stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Vallankumousliikkeen Tutkijakunta
Tutkijakunnan julkaisuja

Suomen työväen vallankumous 1918 : arvioita ja itsekritiikkiä. Kustannusosuuskunta Kirja, Leningrad 1928 (Teos pdf-muodossa,  Työväenliikkeen kirjasto, Teos html-muodossa, Marxist.org)
Punakaarti rintamalla : luokkasodan muistoja ; toim. J. Lehtosaari. Kustannusosuuskunta Kirja, Leningrad 1929 (Teos pdf-muodossa,  Työväenliikkeen kirjasto)
Kansalaissodan rintamilta : suomalaisten vallankumouksellisten muistelmia taisteluista neuvostovallan puolesta,; toim. T. Antikainen, K. Pietarinen, T. Törmälä. Kustannusosuuskunta Kirja, Leningrad 1930
Bolshevikkien toiminta Suomessa ja Viaporin kapina : eräitä aikalaisten muistelmia v. 1905 vallankumouksen ajoiltaa. Valtion kustannusliike Kirja, Leningrrad 1931 (Teos pdf-muodossa, Työväen Arkisto)
E. Haapalainen : Suomen työväen ensimmäinen nousu (v. 1905).
Pentti Kontio : Kimmon komppania , Omistetaan Kimmon komppaniasta ammuttujen, rintamilla kaatuneitten, vankileireillä kuolleitten tovereiden muistolle. Valtion kustannusliike Kirja, Leningrad 1933 (Teos pdf-muodossa, Työväen Arkisto)
Punakaartilaisten muistelmia Suomesta v. 1918. Valtion kustannusliike »Kirja», Leningrad 1933
SKP:n taistelun tieltä. Muistelmia, kuvauksia ja aineistoa SKP:n 15-vuotistaipaleelta ; toim. Toivo Antikainen. Valtion kustannusliike Kirja, Leningrad 1934
Proletaarisen vallankumouksen rintamilta ; toim. E. Nissinen. SVT:n kokoelma No 1. Valtion kustannusliike »Kirja», Leningrad 1935 (Teos html-muodossa, Marxist.org)
Uinnin Suomen-mestaruuskilpailut 1911

Suomen Uimaliitto järjesti mestaruuskilpailunsa 1911 useammassa eri paikassa ja eri aikoina.
Vaasassa 29.-30. heinäkuuta
Helsingissä 5.-6. elokuuta
Tampereella 12.-13. elokuuta
Miehet > 100 m vapaauinti

12. elokuuta Tampereella.
| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Artturi Helenius | 1.12,4 |
| 2 | Jussi Kahma | 1.14,9 |
| 3 | Martti Salokannel | 1.17,0 |
| 4 | E. Ojanen | 1.18,3 |
| 5 | Y. Söderling | 1.19,2 |
| 6 | W. Bremer | 1.20,7 |
Miehet > 500 m vapaauinti

30. heinäkuuta Vaasassa.
| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Martti Salokannel | 8.26,0 |
| 2 | Arvo Aaltonen | 8.32,5 |
| 3 | G. Hanstein | 8.35,4 |
Miehet > 1 000 m vapaauinti

6. elokuuta Helsingissä
| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Jarl Wasström | 17.46,0 |
| 2 | Martti Salokannel | 18.17,4 |
| 3 | L. Lindroos | 18.44,6 |
| 4 | Arvo Aaltonen | 18.45,6 |
| 5 | G. Hansten | 18.59,4 |
| 6 | H. Seppänen | 20.28,4 |
| - | V. Petroff | keskeytti |
Miehet > 200 m rintauinti

12. elokuuta Tampereella.
| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Arvo Aaltonen | 3.04,9 |
| 2 | L. Lindroos | 3.05,9 |
| 3 | Herman Cederberg | 3.07,0 |
| 4 | W. Lindgren | 3.10,7 |
| 5 | W. Tuukkanen | 3.12,7 |
Miehet > 100 m selkäuinti

