stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eulychnia
Tuntomerkit

Eulychnia-lajit ovat pensaita tai puumaisia ja haarovia kaktuksia. Varret ovat suoria, pystykasvuisia tai maanmyötäisiä. Uurteita niissä on 9–16. Kääpiöversoissa eli areoleissa on villamaista karvoitusta tai pitkiä karvoja ja usein hyvinkin vahvoja ja pitkiä piikkejä. Pienet kukat puhkeavat varren kärjen tuntumaan ja ovat kellomaisia tai suppilomaisia, valkoisia tai vaaleanpunaisia. Kasvit kukkivat sekä päivällä että yöllä. Hyvin lyhyissä pohjusmaljoissa ja vartalon tyvellä ns. perikarpellissa on villamaista karvaa tai sukasmaisia piikkejä, ja ne ovat suomujen peittämiä. Hedelmä on pallomainen, mehevä, suomu- tai karvapeitteinen, harvoin piikkinen. Siemenet ovat leveän soikeita, himmeän mustia tai harmaita ja nystypintaisia.
Levinneisyys

Lampunjalkakaktukset kasvavat Etelä-Perun ja Pohjois-Chilen rannikkokaistaleella sumujen kastelemilla aavikoilla. Harvoin niitä tapaa Andien rinteillä tuhatta metriä korkeammalla.
Lajit

Eulychnia-kaktuksia on kuvattu yhteensä 14, mutta uudempi käsitys on, että niitä on vain viisi.
Eulychnia acida
Eulychnia breviflora
Eulychnia castanea
Eulychnia iquiquensis
Eulychnia ritteri
Per Gunnar Evander

| Per Gunnar Evander> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1933 Ovansjö, Ruotsi
Kuollut: 16. toukokuuta 2022 (89 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija, televisiotuottaja
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Per Gunnar Evander (25. huhtikuuta 1933 Ovansjö, Ruotsi – 16. toukokuuta 2022 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen kirjailija ja televisiotuottaja. Hän oli koulutukseltaan filosofian maisteri. Hänen läpimurtoromaaninsa oli 1969 ilmestynyt Nousukkaat (Uppkomlingarna), joka on näennäisen dokumentaarinen mutta kafkamainen kertomus yövartijasta. Monissa teoksissaan hän antaa aikalaiskuvaa 1970-luvun ruotsalaisesta yhteiskunnasta.
Suomennetut teokset

Nousukkaat: henkilötutkinta (Uppkomlingarna), suom. Margit Salmenoja, Kirjayhtymä 1984 ISBN 951-26-2576-8 Sarja: Arena
Mielenosoittaja: kuunnelma (Demonstranten), suom. Raija Mattila. Helsinki: Yleisradio, 1969
Evocatus

Evocatus (monikko Evocati, "esiin kutsutut") oli Rooman tasavallan aikana sotaveteraani, joka palasi vapaaehtoisesti takaisin palvelukseen ja sai sen vuoksi sotapäälliköltä joitain etuoikeuksia. Evocati Augusti olivat puolestaan pretoriaanien joukosta värvättyjä valiosotilaita, joilla oli pääasiassa hallinnollisia tehtäviä.
Luettelo Giuseppe Ungarettin runojen suomennoksista

Tämä on luettelo Giuseppe Ungarettin runojen suomennoksista:
Runot antologioittain

