stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pelit (lehti)

| Pelit |
| --- | --- |

 Pelit-lehden syyskuun 2008 kansikuva.
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Aihealue:  videopelit
Julkaisija:  Sanoma 1992–2014 Fokus Media 2014–
ISSN:  ISSN 1235-1199
Levikki:   21 469 (LT 2013)
Perustettu:  1992
Päätoimittaja:  Eskoensio Pipatti 1992–1993 Tuija Lindén 1993–2017 Tuukka Grönholm 2017–
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  230 × 297 mm
Ilmestymistiheys:  11 kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Pelit.fi
Pelit on 11 kertaa vuodessa ilmestyvä tietokone- ja konsolipelien aikakauslehti, jota julkaisee nykyisin Fokus Media Finland Oy. Pelit on perustettu 1992 ja on levikiltään Suomen ja Pohjoismaiden suurin pelilehti. Lehden keskilevikki vuonna 2013 oli 21 469 (LT 2013), ja sillä oli 129 000 lukijaa (KMT 2012).
Historia

Pelit-lehti alkoi ilmestyä itsenäisenä julkaisuna maaliskuussa 1992. Lehden perusti Sanoma-konserniin kuulunut Sanomaprint Erikoislehdet (Tecnopress). Lehti perustettiin Commodore-kotitietokoneisiin erikoistuneen C-lehden ja vuodesta 1987 ilmestyneiden Pelit-vuosikirjojen tilalle (kokonimeltään Tietokonepelien vuosikirja: Pelit).
Toimittajat Tuija Lindén ja Niko Nirvi olivat keränneet Pelit-vuosikirjaan MikroBitissä ja C-lehdessä julkaistuja arvosteluja sekä uutta sisältöä arvostelujen ympärille. Pelit-vuosikirjat ilmestyivät aluksi kerran vuodessa, myöhemmin kaksi kertaa. Commodoren Suomen maahantuoja meni konkurssiin vuoden 1990 lopussa, minkä jälkeen C-lehden levikin tippuessa ja toisaalta Pelit-vuosikirjojen sekä PC-pelien menestyessä, kustantaja päätti yhdistää C-lehden ja kausijulkaisut tietokonepeleihin erikoistuneeksi aikakauslehdeksi. C-lehden tilaajat ohjattiin joko Pelit- tai MikroBitti-lehden tilaajiksi. C-lehden lukijoille ja avustajille Pelit-lehden perustaminen tuli yllätyksenä. Commodore Amiga -harrastajat olivat myös pettyneitä päätökseen.
Pelit-lehden suunnittelivat Tuija Lindén ja Niko Nirvi yhdessä. He halusivat lehden henkilöityvän toimittajiinsa, joten lehden kolumneista ja pääkirjoituksesta tehtiin kuvalliset. Pelit oli myös Suomen toinen tietokonetaittoa hyödyntänyt lehti heti Macmaailman jälkeen. Idea saatiin lehden KyöPelit-sarjakuvia piirtäneeltä Harri Vaaliolta, joka kertoi, että Macilla kuvien värierottelun voi tehdä itse; paino laskutti yksittäisen värikuvan erottelusta 250 markkaa, minkä takia vanhoissa peliarvosteluissa käytettiinkin vain vähän kuvia.
Vuonna 1993, aikana ennen Internetin yleistymistä, Pelit-lehden rinnalla alettiin ylläpitää Pelit-BBS-purkkia. Yhdessä purkissa oli tiedostot, toisessa keskustelut. Ensimmäiset verkkosivut julkaistiin vuonna 1997. Pelit-lehdestä julkaistiin 1990-luvulla lisäksi Pelit CD-ROM -nimistä CD-ROM-levyä, jolla on muun muassa PDF-lehtiä.
Pelit alkoi järjestää myös vuosittaista Kyöpelit-gaalaa, johon kokoontuivat pelialan edustajat ja lehdistö; kymmenen vuoden jälkeen gaala kasvoi niin isoksi, että sen järjestäminen lopetettiin.
Vuonna 1998 Pelit-lehden rinnalla alettiin julkaista PlayStation-peleihin keskittynyttä Peliasema-lehteä. Se kuitenkin lakkautettiin 2001 ja sulautettiin päälehteen, joka alkoi käsitellä myös konsolipelejä.
Lehden kustantaminen siirtyi syyskuun 2014 alusta lähtien Sanoma-konserniin kuuluvalta Sanoma Media Finlandilta Fokus Media Finland Oy:lle.
Maaliskuussa 2017 Pelit-lehden uudeksi päätoimittajaksi valittiin lehden pitkäaikainen toimittaja Tuukka Grönholm Tuija Lindénin jätettyä tehtävän 25 vuoden jälkeen.
Lehden sisältö

