stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Afganistanin kuningaskunta
Uudistusten kausi 1920–1928 > Aman Allah Khan (1919–1929)

Sodan jälkeen suurkuninkaan tittelin ottanut Aman Allah Khan oli arvostettu sankari, joten hänellä oli hyvät lähtökohdat aloittaa Afganistanin nykyaikaistamiseen tähtäävät suunnitelmat. Sotaa seurasi 1920-luvulla voimakas nykyaikaistamiskausi. Tukenaan kuninkaalla oli toinen Afganistanin merkittävä uudistusmielinen poliitikko Mahmud Tarzi. Tämä kehotti Aman Allahia vahvistamaan armeijaa ennen radikaalien uudistusten toteuttamista, mutta kuningas ei halunnut lykätä niitä. Esikuvina Aman Allahilla oli Persia ja Turkki, joissa nykyaikaiseen kansallisvaltioon tähdänneet uudistukset olivat jo edenneet.
Vuonna 1923 hyväksyttiin ensimmäinen perustuslaki. Sen mukaan Afganistan oli perustuslaillinen monarkia, jossa kaikki kansalaiset olivat yhdenvertaisia. Kansalaisille taattiin oikeus yksityisomaisuuteen, koulutukseen, vapaaseen elinkeinon harjoittamiseen, ja taattiin lehdistönvapaus. Pakkotyö, kidutus ja orjuus kiellettiin. Valtakunnan uskonnoksi määritettiin islam, mutta uskonnonvapaus luvattiin. Vanhoillisten uskonoppineiden lepyttämiseksi maassa kuitenkin sovellettiin myös šaria-lakia. Naisten asemaan tehtiin merkittäviä muutoksia, kun huntupakko poistettiin ja naisia rohkaistiin kouluttautumaan. Aman Allah näytti esimerkkiä rikkomalla vuosisataisia perinteitä. Hän oli yksiavioinen, ja hänen vaimonsa, Mahmud Tarzin tytär Soraja, esiintyi miehensä rinnalla länsimaalaiseen tyyliin pukeutuneena, mikä oli ennenkuulumatonta.
Aman Allahin uudistukset eivät kuitenkaan toimineet muualla kuin suhteellisen kansainvälisessä ja avomielisessä Kabulissa. Maan pienen koulutetun yläluokan ulkopuolella Aman Allahin uudistuksia ei ymmärretty, eikä naisten aseman parantaminen sopinut maaseudun ikiaikaisiin uskonnollisiin käsityksiin. Myös siirtyminen parlamentarismiin takkuili. Perustuslaista huolimatta maan hallintotapa ei ollut demokraattinen, sillä vaalien merkitys jäi vähäiseksi. Kansalaiset valitsivat vaaleilla vain osan alueellisten hallintoelinten jäsenistä, kun taas kuningas nimitti loput. Näidenkin neuvostojen rooli oli vain neuvoa antava. Maan perinteinen džerga-instituutio, jossa päätöksistä ei äänestetä, vaan konsensukseen pyritään keskustelemalla, säilyi edelleen. Maan hallintoa vaivasivat myös taloudelliset ongelmat, sillä itsenäistymisen myötä briteiltä ei enää tullut avustuksia, jotka olivat olleet maan hallinnon merkittävin tulonlähde. Maan talous oli kehittymätöntä, joten verotulotkin olivat vähäiset.
Uudistusten kausi 1920–1928 > Vuoden 1928 levottomuudet

Aman Allahin uudistuksiin olivat erityisen tyytymättömiä maan vanhoilliset uskonnolliset johtajat. Ensimmäinen kapina hallintoa vastaan puhkesi 1924, mutta tilanne saatiin rauhoittumaan. Uudelleen tilanne kärjistyi vuonna 1928, kun kuningas ilmoitti uusista reformeista, kuten moniavioisuuden rajoittamisesta ja pakollisesta oppivelvollisuudesta molemmille sukupuolille. Nämä toimet olivat liikaa vanhoilliselle yhteiskunnalle. Lisäksi maahan levisi kuvia diplomaattisilta illallisilta, joissa kuningatar Soraja esiintyi iltapukuun pukeutuneena, mikä oli vanhoillisten moraalikäsitysten mukaan pöyristyttävää. Maassa alkoi levitä huhuja, joiden mukaan kuningas oli luopunut islamista. Marraskuussa 1928 šinwari-paštut tuhosivat Jalalabadissa kuninkaan talvipalatsin. Armeija ei kyennyt estämään kansannousua, vaan alkoi hajota, kun sotilaat liittyivät omiin heimolaisiinsa. Aman Allah yritti rauhoittaa tilanteen tekemällä  myönnytyksiä, mutta tilanne oli jo karannut käsistä. Kabulia lähestyi myös kapinoivien tadžikkien sotajoukko, jota johti Habib Allah Kalakani. Aman Allah pakeni Kabulista Kandahariin ja luovutti vallan veljelleen Inajat Allahille, joka ehti olla vallassa kolme päivää ennen kuin Habib Allah Kalakani pakotti hänet eroamaan. Aman Allah, kuningatar Soraja ja Mahmud Tarzi pakenivat Afganistanista ja jäivät pysyvästi ulkomaille.
Uudistusten kausi 1920–1928 > Habib Allah Kalakani (1929)

