stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Mythical Man-Month

| The Mythical Man-Month> Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Fred Brooks
Kieli:  englanti
Kustantaja:  Addison-Wesley
Julkaistu:  1975; 1995
ISBN:  0-201-00650-2; 0-201-83595-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
The Mythical Man-Month on Fred Brooksin esseekokoelma ohjelmistotuotannosta ja projektinhallinnasta. Kirjalla on merkittävä osa ohjelmistokehityksen kehittymisessä ja sitä kutsutaan alan klassikkokirjallisuudeksi.
Kirjaa kutsutaan ohjelmistokehityksen raamatuksi, koska "jokainen lainaa sitä, muutama lukee sen ja harva noudattaa sitä".
Brooks kertoo kirjassa kokemuksistaan IBM S/360:n kehityksestä. Kirja on julkaistu vuonna 1975 ja korjattu painos 1982 ja hiukan laajennettuna vuonna 1995. Brooks on kirjoittanut aihetta käsittelevän kirjoituksen  No Silver Bullet, joka sisältyy teoksen vuoden 1995 painokseen.
Brooks muun muassa erottelee ohjelman ja tuotteen:
tuote voidaan ajaa, testata ja korjata
tuote on käytettävissä useissa ympäristöissä useilla datajoukoilla
pitää olla testattu
dokumentoitu
Brooksin säännöt:
ohjelma ei ole tuote eikä järjestelmä
tekijöiden lisääminen viivästymisen korjaamiseen vain viivästyttää lisää
suunnittele heittäväsi yksi (versio) pois; teet niin kuitenkin
toisen version vaikutus: ylisuuri ominaisuuslista ensimmäisen version puutteiden korjaamiseksi
Brooksin mukaan ohjelmistoprojektin epäonnistumisen syitä ovat:
optimismi (kaikki toimii kuten pitää): epätäydellisyydet ja virheet tulevat esiin vasta toteutusvaiheessa
aikatauluarvioiden vaikeus
työn tekemisen ja edistymisen ero (effort vs. progress)
aikataulun seurannan puute
aikatauluviiveet aiheuttavat ihmisten lisäämistä: suurissa projekteissa lisätekijät aiheuttavat lisää kommunikoinnin tarvetta, joka dominoi työn tekemistä sen edistymisen kustannuksella
Aiheesta muualla

ICS 121 Lecture Notes (englanniksi)
Aili Nevalainen

Suomalaiset ratsastajat lähdössä Tukholmaan kilpailemaan 1941. Aili Nevalainen kuvassa kolmas oikealta.
Aili Nevalainen (o.s. Kosonen, 12. tammikuuta 1906 – 8. helmikuuta 1994)  oli suomalainen kilparatsastaja, joka saavutti lukuisia voittoja este-, koulu- ja laukkakilpailuissa. Nevalaisen kilpaura alkoi 1930-luvulla ja jatkui vuoteen 1962 saakka.
Aili Nevalainen edusti Helsingin Ratsastajia ja toimi seuran naistoimikunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1931 alkaen. Nevalainen oli Hippodromin johtajan Carl Ducanderin opissa ja ratsasti ensimmäiset kilpailunsa ruuna Alfilla vuonna 1931. Nevalainen osallistui Alfilla myös korkeushyppykilpailuun, jossa ratsukko hyppäsi 156 cm. Ensimmäisen vuoden aikana Nevalainen saavutti 43 palkintoa, joista 16 oli voittoja. Nevalainen osallistui myös kansainvälisiin kilpailuihin. Hänet palkittiin Suomen Ratsastajainliiton pronssisella ansiomerkillä vuonna 1934. Myöhemmin hän sai vielä sekä hopeisen että kultaisen ansiomerkin.
Nevalaisen kilpailu-ura keskeytyi talvisodan sytyttyä 1939. Sodan aikana hän toimi eläinlääkintälottana Hämeenlinnan Kotihevossairaala 1:ssä.
Aili Nevalaisen puoliso oli Eino Nevalainen, joka toimi aktiivisesti ratsastusurheilun saralla erilaisissa toimihenkilötehtävissä. Heidät molemmat on haudattu Helsingin Malmin hautausmaalle.
Sergei Tšervjakovski

