stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virpi Miettinen
Aiheesta muualla

Virpi ja Caesar 19.12.1969. Ylen Elävä arkisto.
Virpi Miettinen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
H’otsimsk

| H’otsimsk, Hotimsk (Хоцімск, Хотимск) |
| --- | --- |
 vaakuna
 H’otsimsk, Hotimsk
 Koordinaatit: 53°24′28″N, 32°34′51″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Mahiljoun alue
Korkeus:  noin 150–175 m
Väkiluku (10/2009):  7 084
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.khotimsk.mogilev-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
H’otsimsk (valkoven. Хоцімск) eli Hotimsk (ven. Хотимск) on kaupunkityyppinen taajama ja koko Valko-Venäjän ja sen Mahiljoun maakunnan itäisin hallintopiiri (ven. Хотимский район, Hotimski raion). H’otsimskin kaupunkimaisessa taajamassa asui vuoden 2009 lokakuussa 7 084 ja koko piirissä 13 057 henkeä (väestönlaskenta 2009).
Sijainti ja liikenneyhteydet

H’otsimskin kaupunkimainen taajama sijaitsee linnuntietä lähes 160 kilometriä Mahiljousta itään. Lännessä hallintopiirin naapureina ovat Mahiljoun alueen Kastsjukovitšy ja Klimavitšy. Venäjä on naapurina niin pohjoisessa, idässä kuin etelässäkin: Smolenskin alueelle pohjoisessa on linnuntietä alle 10 kilometrin matka keskustaajamasta samoin kuin Venäjän Brjanskin alueelle etelässä.
Liikenneyhteyksiensä puolesta hallintopiiri on melko syrjässä. Maantieyhteyksistä tärkeimpiä ovat H’otsimskin piirin keskustaajamasta länteen vievä P75-kantatie ja länsiluoteeseen kulkeva P139-kantatie. Piiriin ei ulotu rautatietä eikä suuria valtateitä tai kansainvälisiä rajanylityspaikkoja Venäjän suuntaan.
Tšernobylin vaikutus

Hallintopiiri säästyi Tšernobylin onnettomuuden radioaktiiviselta laskeumalta, josta ei osunut merkittäviä määriä hallintopiirin alueelle.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus taajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
Maakuntahallinnon sivu H’otsimskin piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (region.mogilev.by)
Хотимский район - Lyhyet artikkelit keskustaajamasta ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
H’otsimskin keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Piirin perustietoja ja kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (emaps-online.com)
Tietoa piirin palveluista ja kuvia rakennuksista[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (region.mogilev.by)
Joitain kuvia hallintopiiristä (englanniksi),(puolaksi),(valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Hopliitti

Hopliitti
Hopliitti (m.kreik. ὁπλίτης, hoplítēs, monikossa ὁπλῖται, hoplítai) oli raskaasti aseistettu ja varustettu jalkaväen sotilas antiikin Kreikassa. Ensimmäiset hopliitit ilmestyivät Kreikan polisten eli kaupunkivaltioiden armeijoihin 600-luvulla eaa., ja heillä oli keskeinen asema antiikin kreikkalaisten sodankäynnissä.
Varhaiset hopliitit koostuivat aluksi köyhistä maanviljelijöistä, mikä oli ongelma armeijoiden ylläpidolle, koska sotilaat joutuivat olemaan suurimman osan vuodesta pelloilla viljelemässä maata. Siksi Makedonian kuningas ja Aleksanteri Suuren isä Filippos II perusti maailman ensimmäisen palkka-armeijan. Noin kaksikymmentä prosenttia hopliiteista oli varakkaita keskiluokan miehiä, jotka hankkivat varusteensa itse ja liittyivät vapaaehtoisesti kaupunkivaltioidensa armeijoihin. Tunnetuimmat hopliitit olivat kotoisin Ateenan ja Spartan kaupunkivaltioista, ja he hankkivat maineensa lukuisissa persialaissotien ja peloponnesolaissodan maataisteluissa.
Etymologia

Nimi "hopliitti" juontuu kreikankielisestä sanasta hoplon (ὅπλον, monikossa hopla, ὅπλα), joka tarkoittaa jalkaväen sotilaan suojavarustuksen yksittäistä osaa tai myös hopliitin koko varustusta. Usein sanotaan virheellisesti, että hopliittien nimi pohjautuisi heidän käyttämäänsä pyöreään kilpeen, mutta muinaisten kreikkalaisten keskuudessa kilpi oli nimeltään aspis.
Varustus

