stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Umi no Triton

| Umi no Triton |
| --- | --- |
海のトリトン   (Umi no Triton)
Genre:  
Manga: Aoi Triton
Tekijä: Osamu Tezuka
Julkaisija: 
Sarjajulkaisulehti: Sankei shinbun
Ensimmäinen painatus: syyskuu 1969 – joulukuu 1971
Kirjojen lukumäärä:  
Umi no Triton (jap. 海のトリトン, Umi no Toriton) on Osamu Tezukan luoma japanilainen sarjakuva ja siihen pohjautuva animaatiosarja.
Sarjakuvaa julkaistiin 1. syyskuuta 1969 – 31. joulukuuta 1971 Sankei shinbun -sanomalehdessä nimellä Aoi Triton, mutta vuodesta 1972 animaatiosarjan myötä nimeksi vaihtui ”Umi no Triton”. Nimi ”Triton” on peräisin antiikin Kreikan tarustosta, mutta itse sarjan tapahtumilla ei ole niihin yhteyttä.
Yleistä

Sankei shinbunin toimitus, joka oli helmikuun 1969 loppuun asti julkaissut Tetsuwan Atom -sarjakuvaa (jonka nimeksi myöhemmin vaihtui ”Atom konjaku monogatari”), pyysi Osamu Tezukaa tekemään lehdelle uuden sarjakuvan, jota alettiin julkaista puoli vuotta Tetsuwan Atomin päättymisen jälkeen. Tuohon aikaan spokon-genren vakavat sarjakuvat olivat suosiossa, ja lehden toimituksen pyynnöstä Tezuka lisäsi tarinaan elementtejä niistä, kuten erikoisharjoittelukohtauksia. Tarinan alussa sarjakuvan päähenkilö on kalastajakylässä asuva poika Kazuya Yazaki, joka löytää merenväkeen, tritoneihin kuuluvan vauva Tritonin. Tarinan piti kertoa ulkopuolisten riitoihin sotkeutumisesta ja sisukkuudesta, mutta Tezuka itse tuli siihen tulokseen, että sarjakuva olisi parempi suoraviivaisena seikkailukertomuksena, joten kesken tarinan Kazuya katoaa ja Tritonista tulee päähenkilö.
Animaation tarinaan verrattuna sarjakuvassa Triton kasvaa maan ihmisenä ja kuvaa Tritonin ahkeraa tiedon ja taistelutaitojen opiskelua ennen tämän paluuta mereen. Näin selitetään se, miten Triton lähinnä vedessä hengittämään kykenevänä, muuten tavallisena ihmisenä kykenee kamppailemaan tasaväkisesti meren hirviömäisten poseidonien kanssa. Poseidonien vastaisen taistelun lisäksi ihmisten ja tritonien vaikeat suhteet muodostavat myös yhden tarinan peruspilareista.
Hahmot

Animaatioversion ääninäyttelijät oli hankittu Aoni Productionista ja Tokion ääninäyttelijöiden osuuskunnasta.
Pokkarit

Sankei shinbun -versio (1969–1971)
Sunday Comics: ”Umi no Triton” (Akita shoten), 4 kirjaa
Tezuka Osamu manga zenshū: ”Umi no Triton” (Kōdansha), 4 kirjaa
Tezuka Osamu kessaku senshū: ”Umi no Triton” (Akita shoten), 3 kirjaa
Akita bunko: ”Umi no Triton” (Akita shoten), 3 kirjaa
Terebi Magazine - ja Tanoshii yōchien -lehdissä julkaistu versio (1972)
Sunday Comics: ”Fushigina Melmo” (Akita shoten), 1 kirja
Akita bunko: ”Fushigina Melmo” (Akita shoten), 1 kirja
Tezuka Osamu manga zenshū: ”Wansa-kun” (Kōdansha), 1 kirja
Animaatio

