stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Déodat de Séverac

Déodat de Séverac
Joseph Lamassonin tekemä muotokuvahermi säveltäjän synnyinpaikassa Saint-Felix-Lauragais’ssä.
Déodat de Séverac [deoda də sevəʁak] (20. heinäkuuta 1872 Saint-Félix-Lauragais – 24. maaliskuuta 1921 Céret) oli ranskalainen säveltäjä, jota omana aikanaan arvostettiin Claude Debussyn ja Maurice Ravelin veroiseksi, mutta joka on sittemmin jäänyt näiden aikalaistensa varjoon.
Taidemaalarin pojaksi aatelissukuun syntynyt Séverac varttui Languedocin maakunnassa Etelä-Ranskassa ja kävi koulunsa Toulousessa. Hän opiskeli 1893–1896 Toulousen konservatoriossa ja sitten Vincent d’Indyn perustamassa Pariisin Schola cantorumissa 1896–1907, yhtenä sen ensimmäisistä opiskelijoista. Pariisissa hän opiskeli muun muassa Isaac Albénizin johdolla ja toimi vuodesta 1900 tämän assistenttina. Hän tutustui kaupungissa muun muassa Debussyhin, Raveliin ja Manuel de Fallaan sekä kuvataiteilijoihin kuten Picasso, Braque ja Gris.
Maalaishenkisyyteen suuntautunut Séverac sai vuonna 1900 valmiiksi pianosarjansa Le chant de la terre, poème géorgique pour piano (”Maan laulu, maatyörunoelma pianolle”) joka oli ylistyslaulu Languedocin alueen maalaiselämälle. Veijo Murtomäen mukaan sen tyyli muistuttaa paikoin Modest Musorgskia tai Edvard Griegiä. Samaa tyyliä jatkoi vielä laajempi pianosarja En Languedoc (”Languedocissa”, 1903–1904), jonka osien nimet ovat ”Kohti maalaistaloa juhlapäivänä”, ”Lammella iltaisin”, ”Ratsain niityllä”, ”Hautausmaan nurkkaus keväällä” ja ”Markkinapäivä maalaistalossa”. Murtomäki kuulee tässä Debussyn ja Ravelin vaikutusta. Debussy olikin innoissaan Séveracista ja sanoi tämän musiikin ”tuoksuvan hyvälle”. Myöhemmin säveltäjä Henri Sauguet kertoi löytäneensä Séveracin lähes yhtä aikaa Debussyn ja Ravelin kanssa ja piti heitä uuden musiikin merkittävänä kolmikkona.
Séveracin nelikätinen Le Soldat de plomb, Histoire vraie en 3 récits pour piano à 4 mains ("Tinasotilas, kolmiosainen tositarina”, 1905) edeltää Debussyn lapsi- ja satuaiheisia teoksia, ja impressionismin vaikutusta on kuultavissa erityisesti teoksissa Baigneuses au soleil (”Aurinkokylpijättäret”, 1908) ja Les naïades et le faune indiscret (”Merenneidot ja tungetteleva fauni”, 1908), joita pidetään yhtä korkeatasoisina pianoteoksina kuin  Ravelin Jeux d’eaux (1901) ja Debussyn L’isle joyeuse (1904). Séveracin oopperaa Le cœur du moulin (”Myllyn sydän”, 1903–1908) pidetään aikansa parhaimpiin ranskalaisoopperoihin kuuluvana Debussyn Pélléas et Mélisanden ohella.
Pariisista Séverac vetäytyi takaisin Etelä-Ranskaan, pieneen Céret’n kaupunkiin lähellä Espanjan rajaa, jossa vaikutti monia taiteilijoita, etenkin kubisteja. Seudun innoittamana hän sävelsi kypsimpänään pidetyn viisiosaisen pianosarjan Cerdaña (1908–1911), jossa on yhtäläisyyksiä hänen opettajansa Albenizin Iberia-sarjaan.
Japanilais-suomalainen Izumi Tateno on levyttänyt Séveracin keskeisen pianotuotannon tupla-albumille Sunflower Sea. Pianoworks by Déodat de Séverac (Finlandia Records, 2006). Myös pianisti Aldo Ciccolini levytti paljon Séveracin musiikkia.
Valikoima teoksia > Pianoteoksia

