stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Blastaar
Historia

Blastaar on Negatiiviselta Vyöhykkeeltä kotoisin olevan muukalaisrodun jäsen ja oman kansansa kuningas. Hän hallitsi julmasti ja armottomasti, kunnes hänen alaisensa nousivat sortoon kyllästyneinä Blastaaria vastaan. Blastaar lukittiin erikoisvalmisteiseen pukuun ja singottiin ajelehtimaan Negatiivisen Vyöhykkeen ääriin. Murtauduttuaan lopulta ulos puvustaan Blastaar näki ensimmäiseksi Herra Fantastisen, joka yhdessä muiden Ihmenelosten kanssa oli paennut vyöhykkeeltä, mutta jäänyt ansaan muiden päästessä pakoon. Blastaarin onnistui seurata Herra Fantastista takaisin maapallolle ja siellä hän tapasi Hiekkamiehen, jota vastaan Blastaar alkoi taistella. Vasta Ihmenelosten väliintulon vuoksi Blastaar karkotettiin takaisin Negatiiviselle Vyöhykkeelle.
Seuraavien vuosien aikana Blastaar palasi säännöllisesti takaisin maapallolle taistelemaan Ihmenelosia vastaan. Blastaar on ajautunut konfliktiin myös Kostajien, Thorin ja monien muiden Marvel-universumin sankarien kanssa. Myöhemmin Blastaar nousi jälleen valtakuntansa Baluurin valtaistuimelle ja aloitti Negatiivisen Vyöhykkeen valloittamisen. Ainoastaan Annihilus, toinen Negatiivisen Vyöhykkeen valloittajahallitsija nousi Blastaarin sotajoukkoja vastaan. Vaikka kaksikko onkin liittoutunut eräitä kertoja, he ovat silti katkeria vihamiehiä. Blastaarin poika, Burstaar on useaan otteeseen auttanut isäänsä tämän toimissa, mutta omaa myös omia kunnianhimoja ja on liittoutunut erään kerran kriiden kanssa.
Amerikkalaisissa sarjakuvissa esitetyssä Annihilation-minisarjassa, Blastaar nousee auttamaan vastarintaliikettä käsittämättömän voimakasta Annihilusta ja tämän valtavaa armeijaa vastaan.
Voimat ja varusteet

Blastaar omaa valtavat fyysiset voimat ja kykenee nostamaan noin 50 tonnia. Hän kykenee ampumaan käsistään räjähtäviä energiaiskuja ja on yliluonnollisen kestävä. Blastaar on mm. selvinnyt liekin tulesta leikiten ja selviytyy avaruuden olosuhteissa helposti.
Bergamon maakunta

Bergamon maakunta (ital. Provincia di Bergamo) on maakunta Lombardian alueella Pohjois-Italiassa.
Bergamon maakunnan pinta-ala on 2 746 km2 ja väkiluku 1 108 298 (31.12.2015). Maakunnassa on 242 kuntaa, ja sen pääkaupunki on Bergamo.
Bergamon maakunnan naapurimaakunnat ovat Sondrio, Brescia, Cremona, Milano, Monza e Brianza ja Lecco.
Bergamon lisäksi maakunnan suurimpia asutuskeskuksia ovat Treviglio, Seriate ja Dalmine.
Bruno Saby

Bruno Saby vuonna 2018.
Bruno Saby (s. 23. helmikuuta 1949) on ranskalainen ralliautoilija. Saby osallistui rallin MM-sarjaan. Ensimmäinen kilpailu MM-sarjassa oli Monte Carlo -ralli 1973 ja viimeinen oli RAC-ralli 1991. Hän voitti MM-sarjassa kaksi kilpailua: Korsikan rallin 1986 ja Monte Carlo -rallin 1988.
Saby voitti vuoden 1993 Dakar-rallin autolla.
Bulgaarit

