stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karvion kanava
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karvion kanava Wikimedia Commonsissa
Heinävesi
| --- | --- |
Taajamat:  Hasumäki (kirkonkylä)  Karvio  Kerma  Palokki  Sarvikumpu  Varistaipale  Vihtari 
Kylät:  Hevonlahti  Kansala  Karhilantaipale  Koivumäki  Kuittua  Kypäräjärvi  Lajunlahti  Lampu  Lepikkomäki  Malkkila  Niinimäki  Näätänmaa  Papinniemi  Pilppa  Petruma  Polvijärvi  Pyylinsaari  Pölläkkä  Raaminmäki  Rummukkala  Sappu  Sompasaari  Syrjä  Särkelä  Säynämö  Tetrivaara  Timonmäki  Vaaluvirta  Vahvalahti  Viitalahti 
Nähtävyydet:  Valamon luostari  Lintulan luostari  Valamon luostarin pääkirkko  Valamon luostarin talvikirkko  Valamon luostarin vanha kirkko  Lintulan luostarin kirkko  Heinäveden kirkko 
Liikenne:  Heinäveden reitti  Varistaipaleen kanava  Taivallahden kanava  Karvion kanava  Kerman kanava  Vihovuonteen kanava  Pilpan kanava  Koukunpolvi  Heinäveden rautatieasema  Syrjän rautatieasema  Vihtarin rautatieasema 
Vesistöt:  Kermajärvi  Juojärvi  Petrumajärvi  Iso-Vihtari 
Muuta Heinäveteen liittyvää:  Heinäveden historia  Vaakuna  Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta  Heinäveden Höyrylaiva Oy  Kermansavi  Heinäveden lehti 
Vuoksen vesistön kanavat
| --- | --- |
Heinäveden reitti:  Karvion kanava  Kerman kanava  Pilpan kanava  Vihovuonteen kanava 
Iisalmen reitti:  Ahkiolahden kanava  Nerkoon kanava 
Juojärven reitti:  Kaavinkosken kanava  Taivallahden kanava  Varistaipaleen kanava 
Leppävirran reitti:  Konnuksen kanava  Naapuskosken kanava  Taipaleen kanava 
Nilsiän reitti:  Lastukosken kanava  Juankosken kanava  Karjalankosken kanava 
Pielisen reitti:  Joensuun kanava  Kaltimon kanava  Kuurnan kanava 
Muita kanavia:  Ketveleen kanava  Kuivataipaleen kanava  Saarikosken kanava  Raikuun kanava  Saimaan kanava
Cecilia Samartin

Cecilia Samartin vuonna 2009.
Cecilia Samartin (s. 1961 Havanna, Kuuba) on kuubalaistaustainen yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut lähinnä viihdekirjoja, mutta Kirottu kauneus käsittelee ihmiskauppaa.
Kuubassa syntynyt Samartin vietti lapsuutensa kaksikulttuurisessa ja kaksikielisessä Kaliforniassa. Hänen äidinkielensä on espanja. Hän on työskennellyt aiemmin psykoterapeuttina.
Suomennetut teokset

Señor Peregrino, suomentanut Tiina Sjelvgren. Bazar, 2010 ISBN 978-952-5635-84-3
Nora & Alicia, suomentanut Tiina Sjelvgren. Bazar, 2011 ISBN 978-952-5637-09-0
Kaunis sydän, suomentanut Tiina Sjelvgren. Bazar, 2012 ISBN 978-952-5637-69-4
La Peregrina, suomentanut Ulla Lempinen. Bazar, 2013 ISBN 978-952-279-110-8
Los Peregrinos, suomentanut Tiina Sjelvgren. Bazar, 2015 ISBN 978-952-279-214-3
Mofongo, suomentanut Seppo Raudaskoski, Bazar, 2016 ISBN 978-952-279-310-2
Kirottu kauneus, suomentanut Kristiina Vaara, Bazar, 2018 ISBN 978-952-279-582-3
Trokari

