stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pertunmaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pertunmaa Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Pertunmaa Wikimatkoissa
Pertunmaan kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Pertunmaan avainluvut
Pertunmaan kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Pertunmaan seurakunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Itä-Häme
| n k Etelä-Savon maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Enonkoski  Hirvensalmi  Juva  Kangasniemi  Mikkeli  Mäntyharju  Pieksämäki  Puumala  Rantasalmi  Savonlinna  Sulkava 
Entiset kunnat:  Anttola  Haukivuori  Jäppilä  Kerimäki  Mikkelin maalaiskunta  Pertunmaa  Pieksänmaa  Pieksämäen maalaiskunta  Punkaharju  Ristiina  Savonranta  Sääminki  Virtasalmi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Kartta Mäntyharjun alueliitoksista. Pertunmaa perustettiin vuonna 1926 Mäntyharjun, Hartolan ja Joutsan osista. Kunta liitettiin kokonaisuudessaan osaksi Mäntyharjua vuonna 2025.
Pertunmaan kunnantalo.
Pertunmaan kirkko.
Pertunmaan yhtenäiskoulun ja Pertunmaan kirjaston yhteinen rakennus.
Sähkörummut

Sähkörummut.
Sähkörummut ovat rummut, joissa ääni syntyy sähköisesti. Tavallisissa rummuissa ääni sen sijaan syntyy rumpukalvojen värähtelystä, joka voimistuu rumpujen kopassa. Tunnettuja sähkörumpujen valmistajia ovat esimerkiksi Yamaha ja Roland.
Entisiä valmistajia

Hart Dynamics
Simmons
Tunnettuja käyttäjiä

Rick Allen (Def Leppard)
Aino Lantelankallio

Aino Lantelankallio (s. 2005) on suomalainen rata- ja maratonmeloja. Vuoteen 2024 asti Lantelankallio kilpaili pääasiassa kajakilla, mutta sen jälkeen hän vaihtoi kanadalaiskanoottiin. Vuonna 2024 hän voitti rata- ja maratonmelonnan Suomen Cupin sekä hän sijoittui toiseksi C1 miesten Short trackin SM-lähdössä. Seuratasolla Lantelankallio edustaa Pirkka-Melojia.
Aseman ala-aste

Aseman kansakoulu vihittiin käyttöön vasta 12.10.1939 vaikka Aseman koulupiiri mainittiin kouluvaliokunnan piirijakoehdotuksessa jo 4. toukokuuta 1924. Koulu rakennettiin Kalevanharjulle 1,2 hehtaarin kokoiselle palstalle. Koululla oli vuoden 1958 syksyyn saakka myös jatkokoululaisia. Vasta tämän jälkeen koulu muuttui varsinaiseksi kuusiluokkaiseksi kansakouluksi. Tilanpuutteen takia rakennettiin uusi koulurakennus, joka valmistui syksyllä 1959. Näin saatiin käyttöön neljä luokkahuonetta, voimistelu-käsityöluokka ja keittola. Lisäksi opettajat saivat vanhan rakennuksen kahden huoneiston lisäksi uuteen rakennukseet toiset kaksi huoneistoa.
↑  Nissilä, Viljo: Iin kansakouluhistoria, s. 106-110.  Iin kunta, 1968.
Uuden-Seelannin naisten jääkiekkomaajoukkue

Uuden-Seelannin naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Uutta-Seelantia naisten kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa, kuten maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuonna 2022 maassa oli liki 200 rekisteröityä naisjääkiekkoilijaa, vuoden 2025 alussa jo yli 550. Vuonna 2024 joukkue oli 33. sijalla Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n hallinoimalla maailmanranking-listalla. Joukkue sijoitettiin listalle ensi kertaa vuonna 2005. Vuosina 2010–2013 joukkue nousi rankingissa viisi sijaa 25. sijalle, mutta on sittemmin pudonnut listalla.
Sijoitukset > Maailmanmestaruuskilpailuissa

2005 – 4. divisioona, 2.
2007 – 4. divisioona, 3.
2008 – 4. divisioona, 2.
2011 – 4. divisioona, 1.
2012 – 2. divisioonan A-lohko, 4.
2013 – 2. divisioonan A-lohko, 4.
2014 – 2. divisioonan A-lohko, 5.
2015 – 2. divisioonan A-lohko, 6.
2016 – 2. divisioonan B-lohko, 5.
2017 – 2. divisioonan B-lohko, 3.
2018 – 2. divisioonan B-lohko, 4.
2019 – 2. divisioonan B-lohko, 2.
2020 – 2. divisioonan B-lohko, 3.
2022 – 2. divisioonan B-lohko, 6. Joukkue vetäytyi turnauksesta ennen turnauksen alkamista.
2023 – 2. divisioonan B-lohko, 3.
2024 – 2. divisioonan B-lohko, 4.
Sijoitukset > Maailmanranking