29. heinäkuuta Vaasassa
| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | L. Lindroos | 1.36,6 |
| 2 | Herman Cederberg | 1.45,2 |
Miehet > 4 x 50 m viesti

5. elokuuta Helsingissä
| Sija | Seura | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Vaasan Uimaseura (V. Bremer, V. Bjelke, Jussi Kahma, Artturi Helenius) | 2.14,2 |
| 2 | Tampereen Uimaseura (K. Ojanen, K. Aaltonen, J. Laaksonen, J. Viklund) | 2.18,8 |
| 3 | Helsingin Uimaseura (M. Koroleff, V. Sjöholm, S. Oinila, T. Einiö) | 2.24,7 |
| 4 | Turun Uimaseura (Y. Söderling, A. Rydman, Br. Lindberg, V. Hannula) | 2.26,0 |
Miehet > Ponnahduslauta

6. elokuuta Helsingissä.
| Sija | Kilpailija | Pisteet | Sijapisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Albert Nyman | 290,60 | 3 |
| 2 | Oskar Wetzell | 210,70 | 6 |
| 3 | Leo Suni | 197,90 | 9 |
| 4 | Toivo Einiö | 169,43 | 12 |
Miehet > Kerroshypyt

13. elokuuta Tampereella.
| Sija | Kilpailija | Pisteet | Sijapisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Oskar Wetzell | 232,10 | 5 |
| 2 | Toivo Aro | 230,65 | 6 |
| 3 | Kalle Kainuvaara | 225,80 | 7 |
Miehet > Suorat hypyt

13. elokuuta Tampereella.
| Sija | Kilpailija | Pisteet | Sijapisteet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Toivo Aro | 117,05 | 3 |
| 2 | Kalle Kainuvaara | 109,60 | 7 |
| 3 | Gunnar Ahlblad | 106,75 | 8 |
| 4 | E. Sivén | 103,25 | 13 |
| 5 | Eino Karjalainen | 103,50 | 15 |
| 6 | A. Wetzell | 102,50 | 16 |
| 7 | T. Ilmoniemi | 99,45 | 20 |
| 8 | Oskar Wetzell | 99,50 | 23 |
Miehet > Vesipallo

12. - 13. elokuuta Tampereella.
Vesipallomestaruuden voitti Helsingfors Simsällskap, joka voitti Turun joukkueen jatkoajan jälkeen 5-2 (1-1,1-1,3-0) ja loppuottelussa Tampereen joukkueen 9-0. Helsingin joukkueessa pelasivat H. Johnsson, V. Varelius, Jarl Wasström, H. Bergström, V. Petroff, V. Sjöholm ja A. Haavisto.
Naiset > 100 m vapaauinti

29. heinäkuuta Vaasassa.
| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Tyyne Järvi | 1.43,0 |
| 2 | Regina Kari | 1.46,8 |
| 3 | H. Lehtonen | 1.47,6 |
| 4 | Eeva Branders | 1.48,0 |
Naiset > Suorat hypyt

29. heinäkuuta Vaasassa.
| Sija | Kilpailija | Pisteet | Sijaluku |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Walborg Florström | 105,75 | 3 |
| 2 | Ester Laamanen | 98,5 | 7 |
| 3 | Senni Aaltonen | 93 | 8 |
Heinjoen asemanseutu

Lakkautettu Heinjoen rautatieasema.
Maakaasuputkien varastointialuetta vuonna 2008, jolloin linjaa rakennettiin kylän lähistölle.
Heinjoen asemanseutu (ven. посёлок при ста́нции Ве́щево, posjolok pri stantsii Veštševo, ”Veštševon asema”) on maaseututaajama Karjalankannaksella Kähärin maalaiskunnassa, Leningradin_alueen Viipurin piirissä, noin 20 kilometriä Viipurin itäpuolella. Suomeen kuuluessaan se oli osa Heinjoen kuntaa ja sijaitsi Heinjoen kirkonkylästä noin viisi kilometriä etelään.
Alueluovutuksen jälkeinen historia

