stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sileä lihaskudos
Rakenne

Verrattuna monitumaisiin jättiläismäisiin poikkijuovaisiin lihassoluihin, sileät lihassolut muistuttavat paljon enemmän muiden kudosten soluja sekä kooltaan että rakenteeltaan. Sileä lihaskudos koostuu tavallisesti sukkulamaisista 0,02–0,5 mm pitkistä ja 3–10 µm:n paksuista poikkijuovattomista soluista, joissa on yksi tuma keskellä solua. Sileät lihassolut ovat uusiutumiskykyisiä. Sileissäkin lihassoluissa on aktiinia ja myosiinia, mutta ne eivät ole järjestyneet filamenteiksi ja sarkomeereiksi. Epäsäännöllisen järjestyksen ansiosta sileä lihas pystyy supistumaan tehokkaasti laajalla pituusalueella. Se on tärkeää, koska monien onttojen elinten tilavuus vaihtelee erittäin paljon. Niiden on supistuttava, vaikka ne olisivat äärimmilleen venyneitäkin. Kun sileä lihaskudos supistaa onttoa sisäelintä, voi sisäelimen paine palauttaa sileän lihaksen takaisin alkuperäiseen pituuteensa supistuksen jälkeen.
Toiminta

Sileät lihassolut, kuten poikkijuovaisetkin, supistuvat aktiini- ja myosiinisäikeiden liukuessa toistensa lomaan. Sileän lihaskudoksen toiminta ei ole tahdonalaista vaan tahdosta riippumatonta autonomisen hermoston säätelemää. Välittäjäaineina toimivat ainakin asetyylikoliini ja noradrenaliini. Suurin osa sileistä lihaksista supistuu spontaanisti myös ilman hermoimpulssia (esimerkiksi suolen seinämän lihassyyt). Myös hormoneilla on vaikutusta sileän lihaksen ärsytyskynnykseen ja supistumiseen. Sileän lihaksen supistus alkaa ja päättyy paljon hitaammin kuin poikkijuovaisen. Yksittäinen lihasnykäys saattaa kestää useita satoja millisekunteja. Sileät lihakset ovat väsymättömiä ja ne toimivat koko ajan vaihtelevalla teholla.
Tehtäviä

Sileät lihakset muun muassa kuljettavat ravintoaineita ruoansulatuskanavassa, tyhjentävät virtsarakon, osallistuvat keuhkojen ilmavirtaukseen, kohottavat ihokarvoja ja säätelevät verisuonten läpimittaa, silmän mustuaisen muotoa sekä katseen kohdistusta.
Vanjärvi (Turkki)

| Vanjärvi Van Gölü |
| --- | --- |

Valtiot:  Turkki 
Paikkakunta:  Vanin maakunta ja Bitlisin maakunta 
Koordinaatit:  38°38′00″N, 42°49′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  ei ole
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  1 646 m
Pituus:  120  km
Leveys:  80  km 
Rantaviiva:  430 km
Pinta-ala:  3 713 km²
Tilavuus:  607 km³
Keskisyvyys:  162 m
Suurin syvyys:  457 m
Valuma-alue:  12 500 km2 
 fiVanjärvi 
Vanjärvi (turk. Van Gölü, arm. Վանա լիճ, kurdiksi Gola Wanê‎) on Turkin suurin järvi. Se sijaitsee maan itäosassa lähellä Iranin rajaa  1 646 metrin korkeudessa. Järvi on noin 120 kilometrin pituinen ja sen pinta-ala on noin 3 713 neliökilometriä. Suurin syvyys on noin 457 metriä ja tilavuus 607 kuutiokilometriä. Vanjärvi on laskujoeton suolajärvi. Veden suolapitoisuus on noin 2,2 % ja pH 9,8. Se ei ole juomakelpoista, koska siinä on booraksia.
Vanjärvi syntyi, kun Nemrut Dağı -tulivuori purkautui ja laavavirta patosi seudun alangon läpi virtaavan joen. Vanjärven saarilla elää muun muassa riistalintuja, kahlaajia, isotrappeja, flamingoja, kapustahaikaroita, pelikaaneja, tuulihaukkoja sekä yöhaikaroita.
Järven itärannalla sijaitsee Vanin maakunnan pääkaupunki Van. Vanin ja Tatvanin välillä liikennöi matkustajalautta.
Näkymä Akdamarin saarelta, jolla sijaitsee Pyhän ristin armenialainen kirkko
Järvellä on huomattava merkitys armenialaiselle kulttuurille. Muinoin se oli Urartun valtakunnan keskusaluetta. Akdamarin saarella sijaitseva vuosina 915–921 rakennettu  Pyhän ristin armenialainen kirkko restauroitiin ja vihittiin taas käyttöön 2007. Järven lähettyviltä kerrotaan olevan kotoisin kissarotu turkkilainen van.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanjärvi (Turkki) Wikimedia Commonsissa
Varautumisenergia

