stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaksoisviestintä
Kaksoisviestintä politiikassa

Kaksoisviestintä politiikassa tarkoittaa, että puhutaan tavalla, joka voidaan eri tavoin, joista yksi on piiloviesti omille kannattajille. Kyse voi olla sanojen lisäksi myös symboliikkaa sisältävistä esineistä.  Aamulehden mielestä kaksoisviestintään syyllistyvät välillä kaikki puolueet, mutta erityisen paljon perussuomalaiset.
Keskustelun piiloviestinnästä herätti kesällä 2023 perussuomalaisen ministeri Vilhelm Junnilan pesukarhukuvioinen solmio, jota hän itse piti tavallisena solmiona. Tiedotusvälineet näkivät siinä viittauksia natsismiin. Ilta-Sanomien mukaan pesukarhu on kansainvälisesti yhdistetty äärioikeistolaisuuteen ja Helsingin Sanomien mukaan erityisesti natsismiin ja natsi-Saksan ilmailuministeri Hermann Göringiin. Natsi-Saksaan tuotiinkin pesukarhuja vuonna 1934, mutta saksalainen biologi Mario Ludwig on väittänyt, että Göring ei ollut siinä mukana. Aluksi solmiossa uskottiin olevan mesimäyriä, jotka puolestaan on yhdistetty Donald Trumpin äärioikeistolaiseen ex-neuvonantaja Steve Bannoniin, joka on pitänyt mesimäyrää symbolinaan.
Toimittaja Marko Junkkari katsoi, että perussuomalaiset syyllistyivät kaksoisviestintään antamalle poliittiselle tilaisuudelle nimeksi "Väestö muuttuu" ja samalla väittämällä etteivät tarkoittaneet sillä salaliittoa eli väestönvaihtoa, mitä yleisesti pidetään juutalaisvastaisena teoriana. Väitöskirjatutkija Teodora Helimäki on nähnyt kaksoisviestintää Riikka Purran kirjoituksessa, jossa Purra kutsui burkaan pukeutuneita naisia "mustiksi säkeiksi". Helimäen mukaan viesti toimi kahdella tasolla. Sen saattoi nähdä rasistisena solvauksena, mutta myös naisten oikeuksien puolustamisena, jolloin ongelmaksi nousee totuuden sumentaminen.
Kritiikki

Steven Pinker on arvostellut väitteitä poliittisista piiloviesteistä. Hän katsoo, että kuka tahansa voi väittää tunnistaneensa mitä tahansa merkityksiä poliitikkojen puheista, kun kyse ei ole sanoista vaan niiden tulkinnoista.
Kahden regimentin oppi

Kahden regimentin oppi on Martti Lutherin aikanaan muotoilema luterilainen opetus Jumalan kahdesta hallinnasta. Luther laati kahden regimentin oppinsa Rooman kirkon vanhan kahden asteen siveellisyyden opin tilalle.
Kahden regimentin opin mukaan on olemassa kaksi elämänaluetta:
Maallinen regimentti (maallinen hallinta / maallinen valtakunta, regnum civile), jossa miekalla, esivallalla ja maallisilla järjestyksillä on tehtävänsä
Hengellinen regimentti (Jumalan hengellinen hallinta / Kristuksen valtakunta, regnum Christi), jossa taistellaan Jumalan sanalla ja evankeliumilla.
Koska ihminen on luonnostaan paha ja roisto, täytyy esivallan ja miekan käyttää rankaisukeinoja, ja lain saada aikaan ulkonainen järjestys. Ensimmäiseen regimenttiin kuuluu siis rankaisu ja pakko. Hengellisessä regimentissä (kirkossa / Kristuksen valtakunnassa) taas hallitsee evankeliumi ja siten sen leimaava piirre on vapaus.
Molemmat regimentit ovat Jumalan säätämiä, ei vain hengellinen. Regimentit ovat erilaiset ja erilliset, mutta ne eivät ole irrallisia toisistaan. Ne ilmentävät Jumalan kahtalaista herruutta elämässä. Jumala käyttää siis maailmanhallinnassaan kumpaakin regimenttiä: maallinen on "Jumalan vasen käsi" ja hengellinen "Jumalan oikea käsi". Tässä kohden luterilainen käsitys regimenteistä poikkeaa vastaavasta reformoidusta käsityksestä, jonka mukaan Jumalan vastustaja on maallisen regimentin hallitsija.
John Sloan