Hopliitit oli tarkoitettu Kreikan kaupunkivaltioiden armeijoiden raskaaksi jalkaväeksi, ja heidän suojavarustukseensa kuuluivat pronssista taottu rintapanssari ja säärisuojat, nahasta valmistetut sandaalit, kankaasta kudottu lyhyt hame ja pronssinen kypärä. Kypäristä tunnetuin on poskisuojilla ja harjalla varustettu niin sanottu korinttilainen malli. Kaikkien hopliittien varustus oli kaupunkivaltiosta riippumatta melko samanlainen, ja siksi hopliiteilla oli taistelussa vaikeuksia erottaa oman puolensa ja vihollisen sotilaat. Hopliittien täydellinen suojavarustus saattoi olla yhteensä jopa yli 20 kilogramman painoinen, minkä takia hopliitit pukeutuivat haarniskaan vasta juuri ennen taistelua.
Hopliittien tunnistettavin piirre oli pyöreä kilpi, jonka halkaisija oli metrin levyinen. Kilpi suojasi tehokkaasti sotilaan koko yläruumista nuolilta, keihäiltä ja miekoilta. Kilpi oli valmistettu puusta, mutta sen keskellä oli pronssinen kupu, jolla aseensa menettänyt hopliitti pystyi lähitaistelussa nuijimaan vihollisensa kuoliaaksi. Usein hopliitit maalasivat kilpiinsä symboleiksi kaupunkivaltionsa tunnuksen tai onnea tuottavan silmän, ja esimerkiksi peloponnesolaissodassa spartalaiset koristelivat kilpensä lambda-kirjaimella. Spartalaisen hopliittien ohjesääntö kielsi kilpensä menettänyttä sotilasta poistumasta taistelutantereelta ennen kuin hän oli löytänyt kilpensä. Kilven paino vaihteli 8–37 kilogramman välillä.
Hopliittien ensisijainen ase oli noin 2,1–2,7-metrinen dory-keihäs, joka oli tarkoitettu vihollisen jalka- ja ratsuväen torjumiseen falangimuodostelmassa. Keihäs oli pituutensa vuoksi kömpelö ja hyödytön lähitaistelussa, joten hopliitit oli aseistettu myös yhden käden  ksifos-miekalla. Koska lyhytteräisellä miekalla ei saanut raskaasti panssaroidun vihollishopliitin rintavarustusta puhkotuksi, hopliitit koulutettiin viiltämään vihollista kaulaan tai kasvoihin, koska viilto taivutti kypärän pehmeän pronssin. Myöhemmässä vaiheessa hopliittien varustukseen ilmestyi myös kahden käden miekkoja, mutta tällöin sotilaat joutuivat luopumaan keihään käytöstä, koska keihäs olisi hankaloittanut painavan miekan vetämistä huotrasta.
Taktiikat

