stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kartanolaisuus
Kurinpitomenetelmät ja jäsenten kaltoinkohtelu > Lasten kohtelu

Lapset pyrittiin kartanolaisten keskuudessa eristämään omista vanhemmistaan ainakin joksikin aikaa. Alma Kartanon mukaan tämä kasvatti lapsista uskollisia Jumalalle, ”sukulihan rakkaus” kun oli hänestä vihollisuutta Jumalaa vastaan. Muutamat lapsista otettiin pois koulusta, ja lahkoon kuuluva opettaja järjesti heille opetusta.
Lasten kasvatus liikkeessä oli ankaraa, jopa hyvin julmaa. Lapsia piiskattiin milloin mistäkin syystä, pidettiin nälässä, ja heidän sairastuessaan turvauduttiin vain harvoin lääkärin apuun. Lasten alusvaatteita ommeltiin vyötäisiltä kiinni, jotta voitaisiin estää heitä tekemästä haureutta. Toisinaan lapset kävivät käymälässäkin aikuisen ollessa vieressä valvomassa.
Alma Kartano oli opettanut lasten seksuaalisuudesta näin: Nykyaikana on paholaisen villitys niin suuri, että nelivuotiaat lapset tietävät sukupuoliasioista niin paljon kuin ennen vanhaan 20-vuotiaat. Kartanolaisuuden keskuudessa saarnattiin hyvin ahkerasti haureutta vastaan. Pieniä 4–5-vuotiaita lapsiakin epäiltiin haureuden harjoittamisesta: heidän uskottiin tekevän sitä joko yksinään tai keskenään. Tämän tähden lapsia piiskattiin, kunnes he tunnustivat rikoksensa. Ruoskiminen paljastaa salatut rikokset, uskoivat kartanolaiset.
He ruoskivat myös tuntikausia edellä mainittua pientä Leevi Laitista Vampulassa kesällä 1946, jotta hän tunnustaisi sekaantuneensa eläimeen. Pieniä lapsisaarnaajia epäiltiin jatkuvasti synnin tekemisestä, erityisesti huoraamisesta. Kartanolainen Kerttu Häkkinen kuulusteli Leeviä riiputtamalla tätä jaloista ikkunasta, uhaten pudottaa pojan alas ikkunasta pää edellä, mikäli tämä ei tunnustaisi tehneensä huoruutta. Tunnustamisen jälkeen lapselle annettiin selkäsauna. Lapsia rankaistiin joskus myös istuttamalla heitä kylmällä vedellä täytettyyn vatiin ja uhkaamalla kuohitsemisella.
Vampulassa Soininkylässä Sorrin talossa kasvatettavina olevia lapsia herätettiin kesken unien yöllä ja laitettiin rukoilemaan, joskus ajettiin ulos pakkaseen, jotta maalliset ja lihalliset halut häviäisivät. Hymyileminen oli kiellettyä, eikä iloinenkaan saanut olla, ja leikkiminen oli kiellettyä. Kun lapsi lopulta kulki alakuloisena ja välinpitämättömänä saatettiin syyttää, että lapsi on niin huoruuden sokaisema, ettei voi ja kehtaa kulkea pää pystyssä ja siitä seurasi selkäsauna.
Kurinpitomenetelmät ja jäsenten kaltoinkohtelu > Lasten kohtelu > Lasten seksuaalinen hyväksikäyttö

Kartanolaisten käyttämässä keinossa haureuden syntiä vastaan nuori tyttö asettui makaamaan sängyn päälle alastomana ja sitten alaston toistasataa kiloa painava Tilda Reunanen asettui makaamaan hänen päälleen. Tällä tavalla sanottiin lihan himojen kuolettuvan. Alaikäiset lapset joutuivat saunottamaan ja vihtomaan Alma Kartanoa, joka makasi lauteella alastomana, ja tähän saunotukseen liittyi lasten seksuaalista hyväksikäyttöä.
Kurinpitomenetelmät ja jäsenten kaltoinkohtelu > ”Jumalan kivet” -tuomio

