stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saostustitraus
Menetelmä

Saostustitraus perustuu tiettyjen kationien tai anionien kykyyn muodostaa niukkaliukoinen ioniyhdiste. Yksinkertaisimmillaan saostustitrauksessa tutkittavaa näytettä titrataan suolaliuoksella, joka sisältää sellaisia kationeja tai anioneja, jotka muodostavat näytteestä tutkittavien ionien kanssa saostuman. Saostuman muodostuttua voidaan kuluneen titrausliuoksen määrän avulla laskea liuoksen ionikonsentraatio.Tutkittavaan liuokseen voidaan lisätä indikaattoria, joka muodostaa niukkaliukoisen saostuman titrausliuoksen kanssa. Tällöin titrauksen loppupiste nähdään sakan värin muuttumisena. Koska sakan muodostumiseen vaikuttaa liuoksen konsentraatio, on indikaattroikonsentraation oltava matala, jotta saostuva indikaattori ei haittaisi tutkimuksen luotettavuutta.
Mohrin titraus

Mohrin titraus on usein käytetty titrausmenetelmä kloridi-ionien pitoisuuden määrittämiseksi. Titrausliuoksena käytetään hopeanitraattiliuosta ja indikaattorina kaliumkromaattiliuosta. Muodostuvista yhdisteistä sekä hopeakloridi että hopeakromaatti ovat niukkaliukoisia.
Ag+(aq) + Cl-(aq) → AgCl(s)
2 Ag+(aq) + CrO42-(aq) → Ag2CrO4(s)
Niukkaliukoisempi valkoinen hopeakloridisakka saostuu ensin. Kaikkien kloridi-ionien saostuttua alkaa saostua kellanpunainen hopeakromaattisakka, mikä on merkkinä titrauksen ekvivalenttipisteestä. Mohrin titrauksessa tutkittavan liuoksen pH:n tulisi olla välillä 7–10. liian happamissa olosuhteissa liuoksessa on vallitsevana kromihappo, jonka konjugaattiemäs kromaatti-ioni on. Tällöin saostumaa ei muodostu. Liian emäksisissä oloissa saostuu ruskeaa hopeaoksidia, joka peittää värillään titrauksen ekvivalenttikohdan.
Sarcosuchus

| Sarcosuchus |
| --- | --- |
 Kallo
 Varhainen liitukausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Alaluokka::  Diapsidit Diapsida
Ylälahko::  Crocodylomorpha
Kladi::  Neosuchia
Alalahko::  †Tethysuchia
Heimo::  †Pholidosauridae
Suku::  †Sarcosuchus  Broin & Taquet, 1966
Lajit
 †S. imperator  †S. hartii 
Katso myös
   Sarcosuchus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sarcosuchus oli liitukaudella eläneiden krokotiilimaisten arkosaurien suku. Se ei ollut aito krokotiilieläin vaan niiden sukulainen. Se kasvoi jopa 12-metriseksi ja painoi 8 tonnia,
ja oli yksi suurimmista krokotiilimaisista arkosaureista Purussauruksen, Rhamphosuchuksen ja Deinosuchuksen ohella.
Sarcosuchus eli Afrikassa, nykyisien niilinkrokotiilien alueella liitukaudella 110 miljoonaa vuotta sitten.
Sarcosuchuksen leuat olivat keskiosastaan hoikat, kuten esimerkiksi gaviaalilla. Sarcosuchus söi kalojen lisäksi veden äärelle tulleita dinosauruksia. Kaikki Sarcosuchuksen fossiilit on löydetty Afrikasta Saharan etelälaidan aavikolta.lähde?
Irmelin Sandman Lilius

| Irmelin Sandman Lilius |
| --- | --- |
 Irmelin Sandman Lilius vuonna 2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1936 (ikä 88) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Rut Irmelin Sandman Lilius (s. 14. kesäkuuta 1936 Helsinki) on suomenruotsalainen kirjailija.
Taiteellinen tuotanto

Sandman Lilius on julkaissut runoja, proosaa, novelleja, kuunnelmia, lastenkirjoja, matkakirjan  ja elämäkertoja. Esikoisrunokokoelma Trollsång ilmestyi 1955 ja esikoisromaani Historien om oss 1958. Sandman Liliuksen teoksia on käännetty yli kahdeksalletoista kielelle, ja ne ovat saaneet useita palkintoja. Hän on myös kuvittanut itse useita teoksiaan. Useissa kirjoissa tapahtumapaikkana on kuvitteellinen Tulavallin kaupunki, jossa on piirteitä useista suomalaisista rannikkokaupungeista kuten Hanko, Tammisaari, ja Porvoo.
Henkilöhistoria

