stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Einari Halonen

Antti Einari Halonen vuonna 1968.
Antti Einari Halonen (s. 3. marraskuuta 1945 Mikkeli) on suomalainen teatteriohjaaja ja näyttelijä, kääntäjä, dramaturgi ja radiokuunnelmien ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän oli Suomen Kansallisteatterin ohjaaja 1992–1997 ja pääohjaaja 1998–2011. Pitkän uransa aikana Halonen on dramatisoinut ja ohjannut lukuisia näytelmiä, muun muassa William Shakespearen, Minna Canthin ja Arthur Millerin teoksia. Hän on ohjannut myös musikaaleja ja oopperoita, kuten Kurt Weillin ja Bertolt Brechtin Kolmen pennin oopperan ja yhteistyöohjauksia Jukka Kajavan kanssa. Lisäksi hän on käsikirjoittanut ja ohjannut radiokuunnelmia, joista tunnetuin on Mika Waltarin romaaniin perustuva Sinuhe.
Halonen työskenteli Kouvolan teatterissa ohjaajana 1968–1970, freelanceohjaajana 1970–1979 ja 1984–1992 sekä Yleisradion teatteriosaston ohjaajana 1980–1983.
Halonen on saanut Pohjoismaisen kuunnelmapalkinnon 1986, valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1987 ja Eino Kalima -palkinnon 1996. Hän on näytellyt kahdessa elokuvassa, Puulinna ja Linna, joista jälkimmäisessä hän toimi myös apulaisohjaajana.
Halosella oli homoseksuaalinen suhde kriitikko Jukka Kajavan kanssa 1960-luvun lopulta 1980-luvun puoliväliin.
Aiheesta muualla

Antti Einari Halonen Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Valkohäntäpeura

| Valkohäntäpeura |
| --- | --- |
 Uros
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Kauriit Capreolinae
Suku::  Odocoileus
Laji::  virginianus
Kaksiosainen nimi
 Odocoileus virginianus  (Zimmermann, 1780) 
Synonyymit
 Dama virginiana Zimmermann, 1780   Dama virginianus Zimmermann, 1780  
 Valkohäntäpeuran luontainen levinneisyys Amerikan mantereella
Alalajit
 38 alalajia  
Katso myös
   Valkohäntäpeura Wikispeciesissä   Valkohäntäpeura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkohäntäpeura eli valkohäntäkauris (aik. laukonpeura, Odocoileus virginianus) on Amerikasta kotoisin oleva, peurojen alaheimoon kuuluva hirvieläinlaji. Se elää ihmisen siirtämänä vieraslajina ainakin Karibialla, Suomessa, Tšekissä ja Uudessa-Seelannissa. Laji tuotiin Suomeen 1930- ja 1940-luvuilla, ja nykyisin se on alueellisesti tärkeä riistaeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan valkohäntäpeurasta tunnetaan kymmeniä alalajeja, jotka poikkeavat toisistaan ulkonäöltään ja kooltaan. Valkohäntäpeura on myös Pirkanmaan maakuntaeläin.
Nimet ja luokittelu

Luontaisella elinalueellaan Pohjois- ja Etelä-Amerikassa valkohäntäpeura jaetaan yhteensä 38 eri alalajiin. Kolmea venezuelalaista alalajia on toisinaan pidetty erillisinä lajeina. Valkohäntäpeuran lähin sukulaislaji on muulipeura eli mustahäntäpeura (Odocoileus hemionus), jonka kanssa se muodostaa Odocoileus-suvun.
Lajista on aiemmin käytetty suomenkielistä nimeä laukonpeura ensimmäisten maahan tuotujen yksilöiden sijoituspaikkana olleen Laukon kartanon mukaan. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että valkohäntäpeuran nimeksi vaihdettaisiin valkohäntäkauris ja peura-nimen käyttö rajoitettaisiin peuran suvun (Rangifer) jäseniin. Ehdotettu nimenmuutos ei ole saavuttanut suurta kannatusta, koska valkohäntäpeura on nimenä vakiintunut Suomeen ja sitä käytetään myös lainsäädännössä. On myös pelätty, että ehdotettu nimi aiheuttaisi sekaannusta metsäkauriiseen, jonka kanta Suomessa on viime vuosina kasvanut voimakkaasti. Suomen Metsästäjäliitto on suositellut, että lajista käytettäisiin edelleen metsästyslain mukaista nimeä valkohäntäpeura. Suomen kielen asiantuntijat, kuten suomen kielen lautakunta, ovat yleisellä tasolla suhtautuneet kielteisesti vakiintuneiden nimien muuttamiseen. Toisaalta vuonna 2010 Pirkanmaan liiton maakuntahallitus muutti maakuntaeläimensä nimen teksteissä valkohäntäpeurasta valkohäntäkauriiksi nimistötoimikunnan ehdotuksen mukaisesti. Kotimaisten kielten keskuksen julkaisemassa Kielitoimiston sanakirjassa nimeä valkohäntäpeura pidetään vanhentuneena. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käyttämään nimeä valkohäntäkauris.
Piirteet > Tuntomerkit

