stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mauinnukupuu
Koko ja ulkonäkö

Mauinnukupuu voi kasvaa noin 14 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Mauinnukupuukoiraan pää ja rinta ovat väriltään sitruunankeltaiset, naaraalla keltaista on naamassa ja kurkussa. Silmien ympärillä on tummempi alue. Lajin selkä, siivet ja pyrstö ovat oliivinvihreät. Mauinnukupuun nokka on hyvin pitkä ja voimakkaasti kaartunut.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mauinnukupuuta tavattiin ainoastaan vain Mauin saarelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat ja tiheät vuoristometsät 1 450–2 000 metrin korkeudella. Sen ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit, joita se kaivaa puiden kuoresta.
Mauinnukupuu luokitellaan hävinneeksi. Viimeisin mahdollinen, mutta vahvistamaton, havainto on vuodelta 1995. Kanta hävisi elinympäristön tuhoutumisen karjan laiduntamisen, lintumalarian ja vieraslajien takia.
Lapplandsender

Lapplandsender (virallisesti Soldatensender Lappland) oli saksalaisten radioasema Suomen Lapissa jatkosodan aikana.
Perustaminen ja siirto Suomeen

Asemaa ylläpiti Wehrmachtin Propagandakomppania nro 680 (PK 680), joka perustettiin toukokuussa 1941 Saksassa Potsdamissa ja siirrettiin lokakuussa 1942 Tanskan ja Ruotsin kautta ensin Tornioon ja sieltä Rovaniemelle. Radioasema aloitti toimintansa virallisesti Rovaniemellä joulukuussa 1942. Aseman päällikkönä toimi luutnantti Detleff Neumann-Neurode.
Lähetykset

Soldatensender Lapplandin studio sijaitsi Korvanniemellä Rovaniemen kauppalan lähellä ja lähetysasema saksalaisten varuskunta-alueella Ranualle johtavan tien varrella Kursunkijärven pohjoispuolella noin kymmenen kilometriä kauppalasta kaakkoon. Lähetysmaston lähialue oli erittäin tarkasti vartioitu. Radiolaitteet olivat seitsemässä kuorma-autossa kytkettynä toisiinsa, puiset radiomastot oli ankkuroitu betonianturoilla maahan. Asema lähetti ohjelmansa 20kW:n lähetysteholla taajuudella 297 kHz..
Ohjelmisto oli viihteellistä, pääasiassa kevyttä musiikkia, mutta myös kuunnelmia, uutisia ja suomen kielen harjoituksia. Varsinaista natsipropagandaa kanavalla ei lähetetty. Aseman resurssit musiikkilähetyksiin olivat erinomaiset; käytössä oli Luftwaffen 25-miehinen orkesteri ja mittava äänilevyarkisto. Aseman omalla uutistoimituksella oli käytössään kaksi kaukokirjoitinta ja yhdysmies Helsingissä. Ohjelmisto oli monipuolista ja runsasta, joskus lähetettiin 18 tuntia vuorokaudessa.
Lähetyksillä oli runsaasti myös suomalaisia kuuntelijoita, musiikin lisäksi erityisen suosittuja olivat päivittäin kello 15 suomeksi luetut Saksan sodanjohdon kuulutukset. Myös kanavan välikuulutukset annettiin saksan lisäksi suomeksi. Radion ohjelmaa ei julkaistu suomalaisille suunnatuissa lehdissä, mutta aseman ohjelmatiedot ilmoitettiin Suomen ja Norjan alueella palvelevien saksalaisjoukkojen rintamalehdessä Lappland-Kurierissa. Asema aloitti suomenkielisten uutisten lähettämisen syyskuussa 1944 Suomen irtautuessa Saksan aseveljeydestä.
Toiminnan lopettaminen

Radioasema evakuoitiin Rovaniemeltä ennen kauppalan tuhoamista lokakuun puolivälissä ja siirrettiin Bergeniin Norjaan. Saksalaisten vetäytyessä Bergenistä asema ei mahtunut laivaan, vaan lähetyslaitteet ja kuljetusautot jätettiin Bergeniin, ja ne ovat nykyisin museoituina Bergenin sotamuseossa.
Aiheesta muualla