Kabulin valtauksen jälkeen Habib Allah Kalakani julistautui emiiriksi ja peruutti kaikki uudistukset. Naiset pakotettiin jälleen käyttämään huntua. Koulu- ja oikeusjärjestelmää alkoivat johtaa vanhoilliset uskonoppineet. Kalakani pyrki esiintymään hurskaana islamin suojelijana ja toivoi pystyvänsä näin vahvistamaan asemansa maan johdossa. Afganistanin paštuheimot eivät häntä kuitenkaan hyväksyneet, sillä Kalakani oli tadžikki. Paštut kääntyivät Habib Allah Kalakania vastaan, eikä hänen valtakautensa kestänyt kuin seitsemän kuukautta.
Mosaheban-veljekset > Muhammad Nadir Šah (1929–1933)

Kalakanin syrjäytti Muhammad Nadir Šah (1929–1933), joka oli Afganistanin armeijan entinen komentaja. Muhammad Nadir Šahin Mosaheban-perhe kuului vaikutusvaltaiseen Barakzai-klaaniin, ja hänen isoisänsä oli Afganistania 1800-luvulla hallinneen emiirin Dust Muhammedin veli. Muhammad Nadir Šah oli siksi myös paštuheimojen hyväksymä hallitsija.  Muhammad Nadir oli riitautunut Aman Allahin kanssa ja paennut maasta. Vallankaappauksen jälkeen hän palasi Afganistaniin ja kokosi armeijan viiden veljensä tuella. Elokuussa 1929 Mosaheban-veljesten armeija valtasi Kabulin. Habib Allah Kalakani antautui, ja hänet teloitettiin.
Muhammad Nadir Šah oli hallitsijana varovaisempi kuin Aman Allah Khan. Hän ymmärsi, ettei merkittäviä uudistuksia voi toteuttaa ilman vahvan armeijan tukea. Siksi hän asetti etusijalle hallinnolliset ja taloudelliset uudistukset. Aman Allahin aikaiset sosiaaliset ja kulttuuriset muutokset kumottiin. Vanhoillisten islamistien rauhoittamiseksi sunnalaisesta islamista tehtiin valtionuskonto ja kaikkien lakien edellytettiin olevan linjassa šarian kanssa. Kädenojennuksena uudistusmielisille perustuslaissa vahvistettiin edelleen lehdistönvapaus, mutta käytännössä se ei toteutunut.
Vaikka Muhammad Nadir Šah pyrki ottamaan huomioon maan uskonnolliset perinteet, hän teki myös uudistuksia. Vanhoja uskonoppineiden johtamia kouluja ja oikeuslaitoksia ei lakkautettu, mutta niiden rinnalle perustettiin uusia. Lasten oppivelvollisuus palautettiin, ja perustettiin lääketieteellinen oppilaitos, josta muodostui  Kabulin yliopisto. Taloudellisiin uudistuksiin kuului Afganistanin keskuspankin perustaminen ja kansainvälisten kauppasuhteiden solmiminen. Infrastruktuuria parannettiin kehittämällä tieverkostoa ja viestintäyhteyksiä. Parempaa tieverkostoa tarvittiin maan tärkeimpien vientituotteiden hedelmien, puuvillan ja karakul-lampaiden vuotien kuljetusta varten.
Uudistusten onnistuminen varmistettiin armeijalla, joka paransi kuninkaan mahdollisuuksia hallita maan hajanaisia heimoja tarvittaessa pakkotoimin. Muhammad Nadir Šahin kuollessa maan keskushallinnon armeija oli 40 000 miehen vahvuinen. Vahva armeija ei kuitenkaan lopulta pelastanut Muhammad Nadir Šahia. Hänet surmattiin vuonna 1933. Surmatyön takana oli Mosahebanin suvun kanssa kiistoissa ollut Čarkin suku, joka piti Nadiria vallankaappaajana.
Mosaheban-veljekset > Muhammad Zahir Šah (1933–1973)

