Turkin historia
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Vallan muodonmuutos > Rappeutuva sulttaanivalta

Suleiman Suuren jälkeen valtaan nostettiin hänen poikansa Selim II, joka oli vallassa vuosina 1566-1574. Tämän noustessa valtaan maa oli jakautunut devsirme-luokan käyttämän suuren vallan seurauksena. Maan tapa, jossa sulttaanin jälkeläiset, tulevat kruununperijät, olivat suljettuina haaremiin, tarkoitti että he eivät saaneet hallitsemistaitoihin liittyvää koulutusta tai kokemusta ulkopuolisesta maailmasta. Tämän myötä heidän kykynsä hallita maata olivat yhä heikompia. Tämän lisäksi maan puolifeodaalinen rakenne ei soveltunut kilpailuun eurooppalaisten ja niiden kaupallisen laajentumisen kanssa. Tämänkaltainen järjestely antoi sulttaanin visiireille mahdollisuuden käyttää suurta valtaa. Janitsaarijoukoille tarjoutui myös uusia uramahdollisuuksia, mikä johti janitsaarien korruptoitumiseen. Heidän jälkeläisensä olivat vapaita muslimeja ja 1600-luvun puolivälissä tämän joukon jäsenmäärä oli noin 200 000. Sen vuoksi useimmat välttyivät sotapalveluksesta, mutta he nostivat kuitenkin palkkaa, samalla kuin he harjoittivat kaupankäyntiä tai muuta ammattia. Myös timareiden hallitsijat yrittivät välttää sotilaalliset velvollisuutensa kasvaneen inflaation vuoksi, jolloin sipahien määrä pieneni. Tämä johti taisteluvoiman vähenemiseen.
Hallinnollisesta ja sotilaallisesta taantumuksesta huolimatta osmaniarmeija oli Euroopassa pelätty uhka, joka uhkasi kristittyjä kansakuntia. Vuonna 1565 tapahtunutta Maltan piiritystä seurasi sota Venetsiaa vastaan, jonka myötä osmanit valloittivat vuonna 1571  Kyproksen ja surmasivat venetsialaisen komentaja Bragadinin. Tapahtumat aiheuttivat järkytystä eurooppalaisten keskuudessa, jossa alkoi nousta ajatus uudesta ristiretkestä turkkilaisia vastaan. Juhana Itävaltalainen johti eurooppalaisjoukkoja osmaneja vastaan Lepanton meritaistelussa, jossa osmanien laivasto koki ensi kertaa tappion. Tappio Lepanton taistelussa pysäytti väliaikaisesti Osmanien pyrkimyksen levittää valtaansa Eurooppaan, kunnes 1600-luvun taitteessa osmanit kävivät jälleen sotaa Habsburgeja vastaan. Samalla ajanjaksolla osmanit kävivät sotaa myös Persian Safavideja vastaan.
Sodista huolimatta Osmanien valtakunnan suhteet länteen kehittyivät vuosina 1574-1595 hallinneen Murad III:n aikana. Tänä aikana Englannin kuningatar Elisabet I:n aloitteesta perustettiin Levantin kauppakomppania, joka toimi Smyrnasta käsin. Tästä tuli merkittävä tukikohta länsimaisille kauppiaille.
1600-luvun alussa Evliya Çelebi, matkusteli ympäri Anatoliaa ja kirjoitti laajan esityksen Osmanien valtakunnan kulttuurista. Hän on nykyisin yksi Turkin historian merkittävimmistä kirjailijoista. Tälle aikakaudelle ajoittuu myös Istanbulissa sijaitsevan Sinisen moskeijan rakennustyöt. Rakentaminen aloitettiin vuosina 1603-1617 hallinneen sulttaani Ahmed I:n valtakaudella. Ahmed I:n jälkeen maan palatsipolitiikkaa leimasivat useat valtataistelut. Ahmedin jälkeen valtaan nousi Mustafa I, mutta hän hallitsi vain vuoden, kunnes Osman II syrjäytti hänet. Osman II yritti vahvistaa maan armeijaa irrottautumalla devşirmestä, johon liittyi talonpoikien armeijan muodostaminen ja maan hallinnon turkkilaistaminen. Tämä sai janitsaarit nousemaan kapinaan, jonka yhteydessä Osman surmattiin ja Mustafa palautettiin valtaistuimelle lyhyeksi aikaa.
Vuonna 1623 valtaan nousi Murad IV, joka hallitsi vuoteen 1640 saakka. Hän näki uhkia joka puolella, mikä johti mielivaltaisiin teloituksiin milloin mistäkin syystä. Samankaltainen toiminta jatkui hänen seuraajansa, vuosina 1640-1648 hallinneen Ibrahim I:n valtakaudella. Tämä aiheutti sen, että viimein janitsaarit nousivat kapinaan yhdessä ylimmän ulaman kanssa, ja vuonna 1644 Ibrahim surmattiin.