stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes Vermeer
Elämänvaiheet > Viimeiset vuodet ja kuolema

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Siksi ja lapsiin kuluneen mahtavan summan vuoksi, jota hän ei enää voinut maksaa omin voimin, hän joutui niin suuren surumielisyyden valtaan, että puolentoista päivän kuluessa hän menetti elinvoimansa ja kuoli. | ” |
– Catharina Bolnes, Vermeerin vaimo
Vuonna 1672 Vermeer matkusti kollegoidensa kanssa Haagiin arvioimaan italialaisia maalauksia. Kokoelma oli määrä huutokaupata, ja Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm oli tarjoutunut ostamaan sen.
Vermeer maalasi vuosittain keskimäärin kaksi maalausta, joiden myyntituloilla hän elätti perheensä. Hänen taloudellinen tilanteensa huononi vasta viimeisenä elinvuonna. Vuonna 1672 puhjenneen Ranskan–Hollannin sodan aikana ranskalaiset joukot hyökkäsivät Alankomaihin. Pysäyttääkseen ranskalaiset hollantilaiset avasivat tulvapadot. Tulvan alle jäi muun muassa alue, jota Maria Thin vuokrasi. Vermeer menetti suuren osan tuloistaan ja velkaantui. Vuonna 1675 hän matkusti Amsterdamiin ja lainasi 1 000 guldenia kauppias Jacob Romboutsilta.
Vermeerin kuolinpäivää ei tiedetä tarkasti, mutta hänet haudattiin 15. joulukuuta 1675 Delftin Vanhan Kirkon hautausmaalla sijainneeseen perheen kryptaan. Hän kuoli 43-vuotiaana todennäköisesti infarktiin tai halvaukseen.
Vermeerin kuoleman jälkeen Catharina ei pystynyt maksamaan velkoja, ja hän vetosi Haagin tuomaristoon saadakseen lykkäystä velkojen maksuun. Perinnön hoitajaksi tuli Anton van Leeuwenhoek, joka myi huutokaupalla Vermeerin 26 teosta. Silloin Catharinan omaisuuteen kuului vain kaksi maalausta: Maalaustaide ja Helmirivi. Vuonna 1681 Catharina muutti Bredaan ja asui siellä kahdeksan lapsensa kanssa. Hän kuoli vuoden 1687 lopulla.
Vermeerin taide

Guarnierin mukaan voidaan olettaa, että Vermeer alkoi piirtää jo lapsena, koska piirustustaidon merkitys oli tullut hänelle tutuksi isän kangaskaupan kautta. Suvussa oli muutakin taiteellista lahjakkuutta, isän veli Anthoine oli kivenhakkaaja.
Vermeer maalasi aluksi historiallisia teoksia ja myöhemmin moraalisia aiheita. Hän maalasi myös näkymiä Delftin kaupungista ja kaduista. Vermeer tunnetaan parhaiten  naishahmoja kuvaavista laatukuvista.
Vermeer kiinnitti huomiota perspektiiviin. Jotta perspektiivin maalaaminen onnistuisi parhaalla tavalla, hän kiinnitti maalauksen kankaaseen neulan pakopisteen merkitsemiseksi. Neulasta hän viritti lankojen avulla perspektiivilinjoja. Maalauksessa Uskon allegoria on paljain silmin näkyvä neulan jälki.
Elämänsä aikana Vermeer päiväsi vain kolme teostaan: Parittajanaisen luona (1656), Tähtitieteilijä (1668) ja Maantieteilijä (1669). Maalaus Parittajanaisen luona on tärkeä, koska vasemman puoleisin mies saattaa olla Vermeerin omakuva. Hän ei myöskään signeerannut teoksiaan usein. Neljässä teoksessa on alkukirjaimet (I.V.M.), kolmessa I.V.Meer (V ja M yhdistettynä) ja kolmessa vain Meer. Näistä viimeisessä kahdessa M-kirjaimen edessä näkyy pieni v (kuten kuvassa Kristus Martan ja Marian luona). Yhden teoksensa hän signeerasi I. Ver-Meer. Toisessa signeeratussa taulussa Meer-nimen M:n ylhäällä voi lukea suuren I:n, ja M-kirjaimen keskelle kaltevat vedot muotoilevat V-kirjaimen. Viidessä taulussa r-kirjaimen takana on pieni saparo. Nykyisen tiedon mukaan Vermeer ei käyttänyt monogrammimaista muotoa ennen vuotta 1662, mutta siitä alkaen hän signeerasi taulunsa vain näin.
Koska Vermeer maalasi enimmäkseen rikkaille tilaajille, hän saattoi maalata vähän. Yksi suojelijoista oli Hendrick van Buyten. Toinen oli painaja Jacob Dissius, jonka vuonna 1682 tehdyssä pesäluettelossa oli 19 Vermeerin maalausta. Vuosina 1657–1675 Pieter Claeszoon van Ruijven osti häneltä maalauksia. Hän oli lisäksi Vermeerin ystävä siinä määrin, että hänen vaimonsa Marie de Knuijtin testamentissa oli jätetty 500 guldenia Vermeerille. Myös kolmen muun henkilön tiedetään ostaneen maalauksia Vermeerin vielä eläessä: pankkiiri Diego Duarten Antwerpenista, pankkitarkastaja Herman van Swollin Amsterdamista ja jo mainittu Hendrick van Buyten.
Vermeerin taide > Vermeerin tärkeimmät tyylipiirteet

