stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esa Pakarinen
Elämä ja ura > Sota-aika

Marraskuussa 1939 Pakarinen komennettiin ilmatorjuntapatteristoon Survon kartanoon Kuokkalaan, joka kuului tuolloin Jyväskylän maalaiskuntaan. Survon kartanossa  hän palveli talvisodan ajan. Samassa paikassa palveli Tauno Palo patteripäällikön autonkuljettajana. Keväällä 1940 talvisodan päätyttyä Pakarinen ja Palo näyttelivät yhdessä Aleksis Kiven Kihlauksessa Jyväskylän nuorisoseurantalolla. Välirauhan aikoihin Pakarinen jatkoi töissä Mäki-Matilla ja perusti nelimiehisen Rytmi-orkesterin, joka soitti Jyväskylän työväentalolla jatkosotaan asti. Tuolloin syntyi Pakarisen ensimmäinen lapsi Paula.
Jatkosodan alkaessa Pakarinen komennettiin  Haapamäelle ilmatorjuntapatteriin, josta hän siirtyi Sulkavalle ja edelleen eri puolille Karjalankannasta. Varsinaisen palveluksen ohessa hänellä oli viihdytyskeikkoja hanuristina muun muassa rykmentin kuoron kanssa ja kiertue 14-miehisessä orkesterissa oopperalaulaja Aulikki Rautawaaraa säestäen.
1943 Pakarinen siirrettiin Päämajan viihdytysjoukkoihin Helsinkiin. Heti ensimmäiseksi hän joutui oopperalaulaja Kalle Ruususen säestäjäksi ja lähti tämän kanssa viikon harjoittelun jälkeen ensimmäiselle kiertueelle Karjalankannakselle. Muita kiertuepaikkoja olivat muun muassa Ylä-Syväri, Äänislinna, Suomenlahden ranta, Ivalon seutu, Kuola, Liinahamari, Parkkina ja Luttojoki. Esityksiä annettiin myös saksalaisille joukoille Kuolan niemimaalla ja Pohjois-Norjassa, muun muassa kuukauden mittainen keikka Tenossa Eino Katajavuoren, Aune Roihan ja Bruno Nurmi-Johanssonin kanssa. Sodan loppuvaiheessa viihdytysjoukot hajotettiin ja Pakarinen sai siirron jalkaväkeen Möhköön, josta käsin hän kävi komennuksilla Messuhallin aseveli-illoissa.
Elämä ja ura > Kiertuemieheksi

