Bourbon-restauraatio
Äärikonservatiivinen Kaarle X > Oppositio nousee

Bourbonien paluuta valtaan kannatettiin aluksi laajalti kaupungeissa. Moni muisti vallankumousajan kaaoksen ja hirmuvallan eikä vallankumousajan kirkonvastaisuuskaan ollut saanut laajoja kansalaispiirejä taakseen. Hallinto yritti kitkeä maasta loputkin kumouksellisuuden tuntomerkit, mutta huonolla menestyksellä. Vuonna 1816 säädettiin laki, jonka mukaan tasavaltalaisten iskulauseiden sanominen ja bonapartististen tunnusten kantamisesta saattoi saada viisi vuotta vankeutta. Pormestareiden käskettiin hävittää kaupungeista vallankumoukseen ja Napoleoniin viittaavat muistomerkit ja kadut piti nimetä uudelleen. Napoleoniin viitanneet juhlapäivät poistettiin almanakasta ja tilalle tuli kansallinen surupäivä, jota vietettiin 21. tammikuuta, mikä oli Ludvig XVI:n teloituspäivä.
Kaarle X:n aikana ranskalaisista alkoi tulla entistä tyytymättömämpiä maansa hallintoon ja elinoloihin. Talleyrand esitti pilkallisia huomiotaan ja vaati maalle lehdistönvapautta. Hänen mukaansa Ranska oli ajautumassa kuilun reunalle. Hän kiinnitti huomionsa nuoreen historioitsijaan Adolphe Thiersiin, joka oli yhdessä ystäviensä kanssa perustanut sanomalehden, Le Nationalin. Talleyrand ryhtyi tukemaan nuoria miehiä, sillä näki heissä muutosvoiman.
Myös Orléansin herttua Ludvig Filip oli oppositiohenkinen. Hän samaisti itsensä liikemiehiin ja ryhtyi etsimään kannatusta heidän paristaan. Hän avasi kotinsa salongit loisteliaita juhlia varten ja kutsui niihin liike-elämän edustajia, poliitikkoja sekä taiteilijoita. Juhlissa luettiin Thiersin Le National -lehteä ja puhuttiin liberaaleista ajatuksista. Vielä tässä vaiheessa Ludvig Filip ei selkeästi asettunut opposition puolelle, vaan antoi vain ymmärtää kannattavansa sitä.
Lisää jäseniä oppositio sai nuorista kaupunkilaista koulutetuista miehistä. Heitä syrjittiin virkanimityksissä vanhan aatelin kustannuksella. Hallitsevat piirit pitivät heille soveliaana lähinnä vain papin ammattia.Tätä ryhmää kutsuttiin myöhemmin nimellä ”vuoden 1820 sukupolvi”. Nämä miehet olivat syntyneet vuosien 1792 ja 1803 välillä. Miehillä oli kunnianhimoa, he olivat koulutettuja ja heidän taustansa oli liberaalissa porvaristossa ja he olivat verkostoituneet toistensa kanssa. He olivat vieraantuneita hallituksesta ja kaipasivat muutosta. Tähän väljään ryhmään kuului monen eri alan edustajia, kuten filosofi Auguste Comte, journalisti ja tuleva presidentti Adolphe Thiers, taidemaalari Eugène Delacroix, tuleva pääministeri François Guizot ja monet muut. Ryhmään kuulunut filosofi Victor Cousin oli varma siitä että Ranskan suuren vallankumouksen aikaan annettu ihmisoikeuksien julistus oli yhtä merkittävä julistus kuin evankeliumit.
Napoleonin sotien jälkeen Ranskaan oli syntynyt uusi yhteiskuntaluokka: kaupunkiköyhälistö. Siihen kuului kisällejä, oppipoikia, nälkiintyneitä osa-aikatyöläisiä ja tehdastyöläisiä. Se tunsi olevansa yhtä riistettyä kuin talonpojat olivat olleet vuonna 1789. Se ei nähnyt muuta mahdollisuutta elämänsä parantumiseen kuin vallankumouksen.
Vuonna 1825 kuoli kenraali Maximilien Sébastien Foy. Kenraali oli kansanedustaja ja tunnettu liberaali. Hänen hautajaisistaan muodostui poliittinen mielenosoitus, jossa 100 00 henkilöä oli läsnä seuraamassa kenraalin arkkua kirkosta hautausmaalle. Kahta vuotta myöhemmin nähtiin vieläkin suurempi mielenosoitus poliitikko Jacques-Antoine Manuelin hautajaisissa. Tässä tilaisuudessa pitivät puheitaan pankkiiri Jacques Laffitte ja vanha vallankumouksellinen Lafayette.
De Polignacin hallitus tiesi hyvin, että sen suosio oli vähäinen. Kansansuosiota päätettiin hankkia voittoisalla sodalla. Ranskan joukot hyökkäsivät Algeriaan, virallisena syynä barbareskimerirosvouden lopettaminen. Kaarle X julisti seuraavansa Ludvig Pyhän jalanjälkiä. Sota voitettiin ja saatiin alku Ranskan siirtomaavallalle Pohjois-Afrikassa. Sotasaaliina saatiin valtionkassaan 50 miljoonaa frangia.
Siitä huolimatta, että äänioikeus oli rajoitettu vain erittäin varakkaille miehille ja lehdistöä sensuroitiin, voittivat liberaalit vuoden 1829 vaalit. Edustajainhuone ja hallitus ajautuivat jatkuviin riitoihin. Vuoden 1830 Algerian valtauskaan ei nostanut hallituksen suosiota. De Polignac ja Kaarle X painattivat 26. heinäkuuta 1830 julistuksen, jota sanottiin heinäkuun ordonansseiksi. Edustajainhuone oli hajotettu jo edellisenä päivänä.
Kaarle X oli kesänvietossa Saint-Cloudin linnassa, kun hän antoi heinäkuun ordonanssit. Niissä vietiin viimeisetkin rippeet painovapaudesta ja vaalilakia muutettiin entistäkin taantumuksellisemmaksi. Tämä tarkoitti kuninkaan tekemää vallankaappausta.