
Käännös suomeksi
HD 195019 b

| HD 195019 b> Löytäminen |
| --- | --- |
Löytäjä(t):  Fischer et al.
Löytöpäivä:  1998
Havaintomenetelmä(t):  Säteisnopeusmenetelmä
Tähden ominaisuudet
Tähden nimi:  HD 195019
Tähden etäisyys Auringosta:  121,9 vv
Tähden massa:  1,06 M☉
Tähden spektriluokka:  G3 IV-V
Tähden metallisuus:  0,08
Tähden ikä:  5,33 Gyr
Kiertoradan ominaisuudet
Isoakselin puolikas:  0,1388 AU
Eksentrisyys:  0,014
Kiertoaika:  18,2016 vrk
Fyysiset ominaisuudet
Massa:  3,7 MJ (1176 ME)
HD 195019 b on eksoplaneetta, joka löydettiin vuonna 1998. Se kiertää keltaista G-tyypin pääsarjan tähteä ja kaksoistähteä HD 195019 noin 122 valovuoden päässä Maasta, Delfiinin tähdistön suunnalla.
Planeetta kiertää emotähteään 0,1388 AU:n etäisyydellä, ja sen kiertoaika on noin 18 päivää. Planeetan massa vastaa noin 3,7 Jupiterin massaa. Planeetta on todennäköisesti kaasujättiläinen.
Géraldine Gogly

Géraldine Gogly, tunnetaan myös nimellä Géraldine (s. 18. huhtikuuta 1946 Pariisi) on ranskalainen laulaja. Gogly voitti sveitsiläisen Concours Eurovision -laulukilpailun 1967 kappaleella "Quel cœur vas-tu briser?" ja valikoitui näin edustamaan Sveitsiä saman vuoden Eurovision laulukilpailussa. Kansainvälisessä kilpailussa Gogly sijoittui viimeiseksi nollalla pisteellä.
Diskografia > EP:t

La rivière me disait (1966)
Quel cœur vas-tu briser ? (1967)
C’était toi (1968)
HMS Gävle

HMS Gävle on ollut kahden Ruotsin laivaston aluksen nimenä.
HMS Gävle (1940), Göteborg-luokan hävittäjä
HMS Gävle (K22), Göteborg-luokan korvetti
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”HMS Gävle”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
HD 2039

HD 2039 on G-luokan tähti, joka sijaitsee Feeniksin tähdistössä arviolta 330 valovuoden päässä Auringosta.
HD 2039 -tähden näennäinen magnitudi (V) on 9,01. Vuonna 2002 havaittiin eksoplaneetan (HD 2039 b) kiertävän tähteä. Planeetta on arviolta neljä kertaa niin suuri kuin Jupiter. Kyseessä oli sadas löydetty eksoplaneetta.
HD 217107

| HD 217107> Fyysiset ominaisuudet |
| --- | --- |
Näennäinen kirkkaus:  +6,17 mv
Absoluuttinen kirkkaus:  4,70 Mv
Valovoima:  0,97 aurinkoa
Spektriluokka:  G8IV
Lämpötila:  5570 K
Massa:  0,98 M☉
Säde:  1,31 R☉
Pyörimisnopeus:  39 d
Metallipitoisuus:  0,29
Ikä:  7,7 ×109 vuotta
Astrometriset ominaisuudet
Tähdistö:  Kalat
Rektaskensio (J2000):  22h 58m 15.54s
Deklinaatio (J2000):  −2° 23′ 43,39″
Etäisyys:  64,3 ± 1 valovuotta
Parallaksi:  50,71 ± 0,75 mas
Säteisnopeus:  −14,0 km/s
HD 217107 on keltainen alijättiläinen Kalojen tähdistössä. Sitä kiertää kaksi planeettaa, joista toinen kiertää erittäin lähellä ja jonka kiertoaika on 7 päivää, kun taas toinen on kaukaisempi, ja sen kiertoaika kestää 8 vuotta. Tähden iäksi on arvioitu 7,7 miljardia vuotta, eli se on käyttänyt melkein kaiken vetynsä.
| Planeetta (tähdestä lukien) | Massa (MJ) | Kiertoaika (d) | Etäisyys (AU) | Eksentrisyys (radan soikeus) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  b  | >1,37 ± 0,14 | 7,1269 ± 0,00022 | 0,074 ± 0,002 | 0,13 ± 0,02   |
|  c  | >2,5 ± 0,48 | 3352 ± 157 | 4,41 ± 0,21 | 0,537 ± 0,026 |