stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Donald Cerrone
Vapaaottelu > Ring of Fire (2006–2007)

Cerrone otti tarjouksen vastaan ja otteli ensimmäisen vapaaottelunsa 11. helmikuuta 2006 Nate Mohria vastaan, jonka hän voitti ensimmäisessä erässä triangelikuristuksella. Kaksi viikkoa myöhemmin Cerrone otteli toisen ottelunsa Cruz Chaconia vastaan American Championship Fighting organisaatiossa. Hän voitti kamppailun myös triangelikuristuksella toisessa erässä. Kesäkuussa Cerrone palasi takaisin Ring of Fire organisaatioon ja voitti Craig Tennantin käsilukolla ensimmäisessä erässä, kun ottelua oli käyty vain 1:26. Cerrone otteli vielä 2006 vuoden puolella kerran Jesse Brockia vastaan. Kamppailu käytiin Ring of Fire 26: Relentless -tapahtumassa 9. syyskuuta 2006, jossa Cerrone voitti triangelikuristuksella ensimmäisessä erässä ajassa 1:35.
Cerrone otteli Ring of Firessa vielä kaksi ottelua, jotka hän voitti molemmat luovutuksella. Ensin Ryan Robertsin käsilukolla ensimmäisessä erässä ja myöhemmin huhtikuussa 2007 Anthony Njokuanin triangelikuristuksella ensimmäisen erän lopussa.
Kesäkuussa Cerrone kävi ottelemassa yhden ottelun Japanissa Greatest Common Multiple: Cage Force 3 -tapahtumassa, jossa hän voitti Yasunori Kaneharan triangelikuristuksella toisessa erässä.
Vapaaottelu > WEC

Cerrone siirtyi menestyksekkään Ring of Fire otteluiden jälkeen WEC:hen, jossa hän otteli ensimmäisen ottelunsa 5. syyskuuta 2007 Kenneth Alexanderia vastaan. Hän voitti kamppailun 56 sekunnissa luovutuksella, mutta testattuaan positiivisesti hydroklooritiatsidin vuoksi ottelun jälkeisissä testeissä tulos mitätöitiin.
1. kesäkuuta 2008 Cerrone palasi takaisin kehään, jolloin hän kohtasi Danny Castillon. Cerrone voitti kamppailun käsilukolla ensimmäisessä erässä. Myöhemmin 5. marraskuuta Cerrone otteli Rob McCulloughia vastaan kevytsarjan ykköshaastajan paikasta, jonka voittaja pääsisi ottelemaan kevytsarjan mestaruudesta. Cerrone voitti kamppailun tuomariäänin (30-27, 29-28, 29-27), joka oli samalla hänen uran ensimmäinen voitto tuomariäänin.
Vapaaottelu > WEC > Haastaminen kevytsarjan mestaruudesta kolmesti

Voitettuaan McCulloughin Cerrone pääsi ottelemaan WEC:n kevytsarjan mestaruudesta Jamie Varneria vastaan, joka oli puolustamassa nyt toista kertaa mestaruuttaan. Kamppailu käytiin WEC 38 -tapahtumassa 25. tammikuuta 2009. Cerrone hävisi ottelun hajaäänin (49–46, 47–48, 49–46), kun ottelun varsinaisen ajan viimeisessä erässä hän osui laittomasti polvella maassa ollutta Varneria. Ottelu keskeytettiin, koska Varner ei kyennyt enää jatkamaan ja ottelu vietiin tuomareiden päätökseen. Molemmat ottelijat palkittiin Illan kamppailu bonuksella.
Mestaruusottelun jälkeen Cerrone otteli kesäkuussa James Krausea vastaan, jonka hän voitti takakuristuksella ensimmäisen erän lopussa.
Kamppailun jälkeen Cerronen oli tarkoitus otella uusintaottelu Varneria vastaan, joka ei kuitenkaan kyennyt ottelemaan sovittuna aikana käsivamman vuoksi. Sitä vastoin Cerrone otteli Benson Hendersonia vastaan tilapäisestä kevytsarjan mestaruudesta WEC 43 -tapahtumassa 10. lokakuuta 2009. Cerrone hävisi kamppailun tuomariäänin (48–47, 48–47, 48–47).
Tappion jälkeen Cerrone kohtasi Ed Ratcliffin joulukuussa 2009. Hän voitti kamppailun takakuristuksella kolmannessa erässä. Ottelun jälkeen molemmat ottelijat saivat Illan kamppailu bonuksen.
24. huhtikuuta 2010 Cerrone pääsi ottelemaan kolmannen kerran WEC:n kevytsarjan mestaruudesta. Hän kohtasi toistamiseen Benson Hendersonin, joka oli voittanut mestaruuden Varnerilta ja puolusti mestaruuttaan ensimmäistä kertaa. WEC 48 -tapahtumassa käyty kamppailu päättyi Cerronen tappioon giljotiinikuristuksella ensimmäisessä erässä.
Mestaruusotteluiden jälkeen Cerrone kohtasi odottamassaan uusintaottelussa Jamie Varner syyskuussa 2010. Cerrone voitti kamppailun tuomariäänin (30-27, 30-27, 30-27). Ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella, joka oli samalla hänen uran viides. Joulukuussa Cerrone kohtasi Chris Horodecki, jonka hän voitti triangelikuristuksella toisessa erässä.
Siviilissä

