stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maskun teatteri
Esitetyt näytelmät

1981  Ministerivierailu,kirj. Ritva Holm, ohj. Ritva Holm
1982  Ei auta itku riemulomalla,kirj.Olavi Neva, ohj. Liisa Sinisalo
1983  Peräkylän profeetta, kirj.Tatu Pekkarinen, ohj. Liisa Sinisalo
1984  Piikana ja Perijättärenä, kirj.Aino Pekkarinen, ohj. Liisa Sinisalo
1985  Silkkikivi, kirj. Pekka Saaristo, ohj. Liisa Sinisalo
1986  Votkaturistit, kirj. Aimo Vuorinen, ohj. Aarne Sinisalo
1987  Nummisuutari, kirj. Aleksis Kivi, ohj. Liisa Sinisalo
1988  Tuntematon potilas, kirj. Inkeri Kilpinen, ohj. Liisa Sinisalo
1989  Rykmentin murheenkryyni, kirj. Toivo Kauppinen, ohj. Liisa Sinisalo
1990  Hilmanpäivät, kirj. Agapetus, ohj. Liisa Sinisalo
1991  Tänttärin polkka, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Liisa Sinisalo
1992  Takapiha, SHT kantaesityspalkinto, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
1993  Into piukassa, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
1994  Sieppaus, SHT kantaesityspalkinto, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
1995  Pääpuutarhurin puupäätarha, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
1996  Maitopyörä, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
1997  Mnää, Tasala Vilkk ja Hakkri Iiro, kirj. Hj. Nortamo, ohj. Timo Tirri
1998  Unelmien kosketus, SHT kantaesityspalkinto, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
1998  Se suomalainen Sisu, kirj. Väinö Siirilä, ohj. Ari Lehtinen
1999  Häräntappoase, kirj. Anna-Leena Härkönen, ohj. Raija Tanhuanpää
2000  Kyynelmies, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
2001  Lumikki ja seitsemän kääpiötä, kirj. Pirjo-Riitta Tähti-Wahl, ohj. Raija Salo
2002  C'est la vie Monsieur J., kirj. Eeva-Liisa Kuneinen, ohj. Eeva-Liisa Kuneinen
2003  Hölmöläiset, kirj. Jussi Helminen, ohj. Sirpa Kauppinen
2004  Siunattu hulluus, kirj. Simo Puupponen eli Aapeli, ohj. Raija Salo
2005  Juoksupojat HARKE Pekka Saaristo, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Minna–Stina Saaristo
2006  Juoksupojat HARKE,Pekka Saaristo, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Minna–Stina Saaristo
2007  Koirien Kalevala, kirj. Mauri Kunnas, Sami Parkkinen, ohj.  Toni Enholm
2008  Pertsa ja Kilu, kirj. Väinö Riikkilä,  Ari Lehtine, ohj. Toni Enholm
2009  Into Piukassa, kirj. Ari Lehtinen, Ohj.Kirsti Bogel
2010  Kokokaupungin Vinski kirj. Simo Puupponen eli Aapeli, ohj. Kirsti Bogel
2011  Mama Rosen paratiisi, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Ari Lehtinen
2012  Pessi ja Illusia, kirj. Yrjö Kokko, ohj. Tommi Koskinen
2013  Tuntematon potilas, kirj. Inkeri Kilpinen, ohj. Kirsti Bogel
2014  Kuin tuhka tuuleen, kirj. Rauli Jokelin & Panu Raipia, ohj. Kirsti Bogel
2015  Mambokängi, kirj. Ari Lehtinen, ohj. Tommi Koskinen
Aiheesta muualla

