stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulla Wiesner

Ulla Wiesner Eurovision laulukilpailussa 1965.
Ulla Wiesner (s. 12. joulukuuta 1941 Werl) on saksalainen laulaja.
Wiesner työskenteli laulajana 1960–2002, ensin kuorolaulajana Botho-Lucas-Chor-kuorossa. 1962–1964 hän lauloi myös Günter Kallmannin kuorossa. 1964 Wiesner julkaisi ensimmäiset soolojulkaisunsa "Charade", "Joe oder Jonny" ja "Abends kommen die Sterne". Wiesner edusti Saksaa Eurovision laulukilpailussa 1965 kappaleella "Paradies, wo bist du?". Kappale jäi kilpailussa jaetulle viimeiselle sijalle nollalla pisteellä.
Eurovision laulukilpailun heikon tuloksen jälkeen Wiesner jatkoi joidenkin sooloesiintymisten lisäksi kuorolaulajana. Hän lauloi myös Berry Lipmanin orkesterin kanssa scat-laulajana.
Wiesner oli naimisissa ohjaaja Alexander Arnzin kanssa vuodesta 1999 miehen kuolemaan 2004.
Diskografia > Singlet

1964: Charade / Joe oder Jonny
1964: Abends kommen die Sterne / Der rote Mohn
1965: Paradies, wo bist du? / Sag, weißt du denn, was Liebe ist?
1965: Wenn dieser Tag zu Ende geht / My Darling, My Love
1967: Das Wunder der Liebe / Mann der Träume
1973: Blütenfest in Santa Fé / Träume von gestern
1974: Chico de favella / Tristezza
1975: Tanz keinen Tango mit Django / Ich bin ein total moderner Typ (Charleston)
1993: Haut an Haut / Im Wartesaal zum großen Glück / Geh’ Deinen Weg / Die große Freiheit / Wiedermal verliebt
Käännös suomeksi
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2013

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2013 järjestettiin 6.–7. heinäkuuta Joensuussa.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Tampereen Pyrintö | 40,77 | Mikko Laiho | Olli Rantanen | Lauri Alasaukko-Oja | Markus Koivula |
| 2. | Ikaalisten Urheilijat | 40,93 | Arttu Nikkilä | Otto Ahlfors | Samuli Samuelsson | Eero Haapala |
| 3. | Jyväskylän Kenttäurheilijat | 41,22 | Mikko Mensala | Petteri Monni | Juho Kaihlajärvi | Valtteri Ahtamo |
4 × 400 m
| 1. | Helsingfors IFK | 3.16,33 | Johan Versluis | Gustav Klingstedt | Artem Lopatenko | Erik Back |
| 2. | Turun Urheiluliitto | 3.16,76 | Eetu Viitala | Jukka Moisio | Willy Rotich | Saku Lehikoinen |
| 3. | Esbo IF | 3.18,62 | Tobias Öhman | Alexis Troberg | Heikki Leppänen | Roope Saarinen |
4 × 800 m
| 1. | IK Falken | 7.35,88 | Christoffer Wärn | Ville Borgmästars | Mikael Bergdahl | Niclas Sandells |
| 2. | Turun Urheiluliitto | 7.37,46 | Saku Lehikoinen | Joonas Lehtinen | Marco Bertolotti | Willy Rotich |
| 3. | Karhulan Katajaiset | 7.47,64 | Ismo Pekkanen | Eetu Lindfors | Mikki Lehtonen |  Ilari Piipponen |
4 × 1 500 m
| 1. | Turun Urheiluliitto | 15.38,62 | Willy Rotich | Joonas Lehtinen | Lewis Korir | Marco Bertolotti |
| 2. | IK Falken | 15.46,77 | Jimmy Finnholm | Ville Borgmästars | Mikael Bergdahl | Niclas Sandells |
| 3. |  Joensuun Kataja | 15.57,5 | Jiri Karjalainen | Arttu Vattulainen | Oskari Pennanen | Jukka Keskisalo |
3 × 3 000 m kävely
| 1. | Turun Weikot Yleisurheilu | 41.46,07 | Timo Viljanen | Hugo Leppäsyrjä | Aleksi Ojala |  |
| 2. | Esbo IF | 42.45,63 | Eemeli Kiiski | Matti Vesterinen | Elmo Koivunen |  |
| 3. | Keski-Uudenmaan Yleisurheilu | 47.32,31 | Jere Niemi | Jaakko Määttänen |  Joni Rouhiainen |  |
Yleisen sarjan mitalistit > Naiset

