stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lusikkauistin
S-muotoiset

Jotkut lusikkauistimet muotoillaan äärimmäisen loivasti S-n muotoisiksi yleensä siten, että uistimen etuosa on kupera ja peräosa kovera. Näin lusikkaan saadaan kalan uintiliikettä muistuttava muoto.
Yksi tällaisista kuuluisista lusikkauistinsarjoista on Abu Garcian Toby-uistinsarja, jota tuotetaan seitsengrammaisesta 28-grammaiseen malliin saakka.
Taittoperäiset

Lusikkauistimeen saadaan tempoileva uintikuvio taittamalla sen runkoa vinoon perästä, jolloin uistin synnyttää tavanomaista enemmän värähtelyä veteen ja kala huomaa helpommin uistimen kylkiviiva-aistin avulla. Tavallisia ruostumattoman teräksen värisiä lusikkauistimia voidaan värjätä tarpeen mukaan. Joskus niissä on myös hologrammikuvio.
Lusikkauistinten valmistajia

Suomen lusikkauistinvalmistajiin kuuluvat Aave-Uistin, Iitin Uistin, Finlandia-uistin, Tiura-Uistin, Tintti-Uistin sekä monenlaisia uistimia valmistavat Kuusamon Uistin ja Rapala VMC.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lusikkauistin Wikimedia Commonsissa
Vieheet
| --- | --- |
Uistimet:  Jigi  |  Lippauistin |  Ruohosuojattu lippauistin |  Lusikkauistin  |  Ruohosuojattu lusikkauistin  |  Vaappu-uistin  |  Jerkkaus  | 
Perhosyötti:    | 
Pilkkiminen:  Pystypilkki   |  Tasapainopilkki   |  Mormuska   |  Madepilkki   |
Marconi Company

| Marconi Company |
| --- | --- |
Perustettu:  1897
Perustaja:  Guglielmo Marconi
Lakkautettu:  2005 (käytännössä)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marconin radioasema Somersetissa vuonna 1921.
Marconi on Guglielmo Marconin vuonna 1897 alun perin nimellä The Wireless Telegraph & Signal Company perustama radiolaitteita valmistava yritys. Vuonna 1900 yritys muutti nimekseen Marconi's Wireless Telegraph Company. Yritys toimi Englannin Chelmsfordissa. Yritys päätyi English Electricin haltuun 1946 ja vuonna 1963 sen nimeksi tuli Marconi Company Limited. English Electric fuusioitui 1968 brittiläisen General Electric Company plc:n kanssa, ja 1987 Marconin nimeksi tuli GEC-Marconi Limited. Vuonna 1998 nimi vaihdettiin Marconi Electronic Systems Limitediksi ja vuonna 1999 General Electric Company nimettiin Marconi plc:ksi. Vuonna 1999 Marconi Electronic Systems sulautettiin British Aerospaceen josta muodostettiin myöhemmin BAE Systems. Ericsson osti suurimman osan Marconin jäljelle jääneistä toiminnoista vuonna 2005. Lopusta yhtiöstä muodostettiin Telent.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marconi Company Wikimedia Commonsissa
Marianne Liebmann

