stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pär Slätis

Pär Erik Valdemar Slätis (10. helmikuuta 1932 Vaasa – 25. joulukuuta 2017 Sipoo) oli suomalainen lääkäri.
Slätisin vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Kasten Otto Valdemar Slätis ja hammaslääketieteen lisensiaatti Elna Matilda Boije. Hän avioitui 1957 lääketieteen lisensiaatti Kirsti Marjatta Lehmussaaren kanssa. Slätis tuli ylioppilaaksi 1949 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1956. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1958.
Slätis oli Helsingin yliopiston ortopedian ja traumatologian dosentti 1968–1997. Hän tutki muun muassa liikenneonnettomuuksissa syntyneitä vammoja. Slätis toimi Vaasan keskussairaalan kirurgian ylilääkärinä vuosina 1969–1974, johtavana ylilääkärinä vuosina 1972–1974 ja HYKSin Kirurgisen sairaalan osaston ylilääkärinä vuosina 1974–1984. Sieltä hän siirtyi Invalidisäätiön sairaalaan johtavaksi ylilääkäriksi 1985, ja toimitusjohtajana hän oli vuosina 1993–1995.
Slätis sai professorin arvonimen 1983.
Teoksia

Havia, Tapani – Sivula, Arto – Slätis, Pär (toim.): Suomen kirurgiyhdistys 1925–2000 – Kirurgföreningen i Finland 1925–2000. Suomen kirurgiyhdistys, 2000. ISBN 951-97740-1-7
Slätis, Pär ym.: Liikenneturvallisuus ja lääketiede: Suomen liikennelääketieteen yhdistys – Finlands trafikmedicinska förening ry. 1976–2001. Suomen liikennelääketieteen yhdistys, 2003. ISBN 952-91-6526-9
Slätis, Pär ym.: Kinnogård 1908–2008: Berättelsen om ett hus och ett hem. Grankulla: Pär Slätis, 2008. ISBN 978-952-92-4207-8
Kantokorpi, Otso: Pär Slätis. Sibbo: Pär Slätis, 2015. ISBN 978-952-93-5066-7
Aiheesta muualla

Pär Slätisin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Skavbergetin kalliopiirrokset

| Skavbergetin kalliopiirrokset> Helleristningene i Skavberget |
| --- | --- |
 Skavbergetin kalliopiirroskenttä 1, vasen reuna
Sijainti
 Skavbergetin kalliopiirrokset
Koordinaatit:  69°33′43″N, 18°44′41″E
Valtio:  Norja
Historia
Tyyppi:  kalliopiirros
Kaupunki:  Tromssa
Aiheesta muualla
  Skavbergetin kalliopiirrokset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Skavbergetin kalliopiirrokset sijaitsevat Skavbergetin maatilalla, joka on Pohjois-Norjassa Tromssan kuntaan kuuluvassa Kvaløyan saaressa. Kalliopiirrokset edustavat kivikauden kuvastoa, joita tekivät yleensä metsästäjä- ja kalastajayhteisöt. Kuviot on ajoitettu kivikauden loppupuolelle, joskin siitä on erimielisyyttä. Kuvioiden lähellä kulkee valtatie 862.
Kalliopiirrokset > Piirosten ajoitukset

Seuraavassa esiteltävät kolme piirroskenttää sijaitsevat kukin eri korkeudella merenpinnasta mitattuna. Yleensä maankohoaminen on Norjassa on nostanut kuvakenttiä niin, että ne ovat jääneet kauaksi rannasta. Silloin ne on hylätty, ja uusi kenttä on tehty muualle rannan tuntumaan. Täällä on Jan Magne Gjerden mukaan nähtävissä ilmiö, jossa maankohoaminen ei ole siirtänyt rantaa kauemmaksi, ja siksi uusi kuvakenttä on piirretty rantaan varsin lähelle edellistä kenttää. Norjassa löytyy harvoin kolmea eriaikaista kuvakenttää samasta kohdasta rannikolta.
Norjassa hyväksytään yleisesti se ajatus, että kalliopiirrokset ja -maalaukset on tehty rannan läheisyyteen. Maankohoamisen tunteminen mahdollistaa silloin piirrosten ajoittamisen. Anders Hesjedal on ajoittanut tämän periaatteen mukaisesti kuvakentän 1 noin 5800 BP eli 4700 eaa., kuvakentän 2 noin 5500 BP eli 4350 eaa. ja kuvakentän 3 noin 4300 BP eli 2900 eaa. Kyseisen ajoitusmenetelmän käyttöä Skavbergetissä on kritisoitu, koska ranta on pysynyt paikallaan niin pitkään. Kuvioiden tyylilliset erot viittaavat pitempiaikaiseen piirtämiseen, ja kuvakentät voivat siten olla vanhempiakin, koska ranta ei ole siirtynyt.
Kalliopiirrokset > Piirroskenttä 1