Alueluovutuksen jälkeen Neuvostoliitossa kylätselvennä nimettiin vuonna 1948 uudelleen Veštševoksi Samara-Uljanovskin 24. divisioonan komentajan Pjotr Veštševin mukaan, joka kaatui Väisäsessä 6. joulukuuta 1939.
Heinjoen asemanseutu oli Neuvostoliiton aikaan sotilaskylä. Siellä toimi Luoteis-Venäjän suurin sotilaslentokenttä, pinta-alaltaan 790 hehtaaria.lähde? Lentokenttä rakennettiin vuosina 1960–1970.
8. maaliskuuta 1988 Heinjoen lentokentällä tapahtui välikohtaus kun Ovetškinin perheen kaappaaman matkustajakoneen miehistö teki pakkolaskun kentälle. Tilanne päättyi kun Neuvostoliiton turvallisuusjoukot valtasivat koneen. Kone tuhoutui välikohtauksessa pommista alkaneen tulipalon seurauksena.
Neuvostoliiton hajoaminen vaikutti rankasti kylään. Sotilaslentokenttä päätettiin lakkauttaa vuosina 1993–1994 Neuvostoliiton hajottua. Lentokenttä on nykyään Gazpromin omistuksessa, ja sitä on käytetty muun muassa Nord Stream -kaasuputkilinjan putkien varastointipaikkana. Kylässä on paljon Neuvostoliiton-aikaisia autioituneita rakennuksia ja bunkkereita, joista osa on hajotettu ja kaikki irtain varastettu. Asukkaista suuri osa on yhä entisiä Neuvostoliiton sotilaita tai heidän jälkeläisiään.lähde?
Lentokenttä oli kaavailtu korjattavaksi ja sinne oli tarkoitus rakentaa Euroopan suurimpiin lukeutuva rahtilentokenttä, jonka hinnaksi oli arvioitu 160 miljoonaa dollaria. Lentokenttä oli suunniteltu avattavaksi vuonna 2000, mutta hanke kariutui talousongelmiin.
Luonto

Kylä sijaitsee keskellä metsää. Maaperä on hiekkaa, ja alueella on useita järviä ja lampia.
Palvelut

Taajaman keskustassa on kolme elintarvikekauppaa, koulu, päiväkoti, leikkikenttä ja Viipurista tulevan bussilinjan päätepysäkki. Siellä on myös kioski, saha, hautausmaa ja entinen rautatieasema, jolla liikenne lakkautettu. Kylän rakennukset ovat kerrostaloja, jotka toimivat Neuvostoliiton armeijan työntekijöiden ilmaisina työsuhdeasuntoina. Kerrostalot ovat huonokuntoisia; ne lämpenevät kylän oman kivihiilivoimalan avulla. Kylässä on vesitorni, jonka vesi tulee kaivosta, ja vesi on juomakelpoista.
Nähtävyyksiä ovat toisesta maailmansodasta muistuttavat monumentti ja panssarivaunu. Monumenttipaikka on neuvostosotilaiden joukkohauta ja muistomerkki, johon on kirjattu noin 800 kaatuneen neuvostosotilaan etu- ja sukunimi.
Liikenneyhteydet

Heinjoen asemalle pääsee kääntymällä M10/E18-tieltä vanhalle Pietarin-tielle A122, josta erkanee edelleen erittäin mutkainen tie asemanseudulle. Pieni pätkä tiestä kulkee entisen betonilaatoista rakennetun kiitotien päällä, mutta nyt sen peittää uusi asfaltti kun tie asfaltoitiin koko matkalta vuonna 2009, mutta tien pohjatöitä ei suoritettu. Kylään pääsee myös linja-autolla Viipurista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinjoen asemanseutu Wikimedia Commonsissa
Стратегия-Центр (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kortepohjan kirkko