Le chant de la terre (1900)
En Languedoc (1904)
Baigneuses au soleil (1908)
Cerdaña (1904-1911)
En vacances (1912)
Sous les lauriers roses (1918)
Valikoima teoksia > Oopperoita

Les Antibels (1907, kadonnut, perustui Émile Pouvillonin romaaniin)
Le cœur du moulin (1908)
Héliogabale (1910)
Kirjallisuutta

Waters, Robert F. Déodat de Séverac: Musical Identity in Fin-de-Siecle France. Burlington, Vermont: Ashgate, 2008. ISBN 9780754641056.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef
Irja Seurujärvi-Kari

| Irja Seurujärvi-Kari |
| --- | --- |
 YK:n Alkuperäiskansojen pysyvässä foorumissa Suomen saamelaiskäräjien edustajana vuonna 2011.
Saamelaiskäräjien jäsen
 2020– 1996–2011  
Helsingin yliopiston lehtori
 1988–2015  
Saamelaisvaltuuskunnan jäsen
 1980–1996  
Utsjoen saamelaislukion rehtori
 1977–1985  
Oulun yliopiston lehtori
 1976–1977  
Henkilötiedot
Syntynyt: 1947
Ammatti:  opettaja, lehtori, tutkija
Tiedot
Koulutus:  FT (2012)
Irja Anneli Seurujärvi-Kari (s. 21. marraskuuta 1947 Utsjoki) on entinen Helsingin yliopiston saamentutkimuksen lehtori, tutkija, luottamushenkilö ja järjestöaktivisti. Seurujärvi-Kari valittiin saamelaiskäräjien jäseneksi saamelaiskäräjävaaleissa 2019.
Seurujärvi-Kari on saamen kielen ja kulttuurin tutkimusseuran puheenjohtaja, saamen kielilautakunnan puheenjohtaja ja Minority Rights Group -järjestön Suomen osaston varapuheenjohtaja.
Tunnustukset ja palkinnot

Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki (1995)
Valtion tiedonjulkistamispalkinto (2005)
Julkaisut

Johdatus saamentutkimukseen, toim. Ulla-Maija Kulonen, Juha Pentikäinen, Irja Seurujärvi-Kari. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 131.). ISBN 951-717-792-5.
Essays on indigenous identity and rights, ed. by Irja Seurujärvi-Kari & Ulla-Maija Kulonen. Helsinki University Press, 1996. ISBN 951-570-300-X.
Beaivvi mánát: saamelaisten juuret ja nykyaika, toim. Irja Seurujärvi-Kari. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129; 164.). ISBN 951-746-129-1.
The Saami: a cultural encyclopaedia, ed. by Ulla-Maija Kulonen, Irja Seurujärvi-Kari, Risto Pulkkinen; kartat: Johanna Roto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005 – (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, ISSN 0355-1768; 925.). ISBN 951-746-506-8.
Saamentutkimus tänään, toimittaneet Irja Seurujärvi-Kari, Petri Halinen ja Risto Pulkkinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011 – (Tietolipas, ISSN 0562-6129 ; 234.). ISBN 978-952-222-220-6.
Ale jaskkot eatnigiella : alkuperäiskansaliikkeen ja saamen kielen merkitys saamelaisten identiteetille, Irja Seurujärvi-Kari. Helsingin yliopisto, 2012 ISBN 978-952-10-7575-9.– Väitöskirja: Helsingin yliopisto, 2012.
Alkuperäiskansat tämän päivän maailmassa, toimittaneet Pirjo Kristiina Virtanen, Lea Kantonen ja Irja Seurujärvi-Kari. Kirjoittajat: Rani-Henrik Andersson ja muita. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2013 – Tietolipas, 0562-6129; 244 ISBN 978-952-222-489-7
Aiheesta muualla

