stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
École normale supérieure
Lähteet ja aiheeseen liittyvää kirjallisuutta

Le livre du centenaire, Hachette, 1895
Les Normaliens peints par eux-mêmes, Chamerot et Renouard, 1895
Notre école normale, Belles lettres, 1994
Paul Dimoff, La Rue d’Ulm à la Belle époque (1899–1903),  G. Thomas, 1970
François Dufay ja Pierre-Bertrand Dufort, Les normaliens. De Charles Péguy à Bernard-Henri Lévy, un siècle d'histoire, J. C. Lattès, 1993 (ASIN 2709613077) ;
Edouard Herriot, Normale, Société nouvelle d’édition, 1932
Michèle Ferrand, Françoise Imbert ja Catherine Marry, L'Excellence scolaire: une affaire de famille. Le cas des normaliennes et normaliens scientifiques, L'Harmattan, coll. « Bibliothèque de l'éducation », 1999 (ISBN 2-7384-8221-X) ;
Pascale Hummel, Humanités normaliennes. L'enseignement classique et l'érudition philologique dans l'École normale supérieure au XIXe siècle, Belles Lettres, coll. « Études anciennes », n° 298, 1995 (ISBN 2-251-32645-6) ;
Pascale Hummel, Regards sur les études classiques au XIXe siècle. Catalogue du fonds Morante, Paris, Presses de l’École normale supérieure, 1990.
Pascale Hummel, Pour une histoire de l’École normale supérieure : sources d’archives (1794–1993), en collaboration avec A. Lejeune et D. Peyceré, Pariisi, Archives nationales – Presses de l’École normale supérieure, 1995.
Nicole Masson, L'École normale supérieure : les chemins de la liberté, Gallimard, coll. « Découvertes », 1994 (ASIN 2070532844 ) ;
Alain Peyrefitte, Rue d'Ulm. Chroniques de la vie normalienne, Fayard, 1994 (réed.) ;
Robert Flacelière, Normale en péril, Presses universitaires de France, 1971
Romain Rolland, Le cloître de la rue d'Ulm, Albin Michel, 1952 ;
Clément Rosset, En ce temps-là, Minuit, 1992 ;
Jean-François Sirinelli, École normale supérieure : le livre du bicentenaire, PUF, 1994.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Kouluun liittyvät sivut

ENS-Ulm kotisivut
Yhteys tietoihin ENS-kouluun liittyvistä opinnoista ja kursseista
Aiheesta muualla > Oppilaisiin liittyvät sivut

Oppilaskunnan (BDE) sivut
ENSn oppilaiden sivut
ENS Ulm alumnien sivut
École normale supérieuren sisäänkäynti, jonka yläosassa on kolme koululle tärkeätä päivämäärää: perustaminen 9 brumaire vuonna III, uusi perustaminen 17. maaliskuuta 1808 ja koulun siirto rue d’Ulmille 24. huhtikuuta 1841.
Géza Gárdonyi

Géza Gárdonyi
Géza Gárdonyi (3. elokuuta 1863 – 30. lokakuuta 1922) oli unkarilainen kirjailija ja lehtimies. Hänet tunnetaan parhaiten historiallisista romaaneistaan. Egerin tähdet kertoo Egerin kaupungista ottomaanien piirityksen aikana vuonna 1552. Toinen suosittu romaani on Näkymätön ihminen, joka sijoittuu hunni Attilan hoviin. Gárdonyi kirjoitti myös näytelmiä ja lehtiartikkeleita.
Gárdonyi syntyi Agárdissa ja oli alkuperäiseltä nimeltään Géza Ziegler, mutta hän halusi unkarilaisemmalta kuulostavan sukunimen ja valitsi sen Gárdonyn pikkukaupungin mukaan. 1890-luvulla hän muutti Budapestiin elääkseen lehtimiehenä ja kirjailijana. Elannon hankkiminen oli työlästä ja Gárdonyi päätyi kirjoittamaan kioskikirjallisuutta, kuten Gabor Gore -nimistä parodista kirjasarjaa maalaiselämästä. Hän tutustui toiseen kirjailija-lehtimieheen Sándor Bródyyn, kävi tämän kotipaikalla Egerissä ja asettui sinne loppuiäkseen.
Suomennettuja teoksia > Näytelmiä