Piirroskenttä muodostuu vähintään 13 piirroksesta, jotka sijaitsevat kalliolla kolmessa ryhmässä. Vasemmassa ryhmässä on kaksi kuviota, keskimmäisessä ryhmässä on kuusi kuviota ja viimeisessä viisi. Kuviot sijaitsevat 18−20 metriä merenpinnan yläpuolella, ja ne muodostuvat kallioon hakatuista viivoista, joiden urat ovat 0,5−2 cm leveitä.
Vasen ryhmä sijaitsee suorakulmion muotoon lohjenneessa pystykallion osassa, ja se koostuu kahdesta ihmishahmosta. Hahmot seisovat hajareisin ja kädet sivulle ojennettuina. Alemmalla hahmolla on kädessä "tennismaila". Ihmishahmot ovat yhteensä 83 senttimetriä korkeita. Parin on tulkittu tanssivan ja ajateltu, että he olisivat eri sukupuoltakin.
Keskimmäinen ryhmä on piirretty erikoisella tavalla. Viivosta ei muodostu yhtään ehjää kuviokokonaisuutta. Kuviot vaikuttavat siltä, kuin ne olisi piirretty päällekkäin ja että aiheet sulautuisivat toisiinsa metamorfoottisesti. Hesjedal käyttää sanaa "ihmiseläin", kun eläimen takaosa ja ihmisen jalat on yhdistetty samaan hahmoon. Vasemmalle kääntyneen jalan yläosasta ojentuu vasemmalle pitkä "penis" tai vaihtoehtoisesti eläimen "häntä". Piirrosten antama yhteisvaikutelma on hämmentävä. Kuviorykelmän leveys on 1,8 metriä ja korkeus 1,4 metriä. Rykelmän oikealla puolella on ylhäällä kuin peuraeläimen pään silhuetti ja sen alapuolella karhua muistuttavan eläimen ruho, jonka pää katkeaa odottamatta.
Vasemman ja keskimmäisen ryhmän välissä on eläinkuvion katkelma, joka on 45 cm leveä, sekä tunnistamaton usealla viivalla verkkomaisesti piirretty kuvio, joka on 46 cm leveä ja 30 cm korkea.
Oikeanpuoleinen ryhmä on aiheeltaan keskimmäistä selkeämpi. Vasemmalla on hirveksi tunnistettava pieni eläinkuvio. Hirven yläpuoliset viivakatkelmat muodostavat pään, kaulan ja sarvet, joista muodostuvaa kuviota on sanottu peuraeläimen pääksi.
Kentän 1 kokonaiskuva: vasen ryhmä, keskimmäinen ryhmä, niiden väliset kuviot ja oikeanpuoleisen ryhmän reuna.
Kalliopiirrokset > Piirroskenttä 2

Kuviokenttä sijaitsee 2 metriä korkeassa ja 20 metriä pitkässä kallioseinämässä, johon on piirretty kuvioita kolmen metrin osuudelle. Kuvioita on löydetty 4−5 niiden tulkinnasta riippuen. Selvin kuvio esittää karhua, mutta muitakin kuvioita on pidetty eläiminä. Vuonna 2007 löytyi uudet karhun ja hirven kuviot. Löytynyt hirvi on 2,8 metriä pitkä eli varsin suuri piirrokseksi. Kuviot on piirretty kallioon hakkaamalla siihen matalat ja noin 0,8−3,5 cm leveät urat. Kentä sijaitsee 17 metriä merenpinnan yläpuolella .
Kalliopiirrokset > Piirroskenttä 3