| Umi no Triton |
| --- | --- |
海のトリトン   (Umi no Triton)
Genre: fantasia 
TV-anime: Umi no Triton
Ohjaaja: Yoshiyuki Tomino
Studio: Animation Staff Room
Lähetyskanavat: Asahi hōsō
Alkuperäinen lähetyskierros: 1.4.1972 – 30.9.1972
Jaksojen määrä: 27 
Sarjakuvan pohjalta tehtyä animaatiosarjaa näytettiin 1. huhtikuuta – 30. syyskuuta 1972 lauantaisin 19.00–19.30 yhteensä 27 osaa TBS-verkossa ABC avainasemana. ABC myös tuotatti sarjan. Umi no Tritonin myötä sen lauantai ohjelmalokeron ohjelma vaihtui TBS:n tuottamasta ohjelmasta ABC:n tuottamaksi.
Kun sarjakuvan julkaisu sanomalehdessä oli päättynyt, teki Tezuka ensin itse sarjan pilottijakson omassa Tezuka Productions -yhtiössään. Tezukan toisen yhtiön, Mushi Productionin talousvaikeuksien aiheuttaman sekasorron myötä sarjan oikeudet päätyivät kuitenkin Tezukan manageri Yoshinobu Nishizakille, joka onnistui kauppaamaan sarjan televisiolle. Umi no Tritonista tuli ensimmäinen Nishizakin tuottama animaatio ja myöhemmin Gundam-sarjan myötä kuuluisuuteen nousseen Yoshiyuki Tominon ensimmäinen ohjaustyö. Sarjan teki Animation Staff Room, jonka henkilöstö koostui lähinnä entisistä Mushi Productionin myyntiosaston työntekijöistä. Varsinaisen työn teki kuitenkin etupäässä muun muassa Tōei dōgan alihankkijana toiminut Asahi Film. Ohjaaja Tomino on myöhemmin sanonut Mushi Productionilta tullutta henkilöstöä ”hyödyttömäksi”. Tämän vuoksi Tomino päätti kokeilla jotakin uutta, ja lisäsi tarinaan epätezukamaisia hahmoja, ja antoi hahmosuunnittelun Tōei dōgasta tulleen Yukiyoshi Hanen tehtäväksi.
Tällaisen tuotantoprosessin johdosta Tezuka kirjoitti Akita shotenin pokkarien kansiteksteihin, ettei ”television Triton ole hänen työnsä”. Kōdanshan Tezuka Osamu manga zenshūn jälkikirjoituksessakin hän toteaa, että oli vastuusa vain alkuteoksesta (sarjakuvasta). Tomino puolestaan arvelee Tezukan itse pitäneen sarjakuvaansa epäonnistuneena työnä, koska antoi Tominolle melko vapaat kädet sarjan teon suhteen.
Animaatioversiosta leikattiin kokonaan pois sarjakuvan tritonien ja ihmisten hankalia suhteita kuvaavat teemat. Lisäksi tarinan keskiöön nousi orihalcon-tikari, jolla Triton kukistaa ylivoimaisetkin vastustajat. Tetsuwan Atomista ja Ribon no kishistä poiketen Umi no Tritonissa ei nähdä lainkaan Osamu Tezukan tähtisysteemin hahmoja.
Animaatio > Vastaanotto