(1901) A Bor; suom. Viini. (1912, Kirja; suom. N[iilo] E. W[ainio]; Näytelmäkirjasto 92)
Suomennettuja teoksia > Romaaneja ja novellikokoelmia

(1899) Egri csillagok: Bornemissza Gergely élete; suom. Egerin tähdet: Gergely Bornemisszan elämä (1926–1927, WSOY; suom. Yrjö Liipola / 1983, Librum; ISBN 951-862-062-8)
(1901) A láthatatlan ember; suom. Näkymätön ihminen: Hunnilaisromaani Attilan ajoilta (1916, Otava; suom. Matti Kivekäs) (2. p. 1933)
Kaunis sepänemäntä y. m. kertomuksia (1917, Otava; suom. Matti Kivekäs; Otavan 85 pennin kirjasto 7)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.gardonyigeza.hu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Forgotten Realms

Forgotten Realms on roolipelien kampanjamaailma, joka on tarkoitettu Dungeons & Dragons -roolipeliä varten. Sen pääasiallinen suunnittelija on Ed Greenwood. Varsinaisen roolipelikampanjan lisäksi Forgotten Realms -maailman pohjalta on laadittu satoja romaaneja sekä lukuisia tietokonepelejä, joista tunnettuja esimerkkejä ovat mm. Baldur's Gate -sarja, Icewind Dale -sarja, Neverwinter Nights -sarja sekä viimeisimpänä MMO-peli Neverwinter. Useita romaaneista on suomennettu. Kuuluisimpia Forgotten Realms -romaanien kirjoittajia ovat Ed Greenwood, R. A. Salvatore ja Elaine Cunningham.
Dungeons & Dragonsin fantasiamaailmoista se on suosituin.
Historia

Forgotten Realms -maailmasta on julkaistu yli 150 lähdeteosta ja seikkailua. Se oli olemassa jo ennen kuin maailma itse oli kuvattu missään kirjassa, ja toimi Ed Greenwoodin omien seikkailukampanjoiden näyttämönä. Greenwood julkaisi maailmasta artikkeleita aluksi Dragon -lehdessä.
Varsinainen virallinen Forgotten Realms -julkaisu oli laatikoitu kirjasarja (kaksi kirjaa ja neljä karttaa) vuonna 1987, ja pohjautui AD&D:n ensimmäiseen laitokseen. Alun perin TSR:n suunnitelmissa oli, että Forgotten Realms korvaa Greyhawk-maailman AD&D:n perustana, mutta vielä tänäkin päivänä Forgotten Realms on erillinen tuote. Toinen laitos julkaistiin vuonna 1993, pohjautuen AD&D:n toiseen laitokseen.
AD&D:n kolmannen laitoksen (joka palasi D&D-nimeen) myötä Forgotten Realmsista julkaistiin kolmas laitos vuonna 2001. Tällä hetkellä maailma on kuvattu yhdessä kirjassa, Forgotten Realms Campaign Setting (Greenwood, Reynolds, Williams, ja Heinsoo; Wizards of the Coast, 2001; ISBN 0-7869-1836-5), johon kuuluu lisäksi kartta. Kirja sisältää yleiskuvauksen koko maailmasta, historiasta, eri valtioista, jumaluuksista ja merkittävistä henkilöistä, sekä pelihahmojen luontiin ja kulttuuritaustan ymmärtämiseen liittyvistä asioista. Se keskittyy tarkasti vain muutamiin alueisiin. Tarkempia kuvauksia varten pelinjohtaja joutuu joko hankkimaan lisämateriaalia tai keksimään ne itse kirjan puitteiden pohjalta.
Forgotten Realms -maailma