Kotisivut
Loimijoen paperitehdas

Tehtaan tiloissa toimii nyt Vesikoskitalo.
Loimijoen paperitehdas oli Loimaan Vesikoskella Loimijoen Vesikoskessa vuosina 1907-1909 toiminut paperitehdas. Tehdas perustettiin samalla paikalla aiemmin toimineen naulatehtaan tuhouduttua tulipalossa vuonna 1903.
Tehdas aloitti toiminnan nimellä Ab Loimijoki Pappersbruk - Loimaan Paperitehdas Oy. Naulatehdasta pyörittänyt Ferraria oli aiemmin hakenut paperitehtaan perustamiseen lupaa, jota sille ei kuitenkaan ollut myönnetty. Uuden yhtiön johtoon kuuluivat muun muassa Wilhelm Bensow, Karl Fazer ja K. G. Fazer sekä A.L. Granfelt.
Tehtaan tuotteina valmistettiin luonnonruskeaa paperia pääasiassa vientiin. Paperikoneen valmisti Viipurin konepaja. Muita koneita toimittivat myös ruotsalaiset valmistajat. Myös voimalaitoksen turbiinit olivat ruotsalaisia. Hiokkeen raaka-aineena olivat rimat ja sahausjätteet. Vuosituotannoksi oli suunniteltu 1500 t/a, mutta käytännössä tuotanto jäi noin 760 tonniin. Tehtaassa oli työntekijöitä noin 90.
Paperitehdas ei kuitenkaan  menestynyt taloudellisesti. Kahden konkurssin jälkeen tehdas lopetti  toimintansa. Konkurssihuutokaupassa vuonna 1912 tehtaan koneet osti kauppias Wilhelm Bensow. Bensow myi paperitehtaan koneet edelleen Myllykosken Puuhiomo Oy:lle, missä se toimi 1970-luvun alkuun saakka. Paperikone on edelleen museokoneena UPM:n Keskusarkistossa Valkeakoskella. Myöhemmin rakennuksessa toimi vuosikymmenien ajan nahkateollisuutta, jonka johdosta rakennus tunnettiin Nahkalinna-nimellä. Nykyään rakennuksen nimi on Vesikoski-talo ja siinä toimii vuokralaisina useita yrityksiä
Paperitehtaan aikana vuonna 1908 Vesikoskelle rakennettiin uusi voimalaitos patoineen. Vesikosken voimalaitos jäi toimintaan ja päätyi sittemmin Vesikosken Sähkölaitos Oy:n haltuun.
Tehtaan paperikone

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kone | Valmistaja | Toiminnassa vuosina | Viiraosa | Viiraleveys | Puristinosa | Nopeus | Kapasiteetti | Muuta |
| Paperikone PKI | Viipurin konepaja | 1907–1909 |  ? | 2 400 mm |  ? |  ? | 760-1 500 t/a, Luonnonruskea paperi | Myytiin Myllykosken paperitehtaalle vuonna 1912, jossa oli käytössä 1970-luvun lopulle saakka. Kone museoitiin ja oli museoituna Myllykoskella vuosina 1977-2012. Kone siirrettiin UPM:n keskusarkistoon Valkeakoskelle vuonna 2012 ja entisöitiin museoesineeksi. |
Aiheesta muualla

Loimijoen Paperitehdas Pörssitiedossa.
Kihti (merenselkä)

Kihdin sijainti Saaristomerellä, Ahvenanmaan ja muun Suomen välissä
Kihdin kartta, lännessä Ahvenanmaan Brändö, Kumlinge, Sottunga ja Kökar, idässä Manner-Suomen Kustavi, Iniö, Houtskari ja Korppoo
Kihti (ruots. Skiftet) on muun Suomen ja Ahvenanmaan välillä oleva merenselkä Itämeren Saaristomerellä Suomen lounaisella rannikolla. Kihdin selän kautta kulkee vilkkaita kauppamerenkulun väyliä, joita pitkin kulkee mm. Turusta ja Naantalista Ahvenanmaalle ja Ruotsiin kulkeva laivaliikenne.
Halikon Sulkis

