stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo itäblokista loikanneista henkilöistä
1992 eteenpäin loikanneet entiset vakoojat

| loikkari | Ammatti/Asema | Syntymämaa | Loikkaus vuosi | Loikkauksen sijainti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ken Alibek | biokemisti, entinen Biopreparatin johtaja |  Kazakstan | 1992 | loikkasi Yhdysvaltoihin |
| Stanislav Lunev | GRU-agentti |  Venäjä | 1992 | loikkasi Yhdysvaltoihin |
| Vasili Mitrohin | KGB-agentti |  Venäjä | 1992 | loikkasi Riiassa Britannian suurlähetystöön |
| Sergei Tretjakov | SVR-agentti |  Venäjä | 2000 | loikkasi New York Cityssä |
| Aleksandr Litvinenko | FSB-agentti |  Venäjä | 2000 | loikkasi Lontoossa. |
| Denis Sharonov | Entinen Komin tasavallan maatalousministeri |  Venäjä | 2022 | Loikkasi Yhdysvaltoihin Kirgisian, Arabiemiirikuntien ja Meksikon kautta |
| Maksim Kuzminov | lentäjä |  Venäjä | 2023 | loikkasi Ukrainaan Mi-8AMTSh-helikopterilla Venäjän hyökkäyksen aikana. |
Milano – San Remo

| Milano – San Remo |
| --- | --- |
 Vuoden 2011 reitti
Tiedot
Ajankohta:  maaliskuun loppu
Alue:  Luoteis-Italia
Paikalliset nimet:  Milano-Sanremo (italiaksi)
Lempinimi:  La classica di Primavera ("Kevätklassikko")
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI World Tour
Tyyppi:  monumentti, klassikkokilpailu, yhden päivän kilpailu
Järjestäjä:  RCS
Historia
Ensimmäinen:  1907
Kilpailuja yht.:  114 (2023)
Ensimmäinen voittaja:   Lucien Petit-Breton
Eniten voittoja:   Eddy Merckx (7)
Viimeisin voittaja:   Jasper Philipsen
Milano – San Remo, lempinimeltään La Primavera, on vuosittain järjestettävä pyöräilykilpailu. Luoteis-Italiassa Milanon ja Sanremon kaupunkien välillä kulkeva kilpailureitti on lähes 300 km:n mittaisena nykyisten yhden päivän mittaisten kilpailujen pisin. Milano – San Remo on maantiepyöräilyn kilpailukalenterin kevään ensimmäinen ns. klassikkokilpailu. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1907, jolloin voittaja oli Lucien Petit-Breton. Milano – San Remo on yksi tunnetuimmista pyöräilykilpailuista. Se kuului aiemmin maantiepyöräilyn maailmancupiin, vuosina 2005–2007 UCI ProTouriin ja nykyisin UCI World Touriin. Vuonna 2025 järjestetään ensimmäisen kerran UCI Women's World Touriin kuuluva naisten Milano – San Remo -kilpailu.
Historia

Kilpailun ensimmäisinä vuosina reitin vaativin kohta oli nousu Passo de Turchino, mutta reittiä muutettiin vuonna 1960, koska nousu oli liian kaukana maalista, eikä sillä ollut kokonaiskilpailun kannalta merkitystä. Reitti muutettiin kulkemaan vain muutamaa kilometriä ennen maalia sijaitsevan Poggion kautta. Vuonna 1982 reittiä muutettiin jälleen, kun siihen lisättiin yksi uusi nousu Cipressa. Muita nousuja reitillä ovat: Capo Mele, Capo Berta ja Capo Cerva. Nousuista huolimatta kilpailu yleensä päättyy massakiriin.
Eniten voittoja, seitsemän, Milano – San Remossa on Eddy Merckxillä. Viime vuosina kilpailussa on parhaiten menestynyt Erik Zabel, joka on voittanut La Primaveran neljästi. Vuonna 2004 Zabel hävisi Óscar Freirelle, koska hän nosti kätensä, voittoaan juhliakseen, hieman liian aikaisin. Freire on voittanut kilpailun myös 2007 ja 2010.
Reitti