Cerrone harrastaa vapaa-ajallaan laskuvarjohyppyä ja laitesukellusta, jota hän on harrastanut high schoolista asti. Cerrone on kertonut sukeltaneensa syvimmillään 91.44 metrin syvyyteen.
Muualla

Cerrone on pelattavana hahmona vapaaottelupeleissä UFC Undisputed 3 (2012), EA Sports UFC (2014) ja EA Sports UFC 2 (2016).
Saavutukset > Potkunyrkkeily

Amatöörien Colorado osavaltion keskisarjan mestaruus (-75 kg/165 lb) (kerran)
Amatöörien välisarjan mestaruus (kerran)
Saavutukset > Thainyrkkeily

Kevytsarjan (-73.4 kg/162 lb) mestaruus (kerran)
Yhdysvaltain kevytsarjan (-73.4 kg/162 lb) turnausmestaruus (kerran)
Saavutukset > Vapaaottelu

Illan kamppailu (viidesti, vs. Rob McCullough, vs. Jamie Varner, vs. Benson Henderson, vs. Ed Ratcliff, vs. Jamie Varner)
Otteli kolmesti kevytsarjan mestaruudesta
Illan kamppailu (kolmesti, vs. Paul Kelly, vs. Nate Diaz, vs. Melvin Guillard)
Illan tyrmäys (kolmesti, vs. Charles Oliveira, vs. Melvin Guillard, vs. Adriano Martins)
Illan luovutus (kahdesti, vs. Dennis Siver, vs. Evan Dunham)
Illan suoritus (viidesti, vs. Edson Barboza, vs. Jim Miller, vs. Alex Oliveira, vs. Patrick Côté, vs. Rick Story)
Ensimmäinen ottelija UFC:ssä, joka on palkittu kaikilla neljällä mahdollisella bonuksella.
Kolmanneksi eniten voittoja UFC:ssä (19)
Saavutukset > Muut

2009 vuoden kamppailu vs. Benson Henderson 10. lokakuuta
2011 vuoden läpimurron tehnyt ottelija
Eskopekka Mäkelä

Eskopekka Mäkelä on suomalainen kuvanveistäjä ja taidemaalari.
Mäkelä kävi Suomen Taideakatemian koulua, 1968–1970. Hän on toiminut kuvataiteen opettajana. Hän on asunut Valkeakoskella vuodesta 1997 asti ja toiminut Valkeakosken Kuvataiteilijat ry:n puheenjohtajana vuosina 2010–2012.
Burkhard Christoph von Münnich

| Burkhard Christoph von Münnich |
| --- | --- |
 Burkhard Christoph von Münnich, tuntemattoman tekijän maalaama postuumi muotokuva 1800-luvun alkupuolelta.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. toukokuuta 1683 Neuenhuntorf, Oldenburg
Kuollut: 27. lokakuuta 1767 Tartto, Vironmaan kuvernementti
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   (Bourbonien) Ranska,  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta,  Venäjän keisarikunta
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Turkin sota (1735–1739)
Sotilasarvo:  Sotamarsalkka
Burkhard (Burchard) Christoph von Münnich (ven. Христофо́р Анто́нович Ми́них, Hristofor Antonovitš Minih; 19. toukokuuta (J: 9. toukokuuta) 1683 Neuenhuntorf, Oldenburg – 27. lokakuuta (J: 16. lokakuuta) 1767 Tartto, Vironmaa, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarikunnan palvelukseen asettunut saksalainen kreivi, sotamarsalkka ja kanavien rakentamiseen erikoistunut insinööri. Münnich oli yksi Venäjän hallituksen johtajista keisarinna Annan ja alaikäisen keisari Iivana VI:n valtakausilla vuosina 1730–1741 ja komensi Venäjän armeijaa Venäjän–Turkin sodassa vuosina 1735–1739. Hän uudisti Venäjän armeijan Preussin esikuvan mukaan.
Varhaisemmat vaiheet