Varautumisenergia on energia, joka tarvitaan varaamaan kapasitanssin  C kondensaattori varauksella  q. Tällöin varautumisenergian kaava on
E_{q}={\frac {q^{2}}{2C}}.
Varautumisenergia on erityisen olennainen käsite Coulombin saarto -ilmiössä. Tällöin varauksen  q asemesta käytetään elektronin varausta  e ja varautumisenergia on
E_{C}={\frac {e^{2}}{2C}}.
Esimerkiksi jos kondensaattorin kapasitanssi on 1 femtofaradi, sen varautumisenergia on  1{,}3\cdot 10^{-23}{\rm {J}}. Tämä vastaa noin yhden kelvinin verran lämpöenergiaa.
Vapaa koulu

Vapaa koulu tai avoin koulu on epäyhtenäinen kouluverkosto, joka pyrkii entistä paremmin huomioimaan yksilöiden väliset erot ja mahdollistamaan opiskelijoille valinnan ja liikkumisen vapauden koulussa. Vapaissa kouluissa kehitetään taitoja, tietoja ja tietämystä ilman hierarkista tai vakiintuneen koulujärjestelmän mallin mukaista koulua. Vapaan koulun avoin rakenne kannustaa itseluottamukseen, kriittiseen tietoisuuteen ja oman persoonan kehittymiseen.
Vapaiden koulujen juuret ovat 1800–1900-luvun vaihteen Espanjan modernissa koulussa. Sitä sivuava tapa järjestää opetus on demokraattinen koulu -suuntaus. Periaatteessa se karttaa virallisia koulujärjestelmiä ja viranomaisia. Sen ideana on omiin ponnistuksiin, yhteistyöhön ja itsenäiseen työskentelyyn perustuva toiminta, jolla pyritään luomaan oppimisedellytykset.
Vapaat koulut toimivat usein markkinatalouden ulkopuolella. Sana "vapaa" viittaa siinä sananvapauteen ja oppilaskeskeiseen opetukseen.
Aiheesta muualla

Halmeniemen vapaa kyläkoulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Tampereen Vapaaopisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Koulu unohti päivittää itsensä. Helsingin Sanomat, 26.11.2012. Arkistoitu 29.11.2012 (Archive.org).
Pienten pelaajanörttien heimoelämää. Helsingin Sanomat, 29.10.2012. Arkistoitu 31.10.2012 (Archive.org).
Vantaanjoen vesistö

| Vantaanjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 21) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Uusimaa, Päijät-Häme, Kanta-Häme
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Vantaanjoen vesistö (21)
Vesistöjako:  Vantaan alao. alue (21.01), Vantaan yläo. alue (21.02), Kytäjärven alue (21.03), Lepsämänjoen v-a (21.04), Luhtajoen valuma-alue (21.05), Keihäsjoen valuma-alue (21.06), Palojoen valuma-alue (21.07), Tuusulanjoen v-a (21.08), Keravanjoen valuma−alue (21.09)
Laskujoki:  Vantaanjoki
Laskupaikka:  Helsinki, Vanhankaupunginselkä, Suomenlahti 
Koordinaatit:  60°12′58″N, 24°58′52″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  1 685,92 km²  
Järvisyys:  2,25 % 
Alueen pituus:  65 km  
Alueen leveys:  45 km  
Pääuoma:  101 km
Keskiylivirtaama:  147,4 m³/s  
Keskivirtaama:  15,7 m³/s  
Keskialivirtaama:  2 m³/s  
 fiJoki laskee Vanhankaupunginselkään Helsingissä. 
Vantaanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 21) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Vantaanjoki laskee Suomenlahden Vanhankaupunginselkään. Vesistöalueen pinta-ala on 1685,92 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,25 %.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Vantaan alaosan alue (21.01)
Keravanjoen valuma-alue (21.09)
Tuusulanjoen valuma-alue (21.08)
Luhtajoen valuma-alue (21.05)
Lepsämänjoen valuma-alue (21.04)
Vantaan yläosan alue (21.02)
Palojoen valuma-alue (Hyvinkää) (21.07)
Kytäjärven alue (21.03)
Keihäsjoen valuma-alue (21.06)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Vantaanjoen vesistö, vesi.fi
Hr. Ms. Van Kinsbergen (1939)

| Hr>  Ms. Van Kinsbergen |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Rotterdamsche Droogdok Maatschappij, Rotterdam
Kölinlasku:  11. syyskuuta 1937
Laskettu vesille:  5. tammikuuta 1939
Palveluskäyttöön:  24. elokuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  29. toukokuuta 1959
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1974
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 760 t (standardi) 2 388 t (kuormattu)
Pituus:  100,2 m
Leveys:  11,6 m
Syväys:  3,4 m
Koneteho:  17 100 ihp
Nopeus:  25,5 solmua
Miehistöä:  183
Aseistus
Aseistus:  4 × 120 mm No.6 -tykkiä 4 × Bofors 40 mm 4 × 12,7 mm konekivääriä 2 × syvyyspommikiskoa
Hr. Ms. Van Kinsbergen (viirinumerot U93, K425, N3, F804 ja A8776) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston sluuppi.
Valmistus

Alus tilattiin 10. joulukuuta 1936 Rotterdamsche Drookdok Maatschappijilta  Rotterdamista, missä köli laskettiin 11. syyskuuta 1937 telakkanumerolla 201. Alus laskettiin vesille 5. tammikuuta 1939 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna 24. elokuuta. Alus nimettiin 1700-luvulla eläneen amiraalin Jan Hendrik van Kinsbergenin mukaan.
Päälliköt

Aluksen päällikköinä toisen maailmansodan aikana olivat:
kapitein-luitenant ter zee John Louis Karel Hoeke 29. elokuuta 1939 - 18. elokuuta 1941
kapitein-luitenant ter zee Cornelis Hellingman 18. elokuuta 1941 - 26. huhtikuuta 1943
kapitein-luitenant ter zee Johannes Jacobus Lukas Willinge 26. huhtikuuta - 19. elokuuta 1943
kapitein ter zee Jan August Gauw 19. elokuuta 1943 - 20. syyskuuta 1945
Varaz-Bakur II