Piirroskenttä muodostuu 13−14 pienestä piirroksesta. Vasemmalla on heti vasemmalle liikkuva seitsemän eläimen jono, josta ainakin neljää voidaan pitää sarvien takia peuraeläiminä. Ensimmäisen eläimen vatsasta kulkee kaksi rinnakkaista viivaa alas. Viimeisen eläimen eteen on piirretty aita tai pyyntiverkko. Toiseksi viimeinen eläin vaikuttaa hylkeeltä, joka katsoo oikealle.
Ryhmän oikealla puolella on kolmen kuvion ryhmä. Sen vasen kuvio on ihmishahmo, ja sen vieressä on oikealle katsova peuraeläin. Näiden väliin on piirretty kaksi pystyviivaa, jotka voivat olla ihmishahmon jäänteet. Näiden lähellä oikealla sijaitsee oikealle katsova peuraeläin, jonka alla ui oikeallepäin pyöriäinen. Oikealla on vielä katkelma kuviosta, jota ei ole varmuudella voitu tunnistaa.
Kuviot sijaitsevat noin 12−15 metrin korkeudella merenpinnasta. Piirrokset on hakattu kallioon viivoilla, joiden urat ovat matalalia ja 1−2 cm leveitä.
Skavberg 1, vasen reuna: Kallion lohkeamat muodostavat kuvioiden ympärille nelikulmion
Skavberg 1, keskimmäinen ryhmä
Skavberg 3: Eläimet jonossa.
Skavberg 3: Yksityiskohta johtoeläimestä ja himmeästä kuvasta.
Kirjallisuutta

Simonsen, Povl: Arktiske helleristninger i Nord-Norge II. Universitetsforlaget, 1958. ISBN 9788200141808
Aiheesta muualla

Nordlys: Denne kan være 8000 år gammel,2009
Christensen, Karen Marie: Lysets magi på helleristninger, 2011
Stefan Smirnov

Stefan Smirnov (1924 – 1995) oli venäläinen meriupseeri, toimittaja ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen työntekijä.
Smirnov kouluttautui puna-armeijassa tulkiksi ja työskenteli jatkosodan aikana suomalaisten sotavankien kuulustelijana. Rauhansopimuksen jälkeen hänet nimitettiin Valvontakomission merivoimien osaston tulkiksi Helsinkiin. Myöhemmin hän toimi Valvontakomission varapuheenjohtajan Grigori Savonenkovin adjuntanttina. Smirnov oli myös marraskuussa 1944 mukana sotilassaattueessa, jossa tapahtui venäläisen upseerin Ivan Belovin selvittämättömäksi jäänyt murha.
Akateemisen loppututkinnon suoritettuaan hän työskenteli sanomalehti Pravdan Suomen ja Pohjoismaiden kirjeenvaihtajana vuoteen 1962 saakka. Vuosina 1968-1986 Smirnov oli NKP:n kansainvälisen osaston Suomen asioiden esittelijänä. Tehtävissään hän osallistui aktiivisesti Suomen ja Neuvostoliiton välisten asioiden hoitoon ja oli läheisessä yhteistyössä useiden merkittävien suomalaisvaikuttajien kanssa.
Vuonna 1995 Smirnov ehti juuri ennen kuolemaansa saada valmiiksi muistelmateoksensa.
Teokset

Tornin miehet - valvontakomission upseeri muistelee. Tammi, 1995. ISBN 951-31-0014-6.
Koppel Smolar