Münnich syntyi Tanskalle kuuluneessa Oldenburgissa. Hänen isänsä Anton Günther von Münnich (alk. Mönnich) aateloitiin Tanskassa vuonna 1688 ja kuului vuodesta 1702 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtakunnanaateliin. Münnich aloitti sotilasuransa Ranskan armeijassa. Hän kouluttautui myös isänsä ammattiin eli vesirakennusinsinööriksi. Vuonna 1701 hänestä tuli kapteeni Hessen-Darmstadtin armeijassa ja vuonna 1706 majuri Hessen-Kasselin armeijassa. Hän osallistui Eugen Savoijilaisen joukoissa Espanjan perimyssotaan ja muun muassa Malplaquet’n taisteluun vuonna 1709. Haavoituttuaan vuoden 1712 Denainin taistelussa Münnich oli vuoden ajan sotavankina Ranskassa. Vapauduttuaan hän toimi Hessen-Kasselissa jalkaväkirykmentin everstinä ja osallistui kanavien rakentamiseen. Hän siirtyi vuonna 1716 Saksin ja Puolan kuninkaan August II Väkevän palvelukseen. Hän sai vuonna 1717 kenraalimajurin arvon ja hänestä tuli puolalaisten joukkojen päätarkastaja.
Perhe

Münnich oli kahdesti naimisissa ja hänellä oli 17 lasta. Kirjailija Barbara von Krüdener oli hänen lapsenlapsenlapsensa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Burkhard Christoph von Münnich Wikimedia Commonsissa
Cheryl Miller

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Cheryl Miller vuonna 1984. |  Cheryl Miller vuonna 1984. |  Cheryl Miller vuonna 1984. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten koripallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | koripallo |  |
Cheryl Deann Miller (s. 3. tammikuuta 1964 Riverside, Kalifornia) on entinen yliopistokoripallotähti, olympiavoittaja ja valmentaja. Nykyisin hän toimii Turner Network Televisionin NBA-reportterina. Aiemmin hän on ollut urheilukommentaattorina ABC:llä, TBS:llä ja ESPN:llä sekä toiminut valmentajana ja managerina WNBA-seura Phoenix Mercuryssa. Miller valittiin vuonna 1995 Naismith Memorial Basketball Hall of Fameen ja vuonna 1999 naisten koripallon Hall of Fameen.
Pelaajana

187-senttinen Miller pelasi loisteliaan uran University of Southern Californiassa (USC) tehden urallaan muun muassa USC:n ennätykset 3018 pistettä ja ottaen 1534 levypalloa. Naismith College Player of the Year -tittelin hän saavutti kolme kertaa peräkkäin vuosina 1984–1986 ja Wade Trophyn (vuoden pelaaja) kerran.
Miller toimi Los Angelesin olympialaisissa 1984 kultaa voittaneen joukkueen kapteenina ja oli mukana voittamassa kultaa Pan-Amerikan kisoissa Caracasissa vuonna 1983 ja Hyväntahdon kisoissa Moskovassa vuonna 1986.
Yliopiston jälkeen