| Marianne Liebmann> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1953 (ikä 70–71)
Muut tiedot
Omaisuus:  4,2 miljardia dollaria (3/2018)
Yritys:  Cargill
Marianne Liebmann (s. heinäkuu 1953) on  yhdysvaltalainen miljardööriperijätär.
Hän edustaa Cargill-suvun neljättä sukupolvea ja omistaa joitain prosentteja perheyhtiönä toimivasta yhdysvaltalaisesta Cargill -suuryhtiöstä. Yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi maaliskuussa 2018 Sontheim Meyerin varallisuudeksi 4,2 miljardia dollaria.
Cargill on suuri Yhdysvaltain Minnesotan osavaltion Wayzatasta käsin johdettu erityisesti maataloustuotteiden tuotantoa ja kauppaa harjoittava yrityskonserni, jonka liikevaihto oli keväällä 2017 päättyneeltä tilivuodelta noin 110 miljardia dollaria. Cargill-suku piti hallussaan noin 87,2 prosenttia yhtiön osakkeista.
Liebmann syntyi vuonna 1953 ja suoritti alemman korkeakoulututkinnon Montanan osavaltionyliopistossa. Liebmann toimi vuosina 1992–1998 Cargillin johtokunnan jäsenenä. Lisäksi hän vastasi miehensä kanssa Langohr's Flowerland -kukkamyymälöitä vuoteen 2012 saakka. Tämän jälkeen he ovat rakennuttaneet aiemman kukkamyymälänsä kasvihuoneiden tilalle yhden perheen senioriasuntoja.
Yksityiselämä

Hän on naimisissa, kaksi lasta.
Marindkielet

Marindkielten puhuma-alue merkitty punaisella.
Marindkielet, tai marind-boazi-yaqai-kielet, on papuakieliin kuuluva kieliperhe joka sijoittuu maantieteellisesti Uuden-Guinean eteläosiin sekä Indonesian että Papua-Uuden-Guinean alueella. Kieliperhe kuuluu William Foleyn vuonna 2003 tekemään jaotteluun. Siihen kuuluvilla kielillä on yhteensä noin 20 000 puhujaa..
Kieliperheeseen lasketaan kuuluvaksi kuusi kieltä:
Kuni-boazi
Zimakani
Bian-marind
Marind
Warkay-bipim
Yaqay
Malmio

Malmio on magmapesäkkeen ylä- tai alaosiin kertynyt runsaasti metalleja sisältävä mineraalien kasauma, joka on syntynyt sulan kivimassan eli magman jähmettyessä.
Malmiot syntyvät yleensä vuorten poimuttuessa, kun kivilajit sulavat. Magman jäähtyessä ja jähmettyessä mineraalit lajittuvat uudella tavalla. Ensimmäiseksi sulasta kiviaineksesta eriytyvät ja painuvat magmapesäkkeen pohjalle raskaat metallit. Tällaisia malmeja ovat muun muassa magnetiitti ja kromiitti. Magmapesäkkeen yläosaan kiteytyy viimeiseksi kupari-, lyijy-, sinkki-, nikkeli-, kulta- ja hopeametalleja. Kahden malmion väliin jää tavallista vähemmän metalleja sisältävää kiveä.
Marine Airborne Re-Transmission System

Marine Airborne Re-Transmission System (MARTS) on radioviestintäjärjestelmä, joka toimii maahan kiinnitettyjen ilmaa kevyempien heliumpallojen eli aerostaattien avulla, jotka ovat useiden satojen metrien korkeudessa. Aerostaatin pitkä kaapeli sisältää valokuidun ja pitää heliumpallon, josta radiolaitteisto roikkuu, suunnilleen paikallaan. Korkean sijainnin vuoksi radiolaitteistosta lähtevät radioaallot pääsevät erinomaisesti maahan ja kaukaisiin ilma-aluksiin, ja vastaavasti radioviestintä vastaanotetaan hyvin ja laajalta alueelta. Osa radioliikenteen kautta tulleesta datasta ohjautuu aerostaatin valokuituun ja sieltä toisiin viestintäjärjestelmiin, ja päinvastoin. Osa datasta välitetään suoraan toisaalle / vahvistetaan aerostaatin radiolaitteilla.
Nimen suora suomennos on USA:n merijalkaväen ilmassa oleva jälleenlähetyssysteemi. Nimestä huolimatta, sitä on otettu myös laajempaan käyttöön. Järjestelmää on käytetty ainakin Irakissa vuodesta 2006 alkaen.
Marianne Kaufmann-Abderhalden