Trokari on laittomasti tai ainakin paheksuttavasti toimiva epävirallinen kauppias, joka myy tai välittää vaikeasti saatavia tai kiellettyjä tuotteita tai myy tuotteita asiakkaille, joilta ne on kielletty. Keskeisen myyntiartikkelin mukaan voidaan puhua esimerkiksi pääsylippuja myyvistä lipputrokareista. 1900-luvun alun kieltolain aikaan puheena olivat erityisesti viina- tai pirtutrokarit.
Trokari on Helsingin vanhaa slangia ja sanan juuret ovat kaupungin ruotsinkielisten koululaisten 1800-luvun slangissa, missä trokaa tarkoitti ”myydä salaa”.
Salaa myymistä ja ostamista eli salakauppaa sekä salakuljetusta esiintyy, kun tavaroiden tuontia, vientiä tai läpikulkua rajoitetaan eivätkä kysyntä ja tarjonta ole tasapainossa. Salakuljetustavaralle on ominaista, että se on suhteellisen kevyttä ja hinta korkea eli arvo on tiiviissä muodossa. Tyypillisiä trokarien käsittelemiä salakuljetustavaroita ovat esimerkiksi kahvi, tee, tupakka, hajuvedet, alkoholi, huumeet ja lääkkeet sekä raha, arvometallit ja -esineet.
Varhaista vaihto- ja salakauppaa

Ruotsi-Suomessa vallitsi 1500-luvulta 1800-luvulle merkantilistinen kauppa- ja teollisuuspolitiikka, jossa korostuivat
ylijäämäisen kauppataseen tavoittelu, siitä johtuvat rajoitukset ja niitä kiertämään syntynyt salakauppa. Erityisesti maaseudulla käytävää kauppaa sekä ylellisyystavaroiden tuontia rajoitettiin. Ulkomaankauppaa saivat tehdä vain tapulikaupunkien porvarit.
Suomen alueelle tärkeän vientituotteen tervan, välttämättömän tuontitavaran suolan sekä nautintoaine tupakan 
virallinen kauppa keskittyi merkantilistisen ajan alussa Tukholman porvareille. Muun muassa Viipurin kauppiaat kävivät salakauppaa tupakalla. Tupakkakaupan monopolia 1600-luvulla hallinnut Eteläkomppania pyrki kitkemään salakauppaa määräämällä yksityisten kauppiaiden tupakkavarastot lunastettavaksi ja värväämällä urkkijoita seuraamaan salakaupan toimintaa.
Suomalaisten ja virolaisten kesken käytiin vaihtokauppaa ja niin sanottua seprakauppaa 1200–1300-luvuilta lähtien. Seprakaupassa suomalaisten vaihtoartikkelina oli suolasilakka ja virolaisilla ruis, myöhemmin peruna. Balttilainen lainasana sepra viittaa yhteisöllisyyteen, ”seuraan” tai ammattikuntaan ja sen yhteiseen työhön. Seprakauppaan liittyi alusta lähtien muutakin talonpoikaispurjehdusta, jossa rahtina kulki muun muassa kalaa, suolaa ja viljaa, matkojen suuntautuessa sekä laillisiin että laittomiin rantautumispaikkoihin. Sepraperinne jatkui ajoittaisista rajoittamispyrkimyksistä huolimatta toiseen maailmansotaan asti. Seprakauppaan liittynyt merenkulku ja kauppasuhteet limittyvät siis ajallisesti vielä kieltolakiajan pirtuliikenteen kanssa.
Kieltolakiajan pirtutrokarit