Lasse Vihonen: Kenraali Dietlin muistosanat sotilasradiossa 1944 Elävä Arkisto. Viitattu 21.2.2009.
Propagandakompanie 680, viitattu 19.2.2009
Rovaniemen keskiaaltotaajuus, Dx keskustelupalsta 19.2.2009
North Sea Traffic Museum (war Museum) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomenkielen oppikirja saksalaisille sotilaille vuodelta 1944
Marja Mattlar

Marja Helena Mattlar (o.s. Pispa s. 3. joulukuuta 1953 Helsinki) on suomalainen laulaja ja lauluntekijä.
Mattlar asuu Hartolan Vuorenkylässä. Hänen varsinainen levytysuransa alkoi vuonna 1992, jolloin ranskalainen folkmuusikko Gabriel Yacoub tarjoutui tekemään hänen kanssaan yhteistyötä. Esikoisalbumi Pariisi–Vuorenkylä tehtiin Pariisissa ja ilmestyi vuonna 1993. Ranskalainen Buda Musique -levy-yhtiö julkaisi suomenkielisen albumin ympäri maailman.
Mattlar on saanut kiitosta omaehtoisesta tyylistään ja rohkeista sanoituslähtöisistä kappaleistaan. Hän on tehnyt poikkeuksellisen pitkän uran suhteellisen tuntemattomana trubaduurina. Poikkeuksellista on myös se, että suurin osa hänen julkaisemistaan albumeista ovat omakustanteita. Mattlar on maininnut, että hyvät arviot kriitikoilta ovat mahdollistaneet taiteilija-apurahojen saamisen, jotka vastaavasti ovat antaneet hänelle mahdollisuuden taiteelliseen vapauteen.
Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus -yhtye on tehnyt Mattlarin musiikkia tunnetuksi levyttämällä hänen kappaleensa ”Lintu”, ”Kehtolaulu” ja ”Elinkautinen”. Viimeisin oli ennenjulkaisematon ilmestyessään yhtyeen Rajaportti-albumilla. Mattlar on tehnyt yhteistyötä myös venäläis-ukrainalaisen Kauan-yhtyeen kanssa.
Mattlarille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Diskografia

Pariisi–Vuorenkylä (1993)
Lumi (1996)
Marja Mattlar Belgiassa (live, 1998)
Vesi (2000)
Lintu – vuodet 1991–2001 (kokoelma, 2002)
Tuli (2003)
Polku (2007)
Vuorenkylässä (live, 2008)
Varhaisten parhaita (kokoelma, 2010)
Kuu (2012)
Kirjallisuutta

Tapio Mattlar (toim.): Marja Mattlar - musiikkiura omin päin.  MM-Music, 2013.  ISBN 9789529323180
Aiheesta muualla

Marja Mattlarin sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz
André Maury

André Maury [mo'riː] on suomalainen filosofi, joka on toiminut filosofian professorina sekä Helsingin yliopistossa että Åbo Akademissa. Nykyisin hän toimii filosofian ruotsinkielisenä dosenttina Helsingin yliopistossa.
Maury on Erik Steniuksen oppilas. Hänen erikoisalojaan ovat tietoteoria, kielifilosofia, psykologian filosofia, merkitys, identiteetti sekä Ludwig Wittgensteinin filosofia. Mauryn väitöskirja käsitteli Wittgensteinin Tractatus logico-philosophicusta.
Julkaisuja