Bulgaareilla voidaan tarkoittaa:
eteläslaavilaista kansaa, katso bulgarialaiset
muinaista Volgan Bulgariaa hallinnutta turkinsukuista kansaa.
Kansaa nimeltä Bolgaarit
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Bulgaarit”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Blues Section

| Blues Section> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1967–1968, 1984, 1996
Tyylilaji:  blues rock, poprock, psykedeelinen rock
Kotipaikka:  Helsinki
Laulukieli:  englanti suomi
Entiset jäsenet:  Hasse Walli, kitara   Eero Koivistoinen, saksofonit (1967–1968)  Ronnie Österberg, rummut (1967–1968)  Jim Pembroke, laulu (1967–1968)  Måns Groundstroem, basso (1967)  Pekka Sarmanto, basso (1967–1968)  Frank Robson, laulu (1968)  Raimo Rautarinne, rummut (1967)  Edward Vesala, rummut (1967) 
Levy-yhtiö:  Love Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Blues Section oli suomalainen rock-yhtye, joka toimi vuosina 1967–1968. Blues Sectionin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Hey Hey Hey" ja "Call Me On Your Telephone".
Musiikkityyli

Blues Section lauloi englanniksi ja ulkomaisista hiteistä tehtyjen käännösversioiden esittämisen sijaan sävelsi itse omat kappaleensa. Tämä oli suomalaisen rockmusiikin kentällä melko uutta. Blues Sectionin musiikissa erottuivat vaikutteet muun muassa sellaisilta 1960-luvun suosikkiyhtyeiltä kuin The Jimi Hendrix Experience, The Who, Cream ja John Mayall & the Bluesbreakers. Nimestään huolimatta yhtye ei soittanut puhdasta bluesia.
Yhtyeen vaiheita

Blues Section ehti levyttää Love Recordsille melko monilla nimillä. Vaikka yhtyeen albumi julkaistiin nimellä Blues Section, singlet julkaistiin laulajasta riippuen nimillä Blues Section & Jim Pembroke, Blues Section & Frank Robson ja Ronnie & Blues Section. Kirka Babitzin & Blues Section -nimellä julkaistiin Kirkan ensisingle, jolla yhtye säestää laulajaa. Yhtye säesti myös Pepe Willbergiä kappaleella "Kuka kertoisi minulle", joka tehtiin vuonna 1968 Timo Bergholmin Punahilkka-elokuvaan.
Blues Section ehti levyttää uransa aikana vain yhden albumin, Blues Section (1967). Yhtyeen hajoamisen jälkeen on julkaistu monia kokoelmia, jotka on koostettu pääosin singleillä julkaistusta materiaalista.
Jäsenet

Yhtyeen tunnetuimpaan kokoonpanoon kuuluivat englantilaissyntyinen laulaja Jim Pembroke, kitaristi Hasse Walli, basisti Måns Groundstroem, saksofonisti Eero Koivistoinen ja rumpali Ronnie Österberg, joka myös lauloi pari yhtyeen singlekappaletta. Heidän lisäkseen yhtyeessä soittivat loppuvuodesta 1967 Groundstroemin korvannut Pekka Sarmanto ja yhtyeen loppuvaiheessa Pembroken korvannut britti Frank Robson. Aivan yhtyeen alkuaikana rumpuja soitti aluksi Edward Vesala ja hieman myöhemmin Raikka Rautarinne, joka ehti soittaa vain neljä keikkaa yhtyeen kanssa. 1980- ja 1990-luvuilla yhtyeen comeback-keikoilla Pembroken, Wallin, Groundstroemin ja Koivistoisen kanssa ovat soittaneet Vesa Aaltonen rumpuja ja Robson urkuja.
Yhtyeen jälkimainingit