Suomessa oli vuosina 1919–1932 voimassa kieltolaki, jonka ulkopuolelle tai erikseen säädellyiksi jäivät alkoholipitoisten aineiden myynti apteekeille, sairaaloille, tutkimus- ja opetuslaitoksille, teknisille laitoksille sekä valtioneuvoston luvalla yksityisille tieteenharjoittajille. Lääkärien kirjoittamat spriireseptit kuuluivat myös lain piiriin. Ehtoollisviinistä säädettiin erikseen valtioneuvoston määräyksillä.
Kieltolakiajan yhteydessä trokareiksi on kutsuttu 1) henkilöitä, jotka itse salakuljettivat pirtua tai muuta lain tarkoittamaa alkoholia Suomeen ulkomailta, erityisesti Virosta; 2) henkilöitä, jotka toivat pirtua Suomen puolella maihin aluevesirajan ulkopuolelle ankkuroituneista varastoaluksista, pirtulaivoista; 3) henkilöitä, jotka toimivat eri kohdissa toimitusketjua, jonka loppupäässä oli vähittäisostaja; sekä 4) toimintaa rahoittaneita ja valvoneita niin sanottuja pirtuisäntiä, jotka eivät itse osallistuneet konkreettiseen salakuljetukseen tai myyntiin. Merkittävimpiä isäntiä kutsuttiin pirtukuninkaiksi tai -keisareiksi. Muun muassa Algoth Niskaa kutsuttiin pirtukuninkaaksi. Trokari-nimitys kuvasi erityisesti ammattirikollisia. Toinen ammattimaista salakuljettajaa kuvaava nimitys on jobbari (< ruots. 'jobba', tehdä työtä, myös: keinotella).
Sota-ajan trokarit

Suomen 1900-luvulla käymien sotien (Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota, Lapin sota) aikana eri tavararyhmiä säännösteltiin, mihin liittyneiden määräysten rikkominen johti säännöstelyrikoksiin ja osaltaan synnytti laittoman kaupan järjestelmän eli mustan pörssin. Esimerkiksi jatkosodan aikana toimineet viranomaiset pitivät säännöstelyrikollisuutta kieltolakiajan väkijuomien salakauppaan verrattavana ilmiönä.
Säännöstelyn ja osittain säännöstelyrikosten valvonnasta vastanneen Kansanhuollon tiedotus- eli propagandapäällikkönä toiminut Untamo Utrio on kuvannut kokemaansa ristiriitaa, kun vaikkapa elintarvikkeita omaan käyttöön maalta hankkivien kaupunkilaisten säännöstelyrikosten käsittely (esim. vuonna 1942 yli 10 000 säännöstelyrikoksista rangaistua) vei oikeuslaitoksen resursseja ammattimaisten trokarien toimiin puuttumiselta.
Ammattirikollinen Urho ”Uki” Kukkamaa kuvasi osuuttaan ja toimintatapojaan makeutusaine sakariinin salakaupassa: ”Helmikuussa neljäneljä juoksin hakemassa sakariinia ympäri Rööperiä äidin toimeksiannosta. Sakariini oli silloin pimeässä kaupassa. Äiti oli siis sakariinidiileri ja täti maahantuojaporrasta. Serkkutyttö taas oli lähtenyt sotalapsena Ruotsiin ja sitä kautta järjestyi sakariinin tuonti Suomeen. En tiedä, mitä kautta sitä salakuljetettiin, mutta tätini piti varastoa hallussaan, eli hän oli jonkinlainen tukkumyyjä. - - - Siihen aikaan oli kaikenlaista trokausta.”
Kukkamaan mukaan vuonna 1945 Pellon Orankin kylässä tehtiin 81 kilon sakariinitakavarikko. Takavarikoidun erän arvo oli 100 758 markkaa.
Lestinheittäjät ja viinatrokarit sotien jälkeen