| Kortepohjan kirkko |
| --- | --- |
 Kortepohjan kirkko keväällä 2009
Sijainti:  Kortepohja Jyväskylä
Rakentamisvuosi:  1974
Suunnittelija:  Antti Eskelinen
Materiaali:  betoni
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kortepohjan kirkko valmistui 1974 kerho- ja muine tiloineen. Kirkko sijaitsee Kortepohjan liikekeskuksen lähistöllä. Se edustaa rakennustyyliltään 1970-luvun elementtirakentamista ja suunnittelijana toimi  Antti Eskelinen.
Uuno Poikonen toteutti vuonna 1975 kirkon alttarireliefin. Teoksen nimi on Ylösnousemus.
Kosteusvaurioista kärsinyt kiinteistö oli saneerauksen vuoksi poissa käytöstä joulukuusta 2007 syyskuuhun 2010. Saneerauksessa kirkko käytännössä rakennettiin uudelleen. Peruskorjauksen yhteydessä suurin osa tiloista eriytettiin ja vuokrattiin Jyväskylän kaupungin vammaispalvelulle.
Aiheesta muualla

Keski-Suomen kirkot (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kortepohjan kirkko (Q18660170)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Jyväskylä
koordinaatit: 62°15′00″N 25°42′21″E﻿ / ﻿62.25005°N 25.70586°E﻿ / 62.25005; 25.70586
Itäsaamelaiskielet

Itäsaamelaiskielet eli itäsaamelaiset kielet on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä. Siihen kuuluu kuusi kieltä: inarinsaame, keminsaame, koltansaame, akkalansaame, kiltinänsaame ja turjansaame. Niitä puhutaan Suomen ja Venäjän Lapissa. Yhdessä länsisaamelaiskielten kanssa ne muodostavat saamelaiskielten ryhmän.
Itäsaamelaiskielten puhujamäärät vaihtelevat alle kymmenen elossa olevan puhujan käyttäjäryhmistä muutaman sadan puhujan käyttäjäryhmiin. Yhteensä itäsaamelaiskielillä on yli 1 300 puhujaa.
Katarina Barruk

| Katarina Barruk |
| --- | --- |
 Katarina Barruk vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. joulukuuta 1994 (ikä 30) Storumanin kunta, Ruotsi
Ammatti:  laulaja lauluntekijä esiintyjä
Aiheesta muualla
Kotisivu
Elina Maria Katarina Barruk (s. 5. joulukuuta 1994 Storuman, Ruotsi) on Ruotsista kotoisin oleva uumajansaamelainen palkittu laulaja ja lauluntekijä. Hän laulaa uhanalaisella uumajansaamen kielellä, joka on hänen äidinkielensä. Hän pyrkii laulujensa avulla elvyttämään kielen käyttöä.
Elämä