Lyhyeksi jäänestä urastaan huolimatta Blues Section ehti muodostua yhdeksi aikansa vaikutusvaltaisimmista suomalaisista rock-yhtyeistä. Ryhmän jäsenistä Jim Pembroke ja Ronnie Österberg alkoivat soittamaan Blues Sectionin hajoamisen jälkeen Wigwam-yhtyeessä, johon myös Måns Groundstroem liittyi myöhemmin vuonna 1975. Ennen Wigwamiin liittymistään Groundstroem soitti Tasavallan Presidentti -yhtyeessä, jossa Frank Robson lauloi. Hasse Walli tunnetaan suomalaisen maailmanmusiikin edelläkävijänä ja muun muassa Piirpauke-yhtyeen alkuperäisenä kitaristina. Yhtyeen oli määrä soittaa reunion-keikkoja vuonna 1976, mutta nämä peruuntuivat. Vuonna 1984 yhtye esiintyi Ylen ruotsinkielisessä televisio-ohjelmassa Fråck rumpalinaan Vesa Aaltonen. Vuonna 1996 yhtye teki kolme reunion-konserttia.
Julkaisut > Albumit

Blues Section (1967)
Some of Love (1969, kokoelma)
Once More for the Road (1980, kokoelma)
Classics – The Ultimate Collection (1990, kokoelma)
Blues Section 2 (1995, kokoelma)
Aiheesta muualla

http://wigwam.fi/blues_section/index.htm (englanniksi)
Meriläinen, Mikko: Wigwam (kirjassa kerrotaan Blues Sectionin historia varsin kattavasti)
Blues Section Meteli.netissä
Berliinin kasvitieteellinen puutarha

Berliinin kasvitieteellisen puutarhan ns. italialainen puutarha, taustalla maailman suurin kasvihuone
Alppikasvillisuutta
Berliinin kasvitieteellinen puutarha (saks. Botanischer Garten und Botanisches Museum Berlin-Dahlem) on merkittävä kasvitieteellinen puutarha Berliinissä. Se kattaa 43 hehtaarin suuruisen alueen Lichterfeldin kaupunginosassa, ja sen kasvikokoelmaan kuuluu noin 20 000 eri kasvilajia. Puutarhan yhteydessä toimii myös kasvitieteellinen museo (Botanisches Museum). Sekä kasvitieteellinen puutarha että museo kuuluvat Freie Universität Berlin -yliopistolle, jonka pääkampusalue sijaitsee läheisessä Dahlemin kaupunginosassa. Berliinin kasvitieteellinen puutarha on yksi Saksan suurimpia kasvitieteellisiä puutarhoja, ja siellä vierailee vuosittain noin puoli miljoonaa kävijää.
Yleiskielessä puutarhasta käytetään hieman harhaanjohtavasti myös nimitystä Dahlemin kasvitieteellinen puutarha, vaikka se sijaitsee nykyisin kokonaan Lichterfeldin kaupunginosassa. Tämä nimi juontuu siitä, että nykyinen kasvitieteellinen puutarha rakennettiin aikanaan Dahlemin kartanon (Domäne Dahlem) alueelle.
Historia > Kasvitieteellisen puutarhan edeltäjät

Ensimmäinen maininnan arvoinen kasvikokoelma Berliinissä oli Berliinin kaupunginlinnan hyöty- ja keittiöpuutarha, jonka Brandenburgin vaaliruhtinas Johann Georg antoi rakennuttaa vuonna 1573. Kyseinen puutarha kehittyi myöhemmin Lustgarten-aukioksi.
Nykyisen Heinrich-von-Kleist-Parkin kohdalle rakennutettiin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin pyynnöstä vuonna 1679 humalapuutarha, joka palveli Berliinin vaaliruhtinaallisia panimoita. Kasvitieteilijä Carl Ludwig Wildenowin ansiosta puutarha siirtyi vuonna 1809 Berliinin yliopistolle, jonka alaisuudessa se kehittyi pian kansainvälisesti tunnustetuksi kasvitieteelliseksi puutarhaksi.
Historia > Puutarhan siirto Dahlemiin

