Aleksanteri III (Venäjä)
Keisari

Aleksanteri III nousi valtaistuimelle maaliskuussa 1881, kun hänen isänsä Aleksanteri II oli murhattu.  Kaksi kuukautta murhan jälkeen Aleksanteri III allekirjoitti manifestin, jota historiantutkimuksessa sanotaan "manifestiksi itsevaltiuden järkkymättömyydestä". Pian tämän jälkeen uudistusmieliset ministerit kuten Mihail Loris-Melikov pakotettiin eroamaan.
Hän peruutti isänsä valmisteleman itsevaltiaan valtaa rajoittavan perustuslain ja ilmoitti, ettei aikonut rajoittaa valtaansa. Nationalistien mukaan löyhä kuri ja vapaamielisyys johtivat hajanaisuuteen ja vähemmistökansojen omavaltaisuuteen. Aleksanteri II:n vapaamieliset uudistukset taas olivat johtaneet vallankumoukselliseen toimintaan ja hänen omaan surmaamiseensa. Keisarin murhasta järkyttynyt kansa suhtautuikin aluksi myönteisesti kurinpalautukseen.
Elokuussa 1881 hyväksyttiin "määräykset kansallisen turvallisuuden ja yleisen turvallisuuden suojelutoimenpiteistä". Kuvernöörit saivat nyt valtuudet sulkea sanomalehtiä, kaupallisia ja teollisuusyrityksiä, oppilaitoksia sekä keskeyttää paikallisviranomaisten ja kaupunginvaltuuston toiminta. Kolmen vuoden ajan "väliaikaisena" julkaistua "määräystä" oli uusittiin jatkuvasti ja se pysyi voimassa vuoteen 1917 asti.
Entinen salainen poliisi keisarin kanslian III osasto järjestettiin uudelleen ohranaksi. Maaseudulla ihmisiä alkoivat valvomaan aatelistosta valitut poliisiviranomaiset, maapäälliköt. Zemstvojen valtaa ja talonpoikien edustusta niissä vähennettiin. Vallankumoukselliset liikkeet saatiin kukistettua 15 vuodeksi.
Zemstvon säädökset vuonna 1890 ja kunnalliset määräykset vuonna 1892 tiukensivat paikallishallinnon valvontaa rajoittamalla yhteiskunnan alempien kerrosten äänestäjien oikeuksia. Aleksanteri II:n uudistukset olivat heikentäneet vaaliperiaatetta, kaventaneet kunnan ratkaistavien asioiden kirjoa ja laajentaneet hallituksen toimivaltaa. Samaan aikaan toteutettiin joukko toimenpiteitä ihmisten taloudellisen tilanteen helpottamiseksi ja yhteiskunnan sosiaalisten jännitteiden lieventämiseksi: pakkolunastus, ostomaksujen alentaminen, talonpoikien maapankin perustaminen, tehdastarkastuksen käyttöönotto ja henkiveron asteittainen lakkauttaminen. "Väliaikaiset lehdistösäännöt" asetuksen vuonna 1882 mukaan hallinnolla oli oikeus lakkauttaa mikä tahansa sanomalehti ja aikakauslehdet sekä riistää kustantajilta ja toimittajilta oikeus jatkaa ammattiaan.
Toukokuussa 1887 Aleksandr Uljanov, Leninin vanhin veli, joka oli ollut mukana niin sanotussa narodnikkiliikkeessä, hirtettiin osallistumisesta keisari Aleksanteri III:n salamurhayritykseen. Suurin uhka keisarin ja hänen perheensä hengelle ei aiheutunut terroristeista, vaan keisarillisen junan suistumisesta raiteilta Borkissa lokakuussa 1888. Aleksanteri ja hänen perheensä olivat olleet palaamassa Krimiltä Pietariin ja lounastamassa ruokasalivaunussa, kun juna hyppäsi raiteiltaan ja liukui alas ratapenkereeltä, jolloin vaunun katto melkein sortui heidän niskaansa. Kertomus siitä että keisari olisi itse kannatellut kattoa harteillaan ei pidä paikkaansa. Onnettomuudessa tuhoutui seitsemän palvelijoiden vaunua ja menehtyi 21 ihmistä. Syynä oli liian raskaaksi tehty 15 vaunuinen juna, jossa oli sallitun 42 akselin sijasta 64 akselia ja joka matkasi liian kovalla vauhdilla (68 km / h) kahden vaarallisia pystyvärinöitä aiheuttavien höyryveturien voimalla, jotka löystyttivät yksityisradan rakenteet.
