stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miki Liukkonen
Ura

Liukkonen voitti vuonna 2009 J. H. Erkon kirjoituskilpailun. Hänen esikoiskokoelmansa Valkoisia runoja ilmestyi vuonna 2011 WSOY:n kustantamana. Kokoelma sai hyvän vastaanoton ja oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkaana. Liukkosen toinen runokokoelma Elisabet ilmestyi 2012. Kokoelman nimeä kantavan runon Liukkonen kirjoitti syöpään kuolleelle äidilleen. Liukkosen runoja on julkaistu myös runoantologioissa. Vuonna 2012 Oulun kirjailijaseura myönsi Liukkoselle Nuori Pakkala -kirjallisuuspalkinnon.
Liukkosen esikoisromaani Lapset auringon alla ilmestyi vuonna 2013. Teos oli Runeberg-palkintoehdokkaana. Kirja on paitsi kertomus isästä ja pojasta, myös keltaisesta väristä, pyramidien purkamisesta, uskonnollisista lahkoista ja jazzista. Liukkosen kirjoittama monologinäytelmä Tornado sai ensiesityksensä vuonna 2014 Oulun juhlaviikoilla. Vuonna 2015 ilmestyi Liukkosen kolmas runokokoelma Raivon historia.
Liukkosen toinen romaani O ilmestyi vuonna 2017 ja oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Vuonna 2019 ilmestynyt Liukkosen kolmas romaani, Hiljaisuuden mestari on Helsingin Sanomien Jukka Petäjän mukaan ”äärimmäisen mielenkiintoinen, neuroottinen ja omapäinen romaani”. Seuraava romaani Elämä: Esipuhe julkaistiin vuonna 2021 sekä tavallisena että kirjailijan lyhentämättömänä laitoksena ja oli ehdolla Tulenkantaja- ja Botnia-palkintojen saajaksi.
Liukkosta on kritiikeissä verrattu yhdysvaltalaiseen David Foster Wallaceen ainakin teostensa laajuuden vuoksi mutta myös muuten. Esimerkiksi Esa Mäkijärvi (Demokraatti) löytää heistä samaa levottomutta, vaikkakin hänestä Liukkonen kalpenee Wallacelle vertailussa: Wallacen Päättymätön riemu on hallitun maaninen, Liukkosen O melkein vain maaninen. Juhani Karilan (Helsingin Sanomat) pelko Liukkosen O:hon tarttuessa oli, että teos on Wallace-kopio, mutta hän toteaa heti perään: ”Pelko on turha: Miki Liukkonen – – on niin vahva kirjailija, ettei hänen tarvitse yrittää olla David Foster Wallace.”
Viides romaani Vierastila julkaistiin postuumisti syyskuussa 2023. Teosta koskevassa Helsingin Sanomien arviossa Herman Raivio sijoittaa Liukkosen jälkimodernin maksimalismin luokkaan lajin tunnetuimpien nimien Wallacen ja Thomas Pynchonin rinnalle. Ylen kulttuuritoimittajan Miia Gustafssonin mukaan Vierastilan kirjailijahahmon ajatukset ja maailmankuva ovat paljolti autofiktiivisiä, vaikka tarina itsessään on sepitteellinen. Kustannustoimittaja Samuli Knuuti kertoo, että teoksesta piti tulla tiivis ja kirkas, mutta Liukkonen huomasi pian, etteivät lyhyet lauseet onnistu häneltä, ja teos paisui yli viisisataasivuiseksi, joskin lauseet ovat aiempaa lyhyempiä. Vierastila oli kaunokirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaana ja nousi yleisöäänestyksen suosikiksi. Finlandia-palkinnon sääntöjen mukaan myös kuolleen kirjailijan teos voidaan asettaa ehdolle.
Kirjallinen ohjelma