Amerikassa valkohäntäpeurat ovat hieman vaihtelevan värisiä alalajista ja elinympäristöstä riippuen. Tummimmat peurat elävät kosteilla ja metsäisillä seuduilla, vaaleimmat kuivilla ja aukeilla alueilla ja punertavimmat trooppisissa ympäristöissä. Suomessa elävä Pohjois-Amerikan itärannikon alalaji on väritykseltään kesällä punertavan ruskea. Syksyllä sen punertavuus vähenee ja talvisin kylkien ja selän normaalisti ruskea karvapeite saa harmahtavia sävyjä. Maha ja jalkojen sisäsivut ovat valkeat, samoin kuin noin 30 cm pitkän hännän alapuoli ja peräpeili, nenän ja silmien ympärykset sekä kurkku ja alaleuka. Tummien kylkien ja vaalean vatsan väriero on selvärajainen. Vasat ovat nuorena valkopilkullisia, mutta pilkut häviävät 3–4 kuukauden iässä. Amerikassa valkohäntäpeura saatetaan sekoittaa hyvin samannäköiseen muulipeuraan. Muulipeuralla on kuitenkin suuremmat korvat ja eri värinen häntä, minkä lisäksi lajien urosten sarvet ovat muodoltaan erilaiset. Lajit voidaan tunnistaa myös juoksutyyliensä perusteella: muulipeuran loikkiessa sen kaikki jalat kohoavat ja laskeutuvat yhtäaikaisesti, kun taas valkohäntäpeura ponnistaa hyppyyn takajaloillaan ja laskeutuu maahan etujaloillaan.
Valkohäntäpeurauroksilla on monihaaraiset, kaarevapiikkiset ja sisään- ja eteenpäin kaartuvat sarvet. Ne säilyvät päässä niin kauan kuin naaraat ovat kiimassa, mutta yleensä ne putoavat joulukuun lopulla tai tammikuussa. Kasvavissa sarvissa on aluksi ohut nukkamainen nahkapeite, joka myöhemmin irtoaa, kun urokset keloavat puita ja oksia sarvillaan ennen kiima-ajan alkamista.lähde?
Kooltaan valkohäntäpeura on hirveä paljon pienempi, mutta metsäkaurista suurempi. Täysikasvuisen yksilön ruumiinpituus on 150–180 cm, säkäkorkeus 90–105 cm ja paino 70–140 kg. Koska koko kuitenkin vaihtelee alalajin mukaan, mainitut mitat ovat tyypillisiä vain suurimmille alalajeille, kuten Suomessakin esiintyvälle O. v. borealis -muodolle. Amerikassa elävien pienimpien alalajien yksilöt painavat vain noin 20 kg. Urokset kasvavat huomattavasti suuremmiksi kuin naaraat. Suomessa täysikasvuisen naaraan teuraspaino on noin 35–40 kg, kun uroksella se vaihtelee yleensä 45–75 kilogramman välillä, mutta vanhat yksilöt voivat olla painavampiakin.lähde?
Piirteet > Äänet

Valkohäntäpeura käyttää erilaisia ääniä yhteydenpitoon lajitovereidensa kanssa. Pääasiassa ne liittyvät ryhmän koossa pysymiseen, varoituksiin ja kiimaan. Vaaratilanteissa peura päästää voimakkaita suhahduksia varoittaakseen muita.
Levinneisyys