2005 – 29.
2006 – 29.
2007 – 29.
2008 – 27.
2009 – 28.
2010 – 30.
2011 – 27.
2012 – 25.
2013 – 25.
2014, helmikuu – 28.
2014, huhtikuu – 29.
2015 – 28.
2016 – 29.
2017 – 28.
2018, helmikuu – 31.
2018, huhtikuu – 32.
2019 – 31.
2020 – 32.
2021 – 32.
2022, helmikuu – 34.
2022, syyskuu – 35.
2023 – 34.
2024 – 33.
Itävallan parlamenttivaalit 2024

Itävallan vuoden 2024 parlamenttivaalit järjestettiin 29. syyskuuta. Vaaleissa valittiin kaikki kansallisneuvoston 183 paikkaa seuraavaksi viideksi vuodeksi.
Tausta

Itävallassa hyväksyttiin alkuvuodesta 2023 laki, jonka nojalla mahdollistettiin ennakoäänestys kolme viikkoa ennen vaaleja. Tuona aikana äänestäjät voivat myös pyytää kotikunnaltaan mahdollisuutta äänestää kirjeitse.
Koska kansanpuolueen ja vihreiden muodostama hallitus oli melko epäsuosittu, mediassa povattiin maahan ennenaikaisia vaaleja keväälle 2024. Hallitus kuitenkin vakuutti istuvansa kautensa loppuun asti. Hallitus löi vaalipäivän lukkoon 28. kesäkuuta 2024.
Ehdokasasettelu ja äänioikeus

Ehdokkaksi voivat asettua kaikki vähintään 18-vuotiaat Itävallan kansalaiset, jotka asuvat maassa ja ovat päteviä toimimaan osavaltioparlamentin edustajana.
Äänioikeutettuja vaaleissa ovat sellaiset henkilöt, jotka ovat Itävallan kansalaisia ja viimeistään vaalipäivään mennessä täyttäneet 16 vuotta.
Alustavat tulokset

Taulukossa vain ne puolueet, jotka saivat edustajiaan läpi vaaleissa.
| Puolue | Äänet | Osuus (%) | Paikat |
| --- | --- | --- | --- |
| FPÖ | 1 408 514 | 28,85 | 57 |
| ÖVP | 1 282 734 | 26,27 | 51 |
| SPÖ | 1 032 234 | 21,14 | 41 |
| NEOS | 446 378 | 9,14 | 18 |
| Vihreät | 402 107 | 8,24 | 16 |
Äänioikeutettuja: 6 346 059
Annettuja ääniä: 4 929 745
Hylättyjä ääniä: 46 857
Hyväksyttyjä ääniä: 4 882 888
Lähde:
Äänestysaktiivisuus vaaleissa oli sisäministeriön mukaan 77,7 %.
Jälkipyykki

Sunnuntai-iltana parlamenttirakennuksen edustalle kokoontui noin 300 ihmistä osoittamaan mieltään FPÖ:tä vastaan. Mielenosoittajat kutsuivat puolueen puheenjohtaja Kickliä natsiksi. Presidentti Alexander Van der Bellen ilmoitti varmistavansa, että nimittää hallituksen, joka kunnioittaa "liberaalin demokratian perusteita". Van der Bellen oli aiemmin ilmaissut suhtautuvansa varauksellisesti Kickliin. ÖVP:n johto kertoi kuitenkin perinteiden nimissä haluavansa, että ensimmäinen mahdollisuus muodostaa hallitus annetaan FPÖ:lle.
Nehammerin yritys muodostaa hallitus kansanpuolueen, sosiaalidemokraattien ja NEOS:n kesken kariutui 3. tammikuuta. Nehammer erosi kanslerin virastaan seuraavana päivänä. 6. tammikuuta presidentti Van der Bellen nimitti uudeksi hallitustunnustelijaksi Kicklin. Mikäli Kicklin ei onnistu muodostaa hallitusta, Itävaltaan odotetaan uusia vaaleja.
Abdul Rahman Yasin