Halikon Sulkiksen logo
Halikon Sulkis ry (HalSu) on Halikossa Varsinais-Suomessa toimiva sulkapalloseura. Seura aloitti toimintansa yleisseura Halikon Hakoniskojen alajaostona 24.3.1994. Itsenäinen seura perustettiin 1.11.1995 ja se mahdollistaa Salon talousalueen asukkaiden, niin aikuisten kuin junioreidenkin, sulkapalloharrastuksen sekä kilpa- että harrastetasolla. Seuralla on kaudella 2017-2018 pelaajia Suomen Sulkapalloliiton määrittelemissä tasoluokissa V-C. Jäsenmäärältään seura oli vuonna 2018 Suomen Sulkapalloliiton jäsenseuroista 50. suurin. Seura on järjestänyt vuosittain vuodesta 2004 vuoteen 2008 asti SSuL:n alaiset kansalliset kilpailut, joissa on pelattu luokat A, B, C ja D. Vuosina 2009-2013 kilpailuissa oli mukana myös SM-tason pelaajat (Valio-luokka). Tästä eteenpäin vain luokat A, B ja C.
Seuran johdossa vuonna 2019 toimii Marjaana Sorokin.
Saavutukset

6 seuran pelaajaa on seuran historian aikana selvittänyt tiensä SM-tasolle (valio) asti. He ovat (suluissa lajit) Jouni Junnila (nelin- ja sekanelinpeli), David Powney (nelin- ja sekanelinpeli), Riina Mäkelä (kaksinpeli), Minna Färm (sekanelinpeli), Marjaana Sorokin (sekanelinpeli) ja Sanna Mikkola (sekanelinpeli).
Parhaimpia saavutuksia ovat parin Junnila/Powney eteneminen miesten nelinpelissä puolivälieriin sijoille 5-8 vuoden 2005 Suomen mestaruuskilpailuissa, parin Junnila/Ulrika Syrjävaara, ESB eteneminen sekanelinpelissä samoille sijoille vuosien 2006 ja 2008 SM-kilpailuissa ja parin Sanna Mikkola/Jesper von Hertzen, HBC eteneminen sekanelinpelissä samoille sijoille vuoden 2018 SM-kilpailuissa.
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
Seuran historiikki (Arkistoitu – Internet Archive)
Juvan kartano

Juvan kartano on Varsinais-Suomessa Tarvasjoella sijaitseva kartano. Se on Gustaf Mauritz Armfeltin syntymäkoti, joka on toiminut  museona.
Historia

Asiakirjoissa Juvan kartano mainitaan ensimmäisen kerran 1464. Vuonna 1556 kartano siirtyi maanvaihtokaupalla kuningas Kustaa Vaasan haltuun, joka teki siitä kuninkaankartanon. Kuningas itse vieraili paikalla kesällä 1558. Kymmenen vuotta myöhemmin hallitsijaksi noussut Juhana III antoi kartanon Fleming-sukuun kuuluneelle Hans Eriksonille, joka oli muutamaa vuotta aikaisemmin rakennuttanut Brinkhallin kartanon ja omisti myös Turussa sijaitsevan Brinkkalan talon.
Eriksonin lapsille periytynyt kartano myytiin vuonna 1639 kenraalikuvernööri Pietari Brahelle, jonka hallussa se oli hänen kuolemaansa vuoteen 1680 saakka. Ison reduktion yhteydessä 1683 Juvan kartano otettiin valtion haltuun, joka teki siitä kahta vuotta myöhemmin Turun ja Porin läänin ratsuväkirykmentin Maskun komppanian ratsumestarin virkatalon eli puustellin. Kartanosta muodostui tärkeä sotilasvirkatalo, jossa asui yleensä Kuninkaallisen Henkirakuunarykmentin Maskun komppanian päällikkö. Sen haltijoina olivat ratsumestarit Henrik Johan Schauman 1685–1703, Fredrik Armfelt 1703–1719 ja Mårten Thessleff 1719–1720, jonka jälkeen kartano muutettiin saman komppanian kapteenin virkataloksi.
Ruotsin vallan loppuun mennessä Juvan kartanolla oli 12 eri haltijaa, muun muassa majuri Magnus Wilhelm Armfelt vuodesta 1754 lähtien. Nykyinen päärakennus on Armfeltin rakennuttama vuonna 1756. Hänen jälkeensä taloon muutti kolmen vuoden ajaksi kapteeni Reinhold Johan Rehbinder vuonna 1782. Ruotsin vallan loputtua Juvan kartano oli vuokrattuna eri henkilöille vuoteen 1934 saakka, jolloin se myytiin yksityisomistukseen.
William Henry Draper

