stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Järvenpään uimahalli

Järvenpään uimahalli.
Järvenpään uimahalli on Järvenpään Pajalassa sijaitseva uimahalli. Halli otettiin käyttöön vuonna 1972, ja sen peruskorjaus ja laajennus toteutettiin vuonna 2008. Uimahallissa on kuusiratainen 25 metriä pitkä pääallas sekä nuorisoallas, opetusallas, monitoimiallas, hieronta-allas, kylmävesiallas, tenava-allas ja vesiliukumäki. Hallin yhteydessä on myös kahvila, kuntosali, liikuntahalli ja solarium.
Aiheesta muualla

Järvenpään uimahalli
Nihuanjärvi

| Nihuanjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Orivesi
Koordinaatit:  61°42′15″N, 24°22′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Venehjoen valuma-alue (35.74)
Laskujoki:  Nihuanjoki 
Järvinumero:  35.742.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  84,6 m  
Rantaviiva:  11,396 km  
Pinta-ala:  95,912 ha  
Saaria:  1 
 fiNihuanjärvi 
Nihuanjärvi , tai myös Nihua, on Pirkanmaalla Orivedellä Holman, Voitilan ja Nihuan kylien lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 96 hehtaaria ja se on 3,4 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Se on käytännössä kaksialtainen järvi, jossa altaita yhdistää Siukosaaren niemen lähellä sijaitseva Korppoonsalmi. Pohjoisosa on 1,2 kilometriä pitkä ja 580 metriä leveä. Siihen laskevat Taipaleenjoki ja Kooninjoki. Niiden valuma-alueen savimaat ovat liettäneen joen suistoa. Eteläosa on 2,6 kilometriä pitkä ja 700 metriä leveä. Voitilan pohjoispuolella on kapeasuinen lahti, jossa sijaitsee ainoa saari Ahvenkari. Valuma-alueen yläosien kaikki vesi kulkee Korppoosalmen ja tämän lahden läpi. Järvi kapenee kaakossa jokimaiseksi ja laskee Nihuanjoen nimisenä Saunalammiin. Sen rantaviivan pituus on 11,4 kilometriä ja kaikki sen rannat ovat peltomaata tai rantakosteikkoa. Oriveden keskustaajaman alue sijaitsee puolen kilometrin päässä, mutta itse järvi kuuluu haja-asutusalueelle. Voitilassa ja Holmassa on asutus tiehämpää, mutta muuten rantojen läheisyydessä on muutamia maatiloja tai muita talouksia. Vapaa-ajan asuntoja on toistakymmentä. Niille tulee tiet keskustaajamasta, yhdystieltä 14283 tai Holman kautta kulkevalta tieltä. Tampereelta Haapamäelle menevä rautatie kulkee järven länsipuolella ja käy pohjoispäässä järven rannassa asti.
Luontoarvoja

Järveen on istutettu kalaa useana vuonna. Vuosina 2000–2007 istutettiin planktonsiikaa ja vuonna 2009 järvitaimenta. Luontaisia saaliita ovat olleet hauki, siika, lahna, made ja kuha.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Nihuanjärven alueeseen (35.742) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 84,6 metriä mpy. Järvi saa suurimman osan vedestään Venehjoen valuma-alueen vesistä, jotka virtaan järven läpi. Järven pohjoispäähän laskevat Taipaleenjoki, joka on Taipaleenjoen alaosan alueen (35.743) ja Enojärven valuma-alueen (35.744) yhteinen laskujoki, ja Kooninjoki, joka on Kooninjoen valuma-alue (35.745). Itse järveen laskevat yksittäisiä ojia pitkin vain Vuorijärvi, pohjoispäähän Matinkuppi ja eteläosaa nimetön pellolla sijaitseva kosteikko. Järven kaakkoispäästä jatkaa Venehjoen valuma-alueen vesireitti Saunalammin ja Oriselän kautta Längelmäveteen.
Historiaa

Vuoden 1957 peruskartassa on järven lähellä vielä metsäaleueita, jotka on myöhemmin raivattu pelloiksi.
Juontokoura

