stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markku Valkonen
Ura

Markku Valkonen kävi koulua Kuusankoskella ja oli nuorena kiinnostunut kirjallisuudesta, kirjoitti runoja ja teki käännöksiä. Hänen kirjoittamansa ensimmäisen lehtijuttu julkaistiin Kouvolan Sanomissa vuonna 1965.  Sen jälkeen hän aloitti taidekriitikon uran Uudessa Suomessa vuonna 1966.
Vuonna 1970 julkaistu pamfletti Irti kehyksistä viittasi eräänlaiseen irtiottoon. Samana vuonna Markku Valkonen toimi Nuorten näyttelyn komissaarina ja määräsi Harro Koskisen teoksen Sikamessiaan sijoitettavaksi Taidehallin pääportaiden kohdalle. Seurasi kohu ja oikeusjuttu Valkosta ja Koskista vastaan. Heitä syytettiin virkavallan vastustamisesta ja jumalanpilkasta. Korkeimpaan oikeuteen edenneen jutun tuomio säästi äänestyksen jälkeen syytetyt vankeusrangaistuksilta, mutta määräsi isot sakot.
Sikamessias-myrskyn aikoihin Markku Valkonen siirtyi Helsingin Sanomien palvelukseen vuonna 1970, jossa julkaistiin hänen ensimmäinen juttunsa lehdessä, koko sivun täyttänyt artikkeli Kimmo Kaivannon näyttelystä. Kun Sikamessiaan oikeudenkäynti oli ollut edellisenä päivänä käsittelyssä, Helsingin Sanomien uusi taidekriitikko astui julkisuuteen saman lehden toisessakin kokosivun jutussa. Valkosen kulttuuriosaston esimies Pekka Tarkka hämmästeli: ”Mikä sisääntulo!”
Valkonen aloitti 1980-luvulla päätyönsä ohessa suurhankkeen, 12-osaisen teossarjan Suomen ja maailman taide. Kumppanikseen Markku Valkonen sai setänsä, taidehistorian tutkijan ja Suomen taideakatemian asiamiehen Olli Valkosen. He olivat kirjasarjan keskeiset kirjoittajat, mutta tekstejä siihen laativat monet muutkin taiteen tuntijat. Kyseessä oli ensimmäinen laaja Suomessa tehty taiteen peruskartoitus, jonka takia hanke oli suunniteltava erittäin huolellisesti, kertoi Markku Valkonen. "Oli löydettävä 750 sellaista taideteosta, joiden avulla voitaisiin esitellä Suomen taiteen kehitys varhaisista ajoista tähän päivään.”
Sen jälkeen Markku Valkosesta tuli haluttu esiintyjä radion ja television taideohjelmiin. Hänen seuraava kirjansa oli Ateljeena sotatanner: TK-piirtäjien sotaa (1989).
1990-luvun alussa opetusministeriö pyysi Markku Valkosta laatimaan suunnitelman suomalaisen taiteen viennistä ulkomaille. Kun suunnitelma valmistui, ministeriö pyysi Valkosta myös toteuttamaan sen. Markku Valkonen toimi  viisi vuotta kansainvälisten projektien parissa johtaen FRAME-organisaatiota. Hän kirjoitti esimerkiksi vuonna 1991 Juhani Harrin New Yorkissa pidetyn näyttelyn katalogiin johdatuksen Suomen taiteesta. OY Alko AB:n taidekokoelmista Valkonen kirjoitti yhtiön tilauksesta kirjan Monopolin taide (1992).
Markku Valkonen toimi vuosina 1998-2002 taidekeskus Retretin toimitusjohtajana, sekä vuodesta 2002 alkaen Espoon Modernin taiteen museo EMMAn johtajana, joka avattiin vuonna 2006.
Näkemyksiä ja kannanottoja