Valmistuttuaan USC:stä Miller varattiin useisiin ammattilaissarjoihin mukaan lukien miesten United States Basketball League. Miller kärsi kuitenkin 1980-loppupuolella nilkkavammoista, jotka estivät uran jatkamisen. Vuosina 1986–1991 Miller oli USC:ssa apuvalmentajana ja television urheilukommentaattorina.
Kahtena kautena vuosina 1993–1995 Miller oli USC:n päävalmentajana. Hänen joukkueensa selvisi NCAA-turnaukseen molemmilla kausilla ja alueelliseen finaaliin kerran. Sen jälkeen Miller valmensi neljä kautta WNBA:n Phoenix Mercurya ja oli samalla joukkueen managerina. Phoenix Mercury selvisi vuonna 1998 WNBA:n loppuotteluun, jossa se hävisi Houston Cometsille. Miller erosi tehtävästään vuonna 2000. Hän asuu nykyisin Arizonassa.
Miller on NBA-tähti Reggie Millerin ja Major League Baseball -pelaaja Darrell Millerin sisko. Sports Illustrated valitsi Millerin vuonna 2000 1900-luvun 15. parhaaksi naisurheilijaksi. Vuonna 1986 sama lehti luonnehti Milleria kansakunnan parhaaksi koripalloilijaksi myös miehet huomioiden.
Aiheesta muualla

CNN/Sports Illustratedin sivu Cheryl Milleristä (Arkistoitu – Internet Archive)
Eskridge

Eskridge on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
De'Leon Eskridge (s. 1989), Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
George Eskridge (s. 1943), yhdysvaltalainen poliitikko
Jack Eskridge (1924–2013), yhdysvaltalainen koripalloilija
Kelley Eskridge (s. 1960), yhdysvaltalainen kirjoittaja
Robert Lee Eskridge (1891–1975), yhdysvaltalainen taiteilija
William Eskridge (s. 1951), yhdysvaltalainen teoreetikko
Zack Eskridge (s. 1988), kanadalainen jalkapalloilija
Crystal Scales

| Crystal Scales> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. marraskuuta 1971 (ikä 52)  Belews Creek, Pohjois-Carolina
Näyttelijä
Aktiivisena:  2000–
Merkittävät roolit:  Libby Fallfax (Roni Neutroni) Tamika Jones (Class of 3000)
Aiheesta muualla
IMDb 
Crystal Scales (s. 22. marraskuuta 1971 Belews Creek, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka tunnetaan animaatiosarjoista Roni Neutroni ja Class of 3000.
Ura

Scalesin ura alkoi jo vuonna 1997 televisiosarjan In the Housen myötä. Hän esiintyi muutamissa televisiosarjoissa aina vuoteen 1999 asti, jonka jälkeen Scales päätyi ääninäyttelijäksi lähinnä animaatioiden ja videopelien pariin. Ensimmäisen ääniroolin hän teki animaatioelokuvaan Titan A.E., jossa pääosassa ääninäytteli muun muassa Matt Damon. Vuotta myöhemmin Scales oli mukana Oscar-ehdokkuuden saaneessa elokuvassa Roni Neutroni – neropatti, josta tuotettiin myös tietokoneanimaatiosarja. Se oli samalla hänen ensimmäinen merkittävä rooli. Scalesilla on ollut myös pitkäaikainen rooli The PJs:ä vuosien 1999–2001 aikana, sekä toinen merkittävä rooli Emmy-palkitussa Class of 3000 -animaatiosarjassa.
Bud Powell

Bud Powell
Earl Rudolph "Bud" Powell (27. syyskuuta 1924 – 31. heinäkuuta 1966) oli yksi vaikutusvaltaisimpia jazzpianisteja. Hän oli keskeinen hahmo bebop-tyylin muovautumisessa, ja hän teki myös lukuisia arvostettuja jazzsävellyksiä.
Elämä ja musiikki > Varhaiset vaiheet

Powellin isoisä oli flamencokitaristi, ja hänen isänsä oli pianisti. Perhe eli New Yorkissa. Powellin vanhempi veli, William, soitti trumpettia, ja 15-vuotiaana Powell soitti veljensä yhtyeessä. Powellin nuorempi veli, Richie, oli niin ikään pianisti. Powell ryhtyi opettelemaan klassisen musiikin soittoa pianolla jo varhain. Hän kiinnostui myöhemmin jazzista, esimerkiksi kahden jazzpianistin, James P. Johnsonin ja Art Tatumin, vaikutuksesta. Thelonious Monkista tuli Powellin varhainen opettaja, jonka kanssa hän pysyi ystävänä tulevina vuosinakin (Monkin kuuluisa kappale, "In Walked Bud", on nimetty Powellin mukaan).
1940-luvun alkupuolella Powell soitti useissa yhtyeissä. Hän levytti ensi kertaa trumpetisti Cootie Williamsin ryhmässä vuonna 1944. Tuolloin nauhoitettiin ensimmäinen levytys Monkin standardista, "’Round Midnight". Monkin mukana Powell pääsi bebop-muusikoiden piireihin, jotka alkoivat tuohon aikaan muodostua New Yorkin jazz-baareissa. Powell sai osakseen arvostusta sekä omintakeisista bebop-sooloistaan, että kyvystään soittaa nopeasti (Powellin soitto ei ole puhtaan teknisesti ihmeellistä verrattuna nykyisiin jazzpianisteihin, mutta esimerkiksi Monkiin verrattuna ero oli kuitenkin suuri).
Elämä ja musiikki > Levytysura alkaa