Ensimmäiset suunnitelmat nykyisen Heinrich-von-Kleist-Parkin kohdalla sijainneen kasvitieteellisen puutarhan siirtämisestä nousivat esiin 1880-luvulla. Puutarhaa haluttiin laajentaa esimerkiksi perustamalla sinne arboretum, mutta alue oli käynyt ajan myötä haasteelliseksi kasvitieteelliselle puutarhalle. Berliinin ja Schönebergin kaupunkien tiheä rakennuskanta oli levinnyt puutarhan ympärille, mistä johtuvat ilmansaasteet sekä pohjaveden lasku aiheuttivat vahinkoa kasveille. Puutarhan siirtäminen kaupungin laidalle oli houkuttelevaa myös taloudellisessa mielessä. Monet kasvihuoneet olisivat joka tapauksessa vaatineet laajamittaisen kunnostuksen. Entisen puutarhatontin myynnillä oli tarkoitus rahoittaa sekä uusi kasvitieteellinen puutarha että muita uusia yliopistorakennuksia.
Tuohon aikaan puutarha oli hallinnollisesti Preussin hengellisten, kasvatuksellisten ja lääkinnällisten asioiden ministeriön (Ministerium der geistlichen, Unterrichts- und Medizinalangelegenheiten) alaisuudessa. Ministeriössä työskennellyt Friedrich Althoff antoi kasvitieteellisen puutarhan tilapäiselle johtajalle Ignaz Urbanille tehtäväksi tutkia Berliiniä ympäröivien peltomaiden soveltuvuutta puutarhan uudeksi sijoituspaikaksi. Urban löysikin pian Dahlemin kartanon mailta 41 hehtaarin suuruisen perunapellon, joka oli kaikin puolin sopiva alue uudelle puutarhalle.
Althoff onnistui houkuttelemaan Berliiniin myös aikansa johtaviin kasvitieteilijöihin kuuluvan Adolf Englerin, joka nimitettiin kasvitieteellisen puutarhan johtajaksi vuonna 1889. Urban nimitettiin samalla puutarhan varajohtajaksi. Vuonna 1895 Engler laati yhdessä arkkitehti Alfred Koernerin kanssa uuden kasvitieteellisen puutarhan suunnitelman, jonka Preussin maapäivät (Preußische Landtag) hyväksyi vuonna 1897. Rakennustyöt pääsivät alkamaan kunnolla vasta vuonna 1899, jolloin keisari hyväksyi rakennussuunnitelman. Samana vuonna kasvitieteellisen puutarhan yhteyteen perustettiin erillisenä osastona Saksan siirtomaiden kasvitieteellinen keskus (Botanische Zentralstelle für die deutschen Kolonien).
Puutarhaan rakennettiin kaksi pääsisäänkäyntiä: toinen Königin-Luise-Platzille ja toinen Unter den Eichen -kadun (tuolloin Berliner Straße) varrelle. Sisäänkäyntejä yhdistää puutarhan leikkaava päätie. Useimmat rakennukset sijaitsevat tien koillispuolella, kun taas tien lounaispuolella levittäytyy ulkopuutarha.
Jo uuden kasvitieteellisen puutarhan perustamisen aikoihin sijaitsi noin neljäsosa puutarhan alueesta Dahlemin kaupunginosassa, kun taas suurempi osa kuului Suur-Lichterfeldin (Groß-Lichterfelde) kaupunginosaan. Sekaannusta lisäsi myös se, että postialueeksi määräytyi Steglitzin kunta (Landgemeinde Steglitz).
Ensimmäiset vierailijat pääsivät käymään puutarhassa 13. huhtikuuta 1903. Puutarha oli tuolloin auki yleisölle vain muutaman tunnin, joiden aikana vierailijoita kävi 2 500. Ulkopuutarha valmistui vuonna 1904, josta lähtien kasvitieteellinen puutarha oli vakituisesti avoinna yleisölle. Viralliset avajaiset pidettiin kuitenkin vasta 24. ja 25. toukokuuta vuonna 1910, kun myös kaikki rakennukset oli saatu valmiiksi.
Historia > Toinen maailmansota ja jälleenrakennus