| Mitalit> Maa:   Venäjä.Poikien ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Poikien ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Venäjä.Poikien ammunta.MM-kilpailut  | Maa:   Venäjä> Poikien ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Zagreb 2006 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
Miesten ammunta
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 2010 | 10 m ilmapistooli,joukkue |  |
Sergei Tšervjakovski (ven. Сергей Червяковский, s. 1986) on venäläinen pistooliampuja.
Tšervjakovski on saavuttanut urallaan MM-kilpailuissa joukkuekultaa ja nuorten joukkuehopeaa 10 metrin ilmapistoolissa. Lisäksi hän on saavuttanut samassa lajissa pronssia maailmancupin osakilpailussa.
Borj-e Milad

Borj-e Milad eli Miladin torni on Iranin korkein ja maailman kuudenneksi korkein torni. Se sijaitsee Teheranissa ja on 435 metriä korkea.
Borj-e Miladin edelle yltävät maailmassa Tokyo Skytree (Japani), Canton Tower (Kiina), CN Tower (Kanada), Ostankinon televisiotorni (Venäjä) ja Oriental Pearl Tower (Kiina).
Borj-e Miladin rakennustyöt aloitettiin 1999 ja ne tulivat valmiiksi vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Borj-e Milad Wikimedia Commonsissa
| n k Teheran |
| --- | --- | --- |
 Teheranin provinssi 
| Liikenne |  Mehrabadin kansainvälinen lentoasema  Imaami Khomeinin kansainvälinen lentoasema  Teheranin metro  |  |
| Nähtävyydet |  Ab-o-Atash  Azadin torni  Borj-e Milad  Chitgarin järvi  Darband  Ferdows-puisto  Golestanin palatsi  Iranin kruununjalokivet  Laleh-puisto  Laskettelukeskus Tochalilla  Masoudie-palatsi  Niavaranin palatsialue Ahmad-Shahi-paviljongi  Teheranin suuri basaari  Tochal-vuori  |  |
| Koulutus |  Amirkabirin teknillinen yliopisto  Iranin kansallinen terveyden tutkimuslaitos  Iranin Pasteur-instituutti  Teheranin yliopisto  |  |
| Kulttuuri |  Iranin kansalliskirjasto ja -arkisto  Iranin kansallismuseo  Teheranin autonäyttely  Teheranin nykytaiteen museo  Teheranin sinfoniaorkesteri  |  |
| Urheilu |  Azadi Stadium  Esteghlal  Persepolis FC  |  |
| Muuta |  Teheranin pörssi  |  |
Suomen Russponiyhdistys

Suomen Russponiyhdistys ry on gotlanninrussien virallinen rotujärjestö Suomessa ja Suomen vanhin ponirotuyhdistys. Yhdistys perustettiin vuonna 1975 nimellä Siitosyhdistys Russ Avelsförening. Perustava kokous pidettiin 20. huhtikuuta 1975 Eva Wreden koolle kutsumana Rabbelugnin kartanossa. Marketta Salmenpohja (silloin Nyqvist) valittiin yhdistyksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Suomessa oli tällöin 30 puhdasrotuista russtammaa ja kaksi jalostusoritta. Yhdistyksen tarkoitus oli ryhtyä huolehtimaan ponien rekisteröinnistä ja kantakirjauksesta, mutta tähän ei saatu lupaa. Gotlanninrussien suomalaisesta kantakirjasta vastaa Suomen Hippos, joka on sitoutunut noudattamaan rodun alkuperämaan Ruotsin jalostusohjesääntöä.
Vuosina 1996–2013 yhdistyksen nimenä oli Suomen Russ-ponien Ystävät ry. Vuonna 2014 otettiin käyttöön nykyinen nimi, Suomen Russponiyhdistys. Yhdistyksen tarkoituksena on edistää russponien jalostusta, tunnettavuutta ja käyttöä. Yhdistys järjestää muun muassa näyttelyitä ja kilpailuja sekä julkaisee jäsenlehteä. Jäsenyys ei edellytä ponin omistamista, vaan kuka tahansa rodusta kiinnostunut voi liittyä yhdistyksen jäseneksi.
Aiheesta muualla