Vuonna 2012 Markku Valkonen otti myönteisen kannan Guggenheim Helsinki -suunnitelmaan: "Uusi, voimakas ja näkyvä laitos antaisi sysäyksen yleisen kiinnostuksen kasvulle. Guggenheimin vaikutus olisi siis positiivinen." Hän oli sitä mieltä, että Guggenheimin-hankkeen kaatuminen on suuri vahinko koko Suomen kulttuurielämälle.
Hannu Väisäsen Uudenkaupungin kirkkoon tehtyjen maalausten myyntiä seurakunnan taholta kirkkotaiteesen perehtynyt Markku Valkonen piti yllättävänä ja harmillisena kesäkuussa 2023. Hän kysyi Helsingin Sanomien haastattelussa, että eikö tässä tapauksessa olisi ollut hedelmällisempää tuoda taiteilija itse kertomaan teoksista seurakuntalaisille?
Valkosen mukaan Suomessa alkoivat 1950-luvulta lähtien julkisessa taiteessa vaikuttaa modernistiset suuntaukset, joita yleinen mielipide seurasi hitaasti. Aikanaan närää aiheuttivat muun muassa kuvanveistäjä Kauko Räsäsen ”Reikäenkeliksi” kutsuttu Enkeli-hautaveistos (1960) Lappeenrannassa sekä Kain Tapperin abstrakti alttariveistos Golgatan kallio (1961) Oriveden kirkossa.
Markku Valkosen mukaan myös Hannu Väisäsen Kontulan Mikaelinkirkkoon 1980-luvun lopulla maalaama alttaritaulu Abloy-avaimineen herätti seurakuntalaisissa hämmennystä.
Julkaisut

Irti kehyksistä, WSOY, 1970
Suomen ja maailman taide, Olli Valkosen kanssa, 12-osaa, WSOY, 1981-1987
Ateljeena sotatanner: TK-piirtäjien sota, Otava, 1989
Kultakausi, WSOY 1989, The Golden Age. Finnish art 1850-1907, 2012
Sata vuotta uutiskuvaa: Helsingin Sanomat, Lehtikuva Oy., Sanoma, 1989
Juhani Harri. Center for International Contemporary Arts, 1991
Kuvien Suomi: Suomen taiteen vuosisadat, 1992
Monopolin taide: Alkon taidekilpailujen vaiheet, Alko, 1992
Yhtä juhlaa: Finland Festivals, Otava, 1994
Suomen taiteen klassikot, WSOY, 1995
El arte finlandes - a traves de los siglos, Otava, 1996
Arte in Finlandia dalle origini ad oggi, Otavam 1998
Kauneuden jäljillä: Suomen taiteen vuosituhannet, WSOY, 1999
Finnish art over the centuries, Otava 1999
Raimo Utriainen - Soiva viiva, Rakennustieto, 2007
Nopeus, vaara, uhma : Italian futurismi, New art : speed, danger, defiance : Italian Futurism : 1909-1944, EMMA, 2012
Vaelluksia maisemaan : taiteen mestarit meren äärellä, John Nurmisen säätiö, 2017
Seinälle nostetut : muotokuvia HUSin ja Helsingin yliopiston kokoelmista, Seppo Seitsalon kanssa, 2020
Aikaansa seuraten : Suomen Pankin taidekokoelma, Parvs, 2023, Art of our times : the Bank of Finland art collection, 2023
Tunnustukset ja palkinnot

E.J.Vehmas palkinto 1979
Bukowskin kulttuuripalkinto 1987
Lauri Jäntin palkinto yhdessä Olli Valkosen kanssa 1987
Artium Cultori-palkinto 2010
Getúlio Vargas

