stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosnovyi Bor
Historia > Sosnovyi Borin perustaminen

1950-luvun puolivälissä Vääskylän aseman lähelle päätettiin rakentaa sähkövoimala, jonka polttoaineena oli tarkoitus käyttää Viron öljyliuskeesta jalostettua masuttiöljyä ja kaasua. Tulevaa voimalaa varten Vääskylään siirrettiin Kirovskin lämpökattila- ja metallirakennetehdas. Voimalaitoksen pystyttäminen alkoi vuonna 1958, ja samana vuonna alettiin rakentaa myös radioaktiivisten jätteiden käsittelylaitosta, jonka nimenä on nykyään LSK Radon. Rakennustöihin värvättyä komsomolnuorisoa varten Hevaanjoen varrelle pystytettiin väliaikainen parakkikylä. Pian alkoi myös pysyvän taajaman rakentaminen, ja vuonna 1958 perustettiin uusi Sosnovyi Bor -niminen asutuskeskus. Tulevan kaupungin nimen (”Mäntykangas”) taustalla ovat seudun hiekkadyyneillä kasvavat mäntymetsät.lähde?
Vääskylän kyläneuvostoalueelle perustetusta Sosnovyi Borin taajamasta luotiin erillinen Lomonosovin piiriin kuulunut hallinnollinen yksikkö, johon liitettiin Vääskylän kylä, asema, tehdas, asutukset sekä 84. kilometrin kasarmi. Seudun muista kylistä muodostettiin Uustian kyläneuvostoalue.lähde?
1960-luvun alussa Sosnovyi Borin sähkövoimalan rakentamisesta luovuttiin, mutta sen sijaan alettiin suunnitella ydinreaktorien tutkimuslaitosta, joka valmistui vuonna 1966. Samana vuonna Uustian kylän pohjoispuolelle ryhdyttiin rakentamaan optiikan tutkimuslaitosta ja tehtiin päätös Leningradin ydinvoimalan perustamisesta entisen Tolkin inkeriläiskylän paikalle. Ydinvoimalan rakentaminen alkoi vuonna 1967, ja ensimmäinen reaktori otettiin käyttöön vuonna 1973.
Vuonna 1973 Sosnovyi Borista tuli suoraan Leningradin alueen alaisuuteen kuulunut kaupunki (gorod oblastnogo podtšinenija). Vuonna 1974 lakkautettiin Uustian kyläneuvosto ja siihen kuuluneet asutuskeskukset liitettiin Sosnovyi Boriin. Kaupungin rajat määriteltiin kuitenkin vasta vuonna 1992. Vuonna 2005 alueesta muodostettiin Sosnovyi Borin kaupunkipiirikunta (gorodskoi okrug). Se on ainoa Leningradin alueen kaupunki, joka ei kuulu ympäröivään kunnallispiiriin (munitsipalnyi raion).lähde?
Teollisuus ja tutkimus

Sosnovyi Borin teollisuutta hallitsee sähköntuotanto. Kaupungissa sijaitsee Rosenergoatomin Leningradin ydinvoimalaitos LAES. Se tuottaa 28 prosenttia Luoteis-Venäjän sähköstä, vastaa puolesta Pietarin alueen sähkönkulutusta vastaavasta tuotannosta, ja 25 prosenttia neljän reaktorin tuotannosta viedään Suomeen. Voimalan kapasiteetti on 28 terawattituntia sähköä vuodessa. Voimalan tuottama sähkö siirretään Lenenergon järjestelmän kautta RAO UES:n valtakunnanverkkoon 330 kilovoltin ja 770 kilovoltin kaapeleita myöten. Uustiasta suunniteltiin Suomeen Kotkan merikaapelin vetämistä, mutta hankkeesta luovuttiin keväällä 2007.lähde? Vanhin, 1974 käyttöönotettu reaktori poistettiin käytöstä joulukuussa 2018.
Sosnovyi Boriin rakennetaan uutta ydinvoimalaa. Ensimmäinen uusi reaktori otettiin kaupalliseen käyttöön lokakuussa 2018 ja toisen pitäisi valmistua v. 2020.lähde? Uudet VVER-1170 -reaktorit ovat vesihidasteisia.selvennä
Osaksi ydinvoimalatekniikan kehittämisen myötä kaupunkiin on kehittynyt huomattava tutkimus- ja tuotekehittelyosaaminen. Nykyään Sosnovyi Borilla on Venäjän tiedekaupungeille myönnetty naukogradin status.
Kaupungissa on lisäksi kone-, rakennusmateriaali- ja elintarviketeollisuutta.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sosnovyi Bor Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivu (venäjäksi)
Jandex-karttapalvelu
Sosnovyi Bor Leningradin alueen sivustolla (venäjäksi)
Kaavio Pietarin Baltian asemalta lähtevien lähijunien asemista/ reittikartta (venäjäksi)
Reittikaavio Baltian aseman lähijunien reiteistä (Arkistoitu – Internet Archive) (on-line.spb.ru)
Venäjän rautatiet: Sosnovyi Borin Kalištšen rautatieasemalta Pietarin Baltian asemalle liikennöivät lähijunat - vaihda päiväys halutuksi (venäjäksi) (pass.rzd.ru)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
| n k Leningradin alue |
| --- | --- | --- |
|  Boksitogorsk  Hatsina  Jaama  Kiriš  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Lomonosov  Lotinapelto  Luga  Olhava  Seuloskoi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Viipuri  Volossova  |  Boksitogorsk  Hatsina  Jaama  Kiriš  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Lomonosov  Lotinapelto  Luga  Olhava  Seuloskoi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Viipuri  Volossova  |  |
Näkymä Sosnovyi Borin Kalištšen rautatieaseman laiturille. Asema on yksi Pietarin lähijunaverkoston pääteasemista.
Ilmakuva Sosnovyi Borin ydinvoimala-alueesta Suomenlahden etelärannalla.
Valpuri Kyni