Milano – San Remo on pisin yhden päivän mittaisista kilpailuista lähes 300 kilometrin reitillään. Milano – San Remo on poikkeuksellisen raskas ajajille paitsi reitin pituuden takia, myös siitä syystä, että kilpailu järjestetään aikaisin keväällä.
Voittajat

1907  Lucien Petit-Breton
1908  Cyrille Van Hauwaert
1909  Luigi Ganna
1910  Eugene Christophe
1911  Gustave Garrigou
1912  Henri Pelissier
1913  Odile Defraye
1914  Ugo Agostoni
1915  Ezio Corlaita
1917  Gaetano Belloni
1918  Costante Girardengo
1919  Angelo Gremo
1920  Gaetano Belloni (2.)
1921  Costante Girardengo (2.)
1922  Giovanni Brunero
1923  Costante Girardengo (3.)
1924  Pietro Linari
1925  Costante Girardengo (4.)
1926  Costante Girardengo (5.)
1927  Pietro Chesi
1928  Costante Girardengo (6.)
1929  Alfredo Binda
1930  Michele Mara
1931  Alfredo Binda (2.)
1932  Alfredo Bovet
1933  Learco Guerra
1934  Jef Demuysere
1935  Giuseppe Olmo
1936  Angelo Varetto
1937  Cesare Del Gancia
1938  Giuseppe Olmo (2.)
1939  Gino Bartali
1940  Gino Bartali (2.)
1941  Pierino Favalli
1942  Adolfo Leoni
1943  Cino Cinelli
1946  Fausto Coppi
1947  Gino Bartali (3.)
1948  Fausto Coppi (2.)
1949  Fausto Coppi (3.)
1950  Gino Bartali (4.)
1951  Louison Bobet
1952  Loretto Petrucci
1953  Loretto Petrucci (2.)
1954  Rik Van Steenbergen
1955  German Derijcke
1956  Fred De Bruyne
1957  Miguel Poblet
1958  Rik Van Looy
1959  Miguel Poblet (2.)
1960  René Privat
1961  Raymond Poulidor
1962  Emiel Daems
1963  Joseph Groussard
1964  Tom Simpson
1965  Arie den Hartog
1966  Eddy Merckx
1967  Eddy Merckx (2.)
1968  Rudi Altig
1969  Eddy Merckx (3.)
1970  Michele Dancelli
1971  Eddy Merckx (4.)
1972  Eddy Merckx (5.)
1973  Roger De Vlaeminck
1974  Felice Gimondi
1975  Eddy Merckx (6.)
1976  Eddy Merckx (7.)
1977  Jan Raas
1978  Roger De Vlaeminck (2.)
1979  Roger De Vlaeminck (3.)
1980  Pierino Gavazzi
1981  Fons De Wolf
1982  Marc Gomez
1983  Giuseppe Saronni
1984  Francesco Moser
1985  Hennie Kuiper
1986  Seán Kelly
1987  Erich Mächler
1988  Laurent Fignon
1989  Laurent Fignon (2.)
1990  Gianni Bugno
1991  Claudio Chiappucci
1992  Seán Kelly (2.)
1993  Maurizio Fondriest
1994  Giorgio Furlan
1995  Laurent Jalabert
1996  Gabriele Colombo
1997  Erik Zabel
1998  Erik Zabel (2.)
1999  Andrei Tšmil
2000  Erik Zabel (3.)
2001  Erik Zabel (4.)
2002  Mario Cipollini
2003  Paolo Bettini
2004  Óscar Freire
2005  Alessandro Petacchi
2006  Filippo Pozzato
2007  Óscar Freire (2.)
2008  Fabian Cancellara
2009  Mark Cavendish
2010  Óscar Freire (3.)
2011  Matthew Goss
2012  Simon Gerrans
2013  Gerald Ciolek
2014  Alexander Kristoff
2015  John Degenkolb
2016  Arnaud Démare
2017  Michal Kwiatkowski
2018  Vincenzo Nibali
2019  Julian Alaphilippe
2020  Wout van Aert
2021  Jasper Stuyven
2022  Matej Mohoric
2023  Mathieu van der Poel
2024  Jasper Philipsen
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut milanosanremo.it
MilanSanRemo.co.uk
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Milan-Sanremo
UCI World Tour
| --- | --- |
Kaudet:  (UCI World Ranking 2009  UCI World Ranking 2010)  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024 
Kilpailut:  Tour Down Under  Pariisi–Nizza  Tirreno–Adriatico  Milano – San Remo  Katalonian ympäriajo  E3 Prijs Vlaanderen  Gent–Wevelgem  Flanderin ympäriajo  Baskimaan ympäriajo  Pariisi–Roubaix  Amstel Gold Race  La Flèche Wallonne  Liège–Bastogne–Liège  Tour de Romandie  Italian ympäriajo  Critérium du Dauphiné  Sveitsin ympäriajo  Ranskan ympäriajo  Puolan ympäriajo  Eneco Tour  Clásica de San Sebastián  Espanjan ympäriajo  Vattenfall Cyclassics  GP Ouest-France  Grand Prix Cycliste de Québec  Grand Prix Cycliste de Montréal  Lombardian ympäriajo 
Vuoden 2015 kilpailun reitin korkeusprofiili.
Vuoden 2005 kilpailun voitti italialainen Alessandro Petacchi.
Käännös suomeksi
La Voix du Nord

