stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alberto Fassini

Alberto Fassini vuonna 1935.
Alberto Fassini (8. huhtikuuta 1875 Moncalvo, Astin maakunta – 8. lokakuuta 1942 Rooma) oli italialainen liikemies, poliitikko ja elokuvatuottaja.
Fassini syntyi piemontelaiseen pienaateliin kuuluneen sisäasiainministeriön virkailijan perheeseen. Hän opiskeli meriakatemiassa ja palveli laivastossa. Fassini jätti aktiivipalveluksen luutnanttina vuonna 1900 ja työskenteli sen jälkeen pankkialalla. Vuodesta 1912 lähtien hän toimi laajan keinokuituteollisuuden omistajana ja johtajana. Fassini johti myös elokuvayhtiö Cinesiä ja vuonna 1919 perustettua Unione Cinematografica Italiana -konsortiota.
Fassini osallistui Libyan valloitukseen ja komensi aluksia ensimmäisessä maailmansodassa. Hänen taloudellisia etujaan edisti aktiivinen yhteistyö Italian fasistien kanssa. Fassini liittyi Kansalliseen fasistipuolueeseen vuonna 1921 ja toimi vuodesta 1927 lähtien tekstiiliteollisuuden liiton ja Italian matkailuyhtiön johtajana. 1930-luvulla Fassini oli myös fasistien lainsäädäntöelimen kansanedustaja ja korporaatioiden keskuskomitean jäsen. Hän sai paronin arvon vuonna 1924.
Fasana-luokka

| Fasana-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  847-908 t (kuiva) 1 035,6 - 1 070 t (kuormattu)
Pituus:  83,5 m
Leveys:  7,8 m
Syväys:  2,8 m
Koneteho:  20 600 hv
Nopeus:  32,5 solmua
Miehistöä:  119
Aseistus
Meritorjunta:  2 x Skoda 10 cm K10 -tykkiä 4 x 66 mm tykkiä 2 x 6,5 mm konekivääriä 4 x 450 mm torpedoputkea 16 x miinaa
Ilmatorjunta:  2 x 66 mm ilmatorjuntatykkiä
Fasana-luokka oli Italian laivaston seitsemän aluksen muodostama hävittäjäluokka. Alukset olivat sotakorvauksena 1920 vastaanotettuja Itävalta-Unkarin laivaston Tátra- ja Ersatz Tátra -luokkien aluksia. Heikko kuntoisia Fasanaa ja Zensonia ei varsinaisesti otettu palvelukseen eikä niitä siten kunnostettu.
Italiassa alusten alkuperäiset 533 millimetrin torpedoputket vaihdettiin Regia Marinan käyttämiin 450 millimetrin torpedoputkiin. Lisäksi aluksille asennettiin kaksi 6,5 millimetrin konekivääriä. Alukset luokiteltiin torpedoveneiksi 1. lokakuuta 1929.
Falangi

Kreikkalainen falangi.
Makedonialainen falangi.
Falangi (m.kreik. φάλαγξ, falanks , taistelujärjestys, sananmukaisesti puupölkky) on keihäsmiesten muodostelma, jota muun muassa kreikkalaiset, makedonialaiset ja jotkut Lähi-idän kansat käyttivät sotatantereella.  Kuuluisin falangitaistelu lienee Marathonin tasangon taistelu (490 eaa.), jossa Ateenan vapaiden miesten falangit ottivat voiton Persian kuningas Dareioksen valtavasti ylivoimaisista joukoista. Makedonian helleenien kuningas Aleksanteri Suuri hioi falangitaktiikan huippuunsa idän valloitusretkensä aikana. Tämä muodostelma koki uudelleensyntymisen renessanssiaikana, jolloin sen tekivät kuuluisaksi ennen kaikkea sveitsiläiset keihäsmiehet ja saksalaiset landsknecht -joukot. Ajan myötä falangin teho kuitenkin hävisi ruutiaseiden ja niiden vaatiman uuden linjataktiikan myötä.
Perusteet ja käyttö