Det privata språket.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1967.
Hintikka, Jaakko & Hilpinen, Risto & Manninen, Juha & Maury, André & Niiniluoto, Ilkka & Saarinen, Esa (toim.): Essays on Wittgenstein in Honour of G. H. von Wright. Acta Philosophica Fennica, 1976, XXVIII. vsk, nro 1-3.  Amsterdam:  North-Holland Publishing Company.
The Concepts of Sinn and Gegenstand in Wittgenstein's Tractatus. Acta Philosophica Fennica, 1977, XXIX. vsk, nro 4.  Amsterdam:  North-Holland Publishing Company.
”Kuka hän on?”, teoksessa Niiniluoto, Ilkka & Stenman, Petri (toim.): Minä.  (Suomen Filosofisen Yhdistyksen Helsingissä 13.–14.1.1986 järjestämän kollokvion esitelmät)  Helsinki:  Suomen filosofinen yhdistys, 1988.
”It takes two to make a truth”, teoksessa Filosofisia tienviittoja Heikki Kanniston 50-vuotispäivän kunniaksi, s. 171-174.  (Helsingin yliopiston filosofian laitoksen julkaisuja 0357-4172, numero 3)  Helsinki:  Helsingin yliopiston filosofian laitos, 1995.  ISBN 951-45-7104-5
Mistä ei voi puhua, siitä on vaiettava. Duodecim, 2007, nro 23.  Forssa:  Suomalainen Lääkäriseura Duodecim. ISSN 0012-7183
Aiheesta muualla

André Maury, Helsingin yliopisto.
Lakonia

| Lakonian alueyksikkö Περιφερειακή ενότητα Λακωνίας> Alueyksikkö |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos, Länsi-Kreikka ja Jooniansaaret
Alue:  Peloponnesos
Kuntia:  5
Perustettu:  1.1.2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Spárti
Pinta-ala:  3 636 km²
Väkiluku (2011):  89 138
 – väestötiheys:  24,52 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL653 (osa)
Lakonia (kreik. Λακωνία) eli Lakonian alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Λακωνίας, Perifereiakí enótita Lakonías) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Peloponnesoksen alueella ja sen hallinnollinen keskus on Spárti. Alueyksikön pinta-ala on 3 636 neliökilometriä ja asukasluku 89 138 (vuonna 2011).
Lakonian alue käsittää Peloponnesoksen niemimaan kaakkoisosan. Se vastaa paljolti historiallista Lakonian maakuntaa ja antiikin Lakoniaa.
Maantiede

Lakonian pohjoispuolella sijaitsee Arkadian alueyksikkö ja länsipuolella Messenian alueyksikkö. Lakonian länsiosaa hallitsee koko Peloponnesoksen korkein vuori Taÿ́getos (2 407 m). Keskiosissa sijaitsee alueen tärkeimmän joen Evrótas-joen laakso. Toiseksi tärkein joki on Evrótaksen sivujoki Oinoúntas. Lakonian länsiosassa sijaitsee vuoria, jotka ovat Lakonian ja Arkadian rajalla sijaitsevan Párnonas-vuoren (1 936 m) eteläisiä jatkeita. Lakoniaan kuuluvat Peloponnesoksen etelärannikon kaksi itäisintä niemimaata, Mánin niemimaa ja Maléan niemimaa. Niiden välissä sijaitsee Lakonianlahti, johon Evrótas-joki laskee. Lakonian edustalla sen eteläpuolella sijaitsee Kytheran saari, joka kuuluu Attikan alueyksikköön.
Kunnat

Alueyksikkö jakaantuu viiteen kuntaan seuraavasti:
| Kartta |  | Kunta | Kuntakeskus | Väkiluku |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | Spárti | Spárti | 35 259 |
|  | 2 | Anatolikí Máni | Gýtheio | 13 005 |
|  | 3 | Elafónisos | Elafónisos | 1 041 |
|  | 4 | Evrótas | Skála | 17 891 |
|  | 5 | Monemvasiá | Moláoi | 21 942 |
Historia > Antiikki