| La Voix du Nord |
| --- | --- |

ISSN:  ISSN 0999-2189 ja 2491-3189
Kokonaislevikki:  159 130 (2024)
Perustettu:  1941
Kotikunta:  Lille
Kotimaa:  Ranska
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  ma–su
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
Kotisivu
La Voix du Nord on ranskalainen vuonna 1941 perustettu sanomalehti, joka ilmestyy Lillessä. Se syntyi alun perin Ranskan vastarintaliikkeen salaisena lehtenä. Se alkoi ilmestyä laillisesti 5. syyskuuta 1944. Nykyisin La Voix du Nord on osa belgialaista Rossel-mediataloa, joka julkaisee myös esimerkiksi Le Soiria.
Lehti siirtyi tabloid-kokoon vuonna 2006 ja muuttui seitsemänpäiväiseksi vuonna 2008. Aiemmin se ei ollut ilmestynyt maanantaisin vuodelta 1948 peräisin olleen asetuksen takia, joka rajoitti lehtien julkaisun kuuteen päivään viikossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Voix du Nord Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data
Sebastian Gripenberg

Arkkitehti, pankinjohtaja Sebastian Gripenberg.
Hatanpään kartano, Tampere
Arkkipiispan virka-asunto, jonka Gripenberg suunnitteli yhdessä Ludvig Isak Lindqvistin ja Jac. Ahrenbergin kanssa.
Odert Sebastian Gripenberg (8. maaliskuuta 1850 Kurkijoki – 12. heinäkuuta 1925 Helsinki), vapaaherra, oli suomalainen arkkitehti, senaattori ja pankinjohtaja.
Henkilöhistoria