Valpuri Kyni oli 1600-luvulla Tyrvään seudulla elänyt suomalainen nainen, joka tuomittiin noituudesta. Hän on ainoa todistetusti Suomessa vesikokeeseen noituudesta epäiltynä joutunut henkilö.
Valpurin oikeusjuttu on käsitelty Åbo Tidningar, 18.05.1795, nro 20 lehdessä.
Jo Valpuri Kynin äiti ja äidinisä poltettiin roviolla noitina. Hän itse joutui Aurajoessa vesikokeeseen ja sai siitä selvittyään vuonna 1635 kuolemantuomion, joka muutettiin piiskaukseksi ja karkotukseksi. Vuonna 1649 hänet tuomittiin käräjillä poltettavaksi roviolla syytettynä muun muassa tyrän noitumisesta kirkkoherralle ja susien noitumisesta hyökkäämään karjan kimppuun, mutta tuomio lieveni Turun hovioikeudessa raippojen antamiseksi ja molempien korvien menettämiseksi. Joidenkin tarinoiden mukaan Valpuri sai apua toiselta parantajalta Markku Kouvolta irti leikattujen korviensa hoitamiseen ja asui salaa tämän luona kolme vuotta opettaen lääkekasvien käyttöä vastapalvelukseksi. Perimätiedon mukaan hänet olisi lopulta myöhemmin poltettu roviolla Hämeenlinnassa.
Sastamalassa esitettiin vuonna 2009 Valpuri Kynin tarinaan perustuva, Veli-Pekka Bäckmanin säveltämä rock-ooppera.
Jenna Kostetin kirjoittama Punainen noita kertoo 1600-luvun Suomesta ja Valpuri Kinnin tapauksesta ja kirjassa mainitaan myös Valpurin äiti Maria ja iso-isä Eskil.
Aiheesta muualla

Nenonen, Marko: Valpuri Kyni - noitanainen
Kašin

| Kašin Кашин |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Tverin alueen sijainti Venäjällä
 Kašin
 Koordinaatit: 57°21′37″N, 37°36′36″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tverin alue
Piiri:  Kašin
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11 km²
Korkeus:  125 m
Väkiluku (2015):  15 029
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.kashin.info 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kašin (ven. Ка́шин) on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Kašinka-joen rannalla 150 kilometriä Tveristä koilliseen. Sen kautta kulkee Kaljazinin ja Sonkovon välinen rautatie (Kašinin asema). Kaupunki on Kašinin piirin keskus. Vuonna 2010 kaupungissa asui 16 174 henkeä ja koko piirissä 27 412.
Historiaa