Vermeerin maalauksilla on monia tunnusomaisia piirteitä. Yksi niistä on värien täydellinen sopusointu erityisesti ultramariinin ja keltaisen yhdistelmissä. Toinen Vermeerille ominainen piirre on tausta. Monien maalausten tärkeimpiä piirteitä oli niiden huolella työstetty tausta: kartta, maalaus tai peili täydensivät maalausta. Hän suosi laatukuviensa taustoissa kalliita karttoja, sillä ne saivat mallit vaikuttamaan menestyneiltä. Esimerkiksi maalauksessa Maalaustaide taustalla on Claes Jansz Visscherin vuonna 1636 julkaisema Alankomaiden kartta.
Vermeerin taide > Historiamaalauksia

Vermeer tunnettiin parhaiten laatukuvistaan, mutta uransa alussa vuosina 1654–1656 hän maalasi kolme historia-aiheista kuvaakin. Pyhän Luukaksen killassa edellytettiin maalarin taitojen osoittamista. Maalauksia on sanottu myös italialaistyyppisiksi ja Vermeeriä siten Caravaggion seuraajaksi. Vermeerin mahdollisesta käynnistä Italiassa ei ole varmaa tietoa.
Hänen ensimmäinen historiallinen maalauksensa oli Kristus Martan ja Marian luona, jota hän maalasi vuosina 1654–1655. Myöhempiin kuviin verrattuna tätä maalausta pidettiin isokokoisena. Raamatun kertomukset olivat aiheena suosittuja 1600-luvun flaamilaisessa maalaustaiteessa. Jo tässä ensimmäisessä teoksessa on voimakkaita värikontrasteja.
Vermeerin toinen historiallinen kuva oli Diana ja hänen nymfinsä, toiselta nimeltään Dianan lepo. Siinä hän kehitteli mytologista teemaa, ja sen voi olettaa viittaavan taidemaalari Jacob van Loon (1614–1670) maalaukseen vuodelta 1649. Teema on Ovidiuksen teoksesta Metamorfooseja. Koska alastomuutta Vermeerin aikana alettiin paheksua, hahmot on kuvattu puettuina. Tizianin kaltaiseen erotiikalla ladattuun kuvaamiseen verrattuna Vermeerin maalaus vaikuttaa kainolta. Maalauksessa sommittelu ja liikkeen kuvaus eivät olleet vielä mestarillisia, ja jälki oli vielä varsin taitamatonta ja maalaismaista. Kun teos siirtyi vuonna 1876 Mauritshuisin taidemuseon omistukseen, se luokiteltiin Rembrandtin työpajaan kuuluneen Nicolaes Maesin työksi.
Kolmas historiallinen maalaus oli vuonna 1655 tehty Pyhä Praksedis. Ei ole kuitenkaan varmaa, onko kyseinen teos Vermeerin maalaama. Kompositio on samantapainen kuin italialaisen taidemaalari Felice Ficherellin (1605–1660) samannimisellä maalauksella. Metropolitanin kuraattori Michael Kitson ja National Gallery of Artin kuraattori Arthur Wheelock pitävät kuvaa Vermeerin maalaamana. Wheelock on huomauttanut kuvalla olevan kaksi Vermeerin allekirjoitusta: vasemmassa alakulmassa lukee Meer ja päivämäärä 1655, jota seuraavat kirjaimet N ja R, lopussa on pieni o. Wheelockin mukaan se merkitsee [Ver]Meer N[aar] R[ip]o[s]o-t ("Vermeer, Riposon mukaan"). Tässä maalauksessa Vermeer kuvasi taivaan paljon tummempana kuin aiemmissa maalauksissaan, ehkä Riposon vaikutuksesta. Mauritshuisin pääkuraattori Jorgen Wadum sekä toisaalta Marten Jan Bok eivät katso kuvan olevan Vermeerin maalaama.
Vermeerin taide > Maisemakuvia Delftistä

