stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karhu
Käyttäytyminen > Ravinto

Karhu elää vaihtelevammissa ympäristöissä kuin mikään sukulaislajinsa, ja myös sen ruokavalio vaihtelee elinympäristön mukaan. Monet muut karhulajit ovat lähinnä kasvinsyöjiä, jääkarhut lihansyöjiä, ja ruskeakarhu asettuu näiden kahden ääripään välille. Ruskeakarhun ravinnosta noin 30 prosenttia on lihaa: pääosin hirviä, kauriita, kaloja, lintuja ja haaskoja. Pohjois-Amerikan karhut syövät muita enemmän lihaa ja kalaa (esimerkiksi kutevia lohia).Yellowstonessa karhut syövät kesäisin valtavia määriä hietayökkösiä (jopa 40 000 päivässä) ja voivat saada puolet vuosittaisesta ravintoenergiastaan näistä hyönteisistä. Euroopan ja Aasian karhut syövät kasveja, juuria, hyönteisiä, marjoja, pähkinöitä, viljaa sekä eläinravintoa, kuten hyönteisiä, nisäkkäitä ja kaloja, jos niitä on saatavana.
Karhu lopettaa saaliinsa murtamalla selkärangan etutassun iskulla tai puremalla saalista niskaan, kaulaan tai selkään. Karhu varastoi usein saaliinsa peittelemällä sen maalla, varvuilla ja sammalella tai talvisin lumella. Karhu pysyttelee ison saaliin lähistöllä jopa useita päiviä syöden sitä silloin tällöin.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Karhu tulee sukukypsäksi 3–5 vuoden ikäisenä, ja sukukypsyys jatkuu sen jälkeen pitkään. Karhujen kiima ajoittuu touko–heinäkuuhun, ja pariutumismenoihin kuuluvat urosten taistelut naaraista. Karhu parittelee kesä–heinäkuussa, mutta munasolu kiinnittyy kohdun seinämään vasta loppusyksyllä. Karhunaaras kantaa pitkään, jopa 270 vuorokautta. Pentuja on yleensä kerrallaan 1–4, ja ne syntyvät tammi–helmikuussa talvipesään. Pentu saa talvipesässä ravintonsa emonsa maidosta. Karhunaaras ei saa pentuja joka vuosi, vaan se synnyttää vain 2–4 vuoden välein.
Karhut elävät luonnossa 20–25-vuotiaiksi, tarhassa jopa yli 40-vuotiaiksi.
Uroskarhujen on todettu tappavan nuoria, alle vuoden ikäisiä karhunpentuja. Tällaisen käyttäytymisen on uskottu kehittyneen siksi, että naaras saattaa tulla ilman pentuja uudelleen kiimaiseksi ja uros voi päästä parittelemaan. Suomessa karhun pentukuolleisuus on Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen mukaan noin 40 prosenttia.
Karhun pennut seuraavat emoaan seuraavan vuoden kevääseen asti.
Käyttäytyminen > Talviuni