Kašin mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1238 Batu-kaanin valtaamana kaupunkina. 1200-luvun alkuun saakka se kuului Vladimir-Suzdalin ja vuodesta 1247 Tverin ruhtinaskuntaan, jonka mukana se vuonna 1485 liitettiin Moskovan Venäjään. Vuosina 1609–1612 puolalaiset hävittivät kaupunkia. Vuonna 1775 siitä tuli Tverin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1700–1800-luvuilla Kašin oli huomattava kauppa- ja käsityöläiskaupunki. Vuonna 1898 rakennettiin Sonkovosta Kašiniin johtava rautatie.
Vuonna 1926 Kašinin kihlakunnassa oli 1 042 tverinkarjalaista. Heistä lähes kaikki asuivat alueen pohjoisosassa sijainneessa Sonkovon kunnassa, jonka väestöstä karjalaiset muodostivat 5 %.
Nykyään

Nykyään kaupungissa toimii sähkölaitetehdas, alkoholitehdas ja kivennäisvesipullottamo, pellavanjalostuslaitos, meijeri ja lihatehdas. Nähtävyyksiä ovat lukuisat 1600–1800-lukujen kirkot ja 1800-luvun alun julkiset rakennukset. Kaupungin laidalla sijaitsee vuonna 1884 perustettu kylpylä, jossa annetaan erilaisia mineraalivesi- ja mutahoitoja.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kašin Wikimedia Commonsissa
Kašinin kaupungin ja piirin sivusto (venäjäksi)
Azerbaidžan (Iran)

Iranin Azerbaidžan.
Azerbaidžan on historiallinen maakunta Iranin luoteisosassa. Azerit käyttävät siitä usein nimitystä Etelä-Azerbaidžan. Hallinnollisesti alue jakautuu Itä-Azerbaidžanin, Länsi-Azerbaidžanin ja Ardabīlin maakuntiin, joissa on yhteensä 7,1 miljoonaa asukasta (vuonna 1996).
Alueen pääväestön muodostavat Keski-Aasiasta 1000-luvun alussa saapuneet azerit sekä kurdit. Azerit ovat etupäässä šiialaisia ja kurdit sunnimuslimeja. Historiallinen Azerbaidžan jaettiin Venäjän ja Persian kesken Gulistanin ja Turkmantšain rauhansopimuksilla vuosina 1813 ja 1828. Venäjään ja myöhemmin Neuvostoliittoon kuulunut Araksjoen pohjoispuolinen alue muodostaa nykyään itsenäisen Azerbaidžanin tasavallan.
Iranin Azerbaidžan on tärkeä maatalousalue, jossa kasvatetaan vehnää, ohraa, tupakkaa ja puuvillaa. Suurin kaupunki ja teollisuuskeskus on Täbriz. Kaivosteollisuus tuottaa kuparia, arsenikkia, kivihiiltä ja suolaa.
1900-luvulla Iranin Azerbaidžanissa oli useita itsehallintoa vaatineita liikkeitä. Azerbaidžanin kriisin aikana vuonna 1945 se julistettiin Neuvostoliiton tukemaksi autonomiseksi tasavallaksi. Iranin valtion asettamista rajoituksista huolimatta paikallinen identiteetti on vahva, mutta samalla alueen azerit kokevat itsensä myös iranilaisiksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Encyclopædia Iranica: Azerbaijan (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Slantsy

| Slantsy Сла́нцы |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Slantsy
 Koordinaatit: 59°06′22.0″N, 28°05′58.5″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:   Slantsyn kunnallispiiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  16,5 km²
Väkiluku (2010):  33 587
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  188560—188565
Suuntanumero(t):  +7 81374
 
 http://slanmo.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Slantsy (ven. Сла́нцы) on kaupunki Leningradin alueella Pljussajoen varrella 152 kilometriä Pietarista lounaaseen, lähellä Viron rajaa. Kaupunki on Slantsyn piirin keskus. Vuonna 2010 Slantsyn kaupungissa asui 33 587 ja koko piirikunnassa 43 653 henkeä.
Leninin aukio ja kulttuuritalo Slantsyssa.
Kaivosmiesten kulttuuritalo Slantsyssa.
Slantsy tarkoittaa suomeksi liuskekiveä ja asutus onkin syntynyt vuonna 1930 perustetun liuskekivilouhoksen yhteyteen. Vuonna 1934 Slantsysta tuli Leningradin alueen Outovan piiriin kuulunut taajama ja vuonna 1941 samannimisen piirin keskus. Toisessa maailmansodassa se tuhoutui pahoin. Vuonna 1949 Slantsyyn liitettiin Bolšije Lutškin taajama ja se sai kaupungin statuksen. 1990-luvun alun jälkeen Slantsyn väkiluku on laskenut voimakkaasti (42 600 asukasta vuonna 1992).
Liuskekiven louhintaa harjoittaa Leningradslanets, jonka toiminta on viime vuosina huomattavasti supistunut. Nykyään kaupungin suurin teollisuuslaitos on Slantsyn kemian tehdas, joka on siirtynyt liuskekivestä pääosin öljyn jalostukseen. Kolmanneksi suurin yritys on HeidelbergCement-konserniin kuuluva sementtitehdas Tsesla. Lisäksi kaupungissa toimii ompelimo, metsäteollisuuspiiri ja elintarviketeollisuutta. lähde?
Slantsy sijaitsee Pietarin ja Autovan välisen rautatien varrella. Kaupungista on linja-autoyhteys Pietariin, Pihkovaan, Jaamaan, Outovaan, Lugaan, Novgorodin ja Kohtla-Järveen. Kaupungin läpi pohjoiseen laskeva Pljusajoki on Narvanjoen itäinen sivuhaaraa ja kohtaa pääuoman Narvan tekojärvellä.
Kaupungissa toimii lasten musiikki- ja taidekoulu, kaksi kulttuuritaloa ja kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Slantsy Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Uuras