Kartanolaisten harjoitettiin rangaistusta nimeltä ”Jumalan kivi”. Tämä merkitsi, että joko Alma Kartano tai Tilda Reunanen asettui makuulle niskuroivan tai muuten rangaistusta kaipaavan yhteisön jäsenen päälle, samalla kehottaen tätä parannukseen. Näin synnintekijä sai tuta päällään Jumalan vihan painon.
Lalli-lehdessä 1950-luvulla julkaistujen kirjoituksien pohjalta kootun ”Kartanolaisuus”-vihkosen mukaan Jumalan kiveen liittyi myös eroottisia piirteitä. Sen mukaan yhteisöön liittynyt mies riisuttiin alastomaksi, yksi nainen alastomana istui hänen lantioidensa kohdalla ja toinen rinnan päällä, muiden kartanolaisten katsellessa vieressä, ja sitten Tilda Reunanen siunasi miehen sukupuolielimet kädellään.
Samainen lehtinen kertoi myös joidenkin kartanolaisten saaneen Jumalan kiven yhteydessä pysyviä ruumiillisia vammoja. Kummallekaan väitteelle ei kuitenkaan ole löytynyt tukea kahdessa muussa käytetyssä lähteessä, joten niihin on suhtauduttava varauksellisesti.
Kurinpitomenetelmät ja jäsenten kaltoinkohtelu > Sairaiden kohteleminen

Vuoteessaan kuolemaa odottamassa olevia huonokuntoisia sairaita painostettiin ylistämään äänekkäästi Jumalaa ja huutamaan Alma Kartanon heille opettamia lauseita. Alma Kartano ja muut kartanolaiset hokivat vieressä, etteivät he kuole, vaan saavat elää.
Kurinpitomenetelmät ja jäsenten kaltoinkohtelu > Haureuden palkka on selkäsauna

Sippolassa Mänttärin talossa, joka oli yksi kartanolaisten pääpaikoista, oli palveluksessa Huittisten Huhtamosta kotoisin oleva nuori neito, ja siellä asui myös talon isännän veli. Jostakin syystä kartanolaiset saivat päähänsä, että heidän välillään olisi ollut sukupuoliyhteys. Tämän johdosta mies piestiin melkein liikuntakyvyttömäksi ja tyttö ruoskittiin tajuttomaksi. Tämän jälkeen henkihieverissä oleva tyttö kannettiin yläkertaan, jossa häntä yritettiin virvoitella. Kartanolaiset rukoilivat ympärillä, ettei hän vain kuolisi. Lopulta tyttö virkosi.
Liikkeen hajaantuminen

Alma Kartanon kuoleman jälkeen vuonna 1953 liike hiipui. Tilda Reunanen vetäytyi pois liikkeestä ja kärsi tunnontuskia teoistaan. Hän kuoli vuonna 1965. Kartano ja Reunanen on haudattu samaan hautaan Huittisiin.
Nykyisin kartanolaisten määrä on hyvin pieni, mutta esimerkiksi Alma Kartanon hautaa muistetaan yhä, vaikkei omaisia enää ole.
Kirjallisuutta

Toim. H. Ahti: Kartanolaisuus. Sadismia ja perverssiä sukupuolielämää Jumalan nimen varjolla, Lisäpainos Lalli-lehden kirjoituksista, 1950.
Appelsin, Ulla: Lapsuus lahkon vankina. Leevi K. Laitisen tarina, WSOY, 2010.
Irja Aro-Heinilä: Martta on, romaani, Artbox Irja, 2010 (käsittelee kartanolaisuutta)
Hosia, Eino: Tulipunaiset ratsastajat, romaani, 1938.
Lauerma, Hannu: Pahuuden anatomia. Pahuus, hulluus, poikkeavuus, Edita, Helsinki, 2009
Aiheesta muualla