Umi no Triton edelsi Tähtiritareita, mutta onnistui sen tavoin tulemaan suosituksi vanhempien katsojien keskuudessa. Täten sillä on tärkeä osa animebuumin pioneerina. Sanotaan, että sarja oli ensimmäinen japanilainen animaatio, jolle perustettiin faniklubi, ja sillä oli erityisen paljon naiskatsojia.
Kun Nishizakin myöhempi Tähtiritarit ja Tominon Kidō senshi Gundam osoittautuivat kumpikin menestyksiksi, kasvoi myös Umi no Tritonin arvostus. 25. tammikuuta 1978 julkaistiin Anime aizōban -sarjassa ensimmäisenä Umi no Tritonin soundtrack (CS-7044), ja se nousi parhaimmillaan Oriconin LP-listan neljänneksi.
Animebuumin päästyä täyteen vauhtiin televisiosarjasta leikattiin teatterielokuvaversion ensimmäinen osa (74 min). Elokuvan tuotti Yukiyoshi Nishizaki ja ohjasi Tähtiritarien elokuvaversionkin ohjannut Toshio Masuda. 4. heinäkuuta 1979 pidettiin alkuperäisen Tähtiritarit-elokuvan ja sen jatko-osa Saraba uchū senkan Yamaton uuden teatterikierroksen yhteydessä Uchū senkan Yamato festival -tapahtuma. Sen sijaan Umi no Tritonin jäkimmäinen elokuva (65 min) ei koskaan päässyt elokuvateattereihin asti. Maaliskuussa 2002 Pioneer LDC (nykyinen Geneon Universal Entertainment Japan) julkaisi DVD:n, jossa oli molemmat Triton-elokuvat.
Se, että kyseessä on Yoshiyuki Tominon ensiohjaus, itselleen tärkeitä asioita suojeleva päähenkilö, päähahmojen yhdistyminen sekä lopussa tritoneista pahoja ja poseidoneista hyviä tekevä yllätyskäänne sekä muut yhtymäkohdat Muteki chōjin Zambot 3:een aiheuttavat sen, että näitä kahta animaatiota usein verrataan toisiinsa.
Keibunshan ”Daihyakka series 112 – sekai no kaijū daihyakka” -kirjassa esiteltiin osa Umi no Tritonin poseidoneista ja Medon.
Animaatio > Lelut

Yksi sarjan sponsoreista, Nakajima seisakusho, tuotteisti poseidon-hirviöt, ja niitä kaupattiin Bullmarkin hirviölelujen tavoin 350 jenin hintaan. Mm. Bacula ja Geppler jäivät kuitenkin vaille leluvastineita. Aikanaan julkaistiin myös Ruka-lelu vedenalaisella moottorilla, jolla pyrittiin ratsastamaan Bandain ”Wanpaku iruka”n suosiolla.
Animaatio > Uusinnat

31. maaliskuuta 1975 ABC siirtyi Terebi Asahin verkkoon, minkä seurauksena Umi no Triton näytettiin uusintana niillä alueilla, joilla oli Asahin verkkoon kuuluvua televisiokanava. Myöhemmin sarja näytettiin uusintana myös Mainichi hōsōn (MBS) ”Hero wa nemuranai” -ohjelmalokerossa, joka on tarkoitettu erityisesti animaatiosarjojen uusinnoille. Viimeisimpänä se lähetettiin uusintana elo–syyskuussa 2010 Sun TV:llä arkiaamuisin kello 7.
Animaatio > Myyntijulkaisut

17. joulukuuta 1990 Bandai Visual julkaisi sarjan kaikki 27 osaa sisältävän, seitsemän laserdisc-levyn LD-boksin. Seuraavana vuonna 1991 Bandai Visual toi myyntiin koko sarjan myös kuudella erikseen myytävällä VHS-kasetilla.
Pioneer LDC julkaisi sarjan 21. syyskuuta 2001 DVD-boksina. 25. lokakuuta 2002 sarja ilmestyi myös viitenä yksittäisenä DVD-levynä. Nämä DVD:t ovat kuitenkin olleet loppuunmyytyjä jo pitkään, ja niiden hinnat ovat nousseet korkeiksi verkkohuutokaupoissa ja käytettyjen DVD:iden markkinoilla.
11. syyskuuta 2009 Tōhoku-shinsha laski myyntiin DVD-boksin, joka sisälsi koko televisiosarjan sekä molemmat elokuvat.
Animaatio > Animaatiosarjan juoni

