stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arrows A18

| Arrows A18 |
| --- | --- |
 Damon Hill ja A18 Britannian GP:ssä.
Talli:  Danka Arrows Yamaha
Suunnittelija(t):  Frank Dernie, John Barnard
Kuljettajat:  1. Damon Hill 2. Pedro Diniz
Teknisiä tietoja
Renkaat:  Bridgestone
Polttoaine:  Petroscience
Moottori:  Yamaha 0X11A/C ja OX11A/D 72° V10
Voimansiirto:  Arrows/Xtrac 6-vaihteinen puoliautomaattinen
Kilpailuhistoria
Debyytti:  Australian Grand Prix 1997
Kilpailuja:  17
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
Palkintosijoja:  1
MM-pisteitä:  9
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Arrows A18 oli auto, jolla Arrows-talli kilpaili Formula 1 -sarjassa kaudella 1997. Sitä ajoivat tallin kuljettajat Pedro Diniz ja hallitseva maailmanmestari Damon Hill. Auto oli tallin ensimmäinen auto, jolla talli kilpaili Arrows-nimellä. Tallin nimi oli aikaisempina kausina ollut Footwork.
Kaudella 1997 Arrowsilla oli autossaan käytettävinään uudet Yamahan moottorit ja Bridgestonen renkaat.
Heti ensimmäisestä kilpailusta lähtien auto ei toiminut toivotulla tavalla, sillä Hillin auto hyytyi kauden ensimmäisen kilpailun, Australian Grand Prix'n, lämmittelykierroksella. Epäonnistuneen alkukauden jälkeen Hill onnistui ajamaan pisteille Britannian Grand Prix'ssa, mutta kauden kohokohta tuli Unkarin Grand Prix'ssa. Siihen hän lähti kolmannesta lähtöruudusta ja johti lähes koko kilpailun ajan. Kaasuongelmien takia Jacques Villeneuve ohitti hänet viimeisellä kierroksella. Toinen sija oli tallille kuitenkin suuri saavutus. Diniz onnistui myöhemmin keräämään pisteitä Luxemburgin Grand Prix'sta.
Talli sijoittui lopulta valmistajien sarjassa kahdeksanneksi yhdeksällä pisteellä.
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Arrows | Yamaha V10 | B |  | AUS | BRA | ARG | SMR | MON | ESP | CAN | FRA | GBR | GER | HUN | BEL | ITA | AUT | LUX | JPN | EUR | 9 | 8. |
| 1997 | Arrows | Yamaha V10 | B | Damon Hill | DNS | 17 | Kesk. | Kesk. | Kesk. | Kesk. | 9 | 12 | 6 | 8 | 2 | 13 | Kesk. | 7 | 8 | 12 | Kesk. | 9 | 8. |
| 1997 | Arrows | Yamaha V10 | B | Pedro Diniz | 10 | Kesk. | Kesk. | Kesk. | Kesk. | Kesk. | 8 | Kesk. | Kesk. | Kesk. | Kesk. | 7 | Kesk. | 13 | 5 | 13 | Kesk. | 9 | 8. |
Arkkienkelin katedraali

| Arkkienkelin katedraali Архангельский собор |
| --- | --- |

Sijainti:  Kreml, Moskova, Venäjä
Koordinaatit:  55°45′01″N, 37°37′04″E
Kirkkokunta:  Venäjän ortodoksinen kirkko
Rakentamisvuosi:  1505-1508
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Arkkienkelin katedraali (ven. Архангельский собор, Arhangelski sobor) on Moskovan Kremlissä oleva vuosina 1505–1508 rakennettu arkkienkeli Mikaelille pyhitetty kirkko.
Rakennushistoria