Talvella karhut nukkuvat Suomessa talviunta, joka kestää vähän alle puoli vuotta. Suomen eteläpuolisilla alueilla karhu saattaa kuitenkin olla aktiivinen ympäri vuoden.
Karhu alkaa valmistautua talviunta varten keräämällä kymmeniä kiloja rasvaa hiilihydraattipitoisesta ruoasta, kuten marjoista. Vähän ennen talviunta karhu lopettaa syömisen ja tyhjentää suolensa ruokamassasta. Karhu vetäytyy talvipesään syksyllä loka–marraskuussa. Se päättää talvehtimispaikkansa sijainnin yleensä noin kaksi viikkoa ennen talviunen alkua. Tällöin myös karhun liikkuminen vähenee.
Karhun talvipesissä esiintyy paljon yksilöllisiä eroja. Yleisin talvipesätyyppi on hylättyyn muurahaiskekoon tehty kolo, jonka suuaukko on peitetty sammalilla. Toiseksi yleisin talvipesätyyppi on maahan kaivettu onkalo. Karhu voi tehdä talvipesänsä myös tiheän kuusen juureen, kallionkoloon tai ison kiven alle. Moni uroskarhu asettuu makuulle kuoppaan ja antaa lumen sataa päälleen.
Karhun talviuni ei ole yhtä syvää kuin lepakoiden ja siilien talvihorros, sillä karhun ruumiinlämpö laskee 33 asteeseen (vrt. talvihorrostajilla lähes nolla astetta). Naaraskarhun ruumiin lämpötila pysyy kuitenkin 37 asteessa synnyttämiseen asti. Karhu reagoi talviunen aikana ympäristöönsä, ja toisinaan se herää kesken talviunen, kun sen ruumiin ravintovarastot ehtyvät ennenaikaisesti. Naaraskarhu synnyttää talviunen aikana. Karhun syke laskee talviunen aikana 40 lyönnistä minuutissa 10 lyöntiin. Talvehtiessaan karhu ei virtsaa eikä ulosta. Sen virtsa siirtyy virtsarakosta maksaan, missä se muuttuu valkuaisaineiksi.
Keväällä karhu herää talviunesta maalis-huhtikuussa, kun auringon sulattama lumi valuu sen pesään. Talven jälkeen karhu-urokset lähtevät naaraita aikaisemmin liikkeelle. Urokset lähtevät liikkeelle yleensä heti, kun lunta on riittävän vähän hirvien metsästykseen. Naaraat pentuineen lähtevät liikkeelle vasta maan ollessa kokonaan sula. Odotellessaan lumen sulamista karhu tekee pesän lähelle tai pesään oksista makuupaikan ja syö puiden silmuja sekä vesikasveja pesän läheltä. Lumipeitteen vähennyttyä tarpeeksi karhu alkaa metsästää hirviä. Jollei tämä onnistu, se täyttää ravinnontarvettaan muurahaisilla.
Karhu ja ihminen > Karhunpalvonta

Karhu on ollut muinaissuomalaisille arvostettu ja pyhä eläin. Sitä on kuitenkin myös pelätty, minkä takia karhusta on käytetty monia kiertoilmauksia. Karhu on tarinan mukaan laskettu taivaalta Otavan tähtikuviosta. Usean pohjoisen kansan mytologiassa karhu on ihmisen sukua, ja ehkä myös muinaiset suomalaiset ovat ajatelleet näin. Karhunpyynnin jälkeen on järjestetty karhun kunniaksi juhlat eli peijaiset, joilla karhua on pyydetty palaamaan ihmisten ravinnoksi metsään. Peijaisperinne on säilynyt näihin päiviin.
Karhu ja ihminen > Karhun nimityksiä

Karhusta käytetään myös nimiä ruskeakarhu ja maakarhu.
Suomalaisessa kansanperinteessä karhulla on useita kiertoilmauksia, kuten mesikämmen, kouvo, kontio, otso, metsän omena, metsän kuningas ja nalle. Myös karhu on ollut alun perin kiertoilmaus tarkoittaen eläimen karheaa turkkia, mutta sittemmin se on vakiintunut karhun nimeksi. Kiertoilmauksia käyttämällä muinaissuomalaiset ovat halunneet välttää kutsumasta petoa luokseen. Karhun ehkä vanhinta ja alkuperäisintä nimitystä vastaa nykyisessä suomen kielessä sana otso. Otso-sana on muunnos sanasta ohto. Ohto taasen on deminutiivi eli hellittelymuoto sanasta oksi, joka on karhun alkuperäinen nimitys. Oksi-sana taipuu kuten sana kaksi. Sanalle on vastineita kaukaisissakin suomensukuisissa kielissä ja se on näissä kielissä ikivanha ja omaperäinen.
Karhu ja ihminen > Karhu symboliikassa