Kalastajavanhus Ippei löytää vihreähiuksisen vauvan niemeltä, nimeää tämän Tritoniksi ja kasvattaa tämän. Triton jää kuitenkin ulkopuoliseksi hiustensa epäonnekkaana pidetyn värin johdosta. Eräänä päivänä Triton tapaa valkean delfiini Rukan. Ruka paljastaa Tritonille, ettei tämä ole ihminen, vaan vesi-ihmisten, tritonien, viimeinen eloonjäänyt. Delfiini kertoo myös, että Tritonien kohtalona on taistella seitsemää merta tyrannin ottein hallitsevia poseidoneja vastaan. Aluksi Triton on äimistynyt pelkästään jo siitä, että ymmärtää delfiinin puhetta, eikä usko Rukan kertomaa todeksi. Triton näkee Ippein hänet pelastaessaan löytämät tritonivaatteet ja arvokkaan orihalcon-tikarin, jolloin hän ymmärtää Rukan puhuneen totta. Samassa Tritonin löytäneet poseidonien etujoukot hyökkäävät kalastajakylään, ja Triton päättää lähteä matkalle merille suojellakseen kotikyläänsä. Triton vannoo etsivänsä muita selvinneitä tritoneja ja kukistavansa poseidonit pelastaakseen kylänsä ja kostaakseen vanhempiensa kuoleman.
Vaikeuksien täyttämän matkan jälkeen Triton saapuu poseidonien tukikohtaan, mutta saa tietää yllättävän totuuden: Poseidonit olivat henkiinjääneitä ihmisuhreja, jotka atlantislaiset olivat tarjonneet Poseidon-jumalalleen. Tritonit taas olivat atlantislaisten luoma uusi ihmisrotu, jonka he olivat luoneet antaakseen luomustensa käyttöön orihalcon-tikarin, jonka atlantislaiset valmistivat heidät tuhon partaalle ajaneille poseidoneille. Poseidonit olivat tuhonneet tritonit vain suojellakseen itseään.
Sarjan ohjaaja Tomino kirjoitti tämän viimeisen jakson yllättävän paljastuksen omin päin storyboardiin jättäen alkuperäisen käsikirjoituksen huomiotta. Tomino oli saanut idean lopetukseen jo sarjan puolivälin valmistuttua, mutta oli pitänyt sen omana tietonaan, koska oli varma siitä, että muu työryhmä ampuisi sen alas, mikäli saisi kuulla siitä. Tomino teki kuitenkin vakaan päätöksen päättää sarja juuri näin, riippumatta sen tulevasta kestosta. Tomino itse on kuvannut myöhemmin toimintaansa ”vallan väärinkäytöksi”.
Sarjan viimeisen osan käsikirjoittajaksi on listattu Seiji Matsuoka, mutta kyseessä on vain muodollisuus – todellisuudessa sarjan viimeisen osan tapahtumia vastaavaa käsikirjoitusta ei ole olemassa.
Animaatio > Tuotantohenkilöstö

| --- | --- |
 Televisiosarja Alkuteos: Osamu Tezuka  Tuottaja: Yoshinobu Nishizaki  Ohjaaja (pääohjaaja): Yoshiyuki Tomino  Apulaisohjaajat: Takenori Kawada, Yasuo Yamayoshi, Masaru Shimizu, Yasumichi Ide, Yoshiyuki Tamura  Hahmosuunnittelija/animaatio-ohjaaja: Yukiyoshi Hane  Animaatio: Kōshin Yonekawa ym.  Graafiset ohjaajat: Kazue Itō, Mitsunari Makino  Ääniohjaaja: Yasuo Urakami  Musiiki: Hiromasa Suzuki  Tehosteet: Ken’ichi Mori (Ishida Sounds） :  Elokuva Alkuteos: Osamu Tezuka  Tuotanojohtaja: Yoshinobu Nishizaki  Valvoja: Toshio Masuda  Rakenne: Seiji Matsuoka, Yoshiyuki Tomino  Animaatio-ohjaaja: Yukiyoshi Hane  Animaatio: Yoshiyuki Tomino, Kazunori Tanahashi  Musiikki: Hiromasa Suzuki, Kaeru Production  Ääniohjaaja: Yasuo Urakami  Äänet: Yasunori Honda  Tuotanto: Office Academy  Jakelu: Tōei kabushikigaisha
Animaatio > Tunnus- ja taustalaulut