Nykyistä katedraalia edeltäävä kirkko rakennettiin vuonna 1250, ja sen tilalle rakennutti kivikirkon vuonna 1333 suuriruhtinas Iivana Kalita, josta tuli myöhemmin ensimmäinen kirkkoon haudattu venäläinen hallitsija.
Uuden katedraalin suunnittelija oli italialainen arkkitehti Aleviz Friazin (Aloisio Uusi, Lamberti Aloisio da Mantagnana), jonka oli kutsunut Moskovaan rakennuttaja, suuriruhtinas Iivana III. Hän rakennutti kirkon Moskovan suuriruhtinaiden ja myöhemmin tsaarien hautakammioksi. Hän kuoli itse samana syksynä kun kirkon rakentaminen aloitettiin toukokuussa 1505 ja hänet haudattiin keskeneräiseen katedraaliin.
Uusi rakennus sisälsi monia italialaisen renessanssin elementtejä, ja monet näistä yksityiskohdista, joita pidettiin "eksoottisina" Moskovan standardien mukaan katosivat myöhempien korjausten ja restaurointien aikana. Sisäseinille maalattiin freskot vasta 1560-luvulla. Fresko Serbian Lazarista maalattiin vuonna 1564. Katedraalin sisällä on maalauksia myös Pyhästä Savvasta, Stefan Nemanjasta (Pyhä Simeon) ja Bysantin keisari Mikael VIII Palaiologosista. Seinäfreskot ovat peräisin 1500- ja 1600-luvuilta. Ne ovat maalanneet Jakov Kazanista, Stepan Rjazanest, Josef Vladimirov sekä muut freskomaalarit kuten F. E. Zubov ja Fjodor Kozlov vuosina 1652–1666 ja 1679-1680.
Katedraali vaurioitui vuoden 1737 tulipalossa, ja sitä uhkasi Kremlin suuren palatsin edeltäjän rakentaminen, mikä johti maan vajoamiseen ja aiheutti seinien lievän kallistumisen. Vuonna 1742 kirkosta tuli virallisesti katedraali eli se oli hiippakunnan pääkirkko, jossa sijaitsi piispanistuin aina vuoteen 1883 asti. Uusien seinä- ja ikonimaalausten tekeminen alkoi vuonna 1772 Katariina II:n käskystä.
Katedraalin ryöstivät ranskalaiset joukot vuonna 1812 Napoleonin sodan aikana, jotka muuttivat alttarin keittiöksi ja varastoivat kirkossa suuria määriä viinitynnyreitä. Vuonna 1895 katedraali siirtyi ortodoksiselta kirkolta keisarillisen hovin alaisuuteen kuninkaallisena hautapaikkana. Vuonna 1913 kirkossa aloitettiin laajat kunnostustyöt.
Hautakirkko

Venäjän keisarillisen armeijan voittoja juhlittiin Arkkienkelin katedraalissa, koska arkkienkeli Mikael on ruhtinaitten suojeluspyhimys. Kaikki Venäjän tsaarit ja suuriruhtinaat aina Iivana Kalitasta ja Dimitri Donskoista Aleksei Mihailovitšiin haudattiin katedraaliin Pietari Suuren aikaan asti sekä monet keisarinnat ja ruhtinaallista verta olevat, lukuun ottamatta Boris Godunovia, joka haudattiin Pyhän Kolminaisuuden luostariin Sergijev Posadissa (ent. Zagorsk). Kun kuninkaallinen hautausmaa siirrettiin Pietari-Paavalin katedraaliin Pietariin, tänne haudattiin vain tsaari Pietari II, joka kuoli Moskovassa.
Katedraalin lattiatilan täyttävät hautasarkofagit. Muutaman kanonisoidun suuriruhtinaan haudan päällä on katos ja jatkuvasti palavia kynttilöitä sekä lampukoita. Katedraalissa on 54 hautaa, joista 46:ssa on koristeltu valkoinen hautakivi, jotka tehtiin vuosina 1636–1637 tsaari Mikael Romanovin käskystä ja lasitettuja pronssikehyksiä, jotka tehtiin vuonna 1913. Iivana IV:n nuorimman poian tsarevitš Demetrius eli Dmitri Ivanovitšin jäännökset siirrettiin Uglitšista vuonna 1606 ja hänet julistettiin myöhemmin pyhimykseksi. Vuonna 1812 Napoleonin sotajuokot ryöstivät hautauksen näyttävän kullasta, hopeasta, helmistä ja jalokivistä vuosina 1628-1630 valmistetun katoksellisen pyhäinjäännösarkun.
Hallitsijoiden ja heidän sukulaistensa haudat sijaitsevat pääasiassa pyhäkön eteläpuolella, etelä- ja länsiseinien vierellä. Häpeään joutuneet ruhtinaat haudattiin syrjään katedraalin pohjoisseinää pitkin. Vuosina 1928–1929 Rurikin dynastian ja Romanov-suvun naisten hautaukset siirrettiin katedraalin eteläisen lisärakennuksen kellarikammion kryptaan Kristuksen taivaaseenastumisen luostarin katedraalin purkutöiden alta.
Neuvostoaika ja vuoden 1990 jälkeen