Forgotten Realmsin tapahtumapaikka on fiktiivinen Toril-planeetta. Pääasiallisesti pelitapahtumat sijoittuvat Faerûn-nimiselle maanosalle. Faerûnin lisäksi Toril-planeetalla on muita mantereita. Osa mantereista on jätetty tyhjäksi, joten pelinjohtajat voivat sijoittaa sinne omia valtioitaan ja seikkailujaan. Toiset mantereet taas on julkaistu omina D&D-lähdekirjoinaan, jotka toimivat myös itsenäisinä roolipelimaailmoinaan. Näitä ovat mm. Oriental Adventuresin Kara-Tur ja Al-Qadimin Zakhara.
Forgotten Realms -maailma > Tärkeimpiä Faerûnin alueita

Syvävesi (Waterdeep), yli miljoonan asukkaan suurkaupunki
Pohjola (The North), jonka tärkeimpiä kaupunkeja ovat Luskan ja Ikikesä/Talveton (Neverwinter)
Korkiasalo (The High Forest)
Jäätuulen laakso (Icewind Dale)
Hopeasuot (The Silver Marches) ja sen pääkaupunki Hopeakuu (Silverymoon)
Laaksomaat (Dalelands) ja Cormanthorin muinainen metsä
Cormyr
Amn
Calimshan, aavikoiden peittämä maa
Moonshae-saaret
Uumenenala (Underdark), pimeä maanalainen valtakunta ja siellä Drizzt Do’Urdenin syntymäkaupunki Menzoberranzan.
Baldurin portti (Baldur's Gate) Tärkeä satamakaupunki josta on yhtä pitkä matka Etelän Calimportiin kuin pohjoisen Luskaniin.
Calimport, Faerûnin suurin kaupunki, sijaitsee Calishamin autiomaassa
Nimien suomennokset ovat Forgotten Realms -romaanien suomennoksista ja saattavat vaihdella kääntäjän mukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Sauna

Perinteinen suomalainen rantasaunamaisema
Tyypillinen nykyaikainen sauna
Saunojia
Sauna on saunomista ja kylpemistä varten rakennettu tila.
Saunan perusidea on pysynyt samanlaisena vuosisatojen ajan. Sauna on lämmitettävä tila, erillinen rakennus tai rakennuksen osa. Sauna lämmitetään kiukaalla, joka on kiviä sisältävä uuni. Saunan ilmasta saadaan kostea heittämällä vettä kiukaan kuumille kiville. Tätä kiukaasta nousevaa kuumaa kosteaa vesihöyryä kutsutaan löylyksi. Saunan lämpöä, kosteutta ja tuuletusta säädetään rakennusteknisillä ratkaisuilla.
Suomalaistyyppisiä saunoja on myös muissa maissa kuin Suomessa. Suomalaisen saunan perustana ovat muinaisskandinaavinen ja keskiajalla vallinnut yleiseurooppalainen saunakulttuuri, Itä-Suomen osalta myöhäisempi isovenäläinen saunakulttuuri. Erilaisia saunakulttuureja on syntynyt toisistaan riippumatta eri puolilla maailmaa.
Etymologia