Valkohäntäpeuran luontainen levinneisyys Amerikassa ulottuu Kanadan Luoteisterritorioista ja Yukonin territoriosta Yhdysvaltojen ja Meksikon kautta Brasilian pohjoisosiin, Boliviaan ja Peruun asti. Pohjois-Amerikassa laji puuttuu Kalifornian ja Länsi-Coloradon väliseltä kuivalta alueelta. Laji on runsastunut Pohjois-Amerikassa metsien raivaamisen ja saalistajien vähenemisen vuoksi. Alun perin kanta oli vain noin puoli miljoonaa, mutta 1980-luvulla se oli yli 12 miljoonaa yksilöä. Nykyisinmilloin? pelkästään Yhdysvalloissa arvioidaan elävän noin 15 miljoonaa valkohäntäpeuraa. Runsautensa ja laajan levinneisyytensä ansiosta laji on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa arvioitu elinvoimaiseksi. Muutamaa yksittäistä populaatiota ja alalajia, kuten Floridan Key Islandilla elävää pienikokoista keynvalkohäntäpeuraa (Odocoileus virginianus clavium), pidetään kuitenkin uhanalaisina. Guatemalalaiset populaatiot on mainittu CITES-sopimuksen III-liitteessä, joten niillä käytävä kauppa on paikallisesti rajoitettualähde?.
Eri alalajit ja niiden levinneisyysalueet ovat Amerikassa osittain sekoittuneet lukuisten siirtoistutusten takia. Eniten on siirrelty Minnesotan seudulta kotoisin olevan O. v. borealis-alalajin yksilöitä, jotka ovat lajinsa suurimpia edustajia. Suomeenkin tuodut valkohäntäpeurat olivat peräisin Minnesotasta ja edustivat siten todennäköisesti tätä samaa suurikokoista ja pohjoisiin oloihin sopeutunutta alalajia.
Istutettuja valkohäntäpeurakantoja elää myös lajin luontaisen levinneisyysalueen ulkopuolella ainakin Karibialla, Uudessa-Seelannissa, Suomessa ja Tšekissä, joidenkin lähteiden mukaan myös Slovakiassa. Metsästykautena 2010–2011 Tšekissä arvioitiin elävän 411 valkohäntäpeuraa, joista saaliiksi saatiin 45 yksilöä. Suomesta Ähtärin eläinpuistosta on sen jälkeen siirretty Tšekkiin 14 valkohäntäpeuraa, jotta sikäläisen populaation geeniperimä monipuolistuisi. Lajin siirtoistutuksia on toteutettu myös Kuubassa sekä Karibianmeren Curaçaolla ja Yhdysvaltain Neitsytsaarilla, mutta niiden onnistumisista ei ole tietoa.
Elinympäristö

Amerikassa valkohäntäpeuran eri alalajit elävät hyvin monenlaisissa olosuhteissa ja ympäristöissä subtrooppisista metsistä hyvin kuiville alueille ja sademetsistä Keski-Amerikan savanneille. Lajia tavataan myös ihmisen läheisyydessä maaseudulla ja asutuksen läheisyydessä. Suomessa laji asustaa mieluimmin viljelyksiin rajoittuvissa lehti- ja sekametsissä ja purojen ja peltojen laidoilla. Se suosii aukkoisia ja pensastoisia lehto- ja kangasmaita. Jos se voi valita, se karttelee suuria havumetsäalueita. Kesäisin se suosii ruokailualueenaan luonnonympäristöjä ja keväisin ja syksyisin vastaavasti peltoja ja puutarhoja. Talvisin valkohäntäpeura muuttaa erillisille talvilaitumille, usein suurten kuusikoiden lähistölle ja asumattomien järvien rannoille, joissa lunta on vähemmän kuin muualla.
Niillä Amerikan seuduilla, joilla elää sekä valkohäntä- että muulipeuroja, valkohäntäpeurat suosivat alavien maiden kosteita puronvarsia ja muulipeurat vastaavasti kuivia ylänkömaita.
Elintavat > Käyttäytyminen