Pelit-lehti keskittyy pääosin konsoli- ja tietokonepeleihin, mikä erottaa sen muista suomalaisista tietotekniikan alan julkaisuista kuten MikroBitistä. Pelit-lehti koostuu suurimmaksi osaksi peliarvosteluista ja peleihin liittyvistä oheisartikkeleista kuten peliuutisista ja -ennakoista.
Jokaisessa lehdessä on myös pari toimittajien kirjoittamaa kolumnia peleistä ja tietotekniikasta. Aika ajoin lehdestä julkaistaan myös erikoisnumeroita, jotka käsittelevät enimmäkseen esimerkiksi urheilu- tai musiikkipelejä.
Pelit-lehti arvostelee pelit sanallisen artikkelin lisäksi tiivistäen 100 pisteen asteikolla. Lisäksi peli voi saada Pelit suosittelee -leiman arvosanasta riippumatta, esimerkiksi täysin uuden idean tai jonkin osa-alueen erinomaisen toteutuksen ansiosta.
Aiheesta muualla

Pelit-lehden kotisivut
Tietokonepelien vuosikirjojen ja Pelit-lehtien sisällysluetteloita
Talvisodan vapaaehtoiset

Ruotsalaiset vapaaehtoisjoukot olivat pääsääntöisesti sangen hyvin varustettuja talvisodankäyntiin.
Talvisodan vapaaehtoiset olivat muiden maiden kansalaisia, jotka vapaaehtoisesti ilmoittautuivat palvelukseen Suomen Puolustusvoimiin talvisodan aikana. Osa heistä saapui Suomeen talvisodan aikana. Talvisodan päättyessä Suomen armeijan palvelukseen oli ilmoittautunut virallisen tilaston mukaan noin 11 660 ulkomaalaista. Sotilaallista merkitystä ulkomaalaisista vapaaehtoisista oli käytännössä vain Ruotsista saapuneilla vapaaehtoisilla. Varsinaisiin taistelutoimiin osallistui heidän lisäkseen pieni joukko amerikansuomalaisia. Lisäksi taisteluihin otti osaa karjalaisista ja Inkerin suomalaisista koottu Sissipataljoona 5.
Neuvostoliitto painosti Suomen valtiota etenkin syksyllä 1939. Tästä johtuen alkoi, etenkin Suomen lähivaltiossa, viritä hiljalleen halu auttaa Suomea. Esimerkiksi joitakin Ruotsin kansalaisia ilmoittautui mukaan vuoden 1939 kesällä pidettyihin Karjalankannaksen vapaaehtoisiin linnoitustoimiin. Vasta talvisodan sytyttyä kiinnostus vapaaehtoiseen osallistumiseen sotaan alkoi kasvaa useissa maissa.
Vapaaehtoisten vastaanottaminen