Alarotu, Anne: Irja Seurujärvi-Kari: Saamelaisuuden tutkija. Kuukauden humanisti 4/2004. Humanistinen tiedekunta.
Väitös Helsingissä: Citysaamelainen saamelaisuuden puolesta. (Arkistoitu – Internet Archive) Lapin Kansa 20.1.2012.
Irja Seurujärvi-Kari 375 humanistia -sivustolla 24.3.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Setin Temppeli

Setin Temppeli (engl. Temple of Set) on initiatorinen ja okkultistinen yhteisö ja Yhdysvalloissa myös virallisesti tunnustettu uskontokunta. Temppeli katsoo olevansa maailman johtava kansainvälinen vasemman käden polun järjestö.
Setin Temppelin jäsenet käyttävät usein itsestään nimitystä setiläinen (vrt. gnostilainen setiläisyys).
Historia

Setin Temppelin perustivat Yhdysvalloissa vuonna 1975 Michael Aquino ja joukko muita Saatanan Kirkosta hallinnollisten ja filosofisten erimielisyyksien vuoksi eronneita pappeja. Temppeli tunnustettiin samana vuonna viralliseksi uskontokunnaksi. Aquino luopui ylipappeudesta vuonna 1996, ja titteli siirtyi Don Webbille. Nykyinen viranhaltija on ylipapitar Patty Hardy.
Suomessa Setin Temppeli on toiminut vuodesta 1990. Paikallisesti tunnetuin Temppelin edustaja on ollut sen entinen jäsen Tapio Kotkavuori. Kotkavuori oli järjestön sisällä toimineen Suuren Karhun Järjestön suurmestari ja Temppelin hallintoelimen, Yhdeksän Neuvoston, jäsen.
Rakenne

Setin Temppelin omistaa sen papisto. Järjestön hallinnollinen elin on Yhdeksän Neuvosto (Council of Nine), joka koostuu yhdeksästä papiston joukostaan valitsemasta edustajasta. Yhdeksän Neuvosto valitsee ylipapin tai ylipapittaren (High Priest/Priestess). Muita Temppelin organisaatioon kuuluvia virkoja ovat muun muassa rahastonhoitaja (Treasurer) ja toiminnanjohtaja (Executive Director). Temppelissä ei ole palkattua työvoimaa. Tietyt hallinnosta vastaavat tahot voivat saada helpotuksia esimerkiksi jäsenmaksun suhteen, mutta palkkaa ei makseta kenellekään. Setin Temppeli on pyritty järjestämään siten, ettei yksittäinen ihminen voi saada täyttä käskyvaltaa muiden jäsenten tai järjestön hallinnon yli.
Setin Temppelissä sovelletaan kuusiosaista initiatorista astejärjestelmää:
Asteikon katsotaan heijastavan jäsenen perustavanlaatuista näkökulmaa ja suuntaumista initiaation, ei niinkään sen objektiivista tasoa. Vaikka initiaatti etenisikin asteikossa, ei hän koskaan jätä täysin aiempia asteita; täten esimerkiksi III-asteelle tunnistettu pappi on samalla myös adepti (II°) ja setiläinen (I°), ja voi monessa asiassa ajatella ja toimia näille asteille luonteenomaisesti.
Jäsenyyttä ei myönnetä automaattisesti kaikille hakijoille. Halukkaan on käytävä alustava keskustelu papiston edustajan kanssa ja saatava tämän hyväksyntä jotta voisi tulla tunnistetuksi I-asteelle. Alle 18-vuotiaita ei hyväksytä jäseniksi.
Filosofia

