Valentin Vaala
Suomi-Filmin alkukausi > Hella Wuolijoki -elokuvat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Olen aina halunnut tehdä hyvää ajanvietettä, elokuvaa, jonka parissa ehkä voi tulla hyvälle mielelle tai ainakin siirtyä pois arkisista asioista. | ” |
– Valentin Vaala
Vaala sovitti elokuviksi monia suomalaisen kirjallisuuden klassikkoja. Kirjailija Hella Wuolijoki hallitsi draamat sekä elävöitti historialliset ja yhteiskunnalliset ristiriidat. Alun perin Risto Orko ei olisi halunnut tuottaa Wuolijoki-elokuvia, koska kirjailijan tausta oli poliittisesti vasemmalla. Vastaavasti Vaala tarvitsi yhteiskunnallista näkemystä elokuviinsa. Hän ohjasi uransa aikana peräti kuusi Wuolijoki-elokuvaa, joista Niskavuoren naiset hän ohjasi kahdesti (1938 ja 1958).
Wuolijoki-elokuvista ensimmäinen, Juurakon Hulda (1937), perustuu Helsingin Kansanteatterissa ensiesitettyyn näytelmään. Se on tarina köyhästä maalaistytöstä, joka muuttaa Helsinkiin nuoren tuomarin kotiapulaiseksi. Wuolijoen näytelmä ja Vaalan elokuva olivat vahva kannanotto naisen tuonaikaiseen yhteiskunnalliseen asemaan. Elokuvaversion käsikirjoitus syntyi nuorena kuolleen Jaakko Huttusen ja Vaalan yhteistyönä. Pääosaa esittivät vastikään Juhassa (1937) ensiesiintynyt Irma Seikkula ja Tauno Palo. Juurakon Hulda rikkoi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana miljoonan katsojan rajan.
Wuolijoki osallistui usein elokuvasovitusten käsikirjoituksiin. Silti hänkään ei aina saanut läpi alkuperäisnäytelmien radikaalia poliittista sisältöä. Vuonna 1938 valmistuneesta Niskavuoren naiset -elokuvasta jouduttiin karsimaan jotkut alkuperäisnäytelmän viittaukset sosialismiin. Vaalan versioiden katsotaan kuitenkin pääasiassa tekevän oikeutta Wuolijoen näytelmille. Niskavuoren naiset on tarina järjestetystä avioliitosta, jossa Tauno Palon esittämä Aarne elää suvun järjestämässä rakkaudettomassa avioliitossa. Aarnen todellinen rakastettu on paikkakunnalle saapuva naisopettaja Ilona, jota esittää Sirkka Sari ensimmäisessä filmiroolissaan. Aarnen ja Ilonan sänkykohtaus joutui sensuuriin, vaikka molemmat olivat täysissä pukeissa. Närkästyksen aiheena oli avioliiton ulkopuolisen suhteen esittäminen positiivisessa valossa. Tämä oli kuitenkin yksi poikkeustapauksista, sillä Vaalan elokuvat aiheuttivat vain harvoin pahennusta.
Seuraava Wuolijoki-elokuvasovitus oli luonnonsuojelua ja metsäteollisuuden etuja sekä aitoja ihmistunteita ja kulissielämää vastakkain asetteleva Vihreä kulta (1939). Siinä kahden rakastavaisen tiellä ovat yleiset moraaliset asenteet. Kuvaustyöt pitkittyivät ja kokonaisia Lapissa tapahtuvia ulkojaksoja piti tehdä uudelleen laboratoriossa sattuneen virheen vuoksi. Tästä johtuen Vaalan kaksi muuta elokuvaa valmistuivat aiemmin. Luonnonkaipuuta käsittelevä Vihreä kulta on Wuolijoen näytelmistä vähemmän tunnettu, mutta elokuva sai kohtalaisen määrän katsojia tullessaan ensi-iltaan toisen maailmansodan alla. Sen kalliit kustannukset aiheuttivat silti yhtiölle tuntuvia tappioita. Vaala palasi Lapin maisemiin ja tematiikkaan vuonna 1947 suuren yleisömenestyksen saaneessa elokuvassa Maaret – tunturien tyttö.
Sodan jälkeen Niskavuori-sarja sai jatkoa Loviisasta (1946). Se on osoitus Vaalan ja Wuolijoen yhteistyön hedelmällisyydestä. Näytelmästä puuttui kokonaan elokuvan eeppinen alkuosa. Elokuva oli myös näyttelijäntyöltään Vaalan vahvimpia: Tauno Palo, Emma Väänänen ja Kirsti Hurme loistivat rooleissaan. Loviisa sijoittuu aikaan ennen Niskavuoren naisten tapahtumia. Tarinassa Palon esittämä Niskavuoren Aarnen isä Juhani rakastuu Niskavuoren karjakkoon ja saattaa tämän raskaaksi. Suhde selviää Juhanin vaimolle Loviisalle ja kolmiodraama syntyy. Loviisa on nähty paitsi historiallisena ajankuvana ja maalaisena miljöökuvauksena, myös sukupuolten ja luokkien ristiriitoja kuvaavana psykologisena draamana. Sitä on arvostettu täysipainoisimpana ja kypsimpänä Niskavuori-teoksena, ja se oli myös Vaalan oma suosikki. Vaala sai elokuvasta toisen parhaan ohjauksen Jussi-palkintonsa 1947.
Vaalan seuraava Wuolijoki-filmatisointi Jossain on railo (1949) käsitteli osittain samoja teemoja kuin Niskavuori-elokuvat. Muista Wuolijoki-elokuvista poiketen se ei perustunut näytelmään vaan Wuolijoen alkuperäiseen elokuvakäsikirjoitukseen. Sitä pidetään toteutukseltaan Vaalan heikoimpana Wuolijoki-elokuvana. Jossain on railo on tarina talonpoikaisnaisen ja aatelisherran luvattomasta rakkaudesta. Elokuvatutkija Markku Varjolan mukaan pääosaa näyttelevä Ansa Ikonen on parhaimmillaan, mutta ulkoisista puitteista huolimatta elokuvan sisältö on kuivakka eikä saa juurikaan eloa.