Kansallissosialistien valtaannousu Saksassa oli kasvitieteelliselle puutarhalle ja museolle suuri takaisku. Tieteelliselle työlle tärkeätä kansainvälistä yhteistyötä rajoitettiin huomattavasti, ja myöhemmin puutarha kärsi toisen maailmansodan taisteluissa mittavia vahinkoja.
Sodan jälkeen liittoutuneet asettivat kasvitieteellisen puutarhan Berliinin kaupunginhallituksen alaisuuteen. Vahingoittunut puutarha avattiin osittain yleisölle jo vuoden 1945 syksyllä. Berliinin saarron aikana puutarhan maita käytettiin myös kasvisten viljelemiseen.  Yhdysvaltain taloudellisen avun turvin puutarhan jälleenrakennus aloitettiin vuonna 1949, ja ensimmäinen suuri kasvihuone (Victoriahaus) voitiinkin avata yleisölle jo vuonna 1950. Puutarhan jälleenrakennus saatiin päätökseen vasta vuonna 1968, jolloin suuren tropiikkitalon (Großes Tropenhaus) kunnostus valmistui. Kasvitieteellisen museon johdosta ja jälleenrakennuksesta vastasi vuodesta 1959 lähtien kasvitieteilijä Eva Potztal, joka nimitettiin myöhemmin myös museon johtajaksi. Museon jälleenrakennus saatiin päätökseen vasta vuonna 1987. Noin 40 vuodessa kasvitieteellinen puutarha ja museo saatiin kunnostettua sotaa edeltäneeseen kuntoonsa, mutta kokoelmasta menetettiin monia ainutlaatuisia materiaaleja pysyvästi.
Sekä kasvitieteellinen puutarha että museo liitettiin vuonna 1996 Freie Universität Berlin -yliopistoon. Ne ovat siitä lähtien toimineet yliopiston itsenäisenä erillislaitoksena.
Berliinin senaatti (Senat von Berlin) teki mittavia leikkauksia yliopiston rahoitukseen, minkä seurauksena yliopisto uhkasi vuonna 2003 sulkea kasvitieteellisen puutarhan. Vetoomus puutarhan säilyttämiseksi keräsi muutamassa kuukaudessa noin 78 000 allekirjoitusta, minkä seurauksena puutarhan toiminta sai jatkua. Vuosina 2004–2009 puutarhan budjettia kuitenkin leikattiin merkittävästi, mistä johtuen kaksikymmentä puutarhurin virkaa jouduttiin lakkauttamaan.
Puisto ja rakennukset

Puutarhaan kuuluu myös kasvimuseo (Botanisches Museum), jossa säilytetään laajaa kasvikokoelmaa (herbaariota, Herbarium Berolinense). Kasvimuseossa on myös laaja tieteellinen kirjasto.
Puutarhan alueella on useita rakennuksia ja kasvihuoneita. Kasvihuoneiden pinta-ala on noin 6 000 m². Kasvimaantieteellisesti järjestetyn ulkotarhan pinta-ala on noin 13 hehtaaria. Puulajipuisto eli arboretum käsittää noin 14 hehtaaria.
Puutarhassa sijaitsee maailman suurin kasvihuone (Großes Tropenhaus). Rakennus on teräsrunkoinen ja se on 25 metriä korkea. Leveyttä kasvihuoneella on 25 metriä ja pituutta 60 metriä. Trooppisten kasvien takia kasvihuoneen sisäilma pidetään +30 asteessa ja ilmankosteus korkeana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Kirjallisuus