Suomen Russponiyhdistys
Vanha kirkko (Helsinki)

| Vanha kirkko Gamla kyrkan |
| --- | --- |
 Vanha kirkko nähtynä Hotelli Tornista.
Sijainti:  Lönnrotinkatu 6, 00120 Helsinki
Koordinaatit:  60°09′59″N, 024°56′21″E
Hiippakunta:  Helsingin hiippakunta
Seurakunta:  Helsingin tuomiokirkkoseurakunta
Rakentamisvuosi:  1826
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1 200
Tyylisuunta:  empire
Avoinna yleisölle :  ma-ke ja pe klo 12–15, to klo 12–20.30
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Helsingin vanha kirkko (ruots. Gamla kyrkan) on Helsingin kantakaupungin vanhin kirkko. Se on vihitty käyttöön 17. joulukuuta 1826, ja sen on suunnitellut Carl Ludvig Engel.
Historia

Vanha kirkko oli alun perin tarkoitettu vain väliaikaiseksi ratkaisuksi Ulrika Eleonoran kirkon saadessa purkutuomion Senaatintorin tieltä. Vanhaan kirkkoon siirrettiin Ulrika Eleonoran kirkosta muun muassa kattokruunu ja penkkejä; Vanhan kirkon nykyinen saarnastuoli on vielä tuota perua. Helsingin tuomiokirkko oli jo rakenteilla, mutta valmistui vasta 1852. Väliaikaisuuden vuoksi Vanha kirkko rakennettiin puusta eikä sinne hankittu edes kelloja. Myöhemmin kirkonkelloja korvaamaan on hankittu sähköinen kellolaite. Engelin piirrustuksissa kirkko oli nimetty ”Helsingin väliaikaiseksi kirkoksi”. Nimi ”Vanha kirkko” yleistyi käytössä 1860-luvulla.
Alttaritauluna kirkossa on Robert Wilhelm Ekmanin Jeesus siunaa lapsia. Heleävärinen teos oli alkujaan tarkoitettu tuomiokirkon alttaritauluksi, mutta keisari Nikolai I piti sitä liian lempeänä ja lahjoitti tuomiokirkkoon synkän Kristuksen ristiltäoton.
Vanhaa kirkkoa ympäröi Vanha kirkkopuisto, joka oli entinen hautausmaa ja sellaisena käytössä jo kauan ennen Vanhaa kirkkoa. Sitä kutsutaan joskus myös ”ruttopuistoksi”, koska hautausmaalle haudattiin runsaasti isovihan aikana vuonna 1710 Helsinkiä koetelleen ruton uhreja. Hautauksia puistoon ei ole tehty sitten vuoden 1919, ja nykyisin puisto on lähes yksinomaan virkistyskäytössä ja läpikulkutilana. Kirkko sijaitsee puiston pohjoisreunassa Lönnrotinkadun varrella. Puistoon johtaa Bulevardilta Engelin suunnittelema portti, josta alkaa kirkolle johtava leveä ja suora puistokäytävä. Sen päästä johtaa kirkkoon kuitenkin vain sivuovi, sillä kuten useimmissa muissakin vanhoissa kirkoissa, Vanhassa kirkossakin on pääovi länsipäässä ja alttari itäpäässä.
Vanha kirkko oli pitkään koko Helsingin vanhin kirkko, kunnes vuonna 2009 osa Sipoota liitettiin osaksi Helsinkiä ja samalla Östersundomin kirkko siirtyi Helsingin puolelle ”perien” näin Helsingin vanhimman kirkon tittelin.
Hautausmaan koilliskulmassa on kauppias Johan Sederholmin hautakappeli.
Nykypäivä