Karhu on Satakunnan vaakunaeläin. Se esiintyy myös Porin ja Euran vaakunassa sekä virallisesta käytöstä poistuneessa Porin maalaiskunnan vaakunassa. Pori tunnetaankin karhukaupunkina, joka on antanut nimensä muun muassa suomalaiselle olutmerkille. Karhuaiheista nimistöä on myös muualla Suomessa. Esimerkiksi Kouvola-nimen perusmuoto kouvo tarkoittaa karhua. Satakunnan ulkopuolella karhu on kuva-aiheena Ilmajoen, Isonkyrön, Kauhajoen, Kontiolahden, Lapuan ja Pudasjärven kunnanvaakunoissa, Alavuden entisessä vaakunassa sekä entisten Karhulan kauppalan ja Alahärmän kunnan vaakunassa. Myös entisen Nuijamaan kunnan vaakunassa on kuvattuna nuijaa pitävä karhun kämmen.
Heraldiikassa karhu symboloi toisaalta ahneutta, koska karhu on perso hunajalle, mutta myös voimaa. 1930-luvun ehdotuksessa Suomen suureksi valtakunnanvaakunaksi oli kilvenkantajina kaksi karhua. Venäjä symboloidaan usein karhuun, muun muassa norjalaisessa kansanperinteessä.
Vuonna 1686 vahvistettu Porin rykmentin komppanian lippu ja taiteilija Toivo Vikstedtin piirtämä vaakunakarhu muodostavat Satakuntalaisen Osakunnan lipun. Tämän yhteyden vuoksi Helsingissä sijaitsevaan Satakuntataloon on viitattu myös nimellä Karhujen talolähde?.
Karhu ja ihminen > Karhun ja ihmisen kohtaaminen

Normaalisti käyttäytyvä erämaakarhu väistää ihmistä luonnossa, mikäli tämä vain on mahdollista ja mikäli ihminen ei syystä tai toisesta herätä pedon luontaista saalistusvaistoa. Karhu kuitenkin saattaa puolustaa aggressiivisesti pesäpaikkaansa, ja varsinkin emokarhu, joka on liikkeellä pentunsa kanssa, saattaa hyökätä ihmisen kimppuun tulkitessaan tilanteen vaaralliseksi pennulle. Useimmiten karhut kuitenkin pakenevat ihmisen haistaessaan tai kuullessaan, ja tämän vuoksi metsässä kävellessään kannattaakin pitää meteliä. Karhujen hyökkäykset ihmisten kimppuun ovat äärimmäisen harvinaisia.
Viimeisen sadan vuoden aikana karhu on tiettävästi surmannut Suomessa vain yhden ihmisen: vuonna 1998 karhu tappoi ruokolahtelaisen miehen, joka oli lenkkipolullaan juossut karhuemon ja pentujen väliin. Toukokuussa 2006 karhu hyökkäsi lenkillä olleen naisen kimppuun Hankasalmella. Karhu raateli lenkkeilijän jalkaa, mutta pakeni naisen potkaistua eläintä kuonoon. Päällekarkaustapauksia tiedetään tapahtuneen lähinnä erilaisissa metsästykseen liittyvissä tilanteissa tai karhuemon puolustaessa poikasiaan. Maailmanlaajuisesti muutamia ihmisiä joutuu vuosittain karhun surmaamaksi. Toisinaan sattuu myös liikenneonnettomuuksia, joissa karhu on osallisena. Karhu on matala eläin verrattuna hirveen, joten itse törmäys ei tavallisesti ole välittömästi autoilijalle vaaraksi, mutta tällaisessakin tilanteessa pätee yleissääntö, että haavoittunut karhu on vaarallinen.
Tunnetaan useita tapauksia, jolloin karhu on raadellut lammas- tai nautakarjaa, ja mehiläishoitajille hunajan makuun päässyt karhu saattaa muodostua todelliseksi riesaksi, joka säännöllisesti käy korjaamassa satoa mehiläistarhoissa. Siksi mehiläishoitajat voivat joutua suojaamaan pesiään karhulta erilaisilla pelotteilla.
Karhu voi kaivella komposteja tai syödä viljelyksiltä jopa taajama-asutuksen lähellä, jolloin se saattaa tottua ihmisiin. Tällaiset kaupunkikarhut koetaan vaarallisiksi, ja niiden kaatoon saattaa saada poikkeusluvan.
Yhdysvalloissa on havaittu, että 70 prosentissa tapauksista, joissa harmaakarhu on käynyt ihmisen kimppuun, kyse on ollut poikasiaan puolustavasta emosta, kun taas mustakarhuemojen hyökkäykset ovat erittäin harvinaisia. Vuonna 2016 julkaistussa, Ruotsissa tehdyssä tutkimuksessa havaittiin, että osa ruskeakarhuemoista poikasineen pysytteli normaalia lähempänä ihmisasutusta urosten kiima-ajan aikaan. Kiimaiset urokset tappavat merkittävän osan poikasista päästäkseen parittelemaan emon kanssa. Lähempänä ihmisasutusta oleskelleet poikueet selvisivät paremmin, koska urokset välttelevät ihmisasutusta.
Karhu ja ihminen > Karhunmetsästys