Abdul Rahman Yasin kuvattuna vuonna 2002.
Abdul Rahman Yasin (arabiaksi  عبد الرحمن يس, s. 10. huhtikuuta 1960, Bloomington, Indiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen terroristi, joka otti osaa kuuden ihmisen kuoleman aiheuttaneeseen World Trade Centerin pommi-iskuun vuonna 1993. Muita pommi-iskun taustalla olleita terroristeja olivat Ramzi Yousef (iskun pääsuunnittelija), Mahmud Abouhalima, Mohammed A. Salameh, Nidal A. Ayyad ja Ahmed Ajaj. Yasin on ainoa iskussa mukana ollut terroristi, jota Yhdysvaltain viranomaiset eivät ole saanneet kiinni.
Tausta

Yasin syntyi vuonna 1960 Bloomingtonissa, Yhdysvalloissa irakilaiseen maahanmuuttajaperheeseen. Koska Yasin syntyi Yhdysvalloissa, hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden. Yasinin perhe muutti kuitenkin takaisin Irakiin pian tämän syntymän jälkeen. Etsintäkuulutuksen mukaan Yasin sairastaa epilepsiaa.
World Trade Centerin isku ja pako ulkomaille

Vuonna 1992 Yasin sai Yhdysvaltain kansalaisuudellaan Yhdysvaltain passin Ammanissa, Jordaniassa. Hän oli mukana suunnittelemassa ja toteuttamassa New Yorkin World Trade Centeriin kohdistunutta pommi-iskua, joka tappoi kuusi ihmistä ja haavoitti tuhatta.
Muutama päivä World Trade Centerin pommi-iskun jälkeen liittovaltion poliisi otti Yasinin kiinni kuulusteluja varten. Yasin teki yhteistyötä viranomaisten kanssa ja hänet vapautettiin: Yasinin mukaan FBI jopa tarjosi hänelle autokyydin takaisin kotiin. Tämän jälkeen Yasin varasi lentolipun Ammaniin, Jordaniaan. Hän ilmeisesti ehti lähteä Yhdysvalloista ennen kuin viranomaiset antoivat hänestä myöhemmin pidätysmääräyksen. Jordaniasta Yasin jatkoi matkaansa Irakiin, jossa hän vietti vapaata elämää ainakin vuoden ajan. Irakin viranomaisten mukaan Yasin oltaisiin pidätetty seuraavana vuonna ja hän olisi ollut vangittuna ainakin vuoteen 2002 asti. Viimeinen varma havainto Yasinista on vuodelta 2002, jolloin yhdysvaltalainen televisiokanava CBS pääsi haastattelemaan häntä irakilaiseen vankilaan. Haastattelussa Yasin pahoitteli tekoaan ja sanoi Yousefin ja Salamehin houkutelleen hänet mukaan iskuun. Yhdysvaltain hyökättyä Irakiin seuraavana vuonna Yasinia ei löydetty, eikä hänestä ole enää saatu havaintoja.
Yasinin nykyistä olinpaikkaa ei tiedetä. Yhdysvaltain liittovaltion poliisi FBI on etsintäkuuluttanut Yasinin ja luvannut viiden miljoonan dollarin löytöpalkkion hänen pidätykseensä johtavista tiedoista.
Aiheesta muualla

Yasinin etsintäkuulutus FBI:n sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Heikki Nieminen

Heikki Nieminen (9. toukokuuta 1926 Hollola – 5. syyskuuta 2016) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidegraafikko. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä Lahdessa vuonna 1946.
Niemisen vanhemmat olivat maanviljelijä Nestor Nieminen ja Aino Nieminen (s. Pönkkä). Nieminen opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1947–1948 ja Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1948–1952. Kouluopintojensa jälkeen Nieminen oli usean vuoden ajan taidegraafikko Aukusti Tuhkan assistenttina.
Taiteellinen työ