Koppel David Smolar (9. tammikuuta 1935 Helsinki – 10. syyskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen klarinetisti. Hän keskittyi klassisen musiikin parissa kamarimusiikkiin. Hänen ohjelmistoonsa kuului myös kevyttä musiikkia.
Smolar innostui klarinetista alun perin Benny Goodmanin musiikin kautta ja päätti armeija-aikanaan ryhtyä ammattimaiseksi soittajaksi. Hän opiskeli vuosina 1952–1954 ja 1956–1958 Eero Linnalan johdolla Sibelius-Akatemiassa. Hän suoritti siellä diplominsa vuonna 1959. Smolar täydensi opintojaan muun muassa Lontoossa ja Kölnissä. Vuonna 1960 Smolar soitti Suomen kansallisoopperassa Benjamin Brittenin Albert Herringin esityksissä. Sibelius-Akatemian ensikonserttinsa 6. maaliskuuta 1966 pitäessään Smolar oli kuitenkin jo selkeästi suuntautunut kamarimusiikkiin. Hän sai keväällä 1966 Niilo Helanderin säätiön apurahan.
Smolar oli aktiivinen radioesiintyjä. Hän nauhoitti 1960-luvun mittaan teoksia Francis Poulenc'lta, Johannes Brahmsilta, Paul Hindemithiltä, Phyllis Tatelta, John Irelandilta, Arnold Cookelta, Bernhard Henrik Crusellilta, Béla Bartókilta ja Wolfgang Amadeus Mozartilta. Smolar oli osallistujana myös äänitteillä, joissa on muiden muassa Eero Koivistoisen ja Mikko Heiniön musiikkia. Lisäksi hän teki äänitteitä kevyen musiikin eri lajeista. Smolar äänitti myös Israelin radiolle. Smolar perusti Aulos-kamarimusiikkikokoonpanon ja toimi siinä noin vuosikymmenen ajan. Aulokseen kuului hänen lisäkseen jousikvartetti, jonka ensimmäisenä viulistina toimi Seppo Tukiainen. Smolar soitti tanssi- ja viihdemusiikkia muun muassa Kai Pahlmanin sekstetissä ja Herbert Katzin kvintetissä. Hän soitti myös Erna Tauron kvartetissa jazzia ja kansanmusiikkia. Myöhemmällä urallaan Smolar kuitenkin keskittyi entistä voimakkaammin kamarimusiikkiin. Vuonna 1974 hän esitti Helsingin kaupunginorkesterin (kapellimestarina Paavo Berglund) solistina Claude Debussyn Première rhapsodien. Samana vuonna hänelle myönnettiin Jenny ja Antti Wihurin rahaston apuraha.
Smolar työskenteli vuodesta 1969 Espoon musiikkiopiston lehtorina. Hän oli tätä ennen vuodesta 1966 ollut tuntiopettajana Käpylän ja Espoon musiikkiopistoissa. Smolar opetti useina kesinä myös Juuan musiikkileirillä. Hänen oppilaidensa joukossa olivat esimerkiksi Teemu Salminen ja Karipekka Eskelinen.
Smaljavitšy

| Smaljavitšy, Smolevitši (Смалявічы, Смолевичи) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Smaljavitšy, Smolevitši
 Koordinaatit: 54°01′49″N, 28°05′22″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1448 (kirjallinen maininta)
Väkiluku (10/2009):  15 092
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.smolevichi.minsk-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Smaljavitšy (valkoven. Смалявічы) eli Smolevitši (ven. Смолевичи) on Minskin alueella Valko-Venäjällä sijaitseva pääkaupunki Minskin itäinen esikaupunki ja piiri (raion). Vuoden 2009 loppupuolella kaupungissa asui 15 092 ihmistä. Maaseutuvaltaisen hallintopiirin väkiluku on korkeampi (42 917 as.), mikä sisältää maaseutuväestön, Smaljavitšyn kaupungin ja  pienen Zjaljony Borin kaupunkimaisen taajaman (1 142 as.). Vaikka teollisuuskaupunki Žodzina sijaitsee maantieteellisesti piirin sisällä, se on suoraan maakuntahallinnon alaisuudessa.
Liikenne

Minskistä itään Oršaan vievä junanrata kulkee Smaljavitšyn piirin läpi, ja Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät useilla piirin asemilla ja seisakkeilla. Minskistä kaupunkiin pääsee sujuvasti Minskin kansalliselle lentoasemalle johtavaa M2-valtatietä ja P53-kantatietä pitkin; matkaa on maanteitse 43 kilometriä. Myös Valko-Venäjän läpi moottoritienä kulkeva Varsova-Brest-Minsk-Orša-Moskova-valtatie M1 (E30) kulkee vain 6 kilometriä Smaljavitšyn keskustan eteläpuolelta ja luo nopean valtatieyhteyden niin Puolaan kuin Venäjällekin.
Piirin alueella sijaitsee muun muassa muistomerkki Kunnian kukkula.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Smaljavitšy Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (BYcity.org) (englanniksi)
Kaupunkikartta (BYcity.org) (venäjäksi)
Lyhyt kuvaus kaupungista (garady.org) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kaupunkikarttaa (venäjäksi)
Kolmas kaupunkikartta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Wikimapia karttalinkki kaupunkiin, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja aikatauluineen - Smaljavitšyn aseman aikataulut (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) (venäjäksi)
Maakunnan viralliset Smaljavitšyn sivut piirille (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valokuvia Smaljavitšyn piiristä (razima.org) (englanniksi)
Smaljavitšyn piiriin keskittynyt portaali (smaliavichy.by) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Smaljavitšyn kaupungista (venäjäksi)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste kaupunkiin (venäjäksi)
Toinen sääennuste kaupunkiin (venäjäksi)
Eero Sjöström