Powellin ensimmäinen omalla nimellä tehty levytys tehtiin basisti Curly Russellin ja rumpali Max Roachin kanssa vuonna 1947. Samana vuonna hän levytti Charlie Parkerin ja Miles Davisin kanssa. Marraskuussa 1947 Powell joutui Creedmoren mielisairaalaan, jossa hän sai sähköhoitoa. Tämä aiheutti hänelle osittaisen muistinmenetyksen. Sairaalasta päästyään Powell ystävystyi kahden saksofonistin, Jackie McLeanin ja Sonny Rollinsin, kanssa. Powell suositteli McLeania pian Miles Davisille. Sairaalareissu ei jäänyt Powellin viimeiseksi, vaan hänellä diagnosoitiin skitsofrenia, josta hän kärsi läpi elämänsä. On epäilty, että mielenterveysongelmat olisivat alkaneet vuonna 1945, jolloin hän joutui poliisin hakkaamaksi (joskin hänellä oli jo ennen tätä mainetta omituisesta käytöksestään). Tämän lisäksi Powell kärsi alkoholismista – jopa pienet määrät alkoholia tekivät hänestä aggressiivisen.
Elämä ja musiikki > Tunnetuimmat levytykset

Yleisen mielipiteen mukaan Powellin parhaat levytykset syntyivät ennen vuotta 1954, Blue Notelle ja Verve Recordsille. Ensimmäinen Blue Note -levytyssessio oli vuonna 1949, jolloin mukana olivat Fats Navarro, Sonny Rollins, Tommy Potter and Roy Haynes. Tuolloin levytettiin esimerkiksi kappaleet "Bouncing with Bud" ja "Dance of the Infidels".  Toinen Blue Note -levytyssessio tehtiin Russellin ja Roachin kanssa triona, ja siinä levytettiin esimerkiksi kappaleet "Parisian Thoroughfare" ja "Un Poco Loco". Tämän jälkeen tehtiin myös levytyksiä Granz-yhtiöille, joissa Powell soitti aina trion kanssa lukuisten eri rumpalien ja basistien kanssa. Mukana olivat esimerkiksi Russell, Roach, Buddy Rich, Ray Brown, Percy Heath, George Duvivier, Art Taylor, Lloyd Trotman, Osie Johnson, Art Blakey ja Kenny Clarke.
Powell nauhoitti Blue Notelle ja Vervelle läpi 1950-luvun. Hän joutui kuitenkin marihuanan hallussapidosta kiinnijäätyään uudestaan mielisairaalaan, jossa hän vietti vuodet 1951–1953. Sairaalasta päästyään Powellin kykyjen katsottiin heikenneen skitsofrenialääkityksen johdosta. Blue Notelle tehdyt kolme levyä 1950-luvun lopussa osoittivat Powellin kuitenkin pystyvän yhä säveltämään laadukasta materiaalia, vaikka soitto ei enää kulkenut aivan yhtä hyvin kuin aiemmin. Jouduttuaan taas muutaman kerran sairaalaan, Powell muutti vuonna 1959 Pariisiin erään lapsuudenystävänsä kanssa.
Elämä ja musiikki > Viimeiset vuodet