Lakonia on yksi Kreikan historiallisista maakunnista. Alue on ollut asuttu jo neoliittisella kaudella ja merkittävä keskus jo mykeneläisellä pronssikaudella. Antiikin aikana Lakonia vastasi Spartan eli Lakedaimonin kaupunkivaltion vallassa ollutta aluetta, vaikka itse sen nimi esiintyykin antiikin lähteissä vain harvoin. Maakunnan nimestä tulee tyyneyttä ja lyhytsanaisuutta ilmaiseva adjektiivi lakoninen, mikä viittaa antiikin spartalaisten puhetapaan.
Doorilaiset spartalaiset saivat Lakonian valtaansa sen varhaisemmilta asukkailta akhaijeilta vaiheittain doorilaisvalloituksen jälkeen. Koko Lakonia oli spartalaisten vallassa 700-luvun eaa. puoliväliin tultaessa. Tämän jälkeen spartalaiset alkoivat valloittaa alueita Argokselta sekä Arkadiasta ja Messeniasta. Laajimmillaan vuodesta 547 eaa. lähtien Lakoniaan kuului suuri osa Peloponnesoksen eteläosasta. Sen alue oli jaettu spartalaisten ja perioikien kesken.
Lakoniassa puhuttu doorilaismurre tsakoni on edelleen lähempänä muinaiskreikkaa kuin muut helleeniset murteet, vaikkakin nykypäivänä murteen puhujien määrä on laskenut.
Historia > Myöhempi historia

Keskiajalla Lakonian alueen asuttivat slaavit. 700-luvun lopussa keisarinna Irenen aikana Bysantti pyrki saamaan alueen uudelleen valtaansa. Lopulta Bysantti sai valtaansa ainakin tasangot, siinä missä osa väestöstä siirtyi vuorille. Kun frankit ottivat Lakonian valtaansa 1200-luvulla neljännen ristiretken jälkeen, antiikin Spartan paikalla oli edelleen Lakedaimoniaksi kutsuttu asutus. Vuonna 1248 Vilhelm II Villehardouin rakennutti sen läheiselle kukkulalle Mystraksen linnoituksen, josta kasvoi merkittävä linnoituskaupunki ja Lakonian keskus. Se säilytti tämän aseman 1800-luvulle saakka, jolloin itsenäistyneen Kreikan hallitus rakennutti Spártin kaupungin antiikin Spartan paikalle.
Nyky-Kreikan aiemmassa prefektuurijaossa Lakonia muodosti Lakonian prefektuurin (Νομός Λακωνίας, Nomós Lakonías). Nykyinen Lakonian alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä, ja se korvasi tuolloin lakkautetun prefektuurin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lakonia Wikimedia Commonsissa
Peloponnesoksen alue
| --- | --- |
Arkadian alueyksikkö:   Gortynía  Megalópoli  Nótia Kynouría  Trípoli  Vóreia Kynouría 
Argoliin alueyksikkö:   Árgos-Mykínes  Epídavros  Ermionída  Náfplio 
Korinthian alueyksikkö:   Kórinthos  Loutráki-Perachóra-Ágioi Theódoroi  Neméa  Sikyóna  Vélo-Vócha  Xylókastro-Evrostína 
Lakonian alueyksikkö:   Anatolikí Máni  Elafónisos  Evrótas  Monemvasiá  Spárti 
Messenian alueyksikkö:   Dytikí Máni  Kalamáta  Messíni  Oichalía  Pýlos-Néstoras  Trifylía 
Näkymä antiikin Spartan Menelaionilta Taÿ́getos-vuorelle.
Näkymä keskiaikaisen Mystraksen linnalta Evrótas-joen laaksoon.
Lapuan tuomiokirkko

| Lapuan tuomiokirkko |
| --- | --- |
 Lapuan tuomiokirkko kesällä 2018
Sijainti:  Kosolankatu 3 62100 Lapua
Koordinaatit:  62°58′01″N, 023°00′18″E
Seurakunta:  Lapuan tuomiokirkkoseurakunta
Rakentamisvuosi:  1827
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1 300
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapuan tuomiokirkko sijaitsee Lapualla ja on yksi Suomen yhdeksästä tuomiokirkosta. Se on Lapuan hiippakunnan tuomiokirkko.
Kirkko ja tapuli