Eero Vilhelm Sjöström (1. toukokuuta 1924 Helsinki – 15. elokuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen kemisti ja professori. Hän toimi Teknillisen korkeakoulun puukemian professorina 1967–1991. Hän oli puukemian uranuurtajia Suomessa.
Nuoruus ja uran alku

Sjöströmin vanhemmat olivat professori Bertil Alfred Sjöström ja Toini Julia Haapanen. Eero Sjöström kirjoitti ylioppilaaksi 1945. Sen jälkeen hän aloitti yliopisto-opinnot ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1949 sekä lisensiaatiksi 1955. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1955.
Ura

Akateemisen uransa tutkijana Sjöström aloitti 1950–1951 tutkijana Ruotsin puuntutkimusinstituutissa (Svenska träforskningsinstitutet) Tukholmassa. Sen jälkeen hän työskenteli 1951–1954 Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa Göteborgissa. Sitten hän palasi takaisin kotimaahan, jossa toimi Orionin tutkimuskemistinä vuodesta 1954 ja ylikemistinä 1955–1959.
Sjöström työskenteli ennen professoriksi siirtymistään vielä 1959–1967 Stora kopparbergs bergslags ab:n keskuslaboratorion osastonjohtajana Falunissa. Hän oli sen ohella vuosina 1957–1964 Helsingin yliopiston analyyttisen kemian dosentti.
Sjöström nimitettiin Teknilliseen korkeakouluun puukemian professoriksi elokuussa 1967. Hän jäi virasta eläkkeelle 1991. Professorin toimen lisäksi Sjöström toimi teollisuuden konsulttina. Lukuvuonna 1981–1982 hän oli vierailevana luennoitsijana Washingtonin yliopistossa Seattlessa.lähde?
Ura > Tutkijana

Professori Sjöströmin päätutkimusalue kemistinä oli perinteisen analyyttisen puukemian ohella puun keittokemia. Sjöström teki aikanaan pioneeritutkimusta biomassan jalostuksesta. Sittemmin se nousi 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa jälleen keskeiseksi puunjalostusteollisuuden tutkimuskohteeksi.
Tutkimusuransa aikana Sjöström kirjoitti yli 150 tieteellistä artikkelia, ja hänen nimissään on ollut useita tieteellisiä patentteja. Hän julkaisi artikkeleita puukemian ja selluloosatekniikan lisäksi orgaanis-analyyttisen kemian alalta.
Ura > Opetuksen kehittäjä ja oppimateriaalien tuottaja

Sjöström kirjoitti merkittävän osan puukemian suomenkielisestä oppimateriaalista. Hän teki myös pitkän uran opetuksen kehittämisessä professorina Teknillisessä korkeakoulussa. Kun puukemian tutkimus kääntyi 1990-luvulla uudelleen nousuun, sen koulutus laajeni. Esimerkiksi Jyväskylän yliopistossa toimi vuosina 1995–2003 erityinen kemiallisen puunjalostuksen maisterikoulutusohjelma. Sjöström on omalla panoksellaan vaikuttanut opetuksen muotoutumiseen Jyväskylässä.
Teoksia

Eero Sjöström toimitti yhdessä professori Raimo Alénin kanssa puukemian, sellunkeiton ja paparinvalmistuksen analyyttisia menetelmiä käsittelevän yleisteoksen, jota on käytetty oppikirjana yliopistokoulutuksessa. Hän kirjoitti myös puukemian oppikirjan sekä julkaisi noin 150 tieteellistä artikkelia.
Sjöström, Eero – Alén, Raimo (toim.): Analytical Methods in Wood Chemistry, Pulping, and Papermaking. Springer-Verlag, 1999. ISBN 3-540-63102-X
Sjöström, Eero: Wood Chemistry: Fundamentals and Applications. Second editon. Academic Press, 1993. (1. laitos 1981.) ISBN 0-12-647481-8.
Luottamustoimia

Professori Sjöström istui Suomen kemistien seuran hallituksessa 1971–1974. Suomen kemian seuran valtuuskunnassa hän vaikutti vuodesta 1973.
Huomionosoituksia

