Nymphenburgin linna
Rakennushistoria

Palatsin rakennuttivat Baijerin vaaliruhtinas Ferdinand Maria ja tämän puoliso Savoijin prinsessa Henriette Adelaide Maria (1636-1676) pitkään ja hartaasti toivotun poikansa Maksimilian II Emanuelin syntymisen kunniaksi. Linnan suunnitteluvastuun he antoivat italialaiselle arkkitehti Agostino Barellille (1627– n. 1697) vuonna 1664. Keskuspaviljonki valmistui vuonna 1675. Rakennusmateriaalina käytettiin Kelheimin kalkkikiveä. Palatsia laajennettiin ja muutettiin vähitellen vuosien varrella. Se korvasi läheisen Blutenburgin linnan hovin tärkeimpänä metsästyslinnana ja kilpaili Schleissheimin linnan kanssa.
Uudelle rakennukselle valittiin paikka hovin omistaman maan laidalla, kaupungin ja Residenz-palatsin länsipuolelta, joka tuolloin oli vielä kaukana Münchenistä avoimen maaseudun ympäröimänä. Vuonna 1664 rakennustyöt aloitettiin pohjoisitalialaisen arkkitehdin Agostino Barellin suunnitelmien mukaan, joka suunnitteli myös Münchenin Theatiner-kirkon. Aluksi italialaistyylinen "Nymphenburgin kesäresidenssi" oli mahtava kuutiomainen paviljonki, jota reunustivat hovikirkko, useat ulkorakennukset ja pieni, aidattu, geometrinen muotopuutarha. Vuoteen 1679 mennessä palatsikompleksi ensimmäisessä muodossaan oli melkein valmis.
Nymphenburgin palatsi sai nykyiset mittasuhteensa vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuelin aikana, joka käynnisti linnan järjestelmälliset laajennustyöt vuonna 1701. Hoviarkkitehti Enrico Zuccallin valvonnassa rakennettiin olemassa olevan rakennuksen molemmille puolille kaksi erillistä paviljonkia pohjoiseen ja etelään, jotka yhdistettiin keskirakennukseen galleriakäytävillä. Suunnittelusta vastasivat sveitsiläiset arkkitehdit Enrico Zucalli ja Giovanni Antonio Viscardi.
Noin vuonna 1715 hoviarkkitehti Joseph Effner (1687–1745) teki yhdessä ranskalaisen puutarha-arkkitehti Dominique Girardin (n. 1680–1738)  kanssa Nymphenburgin kokonaissuunnitelman ja myöhempi laajennus toteutettiin tämän suunnitelman mukaisesti. Tuolloin toteutetuista toimenpiteistä merkittävimpiä ovat: keskimmäinen paviljongin julkisivu suunniteltiin vuonna 1716 uudelleen ranskalaiseen barokkityyliin pilasterein jäsenneltynä, kuninkaalliset asunnot kalustettiin ja sisustettiin uudelleen sekä pääpalatsin edessä sijaitsevat lisärakennukset rakennettiin uudelleen. Hovivirkailijoiden asuntoja sisältävät viisi paria paviljonkeja aselteltiin puolikaaren muotoon. Ne muodostavat symmetrisen "ideaalikaupungin", johon majoitettiin kuninkaallisen talouden väkeä.
Myöhemmin linnan eteläosaa laajennettiin lisää ja siitä muodostettiin vuonna 1719 hovitallit. Pohjoispuolelle rakennettiin vuonna 1758 tasapainon vuoksi orangeria eli sitruspuiden talvehtimiseen tarkoitettu rakennus. Maksimilian II Emanuelin pojan Kaarle Albertin (tuleva keisari Kaarle VII) aikana linna-alueelle rakennettiin niin kutsuttu Schlossrondell eli sisääntulotien varrella sijaitsevista kavalieerimajoista (Kavaliershäuschen) muodostuva kaarimainen kokonaisuus. Sekä palatsin että puolikaaren oli tarkoitus muodostaa "Carlstadtin" kaupunginosan keskus.
Vaaliruhtinas Maksimilian III Joosefin hallitusaikana 1745–1777 Nymphenburgin linnan suuri sali sai ylellisen sisustuksen, joka on säilynyt nykypäivään. Johann Baptist Zimmermann loi yhdessä François de Cuvilliés vanhemman kanssa Münchenin hovirokokoon taideteoksen. Myös linnankappelin holvikatot maalattiin. Vuonna 1795 vaaliruhtinas Carl Theodore määräsi galleriat laajennettaviksi puiston puolelle.
Vuonna 1826 Ludvig I:n hallituskaudella hoviarkkitehti Leo von Klenze poisti vaaliruhtinaan vaakunan koristaman pääpaviljongin päädyt ja loi sen sijaan atico-tyylisen koristeen suoraan katon alle.