Lukuisia Niemisen veistoksia on julkisesti esillä ympäri Suomea. Hänen huomattaviin ulkoveistoksiinsa kuuluvat muun muassa Akseli Gallen-Kallelan patsas Porissa (1965), F. E. Sillanpään muistomerkki Hämeenkyrössä (1965), kaksi suihkukaivoveistosta Lahdessa (Susanna, 1961, ja Sudenkorennot, 1965) sekä Espoon Puolarmetsän sairaalan pihamaalle sijoitettu pronssiveistos Aurinkotuuli (1980). Varkauden Pirttiniemen sankarihautausmaan pronssinen muistomerkki Ylös murheesta on hänen teoksensa vuodelta 1964. Niemisen laajimmin tunnettuja teoksia ovat kuitenkin Hymytyttö- ja Hymypoika-pienoisveistokset, joita on jaettu Suomen kouluissa kipsivaloksina oppilaiden tunnustuspalkintoina vuodesta 1954 alkaen.
Kuvanveistäjä ArviTynyksen viimeinen muistomerkki oli Luumäen Kankaan hautausmaalle vuonna 1960 pystytetty karjalaisten sankarivainajien muistopatsas Siunaava enkeli. Tynys suunnitteli patsaan ja ehti osittain valmistamaankin sen, mutta hän kuoli New Yorkissa vuonna 1959. Heikki Nieminen saattoi työn loppuun. Patsas kuvaa lentoon lähtevää enkeliä.
Heikki Nieminen oli 1950-luvun lopulta alkaen ensimmäisiä suomalaistaiteilijoita, jotka ottivat materiaalikseen lujitemuovin.
Nieminen toimi myös opettajana 1950-luvulta lähtien, ensin Taideakatemian koulussa ja myöhemmin pääosin Taideteollisessa korkeakoulussa aina 1990-luvun alkuun saakka.
Nieminen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1964.
Niemisen puoliso oli farmaseutti Tellervo Nieminen (o.s. Ahonen).
Kuvia teoksista

Malmin koulun seinäreliefi, yhdessä Carl Wilhelmin kanssa, 1955, Parainen.
Kevät, 1957, Kuopio.
Neljä sukupolvea, 1957, Kuopio.
Aurora Karamzinin muistokivi, 1958, Espoo.
Siunaava enkeli, Kankaan hautausmaa, Arvi Tynyksen työn loppuun saattaminen, 1960, Luumäki.
Susanna kylvyssä, 1961, Lahti.
Ylös murheesta, sankarihautojen muistomerkki, 1964, Varkaus.
F. E. Sillanpään muistomerkki, 1965, Hämeenkyrö.
Akseli Gallen-Kallelan patsas, 1965, Pori.
Pukkihyppy, 1968, Riihimäki.
Aiheesta muualla

Heikki Niemisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
David Guion

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 30. syyskuuta 1967 (ikä 57)
Syntymäpaikka: Le Mans, Pays de la Loire, Ranska
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 177 cm
Seura
Seura: –
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1983–1988 |  LOSC II | 88 | (1) |
| 1988–1991 |  LOSC | 56 | (0) |
| 1991–1994 |  SCO Angers | 96 | (1) |
| 1994–1995 |  CS Sedan | 27 | (1) |
| 1995–1997 |  FC Mulhouse | 63 | (1) |
| 1997–1999 |  Red Star | 74 | (1) |
| 1999–2001 |  FC Istres | 71 | (3) |
Valmennusura
2010–2011:  Chambéry
2011–2012:  AS Cannes
2012:  US Boulogne (apuv.)
2012–2017:  Stade Reims II
2017–2021:  Stade Reims
2022–2023:  Girondins Bordeaux
2023–2024:  Troyes
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
David Guion (s. 30. syyskuuta 1967) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Joulukuusta 2023 lähtien hän on toiminut Troyes'n päävalmentajana.
Meriitit