Lokakuun vallankumouksen aikana vuonna 1917 katedraali vaurioitui taisteluissa. Myöhemmin bolševikkihallinto sulki sen. Suuri osa kirkon aarteista siirrettiin joko Kremlin asehuoneeseen tai myytiin ulkomaille. Vuoden 1955 jälkeen se avattiin yhdessä muiden Moskovan Kremlin säilyneiden kirkkojen kanssa yleisölle museona, jotka vuonna 1960 siirtyivät Neuvostoliiton kulttuuriministeriön alaisuuteen muodostaen yhdessä Kremlin museot yksikön.
Pää-ikonostaasia vahvistettiin ja entistetiiin 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa. Ensimmäinen, tsarevitš Demetriukselle eli Dmitri Ivanovitšille omistettu jumalanpalvelus pidettin 28. toukokuuta 1991.
Vuoden 1991-1992 jälkeen rakennus palautettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle ja satunnaisia ​​jumalanpalveluksia jatkettiin. Nykyään kirkossa toimitetaan huomattavien henkilöiden muistopalveluksia.
Aiheesta muualla

The Cathedral of the Archangel (Arkistoitu – Internet Archive) Moscow Info (englanniksi)
Moscow Kremlin Museums: Cathedral of The Arcangel (virallinen kotisivu, englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arkkienkelin katedraali Wikimedia Commonsissa
Moskovan Kreml
Uspenskin katedraali • Arkkienkelin katedraali • Neitsyt Marian Ilmestyskirkko • Kahdentoista apostolin kirkko • Lasaruksen ylösnousemuksen kirkko • Ihmeiden luostari • Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko •  Iivana Suuren kellotorni • Tsaarin kello • Tsaarin kanuuna • Kremlin suuri palatsi • Fasettipalatsi • Teremnoi-palatsi • Kremlin kongressipalatsi • Senaatin palatsi • Kremlin arsenaali • Kremlin asehuone • Aarrekammio • Katedraaliaukio • Iivanan aukio • Kremlin muuri • Kremlin tornit • Kremlin nekropoli • Kremlin tähdet
Vasili III:n, Iivana III:n ja Vasili II:n haudat
Arkkienkelin katedraali, taustalla Neitsyt Marian Ilmestyskirkko.
Tsarevitš Demetriuksen eli Dmitri Ivanovitšin pyhäinjäännösarkun kansi.
Katedraalin ikonostaasi.
Kerrynbeagle

| Kerrynbeagle |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Irlanti
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1500-luku/1700-luku 1794 (virallinen rekisteri)
Alkuperäinen käyttö:  jäljestyskoira
Nykyinen käyttö:  jäniksen, hirven ja ketun metsästys, perhekoira
Elinikä:  11–12 vuotta
Muita nimityksiä:  Kerry Beagle, An Pocadán Ciarraíoch, Pocadán, Gadhar, Kerry Hound, Kerrynjäniskoira
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu IKC: Hound
Ulkonäkö
Paino:  20–27 kg
Säkäkorkeus:  56–66 cm
Väritys:  black & tan, blue & tan, ruskea-valkoinen ja tricolor
Kerrynbeagle (engl. Kerry Beagle, iiriksi Pocadán Ciarraíoch) joka tunnetaan myös nimellä kerrynjäniskoira, on irlantilainen koirarotu, jonka Irish Kennel Club on virallisesti tunnustanut.
Ulkomuoto