| Getúlio Dornelles Vargas |
| --- | --- |
 Virallinen muotokvua (1930).
Brasilian presidentti
 3. marraskuuta 1930 – 29. lokakuuta 1945  
Edeltäjä:  Vuoden 1930 juntta
Seuraaja:  José Linhares
Brasilian presidentti
 31. tammikuuta 1951 – 24. elokuuta 1954  
Edeltäjä:  Eurico Gaspar Dutra
Seuraaja:  João Café Filho
Kansanedustaja
 1917 – 1923  
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. huhtikuuta 1882
Kuollut: 24. elokuuta 1954
Puoliso:  Darci Sarmanho
Tiedot
 Nimikirjoitus
Getúlio Dornelles Vargas (19. huhtikuuta 1882 – 24. elokuuta 1954) oli Brasilian presidentti vuosina 1930–1945 ja uudelleen vuodesta 1951. Hän oli presidentti itsemurhaansa 1954 asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Getúlio Vargas Wikimedia Commonsissa
Brasilia tällä hetkellä, Suomen Kuvalehti, 09.07.1938, nro 27, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k  Brasilian presidentit |
| --- | --- | --- |
| Ensimmäinen tasavalta (1889–1930) |  Deodoro da Fonseca  Floriano Peixoto  Prudente de Morais  Campos Sales  Rodrigues Alves  Afonso Pena  Nilo Peçanha  Hermes da Fonseca  Venceslau Brás  Delfim Moreira  Epitácio Pessoa  Artur Bernardes  Washington Luís  Júlio Prestes  |  |
| Vargas (1930–1945) |  Sotilasjuntta Augusto Tasso Fragoso  Isaías de Noronha  Mena Barreto  Getúlio Vargas  José Linhares  |  |
| Neljäs tasavalta (1946–1964) |  Gaspar Dutra  Getúlio Vargas  Café Filho  Carlos Luz  Nereu Ramos  Juscelino Kubitschek  Jânio Quadros  Ranieri Mazzilli  João Goulart  |  |
| Sotilasjuntta (1964–1985) |  Ranieri Mazzilli  Castello Branco  Costa e Silva  Sotilasjuntta Augusto Rademaker  Aurélio Lyra  Márcio Melo  Emílio Garrastazu Médici  Ernesto Geisel  João Figueiredo  |  |
| Uusi tasavalta (1985–) |  Tancredo Neves  José Sarney  Fernando Collor de Mello  Itamar Franco  Fernando Henrique Cardoso  Luiz Inácio Lula da Silva  Dilma Rousseff  Michel Temer  Jair Bolsonaro  Luiz Inácio Lula da Silva  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Hudson Soft

| Hudson Soft |
| --- | --- |

Perustettu:  1973
Perustaja:  Yuji Kudo, Hiroshi Kudo
Lakkautettu:  1.3.2012
Kotipaikka:   Sapporo, Japani
Toimiala:  videopeliteollisuus
Tuotteet:  videopelit
Omistaja:  Konami
Huomioitavaa:  liitetty Konamiin
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hudson Soft on japanilainen videopelikehittäjä ja -julkaisija, joka perustettiin toukokuussa 1973. Yrityksen perustivat Yuji ja Hiroshi Kudo.
Hudson aloitti myymään tietokonetuotteitta vuonna 1975, mutta saavutti varsinaisen menestyksen vasta vuonna 1984 alkaessaan tuottaa videopelejä Nintendon Famicom-pelikonsolille (NES). Hudsonin ensimmäinen Famicom-peli Lode Runner myi 1,2 miljoonaa kappaletta. Yrityksen selvin myyntimenestys on kuitenkin Bomberman-pelisarja, joka on ilmestynyt lähes jokaisella konsolilla.
Hudson johti yhteistyötä NEC:n kanssa tuottaakseen PC Engine (Japani)- ja TurboGrafx 16 (Yhdysvallat) -konsolit. PC Engine menestyi Japanissa, mutta sitä markkinoitiin huonosti Yhdysvalloissa, ja Yhdysvaltain markkinoilla käännettiin vain rajallinen määrä pelejä. Konsolille julkaistiin Japanissa seuraaja PC Engine SuperGrafx vuonna 1989.
Pitkän ajan kehittäjänä Nintendon konsoleille toiminut Hudson aloitti yhteistyön Nintendon kanssa, ja perusti yhteisen yrityksen Manegi Co. toukokuussa 1998. Huhtikuussa 2005 Hudson Softista tuli Konamin alajaosto.
23. maaliskuuta 2006 Game Developers Conferencessa Kaliforniassa Nintendon toimitusjohtaja Satoru Iwata ilmoitti tulevalle konsolille Wiille olevan mahdollista ladata internetin kautta PC Enginen pelejä.
Yhtiö liitettiin Konamiin 1.3.2012 ja se lakkasi olemasta itsenäisenä yhtiönä. "Hudson" nimeä käytetään vielä tuotemerkeissä.
Pelit