Hopliitit liikkuivat taistelukentällä jopa kahdeksan miehen syvyisissä rivistössä eli falangissa. Hopliittien kilvet muodostivat muurin, jota nuolet eivät pystyneet lävistämään, ja siksi falangin saattoi murtaa vain jalkaväen massiivisella rynnäköllä. Tyypillisessä puolustusasennossa hopliitti seisoi pystyssä ja piteli toisessa kädessään keihästä. Hopliittien heikkous piili selustassa: vihollisen hyökätessä takaa hopliitit eivät voineet kääntyä tarpeeksi nopeasti. Falangit muodostuivat hopliittien ensisijaiseksi taktiikaksi 800-luvun eaa. aikoihin. Ennen sitä sotilaat taistelivat ilman strategista suunnitelmaa.
Monet kaupunkivaltioiden väliset pienemmät kahakat saattoivat kestää vain noin tunnin. Tappiolle jääneet hopliitit joutuivat pakenemaan, poikkeuksena spartalaiset, jotka oli koulutettu taistelemaan kuolemaan saakka. Tällaiset taistelut olivat yleensä pieniä yhteenottoja, joille oli varattu oma paikkansa, jossa vastakkain asettuneet falangit ottivat yhteen. Molempien osapuolien taktiikkana oli vihollisen falangiin juokseminen ja pyrkiminen sen murtamiseen. Jos siinä ei heti onnistuttu, taistelu jatkui kovana puskemisena ja työntämisenä, kunnes heikompi falangi murtui ja puskeminen vaihtui kahden armeijan sotilaiden väliseksi lähitaisteluksi miekoin. Kaatuneiden määrä saattoi jäädä tällaisissa välienselvittelyissä pieneksi ottaen huomioon miesten määrän ja raskaan aseistuksen.
Suuremmissa taisteluissa, kun esimerkiksi useat kaupunkivaltiot yhdistivät voimiaan vihollisen lähestyessä, falangitaktiikan todellinen teho näyttäytyi ja kaatuneiden määrä kohosi molemmin puolin. Hyvin koulutetut ja kyvykkään sotapäällikön komentamat hopliitit toimivat taisteluissa tehokkaasti ja määrätietoisesti aiheuttaen viholliselle suuria tappioita kurinalaisuuteen perustuvan doktriinin ansiosta. Hopliittien tehokkuus osoittautui persialaissotien kuuluisissa Marathonin, Thermopylain ja Plataiain taisteluissa, joista Marathonissa ja Plataiaissa hopliitit saavuttivat murskavoiton persialaisarmeijasta ja Thermopylaissakin persialaiset kokivat jopa kymmenkertaiset miestappiot.
Hopliittien liikkuminen falangimuodostelmassa teki taisteluista suoraviivaisia ja nopeita kahakoita tasaisessa maastossa, mutta 400-luvun eaa. alkupuolella vasta spartalaiset hopliitit oli koulutettu etenemään suorassa rivistössä. Sotilaiden liikkuminen epäsuorissa rivistöissä aiheutti kaupunkivaltioille miestappioita, kunnes thebalainen sotapäällikkö Epameinondas koulutti hopliittinsa liikkumaan diagonaalisissa muodostelmissa.
Perintö

Peloponnesolaissodan jälkeen ratsuväen, jousimiesten ja piirityskoneiden rooli antiikin Kreikan kaupunkivaltioiden armeijoissa lisääntyi, ja hopliitit joutuivat taistelemaan kevyemmässä suojavarustuksessa saavuttaakseen suuremman liikkumavaran. Sodankäynnin uudistusten seurauksena kreikkalaiset hylkäsivät falangissa taistelemisen, mutta myöhemmin Aleksanteri Suuren armeija hyödynsi falangitaktiikkaa voitokkaasti valloitusretkillä Vähässä-Aasiassa. Kun roomalaiset valloittivat Kreikan, Rooman valtakunnan armeijaan ja strategioihin siirtyi vaikutteita hopliittien sodankäynnistä. Varhaisten roomalaissotilaiden varustus ja taktiikat pohjautuivat pitkälti hopliitteihin, ja hekin alkoivat taistella falangeissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hopliitti Wikimedia Commonsissa
Kreikkalaisen hopliitin suojavarusteita Korfun arkeologisessa museossa.
Taiteilijan näkemys hopliittien muodostamasta falangista.
Hopliittien kaksi pistotekniikkaa: korkea ja matala.
Miekanhiontakivi

Lahdentaan Kirkkovalkaman miekanhiontakivi Tyrvännössä.
Miekanhiontakivet eli hiomauurrekivet (ruots. sliprännor, slipskåror, svärdslipningsstenar) ovat Pohjoismaista tunnettuja muinaisjäännöksiä, joita luonnehtii yksi tai useampi noin 10–100 cm pitkä sileäksi hiottu uurre. Uurteet ovat muutaman sentin levyisiä ja Suomesta tunnetuissa kivissä syvimmillään viisisenttisiä. Tyypillistä uurteille on, että ne syvenevät keskeltä ja kapenevat päistään. Uurteiden yhteyteen liittyy toisinaan myös sileitä laakeita hiomapintoja. Näitä ihmisen tekemiä uria ei tule sekoittaa jääkauden tai muun luonnollisen syyn aiheuttamiin uurteisiin.
Pohjoismaisten miekanhiontakivien syntytapaa ja -ajankohtaa ei ole tarkalleen selvitetty, mutta ne ovat joka tapauksessa esihistoriallisia. Hiomauurrekiviin kuuluu todennäköisesti eri aikoina ja eri syistä syntyneitä uurteita. Skandinaviassa vanhimmat hiomauurteet ajoittuvat kivi- ja pronssikaudelle, mutta etenkin Gotlannissa, josta miekanhiontakiviä tunnetaan eniten, suurin osa niistä ajoitetaan rautakaudelle. Nimitys ”miekanhiontakivi” on käännös gotlantilaisesta kansanomaisesta nimestä ”svärdslipningssten”. Nimestään huolimatta kivillä ei ole hiottu miekkoja. Niiden on sekä Ruotsissa että Suomessa tulkittu liittyneen esihistoriallisiin rituaaleihin, mutta tätä ajatusta on myös kyseenalaistettu, koska kivissä olevat hiomapinnat ja hiomauurteet viittaavat selvästi kivityökalujen työstämiseen. Vastaavanlaisia ihmistoiminnasta syntyneitä uurteita tunnetaan ympäri maailmaa, mutta miekanhiontakivillä tarkoitetaan vain Pohjoismaista tunnettua muinaisjäännöstyyppiä. Suomesta miekanhiontakiviä tunnetaan seitsemän.
Miekanhiontakivien sijainti