Desmond Morriksen mukaan kerrynbeagle ei ole tyypiltään eikä varsinkaan kooltaan beagle, minkä vuoksi hän pitää nimitystä "kerrynajokoira" (Kerry Hound) rodulle sopivampana. Se on keskikokoinen, lyhytkarvainen, leveäpäinen ja pitkäkorvainen ajokoira. Sen rakenne on monia englantilaisia ajokoiria kevyempi. Yleisin väri on black & tan, mutta myös ruskea-valkoinen, sinitäplikäs ruskein merkein ja kolmivärinen (tricolor) hyväksytään. Säkäkorkeus on 56–66 cm (keskimäärin 61 cm) ja paino 20–27 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on nopea ja sisukas. Se tulee hyvin toimeen lasten ja muiden koirien kanssa. Sillä on voimakas metsästysvietti, mutta siitä saa myös hyvän seurakoiran. Sen liikunnantarve on runsas, ja se vaatii päivittäin tavallisten lenkkien lisäksi mahdollisuuden vapaana juoksemiseen.lähde?
Alkuperä

Kerryn kreivikunnasta kotoisin oleva kerrynbeagle on yksi vanhimmista irlantilaisista koiraroduista, ja sen uskotaan polveutuvan vanhasta rodusta nimeltä southern hound. Sen alkuperä juontanee juurensa kelttienvinttikoiraan Irlannin ensimmäisten kelttiasutusten aikoihin, ja keskiajalla myös manner-Euroopan ajokoirat vaikuttivat sen perimään. Vanhoissa irlantilaissa kirjoituksissa mainittu gadhar saattoi olla rodun suora esi-isä. Ryanin perhe Limerickin kreivikunnassa on kasvattanut rotua 1700-luvulta 1900-luvulle asti. Perheen esi-isä haki alkuperäisen jalostusmateriaalin Lounais-Ranskasta noin 1730-luvulla, joten tärkein kantarotu lienee ollut ariègenajokoira. Myös varhainen vihikoira tai sen edeltäjä lienee vaikuttanut kerrynbeaglen perimään.
Rodun viralliset sukutaulut johtavat vuoteen 1794 asti.lähde?
Vuonna 1847 puhjennut nälänhätä harvensi kantaa huomattavasti.
Alkuperä > Etymologia

Sanan beagle uskotaan tulleen irlantilaisesta termistä beag ("pieni"). Nykyisin beagle on irlanniksi pocadan, joka viittaa sen käyttöön metsästyskoirana.
Alkuperä > Käyttötarkoitus

Alun perin rotua, joka tunnettiin tuolloin nimellä gadhar, käytettiin vain saaliin jäljittämiseen ja liikkeelle ajamiseen kookkaampien irlanninsusikoirien hoitaessa sen jälkeen ajon ja kiinni saamisen. Se jalostettiin jäniksen ja hirven ajoon, mutta nykyisin sitä on käytetty myös ketun metsästykseen.
Alkuperä > Vaikutus nykyisiin rotuihin

Osa Yhdysvaltoihin muuttaneista irlantilaisista siirtolaisista vei uuteen maahan mukanaan kerrynbeagleja, jotka vaikuttivat siellä sekä amerikankettukoiran että mustaruskean pesukarhukoiran kehitykseen.
Aiheesta muualla

Rotumääritelmä
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Kerry Beagle
Kerrynbeagleja vuodelta 1915.
Käännös suomeksi
Arkkityyppi