Mosahebanin veljekset nostivat kuninkaaksi edesmenneen kuninkaan pojan Muhammad Zahirin (1933–1973). Aluksi valtaa käyttivät hänen setänsä. Käytännössä pääministeristä tuli maan politiikassa vaikutusvaltaisin henkilö. Maan hallinto oli autoritaarinen, mutta Mosahebanin veljekset jatkoivat maan varovaista uudistamista. Lehdistölle sallittiin vapauksia, koulujärjestelmää ja maan taloutta kehitettiin. Myös naisten aseman parantamisesta keskusteltiin maltillisempien uskonoppineiden kanssa, jolloin koko ulamaa ei sivuutettu.
Ulkopolitiikassa Mosaheban-hallinto noudatti puolueetonta linjaa ja kieltäytyi ottamasta vastaan avustuksia sekä Neuvostoliitolta että Isolta-Britannialta. Toinen maailmansota puhkesi vuonna 1939, mikä hankaloitti puolueettomuuspolitiikan noudattamista. Afganistanissa oli paljon saksalaisia, japanilaisia ja italialaisia asiantuntijoita kartoittamassa mineraalivaroja ja toteuttamassa kasteluprojekteja. Liittoutuneet vaativat vuonna 1941 pääministerinä toiminutta Muhammad Hašim Khania karkottamaan akselivaltojen kansalaiset maasta. Mosaheban-hallinto joutui hankalaan välikäteen, sillä sisäpolitiikassa tämä olisi saatettu tulkita Neuvostoliiton ja Ison-Britannian nöyristelyksi, mikä olisi saattanut aiheuttaa levottomuuksia. Toisaalta uhkana oli liittoutuneiden interventio Afganistaniin, kuten oli käynyt naapurimaa Iranissa. Mosaheban-hallinto ratkaisi asian karkottamalla Afganistanista kaikkien sotaa käyvien maiden kansalaisia tasapuolisesti.
Toisen maailmansodan jälkeen Afganistanin Mosaheban-hallinto katsoi ilmapiirin olevan riittävän vakaa, jotta keskushallinnon otetta voitaisiin hellittää. Pääministeri Muhammad Hašim Khanin tilalle tuli tämän vapaamielisempi veli Šah Mahmud Khan. Hänen aikanaan lehdistönvapautta lisättiin ja poliittisia vankeja vapautettiin. Maan uudistusmielinen eliitti ja keskiluokkaiset ja liberaalit opiskelijat hyödynsivät uusia vapauksiaan alkamalla arvostella hallintoa. He vaativat vanhakantaisten tapojen uudenaikaistamista ja täysiä kansalaisoikeuksia naisille. Kun kritiikki kävi liian voimakkaaksi liberaali kokeilu lopetettiin, ja äänekkäimmät arvostelijat joutuivat vankilaan. Ei-valtiolliset sanomalehdet lakkautettiin.
Mosaheban-veljekset > Muhammad Zahir Šah (1933–1973) > Kuningasvallan nousu

Pääministeriksi noussut Muhammad Yusuf poikkesi edeltäjistään siinä, että hän ei ollut kuningassuvun jäsen. Hänellä ei myöskään ollut samaa valtaa, sillä nyt maan poliittisen järjestelmän huipulle nousi kuningas itse. Kuningas Zahir Šah oli vuosikymmeniä toiminut setiensä varjossa, mutta maata kiertämällä hän oli kerännyt laajan kansansuosion. Kuningas oli myös ollut huolissaan Muhammad Daudin autoritaarisesta hallitustavasta, sillä se nakersi hallinnon kannatusta.
Mosaheban-veljekset > Muhammad Zahir Šah (1933–1973) > Vuoden 1964 perustuslaki