Hiomauurteellisia kiviä ja kallioita on selvästi eniten Ruotsissa Gotlannissa, ja niitä tunnetaan melko runsaasti myös muualta Etelä-Ruotsista. Skandinaviassa miekanhiontakiviä löytyy myös Etelä-Norjassa ja Tanskan saarilla Sjællandissa ja Bornholmissa. Gotlannista tunnetaan noin 900 hiomauurteellista kiveä ja kalliota. Suomen alueelta tunnetuista miekanhiontakivistä kuusi sijaitsee Kanta-Hämeessä ja yksi Pohjois-Savossa eikä siis rannikolta, missä skandinaavinen vaikutus on kuitenkin ollut vahvinta.
Sekä Gotlannin että Hämeen hiomauurrekivet ovat poikkeuksetta yhteydessä veteen. Suomessa kivet sijaitsevat sisävesistöjen rannoilla, kun taas Gotlannissa kivet sijaitsevat vanhoilla rantaviivoilla, lähteiden, purojen ja jokien rannoilla tai peräti rantavedessä.
Miekanhiontakivien sijainti > Ruotsin miekanhiontakivet

Gotlannissa on määrällisesti eniten hiomauurteellisia kiviä ja kallioita. Gotlannista tunnetaan noin 3 600 hiomauurretta, joista noin 700 on tehty kiinteään kalkkikivikallioon ja loput sijaitsevat noin 800 maakivessä. Runsaimpiin esiintymisalueisiin kuuluu Ronehamn Halorissa, missä todettiin vuonna 1866 olevan peräti 52 hiomauurrekiveä. Vuonna 1934 niistä oli jäljellä enää 13.
Etelä-Ruotsista hiomauurteellisia kiviä ja kallioita tunnetaan Gotlannin ohella eniten Hallannista ja Pohjois-Skånesta. Ruotsissa kaikkein huomiota herättävin hiomauurrekohde on Gantofta Skånessa. Gantoftassa solassa sijaitsevassa hiekkakiviseinämässä on tuhansia pystyjä ja viistoja uurteita, joista osa on hyvin vaikeasti saavutettavissa kallion lipan alla. Uurteet peittävät käytännössä koko seinämän, eikä vastaavan kokoluokan hiomauurrekallioita ole löydetty muualta.
Miekanhiontakivien sijainti > Suomen miekanhiontakivet

Suomen tunnetut miekanhiontakivet sijaitsevat Hattulan Tyrvännössä (kolme kappaletta) ja Hämeenlinnan Lammilla (kaksi kappaletta), Lopella (yksi kappale) ja Juankoskella (yksi kappale).  Kaksi näistä kivistä on tuhottu: Lammin Lahdenpohjan kivi räjäytettiin tietä tehtäessä 1933 ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on räjäytetty joskus 1900-luvun alkupuolella. Lieson nuorisoseura kaivoi Lahdenpohjan kiven räjäytettyjä kappaleita esiin vuonna 1972.
Yhteistä kaikille Suomen hiomauurrekiville on, että ne sijaitsevat tai ovat sijainneet aivan veden ääressä. Koska Vanajavettä on laskettu vuoteen 1857 mennessä yhteensä kolme metriä, eivät Tyrvännön hiomauurrekivet enää sijaitse rannassa vaan vanhalla rantatörmällä. Sen sijaan ennen järvenpinnan laskemista on ainakin Tyrvännön Kirkkovalkaman kivi saattanut ainakin tulvien aikaan olla veden allakin. Lammin Vanhakartanon hiomauurrekivi sijaitsee Ormajärven rannassa, Lammin Lahdenpohjan särjetty kivi Kuohijärven Tollikonlahden rannassa ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on sijainnut Loppijärven rannassa Sajaniemessä. Vuonna 2015 löytynyt Juankosken Muurutvirran kivi on siirretty alkuperäiseltä paikaltaan, mutta sekin sijaitsee veden lähellä Putaansaaressa.
Miekanhiontakivien sijainti > Hiomauurteet kirkollisissa rakennuksissa