Arkkityyppi (m.kreik. ἀρχέτυπον, "alkuperäinen malli") on perinteisesti tarkoittanut hahmon, asian tai käsitteen alkumuotoa ja mallia. Arkkityyppi on psykiatri C. G. Jungilta peräisin oleva nimitys ihmiskunnan kollektiivisen tiedostamattoman yleismaailmallisille kuville, jotka ilmenevät etenkin unissa, myyteissä ja uskonnoissa. Arkkityyppiset kuvat ja kokemukset vaikuttavat taiteessa ja kirjallisuudessa eräänlaisena syvärakenteena.
Jungin arkkityyppi

Psykiatri ja analyyttisen psykologian perustaja Carl Gustav Jung kehitti arkkityypin käsitettä, jolla hän tarkoitti piilotajunnan teemoja, jotka ilmenevät psyykessä luonnostaan. Jung näki arkkityypit yleismaailmallisina ajatuksina, joissa menneiden sukupolvien kokemusperintö esiintyy tiivistyneessä muodossa.lähde? Arkkityypin varsinainen olemus ei ole näkyvä, eikä rationaalisesti käsiteltävä. Arkkityyppi on apriorinen ja tiedostamaton tajunnansisältö, jolla on oma psyykkinen energiansa. Arkkityypit sijaitsevat kollektiivisessa piilotajunnassa, ja ne tulevat esiin unissa ja myyteissä ja vaikuttavat psyyken rakentumiseen. Jung käytti arkkityypeistä myös nimityksiä vaisto, demoni ja mana.
Jungin neljä kuuluisaa arkkityyppiä ovat:
Itse (Selbst)
Varjo (Schatten)
Anima (miehen piilotajunnan naiskuva)
Animus (naisen piilotajunnan mieskuva)
Arkkityyppi kirjallisuudentutkimuksessa

Kirjallisuuskriitikot Northrop Fryen johdolla omaksuivat ja popularisoivat sittemmin Jungin teorian kollektiivisesta tiedostamattomasta ja sovelsivat sitä kirjallisuudentutkimukseen. Kirjallisuudentutkimuksessa arkkityyppi on alkukantainen mielikuva, hahmo tai olosuhteiden malli, joka esiintyy toistuvasti kirjallisuudessa, ja sen vuoksi sitä voidaan pitää yleispätevänä käsitteenä tai tilanteena. Nämä alkukantaiset mielikuvien mallit ja tilanteet herättävät niin kirjoittajassa kuin lukijassakin hätkähdyttävän samankaltaisia tuntemuksia.
Jungin ohella myös J.G. Frazer ja hänen teoksensa The Golden Bough on vakiinnuttanut arkkityypin käsitteen kirjallisuustieteeseen. Frazerin teos vaikutti myös moderniin kirjallisuuteen, muun muassa T. S. Eliot on tunnustanut, että Frazerin ajatus vegaatiokultista on innoittanut Eliotin runoelmaa Autio maa.
Kirjallisuutta

Jung, Carl G. & Franz, M.-L. von ym.: Symbolit: Piilotajunnan kieli.  ((Man and His Symbols, 1964.) Suomentanut Mirja Rutanen)  Helsingissä:  Otava, 1991 (4. painos 2003).  ISBN 951-1-11427-1
Pettersson, Jari: Shamaaneja, sankareita ja arkkityyppejä: Myyteistä C. G. Jungiin ja poikkeaviin tajunnan tiloihin.  Helsinki:  Aquarian, 1996.  ISBN 951-8975-41-8
Aiheesta muualla

Vesa Lehtinen: Stereotyypit ja arkkityypit. Kosmoskynä 2/1996.
Lewis Addison Armistead

Lewis Addison Armistead
Lewis Addison Armistead (18. helmikuuta 1817 – 5. heinäkuuta 1863) oli etelävaltioiden prikaatikenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän haavoittui kuolettavasti Gettysburgin taistelun kolmantena päivänä Pickettin hyökkäyksessä.
Lapsuus ja nuoruus

