Lappologia
Historia > Lappologian muuttuminen

Modernin lappologian voidaan katsoa alkaneen suunnilleen 1800-luvun puolenvälin tienoilla. Se muodostui silloin osaksi vertailevaa antropologiaa ja etnografiaa. Samalla sen tulkintoja alkoivat ohjata kulloisetkin tieteelliset ja yhteiskunnalliset paradigmat. Varsinkin vuonna 1859 julkaistun Darwinin Lajien synnyn jälkeen siirryttiin antropologiassa ja etnografiassa sekä niihin tukeutuvassa yhteiskuntapolitiikassa pian herderiläisestä kansallisuuskäsityksestä evolutionistis-sosiaalidarvinistiseen otteeseen, mistä pian versoivat tieteelliset erityisparadigmat evolutionismi, devolutionismi ja diffusionismi. Sosiaalidarvinismin idea oli yksinkertaisesti se, että niin sanotut luonnonkansat siis yleensä samalla kansat, jotka oli kolonialisoitu, sekä muut niin kutsutut sopeutumattomat ryhmät, kuten mustalaiset, edustivat eurooppalaisiin nähden heikompaa, häviämässä olevaa kulttuuria. Niin sanottuna valkoisen miehen taakkana (Kiplingselvennä) oli pelastaa nämä kansat saattamalla ne vahvempien valtakulttuurien yhteyteen.[lähde? ]
Evolutionismi on sosiaalidarvinismia sovellettuna tieteeseen; kansojen kulttuurien nähtiin kehittyvän yhteismitallisesti mutta eri tahtiin, mikä mahdollisti niitten laadullisen vertaamisen ja niin sanottujen kehitysasteitten arvioimisen. Evolutionistiseen otteeseen liittyi edelleen saamelaisten esikristillisen uskonnon tulkitseminen uskonnon kehitysteorian hengessä esimerkiiksi animismin tai vainajainpalvonnan ilmentymänä sekä todistus ao. teorioitten puolesta. Kiinnostus saamelaiseen kulttuuriin perustui usein puolestaan devolutionismiin, joka edusti evolutionismin kääntöpuolta kulttuuritieteellisessä teorianmuodostuksessa. Kansankulttuurin tuotteitten katsottiin kuuluvan varhaisempiin, primitiivisiin kulttuurivaiheisiin, jotka kulttuurikansat jo olivat ohittaneet, mutta joita luonnonkansat vielä parhaillaan elivät. Näin ollen niiden oletettiin pian häviävän ja jo nyt olevan huomattavan rappeutuneita (devoluutioselvennä). Saamelaiset olivat naapurikontaktiensa johdosta mukana kulttuurisessa evoluutiossa, mutta saamelaiskulttuurin itsensä kannalta kysymys oli devoluutiosta.[lähde? ]
Koska saamelaiset nähtiin vähemmän kehittyneenä kansana, oli luonnollista olettaa monet kulttuuripiirteet aikoinaan korkeammalla kehittyneiltä naapurikansoilta lainatuiksi (diffusionismiselvennä). Näin saamelaiskulttuurin katsottiin saattavan kertoa jotakin valtakulttuurin varhaisemmista vaiheista. Taustaoletuksena oli, että niin kutsutut primitiiviset kulttuurit olivat luonteeltaan konservatiivisia, niin kutsuttuja kulttuurisia pakastimia. Evolutionistis-diffusionistiseen ajatteluun oli lisäksi sisäänrakennettuna asenne, jonka mukaan folkloretuotteet olivat eristyneitä, omaa elämäänsä eläviä objekteja vailla yhteyttä niitä kantavaan kulttuuriin. Ne katsottiin epäfunktionaalisiksi jäänteiksi, reliikeiksi tai muiksi vastaaviksi. Taustatukea ja tieteellistä legitimaatiota saamelaisen kulttuurin vähättelylle antoi 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella hallitseva maantieteellis-historiallinen koulukunta eli suomalainen koulukunta, jonka olivat kehittäneet Julius ja Kaarle Krohn. Menetelmässä seurattiin folklore-elementtien maantieteellistä siirtymistä ja tässä prosessissa tapahtuvaa muuntumista. Tämän tieteellisenä pidetyn pääuoman rinnalla kulki 1900-luvun saamelaisia tarkastelevassa kirjallisuudessa romanttinen sivujuonne, jossa ote oli devolutionistinen, mutta arvotus myönteinen. Saamelaiset nähtiin periferian viimeisiä turmeltumattomina ihmisinä.