John Sloan: Työskentelyä, Omakuva, maalattu vuonna 1916.
John Sloan: Aurinkoa ja tuulta katolla.
John Sloanin sodanvastainen piirros, "Sodan jälkeen saat ehkä mitalin ja työpaikan".
John Sloan: Helen maalaustelineen luona, maalattu vuonna  1947.
John French Sloan (2. elokuuta 1871 Lock Haven, Pennsylvania - 7.syyskuuta 1951 Hanover, New Hampshire) oli yhdysvaltalainen impressionistinen taidemaalari, graafikko ja kuvittaja. Hän oli myös taideopettaja sekä kiinnostunut yhteiskunnallisista kysymyksistä. Hän oli yksi Ashcan-tyylisuunnan taiteilijoista. Yhdessä Robert Henrin kanssa hän nosti yhdysvaltalaisen taiteen tasoa kotimaisen yleisön silmissä ja sai myös ulkomaalaiset kiinnostumaan siitä.
Elämänvaiheita > Alkuvaiheet

John Sloanin isä oli liikemies ja amatööritaiteilija. Äiti oli opettaja ja lähtöisin varakkaasta suvusta.  Perhe muutti vuonna 1884 Philadelphiaan ja poika laitettiin kirjakauppaan töihin vuonna 1888, sillä isän epäonnistuttua liikemaailmassa perhe tarvitsi lisätuloja. Kirjakaupasta löytyi teos "The Etchers Handbook", jonka avulla Sloan opetteli tekemään etsauksia. Vuonna 1891 hän osallistui Spring Garden Instituten järjestämille taiteen iltakursseille ja alkoi piirtää mainoksia. Paikallinen sanomalehti palkkasi hänet jo seuraavana vuonna taideosastolleen.
Taideopinnot Sloan aloitti vuonna 1892 Philadelphian taideakatemiassa opettajanaan Thomas Pollock Anschutz. Seuraavana vuonna joukko nuoria taideopiskelijoita perusti Charcoal Clubin ja jätti taideakatemian taakseen. Sloan liittyi heihin. Ryhmittymää johti Robert Henri, josta tuli eräänlainen isähahmo Sloanille. Hän oli jo vakiintunut taiteilija ja tarjosi nuorille inspiroivampaa opetusta kuin mitä taideakatemia antoi.
Sloan oli nuorena arka ja varautunut. Hänen ystävänsä sai hänet kuitenkin vuonna 1901 mukaan philadelphialaiseen bordelliin. Siellä hän ihastui naiseen nimeltä Anna Wall ja ihastui. Wall käytti nimeä Dolly. Sloan sai Dollyn jättämään kaiken taakseen ja seurustelemaan kanssaan. Sloanin ystävien mielestä tämä ei ollut viisasta. Sloan ja Dolly solmivat avioliiton tapaamisvuonna. Liittoa sävyttivät Dollyn sairastelu, henkinen epävakaus ja alkoholiongelmat.
Elämänvaiheita > New York