Aamunkoiton Ofelian muisto
Aika on mykkä (Il tempo e'muto), (Runo kokoelmasta Il Dolore)
Ainainen uni
Aura
Chiaroscuro
Ehkä syntyy
Elokuu
Ensirakkaus
Haudattu satama
Heinäkuu
Heräämisiä
Hiljaisuus Liguriassa
Häviäminen
Ikuinen
Ilta
In memoriam
Itä
Jäähyväiset
Kaikki harmaat
Kaltaisensa
Kesäkuu
Kirkas
Kivettynyt ja sametti
Kulkuri
Laulu
Luvatun maan viimeiset kuoro-osuudet: Rooma 1952–1960: 5, 8, 13, 16, 23, 24
Lähde
Maaliskuun yö
Meditoitu kuolema: Toinen laulu ja Viides laulu
Monotonia
Muisto Afrikasta
Muunnelmia olemattomuudesta
Nautinto
Nostalgia
Oi yö
Olen luotu olento
Olipa kerran
Pietà: 1–4
Saari
San Martino del Carso
Sotilaat
Taakka
Tulisesti
Turhamaisuus
Tähdet
Tähtinen hiljaisuus
Uni
Vaihe
Valveunessa
Valvominen
Veljet
Yksinäisyys
Älkää huutako enää
Äänetöntä
Öinen notko
Haaksirikkoisten riemu
Ikuisuus
Ikävä
Ilta
In memoriam
Jos sinä veljeni
Joulu
Kauas
Käytävässä
Lähtee pääsky ja sen myötä kesä
Muisto Afrikasta
Muuan toinen yö
Olen ihminen
Ruusuja liekeissä
Toukokuun yö
Tänä iltana (Stasera)
Veljet
Öinen doliini
Aamuruskon synty, suom. Elsa Tervo
Hymni kuolemalle (Inno alla morte), suom. Elsa Tervo
Oi yö (O notte), suom. Elsa Tervo
Virrat, suom. Toivo Lyy
Aura (Aura)
Ilta (Sera)
Kaltaisensa (Pari a sé)
Tähdet (Stelle)
Äänetöntä (Quiete)
Lähteenkirkas hiljaisuus: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa, suom. ja toim. Anna-Maija Raittila, Kirjapaja 1983 ISBN 951-621-403-7
Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1
Parnasso 1960; nro 5
Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta, Helsinki: Otava 1953
Runon suku: valikoima suomeksi elävää käännöslyriikkaa, toim. Jarkko Laine, Helsinki: Otava 1991 ISBN 951-1-11447-6
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1957, WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Runot:
Agonia, suom. Anna-Maija Raittila, teoksessa: Lähteenkirkas hiljaisuus
Aika on mykkä (Il tempo e'muto), suom. Mirjam Polkunen, teoksissa: Maailman runosydän ja Runon suku sekä julkaisussa: Parnasso 1960; nro 5 (Runo kokoelmasta Il Dolore)
Hymni kuolemalle (Inno alla morte), suom. Aale Tynni, teoksissa: Maailman runosydän ja Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004)
Ikävä, suom. Jorma Kapari, teoksessa: Maailman runosydän ja Runon suku
Joet (I fiumi), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta (1974, 2004)
Kain, suom. Mirjam Polkunen, julkaisussa: Parnasso 1960; nro 5 (Runo kokoelmasta Il sentimento del tempo)
Missä valo… (Dove la luce), suom. Yrjö Kaijärvi, teoksessa: Rakkausrunoja: valikoima maailmankirjallisuudesta
Olen luontokappale, suom. Mirjam Polkunen, julkaisussa: Parnasso 1960; nro 5 (Runo kokoelmasta L'Allegria)
Sinne missä valo (Dove la luce), suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta (1957, 1974, 2004)
Tänä iltana, suom. Mirjam Polkunen, julkaisussa: Parnasso 1960; nro 5 (Runo kokoelmasta L'Allegria),
Lähde

Giuseppe Ungaretti, (Arkistoitu – Internet Archive) Luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta. Päivitetty 20.10.2021, viitattu 21.10.2021
Eufrasiuksen basilika

| Eufrasiuksen basilika |
| --- | --- |
 Eufrasiuksen basilika.
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Poreč, Kroatia  45°13′43″N, 13°35′37″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  ii, iii, iv
Tunnusnumero:  809
Valintahistoria
Valintavuosi:  1997
 Eufrasiuksen basilika
Eufrasiuksen basilika (kroatiaksi Eufrazijeva bazilika) on roomalais-katolinen basilika Porečissa Kroatiassa. Poikkeuksellisen eheänä säilynyt rakennuskokonaisuus on esimerkki Bysantin valtakunnan varhaiskristillisestä arkkitehtuurista Välimeren alueella. Eufrasiuksen basilikan uskonnollisten rakennusten kokonaisuus liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1997.
Historia ja nykypäivä > Rakennusten historia