Saunan on ajateltu tarkoittaneen alun perin lämmitettyä maakuoppaa tai poteroa. Sauna on vanha suomenkielinen sana, ja sen alkuperäiseksi muodoksi voidaan mallintaa *sakna tai *savńa. Sanalla on vastineita virossa (saun) ja muissa itämerensuomalaisissa kielissä (livvinkarjala: saunu; inkeroinen, vatja: sauna, liivi: sōna), mahdollisesti myös saamessa. Näissä kielissä sauna ja sen vastineet voivat lisäksi tai yksinomaan tarkoittaa pientä tupaa tai asuinsijaa tai saamessa lumeen kaivettua kuoppaa (Pohjoissaamen vastine suomen sauna-sanalle on suovdnji. Nykyiset saunaa merkitsevät sanat saamessa ovat kuitenkin myöhäisiä lainoja suomesta, esimerkiksi pohjoissaamen sávdni). Uusimman, Petri Kallion esittämän käsityksen mukaan sauna on laina esikantagermaanin sanavartalosta *stagh-ná-, jonka perillisiä on muun muassa englannin stack 'kasa'. Saunan alkuperäinen merkitys olisi näin ollen ollut 'kiuas'. Tätä noudattelee myös viron kielen etymologiasanakirja (Eesti etümoloogiasõnaraamat, ETY), jonka mukaan sauna on ehkä laina kantagermaanin sanasta *stakka-, josta tulee kasaa tai kekoa tarkoittavat muinaisislannin stakkr ja englannin stack sekä ruotsin murteissa esiintyvät tulipesää tarkoittavat stake, stäck. ETY myös mainitsee mahdollisena kantagermaanilähteenä sanan *sāpna- ('saippuapaja').
Suomen kielessä saunan rinnakkaisnimityksinä tunnetaan pirtti (Vertaa latv. pirts) Varsinais-Suomessa, Keski-Pohjanmaalla ja eteläisessä Hämeessä sekä kyly Laatokan pohjoispuolella.
Kiuas ja löyly

Saunan lämmityslaitetta nimitetään kiukaaksi. Kiukaassa on kiviä, joihin lämpö varastoituu. Löyly syntyy, kun vettä heitetään kuumille kiville ja se muuttuu kuumaksi höyryksi, joka leviää löylyhuoneen yläosiin.
Kiuas lämmitetään yleensä polttopuilla tai sähköllä, joskus harvoin pelleteillä, öljyllä tai maakaasulla. Kiukaita on kahta perustyyppiä: kertalämmitteisiä ja jatkuvalämmitteisiä. Kertalämmitteinen kiuas lämmitetään etukäteen ennen varsinaista saunomista. Koska kaikki lämpö pitää varata kiviin ennen saunomista, on kivimäärän oltava suuri, satoja kiloja. Jatkuvalämmitteisen kiukaan lämmittämistä jatketaan myös kylpemisen aikana ja kivimäärä voi siksi olla pienempi.
Puulämmitteiset kiukaat jakaantuvat savusaunoissa käytettäviin sisälle savuttaviin kiukaisiin ja nykyaikana tavallisempiin savuhormiin liitettyihin kiukaisiin. Savusaunan kiukaasta savu tulee lämmityksen aikana löylykivien läpi löylyhuoneeseen, josta se raollaan olevan oven ja räppänän tai lakeisen kautta poistuu ulos. Räppänä on seinään tehty luukku, katon (eli laen) läpi tehtyä savunpoistoa sanotaan lakeiseksi.
Savuhormiin liitetyssä kiukaassa savu ei pääse lainkaan löylytilaan. Kiukaita on kahta perustyyppiä. Kertalämmitteisessä kiukaassa savukaasut kulkevat savusaunakiukaan tavoin kiuaskivien välitse, mutta kivitila on eristetty löylytilasta ja lopuksi savukaasut johdetaan savuhormiin. Kylpemisen aikana tulta ei polteta. Kiukaan kivitilassa on luukku, joka aukaistaan lämmittämisen jälkeen tulen sammuttua, ja kuumille kiville voidaan heittää löylyä. Jatkuvalämmitteisessä kiukaassa palokaasut kiertävät kiukaassa joutumatta kosketuksiin kiuaskivien kanssa. Lämpö siirtyy kiukaasta kiviin kivitilan kuumenneiden pintojen ja kuumennen ilman kierron avulla. Jatkuvalämmitteinen kiuas on yleisin puulämmitteinen kiuastyyppi.
Asuinhuoneistojen saunoissa käytetään yleisimmin sähkölämmitteisiä kiukaita. Niiden lämmitysteho on yleensä alhaisempi kuin puukiukailla, mutta riittävä pieneen löylyhuoneeseen. Sähkökiuas ei tarvitse savuhormia, mutta sähköliitännän tulee yleensä olla kolmivaihevirtainen.
Toimintaperiaate > Savusauna