Vanhassa kirkossa on noin 1 200 istumapaikkaa. Se kuuluu Helsingin tuomiokirkkoseurakuntaan. Kirkossa vietetään messua sunnuntaisin klo 10 ja keskiviikkoisin klo 8.
Vanha kirkko on erittäin suosittu kaste-, vihki- ja siunauskirkko. Vuonna 1998 kirkossa vietettiin silloisen pääministerin Paavo Lipposen toiset häät. Vanhassa kirkossa hautaan siunatuista henkilöistä kenties tunnetuimmat ovat valtioneuvokset K. A. Fagerholm ja Johannes Virolainen, pääministerinä, valtiovarainministerinä ja talvisodan aikaisena ulkoministerinä toiminut Väinö Tanner, arkkitehti Alvar Aalto, juoksun olympiavoittaja Paavo Nurmi sekä säveltäjät Erkki Melartin ja Aarre Merikanto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanha kirkko (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Helsingin vanha kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Vanhakirkko Virtual Helsinki -sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanha kirkko Helsingin seurakuntayhtymän sivuilla
Heikki Klemetti : Helsingin vanha kirkko 100-vuotias, Suomen Kuvalehti, 04.12.1926, nro 49, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli
Serbian kansalliskirjasto

| Serbian kansalliskirjasto> Народна библиотека Србије |
| --- | --- |
 Serbian kansalliskirjaston rakennus.
Osoite:  Skerlićeva 1 (Скерлићева 1), 11000 Belgrad, Serbia
Sijainti:  Belgrad, Serbia
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Serbian kansalliskirjasto (serb. Народна библиотека Србије, Narodna biblioteka Srbije, engl. National Library of Serbia) on Serbian pääkaupungissa Belgradissa toimiva maansa kansalliskirjasto.
Kansalliskirjasto perustettiin vuonna 1832.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Serbian kansalliskirjasto Wikimedia Commonsissa
Народна библиотека Србије - Narodna biblioteka Srbije (serbiaksi) (facebook.com)
IFLA World Report - Serbia (The International Federation of Library Associations and Institutions) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ifla-world-report.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  ISIL RS-5 
Muut:  RISM  IdRef
Valtatie 7

Porvoonväylä Helsingin Jakomäen kohdalla.
Uusi ja vanha Valtatie 7 Pyhtäällä vuonna 2013.
Valtatie 7 Kotkassa.
Kolsilan tunneli Haminassa.
Valtatie 7 on Helsingistä Porvoon, Loviisan, Kotkan ja Haminan kautta Virolahden Vaalimaalle johtava valtatie. Se on Helsingin keskustan ja Kehä III:n välistä osuutta lukuun ottamatta osa E18-tietä, joka jatkuu Pietariin.
Valtatie 7 on kokonaan moottoritietä lukuun ottamatta Helsingin alueella katuverkossa kulkevaa noin kahdeksan kilometrin osuutta sekä Vaalimaan raja-asemaa. Sen viimeinenkin osa avattiin liikenteelle 1. maaliskuuta 2018. Tie palvelee henkilö- ja tavaraliikennettä Kaakkois-Suomen sekä Venäjän suuntiin. Tien pituus on 189 kilometriä.
Pääkaupunkiseudun alueella tiestä käytetään nimeä Porvoonväylä. Porvoonväylä on Helsingin säteittäiseksi pääväyläksi suhteellisen vähäliikenteinen ja vähäruuhkainen (suurimmillaan n. 30 000–35 000 ajoneuvoa vuorokaudessa). Tämä johtuu siitä, että tien varren kaavoitus Helsingin lähistössä Sipoon alueella on vähäistä ja merkittävämpää maankäyttöä on vasta Porvoossa. Tie palvelee siis lähinnä Porvoon työmatkalaisia ja pitkämatkaista henkilö- ja tavaraliikennettä Kouvolan, Kotkan ja Venäjän suuntiin. Tilanne tulee kuitenkin muuttumaan, kun Helsingin kaupunki kaavoittaa lähivuosina osan Sipoosta.lähde?
Valtatie 7 kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin sekä yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon.
Reitti