Juontopihdit metsäkoneen perässä.
Juontokoura on metsätyökone, joka ottaa voimansa yleensä metsätraktorista. Se on rakenteeltaan jykevä levitettävä metallinen kääntyvävartinen koukkupari, joka on kehitetty puunipun nostamiseen metsästä kuljetusrekeen tai -vaunuun.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia juontokourasta
Järvenpään uusi sosiaali- ja terveyskeskus

| Järvenpään uusi sosiaali- ja terveyskeskus JUST |
| --- | --- |
 Järvenpään uuden sosiaali- ja terveyskeskuksen (JUST) pääsisäänkäynti.
Osoite:  Lääkärikuja 1, 04410 Järvenpää
Sijainti:  Pöytäalho, Järvenpää
Koordinaatit:  60.4772°N, 25.1005°E
Perustettu:  rakennuslupa 2014
Valmistumisvuosi:  avattu 2017 alussa
Omistaja:  Järvenpään kaupunki
Käyttäjä:  Järvenpään kaupunki, HUSLAB
Järvenpää: Ajanvaraus lääkärille ja sairaanhoitajalle sekä neuvonta
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Järvenpään uusi sosiaali- ja terveyskeskus JUST on Järvenpään Pöytäalhon kaupunginosassa, Helsingintien pohjoispuolella toimiva kunnallinen sosiaali- ja terveyskeskus. Se sai rakennusluvan kesällä 2014 ja avattiin yleisölle vuoden 2017 alussa.
Järvenpään sosiaali- ja terveyskeskus (Lääkärinkuja 1) palvelee akuuttipotilaita päivittäin kello 8-20. Muina aikoina terveydenhuollon akuuteissa tilanteissa asukkaita palvelee Hyvinkään sairaalan yhteydessä toimiva Hyvinkää Akuutti (Sairaalankatu 1).
Järvenpään uusi sosiaali- ja terveyskeskus (JUST) tarjoaa julkisen palvelun terveydenhoitoa Järvenpäässä.
Sosiaali- ja terveyskeskus idästä, Helsingintien suunnalta nähtynä.
Aiheesta muualla

Kiinteistö Oy Järvenpään Terveystalo (Arkistoitu – Internet Archive) (jarvenpaanterveystalo.fi)
Julia Butters

| Julia Butters |
| --- | --- |
 Butters Once Upon a Time in Hollywoodin ensi-illassa vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. huhtikuuta 2009 (ikä 15) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2011–
Merkittävät roolit:  Trudi Fraser (Once Upon a Time in Hollywood)
Aiheesta muualla
IMDb 
Julia Butters (s. 15. huhtikuuta 2009 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä. Hänet tunnetaan Trudi Fraserin roolista Quentin Tarantinon elokuvassa Once Upon a Time in Hollywood (2019), mistä hän sai kriitikoilta ylistystä. Vuodesta 2016 lähtien hän on näytellyt pääroolia ABC:n tilannekomediasarjassa American Housewife.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat> Muuta | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | The Rusted | Piper | lyhytelokuva |  |
| 2016 | 13 Hours: The Secret Soldiers of Benghazi | Beverly Silva |  |  |
| 2016 | Term Life | 7-vuotias Cate |  |  |
| 2016 | A Family Man | Lauren Jensen |  |  |
| 2016 | Pals | Julia | televisioelokuva |  |
| 2019 | Once Upon a Time in Hollywood | Trudi Fraser |  |  |
| 2022 | The Gray Man | Claire |  |  |
| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat> Muuta | Televisiosarjat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Criminal Minds – FBI-tutkijat | Gabby Hoffer | Jakso: "Gabby" |  |
| 2015–2016 | Best Friends Whenever | 5-vuotias Cyd | 2 jaksoa |  |
| 2015–2016 | Transparent | Ella | 8 jaksoa |  |
| 2016 | The Kicks | Ashley | Jakso: "Take the Field" |  |
| 2016–2021 | American Housewife | Anna-Kat Otto | päärooli |  |
Aiheesta muualla

Julia Butters Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Neuvostoliiton kulttuuri