Sandman Liliuksen puoliso oli taiteilija ja kirjailija Carl-Gustaf Lilius ja sisar kirjailija Heddi Böckman.
Teoksia

Trollsång (1955), runoja
Historien om oss (1958)
Mänskor och fåglars vingar (1958)
Mera vit (1959), runoja
Syrsan och planeten Pal (1960)
Bönens ängar (1961)
Enhörningen (1962), suom. Yksisarvinen (1962)
Silverhästskon (1964)
Mersina (1964), matkakirja
Maharadjan av Scha-scha-scha-slé (1964), suom. Sasassaleen valtias (1965)
Katten Adamantios (1965)
Om Härligas hus (1966)
Bonadea (1967), suom. Bonadea (1989)
Morgonlandet (1968)
Gullkrona gränd (1969), suom. Kultakruunun kuja (1973)
Gripanderska gården (1970), suom. Kullantekijän kammiossa (1975)
Gångande Grå (1971), suom. Yön hevoset (1976)
Fru Sola 1–3 (1984), trilogia edellisistä
Kung Tulle (1972), suom. Kuningas Tulle (1978)
Tulles resa sunnantill (1975), suom. Tullen matka etelään (1979)
Kapten Grunnstedt (1974)
Skeppet Flygande Gedda (1976)
Svanarna (1977)
Storsjöhamnen (1978)
Tomteluvan (1979), suom. Tonttulakki (1979)
Främlingsstjärnan (1980)
Kubb Karagg (1981), suom. Kuutti Karvakenkä (1981)
Främlingsvägen (1982)
Bonadeas båt (1982), suom. Bonadean vene (1982)
Apelsinträdshuset (1984), suom. Appelsiinipuutalo (1984)
Observatoriet (1985), suom. Tähtitorni (1986)
Largustus Knagg (1985), kuunnelma
Kapten Ossos damm (1985), kuunnelma
Barbidels Hav (1986), novelleja
Förvandlings trappan (1987)
Oskar Alexanders jul (1987), kuunnelma
Underverkens tid (1987), kuunnelma
Löpande-Ormen (1988), suom. Käärme Kulkevainen (1988)
Godvädersdraken (1988), kuunnelma
Brunnen på Haraldal (1990), suom. Taikavarpu (1990)
Mattan från Kars (1989), suom. Kaukasialainen matto (1991)
Hästen hemma (1991)
Korpfolksungen (1994), suom. Korppikansan lapsi (1999)
Petters valp (1995), suom. Petterin koiranpentu (1995)
Hand i hand (1996), omaelämäkerta
Katten på stranden (1997), suom. Sen sortin kissa (1997)
Öppna min sjösäck (1998)
Sagor från främlingsgatan (1999), suom. Muukalaiskadun satuja (2001)
Gröna öra (2001)
Sjutusen år I–IV (2003–2017), Carl-Gustaf Liliuksen elämäkerta
Rasse Rask och bortrövade Lucia (2004), suom. Rasse Rask ja ryöstetty Lucia (2004)
Palkintoja ja tunnustuksia

Valtion kirjallisuuspalkinto 1965, 1970, 1987
SLS:n palkinto 1968, 1976, 1988
Litteraturfrämjandetin lastenkirjapalkinto 1969
Sveriges Författarnfondin palkinto 1969, 1983
Längmanin palkinto 1970
Valtion nuorisokirjailijapalkinto 1970
Astrid Lindgren -palkinto 1976
Topelius-palkinto 1980
Valtion taiteilijaeläke 2008
Ruotsin akatemian lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinto 2022
Aiheesta muualla

Ahola, Suvi: / Sandman Lilius, Irmelin (1936–). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  9.10.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Heikkilä-Halttunen, Päivi: Salaisuuksia Hangossa. (Kirja-arvostelu.) Helsingin Sanomat 4.7.2010.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Salama

