Keltakuume
Taudinkuva

Keltakuumeen aiheuttava flavivirus leviää hyttysten välityksellä ihmisestä toiseen. Sen tiedetään laboratorio-oloissa tarttuneen myös aerosolitartuntana, mutta tätä ei uskota tapahtuvan luonnossa. Ihmisen infektoiva annos on noin tuhat viruspartikkelia. Hyttynen saa viruksen suolistoonsa imiessään verta virusta kantavalta ihmiseltä tai apinalta. Virus lisääntyy hyttysen keskisuolessa, ja noin kymmenen vuorokauden kuluessa viruksia löytyy myös hyttysen sylkirauhasista, mistä ne pääsevät piston yhteydessä uuteen isäntään. Hyttysen muniessa virus myös siirtyy suoraan seuraavaan hyttyssukupolveen. Hyttysen pistäessä syljessä olevat virukset päätyvät ihon sisään, missä ne alkavat lisääntyä, alustana toimien luultavasti niin sanotut Langerhansin solut. Keltakuumetta vastaan rokotetulla henkilöllä tämä saa aikaan huomattavan immuunivasteen ja taudin kehitys pysähtyy.
Rokottamattomilla virukset alkavat levitä aluksi paikallisiin imusolmukkeisiin ja niistä imusuonistoa pitkin verenkiertoon. Verenkiertoon päästyään virus saa aikaan laajalti leviävän tartunnan, jonka kuolleisuus on noin 10–50 prosenttia. Taudinkuva vaihtelee eri potilailla, mutta yhteistä on kova kuume, joka kestää noin viikon. Vaikeissa tapauksissa potilailla esiintyy sisäistä verenvuotoa ja maksavauriota.
Varsinainen tauti alkaa 2–9 vuorokauden itämisajan jälkeen kuumeella (39–40°C useiden päivien ajan) ja kasvojen punoituksella (niin kutsuttu punainen vaihe), pulssin harvenemisella sekä päänsäryllä, silmien valonarkuudella ja lihaskivulla. Tunnusomainen oire on kielen kärjen ja sivujen punoitus samalla, kun kielen päälle muodostuu valkoinen peite. Lopulta kuume laskee pariksi tunniksi ja tuntemattomasta syystä, osa potilaista paranee tässä vaiheessa täysin. Veren seerumin transaminaasien nousu taudin alkuvaiheessa ennakoi kuitenkin vakavaa tautimuotoa.
Viimeaikaisten serologisten tutkimusten perusteella on arvioitu, että todellisuudessa jopa 55 prosenttia keltakuumetartunnoista olisi kokonaan oireettomia ja 33 prosenttia päättyy tähän verraten lieväoireiseen taudinkuvaan.
Seuraava taudin vaihe käynnistyy 3–6 vuorokautta ensioireiden alkamisesta. Tässä niin kutsutussa keltaisessa vaiheessa kuume nousee uudelleen ja iho sekä silmät muuttuvat keltaisiksi. Virus häviää verenkierrosta ja seerumin aspartaattiaminotransferaasi (ASAT) ja alaniiniaminotransferaasi (ALAT) nousevat. Ne laskevat muutamassa päivässä takaisin normaalilukemiin useimmilla potilailla, jotka ovat jäämässä henkiin. Toisin kuin hepatiiteissa, keltakuumeessa potilaan ASAT-arvo tyypillisesti ylittää ALAT-arvon, luultavasti sydänlihaksen ja luurankolihasten vaurioitumisen vuoksi. Osa potilaista selviää maksavauriosta, mutta menehtyy munuaisten toimintahäiriöön. Kuolemaa edeltää usein virtsanerityksen täydellinen loppuminen. Verihiutaleiden määrän lasku sekä maksan tuottamien hyytymistekijöiden puute aiheuttavat hemorragisen diateesin, josta seuraa verenpurkaumia, verivirtsaisuutta sekä verenvuotoa suusta ja kanyylien läpivienneistä. Keskushermosto-oireisiin voi liittyä delirium, kouristuksia tai kooma. Aivo-selkäydinnesteen paine on kohonnut. Keltakuumeviruksen aiheuttama aivotulehdus on äärimmäisen harvinainen.
Taudin kriittisin vaihe on 5–10 päivän kuluttua oireiden alkamisesta. Tuolla välillä potilas joko menehtyy tai on jäämässä eloon. Vakavan tautimuodon tapauskuolleisuus on 47 prosenttia. Erityisiä riskitekijöitä ovat miessukupuoli sekä yli 40 vuoden ikä. Nigeriassa tehdyn tutkimuksen mukaan eloonjääneen potilaan keskimääräinen sairaalassaoloaika oli 14 vuorokautta ja taudin keskimääräinen kesto 17,8 vuorokautta. Toipuminen kestää viikkoja, mutta taudista ei jää pysyviä elinvammoja.
Keltakuumeeseen ei ole varsinaista hoitoa. Viruslääke ribaviriini tehoaa virukseen in vitro, mutta vaaditut annokset ovat aivan liian suuria, jotta niitä voitaisiin käyttää elävään potilaaseen. Hoitotoimilla pyritään tukemaan potilaan elintoimintoja kunnes tauti menee itsekseen ohi. Rokote estää taudin kehittymisen käytännössä sataprosenttisen tehokkaasti.