stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Heinivaara
Teoksia

Osuusliike Kansa r.l. 25 vuotta : katsaus Porin ja ympäristön työväen osuustoiminnallisen liikelaitoksen vaiheisiin, Osuusliike Kansa, Pori, 1927.
Sata vuotta yhteistoimintaa. Rochdalen kunnon uranuurtajien muistoksi julkaissut Kulutusosuuskuntien Keskusliitto, Kulutusosuuskuntien Keskusliitto, Helsinki, 1944.
Kymmenen vuotta uurasta osuustoiminnallista rakennustyötä Sydän-Hämeessä, Arvo Nikkasen kanssa, Sydän-Hämeen osuusliike. Lammi, 1945.
Osuusliike Koitto 1925–1945, Osuusliike Koitto, Valkeakoski, 1945.
Osuusliike Savonseutu kuvina, Osuusliike Savonseutu, Mikkeli, 1945.
Kaksikymmentäviisivuotta liikkeenhoitajien yhteistoimintaa Karjalassa, Viljo Kokosen kanssa, Osuuskauppojen liikkeenhoitajien liitto, Helsinki, 1946.
Mäntän osuuskauppa r.l. : katsaus liikkeen 30-vuotiseen toimintaan, Mäntän osuuskauppa, Tampere, 1946.
Osuusliike Kansanvoima r.l. 40-vuotias, Osuusliike Kansanvoima, Kuopio, 1946.
Osuusliike Vankka 40-vuotias, Osuusliike Vankka, Vilppula, 1946.
Evijärven osuuskauppa 30-vuotias, Evijärven osuuskauppa, Helsinki, 1947.
Haapajärven seudun osuusliike il. 10-vuotias, Haapajärven seudun osuusliike, Helsinki, 1947.
Kiuruveden työväen osuuskauppa r.l. 40-vuotias, Kiuruveden työväen osuuskauppa, Helsinki, 1947.
Kytäjän osuuskauppa : 40 vuotta yhteistoimintaa Kytäjällä, Kytäjän osuuskauppa, Helsinki, 1947.
Osuusliike Terho r.l. 40 vuotta, Osuusliike Terho, Helsinki, 1947.
Osuusliike Työnvoima r.l. 40 vuotta, Osuusliike Työnvoima, Helsinki, 1947.
Viitasaaren osuuskauppa r.l. 1917–1947, Viitasaaren osuuskauppa, Helsinki, 1947.
Keski-Karjalan osuusliike 40-vuotias, Keski-Karjalan osuusliike, Helsinki, 1948.
Nuutajärven osuuskauppa r.l. 40 vuotta : kertomus v. 1947 toiminnasta, Nuutajärven osuuskauppa, Helsinki, 1948.
Osuusliike Eteläpohja r.l. 30 vuotta 1918–1948, Osuusliike Eteläpohja, Kerava, 1948.
Osuusliike Lapinmaa 25 vuotta, Osuusliike Lapinmaa, Helsinki, 1948.
Osuuskauppa Perhelä r.l. 1908–1948, Osuuskauppa Perhelä, Kerava, 1948.
Osuusliike Savo r.l. 40-vuotta 1908–1948, Osuusliike Savo, Kuopio, 1948.
Tornionlaakson osuusliike il. 10-vuotias : kertomus osuusliikkeen toiminnasta 1947, Tornionlaakson osuusliike, Helsinki, 1948.
Virtain osuuskauppa r.l. 1917–1947, Virtain osuuskauppa, Tampere, 1948.
Osuuskauppojen liikkeenhoitajien liiton Uudenmaan kerho r.y. 1924–1949, Osuuskauppojen liikkeenhoitajien liiton Uudenmaan kerho, Helsinki, 1949.
Osuusliike Paavonseutu i.l. : katsaus 10-vuotistaipaleeseen : kertomus vuoden 1948 toiminnasta, Osuusliike Paavonseutu, Helsinki, 1949.
Osuusliike Voima i.l. ja sen edeltäjät, Unto Kanervan kanssa, Osuusliike Voima, Tampere, 1950.
Oitin osuusliike i.l. 50 vuotias, Oitin osuusliike, Helsinki, 1953.
Osuusliike Oma r.l. 50-vuotias, Osuusliike Oma, Helsinki, 1953.
Osuusliike Sisä-Karjala r.l. 50-vuotias, Osuusliike Sisä-Karjala, Helsinki, 1953.
Osuusliike Tähkä 50-vuotias, Osuusliike Tähkä, Helsinki, 1953.
Kuluttajain Lehden toimituskuntaa 1929. Untamo Utrio (vas.), Hannes Uksila, Karoliina Otava, Eino Heinivaara ja Lyyli Takki.
Elfriede Scholz