Kirkko on Carl Ludvig Engelin suunnittelema ja Heikki Kuorikosken johdolla rakennettu. Vuonna 1827 valmistuneen kirkon vierellä on kellotapuli, joka on peräisin Lapuan edellisestä, vuonna 1749 valmistuneesta kirkosta. Tapuli kunnostettiin ja korotettiin vuonna 1838. Se on tiettävästi Lapuan vanhin edelleen toiminnassa oleva rakennus.
Kirkon pihalla on muun muassa Karjalaan jääneiden muistomerkki, jääkärien muistomerkki, Yrjö Liipolan veistämä enkelipatsas, vuoden 1918 sodassa kaatuneiden muistomerkki. Sankarihautoja on lähes 300. Kirkkopihassa on kaksi lapualaisten sotilaiden sisällissodasta sotasaaliiksi saamaa tykkiä. Kirkon katto- ja lasimaalaukset ovat taidemaalari Paavo Leinosen tekemiä. Alttarimaalaus on Berndt Godenhjelmin maalaama vuodelta 1845.
Urut

Lapuan tuomiokirkossa on vuonna 1938 valmistuneet urut. Ne ovat yhä Suomen suurimmat kirkossa sijaitsevat urut. Niissä on 85 varsinaista äänikertaa, 6 siirtoäänikertaa ja celesta-lyömäsoitin. Uruissa on neljä sormiota ja jalkio.
Alkujaan Lapuan tuomiokirkossa oli vuonna 1876 valmistuneet kirkkourut. Ne olivat 14-äänikertaiset Jens Alexander Zachariassenin valmistamat urut. Myöhemmin 1930-luvulla kirkkoon päätettiin hankkia iso ja ajanmukainen soitin. Alun perin Lapuan tuomiokirkkoon oli suunniteltu noin 50-äänikertaiset urut. Uusista uruista järjestettiin kuitenkin tarjouskilpailu tšekkoslovakialaisen Riegerin ja suomalaisen Kangasalan urkutehtaan välille. Uusia kirkkourkuja oli mukana suunnittelemassa Tampereen vanhan kirkon urkuri Aarne Wegelius, joka oli tuona aikana merkittävä urkuasiantuntija Suomessa.
Tarjouskilpailun aikana urkujen koko kasvoi ja hinta laski. Lopullisen tarjouksen voitti Kangasalan urkutehdas. Lopulta urkuihin tuli yhteensä 6 667 urkupilliä, joista seitsemäntoista äänikerran pillit ovat peräisin kirkon vanhemmista Zachariassen-uruista. Urkujen ensimmäinen sormio on vankka koraalisormio ja toinen on positiivityyppinen sormio. Kolmas sormio on voimakas, ranskalaistyylinen paisutuspillistö ja neljäs sormio täydentää kolmatta sormiota. Jalkiossa on bassoääniä ja soolojen soittoon sopivia sointeja.
Urkujen soittopöytä sijaitsee lehterin kaiteen vieressä. Urkujen soittopöytä ja jalkio, sekä I-sormio olivat koneistoltaan alun perin täysin pneumaattisia, jolloin jalkiota ja I-sormiota oli mahdollista soittaa myös polkemalla. Urkujen valmistumisaikaan sähkökatkot olivat yleisiä, niin näin haluttiin varmistaa, että urut ovat ainakin osittain soitettavissa vaikka sähkökäyttöinen ilmapuhallin ei olisikaan käytettävissä.
Muiden sormioiden (II, III ja IV) ohjaus tehtiin pneumaattisesta sähköpneumaattiseksi urkuparven lattian alla sijainneilla pneumaattisesti ohjatuilla kytkimillä.
Alttaritaulun takana on kaukourut, joita voidaan soittaa pääurkujen soittopöydän lisäksi liikuteltavasta soittopöydästä. Tämä erillinen soittopöytä rakennettiin vuonna 1998 urkuihin tehdyn erittäin laajan peruskorjauksen yhteydessä. Tässä yhteydessä esim. urkujen sähköinen soitto- ja rekisterikoneisto uusittiin täysin. Soittopöytä muutettiin pneumaattisesta sähköiseksi, ja niinpä soittimesta tuli koneistoltaan sähköpneumaattinen.
Peruskorjauksen pääurakoitsijana toimi Urkurakentamo Martti Porthan Oy, ja urkujen uuden sähköisen soitto- ja rekisterikoneiston suunnitteli, valmisti ja asensi OrgEL Oy Organ Electronics.
Urkujen julkisivu koostuu teräksisistä mykistä pilleistä, jotka muodostavat leveän ja yläosastaan kirkon kattoa mukailevan kaaren.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lapuan tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
Lapuan tuomiokirkon kellonlyönnit (Ylen äänite)
Tuomiokirkon kuva (Arkistoitu – Internet Archive)
Jalmari Lahdensuo : Lapuan kirkko uusittu 100-vuotias, Suomen Kuvalehti, 01.01.1928, nro 1, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen suurimmat urut valmistuneet Lapuan kirkkoon ja otetaan käyttöön tänään, Aamulehti, 20.03.1938, nro 77, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen suurimmat urut, Suomen Kuvalehti, 09.04.1938, nro 14-15, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja:  Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja:  Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria:  Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja:  Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja:  Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia:  Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja:  Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Suomen suurimmat kirkkourut Lapuan tuomiokirkossa
Lapuan tuomiokirkon kellotapuli valmistui vuonna 1730.
John Mayall