Ligue 2:n mestaruus: 2018
Anton Monti

Anton Monti (s. 1964 Helsinki) on suomalainen tietokirjailija. Hän on kirjoittanut kirjoja Italian ja Suomen poliittisesta radikalismista, ääriliikkeistä sekä terrorismista. Monti asui Roomassa vuodet 1969–1988. Hän on naimisissa Helsingin kaupungin apulaispormestari Anni Sinnemäen kanssa.
Italiassa asuessaan Monti kuului vasemmistolaiseen ja vallankumoukselliseen Autonomia Operaia -järjestöön vuoteen 1988 asti. Suomessa hän osallistui vuosituhannen vaihteessa useisiin anarkistien mielenosoituksiin, kuten Kuokkavierasjuhliin ja EuroMayDay-vapputapahtumiin, sekä oli mukana Vapaa liikkuvuus ja No Borders -liikkeiden toiminnassa. Ennen tietokirjailijan uraa, Anton Monti toimi Italian valtion palveluksessa viennin edistämiseen liittyen sekä autoalalla.
Italialaisen sanomalehden Corriere della Seran poliisilähteiden mukaan Monti piilotteli 2000-luvun alussa murhasta epäiltyjä Punaiset prikaatit -terroristijärjestön jäseniä Helsingissä. Artikkeli noteerattiin Suomessa ulkoministeriön lehdistökatsauksessa.
Tammikuussa 2023 Monti herätti huomiota Twitterissä julkaisemillaan kirjoituksilla, joissa hän esitti, että Suomen pitäisi vallata takaisin Venäjälle menettämänsä alueet reaktiona Venäjän hyökkäyssotaan Ukrainassa, sekä kuvaili virolaisia etuoikeutetuiksi neuvostokansalasiksi ja loisiksi. Montin kommentteja virolaisista kritisoi esimerkiksi Viron entinen presidentti Toomas Hendrik Iives, ja Monti poisti Twitter-tilinsä pari päivää myöhemmin. Toukokuussa 2024 Montia vastaan nostettiin syyte kiihottamisesta kansanryhmää vastaan kirjoituksiin liittyen, mutta Helsingin kärjäoikeus hylkäsi syytteen tammikuussa 2025.
Teokset

Punaiset prikaatit – Italian väkivallan vuodet 1970–1988.  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-450-3
Mustat vuodet – Uusfasismi Italiassa 1945–2016.  Turku:  Tarke, 2017.  ISBN 978-952-68434-6-9
Suoraa toimintaa! Autonomiset liikkeet Suomessa 1986–2016.  (toinen kirjoittaja: Pontus Purokuru)  Helsinki:  Into, 2018.  ISBN 978-952-264-877-8
1968 – Vallankumouksen vuosi.  (toinen kirjoittaja: Pontus Purokuru)  Helsinki:  S&S, 2018.  ISBN 978-951-52-4620-2
Minne menet, Italia?  Helsinki:  S&S, 2019.  ISBN 978-951-52-4868-8
’Ndrangheta – maailman vaarallisin rikollisjärjestö.  Helsinki:  S&S, 2021.  ISBN 978-951-52-5461-0
Italian vaaralliset kytkökset: Fasismi, mafia ja Venäjä.  Helsinki:  S&S, 2023.  ISBN 9789515258991
Salattu mafia: Cosa Nostra ja Camorra.  Helsinki:  Avain, 2023.  ISBN 978-952-304-497-5
Salattu mafia: ’Ndrangheta ja Sacra Corona Unita.  Helsinki:  Avain, 2024.  ISBN 978-952-304-523-1
Aiheesta muualla

Anton Monti Twitterissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Mihail Heraskov

Mihail Heraskovin muotokuva 1800-luvun alusta.
Mihail Matvejevitš Heraskov (ven. Михаи́л Матве́евич Хера́сков, 5. marraskuuta (J: 25. lokakuuta) 1733 Pultavan Perejaslav – 9. lokakuuta (J: 27. syyskuuta) 1807 Moskova) oli venäläinen klassismin ajan kirjailija. Hänen tuotannossaan on havaittavissa siirtyminen kohti sentimentalismia.
Suku ja koulutus

Valakialaisperäiseen aatelisperheeseen syntynyt Mihail Heraskov opiskeli Pietarin maasotakoulussa ja työskenteli Moskovan yliopiston rehtorina ja kuraattorina. Hänen vaimonsa Jelizaveta Neronova oli runoilija ja yhdessä he järjestivät kotonaan 1760-luvun alussa opiskelijoille kokoontumisia, joita voidaan pitää Venäjän ensimmäisenä kirjallisuussalonkina.
Kirjallinen toiminta

Heraskov julkaisi aikakauslehtiä Poleznoje uveselenije ("Hyödyllisiä huvituksia") 1760–1762, joka oli ensimmäinen venäläistä aikalaiskirjallisuutta laajasti esittelevä kirjallisuuslehti, ja Svobodnyje tšasy (1763) ja osallistui vapaamuurarien toimintaan.
Heraskov tuotannon tunnetuinta osaa ovat eeppiset runoelmat, kuten Rossijada (”Rossiada”, 1779), joka kertoo Iivana Julman Kazanin valloituksesta. Hänen näytelmistään huomattavin on tragedia Venetsianskaja monahinja (”Venetsian nunna”, 1758).
Heraskovin proosa kehittyi filosofis-didaktisista romaaneista, kuten Numa Pompili, ili Protsvetajuštši Rim (”Numa Pompilius eli Kukoistava Rooma”, 1768), kohti monimutkaisia rakkausseikkailuja, kuten Kadm i Garmonija (”Kadmos ja Harmonia”, 1786). Romaanissa Polidor, syn Kadma i Garmonii (”Polydoros, Kadmoksen ja Harmonian poika”, 1794) Heraskov arvostelee ankarasti Ranskan vallankumousta. Heraskovin proosa on rytmikästä, monisanaista ja koristeellista. Lajityypeiltään monimuotoinen lyriikka kehottaa kohtuullisuuteen ja hiljaiseen elämään luonnonrauhassa.
Aiheesta muualla