Kesällä valkohäntäpeura elelee yksin, mutta talvireviireillä ne oleskelevat pienissä 4–8 yksilön laumoissa. Niillä on ympäristön laadusta riippuen 40–500 hehtaarin laajuinen reviiri, jota ei kuitenkaan puolusteta aktiivisesti. Valkohäntäpeura on yöeläin, mutta liikkuu myös päivisin.lähde?
Valkohäntäpeura nostaa häntänsä ylös silloin, kun se havaitsee jotakin epäilyttävää, tuntee itsensä uhatuksi tai kiihtyneeksi tai kun se pakenee. Tällöin pitkän hännän valkoinen alapuoli ja sen alta paljastuva vaalea peräpeili toimivat kauas näkyvänä varoitusmerkkinä. Lauman jäsen varoittaa muita peuroja tömäyttämällä etusorkkaansa terävästi maahan. Hännän ajoittainen heilauttaminen ruokaillessa on tarkoitettu pitämään laumaa koossa.lähde?
Amerikassa valkohäntäpeuroilla on monia luontaisia vihollisia puumasta suteen ja harmaakarhuun. Paikallisille ilveslajeille, punailvekselle ja kanadanilvekselle, ne ovat kuitenkin luonnonoloissa liian suuria saaliseläimiksi. Sen sijaan Suomen oloissa valkohäntäpeurat kerääntyvät talvisin joukoittain ruokintapaikkojen äärelle ja ovat siksi helpohkoa saalista euraasialaiselle ilvekselle, josta on tullut niiden merkittävin saalistaja uudella elinalueella.
Elintavat > Ravinto

Valkohäntäpeura aterioi herättyään ensi kerran aamunsarastuksen aikoihin ja toistamiseen illalla ja jatkaa ruokailua usein yöhön asti. Sen ravinto koostuu monenlaisista kasveista ja kasvinosista, kuten heinistä, ruohoista, varvuista, pensaiden ja puiden lehdistä, viljanjyvistä, tammenterhoista, marjoista ja omenoista sekä sienistä. Erityisesti se pitää maitohorsmasta. Amerikan ankarilla aavikkoilmaston alueilla valkohäntäpeura elää erilaisilla kaktuksilla ja jukilla. Sokerintuotantoalueilla sokerijuurikas on paikoin merkittävä osa syksyn ja alkutalven ravintoa. Talvisin männyn ja varsinkin katajan neulasilla ja vuosikasvaimilla sekä pihlajan, haavan ja pajujen oksilla on ravinnossa suuri osuus. Se myös kaivaa lumen alta ruohoja, mustikan ja puolukan varpuja ja jäkälää.
Paksu, yli puolimetrinen lumikerros haittaa valkohäntäpeurojen liikkumista ja luontaista ravinnonhankintaa. Pienisorkkaisilla jaloilla ei ruoan kaivu lumesta onnistu. Lisäksi eläimet pyrkivät talvisin kerääntymään suuriin laumoihin, jotka helposti kuluttavat pienen alueen ravintovarat loppuun. Suomessa ne selviävätkin talvisin paljolti metsästäjien suorittaman riistaruokinnan avulla. Ruokintaan käytetään eniten omenia ja juureksia, kuten perunaa, porkkanaa ja punajuurta sekä viljaa, heinää ja lehtikerppuja. 1990-luvulla suoritettujen kyselyjen ja laskentojen perusteella Suomessa on keskimäärin yksi ruokintapaikka kolmea peuraa kohden.lähde?
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Valkohäntäpeuran kiima-aika on yleisimmin loppusyksyllä ja alkutalvella marras-joulukuussa, mutta siinä esiintyy suurta vaihtelua. Joskus naaras saattaa olla kiimassa jopa maaliskuussa. Kiiman aikana uros kerää ympärilleen useita naaraita haaremiksi, jota se puolustaa muita uroksia vastaan. Naaras synnyttää toukokuun lopulla tai kesäkuussa 1–2, joskus jopa 3, vasaa. Hyvissä laidunoloissa kaksivasaisuus on tyypillistä. Aluksi vasat pysyttelevät paikoillaan jossakin heinikon kätköissä, kunnes muutaman viikon ikäisinä alkavat seurata emoaan. Emo imettää niitä neljän kuukauden ikäisiksi asti. Ensimmäisenä elinvuotenaan naaras- ja urosvasat selviytyvät yhtä todennäköisesti, mutta sen jälkeen naaraat säilyvät uroksia selvästi useammin hengissä. Metsästyspaine kohdistuu voimakkaammin uroksiin kuin naaraisiin. Naaraat myös elävät vanhemmiksi kuin urokset.lähde?
Valkohäntäpeura saavuttaa luonnossa vain harvoin yli kymmenen vuoden elinikää. Vanhin tunnettu lajin yksilö eli vankeudessa lähes 22-vuotiaaksi.
Loiset