Neuvostoliiton kulttuuri muodostui eri neuvostotasavaltojen kulttuureista. Musiikissa suuntauduttiin etenkin kansanmusiikin suuntaan. Kirjallisuus ja teatteri olivat Neuvostoliitossa suosittuja. Neuvostoliittolainen musiikki menestyi myös maan rajojen ulkopuolella, eikä pelkästään sosialistisissa maissa, vaan myös lännessä. Myös neuvostoliittolainen elokuva menestyi sekä idässä että länsimaissa.
Venäjän vallankumouksen jälkeisen neuvostoavantgarden aika päättyi viimeistään 1930-luvun alussa. Tällöin sosialistisesta realismista tuli ainoa virallisesti hyväksytty taiteen suuntaus, jota sovellettiin kaikkiin taiteisiin. Josif Stalinin kuoleman jälkeen kulttuurielämä koki lyhyen vapaamman jakson, kunnes Nikita Hruštšovin valtakauden lopulla se alkoi taas jähmettyä.
Neuvostoliiton tunnetuimpia säveltäjiä olivat Dmitri Šostakovitš ja Sergei Prokofjev. Kirjailija Mihail Šolohov ja hänen romaaninsa Hiljaa virtaa Don (1928–1940) sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon. Kansainvälisesti menestyksekkäin elokuvantekijä oli Andrei Tarkovski.
Yleistä

Neuvostoliiton kulttuuri oli jatkumoa Venäjän kulttuurista, joka oli kiihkeässä, kaikki kulttuurin alat läpäisseessä luomistilassa 1900-luvun alussa. Vallankumouksen jälkeisinä vuosina taiteilijat osallistuivat innokkaasti yhteiskunnan uudistustyöhön. Bolševikkijohtajat eivät kuitenkaan arvostaneet modernistista avantgarde-taidetta ja sen aika loppui viimeistään 1930-luvun alussa, kun sosialistisesta realismista tuli ainoa virallisesti hyväksytty taiteen suuntaus. Samalla kommunistipuolueen ohjaamat eri alojen taiteilijaliitot määrättiin sääntelemään taide-elämää.
Sosialistisen realismin periaatteita määrättiin noudatettavaksi myös Neuvostoliiton liittolaismaissa. Niissä noudatettiin kuitenkin vapaampaa taidepolitiikkaa kuin Neuvostoliitossa. Itä-Euroopan sosialististen maiden taiteessa henkilöpalvonta ja kapea puoluesidonnaisuus näkyi voimakkaimmillaan vuosina 1945–1953.
Länsimaisen taiteen ollessa kiellettyä Neuvostoliitossa syntyi varsin laajalle levinneitä, vaikkakin epäyhtenäisiä, niin sanottuja epävirallisen taiteen suuntauksia. Näillä ei ollut kuitenkaan menestymisen mahdollisuuksia, koska toisinajattelijat eivät saaneet julkaista taidettaan. Joistakin toisinajattelijoista, kuten kirjailija Aleksandr Solženitsynistä ja taiteilija Ilja Kabakovista tuli maailmankuuluja. Mihail Gorbatšovin hallintoaikana 1980-luvulla, kun kommunistit myönsivät enemmän vapauksia taiteilijoille. Sosialistinen realismi kesti kuitenkin Neuvostoliiton hajoamiseen 1991 asti kulttuurin virallisena sääntelyjärjestelmänä.
Nykyisin Neuvostoliiton taiteen ja kulttuurin perintöä arvioidaan uudella tavalla, kun myös sosialismin aikana kielletyt kulttuurin alat huomioidaan. Sosialistisen ajan taideperintöön voi tutustua vaikkapa neuvostoajan veistospuistossa Liettuassa.
Symbolit

Neuvostoliitossa yleisesti käytettyjä tunnuksia olivat vallankumouksen punainen tähti, sekä työkansaa kuvaavat sirppi ja vasara. Neuvostoliiton lipussa oli edistystä kuvaava keltainen tähti, vallankumouksellisuutta ja sosialismia kuvaavalla punaisella taustalla, sekä maatyöläisten sirppi ja teollisuustyöläisten vasara yhteen liitettynä. Se oli myös aikoinaan kansainvälisen sosialismin tunnus, mutta se muistetaan lähinnä Neuvostoliiton tunnuksena.
Sosialistinen realismi