Joistakin ruotsalaisista kirkoista, esimerkiksi Sjonhemin kirkosta Gotlannista, tunnetaan hiomauurteita. Uurteet on joko tehty kirkkoihin tai sitten kirkkorakenteissa on kierrätetty vanhempia hiomauurrekiviä. Hiomauurteita tunnetaan jopa hallantilaisesta 1100-luvulle ajoittuvasta kastemaljasta, joka on mahdollisesti peräisin Snöstorpin kirkosta. Samanlaisia uurteita tunnetaan kirkoista muualtakin Euroopasta, esimerkiksi Saksasta, Ranskasta, Luxemburgista ja Tšekistä. Arthur Nordén tietää kertoa, että Saksan Brandenburgissa sijaitsevan Pyhän Gotthardin kirkon graniittiseinään on asetettu kaksi hiekkakivikuutiota, jotta ”kansalle suotaisiin tilaisuus hioa niihin uurteitaan ja kuppejaan”.
Miekanhiontakivien sijainti > Hiomauurteet Pohjoismaiden ulkopuolella

Hiomauurteellisia kiviä ja kallioita tunnetaan Ruotsin, Norjan, Tanskan ja Suomen ohella muualtakin Euroopasta. Hiomauurteita on runsaasti esimerkiksi Luxemburgissa, siellä erityisesti kallionkolojen seinissä. Uurteet ovat kuitenkin muodoltaan ja sijainniltaan erilaisia kuin Pohjoismaista tunnetut. Ranskasta puolestaan tunnetaan gotlantilaisten miekanhiontakivien näköisiä kiviä, joita kutsutaan nimellä polissoir, "hioimet", ja jotka liitetään kiviesineiden hiomiseen neoliittisella kivikaudella. Pohjoismaiden ulkopuolella hiomauurteet onkin yleensä ajoitettu kivikautisiksi, ja ne liittynevät useimmiten kivityökalujen hiomiseen. Tällaisia työstöjälkiä tunnetaan Australiasta ja Yhdysvalloista asti. Miekanhiontakivi-termillä viitataan kuitenkin yksinomaan Pohjoismaista, ennen kaikkea Ruotsista ja Suomesta tunnettuihin uurteellisiin kiviin.
Miekanhiontakivien ajoitus

Skandinaviassa uurteellisia kiviä pidetään rautakautisina, sillä niistä valtaosa sijaitsee rautakautisella rantalinjalla. Kivien sijaintipaikat nousivat Gotlannissa merenpinnan yläpuolelle vasta 400-luvulla jaa. Kiviä on vaikea ajoittaa muuten kuin suhteessa vedenpinnan vaihteluihin, mutta Gotlannissa on kuitenkin saatu 900-luvulle sijoittunut radiohiiliajoitus hiomauurrekiven päällä olleesta hiilikerroksesta. Gotlannissa hiomauurteita on tavattu myös joistakin rautakaudelle ajoittuvista kuvakivistä. Erityisesti Gotlannissa hiomauurteelliset kivet ja kalliot ajoitetaankin tyypillisesti viikinkiaikaisiksi (800–1000-luvuille jaa.).
Hiomauurrekivet on Suomessakin ajoitettu myöhäisrautakaudelle niiden läheisyydessä olevien muinaisjäännösten perusteella. Lammin tuhottua kiveä lukuun ottamatta kaikkien hämäläisten hiomauurrekivien ympäristöstä tunnetaan etenkin viikinki- ja ristiretkiaikaan (800–1150 jaa.) ajoittuvia kalmistoja. Myös kiviin liittyvän kansanperinteen puuttumisen on tulkittu viittaavan muinaisjäännösten korkeaan ikään.
Miekanhiontakivien käyttötarkoitus