Falangissa pitkin keihäin varustautuneet sotilaat ryhmittyivät leveään ja syvään suorakulmioon siten, että ensimmäinen rivi osoitti keihäänsä suoraan eteenpäin, seuraava rivi ylempänä suoraan eteenpäin, kolmas rivi ensimmäisten rivien ohi hieman yläkulmassa, seuraava jyrkemmässä yläkulmassa ja niin edelleen. Falangin teho perustui tähän keihäiden monikerroksiseen asetteluun, joka teki sen läpäisemisen ja hajottamisen edestäpäin erittäin vaikeaksi. Falangi oli erityisen tehokas ratsuväen suoraa rynnäkköä vastaan sillä hevoset eivät useimmiten suostuneet juoksemaan päin siilimäisesti sojottavaa keihäsmetsää. Muodostelman heikkous oli sen vaatima tiukka koulutus, sen taktinen joustamattomuus ja haavoittuvuus sivustahyökkäyksille. Falangi oli parhaimmillaan liikkuessaan eteenpäin sillä se oli hyvin vaikea pysäyttää edestä päin. Heikoimmillaan falangi oli käännöksissä, joita oli hidasta tai jopa mahdotonta toteuttaa. Ideaalinen maasto falangille oli tasaista tai heikosti viettävää ja puutonta.
Varustus

Falangiitin eli falangin jäsenen varusteisiin kuului antiikin aikana 2–3-metrinen piikki, pyöreä kilpi sekä joskus jalkasuojat ja kypärä. Kilpi tarjosi suojaa sekä käyttäjälle itselleen että tämän vasemmalla puolella olevalle. Tästä syystä taistelukosketuksen saanut falangi ajautui vähitellen oikealle, miesten hakiessa suojaa oikealla puolellaan olevan toverinsa kilvestä. Falangin oikea etukulma olikin sen vaarallisin paikka ja varattu kaikkein kokeneimmalle soturille.
Makedonian kuningas Filippos II uudisti falangin. Keihäs piteni 5–6 metrin pituiseksi piikiksi (sarisa) ja pronssisen rintapanssarin sijaan yleistyi kevyempi pellavainen haarniska (linothoraks). Falangin standardisyvyydeksi (ruodun pituudeksi) otettiin 16 riviä. Tällä järjestelyllä falangissa pääsivät kuusi ensimmäistä riviä taisteluun. Makedonialainen falangi osoitti ylivoimaisuutensa Khaironeian taistelussa, jossa kuningas Filippos itse komensi falangia, ja hänen poikansa Aleksanteri ratsuväkeä (hippeis). Taistelu käytiin Ateenan ja Theban johtamaa liittoa vastaan. Falangin sitoessa vihollisen päävoiman taisteluun, ratsuväen rynnäkkö ratkaisi taistelun.
Makedonian kuninkaana Aleksanteri III (Suuri) hioi falangitaktiikan lopulta huippuunsa. Hänen johtamanaan Makedonian armeija löi ylivoimaiset persialaisjoukot kolmessa taistelussa (Granikos, Issos ja Gaugamela) ja Aleksanterin armeija valloitti lopulta koko Persian. Falangi osoittautui voittamattomaksi myös Afganistanissa, Pakistanissa ja Intiassa. Myöhemmin hellenistisellä ajalla Aleksanterin kuoleman jälkeen hänen seuraajansa, diadokit, käyttivät falangia pääasiallisena aselajina itse taistelun ratkaisemiseen.
Falangi jäi lopulta käytöstä 100-luvulla eaa. roomalaisen legioonan osoittauduttua taktisesti ylivoimaiseksi ja joustavammaksi muun muassa Pydnan taistelussa vuonna 168 eaa., jossa roomalaiset kukistivat Makedonian viimeisen kuninkaan Perseuksen.
Uusi kukoistus