Valtatie 7 on moottoritietä välillä Koskela (Helsinki) – Vaalimaa (Virolahti). Tie kulkee valtatie 4:n kanssa Helsingin keskustasta Tattariharjulle asti, missä se erkanee kohti itää Porvoon suuntaan. Valtatie 6 erkanee valtatie 7:stä Loviisan Koskenkylässä Kouvolan suuntaan.
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Uusimaa – Kymenlaakso
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: Helsinki – Vantaa – Helsinki (uudelleen) – Sipoo – Porvoo – Loviisa – Pyhtää – Kotka – Hamina – Virolahti.
Lakkautetut maakunnat, joiden alueella tie kulkee:
Uusimaa
Itä-Uusimaa
Lakkautetut kunnat, joiden alueella tie kulkee:
Loviisa
Pernaja
Ruotsinpyhtää
Kotka
Kymi
Hamina
Vehkalahti
Historia > 1930–1940-luku

Valtatie 7 kulkee vanhan Kuninkaantien suuntaisesti Helsingistä itään päin rannikkoa pitkin. 1930-luvulle asti reitti Helsingistä Porvooseen kulki Malmin, Hakkilan, Sipoon ja Hinthaaran kautta. 1930-luvulla valmistui Porvoontie, joka Helsingissä alkoi nykyisen Roihupellon teollisuusalueen tienoilta. Keskustasta reitti kulki Hämeentietä, Vanhankaupunginlahden pohjoispuolta Viikkiin ja sieltä edelleen kohti Roihupeltoa. Helsingin ja Porvoon välinen tieosuus valmistui kokonaisuudessaan syksyllä 1935. Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä reitti sai numeroikseen 6 ja 7 aina Pernajan Koskenkylään asti. Sieltä tie jatkui Viipuriin. Porvoontie sai 1930-luvun lopulla betonipäällysteen.
Sotien jälkeisissä alueluovutuksissa uusi raja katkaisi tien Virolahden ja Säkkijärven välistä ja Suomen puoleinen tulliasema rakennettiin Virolahden Vaalimaalle.
Historia > 1950–1990-luku

Vuosina 1955–1960 Helsingin ja Porvoon välinen osuus päällystettiin asfaltilla ja samalla tien ajorata levennettiin yhdeksän metriä leveäksi. Helsingissä valmistui vuonna 1957 jo 1950 aloitettu Kulosaaren silta ja vuosina 1962-1970 lyhyinä pätkinä Itäväylä, silloinen Itäinen Moottoritie. Valtatiet 6 ja 7 siirrettiin tälle uudelle reitille. Itäväylän asema valtatienä jäi lyhyeksi, kun vuonna 1972 valmistui Porvoonväylän ensimmäinen osuus valtatieltä 4 Tattariharjun liittymästä Sipoon Massbyhyn. Vuonna 1975 tie ulottui Boxbyhyn, jolloin valmista moottoritietä oli rakennettu yhteensä 18 kilometriä. Porvoonväylä valmistui Porvooseen asti vuonna 1979. Myöhemmin on ensin rakennettu Porvoon–Koskenkylän osuus moottoriliikennetieksi ja sitten Koskenkylän ja Loviisan välinen osuus moottoriliikennetieksi. Moottoriliikennetie Ritan liittymästä Koskenkylään otettiin käyttöön 1987 ja Koskenkylästä Loviisaan 1998. Loviisan kaupungin ohittava neljä kilometriä pitkä ohikulkutie kuitenkin valmistui jo 1989. Vuonna 2001 Porvoon Harabackan ja Koskenkylän välinen osuus valmistui moottoritieksi. Entinen valtatie on nykyisin moottoritien rinnakkaistie, seututie 170.
Karhulan kauppalan keskustan läpi rakennettiin moottoritie 1970-luvun alussa (niin sanottu Karhulan kanjoni), ja tätä moottoritietä jatkettiin Haminan länsipuolelle 1990-luvulla. Otsola–Summa-moottoritie avattiin marraskuussa 1994, jolloin yhtenäisen moottoritieosuuden pituus Kyminlinnasta Summaan oli noin 17 kilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtatie 7 Wikimedia Commonsissa
Liittymät Helsingistä Vaalimaalle
Välimatkataulukko
| (km) | Helsinki |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Porvoo | 50 | Porvoo |  |  |  |  |  |  |
| Koskenkylä | 74 | 24 | Koskenkylä |  |  |  |  |  |
| Loviisa | 92 | 42 | 18 | Loviisa |  |  |  |  |
| Kotka (Kyminlinna) | 131 | 81 | 57 | 39 | Kotka (Kyminlinna) |  |  |  |
| Karhula | 134 | 84 | 60 | 42 | 3 | Karhula |  |  |
| Hamina | 153 | 103 | 79 | 61 | 22 | 19 | Hamina |  |
| Vaalimaa | 189 | 139 | 115 | 97 | 58 | 55 | 36 | Vaalimaa |
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Eurooppatiet Suomessa
|   |   |   |   |    |   |
The Open Group