Sodan päätyttyä Pakarinen palasi Jyväskylään, työskennellen päivät Keski-Suomen rautakaupassa ja illat seitsenmiehisessä Jyväspojat-orkesterissa amerikkalaista jazzia soittaen. Ex-Melody Maker, Kale Pohjola, oli bändin alttosaksofonisti. Keikkoja oli useita, mutta Pakarinen erosi ryhmästä ja perusti oman kolmihenkisen Rytmi-orkesterin, joka kierteli muun muassa Laukaassa ja Keuruulla. Lisäksi hän soitti alttoviulua ja huilua Jyväskylän Työväenyhdistyksen orkesterissa.
Vuoden 1944 lopulla Pakarinen muutti perheensä kanssa Lahteen, vain saadakseen huomata, että hänelle luvattua työpaikkaa ei ollutkaan. Avioliitosta tuli virallinen ero tammikuussa 1946. Vailla vakituista työpaikkaa Pakarinen ryhtyi ensi kertaa täysipäiväiseksi viihdyttäjäksi. Yksi kesä meni ruotsalaisen Zoo-sirkuksen orkesterissa, minkä jälkeen hän lähti kiertueelle Toivo Alajärven, Paula Eron ja Maire Tammenlaakson kanssa. Kiertueen pistäytyessä Varkaudessa 1946 Pakarinen jäi paikkakunnalle asumaan hattukauppias, leskirouva Elli Ahon (o.s. Vartiainen) alivuokralaiseksi. Hän sai työpaikan paikalliselta konepajalta ja perusti Varkauden Työväentalolle jo kolmannen Rytmi-orkesterinsa. Nelihenkinen yhtye soitteli ympäri Kuopion lääniä, Arvo Ukkolan tullessa laulusolistiksi. 1947 Pakarinen avioitui Elli Ahon kanssa ja jouluna syntyi lapsi Esa Pakarinen Junior. Ellillä oli edellisestä avioliitosta jo kaksi poikaa.
Mentyään naimisiin Pakarinen jätti työnsä konepajalla ja meni vaimonsa hattuliikkeeseen modistiksi. Hattuhommat vaihtuivat kuitenkin pian kiertueisiin, kun Pakarinen pääsi hanuristiksi SAK:n ohjelmallisille viihdytyskiertueille, aluksi Viljo Vesterisen tuuraajaksi. Kiertueilla hän esiintyi muun muassa Kauko Käyhkön, Siiri Angerkosken ja Eugen Malmsténin kanssa. Näihin aikoihin Pakarinen, joka aiemmin oli esiintynyt vakavana muusikkona, ryhtyi kehittelemään esityksensä oheen humoristisia numeroita. Hän kehitti savon murretta vääntävän hampaattoman hanuristin Severi Suhosen roolin, josta tuli myöhemmin Pekka Puupään ohella Pakarisen tunnetuin roolihahmo.
1940-luvun lopulla Pakarinen lyöttäytyi yhteiselle kiertueelle Reino Helismaan ja Tapio Rautavaaran kanssa. Hän jatkoi Severi Suhosena esiintymistä ja kehitti myös uuden hahmon, vanhapiika Impi Umpilammen. Helismaa nikkaroi tekstejä Suhosen ja Umpilammen hahmoille. Pakarisen mukaan kolmikko oli epätasainen, sillä Rautavaara oli olympiavoittaja, elokuvanäyttelijä ja laulajanakin jo tunnettu, kun taas Helismaa ei ollut vielä lyönyt itseään läpi ja Pakarinen oli suurelle yleisölle täysin tuntematon. Syksyllä 1950 Tapio Rautavaara lähti omille teilleen ja Jorma Ikävalko tuli tämän tilalle.  Myöhemmin sekä Helismaa että Pakarinen myönsivät Rautavaaran tehneen oikean ratkaisun hajottaessaan kiertuekolmikon.
Säveltäjä Toivo Kärki, Reino Helismaan työtoveri, yllytti Suomen Filmiteollisuuden toimitusjohtajan T. J. Särkän katsomaan Pakarista, Helismaata ja Ikävalkoa heidän esiintyessään maaliskuussa 1951 Oulunkylän työväentalolla. Särkkä piti näkemästään ja pyysi kolmikon välittömästi koekuvauksiin.
Elämä ja ura > Pekka Puupää

Ensimmäinen Pekka Puupää-filmi, Ville Salmisen ohjaama Pekka Puupää (1953) oli nopeasti purkitettu tuotos, jolta ei ihmeitä odotettu. Suuren suosion myötä se kuitenkin sai pikaisesti jatkoa. Seuraavana kesänä kuvattiin Pekka Puupää kesälaitumilla, jossa Pakarisen, Masa Niemen ja Siiri Angerkosken ohella esiintyivät Olavi Virta ja Ruth Johansson. Olavi Virta esiintyi vielä kahdessa seuraavassakin Puupää-filmatisoinnissa, vastanäyttelijöinään Anneli Sauli ja Eila Peitsalo. Pekka ja Pätkä puistotäteinä oli elokuva, jossa eräs Puupää-elokuvien vakiohahmoista, talonmies Pikkarainen (Armas Jokio), näyttäytyy ensimmäisen kerran.
Välissä Pakarinen teki yhden ei-Puupää -filmatisoinnin Hei, rillumarei!, jossa hän palasi Severi Suhosen rooliin. Elokuvassa irvittiin korkeakulttuuria ja annettiin pieni näpäys kriitikoille. Tämän jälkeen jatkettiin taas Puupää-filmien parissa, parhaimmillaan jopa kolmen filmin vuosivauhdilla. Kaikkiaan Puupää-elokuvia syntyi kolmetoista, joista 11 ohjasi Armand Lohikoski. Elokuvien käsikirjoittajina vuorottelivat Reino Helismaa ja Lohikoski.
1950-luvun puolivälissä Esa Pakarinen ja Masa Niemi aloittivat Lasse Pihlajamaan kanssa Puupää-kiertueet, joita tehtiin aina Niemen kuolemaan vuoteen 1960 asti. Vuonna 1956 Pakarinen perusti Allu Kososen, Matti Heiskasen ja Aarne Pekkalan kanssa Ala-Tölöviön VPK -nimisen kokoonpanon. Ryhmä hajosi kuitenkin melko pian joukkion heikon viinakurin myötä. Viina kiristi myös Pakarisen ja Masa Niemen välejä, koska Niemi oli raskaan sarjan ryyppymies. Välit olivat toisinaan kokonaan poikki, mutta sovinnon synnyttyä Puupäitä jatkettiin taas.
Alkoholisoitunut Masa Niemi riisti henkensä kesken kiertueen Tampereen uimahallin retkeilymajassa toukokuussa 1960. Masa Niemen kuoltua Puupää-filmit loppuivat, ja seuraavana vuonna tehty Veikko Itkosen Mullin mallin jäi Pakarisen viimeiseksi elokuvaksi yli kymmeneen vuoteen. Mullin mallin, jossa Pakarisen lisäksi esiintyivät muun muassa Eemeli, Repe Helismaa, Spede Pasanen ja Matti Louhivuori, oli oikeastaan kiertueiltamanäytös siirrettynä filmille. Elokuvassa Pakarinen esiintyy niin Severi Suhosena kuin Impi Umpilampenakin ja esittää monia vakionumeroitaan. Pakarinen jatkoi näyttelemistä löydettyään uudeksi Pätkäksi Pekka Lappalaisen. He tekivät vain teatteriesityksiä Osuuspankin nimiin ympäri Suomea. Pakarinen oli löytänyt Lappalaisen mikkeliläisestä pankista, jossa tämä toimi sihteerinä.
Kuoleman jälkeen