Uuden nousun falangi koki 1300-luvulla, jolloin pitkin keihäin (piikein) varustautuneet flaamit löivät Ranskan ritariarmeijan Koortrijkin (Courtrain) taistelussa 1302. Samoin Robert Brucen johtamat skotit tuottivat Englannin kuninkaalle Edvard II:lle raskaan tappion Bannockburnin taistelussa 1314. Falangi osoittautui tehokkaaksi ratsuväen pysäyttäjäksi, mutta sen heikkoutena olivat sivustat, joihin ratsuväen oli helppoa iskeä, tätä korjattiin sijoittamalle ratsuväkeä sivustoihin.  Toinen heikkous oli taktinen joustamattomuus. Englantilaisten vastataktiikaksi tulikin ensin ampua skottien falangit jousimiehillä hajalle, jonka jälkeen ritarit iskivät syntyneisiin aukkoihin. Lisäksi osalle jalkaväestä annettiin pitkävartinen hilparikirves, jolla piti katkoa vastapuolen piikit. Nämä olivat yleensä kaikkein suurikokoisimpia ja rohkeimpia sotilaita. Renessanssiaikana kilvet hylättiin tai korvattiin rintapanssarilla.
Sveitsissä piikkifalangi syntyi vastavetona Arbedossa 1422 kärsitylle tappiolle. Sveitsiläisten falangia kutsuttiin gewalthaufeniksi. Hilparimiehet olivat kyvyttömiä pysäyttämään rynnäköivää ritariarmeijaa, mutta gewalthaufen kykeni siihen. Sveitsiläiset tuottivat lopulta Burgundin herttualle Kaarle Rohkealle kolme karvasta tappiota vuosina 1471–1477 (Morat, Grandson ja Nancy), jonka jälkeen sveitsiläisiä pidettiin Euroopan parhaana jalkaväkenä. Englantia ja Skandinaviaa lukuun ottamatta, joissa jalkaväen pääaseina säilyivät hilpari ja jousi, kaikki Länsi-Euroopan valtiot järjestivät jalkaväkensä gewalthaufenin käyttämän taktiikan mukaisesti. Esimerkiksi keisari Maximilian perusti landsknecht-joukkonsa sveitsiläisten mallin mukaan.
Gewalthaufen kehittyi edelleen renessanssiaikana. Piikkimiehet operoivat neliömäisinä ryhmittyminä, joiden sivuja suojasivat musketeilla tai hakapyssyillä varustetut miehet. Tätä muodostelmaa kutsuttiin nimellä espanjalainen neliö eli tercio. Ruutiaseiden tehon kasvaessa piikki alkoi väistyä jalkaväen pääaseena. Lopullisesti piikin syrjäytti pistin. Sen yleistyttyä tuliasein varustautuneet joukot saattoivat suojata itseään tehokkaasti ratsuväen ja kevyempien joukkojen rynnäköiltä, mutta samalla säilyttää normaalin tulivoimansa.
Cesare Fantoni

Cesare Fantoni vuonna 1954.
Cesare Fantoni (1. helmikuuta 1902 Bologna – 15. tammikuuta 1963 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Teollisuusmiehen perheeseen syntynyt Fantoni valmistui kirjanpitäjäksi, mutta antautui sitten teatterinäyttelijän uralle. Hän oli suosittu sivuosien esittäjä ja esiintyi toisen maailmansodan jälkeen muun muassa Luchino Viscontin ohjaamissa näytelmissä. Elokuvissa Fantoni tunnettiin luotettavana luonnenäyttelijänä. Hän työskenteli myös radiokuunnelmissa ja jälkiäänittäjänä. Fantonin ja näyttelijä Afra Arrigonin poika Sergio Fantoni on myös näyttelijä.
Elokuvia

La peccatrice, 1940
I pirati della Malesia, 1941
L’avventuriera del piano di sopra, 1941
Herkules ja Lyydian kuningatar, 1959
Goliat ja barbaarit, 1959
Kartago liekeissä, 1960
Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960
Il trionfo di Maciste, 1961
Giulio Cesare, il conquistatore delle Gallie, 1962
Aiheesta muualla

Cesare Fantoni Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia
Fatalismi

Fatalismi eli kohtalousko on usko, että ihmisen tahto ja toiminta sekä tapahtumat ovat sidottuja ennalta määrättyyn kohtaloon tai jonkin jumalallisen voiman vaikutukseen.
Filosofi Robert C. Solomon ja Encyclopædia Britannica määrittelevät fatalismin aatteena, jonka mukaan sen, mikä tapahtuu tai tapahtui, täytyikin tapahtua. Solomonin mukaan fatalismissa ei ole kyse loogisesta välttämättömyydestä eikä kausaalisesta välttämättömyydestä, josta alettiin puhua vasta modernin tieteen syntyessä. Kyse ei liioin ole determinismistä eikä  teologisesta välttämättömyydestä Jumalan tahtona. Esimerkiksi buddhalaisessa karman laissa ei ole jumalallista tahtojaa. Fatalismissa oleellista on lopputulos, joka ajatellaan välttämättömäksi ottamatta kantaa siihen, mistä välttämättömyys johtuu tai kuka tuloksen aiheuttaa.
William Fargo