Lewis A. Armistead, ystävien keskein "Lo" (Lothario, kyseessä oli ironinen vitsi, koska hän oli ujo ja leskimies eikä naistenmies) syntyi New Bernissä Pohjois-Carolinassa Walker Keith Armisteadin ja Elizabeth Armisteadin pojaksi. Walker Armistead ja hänen viisi veljeään palvelivat vuoden 1812 sodassa ja yksi heistä, majuri George Armistead, oli komentajana Fort McHenryssä brittien hyökkäyksen aikana mitkä inspiroivat sanoja "tähtilippu". Lewis meni Yhdysvaltain sotilasakatemiaan, mutta erotettiin kurittomuuden takia, koska oli rikkonut lautasen kadettitoverinsa Jubal Earlyn pään yläpuolella. Hänellä oli myös akateemisia vaikeuksia, kuten ranskankielessä, ja useiden historioitsijoiden mukaan akateeminen epäonnistuminen olikin syynä hänen lähtöönsä West Pointista.  Hänen vaikutusvaltainen isänsä onnistui saamaan pojalleen kakkosluutnantin palvelussopimiksen 6. USA:n jalkaväkeen 10. heinäkuuta 1839, samaan aikaan kun hänen toverinsa olivat tuskin valmistuneet. Hänet ylennettiin 1. luutnantiksi 30. maaliskuuta 1844. Meksikon-Yhdysvaltain sodassa hänet ylennettiin kapteeniksi Contrerasin ja Churubuscon taisteluihin, ja hän haavoittui Chapultepecissa, ja palveli majurina Molino del Reyn ja Chapultepecin taisteluissa. Hänet ylennettiin kapteeniksi maaliskuussa 1855.
Sotilasuran alku

Armistead palveli ystäviensä John F. Reynoldsin ja Winfield Scott Hancockin kanssa kersanttina Los Angelesissa Kaliforniassa ennen sisällissotaa. Todistajat sanoivat, että jäähyväisjuhlassa ennen Armisteadin lähtöä Konfederaation armeijaan hän sanoi Hancockille, että jos nostaisi kätensä tätä vastaan taistelussa, "Jumala saa iskeä minut kuoliaaksi."
Sisällissota

Kun USA:n sisällissota syttyi, Armistead matkasi itään ja sai nimityksen majuriksi, mutta ylennettiin nopeasti everstiksi 57. Virginian jalkaväkirykmenttiin. Hän palveli länsi-Tennesseessä, mutta palasi pian itään Robert E. Leen komentamaan Pohjois-Virginian armeijaan. Hän taisteli prikaatikenraalina Leen alaisena Seven Pinesissä, Seven daysin taistelussa (missä hänet valittiin johtamaan nuolenkärkenä veristä ja järjetöntä hyökkäystä Malvern Hilliin) ja toisessa Bull Runin taistelussa. Antietamin taistelun jälkeen hän oli kenraalimajuri George Pickettin joukoissa Fredericksburgissa. Hän oli James Longstreetin joukoissa lähellä Norfolkia, Virginiassa kesällä 1863, eikä ollut mukana Chancellorsvillessä.
Gettysburgin taistelu

Gettysburgin taisteluun Armisteadin prikaati saapui 2. heinäkuuta 1863, taas kerran Pickettin divisioonassa. Hän haavoittui kuolettavasti seuraavana päivänä johtaessaan prikaatiaan lähellä unionin joukkojen keskustaa Pickettin hyökkäyksessä. Hänen prikaatinsa, jota Armistead johti heiluttaen hattuaan miekkansa kärjessä, saavutti kivimuurin, mikä sijaitsi "kolmiossa", joka oli hyökkäyksen päämäärä. Prikaati pääsi pisimmälle hyökkäyksessä kuin kukaan toinen ja tapausta onkin joskus kutsuttu "Konfederaation korkeaksi nousuvedeksi". Pohjoisvaltioiden vastahyökkäys esti kuitenkin etenemisen hyvin nopeasti. Armisteadia ammuttiin kolme kertaa heti muurin ylityksen jälkeen. Unionin kapteeni Henry H. Bingham kertoi että hänen vanha ystävänsä kenraali Hancock oli komentanut pohjoisvaltioiden puolustuslinjaa, mutta hänkin oli haavoittunut. Tästä kohtauksesta on tehnyt kuolemattoman kirjailija Michael Shaara novellissaan "The Killer Angels", jossa Armistead on päähenkilö. Armistead kuoli unionin kenttäsairaalassa kaksi päivää myöhemmin.
Lewis Armistead on haudattu setänsä, everstiluutnantti George Armisteadin, Fort McHenryn komentajan viereen, Old Saint Paulsin hautausmaalle, Baltimoreen Marylandiin.
Käännös suomeksi
Aro