Katarina Barruk syntyi 5. joulukuuta 1994 Storumanin kunnassa Ruotsissa. Barrukin vanhemmat ovat Henrik Barruk, joka on työskennellyt uumajansaamen elvyttämiseksi, sekä tämän vaimo Maud, joiden lisäksi perheeseen kuuluu kaksi vuotta nuorempi veli Daniel. Henrik Barruk oli oppinut uumajansaamen kielen äidiltään ja siitä tuli näin myös Katarinan lapsuudenkodin kieli sekä Katarinan ja hänen veljensä äidinkieli. Barruk kasvoi musikaalisessa perheessä, jossa äiti soitti pianoa ja isä joikasi. Barruk itse keskittyi erityisesti laulamiseen, mutta osaa soittaa myös pianoa. Barruk teki ensimmäisen varsinaisen oman laulunsa 13-vuotiaana ja on konfirmaatio-vuotensa jälkeen sanoittanut kaikki laulunsa uumajansaameksi. 16-vuotiaana hän muutti Uumajaan osallistuakseen kolmevuotiseen musiikkiprojektiin Midgårdsskolanissa. Siellä hän myös perusti yhtyeen, johon hänen lisäkseen tuli Elias Häreskog soittamaan bassoa, Mattias Nygren cajonia ja Emmy Westling pianoa. Yhtyeen sointi yhdistää nykyaikaisia sävyjä perinteiseen saamelaiseen musiikkiin. Katarina Barrukin ajatuksena oli yhdistämällä musiikkiinsa joikaamista ja uumajansaamelaisia sanoituksia elvyttää uumajansaamen kieltä.
Juuri halunsa elvyttää äidinkieltään vuoksi Barruk kirjoitti ensimmäisen levynsä kappaleet uumajansaameksi. Levyä tehtiin yhteistyössä norjalaisen Frode Fjellheimin kanssa ja kappaleisiin tuli niin joikua kuin indie poppia ja jazziakin. Barrukin levy Báruos ilmestyi vuonna 2015.
Musiikin lisäksi Barruk on työskennellyt osa-aikaisesti saamen kielen opettajana Uumajassa ja Storumanissa. Hän on ollut mukana Algguogåhtie-yhdistyksen toiminnassa, joka on muun muassa järjestänyt uumajansaamen kielikylpyjä. Barrukin mukaan niiden tarkoituksena on säilyttää uumajansaame, joka on ensimmäisenä saamelaiskielistä oli myös kirjoitettu kieli edelleen elävänä kielenä. Kielikylpyjä on järjestetty useissa eri paikoissa ja niihin on osallistunut yhteensä satoja 4–70-vuotiaita henkilöitä, joista osa on ollut uumajansaamelaisia, osa muuten kiinnostuneita kielistä.
Barruk on esiintynyt sekä vuosina 2016 että 2018 Vesisaaren Varangerfestivalenissa, joka on Pohjois-Norjan suurin jazz-festivaali. Vuonna 2018 hän mainitsi siellä, että tiettävästi vain kaksi henkeä hänen ikäluokassaan osaa puhua uumajansaamea, hän ja hänen veljensä. Siksi Barruk pitää tärkeänä toimia ”kielilähettiläänä” tehden kieltä tunnetuksi Norjassa ja muissakin maissa.
28. tammikuuta 2019 Barruk esiintyi Ranskan Pariisissa UNESCOn Kansainvälisessä alkuperäiskielten vuoden avajaisissa. Vuosina 2019 ja 2023 hän esiintyi myös Suomen Inarissa Ijahis Idja -festivaaleilla.
Tunnustukset

Vuonna 2012 Barruk valittiin Riddu Riđđu -festivaaleilla Vuoden nuoreksi saamelaiseksi taiteilijaksi. Vuonna 2013 hän sai Vuoden nuorisopalkinnon ”Saamelaisviikon” yhteydessä Uumajassa.
Aiheesta muualla

Katarina Barrukin virallinen Facebook-sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Norja 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle
Hovhannes Tcholakian

Hovhannes Tcholakian (12. huhtikuuta 1919 Istanbul – 16. syyskuuta 2016) oli turkkilainen armenialaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Istanbulin arkkieparkiaan 25. huhtikuuta 1943 ja nimitettiin sen arkkipiispaksi 23. toukokuuta 1966. Piispaksi konsekroinnin suoritti 5. maaliskuuta 1967 Grégoire-Pierre XV Agagianian, jota avustivat Cirillo Giovanni Zohrabian ja Garabed Amadouni.
Neuvostoliiton avaruusohjelma

Venäjän avaruustoiminnan näyttelyhalli Tsiolkovskin kosmonautiikan valtionmuseossa Kalugalla, Venäjällä. Näyttelyssä on seuraavien venäläisten innovaatioiden mallit ja replikat:

ensimmäinen satelliitti, Sputnik 1 (katon alla pallo)

ensimmäiset avaruuspuvut (alavasen)

ensimmäisen miehitetyn avaruuslennon moduuli, Vostok 1 (keskellä)

ensimmäinen Molnija-tyypin satelliitti (yläoikea)

ensimmäinen avaruusmönkijä, Lunohod 1 (alaoikea)

ensimmäinen avaruusasema, Saljut 1 (vasemmalla)