Vuonna 1995 Pakarisen kunniaksi pystytettiin Rääkkylän kuntaan muistomerkki. Esa Pakarisen museo aloitti toimintansa Rääkkylän kunnantalolla vuonna 2011. Pakarisella oli jo aiemmin ollut Varkaudessa museo, joka lopetettiin vuonna 2002. Nykyään Varkaudessa sijaitsee Esa Pakarisen puisto.
Vuonna 1999 Pakarisesta julkaistiin postimerkki, jossa Pakarinen näkyy Severi Suhosena ja merkki mainostaa elokuvaa Lentävä kalakukko.
Vuonna 2011 julkaistiin kaksi Esa Pakarisen kokoelmalevyä: Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988 ja Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta.
Helmikuussa 2011 sai ensi-iltansa Helsingin Kulttuuritalossa Esa Pakarinen 100v -juhlarevyy, jonka ohjasi ja käsikirjoitti Ville Virkkunen. Siinä esiintyivät Tuure Kilpeläinen ja Kaihon karavaani, Kuunkuiskaajat, Esa Pakarinen jr, Maarit Niiniluoto ja Matti Muhonen. Revyyn vierailevina solisteina nähtiin Kai Hyttinen ja Pauli Hanhiniemi.lähde?
Diskografia > Albumit

Severi Suhosen suositut (1962)
Severi Suhonen (1966)
Severi Suhonen Ala-Tölöviöstä (1967)
Lonkalta (1971, yhdessä Irwin Goodmanin kanssa)
Esa ja Eemeli (1972, yhdessä Esko "Eemeli" Toivosen kanssa)
Vihoviimeiset tangot (1973)
Pakarock (1975)
Pakarock 2 (1976)
Maailman paras levy (1977)
Severi kylymässä mualimassa (1979)
Carelica II: Rajakarjalaisia Lauluja (1979, yhdessä Heikki Koukkusen ja Anneli Olanto-Koukkusen kanssa)
Savolainen kalakukko (1981)
Beat (1988)
Savolaesta sanarrieskoo – Lauluja Kalle Väänäsen runoihin (1994, levytetty 1988)
Diskografia > Kokoelmat

Esa Pakarinen (1968)
Severin parhaat 1 (1972)
Severin parhaat 2 (1974)
Unohtumattomat (1978)
Esa Pakarinen (1990)
Unohtumattomat (1992)
Rokki on poikaa (1997)
Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988 (2011)
Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta (2011)
Filmografia