Vuonna 1904 Henri sai houkuteltua Sloanin muuttamaan New Yorkiin. Siellä hän liittyi taiteilijaryhmään, jota kutsuttiin nimellä The Eight. Rymä maalasi realistisia kaupunkimaisemia. Myöhemmin ryhmää kutsuttiin nimellä The Aschan School. Sloan oli ryhmän keskushenkilö. Monet näyttelyjärjestäjät torjuivat Aschan Schoolin teokset ja Sloan järjesti ryhmälle oman näyttelyn vuonna 1908.
Näyttelyä pidetään yhtenä Yhdysvaltain taidehistorian käännekohdista. Se oli lähtölaukaus modernille taiteelle ja se merkitsi myös konservatiivisten instituutioiden otteen löystymistä maalaustaiteesta. Sloania luonnehdittiin tumman paletin maalariksi. Seuraava, suurempi näyttely, oli vuonna 1910. Vuonna 1913 Henrin ryhmän taiteilijat olivat mukana The Armory Showssa. Vaikka ryhmän taiteilijat olivat tyylillisesti erilaisia, he olivat kaikki omistautuneita modernille taiteelle.
1910-luvulla Sloan ja Dolly kiinnostuivat politiikasta. Heistä tuli vannoutuneita sosialisteja.
Sloan ryhtyi vuonna 1912 toimittajaksi radikaalin vasemmistolehteen nimeltä "The Masses". Toimittajuutta kesti neljä vuotta. Art Students Leaguesta hän otti opettajanpaikan lehtityön loputtua. Opettajana hän niitti mainetta erikoisena opettajana. Sloan kiroili, haukkui muotokuvamaalarit, graafikot, mainospiirtäjät, yleensä kaikki jotka eivät sopineet hänen maailmankuvaansa. Oppilaat ihailivat opettajaansa. He kutsuivat itseään opettajansa mukaan "sloaniahulluksi". Poikkeuksena oli Jackson Pollock, joka jättäytyi pois kurssilta, sillä ei saanut mielestään opetusta.
Vuonna 1914 Sloan ryhtyi viettämään kesiään Gloucesterissä, Massachutesissa. Glouchesterissä syntyi useita fauvismista vaikutteita saaneita maalauksia. Hän lopettti oleskelun siellä vuonna 1919, sillä siellä oli hänen mielestään liikaa kesänveittäjiä. Yhtenä ensimmäisistä taiteilijoista hän siirtyi viettämään kesiään New Mexicossa. Siellä hän kiinnostui intiaanien taiteesta. Hän auttoi intiaanitaiteilijoita saamaan työnsä näyttelyihin ja suuren yleisön tietoisuuteen sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa.
Elämänvaiheita > Myöhemmät vaiheet

Sloanin taiteellisesti tasokkainta aikaa olivat 1910- ja 1920-luku. Tuolloin hänen töitää leimasi lämmin myötätunto kuvattaviaan kohtaan ja hän osasi vangita kankaalleen New Yorkin arkielämän näkymiä hienosti. 1930- luvulla Sloania alkoi kiinnostaa etupäässä maisemamaalaus sekä ihmishahmot. Hänen uusi tapansa lasittaa pohjustus ja tehdän varjostuksia  ei saanut kriitikoilta ylistystä.
Myös yksityiselämässä oli vaikeuksia. Terveys alkoi heiketä ja lääkekulut olivat suuret. Dollyn alkoholiongelma paheni ja hän oli hyvin mustasukkainen Sloanin malleille ja oppillaille. Sloan oli todistetusti uskoton Dollylle, mutta ei ottanut eroa.
Vuonna 1934 Sloan tapasi Helen Farrin, joka seurasi Sloania ja Dollya lomalle New Mexicoon. Farr halusi kirjoittaa kirjan Sloanin taideopetuksen metodeista. Dolly yritti häätää naisen Sloanin luota eikä onnistunut estämään Sloanin ja Farrin suhteen syntyä. Suhde kesti kaksi vuotta. Dolly kuoli vuonna 1943. Tämän jälkeen hän uudisti suhteensa Farriin. Pari aviotui vuonna 1944. Puolisoiden ikäero oli neljäkymmentä vuotta.
Uuden puolisonsa tukemana Sloan alkoi uudelleen maalaamisen kunnes hänen näkönsä alkoi heiketä. Hänellä todettiin syöpä, joka yritettiin leikata. Leikkaus epäonnistui ja Sloan kuoli sen aiheuttamiin komplikaatioihin.
Arvioita elämäntyöstä