ensimmäinen  modulaarinen avaruusasema, Mir (ylävasemmalla).
Neuvostoliiton avaruusohjelma pohjautui venäläisen opettajan Konstantin Tsiolkovskin 1900-luvun alusta alkaen yksin tekemään tutkimustyöhön. Hän tutki ensimmäisenä avaruuslennon mahdollisuutta matemaattisesti. Hän teki suhteellisen vähän kokeellista tutkimusta, mutta kehitti silti muun muassa rakettien ohjausmenetelmiä, nestemäisiä ajoaineita ja monivaiheisen raketin periaatteen. Neuvostovaltio alkoi jo vuonna 1921 tukea rakettitutkimusta asevoimien budjettirahoituksella. GIRD-tutkimusryhmät konkretisoivat rakettien kehitystyön 1920-luvun puolivälistä alkaen. 1930-luvulla Sergei Koroljov nousi rakettitutkimuksen johtoon, mutta hän joutui asevoimien puhdistusten yhteydessä vankeuteen.  Toisen maailmansodan aikana rakettialan tutkimus keskittyi maavoimien raketteihin ja lentokoneiden rakettipropulsioon.
Neuvostoliiton aikana koko avaruusohjelma oli asevoimien alaisuudessa. Korkeimmalla ministeritasolla Neuvostoliiton avaruusohjelmaa johti sotamarsalkka Dmitri Ustinov. Raketti- ja avaruusalussuunnittelija Sergei Koroljov vastasi kuolemaansa 1966 asti Neuvostoliiton avaruusohjelmasta.
Koroljovin johdolla Neuvostoliitto kehitti 1950-luvulla ensimmäisen mannertenvälisen ohjuksen, joka pystyi kantamaan ydinaseen yhdysvaltalaisiin kohteisiin. R-7-ohjus laukaistiin ensi kertaa 21. elokuuta 1957. Sekä Neuvostoliitto että Yhdysvallat ilmoittivat vuonna 1955 aikeestaan laukaista satelliitti kansainvälisen geofyysisen vuoden (1957–8) aikana. Ohjuksen onnistuneen koelaukaisun jälkeen ensimmäinen satelliitti Sputnik 1 rakennettiin nopeasti ja laukaistiin 4. lokakuuta 1957. Rakettiohjelman puitteissa rakennettiin Tiuratamin alueelle Baikonurin kosmodromi.
Koroljovilla oli useita kilpailijoita, muun muassa Mihail Jangel ja Vladimir Tšelomei, jotka olivat pääasiassa ohjusinsinöörejä ja tämän ohessa avaruusinsinöörejä. N1-kuuraketin epäonnistumisen on katsottu johtuneen Koroljovin äkillisen kuoleman synnyttämästä kilpailusta hänen seuraajiensa kesken. Avaruustoiminnan siirtyminen kypsään vaiheeseen loi lisää byrokratiaa ja antoi vähemmän tilaa uusille näkemyksille. Avaruusohjelma oli hyvin suosittu kansan ja neuvostojohdon parissa, mutta aikaa myöten se kehittyi taloudellisesti tehottomaksi; ohjelma oli kuitenkin niin vahva, että se kesti Neuvostoliiton lakkautuksen Venäjällä ja jossain määrin myös Ukrainassa.
Varhainen historia