William G. Fargo
William George Fargo (1818–1881) oli yhdysvaltalainen liikemies, Henry Wellsin rinnalla toinen Wells Fargo -kuljetusyhtiön perustajista ja samalla American Express -yhtiön ylimmän johdon edustaja vuosina 1850–1881. Monien liikeyritysten johtotehtävien lisäksi Fargo toimi myös New Yorkin osavaltion Buffalon kaupungin pormestarina vuosina 1862–1866.
Lännenelokuvistakin tutut Wells Fargon hevosvetoiset postivaunut kuljettivat postin lisäksi rahaa, jalometalleja, tavaralähetyksiä ja matkustajia, ja olivat 1800-luvulla jatkuvasti laajenevan valtion nopein liikenneyhteys. Nykyisin luottokorttiyhtiönä tunnettu ”Amex” syntyi alun perin Fargon ja Wellsin ja muiden yrittäjien kuljetusliikkeiden fuusiosta. Myös Wells Fargo -yritys toimii nykyisin kuljetusalan sijasta finanssialalla.
Elämä ja ura

New Yorkin osavaltion Pompeyssä varttunut William Fargo jätti koulun 13-vuotiaana ja ryhtyi postinkantajaksi. Parinkymmenen vuoden iässä hän pääsi töihin elintarvikealalle Syracusessa, erikoistui kuljetusten hoitoon ja vuonna 1841 hänestä tuli rautatieyhtiölle työskentelevä pikalähetti Albanyn ja Buffalon kaupunkien välille. Vuoden kuluttua hän siirtyi yritykseen nimeltä Livingston, Wells & Co. ja tapasi näin tulevan yhtiökumppaninsa Henry Wellsin.
Keväällä 1845 Fargo, Wells ja kolmas mies Daniel Dunning perustivat yrityksen nimeltä Wells & Co., joka alkoi tehdä kuljetuksia Buffalosta länteen Cincinnatiin, Saint Louisiin ja Chicagoon, joihin ei vielä ollut rautatieyhteyttä. Kuljetuksia alettiin hoitaa jokilaivoilla ja hevosvankkureilla tuotenimellä Western Express.  Vuonna 1850 kolme kilpailevaa kuljetusyhtiötä, mukana Wells & Company, fuusioituivat American Express -nimiseksi yhtiöksi, jonka ylimpinä johtajina Wells ja Fargo toimivat. Henry Wellsin erottua yrityksestä vuonna 1866 apulaisjohtaja William Fargosta tuli American Expressin toimitusjohtaja. Hän hoiti tätä tehtävää kuolemaansa 1881 asti.
Wells Fargo & Company syntyi vuonna 1852, kun American Expressin muut johtajat eivät nähneet viisaaksi laajentaa kuljetustoimintaa halki mantereen aina Kaliforniaan saakka. Wells Fargon alkuperäinen liikeidea oli hoitaa kuljetuksia länsirannikolle meritse Panaman kanavan kautta. Samoihin aikoihin osunut Kalifornian kultaryntäys sai yhtiön panostamaan kultalähetysten pikakuljetuksiin ja pankkitoimintaan sekä perustamaan agenttien avulla sivukonttoreita lännen kultakaivosalueille ja suurempiin kaupunkeihin. Vuonna 1861 Wells Fargo osti itselleen viralliseksi postinkuljettajaksi perustetun Overland Mail Companyn, ja postivaunuliikenteestä tulikin merikuljetusten sijaan Wells Fargon päätoimiala.
William Fargo oli American Expressin ja Wells Fargon tehtäviensä lisäksi ainakin neljän rautatieyhtiön ja hiiliyhtiön johtotehtävissä, ja lisäksi vähintäänkin osakkeenomistajana mukana monissa Buffalon alueen teollisuusyrityksissä. Hänestä tuli myös Buffalon pormestari vuosiksi 1862–1866.
Fargo avioitui vuonna 1840 Anna H. Williamsin (1820–1890) kanssa. He saivat kahdeksan lasta, joista vain kaksi eli pidempään kuin äitinsä. Perhe rakennutti Buffaloon vuoden 1870 paikkeilla kaupungin suurimman yksityistalon, joka jäi kuitenkin tyhjilleen lesken kuoltua 1890 ja purettiin vuonna 1901. William Fargo itse kuoli vuonna 1881.
William Fargon mukaan on nimetty Buffalon Fargo Avenue ja Buffalon yliopiston Fargo Quadrangle.
Käännös suomeksi
Kaksintaistelu