Zahir Šahin johdolla maahan säädettiin vuonna 1964 uusi perustuslaki, joka toi suuria muutoksia maan poliittiseen järjestelmään. Kuninkaan koolle kutsuma džerga vahvisti sen nojalla, että Afganistan oli perustuslaillinen monarkia. Laissa taattiin oikeus koulutukseen, yksityisomaisuuteen, kokoontumisvapauteen, ja äänioikeuteen myös naisille. Maahan määritettiin uskonnonvapaus, mutta vanhoillisten uskonoppineiden lepyttämiseksi sovellettiin šaria-lakia. Käytännössä laki määritteli kaikille  tasavertaiset oikeudet, joten Afganistanista muodostui sekularistinen valtio. Merkittävä muutos oli säädös, jonka mukaan hallitsijahuoneen jäsenet eivät saaneet toimia pääministerinä, korkeimman oikeuden tuomareina tai kansanedustajina. Säädöksen tarkoitus oli pitää Muhammad Daud pois maan politiikasta.
Mosaheban-veljekset > Muhammad Zahir Šah (1933–1973) > Vaalit 1965 ja eri aatesuunnat

Ensimmäiset vaalit pidettiin vuonna 1965. Vaalien järjestämisessä oli omat ongelmansa, sillä arviolta vain kymmenesosa väestöstä oli lukutaitoisia eikä parlamentarismin periaatteita ymmärretty. Zahir Šah onnistui kuitenkin pitämään valtakunnan rauhallisena lähes kymmenen vuoden ajan. Tyytymättömyys maassa kasvoi silti monesta syystä. Vanhoillisten uskonryhmien lisäksi myös uudistusmielisen eliitin keskuudessa alkoi muodostua radikaaleja liikkeitä. Maan koulutusjärjestelmän kehittyessä koululaitoksista valmistuneet eivät enää löytäneet oman alansa töitä, sillä valmistuneita oli aivan liikaa suhteessa työpaikkoihin, joita Afganistanin kehittymätön talous ei pystynyt tarjoamaan kaikille. Samaan aikaan kaupungistuminen horjutti perinteistä yhteiskuntarakennetta, kun työn tai koulutuksen perässä kaupunkeihin muutti nuoria miehiä, jotka alkoivat tällöin vieraantua paimentolaisista juuristaan. Nämä olosuhteet tekivät kaupunkilaisväestöstä helposti värvättäviä erilaisille aatesuunnille, kuten islamismille ja kommunismille.
Kaikki islamismin kannattajat eivät olleet vanhoillisia muslimeja. Islamistit muodostivat hyvin epäyhtenäisen ryhmän. Ääriajattelua edustavat jihadistit kannattivat aseellista vallankumousta, mutta toisaalta oli nykyaikaisia islamisteja, joista osa kannatti länsimaisen yhteiskuntajärjestyksen omaksumista. Heidän näkemyksensä olivat usein maltillisia, ja niitä ajettiin poliittisin keinoin. Osa modernin  islamismin kannattajista sulautui maallistuneisiin kansallismielisiin. Myös nationalismi sai paštujen keskuudessa kannatusta ja siitä tuli eräänlainen epävirallinen valtionideologia.
Kommunismi sai Afganistanissa jalansijaa, sillä suuri osa maan sivistyneistöstä oli saanut koulutuksensa Neuvostoliitossa. Palattuaan he olivat vakaumuksellisia marxisti-leninistejä. Pelko kommunistien organisoitumisesta oli syynä siihen, että poliittisia puolueita ei sallittu, vaikka maa siirtyikin perustuslailliseen monarkiaan. Kielto ei estänyt maanalaista organisoitumista, ja vuonna 1965 perustettiin Afganistanin kansandemokraattinen puolue (People's Democratic Party of Afganistan, PDPA). Sen voimahahmoja olivat Nur Muhammad Taraki ja Babrak Karmal. Jo muutaman vuoden kuluttua perustamisestaan PDPA hajosi kahteen leiriin. Tarakin johtama Khalq-ryhmittymä yhdisti marxilaisuuden ja paštunationalismin ja sai kannatusta etenkin paštujen parissa. Karmalin johtama Parcham vetosi etnisesti laajempaan kannattajakuntaan. Khalq ja Parcham muodostuivat käytännössä toisilleen vihamielisiksi kilpaileviksi puolueiksi.
Mosaheban-veljekset > Muhammad Zahir Šah (1933–1973) > Vallankaappaus 1973