Marianne Kaufmann-Abderhalden
Marianne Kaufmann-Abderhalden (o.s. Abderhalden, s. 1. huhtikuuta 1986) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.
Nuorten MM-kilpailuissa vuonna 2006 Kaufmann-Abderhalden voitti syöksylaskussa kultaa. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli superalppiyhdistetyssä 14:s. Maansa mestaruuskisoissa hän saavutti kaksi kultamitalia vuonna 2011.
Kaufmann-Abderhaldenin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Åren syöksylaskussa 15. maaliskuuta 2006, jossa hän sijoittui 27:nneksi. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa Kaufmann-Abderhalden saavutti maaliskuussa 2010 kotimaassaan Crans Montanassa lasketussa syöksylaskussa, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Hän oli kolmas myös Lake Louisen syöksylaskussa joulukuussa 2012. Joulukuussa 2013 hän sijoittui toiseksi Lake Louisen syöksylaskussa ja saavutti ensimmäisen voittonsa Val d’Isèren syöksylaskussa. Tammikuussa 2014 hän oli toinen Cortina d'Ampezzon syöksylaskussa. Hän sijoittui kauden 2013–2014 syöksylaskucupissa viidenneksi.
Aiheesta muualla

Marianne Kaufmann-Abderhaldenin kotisivut
Marianne Laxén

Catharina Marianne Laxén (o.s. Örn; s. 9. kesäkuuta 1945 Helsinki) on suomalainen tasa-arvovaikuttaja. Hän on ollut feministinen rauhanaktivisti aina 1970-luvulta alkaen. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden maisteri (sosiaalipolitiikka ja kansantaloustiede).
Toimiessaan tasa-arvoasiain neuvottelukunnassa erikoistutkijana Laxén sai vuonna 1990 Tupolevin veljeksiksi itseään kutsuneilta työmarkkinajohtajilta ns. kikkelikortin, jonka hän julkaisi. Laxén muutti ainakin osittain tapauksen takia yli 10 vuodeksi pois Suomesta muihin pohjoismaisiin tasa-arvotehtäviin. Laxén oli 29 vuoden ajan SDP:n jäsen. Hän erosi puolueesta vuonna 1994. Laxén oli kannattanut presidentinvaaleissa ensin Eeva Kuuskoskea ja myöhemmin Elisabeth Rehniä. Vuonna 2015 hän allekirjoitti Paavo Väyrysen kansalaisaloitteen, joka koski Suomen ehdotettua eroamista EMUsta. Laxén oli Helsingin kaupungin tasa-arvotoimikunnan puheenjohtaja vuosina 2012–2017.
Marianne Laxén oli avioliitossa pääsihteeri Kaj Laxénin (1943–2021) kanssa vuoteen 1980 saakka. Heille syntyi 1970-luvulla kolme lasta.
Aiheesta muualla

Railo, Erkka: / Laxén, Marianne (1945–). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  19.12.2013. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ylen Elävä arkisto: Kikkelikortti kirvoitti keskustelua tasa-arvon tilasta Suomessa
Obalans mellan könen oroar. (Arkistoitu – Internet Archive) Hufvudstadsbladet 9.6.2015.
Laxén, Marianne hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Marco Pérez

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Marco Jhonnier Pérez Murillo
Syntymäaika: 18. syyskuuta 1990 (ikä 34)
Syntymäpaikka: Quibdó, Kolumbia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 185 senttimetriä
Seura
Seura: Boyacá Chicó
Pelinumero: –
Junioriseurat
: Boyacá Chicó
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2006– 2009–2010 2010–2011 | Boyacá Chicó → Gimnasia La Plata → Zaragoza | 41 (7) 25 (11) 16 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 24. toukokuuta 2011.
Marco Jhonnier Pérez Murillo (s. 18. syyskuuta 1990 Quibdó, Kolumbia) on kolumbialainen jalkapalloilija. Hän edustaa kolumbialaista Boyacá Chicóa ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Pérez on Boyacá Chicón kasvatti ja ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 17-vuotiaana. 14. heinäkuuta 2010 hän siirtyi lainasopimuksella espanjalaiseen Zaragozaan.
Aiheesta muualla