| Elfriede Maria Scholz |
| --- | --- |
 Elfriede Scholzin muistolaatta hänen kotitalonsa seinässä Dresdenissä. ”Osallistui vastarintaan. Pidätettiin 1943 ’kansankiihotuksesta’. Teloitettiin 16. joulukuuta 1943 Berliini-Plötzenseessä.”
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1903 Osnabrück, Saksa
Kuollut: 16. joulukuuta 1943 (40 vuotta) Plötzenseen vankila, Berliini, Saksa
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  ompelija
Sukulaiset:  Erich Maria Remarque (veli)
Elfriede Maria Scholz (o.s. Remark, 25. maaliskuuta 1903 Osnabrück, Saksa – 16. joulukuuta 1943 Plötzenseen vankila, Berliini, Saksa) oli saksalainen ompelija ja kirjailija Erich Maria Remarquen sisar.
Sukulaisuus kirjailijaveljeen, joka kansallissosialistisessa Saksassa oli leimattu maanpetokselliseksi pasifistiksi, oli taakka Scholzille. Hänet ilmiantoivat Gestapolle hänen vuokranantajansa ja asiakkaansa, joita hän piti aiemmin ystävinään. Hänet tuomittiin kansantuomioistuimessa kuolemaan ja teloitettiin 1943. Scholzin kohtalolla oli vaikutus Erich Maria Remarqueen, joka sodanjälkeisessä tuotannossaan arvosteli kansallissosialistista hallintoa ja myös saksalaisia kansallissosialistien lupauksiin uskomisesta.
Perhe

Elfriede Remark syntyi köyhään roomalaiskatoliseen työläisperheeseen Osnabrückissa 1903. Hänen isänsä Peter Franz Remark oli ammatiltaan kirjansitoja, ja äiti Anna Maria Remark (o.s. Stallknecht) oli kotirouva. Elfriede oli viisilapsisen perheen nuorimmainen. Veli Erich Paul, joka otti myöhemmin taiteilijanimen Erich Maria Remarque, oli viisivuotias Elfrieden syntyessä. Elfriede sairasti lapsesta lähtien osteomalasiaa eli luunpehmennystautia. Äitinsä kuoltua 14-vuotias Elfriede työskenteli kotipalvelijana Reininmaalla. Vuonna 1919 hän palasi Osnabrückiin, missä hän opetteli ompelijan ammatin. Osnabrückissa hänelle syntyi tytär Ingeborg, joka kuitenkin kuoli pian syntymänsä jälkeen. Tämän jälkeen hän vaihtoi työpaikkaa ja asuntoa useaan kertaan ja työskenteli muun muassa kotiompelijana Leipzigissa, josta hän muutti Berliiniin 1929.
Elfriede Remark muutti Dresdeniin 1929 ja asui taiteilijakaupunginosassa, jossa hän tutustui taidemaalari Max Rosenlöcheriin. Hän meni naimisiin kauppias Paul Wilken kanssa 1933. Avioliitto päättyi kuitenkin eroon kahden vuoden kuluttua. Näihin aikoihin hän perusti ompelimon. Vuosien 1938–1939 aikoihin Elfriede tapasi muusikko Heinz Scholzin. Heinz värvättiin asepalvelukseen Saksan sotalaivastoon joulukuussa 1940. Pari avioitui Heinzin lyhyen loman aikana toukokuussa 1941, ja Elfriede otti miehensä sukunimen. Avioliitto jäi lyhyeksi, sillä Heinz epäili Elfrieden pettävän häntä ja vaati eroa vain muutaman kuukauden kuluttua. Elfriede matkusti Helgolandiin, jonne Heinz oli sijoitettu. Pariskunta neuvotteli erosta, ja Heinzin mukaan Elfriede suostui eroon, mutta veti päätöksensä hieman myöhemmin takaisin. Ero toteutui keväällä 1943, kun Heinz haki oma-aloitteisesti eroa. Elfriede keskittyi asunnossaan Dresdenissä sijaitsevan ompelimon hoitamiseen. Hän markkinoi yritystään erityisesti varakkaaseen ylhäisöön kuuluville kotirouville.
Kansantuomioistuin > Tuomio