Valkohäntäpeurassa on todettu esiintyvän Filarioidea-sukkulamatoloisiin kuuluvaa Rumenfilaria andersoni -imusuonimatoa. Se voi kasvaa jopa 20 senttiä pitkäksi ja tuottaa alle neljännesmillin pituisia toukkia isäntänsä verenkiertoon. Toukkia voi olla jopa tuhansia millilitrassa verta. Suomessa havaittiin 2000-luvulla, että valkohäntäpeuralla hyvin yleistä loista tavataan jonkin verran myös hirvissä, poroissa pohjoisinta Lappia myöten sekä hyvin runsaasti metsäpeuroissa. Lajia ei aiemmin ole tavattu Euroopassa. Loinen leviää kantajasta toiseen hyönteisten imemän veren mukana. Tiettävästi R. andersoni ei ole levinnyt ihmiseen. Paistetun lihan välityksellä loinen ei voi levitä.
R. andersoni ei ilmeisesti juurikaan haittaa alkuperäistä isäntälajiaan valkohäntäpeuraa. Loinen aiheuttaa kuitenkin ainakin silmin nähtäviä muutoksia imusuonten ympärillä. Poroilla sen on havaittu aiheuttavan ihomuutoksia.
Valkohäntäpeura ja ihminen

Luontaisella levinneisyysalueellaan Amerikassa valkohäntäpeuroista on paikoitellen paljon haittaa maanviljelylle ja metsänkasvatukselle, koska ne syövät pelloilta viljelyskasveja ja taimikoista puiden taimia. Suomessa vastaavia ongelmia ei ole ollut merkittävissä määrin. Esimerkiksi mäntytaimikoille valkohäntäpeura on vähemmän haitallinen kuin hirvi, koska se ei mielellään ruokaile taimikoissa eikä myöskään katko taimien latvoja. Vahinkoja on uudella elinalueella syntynyt lähinnä puutarhoissa ja erikoisviljelmillä, kun peurat ovat syöneet muun muassa mansikoita ja sokerijuurikkaita. Runsastunut kanta on kuitenkin lisännyt liikenteessä sattuvien hirvieläinkolarien määrää, ja paikoitellen valkohäntäpeura on merkittävin hirvieläinonnettomuuksien aiheuttaja. Vuonna 2021 Suomessa sattui 6 607 valkohäntäpeurakolaria, mikä oli 645 tapausta vähemmän kuin edellisenä vuonna. Koko maan riistaeläinonnettomuuksista valkohäntäpeurakolarien osuus oli vuonna 2021 noin kolmannes. Vakuutusyhtiö Ifin mukaan yhdestä valkohäntäpeurakolarista aiheutuu vakuutusyhtiölle keskimäärin 3 000 euron kulut. Vuonna 2018 valkohäntäpeurakolareita sattui eniten Raaseporissa (365), Salossa (318), Loimaalla (258), Sastamalassa (218) ja Urjalassa (210).
Valkohäntäpeura on Suomessa riistaeläin.
Valkohäntäpeuran yleinen rauhoitusaika on 1. päivästä helmikuuta syyskuun viimeistä lauantaita edeltävään päivään.
Poikkeuksia yleisestä rauhoitusajasta:
1) muualla kuin Lapin maakunnassa valkohäntäpeuraa saa metsästää vahtimalla syyskuun 1. päivästä syyskuun viimeistä lauantaita edeltävään päivään pois lukien naaras, jota saman vuoden jälkeläinen seuraa
2) valkohäntäpeuraa saa metsästää ilman koiraa helmikuun 1. päivästä helmikuun 15. päivään.
Metsästys on sallittu vain Riistakeskuksen myöntämällä pyyntiluvalla.
Metsästyskaudelle 2018–2019 myönnettiin 44 291 pyyntilupaa.
Suomessa valkohäntäpeura on Pirkanmaan maakunnan nimikkoeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan Kanadassa se on puolestaan Saskatchewanin provinssin tunnuseläin, ja se on kuvattu provinssin vaakunaan.
Kirjallisuutta

Vikberg, Pentti & Moilanen, Pekka: Valkohäntäpeura: elintavat, metsästys, riistanhoito.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08928-5
Kairikko, Juha K. & Ruola, Jaakko: Valkohäntäpeura.  Jyväskylä:  Suomen metsästäjäliitto, 2004.  ISBN 951-96244-5-7
Aiheesta muualla