Marco Pérezin esittely Real Zaragozan kotisivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Linnanmäen sirkuskoulu

Linnanmäen sirkuskoulu on Helsingissä toimiva, vuonna 1981 perustettu lasten ja nuorten sirkuskoulu.
Historia > Alkutaipaleet

Linnanmäen sirkuskoulu kokoontui ensimmäisen kerran 29.1.1981. Avajaisissa esiintyi kuuluisa jonglööri Henrico. Perustajajäseniin kuului sirkushistorioitsija Markku Aulanko. Aluksi opetusta järjestettiin Linnanmäen Luolassa kerran viikossa kerho­toiminnan luonteisesti. Syksyllä 1981 opetustoiminta jatkui Peacock-teatterin näyttämöllä. Vakio-opettajina toimivat silloin akrobaatit Alpo Hirvimäki ja Kari Hasanen. Peacock-teatterissa ei ollut lämmitystä, joten uusille tiloille oli tarvetta. Semmoinen löytyikin lähellä sijaitsevasta koulusta, jossa sitten harjoittelivat akrobaatit, jonglöörit ja tasapainoilijat. Taikurit harjoittelivat Solmu Mäkelän johdolla Taikapiirin klubihuoneistolla. Vuonna 1986 kerhoiltoja alettiin pitää Maarit Tiilikaisen ja Riku Issakaisen johdolla vuoristoradan takana olevassa parakkirakennuksessa, kun Solmu Mäkelä lopetti taikuriryhmän opettamisen. Akrobaatit harjoittelivat edelleen koululla kerran viikossa.
Historia > Nimekkäitä oppilaita

Sirkuskoululla on vuosien saatossa ollut useita nimekkäitä oppilaita. Heitä ovat muun muassa Pasi Toiviainen, joka on monta vuotta vetänyt Ylen ympäristöohjelmia, Jaakko Saariluoma, joka on tullut tunnetuksi näyttelijänä ja stand up-koomikkona, ja Formula-kuljettajana kuuluisaksi tullut Mika Häkkinen. Sirkuskoulun oppilaista edelleen sirkusalalla toimivia nimekkäitä artisteja ovat mm. extreme-artisti/illusiotaikuri Iiro Seppänen, jonglööri Ville Walo, taikuri-videotaiteilija Kalle Nio jne. Sirkuskoulusta moni on edennyt ammattiopintoihin ja sieltä edelleen maailman estradeille esimerkiksi Cirque du Soleilin kiertueille.
Historia > Lasten Päivän Säätiön osuus toiminnassa

Lasten Päivän Säätiö kustansi sirkuskoulun toiminnan aluksi kokonaan, eikä oppilailta peritty minkäänlaista maksua. Huvipuiston toiminnan kehittyessä alettiin pohtia sirkuskoulun jatkoa. Sirkuskoulu sinänsä sopi lasten hyväksi toimivan säätiön toimintaan, mutta sen ei katsottu kuuluvan huvipuiston ydintoiminnan alasuuteen. Niinpä 15.2.2002 Åshöjdens skolanin luokkahuoneessa perustettiin kerhoa pyörittämään kannatusyhdistys.
Historia > Kannatusyhdistys ja henkilökunta

Linnanmäen sirkuskoulun kannatusyhdistyksen perustajina toimivat sirkuskoulun opettajat sekä oppilaiden vanhemmat. Kaisu Sutisen ja Karoliina Korhosen siirtyessä opettamisesta sivuun tilalle tulivat sirkusaktiivi Maiju Mustonen ja komedienne Jenni Kallo. Maiju Mustonen ryhtyi myös sirkuskoulun toiminnan vastuuvetäjäksi. Pisimpään talossa olleita ovat myös Niina Rinta-Opas ja Iida Kurki. Vuosien saatossa sirkuskoululla on ollut joukko ammattitaitoisia opettajia, jotka ovat pysyneet mukana vuosikymmenet nostaen sirkuskoulun tasoa ja mainetta. Heihin lukeutuu mm. Lionel Lejeune, Teemu Öhman, Pinja Schönberg ja Kimmo Hietanen.
Sirkuskoulu tunnetaan myös kansainvälisellä nimellään Lintsin Sirkus.
Aiheesta muualla