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Helsingfors IFK | 46,21 | Janna Rosenqvist | Sanna Aaltonen | Matilda Bogdanoff | Jasmin Showlah |
| 2. | Jyväskylän Kenttäurheilijat | 46,51 | Emilija Manninen | Emmi Mäkinen | Minna Laukka | Juuli-Anna Tauren |
| 3. | Helsingin Kisa-Veikot | 46,63 | Ifeoma Chukwuma | Anniina Laitinen |  Laura Kolehmainen | Tiina Rinne |
4 × 400 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 3.45,95 | Laura Kolehmainen | Moona Latvala | Annika Harri | Anniina Laitinen |
| 2. | IF Nykarlebynejden | 3.47,13 | Zenitha Eriksson | Jonna Julin | Simone Wiklund | Jonna Skrifvars |
| 3. | Jyväskylän Kenttäurheilijat | 3.48,29 | Emilija Manninen | Emmi Mäkinen | Maria Valtanen | Minna Laukka |
4 × 800 m
| 1. | Turun Urheiluliitto | 8.56,49 | Tiia Taipale | Venla Paunonen | Hanna Haavikko | Johanna Matintalo |
| 2. | Helsingin Kisa-Veikot | 8.56,90 | Hilkka Kontro | Anniina Laitinen | Annika Harri | Minna Lamminen |
| 3. | Turun Urheiluliitto 2 | 9.50,64 | Saara Raitis | Anni Räty | Vilma Laitinen | Sanna Vilkko |
3 × 3 000 m kävely
| 1. | Vasa IS | 45.16,76 | Mikaela Löfbacka | Rebecca Paxal | Vera Rauhala |  |
| 2. | Espoon Tapiot | 48.30,23 | Enni Nurmi | Samina Nummi | Taika Nummi |  |
| 3. | Keski-Uudenmaan Yleisurheilu | 50.04,03 | Tinja Uhlenius | Kajsa Salmela | Katri Gauriloff |  |
Vallinginkylä

Vallinginkylä (ven. Волынкина, Volynkina) on entinen inkerinsuomalainen kylä nykyisen Pietarin kaupungin alueella. Se sijaitsi Katariinanhovinjoen luona nykyisten Kalininin- ja Trefolevinkatujen risteyksessä. Kylä kuului Pietarin Pyhän Marian seurakuntaan.
Vallinginkylän seudulle oli jo Paavali I:n aikana perustettu rautavalimo, sittemin Putilovin tehdas, joka sai neuvostoaikana nimen Kirovin tehdas. Alueella toimi myös englantilaisten johtama manufaktuuritehdas, jossa työskenteli mm. Suomesta muuttaneita suomalaisia. Tehtaiden perustaminen toi seudulle runsaasti venäläistä väestöä. Kylälaisille maanviljeilys jäi syrjemmäksi ja kylän alue slummiutui nopeasti.
Vallinginkylän suomalainen koulu oli perustettu vuonna 1874. Se oli seurakunnan hallinnassa oleva ns. alustava kirkkokoulu, kolmivuotinen. Tärkeimmät oppiaineet olivat uskonto, suomen- ja venäjänkieli sekä laskento. Vuonna 1888 kylässä asuneet suomalaiset lahjoittivat Pyhän Marian seurakunnalle tontin, jolle rakennettiin koulutalo ja 1900-luvun alussa rukoushuone.
Aiheesta muualla

Vallinginkylä Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Vallinginkylän rukoushuone Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Ursus Factory

| Ursus Factory> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2013– 
Tyylilaji:  punk, rock, garage rock, progressiivinen rock, alternative rock
Kotipaikka:  Helsinki
Laulukieli:  suomi, englanti
Jäsenet:  Jussi Pelkonen, laulu, kitara   Aleksi Ripatti, rummut, laulu, kazoo  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ursus Factory on Jussi Pelkosen ja Aleksi Ripatin vuonna 2013 muodostama garagerock-duo.
Taustaa