Armonanomus hylättiin, ja tunnin kestäneen istunnon jälkeen Elfriede Scholz tuomittiin kuolemaan mestaamalla. Oikeudenkäynnissä läsnäolleiden mukaan hän käyttäytyi koko käsittelyn ajan tyynesti, jopa silloin kun Freisler julisti tuomionsa. Tuomioon riittivät vain Toni Wentzelin ja Ingeborg Rietzelin todistajanlausunnot, vaikka kukaan Scholzin noin sadasta asiakkaasta ja tuttavasta Dresdenissä ei liittynyt tukemaan ilmiantoja. Elfriede Scholz julistettiin ikuisesti kunniattomaksi, koska hän oli lausunut epäilyksiä sotamenestyksestä, pilkannut Führeriä ja esittänyt tappiomielialaa huokuvia lausahduksia Wehrmachtin kapteenin rouvan Rietzelin kuullen. Kuolemantuomio kirjattiin täydennettävään lomakkeeseen, jota sovellettiin useissa vastaavanlaisissa tapauksissa.
Scholzin puolustusasianajaja lähetti heti anomuksen tuomion muuttamiseksi, mutta se kumottiin. Scholz vietiin Plötzenseen vankilaan odottamaan tuomion täytäntöönpanoa, jonka piti tapahtua 25. marraskuuta 1943. Scholzin pää ajeltiin aamulla kaljuksi, ja hän sai tavata vankilan papin viimeisen kerran. Hän odotti tuntikaupalla, kunnes viimein iltapäivällä tuli uutinen, että teloitukseen täytäntöönpanoa varten vaaditut asiakirjat olivat tuhoutuneet liittoutuneiden pommituksessa. Asiakirjat oli laadittava uudestaan, joten hänen teloitustaan lykättiin.
Kansantuomioistuin > Teloitus

Puolustusasianajaja vieraili Scholzin luona 6. joulukuuta 1943 ja lähetti uuden anomuksen tuomion muuttamiseksi heti seuraavana päivänä. Anomusta täydensi Scholzin asiakkaan kreivitär Monika Finckenstemin lausunto, jonka mukaan kreivitär ei ollut kuullut Scholzin koskaan lausuneen poikkipuolista sanaa kaikkina niinä vuosina, jolloin hän oli tuntenut Scholzin. Kreivitär Finckenstemin mukaan molemmat ilmiantajat olivat lisäksi ”erittäin epäluotettavia henkilöitä”. 13. joulukuuta Scholzille ilmoitettiin uusi teloituspäivämäärä, saman kuukauden 16. päivä. Yllättäen 15. joulukuuta oikeusministeriö puolsi muutosanomusta ja lähetti kuolemantuomiosta armahtavan päätöksensä matkalle Plötzenseehen. Tieto ei kuitenkaan ehtinyt vankilaan ajoissa, ja seuraavana aamupäivänä kello 11 Elfriede Scholz mestattiin. Kun päätös saapui, virkamies merkitsi siihen lyhyesti: ”Ehditty suorittaa!”
Kansantuomioistuin > Hautaaminen