Jyväskylän yliopisto promovoi toukokuussa 2009 Sjöströmin tieteellisistä saavutuksista puukemian alalla sekä ansioista Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen toiminnan kehittämisessä matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi. Sjöström on olennaisesti vaikuttanut soveltavan kemian opetukseen ja tutkimukseen Jyväskylän yliopistossa sen jälkeen, kun kemian laitoksen soveltavan kemian osasto vuonna 1989 perustettiin.
Perhe ja harrastukset

Eero Sjöström oli naimisissa vuodesta 1954 Kerstin Stephansonin kanssa.
Skinnarilan hovi

Skinnarilan hovi
Skinnarilan hovi on Lappeenrannan teknillisen yliopiston alueella oleva suojeluskohde, joka toimii yliopiston edustustilana ja yleisenä kulttuuritapahtumien pitopaikkana. Skinnarilan hovissa on pidetty myös säveltäjä Toivo Kuulan ja hänen vaimonsa Alman häät vuonna 1914.
Historia > Skinnarilan hovin synty

Pietarissa vaikuttanut hopeaseppä Pekka Silventoinen tuli vuonna 1894 Lappeenrantaan kylpemään. Tällöin hän löysi Skinnarilanniemen ja ihastui paikkaan. Ensimmäinen päärakennus paloi vuonna 1901, mutta Silventoinen rakennutti uuden, nykyisen Skinnarilan hovin, joka valmistui vuonna 1903.
Skinnarila liittyy kiinteästi 1900-luvun alun voimakkaisiin kansallisen heräämisen virtauksiin ja sitten kukoistukseen puhjenneeseen kansalliseen suomalaiseen kulttuuriin. Skinnarilan hovin rakennuspaikan välittömässä läheisyydessä toimi 1890-luvulla tiilitehdas, joka valmisti autonomian ajan Lappeenrannan suomalaisen ratsuväen kasarmit.
Historia > Toivo ja Alma Kuula

Toivo Kuula vieraili ensimmäisen kerran Lappeenrannan Skinnarilassa kesällä 1907. Hän oli tutustunut Skinnarilasta laulajattaren uralle lähteneeseen Silventoisen tyttäreen Almaan. Vaikka eteläpohjalainen kansanmusiikki oli lähellä Kuulan sydäntä, hän sai luonnonkauniista Skinnarilasta innoitusta sävellystyölleen.
Toivo Kuula ja Alma Silventoinen vihittiin avioliittoon 29. huhtikuuta 1914 Skinnarilan tilan päärakennuksessa, jonka Pekka Silventoinen oli rakennuttanut 12 vuotta aiemmin. Pariskunta sai vuonna 1917 tyttären Sinikan, mutta perheen onni ei kukoistanut kauan, sillä Kuula sai surmansa ampumavälikohtauksessa Viipurissa vuonna 1918.
Historia > Oili Siikaniemi

Alman nuorempi sisar Oili meni naimisiin maisteri Väinö Siikaniemen kanssa. Pari vihittiin Skinnarilan hovissa vuoden 1916 viimeisenä päivänä. Siikaniemet viettivät Skinnarilanhovissa kaikki kesänsä. Oili käytti taiteilijanimeä Oili Sinimi. Sisarensa tapaan hän opiskeli laulua ja esiintyi ympäri Eurooppaa. Esityksistä kertovia julisteita on nähtävillä Skinnarilan hovissa.
Historia > Kulttuurikoti

Skinnarilan hovi oli kansallisromanttinen kulttuurikoti: barokkikalustoja silkki- ja samettipäällyksin, kukkapylväitä, trymoo-peilejä, nuottikaappi, tupakkateline, turkkilainen divaani, astiakaapit täynnä hienoa posliinia ja oman liikkeen hopeita. Erilaisia veistoksia ja maalauksia oli eri puolilla huoneistoa.
Skinnarilan hovi oli 1920- ja 1930-luvuilla paikka, jossa vierailivat Alma Kuulan ja Siikaniemen perheen luona säveltäjät Leevi Madetoja, Sulho Ranta ja Taneli Kuusisto. Kirjailija Yrjö Kilpinen oli monia kesiä vuokralaisena yhdessä pienemmässä huvilassa Skinnarilan Hovin lähellä.
Skinnarilan hovin vieraskirjan mukaan siellä vierailivat säännöllisesti runoilijat L. Onerva, Hilja Haahti, Ilmari Krohn ja Maila Talvio. Muita vieraita olivat myös kuvanveistäjä Tyko Sallinen, V. A. Koskenniemi, Katri Vala ja Olavi Paavolainen.
Historia > Siirto yliopiston hallintaan