Vaikka Muhammad Daud oli syrjäytetty valtakunnan politiikasta, hänellä oli  vankka kannatus paštunationalistien keskuudessa. Merkittävintä oli armeijan tuki, sillä hän oli auttanut Afganistanin armeijaa sen aseistuksen modernisoinnissa, ja monet upseerit olivat hänelle kiitollisuudenvelassa korkeista asemistaan. Daud liittoutui PDPA:n Parcham-siiven kanssa, mikä toi hänelle arvokkaita liittolaisia.
1970-luvun alussa Afganistanissa tyytymättömyys kasvoi Zahir Šahin hallintoa kohtaan, kun maata koetteli peräkkäisinä vuosina ankara kuivuus, jonka vuoksi sadot tuhoutuivat ja karjaa kuoli. Seurauksena oli nälänhätä erityisesti köyhimmillä alueilla. Afganistan oli riippuvainen ulkomaisesta talousavusta, mutta nämäkin tulot alkoivat ehtyä 1960-luvulla. Valtionvelka etenkin Neuvostoliitolle kasvoi kestämättömäksi. Maa ajautui vakavaan talouskriisin, kun yksityinen sektori ei kyennyt luomaan työpaikkoja eikä verotulojakaan tullut. Neuvostovelkaan oli Muhammad Daud itse paljolti syyllinen, mutta hän syytti siitä Zahir Šahin hallintoa. Lisäkannatusta Muhammad Daud sai, kun Pakistan ajautui sisällissotaan, jonka seurauksena Bangladesh irtautui Pakistanista. Tilanne herätti toiveita Paštunestanin perustamisesta, kun muuallakin Pakistanissa oltiin tyytymättömiä Punjabin hallintoon, erityisesti paštualueilla ja Belutšistanissa.
Muhammad Daud sai tilaisuutensa heinäkuussa 1973, kun Zahir Šah oli poistunut maasta. Sotilasosastot valtasivat lähes verettömästi Kabulin. Muhammad Daud julisti Afganistanin tasavallaksi ja otti hoitaakseen sekä presidentin että pääministerin virat. Zahir Šah luopui kruunusta ja jäi Roomaan. Näin tuli päätökseensä Afganistania 226 vuotta hallinnut Dorrani-dynastia. Muhammad Daud tosin kuului samaan sukuun kuin vallasta syrjäytetty serkkunsa. Kaappauksen jälkeen Afganistan siirtyi sekasorron aikaan, jota on jatkunut puoli vuosisataa.
Kuningatar Soraja edusti miehensä rinnalla diplomaattisissa tilaisuuksissa. Kuva otettu Tempelhofin lentoasemalla kuningasparin Saksan-vierailun aikana. Soraja on pukeutunut länsimaalaisittain muodikkaaseen avoimeen asuun ja lyhyeen kampaukseen.
Muhammad Zahir Shah 1963
Durand-linja on Afganistanin ja Pakistanin välinen noin 2 400 kilometriä pitkä raja. Se perustuu vuoden 1893 sopimukseen.
Afganistanin ja Pakistanin etniset ryhmät vuonna 1980. Paštualue vihreällä.
Zahir Šah ja Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy vuonna 1963.
Mohammed Daoud Khan)
Dimetyylitelluridi

| Dimetyylitelluridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  593-80-6
PubChem CID:  68977
SMILES:  C[Te]C 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H6Te
Moolimassa:  157,668 g/mol
Kiehumispiste:  83 °C
Dimetyylitelluridi (C2H6Te) on organotelluuriyhdiste, jota käytetään pääasiassa puolijohdeteollisuudessa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Dimetyylitelluridi on ulkomuodoltaan kellertävää nestettä ja sillä on tyypillinen valkosipulia muistuttava haju. Se liukenee hyvin etanoliin, mutta hajoaa vesiliuoksina. Dimetyylitelluuri on telluurin aineenvaihduntatuote monilla eliöillä muun muassa ihmisellä ja mikro-organismeilla.
Dimetyylitelluridia voidaan valmistaa usealla tavalla. Valmistusmenetelmiä ovat muun muassa natriumtelluridin ja metyylihalogenidin reaktio faasinsiirtokatalyytin, kuten setrimoniumbromidin läsnä ollessa, dimetyylitelluuridihalidin pelkistyksellä natriumsulfiitin avulla, tai telluurin reaktiolla metanolin kanssa emäksisissä olosuhteissa tina(II)kloridin läsnä ollessa, ja tässä valmistustavassa liuottimena käytetään dimetyylisulfoksidia.
Dimetyylitelluridia voidaan käyttää kasvattamaan puolijohdemateriaaleja, kuten elohopeakadmiumtelluridia tai kadmiumtelluridia, metallo-orgaanisella kaasufaasiepitaksialla.
Afrikanpuhveli

| Afrikanpuhveli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Afrikanpuhvelit Syncerus  Hodgson, 1847
Laji::  caffer
Kaksiosainen nimi
 Syncerus caffer  (Sparrman, 1779) 