Kotisivut
Masato Uchishiba

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Masato Uchishiba |  Masato Uchishiba |  Masato Uchishiba |  |
Maa:   Japani
Miesten judo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | 66 kg |  |
|  Kultaa | Peking 2008 | 66 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Kairo 2005 | 66 kg |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Pronssia | Busan 2002 | 60 kg |  |
Masato Uchishiba (jap. 内柴 正人, s. 17. kesäkuuta 1978 Kōshi, Kumamoton prefektuuri, Japani) on japanilainen judoka, kaksinkertainen olympiavoittaja.
Uchishiba voitti Pekingin universiadeissa 2001 kultaa 60 kg:n sarjassa. Aasian kisoissa Busanissa 2002 hän sai samassa sarjassa pronssia. Aasian mestaruuskilpailuissa Almatyssa 2004 hän sijoittui alle 66-kiloisissa viidenneksi.
Uchishiba voitti Ateenan olympialaisissa 2004 kultaa 66 kg:n sarjassa kukistettuaan loppuottelussa slovakialaisen Jozef Krnáčin. Kairon MM-kilpailuissa 2005 hän sai samassa painoluokassa hopeaa hävittyään loppuottelussa Brasilian João Derlylle. Vuonna 2007 hän oli voittamassa joukkuekilpailun maailmanmestaruutta Pekingissä. Pekingin olympialaisissa 2008 hän voitti toistamiseen olympiakultaa 66-kiloisissa. Loppuottelussa hän kukisti ranskalaisen Benjamin Darbelet'n.
Uchishiba on saavuttanut maailmancup- ja Continental Open -kilpailuissa kolme voittoa, kolme kakkossijaa ja kolme kolmossijaa. Lisäksi hän on voittanut yhden Grand Slam -kilpailun. Japanin mestaruuskilpailuissa hänellä on viisi kultaa ja neljä pronssia.
Mannerliikunnot

Wegenerin kirjassaan käyttämä kuva
Mannerliikunnot tarkoittavat mantereiden liikkumista toisiinsa nähden laattatektoniikan vaikutuksesta. Teoriaa, jonka mukaan mantereet ovat ajautuneet vuosimiljoonien kuluessa maan sisällä tapahtuvien magmavirtausten (laavavirtausten) takia, pidettiin mullistavana 1900-luvun alkupuolella, ja se herätti alussa vastustusta. Nykyään mannerliikuntateoriaa pidetään todistettuna.
Teorian mannerliikunnoista esitti Alfred Wegener vuonna 1915 kirjassaan Die Entstehung der Kontinente und Ozeane (Mannerten ja valtamerten alkuperä). Teorian mukaan Etelä-Amerikka ja Afrikka olisivat olleet joskus liittyneinä toisiinsa ja myöhemmin erkaantuneet. Idea perustui alun perin huomioon Etelä-Amerikan ja Afrikan mantereen vastakkaisten rannikkoviivojen samankaltaisuudesta kartalla. Wegener ei ollut ensimmäinen, joka oli huomannut tämän, mutta hän oli ensimmäinen, joka esitti myös paleontologisia, paleotopografisia ja paleoklimatologisia todisteita teorialleen.
Laattatektoniikka