Pilvestä toiseen iskeviä pilvisalamoita.
Salama on ukkoseen tai tulivuorenpurkaukseen liittyvä sähköpurkaus. Salama tunnetaan kirkkaasta ja terävärajaisesta, jonkin verran siksak-kuvioisesta valojuovasta taivaalla, välähdyksestä, ja kovasta jyrinästä. Osuessaan maahan salama voi aiheuttaa tuhoa tai surmata ihmisiä ja eläimiä.
Yleisyys

Koko maapallolla iskee vuosittain noin kolme miljardia salamaa. Etelä-Suomessa salama iskee neliökilometrille keskimäärin yhden kerran vuodessa. Salamaniskut tulevat kuitenkin ryppäinä parin ukonilman aikana.
Salaman edellytys on ukkospilvi. Koska ukkosia kehittyy eniten lämpimällä ja kostealla ilmalla, myös salamointia tapahtuu eniten tropiikissa ja kesäisin. Suomen talvella salamoita esiintyy hyvin harvoin ja ne ovat pilvisalamoja.
Edellytykset

Salamointi perustuu siihen, että maassa on jatkuvasti suuri negatiivinen sähkövaraus ja ilmakehässä vastaavan suuruinen positiivinen varaus. Ukkoset varaavat maata jatkuvasti salamoiden välityksellä noin 1000 ampeerin virralla. Ilman sitä maa vuotaisi varauksensa ilmakehään ja ilmasähkövirtapiiri tyhjentyisi. Sen mahdollisia seurauksia ei tunneta.
Tyypit

Pilvisalama yhden pilven sisällä.
Maasalama iskee pilvistä maahan.
Salama voi olla pilvien tasolla tapahtuva pilvisalama, tai pilven ja maan välillä purkautuva maasalama. Tropiikissa 80–90 prosenttia salamista on pilvensisäisiä, ja vain 10–20 prosenttia osuu maahan. Lauhkeilla seuduilla maahan asti iskee puolet kaikista salamista.
Yläsalamat ovat salamoita, joita esiintyy 10–100 kilometrin korkeudessa ilmakehän ja avaruuden rajalla. Niitä syntyy, kun suurten ukkospilvien yhteydessä sähkövaraus yht'äkkiä laajalla alueella muuttuu. Ne ovat pohjoisilla alueilla harvinaisia. Yläsalamoita on useaa lajia, joista tunnetuimpia ovat punaiset keijusalamat. Muita ovat rengasmaiset kajosalamat ja viuhkasalamat, jotka nousevat ukkospilven huipusta ylöspäin.
Tulivuoren purkauspilven salamointia kutsutaan vulkaaniseksi salamoinniksi.
Epätavallisia salaman muotoja ovat haarukkasalama, helminauhasalama, nauhasalama ja pallosalama.
Jos esisalaman kaksi haaraa koskettaa maata lähes samanaikaisesti, ensimmäisen haaran tuottama pääsalama ei ehdi neutralisoida toista, jolloin pääsalamalle syntyy kaksi kanavaa ja se näkyy haarukkana. Haarukkasalama voi syntyä myös silloin, kun tavallisesti samaa purkauskanavaa pitkin toistuvasti kulkeva esisalaman sähkövirta etsiikin toisen kanavan.
Helminauhasalamassa näkyy hiipuvassa purkauskanavassa peräkkäin kirkkaita ja pimeitä kohtia. Tälle ilmiölle ei ole löydetty varmaa selitystä.
Nauhasalama näyttää jakaantuvaan vierekkäisiin pystysuuntaisiin nauhoihin. Ilmiö johtuu voimakkaasta tuulesta, joka siirtää hehkuvaa kaasua peräkkäisten iskujen välissä.
Silminnäkijäkuvaukset pallosalamista ovat vaihtelevia. Pallosalaman on kerrottu olevan yleensä alle 40 senttimetriä halkaisijaltaan oleva pallo, joka leijuu ilmassa noin kymmenen sekunnin ajan ennen katoamistaan. Ilmiön syytä ei tunneta.
Vaiheet

Salaman kaksi tärkeintä vaihetta ovat esisalama ja pääsalama. Niiden yhteisnimitys on isku. Esisalama on suhteellisen heikko ja hidas, ja se alkaa useimmiten pilvestä. Esisalama puskee ilmaan sähkövarauksen ja synnyttää kuuman ja sähköä hyvin johtavan kanavan, joka täyttyy sähkövarauksella. Tämän jälkeen vastakkaiseen suuntaan, yleensä maasta pilveen, syöksyy nopeasti varaukseltaan vastakkainen ja kirkas pääsalama. Se neutraloi esisalaman, joka oli valinnut sille reitin ja iskuajan.
Koska esisalama on hitaampi kuin pääsalama, sen kulkusuunnan ihminen yleensä ehtii havaita, toisin kuin vastakkaiseen suuntaan iskevän pääsalaman. Tämän vuoksi maasalama näyttää iskevän pilvestä maahan eikä päinvastoin.
Seuraukset > Kuumuus

