Paikkatieto
Paikkatiedon luonne

Paikkatietoa voi lähestyä joko mittaustiedon tai inhimillisen tiedon kautta. Mittauksiin perustuva paikkatieto syntyy esimerkiksi geodesian, satelliittipaikannuksen, maanmittauksen tai kaukokartoituksen menetelmillä.
Yhteiskunnat keräävät toimintaansa varten paikkatietoa. Esimerkiksi kiinteistötietojärjestelmä perustuu tietoihin tonteista, määräaloista jne: niiden sijainnista, muodosta, omistussuhteista jne. Kartoitus (karttojen teko) perustuu myös paikkatietoaineistojen, jotka kertovat missä tiet, järvet jne ovat, keruuseen ja olemassaoloon.
Tietoteknistä käsittelyä varten paikkatieto (kokemuksellinen, mittauksiin perustuva, yhteiskunnan keräämä ja muu) täytyy järjestää. Tämä järjestäminen on periaatteessa samanlaista kuin muidenkin tietojen kohdalla ja sitä kutsutaan tiedon mallintamiseksi. Tiedon mallintamisen tuloksena on tietomalli.
Paikkatieto(elementti) sisältää ainakin sijaintitiedon ja ominaisuustiedon. Paikkatieto(aineisto) sisältää useita paikkatietoelementtejä. Aineiston yhdistävä tekijä voi olla esimerkiksi se, että kussakin tietoelementissä on sama ominaisuustieto tai sijaintitiedot voivat liittyä toisiinsa jotenkin, ne voivat esimerkiksi muodostaa säännöllisen hilan. Sijaintitieto voidaan ilmaista monella eri tavalla, esimerkiksi koordinaattitietona tai osoitteena tai muuna epäsuorana sijaintitietona. Sijaintitieto voi viitata yhteen pisteeseen (esimerkiksi "onnettomuus tapahtui paikassa 60°10′15″N, 24°56′15″E"), käyrään (esimerkiksi "onnettomuus tapahtui Hämeentiellä") tai alueeseen (esimerkiksi "onnettomuus tapahtui Helsingissä"). Sijaintitietoon liittyy siis sen geometriatieto. Sijaintiedolla tai usealla sijaintitiedolla yhdessä voi myös olla topologiatieto, eli tieto siitä miten niiden geometriat asettuvat toistensa suhteen (sisällä, leikkaavat, ovat vierekkäin jne). Paikkatiedon ominaisuustiedot voivat olla melkein mitä vain ja ne voivat muodostaa oman tietorakenteensa ja liittyä muihin tietoihin. Tyypillisiä ominaisuustietoja ovat esimerkiksi lämpötila (tietyssä paikassa tiettyyn aikaan), maapeitteen laatu (esimerkiksi metsä, pelto, asutus), onnettomuustiedot (tyyppi: esimerkiksi asuntopalo, liikenneonnettomuus jne), tietiedot (tien luokka, numero, päällyste jne).
Paikkatietoa on periaatteellisesti kahdenlaista: kohteisiin tai kenttiin liittyvää. Kohteiden perusominaisuus on se, että ne ovat epäjatkuvia eli niillä on enemmän tai vähemmän selvät rajat. Esimerkiksi talo, puu tai auto on kohde. Kentän perusominaisuus on se, että sillä on periaatteessa arvo kaikkialla Maan pinnalla. Esimerkiksi ilman lämpötila on tässä mielessä kenttä.
Paikkatietoaineistoon liittyy sitä kuvailevaa tietoa, jota kutsutaan usein metatiedoksi. Metatiedoksi sanotaan tietoa, joka kuvailee toista tietoa. Tiedon ja metatiedon välinen ero ei ole selvä, mutta metatieto on ainakin jossain määrin ei-välttämätöntä.
Paikkatiedon standardeja laatii kansainvälisen standardisoimisjärjestön ISOn paikkatiedon standardisoinnin tekninen komitea ISO TC 211 Geographic information/Geomatics. Komitean ISO/TC 211 kohdealue on hyvin laaja. Tärkeä alue on paikkatiedon mallinnus ja dokumentaatio. Tämä on usein keskeistä muun muassa julkiselle sektorille. Toinen keskeinen alue on paikkatietoon liittyvä infrastruktuuri (SDI, Spatial Data Infrastructures). Tämä alue käsittää palvelut, jotka keskittyvät paikkatiedon jakamiseen. Kolmas keskeinen alue on paikkatiedon soveltaminen jokapäiväisessä elämisessä. Suomessa paikkatiedon standardisointiin osallistuu Suomen Standardisoimisliitto SFS:n standardisointiryhmä SR 304.