Sloan oli Aschan Schoolin keskeinen taiteilija ja toi realistisen ja ihmisiin sympaattisesti suhtautuvan kuvaustavan osaksi Yhdysvaltojen taidetta. Ne olivat osaltaan luomassa modernia yhdysvaltalaista realismia. Hänen katsotaan vaikuttaneen yhdysvaltalaiseen 1920- 1930 lukujen sosiaaliseen realismiin. Kyseessä oli taidesuuntaus, joka pyrki kiinnittämään suuren yleisön huomion alaluokkien elämään ylemmän keskiluokan sijasta. Tämän ja hänen sosialistipuoleen jäsenyytensä vuoksi vuoksi Sloania syytettiin neuvostojärjestelmän kannattajaksi. Hän kuitenkin kiisti sen ja sanoi pitävän politiikan ja taiteen erillään.
Sloanin maalaustaiteen ohella on merkittävää hänen työskentelynsä nuorten taiteilijoiden näyttelymahdollisuuksien parantamiseksi. Se sai aikaan myös uusien taidesuuntausten tulon suuren yleisön tietoisuuteen. Tämän lisäksi hänet tunnettiin suurena taiteilijoiden taiteellisen vapauden puolustajana. Hän johti itsenäistä Society of Independent Artists- ryhmää vuodet 1917- 1944.
Esikuvinaan Sloan piti paitsi Robert Henriä, mutta myös Albrecht Düreriä ja Rembrandtia.
Lisää aiheesta

http://www.illustrationhistory.org/artists/john-french-sloan
http://whitney.org/artists/1229
http://delart.org/researchers/digital-archives/john-sloan-manuscript-collection/
Lieksa-Nurmeksen lentokenttä

Lieksa-Nurmeksen lentokenttä (ICAO: EFLN) oli Lieksan Viekissä sijainnut lentopaikka. Siitä on käytetty myös nimeä Viekin lentokenttä.
Lieksa-Nurmeksen lentokentän asvaltti- ja sorapäällysteisen kiitotien pituus oli 940 metriä ja leveys 18 metriä. Kentän vieressä oli vapaassa käytössä Viekijärven riistamiesten rakentama laavu, jonka yhteydestä löytyi polttopuita ja WC. Parin kilometrin päässä oli riistamiesten maja, jossa on sauna- ja yöpymismahdollisuus. Polttoainepistettä ei ole.
Elokuussa 2021 Lieksan ja Nurmeksen kaupungit asettivat Viekin kentän omistavan Lieksa-Nurmeksen Lentokenttä Oy:n selvitystilaan. Kaupungit olivat yhdessä vastanneet lentokentän ylläpidosta omistamansa yhtiön kautta. Kentän käyttö oli kuitenkin ollut vähäistä ja käytön kasvattaminen olisi vaatinut suuria investointeja kuten lentokonehallin rakentamista ja kiitotien pidentämistä. Kesäkuussa 2022 lentokenttää ylläpitänyt Lieksa-Nurmeksen Lenttokenttä Oy lakkautettiin ja kentän käyttö päättyi. Tontti on tarkoitus jalostaa energiantuotantoon.  Vuonna 2023 Lieksan kaupunki osti kentän maat itselleen.
Kentällä harjoittai lähinnä Karjalan Liitäjät riippuliidintoimintaa.
Suomen teologinen opisto

| Suomen teologinen opisto> Santalan kristillinen kansanopisto Hankoniemen kristillinen opisto |
| --- | --- |