Sosialistinen realismi on 1930-luvulta Neuvostoliitossa ja sen jälkeen muissa sosialistisissa maissa esiintynyt realismia edustava taidesuuntaus ja menetelmä, jonka tarkoituksena oli edistää sosialismin ja kommunismin päämääriä. Sosialistisen realismin ajatuksena oli realistinen muoto ja sosialistinen sisältö.
Käsite sosialistinen realismi otettiin käyttöön Neuvostoliiton Kirjailijaliiton konferenssissa vuonna 1934, jonka jälkeen siitä tuli maan virallinen ja ainoa hyväksytty taidesuuntaus. Sen isänä mainitaan usein kirjailija Maksim Gorki, jonka romaania Äiti (1907, suom. 1944) pidetään sosialistisen realismin arkkityyppinä. Esikuvina on pidetty myös eräiden 1800-luvun realistien, esimerkiksi Peredvižnikien (”Vaeltajat”), Jacques-Louis Davidin ja Ilja Repinin taidetta.
Sosialistisen realismin metodin mukaan taiteen tehtävä on palvella vallankumousta ja sosialismin rakentamista olemalla kansantajuista ja puoluekantaista. Monesti tämä merkitsi työläisten kuvaamista esimerkillisinä sankareina. Musiikissa suosittiin yleviä ”positiivisia” loppuosia. Johtajat asetettiin maalaustaiteessa kansan keskelle. Tarkoituksena oli korottaa työläisen asemaa esittämällä hänen elämänsä, työnsä ja vapaa-aikansa ihailtavassa muodossa.
Sosialistisen realismin tunnustamisesta ainoana hyväksyttävänä taiteen suuntauksena luovuttiin Neuvostoliitossakin käytännössä 1980-luvun lopulla. Sosialistinen realismi loppui taidetta sääntelevänä kulttuuripoliittisena järjestelmänä vasta Neuvostoliiton purkautuessa 1991.
Neuvostoliittolainen elokuva

Neuvostoliitto oli myös suurimpia elokuvamaita – Lenin sanoikin aikoinaan elokuvan olevan Neuvostoliiton tärkein taiteenlaji. Elokuvailmaisu kukoisti taiteellisesti erityisesti mykkäelokuva-aikana ennen stalinilaisen kulttuuripolitiikan nousua valta-asemaan. Stalinin kuoleman jälkeen vähitellen myös muita kuin propagandaelokuvia tuottamaan alkanut elokuvateollisuus alkoi kukoistaa erityisesti 1970-luvulla.
Neuvostoliiton ”kansalliselokuvaksi” nimetään usein kuuluisan neuvostoliittolaisen ohjaajan, Sergei Eisensteinin elokuva Panssarilaiva Potemkin (1925), joka oli paitsi onnistunut propagandana, myös teknisesti ja taiteellisesti edistyksellinen. Elokuvan oli tarkoitus olla vain yksi osa vuoden 1905 tapahtumista kertovaa elokuvasarjaa, mutta se muistetaan parhaiten itsenäisenä elokuvana. Muita Eisensteinin klassikkoja ovat muun muassa Lakko (1925), Lokakuun vallankumouksen kymmenvuosipäivän kunniaksi tehty Lokakuu (1928), sekä erityisesti Stalinin diktatuuriin viittaava ja sen vuoksi kosolti tekijälle harmeja aiheuttanut Iivana Julma -sarja (1944 ja 1946). Varhaisen neuvostoelokuvan mestareita olivat lisäksi Dziga Vertov, Oleksandr Dovženko, Mihail Romm ja Vsevolod Pudovkin.
Neuvostoliittolainen elokuva menestyi hyvin myös ulkomailla, sekä idässä että länsimaissa. Kansainvälisesti menestyksekkäin vaikka kotimaassaan vaille virallista tunnustusta jäänyt elokuvantekijä oli Andrei Tarkovski, joka voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlien Grand Prix -palkinnon.
Neuvostoliitossa tuotettiin verrattain paljon elokuvia ja määrärahat elokuviin olivat varsin mittavat. 70-luvulla ainoastaan Hollywoodissa elokuvantekijöillä oli mahdollisuus saada yhtä suuret budjetit elokuviinsa kuin Neuvostoliitossa. Käytännössä valtio huolehti, että tekijä sai kaiken mitä tarvitsivat, mikäli kulttuurilautakunta oli sitä mieltä. Elokuvatekijöiden koulutuksessa ominaista oli se, että kuka tahansa elokuvallisesti lahjakas voitiin ottaa mukaan valtiollisiin elokuvakouluihin ja kouluttaa ammattiin valtion avustamana. Neuvostoliiton suurin elokuvatuotantoyhtiö oli Mosfilm.
Neuvostoelokuvan kestävin osa on taiteenharrastajien piirissä arvostettu laji. Helsingissä oli sodan jälkeen yli 40 vuoden ajan neuvosto-omisteinen, paljon sikäläisiä elokuvia esittävä, Saksalta sotakorvauksena saatu elokuvateatteri ja elokuvien maahantuontiyritys Kosmos-Filmi.
Henkilökultit: Lenin ja Stalin