Adventures of Dino Riki (NES)
Adventure Island -pelisarja
Binary Land
Bloody Roar -pelisarja
Bomberman -pelisarja
Bonk -pelisarja
Bubble Buster (ZX Spectrum)
Cannon Ball (ZX Spectrum)
Challenger (NES)
Driller Tanks (ZX Spectrum)
Earth Light
Elemental Gimmick Gear
Eric and the Floaters (ZX Spectrum)
Faxanadu (NES)
Flight Game (koodinimi) (Wii)
Frog Shooter (ZX Spectrum)
Game Boy Wars (Vain Japanissa)
Itasundorious (ZX Spectrum)
Lode Runner (NES)
Mario Party -pelisarja
Mickey's Mousecapade (NES, julkaisija Capcom)
Milon's Secret Castle (NES)
Momotaro -pelisarja
Nectaris & Neo Nectaris (myös Military Madness)
Ninja Five-O (myös Ninja Cop)
Rollerball (NES)
Star Soldier -pelisarja
Stop the Express (ZX Spectrum)
Tengai Makyou (myös Far East of Eden)
Vegetable Crash (ZX Spectrum)
Xexyz (NES)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (englanniksi)
Viralliset kotisivut (japaniksi)
neXGAm
Sinebrychoffin taidemuseo

| Sinebrychoffin taidemuseo |
| --- | --- |
 Sinebrychoffin taidemuseo nähtynä puiston puolelta
Tyyppi:  taidemuseo
Osoite:  Bulevardi 40, 00120 Helsinki
Sijainti:  Helsinki
Ylläpitäjä:  Kansallisgalleria
Johtaja:  Kirsi Eskelinen
Kotisivut:  https://sinebrychoffintaidemuseo.fi/
Koordinaatit:  60°09′47″N, 24°55′59″E
 fiSinebrychoffin taidemuseo 
     
Sinebrychoffin taidemuseo (puhekielessä ”Siffi”) on Bulevardin varrella Helsingin Punavuoressa Suomen ainoa vanhaa eurooppalaista taidetta esittelevä museo. Sinebrychoffin taidemuseo on osa Suomen Kansallisgalleriaa.
Kokoelmat

Museolla on useita yksityishenkilöiltä lahjaksi saatuja kokoelmia. Rungon muodostaa kauppaneuvos Paul Sinebrychoffin (1859–1917) kokoamat taideteokset ja taideteollisuuden tuotteet, jotka hänen puolisonsa Fanny o.s. Grahn (1862–1921) testamenttasi valtiolle vuonna 1921. Lahjoitus sisältää 400 pienoismaalausta, ruotsalaisten taiteilijoiden maalaamia muotokuvia Kristiina-kuningattaren ajoilta 1800-luvulle, kymmeniä flaamilais-hollantilaisten mestarien maalauksia sekä italialaisia renessanssiajan maalauksia. Kokoelmaan kuuluu myös arvokkaita huonekaluja, pronssi- ja hopeaesineitä sekä posliiniastioita.
Kokoelmat > Maalaukset