| Uuras Высоцк Vysotsk |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Uuras
 Koordinaatit: 60°37′33″N, 28°33′55″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Viipurin kunnallispiiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Väkiluku (2010):  1 244 (kaupunki)
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  188909
Suuntanumero(t):  +7 81378
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uuras (ven. Высо́цк, Vysotsk, ruots. Trångsund, vanh. Uuraansalmi) on Venäjän Leningradin alueen Viipurin piirissä sijaitseva satamakaupunki, kaupunkikunta, satama, rautatieasema ja saari. Uuras sijaitsee Viipurinlahden keskiosassa, Viipurin sisääntuloväylän varrella noin 15 km Viipurin kaupungista lounaaseen.  Uuras on nykyisin tärkeä öljy-, hiili- ja rahtisatama ja rajavartioston tukikohta. Saareen pääsee nykyisin siltaa pitkin autolla, eikä kulkemista saarella ole juurikaan rajoitettu.
Välittömästi Uuraansaaren luoteispuolella sijaitsee Ravansaari (ven. Малый Высоцкий, Malyi Vysotski), joka on ollut kauan osa satamayhdyskuntaa.
Uuraan kaupungin asukasluku oli vain 1 244 vuoden 2010 väestönlaskennassa. Se oli yksi Venäjän vähäväkisimmistä kaupungeista.
Nimi

Uuraan venäjänkielinen nimi oli ruotsinkielisen nimen mukaan Trongzund (ven. Тронгзунд), kunnes talvisodan loppuvaiheessa kaatuneen Neuvostoliiton sankarin, konekiväärimies Kuzma Vysotskin mukaan nimettiin Vysotskiksi 1948.
Historia > Ruotsin aika

Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa merkitytti rannikon voudeilla karikkoisen laivaväylän 1559.  
1640-luvulla Uuraaseen sijoitettiin varsinainen tullikonttori  ja satama alistettiin Viipurin hallintaan. Näihin aikoihin Uuraaseen oli noussut suuria terva- ja puutavaravarastoja. Tärkein tuontiartikkeli oli suola ja Viipurin oli pystyttävä tyydyttämään koko läänin suolantarve. lähde?
Historia > Venäjän keisarikunnan ja Suomen suuriruhtinaskunnan aika

Viipurin alue joutui Venäjän haltuun Uudenkaupungin rauhassa 1721 ja Uuraansaareen rakennettiin Viipuria suojaava Trångsundin linnoitus.
Suomen suuriruhtinaskunnassa Uuraansalmen ympäröimät saariyhdyskunnat kasvoivat 1800-luvun puolivälistä voimakkaasti, sillä satamatyöt, muun muassa ruoppaus ja aallonmurtajien rakennus, vaativat paljon työvoimaa. Vilkkaaseen Uuraan satamaan saapui alankomaalaisia, saksalaisia, virolaisia ja venäläisiä laivoja omien laivojen lisäksi. Laivalaiturista tuli Uuraan asukkaille luonteva kohtauspaikka.
Baltian laivaston suuret linjalaivat saapuivat vuosittain läheiselle Teikarinselälle sotaharjoituksiin ja tarvitsivat muonatäydennystä, ja Uuras oli luonteva paikka sitä tarjoamaan. Juomavesi kuljetettiin aluksi vesijaaloilla. Tapolanlahden rantaan paalutettiin 1 050 metriä pitkä laituri.
Suurimmat Viipuriin saapuvat laivat jäivät matalan veden aikana Uuraaseen, sillä Viipurin satamaväylä oli 6–6,5 kyynärän syvyinen.
Puutavara tuli Uuraaseen 1920-luvulle saakka sellaisenaan, ja siellä se vasta sahattiin Britannian (jalassa 12 tuumaa) tai Ranskan mittoihin (jalassa 13 tuumaa). Katkaistu tavara leimattiin Britanniaan menevissä punavärillä, Ranskaan menevissä mustalla. Sekundalaatu merkittiin sinisellä. Myöhemmin sahat alkoivat toimittaa valmiiksi mitattua puutavaraa.lähde?
Historia > Itsenäisen Suomen aika