Jevgeni Oneginin ja Vladimir Lenskyn kaksintaistelu. Ilja Repinin maalaus vuodelta 1899.
Kaksintaistelu on määräsääntöjen mukainen kahden henkilön aseellinen taistelu. Kaksintaistelut on käyty yleensä kunnian puolustamiseksi. Perinteisimmin kaksintaistelut on käyty miekoin tai ampuma-asein, ja ne ovat päättyneet usein toisen osapuolen haavoittumiseen tai kuolemaan.
Kaksintaistelukäytäntö kehittyi Euroopassa renessanssiaikana, ja se oli suosionsa huipulla Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa 1700-luvulla. Vaikka kaksintaistelut julistettiin laittomiksi monissa maissa, niitä järjestettiin Euroopassa ja Amerikassa vielä 1900-luvun alkuun saakka.
Historia > Oikeudellinen kaksintaistelu

Burgundin kuningas Gundobad sääti vuonna 501 mahdollisesti ensimmäisenä hallitsijana laissa kaksintaistelun oikeudelliseksi menetelmäksi, jolla voitiin ratkoa erimielisyydet. Kaksintaistelu voitiin käydä, jos syytetty vannoi olevansa syytön ja syyttäjä vaati aseiden käyttöä asian ratkaisemiseksi. Gundobadin mukaan kaksintaistelussa Jumala ratkaisi sen, kumpi kiistakumppaneista oli oikeassa.
Oikeudellinen kaksintaistelu käytiin julkisesti yleisön ja toimitsijoiden edessä ja kuninkaan luvalla. Kummallakaan taistelijalla ei saanut olla etulyöntiasemaa. Taistelun tulos oli sitova. Kaksintaistelun osapuolet saivat eräässä vaiheessa oikeuden käyttää sijaistaistelijoita.
Lombardiassa kaksintaistelut tuotiin lakiin vuonna 643. Ajan mittaan Lombardian laki salli kaksintaistelun käytön noin 20 erityyppisessä oikeustapauksessa. Burgundista oikeudellinen kaksintaistelu levisi keskiajalla muuallekin Frankkien valtakuntaan ja sitten sen ulkopuolelle. Englantiin kaksintaistelu saapui normannivalloitusten mukana 1000-vuosisadalla. Viikingit ratkoivat vakavimpia rikosasioitaan holmgangiksi kutsutussa kaksintaistelussa.
Paavi Nikolaus I antoi oikeudelliselle kaksintaistelulle hyväksyntänsä vuonna 858. Kirkko alkoi kuitenkin kääntyä sitä vastaan 800-luvulla kaikkialla Euroopassa.
Oikeudellisen kaksintaistelun suosio alkoi hiipua Italiassa viimeistään 1100-luvulla. Samalla sen hallinta siirtyi maallisille viranomaisille, ja Italian vapaakaupungit ryhtyivät yksi kerrallaan kieltämään sen. Ranskassa oikeudellinen kaksintaistelu alkoi menettää hyväksyntäänsä 1200-luvulta alkaen. Englannissa sen korvasi Henrik II:n aikana valamiesoikeudenkäynti. Oikeudellisia kaksintaisteluita käytiin aina renessanssin ajalle saakka. Ranskassa viimeinen oikeudellinen kaksintaistelu määrättiin tiettävästi vuonna 1547 ja Englannissa vuonna 1571, joskaan jälkimmäistä ei käyty. Englannin laista kaksintaistelu poistettiin vasta vuonna 1819.
Historia > Kaksintaistelu turnajaisissa