Perinteinen suomalainen saunatyyppi, savusauna (Karjalassa musta sauna), on kertalämmitteinen, eli kiuasta ei voida lämmittää kylpemisen aikana. Savusaunan kiuas on tulipesän ympärille ja päälle ladottu kivinen kupu, jonka läpi savukaasut nousevat vapaasti saunatilaan ja samalla kiuaskivet kuumenevat. Lämmityksen aikana savu poistuu välikatossa eli laessa olevan lakeistorven, lakeisen, tai seinässä olevan luukun eli räppänän kautta. Kun kivet ovat riittävän kuumat ja pesä on sammunut heitetään häkälöylyt, jonka jälkeen sauna on valmis kylpijöille. Häkälöylyissä suurin osa kivien pintaan tarttuneesta noesta ja pienhiukkasista irtoaa ennen kuin saunojia on löylyilmaa hengittämässä.
Kertalämmitteisyys edellyttää, että kiukaassa on enemmän lämpöä varaavia kiuaskiviä kuin jatkuvalämmitteisessä saunassa, koska lisälämmitystä ei voida tehdä kylpemisen aikana. Pieni neljän hengen savusauna lämpenee yleensä muutamassa tunnissa ja vaatii puolisen tuntia aikaa siintymiseen eli hiilloksen sammumiseen ja savun tuulettumiseen. Tuulettumista edistää, jos kekäleet vedetään kiukaan etuosaan palamisen loppuvaiheessa. Tällöin hiilet palavat nopeasti loppuun eikä ole vaaraa häkäkaasujen muodostumisesta.
Savusaunaa arvostetaan saunomisen perinteisenä muotona ja sen pehmeiden löylyjen vuoksi.
Toimintaperiaate > Savuhormillinen kerta- tai jatkuvalämmitteinen sauna

Merkittävä muutos saunan kehityksessä oli uloslämpiävän kiukaan kehittäminen eli savuhormin liittäminen kiukaaseen. Uloslämpiävät kiukaat yleistyivät Suomessa 1900-luvun alkupuoliskolla. Kiukaita on kahta perustyyppiä: kertalämmitteisiä ja jatkuvalämmitteisiä. Kertalämmitteinen kiuas lämmitetään etukäteen ennen varsinaista saunomista. Koska kaikki lämpö pitää varata kiviin ennen saunomista, on kivimäärän oltava suuri, satoja kiloja. Jatkuvalämmitteisen kiukaan lämmittämistä jatketaan myös kylpemisen aikana ja kivimäärä voi siksi olla pienempi.
Kertalämmitteisessä kiukaassa savukaasut kulkevat savusaunakiukaan tavoin kiuaskivien välitse, mutta kivitila on eristetty löylytilasta ja lopuksi savukaasut johdetaan savuhormiin. Kylpemisen aikana tulta ei polteta. Kiukaan kivitilassa on luukku, joka aukaistaan lämmittämisen jälkeen tulen sammuttua, ja kuumille kiville voidaan heittää löylyä. Jatkuvalämmitteisessä kiukaassa palokaasut kiertävät kiukaassa joutumatta kosketuksiin kiuaskivien kanssa. Lämpö siirtyy kiukaasta kiviin kivitilan kuumenneiden pintojen ja kuumennen ilman kierron avulla.
Peltirunkoinen, jatkuvalämmitteinen kiuas lämpenee saunomiskuntoon nopeammin ja pienemmällä puumäärällä kuin muurattu kiuas. Jatkuvalämmitteinen kiuas on yleisin puulämmitteinen kiuastyyppi.
Toimintaperiaate > Sähkösauna