Karhuja metsästetään sekä urheilumetsästyksenä, niistä saatavien tuotteiden (lihan, taljan ja elimien) takia että häiriöksi tai uhaksi koettujen yksilöiden poistamiseksi. Joillakin alueilla, kuten Venäjän Kaukoidässä, salametsästys karhun sappirakkojen ja tassujen takia on suurempi uhka kuin luvallinen karhunmetsästys.
Suomessa karhukannan hoidon päätavoitteena on, että kanta säilyy elinvoimaisena mutta ihmisarkana, karhujen aiheuttamat haitat minimoidaan ja kansalaisten tietämystä karhusta lisätään. Hoitosuunnitelmalla yritetään sovittaa yhteen karhun ja paikallisten ihmisten ja toimijoiden rinnakkaiseloa.
Karhun varsinainen metsästysaika Suomessa on 20. elokuuta – 31. lokakuuta, muulloin siihen voidaan myöntää poikkeuslupia. Suomessa ammutaan vuosittain yli 200 karhua, esimerkiksi 232 karhua vuonna 2017. Suomen metsästyslaki kieltää karhun ampumisen haaskalta, korjaamattomalta pellolta tai ajamalla se liikkeelle pesästä.
Luontaiset viholliset

Karhulla ei ole paljon luontaisia vihollisia, lukuun ottamatta tiikereitä ja muita karhuja. Siperiantiikerit saalistavat yleensä nuoria karhuja, mutta myös täysikasvuinen naaraskarhu kelpaa niille. Tutkituissa 44 tapauksessa, jossa tiikeri ja karhu kohtasivat, tiikeri teki aloitteen 12 tapauksessa ja karhu kahdeksassa. Joka toisessa tapauksessa  karhu kuoli, 27 %:ssa tapauksista tiikeri kuoli ja 23 % molemmat selvisivät.
Kirjallisuutta