William Henry Draper
William Henry Draper (19. joulukuuta 1855 Kenilworth, Warwickshire, Englanti − 9. elokuuta 1933 Clifton, Bristol) oli englantilainen hymnologi, pappi ja virsirunoilija.
Draper opiskeli Keble Collagessa, Oxfordissa ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1880. Hän toimi pappina muun muassa Alfretonissa, Shrewsburyssä ja Yorkshiressä sekä Lontoon Temple Church -kirkon "Master of the Temple" -pappina ennen eläkkeelle jäämistään.
Hän kirjoitti virsiä ja julkaisi niitä eri lehdissä, kuten The Guardianissa ja Church Monthlyssä. Hänen kirjoittamiaan virsiä on noin 60 ja hän julkaisi muutaman laulukirjan The Victoria Book of Hymns (1897), Hymns for Holy Week (1898), A Memorial Service for Them That Are Fallen Asleep in Christ  (1898) sekä The Way of the Cross.
Draper tunnetaan erityisesti Franciscus Assisilaisen Aurinkolaulun "Il canto de Frate Sole" tai "Cantico delle Creaturen" englanninkielisen käännöksen ja virsimuokkauksen "All Creatures of our God and King" tekijänä. Assisilaisen Aurinkolaulu ei ole runomuotoinen virrenomainen laulu. Draper on muokannut sen säkeistömuotoiseksi helluntain ajan lasten jumalanpalvelusta varten vuosien 1899−1919 välisenä aikana. Draperin muokkaus on vuorostaan pohjana useille eri kielille käännetylle virrelle, kuten suomenkieliselle käännökselle.
Robert Henrik Rehbinder

| Robert Rehbinder |
| --- | --- |
 Kreivi Robert Henrik Rehbinder. Johan Erik Lindhin öljymaalaus.
Ministerivaltiosihteeri
 Suomen ministerivaltiosihteeri 1834–1841.  
Hovioikeudenneuvos
 Turun hovioikeus 1811–1822.  
Valtiosihteeri
 Keisari aleksanteri I:n alaisuuteen ja Mihail Speranski:n avustajaksi Porvoon valtiopäivien järjestäksi 22. tammikuusta 1809, Suomen valtiosihteeri 1811–,  
 Suomen lähetyskunta
 Suomen lähetyskunnan ylimääräinen aatelissäädyn Turun hovioikeuden edustaja, (saapui myöhemmin eikä osallistunut lähetyskunnan työhön.)  
Asessori
 Turun hovioikeus 1807–  
Kihlakunnantuomari
 Turun ja Porin läänin kihlakunta 1805–  
Varatuomari
 Turun hovioikeuden auskultantti 1795–  
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1777 Paimio, Ruotsin valtakunta
Kuollut: 8. maaliskuuta 1841 (63 vuotta) Pietari, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  Ruotsi 1777– , Suomi ja Venäjän valtakunta 1809–
Ammatti:  virkamies, hovioikeudenneuvos, ministerivaltiosihteeri
Arvonimi: kreivi, (Venäjän keisarikunta), kunniatohtori, todellinen salaneuvos
Vanhemmat:  Reinhold Johan Rehbinder ja Christina Margareta af Palén
Puoliso:  Anna Andreevna Hedenberg (1788-1845)
Tiedot
Dynastia:  Rehbinder
 Nimikirjoitus
Robert Henrik Rehbinder, ven. Роберт Иванович Ребиндер, (15. heinäkuuta 1777 Paimio – 8. maaliskuuta 1841 Pietari) oli suomalainen Rehbinderin aatelissukuun kuulunut virkamies ja kreivi. Hän toimi Suomen suuriruhtinaskunnan valtiosihteerinä ja ministerivaltiosihteerinä vuosina 1811–1841. Tässä virassaan hän oli Suomen suuriruhtinaskunnan alkuajan korkeimpia virkamiehiä. Rehbinderillä oli ratkaiseva rooliselvennä Suomen autonomian aseman vahvistamisessa, Hän osallistui 1808 Pietariin matkanneeseen lähetyskuntaan, edustamalla Suomen oikeuslaitoksia, tämän toimesta hän tuli valituksi keisarin sihteeriksi ja Porvoon valtiopäivien valmistelujen laatijaksi., Rehbinder on nimetty Pietarin tiedeakatemian kunniajäseneksi.
Elämä

