stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tanskandoggi
Alkuperä

Tanskandoggin kaltaisia koiria on ollut olemassa jo vuosituhansien ajan. Nykyisen Saksan alueella tiedetään pidetyn suuria ja vahvarakenteisia koiria jo 600-luvulla. Niitä on käytetty sotakoirina ja suurriistan metsästyksessä sekä myöhemmin ylhäisön suojelu- ja seurakoirina. Tanskandoggin jalostuksessa taustana on käytetty sekä vanhoja bullenbeissereita että villisikojen metsästyksessä käytettyjä koiria ja ajavia vinttikoiria. Alkujaan doggi-sanaa on käytetty tarkoittamaan suurta ja vahvaa koiraa, joka ei välttämättä ollut mitään rotua. Näyttelyyn tämäntyyppisiä doggeja osallistui ensimmäisen kerran vuonna 1863 rotunimillä ‘Dänische Dogge’ ja ‘Ulmer Dogge’. Tähän aikaan suurin osa doggeista oli sinisiä, mutta myös väritykseltään isabellanvärisiä ja laikukkaita eli harlekiineja esiintyi jonkin verran. Vuonna 1878 rodusta kiinnostuneet kasvattajat kokoontuivat Berliinissä ja antoivat rodulle nimen ‘Deutsche Dogge’ eli saksandoggi. Rodun rotumääritelmä vahvistettiin Saksassa tuomareiden kokouksessa vuonna 1880. Kahdeksan vuotta myöhemmin perustettiin rodulle rotujärjestö, ‘Deutscher Doggen Club 1888 e.V. (DDC)’.
W. Noucin mukaan yli sata vuotta vanha nimitys tanskandoggi (great dane, ’suuri tanskalainen’) juontaa juurensa ranskalaiseen luonnontieteilijä Buffoniin (1707–1788) ja hänen keksimäänsä tieteelliseen nimeen canis danicus major, joka johtui siitä että hänen elinaikanaan Tanskassa kasvatettiin erityisen vahvarakenteisia koiria. Toisen teorian mukaan Englannissa annettiin rodulle harhauttava nimi tanskandoggi (great dane, ’suuri tanskalainen’) suurimman saksalaisvihan aikaan. Tämä nimitys ei ole kuitenkaan vakiintunut kaikkialla maailmassa, kuten rodun alkuperämaassa Saksassa, jossa rotu tunnetaan yhä nimellä ‘Deutsche Dogge’. Myös Ranskassa käytetään nykyisin virallisesti nimeä dogue allemand entisen termin grand danois sijaan. Rodun ihailijoista tunnetuimpiin ja varhaisimpiin kuuluu ruhtinas Otto von Bismarck (1815–1898).
Käyttötarkoitus

Suuri osa Suomessa olevista tanskandoggeista on suomalaisten kasvattajien kasvatteja. Tanskandoggi sopii käyttötarkoitukseltaan moneen eri harrastukseen, mutta eniten rodulla harrastetaan näyttelyitä ja tokoa. Niitä käytetään myös vahtikoirina, metsästyskoirina ja jopa agilitykoirina huolimatta suuresta koosta.
Terveys