Mannerliikunnot selitetään laattatektoniikka -teorialla: maan kiinteä kuori koostuu litosfäärilaatoista, jotka kelluvat jähmeästä, sitkaasta materiaalista koostuvassa astenosfäärissä. Jähmeän astenosfäärin hitaat virtaukset saavat litosfäärilaatat liikkeeseen.
Mannerliikuntojen voimanlähteenä on maan sisustaa lämmittävä radioaktiivinen hajoaminen. Lämpöä muuttavat liike-energiaksi lämpötilaeroista johtuvat konvektiovirrat, joista on esitetty yksikerrosteoria ja kaksikerrosteoria, joiden ero on siinä, millainen epäjatkuvuuskerros on 670 km syvyydessä. 1990-luvulle asti ajateltiin että liikkeen pääasiallinen syy on konvektio keskiselänteiden kohdalla, missä syntyvä uusi kuori työntää laattoja erilleen. Myöhemmin on annettu yhä tärkeämpi rooli saumakohdille, joissa reunat painuvat toisensa alle ja vetävät laattaa kohti saumaa.
Laatat voivat liikkua toisistaan poispäin, toisiaan kohti tai sivuttain toisiinsa nähden.
Erkaantumisvyöhykkeellä laatat liikkuvat toisistaan poispäin ja syntyy uutta maankuorta. Tyypillisiä erkaantumisvyöhykkeitä ovat valtamerten keskiselänteet. Itä-Afrikan hautavajoamajärjestelmän Afrikan mantereen osassa on maalla sijaitseva erkaantumisvyöhyke.
Subduktiovyöhykkeellä (alityöntövyöhyke) merellinen laattaa painuu toisen laatan alle. Subduktiovyöhykkeellä voi hyvinkin syvällä tapahtua maanjäristyksiä ennen kuin merellinen laatta sulaa magmaksi.
Kahden mantereisen laatan törmätessä kevyet mantereiset kivilajit nousevat usein mieluummin ylös- kuin alaspäin. Himalajan vuoristo on seurausta Intian laatan jatkuvasta työntymisestä Euraasian laatan reunan alle ja Euraasian laatan nousemisesta tämän takia.
Laatat, jotka eivät liiku toisiaan kohti tai pois, voivat liukua eri suuntiin tai samaan suuntaan eri nopeuksilla. Laattojen epätasaiset reunat voivat juuttuvat toisiinsa. Näiden jumiutumien pusertuessa irti toisistaan syntyy sivuuttamisvyöhykkeellä maanjäristyksiä, esimerkkinä San Andreasin transformisiirros.
Mannerten liikkeen mittaaminen

Muinaisia mannerliikuntoja on saatu selville tutkimalla eri alueiden vuosimiljoonien takaista magnetismia, paleomagnetismia. Mannerliikuntoja on pystytty mittaamaan myös tarkoilla nykyisillä paikannusmenetelmillä.
Geodeettiset nykymenetelmät, kuten GPS-paikannus, pitkäkanta-interferometria (VLBI) ja Satelliitti-laser, mahdollistavat geodeettisten havaintoasemien tarkan paikannuksen maailmanlaajuisessa vertausjärjestelmässä. Saavutettava tarkkuus on cm-luokkaa. Näiden mittausten avulla, joita on tehty jo 1970-luvulta saakka, on mannerten liike voitu havaita varsin tarkasti. Saadut eri mannerlaattojen keskinäiset liikenopeudet ja -radat sopivat erinomaisesti yhteen paleomagnetismin tutkimuksesta saatujen tietojen kanssa.
Mannerlaatat ja niiden liikkeet

Maapallolla on nykyisin kuusi suurta laattaa: Tyynenmeren, Euraasian, Antarktiksen, Indo-Australian, Amerikan ja Afrikan laatat. Intia ja Australia ja Etelä- ja Pohjois-Amerikka lasketaan joskus eri laatoiksi. Näiden lisäksi on kuusi melko suurta laattaa (Arabia, Filippiinienmeri, Juan de Fuca, Karibia, Kookossaari, Nazca) sekä 38 pienempää laattaa.
Mannerlaattojen liike on nopeinta Pääsiäissaarten lähellä, noin 15 cm vuodessa, ja hitainta Arktisessa selänteessä, alle 2,5 cm vuodessa.
Teorian historiaa