Varaz-Bakur II (tai Aspacures III, georg. ვარაზ-ბაკურ II) oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli itäisen Georgian) kuningas Khosroiani-dynastiasta noin vuosina 380–394. Hän oli kuningas Mirdat III:n poika ja seuraaja, ja meni naimisiin sukulaisensa ja seuraajansa Trdatin tyttären kanssa. Georgialaiset kronikat pitävät häntä Tsilkanin kirkon rakentajana. Varaz-Bakurin hallinnon aikana Rooman valtakunta solmi sassanidien Persian kanssa Acilisenen rauhan, jossa se myönsi menettäneensä Iberian ja suuren osan Armeniaa.
Vapaa Suomi (Suomalaisen Työn Puolue)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Vapaa Suomi oli Helsingissä vuosina 1932–1933 ilmestynyt Niilo Rauvalan puoluehankkeiden äänenkannattaja.
Niilo Rauvalan perustama ja toimittama Vapaa Suomi ilmoittautui Oikeistö-Työväen ja Talonpoikain Puolueen ja sitä pian seuranneen Suomalaisen Työn Puolueen äänenkannattajaksi. Äärioikeistolainen järjestö kannatti Suur-Suomea ja piti kansallissosialistejakin ”salasosialisteina”. Vapaa Suomi ilmestyi kerran viikossa tai harvemmin, ja se lienee lakannut rahan puutteen takia. Lehden taustavoimiin kuuluivat loppuvaiheessa muun muassa pulaliikkeisiin osallistuneet V. F. Johanson ja Antti Juutilainen.
Aiheesta muualla

Vapaa Suomi digitoituna Kansalliskirjastossa
Vapaiden lakonialaisten liitto

| Vapaiden lakonialaisten liitto> Κοινόν τῶν Ἐλευθερολακώνων |
| --- | --- |
 Kartta liiton kaupungeista.
Perustettu:  n. 22/21 eaa.
Tyyppi:  koinon
Päämaja:  Gytheion
Jäsenet:  noin 18–24 lakonialaista kaupunkia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vapaiden lakonialaisten liitto (m.kreik. Κοινόν τῶν Ἐλευθερολακώνων, Koinon tōn Eleutherolakōnōn) oli lakonialaisten kaupunkien koinon eli liitto, jonka Rooman keisari Augustus muodosti vuonna 22 eaa. tai 21 eaa. Siihen kuului joukko Spartan vallasta vapautuneita kaupunkeja Lakoniassa Peloponnesoksen niemimaalla. Liiton pääkaupunki oli Gytheion.
Historia

Spartan kuningas Nabiksen valtakaudella 190-luvulla eaa. muodostettiin ”Lakedaimonialaisten liitto”. Keisari Augustus vapautti sen Spartan hallinnasta joko vuonna 22 tai 21 eaa. Tämän jälkeen liitto otti nimen ”Vapaiden lakonialaisten liitto”.
Enimmillään vapaiden lakonialaisten liitossa oli 24 jäsenkaupunkia, mutta määrä putosi 18 jäseneen, jotka olivat antiikin kreikkalaisen maantieteilijä Pausaniaan mukaan Akriai, Alagonia, Asopos, Boia (Boiai), Epidauros Limera, Gerenia, Geronthrai, Gytheion, Kainepolis eli Tainaros, Las, Leuktra, Marios, Oitylos, Prasiai (Brasiai), Pyrrhikhos, Teuthrone, Thalamai ja Zaraks. Sparta ei kuulunut liittoon. Kaikki liiton kaupungit eivät olleet aiemmin olleet itsenäisiä poliksia eli kaupunkivaltioita.
Vapaiden lakonialaisten liiton jäsenet harjoittivat muun muassa purppura- ja marmorikauppaa. Spartalainen Eurykles eli Gaius Julius Eurycles yritti noin vuosina 7–2 eaa. tuloksetta vahvistaa Spartan asemaa liiton jäsenkaupungeissa. Kaupungit olivat kuitenkin taloudellisesti kytköksissä Spartaan, koska sillä oli monopoli rahanlyönnissä Lakonian alueella.
Vapaa Sana (Vaasa)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Vapaa Sana (vuosina 1918–1919 Työläinen) oli Vaasassa vuosina 1906–1923 ilmestynyt sanomalehti.
Vaasan työväenyhdistys perusti Vapaan Sanan vuoden 1905 suurlakkoa seuranneella sosiaalidemokraattien nousukaudella. Sen julkaisijana toimi aluksi osuuskunta, joka vuonna 1913 siirsi omaisuutensa vaasalaiselle Oy Kirjapaino Ab:lle. Sisällissodan jälkeen lehti pääsi ilmestymään Työläinen-nimisenä jo vuoden 1918 lopussa. SDP:n vasemmistoa edustaneesta lehdestä tuli sittemmin Suomen sosialistisen työväenpuolueen äänenkannattaja. Viranomaiset lakkauttivat sen elokuussa 1923. Seuraavana vuonna lehden jatkajaksi perustettiin Työn Ääni.
Lehti ilmestyi aluksi kolmesti, vuosina 1920–1922 kuudesti ja heinäkuusta 1922 lähtien jälleen kolmesti viikossa. Vuosina 1921–1922 sen rinnalla ilmestyi myös kolmipäiväinen painos. Levikki oli suurimmillaan 7 000 kappaletta vuonna 1917.
Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Janne Hautala (1906–1907, vast. toim. 1913–1916), Antti Komonen (1907–1908), J. E. Pukander (vast. toim. 1908), J. O. Leivo (1908–1910), Ali Aaltonen (1910–1912), Seth Heikkilä (vast. toim. 1912–1913), Sameli Teerimäki (1916–1917), Väinö Takala (1917–1918), Vilho Jaakko Kulku (vast. toim. 1919), Isak Penttala (1919), Mauritz Rosenberg (1919–1921), Lauri Arvo (1921–1922), Väinö Lattunen (1922–1923), Antti Tuokkola (1923) ja Arvi Sänkiaho (1923).
Aiheesta muualla