Robert Henrik Rehbinderin isä oli majuri ja vapaaherra Reinhold Johan Rehbinder ja äiti laamanni E. J. af Palénin tytär Christina Margaretha. Rehbinder sai upseerin koulutuksen, mutta erosi armeijasta vuonna 1795. Hänestä tuli samana vuonna Turun hovioikeuden auskultantti. Vuonna 1805 hän sai kihlakunnantuomarin arvon, ja vuonna 1807 hänet nimitettiin hovioikeudenasessoriksi. Hän toimi hovioikeudenneuvoksena Turun hovioikeudessa vuosina 1811–1822.
Vuonna 1824 valtiosihteeri Rehbinder ehdotti Suomen suuriruhtinaskunnan rajaa siirrettäväksi lännemmäs Pietarin porteilta, mutta tsaari Aleksanteri I katsoi, että Suomi säilyy varmemmin osana Venäjän valtakuntaa, kun raja on mahdollisimman lähellä tsaarin pääkaupunkia.
Rehbinderistä tuli kreivi 1826. Venäjän keisari Nikolai I myönsi Rehbinderille vuonna 1832 Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan suurristin briljanttien kera. Lisäksi hänelle oli myönnetty Pyhän Vladimirin ritarikunnan II luokan kunniamerkki ja Ruotsin kuninkaallisen Pohjantähden ritarikunnan I luokan komentajamerkki. Vuonna 1834 hän sai todellisen salaneuvoksen arvonimen. Hänet on myös promovoitu filosofian kunniatohtoriksi vuonna 1840 Helsingin yliopiston 200-vuotisjuhlassa. Hän omisti Paimion Viksbergin kartanon.
Robert Henrik Rehbinder sekä hänen puolisonsa Anna Andreevna Hedenberg (1788-1845) ja isänsä on haudattu suvun mausoleumiin Paimion Pyhän Jaakobin kirkkomaalle.
Kunnianosoituksia