Vermeer maalasi kaksi kuvaa Delftin kaupungista. Toinen oli yksityiskohta katunäkymästä ja toinen Delftin maisemakuva. Viimeksi mainitussa näkyy, että Vermeer käytti apunaan camera obscuraa. Willem Blaeun vuonna 1649 tekemän kartan avulla voitiin vieläpä määritellä paikkakin, josta käsin Vermeer maalasi maisemakuvansa: Schie-joen rannalla sijaitsevan talon toisesta kerroksesta.
Tätä maisemakuvaa hallitsivat voimakkaasti arkkitehtoninen rakenne ja yhtenäinen värivaikutelma, jotka nousivat tekijän myöhemmissä laatukuvissa hallitseviksi. Delftin maisemakuvassa okra ja ruskea olivat hallitsevat värit, joita Vermeer paikoitellen korosti punaisella ja keltaisella värillä. Kuvaan oli piilotettu poliittinen sanoma: nimittäin sen taustassa, kuvan keskellä kohoaa Uuden Kirkon torni. Tähän kirkkoon oli haudattu vuonna 1584 murhattu Vilhelm I Oranialainen.
Vermeer maalasi kaupunkeja kuvaavia maalauksia tilaustöinä. Siksi niiden hinnat olivat korkeammat. Vermeerin kuoleman jälkeen Näkymä Delftiin huutokaupattiin 200 guldenin hinnasta. Maalaus Delftin katu on rakenteeltaan yksinkertaisempi ja se on mahdollisesti valmistunut aikaisemmin. Kyseisessä maalauksessa ihmisten kasvot on jätetty luonnosmaisiksi.
Vermeerin taide > Moralisoivia kuvia

Vuonna 1656 Vermeer vaihtoi tyylilajia. Aiheenvalinnassa utrechtilaisen Dirck van Baburenin kuva Parittajanainen inspiroi häntä. Kuvan tiedetään olleen Vermeerin anopin kokoelmassa. Maalaus edusti tyyliltään aikansa alankomaalaisen kuvataiteen suosittua alalajia. Bordelleja esittävistä kuvista tuli erillinen kuvataiteen lajinsa, jonka avulla yleisö etsi ulospääsytietä turhan kainoista siveyskäsityksistä. Vermeerin tämän tyylilajin teokset välittävät vertauskuvallisesti elämänohjeita ja perusarvoja. Niissä ihmiset on kuvattu varovaisina ja vakavina. Kuvassa Parittajanaisen luona helposti ostettavissa olevaa rakkautta oleellisempi teema on viini ja hurmaus. Viini esiintyy myös toisaalla: maalauksissa Nukkuva tyttö, Musiikkitunti sekä Tyttö ja viinilasi. Toinen maalauksissa esiintyvä siveyden vertauskuva on hedelmämalja, joka on täynnä syntiinlankeemuksen hedelmiä.
Vermeerin taide > Naiset maalausten aiheena