Aroa nykyisen Uzbekistanin alueella. Kuva 1900-luvun alusta.
Aro eli steppi on luonnonvaraisen heinä- ja ruohokasvillisuuden ja joskus myös pensaiden peittämä verrattain kuiva ja puuton kasvillisuusvyöhyke. Tunnettuja aroja ovat Venäjän sisäosien ja Keski-Aasian arot, Argentiinan pampa, Amerikan preeria ja Unkarin pusta. Unkarista Keski-Aasian kautta Kiinan Mantšuriaan saakka ulottuva alue muodostaa laajan yhtenäisen aroalueen, Euraasian aron.
Aroja tavataan usein lauhkealla ja subtrooppisella ilmastovyöhykkeellä, ja ne ovat tavallisesti tasankoja, joskus myös vuoristoissa, yleensä aluetta, jolla kuivuuden vuoksi vilja ei menesty. Keväisin arotkin kukkivat, kun sipuli- ja mukulakasvit puhkeavat kukkaan lyhyen kevään aikana kun lumet sulavat.
Arot ryhmitellään usein vallitsevan kasvillisuuden mukaan ruoho-, heinä- ja pensasaroihin. Varsin tavallinen ruoho- ja heinäarojen jako on ryhmittely kosteampiin pitkäruohoisiin ja kuivempiin lyhytruohoisiin aroihin, ja näiden välisiin sekaruohoaroihin. Pensasaro eli puoliaavikko on usein aavikoiden reunamaita. Aro voi esimerkiksi taitamattoman viljelyn ja kuivuuden yhteisvaikutuksesta aavikoitua nopeasti.
Maaperä ja eliöstö

Aron maannos on kosteilla aroilla viljavaa mustamultaa (tšernoseemi) ja kuivemmilla lyhytruohoisemmilla aroilla kastanjanruskeaa aromaannosta. On myös kolmannen tyyppistä kostean aron maannosta, jota on lähellä metsänrajaa. Niittyaro on kostein arolaji. Pitkäheinäinen aro on kosteampaa kuin lyhytheinäinen. Pensasaro on kuivan aron ja aavikon välimuoto, puoliaavikko, jollainen on myös suola-aro.
Aroilla kasvaa monivuotisia heiniä ja maahan ravintoa varastoivia kasveja, sipuleita ja juurakoita. Rehevilläkin niittyaroilla juurissa on 80-85 % biomassasta ja puoliaavikoita lähestyvillä kuivilla aroilla yli 90 %. Suuri osa kasvien biomassasta vaihtuu joka vuosi. Keski-Argentiinan pampalla kasvaa nykyään monia eurooppalaisia heiniä ja ruohoja, mutta tämäkin alue on laajalti viljelty. On myös kylmää, kuivaa aromaista kasvillisuutta, joka on lähinnä tundraa tai vuoristokasvillisuutta.
Aron primaarinettotuotanto on vuodessa noin 400 g/m2 vuodessa, mutta määrä vaihtelee huomattavasti alueittain muun muassa veden imeytymisen mukaan. Tämä mahdollistaa suurten kasvinsyöjäeläinten, kuten biisonien, elämisen arolla. Arolle on tyypillistä suuri maanalaisen biomassan osuus, biomassa on muun muassa juurakoissa, sipuleissa ja mukuloissa.
Suuret arot