Tiesivätkö he mitä tekivät?/Visste De vad De gjorde? (Arkistoitu – Internet Archive)
Lumoava hirviö
Ylen Elävä arkisto: Elämä lahkon vankina
Teppo Kulmala: Lapsuus lahkon vankina (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 6.6.2010.
Piirteitä kartanolaisuudesta. Omituinen Länsi-Suomesta lähtöisin oleva uskonnollinen liike, Helsingin Sanomat, 30.08.1936, nro 233, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kummallinen uskonlahko - kartanolaiset. Yöllisiä kokouksia - uskonkiihkoa - iskujoukkoja - pakkokeinoja - outoa mystiikkaa - eräiden Länsi-Suomen pitäjien syrjäisissä matsäkylissä, Seura, 13.01.1937, nro 2, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kummallinen uskonkahko - kartanolaiset. II osa: Salaperäinen talo uskonkiihkoisine asukkaineen, Seura, 20.01.1937, nro 3, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Horrossaarnaaja Adam Härkönen.
Keskilohkon tila Vampulassa. Tilda Reunanen asui kyseisessä talossa.
The Pilot Innin rautatieasema

The Pilot Innin rautatieasema oli liikennepaikka kapearaiteisella Romney, Hythe and Dymchurch Railwayllä Kentin kreivikunnassa Englannissa. Se avattiin liikenteelle 24. toukokuuta 1928 yhtä aikaa rataosan New Romney – The Pilot Inn kanssa. Liikennepaikka nimettiin läheisen saman nimisen majatalon mukaan.
Asema ehti olla rautatien eteläinen pääteasema kolmen kuukauden ajan, kunnes rata Dungenessin rautatieasemalle valmistui elokuussa 1928. Tämän vuoksi sinne rakennettiin tilapäinen kolmioraide vetureiden kääntämistä paluumatkaa varten. Lipputoimistona toimi siirrettävä puinen koju. Kun rata Dungenessiin valmistui, alettiin The Pilot Innistä käyttää nimitystä Dungeness – Pilot myös matkalipuissa. Nimitys oli käytössä vain lyhyen aikaa, ja nimi The Pilot Inn otettiin uudelleen käyttöön.
Vuosi avaamisen jälkeen asemarakennukset valmistuivat, ja tilapäinen lipputoimisto siirrettiin pois. Liikennepaikalla oli lyhyt betoninen laituri, ja uusi valoisa asemarakennus sijaitsi ratalinjan länsipuolella. Asemarakennus oli käytössä kymmenen vuotta aina vuoteen 1939 saakka, jolloin The Pilot Inn muutettiin miehittämättömäksi seisakkeeksi.
Toisen maailmansodan jälkeen ratalinja New Romneystä Dungenessiin muutettiin yksiraiteiseksi. Jo tuolloin The Pilot Halt -nimellä tunnettu seisake oli ylisuuri liikennemääriin nähden, ja asemarakennusta käytettiin pääasiassa henkilökunnan majoitustilana. Rautatien vakituinen veturinkuljettaja George Barlow, joka oli palvellut rautatiellä yli 40 vuotta ja saanut ansioistaan British Empire Medalin, asettui asumaan asemalle vuonna 1947.
Asemarakennus purettiin vuonna 1967, ja seuraavana vuonna sinne rakennettiin samanlainen odotussuoja kuin seisakkeeksi alennetulle Laden rautatieasemalle. Junat pysähtyivät The Pilot Haltilla tarvittaessa aina vuoteen 1977 saakka, jolloin liikennepaikka lakkautettiin. Vuoteen 1983 saakka liikennepaikalla pysähtyi satunnaisesti eri ryhmien tilausjunia. Liikennepaikka oli listattuna vielä vuoden 1983 aikataulussa mutta ilman junien lähtöaikoja. Odotuskatos purettiin 1990-luvun puolivälissä, ja siitä ja aiemmasta asemarakennuksesta on jäljellä enää betoninen kivijalka.
Pihlajanorsu

| Pihlajanorsu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea
Heimo::  Karvakehrääjät Lasiocampidae
Alaheimo::  Lasiocampinae
Suku::  Gastropacha
Laji::  quercifolia
Kaksiosainen nimi
 Gastropacha quercifolia  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Pihlajanorsu Wikispeciesissä   Pihlajanorsu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihlajanorsu (Gastropacha quercifolia) on kookas, punaruskea yöperhonen. Ennen vuotta 1996 laji tunnettiin nimellä tumma lehtikehrääjä. Lajin nimi viittaa aikuisen perhosen pitkiin, eteenpäin suuntautuneisiin huulirihmoihin, jotka muodostavat pään etuosaan kärsää muistuttavan ulokkeen.
Koko ja ulkonäkö