| The Open Group |
| --- | --- |

Perustettu:  1996
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Open Group on kansainvälinen konsortio, joka julkaisee ja hallinnoi UNIX-tavaramerkkiä sekä vastaa Single UNIX Specification standardista ja sertifioinnista.
Organisaatioon kuuluu yli 700 jäsenorganisaatiota ja siinä ovat edustettuina sekä UNIX-valmistajat että sen käyttäjät (mm. Nasa).
Organisaatio syntyi kun Open Software Foundation (OSF) ja X/Open yhdistyivät vuonna 1996.
Novell siirsi Unix-tavaramerkin X/Openille vuonna 1994, mutta myi lähdekoodit ja tuotetoteutuksen (UnixWare) erikseen.
X Consortium ilmoitti vuonna 1996 siirtävänsä X Window Systemin Open Groupin vastuulle vuodesta 1997 alkaen.
Toukokuussa 1999 Open Group perusti X.Orgin, joka teki X Window System -julkaisut.
Open Group tekee myös vaatimuksenmukaisuuden testaamista.
Standardit ja innovaatiot

Organisaatiolla on mm. seuraavia standardeja:
Call Level Interface (perusta ODBC:lle)
Single UNIX Specification
Common Desktop Environment
Motif
Aiheesta muualla

Verkkosivut
The Single UNIX Specification (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Open Group
Käännös suomeksi
Geraldine Farrar

Geraldine Farrar.
Geraldine Farrar (28. helmikuuta 1882 Melrose, Massachusetts Yhdysvallat – 11. maaliskuuta 1967) oli yhdysvaltalainen oopperalaulaja ja näyttelijä. Hän oli äänialaltaan sopraano.
Farrar opiskeli laulamista Bostonissa, New Yorkissa, Pariisissa sekä Berliinissä Lilli Lehmannin johdolla. Hän esiintyi Metropolitan-oopperassa ensimmäistä kertaa 1906. Vuosina 1915-1920 Farrar esiintyi yli kahdessatoista mykkäelokuvassa. 8. helmikuuta 1916 hän meni naimisiin näyttelijä Lou Tellegenin kanssa. Farrar lopetti oopperan laulamisen 40-vuotiaana. Vuonna 1938 hän kirjoitti omaelämäkerran Such Sweet Compulsion. Farrar kuoli sydänkohtaukseen 85-vuotiaana Ridgefieldissä, Connecticutissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Valkoiset kotkat

Tshetnikkiryhmän tunnus: Valkoiset kotkat, Beli Orlovi, 1. pataljoona.
Valkoiset kotkat (serb. Бели орлови, Beli orlovi) oli Kroatian ja Bosnian sodissa 1991–1995 toiminut serbien puolisotilaallinen joukko, četnikkiryhmä, joka tuki Vojislav Šešeljiä, äärikansallismielistä serbien oppositiojohtajaa.
Järjestö syyllistyi moniin etnisiin puhdistuksiin, joissa ihmisiä karkotettiin, kidutettiin, tapettiin ja ryöstettiin vain sen takia, että he eivät olleet serbejä. Järjestön nimi tulee toisen maailmansodan aikaisesta ryhmästä, joka
taisteli Titon partisaaniliikettä vastaan. Jugoslavian hajoamissodissa taistelleet "Valkoiset kotkat" perustivat 1991–1992 Dragoslav Bokan ja Mirko Jović. Valkoiset kotkat harjoittivat julmuuksiaan muun muassa Fočassa ja Gackossa. Jugoslavian sotarikoksia tutkinut kansainvälinen tuomioistuin ICTY on etsintäkuuluttanut Mitar Vasiljevićin ja Milan Lukicin.
Aiheesta muualla