Idea yhtyeestä syntyi hiljalleen Pelkosen ja Ripatin tavattua katusoittojameissa sekä sittemmin erinäisissä illanvietoissa. Myöhemmin Pelkonen ja Ripatti pakkasivat mukaansa sähkökitaran, vahvistimen ja lasten rumpusetin ja lähtivät kiertämään Itä-Eurooppaa, soittaen kaduilla noin kolmen viikon ajan. Yhtyeen nimi juontuu Puolassa olleesta hylätystä tehtaasta, missä valmistettiin Ursus-merkkisiä traktoreita.
Diskografia > Studioalbumit

Älä lopeta uskomista rakkauteen baby (2017)
Pinkki pilvi (2019)
Onnellinen sukupolvi (2021)
IO (2023)
Diskografia > EP:t

Virhe EP (2015)
Juhlat (2016)
A Great Heart (2020)
I (2023)
Diskografia > Singlet

Oot pomo (2017)
Don't Stop Believin'  (2017)
Eksistentiaalinen biisi (2018)
ANO (mitä kummaa) (2018)
Sydän on suuri (2019)
Enneunia (2020)
Tytär radiojuontajan (2020)
Mitä mies mitä äijä (2021)
Mimosa (2021)
Perintö (2022)
Sadetakin pintaan (2023)
Luo/vuta (2023)
Valkosaarni

| Valkosaarni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Oliivikasvit Oleaceae
Suku::  Saarnet Fraxinus
Laji::  americana
Kaksiosainen nimi
 Fraxinus americana  L. 

Katso myös
   Valkosaarni Wikispeciesissä   Valkosaarni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkosaarni (Fraxinus americana) on amerikkalainen saarnilaji. Valkosaarni on kotoisin itäisestä Pohjois-Amerikasta, jossa sitä tavataan pohjoisessa Nova Scotiaan, lännessä Minnesotaan, lounaassa Texasiin ja etelässä Pohjois-Floridaan asti. Euroopassa laji menestyy viljeltynä jopa lounaisimpaan Suomeen asti.
Ulkonäkö

Valkosaarni on suuri, kesävihanta puu joka kasvaa 20–30 metriä, joskus jopa 50 metriä korkeaksi puuksi. Rungolla on ympärysmittaa 0,5–1,8 metriä. Kaarna on nuorella puulla sileää ja harmaata, muuttuen ryppyiseksi puun vanhetessa. Talvisilmujen väri on tummanruskea tai lähes ruskea. Lehti on 20–35 senttimetriä pitkä ja siinä on yhdessä tavallisimmin seitsemän, satunnaisesti viisi, yhdeksän tai 11 lehdykkää. Lehdykät ovat 5–15 (harvinaisesti 18) senttimetriä pitkiä ja 3–7,5 senttimetriä leveitä. Ne ovat päältä tummanvihreitä ja alta sinivihreitä ja valkonystyisiä, syksyllä väri vaihtuu punaiseksi, keltaiseksi tai pronssinpunaiseksi. Kukat ovat pieniä, violettiin vivahtavia ja niissä ei ole terälehtiä. Hede ja emi voivat sijaita eri puissa. Pölytys tapahtuu tuulen mukana. Hedelmä on siivellinen, siipi on 1,5–4 senttimetriä pitkä ja siemen 1,5–2 senttimetriä pitkä. Valkosaarni elää enintään 300-vuotiaaksi.
Nimi valkosaarni tulee lehdyköiden sameanvalkoisesta alapuolesta. Se on samankaltainen kuin punasaarni (Fraxinus pennsylvanica), mikä tekee sen erottamisesta hankalaa. Valkosaarnen lehtien alapuoli on vaaleampi kuin yläpuoli, ja varpujen pinta on hilseilevä. Punasaarnen lehtien ylä- ja alapinta ovat samanvärisiä ja varvut ovat sileämpiä. Valkosaarnen lehdet ovat ruokaa monille perhosentoukille.
Käyttö

Valkosaarnen puuaines on valkoista, vahvaa ja suorajuovaista. Siitä tehdään usein baseballmailoja ja muita urheiluvälineitä sekä työkalujen kädensijoja. Puuainesta käytetään paljon parkettiin ja sisustukseen.
Valkosaarni on lisäksi suosittu puistopuuna; siitä on jalostettu monia lajikkeita.
Aiheesta muualla