 Teopolis Tampereella.
Sijainti:  Tampere
Koordinaatit:  61.493890°N, 23.785734°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1946
Sitoutuneisuus:  Suomen Vapaakirkko
Rehtori:  Timo Lehikoinen
Aiheesta muualla
Sivusto
Suomen teologinen opisto on Suomen Vapaakirkon ylläpitämä kansanopisto, joka tarjoaa teologista opetusta kristityille yli kirkkokuntarajojen. Opisto toimi Santalassa Hangossa, kunnes yhdistyi Hämeenlinnassa toimineen Vapaakirkkokeskuksen kanssa ja siirtyi Tampereen Sairaalankadulle Teopolikselle 2016.
Teologisen seminaarin koulutustarjontaan kuuluivat lukuvuonna 2016–2017 yksivuotinen teologinen perustutkinto, kaksivuotiset seurakuntatyön ja lähetystyön tutkinnot, kolmivuotinen nuorisotyön tutkinto ja nelivuotinen pastoritutkinto. Opiston koulutustarjontaan kuuluvat myös Hope-raamattukoulu ja monimuotokoulutus sekä erilaiset tapahtumat ja kurssit. Vuosien saatossa on ollut monia muitakin koulutuslinjoja. Opiskelijoita on Suomen lisäksi myös ulkomailta.
Opiston historia

Lokakuussa 1946 perustetusta Santalan kristillisestä kansanopistosta tuli nopeasti Suomen Vapaakirkon työntekijäkoulutuksen keskus. 1960-luvun alussa työntekijäkoulutus siirtyi Helsinkiin, mutta palasi Santalaan vuosikymmenen lopulla. Yleis-, kieli- ja seurakuntalinjat toimivat Hangossa 1960-luvullakin. Uusi päärakennus valmistui 1971 ja lyhytkurssitoiminta aloitettiin samoihin aikoihin. 1980-luvun vaihteessa nuorisotyön ja lähetystyön tutkinnot yksilöitiin kaksivuotisiksi ja pastoritutkinto kolmivuotiseksi tutkinnoksi. Vuosina 1985–2005 oppilaitos toimi nimellä Hankoniemen kristillinen opisto ja sen jälkeen se on toiminut nimellä Suomen teologinen opisto.
Opiston johto

Suomen teologisen opiston rehtorina toimi vuosina 2005–2016 Simo Lintinen. Hänen jälkeensä rehtorina toimii Timo Lehikoinen.
Aiheesta muualla

Suomen teologisen opiston kotisivut
Opiston historia:
Pentti Rantanen: Santalan kartanon merkitys Suomen Vapaakirkolle 1923–1946; Suomen ja Skandinavian kirkkohistorian pro gradu-tutkielma; Helsingin yliopisto 2016
Väinö A. Hyvönen, Pirkko Mäkelä, Eija ja Seppo Rytkönen: Santalan salmet, saaret ja mantereet; 1988; ISBN 951-9940-5-X.
Paul Postma

| Paul Postma |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1989 (ikä 35) Red Deer, Alberta
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  191 cm
Paino:  89 kg
Seura
Seura:  Düsseldorfer EG
Sarja:  Deutsche Eishockey-Liga
Pelinumero:  4
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2009–
Aik. seurat:  Swift Current Broncos (WHL) Calgary Hitmen (WHL) Chicago Wolves (AHL) Atlanta Thrashers (NHL) St. John's IceCaps (AHL) Winnipeg Jets (NHL) Boston Bruins (NHL) Providence Bruins (AHL) Ak Bars Kazan (KHL) Metallurg Magnitogorsk (KHL) HC Lugano (NL) Klagenfurter AC (ICEHL)
NHL-varaus:  205. varaus, 2007 Atlanta Thrashers
Paul-Edward Postma (s. 22. helmikuuta 1989 Red Deer, Alberta) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa Saksan pääsarjassa DEL-liigajoukkue Düsseldorfer EG:ssä.
Ennen ammattilaisuraansa Postma pelasi juniorikiekkoa WHL-liigan Calgary Hitmenissä ja Swift Current Broncosissa. Hänet tunnetaan enimmäkseen hyökkäävänä puolustajana.
Catherine Zeta-Jones