Suomessa käytiin jo marraskuun 1939 aikana keskustelua mahdollisten vapaaehtoisesti Suomen puolustusvoimiin liittyvien henkilöiden asemasta, edellytyksistä ja tarpeesta. Asiaan liittyvä keskustelu jatkui lähes koko joulukuun ajan ennen kuin asiasta päästiin edes jonkinlaiseen yksimielisyyteen. Keskustelun kuluessa pohdittiin muun muassa sitä, minkä maiden kansalaiset ovat niin sanottuja toivottavia. Lisäksi pohdittiin muun muassa sotilaallisen koulutuksen välttämättömyyttä ja vapaaehtoisten ”velvollisuutta” hankkia itselleen tarpeellinen aseistus ja varustus itse (joka johtui Suomen rajallisesta kyvystä aseistaa ja varustaa mahdolliset vapaaehtoiset). Asia ratkesi lopullisesti vasta 22. tammikuuta ylipäällikkö C. G. E. Mannerheimin päätökseen, jonka mukaan Suomi on valmis ottamaan asepalvelukseensa lähes kaikki (pois lukien esimerkiksi entiseltä Venäjältä tai Keski-Euroopan alueelta paenneita juutalaisia) mahdolliset sotakelpoiset henkilöt.
Mannerheim ei kuitenkaan halunnut kansallissosialisteja taistelemaan Suomen puolesta. Ulkoministeriön arkistosta löytyy ulkoasiainministeri Väinö Tannerin kirje lähettiläs Aarne Wuorimaalle Berliiniin. Asian arkaluontoisuuden vuoksi Tanner halusi yksityiskirjeessään 22. tammikuuta 1940 tehdä lisäyksen ministeriön kiertosähkeeseen n:o 19, ylipäällikön mukaan oli ”rajoituttava hyväksymään vain sellaiset saksalaiset vapaaehtoistarjokkaat, joihin nähden on olemassa perusteltua syytä katsoa, etteivät he ole natseja”.
Vapaaehtoisten vastaanottaminen > Valvontaorganisaation luominen ja vastuukysymykset

Päätös ottaa Suomen puolustusvoimien palvelukseen myös ulkomaalaisia johti välittömästi myös kysymyksiin siitä, mikä organisaatio voisi ottaa vastuulleen poliittisesti epäluotettavan henkilöstön ja mahdollisten vakoojien tunnistamisesta. Lisäksi jouduttiin pohtimaan muun muassa koulutukseen ja kuljetuksiin liittyviä kysymyksiä. Vasta 5. maaliskuuta 1940 ulkoministeriö saattoi ilmoittaa ulkomaanlähetystöille, että vapaaehtoisasioita hoitamaan on perustettu päämajan alaisuudessa toimiva Päämajan vapaaehtoistoimisto päällikkönään kenraaliluutnantti Oscar Enckell. Samanaikaisesti määriteltiin vastuunjakoa siten, että puhtaasti sotilaallisissa asioissa vastuun kantoi aiemmin mainittu päämajan osasto ja hallinnollis-poliittisia vastuu siirtyi valtioneuvoston asettamalle komitealle. Toisin sanoen asiat oli määritelty vasta alustavasti maaliskuun alussa 1940, joten Suomen hallinnollinen valmius ottaa vastaan ulkomaalaisia vapaaehtoisia oli heikohko vielä sodan loppuun saakka.
Vapaaehtoisten sotilaallinen merkitys ja taistelutoiminta