Tunnuslaulut
”Umi no Triton” (sanat Shōzō Ise, sävel Kōsetsu Minami, laulu Rika Sudō & Kaguya-hime; alkulauluna jaksot 1–6, loppulauluna jaksosta 7 asti; myynti Nippon Crown)
”Go! Go! Triton” (sanat Haruo Hayashi, sävel Hiromasa Suzuki, laulu Yūki Hide & Suginamin lapsikuoro; loppulauluna jaksot 1–6, alkulauluna jaksosta 7 asti (myös elokuvassa); myynti Nippon Columbia)
Tuotteissa laulun nimenä on usein ”Umi no Triton”. Tämä johtaa helposti sekaannuksiin, kun samaa nimeä käytetään ohjelman kahdesta eri laulusta. Victor Record on julkaissut myös Ken Fujiin cover-version laulusta.
Music Eight -yhtiö julkaisi aikaisessa vaiheessa ”Go Go Triton!” -kappaleen puhallinnuotit, minkä vuoksi sitä monissa kouluissa esitetään puhallinorkesterikappaleena. Erityisesti lukio-baseballotteluissa sitä usein käytetään kannustuskappaleena.
Yūki Hide esitti laulun myös Kessaku Lion-maru -ohjelman tunnuskappaleena.
Taustalaulut
”Umi no fantasy” (sanat Shōtarō Yamagawa, sävel Kōsetsu Minami, laulu Rika Sudō & Kaguya-hime, myynti Nippon Crown)
”Pippy no uta” (sanat Toshio Oka, sävel Yūji Matsuoka, laulu Akemi Hirokawa, myynti Nippon Columbia)
Sarjan alkuanimaation animinti ei ehtinyt valistua lähetysten alkamiseen mennessä, joten sarjan ensimmäisten jaksojen aikana käytettiin videota, jossa Rika Sudō ja Kaguya-hime laulatavat sarjan loppulaulu Umi no Tritonin.
Animaatio > Pilottielokuva

Lokakuussa 1971 Mushi Pro shōji valmisti Japanin ulkopuolisia markkinoita silmällä pitäen toimintaan keskittyvän yhdeksänminuuttisen Triton-pilottifilmin, jossa hahmoja oli muokattu länsimaisemmiksi. Elokuva tehtiin Eastman Color -filmille. Pilottifilmi edelsi tv-sarjaa, ja sen nimenä oli lehtisarjakuvan mukaan ”Aoi Triton”.
Alkuteos: Osamu Tezuka
Alkuperäispiirrokset: Teruhito Ueguchi
Animointi: Junji Kobayashi
Animaatiosarjan ja sarjakuvan loppujen erot

Triton päätyy avaruuteen Poseidonin kanssa yrittäessään karkottaa kuolemattoman vihollisensa sinne. Yksi Pipikon ja Tritonin seitsemästä lapsesta, Blue, ryhtyy Tritonin seuraajaksi, ja sarjakuva päättyy hänen palatessaan Ganomothin kuoresta muodostuneelle saarelle.
Triton tunkeutuu Atlantiksen raunioihin ja törmää siellä poseidonien vanhimman ruumiiseen. Silloin orihalcon-tikarin salat paljastuvat: selviää, että Poseidonin patsas on tosiasiassa tehty ”plusenergiaisesta” orihalconista ja tikari ”miinusenergiaisesta”. Poseidonien hävittämät atlantislaiset olivat antaneet tikarin tritoneille. Tritonin tikari ja poseidoninen elämänlähde, Poseidon-patsas vetivät toisiaan puoleensa magneetin lailla. Poseidonit olivat oman turvallisuutensa tähden olleet pakotettuja pyrkimään tuhoamaan orihalcon-tikarin. Lopulta Triton tuhoaa patsaan, ja seuraava räjähdys hävittää koko poseidonien linnakkeen. Lopussa Triton, Pippy ja delfiinit lähtevät matkalle kohti tuntematonta määränpäätä.
Aiheesta muualla