Ensimmäiset kirkot nykyisen Porečin alueelle rakennettiin 300–500 -luvuilla, kun kaupunki oli nimeltään Parentium roomalaisessa Istrian provinssissa. Eufrasiuksen basilikan varhaisin osa on ajoitettu vuoteen 313.
Nykyinen kirkkorakennus rakennettiin 500-luvulla piispa Eufrasiuksen toimeksiannosta. Samassa yhteydessä kirkon ympärille rakennettiin ryhmä muita rakennuksia: atrium-rakennus, kastekappeli, suuri piispan palatsi ja pieni muistokappeli. Rakennukset koristeltiin Bysantin kultakaudelle tyypillisesti mosaiikeilla, alabasterilla, marmorilla, helmiäisellä ja stukkolla. Myöhemmin rakennuskokonaisuuteen lisättiin Kanonika-rakennus 1257, pieni sakasti 1400-luvulla, kellotorni 1500-luvulla  ja kaksi pienempää kappelia 1600- ja 1800-luvuilla.
1700-luvulla rakennusryhmä oli huonossa kunnossa ja silloisen piispa Negrin toimeksiannosta kirkkorakennus restauroitiin. Vuonna 1866 romahdusvaarassa oleva atrium rakennettiin suurelta osin uudestaan. 1900-luvulla rakennuskokonaisuutta restauroitiin vuosina 1929–1939. Rakennusten tuorein laajamittainen restaurointi aloitettiin vuosina 1994–1996 ja rakennuksia on restauroitu vähitellen siitä lähtien.
Arkkitehtuuri

Basilika on nykyisin kiinteä osa Porečin historiallista keskustaa. Rakennuskokonaisuuteen kuuluvat kirkkorakennus, muistokappeli, narteksh-eteishalli, atrium-rakennus, kahdeksankulmion muotoinen kastekappeli ja piispan palatsi. Euphrasiuksen basilika tunnetaan erityisesti rikkaista ja suurelta osin yhtenäisinä säilyneistä mosaiikeistaan.
Katedraalin sisäänkäynti johtaa vanhan tien päälle rakennetun atrium-rakennuksen ja varhaiskristillisille kirkkorakennuksille tyypillisesti narteksh-eteishallin lävitse. Kirkkorakennuksessa on kolme käytävää. Suurta pääkäytävää reunustavat yhdeksän marmoripylvään rivistöjen erottamat sivukäytävät. Kirkkokäytävien seinillä ei ole koristemaalauksia, mutta kirkon apsis on koristeltu mosaiikeilla. Apsista reunustavat marmorista veistetyt penkit.
Kahdeksankulmainen puukattoinen kastekappeli on alun perin rakennettu ennen Euphrasiusta. Piispan palatsirakennus on vain osittain alkuperäisessä kunnossa. Kirkkorakennuksen pohjoispuolella sijaitseva yksikerroksinen rakennus on yhdistetty kirkkorakennukseen kapealla käytävällä. Rakennuksessa piispa otti vastaan sekä kirkollisia että maallisia vieraita.
Kuvagalleria

Mosaiikki basilikan sisäänkäynnin yläpuolella.
Atriumin marmoripylväiden koristelussa näkyy bysanttilainen versio korinttilaisista pylväistä.
Vanhan roomalaisen kirkon pylväitä atriumissa.
Näkymä atriumista kastekappeliin ja katedraalin tornille.
Kirkkorakennuksen keskuskäytävä, taustalla apsis.
Ciborium ja kirkon apsis.
Apsiksen mosaiikkeja. Yllä Jeesus ja kaksitoista apostolia, alla Maria ja lapsi.
Yksityiskohta apsiksen mosaiikista. Naismarttyyreja.
Lattian mosaiikkeja (300-luvulta).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Matejčić, Ivan: Euphrasiana - cathedral in Poreč. Novigrad: Region of Istria, 2014.  ISBN 978-953-8009-00-6. (englanniksi)
Poreč - Unescon jäljillä Eufrasiuksen basilikassa. (Arkistoitu – Internet Archive) Rantapallo.fi.
Unescon maailmanperintökohteet Kroatiassa
Plitvicen kansallispuisto
Splitin historiallinen keskusta ja Diocletianuksen palatsi
Dubrovnikin vanha kaupunki
Eufrasiuksen basilika Porečissa
Trogirin historiallinen keskusta
Pyhän Jaakobin katedraali Šibenikissä
Stari Gradin tasanko
Stećakin hautakivet
Venetsian tasavallan linnoitteet Zadarissa ja Pyhän Nikolaoksen merilinnoitus
Kroatian alueen pyökkimetsät
Eufrasiuksen basilikan sisäänkäynti.
Eurooppatie E271