| Catherine Zeta-Jones |
| --- | --- |
 Catherine Zeta-Jones vuonna 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Catherine Zeta Jones
Syntynyt: 25. syyskuuta 1969 (ikä 55) Swansea, Wales, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Michael Douglas
Näyttelijä
Aktiivisena:  1990–
Merkittävät roolit:   Ansa viritetty  Chicago  Ocean’s Twelve  Terminaali 
Palkinnot
 Parhaan nais­sivu­osan Oscar  2002 Chicago 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Catherine Zeta-Jones (s. 25. syyskuuta 1969 Swansea) on walesilainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän aloitti uransa lapsena teatterissa ja näytteli etenkin musikaaleissa. Hänen ensi­esiintymisensä televisiossa oli vuonna 1991 britti­sarjassa Oi ihana toukokuu Marietten roolissa. Elo­kuva Zorron naamio (1998) oli hänen läpi­murtonsa Hollywoodissa.
Nais­sivu­osa musikaalissa Chicago (2002) toi Zeta-Jonesille sekä Oscar- että Bafta-palkinnon. Hän sai parhaan nais­pää­osan Tony-palkinnon musikaalista A Little Night Music (2009) vuonna 2010.
Hän julkaisi vuonna 2017 sisustus­mallistonsa Casa Zeta-Jones yhteis­työssä yhdys­valtalaisen QVC:n kanssa.
Lapsuus ja nuoruus

Catherine Zeta-Jones syntyi Walesin Swanseassa. Hänet on nimetty iso­äitiensä Zeta Jonesin ja Catherine Fairin mukaan. Nimen väli­viiva on lisätty myöhemmin. Hänen isänsä David Jones omisti makeis­tehtaan, ja hänen äitinsä Patricia (o.s. Fair) toimi ompelijana. Hänen isänsä on synty­perältään walesilainen ja hänen äitinsä irlantilais­katolinen. Hänellä on kaksi veljeä, vanhempi veli David A. (1967) ja nuorempi veli Lyndon (1972), joka työskenteli myynti­edustajana ennen kuin ryhtyi pää­oma­sijoittajaksi Milk­wood Films -elo­kuva­tuotanto­yhtiöön.
Patricia Jones lähetti neljä­vuotiaan Catherinen Hazel Johnson School of Dance -tanssi­kouluun, koska tämä oli lapsena hyperaktiivinen ja voisi käyttää liian energiansa hyödykseen tanssimiseen. Catherinen vanhemmat voittivat bingosta 1980-luvulla 100 000 puntaa, jolla rahoitettiin Zeta-Jonesin baletti- ja tanssi­tunnit.
Catherine osallistui vuonna 1979 Butlin’s Holiday Campissa, Mineheadin Somersetissa, nuorten ikä­luokkien Junior Star Trail -kykyjen­etsintä­kilpailuun Shirley Basseyn kappaleella. Hän voitti kilpailun ja sai täten paikallisen median huomiota. 11-vuotiaana Zeta-Jones oli Britannian steppauksen mestari. Hän opiskeli Dumbarton House Schoolissa, mutta jätti koulun kesken 15-vuotiaana ja muutti Lontooseen ryhtyäkseen näyttelijäksi. Hän altistui lapsena virukselle, joka aiheutti hengitys­vaikeuksia, jonka seurauksena hänelle jouduttiin tekemään trakeostomia. Hänen kaulaansa jäi toimen­piteestä arpi.
Ura > Musikaalit

Catherine Zeta-Jones opiskeli musiikki­teatteria Arts Educational Schoolsissa, Lontoon Chiswickissä. Hän aloitti näyttelemisen varhaisessa teini-iässä. Hän näytteli Harold Grayn luoman Little Orphan Annie -sarja­kuvan pohjalta tehdyssä Annie-musikaalin kahdessa eri tuotannossa. Hän näytteli 1970-luvun lopulla Annie-musikaalissa Mollyn roolin Victoria Palacessa, West End -teatterissa ja vuonna 1981 nimi­roolin Swansea Grand Theatressa. Catherine näytteli 14-vuotiaana vuonna 1983 Tallulahin roolin West Endin Her Majesty’s -teatterin Bugsy Malone -musikaalissa.
Zeta-Jones näytteli vuosina 1985–1986 musikaalissa The Pajama Game. Hän oli vuonna 1987 toisella varasijalla nais­pää­osaan, Peggy Sawyerin rooliin West End -musikaalissa 42nd Street. Päänäyttelijän sekä ensimmäisen vara­sija­näyttelijän sairastuttua Catherine esitti pää­roolin. Tuottajat vaikuttuivat hänen rooli­suorituksesta niin, että hän näytteli pääroolia kahden vuoden ajan. Musikaali oli hänen läpi­murtonsa.
Vuonna 1989 Zeta-Jones esiintyi Lontoon Coliseumissa Mae Jonesin roolissa Kurt Weillin oopperassa Street Scene. Hän näytteli vuonna 1992 George Martinin Under Milk Wood -musikaalissa, joka on sovitus Dylan Thomasin radio­draamasta (1954)
Vuonna 2009 hän näytteli Desirée Armfeldtia musikaalissa A Little Night Music, josta hänet palkittiin muun muassa Tony-palkinnolla.
Ura > 1990–1999: Televisio- sekä elokuvauran alku