Skinnarilan hovi kuului Silventoisen suvulle vuoteen 1962, jolloin se siirtyi Lappeen kunnan ja kuntaliitoksen myötä Lappeenrannan kaupungin omistukseen. Kaupunki luovutti Skinnarilan alueen valtiolle ja hovin maille alettiin rakentaa  vuonna 1974 Lappeenrannan teknillistä korkeakoulua, nykyistä teknillistä yliopistoa.
Skinnarilan hovi oli päässyt rapistumaan pahasti 1960-luvulla, ja sen lähellä ollut se Kilpisen huvila purettiin 1970-luvulla. Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta henkilökunnan tukemana heräsi puolustamaan niin kutsuttua Kuulan huvilaa viime tipassa ja rakennus saatiin pelastettua Museoviraston huomion kiinnittyessä huvilaan. Mutta teekkareiden toiveiden mukaista ylioppilastaloa siitä ei tullut vaan yliopiston hallinnoima sivistyneiden kulttuuritapahtumien pyhättö.
Rakennus restauroitiin alkuperäiseen asuunsa 1970-luvun lopulla ja sinne saatiin Silventoisen suvulta kokoelma 1900-luvun taideteoksia ja valokuvia. Skinnarilan hovissa on myös pienoisveistos Toivo Kuulasta ja säveltäjää esittävä reliefi.
Hovi on tullut lappeenrantalaisille tutuksi useamman kerran vuodessa järjestetyistä Hovin henki -keskustelutilaisuuksista. Rakennus toimii yliopiston koulutus- ja juhlatilana. Sitä voi vuokrata myös yksityistilaisuuksiin.
Aiheesta muualla

Etelä-Karjala-instituutti: Skinnarilan Hovi (Arkistoitu – Internet Archive)
Sloughi

| Sloughi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:  Marokko, Tunisia, Algeria ja Libya.
Määrä:  Suomessa rekisteröity 220
Alkuperäinen käyttö:  metsästyskoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira, kilpajuoksija
Muita nimityksiä:  Arabian Greyhound, "arabianvinttikoira", Sloughi Moghrebi, araabia hurt
FCI-luokitus:  ryhmä 10 Vinttikoirat alaryhmä 3 Lyhytkarvaiset #188
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 66–72 cm narttu 61–68 cm
Väritys:  kaikki sävyt vaalean kellanruskeasta punaruskeaan
Sloughi (berberiksi ⵚⴽⴰⵢ, oṣkay tai ⵛⵛⴰⵢ, oššay, arab. سلوقي‎, suluqi) on pohjois-afrikkalainen vinttikoirarotu. Marokko vastaa rodun FCI rotumääritelmästä.
Yleisimpiä harrastuksia Sloughilla ovat maasto- ja ratajuoksukilpailut sekä koiranäyttelyt.
Ulkonäkö

Sloughi on linjakas ja tyylikäs vinttikoira. Sillä on kolmionmuotoiset hieman kärjestä pyöristyneet ja riippuvat korvat. Ensivaikutelma on ylväs Sloughista on ainoastaan lyhytkarvainen muunnos. Hyväksyttyjä värejä ovat kaikki hiekan värit tummasta vaaleaan sekä brindle. Sloughilla voi olla musta maski tai musta mantteli. Urosten säkäkorkeus on 66–72 senttimetriä ja narttujen 61–68 senttimetriä.
Luonne ja käyttäytyminen

Sloughi on hyvin itsenäinen koira, mutta se kiintyy omaan perheeseensä syvästi ja puolustaa näitä tarpeen vaatiessa. Vieraita kohtaan se voi olla pidättyväinen. Sloughilla on vahva metsästysvietti, joskin sisätiloissa se on rauhallinen ja mukavuudenhaluinen. Sloughi vaatii melko paljon liikuntaa, tärkeimpänä liikuntamuotona on muiden vinttikoirien tavoin vapaana juoksutus. Perustottelevaisuuden opettamisesta tulee huolehtia, vaikkei rotu tottelevaisuuskilpailuihin sovellukaan. Pennusta pitäen se on hyvä totuttaa erilaisiin tilanteisiin, ihmisiin ja kulkuneuvoihin.