Salaman ympärillä olevat ilmahiukkaset saavuttavat 30 000 °C:n lämpötilan, eli viisi kertaa kuumemman kuin auringon pinta. Se on korkein luonnollinen lämpötila maapallolla.
Seuraukset > Ääni

Kun purkauskanava kuumenee yhtäkkiä tuhansiin asteisiin, se laajenee räjähtäen ja lähettää paineaallon. Hyvin lyhyestä salamasta kuuluu vain paukahdus, mutta jos salama on kilometrejä pitkä, sen eri osista lähtenyt paineaalto ehtii kuulijan korviin eri aikana ja näin kuuluu pitkä jyrinä.
Etäisyyden arviointi

Salamaniskun etäisyys kilometreinä lasketaan seuraavasti: salaman välähdyksestä jyrähdykseen kuluva aika sekunteina jaetaan kolmella. Tämä perustuu siihen, että äänen nopeus on ilmassa noin kilometri kolmessa sekunnissa (330 m/s), kun taas välähdys etenee valonnopeudella.
Ukkosen jyrinä ei kuulu yli 15–20 kilometrin päähän, mutta salama voi näkyä kauemmaksikin. Kaukaisia salamoita kutsutaan elosalamoiksi tai kalevantuliksi.
Salamanisku synnyttää varsinkin alemmille radiotaajuusalueille suhteellisen voimakkaan sähkömagneettisen impulssin. Yksinkertaisin salamoinnin ilmaisin on keski-, tai pitkäaaltoalueelle viritetty AM-radiovastaanotin, jota harjaantunut ukkoshavaitsija voi käyttää välähdyksen korvikkeena iskun etäisyysmääritykseen. Yleisradiovastaanottimen AM-alueelta kuuluva hetkittäinen räsähtely voi kertoa lähestyvästä ukkosesta, joka on alle 60 kilometrin päässä.
Salamanpaikannin on laite, joka paikallistaa salamaniskuja niiden lähettämien sähkömagneettisten aaltojen avulla. Monien salamanpaikantimien tuottamia karttoja julkaistaan internetissä. Meteorologiset laitokset käyttävät kolmiomittausta, jossa useamman salamapaikanninvastaanottimen lähettämä tieto kertoo asemalta saadun suuntiman ja tarkan kelloajan, josta tuloaikaerojen ja suuntimien avulla voidaan laskea salaman iskun paikka tyypillisesti noin 500 metrin tarkkuudella. Maahan iskevät ja pilvestä toiseen iskevät pilvisalamat voidaan erottaa toisistaan.
Vaikutukset ja torjunta > Elämän synnyttäjänä

Joidenkin tutkijoiden mukaan salama on voinut käynnistää elämän muodostumisen Maan pinnalla. Voimakkaat salamavirrat ovat saattaneet synnyttää ensimmäiset monimutkaiset molekyylit.
Vaikutukset ja torjunta > Aineelliset vahingot

Salamat voivat sytyttää rakennuspaloja. Ne voivat myös rikkoa kotien elektroniikkaa, kuten tietokoneita ja televisioita. Riski vältetään, jos laitteet irrotetaan seinästä ukkosilman ajaksi.
Salama valitsee usein kohteekseen alueen korkeimman ja sähköä parhaiten johtavan puun. Iskun kohteeksi joutunut puu voi haljeta ja kuolla. Kosteana puu selviytyy iskusta paremmin kuin kuivana. Joskus yksi salama voi vahingoittaa useaa puuta kerrallaan. Salamanisku puuhun voi aiheuttaa metsäpalon, ja esimerkiksi Yhdysvalloissa puolet kaikista metsäpaloista saa alkunsa salamaniskuista maastoon.
Yksi lentokone joutuu salamaniskun kohteeksi keskimäärin kerran 3000 lentotuntia kohti. Nykyaikaiset lentokoneet eivät juurikaan vahingoitu salamaniskuista. Joskus isku aiheuttaa koneessa pieniä sähköongelmia, joiden johdosta kone joutuu laskeutumaan varotoimenpiteenä lähimmälle kentälle.
Sähkölinjoja suojaavat salamaniskuilta linjojen yläpuolella kulkevat maadoitusjohdot. Jos isku kuitenkin pääsee läpi, se voi aiheuttaa linjoille kalliita vahinkoja ja vahingoittaa myös kuluttajien sähkölaitteita tai katkaista sähköt.
Salamat voivat vahingoittaa tuuliturbiinien lapoja. Kaikkia vahinkoja ei pystytä ehkäisemään ukkosenjohdattimilla.
Vaikutukset ja torjunta > Torjunta