Bieder, Robert E.: Pieni karhukirja.  (Bear, 2005.)  Suomentanut Jani Kaaro. Helsingissä:  Ajatus, 2008.  ISBN 978-951-20-7659-8
Leinonen, Antti; Suominen, Teuvo: Suomen karhu.  Helsinki:  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11575-8
Leinonen, Antti: Ison karhun alla.  (Kuvat ja kuvatekstit: Antti Leinonen. Teksti: Heikki Willamo. 2. uud. p.)  Helsinki:  Bildit: Suomen Luonnonsuojelun Tuki, 2008.  ISBN 978-952-92-2795-2
Mäensyrjä, Pentti: Korpiemme kontio eilen, tänään, huomenna.  Hämeenlinna:  Karisto, 1971.  ISBN 951-23-0484-8
Nyholm, Erik S.; Kemilä, Eero: Ruskeakarhu.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-14696-X
Oksanen, Auli: Karhu, kontio, ohto ja otso : Karhun nimitysten kielellisillä lähteillä.  (Pro gradu -tutkimus)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2007.  Teoksen verkkoversio.
Pentikäinen, Juha: Karhun kannoilla: Metsänpitäjä ja mies.  Helsinki:  Etnika, 2005.  ISBN 951-97889-3-X
Rautiainen, Lassi; Härkönen, Pertti: Karhu, metsien kuningas.  Kajaani:  Articmedia, 1990.  ISBN 951-95376-2-7
Vadén, Tere: Karhun nimi.  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2006.  ISBN 952-5503-21-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Karhu Wikisitaateissa
Suurpedot.fi: Karhu
Karhuseura
Yle Oppiminen: Karhu
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q36341  Wikispecies: Ursus arctos  ADW: Ursus_arctos  BioLib: 1827  BOLD: 12510  CoL: 7F2KB  ECOS: 6591  EoL: 328581  EUNIS: 1568  Fauna Europaea: 305356  Fauna Europaea (new): dbaefc4b-0b7f-4aa2-bd3d-d03cea8e2e14  GBIF: 2433433  iNaturalist: 41641  IRMNG: 10198727  ITIS: 180543  IUCN: 41688  MDD: 1005935  MSW: 14000970  NatureServe: 2.102187  NBN: NBNSYS0000005185  NCBI: 9644  Observation.org: 79362  OBIS: 1506697  Open Tree of Life: 872567  Paleobiology Database: 52604  Paleobiology Database: 52604  SeaLifeBase: 69193  Species+: 9829  TSA: 18472  Xeno-canto: Ursus-arctos  ZooBank: 967F41D2-464B-4D55-AE9C-D19FE452B814  Laji.fi: MX.47348 
Karhun käpälän jälki.
Ivan Šiškin: Aamu mäntymetsässä, 1886. (Tretjakovin galleria).
Euraasialainen karhu Ursus arctos arctos.
Ruskeakarhu Helsingissä, Korkeasaaren eläintarhassa.
Nuoret karhut nauttivat vesileikeistä.
Täytetty tiikeri ja karhu ottelevat Vladivostokin museossa.
Taiping-kapina

Taiping-kapina (1850–1864) oli yksi lukuisista Kiinan Qing-dynastiaa eli mantšudynastiaa vastaan puhjenneista kapinoista. Taiping-kapinan tekee merkittäväksi sen laajuus ja sitkeys: kapina kesti noin 14 vuotta, koski huomattavan suurta aluetta, eteläistä ja keskistä Kiinaa, ja kapinan seurauksena kuoli yli 20–30 miljoonaa ihmistä. Taiping-kapina onkin yksi ihmiskunnan verisimmistä yhteenotoista ja samalla maailmanhistorian eniten kuolonuhreja vaatinut sisällissota.
Taiping-liikkeen perustaminen

Taiping (太平, rauha ja turvallisuus) -liikkeen perusti Hung Hsiu-tšuan, köyhästä hakka-perheestä syntyjään oleva yläkoulun opettaja. Hän yritti suorittaa virkatutkintoa Kantonissa, jossa hän oli ollut pitkään ja tutustunut siellä kristittyihin lähetyssaarnaajiin ja heidän oppeihinsa. Hän kuitenkin epäonnistui kokeessa ja sairastui. Sairaana ollessaan Hung Hsiu-tšuan näki näkyjä, joissa Jeesus ilmestyi hänelle. Näyissä kerrottiin Hung Hsiu-tšuanin olevan Jeesuksen nuorempi veli ja käskettiin häntä hyökkäämään kungfutselaisuutta, buddhalaisuutta ja mantšuhallintoa vastaan.
Näihin aikoihin Kiinassa oli koettu lukuisia luonnononnettomuuksia, taloudellisia vaikeuksia ja sotatappioita länsimaille, mikä perinteisen kiinalaisen ajattelun mukaan osoitti, että dynastia oli vaihtumassa. Mantšuvastaisuus oli erityisesti Etelä-Kiinassa laajalle levinnyttä. Hung Hsiu-tšuan oppi tarjosi vähemmistökansoille keskinäistä apua ja tasa-arvoa, joten tällaiset sorretut ryhmät, työpaikkansa menettäneet sekä jotkut Ming-dynastian palauttamista kaipaavat lähtivät liikkeeseen mukaan. Mukaan liittyi myös salaseuroja ja rosvojoukkoja. Sotilaallisen toiminnan liike aloitti 1840-luvulla.
Kapinan alku