Naisia kuvaavissa maalauksissaan Vermeer seurasi alankomaalaisen laatukuvataiteen ylevää linjaa, eli hän arvosteli syntiinlankeemusta. Toinen tärkeä teema oli virallisten käyttäytymisnormien kuvaus. Tästä näkökulmasta Vermeer maalasi vain kolme kuvaa: Maitotyttö (1658–1660), Pitsiä nypläävä nainen (1669–1670) ja Nainen vesikannun kanssa (1664–1665). Näissä kuvissa oli mukana vain muutama esine, kuten soitin tai vaaka. Kolmesta maalauksesta esineet puuttuvat kokonaan. Nämä kuvat tulkitaan usein virheellisesti muotokuviksi. Yksi tällainen esineetön maalaus on Turbaanipäinen tyttö.  Muotokuvamainen maalaus on myös Tytön muotokuva (1666–1667), mutta ei ole varmaa, onko se Vermeerin maalaama.
Vermeer käytti paljon symbolisia esineitä ja vertauskuvia. Osalla naismalleista oli yllään kärpännahalla reunustettu keltainen jakku ja helminauha, jotka ovat turhamaisuuden vertauskuvia. Tämäntyyppisiä ovat Helminauha (1664), Kirjettä kirjoittava keltapukuinen nainen (1665–1670), Rouva ja kamarineiti (1667–1668) ja Rakkauskirje (1669–1670). Maalausten naisista kaksi kirjoitti tai luki saamaansa kirjettä, mikä voi olla vihje kirjeenvaihdosta salaisen rakastajan kanssa; kahdessa kuvassa kamarineiti on paikalla välittäjänä. Kirje on keskeisellä sijalla Lukeva nainen (tai Kirjettä lukeva tyttö avoimen ikkunan luona - 1657) ja Sinipukuinen kirjeenlukija (1662–1664) -maalauksissa. Nainen on kuvattu molemmissa maalauksissa sivulta päin.
Toisinaan Vermeerin naishahmot soittavat jotakin soitinta, kuten maalauksissa Virginaalin vieressä seisova nainen (1673–1675), Nainen virginaalin luona (1673–1675) ja Kitaraa soittava nainen (1672). Virginaalin vieressä istuva nainen -maalauksen aitous on kyseenalaistettu.
Vermeerin taide > Allegorisia kuvia

Vuoden 1671 tienoilla Vermeer vaihtoi tyyliään siihen asti totutusta. Kahdessa hänen 1670-luvun alussa maalamassaan taulussa on allegorisia elementtejä. Niistä ensimmäinen, Maalaustaide (tai Maalaustaiteen allegoria) valmistui vuonna 1673 ja toinen Uskon allegoria tuli valmiiksi vuonna 1674.
Maalauksessa Uskon allegoria naismalli istuu haaveillen ja pitää pokaalia oikeassa kädessään. Hänen vasen kätensä lepää kirjalla, jota tukee vahva kulmakivi, Kristuksen symboli. Maailma, jota karttapallo symboloi, on hameenhelman alla. Kuva sisältää muitakin vertauskuvia: lattialla on kiven alle murskaantunut kyy, ja lähempänä naista oleva omena symboloi syntiä. Vastoin yleistä oletusta Vermeer kuvasi tällä tosiasiassa Jeesuksen ristinnaulitsemista. Jesuiittamaisten symbolien takia tätä kuvaa pidetään delftiläisen jesuiittalähetyksen tilaustyönä. Maalauksessa on myös poliittinen viittaus: maapallo on vuodelta 1618 oleva karttapallo, jonka kirjoitus ylistää herttua Morits Oranialaista (1567–1625).
Monet taidehistorioitsijat pitävät Vermeerin toista allegorista kuvaa Maalaustaide hänen taiteellisena uskontunnustuksenaan. Kuvassa esiintyvä nainen ei teoksen nimestä huolimatta ole taiteen allegoria, vaan Klio, historian muusa ja suojelija. Tässäkin maalauksessa on yksi painokas symboli. Taustalla oleva kartta tekee kunniaa Oranian kuningashuoneelle, ja pöydällä oleva naamari muistuttaa Vilhelm I Oranialaisen kuolinnaamiota.
Vermeer löydetään uudelleen