Setin Temppelin filosofian keskeinen osa on dualistinen käsitys yksilöllisestä tietoisuudesta ja ei-tietoisesta maailmasta. Temppelin initiaatit pyrkivät kehittämään tietoisuuttaan sen sijaan että yrittäisivät sulauttaa sitä ympäristöönsä tai alistaa korkeammille voimille. Tästä itsekehityksestä käytetään termiä Olevaksi Tuleminen tai Xeper. Henkisestä painotuksesta huolimatta setiläiset eivät suhtaudu fyysiseen maailmaan kielteisesti. Yksilö nähdään kokonaisuutena, johon tietoisuuden lisäksi kuuluu myös keho, ja näitä molempia tulisi vaalia.
Temppeli ei odota jäseniltään uskoa Set-jumalaan tai mihinkään muuhun jumaluuteen. Setiin viitataan usein termillä Erillisen Älyn Periaate, ja sitä voidaan pitää yksilön tietoisuuden arkkityyppinä. Pimeyden Ruhtinas on myös yleinen nimitys; pimeyden katsotaan symboloivan yksilön tiedostomattomia voimavaroja ja ajattelun raja-alueita. Setiin tai Pimeyden Ruhtinaaseen voidaan myös viitata erillisenä olentona, vaikkei jumaltenpalvonta kuulukaan Temppelin periaatteisiin.
Satanistisesta alkuperästään huolimatta setiläisyyteen ei liity antikristillisyyttä. Temppelin filosofia on pikemminkin eklektistä ja monia uskonnollisfilosofisia suuntauksia sulauttavaa.
Kirjallisuutta

Aquino, Michael A.: The Temple of Set.  Temple of Set, Inc., 2013.  Verkkojulkaisu Viitattu 16.2.2014.
Kotkavuori, Tapio: Vasemman käden polku.  (Esipuhe: Michael A. Aquino)  Kaarina:  Voimasana, 2004 (4. painos 2007).  ISBN 952-5261-05-0
Webb, Don: Mysteries of the Temple of Set. Rûna-Raven Press, 2004. ISBN 1-885972-27-X (englanniksi)
Aiheesta muualla

Setin temppelin kotisivut.
Viralliset Pohjois-Euroopan kotisivut suomeksi.
Yhdellä kärjellä seisova pentagrammi on Setin Temppelin virallinen tunnus.
Rakesh Sharma

Rakesh Sharma
Rakesh Sharma (s. 13. tammikuuta 1949 Patiala, Punjab, Intia) on lentäjä ja Intian ensimmäinen avaruuslentäjä.
Sharma on Intian ilmavoimien lentäjä. Hänet valittiin 20. syyskuuta 1982 Intian avaruusjärjestön haussa kosmonauttikoulutukseen, jonka hän sai Tähtikaupungissa Moskovan lähellä. 3. huhtikuuta 1984 hän lensi Sojuz T-11 -avaruusaluksella avaruuteen palaten Sojuz T-10 -aluksella 22. huhtikuuta 1984. Lento kesti vajaat kahdeksan vuorokautta.
Vuonna 1987 hän jätti aktiivipalveluksen. Hän toimi useita vuosia Hindustan Aeronautics -yhtiön koelentäjänä. Vuonna 2001 hän siirtyi eläkkeelle.
Sharma on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Rakesh Sharman elämäkerta spacefacts.de-sivustolla
Peter Stache: Raumfahrer von A bis Z. Berlin: Militärverlag der Deutschen Demokratischen Republik 1988, ISBN 3-327-00527-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola
Seututie 836

Seututie 836 on Oulun Ylikiimingin taajamasta Utajärven Sanginkylään johtava seututie.
Reitti