Vapaa Sana (1906–1918) digitoituna kansalliskirjastossa
Työläinen (1918–1919) digitoituna kansalliskirjastossa
Vapaa Sana (1920–1923) digitoituna kansalliskirjastossa
Vapausrangaistus

Vapausrangaistus on yksilölle tavallisesti rikoksen vuoksi määrätty rangaistus, jonka pääasiallinen sisältö on vapauden menettäminen. Nimitystä käytettiin Suomessa aiemmin kuritushuone- ja vankeusrangaistuksen yhteisnimityksenä.
Rooman valtakunnan keisarien aikana laajasti käytettyä orjuuttamista voidaan pitää yhtenä vapausrangaistuksen muotona, mutta muitakin vapausrangaistuksia on historian saatossa käytetty. Nykyisen merkityksensä vapausrangaistus sai kuitenkin vasta 1500-luvulla, jonka jälkeen se levisi yleisempään käyttöön 1700- ja 1800-luvuilla. Vapausrangaistukset yleistyivät, kun kuoleman- ja ruumiinrangaistuksien käyttöä alettiin rajoittaa. Aiemmin pelkän vapauden menettämisen ei katsottu olevan riittävä rangaistus, vaan vapausrangaistuksen lisänä käytettiin usein ruumiinrangaistusta.
Eri maissa on ollut käytössä useita erilaisia vapausrangaistuksen muotoja. Suomessa vuoden 1734 laki toi mukanaan vapausrangaistuksina paitsi vankeuden myös työrangaistuksen. Vuoden 1889 rikoslaki tunsi vankeusrangaistuksen ohella kuritushuoneen. Kuritushuonerangaistuksen käyttö lopetettiin Suomessa 1975.
Kovennettu vapausrangaistus tarkoitti sitä, että rangaistuksen tehostamiseksi vangeille annettiin ravinnoksi ainoastaan vettä, leipää ja suolaa. Vankimäärien pienentämiseksi Suomessa otettiin 1930 käyttöön vapaaehtoinen vesileipärangaistus, jossa tuomitulla oli mahdollisuus lyhentää vankilassa oloaikaansa elämällä pelkällä vedellä ja leivällä. Yksi päivä tätä kovennettua rangaistusta vastasi viittä päivää tavallista vankeutta. Huonosti käyttäytyville vangeille saatettiin määrätä kurinpitorangaistuksena pimeään koppiin sulkeminen, ravinnon määrän vähentäminen tai kova makuualusta.
Ruotsissa vuoden 1864 rikoslaki tunsi kaksi vapausrangaistusta, pakkotyön ja vankeuden. Pakkotyö oli ankarampi rangaistusmuoto ja se saatettiin tuomita elinajaksi. Vain pakkotyöhön oli yhdistetty työvelvollisuus. Vuonna 1965 voimaan astuneen rikoskaaren mukaan ainoa Ruotsissa käytössä oleva vapausrangaistuksen muoto on vankeus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vapausrangaistus Wikimedia Commonsissa
Vapaus (Leningrad)