”Botanischer Garten: 78 000 Unterschriften übergeben”. 2003. Berliner Morgenpost, 8.7.2003. Luettu 15.12.2019.
Christiane Borgelt, Regina Jost, Florian Bolk: Botanisches Museum & Gewächshäuser der Freien Universität Berlin. 2004. Stadtwandel Verlag, Berlin 2004.
Lange, Katrin: ”Ohne Moos doch was los: Botanischer Garten begeht trotz Geldsorgen 100-jähriges Bestehen”. 2004. Berliner Morgenpost, 7.6.2004. Luettu 15.12.2019.
”Vom Kartoffelacker zur Oase. Vor 100 Jahren konnte Berlin erstmalig den Botanischen Garten angucken.”. 2003. Berliner Zeitung, 12.4.2003.
Zepernick, Bernhard & Karlsson, Else-Marie: Berlins Botanischer Garten. 1979. Haude & Spener, Berlin 1979.
Aiheesta muualla > Verkkosivut

”Botanischer Garten Berlin”. 2019. In-Berlin-Brandenburg.com. Luettu 11.12.2019.
Hohlstein, Gesche: ”Humboldts Grüne Erben – 100 Jahre Botanischer Garten und Botanisches Museum in Dahlem”. 2010. Berlin.de, 2010. Luettu 11.12.2019.
”Willkommen im Garten”. 2019. Botanischer Garten und Botanisches Museum Berlin (BGBM), Zentraleinrichtung der Freien Universität Berlin. Luettu 11.12.2019.
Kasvitieteellisen puutarhan kartta vuodelta 1909.
Brandeisin yliopisto

| Brandeisin yliopisto> Brandeis University |
| --- | --- |
  

Perustettu:  20. lokakuuta 1948
Tyyppi:  Yksityinen
Kansleri:  Ronald D. Liebowitz
Henkilökunta:  961
Opiskelijoita:  3 645
Jatko-opiskelijoita:  2 087
Sijainti:  Waltham, Massachusetts  Yhdysvallat
Maskotti:  Ollie the Owl
Sivusto:  https://www.brandeis.edu/
Brandeisin yliopisto (engl. Brandeis University, [ˈbrændaɪs]) on Yhdysvaltojen kuuluisin juutalainen yliopisto. Yliopisto perustettiin toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1948 ja se sijaitsee Walthamissa, Massachusettsissa, noin 15 kilometrin päässä Bostonista.
Yliopistoa perustamassa oli monia kuuluisia juutalaisia, muiden muassa Albert Einstein. Yliopistoa ehdotettiin nimettäväksi hänen mukaansa, mutta Einstein ei pitänyt ajatuksesta, joten yliopisto nimettiin Yhdysvaltain korkeimman oikeuden ensimmäisen juutalaisen jäsenen Louis Brandeisin mukaan.
Brandeisin nykyisiin tukijoihiin kuuluvia merkkihenkilöitä ovat esimerkiksi laulaja Barbra Streisand ja elokuvaohjaaja Steven Spielberg. Frendit-sarjan kirjoittajat olivat vanhoja Brandeisin opiskelijoita ja perustivat sarjan kokemuksiinsa yliopistossa.
Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa Brandeisin yliopisto sai vuonna 2014 sijaluvun 301–400.
Aiheesta muualla