Gripenbergin vanhemmat olivat senaattori, vapaaherra Johan Ulrik Sebastian Gripenberg ja Maria Loviisa Örnberg. Hänen puolisonsa oli Hilma Johanna Lindfors. Hänen sisarensa oli tunnettu naisasianainen Alexandra Gripenberg. Gripenbergeillä oli kolme lasta, tanssitaiteilija Margarita Maria (Maggie) (1881–1976), laivainsinööri Hans Henrik Sebastian (1882–1966) ja Aili Johanna Elisabet von Freymann (1885–1945).
Gripenberg sai ensin sotilassuvun perinteiden mukaisesti sotilaskoulutuksen ja suoritti myös sotilasinsinööriopintoja Pietarissa, mutta sotilasura ei kiinnostanut, ja hän opiskeli arkkitehdiksi aluksi Helsingin polyteknillisessä koulussa, myöhemmin Itävallassa. Hän toimi ensin yksityisarkkitehtina 1879–1908, mutta myöhemmin hänestä tuli yleisten rakennusten ylihallituksen pääjohtaja (1887–1904). Hän oli ajatusmaailmaltaan fennomaani ja suunnitteli arkkitehtina suomenkielistä kulttuuria edustavia rakennuksia, aluksi jopa maksutta. Senaattorinura jäi vain vuoden mittaiseksi, ja hän siirtyi loppu-uransa ajaksi pankkialalle Helsingin Suomalaisen Säästöpankin johtajaksi.
Gripenberg oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900.
Suunnittelutöitä

Gripenberg suunnitteli yli 60 rakennusta
Väinölänniemen teatteri, 1881, Kuopio
Helsingin suomalainen tyttökoulu, 1883, Helsinki
Suomalaisen Kirjallisuuden seuran talo, 1888, Helsinki
Vapaaseurakunnan kirkko, 1886, Helsinki
Arkkipiispantalo, 1887, Turku (yhdessä Ludvig Isak Lindqvistin ja Jac. Ahrenbergin kanssa)
Turun Säästöpankin talo, 1888, Turku
Rakuunarykmentin alue, 1889, Lappeenranta
Raahen Porvari- ja Kauppakoulu, 1889, Raahe
Vakuutusyhtiö Suomen talo, 1892, Helsinki
Pyhäjärven kirkko, 1895, Pyhäjärvi
Postitalo, 1898, Turku.
Asuintaloja:
Ahlqvistin talo, 1879, Kotka
Villa Billnäs, 1882, Pohja
Hatanpään kartano, 1884, Tampere
Kellokosken kartano, 1884, Tuusula
Ekestubben talo, 1886, Helsinki
Gripenbergin oma hirsihuvila Herttoniemeen, 1886, Helsinki
Gripenbergin oma asuintalo Bernhardinkatu 7, 1894, Helsinki
Idmanin huvila, 1898, Tampere
Ortodoksisen seurakunnan pappila, 1903,  Liisankatu, Helsinki
Oma pohja, 1906, Oikokatu, Helsinki.
Aiheesta muualla

SKS:n talon historia-verkkojulkaisu
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sebastian Gripenberg Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Radio Télévision Libre des Mille Collines

Radio Télévision Libre des Mille Collines (RTLM) (kinyarwandaksi: Radiyo yigenga y'imisozi igihumbi),  (suom. Tuhansien kukkuloiden vapaa radioasema) oli ruandalainen radioasema, joka oli toiminnassa 8. heinäkuuta 1993 − 31. heinäkuuta 1994 välisen ajan. Yhtenä Ruandan suosituimmista, ellei suosituimpana, radiokanavista sillä oli suuri merkitys Ruandan kansanmurhan aikana huhti–heinäkuussa 1994.
”Tuhansien kukkuloiden maa” on maasta käytetty eufemismi Ruandalle. Radioasema sai tukea hallituksen kontrolloimalta Radio Rwandalta, joka on Ruandan yleisradioyhtiö RBA:n radiokanava. RTLM:llä oli myös mahdollisuus käyttää lähetyksiinsä Radio Rwandan välineistöä. RTLM lähettikin ohjelmaa samalla taajuudella kuin hallituksen kanava aamutunneilla, jolloin virallista ohjelmaa ei tullut.
Laajasti Ruandan väestön keskuudessa kuunneltu RTLM-radioasema lähetti tehokkaasti tutsien, maltillisten hutujen, belgialaisten ja YK:n UNAMIR rauhanturvaajajoukkojen vastaista vihapropagandaa. RTLM:llä oli suuri merkitys kansanmurhan mahdollistaneen asenneilmapiirin synnyttämisessä.
RTLM tuki hutuvaltaa ja oli lähellä akazu-hutuja, jotka olivat kansanmurhan pääideologeja.
Ennen kansanmurhaa