Lestinheittäjäksi kutsutaan alkoholin laitonta myyntiä katutasolla harjoittavaa henkilöä, joka yleensä toimii trokarin laskuun tämän ”renkinä”.
Lestinheittäjien ja viinatrokarien toiminta perustuu alkoholin kysynnän tyydyttämiseen epätavallisina aikoina tai asiakkaille,
joiden on eri syistä vaikeaa tai mahdotonta asioida Alkon myymälöissä tai anniskeluravintoloissa.
»Sitten tuli lestinheittäjä. Sillä oli iso kassi. Se kysyi, kuinka paljon otatte? Sillä oli joku 6–7 pulloa.
» 
(muistelija)
Lestinheittäjät tai heidän trokarinsa hankkivat myytävän alkoholin Alkon myymälöistä tai ulkomaalaisista laivoista. Koska Alkossa ostosmäärää oli rajoitettu juomalajeittain, hakijat kävivät useissa myymälöissä. Alko rajoitti vuosina 1944–1970 myyntiä henkilökohtaisen viinakortin avulla. ”Maalaiskortti” mahdollisti ostamisen useista myymälöistä, mitä trokarit hyödynsivät kierrättämällä renkejään ostoksilla eri paikoissa. Tom Sjöbergin mukaan ennen vuoden 1963 rahauudistusta ”Vaakuna-viina maksoi kuusisataa vanhaa markkaa ja siitä sai kadulla tuhatkaksisataa.” Erään toisen muistelijan mukaan rahauudistuksen jälkeen ”Siinä oli semmoinen suhde, että jos Koskenkorva tai Pöytäviina oli seitsemän markkaa, niin siitä sai pimeessä 20 markkaa.”
Katumyynnissä myyntiartikkelina saattoi olla laivoilta ostetusta votkasta tai pirtusta laimennettu sekoitus:”Jos saatiin satamasta 75-prosenttista Troikka-votkaa, niin siitä pystyi tekemään kuusi pulloa kaupan viinaa.” Laimentamisen nimitys Helsingin slangissa oli päähän lyöminen.
Muualla

Neuvostoliitossa toimi 1950-luvulta lähtien fartsovštšiki-nimellä kutsuttuja välittäjiä, jotka ostivat tai vaihtoivat länsituristeilta tavaroita, joita oli vaikea tai mahdoton hankkia Neuvostoliiton omilta markkinoilta. Juri Shikalovin mukaan nimitys tarkoittaa samaa kuin suomen trokari tai jobbari.
Pääsylippujen jälleenmyyntiä tapahtumajärjestäjien omien lippukauppojen ulkopuolella kutsutaan toisinaan trokaukseksi ja myyjiä trokareiksi.
Salakuljettajilta takavarikoitua alkoholia. Kuva kieltolakiajalta.
Pirtulaiva eli laittoman alkoholin varastoalus Suomenlahdella kieltolakiaikaan.
Ruotsalaisen Astra AB:n puinen sakariinirasia.
Hipólito Yrigoyen