Pariisissa Powell työskenteli Pierre Michelotin ja Kenny Clarken kanssa triona. Hänen ystävänsä Altevia Edwards piti huolen rahoituksesta ja lääkityksestä. Powell teki vielä muutamia maininnanarvoisia levytyksiä, kuten vuoden 1960 Essenissä nauhoitetun livelevyn, jossa mukana oli Clarke, Oscar Pettiford sekä Coleman Hawkins. Joulukuussa 1961 hän levytti kaksi albumia Columbia Recordsille. Powell ystävystyi Pariisissa taiteilija Francis Paudrasin kanssa, ja muutti tämän kotiin asumaan vuonna 1962. Tämän jälkeen Powell pääsi levyttämään vielä kerran Blue Notelle, kun hänet vaihdettiin viime hetkellä Kenny Drew'n tilalle eräälle Dexter Gordonin levylle. Kyseisellä levyllä Powellin soitto kulkee vielä varsin hyvin. Seuraavana vuonna, 1963, Powell sairastui tuberkuloosiin, ja vuonna 1964 hän palasi New Yorkiin Paudrasin kanssa. Powell kuoli lopulta sairaalassa vuonna 1966. Hänen käytöksensä oli pahentunut kuolemaa edeltävinä kuukausina eikä hän ollut huolehtinut itsestään enää lainkaan. Vuonna 1986 Paudras kirjoitti kirjan ystävyydestään Powellin kanssa. Kirja oli pohjana myös elokuvalle Round Midnight – keskiyön soundi (1986), joka yhdistelee Powellin ja saksofonisti Lester Youngin elämänvaiheita.
Powellin tunnetuimpia sävellyksiä

"Un Poco Loco"
"Tempus Fugue-It" ("Tempus Fugit")
"Dance of the Infidels"
"Bouncing with Bud"
"Cleopatra's Dream"
"Hallucinations"
"Celia"
"Parisian Thoroughfare"
Valikoituja levyjä > Varhaiset levytykset

Tempus Fugue-It – Proper Records, neljän CD:n boksi, materiaalia vuosilta 1944–1950
Valikoituja levyjä > Blue Note Records

The Amazing Bud Powell, Volume One – vuosien 1949 ja 1951 levytykset.
The Amazing Bud Powell, Volume Two – 1953
The Amazing Bud Powell, Volume Three – Bud! – 1957
Time Waits – 1958
The Scene Changes – 1958
The Complete Blue Note and Roost Recordings – Neljä CD:tä
Valikoituja levyjä > Verve Records

The Complete Bud Powell on Verve – Viisi CD:tä, vuosilta 1949–1956
The Best of Bud Powell on Verve – Edellisen boksin parhaat yhdellä CD:llä
Aiheesta muualla

Bud Powell -diskografia
Bud Powell -sivusto
The African American Registry - Bud Powell (Arkistoitu – Internet Archive)
Charlotte

| Charlotte |
| --- | --- |
 Charlotten taivaanrantaa
 lippu:  vaakuna

 Charlotte
 Koordinaatit: 35°14′N, 80°51′W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Pohjois-Carolina
Piirikunta:  Mecklenburg
Väkiluku (2010):  731 424
 – Metropolialue:  1 758 038
 
 charlottenc.gov 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Charlotte on kaupunki Yhdysvaltojen Pohjois-Carolinan osavaltion eteläosassa. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 731 424 ja suuremman metropolialueen 1 758 038. Nykyisin kaupunki on esimerkiksi huomattava pankkialan keskus ja tukkukaupan jakelukeskus.
Maantiede

Charlotte sijaitsee Pohjois-Carolinan osavaltion keskiosan eteläosassa Mecklenburgin piirikunnassa hieman Catawbajoesta itään. Ympäröivä maantieteellinen alue tunnetaan nimellä Piedmont. Appalakit sijaitsevat Charlottesta noin 135 kilometriä länteen ja Atlantin valtameri 290 kilometriä itään. Lähellä kaupunkia sijaitsee Pohjois-Carolinan Etelä-Carolinan vastainen raja.
Charlotten alueella vallitsee lauhkea ilmasto. Läheiset vuoret tasoittavat suurimpia heittelyjä sään suhteen. Talvet ovat viileitä, mutta vain harvoin erityisen kylmiä. Talvet ovat lämpimiä, mutta lämpötilat tippuvat öisin. Kesäisin alueella tavataan ukkosmyrskyjä ja talvisin saadaan jonkin verran lumisadetta.
Historia