Ritarikunnat
Pohjantähden ritarikunta komentajamerkki.
Pyhän Annan ritarikunta (II. luokka) ritarimerkki kaulanauhassa
Pyhän Annan ritarikunta (I. luokka) briljanttien kera 30. elokuuta 1814.
Pyhän Vladimirin ritarikunta (II. luokka) kunniamerkki 20. helmikuuta 1817.
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan suurristin briljanttien kera 7. marraskuuta 1832.
Pyhän Vladimirin ritarikunta (I. luokka) kunniamerkki 22. maaliskuuta 1839.
Arvonimet
Vapaaherra (Ruotsin valtakunta)
Kreivi (Venjäjän keisarikunta 1826)
Todellinen salaneuvos (Venäjän keisarikunta 1834)
Kunniatohtorin arvonimi (Suomen suuriruhtinaskunta 1840)
Nimikkokadut
Rehbinderillä oli Helsingissä enimmillään viisi nimikkokatua. Niistä ovat jäljellä Iso Roobertinkatu, Pieni Roobertinkatu ja Rehbinderintie. Kaksi ensimmäistä kuuluvat Helsingin vanhimpiin kadunnimiin, mutta jälkimmäisin tuli käyttöön vasta 1908. Lisäksi nykyisen Mannerheimintien eteläosa oli 1800-luvulla nimetty Rehbinderin mukaan Itäiseksi ja Läntiseksi Heikinkaduksi (Henriksgatan). Katu nimettiin uudelleen 1942.
Postimerkki
Vuonna 1936 Rehbinderin muistoksi julkaistiin postimerkki.
Muistomitali
Pronssinen muistomitali.
Perintö

Rehbinderin katsotaan olleen luomassa pohjaa Suomen ulkopoliittisten asioiden hoidolle erityisesti Venäjän osalta.
Galleria

Suomalaisen taidemaalari Berndt Godenhjelmin öljyvärimaalaus Robert Henrik Rehbinderistä.
Rebinder Robert Ivanovich, Gippius G. A. Contemporries, kokoelmasta litografinen muotokuva valtion virkamiehestä.
Suvun aatelisvaakuna, Kuurinmaa.
Suvun paroninvaakuna nr. 3.
Rehbinderin-suvun mausoleum Paimion Pyhän Jaakobin kirkon hautasmaalla.
Kirjallisuutta

Robert Castrén, "Robert Henrik Rehbinder", teoksessa Skildrar ur Finlands nyare historia. Helsingfors : G. W. Edlund, 1882. Verkossa
Kalleinen, Kristiina: Suuriruhtinaskunnan etuvartiossa: Ministerivaltiosihteeri R. H. Rehbinder Suomen etujen puolustajana Pietarissa 1811–1841.  Historiallinen arkisto, 146. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017.  ISBN 978-952-222-896-3  ISSN 0073-2540
Aiheesta muualla

Markku Tyynilä, Robert Henrik Rehbinder, Biografiasampo
Tyynilä, Markku: ”Rehbinder, Robert Henrik (1777–1841)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 177–180.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio. (maksullinen)
Rehbinder, Robert Henrik hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen ministerivaltiosihteerit (1809–1917) |
| --- | --- | --- |
| Valtiosihteerit |  Speranski (1809–1811)  Rehbinder (1811–1834)  |  |
| Ministerivaltiosihteerit |  Rehbinder (1834–1841)  Armfelt (1842–1876)  Stjernvall-Walleen (1876–1881)  Bruun (1881–1888)  Ehrnrooth (1888–1891)  von Daehn (1891–1898)  Procopé (vt. 1898–1899)  von Plehwe (1900–1904)  Oerstroem (1904–1905)  Linder (1905)  Langhoff (1906–1913)  Markov (1913–1917)  ...  Enckell (1917)  |  |
| Suomen asiain komissaari |  Roditšev (1917 )  |  |
| n k Suomen hovioikeudet |
| --- | --- |
Nykyiset:  Helsingin hovioikeus  Itä-Suomen hovioikeus  Rovaniemen hovioikeus  Turun hovioikeus  Vaasan hovioikeus 
Entiset:  Kouvolan hovioikeus (1978–2014) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Rehbinderin kunniaksi julkaistu postimerkki vuodelta 1936.
Ordenojan kartano

Ordenojan kartanon maisemaa huhtikuussa 2017.
Ordenojan kartano on 1850-luvulla muodostunut yksinäistalo tai kartano Pöytyän kunnan Ortenojan kylässä Varsinais-Suomen maakunnassa.
Kartanon muodostuminen