Rotuyhdistyksen jalostustoimikunta on kerännyt materiaalia yhteensä 534 tanskandogista vuosilta 1990–2006 muun muassa kasvattajien ja omistajien websivuilta, sekä kasvattajien ja omistajien antamien tietojen perusteella. Lisäksi doggien omistajille on vuonna 2004 tehty kysely ja sitä on verrattu näihin pidemmältä aikaväliltä, eli vuosilta 1990–2006, kerättyihin tietoihin.
Vuoden 2004 kyselyssä oli tietoa 338 doggista, näissä kuolinsyy oli mainittu 125 kertaa. Kolme yleisintä kuolinsyytä olivat tuolloin 1) sydänsairaudet 20 % 2) erilaiset syövät 20 % ja 3) mahalaukunkiertymä 7,2 %. Keskimääräiseksi eliniäksi tässä kyselyssä muodostui 6,7 vuotta.
Pidemmän aikavälin koosteessa 534 doggista kuolinsyy oli mainittu 229 kertaa. Kolme yleisintä kuolinsyytä olivat tässäkin koosteessa 1) sydänsairaudet 22,7 % 2) erilaiset syövät ja kasvaimet 20,9 % (syöpämuodoista yleisimpänä ryhmänä luusyövät, yhteensä 47,9 %) 3) mahalaukunkiertymä 20 %. Keskimääräinen elinikä tässä koosteessa oli 5,7 vuotta. Veteraani-ikään (kahdeksan vuotta), näistä koirista ehti 32,4 %. Lopetuksen tai kuoleman ikähaitari vaihteli neljästä kuukaudesta aina 13 vuoden ikään saakka.
Vertailtaessa näitä koosteita käy ilmi, että kuolinsyiden "kolmen kärki" on sama, mutta pitkän aikavälin ja otokseltaan suuremman koosteen kuolinsyiden prosenttiosuudet olivat nousseet, ja erityisen suuri ero oli mahalaukunkiertymän suhteen: 7,2 %:sta 20 %:iin.
Keskimääräisen eliniän perusteella tanskandoggia voidaan pitää lyhytikäisenä rotuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tanskandoggi Wikimedia Commonsissa
Suomen Kennelliitto: Tanskandogin rotumääritelmä (pdf)
Deutscher Doggen Club 1888 e.V. (DDC)
Kolme tanskandoggia, keltainen, brindle ja harlekiini, vuonna 1919 julkaistussa kirjassa.
Tanskandoggi vuodelta 1910.
Otto von Bismarck koiriensa Tyras II:n ja Rebeccan kanssa vuonna 1891.
Piirros saksalaisista doggeista Perlestä ja Faustista vuodelta 1889.
Tanskandoggi Nero vuodelta 1879.
Keltainen tanskandoggi romanialaisessa postimerkissä.
NRP António Enes (F471)

| NRP Ántonio Enes |
| --- | --- |
 NRP Ántonio Enes

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bazán
Kölinlasku:  huhtikuu 1968
Laskettu vesille:  16. elokuuta 1969
Palveluskäyttöön:  18. kesäkuuta 1971
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 252 t (standardi) 1 401 t (kuormattu)
Pituus:  84,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,3 m
Syväys:  3,3 m
Koneteho:  2 × OEW Pielstick -dieselmoottoria, 10 500 hv
Nopeus:  24,4 solmua
Miehistöä:  93
Aseistus
Aseistus:  2 × 76 mm/50 Mk33 -tykkiä 2 × Bofors 40 mm/70 M/1958 -ilmatorjuntatykkiä 1 × Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 2 × syvyyspommikiskoa
NRP António Enes (runkonumero F471) oli Portugalin laivaston vuonna 1969 vesillelaskettu João Coutinho -luokan korvetti.
Valmistus

Alus tilattiin Bazánilta Espanjasta, missä köli laskettiin huhtikuussa 1968. Alus laskettiin vesille 16. elokuuta 1969 ja otettiin palvelukseen 18. kesäkuuta 1971.
Palvelus

Alus on palveluksessa.
Aoujeft

| Aoujeft اوجفت |
| --- | --- |
 Aoujeftin keitaalla.
 Aoujeft
 Koordinaatit: 20°1′38″N, 13°3′3″W 
Valtio:  Mauritania
Alue:  Adrar
Departementti:  Aoujeft
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2013):  3 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aoujeft (myös Oujeft, arab. اوجفت‎‎) on kunta ja samannimisen departementin keskus Mauritanian Adrarin alueella. Kunnassa on 3 800 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Aoujeft on perustettu Atarista käsin 1700-luvun alussa. Sen vanha osa on lähes kokonaan hautautunut hiekkaan. Paikkakunnalla oli strateginen merkitys Ranskan siirtomaavalloituksen aikana. Lähistöllä on useita keitaita.
Aoujeftin departementin pinta-ala on 26 159 neliökilometriä. Siihen kuuluvat Aoujeftin lisäksi El Medahin, Maedenin ja N’Terguentin kunnat. Departementissa oli 13 000 asukasta vuonna 2013. Vuonna 2000 asukkaita oli huomattavasti enemmän, 20 200.
Apatismi