Mihail Heraskovin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 2  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  RISM  IdRef
Haim Katz

Haim Katz
Haim Katz (hepr. ‏חיים כץ‎‎, s. 21. joulukuuta 1947) on israelilainen Likud-puoluetta edustava poliitikko ja 34. hallituksen (Netanyahun 2. hallitus) sosiaaliministeri. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Katz valittiin knessetiin ensimmäisen kerran 1999 Am Echad-puolueen edustajana. Likudiin hän vaihtoi vuoden 2003 vaalien jälkeen. 2006 vaaleissa hän tuli kolmanneksitoista puolueen esivaalissa. Likud sai vain kaksitoista paikkaa Knessetiin, joten hän menetti paikkansa. Natan Štšaranskin erottua marraskuussa 2006 hänet kuitenkin valittiin varasijalta.
Speed Racer (elokuva)

| Speed Racer |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Wachowskit
Käsikirjoittaja:  Wachowskit
Tuottaja:  Wachowskit Joel Silver Grant Hill
Säveltäjä:  Michael Giacchino
Kuvaaja:  David Tattersall
Leikkaaja:  Roger Barton
Tuotantosuunnittelija:  Owen Paterson
Pääosat:  Emile Hirsch John Goodman Christina Ricci  Susan Sarandon  Matthew Fox
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:   8. toukokuuta 2008    9. toukokuuta 2008    6. kesäkuuta 2008
Kesto:  135 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  120 miljoonaa dollaria
Tuotto:  93 945 766 dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Speed Racer on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu japanilaiseen 1960-luvun samannimiseen animesarjaan. Elokuvan käsikirjoittivat ja ohjasivat Wachowskin sisarukset, jotka myös olivat elokuvan apulaistuottajia. Elokuva oli ollut suunnitteilla vuodesta 1992 alkaen ja kirjoittajia ja ohjaajia vaihdettiin, kunnes tuottaja Joel Silver ja Wachowskit päätyivät yhteistyössä aloittamaan Speed Racerin tuotannon perhe-elokuvana.
Näyttelijä Emile Hirsch valittiin Speed Racerin pääosaan Speediksi ja Christina Riccistä tuli hänen tyttöystävänsä, Trixie. Elokuva kuvattiin kesän ja marraskuun välissä Potsdamissa, Saksassa ylimalkaisella 120 miljoonan dollarin budjetilla. Maailmanensi-ilta järjestettiin 3. toukokuuta 2008 Tribecan elokuvajuhlilla. Suomessa Speed Racer sai ensi-iltansa 6. kesäkuuta 2008.
Jonathan (kilpikonna)

Jonathan valokuvattuna vuonna 2018
Jonathan (s. noin 1832) on seychellienjättiläiskilpikonna, joka asuu Yhdistyneelle kuningaskunnalle kuuluvalla Saint Helenan saarella. Jonathanin tarkkaa syntyaikaa ei tiedetä, mutta sellaiseksi on merkitty 4. joulukuuta 1832. Guinnessin ennätysten kirjan mukaan Jonathan on maailman vanhin elossa oleva maalla elävä eläin. Jonathanin iäksi on myös veikattu yli 200. Saaren eläinlääkäri tekee Jonathanille tarkastuksen viikoittain.
Alkujaan Jonathan on Seychelleiltä. Saint Helenalle Jonathan saapui vuonna 1882 ollessaan noin 50-vuotias. Syynä muuttoon oli se, että Jonathan oli lahja William Grey-Wilsonille, josta tuli myöhemmin Saint Helenan kuvernööri. Nimen ”Jonathan” kilpikonna sai jossain vaiheessa 1930-luvulla kuvernööri Spencer Davisilta.
Jonathanista on tullut kotisaarellaan erityisen tunnettu ja suoranainen maskotti. Jonathan on myös kuvattuna Saint Helenan punnan viiden sentin kolikossa. Vuonna 2022, Jonathanin 190-vuotispäivän kunniaksi, Saint Helena ilmoitti julkaisevansa sarjan postimerkkejä Jonathanin kunniaksi.
Dmitri Bykov (kirjailija)