Pohjois-Eurooppalaiset yksilöt kuuluvat muotoon f. alnifolia, joka on tummempi ja sinisemmän sävyinen kuin Keski- ja Etelä-Euroopassa tavatut yksilöt. Pihlajanorsu on kookas perhonen, jonka siipien kärkiväli on 50–90 mm. Naaras on huomattavasti isompi ja rotevampi kuin koiras. Siipien reuna on syvään pykäläinen, kuin haavan tai tervalepän lehdessä. Siivet ovat pohjaväriltään tumman punaruskeat. Molempien siipiparien poikki kulkee kolme tummaa, aaltoilevaa poikkiviirua. Muodolla alnifolia etusiiven etureunassa on laaja, diffuusi alue sinertävänmustaa kehnää ja takasiiven sisäsyrjässä on oranssinpunertava alue. Perhosen lepoasento on erikoinen, sillä takasiiven etureuna työntyy selvästi esille etusiiven etureunan alta. Tämä rikkoo perhosen hahmon ja paikallaan lepäävä pihlajanorsu näyttää kuivuneelta lehdeltä ja sitä on koostaan huolimatta vaikea löytää.
Pihlajanorsun toukka on ruskeanharmaa ja karvainen, täysikasvuisena 80–120 mm pitkä ja 12–13 mm leveä. Nuorena se muistuttaa paljon harvinaisemman haapanorsun sekä yleisen orapihlajayökkösen toukkia.
Levinneisyys ja lentoaika

Pihlajanorsua tavataan Pohjois-Espanjasta Japaniin ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa laji on harvinainen tulokas, jonka ensimmäinen havainto on Uudeltamaalta vuodelta 1943 ja nykyisin lajilla on vakiintunut kanta Etelä-Karjalassa ja itäisessä Etelä-Savossa. 2000-luvun aikana lajia on tavattu paikoittain pitkin etelärannikkoa. Perhonen lentää heinäkuussa, joskus harvoin toisena sukupolvena syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Lajia tavataan lämpimillä ja aurinkoisilla, usein pihlajaa kasvavilla, pensaikkoisilla paikoilla. Perhoset piilottelevat päivät kasvillisuuden seassa ja lähtevät lentoon vasta yön pimennyttyä kunnolla, joskus vasta puolenyön jälkeen. Koiras lentää valolle, mutta naaras vain harvoin.
Naaras munii 300–500 munaa ravintokasvin oksille. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä toukkana rakentamansa silkkisen kotelon sisällä. Toukat ovat täysikasvuisia kesäkuun alkupuoliskolla ja koteloituvat puun kuorelle tai kasvillisuuden joukkoon harmaanruskean, toukkakarvoilla suojatun kotelokopan sisään. Kopan sisälle toukka erittää valkoiseksi jauheeksi kuivuvaa eritettä.
Ravintokasvi

Toukan pääasiallinen ravinto vaihtelee alueittain. Suomessa se syö monien eri ruusukasvien, erityisesti pihlajan, mutta myös omenapuun lehtiä. Etelämpänä eri pajulajien merkitys kasvaa ja toukkia löytyy varsinkin raidalta.
Aiheesta muualla

