Ruotsin suurvalta-aika
Diplomatia ja ulkopolitiikka

Ruotsin ja Ranskan välisestä liitosta kolmikymmenvuotisessa sodassa neuvoteltiin vuodesta 1629 alkaen. Neuvottelut johtivat uutenavuotena vuonna 1631 Bärwalden sopimukseen, jonka tarkoituksena oli ”Itämeren ja valtameren vapauden” puolustaminen yhdessä, ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtiollinen sekä uskonnollinen vapauttaminen. Ranska sitoutui sopimuksessa rahoittamaan Ruotsia vuosittain 400 000 riikintaalerilla. Heilbronnin konventissa vuonna 1633 Etelä-Saksan protestantit muodostivat liiton, jossa Ruotsilla oli johtoasema. Heilbronnin liitto hajosi kuitenkin jo seuraavana vuonna Nördlingenin taistelun jälkeen. Westfalenin rauhassa Ruotsi sai Etu-Pommerin, osan Taka-Pommerista, Wismarin kaupungin sekä Bremenin ja Verdenin hiippakunnat. Ruotsi joutui yhdessä Ranskan kanssa takaamaan, että rauhanmääräyksiä noudatettiin. Ruotsin lähettilääksi Ranskan hoviin nimitettiin Hugo Grotius, joka toimi tehtävässä vuoteen 1645.
Diplomaattisia suhteita Venäjän kanssa hoidettiin suurten lähetystöjen, pysyvän edustajan eli residentin sekä rajalla käytävien neuvottelukokousten avulla. Moskovaan vuosina 1661–1662 matkustanutta suurta lähetystöä johti valtaneuvos Bengt Horn. Johann von Lilienthal toimi Venäjän residenttinä vuodet 1665–1667. Hän laati kerran viikossa Tukholmaan lähetettävän raportin, jonka tie kulki normaalia väylää Novgorodiin ja Narvaan ja sieltä Ruotsiin. Hänen seuraajansa oli Christopher von Koch (aateloituna von Kochen), joka toimi virassa vuodet 1684–1690. Vuoden 1666 kesällä ja syksyllä käytiin Ruotsin ja Venäjän välinen neuvottelu Pljussa-joella aivan Narvan kaupungin tuntumassa. Aiheena oli ruptuurisodan jälkeisten epäselvyyksien ratkominen.
Suuri venäläinen lähetystö saapui syksyllä 1683 Ruotsiin. Sitä johti pajari Ivan Prontšištšev, ja se vahvisti valtakuntien välillä vallitsevan rauhan, sillä edellinen rauha oli venäläisen näkemyksen mukaan päättynyt tsaari Fjodor III:n kuolemaan. Juhlallinen seremonia tapahtui Tukholman Suurkirkossa, minkä jälkeen kuningas Kaarle XI nimitti uuden suuren lähetystön Moskovan-matkaa varten. Sen tehtävänä oli vastaavanlainen rauhanvahvistus nuorten kaksoistsaarien silmien edessä. Lähetystön johtaja oli valtaneuvos Conrad Gyllenstierna. Kooltaan virallinen lähetystö oli poikkeuksellisen suuri, 221 henkilöä. Se lähti matkaan Tukholmasta laivalla helmikuussa 1684 ja saapui reki-, kärry- ja venekyydin jälkeen Moskovaan huhtikuun 28. päivä. Rauha vahvistettiin prinsessa Sofian audienssissa toukokuun 28. päivä.
Kun Pietari Suuri oli noussut Venäjän tsaariksi, vahvistettiin Ruotsin ja Venäjän välinen rauha jälleen seremoniallisin menoin vuonna 1699. Samaan aikaan rauhanvahvistamisen kanssa uusi tsaari suunnitteli jo uutta sotaa salassa Moskovaan saapuneelta ruotsalaiselta lähetystöltä. Ruotsin residentti Moskovassa Thomas Kniper (aateloituna Knipercrona) varoitti keväällä 1700 kirjeissään sekä Carl Piperiä että Bengt Oxenstiernaa Venäjän tulossa olevasta hyökkäyksestä. Rauhan aika Ruotsin ja Venäjän suhteissa päättyi myöhemmin samana  vuonna. Ruotsin valtakunnan politiikka ulkomaita kohtaan perustui 1600-luvulla sopimuksiin ja liittoihin. Voimasuhteiden tasapaino ja harmonia Euroopassa olivat avainkäsitteitä kabinettipoliittisessa pelissä, johon laajentumishaluisen Venäjän oli vaikea sopeutua.