Tie alkaa seututieltä 833 Ylikiimingin kirkonkylän itäpuolella, ja kulkee Jokelankylän, Vepsän ja Ylivuoton kylien kautta Utajärven kunnan Sanginkylään, jossa se liittyy seututiehen 837. Tien pituus on noin 42 kilometriä.
Tien profiilissa ei ole suuria korkeuseroja. Suurimmat nousut ovat tien länsipäässä lähellä Ylikiimingin taajamaa Pylkönmäen hiihtokeskuksen luona sekä Vepsän Tervahaarassa. Muutoin tiellä ei ole mainittavia nousuja. Tie on kaksikaistainen päällystetty tie. Osuus Suoperästä Sanginkylään päällystettiin vasta 1990-luvun lopulla, jolloin myös pahimpia mutkia suoristettiin. Aiemmin päällystettyä osuutta ei ole sanottavasti oikaistu, päällystäminen tehtiin 1970-luvun lopulla.
Käyttö

Tietä käyttävät Ylikiimingin itäosien kylien asukkaat, ennen muuta kesäisin myös monet kesäasukkaat. Se on myös Sanginkylän läntisimpien osien yhdystie Utajärvelle. Vapon turvekuljetukset tiellä alkoivat 1970-luvulla, sitä myöten kuljetetaan myös puutavaraa Ouluun ja se on lyhin läntinen reitti Paljakan hiihtokeskukseen Puolangalle. Koska tie seurailee Ylivuotolta Sangin Tervolankylään Kiiminkijokea, siltä on useita liittymiä joen urheilukalastuspaikkoihin. Sen sijaan Kiiminkijoen taakse tieltä pääsee vain Alavuoton sillan kautta. Myöskään etelään Oulujoen suuntaan tieltä ei ole läpimenoyhteyttä, joskin Aittokylän ja Kivijärven tiet siihen suuntaan risteävät.
Kirjallisuutta

Tieyhteyksien ja asutuksen historiaa seututien 836 varrella:
Erkki Taskila (toim.), 1990. Vepsän viestejä vuosien varrelta. Kylähistoriaa Vepsänkylältä. 1990. 204 s. ISBN 952-90-2544-0
Timo Sarkkinen (toim.), 1994. Ylivuoton kylähistoria. Ylivuoton maamiesseura ry. 240 s. ISBN 952-90-5786-5
Esko Vesala ja Matti Savolainen (toim.), 2000. Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. 708 s. ISBN 952-91-2823-1
Shanghain yhteistyöjärjestö