Lahjoituksin karttuneet maalauskokoelmat käsittävät vanhempaa eurooppalaista taidetta 1300-luvulta 1800-luvun alkuun. Kokoelma sisältää englantilaista, espanjalaista, hollantilaista, flaamilaista, italialaista ja ranskalaista maalaustaidetta. Kokoelmassa on muun muassa Rembrandtin maalaus Lukeva munkki (1661) sekä Giovanni Domenico Tiepolon Kreikkalaiset tunkeutuvat Troijaan.
Kokoelmat > Ruotsalaiset muotokuvat ja miniatyyrikokoelma

Museon erikoiskokoelmissa on yli sata maalausta käsittävä vanhemman ruotsalaisen muotokuvataiteen kokoelma. Se painottuu 1600- ja 1700-lukujen taiteeseen. Maalauskokoelmaa on kartutettu yli sadan vuoden ajan ostoin ja lahjoituksin.
Paul Sinebrychoffin vuosina 1899–1910 keräämä miniatyyrimaalausten kokoelma on Pohjoismaiden suurimpia. Se antaa kattavan katsauksen ruotsalaisen miniatyyritaiteen kehityksestä, ja kokoelmassa on myös esimerkkejä muiden maiden miniatyyritaiteesta.
Kokoelmat > Grafiikka- ja piirustuskokoelma sekä ikonit

Museon vanhan grafiikan kokoelma syntyi vuonna 1900, kun Collanin kokoelma hankittiin Antellin valtuuskunnan varoilla. Collanin kokoelma ja vuonna 1919 testamenttilahjoituksena saatu Ramsayn kokoelma käsittävät yhdessä noin 2 500 lehteä. Kokoelmissa on vanhaa ulkomaista piirustustaidetta vain muutamia lehtiä.
Sinebrychoffin taidemuseon ikonikokoelmassa on bysanttilaisia, kreetalaisia, venäläisiä ja karjalaisia ikoneja myöhäiskeskiajalta 1800-luvulle. Kokoelma perustuu hankintoihin, lahjoituksiin ja deponointeihin.
Kokoelmat > Hopeat

Paul ja Fanny Sinebrychoffin hopeakokoelmassa on 29 esinettä, ja se on läpileikkaus pohjoismaisesta kultasepäntyöstä vuosina 1660–1760. Siihen kuuluu sekä Kööpenhaminassa, Tukholmassa ja Kristianiassa valmistettuja esineitä, että maaseutukaupunkien kultaseppien töitä.
Kokoelmat > Muu esineistö

Sinebrychoffit keräilivät myös antiikkihuonekaluja. Museon empiresalin kalusto hankittiin todennäköisesti 1850-luvulla. Perimätiedon mukaan kalusto ostettiin keisarillisesta hovista, Ropshan linnasta Venäjältä. Kustavilaisen salongin huonekalut ovat 1700- ja 1800-luvuilta.
Sinebrychoffien lahjoituskokoelmaan kuuluu myös Keski-Euroopassa tehtyjä lasiesineitä, joiden joukossa on pikareita, juomalaseja ja pokaaleja pääasiassa 1700- ja 1800-luvuilta. Kokoelmassa on myös muutamia pienikokoisia pronssisia pöytäveistoksia. Lisäksi museon kokoelmiin on tullut veistoksia muiden kokoelmien ja lahjoitusten mukana. Niiden joukossa on Johan Tobias Sergelin Fauni sekä Eros ja Psykhe.
Kokoelmat > Kirjearkisto

Museo on digitoinut lähes 900 kirjettä käsittävän kauppaneuvos Paul Sinebrychoffn kirjekokoelman, joka kertoo taidekokoelman keräämisestä 1900-luvun taitteessa.
Museorakennus