E271 eli Eurooppatie 271 eli valkovenäläinen valtatie M5 on 309 kilometriä pitkä eurooppatie Valko-Venäjällä, joka johtaa pääkaupunki Minskin kehätieltä maan toiseksi suurimpaan kaupunkiin Homeliin maan koillisosissa.  Kansallinen valtataite M5 on muuttumassa BelToll-järjestelmään kuuluvaksi eteläluettaviin mittauspisteisiin perustuvaksi tullitieksi, jonka käytöstä peritään ulkomaalaisilta autoilta ja valkovenäläisiltä raskaan liikenteen ajoneuvoilta tietulli.
Eurooppatien E271 (eli valtateiden M4+M5) alkua Minskistä kaakkoon lähtiessä.
Eurooppatie E271 eli valtatie M5 erkanee valtatiestä M4 noin 12 kilometriä Minskin kehätien kaakkoispuolella.
Eteläkaakosta saapuva nelikaistainen valtatie M5 liittyy valtatiehen M4 kaksitoista kilometriä Minskin kehätien kaakkoispuolella.
Reitti

Eurooppatie E271 alkaa Minskin kaupungin kaakkoon johtavan mahtikadun Partisaanien puistotien (ven. Партизанский проспект, Partizanski prospekt) jatkona Minskin kehätieltä M9 eteenpäin kaakkoon. E271 sisältää aluksi sekä valtatiet M4 että M5.  10 km kehätien jälkeen on eurooppatien E30 eli valtatien M1 liittymä. Noin 2 kilometriä myöhemmin valtatiet M4 ja M5 eroavat. M4 jatkaa kohti idässä olevaa Mahiljouta, ja M5 eli E271 kohti kaakossa olevaa Homelia.
Eurooppatien 271 varrelle osuvat kaupungit:
Minsk
Marina Horka, ohitus 3 km kaupungin pohjoispuolelta
Asipovitšy, ohitus 3 km kaupungin koillispuolelta
Babruisk, ohitus kehätiemäisesti itäpuolelta
Žlobin, Ohitus 4 km kaupungin pohjoispuolelta
Homel
Osuus Minsk-Bobruisk muuttumassa maksulliseksi

Meneillään olevan (marraskuu 2010-marraskuu 2014), osaksi Maailmanpankin rahoituksella toteutettavan M5-valtatien uusimisprojektin aikana valtatietä muun muassa levennetään välillä Minsk-Babruisk 53 kilometrin osalta 2-kaistaisesta 4-kaistaiseksi. Uudistuksella pyritään vähentämään liikennöintikustannuksia ja lisäämään valtatieosuuden turvallisuutta. Uudistusta on tarkoitus rahoittaa ajanmukaisella, osittain mikroaalloilla tehtäviin ajoneuvomittauksiin pohjautuvalla tietullijärjestelmällä. Valtatiestä aiotaan tehdä maksullinen 109 kilometrin osuudella (väli 22 km - 131 km Minskistä lähtien).
Aiheesta muualla

European Agreement on Main International Traffic Arteries (AGR) (14.3.2008, pdf) - YK:n Euroopan talouskomission sopimus eurooppateistä (englanniksi) (unece.org)
YK:n Euroopan talouskomission yhteenvetokartta eurooppateistä 2007 (pdf) (englanniksi) (ranskaksi) ja (venäjäksi) (unece.org)
Valko-Venäjän valtatiet
Kansalliset valtatiet: M1 | M2 | M3 | M4 | M5 | M6 | M7 | M8 | M9 | M10 | M11 | M12 

Keskeisiä kansallisia teitä: R1 | R2 | R3 | R4 | R5 | R6 | R7 | R20 | R21 | R23 | R31 | R43 | R45