Norske sommerfugler (norjaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1792836  Wikispecies: Gastropacha quercifolia  AfroMoths: GASTQUER  BioLib: 51128  BOLD: 266421  EoL: 381146  EPPO: GASPQU  Fauna Europaea: 443482  Fauna Europaea (new): 0d125fa0-bf61-45b0-8608-e097350a015a  GBIF: 1732565  iNaturalist: 343427  IRMNG: 11413168  LepIndex: 72950  LoB: 6454  MaBENA: GastropQuerc  NBN: NBNSYS0000005714  NCBI: 1502188  Observation.org: 18772  Open Tree of Life: 3096680  Laji.fi: MX.61435
Pikku Karvasjärvi

| Pikku Karvasjärvi |
| --- | --- |
 Näkymä järven luoteisrannalta itään.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Pohjanmaa
Kunnat:  Utajärvi
Koordinaatit:  64°52′45″N, 26°33′25″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskuoja:  oja Karvasojaan 
Järvinumero:  59.155.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  102,3 m 
Pituus:  420 m  
Leveys:  250 m  
Rantaviiva:  1,344 km  
Pinta-ala:  8,524 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPikku Karvasjärvi 
Pikku Karvasjärvi tai Pieni Karvasjärvi on lampi tai pieni järvi Utajärven kunnan Sanginkylän itälaidalla.
Järvi sijaitsee entisen Ylikiimingin kunnan, nykyisin Oulun kaupungin, rajan läheisyydessä Isosta Karvasjärvestä vain kolmisensataa metriä pohjoiseen. Järven lähettyville tulee Karvaskosken kankaan kautta metsäautotie, jonka varressa on Karvasojan rannalla sijaitseva hirvikämppä.
Karvasojan hirvikämpän uimapaikka.
Järvimaisema

Järvi on paikoin matalarantainen, mutta siinä on melko vähän vesikasvillisuutta.  Järveä ympäröivät suot lukuun ottamatta länsi- ja etelälaidan pieniä kankaita. Kaloja ovat hyvin tummat hauet, ahvenet ja särjet. Järvestä lähtee sivuoja Karvasoja-nimiseen puroon, joka laskee Isosta Karvasjärvestä Sanginjoen sivuhaaraan Koivujokeen lähellä Pienelle Kivijärvelle menevää tietä. Järven ympäristö on asumaton, lähimpään asutukseen Puutturinjärvelle on tosin vain reilut kaksi kilometriä.
Aiheesta muualla

Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1  (Järven ympäristö)
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Kaupunkisuunnittelu

Kaupunkisuunnittelu on kaupungin maankäytön, rakennusten sijoituksen ja toimintojen suunnittelua. Se liittyy kaupungin kehittämiseen, suojeluun ja säilyttämiseen, ja suunnitelmilla pyritään sosiaalisiin ja taloudellisiin päämääriin. Kaavoituksen ohella kaupunkisuunnittelussa on otettava huomioon myös ekologiset ja esteettiset seikat sekä rakennussuojelu.
Varhainen kaupunkisuunnittelu keskittyi luomaan kaupungeille selkeästi jäsennellyn pohjakaavan sekä rakentamaan toimivan vesi- ja viemäröintijärjestelmän. Nykyaikainen kaupunkisuunnittelu syntyi teollisen vallankumouksen yhteydessä. Kaupungit kasvoivat tuolloin holtittomasti, ja kaupunkisuunnittelulla haluttiin parantaa ahtaiksi käyneiden kaupunkien elinoloja.
Moderniin kaupunkisuunniteluun on vaikuttanut suuresti Le Corbusier. Kaupunkisuunnittelu on ollut pitkälle vietyä sosialistissa maissa, joissa kaupunkisuunnittelu on ollut yksi suunnitelmatalouden ilmentymistä.
Kaupunkisuunnittelun historia

Varhaisimmat kaupungit syntyivät luontevasti suotuisiin liikenteen solmukohtiin, palvontapaikoille tai helposti puolustettaville kukkuloille. Ensimmäiset kaupungit kehittyivät ilman erityisempää suunnittelua.
Kun kaupungit alkoivat kasvaa, kasvoi myös suunnitelmallisuuden tarve. Kaikkein vanhin kaupungin perusmuoto oli ollut soikea kukkulakaupunki, mutta maanmittaustaidon kehittyessä ihanteeksi tuli suorakulmainen ruutuasemakaava. Vanhimmat ruutukaavaan pohjautuvat kaupungit perustettiin jo yli 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Niiden jäänteitä on löydetty eri puolilta maailmaa, muun muassa Niilin ja Induksen jokilaaksoista.
Kaupunkisuunnittelun historia > Antiikki