Alalajit 
 S. c. caffer – kapinkafferipuhveli  S. c. aequinoctialis  S. c. brachyceros  S. c. matthewsi  S. c. nanus – metsäkafferipuhveli 
Katso myös
   Afrikanpuhveli Wikispeciesissä   Afrikanpuhveli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Afrikanpuhveli eli kafferipuhveli (Syncerus caffer)  on kookas afrikkalainen nautaeläinlaji ja yksi viidestä suuresta Afrikan suurriistaan kuuluvasta eläimestä.
Taksonomia

Afrikanpuhvelin morfologia vaihtelee huomattavasti sen eri esiintymisalueilla. Tämä on johtanut vaikeuksiin esimerkiksi alalajien määrittelyn suhteen. Osa tutkijoista jakaa  alalajit kahteen ryhmään, toinen Itä- ja Etelä-Afrikassa, sekä toinen Länsi- ja Keski-Afrikassa. Itäinen ja eteläinen ryhmä käsittää yhden alalajin Syncerus caffer caffer (kapinkafferipuhveli) ja toinen ryhmä mahdollisesti kolme, S. c. nanus (metsäkafferipuhveli), S. c. brachyceros ja S. c. aequinoctialis. Kaikki tutkijat eivät kuitenkaan tunnusta kahta viimeistä alalajia.
Kaikkien alalajien kannoissa on muiden alalajien kanssa risteytyneitä yksilöjä. Metsäkafferipuhveli on esimerkiksi lähes kaksi kertaa pienempi kuin Itä- ja Etelä-Afrikan kapinkafferipuhveli. Kaksi muuta alalajia edustavat näiden kahden välistä tyyppiä.
Koko ja ulkonäkö

Afrikanpuhvelinaaraat ovat uroksia pienempiä. Urosten paino on 500–900 kg ja naaraiden 350–620 kg. Ruumiinpituus on 240–340 cm ja säkäkorkeus 148–175 cm. Ruumiinrakenteeltaan afrikanpuhveli on raskastekoinen. Sen jalat ovat vantterat, pää suuri ja niska lyhyt. Väritykseltään se on lähes kauttaaltaan musta. Vasikat ovat väriltään aikuisia ruskeampia. Päässä on suuret ja hieman lerpattavat korvat. Sarvet kasvavat sekä uroksilla, että naarailla. Urosten sarvet ovat naaraiden sarvia suurempia. Sarvet kasvavat koukkumaisesti kaartuen ensin alas ja sitten ylös.
Ulkonäkö ja koko saattaa poiketa huomattavastikin eri alueilla.
Levinneisyys ja elinympäristö

Afrikanpuhveleita elää laajalla alueella Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa. Alalajia S. c. nanus tavataan Länsi-Afrikassa Guinea-Bissausta Ghanan lounaisosiin sekä Keski-Afrikassa Nigerian ja Kamerunin eteläosissa, Päiväntasaajan Guineassa, Keski-Afrikan tasavallan etelä- ja lounaisosissa, Ugandan ja Ruandan länsiosissa, Gabonissa, Kongon tasavallassa ja Kongon demokraattisessa tasavallassa. Alalajia S. c. brachyceros esiintyy Sahelin alueella Senegalin kaakkoisosissa, Norsunluurannikon pohjoisosissa, Burkina Fason eteläosissa, Ghanan ja Beninin pohjoisosissa, Nigerin eteläosissa, Nigeriassa, Kamerunin pohjoisosassa ja pienellä alueella Keski-Afrikan tasavallassa. S. c. aequinoctialis elää puolestaan idempänä Sahelin alueella Tšadin koillisosassa, Keski-Afrikan tasavallan ja Kongon demokraattisen tasavallan pohjoisosissa, Etelä-Sudanissa ja Etiopian länsiosissa. S. c. caffer -alalajia tavataan Lounais-Etiopiasta ja Somalian etelä- ja Kenian pohjoisosista kohti etelää Sambiaan, Malawiin ja Mosambikiin. Lisäksi sitä tavataan Namibian koillisosassa, Botswanassa ja Zimbabwessa. Etelä-Afrikkaan sitä on tuotu uudestaan.
Afrikanpuhvelia tavataan useissa erilaisissa elinympäristöissä puolikuivilta pensaikkoalueilta ruohikkoalueille aina 4 000 metrin korkeuksiin saakka. Niitä esiintyy myös akaasia- ja leimupuumetsiköissä. sen sijaan hyvin kuivilla aavikoilla tai puoliaavikoilla, kuten Kalaharilla ja Saharalla niitä ei tavata.
Elintavat