Asuinhuoneistojen saunoissa käytetään yleisimmin sähkölämmitteisiä kiukaita. Niitä on ollut käytössä 1950-luvulta alkaen. Sähkökiukaan avulla saunan sisäilman voi lämmittää jopa muutamassa minuutissa, mutta itse saunan rakenteiden – siis seinien, sisäkaton ja lauteiden – lämpiäminen vaatii edelleen yhtä paljon aikaa kuin ennenkin eli noin tunnin. Otollisimmat saunomisolosuhteet saavutetaan johtamalla tuloilma kiukaan yläpuolelle ja toteuttamalla ilman poisto koneellisesti istuinlauteen ja lattian rajan väliseltä korkeudelta.
Toimintaperiaate > Infrapunasauna

Infrapunasaunassa ei ole lainkaan kiuasta tai löylyjä, vaan hikoilemisen aiheuttaa infrapunasäteily. Infrapunasaunan lämpötila-alue on 50 celsiusasteen molemmin puolin. Kiukaan ja löylyjen puuttuminen on usein mainittu perustelu argumentille, jonka mukaan infrapunasauna ei ole sauna.
Alankomaalainen pilottitutkimus, johon osallistui 17 reumapotilasta esitti, että infrapunasauna lievitti väliaikaisesti nivel- ja selkärankareuman oireita.
Saunarakennus

Perinteisesti sauna on sijoitettu erilliseen saunarakennukseen jonkin verran erilleen pihapiiristä tulipalovaaran ja vedensaannin vuoksi, mutta nykyisin saunoja rakennetaan yleisesti myös asuin- ja talousrakennusten yhteyteen kuten myös majoitus- ja liikerakennuksiin.
Saunarakennus > Historialliset saunatyypit

Suomalaisen kulttuurin saunarakennus on historialtaan ja ilmenemismuodoiltaan tiiviisti liittynyt kulttuuriin, elinkeinoihin ja paikallisiin rakennustapoihin. Vakiintunut maatila vaati saunalle eri toimintoja kuin liikkuva kaskenpolttajaperhekunta tai yksittäinen erämies. Historiallisia saunarakennusten tyyppejä tunnetaan useita. Vanhemmat historialliset saunat olivat kaikki savusaunatyyppisiä; osassa savu johdettiin ulos puisen hormin – lakeisen – kautta tai seinässä olevasta aukosta eli räppänästä.
Saunarakennus > Historialliset saunatyypit > Maasauna

Maasauna oli pieni ja matala, kaivetun kuopan päälle rakennettu sauna, jossa oli yleensä turvekatto. Lauteet olivat yleensä peräseinällä ovea vastapäätä ja kiuas oven vieressä. Kivistä kootun kiukaan yläpuoli saatettiin saveta umpeen. Savu johdettiin ulos lakeisen kautta. Saunatyyppiä tavattiin maaseudulla vielä 1900-luvun alussa.
Saunarakennus > Historialliset saunatyypit > Eräsauna

Eräsaunat eli metsäsaunat oli tarkoitettu metsästys- ja kalastusretkien tukikohdiksi, ja ne saattoivat olla rakenteiltaan vaatimattomia, tilapäisiksi ajateltuja. Kiuas oli irtokivinen, ja sitä käytettiin myös ruoanlaittoon. Tila oli tarkoitettu kylpemisen ohella muuhun oleskeluun, jota varten saunassa oli erillinen lava.
Eräsaunoista kehittyi myöhemmin eritystä käyttöä varten tarkoitettuja saunoja, esimerkiksi tervanpolttajien ja hiilenpolttajien saunat, sekä myllysaunat.
Saunarakennus > Historialliset saunatyypit > Riihisauna