| Hipólito Yrigoyen |
| --- | --- |

Argentiinan presidentti
 12. lokakuuta 1928 – 6. syyskuuta 1930  
Edeltäjä:  Marcelo T. de Alvear
Seuraaja:  José Félix Uriburu
 12. lokakuuta 1916 – 11. lokakuuta 1922  
Edeltäjä:  Victorino de la Plaza
Seuraaja:  Marcelo T. de Alvear
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. heinäkuuta 1852
Kuollut: 3. heinäkuuta 1933 (ikä 80)
Ammatti:  juristi, opettaja
Tiedot
Puolue:  Unión Cívica Radical, UCR
 Nimikirjoitus
Hipólito Yrigoyen (1852–1933) oli argentiinalainen poliitikko. Hän oli lakimies, professori ja metsänhoitaja, ja nousi radikaalipuolueen johtoon vuonna 1896. Yrigoyen toimi maansa presidenttinä kahdesti: 1916–1922 ja 1928–1930. Hänen ensimmäisellä kaudellaan Argentiina pysyi puolueettomana ensimmäisen maailmansodan ajan, vaikka saksalaisvastainen mieliala maassa kasvoi Saksan keisarikunnan asiainhoitaja Karl von Luxburgin vuonna 1917 aiheuttaman diplomaattisen selkkauksen takia. Vuonna 1928 Yrigoyen valittiin presidentiksi suurella ääntenenemmistöllä. Vuoden 1929 talouslama heikensi hänen valtaansa, ja presidenttikausi päättyi sotilasvallankaappaukseen 1930.
Syrjäytetty Yrigoyen vietti loppuelämänsä arestissa Martín Garcían saarella, missä hän kuoli vuonna 1933.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hipólito Yrigoyen Wikimedia Commonsissa
| n k  Argentiinan presidentit |
| --- | --- | --- |
| Tasavalta (1861–) |  Bartolomé Mitre  Domingo Faustino Sarmiento  Nicolás Avellaneda  Julio Argentino Roca  Miguel Juárez Celman  Carlos Pellegrini  Luis Sáenz Peña  José Evaristo Uriburu  Julio Argentino Roca  Manuel Quintana  José Figueroa Alcorta  Roque Sáenz Peña  Victorino de la Plaza  Hipólito Yrigoyen  Marcelo Torcuato de Alvear  Hipólito Yrigoyen  José Félix Uriburu  Agustín Pedro Justo  Roberto María Ortiz  Ramón Castillo  Arturo Rawson  Pedro Pablo Ramírez  Edelmiro Julián Farrell  Juan  Perón  Eduardo Lonardi  Pedro Eugenio Aramburu  Arturo Frondizi  José María Guido  Arturo Umberto Illia  Juan Carlos Onganía  Roberto M. Levingston  Alejandro A. Lanusse  Héctor José Cámpora  Raúl Alberto Lastiri  Juan Perón  Isabel Martínez de Perón  Jorge Videla  Roberto Eduardo Viola  Leopoldo Galtieri  Reynaldo Bignone  Raúl Alfonsín  Carlos Menem  Fernando de la Rúa  Adolfo Rodríguez Saá  Eduardo Duhalde  Néstor Kirchner  Cristina Fernández de Kirchner  Mauricio Macri  Alberto Fernández  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef
Erik Tudeer

Karl Erik Oskar Tudeer (15. marraskuuta 1931 Helsinki – 13. kesäkuuta 2001 Eckerö) oli ahvenanmaalainen poliitikko ja kirjailija. Tudeer oli Ahvenanmaan maakuntapäivien jäsen vuosina 1995–1999 ja toimi Ahvenanmaan maakuntahallituksen kansliaministerinä vuosina 1995–1996.
Teokset > Kaunokirjallisuutta

Kaunokirjailijana Tudeer käytti pseudonyymia T. Udde.
Strandhugg till döds, Schildts 1983, ISBN 951-50-0277-X
Fregatten Orrdal, Schildt 1985, ISBN 951-50-0338-5
Skärgårdsnoveller, Ålands Tidnings-tryckeri 2000, ISBN 951-97698-5-4
Draggen, Ålands Tidnings-tryckeri 2001, ISBN 951-97698-6-2
Aiheesta muualla