Ulkomaalaisten vapaaehtoisjoukkojen merkitys itse sotatoimille rajoittui käytännössä vain Svenska Frivilligkårenin ja Flygflottilj 19:n osuuteen. Varsinaisiin taistelutoimiin osallistui heidän lisäkseen vain vähäinen joukko amerikansuomalaisia miehiä.
Ruotsalaisten vapaaehtoisten osalta varsinaisiin taistelutehtäviin osallistuminen alkoi 12. tammikuuta, jolloin jo aiemmin mainittu lentolaivue 19 (Flygflottilj 19) hyökkäsi neuvostojoukkoja vastaan Sallan Märkäjärvellä. Samoihin aikoihin ruotsalaiset joukot ottivat vastuulleen koko pohjois-Suomen ilmapuolustuksen Oulu–Paanajärvi-linjan pohjoispuolella. Ruotsalaisten vapaaehtoisjoukkojen käytössä olleet automaattitykkijaokset (6 kpl) ja yksi raskas ilmatorjuntapatteri suojasivat sangen tehokkaasti Tornion ja Oulun välisiä rautatiekuljetuksia, jota reittiä Ruotsista ja sen kautta tulevaa muiden ulkomaiden toimittamaa apua Suomeen toimitettiin.
Ruotsalainen kenraaliluutnantti Ernst Linder otti 22. helmikuuta 1940 vastaan tehtävän suoraan päämajasta. Tehtävänä oli vastata koko pohjois-Suomen puolustamisesta jo aiemmin mainitun Oulu–Paanajärvi-linjan pohjoispuolella. Kenraaliluutnatti Linderin johtoon alistettiin myös kaikki mainitun linjan pohjoispuolella taistelevat suomalaisjoukot. Mukaan luettiin muun muassa Petsamon alueella taistellut Osasto Pennanen.
Ruotsalaiset vapaaehtoiset ottivat rintamavastuun Sallassa 27. helmikuuta 1940, joskin jo aiemmin ruotsalaiset olivat jo osallistuneet taistelutoimintaan mainitulla rintamalla. Ruotsalaisia joukkoja ei sijoitettu hankalimpaan paikkaan, vaan rintamalohkolle, jota neuvostojoukot pitivät lähinnä sivusuuntana (STAVKAn keskittyessä lähinnä Karjalankannaksella tapahtuvaan suurhyökkäykseen). Sotilaallisessa mielessä tärkeintä oli kuitenkin se, että päämaja pystyi siirtämään noin viisi taistelukokemusta omaavaa pataljoonaa etelän suuntaan kaikkein uhanalaisimpiin rintamasuuntiin (siis lähinnä Viipurinlahden alueelle). Ruotsalaisten taistelutoimissa kärsimistä tappioista on esittely tämän artikkelin asiaa koskevassa osassa.
Amerikansuomalaisista koostuvasta Amerikansuomalaisten legioonasta muodostettiin komppania, joka lähetettiin rintaman läheisyyteen juuri ennen rauhan solmimista. Amerikansuomalaisten olisi tullut ottaa rintamavastuu 13. maaliskuuta 1940, mutta rauhan solmiminen teki asian tarpeettomaksi. Amerikansuomalaisia osallistui kuitenkin myös varsinaisiin sotatoimiin. Varsin nopeasti sotatoimien alettua matkusti pieni joukko amerikansuomalaisia Suomeen ja osallistui varsinaisiin sotatoimiin erillisenä sissiosastona kärsien myös henkilötappioita, joista erittely myöhemmin tässä artikkelissa. Suomalaiset Aseveljet Amerikassa -järjestö laski 21. joulukuuta 1940 julkaistussa raportissaan lähettäneensä yhdistyksen avulla talvisotaan 453 vapaaehtoista, mukana oli myös lottia ja sairaanhoitajia.
Vapaaehtoisten kokonaismääristä kansallisuuksineen ja tappiot