Valkohäntäpeura Suomen Metsästäjäliitto
Animal Diversity Web: White-tailed deer (englanniksi)
ARKive: White-tailed deer (Odocoileus virginianus) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Odocoileus virginianus:  Wikidata: Q215887  Wikispecies: Odocoileus virginianus  ADW: Odocoileus_virginianus  BioLib: 20897  BOLD: 12372  CoL: 48NBQ  EoL: 328652  EPPO: ODOCVI  EUNIS: 16450  Fauna Europaea: 305271  Fauna Europaea (new): 64e1bc46-11bd-45cf-b2ca-76da77c472dc  FEIS: odvi  GBIF: 2440965  GISD: 1327  iNaturalist: 42223  IRMNG: 10199010  ITIS: 180699  IUCN: 42394  MDD: 1006302  MSW: 14200278  NatureServe: 2.104777  NBN: NHMSYS0021109741  NCBI: 9874  NZOR: 32113934-e132-4010-bbcd-14a0bd2dce89  Observation.org: 79919  Open Tree of Life: 410145  Paleobiology Database: 49288  Paleobiology Database: 49288  Xeno-canto: Odocoileus-virginianus  Laji.fi: MX.47629 
Dama virginiana:  Wikidata: Q122543206  GBIF: 5220131  ZooBank: 51C8AC1B-5D93-40E6-8F77-80BC813EE858 
Keynvalkohäntäpeura (O. v. clavium) Floridassa.
Valkohäntäpeuranaaras Ontariossa Kanadassa.
Valkohäntäpeuran alalajien levinneisyydet Pohjois-Amerikassa. Värien merkitykset on lueteltu tiedostosivulla, joka avautuu kuvaa napsauttamalla.
Alalajien levinneisyydet Etelä-Amerikassa.
Valkohäntäpeuroja metsässä Appalakkien Blue Ridge Mountains -vuoristossa, Yhdysvaltojen itärannikolla.
Pelästynyt valkohäntäpeura nostaa häntänsä pystyyn.
Emo ja vasa ruokailemassa.
Valkohäntäpeuran vasa.
Black Widow (vuoden 2021 elokuva)