Talon rakennutti Paul Sinebrychoffin setä, liikemies Nikolai Sinebrychoff, ja se on valmistunut vuonna 1842. Sen länsipuolella sijaitsi Sinebrychoffin panimo 1800-luvulta vuoteen 1992 saakka. Nikolai itse ei muuttanut koskaan taloon, vaan pysyi Suomenlinnassa, missä hän toimitti varuskunnalle olutta ja muuta tavaraa. Alun perin talo oli hänen veljensä perheen asuntona ja edustuskäytössä. Kun taidemuseo perustettiin, sen käytössä oli aluksi vain osa rakennuksesta, sillä osa siitä oli Sinebrychoffin toimitusjohtajan asuntona 1970-luvulle saakka.
Museon vieressä sijaitseva keltainen puurakennus on siirretty nykyiselle paikalleen vuonna 1823. Vuodesta 2003 siinä on toiminut säännöllisesti museon työpaja Siffin ateljee.
Museorakennuksen takana sijaitsee Sinebrychoffin puisto. Nikolai Sinebrychoff perusti sen omistamansa panimon laajalle tontille, mutta se oli alusta lähtien avoinna myös yleisölle. Nykyään se kuuluu Helsingin kaupungille.
Näyttelyitä

Museon näyttelyitä:
Alexander Lauréus – kohti Roomaa (16.2.–20.8.2023)
Kirsikkapuun alla – Japanilaisia puupiirroksia (6.10.2022–15.1.2023)
Linné ja pieni pala paratiisia (17.2.–28.8.2022)
Jarmo Mäkilä - Matrix Hardcore (9.12.2021–24.4.2022)
Aarteet maailmalta – Mesenaattien matkassa (11.2.2021–9.1.2022)
Tiepolo − Venetsia Pohjolassa (17.9.2020–10.1.2021)
Uhattu elämä (13.2.–23.8.2020)
Albert Edelfelt ja Romanovit (6.2.–10.5.2020)
Lucas Cranach – Renessanssin kaunottaret (26.9.2019–5.1.2020)
Taivaalliset värit – Sinistä ja kultaa (28.3.–25.8.2019)
Sinebrychoffit – Hietalahden hyväntekijät (16.3.2019–12.1.2020)
Tunteet estradilla (13.9.2018–3.3.2019)
Piranesi – Rauniot puhuvat (16.2.–27.5.2018)
Italian ja Orientin lumo – Ippolito Caffi (1.2.–27.5.2018)
Andrea Angione – Terribilis est locus iste (21.9.2017–28.1.2018)
Minä en ole minä – Tunnettuja ja unohdettuja muotokuvia (8.6.–31.12.2017)
100 vuotta 100 kuvaa – Hannu Pakarinen (8.6.–3.9.2017)
Caesar van Everdingen – Siveltimen mestari Rembrandtin aikaan (16.2.–14.5.2017)
Ikonit – Pyhä, kaunis ja maallinen (16.4.2016 − 30.4.2017)
Asetelma – Elämä tarjottimella (29.9.2016–8.1.2017)
Tiepolo – Venetsialaisia fantasioita. Rolando ja Siv Pieraccinin kokoelma (2.6.−4.9.2016)
Venäläiset mestarit – Aivazovskista Repiniin (11.2.–8.5.2016)
Menneisyyden jäljet – Livio Ceschinin grafiikkaa (8.10.2015–31.1.2016)
Taidesalonki ‒ Konstsalongen 100 vuotta (8.10.2015–10.1.2016)
Rokokoo – Pohjoisia tulkintoja. Berndtson, Edelfelt, Watteau (28.5.–6.9.2015)
Gösta & Paul – Serlachiuksen ja Sinebrychoffin kokoelmat kohtaavat (6.2.2015–3.5.2015)
Veistoksellisen kaunis – Uusklassismin kuvanveiston helmiä (4.9.2014–19.4.2015)
Pehr Hilleström – Välähdyksiä 1700-luvun elämästä (4.9.2014–11.1.2015)
Naisten matkassa – Teoksia Ateneumin kokoelmista (27.3.–10.8.2014)
Coca-Cola-pullo 100 vuotta