Alempana olevaan taulukkoon on kerätty tietoja talvisodan aikana Suomeen saapuneista muiden maiden kansalaisista, jotka olivat värväytyneet Suomen puolustusvoimiin.
Tilastossa kokonaismäärä tarkoittaa 13. maaliskuuta 1940 mennessä palvelukseen astuneita.
| Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Kansallisuus | Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Kokonaismäärä | Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Kaatuneet | Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Haavoittuneet | Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Taistelupaikat | Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Muuta | Talvisodan aikana Suomeen saapuneet ulkomaalaiset vapaaehtoiset > Yksikkö |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ruotsalaiset | 8 260 | 33 | n. 185 | Salla | haavoittuneista n. 130 paleltuneita | SFK |
| Tanskalaiset | 1 010 | 5 |  |  | kaatuneista neljä lentäjiä |  |
| Norjalaiset | 695 | 2 |  |  |  |  |
| Muut kansallisuudet | 420 |  |  |  |  | muut aselajit |
| Amerikansuomalaiset | 372 | 3 | 5 |  |  | mm. ASL |
| Karjalaiset, inkeriläiset, aunuslaiset | 350 |  |  |  |  | Sissipataljoona 5 |
| Unkarilaiset | 346 |  |  |  |  |  |
| Virolaiset | 100 |  |  |  |  | Osasto Sisu (58 sotilasta) ja Sissipataljoona 2 |
| Belgialaiset | 51 |  |  |  |  |  |
| Saksalaiset | 18 |  |  |  |  |  |
| Hollantilaiset | 17 |  |  |  |  |  |
| Brittiläiset | 13 |  |  |  | mm. näyttelijä Christopher Lee ja prikaatikenraali Ormonde Winter |  |
| Italialaiset | 7 | 1 |  |  |  |  |
| Puolalaiset | 6 |  |  |  |  |  |
| Sveitsiläiset | 6 |  |  |  |  |  |
| Latvialaiset | 4 |  |  |  |  |  |
| Luxemburgilaiset | 3 |  |  |  |  |  |
| Liettualaiset | 2 |  |  |  |  |  |
| Itävaltalaiset | 2 |  |  |  |  |  |
| Ranskalaiset | 2 |  |  |  |  |  |
Kirjallisuutta

Korjus, Jaakko: Viron kunniaksi – Talvi- ja jatkosodan virolaiset vapaaehtoiset.  Hämeenlinna:  Karisto, 1998.  ISBN 951-23-3819-X
Mononen, Väinö: Kuoleman kujanjuoksu.  Helsinki:  Alfamer, 2006.  ISBN 952-472-043-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Talvisodan vapaaehtoiset Wikimedia Commonsissa
Norjalaisia vapaaehtoisia Pohjois-Suomessa 1940.
Tanskalaisvapaaehtoisia koulutettiin vuoden 1940 alussa Oulussa talvisiin taisteluolosuhteisiin. Kuvassa tanskalaissotilaiata Oulun lyseon pihalla.
Ruotsalaisten vapaaehtoisten käyttämä Gloster Gladiator Mk.1
Amerikkalaisten vapaaehtoisten jäähyväisjuhla Helsingissä 28. kesäkuuta 1940. Amerikkalaiset vapaaehtoiset vierailevat siinä yhteydessä sankarihaudoilla Hietaniemessä.
Osmo Tammisalo

| Osmo Tammisalo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. heinäkuuta 1970 (ikä 54) Helsingin maalaiskunta
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Esikoisteos:  Rakkauden evoluutio (2005)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Osmo J. Tammisalo (s. 14. heinäkuuta 1970 Helsingin maalaiskuntalähde?) on suomalainen tietokirjailija ja tiedetoimittaja. Koulutukseltaan hän on elintarviketieteiden maisteri (Helsingin yliopisto 1996). Tammisalo on Darwin-seuran perustajajäsen, ja hän kuuluu Suomen tietokirjailijoihin. Hän harrastaa sirkusta ja on esiintynyt muun muassa nykysirkusryhmä Circo Aereon Camping-esityksessä.lähde?
Tammisalon teos Rakkauden evoluutio: Ihmisen parinvalinnan biologiaa oli Tieto-Finlandia-ehdokas vuonna 2005.
Osmo Tammisalo Charles Darwinin patsaan luona.
Teokset

Rakkauden evoluutio: Ihmisen parinvalinnan biologiaa.  Helsinki:  Terra cognita, 2005.  ISBN 952-5202-89-5
Niemelä, Jussi K. & Tammisalo, Osmo: Keisarinnan uudet (v)aatteet: Naistutkimus luonnontieteen näkökulmasta.  Helsinki:  Terra cognita, 2006.  ISBN 952-5202-95-X
Tavataan ensi viikolla: Psykoanalyysin ja sen hoitovaikutusten kriittinen tarkastelu.  Helsinki:  Terra Cognita, 2007.  ISBN 978-952-5697-07-0
Ihmisluontoa etsimässä: Moraalin ja kulttuurin biologiaa.  Helsinki:  Terra Cognita, 2012.  ISBN 978-952-5697-48-3
Mustaa valkoisella: Tiede ja kansojen älykkyys.  Helsinki:  Terra Cognita, 2014.  ISBN 978-952-5697-70-4
Sananvapaus, rakastettuni. Helsinki: Terra Cognita, 2023. ISBN 978-952-7367-25-4
Aiheesta muualla