Nykyisen Charlotten alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat catawbat. Siirtolaisia alkoi saapua vuoden 1750 paikkeilla. Hedelmällinen maaperä houkutteli siirtolaisia, jotka kuninkaalta maavaatimuksilleen tukea saadakseen nimesivät paikan Charlotteksi Yrjö III:n vaimo kuningatar Charlotte von Mecklenburg-Strelitzin mukaan. Catawbat joutuivat siirtymään Etelä-Carolinan puolelle vuoteen 1761 mennessä ja Charlotten kaupunki perustettiin hallinnollisesti vuonna 1768. Myöhemmin perustettu piirikunta sai samasta syystä nimen Mecklenburg.
Yhdysvaltain vapaussodan alettua Charlottessa annettiin brittivastainen Mecklenburgin itsenäisyysjulistus 20. toukokuuta 1775. Sodan jälkeen vuonna 1799 muutaman kymmenen kilometrin päässä kaupungista sijainneelta kaivokselta löydettiin kultaa, mikä johti kaupungin kasvuun kullanetsijöiden rynnätessä paikalle. Paikallisten kaivosten merkitys väheni vasta Kalifornian kultaryntäyksen myötä vuonna 1849. Cotton gin-koneen keksinnän myötä Charlottesta tuli puolestaan tekstiiliteollisuuden keskus. Teollisen kehityksen tueksi Vatawbajoelle rakennettiin vesivoimala Yhdysvaltain sisällissodan jälkeen. Itse sodan aikana Charlotte oli tärkeä Konfederaation tukikohta. Konfederaation neuvoston viimeinen täysistunto pidettiin Charlottessa 15. huhtikuuta 1865.
1900-luvun alussa lähes puolet koko Yhdysvaltojen tekstiiliteollisuudesta sijaitsi hieman alle parin sadan kilometrin säteellä Charlottesta. Maantieverkon kehittyminen teki siitä myös huomattavan jakelukeskuksen. Kaupunki kasvoi huomattavasti ensimmäisen maailmansodan aikana. Kasvu jatkui toisen maailmansodan aikana 1940-luvulla ja sodan jälkeen 1950-luvulla. Sittemmin kaupunki on kehittynyt etenkin pankkitoiminnan ja jakelun keskuksena.
Talous

Charlotten kaupungilla on monipuolinen taloudellinen pohja. Kaupunki on erityisen tärkeä tukkumyynnin logistinen keskus. Kaupungissa on myös esimerkiksi tekstiili-, kone-, metalli- ja elintarviketeollisuutta. Kaupunki on myös pankkitoiminnan keskus. Charlottessa sijaitsee Bank of American päätoimisto ja Wells Fargon itärannikon toimintojen päätoimisto. Monilla eri yhtiöillä on päätoimisto tai sivutoimisto Charlottessa. Esimerkiksi autourheilujärjestö NASCAR:illa on useita toimistoja kaupungissa ja huomattava osa sen työtekijöistä asuu Charlottessa tai lähialueella. Kaupungissa toimii myös useita aseteollisuuden yrityksiä.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Charlottessa aikavälillä 2014–2018 olivat 60 886 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 36 426 dollaria. 14,9 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö

Charlotten asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 731 424 ja vuoden 2019 arvion mukaan 885 708. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 1 758 038. Kaupungin asukkaista 50 % oli taustaltaan valkoisia, 35 % afroamerikkalaisia, 0,3 % intiaaneja, 14 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 6,2 % aasialaisia. 21,2 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 16,4 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Koulutus ja kulttuuri

Charlottessa sijaitsevia korkeamman asteen oppilaitoksia ovat esimerkiksi Queens College, Pohjois-Carolinan yliopiston paikallinen haara, Johnson C. Smith University, King’s College ja Central Piedmont Community College.
Charlotte esiintyy useissa kirjoissa etenkin liittyen sen historiaan. Esimerkkeinä Inglis Fletcherin teos Raleigh’s Eden (1940) ja Burke Davisin teos Ragged Ones (1951). Mint Museum of Art on paikallinen taidemuseo, joka toimii entisen rahapajan tiloissa.
Paikallisia urheiluseuroja ovat koripalloseura Charlotte Hornets, amerikkalaisen jalkapallon seura Carolina Panthers ja jalkapalloseura Charlotte FC.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charlotte Wikimedia Commonsissa
Taivaanrantaa.
Katukuvaa vuonna 1909.
Charlotte, North Carolina (2019)
Mint Museum of Art.
Bank of America Stadium.