Elfriede Scholzin lähiomaiset, isä ja kaksi sisarusta pyysivät, että Scholz haudattaisiin äitinsä Anna Maria Remarkin viereen Osnabrückin Hasefriedhofin hautausmaalle. Kansallissosialistit kuitenkin kieltäytyivät eivätkä luovuttaneet ruumista omaisille. Scholzin jäännösten sijainnista ei ole tietoa. Neue Osnabrücker Zeitung -lehden mukaan hänet joko poltettiin ja hänen tuhkansa siroteltiin tai hänet haudattiin merkitsemättömään paikkaan.
Vuosikymmenten aikana myös Anna Maria Remarkin hauta, joka sijaitsi Hasefriedhofin vähävaraisille tarkoitetulla osalla, muuttui tunnistamattomaksi heikon ylläpidon seurauksena. Vuonna 2018 Erich Maria Remarque -seura, Hasefriedhofin kehittämisyhdistys, Osnabrückin yliopisto ja paikalliset kulttuurivirkailijat keräsivät rahaa sekä Scholzin että tämän äidin yhteistä hautamuistomerkkiä varten. Tavoite saavutettiin, ja Elfriede Scholzille sekä Anna Maria Remarkille omistettu hautamuistomerkki paljastettiin Hasefriedhofissa 16. joulukuuta 2018 kello 11, tarkalleen 75 vuotta Scholzin teloittamisen jälkeen.
Omistuskirjoitus: Sisareni Elfrieden muistolle

Erich Maria Remarque ei juuri puhunut eikä kirjoittanut sisarestaan, eikä mainintoja löydy hänen päiväkirjoistaan. Sodan jälkeen hän kirjoitti kirjan Der Funke Leben (1952), joka kertoo kuvitteellisen Mellernin kaupungin lähellä sijaitsevan keskitysleirin vangeista. Ensimmäisessä Yhdysvalloissa julkaistussa painoksessa on omistuskirjoitus ”Sisareni Elfrieden muistolle”. Ensimmäisessä Saksassa vuonna 1952 julkaistussa painoksessa omistuskirjoitusta ei kuitenkaan ole. Remarque-elämäkerturi Hilton Timsin mukaan omistuksen poisjättämisen syynä saattoi olla vastenmielisyys, jota sodanjälkeisessä Saksassa yhä tunnettiin kansallissosialistien maanpetturiksi leimaamaa kirjailijaa kohtaan, tai haluttomuus muistuttaa kansallissosialistisen hallinnon julmuuksista. Omistuskirjoitus on kuitenkin uudemmissa saksankielisissä painoksissa.
Kirjassa ei ole Scholzin kaltaista henkilöä, mutta hänen kohtaloonsa viitataan muutaman kerran. Eräässä kohtauksessa Remarque kirjoittaa: ”Natsien ensimmäisiä saavutuksia kulttuurin alalla oli siirtyä giljotiinista mestauskirveen käyttöön”. Toisessa kohdassa eräs hahmoista lausuu varomattomasti puhuvalle miehelleen: ”Herran tähden ole varovaisempi! Missä palvelijatarkin on? Olemme kuoleman omia, jos joku kuulee meidät. Kansantuomioistuin ei tunne armoa. Yksikin ilmianto riittää!”. Remarque tiesi hyvin, että surmaamalla hänen siskonsa kansallissosialistit lähettivät hänelle viestin halustaan tappaa hänet.
Erich Maria Remarque ei ollut sodanvastaisuudestaan huolimatta kovin poliittinen henkilö, ja Weimarin tasavallan aikana hän oli suhtautunut natseihin lähinnä neutraalisti. Vasta kokemus natseista ja etenkin sisaren kohtalo saivat hänet tuomaan esille poliittisia näkökantojaan. Der Funke Lebenin ohella 1956 julkaistu Musta obeliski (saks. Der schwarze Obelisk) arvostelee sekä kansallissosialisteja että saksalaisia kansallissosialistien lupauksiin uskomisesta. Kirja sisältää kuuluisan lainauksen: ”Niin kai kuitenkin aina on. Kuolema ilmenee yksilössä, kun taas kaksi miljoonaa merkitsee pelkkää tilastonumeroa.”
Scholzin syntymäkaupungissa Osnabrückissa nimettiin uutenavuotena 1968 hänen muistokseen katu Elfriede-Scholz-Straße. Erich Maria Remarque kirjoitti: ”Olen syvästi liikuttunut tästä anteliaasta ja jalosta eleestä.”
Tuotantoyhtiö NFP tuotti vuonna 2005 Scholzista kertovan televisiodokumenttielokuvan Zum Tode Verurteilt - Elfriede Scholz. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Kurt Rittig.
= Huomautuksia