| Shanghain yhteistyöjärjestö |
| --- | --- |

Perustettu:  15. kesäkuuta 2001
Päämaja:  Peking, Kiina
Jäsenet:   Intia  Kazakstan  Kiina  Kirgisia  Pakistan  Tadžikistan  Uzbekistan  Venäjä
Viralliset kielet:  kiina, venäjä
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tummansininen: täysjäsenet. Vaaleansininen: nousevat jäsenet.
Shanghain yhteistyöjärjestöä edeltäneen Shanghain viisikon tapaaminen 5. heinäkuuta 2000.
Shanghain yhteistyöjärjestö (ven. Шанхайская организация сотрудничества, Šanhaiskaja organizatsija sotrudnitšestva, kiin. 上海合作组织, pinyin: Shànghǎi hézuò zǔzhī) on 14. kesäkuuta 2001 perustettu kansainvälinen järjestö, johon kuuluvat Kazakstan, Kirgisia, Venäjä, Kiinan kansantasavalta, Tadžikistan ja Uzbekistan. Järjestön pääasialliset tavoitteet ovat terrorismin, separatismin ja ekstremismin vastustaminen.
Järjestön juuret ovat vuonna 1996 muodostetussa Shanghai 5 -ryhmässä, joka muodostettiin Kazakstanin, Kiinan, Kirgisian, Venäjän ja Tadžikistanin kesken Shanghaissa 1996 sopimuksella syventää sotilasluottamusta raja-alueilla. Shanghai 5 -ryhmä tapasi Almatyssa 1998, Biškekissä 1999 ja Dušanbessa 2000.
Vuonna 2001 vuosikokous järjestettiin Shanghaissa, jossa Uzbekistan hyväksyttiin jäseneksi. 15. kesäkuuta 2001 allekirjoitettiin sopimus Shanghain yhteistyöjärjestöstä sen toiminnan tiivistämiseksi. Heinäkuussa Kiina ja Venäjä allekirjoittivat lisäksi kaksikymmenvuotisen sopimuksen hyvästä naapuruudesta ja ystävällisestä yhteistyöstä (ven. Договор о Добрососедстве Дружбе и Сотрудничестве Между Российской Федерацией и Китайской Народной Республикой, kiin. 中俄睦邻友好合作条约).
Shanghain yhteistyöjärjestöllä on kaksi pysyvää elintä: sihteeristö Pekingissä ja alueellinen terrorismin vastainen Taškentissa. Pääsihteeri on Zhang Deguang. Järjestön työkielet ovat kiina ja venäjä.
Kiinan päämies Wen Jiabao on ehdottanut pitkän kantaman tavoitteeksi perustaa vapaakauppa-alue. Lokakuun 2005 Moskovan kokouksessa energia-ala asetettiin korkealle prioriteetille yhteisten vesivarojen käytön lisäksi.
Kulttuurin alalta järjestö ensimmäinen yhteinen taidefestivaali ja näyttely järjestettiin Astanassa kesän 2005 kokouksessa. Toinen järjestetään kesäkuussa 2006 Shanghaissa. Kazakstan on myös ehdottanut kansantanssifestivaalin järjestämistä Astanassa 2008.
Muista maista Mongolia sai tarkkailijajäsenen aseman 2004 sekä Pakistan, Intia ja Iran 2005 Astanan kokouksessa. Valko-Venäjä anoi myös tarkkailijajäsenen asemaa, mutta Venäjän puolustusministeri Sergei Ivanov on lausunut sen olevan täysin eurooppalainen maa. Maaliskuussa 2008 Iran ilmoitti hakevansa järjestön täysjäsenyyttä.
Syksyllä 2022 Iran allekirjoitti muistion liittymisestä järjestön jäseneksi.
Egypti ja Saudi-Arabia liittyivät syksyllä 2021 vuoropuhelukumppaneiksi. Ennestään tässä asemassa olivat Armenia, Azerbaidžan, Kambodža, Nepal, Sri Lanka ja Turkki. Afganistan, Mongolia ja Valko-Venäjä ovat tarkkailijajäseniä ja Turkmenistan virallinen vieras.
Kirjallisuutta

Fels, Enrico: Assessing Eurasia's Powerhouse. An Inquiry into the Nature of the Shanghai Cooperation Organisation. Bochum: Winkler Verlag, 2009. ISBN 978-3-89911-107-1.
Aiheesta muualla

http://www.sectsco.org/
Seurausetiikka

Eettinen naturalismi
Eettinen realismi
Emotivismi
Nihilismi
Sentimentalismi
Velvollisuusetiikka
Eettinen intuitionismi
Sopimusetiikka
Luonnonoikeus
Seurausetiikka
Hyve-etiikka
Bioetiikka · Lääketiede
Ympäristö · Sota
Liike-elämä · Tietokoneet
Yritysten yhteiskuntavastuu
Tilanne-etiikka
Deskriptiivinen etiikka
Moraali
Moraalipsykologia
Moraalirelativismi
n
k
Seurausetiikan (tarkoitusperäetiikan, seuraamusetiikan, teleologisen etiikan, konsekventialismin) mukaan teon moraalinen arvo määräytyy sen ennakoitavissa olevien, ennakoitujen, aiottujen tai tosiasiallisten seurausten mukaan. Seurausetiikan mukaan keinot ja niiden seuraukset pitää ottaa huomioon seurauksina.
Seurauseettisiä teorioita