Zeta-Jonesin ensimmäinen elo­kuva­rooli oli vuonna 1990 Philippe de Brocan ohjaamassa ranskalais-italialaisessa elo­kuvassa 1001 Nights, joka on mukaelma persialaisesta tarusta Tuhat ja yksi yötä. Suurta suosiota Britanniassa hän sai näyteltyään Mariette Larkinin roolia brittiläisessä televisio­sarjassa Oi ihana toukokuu (1991–1993). Vuonna 1992 hän näytteli elo­kuvassa Kolumbus – seikkailijoista suurin.
Zeta-Jones näytteli vuonna 1993 George Lucasin tuottaman televisio­sarjan Indiana Jones Juniorin jaksossa, jossa näytteli myös Daniel Craig. Hän esitti vuonna 1996 elokuvan Katariina Suuri nimi­roolia ja samana vuonna elo­kuvassa Musta­naamio, joka pohjautuu Lee Falkin luomaan saman­nimiseen sarja­kuva­hahmoon. Osittain kahteen ensimmäiseen Musta­naamio-tarinaan perustuvassa elo­kuvassa näyttelivät myös Billy Zane ja Kristy Swanson.
Zeta-Jones tunnetaan myös CBS:n mini­televisio­sarjasta Titanic (1996), jossa hän näyttelee pää­osassa Isabella Paradinea. Elo­kuva perustuu RMS Titanicin haaksi­rikkoon. Elo­kuva­ohjaaja Steven Spielbergin suositteli ohjaaja Martin Campbellille Zeta-Jonesia nais­pää­osaan elo­kuvaan Zorron naamio nähtyään tämän rooli­suorituksen Titanic-mini­sarjassa. Zeta-Jones valittiinkin Eléna (de la Vega) Monteron rooliin toiminta­elo­kuvaan Zorron naamio (1998). Se oli hänen läpi­murto­elo­kuvansa Hollywoodissa.
Zeta-Jones näytteli vuonna 1999 elo­kuvassa Ansa viritetty, jossa hän näytteli pää­osassa Sean Conneryn kanssa. Elo­kuvan kriittisistä arvosteluista huolimatta se oli lippu­tulo­menestys. Samana vuonna hän näytteli elo­kuvassa The Haunting – paholaistalo, jossa esiintyivät myös Owen Wilson, Lili Taylor ja Liam Neeson. Elo­kuva on Jan de Bontin ohjaama, ja se on uusinta­versio vuoden 1963 elo­kuvasta Yö kauhujen talossa, joka perustuu Shirley Jacksonin romaaniin vuodelta 1959. Elo­kuva sai kriittistä palautetta muun muassa heikosta käsi­kirjoituksesta sekä liiasta kauhu­elo­kuvien kliseiden toistosta, mutta elo­kuva sai kuitenkin maailman­laajuisesti lippu­tulo­menestystä tuottaen 177,3 miljoonaa dollaria.
Ura > 2000–2005