↑  Yhdysvalloissa julkaistun painoksen englanninkielinen nimi on Spark of Life.
Aiheesta muualla

Gedenkstätte Plötzensee (Plötzenseen vankilamuseo) Gedenkstätte Deutscher Widerstand. (englanniksi, saksaksi)
Biographie German Resistance Memorial Center. (englanniksi)
1943: Elfriede Scholz, Erich Maria Remarque’s Sister Executed Today.  16.12.2008. (englanniksi)
Toinen Berliinin Charlottenburgissa oleva muistolaatta talossa, jossa Elfriede Scholz asui 1924–1929.
Erich Maria Remarque vuonna 1929.
Hans Olander

Hans Olander (s. 9. huhtikuuta 1955 Helsinki) oli Parikkalan kunnanjohtaja maaliskuusta 2009 vuoden 2013 loppuun. Vuosina 2005–2008 Olander toimi Alavieskan kunnanjohtajana. Aiemmin hän on työskennellyt myös Suomenniemen ja Hauhon kunnanjohtajana sekä kehittämispäällikkönä Hämeen Kehittämiskeskuksessa. Koulutukseltaan Olander on valtiotieteen maisteri.
Olander valittiin Parikkalan kunnanjohtajaksi marraskuussa 2008 ja hän aloitti tehtävässä maaliskuussa 2009 edeltäjänsä Alpo Kosusen jäädessä eläkkeelle. Vuonna 2011 Olander haki Luumäen kunnanjohtajaksi. Osa valtuutetuista ilmaisi tyytymättömyyttä hänen sitoutumattomuudestaan kuntaan, sillä hänen katsottiin viettävän aikaa kunnassa liian vähän. Lokakuussa 2012 tuli ilmi Olanderin harkinneen eroa virastaan työpaikkakiusaamisen vuoksi. Syyskuussa 2013 hyväksyttiin Olanderin irtisanomiseen liittyvät toimenpiteet ja marraskuun alussa Olander haki moninaisten vaiheiden jälkeen eroa. Hän kertoi eron johtuvan perhesyistä, mutta taustalla oli valtakärhämiä. Työsuhde päättyi vuoden 2013 lopussa.
Grégory Fitoussi

| Grégory Fitoussi |
| --- | --- |
 Fitoussi vuoden 2013 Monte-Carlon Televisiofestivaaleilla
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1976 Pariisi, Ranska
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Grégory Fitoussi (s. 13. elokuuta 1976 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä.
Elämä ja ura

Grégory Fitoussi syntyi Pariisissa vuonna 1976. Hän jätti kulttuurimediaation opintonsa kesken 20-vuotiaana ja aloitti näyttelijäksi opiskelun näyttelyvalmentaja Jack Waltzerin johdolla. Myös Grégoryn veli Mikaël Fitoussi on näyttelijä.
Fitoussi tuli ranskalaiselle yleisölle tutuksi sitcomista Saint-Tropez (ransk. Sous le soleil), jossa hän näytteli vuosina 1998-2001. Maailmanmainetta hän sai roolistaan asianajajana Canal+:n televisiosarjassa Engrenages, jota on esitetty yli 70 maassa.
Glory (Britney Spearsin albumi)