Pysyvän asutuksen ja maanviljelyn myötä syntyi riihisauna, jota saatettiin käyttää asumiseen, kylpemiseen sekä esimerkiksi hamppu- tai pellavasadon kuivaamiseen ja myös maltaiden imellyttämiseen. Rakennus oli tekniseltä toteutukseltaan jo varsin vaativa: jopa nelisen metriä korkea hirsistä tehty savupirtti, jossa asuttiin, kylvettiin ja kuivattiin sato. Tilassa saattoi olla erillinen mallasparvi maltaiden imellytykseen ja kuivaamiseen ja kylpylavo kylpemiseen.
Riihisaunoista kehittyi nykyinen saunarakennus: muiden toimintojen varatessa tilan saatettiin viereen rakentaa ainoastaan kylpemiseen tarkoitettu saunarakennus.
Saunarakennus > Nykyisiä saunatyyppejä > Yleinen sauna

Väestön keskittyessä kaupunkeihin 1800-luvun lopulta lähtien syntyi tarve yleisiin saunoihin, koska kaupunkitonteille ei saunoja yleensä rakennettu muun muassa niiden aiheuttaman palovaaran vuoksi. Kaupungeissa on perinteisesti ollut runsaasti maksullisia yleisiä saunoja, mutta niiden lukumäärä väheni nopeasti 1950-luvulta lähtien. Aluksi yleiset saunat korvautuivat kerrostalojen yhteissaunaosastoilla, 1960-luvun loppupuolelta lähtien myös huoneistosaunoilla. Uimahallien yhteydessä on nykyään kuitenkin paljon yleisiä saunoja. Suomessa useimmat yleiset saunat on tarkoitettu joko vain miehille tai vain naisille, mutta ikärajaa ei ole. Useissa muissa maissa on tavallista, että yleisiin saunoihin on ikäraja.
Saunarakennus > Nykyisiä saunatyyppejä > Talo- ja huoneistosauna

Monissa erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla rakennetuissa kerrostaloissa on asukkaiden yhteinen talosauna. Tällöin yleensä asunnoissa ei ole alun perin ollut erillisiä asuntokohtaisia huoneistosaunoja. Talosaunaan varataan huoneistokohtaisia saunavuoroja, joiden lisäksi voi olla viikoittaiset yleiset saunavuorot erikseen miehille ja naisille. Yleisestä saunavuorosta saatetaan käyttää esimerkiksi nimitystä lenkkisauna.
Viime vuosikymmeninä ovat yleistyneet varsinkin rivi- ja kerrostaloissa niin sanotut huoneistosaunat, jotka ovat suoraan asunnon yhteydessä. Huoneistosaunoissa on yleensä pieni löylyhuone ja erillinen pesuhuone, joka samalla saattaa olla asunnon ainoa hygieniatila. Nykyaikana suurin osa huoneistosaunoista on sähkölämmitteisiä, kun taas erillisissä saunarakennuksissa kiukaat ovat useimmiten ulossavuavia ja puulämmitteisiä. Uusissa kerrostaloissa yleensä asuntojen yhteyteen rakennetaan huoneistosauna, mutta vanhemmissa taloissa niitä ei ole. Asuntoihin voidaan kuitenkin asentaa kylpyhuonesauna. Periaatteeltaan se vastaa suihkukaappia tai höyrysuihkua eikä vaadi rakennukseen tai kylpyhuoneeseen muutoksia. Kylpyhuonesauna on tyypiltään suosituin saunamalli perinteisten saunamaiden kuten Suomen, Ruotsin ja Venäjän ulkopuolella. Näissä maissa sauna sijaitsee usein uima-altaan lähellä, takkahuoneessa, kellarissa, parvekkeella tai muussa vastaavassa tilassa, sillä asuntoihin ei ole suunniteltu ja varattu varsinaista tilaa saunalle, eikä saunan käyttötarkoitus ole peseytyminen, vaan rentoutuminen. Näitä saunoja kutsutaan myös rakenteensa perusteella elementtisaunoiksi. Suosituin ja perinteisin rakenne kylpyhuonesaunoissa on puupaneeli puurungolla, mutta markkinoilla on myös lasikuiturakenteisia tuotteita.
Saunarakennus > Nykyisiä saunatyyppejä > Muut saunatyypit