Eurooppatiet Valko-Venäjällä: E271 | E28 | E30 | E85 | E95
Eurooppatiet
E1 | E3 | E4 | E5 | E6 | E7 | E8 | E9 | E10 | E11 | E12 | E13 | E14 | E15 | E16 | E17 | E18 | E19 | E20 | E21 | E22 | E23 | E24 | E25 | E26 | E27 | E28 | E29 | E30 | E31 | E32 | E33 | E34 | E35 | E36 | E37 | E38 | E39 | E40 | E41 | E42 | E43 | E44 | E45 | E46 | E47 | E48 | E49 | E50 | E51 | E52 | E53 | E54 | E55 | E56 | E57 | E58 | E59 | E60 | E61 | E62 | E63 | E64 | E65 | E66 | E67 | E68 | E69 | E70 | E71 | E72 | E73 | E74 | E75 | E76 | E77 | E78 | E79 | E80 | E81 | E82 | E83 | E84 | E85 | E86 | E87 | E88 | E89 | E90 | E91 | E92 | E94 | E95 | E96 | E97 | E98 | E99 | E101 | E105 | E115 | E117 | E119 | E121 | E123 | E125 | E127 | E136 | E271 | E551 | E844
Eritrea

Eritrean valtio eli Eritrea on Punaisenmeren rannalla sijaitseva rannikkovaltio Koillis-Afrikassa, Afrikan sarvessa. Eritrea on hyvin sulkeutunut maa, käytännössä presidentti Isaias Afewerkin johtama diktatuuri. Maan tiedotusvälineet ovat hallituksen hallitsemia eikä vapaata lehdistöä ole. Ulkomaisten toimittajien työskentely ja tiedonkeruu paikan päällä on hankalaa. Myös kansainvälisten organisaatioiden, kuten YK:n toiminta on rajautunut joihinkin osa-alueisiin ja myös maantieteellisesti toiminta on rajattua. Eniten tietoa saadaan eritrealaisilta, jotka ovat lähteneet maasta.
Maan rajanaapureita ovat Djibouti, Etiopia ja Sudan, joiden kanssa Eritrealla on rajaa yhteensä 1 626 kilometriä. Rannikkoa Eritrealla on 2 234 kilometriä, josta mantereen rantaviivan osuus on 1 151 kilometriä ja Punaisenmeren saarten osuus 1 083 kilometriä. Valtioon kuuluu Dahlakin saaristo ja muutama saari Hanishsaarista.
Valtion pääkaupunki on keskiosissa sijaitseva noin 600 000 ihmisen asuttama Asmara. Koko maassa asukkaita on YK:n väestöarvion mukaan 5,2 miljoonaa (2015) ja maan pinta-ala on noin 117 600 neliökilometriä. Maalla ei ole virallista kieltä, mutta valtaosa kansalaisista on tigrinjaa puhuvia kristittyjä. Suuri muslimivähemmistö puhuu arabiaa. Myös englanti ja italia ovat käytössä.
Eritrealla on pitkä yhteinen historia Etiopian kanssa, josta maa itsenäistyi vuonna 1993. Eritrea oli liitetty osaksi Etiopiaa vuonna 1952. Eritrea ja Etiopia ovat sittemmin käyneet sotaa rajakiistasta vuosina 1998–2000, eikä kiistaa ole vieläkään saatu ratkaistua YK:n ja erilaisten ulkopuolisten rajasovittelijakomiteoiden osallisuudesta huolimatta.
Maantiede