Ukkosenjohdatin on järjestelmä, jolla salama johdetaan turvallisesti maahan ilman vahinkoja. Rakennuksessa sellainen on katolla oleva niin sanottu salamasieppari, kuten televisioantenni, johon salama iskee ja kulkeutuu sitten talon räystäitä ja nurkkia pitkin maan alla olevaan johtimeen ja maadoitukseen. Sähköjärjestelmiä salamoilta suojaavat jonkin verran myös ylijännitesuojat.
Vaikutukset ja torjunta > Suojautuminen

Ukkosilmalla on vaarallista etsiä suojaa sateelta ja salamoilta puun alta, sillä salamat iskevät usein puihin. Vaarallisimpia ovat sellaiset puut, joiden lähellä ei ole muita puita, kuten myös puuttomat alueet, joilla ihminen muodostaa alueen korkeimman kohdan. Vaarallista on myös nostaa sateenvarjo, tikapuut tai golfmaila kohti taivasta, tai ajaa polkupyörää tai traktoria. Salamalta suojautuu ukkosilmalla parhaiten siirtymällä johonkin painaumaan ja asettumalla matalammaksi kuin ympäröivät kohteet. Maahan ei kuitenkaan pidä mennä makaamaan, eikä veteen pidä mennä uimaan. Puunrungoista ja oksista tulisi pitää vähintään kahden metrin etäisyys. Myös metallisia aitoja tulee välttää. Kaupunkialueella salamalta voi suojautua menemällä sisään rakennuksiin, joissa on ukkosenjohdatin. Myös auto on turvallinen paikka.
Symboliikkaa