Vermeer ei eläessään saavuttanut suurta menestystä, eikä hänellä tiedetä olleen seuraajia tai oppilaita. Aikalaiset mainitsivat hänet vain neljä kertaa: Arnold Bon eräässä runossaan, Dirck van Bleyswijck Delftin näyttäminen-nimisessä kirjassaan (1667), Pieter Teding van Berckhout päiväkirjassaan sekä eräs ranskalainen taiteen keräilijä matkapäiväkirjassaan.
Vaikka Vermeeriä ei mainita 1700-luvun tunnetuimmassa taidesanakirjassa, vuosina 1718–1721 julkaistussa Groote Schouburghissa, jälkipolvet eivät kokonaan unohtaneet häntä. Hänen nimensä mainittiin silloin tällöin 1700- ja 1800-luvuilla, mutta tämä arvonanto oli vähäistä muihin saman ajan taidemaalareihin verrattuna. Lisäksi muutaman muunkin taiteilijan nimenä on ollut Vermeer, heistä usean etunimi oli Jan, joten aina ei voi varmuudella tietää, kenestä puhutaan.
Jan Vermeer van Delft sai hänelle kuuluvaa arvostusta vasta 1800-luvun puolivälissä. Vuonna 1842 ranskalainen historioitsija Théophile Thoré-Bürger löysi Vermeerin taiteen. Thoré-Bürger tutustui Englantiin, Belgiaan, Alankomaihin ja Sveitsiin tekemiensä matkojen aikana 1600-luvun alankomaalaisen maalaustaiteen arkipäivän realismiin. Tutkimuksensa aikana hän omisti noin 74 kuvaa Vermeerille.selvennä
Thoré-Bürgerin jälkeen seuraava Vermeeristä kiinnostunut oli 1870–1880-luvuilla vaikuttanut ranskalainen tutkija Henry Havard. Hän tutki aihetta Delftin Uuden ja Vanhan Kirkon kirkonkirjoista. Vuosina 1880–1920 myös Abraham Bredius kävi läpi delftiläisiä arkistoja. Myös John Michael Montias löysi uusia tietoja Vermeeristä vuonna 1989.
1900-luvun loppupuolella Vermeerin maine kasvoi. Marcel Proustin ohella monet muutkin avantgarde-taiteilijat ihailivat Vermeeriä. 1920-luvun keskivaiheilla Vermeeriä pidettiin modernin maalaustaiteen isänä.
Vermeeriin erikoistui 1930–1940-luvuilla myös kaikkien aikojen tunnetuimpiin taideväärentäjiin kuulunut Han van Meegeren.
Teokset > Epävarmat teokset

| Järjestysnumero | Kuva | Nimi | Tehty | Mittasuhteet | Näyttelypaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Pyhä Praksedis | 1655 | 101,6×82,6 cm, öljy, pellava | Musée de la Chapelle de la Visitation, Monaco (Barbara Piasecka Johnson Collection) |
| 2 |  | Tytön muotokuva | 1666/1667 | 44,5×40 cm, öljy, pellava | Metropolitan Museum of Art, New York |
| 3 |  | Punahattuinen tyttö | 1666/1667 | 23,2×18,1 cm, öljy, puutaulu | National Gallery of Art, Washington D.C. |
| 4 |  | Virginaalin vieressä istuva nainen | 1670 | 25,5×20 cm, öljy, pellava | Sammlung Wynn, Las Vegas |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jan Vermeerin elämä Archive.org (suomeksi)
Essential Vermeer - (englanniksi) paljon tietoa taiteilijasta ja mm. pikkutarkkaa teosanalyysiä
Jan Vermeer van Delft (Arkistoitu – Internet Archive) - koko elämäntyö (englanniksi)
Johannesvermeer.info - (englanniksi) toinen laaja sivusto
Vermeer at Olga's Gallery (englanniksi)
Meegeren versus Vermeer - (englanniksi) Han van Meegereniä käsittelevä sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2  3  4  5  6 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Delftin kartta vuodelta 1649
Vermeerin käyttämiä signeerauksia.
Kristus Martan ja Marian luona
Diana ja hänen nymfinsä
Näkymä Delftiin
Parittajanaisen luona
Turbaanipäinen tyttö tai Tyttö ja helmikorvakoru
Maalaustaide tai Maalaustaiteen allegoria
Théophile Thoré-Bürger
Morris K. Jessup

Morris Ketchum Jessup (2. maaliskuuta 1900 Rockville, Indiana – 29. huhtikuuta 1959) oli yhdysvaltalainen tiedemies, kirjailija ja valokuvaaja. Hänet yhdistetään erityisesti Philadelphia-koe-nimellä tunnettuun salaliittoteoriaan, vaikka hän ei itse osallistunut väitetyn kokeen suorittamiseen tai sen suunnitteluun ja valmisteluun.
Henkilöhistoriaa