Eritrea sijaitsee Afrikan sarvessa Punaisenmeren rannalla. Tästä maa on saanut nimensäkin: kreikkalaiset kutsuivat Punaistamerta nimellä Sinus Erythraeus ja roomalaiset Mare Erythraeum, sananmukaisesti Punainen meri.
Pinnanmuodollisesti Eritreaan kuuluu osia Etiopian ylängöstä ja Danakilin syvänkö, jossa lämpötila voi kohota jopa 60 celsiusasteeseen ja joka onkin maailman kuumimpia paikkoja. Muualla maassa on viileämpää ja sateisempaa. Maan syvin kohta on Afarin syvängössä sijaitseva Kululjärvi 75 metriä merenpinnan alapuolella, ja korkein huippu 3 018 metriä korkea Emba Soira. Eritrean talous on maatalousvoittoinen, ja suurin osa teollisuudesta on keskittynyt pääkaupunkiin.
Eritrean keskusylänkö nousee 1 800–3 000 metriä merenpinnan yläpuolelle. Sen lisäksi maahan kuuluu rannikkoalanko, läntiset alankoalueet ja noin 300 saarta. Maassa ei ole yhtään ympäri vuoden virtaavaa jokea. Dahlakin saaret rannikon edustalla ovat kalastuskohde. Korkein kohta, Soira, sijaitsee 3 018 metriä merenpinnan yläpuolella keskellä maata. Eritreassa on kaksi tulivuorta, jotka ovat olleet aktiivisia historiallisena aikana: Dubbi purkautui viimeksi vuonna 1861, Nabro vuonna 2011.
Tärkeimmät kaupungit ovat pääkaupunki Asmara, satamakaupunki Massawa, Sahelin alueen tärkein kaupunki Nakfa, maanviljelyalueen keskus Keren vuoristossa, Akordat banaaninviljelyalueella Barka- ja Gash-jokien välissä ja Mendefera eli Adi Ugri, joka oli italialaisvallan aikana vastarintaliikkeen keskeinen paikka.
Ilmasto on kuuma alavilla alueilla, mutta lauhkea ylängöllä. Vuodessa on kaksi sadekautta: lyhyt helmikuusta huhtikuuhun ja pitempi kesäkuusta syyskuuhun. Maanviljely on mahdollista vain ylätasangolla. Rannikon aavikolla on Afrikan kuumin keskimääräinen minimilämpötila (27 °C). Alue on soratasankoa, jossa kasvaa harvakseltaan heinäkasveja.
Semenawi Bahrin kansallispuiston jyrkillä rinteillä on säilynyt ikivihreää trooppista sekametsää. Alue tunnetaan monipuolisesta linnustostaan. Vuoteen 2007 mennessä Eritreassa oli tavattu 570 lintulajia, ja uusia havaintoja tehdään edelleen. Nisäkkäiden tilanne ei ole yhtä valoisa. 1900-luvun puolivälissä Eritreassa tavattiin kaikkia Afrikan suuria eläimiä. Nykyisin on jäljellä enää 50–100 elefanttia. Leijonista on ajoittain havaintoja, mutta yhtään varmistettua tapausta ei ole ollut 20 vuoteen. Uhanalaisia abyssinian villiaaseja on alle 500. Leopardi on levinnyt laajalle, mutta niitä nähdään harvoin. Viljelijät tosin ilmoittavat petovahingoista, mutta osa niistä voi olla pienempien kissaeläinten tekemiä. Ylänköalueilla elää pahkasikoja ja paviaaneja.
Dahlakin saarilla on vain vähän ihmisasutusta, ja niiden lähivesillä tavataan monenlaisia merieläimiä. Delfiineitä elää alueella ainakin neljä lajia. Eteläisimmillä saarilla tavataan dugongeja. Myös valashai ja paholaisrausku kuuluvat alueen suurikokoisiin lajeihin. Saarilla lisääntyy kolme merikilpikonnalajia. Saaria ympäröivillä riutoilla korallien vaaleneminen on ollut toistaiseksi vähäistä, ja siellä elää monia keisarikaloja, simppukaloja ja papukaijakaloja.
Historia > Esihistoria ja Aksum

Eritrean esihistoria alkaa todella varhain, sillä maasta on löydetty noin miljoonan vuoden ikäinen fossiili, jonka on arveltu olevan Homo erectus -ihmisen ja nykyihmisen välimuoto.
Ensimmäiset pysyviä asumuksia rakentaneet ihmiset (nilootit) saapuivat pohjoisesta Niilin vartta pitkin Eritreaan. Myöhemmin Eritreaan asettuivat myös kušilaiset ja noin 1000 eaa. Arabian niemimaasta lähteneet ja Punaisenmeren ylittäneet seemiläiset, jotka perustivat Eritreasta meren yli nykyisen Jemenin alueelle yltäneen Saban kuningaskunnan. Seemiläiset olivat kehittäneet varsin korkeatasoisen kulttuurin ja toivat tärkeitä käsityö- ja maanviljelystaitoja Eritreaan. He toivat myös alueelle ge’ezin kielen, josta Eritreassa puhuttava tigrinja ja monet muut kielet ovat kehittyneet. Kamelit ja lampaat tuotiin lihakarjaksi ja kuormajuhdiksi. Näin Eritreaan muodostui niin sanottu esiaksumilainen kulttuuri, josta myöhemmin kehittyi Aksumin kuningaskunta noin 300 eaa. Aksumin ydinalue sijaitsi nykyisin Etiopialle kuuluvan Tigrayn alueella, vajaan 50 kilometrin päässä Eritrean rajasta. Se kävi laajaa ulkomaankauppaa, mikä vaikutti kristinuskon leviämiseen alueelle.
Islamin leviäminen nosti arabit Punaisenmeren kaupankäynnin johtajiksi, mikä verotti Aksumin tuloja, lopulta kenties niin paljon, että valtio lakkasi olemasta 600-luvulla. Seuraavat vuosisadat olivat pääosin sudanilaisten bedža-paimentolaisten valtakautta. Uutena valtaryhmänä mukaan tulivat ottomaanit 1500-luvulla Suleiman Suuren johdolla. He ottivat nopeasti haltuunsa pitkään arabeilla olleen Eritrean rannikon, mukaan lukien Massawan ja Hergigon satamakaupungit. Ottomaanien valtakuntaan kuuluneella Egyptillä oli laaja itsemääräämisoikeus, ja sen hallitsija Muhammad Ali kiinnostui Sudanista, Eritreasta ja Etiopiasta. Ali onnistui suunnitelmissaan hyvin, kunnes kärsi ratkaisevan tappion Etiopian keisari Johannes IV:lle vuonna 1875 Ghundetissa. Egyptiläisten jälkeen Johanneksen seuraava uhka olivat italialaiset, jotka havittelivat Etiopiaa siirtomaakseen.
Historia > Siirtomaa-aika ja itsenäisyys