Ihmisluontoa etsimässä Osmo Tammisalon blogi.
https://suomenkuvalehti.fi/kulttuuri/arvio-sananvapaus-ei-tarkoita-sinun-oikeuttasi-olla-oikeassa/?shared=1258002-f6856f4d-1
Tammisaaren rautatieasema

Tammisaaren rautatieasema (ruots. Ekenäs järnvägsstation, lyh. Tms, ratakm 174+056) on rautatieliikennepaikka Tammisaaressa Raaseporin kaupungissa. Asema avattiin 8. lokakuuta 1873, samaan aikaan Hangon ja Hyvinkään välisen rautatien kanssa. Asemalla pysähtyvät Karjaan ja Hangon väliset lähijunat.
Vuonna 1873 valmistuneen asemarakennuksen on suunnitellut Knut Nylander, ja se on yksi Hyvinkää–Hanko-radan kolmesta säilyneestä alkuperäisestä asemarakennuksesta; muut ovat Hyvinkään Hangon radan asema ja Mustion asema. Rakennusta on laajennettu vuonna 1914. Vaikka rakennuksen ulkonäköä on myöhemmin jonkin verran muutettu, se edustaa Suomessa poikkeuksellista asema-arkkitehtuuria parhaiten ulkoasunsa säilyttäneenä asemana.
Karjaan ja Hangon välisen radan rakentaminen Tammisaaren kautta ei alkujaan ollut itsestäänselvyys, sillä rataa suunniteltiin 1860-luvulla linjattavaksi Mustion, Antskogin ja Fiskarsin ruukkien sekä Pohjankurun sataman kautta ja edelleen Pohjanpitäjänlahden länsipuolitse. Tammisaarelaisten onneksi toteutettiin kuitenkin kaupungin kautta kulkeva linjaus. Rautatien tulo Tammisaareen piristi asukasluvun laskusta kärsineen kaupungin elämää, ja asutus levisi vanhasta keskustasta aluksi asemalle, sittemmin radan itäpuolelle ja lopulta myös sen pohjoispuolelle. Kaupunkiin perustettiin radan rakentamisen jälkeen myös uutta teollisuutta, kuten viina- ja lakkatehdas sekä kaksi verkatehdasta. Vuonna 1912 rakennettiin asemalta satamarata Tammisaaren uuteen pohjoissatamaan.
Talvisodan jälkeen junat olivat liikennöineet Hangon vuokra-alueen rajan tuntumaan Skogbyn asemalle Tammisaaresta kymmenen kilometriä Hangon suuntaan. Jatkosodan sytyttyä ja Hankoniemen jouduttua sotatoimialueeksi Tammisaari jäi turvallisuussyistä ilman junayhteyttä. Elokuusta 1941 lähtien junat liikennöivät vain Dragsvikin asemalle saakka, jolloin kaupunkiin matkustavat joutuivat kävelemään perille lupatarkastuksen jälkeen. Tämä poikkeusjärjestely kesti vuoden 1942 alkuun, jolloin junat liikennöivät jälleen Hankoon.
Tammisaaressa on ollut ratapiha, mutta se purettiin vuonna 1999; satamarata oli purettu kolme vuotta aiemmin. Vuonna 1998 junakohtauspaikka siirrettiin Dragsvikiin. Asemarakennus siirtyi Senaatti-kiinteistöille ja edelleen myyntiin vuonna 2007. Aseman lipunmyynti lopetettiin syyskuussa 2008, mutta myöhemmin asemalle on tullut lippuautomaatti.
Vuodesta 2012 lähtien entisessä rautatieaseman rakennuksessa toimii Matkahuollon toimipiste sekä ravintola. Bussilaiturit sijaitsevat aseman toisella puolella.
Martti Talvela