Virallinen Osamu Tezuka -sivu: Umi no Triton -sarjakuva (japaniksi)
Virallinen Osamu Tezuka -sivu: Umi no Triton -pilottifilmi (japaniksi)
Virallinen Osamu Tezuka -sivu: Umi no Triton -animaatiosarja (japaniksi)
Virallinen Osamu Tezuka -sivu: Umi no Triton -animaatioelokuva (japaniksi)
Yōko Tawada

| Yōko Tawada> 多和田葉子 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1960 (ikä 64) Tokio
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: japani
Tuotannon kieli: japani, saksa
Aiheesta muualla
yokotawada.de
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Yōko Tawada (jap. 多和田葉子, Tawada Yōko, s. 23. maaliskuuta 1960 Tokio, Japani) on japanilais-saksalainen kirjailija. Hän on saanut useita merkittäviä palkintoja niin Japanissa kuin Saksassakin.
Tawada kirjoittaa sekä japaniksi että saksaksi. Erkki Vainikkalan mukaan Tawada kuvaa rajanylityksiä ja rajatiloja, muodonmuutoksia ja kielten erikoisuuksia, joihin vaikuttavat esimerkiksi eri kirjoitusjärjestelmät. Tawadan tekstien maailmaa hän kuvaa surreaaliseksi ja oudoksi, ”unheimlich”. Vainikkala ei luonnehtisi niitä autofiktioksi, vaikka niissä on henkilökohtaisiakin kokemuksia. Tawadalle kirjoitusjärjestelmillä on erityinen merkitys: länsimaiden kuultavuuden rinnalla japanilainen kirjoitus on visuaalista.
Tawada opiskeli Tokiossa Wasedan yliopistossa kirjallisuustiedettä suuntautuen venäläiseen kirjallisuuteen. Hän kävi vuonna 1979 kesälomamatkalla Euroopassa. Hän matkusti junalla Siperian halki ja jatkoi Puolaan ja Saksaan. Hän valmistui Wasedasta vuonna 1982.
Vuonna 1982 Tawada muutti Saksaan, aluksi Hampuriin, sittemmin vuonna 2006 Berliiniin. Muutettuaan Saksaan hän pohti, muuttuuko hän toiseksi ihmiseksi omaksuessaan toisen kielen. Onko hänellä työpäivän jälkeen kaksin verroin aikaa, kun sille ajalle on kaksi nimitystä, Abend ja Nacht, joista Abend on aika, jolloin voi käydä teatterissa, ja Nacht on aika jolloin nukutaan. Japaniksi on käytettävissä vain yksi sana yoru. Asiasta kirjoittaessaan hän oli asunut Hampurissa kolmattakymmentä vuotta. Häneltä kysytään, vaikuttaako toisen kielen käyttäminen siihen, kuka hän on, eikä hänen ole siihen helppo vastata. Hän sanoo pitävänsä itseään pikemminkin verkkona, johon kutoutuu uusia säikeitä, niin että syntyy uusia kuvioita.
Tawadltaa on julkaistu Vainikkalan suomentama kertomus ”Ariadne” (Parnasso 2017). Ensimmäinen Tawadalta suomennettu teos on vuonna 2019 ilmestynyt Muistelmat lumessa (suomentaneet Meeri Allinen ja Erkki Vainikkala, 2019).
Palkinnot ja tunnustukset

1990 Förderpreis für Literatur der Stadt Hamburg
1991 Gunzō-Nachwuchs-palkinto (Gunzō Shinjin Bungakushō) , myöntäjä kirjallisuuslehti Gunzō, teoksesta Fersenlos
1992 Akutagawa-palkinto teoksesta Inu mukoiri (Der Hundebräutigam)
1993 Lessing-Preis der Freien und Hansestadt Hamburg (stipendi)
1996 Adelbert-von-Chamisso-palkinto
1997 Villa Aurora -stipendi
2002 Bunkamura Prix des Deux Magots
2005 Goethe-mitali
2011 Murasaki-Shikibu-kirjallisuuspalkinto
2012 Yomiuri-kirjallisuuspalkinto
2013 Erlanger Literaturpreis für Poesie als Übersetzung
2015 Akademie der Wissenschaften und der Literatur Mainzin jäsen
2016 Kleist-palkinto
2017 Warwick Prize for Women in Translation teoksesta Memoirs of a Polar Bear, yhdessä kääntäjä Susan Bernofskyn kanssa
2018 Carl-Zuckmayer-mitali
2018 National Book Award teoksesta The Emissary, yhdessä kääntäjä Margaret Mitsutanin kanssa.
Suomennettu tuotanto