RTLM perustettiin 1993 pääasiassa vastustamaan tuolloin käynnissä olleita presidentti Juvenal Habyarimanan ja tutsien Ruandan isänmaallisen rintaman välillä käytyjä rauhanneuvotteluita. Habayrimanan perhe tuki radioasemaa.. RTLM:stä tuli pian suosittu radioasema, koska sen musiikkitarjonnta erosi valtion radiosta. Radio sai nopeasti uskollisen kuulijakunnan nuorten ruandalaisten keskuudesta. Hutunuoret olivatkin myöhemmin Interahamwen runko. RTLM:n oli alkujaan nimensä mukaisesti tarkoitus toimia myös televisiokanavana, mutta tämä suunnitelma ei koskaan toteutunut. Television puuttuessa radio oli Ruandan tärkein tiedostusväline, joten RTLM:llä oli suuri vaikutus yleisöönsä.
RTLM:n 50:stä perustajajäsenestä 40 kuului Pohjois-Ruandan hutuihin, jotka olivat presidentti Habayrimanan alaisia tai muita läheisiä eli akazuja. Presidentti itse oli RTLM:n suurin osakkeenomistaja. Monet RTLM:n työntekijöistä olivat aiemmin olleet Radio Rwandan palveluksessa. RTLM:n pääideologi, johtaja ja perustaja oli historioitsija Ferdinand Nahimana, joka oli aiemmin toiminut Radio Rwandassa. Toinen merkittävä mies RTLM:n takana oli Habyarimanan vävy, liikemies Felicién Kabuga, joka ennen kansanmurhaa rahoitti puolen miljoonan viidakkoveitsen tuomisen maahan Kiinasta. Lisäksi mukana olivat MRND-valtapuoluetta edustanut suosittu popmuusikko Simon Bikindi ja CDR-puolueen perustajajäsen, ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö, Jean-Bosco Barayagwiza, jota myöhemmin syytettiin puolueen Impuzamugambi-nuorisomiliisin aseistamisesta.
Radioaseman pyrkimyksenä oli luoda syvää vihamielisyyttä ja ennakkoluuloja hutu- ja tutsiväestöjen välille. Vihaa lietsova retoriikka sovitettiin hienostuneen huumorin käytön ja suositun zairelaisen pop-musiikin lomaan. RTLM tarjosi ja lupasi kuulijoille sellaista, mitä muilta radiokanavilta ei kuultu tai sallittu. RTLM oli villi nuorison suosima hupikanava, jonka suosittuja ohjelmia olivat muun muassa suosittujen juontajien juontamat "soita studioon" -ohjelmat kuuntelijoille. Lisäksi radiokuuluttajat saattoivat olla lähetysvuoronsa aikana riehakkaasti päissään.
Arvostelijat ovat sanoneet, että Ruandan hallitus avusti RTLM:n luomisessa "viharadioksi" kiertääkseen sen faktan, että hallitus oli sitoutunut YK:lle kieltämään kaiken "vahingollisen radiopropagandan" maaliskuussa 1993 Dar-es-Salaamissa. Kuitenkin RTLM:n johtaja Ferdinand Nahimana on väittänyt, että asema perustettiin ensisijaisesti vastapainoksi Ruandan isänmaallisen rintaman Radio Muhaburan lähettämälle propagandalle.
Tammikuussa 1994 radioaseman lähetysten julkilausumissa haukuttiin ja moitittiin UNAMIR komentajaa Roméo Dallairea epäonnistumisesta estämään noin 50 ihmisen surmaaminen YK:n demilitarisoidulla alueella.
Kun presidentti Habayrimanan yksityiskone ammuttiin alas 6. huhtikuuta 1994, RTLM yhtyi niiden joukkoon, jotka syyttivät teosta tutsikapinallisia, ja alkoi vaatia "lopullista sotaa tutsien hävittämiseksi".
Tunnettuja RTLM:n johtohenkilöitä