Afrikanpuhvelia tavataan usein suurissa 50–500 yksilöä käsittävissä laumoissa, jotka voidaan jakaa pienempiin poikamieslaumoihin ja vasikoidensa kanssa liikkuvien naaraiden laumoihin. Laumat saattavat hajaantua sadekaudella ympäri ruohikkoalueita, mutta kuivalla kaudella niitä kerääntyy yhteen esimerkiksi jokien ympäristöön. Suuret laumat saattavat vaeltaa ajoittain lyhyitä matkoja vuodenajan mukaan. Yleensä eri perheryhmät liikkuvat kuitenkin varsin säännöllisellä alueella. Varsinaisia reviirejään niillä ei ole.
Afrikanpuhvelit käyttävät ravinnokseen tavallisimmin tuoreita ruohoja. Ruohon käydessä mahdollisesti vähäiseksi ne saattavat syödä myös pensaikkoa ja puita. Afrikanpuhvelin pääasiallisia petoeläimiä ovat leijona, täplähyeena ja krokotiilit. Petojen uhatessa lauma puolustautuu usein yhtenä joukkona, mikä tekee petoeläimille myös pienempien ja heikoimpien yksilöiden saalistamisesta hyvin vaikeaa. Nurkkaan ajettua tai haavoittunutta afrikanpuhvelia pidetään hyvin vaarallisena. Joidenkin arvioiden mukaan afrikanpuhvelit tappavat vuosittain noin 200 ihmistä.
Laumat vetävät puoleensa paitsi petoeläimiä, mutta myös lintuja. Loisnokkelit ja lehmähaikara syövät laumojen ruohikosta liikkeelle pelottamia hyönteisiä ja afrikanpuheveleja vaivaavia syöpäläisiä. Ihoansa syöpäläisiltä suojatakseen puhvelit ottavat myös mutakylpyjä. Afrikanpuhvelit ruokailevat yleensä öisin sään ollessa viileämpi. Kuuman keskipäivän ne viettävät pääosin lepäillen.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto  IUCN on luokitellut afrikanpuhvelin silmälläpidettäväksi lajiksi. Sen kantojen uskotaan olevan laskussa ja se saatetaan luokitella tulevaisuudessa edelleen vaarantuneeksi lajiksi. Vuonna 2014 kannan kooksi arvioitiin noin 513 000 yksilöä, jolloin kanta olisi laskenut 18 % 15 vuotta aiemmasta tasosta.
Lajia uhkaa esimerkiksi elinympäristöjen pienentyminen ihmisasutuksen ja karjan laidunmaiden levitessä. Lajia metsästetään monissa maissa ja salametsästyksellä lienee ollut huomattava osuus kantojen pienemiseen. Kantoihin on vaikuttanut myös alueelliset konfliktit. Kuivuudet saattavat verottaa kantoja huomattavasti. Oman uhkansa muodostavat taudit. Esimerkiksi 1890-luvulla kannat kokivat suuren romahduksen karjaruttoepidemian aikana.
Arviolta 70–75 prosenttia afrikanpuhvelin kannoista esiintyy eri tavoin suojelluilla alueilla, tai niiden läheisyydessä. Eri eläintarhoissa oli 166 afrikanpuhvelia ja 135 metsäkafferipuhvelia vuonna 2012. Vuonna 2014 Etelä-Afrikan riistaeläintarhoilla oli puolestaan 26 000 yksilöä.
Metsäkafferipuhveli (S. c. nanus) poikkeaa ulkonäöltään kapinkafferipuhvelista (S. c. caffer).
Imettävä emo Ugandassa.
Afrikanpuhveleja laumassa.