Vapauden ensimmäisen numeron etusivu 25.5.1918. Nelisivuinen lehti ilmestyi jokainen arkipäivä Heroldin kirjapainosta. Sen vastaava toimittaja oli J. Saastamoinen.
Vapauden toimitus työskenteli 1920-luvulla Kamennoostrovski prospektilla sijaitsevassa Benois’n talossa.
Vapaus (vuoteen 1927 saakka nimiössä Wapaus) oli Leningradissa vuosina 1918–1937 ilmestynyt suomenkielinen sanomalehti.
Lehden perustivat Suomen sisällissodan jälkeen Venäjälle paenneet punaiset. Myöhemmin se toimi SKP:n ja NKP(b):n suomalaisjärjestöjen äänenkannattajana ja suunnattiin lähinnä Leningradin alueen inkeriläisväestölle.
Eri aikoina lehti ilmestyi 2–5 kertaa viikossa. Vuonna 1937 sen levikki oli 4 500 kappaletta. Päätoimittajana työskenteli aluksi Edvard Valpas-Hänninen, 1920-luvulla Kustaa Mikko Evä sekä Juho Komu ja vuodesta 1930 lähtien Kalle Lepola.
Elokuussa 1937 Leningradskaja pravdassa julkaistussa kirjoituksessa Vapauden toimitus nimettiin ”porvarillisten nationalistien pesäksi”. Lehden toimittajia syytettiin yhteyksistä Suomeen, haluttomuudesta oppia venäjän kieltä sekä venäjästä käännettyjen materiaalien sabotoinnista. Monet Vapauden työntekijöistä pidätettiin ja tuomittiin ”vakoilijoina, trotskilaisina, porvarillisina nationalisteina ja kansanvihollisina”. Lokakuussa 1937 NKP(b):n Leningradin aluekomitea päätti lakkauttaa lehden. Sen viimeinen numero ilmestyi 6.10.1937.
Ainakin seitsemän lehden työntekijää teloitettiin Leningradissa marras–joulukuussa 1937 ja tammikuussa 1938.
Aiheesta muualla