Antiikin aikana kaupunkisuunnittelu kehittyi huippuunsa Kreikassa 1000-luvulla eaa. Kreikkalaisessa kaupunkisuunnittelussa voidaan erottaa kaksi päätyyliä: vanha tyyli ja uusi tyyli. Vanhaa tyyliä edustaneet kaupungit olivat pohjakaavaltaan näennäisen epäsäännöllisiä, mutta noudattivat kuitenkin tarkasti mietittyä tilasommittelua. Uusi tyyli puolestaan perustui suorakulmaiseen ruutukaavaan. Uuteen tyyliin kuului myös kaupungin sijainnin valinta liikenneväylien, ilmaston ja maaperän hedelmällisyyden perusteella. Ruutukaavassa korttelit olivat suorakaiteen muotoisia, ja tavallisesti niiden koko oli 40 x 80 m2. Kreikka perusti runsaasti uusia siirtokuntia, ja niiden myötä uusi tyyli levisi koko Välimeren alueelle.
Roomalaiset omaksuivat kreikkalaisten kaupunkisuunnittelun ihanteet ja täydensivät niitä etruskeilta saamillaan vaikutteilla, muun muassa kehittyneemmällä rakennustekniikalla. Roomalaiseen kaupunkisuunnitteluun kuuluivat monimutkaiset vesi- ja viemärijärjestelmät sekä teiden ja satamien suunnittelu. Rooman legioonien sotilasleirit, castrat, levittivät kreikkalais-roomalaisen kaupunkisuunnittelun mallit muualle Eurooppaan.
Kaupunkisuunnittelun historia > Keskiaika ja renessanssi

Varhaiskeskiajalla kaupunkisuunnittelu taantui väliaikaisesti, ja useiden alun perin roomalaisten perustamien kaupunkien katuverkko muuttui epäsäännöllisemmäksi. Feodalismin aikaan kaupankäynti vilkastui, ja Euroopassa perustettiin lukuisia uusia kaupunkeja, jotka syntyivät paikallisen hallitsijan asunnon tai piispanlinnan ympärille. Kaupunkeihin muodostui muurien erottamia lohkoja, sillä asutus levisi vähitellen vanhan kaupunginmuurin ulkopuolelle. Uusi asutus ympäröitiin ajan kuluessa muurilla, mutta vanhaakaan muuria ei yleensä purettu, koska se vahvisti kaupungin puolustusta. Eri kaupunginosilla saattoi olla toisistaan selvästi poikkeava asemakaava. Keskiaikaisissa kaupungeissa oli tavallisesti löyhä yleispohjakaava, joka oli muodoltaan joko säteittäinen hämähäkinverkkokaava tai sitten kylkiluukaava, jossa kaupungin läpi kulki kaksi valtakatua, ja niitä leikkasivat kapeat kujat.
Renessanssi avasi kaupunkisuunnitteluun uusia näkymiä. Renessanssin huomattavin kaupunkisuunnittelun teoreetikko oli Leon Battista Alberti, joka ammensi vaikutteita antiikin esikuvista. Renessanssin ihannekaupunki oli säännöllisen muotoinen keskeiskaupunki, jonka pohjakaava oli pyöreä tai tähden muotoinen.
Kaupunkisuunnittelu Suomessa