Venäläinen Konstantin Tsiolkovski oli nykyaikaisen avaruusmatkailun ensimmäisiä teoreettisia uranuurtajia. Tsiolkovski oli aikaansa edellä. Raketteja ja avaruusmatkoja koskevia tutkimuksia hän julkaisi 1800-luvun lopulta 1920-luvulle. Hän laati rakettitekniikan perusyhtälön, ideoi nesteraketin, aurinkopurjeen, avaruusaseman ja tähtienväliset lennot. Tsiolkovski päätteli aivan oikein, että tehokkain rakettipolttoaine on vety. Yksi toinen avaruuslentojen ideoijista oli Juri Kondratjuk, joka toi esille ajatuksen erillisestä kuumodulista.
Tsiolkovskin vielä eläessä Fridrih Tsander perusti 1931 rakettiyhdistys GIRD:in, joka jonkin ajan kuluttua liitettiin valtion RNII-tutkimisinstituuttiin. Varhaisiin venäläisiin rakettipiireihin kuuluivat muun muassa Sergei Koroljov, Leonid Duškin ja Valentin Gluško. 1930-luvulla kehitettiin nesteraketti GIRD-X, joka nousi alussa vain 80 metriä, mutta lopulta muutaman kilometrin korkeuteen. Myöhemmin 1930-luvulla rakettitutkimus hajautui Neuvostoliitossa muun muassa rakettilentokoneen kehittelyyn.
Vuonna 1938 Stalin käynnisti suuren puhdistuksen, jossa useimmat Neuvostoliiton rakettitutkijat joutuivat työleireille. Rakettitutkijat antoivat panoksensa toisessa maailmansodassa kehittämällä venäläisille sota-aseeksi Katjuša-raketinheittimen. Toisen maailmansodan päättyessä vuonna 1945 venäläiset vangitsivat ja houkuttelivat Itä-Saksaan saksalaisen V2-raketin kehittelyssä olleita rakettitutkijoita. Nämä saksalaiset pakkosiirrettiin seuraavana vuonna Neuvostoliittoon, missä he kehittivät R-1:n, joka oli hieman muunneltu ja paranneltu V2. Saksalaiset ja enenevissä määrin venäläiset kehittelivät V2:lle seuraajia 40-luvun lopulla ja 50-luvun alussa. Kun Neuvostoliitto räjäytti 1949 ydinpommin, syntyi 1950-luvulla tarve kehittää ydinohjuksia, joiden haluttiin kantavan yhä pidemmälle. Alussa 1940-luvulla luotiin pidennetty V-2 R-2, myöhemmin R-5 joka käytti jo nykyaikaisia polttoaineita.
Vuoteen 1955 mennessä venäläiset olivat palauttaneet saksalaiset rakettiasiantuntijat takaisin kotimaahansa. Vuoteen 1957 mennessä kehitettiin mannertenväliseksi ohjukseksi R-7 Semjorka, jossa näkyi vielä sodanaikainen V2-teknologia. Raketti oli ohjukseksi sopimaton, mutta sille löytyi parempaa käyttöä avaruuslaitteiden ja avaruusalusten laukaisimena.
Sputnik-ohjelma

Neuvostoliitto laukaisi avaruuteen Sergei Koroljovin johdolla 4. lokakuuta vuonna 1957 miehittämättömän Sputnik 1-satelliitin maata kiertävälle radalle R7-kantoraketilla. Siitä tuli maailman ensimmäinen satelliitti. Satelliitti oli ulkoa katsoen pallo, josta sojotti neljä antennia niin kuin sulkapallon sulat. Satelliitti kiersi maata noin 250 km:n korkeudessa ja näkyi yöllä taivaan halki liikkuvana tähtenä. Sen piipityksen saattoivat kuulla länsimaatkin vastaanottimistaan. Jo kolmen kuukauden päästä seuraavan vuoden tammikuussa vuonna 1958 satelliitti syöksyi Maan ilmakehään ja paloi.
Sputnik 1 johti kohuun sekä Neuvostoliitossa että Yhdysvalloissa sen jälkeen, kun brittiläinen lehdistö nosti sen merkittäväksi uutiseksi. Hruštšov vaati Koroljovia toteuttamaan uuden lennon välittömästi. Sputnik 2 -lento 3. marraskuuta kuljetti avaruuteen yli 1 000 kg:n aluksen mukanaan Laika-koira. Toukokuussa 1958 laukaistu Sputnik 3 painoi 1 500 kg.
Ensimmäisen Sputnikin lennon jälkeen koko maailma ihmetteli tapahtunutta, vaikka sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto olivat jo 1955 julkistaneet aikeensa lähettää satelliitti avaruuteen kansainvälisen geofyysisen vuoden (IGY, International Geophysical Year) 1957–1958 aikana. Sputnik 1 järkytti varsinkin amerikkalaisia, jotka olivat luottaneet teknologiseen etumatkaansa. Se johti Yhdysvalloissa NASAn perustamiseen ja myöhemmin kuuohjelmaan (Apollo-ohjelmaan) sekä vauhditti omalta osaltaan raketti- ja ohjusteknologiaa.
Luna