White ash Fraxinus americana 4-H Forest Resources.  9.9.2015. Viitattu 21.6.2020. (englanniksi)
White ash Oleaceae Fraxinus americana L. Virginia Tech – Invent the Future. Arkistoitu 18.9.2010. Viitattu 21.6.2020. (englanniksi)
White Ash (Fraxinus americana) – A deciduous tree from the Olive Family (Oleaceae) Ohio Trees. Arkistoitu 28.12.2010. Viitattu 21.6.2020. (englanniksi)
Ulsike 1992: 3. Fraxinus americana – valkosaarni Arboretum Mustila. Viitattu 21.6.2020.[vanhentunut linkki]
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Fraxinus americana (TSN 32931) itis.gov. Viitattu 21.6.2020. (englanniksi)
Fraxinus americana L.￼, white ash Natural Resources Conservation Service – USDA.gov. Viitattu 21.6.2020. (englanniksi)
Fraxinus americana Fire Effects Information System (FEIS). Viitattu 21.6.2020. (englanniksi)
Väinö Immonen

Väinö Heikki Tapani Immonen (s. 9. joulukuuta 1949 Joensuu) on suomalainen Kuopiossa asuva kirjallisuustoimittaja ja pakinoitsija joka käyttää nimimerkkiä Immu.
Immosen vanhemmat olivat rakennusmestari Uuno Lennart Immonen ja Tyyne Ester Pesonen. Hän suoritti 1974 peruskoulunopettajan tutkinnon Joensuun korkeakoulussa.
Immonen oli kuopiolaisen Savon Sanomat-lehden pakinoitsijana ja kirjallisuustoimittajana 1975–2007.
Teoksia

Kettusiima : radiosketsiohjelman tekstit. Yleisradio, Kuopio 1986
Takana taivaanrannat : televisionäytelmä. Yleisradio, TV-2 1988
Aiheesta muualla

Väinö immosen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Uusi Suomi Puheenvuoro Vapaavuoro : Väinö Immonen
Vihreän parran ilmiö

Vihreän parran ilmiö on valinnan muoto, jossa yksilöt, joilla on ainutlaatuisia havaittavissa olevia ominaisuuksia tuottavat geenit, valitsevat yksilöitä, joilla on samanlainen piirre ja siten sama geeni. Tässä kuvassa yksilöt selektiivisesti yhdistyvät samaan väriin kuuluvien yksilöilöiden kanssa.
Vihreän parran ilmiö viittaa geeniin tai joukkoon geenejä, joka antaa näkyvän "merkin", kuten esimerkiksi vaalean ihon tai vihreän parran, tai jonkin muun silmiinpistävän ominaisuuden ja jolla on taipumus käyttäytyä erityisen altruistisesti toisia silmiinpistävän merkin kantajia kohtaan. On kuitenkin epätodennäköistä, että sama geeni tuottaisi altruismille sekä oikean merkin että oikean toiminnon. Vihreän parran kaltainen täysin mielivaltainen "merkki" on vain yksi tapa, jolla geeni voi "tunnistaa" toisessa yksilössä olevat kopionsa. Teoriassa tällainen kaksivaikutteinen geeni menestyisi populaatiossa hyvin.
Geenillä olisi siis kolme vaikutusta fenotyyppiin: (1) havaittava "merkki" - kuten hypoteettinen vihreä parta; (2) tämän merkin havaitseminen toisissa; (3) valikoiva altruistisuus saman "merkin" omaavia kohtaan.
Idean vihreän parran geenistä esitti William D. Hamilton vuonna 1964 julkaistussa merkittävässä artikkelissaan The genetical evolution of social behaviour (I and II) ja sen nimesi kansantajuistamisen professori Richard Dawkins kirjassaan Geenin itsekkyys (The Selfish Gene, 1976). Vihreän parran ilmiö pysyi teoreettisena aina kunnes ensimmäinen vihreän parran geeni löydettiin tulimuurahaisista vuonna 1998.
Aiheesta muualla