Vuonna 1917 Jessup ilmoittautui vapaaehtoisena armeijaan ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Hän yleni kersantiksi.
Sodan jälkeen hän kirjoittautui Drake-yliopistoon Iowan Des Moinesissa ja sittemmin Michiganin yliopistoon opiskelemaan astronomiaa ja matematiikkaa.
Tohtorinväitökseen johtavia opintoja suorittaessaan 1920-luvulla hän osallistui Michiganin yliopiston tutkimusryhmään. Hän sai ryhmässä valmiiksi tutkimuksen, jossa löydettiin yliopiston Lamont-Hussey observatoriossa Bloemfonteinissa Etelä-Afrikassa useita uusia fyysisiä kaksoistähtiä. Jessup käytti materiaalia tohtorinväitökseensä, ja ne julkaistiin 1933. Hänen arvoaan ei ilmeisesti vahvistettu 1930-luvun laman sekavissa oloissa, mutta nimitystä käytettiin. Laman aikana Jessup otti vastaan tehtäviä, jotka eivät vastanneet koulutusta. Eräs näistä oli valokuvaajan työ maya-raunioita tutkineessa ryhmässä. Edelleen hän oli mukana inka-kulttuuria tutkineessa ryhmässä.lähde?
Jessupin kiinnostuksesta 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun ufo-ilmiöön syntyi kirja A Case for the Ufo, joka valmistui tammikuussa 1955. Kirja myi kohtalaisesti, ja siitä otettiin taskukirjapainos syksyllä 1955. Hänen seuraava kirjansa oli UFO and the Bible, ja se julkaistiin nopeasti menestyksen hyödyntämiseksi. Lisäksi Jessup teki yleisöluentoja.lähde?
Vuonna 1956 Jessup yritti kerätä varoja Meksikon intiaanikulttuurien raunioiden tutkimiseksi, mutta keräys epäonnistui. Hän luopui varsinaisesta tieteellisestä työstä ja ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi. 1958 hän alkoi kärsiä masennuksesta ja kertoi ystävilleen joutuneensa epätieteelliseen ja vääristyneeseen asioiden sekamelskaan, johon hänen kirjoittamansa kirja ja hänet itsensä oli liitetty. Hän saattoi harhautua uskomaan salaliittoteoriaan
Hänen piti keskustella tästä sekä siihen liittyvästä uuden kirjan käsikirjoituksesta päivällisellä ystävänsä tohtori Manson Valentinen kanssa, mutta matkalla hän teki itsemurhan autonsa pakokaasulla.lähde? Valentine epäili vahvasti itsemurhateoriaa, koska Jessup oli löydettäessä vielä elossa. Hänellä mukana ollutta käsikirjoitusta ei myöskään löytynyt.
Philadelphia-koe

Jessupin kirja A Case for the Ufo oli ensimmäisiä yrityksiä vakavampaan keskusteluun ufo-ilmiöstä. Hän pohti siinä erityisesti ufojen voimanlähdettä ja mainitsi painovoimakenttien hyödyntämisen yhtenä vaihtoehtona.
Kirjan johdosta hän sai kirjeen, jonka lähettäjäksi oli merkitty Carlos Miguel Allende. Kirjeessä oli kuvailtu Yhdysvaltain laivaston salaista koetta, jonka silminnäkijä kirjoittaja sanoi olevansa. Koe on tullut tunnetuksi Philadelphia-koe-nimellä ja se on tunnettu salaliittoteoria. Kirjeen mukaan kokeessa oli tahattomasti näkymättömyyskokeen seurauksena ja hallitsemattomasti löydetty tapa liikkua paikassa ja ajassa.lähde?
Jessupin reaktio kirjeeseen oli pitää sitä joko huijauksena tai häiriintyneen henkilön kirjoittamana.
Heinä- tai elokuussa 1955 Yhdysvaltain laivaston ONR (Office of Naval Research)-laitokselle saapui kirje, joka oli osoitettu sen johtajalle amiraali N. Furthille. Kirjeessä oli A Case for the Ufo -kirja, johon oli kirjoitettu huomautuksia eri väreillä ja käsialoilla. Kirjoittajilla näytti olleen tietoa ufojen voimanlähteistä, toiminnan syistä yms. Amiraali ei kiinnostunut kirjasta, mutta kirjeen avannut majuri Darrell L. Ritter ilmeisesti säilytti sen ja lähetti edelleen komentaja George W. Hooverille ja kapteeni Sidney Sherbylle, jotka työskentelivät ONR:ssä laivaston Vanguard-satelliittiprojektissa.lähde?
Morris Jessup sai keväällä 1957 kutsun saapua keskustelemaan heidän kanssaan kirjasta ONR-laitokseen Washingtoniin. Siellä hän sai tutustua huomautuksilla lisättyyn kirjaansa ja totesi käsialasta yhden kommentoijista olevan Allende. Jessup huomasi, että osa kommenteista liittyi jälleen salaiseen kokeeseen ja siihen, että Jessupin teoriat ufojen liikkumistavasta lähenivät kokeessa ilmi tulleita tuloksia.lähde?
Allenden kirjeet tulivat osaksi kirjasta huomautuksineen otettua 127 kappaleen painosta, joka tehtiin yksityisessä yrityksessä. Painos tunnetaan yrityksen nimen mukaan nimellä Varo edition. Jessup itse sai näistä kolme. Huomautukset harmittivat ja vaivasivat häntä siinä määrin, että hän kirjoitti kirjaan omat lisähuomautuksensa.lähde?
Ufolehti Little Listening Postin johtaja rouva Walton Colcord John tiesi liikkeellä olevasta huhusta, jonka mukaan Yhdysvaltain laivastossa olisi levitelty Jessupin kirjaa, jossa oli kolmen kommentaattorin huomautuksia, ja kertoi tästä ufotutkija, kustantaja ja kirjailija Gray Barkerille. Kommentaattorien kerrottiin väittävän, että heillä oli salaisia tietoja ikivanhasta kulttuurista..
Gray Barker sai jäljitettyä yhden kopion ja on tuottanut Jessupin kirjasta A Case for the Ufo - Annotated Edition -version. Jessupin tekemää versiota ei ole julkaistu.lähde?
Vihreä talous