Yleisin seurausetiikan muoto on utilitarismi eli hyötyetiikka. Sen mukaan tekoja tulee arvioida niiden tuottaman utiliteetin eli hyödyn perusteella. Utilitarismin keskeinen kysymys on hyödyn määrittely: on esitetty, että hyötyä voivat olla hyvinvointi, mielihyvä, onnellisuus tai preferenssien toteutuminen. John Stuart Mill esittelee seurausetiikan teoksessaan Utilitarismi (1861).
Muita seurausetiikan muotoja ovat hedonismi, jossa päämääränä on nautinnon maksimointi, ja eudaimonismi eli onnellisuusetiikka, jossa pyritään onnellisuuden maksimoimiseen. Uudempia 1980- ja 1990-luvuilla kehittämään alettuja seurausetiikan muotoja edustavat muun muassa prioritarismi ja suffisientarismi, joista edellisen toi yleiseen tietoisuuteen Derek Parfit.
Tehokas altruismi (efektiivinen altruismi) on tiedon ja järjen käyttämistä sen selvittämiseen, kuinka tehdä mahdollisimman paljon hyvää, ja tämän tiedon pohjalta toimimista. Aihetta ovat käsitelleet William MacAskillin ja Theron Pummerin (2020).
Merkittäviä seurausetiikan edustajia

Jeremy Bentham
R. M. Hare
G. E. Moore
Derek Parfit
Amartya Sen
Henry Sidgwick
Peter Singer
John Stuart Mill
Merkittäviä seurausetiikan edustajia > Suomalaisia seurausetiikan edustajia

Heta Gylling
Matti Häyry
Kirjallisuutta

Darwall, Stephen (toim.): Consequentialism.  (Dimensions of philosophy series. Blackwell readings in philosophy 7)  Oxford:  Blackwell, 2002.  ISBN 0-631-23107-2  (englanniksi)
Hooker, Brad: Ideal code, real world: A rule-consequentialist theory of morality.  Oxford: New York:  Oxford University Press: Clarendon Press, 2000.  ISBN 0-19-825069-X  (englanniksi)
Häyry, Matti: Mahdollisimman monen onnellisuus: Utilitarismin historia, teoria ja sovellukset.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25858-X
Mill, John Stuart: Utilitarismi.  ((Utilitarianism, 1861.) Suomentaneet Kari Saastamoinen, Seppo Sajama ja Marko Järvenpää)  Helsinki:  Gaudeamus, 2000.  ISBN 951-662-791-9
Portmore, Douglas W.: Commonsense consequentialism: Wherein morality meets rationality.  (Oxford Moral Theory)  New York:  Oxford University Press, 2011.  ISBN 978-019979453-9  (englanniksi)
Scheffler, Samuel (1994). The Rejection of Consequentialism: A Philosophical Investigation of the Considerations Underlying Rival Moral Conceptions. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-823511-9.
Shaw, William H.: Contemporary ethics: Taking account of utilitarianism.  Oxford:  Blackwell Publishers, 1999.  ISBN 0-631-20294-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Stanford Encyclopedia of Philosophy : (englanniksi)
Consequentialism
Rule Consequentialism
Utiliarianism Resources (englanniksi)
Shahr-i-Sokhta

| Shahr-i Sokhta |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Iran  30°35′38″N, 61°19′40″E
Tyyppi:  kulttuuri
Kriteerit:  II, III, IV
Tunnusnumero:  1456
Valintahistoria
Valintavuosi:  2014
 Shahr-i Sokhta
Shahr-e Sūkhté (Shahr-i Shōkhta)
Sistanin kartta, Helmand-joen allas. Shahr-e Sūkhté on Helmandin rannalla, melko lähellä Zabolia.
Shahr-e Sūkhtén rauniot.
Shahr-e Sūkhté (pers. ‏شهرِ سوخته‎‎,‎ "Palanut kaupunki"), myös Shahr-e Sukhteh tai Shahr-i Shōkhta, on muinaiseen Iranin alueella vallinneeseen pronssikauden Jiroftin kulttuuriin kytkeytyvä löytöpaikka.
Sijainti