Toinen kaksintaistelun varhaismuoto nähtiin keskiajan turnajaisissa, joissa raskaasti aseistetut ja haarniskoidut ritarit kävivät toisiaan vastaan ratsain ja peitsin. Lisäksi aatelisto kävi erikseen myös tarkkaan säännösteltyjä ja julkisia kaksintaisteluita.
Historia > Nykymuotoinen kaksintaistelu

Kun kuningas menetti valtansa säädellä kaksintaisteluita, ne muuttuivat yksityisiksi ja salassa käydyiksi keinoiksi ratkaista erimielisyyksiä. Ensimmäisenä nykymuotoisena kaksintaisteluna pidetään Ranskan kuningas Frans I:n ja keisari Kaarle V:n kaksintaistelua vuonna 1528.
Nykymuotoisia kaksintaisteluita käytiin 1500-luvun puolivälistä 1900-luvulle saakka. Käytännöstä luovuttiin eri maissa eri aikoina: Englannissa 1860-lukuun mennessä, Ranskassa ja Italiassa 1900-luvun alkuvuosikymmeninä, Puolassa ja Argentiinassa 1930-luvulla. Saksassa kaksintaistelut olivat yleisiä aina ensimmäiseen maailmansotaan asti.
Syyt

Kaksintaistelut käytiin pohjimmiltaan kunniasta. Haasteen esittänyt mies pyrki mitätöimään kokemansa loukkauksen maineelleen eli kunnialleen. Monen mielestä kaksintaistelu saattoi joskus olla ainoa keino, jolla herrasmies saattoi puolustaa kunniaansa. Kaksintaistelut liittyivät alkujaan yhteiskunnallisiin oloihin, jossa oikeuslaitosta ei ollut, siihen ei voinut luottaa tai oikeuslaitokseen turvautuminen koettiin epävarmaksi tai arvottomaksi.
Kaksintaistelujen syynä on ollut hyvin monenlaisia asioita. Hyvin usein syynä olivat poliittiset riidat. Toinen yleinen syy olivat syytökset huijaamisesta rahapeleissä tai velkojen maksamatta jättäminen. Kolmas yleinen syy olivat karkeat loukkaukset. Myös naisiin liittyvät kunniakysymykset olivat yleinen kaksintaisteluhaasteen esittämisen syy, kuten vaimon, siskon tai tyttären kunnian loukkaaminen, vietteleminen tai raiskaaminen. Armeijassa yleisiä haasteen syitä olivat väitteet velvollisuuksien laiminlyönnistä sekä rykmentin kunnian puolustaminen. Näiden kunniakkaina pidettyjen syiden lisäksi kaksintaisteluja käytiin myös mitättömistä syistä, kuten pikkuriidoista ja vähäisistä loukkauksista. Alkoholilla on kaksintaistelujen historian aikana ollut suuri osuus tunteiden kuohahtamisessa haasteeseen asti.
Kaksintaistelun peruste saattoi olla myös esimerkiksi pyrkimys välttää suurempi yhteenotto sopimalla, että kaksintaistelun voittajan edustama ryhmä voittaa kiistakysymyksessä. Kaksintaisteluja toisilleen vihamielisiin sotajoukkoihin kuuluvien välillä onkin käyty ennen sotajoukkojen välistä taistelua tai jopa suuremman yhteenoton sijasta, kummankin sotajoukon katsoessa.
Säännöt