Nykyisissä suomalaisissa hotelleissa sauna kuuluu rutiinivarustukseen. Usein julkistilojen saunojen yhteydessä on esimerkiksi uima-allas. Myös useimmissa kunnissa on uimahalleja sekä urheilu- ja kuntolaitoksia, joissa on omat saunansa. Nykyisin uusien kerrostalojen talosaunat ovat harvinaistuneet, asuntoihin rakennetaan usein huoneistosauna.
Yrityksillä saattaa olla edustussaunoja erikseen tai toimistojensa yhteydessä. Erillisessä rakennuksessa olevaan rantasaunaan kuuluu yleensä löylyhuoneen lisäksi pesuhuone ja pukuhuone. Pukuhuone voi olla tilava saunatupa takkoineen, pienoiskeittiöineen ja jopa vuoteineen. Saunan tuotekehitystä edustavat telttasauna ja tynnyrisauna. Telttasaunaa voi lämmittää myös niin, että kivet kuumennetaan teltan ulkopuolella olevassa nuotiossa ja kannetaan pihdeillä tai vastaavilla tulikuumina teltan keskelle kiviä varten valettuun kuoppaan. Sauna voi olla myös esimerkiksi ajoneuvon perässä vedettävä siirrettävä sauna. Teuvalla Etelä-Pohjanmaalla järjestetään kesäisin vuosittainen siirrettävien saunojen kokoontumistapahtuma. Myös maasaunoja on alettu valmistaa uudelleen. Betonielementeistä valmistettu maasauna sopii erityisesti savusaunaksi palamattomuutensa takia.
Saunoja valmistetaan nykyään myös lasista. Tarjolla on lasikattoisia kotasaunoja ja kokolasisia näköalasaunoja .
Saunominen > Saunomisolosuhteet

Suositeltava ilmankosteus saunomisen aikana on 40–60 (kovissa löylyissä 70) grammaa vettä kuivaa ilmakiloa kohti. Alle 40 gramman tai yli 70 gramman pitoisuudet voivat aiheuttaa epämiellyttävää hajua. Oikealla ilmankosteusalueella sopiva saunomislämpötila saunojan pään korkeudella on yleensä 70–100 °C. Noin 70–85 asteen kylpemislämpötila mielletään kyseisellä ilmankosteudella leppoisaksi, 80–95 asteen lämpö normaaliksi ja 90–105 astetta kovaksi saunomislämpötilaksi. Lämpötilaa on muun muassa paloturvallisuussyistä turha nostaa yli 100–105 asteen, sillä kylpijään kohdistuva lämpökuorma saadaan erittäin suureksi jo nostamalla ilmakosteus ylärajalle 70 grammaan ilmakiloa kohti. Toisaalta kylvettäessä matalissa alle 70 asteen lämpötiloissa ilmankosteus nousee helposti yli suositellun, ja voi ilmetä hygieenisiä tai rakennusteknisiä haittoja. Ilmanvaihdon tulee olla vähintään 6 litraa sekunnissa jokaista saunan huonealan neliömetriä kohti.
Moderneissa, noin 2–2,4 metriä korkeissa saunoissa lauteet sijaitsevat 1–1,5 metrin korkeudella, jolloin etäisyys alakatosta on sopiva, noin metri. Esteettömiksi suunnitelluissa saunoissa lauteet voivat olla matalammallakin, tai voidaan käyttää erillisiä saunatuoleja. Tällöin kiuas tulisi asentaa esimerkiksi lattiaan tehtyyn syvennykseen. Kiuaskivien tulisi olla saunojan jalkojen korkeudella tai alapuolella.