Hamilton, W.D. (1964). The genetical evolution of social behaviour I and II. Journal of Theoretical Biology, 7, 1-16 and 17-52. pubmed I pubmed II
Gestational drive and the green-bearded placenta
An Interview With Richard Dawkins
Věra Klimková

Věra Klimková (o.s. Leskovjanská, s. 11. elokuuta 1957 Spišská Nová Ves, Tšekkoslovakia) on slovakialainen maastohiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Tšekkoslovakiaa ja seuratasolla CH Štrbské Plesoa.
Klimková sijoittui 1984 Sarajevon olympialaisissa 20 kilometrillä 24:nneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän oli 5 kilometrillä kuudes, 10 kilometrillä yhdeksäs ja 20 kilometrillä kymmenes. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän sijoittui 5 kilometrillä 22:nneksi, 10 kilometrillä 35:nneksi, 20 kilometrillä 17:nneksi ja 4 × 5 kilometrin viestissä seitsemänneksi.
Klimková sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan kolmanneksi Nové Měston 5 kilometrin kilpailussa helmikuussa 1985.
Ulla Viertola

Ulla Viertola (s. 1957 Kristiinankaupunki) on suomalainen nuortenkirjailija. Hän on kirjoittanut kolmiosaisen fantasiasarjan Oman keisarien aikakirjat (2006–2008). Viertola on toiminut useissa ammateissa ja opiskellut muun muassa sosiologiaa.
Teoksia

Mosaiikkilintu (2006)
Tuulihevonen (2007)
Arokissan aika (2008)
Rautasynty (2010)
Aiheesta muualla

Ulla Viertola (Arkistoitu – Internet Archive). Suomen nuorisokirjailijoiden nettimatrikkeli.
Vanuabalavu

Vanuabalavu
| --- | --- |
Sijainti:  Eastern Division Fidži
Merialue:  Tyyni valtameri
Pinta-ala:  53 km²
| --- | --- |
Suurin kaupunki:  Lomaloma
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vanuabalavu eli Vanua Balavu on saari Fidžillä. Se on Lausaarten saariryhmän toiseksi suurin saari. Saaren pinta-ala on noin 53 neliökilometriä.
Tunnettuja vanuabalavulaisia

Laisenia Qarase, Fidžin pääministeri
USS Vigor (AM-473)

| USS Vigor |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Burger Boat Company, Manitowoc, Wisconsin
Kölinlasku:  16. kesäkuuta 1952
Laskettu vesille:  23. kesäkuuta 1953
Palveluskäyttöön:  8. marraskuuta 1954
Poistui palveluskäytöstä:  4. huhtikuuta 1972
Tekniset tiedot
Uppouma:  775 t
Pituus:  52 m
Leveys:  11 m
Syväys:  3,0 m
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  70
Aseistus
Aseistus:  1 × 40 mm ilmatorjuntatykki 2 × .50" kaksoiskonekivääriä
USS Vigor (runkonumero AM-473 ja MSO-473) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1953 vesillelaskettu Agile-luokan miinanraivaaja.
Valmistus

Alus tilattiin  Burger Boat Companyltä Manitowocista Wisconsinista, missä köli laskettiin 16. kesäkuuta 1952. Alus laskettiin vesille 23. kesäkuuta 1953 kumminaan Charles C. Kerwinin puoliso ja otettiin palvelukseen 8. marraskuuta 1954 Bostonin laivastotelakalla ensimmäisenä päällikkönään Walter W. Schwartz.
Palvelus