Vaikka eri maiden kaksintaistelukäytännöt poikkesivatkin toisistaan, niillä oli myös yhteisiä piirteitä. Näitä olivat etenkin haaste, sekundantit ja itse taistelun etiketti. Lisäksi kaksintaistelua saivat käydä vain herrasmiehet keskenään, eikä herrasmiehen tarvinnut ottaa vastaan haastetta alempiarvoiseltaan.
Kaksintaistelut käytiin tarkkojen ja muodollisten sääntöjen puitteissa, mikä erotti kaksintaistelut pahoinpitelyistä ja murhista. Tämä antoi kaksintaistelussa vastustajansa surmanneelle miehelle suojan ankarimmilta tuomioilta oikeudessa. Ankara tuomio, kuten kuolemantuomio, annettiin usein vain silloin, kun syytetyn todettiin rikkoneen kaksintaistelun sääntöjä.
Kaksintaisteluissa noudatettiin ankaria tavanomaisoikeudellisia sääntöjä. Niitä julkaistiin myös kirjoitettuna; esimerkki tällaisesta on Gustav Hergsellin Duell-Codex vuodelta 1891 tai Code Duello 1777. Kaksintaistelu edellytti viestinviejää, kaksintaisteluhaasteen esittämistä ja hyväksymistä (välipuhe), sopimusta ajankohdasta, paikasta ja aseista sekä sekundantteja (lat. secundans = tukija) eli osapuolten kaksintaisteluavustajia ja -todistajia; yleensä taistelupaikalla oli läsnä myös puolueeton todistaja ja lääkäri. Yleisen käytännön mukaan haastettu osapuoli sai valita aseet.
Säännöt > Haaste

Kaksintaistelun ehdoton edellytys oli haasteen esittäminen. Muussa tapauksessa kyseessä ei ollut kaksintaistelu vaan pelkkä hyökkäys tai tappelu.
Ennen haasteen esittämistä toinen osapuoli yleensä pyysi toiselta kirjallisesti selitystä loukkaavalle käytökselleen tai puheilleen. Jos tämä sai loukkaajan esittämään anteeksipyynnön, asia oli sovittu ilman kaksintaistelua.
Varhaisimpien renessanssiajan italialaisten sääntöjen mukaan kaksintaisteluhaaste kuului tavallisesti toimittaa kirjallisena. Yleisin muoto oli cartello, jossa haastaja antoi faktat ja osallisten nimet, ja paperissa oli kolmen todistajan allekirjoitukset. Cartellon toimitti perille airut, tai se ripustettiin julkiseen paikkaan kohteen luettavaksi. Haasteen kohteella oli mahdollisuus ottaa haaste vastaan, olla välittämättä siitä, tai valittaa siitä. Myöhempinä aikoina haasteen saattoi esittää vähemmän muodollisesti ja hienovaraisemmin, kuten kirjeitse tai henkilökohtaisesti, sillä airueen lähettäminen oli vaarallista, koska kaksintaisteluista oli tehty laittomia.
Säännöt > Sekundantit

Kaksintaistelija valitsi avustajakseen eli sekundantikseen jonkun kokeneen ja luotettavan miehen. Vielä 1500- ja 1600-luvulla sekundantitkin taistelivat päämiestensä mukana, mutta ajan myötä he ottivat vain tuomarin, nurkkamiehen ja välittäjän roolin. Sekundantit hoitivat kaksintaistelun käytännön järjestelyn niin, että taistelijan tarvitsi vain saapua paikalle oikeaan aikaan. Sekundantin tärkein tehtävä oli kuitenkin hieroa viimeiseen asti sopua kiistakumppanien välille, jotta kaksintaistelulta vältyttäisiin kokonaan. Toisinaan he onnistuivatkin tässä. Jos kaksintaisteluun kuitenkin päädyttiin, sekundanttien velvollisuus oli pyrkiä lopettamaan se heti ensimmäisten laukausten jälkeen. Sekundantin toinen tärkeä velvollisuus oli taata tasapuolinen ja kunniakas taistelu. Sekundantit myös määräsivät ampumaetäisyyden ja toimittivat taistelijoille oikeanlaiset aseet sekä lääkärin. Joskus sekundanttien tehtävä oli myös valita taistelussa käytetyt aseet.
Säännöt > Aseet

Kaksintaisteluissa käytettiin alkuaikoina rapiiria ja joskus myös tikaria. 1600-luvun puolivälissä yleisimmäksi aseeksi tuli lyhyt miekka. Englannissa kaksintaistelupistoolista tuli yleisin ase 1700-luvun puolivälistä lähtien. 1800-luvun lopun Ranskassa käytettiin florettia ja Italiassa pientä miekkaa eli sciabolaa. Yhdysvaltain läntisillä rajaseuduilla taisteltiin veitsillä, kivääreillä ja urheiluaseilla. Myös epätavallisempia aseita on käytetty saksista biljardipalloihin.