Vladimir Iljitš Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti. Osittain Leninin tahdon vastaisesti häntä alettiin pian pitää ”hyvänä tsaarina”. Ensimmäinen askel Lenin-kultin ottamisessa puolueen propagandan käyttöön oli päätös balsamoida Leninin ruumis ja sijoittaa se mausoleumiin Punaiselle torille. Vuonna 1924 Pietari uudelleennimettiin Leningradiksi, ja ensimmäiset valtavat Lenin-patsaat pystytettiin Stalingradiin vuonna 1925 ja Leningradiin Suomen juna-aseman eteen vuonna 1926.
Leninin kuoleman jälkeen Stalin pyrki esittämään itsensä Leninin työn jatkajana. Stalinin henkilökultti saavutti täyden mittansa 1930-luvulla. Eri hallinnon tasoilla kilpailtiin tuotantolaitosten, kylien, teatterien ja muiden instituutioiden nimeämisellä Stalinin mukaan. Uuteen huippuunsa henkilökultti nousi suuren isänmaallisen sodan jälkeen. Vuonna 1956 Hruštšov kuitenkin ilmoitti tyrmistyneelle puoluejohdolle Stalinin väärinkäyttäneen valtaansa ja tarpeettomasti alistaneen neuvostokansalaisia. Pian Stalinin ruumis poistettiin Leninin mausoleumista ja haudattiin Kremlin muuriin.
Oksidentalismi

Neuvostoliitossa kirjastoihin ja julkaisemiseen liittyvä sensuuri oli järjestelmällistä. Esimerkiksi länsimaiset lehdet ja lähes kaikki lännen nykykulttuuria koskeva kirjallisuus oli kiellettyä. Länsimaista aineistoa siirtyi kuitenkin lännestä Neuvostoliittoon yksityisteitse ja muun muassa Tallinnaan Suomen television kautta.
Jo tsaarinajan Venäjällä oli eräs kulttuurinen muotisuuntaus orientalismi eli itämaisuuden ihailu. Sen vastasuuntauksena Neuvostoliitossa kehittyi sosialistisen virallisuuden ohella länsimaisuuden ihailu, oksidentalismi. Tämä näkyi haluna hankkia länsimaisia kulutustavaroita, joita pidettiin parempilaatuisena kuin kotimaisia tuotteita. Oksidentalismi ilmeni myös länsimaisten taidesuuntien ja populaarikulttuurin, esimerkiksi englantilaisen The Beatles -yhtyeen ihailuna.
Aiheesta muualla

Herrala, Meri: Todel­lisu­u­den ku­vaami­nen Neu­vos­toli­iton ja Venäjän taiteessa sekä muita kulttuuri-​ ja his­to­ri­apoli­ti­ikan yhtymäko­htia. Taideyliopisto 15.4.2021.
Puukka, Päivi & Juutilainen, Ville: Neuvostotaide oli propagandan väline. Yle uutiset 18.2.2015.
Panssarilaiva Potemkinin elokuvajuliste.
Vitali Peskovin karikatyyri neuvostoelämästä 1970-luvulla.
Juraj Halenár