Oltuaan hetken Bostonissa Massachusettsissa alus siirrettiin Key Westiin Floridaan koeajoihin alkuvuodesta 1955. Alus luokiteltiin siirron aikana 7. helmikuuta 1955 avomeriraivaajaksi runkonumerolla MSO-473. Charlestonissa South Carolinassa järjestetyn täydennyskoulutuksen jälkeen alus oli Naval Ordnance Laboratoryssä Port Evergladesissa Floridassa.
Aluksesta tehtiin koululaiva myöhemmin samana vuonna ensin Underwater Object Locator Schooliin Key Westiin ja sitten Naval Mine Warfare Schooliin Yorktowniin Virginiaan. Alkuvuodesta 1956 alus purjehti etelään osallistuakseen vuotuiseen Karibianmerellä järjestettyyn harjoitukseen operaatio Springboardiin. Matkalla Länsi-Intian saaristoon alus vieraili San Juanissa Puerto Ricossa ja Fredrickstedissä St. Croixissa Neitsytsaarilla. Palattuaan Charlestoniin ja purjehduksissa sataman edustalla alus lähti ensimmäiselle komennukselleen Välimerelle.
Komennuksen aikana alus vieraili Harwichissa Britteinsaarilla, Ostendissa Belgiassa ja Lissabonissa Portugalissa samoin kuin 6. laivaston normaalisatamissa pitkin Välimerta. Aluksen komennus päättyi Charlestoniin 6. lokakuuta, jolloin se  palasi normaalitehtäviinsä satamassa ja sen edustalla.
Alus jatkoi tehtävissään vuoden 1957 loppupuolelle, jolloin se määrättiin uudelleen Naval Mine Defense Laboratoryyn Panama Cityyn Floridaan. Uudessa kotisatamassaan alus liitettiin Mine Division 85:een, jonka mukana se osallistui erilaisiin laboratorion suunnittelemiin kokeisiin. Seuraavien 14 vuoden aikana alus oli Panama Cityssä, jolloin se oli komennettuna viidesti Välimerelle ollen puoli vuotta kerrallaan.
Alus palasi Charlestoniin uuden vuoden päivänä 1971 lähdettyään Panama Citystä 27. joulukuuta. Oltuaan 15 kuukautta Mine Forcessa alus poistettiin palveluksesta Charlestonissa 4. huhtikuuta 1972 ja samalla poistettiin alusluettelosta. Alus luovutettiin vielä samana päivänä Espanjalle.
Espanjan laivasto

Espanjan laivasto otti aluksen palvelukseen nimellä Guadiana (M44). Alus poistettiin palveluksesta 1. marraskuuta 1999 ja romutettiin.
Vanuatu Daily Post

Vanuatu Daily Post on vanuatulainen sanomalehti. Se on maansa ainoa sanomalehti, jota julkaistaan päivittäin. Lehti julkaistaan Port Vilassa. Sen uutiset ovat englanniksi.
Aiheesta muualla

Vanuatu Daily Post (englanniksi)
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde

Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde oli eräs modernismin huomattavista avantgarde-ilmiöistä, jolla oli merkittävä vaikutus vuosien 1900 ja 1930 välillä mutta jonka kukoistuskausi ajoittui vuosille 1914–1922. Avantgarde ajoittuu siis suurelta osin Venäjän kulttuurin "Hopeakaudeksi" kutsutulle ajanjaksolle (1890–1917). Uusia ilmaisukeinoja etsittiin vimmaisesti lähes kaikilla taiteenaloilla.
Avantgarden kukoistus

Kun taide muualla Euroopassa taantui ensimmäisen maailmansodan takia, Moskovasta tuli tärkeä avantgarden keskus. Venäjän vuoden 1917 vallankumous tarjosi ainutlaatuisen tilaisuuden kokeilla uusia näkemyksiä käytännössä. Ensimmäisenä Venäjän avantgardistien ulkomaisena yhteisesiintymisenä mainitaan vuonna 1922 Berliinissä pidetty näyttely.
Venäläiseen avantgardeliikkeeseen osallistui huomattavan paljon lahjakkaita naistaiteilijoita kuten Varvara Stepanova, Natalja Gontšarova, Ljubov Popova, Olga Rozanova ja Nadežda Udaltsova.
Venäläiseen avantgardeen kuuluvat muun muassa:
abstrakti maalaustaide, jonka merkittävä kehittäjä Venäjällä oli Wassily Kandinsky
suprematismi, esimerkiksi Kazimir Malevitš
konstruktivismi, esimerkiksi Vladimir Tatlin vaikutti myös arkkitehtuurissa ennen funktionalismia
kubofuturismi – kubismin ja futurismin yhdistelmä. Tätä edusti Malevitšin ohella esimerkiksi Vladimir Majakovski, joka oli kuvataiteilija, runoilija ja kirjailija.
Avantgarden tukahduttaminen