Dmitri Lvovitš Bykov (ven. Дмитрий Львович Быков) alkup. Zilbertrud; s. 20. joulukuuta 1967 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen kirjailija ja kirjallisuuskriitikko.
Dmitri Bykov Moskovan 22. kansainvälisillä kirjamessuilla maaliskuussa 2021
Hänen vuonna 2005 ilmestynyt romaaninsa Evakuator on dystopia-romaanin ensimmäisiä edustajia Venäjällä. Hän on kirjoittanut myös romaanin nimeltä ŽD. Hänet tunnetaan myös Boris Pasternakin, Bulat Okudžavan ja Maksim Gorkin elämäkertojen kirjoittajana.
Suku ja koulutus

Dmitri Zilbertrud syntyi juutalaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa olivat lastenlääkäri, otorinolaryngologi Lev Josifovitš Zilbertrud (1927–1987) ja Moskovan valtion pedagogisesta instituutista valmistunut, venäjän kielen ja kirjallisuuden opettaja Natalia Josifovna Bykova (1937–2021). Vanhemmat erosivat pian ja pojan kasvatti äiti. Dmitri Zilbertrud otti itselleen äitinsä sukunimen Bykov.
Vuonna 1984 Bykov valmistui lukiosta parhain arvosanoin ja kirjoittautui Moskovan valtionyliopiston journalistiseen tiedekuntaan kirjallisuuskritiikin laitokselle. Vuodesta 1987 vuoteen 1989 hän palveli armeijassa, jonne hänet kutsuttiin (opiskelijoiden lykkäykset oli peruttu Afganistanin sodan vuoksi) kolmantena yliopistovuotenaan. Hän ei palvellut taisteluyksikössä vaan työskenteli teknisellä puolella tarkastuspisteessä tai päivystävänä avustajana.
Dmitri Bykov valmistui Moskovan valtionyliopiston journalismin tiedekunnasta vuonna 1991. Hän opetti sen jälkeen kirjallisuutta ja neuvostokirjallisuuden historiaa moskovalaisissa lukioissa. Ennen 2000-lukua hän oli professorina Venäjän ulkoministeriön alaisen MGIMO yliopiston (Moskovan valtiollinen kansainvälisten suhteiden instituutti, ven. Московский государственный институт международных отношений) maailmankirjallisuuden ja kulttuurin laitoksella, jota pidettiin usein Neuvostoliiton elitistisimpänä yliopistona.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Dmitri Bykovin ensimmäinen vaimo oli biologi Nadežda Georgijevna Gurskaja (s. 1969), Venäjän tiedeakatemian orgaanisen biokemian instituutin biofotoniikan laboratorion vanhempi tutkija.
Bykovin toinen vaimo oli kirjailija ja toimittaja, Novosibirskin valtionyliopiston humanistisesta tiedekunnasta valmistunut englannin kielen kääntäjä Irina Vladimirovna Lukjanova (s. 1969). Hän on työskennellyt aikakauslehti Lomonosovissa (ven. Ломоносов, 2002-2003), Urassa (ven. Карьера, 2003-2005) E. Dodolevan kanssa, Naisten kaupungissa (ven. Город женщин) ja Talonpoikaisnaisessa (ven. Крестьянка, 2008). Irina Lukjanova on tunnustuksellinen ortodoksi ja on kirjoittanut tarinoita, novelleja ja romaaneja, tehnyt kirjallisuuskäännöksiä sekä ollut Sobesednik (ven. Собеседник) -sanomalehden kolumnisti. Hän kirjoitti yhdessä aviomiehensä kanssa kirjat: Zverki i zveruši (ven. Зверьки и зверюши, 2008) ja V mire životikov (ven. В мире животиков, 2001). Heidän lapsensa ovat tytär Jevgenia ja poika Andrei.
Bykovin kolmas vaimo vuodesta 2019 on proosakirjailija Jekaterina Teimurazovna Kevhishvili (s. 1997). Heillä on poika Sherwood (s. 2020), joka on nimetty kirjailija Sherwood Andersonin mukaan.