Rovaniemen markkinoilla, 1951
Lännen lokarin veli, 1952
Se alkoi sateessa, 1953
Rantasalmen sulttaani, 1953
Lentävä kalakukko, 1953 (esitetty myös nimellä "Pekka ja Pätkä konduktööreinä")
Pekka Puupää, 1953
Pekka Puupää kesälaitumilla, 1953
Hei, rillumarei!, 1954
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä, 1954
Pekka ja Pätkä puistotäteinä, 1955
Kiinni on ja pysyy eli Pekan ja Pätkän uusia seikkailuja, 1955
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa, 1955
Pekka ja Pätkä ketjukolarissa, 1957
Pekka ja Pätkä salapoliiseina, 1957
Pekka ja Pätkä sammakkomiehinä, 1957
Pekka ja Pätkä Suezilla, 1958
Pekka ja Pätkä miljonääreinä, 1958
Pekka ja Pätkä mestarimaalareina, 1959
Pekka ja Pätkä neekereinä, 1960
Mullin mallin, 1961
Meiltähän tämä käy, 1973
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Esa Pakarinen Elonetissä.
Esa Pakarinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Esa Pakarinen Pomus.netin tietokannassa
Esa Pakarisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Esa Pakarinen Ylen Elävävässä arkistossa
Maarit Niiniluoto: / Pakarinen, Esa (1911–1989) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 10.3.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Esa Pakarinen |
| --- | --- |
Albumit:  Severi Suhosen suositut  Severi Suhonen  Severi Suhonen Ala-Tölöviöstä  Lonkalta  Esa ja Eemeli  Vihoviimeiset tangot  Pakarock  Pakarock 2  Maailman paras levy  Severi kylymässä mualimassa  Carelica II: Rajakarjalaisia Lauluja  Savolainen kalakukko  Beat  Savolaesta sanarrieskoo – Lauluja Kalle Väänäsen runoihin 
Kokoelmat:  Esa Pakarinen  Severin parhaat 1  Severin parhaat 2  Unohtumattomat  Esa Pakarinen  Unohtumattomat  Rokki on poikaa  Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988  Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Pakarinen Reino Helismaan (kesk.) ja Jorma Ikävalkon (oik.) kanssa.
Palovesi

| Palovesi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Ruovesi
Koordinaatit:  61°53′10″N, 23°57′20″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Paloveden alue (35.32)
Laskujoki:  Murolekoski 
Järvinumero:  35.321.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  96 m  
Rantaviiva:  202,228 km  
Pinta-ala:  42,7169 km²  
Tilavuus:  0,40541 km³ 
Keskisyvyys:  9,5 m  
Suurin syvyys:  60,97 m  
Valuma-alue:  6 102 km²  
Saaria:  123 
 fiPalovesi 
Palovesi , tai joskus myös Palovesi–Jäminginselkä , on Pirkanmaalla Ruovedellä sijaitseva järvi. Se on Suomen 89. suurin järvi. Jos tulkitaan Ruoveden, Vaskivesi–Visuveden, Palovesi–Jäminginselän ja Tarjanneveden järvialtaat yhdeksi suureksi Iso-Tarjannevedeksi, saadaan sen pinta-alaksi 210 neliökilometriä. Iso-Tarjannevesi olisi sillä pinta-alalla Suomen 18. suurin järvi.
Maantietoa > Järvenosat

Paloveden ja Jäminginselän järvenosien vedenpinnat ovat samalla korkeudella, mutta Paloveden alapuolella Näsijärven Vankavesi on 60 senttimetriä alempana ja Jäminginselän yläpuolinen Ruovesi on 10 senttimetriä korkeammalla. Siksi järvenosat muodostavatkin oman järven, jonka muoto on kuitenkin niemien, saarien ja lahtien vuoksi hyvin sokkeloinen.
Järven eri osat on kansan suussa saaneet erilaisia nimityksiä. Raja Paloveden ja Jäminginselkän järvenosien välillä on Suomen Ympäristökeskuksen mukaan Jäminginvuolteessa, joka jää Loposperällä kahden niemen väliin. Tässä artikkelissa noudatetaan tätä jakoa.
Palovesi on kokonaisuudessaan 15 kilometriä pitkä ja 9,5 kilometriä leveä . Sen kokonaispinta-ala on 4 272 hehtaaria eli 42,7 neliökilometriä. Siitä kuuluu Jäminginselälle 40 % ja Palovedelle 60 %. Järven rantaviivan kokonaispituus saarien rantaviiva mukaan lukien on 202 kilometriä, josta Palovedelle kuuluu 70 %. Saaria on Palovedellä yhteensä 123, mutta Jäminginselän saarten lukumäärää ei ole ilmoitettu. Järven kokonaistilavuus on 405 miljoonaa kuutiometriä eli 0,405 kuutiokilometriä, josta Paloveteen kuuluu 60 %. Järvien keskisyvyydet ovat lähes samat.
Maantietoa > Jäminginselkä