Salama on yleinen voiman symboli, jota on käytetty vuosituhannet. Salama on liittynyt yliluonnollisena ja voimakkaana pidettyyn ukonilmaan. Salama on monissa kulttuureissa ilman tai ukkosen jumalan tekemä. Jumala voi heittää salaman, tai salama voi tulla jumalan aseesta tai muusta jumalan toiminnasta.
Salamaa kuvataan usein siksak- eli sahalaita-kuviolla. Usein salaman kuvalla on terävä kärki. Siksak-viiva on ikivanha symbolilähde?. Sahalaitaa on piirretty esimerkiksi kallioihin jo tuhansia vuosia sitten. Salaman ja mystisten näkyjen lisäksi se on symboloinut paljon muutakin, kuten vettä, tulta, auringon säteitä ja käärmeitä. Sahalaitakuviollisten käärmeiden, kuten kyyn, on usein uskottu liittyvän tavalla tai toisella ukkoseen, taivaaseen ja jumaliin.
Yksi yleinen ja laajalle levinnyt vanha siksak-viivan muunnos, joka yleisesti yhdistetään salamaan, on päästään kahdeksi tai kolmeksi haarautuva salama. Salaman haarautuminen voi joissain tapauksissa liittyä maailmankuvaan, jossa maailman muodostaneet vastavoimat syntyvät samasta lähteestä. Kahdeksi haarautuva salama voi olla tällaisen maailmansynty-tapahtuman kuva.lähde?
Salaman tunnuksena tunnetaan myös lyhyt, vain kaksi suoraa kulmaa käsittävä siksak-viivan ”pätkä”. Se tunnetaan Euroopassa germaanisilta kansoilta. Kuvion nimitys on saksan kielessä wolfsängel eli ”suden koukku”, ”sudenhaka”. Toinen nimitys on donnerkeil, suomeksi ukonvaaja, englanniksi thunderbolt. Ukonvaajan käsite on ikivanha, ja se tunnettiin muinoin lähes kaikkialla Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Ukonvaaja oli salaman kärki, yleensä kiviesine, jonka jumala heitti ukkosella maahan.
Saksalaisen sudenhaka-kuvion alkuperä on tuntematon. Se saattaa olla sukua samantapaiselle, myös germaanien tuntemalle kuviolle, sieg-riimulle. Sudenhaka on monessa keskiaikaisessa saksalaisessa vaakunassa. Ajatus ukonvaajasta juuri kaksipäisenä salamana on kuitenkin laajalle levinnyt, se tunnetaan myös Aasiassa.lähde?
Sähkön tultua tunnetuksi tuli salaman kuvasta monessa yhteydessä sähkön merkki, jolla usein varoitetaan sähkön vaarallisuudesta. Muinaisista kuvioista sähkön merkki muistuttaa yleensä lähinnä sieg-riimua.
Imatran vaakunassa on kolme salamaa, jotka viittaavat Imatrankosken voimalaitokseen.
Sähköiskun vaarasta varoittava merkki.
Venäjällä aurinkopyörää muistuttavaa ukkosmerkkiä käytettiin torjumaan salamaniskuja.
Pohjoismaissa tunnettu tursaansydän liittyy luultavasti salaman symboliikkaan. Siinä korostuu ajatus salamasta jumalan nuolena. Katso myös: Tuohikirje 292
Buddhalainen vajra on kaksikärkinen salaman tunnus.
Kansallissosialistit (ks. natsisymboliikka) käyttävät ahkerasti tunnuksinaan monia salaman symboleja, kuten ukonvaajaa ja sieg-riimua. SS-joukkojen tunnuksena oli kaksi sieg-riimua, jotka muistuttivat salamoiksi muotoiltuja S-kirjaimia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tukes: Ukkossuojaus (Arkistoitu – Internet Archive)
Salamatutka  http://www.blitzortung.org
Meteorologinen data ja muuttujat
Auringon säteily
CAPE
helteen tukaluus
CIN
epävakaisuus
kastepiste
konvektio
kosteus
lämpötila
lifted-indeksi
näkyvyys
pakkasen purevuus
pilvi
salama
sade
tuuli
vesihöyry
Valonlähteet
| --- | --- |
Luonnollinen: Luminesenssi - Taivaankappaleet - Salama - Tuli
Palaminen: Kynttilä - Lyhty - Kalkkivalo - Kaasuvalaistus - Öljylamppu - Öljytuikku - Argand-lamppu - Bude-lamppu - Carcel-lamppu 
Hehkuminen: Hehkulamppu - Halogeenilamppu - Nernst-lamppu - PAR-lamppu - Tilley-lamppu - Voimavalolyhty
Fluoresenssi: Loistelamppu - Energiansäästölamppu - Induktiolamppu
Valokaari: Kaarilamppu - Jablotškovin kynttilä
Kaasupurkauslamppu: Suurpainenatriumlamppu - Pienpainenatriumlamppu - Monimetallilamppu - Elohopeahöyrylamppu - Ksenonlamppu - Hohtolamppu
Muut: hohtodiodi (LED) - Rikkiplasmalamppu - Plasmapallo
Salamoiden yleisyys maapallolla. Mustalla, punaisella ja oranssilla alueet, joilla salamoi eniten.
Maasalaman synty. Katkoviivoin merkittyjä esisalamoita laskeutuu pilvestä kohti maata. Oikeanpuolimmainen esisalama osuu puuhun, jolloin sen kanava täyttyy maasta nousevalla pääsalamalla, joka on merkitty paksulla yhtenäisellä viivalla.
Salaman aiheuttama vesihöyrypaine on räjäyttänyt tämän puun kaarnan irti.
Salamaniskun seurauksia Ylämaalla.
Zeuksen ase on päästään haarautuva salama.
Ukonvaaja Mannheimin vaakunassa
Santa Claran taistelu

Santa Claran taistelu oli taistelu Kuuban presidentti Fulgencio Batistan hallinnon joukkojen ja Fidel Castron vallankumouksellisten välillä Kuuban vallankumouksen aikana. Vallankumouksellisia Santa Clarassa johti Che Guevara ja hallituksen joukkoja eversti Joaquin Casillas Lumpuy. Guevarran huomattavasti pienempi joukko voitti hallituksen joukot ja taistelu päättyi Batistan paetessa maasta 1. tammikuuta 1959. Kuubassa taistelua pidetään yleisesti vallankumouksen ratkaisseena taisteluna.
Tausta