Suomen vanhimmat kaupungit on perustettu keskiajalla, mutta suurin osa kaupungeista perustettiin vasta 1600–1800-luvulla. Kaupungit olivat 1800-luvun puoliväliin saakka hyvin pieniä, ja useimmat kaupunkiympäristöt on suurilta osin rakennettu vasta 1900-luvulla. Kaupunkien nuoruudesta johtuen ne ovat rakenteeltaan samankaltaisia.
Melkein kaikkien vanhojen suomalaisten kaupunkien ytimessä on vanha ruutukaava-alue, joka on peräisin Ruotsin vallan tai autonomian ajalta. Poikkeuksena on Hamina, joka sai 1700-luvulla ympyräasemakaavan. Vanhoissa kaupungeissa on keskustan ympärillä 1800–1900-luvuilla rakennettuja eri-ikäisiä kasvuvyöhykkeitä. Suomen kaupunkien leimallisimpia piirteitä ovat suhteellisen matala asukastiheys ja kauas keskustasta hajalleen rakennetut lähiöt. Kaupungistuminen ja autojen määrä lisääntyivät voimakkaasti 1960-luvulla.
Suomessa on 2000-luvulla ryhdytty kiinnittämään aikaisempaa enemmän huomiota siihen, että uudet kaupunginosat kytkeytyisivät vanhaan kaupunkirakenteeseen, eikä niitä enää hajasijoitettaisi kauas ja erilleen kantakaupungista. Kaupunkisuunnittelua on tiivistetty.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Passinmäki, Pekka: Kaupunkisuunnittelun erilaisia lähestymistapoja. niin & näin 1/1998, 31–32.
Miletoksen ruutukaava noin vuodelta 400 eaa.
Piero della Francesca, Ihannekaupunki, noin 1470.
Ebenezer Howardin puutarhakaupunkien ideaa kuvaava kaavio vuodelta 1902.
Piikkikaunokki

| Piikkikaunokki |
| --- | --- |
 Piikkikaunokin kukinto.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Carduoideae
Suku::  Kaunokit Centaurea
Laji::  calcitrapa
Kaksiosainen nimi
 Centaurea calcitrapa  L. 
Katso myös
   Piikkikaunokki Wikispeciesissä   Piikkikaunokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkikaunokki (Centaurea calcitrapa) on kaksivuotinen kaunokkilaji, jota esiintyy Euroopassa Välimeren alueella.
Ulkonäkö ja koko

Piikkikaunokki kasvaa 20–70 senttimetriä korkeaksi. Varsi on jäykkä ja harittavahaarainen. Sekä varsi että lehdet ovat aluksi harmaakarvaisia. Kierteisesti olevien alus- ja keskilehtien lapa on pariliuskainen, mutta latvalehtien lapa on ehyt. Lehtilaita on harvaan piikkihampainen. Yksittäin latvahaarojen kärjissä olevat kukkamykeröt ovat perättömiä ja lehtien ympäröimiä. Mykerön kehto on 6–8 mm leveä ja pullean lieriömäinen. Mykerön vaaleanvihreät kehtosuomut ovat paksuja, tyviosasta puikeita, kalvolaitaisia ja laidoiltaan hentopiikkisiä lukuun ottamatta kärkiä, joiden piikki on vankka. Kehtosuomujen kärkilisäkkeet ovat kolmiomaisia ja väriltään vaalean kellanruskeita tai punertavia. Kukan teriö on vaaleanpunainen. Suomessa piikkikaunokki kukkii elo-syyskuussa. Pähkylät ovat litteitä ja niiltä puuttuu pappus.
Levinneisyys

Piikkikaunokki on kotoisin Välimeren alueelta Etelä-Euroopasta, Pohjois-Afrikasta ja Länsi-Aasiasta. Suomessa, kuten myös muualla Fennoskandiassa, piikkikaunokki on hyvin harvinainen uustulokas, jota on tavattu muutamin paikoin Etelä- ja Lounais-Suomessa. Suomen löydöt kasvista ovat usein vanhoja ja kytkeytyvät purjelaivakauteen. Esimerkiksi Ahvenanmaalla laji on ollut painolastitulokas ja se on löydetty maakunnasta viimeksi vuonna 1911.
Elinympäristö

Suomessa piikkikaunokki kasvaa tyypillisillä tulokaslajien kasvupaikoilla, kuten myllyalueilla, kaatopaikoilla, satamissa ja painolastipaikoilla.