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. kesäkuuta 1983
Syntymäpaikka: Trnava, Tšekkoslovakia
Kuolinaika: 30. kesäkuuta 2018 (35 vuotta)
Kuolinpaikka: Bratislava, Slovakia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 187 cm
Junioriseurat
: FK Lokomotíva Trnava
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2001–2005 | FK Inter Bratislava | 87 | (29) |
| 2005–2008 | FC Artmedia Petržalka | 86 | (33) |
| 2008–2015 | ŠK Slovan Bratislava | 158 | (56) |
| 2015 | Nyíregyháza Spartacus FC | 13 | (1) |
| 2015 | SK Sigma Olomouc | 10 | (1) |
| 2016 | Iskra Borčice | 5 | (0) |
| 2016 | FC Artmedia Petržalka |  |  |
| 2017–2018 | SV Gaflenz | 37 | (21) |
| Yhteensä | Yhteensä | 396 | (141) |
Maajoukkue
| 2007–2008 | Slovakia | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Juraj Halenár (28. kesäkuuta 1983 Trnava – 30. kesäkuuta 2018 Bratislava) oli slovakialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Hän aloitti uransa FK Lokomotíva Trnavassa. Vuonna 2001 hän siirtyi FK Inter Bratislavaan. Heinäkuussa 2005 hän siirtyi FC Artmedia Petržalkaan. Ensimmäisessä osaottelussa Mestarien liigan kauden 2005–2006 toisen karsintakierroksen Celtic FC:tä vastaan hän teki kolme maalia (Artmedia voitti 5–0). Toinen osaottelu loppui Celticin voittoon 4–0, niinpä Artmedia eteni kolmannelle karsintakierrokselle.
Syyskuussa 2008 Halenár siirtyi ŠK Slovan Bratislavaan. 10. elokuuta 2014 hän rikkoi Róbert Semeníkin Slovakian liigan maaliennätyksen. Tammikuussa 2015 hän teki puolentoista vuoden sopimuksen Nyíregyháza Spartacus FC:n kanssa. Heinäkuussa 2015 hän siirtyi SK Sigma Olomouciin ja jo joulukuussa 2015 hän jätti seuran. Helmikuussa 2016 hän siirtyi Iskra Borčiceen ja jo huhtikuussa 2016 hän jätti seuran. Elokuussa 2016 hän siirtyi Artmediaan. Tammikuussa 2017 hän siirtyi SV Gaflenziin.
Vuonna 2002 hän saavutti pronssia alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailussa. Slovakian maajoukkuedebyyttinsä hän teki 17. marraskuuta 2007 Tšekkiä vastaan.
1. tammikuuta 2014 Halenár sai tyttöystävänsä Romana Procházkován kanssa heidän poikansa Nicolaksen.
30. kesäkuuta 2018 hänen ruumiinsa löydettiin puistosta Bratislavassa.
No Promises...No Debts

| No Promises> ..No Debts Golden Earring |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Phonogram Studio's Wisseloord, Hiversum, Hollanti
 Julkaistu: heinäkuu 1979
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): George Kooymans
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 40.28
 Levy-yhtiö: Polydor Records
Golden Earringin muut julkaisut
| Grab It for a Second 1978 | No Promises...No Debts 1979 | Prisoner of the Night 1980 |
No Promises...No Debts on hollantilaisen rockyhtye Golden Earringin albumi vuodelta 1979.
Kappaleet > A-puoli

Heart Beat – 3.00 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Need Her – 3.07 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Sellin' Out – 3.46 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Snot Love in Spain – 3.50 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Save Your Skin – 6.42 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Kappaleet > B-puoli

D Light – 3.34 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Tiger Bay – 3.12 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Weekend Love – 4.14 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Don't Close the Door – 3.29 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Don't Stop the Show – 2.41 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
By Routes – 2.53 (säv. Gerritsen, Hay, Kooymans, Zuiderwijk)
Kokoonpano

George Kooymans – kitara, laulu
Rinus Gerritsen – basso, kosketinsoittimet
Barry Hay – huilu, laulu
Cesar Zuiderwijk – rummut
John Legrand – huuliharppu
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

No Promises...No Debts discogs.com -sivustolla
Jääkiekon European Trophy

| European Trophy |
| --- | --- |
 European Trophyn logo
Laji:  jääkiekko
Perustettu:  2010
Lopetettu:  2013
Joukkueita:  32
Hallitseva mestari:  JYP
KalPan ja Itävaltalaisen Vienna Capitalsin välinen European Trophy-ottelu Albert-Schultz-Eishallessa Wienissä elokuussa 2011.
Jääkiekon European Trophy oli vuosina 2010–2013 pelattu Euroopan seurajoukkueille tarkoitettu turnaus. Sen perustivat Suomen, Ruotsin, Norjan, Saksan, Tšekin, Sveitsin ja Itävallan pääsarjojen seurat. Suomalaisjoukkueista turnaukseen olivat osallistuneet HIFK, Jokerit, JYP, KalPa, Kärpät, Tappara ja TPS. Kilpailun korvasi vuodesta 2014 lähtien Champions Hockey League.
Turnauksen rakenne