Aiemmin useampitaloinen Ortenojan kylä Pöytyällä oli historialtaan alkujaan Yläneen Yläneen kartanoon kuulunutta rälssimaata, ja kylän taloja omistivat 1700-luvulle asti muualla asuneet aateliset maanomistajat.
1800-luvulla kylän tilojen omistajaksi tulivat paikalliset, talonpoikaissäätyyn kuuluvat henkilöt. 1800-luvun puolivälissä kylän talot yhdistettiin Ordenojan kartanoksi, joka käsitti koko kylän.
Rakennukset ja tontti

Kartanon talouskeskus perustettiin 1850-luvulla nykyiselle paikalleen Pöytäsuontien varteen kylän vanhojen kotipeltojen reunalle. Kylän vanha tonttimaa, jossa kylän talojen tontit olivat ennen kartanon perustamista, sijaitsi kotipeltojen keskellä nykyisellä Ordenojan kartanon hevoslaituimella, missä se 2000-luvulla erottui puustoisena kumpareena.
Vaiheet kartanona

1900-luvun alkupuolella Ordenojan kartanon omistajana oli Vihtori Laaksonen.
Vielä 1900-luvun alussa koko Ortenojan kylän käsittäneestä Ordenojan kartanosta lunastettiin 1920-luvulla itsenäisiksi entisiä torppia perustuen vuonna 1918 säädettyyn lakiin vuokra-alueiden lunastamisesta.
Toisen maailmansodan jälkeen Ordenojan kartanosta erotettiin 27 tilaa, joista oli 17 viljelystiloja, pääasiassa Kurkijoelta Laatokan Karjalasta Pöytyälle saapuneelle luovutetun Karjalan siirtoväelle, johon kuuluvat olivat oikeutettuja maansaantiin sodan jälkeen säädetyn Maanhankintalain perusteella.
2000-luvulla Ordenojan kartano on hevostalouteen erikoistunut toimiva maatila.
Christianus-kuoro

Christianus kuoro
Christianus-kuoro aloitti toimintansa Salossa syksyllä 1973 kymmenen henkilön lauluryhmänä. Nykyään Christianus on noin 25 laulajan kamarikuoro, jonka vakituisena säestysryhmänä on piano ja kontrabasso. Kuoroa on johtanut alusta lähtien dir. mus. Arto Tinell.
Kuoro esiintyy omissa konserteissaan sekä enimmäkseen seurakunnallisissa tilaisuuksissa. Kuoro on harrastanut yhteistyötä kotiseutunsa muiden kuorojen kanssa sekä vieraillut kotimaassa ja naapurimaissamme.
Ensimmäinen levy julkaistiin vuonna 1975, minkä jälkeen on julkaistu viisi albumia, joista viimeinen vuonna 2007.
Christianus-kuoron ohjelmisto on käsittänyt tyyliltään monipuolisen valikoiman hengellisiä lauluja perinteisestä kuorolaulusta negro-spirituaaleihin ja gospel-sävelmiin. Konsertinomaisia tilaisuuksia varten mukaan on otettu myös musiikillisesti haastavampia teoksia.
Diskografia

Elämäsi (1975)
Suurta on elää (1976)
Hän elää (1979)
Christianus-kuoro (1988)
Soli Deo Gloria (2002)
Paavo Virtasen kauneimmat laulut (2007)
Aiheesta muualla

Christianus-kuoron kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Christianus-kuoron esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ali Dia