Luna-ohjelman luotaimia oli monta eri tyyppiä: kiertolaisia, laskeutujia, iskeytyjiä, jopa näytteenhakijoita. Eräs niistä oli ensimmäinen kuuluotain (joukkoon kuului myös kaksi kuukulkijaa). Luna-ohjelman aikana Neuvostoliitto lähetti vuosina 1959–1976 24 luotainta Kuuhun. Niistä 15 oli menestyksellistä. 2. tammikuuta 1959 laukaistua Luna 1:tä edelsi kolme epäonnistunutta laukaisua vuonna 1958.
Luna 1–3 tutkivat Kuuta vuonna 1959. Luna 2 -luotain törmäsi suunnitelman mukaisesti Kuuhun. Sen jälkeen Luna 3 kuvasi Kuun "pimeän puolen". Tammikuussa 1966 Luna 9 teki ensimmäisenä avaruusaluksena pehmeän laskun Kuun pinnalle.
Vuosina 1971 ja 1973 Neuvostoliitto lähetti automaattiset kuuajoneuvot Lunohod 1 ja Lunohod 2 Kuun pinnalle.
Luna 16 ja Luna 20 hakivat Kuusta pienen määrän kuukivinäytteitä Neuvostoliittoon 1970-luvun alussa.
Vostok

4 000 kg painavasta Zenit-vakoilusatelliitista kehitettiin miehitetty Vostok-avaruusalus. Vuonna 1960 sillä tehtiin koelentoja, joilla lennätettiin muun muassa koiria testaamaan miehitetyn lennon turvallisuutta. 12. huhtikuuta 1961 kosmonautti Juri Gagarin kiersi Maan 108 minuutin pituisella maailman ensimmäisellä miehitetyllä avaruuslennolla. German Titov kiersi maan 17 kertaa Vostok 2:lla. Hän sairastui matkalla, mikä aiheutti vuoden viiveen miehitettyjen lentojen ohjelmaan. Vostok 3 ja Vostok 4 toimivat yhtä aikaa avaruudessa ja lähestyivät toisiaan viiden kilometrin etäisyydelle elokuussa 1962. Koe toistettiin heinäkuussa 1963, jolloin mukana oli ensimmäinen naiskosmonautti Valentina Tereškova Vostok 6 -aluksessa. Kokeilla harjoiteltiin avaruusalusten muodostelmalentoa ja valmistauduttiin telakoitumiskokeisiin.
Voshod

Vuonna 1964 Korolev laajensi Vostokin kolmipaikkaiseksi Voshod-alukseksi, jossa kolmen hengen miehityksellä miehistöllä ei ollut tilaa käyttää avaruuspukuja, joten miehistö joutui luottamaan aluksen tiiviyteen.
Voshod 2 -aluksen miehistöön kuulunut Aleksei Leonov teki vuonna 1965 ensimmäisen avaruuskävelyn. Se oli ihmiselle ja avaruuspuvulle ensimmäinen testi avaruuden tyhjiössä olemisesta. Avaruuskävely kesti 10 minuuttia.
Venera

Maaliskuussa 1966 Venera-ohjelman Venera 3 oli ensimmäinen avaruusluotain, joka kiersi toista planeettaa, Venusta. Kuu, Mars ja Venus olivat Neuvostoliiton kaikki avaruusluotainten kohteita. Kuu- ja Venus-lennot olivat onnistuneempia kuin Mars-lennot, jotka ovat osoittautuneet myös myöhemmin vaikeammiksi.