Félicien Kabuga (hallituksen puheenjohtaja)
Ferdinand Nahimana (toimitusjohtaja)
Jean Bosco Barayagwiza (johtohenkilö)
Gaspard Gahigi (vastaava päätoimittaja)
Phocas Hahimana (päivittäinen johtaja)
Georges Ruggiu (tuottaja)
Tuomiot

Ruandan kansainvälinen sotarikostuomioistuin 23. lokakuuta 2000 toimet RTLM:ää vastaan. Ensimmäisenä toimena oli Kangura-lehden päätoimittajaa Hassan Ngezen vastainen oikeudenkäynti.
19. elokuuta 2003 oikeudessa Arushassa RTLM:n johtajille Ferdinand Nahimanalle ja Jaan Bosco Barayagwizalle vaadittiin elinkautista vankeusrangaistusta kansanmurhasta, kansanmurhaan kiihottamisesta, rikoksista ihmisyyttä vastaan ennen kansanmurhaa ja sen aikana.
3. joulukuuta 2003 oikeus katsoi kaikki syytetyt syyllisiksi ja tuomitsi Nahimana ja Ngeze elinkautiseen vankeuteen sekä Barayagwiza vankeuteen 35 vuodeksi. Tällä hetkellä käsitellään tuomion valitusta.
Aiheesta muualla

"RwandaFile": Opintosuoritusotteet Lähetyksiä (Englannissa)
Runous

Homeros oli myyttinen antiikin kreikkalainen runoilija, jonka teokset ovat epiikkaa. Philippe-Laurent Roland, Homeros, 1812.
Runous eli lyriikka on kirjallisuuden muoto, jossa kieltä käytetään esteettisesti sen merkityksen ja kieliopillisen oikeellisuuden sijaan tai lisäksi. Se koostuu suullisista tai kirjallisista ilmaisuista, joissa kieltä käytetään eri tavoin kuin proosassa. Eräs runouden alalaji on laululyriikka, jossa runomuotoinen teksti liittyy musiikkiin. Runojen ilmaisu nojaa usein mielikuvitukseen, mielleyhtymiin ja kielen soinnillisiin ominaisuuksiin.lähde?
Runous on vanhin kirjallisuuden laji. Se alkoi suullisena sanataiteena, joka siirtyi yhden runonlaulajan muistista toisen muistiin ja saattoi muuttua matkalla hieman. Muistia auttoivat runomitat alku- ja loppusoinnuin sekä rytmisin keinoin. Kirjoitustaidon kehityttyä runoja alettiin merkitä muistiin, ja kirjoitetusta runoudesta kehittyi uutta taidetta. Moderni runous hylkäsi 1900-luvun alussa runomitat, mutta myös mitallinen runous on edelleen elinvoimainen.lähde?
Etymologia

Suomen kielen sana runo tulee germaanisista kielistä, joissa sen vastineet ovat tarkoittaneet muun muassa riimukirjoitusta, oppineisuutta ja salaisuutta. Runoi ilmeisesti merkitsi entisajan suomalaisille ja karjalaisille tietäjää tai šamaania, jonka loitsut ja kertomukset ovat runomuotoisia ja yleensä laulettuja.lähde?
Lyriikka on saanut nimensä kreikkalaisesta lyyra-soittimesta, jolla runoilija säesti esitystään. Tämä osoittaa, että varhainen lyriikka oli laulettua.
Suomessa sana runo lienee tarkoittanut alun perin kalevalaista runonlaulajaa, mutta uskotaan, että oppineet antoivat sanalle nykyisen merkityksensä. Runoille ei liene ollut tätä ennen suomenkielistä yleisnimeä. Suomalaiset ovat ennen kutsuneet yleensä laulettuja kansanrunojaan muun muassa nimityksillä virsi, laulu, sanat ja sanelu. Kertovaa runoutta on nimitetty myös tarinoiksi, kertomuksiksi, saduiksi ja taruiksi. Taikuuteen käytettyjä runoja on kutsuttu loitsuiksi, ja loitsun ”taikasanat” olivat luotteet.lähde?
Lyriikan muodot