Sinebychoffin taidemuseo herätti loppukesällä ja syksyllä 2015 keskustelua näyttelystä, jonka nimi oli Coca-Cola-pullo 100 vuotta. Taidemuseo esitteli taideteoksia Coca-Cola-yhtiön kokoelmista sekä pullon suunnitteluun ja patentointiin liittyviä muotteja ja piirustuksia. Tapahtuma toteutettiin yhteistyössä Coca-Cola Finland Oy:n kanssa. Esillä oli muun muassa Andy Warholin, Joseph Beuysin ja Steve Kaufmanin teoksia. Näyttelyä vastustettiin adressilla, jonka otsikko oli ”Kansallisgalleria ei saa mainostaa Coca-Colaa verorahoillamme”. Museonjohtaja Kirsi Eskelinen, joka toimi ennen johtajaksi nimittämistään Gösta Serlachiuksen taidesäätiön kokoelmapäällikkönä totesi Sinebrychoff-yrityksen tukeneen museota viidentoista vuoden aikana noin 700 000 eurolla. Vuonna 2015 museo sai yritykseltä tukea 50 000 euroa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sinebrychoffin taidemuseo Wikimedia Commonsissa
Sinebrychoffin taidemuseo
Valtion taidemuseon (Ateneumin taidemuseo, Nykytaiteen museo Kiasma ja Sinebrychoffin taidemuseo) teosten, taiteilijoiden ja kokoelmien haku (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Kansallisgalleria
Ateneumin taidemuseo
Nykytaiteen museo Kiasma
Sinebrychoffin taidemuseo
| n k Pääkaupunkiseudun (Espoo, Helsinki, Kauniainen ja Vantaa) taidemuseot |
| --- | --- |
Nykytaiteen museot:  Amos Rex  Espoon taidemuseo Emma  Helsingin taidemuseo HAM  Nykytaiteen museo Kiasma  Suomen valokuvataiteen museo  Taidehalli  Vantaan taidemuseo Artsi 
Muotoilun ja populaarikulttuurin museot:  Designmuseo  Suomen arkkitehtuurimuseo  FAME Musiikkimuseo  Näyttelytila K1 
Historiallisen taiteen museot:  Ateneumin taidemuseo  Didrichsenin taidemuseo  Sinebrychoffin taidemuseo 
Kulttuurihistorialliset kohteet:  Gallen-Kallelan museo (Tarvaspää)  Villa Gyllenberg 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Sinebrychoffin taidemuseo (Q1393952)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo, kotimuseo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Punavuori, Kluuvi
katuosoite: Bulevardi 40, 00120 Helsinki
koordinaatit: 60°09′45″N 24°55′58″E﻿ / ﻿60.162511°N 24.932914°E﻿ / 60.162511; 24.932914

Alexander Roslin, Naisen muotokuva, 1780. Teos kuuluu museon Paul ja Fanny Sinebrychoffin kokoelmaan.
Museorakennus nähtynä Bulevardin puolelta
Joseph Brant

| Joseph Brant (Thayennedanagea) |
| --- | --- |
 Joseph Brant Grandjoen varrella (William Berczyn Maalaus.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Monster (vapaussodassa)
Syntynyt: Maaliskuu 1743 Cuyahoga, Ohiolaakso
Kuollut: 24. marraskuuta 1807 Burlington, Ontario
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1776–1783
Taistelut ja sodat:  Seitsenvuotinen sota, Yhdysvaltain vapaussota
Sotilasarvo:  Brittijoukkojen eversti
 Nimikirjoitus
Joseph Brant (maaliskuu 1743 Cuyahoga, Ohiolaakso – 24. marraskuuta 1807 Burlington, Ontario) oli mohawkien sotapäällikkö ja valtiomies. Hänen omakielinen nimensä oli Thayennedanagea, ja avioliiton kautta hänestä tuli englantilaisen sir William Johnsonin lanko. Brant johti irokeesien joukkoja Englannin armeijan everstinä Yhdysvaltain vapaussodassa. Hän edusti oman aikakautensa kuuluisimpia intiaanijohtajia ja tapasi muun muassa Yhdysvaltain presidentti George Washingtonin ja Englannin kuningas Yrjö III:n. Vapaussodan päätyttyä Brant jatkoi 1780-luvulla irokeesien puolestapuhujana ja yritti samalla elvyttää taistelujen aikana hajonnutta liittokuntaa.
Syntymä ja nuoruus