Avantgarden aika päättyi Venäjällä 1930-luvulle tultaessa sosialistisen realismin edustajien saadessa yliotteen taiteilijoiden organisaatioissa. Syynä tähän pidetään Neuvostoliiton bolševikkijohtajia, esimerkiksi Josif Stalinia ja Andrei Ždanovia. Monet heistä eivät pitäneet avantgarde-taiteesta eivätkä katsoneet sen sopivan edustamaan työläisten ja talonpoikien yhteiskuntaa.
Konservatiivinen ja kansallismielinen taide pääsi vallalle monissa muissakin Euroopan maissa, esimerkiksi natsi-Saksassa,  joka sulki avantgardistisen Bauhaus-koulun heti valtaan päästyään vuonna 1933 ja julisti modernismin "rappiotaiteeksi". Monet venäläiset avantgardistit siirtyivät Stalinin kaudella länsimaihin: Ranskaan, Englantiin ja Yhdysvaltoihin jatkaen siellä toimintaansa. Myös suomalaissyntyinen Aleksanteri Ahola-Valo, joka oli nähnyt läheltä venäläisen avantgarden aikakauden, pakeni Suomeen 1930-luvulla ja muutti myöhemmin Ruotsiin.
Epäviralliset taiteet

Josif Stalinin kuoleman jälkeen Neuvostoliitossa alkoi esiintyä useita erilaisia ns. epävirallisen tai non-konformistisen taiteen suuntauksia. Nämä taiteilijat eivät suostuneet tekemään taidetta kommunistijohtajien määrittelemän sosialistisen realismin mukaisesti. Epävirallisen taiteen edustajia kutsutaan usein avantgardetaiteilijoiksi, ja heidän esiintulonsa julkisuuteen tapahtui Mihail Gorbatšovin hallintokaudella perestroikan aikaan. Eräs epävirallisen neuvostoliittolaisen avantgarden keskuksista oli "länsimainen" Tallinna. Esimerkiksi Tartossa taideopiskelijana vuonna 1949 pidätetty ja vankileiriltä 1956 palannut Ülo Sooster piti yhteyksiä ja välitti ajatuksia Tallinnan ja Moskovan avantgardepiirien välillä.
Venäläisen avantgarden aitousongelmat > Väärennökset yleisiä

Venäläisen avantgarden edustajien teosten väärentäminen varsin yleistä, koska teoksia ei ole dokumentoitu järjestelmällisesti. Ongelma on yleinen sekä näyttelyissä että huutokaupoissa. Esimerkiksi brittiläinen MacDougall's-huutokauppakamari hylkää jopa yli puolet myyntiin tarjotuista teoksista.
Venäläisen avantgarden aitousongelmat > Wäinö Aaltosen museon näyttely

Kesäkuussa 2009 Wäinö Aaltosen museossa Turussa avattiin näyttely, Ympyrä – viiva – piste: Venäläistä avantgardea yksityiskokoelmista. Näyttelyn järjestäjien mukaan se esitteli venäläisen avantgarden pyrkimyksiä ja suuntauksia. Edustettuina olivat muun muassa Kazimir Malevitš ja hänen koulukuntansa, Vladimir Tatlin ja hänen koulukuntansa, Aleksandr Rodtsenko ja Varvara Stapanova, Mihail Larionov ja Natalja Gontšarova sekä Aleksandra Ekster. Mukana oli myös teoksia, joiden tekijät eivät olleet tiedossa. Esillä oli yhteensä noin sata yksityiskokoelmista lainattua teosta. Taidekriitikko Otso Kantokorpi arvosteli näyttelyn järjestelyjä voimakkaasti, epäili osaa sen teoksista väärennöksiksi ja ehdotti sitä purettavaksi.
Kun muutkin asiantuntijat arvioivat julkisuudessa näyttelyn teosten aitoutta kyseenalaiseksi, museo ilmoitti 30.7.2009 sulkevansa näyttelyn "teosten tekijyyteen kohdistuneiden jatkotutkimusten vuoksi". Toisin kuin oli suunniteltu, sama näyttely päätettiin myös olla järjestämättä Hämeenlinnan taidemuseossa syksyllä 2009 "teosten tekijyyteen kohdistuneiden epäilyjen vuoksi". Teokset ovat poliisille tuttuja aiemman salakuljetusjutun yhteydestä vuosilta 1996 ja 1997. Teokset varmistuminen väärennöksiksi vahvistettiin syyskuussa 2010.