Antiikin Kreikassa runous jaettiin kolmeen pääosaan: lyyrisen runouden lisäksi oli eeppinen eli kertova runous (epiikka) ja draamallinen eli näytelmärunous. Lyriikan lajeja olivat Kreikassa jambi eli pilkkarunous ja elegia eli valituslaulu (jambi-sanalla tarkoitetaan nykyisin erästä runomittaa). Varsinaisen lyriikan alalajeja olivat soololyriikka (melos) ja kuorolyriikka (khoros). Tällaiset jaot ovat osittain hävinneet ajan mittaan: sveitsiläinen kirjallisuustutkija Emil Staiger katsoo, että kaikessa runoudessa on lyyrisiä, eeppisiä ja draamallisia elementtejä. Lyyrinen runo on kuitenkin lyhyehkö, olennaiseen keskittyvä ja usein muodoltaan kiinteä ja omissa rajoissaan johdonmukainen. Runous on usein preesens-muotoista ja minäkohtaista. Kuitenkin kaikista näistä luonnehdinnoista on olemassa poikkeuksia.
Runous eroaa arkipuheesta ja asiaproosasta siinä, että se käyttää kielen mahdollisuuksia laajasti. Se avaa yllättäviä yhteyksiä eri ilmiöiden välille. Tavallisen kielen ennustettavuus on melko suurta siten, että kuulija tai lukija voi arvata seuraavan sanan tai tarkoitetun asian. Lyriikka on oikullisempaa ja tuoreempaa, mikä tekee siitä vaikeammin avautuvaa. Runoilijan tehtävänä on pidetty kielen automatisoinnin vastustamista.
Tyylikeinoja

Yleisin runouden tyylikeino on toisto. Se ilmenee äänteiden tasolla sointuisuuden tavoittelussa: jonkin äänteen tai äänneryhmän toistamisella runoilija voi luoda haluamiaan vaikutelmia. Runoilija voi ajatella tiettyjä vokaaleja tai konsonantteja ikään kuin elävinä olentoina. Myös alkusointu on tähän liittyvä ilmiö.
Runouden yksi tehokeino on rytmi, joka sekin on toistoa eli samojen tai samankaltaisten äännekuvioiden rytmikästä toistamista. Säännölliset rytmikuviot tunnetaan runomittoina. Ne merkitään kaavioilla, joissa viiva tarkoittaa nousussa olevaa (painollista tai pitkää) tavua ja puolikaari laskussa olevaa (painotonta tai lyhyttä) tavua. Suomen kielessä tämä on usein vaikeaa hahmottaa, sillä suomessa voi pitkä tavu olla painottomassakin kohdassa.
Monien runojen tyylikeino on loppusointu eli riimi. Se on kuitenkin historiallisesti melko nuori, varhaiskeskiajalla käyttöön otettu keino. Loppusointu antaa runolle iskuvoimaa ja sitoo säkeitä yhteen.
Toistoa käytetään myös kielikuvien tasolla. Runoissa käytetään runsaasti vertauksia ja niistä tiivistyneitä metaforia, jossa kaksi eri käsitepiirin kuuluvaa asiaa liitetään yhteen (kuun sirppi, vuoren otsa). Näitä voidaan käyttää toistuvasti siten, että saadaan aikaan suggestiivista tunnelmaa. Myös kokonaisia säkeitä voidaan toistaa (säekerto).
Kuuluisia runoilijoita