Muistelmat lumessa (Etüden im Schnee, 2014), suom. Meeri Allinen ja Erkki Vainikkala. Fabriikki Kustannus 2019 ISBN  978-952-69000-1-8
"Ariadne", suomentaja: Erkki Vainikkala. Julkaisussa: Parnasso 67 (2017) : 6-7, s. 48-51
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yōko Tawada Wikimedia Commonsissa
Yoko Tawada, (Arkistoitu – Internet Archive) J'Lit Books from Japan (englanniksi)
Yoko Tawada: Muistelmat lumessa Osuuskunta Fabriikki 8. Viitattu 9.1.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Papinkaulus

Papinkaulus on pappien käyttämä vaatekappale.
Historia

Irrotettavan papinkauluksen esitteli ensimmäisenä luultavasti pastori Donald McLeod, Skotlannin kirkon (presbyteerikirkon) pastori Glasgow'sta vuonna 1865.
Vuoteen 1840 mennessä anglikaaninen papisto oli saanut kehitettyä vaikutelman heidän ja maallisen yhteiskunnan välisestä erosta. Yksi ulkoinen merkki tästä oli erityisen papin asun käyttöönotto. Muutos oli saanut alkunsa vuosikymmeniä aiemmin mustaan takkiin ja valkoiseen solmioon pukeutumisella. 1880-lukuun mennessä tyyli oli muuttunut papinkaulukseksi, joka vakiintui nopeasti käyttöön.
Erään kuvauksen mukaan papinkauluksen ensimmäinen muoto "ei ollut mitään muuta kuin paidankaulus, joka käännettiin alas papin arkivaatteiden päälle noudattaen 1500-luvun lopulla alkanutta muotia. Maallikoiden alkaessa kääntää kauluksiaan, myös papit omaksuivat tämän tyylin."
McLeod'n Presbyteerikirkossa (Skotlannin kirkko) keksimä irrotettava papinkaulus omaksuttiin nopeasti muissa kristillisissä kirkkokunnissa, mukaan lukien anglikaaninen kirkko, ja myöhemmin metodistikirkossa, baptistikirkossa, katolisessa kirkossa ja luterilaisessa kirkossa. Yhdysvalloissa katolisten pappien oli pakko käyttää papinkaulusta vuodesta 1884 lähtien. 1960-luvulla useat papit ryhtyivät käyttämään papinkaulusta sutaanin sijaan monissa sellaisissa maissa, joissa katolilaisuus oli hallitseva uskonto.
Papinpaidan pystykauluksen päälle puettavaa valkoista pantaa saatetaan kutsua joskus englantia puhuvissa maissa koiran kaulapannaksi. Termi "roomalainen kaulus" vastaa papinkaulusta, erityisesti mallia, jossa mustan pystykauluksen alle asetettavan valkoisen pannan yläreuna jää esille, eikä nimitys välttämättä tarkoita, että kauluksen kantaja olisi roomalaiskatolinen. Kaulusten moninaisuus kertookin siitä, että kyse on ennen kaikkea tavasta pukeutua erottuvalla tavalla.
Papinkaulus Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa

Lähtökohtaisesti papin on käytettävä papinkaulusta ollessaan virkatehtävässä. Kauluksia on useita erilaisia, mutta yleensä papinkauluksella tarkoitetaan valkoista pantaa kaulan kohdalla. Papin juhlapukuun, kaftaaniin, kuuluvat Ruotsissa ja Suomessa valkoiseen pantaan liittyvät liperit.
Kauluksia