Joseph Brant syntyi todennäköisesti maaliskuussa 1743. Hän nimekseen annettiin Thayennedanagea (kaksi yhteen sidottua puukeppiä). Hän oli äitinsä puolelta periytyvän susi-klaanin jäsen.. Vuosi syntymänsä jälkeen Thayennedanagea kastettiin Anglikaanisen kirkon jäseneksi ja hän sai nimen Joseph Brant. Kaksi valtionkirkon pappia, jotka tunsivat Brantin läheisesti, ovat kertoneet eri tarinat hänen alkuperästään. Anglikaanisen kirkon lähetystyöntekijä John Stuart kertoi, että Joseph ei ollut merkittävästä perheestä. Köyhäinkoulun perustaja pastori Eleazar Wheelock puolestaan väitti, että Joseph tuli selvästi erottuvasta suvusta. Josephin äidistä Margareth Brantista on useita havaintoja. Pojan isäksi yleisemmin väitetystä Peter Tehonwaghkwangearahkwasta sen sijaan ei löydy juuri tietoja. Josephin sisarpuoli Molly Brant ja hänen veljensä tunsivat pelkän nimen. Kukaan mohawk ei tuntenut häntä. Hyvin pian Josephin syntymän jälkeen pojan isän uskotaan kuolleen vaikeaan epidemiaan.
Kenraali Philip Schuylerin kuulemien huhujen mukaan Joseph oli pohjoisten intiaanien yli-intendentti William Johnsonin puoliverinen poika. Joseph ei itse puhunut vanhemmistaan. Vain kerran hänen tiedetään maininneen, ettei hänen isänsä jättänyt mitään merkkejä itsestään. Joseph tutustui jo nuorena Johnsoniin, joka huolehti hänen siviili- ja sotilaallisesta koulutuksestaan. Seitsenvuotisessa sodassa nuori Joseph oli jo 13-vuotiaana Johnsonin oppipoikana hakemassa tuntumaa sodankäyntiin. Hän osallistui joihinkin taisteluihin ja oli mukana myös piirittämässä Montrealia vuonna 1759. Ansioistaan sodassa Brant palkittiin hopeisella ansiomitalilla.
Opinnot

Heinäkuussa 1761 Johnson kustansi Brantin ja kahden muun samanikäisen mohawkin opinnot lähinnä intiaaneille tarkoitetussa oppikoulussa Connecticutissa. Rakennus oli entinen köyhäintalo ja  toimi edeltäjänä Dartmouth Collegelle, joka myöhemmin perustettiin New Hampshireen. Koulussa oli oppilaana joitakin moheganeja, montaukeja ja delawareja. Pastori Eleazar Wheelockin johdolla Brant opiskeli historiaa ja kirjallisuutta. Hänellä oli hyvä kielipää ja kolmen irokeesikielen lisäksi hän puhui englantia, kreikkaa ja latinaa. Kaksi muuta mohawkia keskeyttivät opiskelunsa sairastelun vuoksi. Brant suunnitteli jatkavansa omia opintojaan New York cityn King's Collegessa vuonna 1763. Ranskalaismielisten intiaanien aloittama Pontiacin kapina kuitenkin vaaransi kaikkien intiaanien turvallisuuden siirtolaisten asuttamilla alueilla Suurten järvien ympärillä. Lisäksi Johnson lähetti Brantille kutsun saapua juhlimaan Yrjö III:n kuninkaallista julistusta. Brant ei koskaan palannut takaisin kouluun, vaan päätti opintonsa katsottuaan viihtyvänsä paremmin kansansa kuin valkoisten opiskelijoiden parissa.