Abraham Ortelius huomasi jo vuonna 1596, miten Etelä-Amerikan itärannikko ja Afrikan länsirannikko sopivat toisiinsa kuin palapelin palat, ja arveli niiden revenneen toisistaan maanjäristysten ja tulvien takia. 1700-luvulle asti uskottiin yleisesti, että maapallon muodot muuttuivat rajujen raamatullisten tapahtumien kuten vedenpaisumusten kautta.
Saksalainen meteorologi ja geofyysikko Alfred Wegener esitti 1912 mannerliikuntoteoriansa Saksan geologien liitolle. Hän väitti, että kaikki mantereet olisivat syntyneet yhden suurmantereen, Pangean hajottua. Täydellisemmin Wegener esitteli teoriaansa vuonna 1915 julkistamassaan kirjassa, jonka nimi oli Die Entstehung der Kontinente und Ozeane, suomeksi Mannerten ja valtamerten alkuperä.
Teorian saamasta laajasta vastustuksesta huolimatta jotkut geologit tukivat Wegenerin ajatusta. Eräs Wegenerin ajatusten varhaisia tukijoita oli eteläafrikkalainen geologi Alexander du Toit, joka toi 1930-luvulla ajatuksen kahdesta alkumantereesta, Lauraasiasta ja Gondwanasta. Myöhemmin todettiinkin, että Pangea hajosi ensin Lauraasiaksi ja Gondwanaksi.
Myös brittiläinen geologi Arthur Holmes tuki Wegenerin ajatuksia. Hän esitti aivan oikein 1928, että Maan vaipan virtaukset olisivat mantereita siirtelevä voima. Hänen mielestään mantereet liikkuivat syvemmällä olevien virtausten takia, mikä on aivan oikein. Wegenerin ajatuksia tuki kivikerrostumien sekä muinaisten eläimistöjen ja kasvistojen samankaltaisuus suunnilleen samoilla leveysasteilla esimerkiksi Etelä-Amerikassa ja Afrikassa. Eräs näistä oli permikautinen Glossopteris-kasvillisuus.
Vuonna 1947 seismologit huomasivat Atlantin pohjan sedimenttikerroksen olevan huomattavan ohut. 1950-luvulla useat tutkimusryhmät löysivät Atlantin keski­selänteen.
1950-luvulta alkaen monet tutkijat tutkivat merenpohjan leviämistä ja maan magneetti­kentän napaisuuden käännöksiä. Kun todettiin saman magnetismin alueiden olevan Atlantin keskiselänteen suuntaisia samanikäisiä vyöhykkeitä, merenpohjan leviämiselle oli saatu vahvistus. Muun muassa merenpohjan iänmäärityksillä ja lasermittauksillakin on todettu  Atlantin leveneminen. Seismologit löysivät merenpohjan viereisten vuorijonojen alla olevat maanjäristysvyöhykkeet, jotka on tulkittavissa mannerten alle painuviksi merenpohjalaatoiksi.
Kanadalainen geofyysikko John Tuzo Wilson esitteli laattatektonisen teoriansa vuonna 1965.
Mantereita Maan historiassa