Erik Tudeer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat
Franjo Tuđman

| Franjo Tuđman |
| --- | --- |
 Franjo Tuđman vuonna 1995.
Kroatian 1. presidentti
 25. heinäkuuta 1990 – 10. joulukuuta 1999  
Pääministeri:  Josip Manolić Franjo Gregurić  Hrvoje Šarinić  Nikica Valentić  Zlatko Mateša
Seuraaja:  Vlatko Pavletić (virkaatekevä)
Kroatian sosialistisen tasavallan 17. presidentti
 30. toukokuuta 1990 – 25. heinäkuuta 1990  
Edeltäjä:  Ivo Latin
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. toukokuuta 1922  Veliko Trgovišće, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta (nykyään Kroatia)
Kuollut: 10. joulukuuta 1999 (77 vuotta)  Zagreb, Kroatia (luonnollisista syistä)
Ammatti:  poliitikko   historioitsija   sotilas
Puoliso:  Ankica Tuđman (s. Žumbar)
Tiedot
Puolue:  Kroatian demokraattinen liitto
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Jugoslavia
Palvelusvuodet:  1942–1961
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Komentajuudet:  Jugoslavian partisaanit (1942–1945)   Jugoslavian kansanarmeijan maajoukot (1945–1961)
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota   * Jugoslavian rintama
Aiheesta muualla
www.tudjman.hr
Franjo Tuđman (14. toukokuuta 1922 – 10. joulukuuta 1999) oli Kroatian ensimmäinen presidentti 1990-luvulla.
Alkujaan Tuđman oli upseeri ja historiantutkija. Hän oli 1990-luvulla kansallismielisen Kroatian demokraattinen liitto -puolueen (HDZ) johtaja. Tuđman valittiin presidentiksi kolme kertaa ja hän hallitsi Kroatiaa hyvin itsevaltaisin ottein. Entisen Jugoslavian aikaan hän oli vankilassa mm. historiatutkimustensa ja kroaattien aseman puolustamisen takia, joissa ei noudatettu Jugoslavian johdon virallista linjaa. Franjo Tuđmania arvosteltiin voimakkaasti Kroatian sodan alkuvaiheessa hänen epäröivän politiikkansa takia. Tuđmanin jälkeen on Kroatian poliittinen ilmapiiri vapautunut.
Tarot-kortit

Tarot-kortteja renessanssiajan Visconti-Sforza-pakasta.
Tarot-kortit eli tarokkikortit ovat 78 kortin pakka, jota käytetään myös ennustamiseen, vaikkakin alkuperältään kortit on tarkoitettu pelaamiseen. Tarot-pelejä pelataan edelleen yleisesti Italiassa, Ranskassa, Sveitsissä, Itävallassa ja Unkarissa.
Tarokkikortit muodostuvat neljästä maasta, joista jokaisessa on numerokortit ässästä kymmeneen ja neljä hovikorttia, sekä 22 kortin ryhmästä, jonka joka edustajassa on erityinen kuva-aihe. Pakka on todennäköisesti syntynyt 1400-luvun alun Pohjois-Italiassa, jossa sitä käytettiin pelaamiseen. Tarot eli tarokki on myös alkuaan italialaisen kolmen hengen korttipelin nimi. Varhaisin yksiselitteinen tieto tarokin käytöstä ennustamiseen on 1700-luvun puolivälistä.
Pakat

Tarot-korteista on olemassa useita erilaisia pakkoja, jotka eroavat toisistaan kuvitukseltaan. Joskus eroavaisuuksia on myös korttien lukumäärässä, järjestyksessä ja nimissä. Italiassa käytettiin jo 1500-luvulla ”tarocchi”-pakkaa, jossa oli 78 korttia. Italialaisissa pakoissa käytetään edelleen niin kutsuttuja latinalaisia maita eli miekkoja, sauvoja, maljoja sekä kolikoita. Nämä maat ovat käytössä myös italialaisissa ja espanjalaisissa pelikorteissa. Nykypakat eroavat perinteisestä italialaisesta pakasta suhteellisen vähän. Tunnettuja nykyisin käytössä olevia pakkoja ovat muun muassa niin kutsuttu klassinen pakka ja suunnittelijoidensa mukaan nimensä saaneet Rider Waite ja Crowley. Muita ovat muun muassa ”sveitsiläinen”, Wirthin ja ”marseillelainen”. Italiassa käytetään edelleen pelaamiseen kolmea erilaista tarot-pakkaa: piemontelaista (78 korttia), bolognalaista (62 korttia) ja sisilialaista (64 korttia).
Pakat > Pelipakat