| Glory Britney Spears |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2014–2016
 Tuottaja(t): Karen Kwak (exec.), Bloodpop, Dan Book, Burns, Cashmere Cat, DJ Mustard, Jason Evigan, Warren "Oak" Felder, Andrew Goldstein, Oscar Görres, Ian Kirkpatrick, Mattman & Robin, Mistake, Nick Monson, Alex Nice, Robopop, Lance Eric Shipp, Pat Thrall, Tramaine "Young Fyre" Winfrey  
 Kesto: 41.26
 Levy-yhtiö: RCA
Muut kannet
 2020 Uusintapainoksen kansikuva
Listasijoitukset
  3.  8.
Britney Spearsin muut julkaisut
| Britney Jean 2013 | Glory 2016 |   |
Singlet albumilta Glory
 ”Make Me...” Julkaistu: 15. heinäkuuta 2016  ”Slumber Party” Julkaistu: 16. marraskuuta 2016
Glory on yhdysvaltalaisen pop-laulajan Britney Spearsin yhdeksäs studioalbumi. Se julkaistiin maailmanlaajuisesti 26. elokuuta 2016. Ensimmäisenä singlenä albumilta julkaistiin "Make Me...".
Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan kolmannella sijalla. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan sijalla 8.
Kappaleet

| Glory – Digital standard version |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Tuottaja(t) | Kesto |  |  |  |  |  |
| 1. | Invitation | Britney Spears, Julia Michaels, Justin Tranter, Nick Monson | Monsun, Mischke | 3.18 |  |  |  |  |  |
| 2. | Make Me... (featuring G-Eazy)  | Spears, Matthew Burns, Joe Janiak, G-Eazy | Burns, Mischke | 3.51 |  |  |  |  |  |
| 3. | Private Show | Spears, Carla Marie Williams, Tramaine "Young Fyre" Winfrey, Simon Smith | Winfrey, Mischke | 3.54 |  |  |  |  |  |
| 4. | Man on the Moon | Jason Evigan, Ilsey Juber, Phoebe Ryan, Sterling Fox, Marcus Lomax | Evian, Dan Book, Pat Thrall | 3.46 |  |  |  |  |  |
| 5. | Just Luv Me | Daniel Omelio, Magnus August Høiberg, Michaels | Cashmere Cat, Robopop, Mischke | 4.01 |  |  |  |  |  |
| 6. | Clumsy | Talay Riley, Warren "Oak" Felder, Alex Niceforo | Felder, Alex Nice, Mischke | 3.02 |  |  |  |  |  |
| 7. | Do You Wanna Come Over? | Mattias Larsson, Robin Fredriksson, Michaels, Tranter, Sandy Chila | Mattman & Robin | 3.22 |  |  |  |  |  |
| 8. | Slumber Party | Larsson, Fredriksson, Michaels, Tranter | Mattman & Robin, Mischke | 3.34 |  |  |  |  |  |
| 9. | Just Like Me | Spears, Michaels, Tranter, Monson | Monsun, Mischke | 2.44 |  |  |  |  |  |
| 10. | Love Me Down | Evan Kidd Bogart, Andrew Goldstein, Jesse St. John, Jessica Karpov | Goldstein, Mischke | 3.18 |  |  |  |  |  |
| 11. | Hard to Forget Ya | Oscar Görres, Ian Kirkpatrick, Brittany Coney, Denisia Andrews, Edward Drewett | Göres, Kirkpatrick, Mischke | 3.29 |  |  |  |  |  |
| 12. | What You Need | Spears, Williams, Winfrey, Smith | Winfrey, Mischke | 3.07 |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  | 41.26 |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Metacritic: 71/100
Allmusic:
Entertainment Weekly: B
Rolling Stone:
Grégory Allione

| Grégory Allione |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 16.7.2024–  
Ryhmä:  Uudistuva Eurooppa -ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1971 (ikä 53) Toulon, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tiedot
Puolue:  Renessanssi
Grégory Allione (s. 25. heinäkuuta 1971 Toulon, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Allione edustaa Renessanssi-puoluetta. Allione on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2024 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grégory Allione Wikimedia Commonsissa
Grégory Allione Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Elsa Wennervirta