| John Mayall |
| --- | --- |
 John Mayall esiintymässä vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1933 Macclesfield, Cheshire, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 22. heinäkuuta 2024 (90 vuotta)
Ammatti:  muusikko, säveltäjä
Muusikko
Tyylilajit:  Blues, blues rock
Soittimet:  kitara, huuliharppu, piano, harppu ja klaviatuuri 
Yhtyeet:  John Mayall & the Bluesbreakers
Levy-yhtiöt:  Decca Records 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Brumwell Mayall (29. marraskuuta 1933 Macclesfield, Cheshire – 22. heinäkuuta 2024) oli brittiläinen säveltäjä ja multi-instrumentalisti, joka tunnettiin uranuurtajana brittiläisessä bluesmusiikissa. Häntä kutsuttiinkin ”brittiläisen bluesin kummisedäksi”, sillä hän oli levittämässä bluesin uudelleentulemista Britannain valkoisten muusikoiden parissa.
Mayall muutti Alexis Kornerin vaikutuksesta Lontooseen ja perusti 1960-luvun alkupuolella John Mayall & the Bluesbreakers -yhtyeen. Yhtyeen riveissä esiintyneitä maailmankuuluja soittajia ovat muun muassa Eric Clapton, Jack Bruce, Peter Green, John McVie, Mick Fleetwood, Mick Taylor, Harvey Mandel, Larry Taylor, Johnny Almond ja Jon Mark.
John Mayall vuonna 1981.
Mayall perusti Bluesbreakers-yhtyeen uudelleen vuonna 1982 ja jatkoi yhtyeen kanssa kiertueilla aktiivisesti siitä alkaen. Mayall hajotti Bluesbreakersin 2008 keventääkseen työkuormaansa. Hän kuitenkin perusti saman tien uuden yhtyeen. Mayall jatkoi uraansa sekä aktiivista keikkailua ja äänittämistä yli 80-vuotiaaksi. Hän ilmoitti 2021, kuukautta ennen 88-vuotispäiväänsä jättävänsä kiertueet. Seuraavana vuonna häneltä julkaistiin vielä albumi The Sun Is Shining Down.
Mayall kuoli 90-vuotiaana heinäkuussa 2024 kotonaan Kaliforniassa.
Mayall vieraili Suomessa lukuisia kertoja Bluesbreakers-yhtyeensä kanssa, alkaen vuosien 1967, 1969 ja 1970 konserteista Helsingin Kulttuuritalossa. Vierailuja esiintyi muun muassa Pori Jazzissa vuosina 1986, 1991 ja 2001, Helsingissä 1997 ja 2008 sekä Järvenpään Puistobluesissa 2011. Vuonna 2015 John Mayall Band esiintyi Turun Logomossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Mayall Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Carl McCoy