Vuonna 1926 Uuraaseen rakennettiin haararata Viipurin–Koiviston rautatieltä.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Uuraassa oli 5 624 asukasta, joista 5 526 oli suomenkielisiä, 62 ruotsinkielisiä ja 36 muunkielisiä. Uuras ja sen lähisaaret liitettiin Johanneksen kunnasta Viipurin kaupunkiin vuonna 1932. Uuras oli Viipurin kaupunkiin kuulunut ulkosatama, joka sijaitsi eksklaavina erillään kaupungin muusta alueesta.
Uuras oli luovutettava Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940. Jatkosodassa Suomen asevoimat valtasivat Uuraan 1941, mutta joutuivat vetäytymään puna-armeijan suorittamassa Viipurin-Petroskoin operaatiossa 1944.
Catete

| Catete |
| --- | --- |
 Agostinho Neton kulttuurikeskus Catetessa.
 lippu
 Catete
 Koordinaatit: 9.1072°S, 13.6901°E 
Valtio:   Angola
Maakunta:  Icolo e Bengon maakunta
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Catete on kunta, kaupunki ja maakuntakeskus Angolan vuonna 2024 perustetussa Icolo e Bengon maakunnassa. Aiemman kuntajaon mukaisessa Cateten kunnanosassa asui arviolta 24 156 ihmistä (2014). Cateten keskusta sijaitsee noin 60 kilometriä pääkaupunki Angolan Luandan keskustasta itäkaakkoon.
Koska Catete on sijaitsee Angolan pääkaupungin lähistöllä, maantieyhteydet ovat kansallisesti katsoen hyvät. Maakunnan kautta kulkee Luandan rautatienä tunnettu ratalinja pääkaupunki Luandasta Malanjeen. Tätä rataa pitkin on Luandan Mussequesin rautatieasemalta vuodesta 2022 lähtien liikennöity useita päivittäisiä junavuoroja Cateten rautatieasemalle.
Cateten historiaan liittyy ja kaupungissa näkyy esimerkiksi muistomerkin ja kulttuurikeskuksen välityksellä Angolan ensimmäisenä presidenttinä toiminut runoilija ja lääkäri Agostinho Neto, koska hän syntyi aiemmassa Icolo e Bengon kunnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Catete Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Catete, Ícolo e Bengo
Käännös suomeksi
Petserin piiri

Petserin piiri Pihkovan alueen kartalla.
Petserin piiri (ven. Печо́рский райо́н, Petšorski raion) on paikallinen itsehallintoalue Pihkovan alueella Venäjällä. Vuonna 1944 perustetun piirin pinta-ala on 1 251 neliökilometriä. Piirissä asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 22 123 henkeä, joista noin puolet piirin hallinnollisessa keskuksessa Petserin kaupungissa (11 195).
Piiri rajoittuu idässä Pihkovan ja Palkinon piireihin, lännessä Viroon ja Latviaan sekä pohjoisessa Peipsijärveen. Vuosina 1920–1944 alue kuului Viron Petserimaan maakuntaan.
Petserin piirissä sijaitsee Izborskin linnoitus, joka mainitaan venäläisissä kronikoissa ensimmäisen kerran vuoden 862 kohdalla. Nykyisin säilynyt linnoitus on rakennettu 1500-luvulla. Muita nähtävyyksiä ovat Petserin luostari ja Sennon pogosta, jossa on 1500-luvulla rakennettu Georgios Voittajan kirkko.
Piirin kautta kulkee Pihkovan ja Riian välinen maantie sekä Tallinnan ja Moskovan sekä Riian ja Pietarin väliset rautatiet.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Petserin piiri Pihkovan alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Bežanitsy • 
Dedovitši • 
Dno • 
Krasnogorodsk • 
Kunja • 
Loknja • 
Nevel • 
Novoržev • 
Novosokolnik • 
Opotška • 
Ostrov • 
Outova • 
Palkino • 
Petseri • 
Pihkova • 
Pihkova • 
Pljussa • 
Porhov • 
Puškinskije Gory • 
Pustoška • 
Pytalovo • 
Sebež • 
Strugi Krasnyje • 
Usvjaty • 
Velikije Luki • 
Velikije Luki
Gaesatae