Keskushallinto huolestui 1850 taiping-liikkeen voimasta ja pidätytti sen johtajia. Liikkeen kannattajat olivat kuitenkin varautuneet yhteenottoon ja hankkineet aseita. Päättäväisinä ja kurinalaisina he onnistuivat murtamaan hallituksen joukkojen saarron ja alkoivat vallata maata Guangdongin provinssissa. Elokuussa 1851 Hung julisti Täydellisen rauhan taivaallisen valtion (太平天國 [tàipíng tiānguó]) perustetuksi ja itsensä sen yksinvaltaiseksi johtajaksi. Hän julistautui myös keisariksi ja aikoi perustaa Kiinaan uuden hallitsijasuvun. Valtion piti olla Jumalan valtakunta maan päällä.
Kapinalliset laajensivat aluettaan nopeasti pohjoiseen. Nanjing vallattiin maaliskuussa 1853, valtauksen yhteydessä surmattiin 30 000 Qing-dynastian sotilasta ja teurastettiin tuhansia siviilejä. Kaupungista tehtiin liikkeen pääkaupunki, ja sen nimeksi annettiin Tianjing (天京, Taivaallinen pääkaupunki). Alueen laajentamista jatkettiin länteen ja pohjoiseen.
Hallintojärjestelmä

Taiping-hallinnossa ei ollut erillistä sotilas- ja siviilipuolta. Ideana oli rakentaa egalitaristinen yhteiskunta, mutta tulos oli kuitenkin hyvin hierarkkinen ja muistutti perinteisiä järjestelmiä. Valta keskittyi Hung Hsiu-tšualle ja tämän veljille. Hung Hsiu-tšua alkoi kuitenkin Nanjingin valtauksen jälkeen keskittyä lähinnä hengellisiin asioihin, joten valtaa piti pääosin hänen serkkunsa Hong Rengan lukuun ottamatta sotilasasioita, joita hoiti taitava Li Xiuchang. Monet liikkeen johtajat kutsuivat itseään kuninkaiksi ja prinsseiksi.
Maan katsottiin kuuluvan Jumalalle. Valtio maksoi sotilaiden hää- ja hautauskulut, ruoat ja muun tarpeellisen. Perheillä katsottiin olevan velvollisuus varustaa sotilas. Valtio otti haltuunsa rauta-, kupari- ja ruutimonopolin. Johtajilla oli oikeus käyttää yhteistä omaisuutta, kuten viljavarastoja, haluamallaan tavalla. Hallinto olikin varsin tuhlailevaista. Johdossa oli myös länsimaisia henkilöitä ja ideoita, ja jopa vaalien järjestämisen ajatusta pidettiin esillä. Hung Hsiu-tšuanin hengellinen auktoriteetti toimi vallan takeena.
Naisten oikeudetkin nostettiin esille, ja naisia toimi esimerkiksi sotilaina. Vanhan kiinalaisen tavan mukainen tyttöjen jalkojen sitominen kiellettiin. Miehet ja naiset pidettiin erillään uskonnollisen puhdasoppisuuden mukaisesti., Johtajat tosin pitivät suurehkoja haaremeita itselläänlähde?, mutta muuten moniavioisuus kiellettiin, samoin kuin orjuus, uhkapeli, oopiumi, alkoholi ja tupakka. Hong Rengan esitteli vuonna 1859 luettelon omia suunnitelmiaan, joihin sisältyi muun muassa rautateiden rakennusta, pankkien ja postien perustamista, sanomalehtiä, laitoksia sokeille ja kuuroille sekä luostarien muuttamista sairaaloiksi. Uudistukset jäivät suunnitteluasteelle kapinan kukistumisen myötä. Myös kansalle luvattu maanjako jäi toteuttamatta.
Ideologia