"White Eagles - Serbian Radical Party (SRS)" Federation of American Scientists, 1998
(22 November 1993) Vreme News Digest Agency No 113 (Arkistoitu – Internet Archive)
Serbian kansanterveyslaitos

| Serbian kansanterveyslaitos Institute of Public Health of Serbia ”Dr Milan Jovanovic Batut”> Tutkimuslaitoksen tiedot |
| --- | --- |
Perustettu:  1924 (Central Hygiene Institute; nykynimellä 2006-)
Sijainti:  Belgrad, Serbia
Pääkonttori:  Dr Subotica 5, 11000 Belgrade 44.7972°N, 20.4631°E
Tutkimusala:  kansanterveys
Serbian kansanterveyslaitos (tohtori Milan Batutin mukaan) (serb. Институт за јавно здравље Србије „Др Милан Јовановић Батут”; engl. Institute of Public Health of Serbia ”Dr Milan Jovanovic Batut”, lyhennys IPHS) on Serbian pääkaupungista Belgradista käsin toimiva valtiollinen kansanterveyden tutkimuslaitos.
Ensimmäinen tohtori Milan Batutin mukaan nimettyä Serbian kansanterveyslaitosta edeltävä tutkimuslaitos oli vuonna 1924 perustettu (Central Hygiene Institute). Siitä muotoutui useiden välivaiheiden kautta vuonna 2006 nykyinen  Serbian kansanterveyslaitos.
Serbian kansanterveyslaitos on ollut keskeisessä asemassa esimerkiksi Covid-19-tilannekuvan ylläpitämisessä maassaan vuonna 2020.
Aiheesta muualla

Serbian kansanterveyslaitoksen kotisivut (englanniksi) (batut.org.rs)
COVID-19 statistics in Serbia (Serbian Covid-19 tilanne) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (gov.rs)
The number of deaths from COVID-19 in Serbia is many times higher, epidemiologist claims (7.7.2020) (englanniksi) (europeanwesternbalkans.com)
Valtiollisia tai maanosan kansanterveyslaitoksia
| --- | --- |
Eurooppa:    ECDC   RIVM   ISHP   Sciensano   UKHSA   PHE   PHS   PHW   NCPHA   ISCIII   HPSC   Embætti landlæknis   ISS   GÖG   EODY   HZJZ   SPKC   SMLPC   LIH   ANSP   FHI   IPH   INSA   NIZP-PZH   Santé Publique France   INSP   Folkhälsomyndigheten   RKI   IPHS   ÚVZ SR   NIJZ   THL   BAG   SIF   SZÚ   TsHZ   NNK   RRPCEM   Rospotrebnadzor   Terviseamet 
Aasia:    IEDCR   KCDA   NIHRD   NCDC   NIHR   IPI   ICDC   NIPH   IPC   NIPH   NTsOZ   China CDC   IPH   NCPH   NHL   BPKIHS   Pakistanin terveysvirasto   PNIPH   Saudi CDC   NCID   Taiwan CDC   Thai NIH   NIHE 
Afrikka:     Africa CDC   IPA   NICD   EPHI   NMIMR   CPC   KEMRI   INRB   NCDC   IPM   IPM   INS   NCDC   IPCI   ZNPHI   IPD   NIH Somalia   PHI   NIMR   INH   IPT   UVRI 
Amerikka:    ANLIS   IAL   ISP   INCIENSA   PHAC   INS   IPK   INSP   INS   CDC 
Muut alueet:   AIHW
Huomaa: Malline on keskeneräinen, eikä toistaiseksi sisällä läheskään kaikkia kansallisia tai ylikansallisia kansanterveyslaitoksia tai -virastoja.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  ISNI