Aleksanteri III:n valtakaudella kansallisia vähemmistöjä alettiin venäläistää. Valtakunnan asukkaista venäläisiä oli noin puolet tai kaksi kolmannesta, kun ”vähävenäläiset” ja valkovenäläiset laskettiin mukaan. Näiden seutujen paikallisia murteita ei saanut julkisesti käyttää. Veikselin kuvernementtien (ts. Puolan) hallinto ja koulut muutettiin venäjänkielisiksi ja katolisen kirkon toimintaa vaikeutettiin. Kapinoihin osallistuneita liettualaisia pidettiin samalla tavalla ahtaalla. Itämerenmaakunnista peruutettiin baltiansaksalaisen aatelin keskiajalta periytyvä itsehallinto. Virolaiset ja latvialaiset vapautuivat näin tilanherrojen sorrosta, ja hallinto oli tavanomaista kuvernementtihallintoa. Valtiolliset määräykset juutalaisten syrjimiseksi tulivat jälleen voimaan. Kymmeniätuhansia juutalaisia pakkosiirrettiin valtakunnan länsiosiin ja enintään kolme prosenttia heistä hyväksyttiin lukioihin ja korkeakouluihin.
Vuonna 1887 lukio-opetukseen pääsyä rajoitettiin alemmista yhteiskuntaluokista. Yliopiston peruskirja vuodelta 1884 kavensi korkeakoulujen autonomiaa: yliopistotuomioistuin lakkautettiin, kaikki ylioppilaskunnat kiellettiin ja koko yliopistoelämää johti valtion virkamies, akateemisen piirin luottamusmies.
Aleksanteri III:n valtakauden lopussa teollistuminen alkoi toden teolla kotimaisen teollisuuden suojelemisella ulkomaiselta kilpailulta. Valtiovarainministeri Sergei Witten johdolla tapahtui valtavaa edistystä kaikilla teollisuudenaloilla, varsinkin metallurgiassa, jossa tuotanto kaksinkertaistui vuosina 1886–1892, ja kun Siperian radan rakentaminen aloitettiin vuonna 1891, rautatieverkko kasvoi 47 %. Katovuodet, jolloin viljasato epäonnistui, johtivat kuitenkin nälänhätään vielä vuosina 1891–1892. Maan talous saatiin lopulta tasapainoon, kun sotia ei käyty. Panssarilaivoja rakennettiin kuitenkin määrätietoisesti. Mustallamerellä oli oltava voimakkaampi kuin Turkki, ja Itämerellä tavoitteena oli lyödä Ruotsin ja Saksan yhdistyneet laivastot. Nopeasti kehittyvän tekniikan myötä vanhentunutta laivastoa siirrettiin Tyynenmeren laivastoksi. Aleksanteri III varoi sekaantumasta kansainvälisiin selkkauksiin, mutta sanoi toteavasti: "Venäjällä on kaksi liittolaista, armeija ja laivasto".
Saksan ja Venäjän välit katkesivat vuonna 1887 Saksan tuettua Itävalta-Unkaria Balkanilla. Pietari lähestyi Pariisia, ja molempien maiden nationalistit innostuivat liittoajatuksesta. Innostusta ei vähentänyt edes Ranskan jumalaton tasavaltalaisuus eikä se, että Venäjän alamainen olisi saanut Marseljeesin esittämisestä karkotuksen Siperiaan. Puolustussopimus maiden välillä solmittiin vuonna 1894.