Jäminginselän (järvinumero 35.322.1.001) järvenosan pinta-ala on 1 724 hehtaaria eli 17,2 neliökilometriä. Se on 7,9 kilometriä pitkä ja 7,9 kilometriä leveä. Kautussa Kautunvuolteelta alkava Ruhalanselkä ja Rajalahdenselkä ovat sen toinen pää. Niiltä on Miestamonsalmessa yhteys suurelle järvenselälle, jota kutsutaan Jäminginseläksi. Siitä työntyy eri suuntiin selvästi havaittavia lahtia, joita ovat esimerkiksi Lehriönlahti, Paarlamminlahti, Majalahti ja Pekkalanlahti. Järvenosa päättyy pian Jäminginvuolteeseen. Järvenosan saarien lukumäärää ei ole ilmoitettu, mutta suuria saaria ovat Jäminkisaari (14 ha, kartasta mitattu) ja Palosaari (10 ha).
Järvenosan tilavuus on 161 miljoonaa kuutiometriä eli 0,161 kuutiokilometriä ja sen keskisyvyys on 9,3 metriä. Jäminginselän järvenselkä on pääosin yli 20 metriä syvää. Siinä on useita 30 metrin syvyyteen yltäviä syvänteitä ja jopa yli 40-metrisiä syvänteitä. Samaa havaitaan Ruhalanselällä, jossa on yhdessä kohtaa 48 metriä syvää. Suurin syvyys 52 metriä sijaitsee heti Miestamonsalmen lounaspuolella. Järven rantaviivan pituus on 61 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata ja jonkin verran peltomaata.
Maantietoa > Palovesi

Paloveden (järvinumero 35.321.1.001) järvenosan pinta-ala on 2 548 hehtaaria eli 25,5 neliökilometriä. Se on 9,9 kilometriä pitkä ja 8,2 kilometriä leveä. Paloveden rakenne on saaristomaisempi ja rikkonaisempi. Kettuvuori ja Velhonvuori ovat yli neljä kilometriä pitkän niemen päässä sijaitsevia mäkiä. Kyseinen niemi jakaa Paloveden pohjoisosaan ja eteläosaan. Pohjoisosa on rikkonainen ja siltä puuttuu suurempi järvenselkä. Pieniä avoveden alueita muodostavat heti Jäminginvuolteen alla Rataselkä ja pohjoisosan länsipäässä sijaitseva Riekonselkä. Eteläosassa aukeaa suuri järvenselkä Ohrionselkä, jonka koillispäässä sijaitsee Juurakkolahti ja kaakkoisosassa Kekkoslahti. Järvenosa muuttuu taas saaristoiseksi Muroleenkosken lähellä.
Paloveden järvenosassa on laskettu olevan 123 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 245 hehtaaria, mikä on noin 8,8 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista 32 on yli hehtaarin suuruisia, 79 yli aarin ja loput 12 ovat alle aarin kokoisia. Suuria Paloveden saaria ovat Kärkisaari, Jaakonsaari, Hirsisaari, Haukkasaari, Lehtisaari, Salonsaari (27 ha, mitattu kartasta), Möyrysaari ja Niinisaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 245 miljoonaa kuutiometriä eli 0,245 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 9,6 metriä. Rataselällä sijaitsee pari yli 20 metrin syvännettä, yksi 28 metrin ja toinen 35 metrin syvänne. Riekkoselän pituussuuntaa seuraa pitkä syvännejakso, jossa on paikoin 35 metriä syvää. Velhovuoren edustalla on laaja yli 30 metriä syvä laaja syvänne. Siitä on löytynyt useita 40 metriä syvempiä kohtia , joista yksi yltää 48 metrin syvyyteen. Myös Ohrionselällä on laaja yli 20 metriä syvä alue, jossa on monia syvänteitä. Siellä on Kekkoslahden suun edustalla useita yli 50 metriä syviä kohtia ja niistä yksi yltää 61 metrin syvyyteen.
Järven rantaviivan pituus on 141 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 52 kilometriä. Sen rannat ovat enimmäkseen metsämaata ja vähäisessä määrin peltomaata.
Maantietoa > Asutus