Kelttiläisiä varusteita
Gaesatae, (kreik. Γαισάται, keihäsmiehet) olivat kelttiläisiä, erityisesti gallialaisia, isännättömiä sotureita antiikin aikaan. Polybios käänsi sanan virheellisesti mutta osuvasti "palkkasotureiksi", koska he olivat palkattavissa. Käytäntö oli verraten yleinen, ja se saattoi olla keino työllistää ylimääräisiä nuoria miehiä kelttiyhteiskunnassa. 200-luvulla eaa. Alppien pohjoispuolella heitä oli tuhansia. Gaesatae järjestivät sotaretkiä myös omin päin, ja he aiheuttivat ainakin Telamonin taisteluun johtaneen hyökkäyksen Pohjois-Italiassa 225 eaa. Heillä oli vahva taistelutahto, ja joskus he taistelivat alasti. Kelttiläiset palkkasoturit palvelivat varsin mielellään ulkomaisia isäntiä, varsinkin itäisen Välimeren helleenisissä valtioissa.
Meidani

Abul Fadhl Ahmed Meidani (k. 1124) oli Iranin Nišapurista kotoisin ollut arabi kielitieteilijä. Hän laati arabialaisten sananlaskujen kokoelman, joka oli laajin ja suosituin kokoelma perinteisiä arabialaisia sananlaskuja. Sen käänsi latinaksi G. W. Freytag, ja se julkaistiin nimellä Arabum Proverbia 1838–1843. Meidani laati myös arabia-persia-sanakirjan, joka sisältää tavallisia termejä ja sanastoa sekä syntaksin, jossa on persiankieliset selitykset.)
Aiheesta muualla

Arabum Proverbia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Klimovo (Brjanskin alue)

| Klimovo (Климово) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Brjanskin alue Venäjällä
 Klimovo
 Koordinaatit: 52.37881°N, 32.19697°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010):  13 892
Postinumero:  243040 (piiri 243040-243085)
Suuntanumero(t):  +7 48347
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Klimovo (ven. Климово) on kaupunkityyppinen taajama Brjanskin alueen länsiosissa Venäjällä. Se sijaitsee linnuntietä 175 kilometriä maakuntakeskuksesta Brjanskista lounaaseen.
Taajama toimii Klimovon piirin keskuksena. Klimovon piiri rajoittuu etelässä Ukrainan Tšernihivin alueeseen ja lännessä Valko-Venäjän Homelin alueeseen ja naapuripiiriin Zlynkaan. Pohjoispuolella ovat Novozybkov ja Klintsy ympäröivine piireineen ja idässä Starodub piireineen.
Kaukokulkeumana levinneen hitaasti puoliutuvan cesium-137:n aiheuttama aktiivisuus Tšernobylin voimalan ympäristössä 1996. Venäjällä Krasnaja Goran piiri saastui tässä vuoden 1986 onnettomuudessa merkittävästi.
Klimovon keskustaajaman asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 13 892 ja koko maaseutuvaltaisen Klimovon piirin 30 003.
Klimovon kautta kulkee lähinnä rahtiliikenteen käytössä oleva rautatien sivurata Brjanskin ja Homelin välisen pääradan varrelta Novozybkovista kohti Ukrainan Semenivkaa ja  Novhorod-Siverskyitä. Klimovon asemalta kulkee päivittäin  henkilöjuna Novozybkovin kautta Moskovaan.
Klimovon piirin länsiosa saastui merkittävästi vuoden 1986 Tšernobylin ydinvoimalan onnettomuudessa vapautuneiden radioaktiivisten hiukkasten kulkeutuessa ja huuhtoutuessa sateen seurauksena alueelle. Onnettomuuden jälkeisinä vuosikymmeninä alueen taloudellinen merkitys on vähentynyt; osa alueen asukkaista on muuttanut tai muuten siirtynyt pois piiristä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia taajamasta satelliittikuvan päälle kohdistettuna (englanniksi) (panoramio.com)