Brandeisin yliopiston kotisivut
Boris Tadić

| Boris Tadić> Борис Тадић |
| --- | --- |
 Boris Tadić vuonna 2012.
Serbian 3. presidentti
 11. heinäkuuta 2004 – 5. huhtikuuta 2012  
Pääministeri:  Vojislav Koštunica Mirko Cvetković
Edeltäjä:  Milan Milutinović Nataša Mićić (virkaatekevä) Dragan Maršićanin (virkaatekevä) Vojislav Mihailović (virkaatekevä) Predrag Marković (virkaatekevä)
Seuraaja:  Tomislav Nikolić
Serbia ja Montenegron puolustusministeri
 17. maaliskuuta 2003 – 16. huhtikuuta 2004  
Edeltäjä:  Velimir Radojević
Seuraaja:  Prvoslav Davinić
Jugoslavian ministeri televiestintä
 4. marraskuuta 2000 – 17. maaliskuuta 2003  
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. tammikuuta 1958 (ikä 66)  Sarajevo, Bosnia ja Hertsegovinan KT, Jugoslavia (nykyään Bosnia ja Hertsegovina)
Ammatti:  psykologi
Puoliso:  Veselinka Zastavniković (aviol. 1981–1997) Tatjana Tadić
Tiedot
Puolue:  Demokraattinen puolue
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Boris Tadić  kuuntele ääntämys (ohje) (Борис Тадић, s. 15. tammikuuta 1958 Sarajevo) toimi Serbian presidenttinä vuosina 2004–2012. Koulutukseltaan Tadić on psykologi.
Nuoruus

Tadić syntyi Bosnia-Hertsegovinassa, Jugoslaviassa. Hänen isovanhempansa surmattiin heidän serbikansallisuutensa vuoksi toisen maailmansodan aikana natsi-Saksan ja fasistisen Italian kontrolloimaa itsenäisen Kroatian valtiota hallinnut kroaattinationalistinen Ustaša. Tadić kävi koulua Belgradissa ja valmistui Belgradin yliopistosta sosiaalipsykologian laitokselta. Hän opetti psykologiaa belgradilaisessa lukiossa.
Poliitikkona

Tadić liittyi keskustavasemmistolaiseen, sosiaalidemokraattiseen Demokraattiseen puolueeseen vuodesta 1990 hoitaen useita tehtäviä puolueessa ja hänet valittiin kaksi kertaa sen varapuheenjohtajaksi. Vuonna 2000 hänestä tuli Jugoslavian liittotasavallan (myöh. Serbia ja Montenegro) viestintäministeri ja 2003 Serbia ja Montenegron puolustusministeri.
Tadić valittiin 2003 Serbia-Montenegron parlamenttiin ja 2004 Serbian parlamenttiin, kansalliskokoukseen sekä myöhemmin samana vuonna puolueensa puheenjohtajaksi edellisvuonna murhatun Zoran Đinđićin seuraajaksi.
Vuoden 2004 presidentinvaalissa hän sai ensimmäisellä kierrokselle 27,3 % äänistä ja voitti toisella kierroksella 27. kesäkuuta 2004 Tomislav Nikolićin 53,24 %:n äänisaaliilla. Hän vannoi virkavalansa 11. heinäkuuta 2004.
Tadić on ensimmäinen enemmistöltään ortodoksisen Serbian valtionpäämies, joka on tavannut katolisen kirkon päämiehen, paavin. Tämä tapahtui 28. syyskuuta 2005 vierailulla Vatikaanissa, jossa hän tapasi paavi Benedictus XVI:n.
Boris Tadić oli myös ensimmäinen ulkomainen presidentti, joka vieraili Montenegrossa maan itsenäistyttyä erottuaan valtioliitosta Serbian kanssa 2006 - samalla Tadićista tuli ensimmäinen itsenäisen Serbian presidentti. Montenegron-vierailua pidettiin tärkeänä symbolisena eleenä. Tadić oli ainoa Serbian edustaja, joka tapasi Yhdistyneiden kansakuntien Kosovon erityislähettilään presidentti Martti Ahtisaaren hänen esitellessään helmikuun 2007 alussa suunnitelman maakunnan kohtalosta. Serbian hallitus kieltäytyi tapaamasta Ahtisaarta vedoten siihen, että maassa oli juuri järjestetty vaalit, eikä uusi parlamentti ollut vielä kokoontunut.
Boris Tadić valittiin uudelleen Serbian presidentiksi helmikuussa 2008 presidentinvaalin toisella kierroksella. Hänen äänisaaliinsa oli 51 % äänistä kilpakumppanin Tomislav Nikolićin jäädessä noin 48 %:iin äänistä.
Tadić vieraili ortodoksisena jouluna (7. tammikuuta 2010) Decanin luostarissa Kosovossa, mikä herätti ristiriitoja kosovolaisten ja serbien kesken.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Serbian presidentin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (serbiaksi) (englanniksi)
Tadićin presidentinvaalisivut 2008 (Arkistoitu – Internet Archive) (serbiaksi)
Serbian presidentit
Boris Tadić (2004–2012) | Tomislav Nikolić (2012–2017) | Aleksandar Vučić (2017 alkaen)
Bieno