Shahr-e Sūkhté on lähellä Iranin Afganistanin vastaista itärajaa Helmandjoen varrella. Melko lähellä on Zabolin kaupunki.
Paikkaa on väitetty sumerilaisessa Gilgamesh-eepoksessa mainituksi Arattaksi. Shahr-e Sūkhté on Unescon maailmanperintökohde. Paikka on suuri, raunioiden ala on 151 hehtaaria. Paikan länsiosassa on 25 hehtaarin laajuinen hautausmaa, jossa
on 25 000–40 000 muinaista hautaa. Paikka oli muinaisten kauppateiden varrella. Shahr-e Sūkhtén kautta kauppa kulki Lähi-itään muun muassa Mesopotamiaan, Intiaan, Keski-Aasiaan ja löydöistä päätellen jopa Kiinaan asti.
Historia

Enin osa löydöistä on tehty 2700–2300 eaa., jolloin Sumerin, Akkadin, varhaisen Elamin ja Induslaakson kulttuurit kukoistivat. Jiroftin kulttuurin lisäksi paikka liitetään myös Helmandin kulttuuriin. Shahr-e Sūkhté ja Afganistanin Mundigak alkoivat taantua noin 2200 eaa. Shahr-e Sūkhté paloi viimeisen kerran noin 2100 eaa., Sitä ennen paikka oli palanut noin 2800 ja 2500 eaa.
Sen jälkeen paikalla oli vähän aikaa suppeampi asutus ennen hylkäämistä.
| Kausi | Ajoitus | Asutuksen koko |
| --- | --- | --- |
| I | 3200–2800 eaa. | 10–20 ha |
| II | 2800–2500 | 45 ha |
| III | 2500–2300 | 100 ha |
| IV | 2300–2100 |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shahr-i-Sokhta Wikimedia Commonsissa
Selkokieli

Selkojulkaisun tunnistaa selkotunnuksesta, joka on s-kirjaimen muotoinen nuoli.
Selkokieli on kielen muoto, joka on mukautettu sisällöltään, sanastoltaan ja rakenteeltaan yleiskieltä luettavammaksi ja ymmärrettävämmäksi. Selkokieli on suunnattu ihmisille, joiden on syystä tai toisesta vaikea lukea tai ymmärtää yleiskieltä. Selkokielen lähtökohtana ovat selkokieltä tarvitsevien ihmisten kielelliset tarpeet.
Selkokieli on osa kielellistä saavutettavuutta, ja se voi olla kirjoitettua tai puhuttua. Selkokielen periaatteita ja ohjeistuksia on kehitetty Suomessa 1980-luvulta alkaen. Selkokielellä julkaistaan Suomessa verkkosivuja, esitteitä, oppaita, mediatekstejä sekä kauno- ja tietokirjallisuutta.
Kansainvälistä selkokielen päivää vietetään 28. toukokuuta. Sitä vietettiin ensimmäisen kerran vuonna 2020.
Suomessa selkokieltä edistää ja kehittää Selkokeskus, joka toimii Kehitysvammaliiton yhteydessä. Toiminnan tukena on selkokielen neuvottelukunta, jossa on edustettuna valtion viranomaisia, järjestöjä, yliopistoja, oppilaitoksia, tutkimuskeskuksia ja medioita. Selkojulkaisun tunnistaa selkotunnuksesta, joka on s-kirjaimen muotoinen nuoli. Tunnusta voi hakea Selkokeskuksesta.
Ruotsinkielistä selkotoimintaa Suomessa edistää LL-Center, joka toimii FDUV:ssa.
Selkosuomen ja -ruotsin tutkimusta kokoaa Suomessa Klaara-verkosto, jota organisoi tällä hetkellä Helsingin yliopisto.