| Martti Talvela |
| --- | --- |
 Talvela Münchenissä joulukuussa 1971.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Martti Olavi Talvela
Syntynyt: 4. helmikuuta 1935 Hiitola
Kuollut: 23. heinäkuuta 1989 (54 vuotta) Juva
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Martti Olavi Talvela (4. helmikuuta 1935 Hiitola – 23. heinäkuuta 1989 Juva) oli yksi kansainvälisesti menestyneimmistä suomalaisista oopperalaulajista.
Talvela aloitti baritonina, mutta hänet tunnettiin myöhemmin erityisesti suurten bassoroolien tulkkina. Hänen rooleihinsa kuuluivat muun muassa Ryöstö Seraljista -oopperan Osmin, Taikahuilun Sarastro, Don Carlosin Filip ja suurinkvisiittori sekä Boris Godunovin nimiosa. Eräät kriitikot kutsuivat häntä jopa epiteetillä ”vuosisadan Boris”.
Paavo Ruotsalaisen roolin Viimeiset kiusaukset -oopperaan säveltäjä Joonas Kokkonen kirjoitti juuri Talvelaa varten. Oopperan lisäksi Talvela teki merkittävän uran lied-laulun saralla. Franz Schubertin laulusarja Winterreise oli hänelle erityisen tärkeä, ja se oli hänen lukuisien lied-konserttiensa keskeisintä ohjelmistoa.
Ura

Talvelan vanhemmat olivat maanviljelijä Toivo Johannes Talvela ja emäntä Nelly Ester Pennanen. Talvela oli koulutukseltaan kansakoulunopettaja. Hänen kansainvälinen uransa alkoi Tukholmasta, jossa hän opiskeli. Sieltä hän pääsi Bayreuthin Wagner-juhlille Saksaan 1960-luvulla. Ammattilaulajana hän työskenteli ensimmäiseksi Deutsche Operissa Berliinissä. Myöhemmin hän esiintyi monissa maailman merkittävimmissä oopperataloissa, kuten Wienin valtionoopperassa, Milanon La Scalassa ja New Yorkin Metropolitanissa.
Suomalaisen oopperataiteen puolesta Talvela teki työtä etenkin Savonlinnan oopperajuhlien johdossa 1972–1979. Filosofian tohtori Pentti Savolainen on tutkinut Savonlinnan oopperajuhlia ja korostanut juuri Talvelan merkitystä.lähde tarkemmin? Talvelasta kaavailtiin Kansallisoopperan pääjohtajaa uuden oopperatalon alkuvaiheen vauhdittamiseksi, mutta hän ehti kuolla ennen toimikautensa alkamista.
Musiikin lisäksi Talvela oli kiinnostunut luonnonmukaisesta maanviljelystä ja lammastaloudesta, joita hän harjoitti kotitilallaan. Nuorena hän nyrkkeili SM-tasolla.
Talvela sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1979.
Talvelan puoliso oli vuodesta 1957 kansakoulunopettaja Anna Johanna (Annukka) o.s. Kääriäinen (1934–2016). Heille syntyi kolme lasta. Puolisonsa kuoleman jälkeen Annukka Talvela kirjoitti muistelmateoksen Aina on polku eessä ja kokosi miehensä kirjoituksia (Maailma on kovin suuri).
Martti Talvela kuoli äkilliseen sydänkohtaukseen tyttärensä häissä kotonaan Juvan Inkilänhovissa vuonna 1989. Hänet on haudattu Juvan vanhalle hautausmaalle.
Rooleja