Kivien arvellaan useimmiten liittyneen kuppikivien lailla esikristillisiin uskomuksiin, mutta hiomauurteiden hiomiselle on esitetty useita muitakin selityksiä astronomisista merkeistä kalastusmagiaan. Käytännössä vain kulttikäyttöä tai liittymistä sepäntöihin tai muuhun esineen hiontaan pidetään yleisesti perusteltuina vaihtoehtoina. Termi miekanhiontakivi on käännöslaina ruotsista (ruots. svärdslippingsten). Ruotsissakin sana on ilmeisesti oppitekoinen ja perustuu tutkijoiden vanhempaan käsitykseen kivien käyttötarkoituksesta. Vanhalla kansalla ei tiettävästi ollut kiville miekan hiontaan liittyvää nimitystä.
Erään arvelun mukaan hiomauurrekiviä on voitu käyttää sepäntöissä. Tähän viittaisi se, että Gotlannissa monien miekanhiontakivien lähistöllä on metallinkäsittelyyn viittaavia paikannimiä ja kivien ympäriltä on löytynyt rautakuonaa. Eräästä hiekkakivisen miekanhiontakiven urasta on myös löytynyt kohonneita rautapitoisuuksia. Kivien käytännöllistä tulkintaa puolustaneet ovat ehdottaneet myös, että hiomauurrekivissä olisi hiottu hioinkiviä, kivikautisia kirveitä tai todella miekkoja. Jo pelkästään hiomauurteiden maankohoamiseen perustuva ajoitus sulkee kuitenkin ruotsalaisten kivien kohdalla pois kivikautisen käytön mahdollisuuden.
Hiomauurrekivien rituaalista käyttötarkoitusta on perusteltu sillä, että uurteet sijaitsevat usein epäkäytännöllisesti esimerkiksi pystypinnalla ja saattavat ristetä toisiaan. Uurteita on löytynyt myös selvästi kulttiyhteyteen viittaavista kohteista, kuten hautalatomuksen kulmakivestä Öjassa Gotlannissa ja kuvakivien kuvapinnoilta. Miekanhiontakivien ympäristöä ei ole Suomessa arkeologisesti kaivettu, eikä niistä ole Ruotsista eikä Suomesta paljoakaan kansanperinnettä toisin kuin kuppikivistä. Joskus hiomauurteet esiintyvät samoissa kivissä kuin kupit, esimerkiksi Lopen tuhotussa hiomauurrekivessä oli kiven laella kuppeja.
Miekanhiontakivien käyttötarkoitus > Millä hiomauurteet on tehty?

Teoriat, jotka olettavat hiomauurteiden syntyneen muusta kuin jonkin esineen hionnasta esittävät eri mahdollisuuksia uurteiden syntytavasta. Sören Gannholm olettaa Gotlannin hiomauurteiden syntyneen jonkinlaisen heilurin avulla. Skånen hiomauurteet hän olettaa jonkinlaisella noin metrin halkaisijaltaan olevalla pyörällä tehdyiksi. Ammattiarkeologien piirissä uurteita on puolestaan ehdotettu kivellä hiotuiksi.
Tutkimushistoria > Ruotsissa

Ensimmäisen kerran hiomauurrekivet mainitsee kirjallisuudessa todennäköisesti Hans Nilsson vuonna 1632 teoksessa Guthilandiske Cronica. Nilsson puhuu kivistä, jotka ovat pinnastaan ”kuin taiteltuja tyynyjä”, ja hän pitää niitä luonnon muovaamina, ”Jumalan kauniina luomuksena”. Ruotsissa tieteelliseen sävyyn hiomauurrekivistä kirjoitti ensimmäisenä P. A. Säve vuonna 1866. Säve aikalaisineen käytti kivistä nimeä ”sliparesten”, hiojankivi, mutta pian käyttöön vakiintui uuden tulkinnan myötä termi miekanhiontakivi.
1900-luvun alussa vakiintuneeseen käsitykseen miekanhiontakivistä kivikautisesta hionnasta syntyneinä toi uutta valoa 1930-luvulla geologi Henrik Munthe antaessaan rannansiirtymään perustuvan ajoituksen Gotlannin miekanhiontakiville. Munthe pureutui aiheeseen syvällisesti ja julkaisi seuraavina vuosina useamman artikkelin Gotlannin kivistä Ymer- ja Gotländskt Arkiv -julkaisuissa. Samoihin aikoihin John Nihlén ehdotti miekanhiontakivien liittyneen rautakautiseen kulttiin. Torsten Mårtensson yritti 1936 Fornvännen-lehdessä ehdottaa hiomauurteille käytännöllistä selitystä hioinkivien työstöstä syntyneinä. Oskar Lidén kritisoi seuraavana vuonna Mårtenssonin päätelmiä ja yritti osoittaa hiomauurrekivet kivikautisiksi niiden päälle kertyneen humuksen perusteella. Arthur Nordén puolestaan argumentoi 1942 myös Mårtenssonin teoriaa vastaan, puolusti miekanhiontakivien rituaalista funktiota ja esitteli samalla ulkomaisia esimerkkejä uurteista ja kupeista. Tämän jälkeen keskustelu jatkui lähinnä Gotländskt Arkiv -lehdessä, missä muun muassa K. J. Johansson ehdotti 1965, että miekanhiontakivissä olisi todella hiottu miekkoja. Lennart Swanström kirjoitti 1995 voimakkaasti hiomauurrekivien ja viikinkiaikaisen raudantyöstön yhteydestä Gotlannissa. Keskustelua on käyty muidenkin kuin ammattiarkeologien keskuudessa, ja esimerkiksi Sören Gannholm julkaisi 1993 kirjan Gotlands slipskåror – Stenålderns kalendrar?, jossa hän pyrkii todistamaan hiomauurteiden toimineen kivikauden kalenterina.
Tutkimushistoria > Suomessa