Apatismi on filosofinen ajattelutapa, joka korostaa välipitämättömyyttä ja tunnottomuutta elämässä esiintyville kivuille ja vaivoille. Apatismin juuret ovat stoalaisessa filosofiassa ja etiikassa, joka korostaa erityisesti järkeä. Stoalaisen filosofian mukaan hyve oli samaa kuin tieto: hyve johtaa vapautumiseen järjettömistä intohimoista ja edelleen voidaan saavuttaa mielenrauha - apatistinen tila.
Erotuksena depressiasta eli tunne-elämän lamaantumisesta ja masentuneisuuden tilasta, apatismia pidetään tavoiteltavana tilana suhtautua elämään. Apatismin harjoittaja vapautuu (vapauttaa) itsensä intohimoista ja haluista. Apatismiin liittyy passiivinen tai neutraali suhtautuminen eri elämän ilmiöihin. Mm. Baruch Spinozan ajattelussa on viitteitä apatismistä.lähde? Descartes ei pitänyt apatismin saavuttamista mahdollisena.
Aoulef

| Aoulef أولف |
| --- | --- |
 Aoulefin kaupunginportti.
 Aoulef
 Koordinaatit: 26°58′20″N, 1°4′52″E 
Valtio:  Algeria
Maakunta:  Adrar
Piirikunta:  Aoulef
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3 020 km²
Väkiluku (2021):  29 800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aoulef (arab. أولف‎) on kaupunki ja piirikunnan keskus Adrarin maakunnassa Algeriassa. Se sijaitsee Tidikeltin keidasalueella 260 kilometriä Adrarista kaakkoon. Aoulefin kunnassa oli arviolta 29 800 asukasta vuonna 2021.
Aoulefin kunnan pinta-ala on 3 020 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Tamektenin, idässä Titin, etelässä Akablin ja lännessä Regganen kuntiin.
Tademaïtin tasangon reunalla sijaitseva Aoulef koostui historiallisesti useasta linnoitetusta kylästä eli ksarista, joista vanhin on Chorfa. Nykyään sen osia ovat Aoulef-Chorfan lisäksi Tamekten lännessä ja Aloulef el-Arab etelässä. Aoulef oli aiemmin Tidikeltin suurin asutus, mutta nykyään sen on ohittanut liikenneyhteyksiltään parempi öljykaupunki In Salah.
Perinteisiä elinkeinoja ovat foggara-keinokastelujärjestelmään perustuva maanviljely sekä Maghrebin ja Sudanin välinen kaupankäynti. Puutarhaviljelmät tuottavat taateleita, sinimailasta, hirssiä, vihanneksia ja hedelmiä. 1970-luvulta lähtien kehitettiin varsinkin tomaattien ja vesimelonien tuotantoa vientiin. Karavaanikaupan lakattua Aoulefin taloutta on elvyttänyt Regganeen johtava maantie.
Apelles

Apelles (m.kreik. Ἀπελλῆς, Apellēs) voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Apelles Kolofonlainen (300-luku eaa.), taidemaalari; tunnetuin samannimisistä
Apelles Askalonlainen (1. vuosisata jaa.), tragediakirjailija
Apelles Khioslainen (200-luku eaa.), Platonin Akatemiaan kuulunut filosofi
Apelles Makedonialainen vanhempi (k. 218 eaa.), Filippos V:n neuvonantaja
Apelles Makedonialainen nuorempi (200/100-luku eaa.), Filippos V:n ystävä, ehkä edellämainitun poika
Apelles tai Apellias (1. vuosisata jaa.), yksi 70 apostolista, Smyrnan piispa
Apelles (toimi n. 188 jaa.), gnostikko, Markionin oppilas
Heikki Anttonen