Fidel Castro oli rantautunut Kuubaan mukanaan vallankumouksellisten joukko vuonna 1956 ja kesään 1958 mennessä joukko oli kasvanut huomattavasti vallankumouksellisten kerätessä kannatusta etenkin köyhän maaseutuväestön piirissä. Noin 10 000:n miehen kokoinen Kuuban armeija muodosti kuitenkin edelleen huomattavan esteen vallankumouksen onnistumiselle. Elokuussa 1958 Che Guevara johti yhden kolmesta merkittävästä vallankumouksellisten osastoista Kuuban keskiosiin Las Villasin alueelle. Hyttysten, soisen maaston ja raskaan kaluston hidastamat joukot saapuivat perille Trinidadin ja Sancti Spírituksen lähistön vuorille 16. lokakuuta. Seuraavan kuukauden aikana joukot tekivät hyökkäyksiä armeijan ja poliisin tukikohtiin pakottaen ne antautumaan. Joulukuuhun mennessä §alueen merkittävät tiet ja rautatiet oli katkaistu ja kapinalliset valtasivat myös pienen satamakaupunki Caibariénin. Caibariénista kapinalliset etenivät kohti Santa Claraa Camajuanín rautatieristeyksen kautta, saapuen kaupungin ulkopuolelle 29. joulukuuta. Kuuban armeijan joukkoja oli kerääntynyt Santa Claraan eversti Joaquin Casillas Lumpuyn johdolla.
Taistelu

Che Guevara jakoi joukkonsa Santa Clarassa kahteen ryhmään, joista toisen tarkoituksena oli pysäyttää Lumpuyn joukkojen tueksi lähetetty tarvikkeilla lastattu panssarijuna. Hyökkäystä johti Roberto Rodriguez, lempinimeltään El Vaquerito. Taistelua käytiin Caprion kukkulalla pysähtyneen junan yläpuolella. Tuntematon määrä vallankumouksellisia sai surmansa ja Kuuban armeijan komentajat päättivät siirtää junan lähemmäs Santa Claran parakkeja. Tällä välin Guevara oli muine joukkoineen asettuneet paikalliseen yliopistoon, josta he löysivät traktoreita. Traktoreita käytettiin rautatien katkaisuun ja junan pysäyttämiseen. Junan ensimmäiset vaunut suistuivat raiteiltaan. Vallankumoukselliset hyökkäsivät junaa vastaan käsiasein ja polttopulloin. Junan komentajat antautuivat polttopullojen kuumennettua vaunut sietämättömän kuumiksi. Osa junan 350:tä sotilaasta veljeili sittemmin avoimesti vallankumouksellisten kanssa. Junan valtaamisen myötä vallankumoukselliset saivat myös käsiinsä suuren määrän tarvikkeita, mukaan lukien 22 panssariautoa, ilmatorjuntatykkejä, konekiväärejä ja ampumatarvikkeita.
Guevaran joukkojen toinen ryhmä Santa Clarassa toimi Rolando Cubelan komennuksessa. Kaupunkitaistelu poikkesi vallankumouksellisten tyypillisestä sodankäynnistä maaseudulla, mutta he tottuivat siihen nopeasti. Kaupungin poliisiasema kukistui 30. joulukuuta ankaran taistelun jälkeen, jossa sai surmansa esimerkiksi El Vaquerito. Poliisiaseman kukistuttua vallankumoukselliset piirittivät noin 2 900:n miehen kahden rykmentin parakit. Armeijan joukkojen tukena oli panssarivaunuja ja ilmavoimat, mutta joukkojen taistelutahto oli alhainen ja komentoketjut huonot. Toinen rykmenteistä antautui ja vallankumouksellisten huomio kiinnittyi kaupungin hotelliin. Vallankumoukselliset valtasivat rakennuksen sen ylimpiä kerroksia lukuun ottamatta, josta tarkka-ampujat tulittivat joukkoja kaupungissa aina taistelun loppuun saakka. Toinen armeijan rykmenteistä antautui lopulta 1. tammikuuta, jolloin saatiin uutinen Batistan lähdöstä maanpakoon. Castillas ja paikallinen poliisipäällikkö Cornelio Rojas teloitettiin seuraavana päivänä. Taistelun tarkempia kokonaistappioita kummaltakaan osapuolelta ei tunneta.