| Bieno |
| --- | --- |
 vaakuna
 Bieno
 Koordinaatit: 46°5′N, 11°33′E 
Valtio:  Italia
Alue:  Trentino-Etelä-Tiroli
Maakunta:  Trento
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Giorgio Mario Tognolli
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11,7 km²
Korkeus:  815 m
Väkiluku (2013):  422
 – Väestötiheys:  36,1 as./km²
 
 www.comune.bieno.tn.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bieno on kunta Trenton maakunnassa, Italian koillisosassa. Bienossa asuu 422 asukasta 11,7 km² kokoisella alueella. Bienon asukastiheys on 36 as./km².
Bieno sijaitsee noin 815 metriä korkeudella merenpinnasta, 35 kilometriä Trenton kaupungista itään.
Brandbu

| Brandbu |
| --- | --- |

 Brandbu
 Koordinaatit: 60°25′15″N, 10°30′24″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Innlandet
Kunta:  Gran
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Brandbu on entinen Norjan kunta. Se erotettiin Granista vuonna 1897 ja liitettiin siihen takaisin 1962. Brandbun taajama on kasvanut yhteen Jarenin kanssa Brandbu/Jarenin taajamaksi.
Tunnettuja henkilöitä

Hans Engnestangen (1908–2003), pikaluistelija
Torstein Seiersten (1931–2023), pikaluistelija
Arne Treholt (1942–2023), vakoilusta tuomittu virkamies
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brandbu Wikimedia Commonsissa
Brigitte Totschnig

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Brigitte Totschnig |  Brigitte Totschnig |  Brigitte Totschnig |  |
Maa:   Itävalta
Naisten alppihiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Innsbruck 1976 | syöksylasku |  |
Brigitte Habersatter (o.s. Totschnig, s. 30. elokuuta 1954 Filzmoos, Salzburg) on itävaltalainen alppihiihtäjä.
Totschnig saavutti Innsbruckin olympialaisissa 1976 hopeaa syöksylaskussa 0,52 sekuntia Rosi Mittermaierille hävinneenä ja oli kuudestoista suurpujottelussa. Sapporon olympialaisissa 1972 hän oli syöksylaskussa viidestoista. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui syöksylaskussa seitsemänneksi.
Totschnig voitti syöksylaskun maailmancupin kokonaiskilpailun kausilla 1975–1976 ja 1976–1977. Alppiyhdistetyn maailmancupissa hän oli neljäs kaudella 1975–1976 ja suurpujottelun maailmancupissa viides kaudella 1976–1977. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui neljänneksi kaudella 1976–1977 ja kuudenneksi kaudella 1975–1976.
Totschnig voitti seitsemän maailmancupin osakilpailua syöksylaskussa ja yhden suurpujottelussa. Lisäksi hän sijoittui kaksi kertaa toiseksi ja kolme kertaa kolmanneksi.
Hän voitti Itävallan-mestaruuden syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä 1978. Hänet valittiin Itävallan vuoden naisurheilijaksi 1976. Aktiiviuransa jälkeen hän työskenteli vuonna 1978 rakentamassaan huoneistohotellissa Filzmoosissa.