Korttipeleissä käytettävät tarot-kortit eroavat ennustamiseen käytettävistä korteista. Tarot-pelikorteissa on yleensä korttien nurkissa indeksit, jotka auttavat tunnistamaan kortit silloin kun niitä pidetään viuhkana kädessä. Joissain tarot-pelikorteissa käytetään myös maina tavanomaisia eli ranskalaisia pataa, herttaa, ristiä sekä ruutua ja valttien (suurten salaisuuksien korttien) kuvitus ei välttämättä noudattele perinteisiä ennustuskorteissa käytettyjä kuva-aiheita. Suosittuja kuva-aiheita ovat maisemat, hovielämä ja eläimet erityisesti niin kutsutussa Cego-pakassa.
Tarot-peleissä käytetään myös vajaita pakkoja, joista jätetään jo painovaiheessa pois alempia kortteja. Itävallassa käytetään yleisesti 54 kortin pakkaa ja Unkarissa 42 kortin pakkaa. Tällöin kortit on varustettu niin kutsutuilla ranskalaisilla mailla: pata, risti, hertta ja ruutu. Peli kehittyi tähän suuntaan ajan myötä, kun haluttiin eroon turhauttavasta arvottomien korttien peluusta. Samaan suuntaan kehittyivät myös tavallisilla korteilla pelattavat tikki-pelit.
Kortit > Arcana maiora

Tarot-pakan 22 kuvakortin ryhmää kutsutaan usein korteistaennustajien keskuudessa suurten salaisuuksien korteiksi eli isoksi arkanaksi (Arcana maiora); tarot-pelien pelaajat kutsuvat niitä valteiksi. Tarot-pelaajien keskuudessa Arcana maiora -nimitystä pidetään yleensä erheellisenä, koska ennustaminen on kortteihin päälleliimattu ominaisuus.
Korttia numero 13 ”kuolemaa” pidetään usein virheellisesti kuoleman enteenä, vaikka kortti tarkoittaakin jonkin asian poistumista, katoamista tai uudelleensyntymistä.
Suuren arkanan valttikorteilla on numerojärjestys, mutta korttien nimet ja numerot vaihtelevat hieman pakottain ja käännöksittäin.
*: Rider Waite -pakan 8. ja 11. kortit vastaavat muiden pakkojen 11. ja 8. kortteja
Kortit > Arcana maiora > Narri-kortteja eri pakoista

Piedmont-pakka.
Kaarle VI - eli Gringonneur-pakka.
Visconti-Sforza-pakka.
Jean Dodal -pakka.
Kortit > Arcana minora

Loput pakan kortit tunnetaan korteistaennustajien keskuudessa pienten salaisuuksien kortteina eli pienenä arkanana (Arcana minora). Ne muodostuvat neljästä maasta: sauvoista, maljoista, miekoista ja kolikoista(useissa moderneissa pakoissa nimeltään pentaakkelitlähde?). Jokaiseen maahan kuuluu kymmenen numerokorttia tavallisen korttipakan tapaan, sekä neljä hovikorttia: hovipoika, ritari, kuningatar ja kuningas. Näiden korttien nimitykset kuitenkin vaihtelevat jopa harhaanjohtavan paljon. Monissa moderneissa pakoissa myös jokaiseen numerokorttiin sisältyy oma kuva-aiheensa. Ensimmäinen numerokortteihin kuvat sijoittanut pakka on italialainen Sola Busca 1400-luvulta, mutta vasta Rider-Waite-Smith-pakassa-pakka vuodelta 1909 teki käytännön suosituksi.
Historia > Tarotin alkuperä