Vihreä talous tarkoittaa talousjärjestelmää, jossa ekosysteemin hyvinvointi otetaan huomioon kiinteänä osana järjestelmää. Käsite kattaa laajan joukon erilaisia ideoita, eikä sen taustalla ole yhtenäistä teoriaa. Puhuttaessa vihreästä taloudesta korostetaan toimintamekanismien ja tavoitteiden erilaisuutta verrattuna valtavirran taloustieteeseen. Vihreä talous poikkeaa akateemisen taloustieteen valtavirrasta ja ympäristötaloustieteestä hylkäämällä eräitä sen peruspremissejä kuten hyödyn maksimoimisen.
Vihreä talous nähdään laajempana käsitteenä kuin ekologinen kapitalismi, joka tähtää lähinnä kestävän kehityksen saavuttamiseen tavanomaisen taloustieteen keinoin. Keskeinen teema on luonnon arvojen korostaminen, ja tuotantomäärän sekä rahan merkitystä pidetään ylikorostuneina. Luonnon ajatellaan tuottavan itsessään luonnon pääomaa, eikä sitä pidetä pelkkänä raaka-ainevarastona. Paikallista toimintaa yhteisön kokoon sopivassa mittakaavassa pidetään globaalia toimintaa parempana.
Vihreä talous Suomessa

Alan suomenkielinen perusteos on Osmo Soininvaaran 1990 kirjoittama teos Vihreä markkinatalous. Soininvaaran markkinatalouden vihreässä versiossa yritetään sovittaa yhteen eriseuraisilta tuntuvat tavoitteet ekologinen vastuullisuus, sosiaalinen oikeudenmukaisuus, yksilön vapauden kunnioittaminen sekä taloudellisen hyvinvoinnin turvaaminen. Keinoja ovat muun muassa perustulo sekä haitta- ja resurssiverot.
Kirjallisuutta

Soininvaara, Osmo: Vihreä markkinatalous (Hanki ja jää, 1990) ISBN 951-8916-22-5
Viinikivi

Viinikivi on valkoista jauhetta, kaliumvetytartraattia (KOOC-CH(OH)-CH(OH)COOH). Sitä on monissa kasveissa, varsinkin viinirypälemehussa. Se kiteytyy, kun se saavuttaa liuoksessa (viinissä) kylläisyyspisteensä. Aine ei aiheuta sinänsä terveysvaaraa, eikä se ole viinin virhe vaan luonnollinen osa, jota syntyy varsinkin, jos rypälemehua tai viiniä säilytetään viileässä.
Viinikiveä voi Suomessa ostaa joistain ruokakaupoista. Toisin paikoin maailmassa se on normaali aine ruoanlaitossa. Sitä käytetään kermavaahdoissa ja marengeissa stabilointiaineena ja ruokasoodan kanssa taikinan kohotusaineena. Sitä käytetään myös värjäyksessä peitta-aineena.
Viinikivi liukenee heikosti laimeaan alkoholiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viinikivi Wikimedia Commonsissa