Euraasian aro ulottuu Unkarista Etelä-Venäjän ja Siperian kautta Tyynellemerelle. Tällä arolla on monin paikoin hienojakoista lössiä. Ukrainassa on mustan mullan eli tsernotsemin alue.
Muita suuria aroalueita ovat Pohjois-Amerikan preeriat ja Etelä-Amerikan pampat. Preeria jakautuu kosteampaan läntiseen ja kuivempaan itäiseen aroon. Pampan itäosa on yksi Argentiinan vehreimpiä alueita.
Etelä-Afrikassa on veldi ja Australiassa ja Uudessa-Seelannissa downs. Vuoristojen ruohoisia aroalueita ovat Andien Puna (punja) ja Keski-Aasian vuoristojen Pamir. Trooppisten alueiden savannit muistuttavat joskus aroja.
Ilmasto

Aroilmasto on  mannerilmasto: kesät ovat suhteellisen kuivat ja kuumat, talvet taas tuulisia ja kylmiä. Aroilmaston tyyppi on Köppenin ilmastoluokituksessa BS.
Aroilmasto on kuiva ilmasto, joka erotetaan metsästä ja aavikosta kuivuusrajojen perusteella. Kuivuusraja riippuu haihtumisesta, joka riippuu lämpötilasta. Jos subtrooppisen aavikon sademäärä on noin 250 millimetriä, aron sademäärä on 250-500 millimetriä.
Aron ja aavikon raja saadaan kaavasta R = 160 + 9*T, jossa R on aron ja aavikon sademääräraja (mm) ja T vuoden keskilämpötila (°C). Monia muita kuivuusrajojen laskukaavoja on kehitelty, joissa sademääräkynnys riippuu siitä, kuinka paljon sadetta tulee nimenomaan lämpiminä kuukausina eli lämpimänä vuosipuoliskona (huhti-syyskuu pohjoisella, loka-maaliskuu eteläisellä pallonpuoliskolla).
Kirjallisuutta

Björklund, Tom & Vuokko, Seppo: Mammutin aika - useimmat jääkauden lajit elävät yhä.  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4113-4
Euroopan luonto, Milos Andera, H. F. Ullmann 1998, ISBN 978-3-8331-4735-7
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kasvillisuusvyöhykkeet
aavikko
aro
havumetsä
kylmyysaavikko
lauhkean vyöhykkeen sademetsä
lehtimetsä
monsuunimetsä
nahkealehtinen kasvillisuus
sademetsä
savanni
tundra
vuoristokasvillisuus
Maailman aroja. Keltaisella lauhkean vyöhykkeen arot, oranssilla subtrooppisen vyöhykkeen arot.
Kazakstanin aroa varhain keväällä.
Asemavaltuutus

Asemavaltuutus on sellainen valtuutus, joka perustuu henkilön työsuhteeseen tai muuhun sopimussuhteeseen toisen kanssa. Tällöin henkilöllä on asema, johon lain tai yleisen tavan mukaan liittyy kelpoisuus toimia toisen henkilön tai oikeushenkilön puolesta. Asemavaltuutuksen saaneen henkilön valtuutus ei siis perustu kirjalliseen tai suulliseen ilmoitukseen valtuutuksen olemassaolosta, vaan valtuutetun ulkoiseen asemaan. Valtuutetun oman työnantajansa tai muun toimeksiantajan puolesta tekemä oikeustoimi sitoo tätä, ellei voida osoittaa valtuutetun ylittäneen kelpoisuuttaan. Asemavaltuutus on esimerkiksi kaupan työntekijällä siinä laajuudessa kuin hänen työnkuvansa edellyttää. Asemavaltuutus on prokuran ja valtakirjan ohella yleinen ja tärkeä valtuutuksen laji. Muita lajeja ovat esimerkiksi julkinen valtuutus ja kirjallinen valtuutus.