Ensimmäinen maininta hiomauurrekivistä Suomessa on C. A. Gottlundilta vuodelta 1857 Finlands Allmänna Tidning -lehdessä. Gottlund kuvailee Lammin Ormajärven Vanhakartanon kahdeksanuurteista hiomauurrekiveä, jota pitää muinaisena kirjoituksena. Seuraavan kerran muinaisjäännöstyyppiä käsitteli vasta vuonna 1935 Nils Cleve, joka ajoitti kaksi tuolloin tunnettua kiveä viikinkiajalle ympäröivien muinaisjäännösten avulla. Cleven jälkeen aihetta ovat käsitelleet mm. Sakari Pälsi ja Aarne Äyräpää sekä viime vuosina Sirkka-Liisa Seppälä ja Jyri Saukkonen sekä Ilari Aalto.
Tutkimushistoria > Suomessa > Suomalaisia hiomauurrekiviä

Tyrvännön Lahdentaan Ristiinanhovin hiomauurrekivi.
Tyrvännön Suotaalan Antialan hiomauurrekivi.
Tyrvännön Lahdentaan Kirkkovalkaman hiomauurrekivi.
Lammin Ormajärven Vanhakartanon kahdeksanuurteinen hiomauurrekivi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miekanhiontakivi Wikimedia Commonsissa
Miekanhiontakivi Ronehamnissa Gotlannissa.
Hiomauurrekallio Gotlannin Hajdebyssä.
Hiomauurteita Gantoftan kalliossa Skånessa.
Kanta-Häme, jonka alueella sijaitsee kuusi seitsemästä tunnetusta suomalaisesta miekanhiontakivestä.
Polissoir-kivi Ossey-les-Trois-Maisonsissa Ranskassa.
Hiomauurteita gotlantilaisen kuvakiven juuressa.
Hiomauurteita esihistoriallisen haudan kulmakivessä Burgsvikissä Gotlannissa.
Hiomauurteen poikkileikkaus Häffindsissa Gotlannissa.
C.A. Gottlundin 1857 julkaisema kuva Lammin Ormajärven Vanhakartanon hiomauurrekivestä.
Hotelli Belvedere

| Hotelli Belvedere |
| --- | --- |

Osoite:  Leningradski Prospekt 16 (ent. Salakkalahdenkatu 11)
Sijainti:  Viipuri
Koordinaatit:  60.712212°N, 28.745695°E
Rakennustyyppi:  hotelli, nykyään asuin- ja liikerakennus
Valmistumisvuosi:  1879
Suunnittelija:  Fredrik August Odenwall
Rakennuttaja:  Frans Ehrenburg
Kerrosluku:  3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hotelli Belvedere oli Viipurissa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa toiminut hotelli, joka sijaitsi Salakkalahden kaupunginosassa silloisten Salakkalahdenkadun ja Karjalankadun kulmauksessa. Arkkitehti Fredrik August Odenwallin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1879. Värikkään historian omaava hotelli on toiminut muun muassa Venäjän hajotetun duuman edustajien istuntopaikkana sekä Suomen sisällissodan punaisen sotilashallinnon yhtenä toimipaikkana.