Vapauden vuosikerrat 1918–1919 ja 1921–1922 digitoituna
Pennonen, Annina: ”Hihat heilumaan valistuksen vainiolla”: suomenkielinen poliittinen valistustyö Leningradissa ja Leningradin läänissä 1921–1927 (Suomen historian pro gradu -tutkielma)  2004. Tampere:  Tampereen yliopisto.
Vapaus (Mikkeli)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Vapaus oli Mikkelissä vuosina 1906–1963 ilmestynyt SDP:n sanomalehti. Myöhemmin Mikkelissä ilmestyi myös Viikko-Vapaus -niminen lehti.
Aloite sosiaalidemokraattisen maakuntalehden perustamisesta tehtiin suurlakon jälkitunnelmissa huhtikuussa 1906. Saman vuoden syksyllä perustettiin osuuskunta, joka ryhtyi julkaisemaan uutta lehteä vuoden 1907 alusta lähtien. Alkuvaiheen talousvaikeudet helpottivat 1910-luvulla, kunnes sisällissota katkaisi positiivisen kehityksen. Uudelleen Vapaus pääsi ilmestymään vasta heinäkuussa 1919.
1920- ja 1930-luvuilla Vapaus jäi maakuntalehtien kilpailussa yhä selvemmin alakynteen. Sitä julkaissut osuuskunta teki vararikon vuonna 1933. Lehden toimintaa onnistuttiin kuitenkin jatkamaan, ja vuoden 1935 alussa se siirrettiin uudelle osakeyhtiölle. 1950-luvulla lehti sortui taloudellisiin vaikeuksiin. Vuonna 1963 se yhdistettiin Viipurista Lappeenrantaan siirtyneeseen Kansan Työhön, joka alkoi ilmestyä nimellä Saimaan Sanomat.
Aluksi kolmesti ja vuodesta 1945 lähtien kuudesti viikossa ilmestyneen lehden levikki kohosi 1950-luvulla noin 9 000 kappaleeseen. Päätoimittajina työskentelivät Antero Ahde (1907–1908), Albin Valjakka (vastaava toimittaja, 1907–1908), Oskari Orasmaa (1908–1910), Kalle Hakala (1911–1921 ja 1940–1944), Viktor Paavilainen (1921–1940), K. F. Haapasalo (1944–1951), Eino Kantanen (1951–1955), Alpo Tiitinen (1955–1962) ja Aaro Airas (1962–1963).
Vapaus perustettiin uudelleen sosiaalidemokraattisena viikkolehtenä vuonna 1977. Vuoteen 2011 saakka ilmestyneen lehden nimenä oli myöhemmin Viikko-Vapaus.
Aiheesta muualla

Vapaus Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Vareloúdi

| --- | --- |
Muut nimet:  Velanidiá (Βελανιδιά)
Sijainti:  37°42′15″N, 27°01′00″E, Anatolikí Sámos Sámos, Pohjois-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Pohjoisen Egean saaret
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,012 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vareloúdi (kreik. Βαρελούδι) eli Velanidiá (Βελανιδιά) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Pohjoisen Egean saariin ja sijaitsee Sámoksen saaren kaakkoisrannikon edustalla Sámoksen ja Turkin rannikon välisessä salmessa. Saaren pinta-ala on 0,012 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Vareloúdi kuuluu Anatolikí Sámoksen kuntaan, Sámoksen alueyksikköön ja Pohjois-Egean saarten alueeseen.
Varakonsuli (arvonimi)

Varakonsulin nimi ja arvo (ruots. vicekonsul) on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 11. ryhmään.
Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 2 700 euroa tai 680 euroa.
Arvonimi myönnettiin itsenäisessä Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1935. Vuosien 1918–2013 aikana varakonsulin arvonimi on myönnetty 15 henkilölle.
Arvonimen saajat

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähde |
|  1.  | 7.6.1935  | Claes Munsterhjelm | konsuliviraston sihteeri |   |  |
|  2.  | 7.6.1935  | Kauko Supinen | konsuliviraston sihteeri |   |  |
|  3.  | 4.9.1936  | Kaarlo Mäkelä | kanslia-apulainen |   |  |
|  4.  | 2.10.1936  | Ernest Haltia | kanslia-apulainen |   |  |
|  5.  | 30.6.1939  | Aate Koivistoinen | pääkonsulinviraston siht. |   |  |
|  6.  | 10.11.1939  | Olavi Jokinen | Pireuksen pääkonsuliviraston sihteeri |   |  |
|  7.  | 3.2.1940  | Martin Dahlström | Suomen Bogotan kunniakonsulinviraston sihteeri  |   |  |
|  8.  | 11.10.1940  | Lasse Syrén | Suomen Berliinin lähetystön kanslia-apulainen |   |  |
|  9.  | 5.12.1947  | Niilo Haahtela |   |   |  |
|  10.  | 5.12.1947  | Tuure Mentula |   |   |  |
|  11.  | 31.10.1958  | Olof Malm | ekonomi | Frankfurt am Main  |  |
|  12.  | 3.4.1970  | Lauri Korolainen | toimitusjohtaja | Valkeala  |  |
|  13.  | 5.6.1981  | Vetseslaf Goltz  | vientipäällikkö | Espoo |  |
|  14.  | 14.6.1985  | Sakari Kulhia | fil. maisteri | Helsinki  |  |
|  15.  | 25.11.2005  | Pentti Vuorinen | toimittaja | Oulu |  |
Varalan liikuntamuseo