Elsa Wennervirta, vuoteen 1934 Wennerström, (21. helmikuuta 1885 Sulkava – 2. huhtikuuta 1968 Helsinki)oli suomalainen opettaja ja diakonissa, joka toimi  Sortavalan diakonissalaitoksen ja  Helsingin diakonissalaitoksen johtajana.
Varhaisvuodet

Wennervirran isä oli Sulkavan, myöhemmin Kangasniemen, kirkkoherra ja valtiopäiväedustaja Ludvig Alexander Wennerström ja äiti Naemi Gustava o.s. Hedberg.Äidinisä oli evankelisen herätysliikkeen perustaja Fredrik Gabriel Hedberg. Elsa kävi Savonlinnassa suomalaista valmistavaa koulua ja oppikoulua. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1903 priimuksena ja valmistui vuonna 1906 opettajaksi Jyväskylän kansakoulunopettajaseminaarista. Hän toimi kansakoulunopettajana Sulkavan Karjulanmäellä ja osallistui samalla seurakunnassa alkavaan diakoniatoimintaan.
Diakonissana Helsingissä ja Kuopiossa

Diakoniaopinnot ja -harjoittelun Wennervirta aloitti vuonna 1908 Helsingin diakonissalaitoksella. Joroisissa suoritetun seurakuntatyöjakson jälkeen hänet vihittiin diakonissaksi 18. toukokuuta 1913. Syksyllä 1913 hän astui Helsingin kaupunkilähetyksen (nykyisin HelsinkiMissio) palvelukseen vastuualueenaan lapsi- ja nuorisotyö. Pyhäkoulut, kerhotoiminta kasvimaineen sekä puutteenalaisille lapsille tarkoitetut kesäsiirtolat kuuluivat hänen toimialaansa.Kaupunkilähetyksen tuolloisesta johtajasta teologian tohtori  Bror Hannes Päivänsalosta tuli Wennervirran pitkäaikainen työtoveri myös Kuopiossa, jonne diakonissalaitos diakonissasisaren vuonna 1918 lähetti. Kuopiossa hän teki nuorisodiakonissana seurakunnan nuorisotyötä ja samalla kunnanlääkärin palveluksessa sairaanhoitotyötä. Elsa Wennervirran käynnistämä nuorten kuorotoiminta laajeni myös maaseutupaikkakunnille kansakoulunopettajien välityksellä. Nuorisotyössä hän niin ikään organisoi vapaaehtoisjoukon vuonna 1919 avatun Taivallahden lastenkodin avuksi. Erottuaan diakonissan tehtävästä ja toimittuaan vuodesta 1922 itsekin vapaaehtoisen tuen varassa seurakuntatyössä Wennervirta palasi Helsingin Diakonissalaitoksen yhteyteen ja siirtyi sen lähettämänä vasta perustetun Rajamäen Kylänpään naisten suojakodin palvelukseen vuonna 1924. Hän johti sen toimintaa kahdeksan vuotta.
Sortavalan diakonissalaitoksen johtajana ja valtakunnallisena diakoniavaikuttajana