Tarot-korttien alkuperään, sekä oletettuun käyttötarkoitukseen liittyy mitä erilaisempia teorioita. Korttien on arveltu olevan peräisin Atlantiksen tai Lemurian kadonneilta mantereilta, tai jopa ulkoavaruudesta. Antoine Court de Gébelin uskoi, että tarot oli keksitty muinaisessa Egyptissä, jotta sen avulla voitaisiin säilyttää hermeettinen viisaus jälkipolville. Egyptologit eivät ole sittemmin löytäneet Egyptistä tarot-kortteja tai edes kuvauksia niistä. Court de Gébelin oli myös ensimmäinen, joka esitti romanien voineen tuoda tarot-kortit Eurooppaan. Hän uskoi aikalaistensa tapaan romanien olevan kotoisin Egyptistä eikä Intiasta. Ei kuitenkaan ole todisteita, että romanit olisivat ennustaneet tarot- tai muistakaan korteista ennen 1700-lukua. Perinteisesti he olivat ennustaneet vain kädestä.
Varhaisimmat säilyneet tarot-kortit ja niistä säilyneet kirjalliset merkinnät ovat peräisin 1400-luvun alun Pohjois-Italiasta. Voidaan olettaa, että pakka on syntynyt siellä tuohon aikaan, sillä mitään tarot-kortteihin viittaavaa ei mainita sitä aikaisemmissa tekstilähteissä, joissa kuitenkin mainitaan tavalliset pelikortit. Tarokkipakka on luultavasti muunnelma tavallisesta pelikorttipakasta. Tavallisessa pelikorttipakassa oli tuolloin samat maasymbolit kuin tarokkipakassa. Pakan ylimääräisiä niin sanottuja ison arkanan kortteja tarvittiin valttikorteiksi peliin, joka on nykyaikaisen bridgen kantamuoto. Kaikki ison arkanan korttien silloiset kuva-aiheet muistuttavat renessanssiajan Italian kulttuurin symboleita ja kuva-aiheita. Maailman johtavan tarot-tutkijan, englantilaisen filosofi Michael Dummetin mukaan valttikorttien alkuperäinen nimitys oli ”Triumf”, joka viittasi renessanssiajan italialaisen juhlakulkueen hahmoihin. Osa hahmoista onkin tullut kristillisestä symboliikasta ja osa väärän kuninkaan päivästä. Nimitys muuttui muotoon Trump eli valtti. Tarot-sanan alkuperä on tuntematon, eivätkä okkultistien teoriat sanan merkityksestä ole todistettavissa.
Vanhimmat säilyneistä tarot-korteista kuuluivat ylimysten omistamiin käsinmaalattuihin ja kalliisiin pakkoihin. Säilyneet kansanomaiset painetut pakat ovat niitä ainakin 20–30 vuotta uudempia. Painettuja pakkoja on säilynyt myös vähemmän luultavasti siksi, koska niitä ei pidetty säilyttämisen arvoisina taideteoksina.
Historia > Tarot leviää Eurooppaan

Ranskalaiset valloittivat Milanon vuonna 1499, ja Milanolainen Tarot-pakka levisi muualle Eurooppaan. Marseillesta tuli pitkäksi aikaa tarot-korttien tuotantokeskus. Marseillessa kortintekijät toteuttivat uudistuksen: valttikortteihin lisättiin kortin nimi. Valttikorttien numerointi keksittiin hieman aiemmin,
Tarot de Marseillen myötä Tarot-kortit levisivät kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Ylimystön käyttöön tarkoitettujen käsin maalattujen ja arvokkaiden korttien aika oli ohi. Taroteista tuli kulutustavaraa, huonokuntoiset pakat heitettiin pois. Arvion mukaan Ranskassa valmistettiin 1500-luvulla puoli miljoonaa Marseille-pakkaa, ja 1600-luvulla noin miljoona.
1600-luvulta alkaen tarot levisi moniin Euroopan maihin ja se oli kansainvälisesti suosittu korttipeli. Tärkeä korttien valmistuksen keskus oli Marseillen kaupunki Ranskassa. Muuallakin valmistetut tarot-pakat seurasivat Marseillen tarokkien ulkonäköä ja rakennetta.