| Varalan liikuntamuseo |
| --- | --- |
 Liikuntamuseon rakennus syksyllä 2019.
Tyyppi:  urheilumuseo paikallismuseo 
Sijainti:  Varalan urheiluopisto Varalankatu 36 Tahmela, Tampere
Perustettu:  1971
Ylläpitäjä:  Varalan säätiö 
Koordinaatit:  61°29′38″N, 23°42′51″E
 fiVaralan liikuntamuseo 
    
Varalan liikuntamuseo on Tampereella Varalan urheiluopiston yhteydessä sijaitseva urheilualan museo. Sillä on tilat tehtailija Henrik Liljeroosin rakennuttamassa ja Karl Snellmanin suunnittelemassa huvilassa, joka on peräisin vuodelta 1892. Museo on tavallisesti auki vain tilauksesta.
Liikuntamuseo on yksityisen yhdistyksen perustama, ja se on toteutettu talkoovoimin. Avajaisia vietettiin 6. kesäkuuta 1971.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä, jotka kertovat naisvoimistelun historiasta. Joukossa on muun muassa liikuntavälineitä ja voimisteluasuja sekä valokuvia. Lydia Wideman-Lehtonen on lahjoittanut Varalalle hiihtopukunsa, joka hänellä oli yllään, kun hän voitti Oslon olympialaisten 10 kilometrin hiihdon vuonna 1952.
Varaus (yhtye)

Varaus oli suomalainen hardcore punk -yhtye, joka toimi vuosina 1981−1985. Varaus julkaisi  '1/2 LP' 12":n (nimen johtuen siitä, että musiikkia oli vain toisella puolella) 1983 ja 'Tuomittu elämään' 7" EP:n 1984. Yhtyeen kappaleita on julkaistu myös eri kokoelmalevyillä. Kokoonpanoksi vakiintui alkuaikojen muutaman miehistönvaihdoksen jälkeen Jone Vaarala (laulu), Timppa Vuorenmaa (kitara), Tero Muhonen (basso) ja Hande Pussinen (rummut). Vokalisti Jone oli soittanut aiemmin kitaraa Kaaoksessa. Vuonna 1985 Varaus hajosi ja sen jäsenet (Jonea lukuun ottamatta) muodostivat lyhytaikaiseksi jääneen Vendetta-yhtyeen joka levytti yhden maxi-EP:n, ollen yksi suomen ensimmaisistä speed / thrash metal -yhtyeistä .Varaukselta on julkaistu kaksi kokoelmalevyä hajoamisen jälkeen,Requiem cd(1997)ja 1/1 LP (2010).  Jone Vaarala menehtyi 2008.
Diskografia

½ LP (omakustanne) 1983
Tuomittu elämään (EP, omakustanne) 1984
Requiem (kokoelma, Kråklund records) 1997
1/1 lp(Feral Ward) (USA)2010
Tracks on compilations etc.
LP/CD	Hardcore '83 more	1983
LP	Finnish Spunk / Hard Beat	1984
LP	Propaganda Live (live) more	1984
LP	Yalta Hi-Life more	1984
LP	Brutal Thrashin' Hardcore (bootleg)	1989
LP	Hardcore Holocaust (bootleg)	1998
LP	Killed By Finnish Hardcore (bootleg)	2003
4 cd	Punk ja Yäk - Suomipunk 1977-1987	2009