Vuonna 1932  Sisälähetysseura kutsui Wennervirran Sortavalan diakonissalaitoksen johtajattareksi ja opettajaksi. Johtotehtävän ohella hän opetti yleissivistäviä aineita ja diakonian perusteita. Sisar Elsa kantoi vastuuta myös oppilaidensa henkilökohtaisesta tukemisesta ja sielunhoidosta. Hänen aikanaan Sortavalan diakonissakoulutus pidennettiin nelivuotiseksi. Hän yritti myös saada Sortavalan sisarille sairaanhoitajan pätevyyden, mutta se toteutui vasta sotien jälkeen Pieksämäellä. Wennervirran johdolla ruvettiin järjestämään laitoksesta valmistuneille sisarpäiviä eri puolilla maata. Sisar Elsa täytti Sortavalassa 50 vuotta ja sai lahjaksi Sortavalan diakonissoilta kesämökin, joka rakennettiin Laatokan Mairutlahteen lähelle Sortavalan diakonissalaitoksen kesäkotia. Sortavalan vaihe keskeytyi, kun Helsingin diakonissalaitos halusi Wennervirran johtajattarekseen vuonna 1938. Siellä hänen aloitteestaan käytiin seuraavien neljän vuoden aikana, joihin sisältyi talvisota ja jatkosodan alkaminen, vilkasta julkista keskustelua diakonissojen sisarkotijärjestelmän uudistamisesta vastaamaan ajan muuttuneita tarpeita. Wennervirta palasi kesällä 1942 entiseen tehtäväänsä Sortavalan diakonissalaitokselle, joka alkoi taas toimia takaisin vallatussa kaupungissa. Wennervirran näkemys diakoniasta kirkon ja seurakunnan työmuotona sai tunnustusta jo sotavuosina Sortavalassa, kun vuonna 1943 diakonissojen vihkimisen toimitti ensimmäistä kertaa Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispa. Viipurin hiippakunnan piispa Ilmari Salomies vihki tuolloin 24 diakonissaa tehtäväänsä. Wennervirta oli asiantuntijana kirkolliskokouksen asettamassa kirkkolain uudistusta valmistelevassa valiokunnassa, jonka esityksen nojalla seurakuntadiakoniasta tuli lakisääteistä toimintaa. Hän kuului myös toimikuntaan, joka laati uusien säädösten edellyttämän diakoniatyöntekijöiden koulutusohjelman ja seurakuntien diakoniaohjesäännön, joka hyväksyttiin vuonna 1944. Molempia toimielimiä johti piispa Eino Sormunen.
Evakkoaika Kuopiossa ja toiminta Pieksämäellä

Wennervirta täytti 60 vuotta Sortavalan diakonissalaitoksen ollessa sijoitettuna Kuopioon maaseurakunnan pappilaan. Laitoksen siirryttyä Pieksämäelle 1947 hänen pitkäaikaiset ponnistelunsa sairaanhoitajan pätevyyden saamiseksi Sortavalan diakonissoille tuottivat hedelmää, kun sisäasiainministeriö antoi Sortavalan diakonissalaitoksesta vuonna 1942 ja sen jälkeen valmistuneille pätevän sairaanhoitajan oikeudet. Aiemmin valmistuneille järjestettiin täydennyskoulutusta pätevyyden saamiseksi. Wennervirta toimi aktiivisesti sen hyväksi, että sisarille saataisiin vanhainkoti, mikä toteutuikin vuonna 1951.
Wennervirta ehti ennen eläkkeelle jäämistään järjestää Pieksämäellä valtakunnallisen diakoniakokouksen ja osallistua Ruotsissa Uppsalassa pidettyyn pohjoismaiseen diakoniakokoukseen. Pian sodan jälkeen syksyllä 1946 hän vieraili yhdessä Sisälähetysseuran silloisen toiminnanjohtajan Kusti Korhosen ja talousjohtajan Viljo Paanasen kanssa Tanskassa, mistä saatiin suuri elintarvikeavustus. Wennervirta toimi vuoteen 1950 sekä diakonissalaitoksen että sen yhteydessä toimivan Kasvattajaopiston johtajattarena, mutta tuolloin johtajattarien tehtävät jaettiin niin, että Kasvattajaopiston johtoon valittiin Hilkka Pelkonen Wennervirran jatkaessa diakonissalaitoksen johdossa. Wennervirta ehti myös viettää Pieksämäelle rakennettujen uusien tilojen vihkiäisjuhlaa kesällä 1951. 
Jäätyään eläkkeelle 67-vuotiaana vuonna 1952 Wennervirta muutti kahden sisarensa Karinin ja Ruthin luokse Helsinkiin, missä myös hänen veljensä Ludvig Wennervirta asui. Viimeiset vuotensa Wennervirta vietti Helsingin diakonissalaitoksen vanhainkodissa Ruth-sisarensa kanssa ja kuoli siellä 83-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on (Aikalaiskirja) (Wennervirta, Elsa s. 959)  1954. Projekt Runeberg.