Järven rantojen läheisyydessä asutus on pääasiassa haja-asutusta, mutta eräissä paikoissa se on keskittynyt kyliin tai kulmakuntiin. Sellaisia ovat Jäminginselällä Jäminkipohjan taajama, Ruhala, Päminki ja Loposperä ja Palovedellä Riekkolanperä, Siikalahti, Hammonperä, Juurakonperä ja Kekkonen. Järven luoteisrantoja seuraa seututie 337 ja yhdystie 14278, Kautonvuolteen ylittää ja koillisrantoja seuraa kantatie 66 ja josta se haarautuu lounaaseen päin Muroleelle järven itärantoja seuraten seututie 338. Muroleesta jatkaa luoteeseen päin Muroleen kanavan yli yhdystie 3382, joka yhtyy Karjulassa Kurusta tulevaan seututiehen 337.
Virkistys

Tampereen–Virtain laivareitti Runoilijan tie kulkee Paloveden läpi.
Vedenkorkeudet, jäähavainnot ja virtaamat

Suomen Ympäristökeskuksen rekistereissä on tallennettuna tiedot järven vedenpinnan korkeuksista vuodesta 1863 alkaen. Järven keskivedenkorkeus on ollut 96,03 metriä mpy (N60). Vedenpinnan keskimääräinen vuotuinen vaihtelu on ollut 0,94 metriä. Ylimmillään vesi on ollut 97,62 metriä (N60) kesäkuussa 1899 ja alimmillaan 95,21 metriä (N60) huhtikuussa 1909, joten pinnankorkeuksien äärivaihtelu on ollut 2,41 metriä.
Jäähavaintoja on kirjattu vuodesta 1884 alkaen Hokkasperän lahdelta. Varhaisin jäätyminen on ollut 27.10 1968 ja myöhäisin 25.1 1925. Varhaisin jäidenlähtö on ollut 18.4 1921 ja myöhäisin 25.5 1909.
Murolekoskesta eli Muroleen kanavan yhteydessä on kirjattu muistiin virtaamahavaintoja vuodesta 1863 alkaen. Niiden mukaan keskivirtaama (MQ) on ollut 53 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Vuotuiset ylivirtaamisen keskiarvo eli keskiylivirtaama (MHQ) on 118 m³/s ja keskialivirtaama 21 m³/s (MNQ). Äärivirtaamat ovat sattuneet kesäkuussa 1899, jolloin se oli  269 m³/s (HQ), ja huhtikuussa 1909, jolloin mitattiin 1,6 m³/s (NQ).
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Paloveden alueella (35.32), jonka Paloveden lähialueeseen (35.321) ja Jäminginselän–Ruhalanselän alueeseen (35.322) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,0 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään Ruoveden kautta, mistä tulee 5 769 neliökilometrin suuruisen valuma-alueen vedet. Jäminginselän pohjoisrantaan laskee Paarlammin valuma-alueen (35.324) vedet ja sen itärantaan laskevat Pärjänojan valuma-alue (35.325), Myllyojan valuma-alue (35.326) ja Isojärven valuma-alue (35.327). Paloveden pohjoisrantaan laskee Nenos-Kieringan valuma-alue (35.323) ja sen kaakkoisrantaan laskevat Tarvonojan–Myllyojan valuma-alue (35.328) ja Rikalanjärven–Jouttenuksen valuma-alue (35.329).
Suoraan tai välillisesti Jäminginselän–Ruhalanselän alueelle laskee neljä yli hehtaarin kokoista järveä, jotka ovat Ruoveden taajamassa Koukkulammi (5 ha), Utukkalammi ja Nahkurinlammi, järvenosan pohjoisrannassa Lehriönjärvi (57 ha) ja Mäyrälammi (1 ha) sekä sen etelärannalla Ullikkajärvi (18 ha). Vastaavasti Paloveden lähialueeseen laskee 18 järveä tai lampea, joista huomattavaimpia ovat seuraavat: Riekkoselälle laskevat Pihlajajärvi (7 ha), Pahalammi (1 ha), Sammakkolammi, Pajajärvi, Iso Kivijärvi (15 ha), Pikku Kivijärvi (3 ha) ja näistä hieman idempää Helvettijärvi (2 ha) ja Hakajärvi (2 ha), sitten Paloveden länsirantaan Valkeajärvi (7 ha), Hammonjärvi (8 ha), Pikku Hammonjärvi (1 ha), Iso Kantojärvi (4 ha) ja Lehmusjärvi (7 ha), Siikalhdella Urtinlahteen Urtinlammi, Kolunjärvi (8 ha), Särkijärvi (12 ha), Ahvenjärvi (8 ha) ja Hakojärvi (3 ha), Paloveden lounaisrantaan Sarvananjärvi (29 ha), itäosan Juurakkolahteen Kompanjärvi (4 ha) ja Muroleen kanavan edustalle Armasjärvi (12 ha).
Järvi laskee Murolekosken kautta Näsijärven Vankaselkään.
Paleointiaanit