European Trophyyn osallistui ensimmäisenä vuotena 18 joukkuetta, jotka oli jaettu kahteen yhdeksän joukkueen lohkoon, Central Divisioniin ja Capital Divisioniin. Molemmista lohkoista kahdeksan parasta pääsi pudotuspeleihin. Turnaus pelattiin elo-syyskuussa ennen kansallisten sarjojen alkua. Ensimmäisen kauden lopputurnaus pelattiin Itävallan Salzburgissa. Vuonna 2011 turnaus laajennettiin 24 joukkueeseen. Tästä vuodesta lähtien joukkueet jaettiin Etelä-, Pohjois-, Itä- ja Länsilohkoihin ja pudotuspelit pelattiin joulukuussa. Vuonna 2012 European Trophy laajennettiin 32 joukkueeseen.
Finaalit

| Vuosi | Mestari | Toinen | Tulos | Pelipaikka | Kolmas |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 |  Eisbären Berlin |  HV71 | 5–3 | Salzburg, Itävalta |  SC Bern |
| 2011 |  EC Red Bull Salzburg |  Jokerit | 3–2 | Wien, Itävalta |  Luleå HF |
| 2012 |  Luleå HF |  Färjestads BK | 2–0 | Bratislava, Slovakia |  |
| 2013 |  JYP |  Färjestads BK | 2–1 | Berliini, Saksa |  |
Junko Yagami

| Junko Yagami> 八神 純子 |
| --- | --- |
 Yagami esiintymässä 1970-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. tammikuuta 1958 (ikä 66)
Muusikko
Laulukielet:  japani, englanti
Tyylilajit:  city pop
Soittimet:  kosketinsoitin 
Levy-yhtiöt:  Discomate, Moon, NEC Avenue
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Junko Yagami (八神 純子, Yagami Junko; 5. tammikuuta 1958) on japanilainen poplaulaja, jonka kahdeksan albumia Discomate julkaisi vuosien 1978 ja välillä. Tämän jälkeen Moon Records julkaisi Yagamin kolme albumia vuosina 1985–1986. NEC Avenue julkaisi myös Yagamin albumeita 1980-luvun lopulla.
Diskografia > Albumit

思い出は美しすぎて (1978)
素顔の私 (1979)
Mr.メトロポリス (1980)
夢みる頃を過ぎても (1982)
Lonely Girl (1983)
I Wanna Make a Hit Wit-Choo (1983)
Full Moon (1983)
Communication (1985)
純 (1985)
Yagamania (1986)
Truth Hurts (1987)
Love Is Gold (1989)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Junko Yagami Wikimedia Commonsissa
Junko Yagamin kotisivut (japaniksi, englanniksi)
Juri Sokolov

Juri Sokolov
Juri Sokolov (ven. Юрий Соколов, s. 1947) on venäläinen fyysikko, joka tunnetaan työstään kansainvälisessä fuusiotutkimuksessa ITER-hankkeen edistämiseksi, sekä virastaan YK:n alaisen IAEA:n apulaispääjohtajana ja sen ydinenergiaosaston johtajana. Erikoisalaltaan hän on plasmafyysikko ja saanut tohtorin arvon Kurtšatov-instituutista Moskovasta 1996.
Venäläinen tohtorin arvo on korkeampi tutkinto kuin Suomessa ja muistuttaa enemmän professuuria. Tutkinnon myötä Sokolov kohosi Venäjän federaation ydinenergiaviraston johtoon. Vuodesta 1988 Sokolov on osallistunut kansainvälisen fuusioreaktorin (ITER) yhteistyöhön johtaen Venäjän tutkimusryhmää hankkeessa. Hän on myös edustanut Venäjää lukuisissa hankkeen lautakunnissa. Vuonna 2003 Sokolov aloitti IAEA:n johtoryhmässä järjestön apulaispääjohtajana sekä sen ydinenergiaosaston johtajana.