Talvelan tärkeimpiä oopperarooleja:
Komtuuri, Don Giovanni
Osmin, Ryöstö seraljista
Sarastro, Taikahuilu
Pimen, Boris Godunov
Dosefei, Hovanštšina
Gremin, Jevgeni Onegin
Don Fernando, Fidelio
Daland, Lentävä hollantilainen
Hagen, Fasolt, Fafner, Hunding, Nibelungin sormus
Heinrich, Lohengrin
Gurnemanz, Titurel, Parsifal
Kuningas Marke, Tristan ja Isolde
Maakreivi, Tannhäuser
Kuningas, Ramfis, Aida
Guardiano, Kohtalon voima
Banquo, Macbeth
Filip, Suurinkvisiittori, Don Carlos
Seneca, Poppean kruunaus
Fiesco, Simon Boccanegra
Micha, Kecal, Myyty morsian
Pius, Palestrina
Paavo Ruotsalainen, Viimeiset kiusaukset
Äänitteitä

Wagner: Tristan ja Isolde (Karl Böhmin levytys 1966)
Beethoven: Fidelio (1969)
Musorgski: Boris Godunov (1976)
Joseph Haydn: Vuodenajat, Karl Böhm
Gustav Mahler: 8. sinfonia, Georg Solti (1971)
Franz Schubert: Winterreise, Ralf Gothóni (YLE–Classica)
A Tribute to Martti Talvela. Ondine (1999)
Martti Talvela – Visions. Fuga (2009)
Martti Talvela – Laululle. Finlandia Classics (2015)
Dokumentteja

Oopperaa ja lampaanpolskaa. Videotallenne. Ohjelma oopperalaulaja Martti Talvelasta vuodelta 1987. Yleisradio, 1991.
Palkintoja ja tunnustuksia

Valtakunnallisen laulukilpailun voitto Vaasassa 1960
Kamarilaulaja, Berliini, 1970
Taiteen valtionpalkinto 1973
Pro Finlandia 1973
Filosofian kunniatohtori, Helsingin yliopisto 1977
ensimmäinen MTV:n kulttuuripalkinto 1977
Suomen Kulttuurirahaston palkinto 1979
Kirjallisuutta

Aromäki, Juhani: Elämäni on musiikki: Tunnetut musiikkimiehet kertovat. Helsinki: WSOY, 1980. ISBN 951-0-10035-8.
Hako, Pekka: Unohtumaton Martti Talvela. Helsinki: Ajatus, 2004. ISBN 951-20-6307-7.
Heikinheimo, Seppo: Martti Talvela: Jättiläisen muotokuva. Helsinki: Otava, 1978. ISBN 951-1-04859-7.
Savolainen, Pentti: Balladi Olavinlinnan oopperajuhlista. Helsinki: WSOY, 1995. ISBN 951-0-20319-X.
Savolainen, Pentti: Ooppera suomalaisen kulttuuri-identiteetin rakentajana: Fredrik Paciuksen, Kaarlo Bergbomin, Aino Ackten ja Martti Talvelan vaikutus suomalaiseen oopperataiteeseen ja kulttuuri-identiteettiin. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 1999. ISBN 951-39-0396-6. Teoksen verkkoversio.
Savolainen, Pentti: Martti Talvela: Elämän valoja ja varjoja. Helsinki: WSOY, 2007. ISBN 978-951-0-32926-9.
Talvela, Annukka: Aina on polku eessä. Helsinki: Ajatus, 1999. ISBN 951-9440-82-8.
Talvela, Martti: Maailma on kovin suuri. Toimittanut Annukka Talvela. Helsinki: Ajatus, 2000. ISBN 951-566-031-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martti Talvela Wikimedia Commonsissa
Martti Talvelan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Oopperan tummaääninen tulkki Martti Talvela. YLE Elävä arkisto.
Martti Talvela: Viimeiset kiusaukset. Ylen Elävä arkisto.
Talvela, Martti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Talvela perheineen vuonna 1965.
Talvela (toinen vasemmalta) Bonnin oopperan hyväntekeväisyyskonsertissa vuonna 1987.