| Black Widow |
| --- | --- |
 Virallinen teatterijuliste eri ensi-iltapäivämäärällä.
Ohjaaja:  Cate Shortland
Käsikirjoittaja:  Eric Pearson
Tarina:   Jac Schaeffer  Ned Benson 
Perustuu:  Stan Leen, Don Ricon ja Don Heckin sarjakuvahahmoon Musta Leski
Tuottaja:  Kevin Feige
Säveltäjä:  Lorne Balfe
Kuvaaja:  Gabriel Beristain
Leikkaaja:   Leigh Folsom Boyd  Matthew Schmidt 
Pääosat:   Scarlett Johansson  Florence Pugh  David Harbour  O-T Fagbenle  William Hurt  Ray Winstone  Rachel Weisz 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Marvel Studios
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures
Ensi-ilta:   2021-6-2929. kesäkuuta 2021 (faninäytökset)  2021-7-77. heinäkuuta 2021 (Suomi)  2021-7-99. heinäkuuta 2021 (Yhdysvallat)  
Kesto:  133 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  200 miljoonaa dollaria
Tuotto:  379,8 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Black Widow on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen Marvel Comicsin sarjakuvahahmoon Musta Leski perustuva supersankari- ja vakoiluelokuva. Se on Marvel Cinematic Universen (MCU) 24. elokuva ja neljännen vaiheen ensimmäinen elokuva. Elokuvan ohjasi Cate Shortland ja Eric Pearson käsikirjoitti sen Jac Schaefferin ja Ned Bensonin laatiman tarinan pohjalta. Elokuvan pääosissa ovat Scarlett Johansson, Florence Pugh, David Harbour, O.T. Fagbenle, William Hurt, Ray Winstone ja Rachel Weisz. Elokuvassa kerrotaan Natasha Romanoffin kohtaamisesta oman menneisyytensä kanssa Kostajien sisällissodan jälkeisen maanpakonsa aikana.
Lions Gate Entertainment alkoi toteuttaa elokuvaa Mustasta Leskestä vuonna 2004, ja David Hayter sitoutui ohjaajaksi ja käsikirjoittajaksi. Projekti ei kuitenkaan edennyt ja hahmon oikeudet palasivat Marvel Studiosille kesäkuussa 2006. Johansson valittiin hahmon näyttelijäksi MCU:hun, ja hahmo teki ensiesiintymisensä elokuvassa Iron Man 2 (2010). Tämän jälkeen käytiin useita keskusteluja hahmon oman sooloelokuvan toteuttamisesta, ja Marvel Studiosin johtaja Kevin Feige sekä Johansson itsekin olivat sellaisesta kiinnostuneet. Elokuvan toteutus eteni vuonna 2018 Schaefferin ja Shortlandin palkkaamiseen. Kuvaukset alkoivat toukokuussa 2019 ja niitä tehtiin Norjassa, Budapestissa, Marokossa, Pinewood Studiosissa Englannissa sekä Atlantassa ja Maconissa, Georgiassa, ja ne päättyivät lokakuussa 2019.
Black Widow sai maailmanensi-iltansa useissa faneille suunnatuissa näytöksissä 29. kesäkuuta 2021. Elokuvateattereihin se saapui Suomessa 7. heinäkuuta 2021 ja Yhdysvalloissa 9. heinäkuuta 2021, jolloin se julkaistiin myös koronaviruspandemian vuoksi samanaikaisesti Disney+-palveluun katsottavaksi Premier Access -lisämaksulla. Elokuva sai myönteisen vastaanoton, ja kriitikot kehuivat toimintakohtauksia ja näyttelijöiden roolisuorituksia, erityisesti Johanssonin ja Pugh’n, mutta kritisoivat elokuvan vihollisia. Heinäkuussa 2021 Johansson haastoi Disneyn oikeuteen elokuvan julkaisutavan vaikutuksesta hänen ansioihinsa elokuvan tuotoista. Asia saatiin kuitenkin soviteltua syyskuun aikana.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Scarlett Johansson  | … |  Natasha Romanoff / Musta Leski   |
|  Florence Pugh  | … |  Yelena Belova   |
|  David Harbour  | … |  Alexei Shostakov / Punavartija   |
|  O-T Fagbenle  | … |  Rick Mason   |
|  William Hurt  | … |  Thaddeus Ross   |
|  Ray Winstone  | … |  kenraali Dreykov   |
|  Rachel Weisz  | … |  Melina Vostokoff   |
|  Olga Kurylenko  | … |  Antonia Dreykov / Urakoitsija   |
|  Ever Anderson  | … |  nuori Natasha Romanoff   |
|  Violet McGraw  | … |  nuori Yelena Belova   |
|  Ryan Kiera Armstrong  | … |  nuori Antonia Dreykov   |
|  Liani Samuel  | … |  Lerato   |
|  Michelle Lee  | … |  Oksana   |
|  Nanna Blondell  | … |  Ingrid   |
|  Jade Xu  | … |  Helen   |
|  Olivier Richters  | … |  Mikhail ”Ursa Major” Ursus   |
|  Jordyn Curet  | … |  nuori Ingrid   |
|  Jeremy Renner  | … |  Clint Barton / Haukansilmä (äänicameo)   |
|  Julia Louis-Dreyfus  | … |  Valentina Allegra de Fontaine (cameo)   |
Tuotanto > Esituotanto

Helmikuussa 2019 Ned Benson palkattiin tekemään käsikirjoitus uudelleen, ja Feige kiisti huhut, että studio aikoisi tehdä elokuvasta R-ikärajoitetun (Suomessa 16). Seuraavan kuukauden aikana Florence Pugh osallistui neuvotteluihin näyttelemään vakoojaa, joka olisi Romanoffin ”moraalinen vastakohta”. Marvel oli harkinnut Pughia rooliin jo vuoden 2018 lopusta asti, mutta alkoi harkita vuoden 2019 alussa myös muita näyttelijöitä, kuten Saoirse Ronania. Studio palasi kuitenkin takaisin keskusteluihin Pugh’n kanssa, tämän saatua kriitikoilta positiivisen vastaanoton roolistaan elokuvassa Fighting with My Family (2019). Huhtikuussa 2019 Pugh’n vahvistettiin liittyneen näyttelijäkaartiin David Harbourin, Rachel Weiszin ja O-T Fagbenlen ohella.