Carl McCoy vuonna 2008
Carl McCoy (s. 18. tammikuuta 1963 Lambeth, Lontoon, Englanti) on Fields of the Nephilim -goottirockyhtyeen johtohahmo ja laulaja. McCoy on esiintynyt kyberpunk-elokuvassa Hardware.
Marnie McBean

| Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Barcelona 1992 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | pariaironelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1991 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Wien 1991 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Tampere 1995 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Račice 1993 | yksikkö |  |
|  Hopeaa | Indianapolis 1994 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Tampere 1995 | pariaironelonen |  |
|  Hopeaa | Köln 1998 | nelonen i.p. |  |
|  Pronssia | Köln 1998 | kahdeksikko |  |
Marnie McBean (s. 28. tammikuuta 1968) on kanadalainen soutaja. Hän voitti kolme olympiakultaa: Barcelonassa 1992 perämiehettömässä kaksikossa ja kahdeksikossa sekä Atlantassa 1996 pariairokaksikossa. Lisäksi hän saavutti Atlantassa pronssia pariaironelosessa. Kathleen Heddle kuului näissä kaikissa mitalikilpailuissa samaan venekuntaan. McBean voitti maailmanmestaruuden Wienissä 1991 perämiehettömässä kaksikossa ja kahdeksikossa sekä Tampereella 1995 pariairokaksikossa. Lisäksi hän saavutti yhteensä viisi muuta MM-mitalia vuosien 1993, 1994, 1995 ja 1998 MM-kilpailuissa. Vuoden 1993 MM-hopean hän saavutti yksikössä, ja samassa luokassa hän sijoittui vielä kuudenneksi vuoden 1999 MM-kilpailuissa.
Mattohait

| Mattohait |
| --- | --- |
 Ruostemattohai (Parascyllium ferrugineum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Partahaikalat Orectolobiformes
Heimo::  Mattohait  Parascylliidae  Gill, 1862
Katso myös
   Mattohait Wikispeciesissä   Mattohait Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mattohait (Parascylliidae) on trooppisella Tyynellämerellä tavattava partahaikaloihin kuuluva kalaheimo.
Lajit

Vanhimmat mattohaifossiilit on löydetty Libanonista ja ne on ajoitettu keskiselle liitukaudelle. Nykyisin eläviä mattohailajeja on seitsemän ja ne jaetaan kahteen sukuun. Lajit ovat:
Cirrhoscyllium expolitum
Taiwaninmattohai (Cirrhoscyllium formosanum)
Satulamattohai (Cirrhoscyllium japonicum)
Kaulusmattohai (Parascyllium collare)
Ruostemattohai (Parascyllium ferrugineum)
Parascyllium sparsimaculatum
Kirjomattohai (Parascyllium variolatum)
Anatomia

Mattohaiden heimon lajit ovat kooltaan pienikokoisia noin 34–91 cm pitkiä. Suurin laji Cirrhoscyllium expolitum voi kuitenkin kasvaa jopa 3,3 metriä pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan lajit ovat hoikkia ja niillä on kaksi selkäevää, joista etummainen sijaitsee vatsaevien takana. Kuonossa on lyhyet viikset ja suu on pieni. Hampaat ovat pienehköt ja teräväkärkiset ja niitä on kummassakin leuassa kahdestakymmenestä noin viiteenkymmeneen hammasriviä. Mattohailajit ovat ovipaarisia ja niiden munakotelot ovat pitkiä.
Levinneisyys

Mattohaita tavataan trooppiselta Tyyneltämereltä alueelta, joka ulottuu Japanista Australiaan. Ne elävät sekä mutaisilla, kivikkoisilla että hiekkaisilla pohjilla. Lajien ravinnosta tiedetään vain vähän, mutta ne todennäköisesti syövät pieniä kaloja, äyriäisiä ja pohjan selkärangattomia eläimiä.