Elo­kuvan Traffic (2000) käsi­kirjoitusta muutettiin siten, että Zeta-Jonesin rooli­hahmo Helena Ayala on raskaana, koska elo­kuvaa kuvatessa tämä odotti esikoistaan Dylania. Samassa elo­kuvassa näyttelee myös hänen miehensä Michael Douglas. Vuonna 2001 Zeta-Jones näytteli elo­kuvassa Valko­kankaan lemmikit Gwen Harrisonin roolia.
Chicago-elo­kuva­musikaalista (2002) Zeta-Jones voitti parhaan nais­sivu­osan Oscar-palkinnon. Vuonna 2003 hän näytteli elo­kuvassa Sietämätöntä julmuutta, jossa hän näyttelee pää­osassa George Clooneyn kanssa. Steven Spielbergin ohjaamassa tosi­tapahtumiin perustuvassa elo­kuvassa Terminaali (2004) hän näyttelee lento­emäntä Amelia Warrenia, joka ystävystyy New Yorkin lento­kentän terminaalissa pakosta asuvan Viktor Navoskin (Tom Hanks) kanssa, joka ei pääse ilman hyväksyttävää passia Yhdys­valtoihin ja jää jumiin lento­kentälle. Samana vuonna Zeta-Jones näytteli elo­kuvassa Ocean’s Twelve (2004), jossa näyttelivät myös George Clooney, Brad Pitt, Matt Damon ja Julia Roberts. Hän uusi roolinsa Eléna de la Vegana Zorron naamio (1998) elo­kuvan jatko-osassa Zorron legenda (2005).
Ura > 2007–2016

Romanttisessa komedia­elo­kuvassa Rakkauden resepti (2007) Zeta-Jones näyttelee Katea, joka työskentelee ravintolassa tarkkaa ja työlleen omistautunutta kokkia, joka joutuu yllättäen sijais­äidiksi siskon tyttärelleen Zoelle (Abigail Breslin), jonka äiti kuolee auto-onnettomuudessa. Aaron Eckhart näyttelee elo­kuvassa apulais­keittiö­päällikköä. Zeta-Jones valmistautui rooliaan varten muun muassa harjoittelemalla new­yorkilaisessa Fiamma Osteria -ravintolassa.
Rakkauden resepti elo­kuvan jälkeen Zeta-Jones vähensi elo­kuva- ja televisio­töitään merkittävästi seuraavan viiden vuoden ajaksi. Hän keskittyi töiden sijaan perheeseensä sekä miehensä ja itsensä terveyteen. Zeta-Jones itse kärsi mielen­terveyden ongelmista, ja hänen miehellään Michaelilla oli diagnosoitu syöpä. Zeta-Jones muun muassa kieltäytyi vuonna 2010 hänelle tarjotusta My Week with Marilyn (2011) -elo­kuvan Vivien Leigh’n roolista, jotta voisi viettää enemmän aikaa syöpä­hoidossa olleen miehensä kanssa. Zeta-Jones hakeutui hoitoon kaksi­suuntaisen mieliala­häiriön takia 2011, ja toisen kerran hän joutui hoitoon mielen­terveys­ongelmien takia vuonna 2013. Samana vuonna Zeta-Jones kertoi omasta sairaudestaan talk show -haastattelussa, ja ilmaisi myös miehensä Michaelin syöpä­diagnoosin vieneen häneltä voimat.
Zeta-Jones näytteli Patricia Whitmoren roolissa Adam Shankmanin ohjaamassa elokuvassa Rock of Ages (2012). Elokuva perustuu saman­nimiseen Broad­way-teatteri­musikaaliin ja Chris D’Arienzonin kirjoittamaan kirjaan. Samana vuonna hän näytteli romanttisessa komedia­elo­kuvassa Rakkauden pelikenttä, jonka pää­osissa näyttelee Gerard Butler, Jessica Biel ja Uma Thurman.
Zeta-Jones näytteli Red-toiminta­elo­kuvan jatko-osassa Red 2 vuonna 2013. Hän näytteli vuonna 2016 brittiläisessä komedia­elo­kuvassa Dad’s Army, joka perustuu BBC:n vanhaan televisio­sarjaan Ruutiukot.