Heikki Anttonen (13. elokuuta 1902 Hiitola – 31. elokuuta 1941 Joutseno) oli suomalainen jääpallomaalivahti 1920-luvulla. Ammatiltaan hän oli konttoristi. Hän haavoittui kuolettavasti elokuussa 1941 jatkosodan hyökkäysvaiheessa.
Heikki Anttonen edusti aluksi jääpallossa Viipurin NMKY:ta, mutta siirtyi vuonna 1924 Susien riveihin ja olikin sen jälkeen voittamassa viittä Suomen mestaruutta ja kahta SM-hopeaa silloisen suomalaisen jääpallon huippuseuran riveissä.
Jääpallon lisäksi Anttonen kilpaili Viipurin Urheilijoissa keskimatkojen juoksijana. Hän saavutti vuonna 1927 800 metrillä ajan 2.01,9. Työtehtävissä Anttonen työskenteli ensin konttoristina Viipurin poliisilaitoksen osoitetoimistossa, mutta siirtyi myöhemmin Enso-Gutzeitin palvelukseen Ensoon. Marraskuussa 1936 paikkakunnalla perustettiin uusi urheiluseura Ylä-Vuoksen Palloseura, jonka ensimmäisessä johtokunnassa hän oli mukana.
Heikki Anttonen oli mukana talvisodan alkuvaiheessa panssarintorjuntatykistössä, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Karjalankannakselle. Hän haavoittui maaliskussa 1940 juuri ennen talvisodan loppua. Jatkosodassa hän palveli JR 49:ssä, mutta haavoittui vakavasti Vuoksen ylityksessä Vuosalmella 21. elokuuta 1941 ja kuoli Joutsenon sotasairaalassa 10 päivää myöhemmin.
Saavutuksia

Jääpallo:
viisi SM-kultaa 1925, 1926, 1927, 1929 ja 1930
kaksi SM-hopeaa 1924 ja 1928
Idänverijuuri

| Idänverijuuri |
| --- | --- |
 Idänverijuuren kukinto.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Erittäin uhanalainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Tribus::  Agrimonieae
Alatribus::  Agrimoniinae
Suku::  Verijuuret Agrimonia
Laji::  pilosa
Kaksiosainen nimi
 Agrimonia pilosa  Ledeb. 
Muunnoksia
 haroidänverijuuri (var. coreana)  suppuidänverijuuri (var. pilosa) 
Katso myös
   Idänverijuuri Wikispeciesissä   Idänverijuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänverijuuri (Agrimonia pilosa) on kookas, Euraasiassa tavattava ruusukasvien heimoon kuuluva kasvi. Suomessa idänverijuuri on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi ja se on luonnonsuojeluasetuksessa erityisesti suojeltava laji.
Ulkonäkö ja koko

Idänverijuuri on monivuotinen ja kasvaa 40–100 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pitkäkarvainen. Päätöparisessa lehtilavassa on kolmesta neljään lehdykkäparia. Lehdykät ovat kärkiosiltaan isohampaisia, vastapuikeita, suippotyvisiä ja vain alapuolelta suonia pitkin karvaisia. Noin puolen senttimetrin levyiset kukat ovat kalpeankeltaisia ja muodostavat latvaan pitkän, hoikan tähkän. Idänverijuuri kukkii heinä-elokuussa. Kasvi leviää eläimiin ja ihmisiin tarttuvien koukkupiikkisten kukkapohjusten avulla. Syysväritykseltään kasvi on loistavan punainen.
Levinneisyys

Idänverijuuren levinneisyys on laaja, itäinen ja mantereinen. Sitä tavataan Baltian maista ja Itä-Euroopasta Kaakkois-Aasiaan ja Japaniin saakka. Pohjoismaissa lajia tavataan vain Suomessa. Suomen levinneisyysalue on suppea, sillä sitä tavataan vain Etelä-Hämeestä Hollolasta, Asikkalasta, Padasjoelta sekä Keski-Suomesta Kuhmoisista. Lähimmät Suomen ulkopuoliset esiintyvät löytyvät Karjalankannakselta ja Laatokan Karjalasta. Suomessa idänverijuuri on muiden verijuurien tapaan muinaistulokas.
Elinympäristö

Idänverijuuri on kulttuurin seuralaiskasvi, joka on hyötynyt erityisesti karjan laidunnuksesta. Laji viihtyy kuivilla ja tuoreilla niityillä, valoisissa metsänreunoissa ja polkujen varsilla. Idänverijuuren siemenet tarvitsevat itääkseen rikkoutunutta maanpintaa. Perinteisen karjanlaidunnuksen taantuminen ja kasvupaikkojen umpeenkasvu ovat harvinaistaneet lajia. Niinpä idänverijuuren kantoja hoidetaan raivaamalla kasvupaikkoja ja rikkomalla maanpintaa siementen itämisen turvaamiseksi.
Käyttö