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. elokuuta 1965 (ikä 59)
Syntymäpaikka: Dakar, Senegal
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 180 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1988–1989 | AS Beauvais | 1 | (0) |
| 1988–1989 | → AS Beauvais B | 19 | (3) |
| 1989–1990 | CL Dijonnais | 3 | (0) |
| 1989–1990 | → CL Dijonnais B | 17 | (3) |
| 1990–1991 | ES La Rochelle | 1 | (0) |
| 1991–1992 | Olympique Saint-Quentin | 6 | (1) |
| 1993–1994 | Voltigeurs de Châteaubriant |  |  |
| 1995 | FinnPa | 5 | (0) |
| 1995 | PK-35 | 3 | (1) |
| 1995 | VfL Lübeck | 2 | (0) |
| 1996 | Blyth Spartans | 1 | (0) |
| 1996 | Southampton | 1 | (0) |
| 1996–1997 | Gateshead | 8 | (2) |
| Yhteensä | Yhteensä | 67 | (10) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ali Dia (s. 20. elokuuta 1965 Dakar) on entinen senegalilainen jalkapalloilija, joka on tullut tunnetuksi pelattuaan yhden ottelun Englannin valioliigan Southamptonissa.
Dia pelasi Suomessa Veikkausliigan FinnPassa ja alasarjoissa Ranskassa ja Saksassa ja oli käynyt esittelemässä taitojaan Port Valessa, Gillinghamissa ja Bournemouthissa ilman sopimusta. Vuonna 1996 hän pelasi Blyth Spartans AFC:ssä, kunnes Southamptonin manageri Graeme Souness otti hänet koeajalle joukkueeseensa. Souness oli saanut Diasta suosituksen, jonka mukaan hän oli pelannut 13 maajoukkuepeliä Senegalin paidassa ja oli suosituksen antajan tähtipelaaja George Weahin serkku ja entinen joukkuetoveri Paris Saint-Germainista. Myöhemmin suositus paljastui tekaistuksi ja Dia amatööripelaajaksi.
Souness otti Dian mukaan Valioliigan otteluun Leeds Unitedia vastaan 23. marraskuuta 1996. 32. peliminuutilla Dia korvasi kentällä Matthew Le Tissierin. Dian taidot kuitenkin osoittautuivat ala-arvoisiksi ja hänet vaihdettiin 85. peliminuutilla pois kentältä. Leeds voitti ottelun 2–0. Kaksi viikkoa myöhemmin Dian sopimus purettiin ja hän siirtyi Gatesheadin amatöörijoukkueeseen.
Dia mainitaan usein kärkipäässä, kun Englannissa listataan kaikkien aikojen huonoimpia jalkapalloilijoita tai siirtosopimuksia. The Times Online valitsi Dian vuonna 2007 kaikkien aikojen huonoimmaksi Valioliigassa pelanneeksi jalkapalloilijaksi. Ali Dia valmistui liiketaloudesta Northumbrian yliopistosta vuonna 2001.
Rok Urbanc

Rok Urbanc (s. 28. helmikuuta 1985 Jesenice, Jugoslavia) on slovenialainen mäkihyppääjä.
Hän voitti kaikkien yllätykseksi maailmancupin osakilpailun Puolan Zakopanessa tammikuussa 2007. Ennen Zakopanen kilpailua Urbancin paras maailmancup-sijoitus oli 17. Hän oli mukana Sapporon maailmanmestaruuskilpailuissa 2007, jossa hänen paras sijoituksensa oli suurmäen 33:s.
Amanda Jansson

Amanda Jansson (s. 26. huhtikuuta 1990) on ruotsalainen näyttelijä. Hän on kotoisin Skärplingestä Uplannista. Valmistuttuaan gävleläisestä lukiosta teatterilinjalta hän jatkoi näyttelijänopintojaan kansanopistossa ja Luulajan teatterikorkeakoulussa. Hän on näytellyt teatterissa sekä useissa ruotsalaissarjoissa, kuten Aika on meidän, Midnight Sun ja Martin Beck. Suuren yleisön tietoisuuteen hän nousi Ohuella langalla -sarjasta, jossa hän esitti yhtä päärooleista, Sara-nimistä poliisia.
Jansson näyttelee pääosaa vuonna 2024 ensi-iltansa saaneessa Myrskyluodon Maija -elokuvassa. Jansson sai Maijan roolistaan Parhaan pääosan Jussi -ehdokkuuden.