Italian siirtomaaksi Eritrea joutui vuonna 1890. Eritrea kiinnosti Italiaa sen meriyhteyksien vuoksi. Siitä haluttiin sillanpääasema, josta Italian suunnittelema Etiopian valtaus onnistuisi helpommin. Italialaisia kiinnosti myös Eritrean maanviljely, joka voisi tuottaa raaka-aineita teollisuudelle. Maassa uskottiin olevan hyvät mahdollisuudet, ja italialaiset investoivat runsaasti Eritrean teollistamiseen. Maahan syntyi tärkeä rautatieyhteys Massawasta Asmaraan ja maantieverkosto. Asmara oli ollut pitkään vain pieni kylä, mutta Mussolinin hallintokaudella siitä rakennettiin täysikokoinen kaupunki. Eritrea oli 1930-luvun Afrikan siirtomaista kenties pisimmälle teollistunut, ja se kehittyi hajanaisesta päällikkökuntien joukosta yhtenäiseksi ja järjestäytyneeksi valtioksi.
Toisen maailmansodan aikana Britannia valtasi Eritrean Italialta vuonna 1941, ja vuodesta 1949 Britannia hallinnoi Eritreaa YK:n mandaatilla. Vuonna 1952 YK päätti, että Eritrea liitetään Etiopian liittovaltioon. Eritrea ei saanut tavoittelemaansa itsenäisyyttä mutta kuitenkin jonkinlaisen autonomian ja demokraattisia oikeuksia. Näiden oikeuksien riistäminen alkoi kuitenkin välittömästi, ja vuonna 1962 keisari Haile Selassie hajotti yksipuolisella päätöksellä Eritrean parlamentin ja liitti entisen osavaltion Etiopian provinssiksi. Tämä kiihdytti Eritrean vapausliikkeen syntymistä.
Tilanne muuttui radikaalisti, kun vuonna 1974 Etiopian Mengistu Haile Mariam ryhtyi pommittamaan Eritreaa. Mengistu sai aseellista tukea Neuvostoliitolta. Tilanne pakotti Eritrean kansan vapautusrintaman (EPLF) vetäytymään pois sodasta, ja päätös osoittautui yllättävän tärkeäksi ryhmän selviytymisen kannalta. Etiopia suoritti yhteensä kahdeksan suurta sotaretkeä vuosina 1978–1986. EPLF onnistui kuitenkin vuodesta 1988 alkaen aiheuttamaan Etiopian armeijalle suuria tappioita. Eritrean itsenäisyyssodan (1. syyskuuta 1961 – 29. toukokuuta 1991) käännekohtana pidetään Afabetin taistelua (17.–20. maaliskuuta 1988). Siinä EPFL:n joukot surmasivat tai vangitsivat 18 000 etiopialaista sotilasta. Poliittinen tilanne Etiopiassa oli muuttumassa, kun Mengistun hallinto oli uhattuna Etiopiassa puhjenneen sisällissodan vuoksi. Se pakotti Mengistun jättämään Etiopian ja armeijan laskemaan aseet EPLF:ää vastaan. EPLF saattoi näin miehittää verettömästi pääkaupunki Asmaran.