Idänverijuurta on aikaisemmin käytetty lääkkeenä, sillä kasvilla on uskottu olleen verenvuotoa tyrehdyttävä vaikutus. Lajin suomenkielinen nimi saattaa juontua tästä käyttötarkoituksesta.
Uhat ja suojelu

Idänverijuuren esiintyminen on taantunut perinteisen karjanhoidon loputtua sen kasvupaikoilla. Vaikka idänverijuuri selviää hyvin korkeassakin ruohikossa, ei se pysty kilpailemaan korkeiden kasvien kanssa. Tienvarsiesiintymien riskeinä ovat muun muuassa tienlevennykset ja pientareiden kunnostukset.
Idänverijuuren kasvupaikkoja on saatu pelastettua raivaamalla ja niittämällä pensaikkoa. Tämän myötä useimmat kasvustot ovat säilyneet elinvoimaisina ja noin kolmannes niistä vaikuttaa elinvoimaisilta. Monet populaatiot eivät kuitenkaan ole elpyneet todennäköisesti huonon siemenellisen uudistumisen vuoksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Idänverijuuren levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Agrimonia pilosa - idänverijuuri
Idänverijuuren lehtiä.
Antiikin Thesprotia

Thesprotia ja muut antiikin Epeiroksen alueet kartalla.
Thesprotia (m.kreik. Θεσπρωτία, Thesprōtia) oli antiikin aikainen alue Epeiroksen maakunnassa luoteisessa Kreikassa. Se käsitti Epeiroksen läntisen keskiosan, ja siihen kuuluivat suunnilleen nykyisten Thesprotian ja Prévezan alueyksiköiden alueet.
Maantiede

Thesprotia sijaitsi Joonianmeren rannalla Korkyran (nyk. Korfu) saaren eteläosaa vastapäätä. Thesprotian pohjoispuolella sijaitsivat Khaonia ja atintanien heimon alue, itäpuolella Molossia ja Athamania ja kaakkoispuolella Ambrakia. Thesprotian ja Khaonian rajana toimi Thyamis (nyk. Kalamás) -joki.
Antiikin aikana Thesprotiaan luettiin yleensä myös sen eteläosan Kassopian alue eli nykyisen Prévezan alueyksikön alue, päin vastoin kuin nykyiseen Thesprotiaan. Näin määriteltynä Thesprotia rajautui etelässä Ambrakianlahteen. Antiikin Epeiroksessa Thesprotia muodosti läntisen keskiosan, kun taas nykyisen Kreikan pienemmästä Epeiroksen alueesta nykyinen Thesprotian alueyksikkö muodostaa luoteisimman osan Albanian rajalla.
Maantiede > Polikset

Thesprotian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Batiai
Bukhetion eli Bukheta
Efyra eli Kikhyros
Elateis
Elea
Eurymenai
Gitana
Kassope
Pandosia
Torone
Alun perin Thesprotian poliksiin kuului myös Dodona, joka myöhemmin oli osa Molossiaa.
Maantiede > Muut kaupungit

Thesprotian muiksi kaupungeiksi tai asutuksiksi mainitaan muun muassa:
Euroia
Issoria
Kheimerion
Nikopolis
Sybota
Historia