Raamatun opettama monoteismi vallitsi, eikä maallinen moraalikaan ollut samanlainen kuin perinteinen kungfutselainen. Kaikilla, ei vain keisarilla, oli oikeus palvoa taivasta. Kungfutselaisia, buddhalaisia ja taolaisia temppeleitä tuhottiin.
Kristittyjä kuitenkin häiritsivät taipingin "vääristyneet opit". He lainasivat taivaiden ja helvettien määrän buddhalaisilta, eivät viettäneet ehtoollista ja noudattivat kiinalaisia perinteitä. Esillä oli myös šamanismin piirteitä. Salaseuraromaaneistakin lainattiin ideoita: Jumalalla oli taikamiekka ja -peili, suuri totuus piili esoteerisissa kirjoissa, harrastettiin uskollisuusvaloja jne.
Länsimaiden suhtautuminen

Taiping-liike suhtautui yleensä myönteisesti länsimaalaisiin, jotka eivät kuitenkaan katsoneet, että heitä olisi kohdeltu oikein. Yksittäisiltä ulkomaalaisilta saatiin kuitenkin uskonnollisista syistä sotilaallistakin tukea, armeijassa toimi Augustus Frederick Lindleyn johtama ulkomaalaisosasto. Ulkomaalaiset olisivat ensimmäisen oopiumisodan jälkeen mielellään hyväksyneet Kiinassa uuden hallinnon. Taiping-valtio hallitsi merkittäviä kauppareittejä, eikä ulkomaalaisilla ollut ongelmia kaupankäynnissä heidän kanssaan. Ulkomaalaiset eivät kuitenkaan halunneet sitoutua niin epävakaaseen hallintoon. Kristinusko puolestaan herätti sekä sympatiaa että vastustusta.
Toisen oopiumisodan jälkeen länsimaiden neutraali kanta kapinaan muuttui keskushallinnon puolustamiseksi, sillä he eivät halunneet menettää sodan kautta saatuja etuja. He tarjosivat myös pientä apua kapinallisten kukistamisessa Jangtsejoen kohdalla.
Kapinallisten tappio

Koska taiping-liike vastusti lukuisia perinteisiä kiinalaisia tapoja ja joitakin kungfutselaisia arvoja, kansan parissa sitä vastustettiin paljon. Erityisesti ylemmät luokat olivat voimakkaasti liikettä vastaan. Talonpojillekin jatkuva sodankäynti oli luonnollisesti rasite.
Elokuussa 1860 Taiping-liike yritti valloittaa Shanghain, mutta Frederick Townsend Wardin johtamat ulkomaalaiset torjuivat hyökkäyksen. Keisarilliset joukot järjestäytyivät toisen oopiumisodan jälkeen uudelleen Zeng Guofanin ja Li Hongzhangin alaisuuteen, ja taiping-liike alkoi kärsiä suuria tappioita nopeaan tahtiin. Vuoden 1864 alussa olivat keisarilliset joukot selvästi hallinnassaselvennä. Hong julisti että Jumala suojelisi Tianjingia, mutta kesäkuussa keisarillisten joukkojen lähestyessä hän myrkytti itsensä. Hänen ruumiinsa löytyi viemäristä.
Neljä kuukautta ennen taipingin taivaallisen valtakunnan kukistumista Hung Hsiu-tšuan jätti valtaistuimen vanhimmalle pojalleen Hong Tianguifulle, joka ei kuitenkaan tehnyt mitään valtakunnan pelastamiseksi.
Taiping-kapina kukistui lopullisesti 19. heinäkuuta 1864, kun Qing-hallituksen joukot valtasivat Nankingin ja surmasivat kahdessa päivässä satatuhatta ihmistä.
Samoihin aikoihin Kiinassa oli useita muita suuria kapinoita: muslimikapinat maan lounaisosissa vuosina 1855–1873 ja luoteisosissa 1862–1877 sekä Nian-kapina vuosina 1853–1868. Taiping-liikkeen kannattajia pakeni ja osallistui näihin kapinoihin. Osa taas pakeni Vietnamiin, jossa moni osallistui myöhemmin taisteluihin Ranskan–Kiinan sodassa.
Taiping-kapinan perintö