Tyypillinen papinkaulus, niin sanottu "sokeripala".
Liperit, joita käytetään Suomessa vain papin juhlapuvun eli kaftaanin kanssa.
"Roomalainen" kaulus
Anglikaanisessa kirkossa yleinen täysi kaulus.
Harvinaisempi myllynkivikaulus, joka on käytössä lähinnä Tanskassa ja Norjassa.
Suomessa ja Ruotsissa 1700- ja 1800-luvuilla käytetty lehtikaulus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Papinkaulus Wikimedia Commonsissa
Tamvisio

| Tamvisio |
| --- | --- |
 Tamvision logo vuodesta 1960 vuoteen 1964
Lähetykset alkoivat:  1957
Lähetykset loppuivat:  29. joulukuuta 1964
Omistaja:  Tekniikan edistämissäätiö (1957–1959),  Oy Tesvisio Ab (1960–1964),  Oy Yleisradio Ab (1964)
Maa:   Suomi
Pääkonttori:  Ristimäki, Tampere
Rinnakkaiskanava(t):  Tesvisio, Turun TES-TV
Saatavuus
Satelliitti
Sateliitti:  Kanava 1
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tamvisio oli Suomen ensimmäisen kaupallisen TV-kanavan Tesvision sisarkanava, joka toimi Tampereen seudulla vuosina 1957–1964. Yleisradio osti Tesvision ja Tamvision vuonna 1964, ja niistä muodostettiin TV-ohjelma 2. Tamvision tunnetuin ohjelma lienee Heikki ja Kaija, joka alkoi vuonna 1961 ja jatkui 1960-luvun puolivälissä Ylen ohjelmana.
Muita kanavan suosittuja ohjelmia olivat keväällä 1961 aloittanut "Tenavatuokio", jonka perintöä on kanavan loppumisen jälkeen jatkanut "Pikku Kakkonen", ja toimittaja Pauli Lehtisen juontama huutokauppaohjelma "Istu ja osta". Jälkimmäisessä ohjelmassa katselijat saivat tehdä puhelimitse tarjouksia juontaja Lehtisen esittelemistä esineistä. Myytävänä ollut aineisto oli saatu ohjelmaan lahjoituksina ja huutokaupan tulot menivät Tuberkuloosiliiton hyväksi.
Tamvision kuuluttajana oli vuosikymmenen vaihteen tienoilla Leena Vermaa, joka juonsi sittemmin myös Tesvisiossa ja TV2:ssa.
Tamvision lähetystekniikkaa vuonna 1963.
Kaur Kender

Kaur Kender (s. 27. toukokuuta 1971) on virolainen kirjailija ja mainosalan yrittäjä. Hän on herättänyt kohua teoksillaan ja käytöksellään.
Kender julkaisi vuonna 1998 inhorealistisen esikoisteoksensa Itsenäisyyspäivä (Iseseisvuspäev) omakustanteena, ja se oli sekä myynti- että arvostelumenestys. Sen jälkeen hän julkaisi teoksen melkein joka vuosi.
Kender yritti saada valtaansa kulttuurilehti Sirpin, jonka päätoimittajana hän oli lyhyen aikaa. Hän ja häntä tukenut kulttuuriministeri Rein Lang joutuivat skandaalin vuoksi eroamaan. Kenderin viaksi luettiin muiden kirjoittajien halveksiminen, ministeri Langin katsottiin pyrkineen rajoittamaan sananvapautta.
Blogissa joulukuussa 2014 julkaistun teoksen Untitled 12 vuoksi häntä vastaan nostettiin tammikuussa 2016 Virossa syyte lapsipornon tuottamisesta ja levityksestä. Kender sai toukokuussa 2017 vapauttavan päätöksen. Harjun käräjäoikeuden mukaan teos on taiteellinen, ei pedofiilinen. Syyttäjä aikoo viedä jutun seuraavaan oikeusasteeseen.
Teokset

Iseseisvuspäev (1998)
Yuppiejumal (1999)
Ebanormaalne (2000)
Läbi rahulike silmade (2001)
Check Out (2001)
Pangapettus (2002)
Kuidas saada isaks (2003)
Raha (2002) (Rain Lõhmusn kanssa)
Comeback (2010)
Kaurita (2014)
Teokset > Suomennetut teokset

Itsenäisyyspäivä eli Lätinää ajasta, kun Virossa ei vielä tingattu rajasta (Iseseisvuspäev), suomentanut Hannu Oittinen.  WSOY, 2001 ISBN  951-0-26192-0