Noin 1 000–750 miljoonaa vuotta sitten oli maapallolla jättiläismanner Rodinia. Se hajosi useaan osaan, ja osista syntyi 300–180 miljoonaa vuotta sitten uusi jättiläismanner, Pangaia. Näiden kahden välissä saattoi olla kolmannenkin jättiläismantereen, Pannotian aika.
Pangaia muutti maapallon ilmaston kylmäksi ilmastoksi laajoine aavikkoineen ja ainakin paikallisine monsuunipiirteineen. Pangaia (Pangae) hajosi vuosimiljoonien kuluessa Lauraasiaksi ja Gondwanamaaksi, jotka olivat olemassa dinosaurusten aikaan mesotsooisella maailmankaudella.
Lauraasia käsitti Pohjois-Amerikan ja suurimman osan Euraasiaa, Gondwanamaa vuorostaan Afrikan, Etelä-Amerikan, Intian, Australian ja Etelä­mantereen. Gondwanan ja Lauraasian välissä oli Tethysmeri, nykyisen Välimeren edeltäjä. Nämä kaksi suurmannerta hajosivat nykyisiksi mantereiksi viimeistään kenotsooisen maailmankauden keskivaiheille mennessä.
Viimeisen sadan miljoonan vuoden kuluessa on tapahtunut mm. Amerikan ja Euroopan ajautuminen irti toisistaan, Intian törmääminen Aasiaan ja Etelämantereen vaeltaminen Etelänavalle.
Nykyinen maapallon kartta alkoi muotoutua keno­tsooisella maailmankaudella viimeisen 60 miljoonan vuoden kuluessa.
Yhdysvaltalaisen professori John Rogersin mukaan ensimmäinen manner syntyi 3 miljardia vuotta sitten, ja hän on antanut sille nimen Ur. Tämän jälkeen syntyivät Arctica ja sitten Baltica ja Atlantia puolen miljardin vuoden välein. Niiden kolmen liittymisestä Antarktikaan syntyi Nena, ja sen ja Urin liittyessä muodostui sitten Rodinia. Näin vanhoista mantereista on muitakin teorioita.
Kolmentyyppisiä laattojen rajoja
Laattatektoniikkakartta
 Punaiset mutkittelevat viivat ovat keskiselänteiden keskikohtia, laattojen rajoja. Punaiset pisteet ovat tulivuoria. Siniset rintamat ovat laattojen painumisalueita, subduktioita. Mustat suorat viivat esim. keskiselänteillä ovat siirroksia. Oranssit ovat hautavajoamia.
Antonio Snider Pellegrinin 1800-luvulla esittämä ajatus Atlantin avautumisesta.
M10 (valtatie)

M10 (punaisella) ja Venäjän päätieverkko
Valtatie M10 eli Magistral 10 (ven. Федера́льная автомоби́льная доро́га М10, Federalnaja avtomobilnaja doroga M10) on Venäjän liittovaltiotason päävaltatie, joka yhdistää maan kaksi suurinta kaupunkia, Moskovan ja Pietarin ja jatkuu Pietarista edelleen Suomen rajalle Vaalimaalle liittyen E18-tiehen. Se kulkee reittiä Moskova-Novgorod-Pietari-Viipuri-Suomen raja.
Moskovan ja Pietarin välinen osuus on myös osa Eurooppatietä 105 ja osuus Pietarista Suomen rajalle osa Eurooppatietä 18.
Tiereitti > Moskovan alue

Himki (Shodnjan kohtaan) 10
Srarodalnja (A 107:n risteys) 21
Klin (A 108:n risteys) 44
Tiereitti > Tverin alue

Novozavidovski 26
Tverin kehätie Emmaussin jälkeen, ennen Pasynskovoa 36
Tverin kehätien loppu ennen Zavolžkin risteystä 28
Toržokin liittymä Vyšni Volotšokiin 44
Vyšni Volotšok 130
Tiereitti > Novgorodin alue

Valdai 226
Kresttsy 53
Proletarin ja Novgorodin ohitustien risteys ennen Krasnyje Stankia 40
Podberezjen kohdalla Novgorodin ohitustien loppu 44
Tiutova 78
Zujevo 8
Tiereitti > Leningradin alue

Tusina 53
Pietarin eteläisen kehätien risteys Krasnyi Borin kohdalla 9
Jam-Ižora 15
Pietarin raja 25
Pietarin kaupunki
Lahdenkontu 15
Kellomäki A 122:n risteyksessä 21
Kämärän risteys 63
Viipuri 16
Tienhaaran risteys 7
Ylä-Urpalan raja-asema 51
Suomen raja