Homeros
Sapfo
Vergilius
Du Fu
Dante Alighieri
Francesco Petrarca
Geoffrey Chaucer
William Shakespeare
John Milton
Johann Wolfgang von Goethe
William Wordsworth
Aleksandr Puškin
Marina Tsvetajeva
Charles Baudelaire
T. S. Eliot
Edith Södergran
Allen Ginsberg
Suomenkielisiä runoilijoita

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Risto Ahti  Helena Anhava  Tuomas Anhava  Juhana Cajanus  J. H. Erkko  Paavo Haavikko  Saima Harmaja  Jenni Haukio  Yrjö Jylhä  Uuno Kailas  Anna-Mari Kaskinen  Eeva Kilpi  Aleksis Kivi  Eila Kivikk'aho  Tomi Kontio  V. A. Koskenniemi  |  Heli Laaksonen  Jarkko Laine  Eino Leino  Maaria Leinonen  Juice Leskinen  Heidi Liehu  Rakel Liehu  Toivo Lyy  Eeva-Liisa Manner  Otto Manninen  Arto Melleri  Aila Meriluoto  Hannu Mäkelä  Kai Nieminen  Pertti Nieminen  |  L. Onerva  Lauri Otonkoski  Jyrki Pellinen  Risto Rasa  Niilo Rauhala  Pentti Saarikoski  Pentti Saaritsa  Hannu Salakka  Hannu Salama  Elvi Sinervo  Tommy Tabermann  Sirkka Turkka  Aale Tynni  Katri Vala  Lauri Viita  |
Kirjallisuutta

Grünthal, Satu & Mäkinen, Kirsti (toim.): Mistä ääni meissä tulee? Runoja ja tulkintoja.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19651-7
Hökkä, Tuula (toim.): Oi runous: Romantiikan ja modernismin runouskäsityksiä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  ISBN 951-746-173-9
Hökkä, Tuula (toim.): Romanttinen moderni: Kirjoituksia runouskäsityksistä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2001.  ISBN 951-746-293-X
Kainulainen, Siru & Kesonen, Kaisu & Lummaa, Karoliina (toim.): Lentävä hevonen: Välineitä runoanalyysiin.  Tampere:  Vastapaino, 2007.  ISBN 978-951-768-205-3
Kantola, Janna: Runous plus: Tutkielmia modernismin jälkeisestä runoudesta.  Helsinki:  Palmenia-kustannus, 2001.  ISBN 951-45-9280-8
Katajamäki, Sakari & Pentikäinen, Johanna (toim.): Runosta runoon: Suomalaisen runon yhteyksiä länsimaiseen kirjallisuuteen antiikista nykyaikaan.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-28568-4
Parkko, Tommi: Kirjoita runo! Opas aloittelevalle runoilijalle.  Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-760-5
Parkko, Tommi: Runouden ilmiöitä.  Helsinki:  Avain, 2012.  ISBN 951-692-918-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Runous Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Suomenkielisen runouden bibliografia on Wikiaineistossa
Sitaatteja aiheesta Runous Wikisitaateissa
Nykyrunon perustyökalupakki (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin kaupunginkirjaston aihepakettiarkisto 21.8.2007.
Tutkijat: Runous on itseapukirjallisuutta parempaa terapiaa
L'Écho du Sud

| L'Écho du Sud |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  päivälehti
Kustantaja:  Ferber Enterprises,
ISSN:  ISSN 2958-6100
Perustettu:  1929
Sitoutuneisuus:  keskusta-vasemmisto
Kotikunta:  Fianarantsoa
Kotimaa:   Madagaskar
Sivukoko:  tabloid
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
Lechodusud.com
L'Écho du Sud on ranskalainen sanomalehti. Louis Cambrézy perusti sanomalehden vuonna 1929.