Thesprotiaa asutti thesprotien (Thesprōtes, Θεσπρώτες) heimo, joka oli yksi Epeiroksen kolmesta merkittävimmästä heimosta khaonien ja molossien ohella. Herodotos sijoitti thesprotien alueen Hellaaseen, kun taas Thukydides piti heimoa barbaarisena eli ei-kreikkalaisena. Thessalian valloittaneiden thessalialaisten katsottiin tulleen alun perin Thesprotiasta.
Thesprotialaisten sanotaan olleen Epeiroksen vahvin heimo varhaisina aikoina, ennen kuin johtoasema siirtyi peloponnesolaisodan aikaan 400-luvun eaa. lopulle tultaessa khaoneille ja myöhemmin molosseille. Heimolla oli alun perin oma kuningas, mutta Thukydideen mukaan kuninkuudesta oli hänen aikanaan luovuttu samoin kuin Molossiassa. Kreikkalaiset perustivat Thesprotiaan useita siirtokuntia. Aluetta asutettiin vielä noin 400-luvulla eaa., jolloin elisläiset perustivat Bukhetionin, Elean ja Pandosian. Roomalaisella kaudella Thesprotiassa sijaitsi Epeiroksen eli Epirus Vetuksen provinssin keskus Nikopolis. Augustus perusti sen vuonna 31 eaa. Aktionin taistelussa saamansa voiton kunniaksi, ja sinne siirrettiin väestö suuresta osasta lähialueen kaupunkeja.
Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut Thesprotian Kokytos-joen alueella alueen historiaa kartoittanutta monitieteellistä tutkimusta vuosina 2003–2010.
Kirjallisuutta

Forsén, Björn (ed.): Thesprotia Expedition I. Towards a Regional History.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XV)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2009.  ISBN 978-952-67211-0-1
Forsén, Björn & Tikkala, Esko (ed.): Thesprotia Expedition II. Environment and Settlement Patterns.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XVI)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2011.  ISBN 978-952-67211-2-5
Forsén, Björn & Galanidou, Nena & Tikkala, Esko (eds.): Thesprotia Expedition III. Landscapes of Nomadism and Sedentism.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute of Athens XXII)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2016.  ISBN 978-952-68500-0-9
Kassopen kaupungin raunioita.
Veikko Anttonen

| Veikko Anttonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. elokuuta 1948 (ikä 76) Nousiainen
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  uskontotiede
Tunnetut työt:  Ihmisen ja maan rajat (1996)
Veikko Kalevi Anttonen (s. 22. elokuuta 1948 Nousiainen) on suomalainen uskontotieteilijä. Hän on toiminut vuodesta 1998 lähtien uskontotieteen professorina Turun yliopistossa.
Anttonen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1970. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1977, filosofian kandidaatiksi 1980 ja lisensiaatiksi 1986 Helsingin yliopistosta. Anttonen väitteli tohtoriksi vuonna 1996.
Anttonen on julkaissut yli 140 tieteellistä artikkelia. Julkaisut ovat käsitelleet muun muassa uskontotieteen oppihistoriaa sekä pyhää tarkoittavien sanojen kieli- ja uskontohistoriaa, erityisesti kansanomaista asioiden pyhäksi luokittamista.
Vuonna 2011 Anttonen valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Teoksia

Uno Harva ja suomalainen uskontotiede.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1987.  ISBN 951-717-466-7
Ihmisen ja maan rajat: ’Pyhä’ kulttuurisena kategoriana.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Suomalaisen kirjallisuuden seuran toimituksia)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1996.  ISBN 951-717-919-7
Uskontotieteen maastot ja kartat.  (Tietolipas 232)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010.  ISBN 978-952-222-184-1
Sara Anzanello

Sara Anzanello
Sara Anzanello (30. heinäkuuta 1980 Ponte di Piave, Italia – 25. lokakuuta 2018 Torino, Italia) oli italialainen lentopalloilija, joka pelasi ensi kertaa Italian maajoukkueessa vuonna 1998 ollessaan 17-vuotias. Vuonna 2002 hän kuului maailmanmestaruuskilpailuissa kultaa voittaneeseen joukkueeseen. Vuonna 2007 Anzanello pelasi lentopallon maailmancupin kultaa voittaneessa joukkueessa. Anzanello on kuulunut mitaleja saaneisiin joukkueisiin myös FIVB:n World Grand Prixissä. Vuoden 2006 World Grand Prixissä hän oli vuoden "paras torjuja".
Anzanello edusti azerbaidžanilaista joukkuetta, kun hänellä todettiin vakava hepatiitti. Hänelle tehtiin sen takia vuonna 2013 maksansiirto. Anzanello kuntoutti itsensä sen jälkeen pelikuntoon ja pelasi kaudella 2015–2016 italialaisessa Serie B1 -joukkueessa. Hänellä todettiin kesällä 2018 leukemia, ja hän kuoli siihen lokakuussa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
Merkinnän syy: ei kerrota mitään seurajoukkueista
Kapinbulbuli

| Kapinbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Bulbulit Pycnonotus
Laji::  capensis
Kaksiosainen nimi
 Pycnonotus capensis  (Linnaeus, 1766) 