Saksalaisen Heinrich Harderin (1858–1935) tulkinta paleointiaaneista metsästämässä Glyptodonia.
Paleointiaanit olivat kivikautisia metsästäjä-keräilijöitä. He viettivät yleensä liikkuvaa elämäntapaa siirtyen pieninä ryhminä suurriistan perässä leiripaikalta toiselle. Varovaisimmankin arvion mukaan paleointiaanit saapuivat Pohjois-Amerikkaan noin 14 000 kalenterivuotta sitten. Joidenkin kiisteltyjen teorioiden mukaan heidän muuttoliikkeensä on saattanut tapahtua jo kymmeniä tuhansia vuosia aiemmin. Tyynenmeren rannoilta on löydetty merkkejä paleointiaanien asutuksesta jääkauden loppuvaiheessa, jolloin monet ilmastonmuutokset koettelivat maapalloa.
Yleisesti paleointiaanien uskotaan olleen koko Amerikan ensiasuttajia, sillä niin Meksikosta kuin Etelä-Amerikastakin on löytynyt heille tunnusomaista kulttuuria. Paleointiaanien aikakauden päättyminen tapahtui noin 8000–8500 vuotta sitten, kun jääkautinen suurriista oli hävinnyt laajoilta alueilta.
Paleointiaanien kausi > Saapuminen uudelle mantereelle

Arkeologit kiistelevät edelleen siitä, mistä ja milloin paleointiaanit tulivat Amerikkaan. Ensimmäisen ryhmän siirtymisen uskotaan tapahtuneen Beringinsalmen läpi vähintään 14 000 vuotta sitten. Yleisimmin käytetyn teorian mukaan he tulivat "jääkäytävää" pitkin, joka syntyi Kordillieerien ja Laurentianin jäätikköjen repeydyttyä irti toisistaan noin 16 000 vuotta sitten. Toinen muuttoaalto seurasi noin vuonna 11 500 eaa. Heidätkin tunnetaan paleointiaaneja, mutta myös Clovis-kulttuurin perustajina. Uusimpien tutkimusten valossa nämä ihmiset ovat voineet kulkea Amerikkaan niin sanottua Atlanttista reittiä jään reunaa pitkin ja tulla Espanjasta tai Ranskasta. Joidenkin tiedemiesten mukaan ensimmäiset asukkaat saattoivat saapua mantereelle jäämassojen väliin syntynyttä vesireittiä pitkin. Uusimpien löytöjen perusteella varhaisimman asutuksen Etelä-Amerikkaan on päätelty tulleen Aasiasta jäätiköitymisen aikana pitkin Pohjois- ja Etelä-Amerikan rannikkoa.
Paleointiaanien kausi > Ilmastonmuutokset

Eräs jääkauden jälkeisistä ilmiöistä oli nopeasti vaihtelevat ilmastonmuutokset. Jään alta paljastuneet laaksot ja vesistöjen rannat tarjosivat mahdollisuuden kerätä syötäviä kasveja ja pyydystää kaloja. Ilman lämpeneminen toi mukanaan runsaita sateita ja pidentyneet kasvukaudet. Aluksi Alaskaan ja Kanadaan asettuneet ihmiset alkoivat vähitellen levittäytyä laajemmille alueille. Paleointiaanien määrä kasvoi jäätiköiden eteläpuolella nopeasti 11 500 eaa. jälkeen. Ravinnon saannin helpottuminen lisäsi ihmisten uskoa säilyä hengissä. Tämä antoi samalla rohkeutta siirtyä  yhä etelämmäksi. Liikkuvuus edisti ihmisten nopeaa levittäytymistä koko Amerikan mantereelle. Leiripaikat olivat enemmän tai vähemmän tilapäisiä. Merkkejä paleointiaanien jäljiltä on löydetty lähes kaikista osavaltioista.