Sekä tasavaltalaiset että kommunistit ottivat myöhemmin vaikutteita taiping-kapinasta. Kuomintangin ensimmäinen johtaja Sun Yat-sen piti Hung Hsiu-tšuania yhtenä esikuvistaan.
Historioitsijat ovat erimielisiä siitä, tulisiko taiping-kapinaa pitää tavanomaisena talonpoikaiskapinana vai vallankumouksena. Karl Marx nimitti taiping-kapinaa vallankumoukseksi sen ollessa käynnissä. Mao Zedong luonnehti taiping-kapinaa ”keskeneräiseksi vallankumoukseksi”.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Radio86.fi: Taiping-kapina
Suomen Yliopistokiinteistöt

Suomen Yliopistokiinteistöt Oy (SYK) (ruots. Finlands Universitetsfastigheter Ab) on yksi kolmesta vuonna 2009 perustetusta osakeyhtiöstä, joihin siirrettiin valtionyhtiö Senaatti-kiinteistöjen koko yliopistokiinteistöjen toimiala. Yhtiö omistaa, rakennuttaa ja kehittää pääkaupunkiseudun ulkopuolisten yliopistojen ja korkeakoulujen käytössä olevia kiinteistöjä.
Suomen Yliopistokiinteistöt Oy:n kotipaikka on Tampere. Yhtiön osakkaina ovat kaikki pääkaupunkiseudun ulkopuoliset Suomen yliopistot. Yliopistot saivat kaksi kolmasosaa yhtiön osakkeista, yksi kolmasosa jäi Senaatti-kiinteistöille. Ratkaisulla turvattiin yliopistolain muutoksen myötä valtiontaloudesta irtautuneiden yliopistojen vakavaraisuus.
26. marraskuuta 2009 tehdyllä Valtioneuvoston päätöksellä Senaatti-kiinteistöiltä siirrettiin kolmelle yliopistokiinteistöyhtiölle valtion kiinteistövarallisuutta yhteensä noin 1,78 miljardin euron arvosta. Mukana siirtyivät myös kyseiseen omaisuuteen kohdistuvat velat, joita oli 811 miljoonaa euroa. Siirtyvä omaisuus muodosti merkittävän osan Senaatti-kiinteistöjen taseesta, jonka loppusumma oli vuoden 2007 vahvistetun taseen mukaan noin 5,6 mrd. euroa.
Yhtiöön siirtyneillä yliopistokampustonteilla on käyttämätöntä yleis- tai asemakaavatasoista rakennusoikeutta, jota se voi tulevaisuudessa hyödyntää. Yliopistojen vuokrasopimukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöiltä yhtiölle sellaisenaan.
Keskustelua vuokrista ja omistajuudesta

Senaatti-kiinteistöjen omistusosuus yliopistokiinteistöyhtiöissä ja sen aiheuttamat korkeat vuokrat herättivät keskustelua keväällä 2014. Myös eduskunnan tarkastusvaliokunta piti yliopistoilta saatujen vuokratulojen tulouttamista valtiolle ongelmallisena.
Alexander Stubbin vetämien minihallitusneuvotteluiden tuloksena hallitusohjelmaan kirjattiin tavoite, jonka mukaan "hallitus käynnistää keskustelut Senaatti-kiinteistöjen osittain omistamien yliopistokiinteistöjen myymisestä yliopistoille tai muille mahdollisille ostajille vuonna 2015."
Rakennushankkeita > Medisiina D

Medisiina D on monikäyttäjäkohde Turun yliopiston Kupittaan kampuksella, joka tuo mahdollisuuksia eri toimijoiden väliselle yhteistyölle monikäyttöisillä ja joustavilla tilaratkaisuilla. Tilojen käyttäjiä ovat Turun yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan lisäksi Varsinais-Suomen sairaanhoitopiiri, Turun ammattikorkeakoulu, Terveyden ja hyvinvoinnin laitos sekä yritykset. Rakennuksen pinta-ala noin 26,500 m2 ja sen on määrä valmistua vuonna 2018.