Katso myös
   Kapinbulbuli Wikispeciesissä   Kapinbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapinbulbuli (Pycnonotus capensis) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kapinbulbulia tavataan Etelä-Afrikassa. Sitä on kuvattu paikallisesti yleisestä runsaslukuiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Apollon Triopioksen pyhäkkö

| Apollon Triopioksen pyhäkkö> Τριόπιον |
| --- | --- |
Sijainti:  Datça, Muğla, Turkki
Koordinaatit:  36°46′06″N, 27°48′05″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Apollon Triopioksen pyhäkkö eli Triopion (m.kreik. Τριόπιον, lat. Triopium) oli antiikin aikainen Apollon Triopiokselle omistettu pyhäkkö Knidoksen kaupunkivaltion alueella Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella.
Triopion toimi doorilaisen heksapoliin (myöhemmän pentapoliin) kokoontumispaikkana. Se sijoitetaan noin 15 kilometriä itään nykyisestä Burgazista ja samalla antiikin Knidoksen kaupungin paikasta, paikalle, josta on löydetty arkaaisella kaudella 600-luvun eaa. lopulla tai 500-luvun eaa. alussa perustetun pyhäkön rauniot. Pyhäkkö on ollut rakennettu noin 100 × 80 metrin kokoiselle pengertasanteelle. Paikalta on löydetty pylväänosia, joiden arvellaan olevan peräisin suhteellisen suuresta temppelistä, sekä pienemmän hellenistisellä kaudella rakennetun temppelin rauniot.
Apollonin epiteetti Triopios perustuu Knidoksen niemen nimeen Triopion. Sen taas katsottiin olleen peräisin Knidoksen eponyymistä heeroksesta ja perustajasta Triopaksesta. Toisaalta nimi (”Kolme kasvoa”) voidaan selittää Knidoksen niemen muodon ja sijainnin perusteella.
Apollon Hypoakraioksen luola

| Apollon Hypoakraioksen luola |
| --- | --- |
 Apollon Hypoakraioksen luola (oikealla) ja Olympoksen Zeuksen luola.
Sijainti:  Akropolis, Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′20″N, 23°43′30″E
Rakennustyyppi:  luolapyhäkkö
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ateenan Akropolis 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Apollon Hypoakraioksen luola on luola ja antiikin aikainen Apollonille omistettu pyhäkkö Ateenan Akropolis-kukkulan luoteisrinteessä Kreikassa.
Pyhäkkö oli omistettu Apollon Hypoakraiokselle eli ”Korkeuksien alapuolella olevalle Apollonille”, mikä viittasi pyhäkön sijaintiin. Luolassa palvottiin Apollonia myös epiteeteillä Patroos (”Isän Apollon”) ja Pythios (”Pythonin surmaaja”). Jälkimmäisen mukaan pyhäkkö tunnettiin myös nimellä Pythion (m.kreik. Πύθιον). Luola oli kulttikäytössä viimeistään mykeneläisellä ajalla 1200-luvulla eaa. Ateenalaiset yhdistivät luolan myyttiseen alkuperäänsä Attikan alkuperäisinä asukkaina, sillä tarun mukaan Apollon makasi luolassa Erekhtheuksen tyttären Kreusan, minkä seurauksena syntyi joonialaisten kantaisä Ion.
Luola on noin 5 metriä leveä ja noin 3 metriä syvä, joskin se on ollut antiikin aikana todennäköisesti syvempi. Pyhäkössä oli kallioon kaiverrettuja syvennyksiä veistoksille. Paikka on tunnistettu sieltä tehtyjen votiiviesinelöytöjen avulla. Kerrotaan, että Delfoihin matkanneet (pythaistai) aloittivat matkansa luolalta.
Pyhäkölle johti kukkulan ympäri kiertänyt Peripatos-tie. Luolan itäpuolella sijaitsee kaksi muuta luolapyhäkköä, Olympoksen Zeuksen luola ja Panin luola, ja länsipuolella Klepsydran lähdekaivo.