Liukkonen julkaisi kirjallisen ohjelmansa ”Luonnos kaunokirjallisuuden tulevaisuudesta” vuonna 2017 Parnassossa. Arvioidessaan Suomen Kuvalehdessä Liukkosen O:ta Herman Raivio kirjoittaa, että O on Liukkosen kirjallisen ohjelman käytännön toteutus. Artikkelin aluksi Liukkonen kirjoittaa, että Suomessa kaunokirjallisuus ei ole kokeellista vaan turvallista ja mukavuudenhaluista. Se vähäinen kokeellinen kirjallisuus, jota lähinnä pienkustantamot julkaisevat, ei sekään hänen mukaansa ole oikeasti kokeellista, josta vallitsee käsitys, ”[e]ttä se on vaikeaa, esoteerista ja kikkailevaa tai sitten niin klassista että se on jo kokeellista ja uutta luovaa”. Uuden muodon ei tarvitse sisältää tritonuksia, hän sanoo, ”tai: kyse ei tarvitse olla ’tritonus-tritonuksesta’ vaan ’kultainen leikkaus -tritonuksesta’, klassisen muodon tarkoin harkitusta häiriinnyttämisestä”. Viimeisenä vakavana pyrkimyksenä uuteen hän pitää postmodernismia. Kaikki sen jälkeen on nokkelaa alakategorisointia, ei mitään pysyvää. Postmodernin hydriksi hän mainitsee nimet Laurence Sterne, James Joyce, William Gaddis, Thomas Pynchon, John Barth, William H. Gass, Kathy Acker ja Hélène Cixous.
Tylyn kohtelun saa myös kirjojen ulkokuori, kannet. Ne eivät enää ole ”kirjamaisia”. Niihin panostetaan, koska ”kyse on visuaalisista turnajaisista kaiken muun ärsykesäksätyksen kanssa”.
Liukkonen tukeutuu David Foster Wallaceen ottaessaan tarkastelun kohteeksi suhteemme internetiin – vaikka ”[en] nyt missään suhteessa sano olevani anti-internet tai mikään menneitä aikoja haikaileva teknopessimisti”, kun hän näkee että internet-aikana emme enää ole vain katsojia ja kuluttajia, vaan oman itsemme yleisö":
»”We spend enough time watching, pretty soon we start watching ourselves watching. We start to ’feel’ ourselves feeling, yearn to eperience ’experiences’”.»
Esseensä lopussa Liukkonen heittäytyy optimistiksi. Hän uskoo sanojen voimaan, siihen että sanat ovat vielä joskus ”ladattuja pistooleja”, kuten hän siteeraa Jean-Paul Sartrea.
Yksityiselämä

Liukkonen oli 18-vuotias, kun hänen äitinsä kuoli syöpään sairastettuaan ensin seitsemän vuotta. Liukkonen oli kärsinyt ahdistuksesta jo ennen äitinsä sairastumista.
Liukkonen ja laulaja Behm kihlautuivat toukokuussa 2022 mutta erosivat keväällä 2023.
Liukkonen kärsi päihdeongelmista sekä ahdistuksesta ja masennuksesta. Liukkonen keskeytti kuitenkin ensimmäisen psykoterapiansa, koska siitä ei ollut apua. Hän sai myöhemmin epävakaa persoonallisuushäiriö -diagnoosin, jonka hoitamiseen suositeltiin toisenlaista psykoterapiaa. Liukkonen löysi itselleen sopivan terapeutin, mutta Kela ei myöntänytkään terapiatukea, koska epäonnistuneen terapian keskeyttämisestä ei ollut kulunut vielä viittä vuotta.
Liukkoselle määrättiin vuonna 2023 runsaasti psykoosi-, masennus-, ahdistus- ja kipulääkkeitä, vaikka hänellä oli takanaan lukuisia lääkkeillä tehtyjä itsemurhayrityksiä. Huhtikuussa 2023 Liukkonen yritti jälleen itsemurhaa ja joutui sairaalaan lääkemyrkytyksen vuoksi. Häntä ei silti otettu osastohoitoon. Liukkonen teki itsemurhan 4. heinäkuuta 2023.
Liukkosen siunaustilaisuus pidettiin Oulun tuomiokirkossa 29. heinäkuuta 2023.
Teokset > Runokokoelmat

Valkoisia runoja.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38368-1
Elisabet.  Helsinki:  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39273-7
Raivon historia.  Helsinki:  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-41143-8
Teokset > Romaanit

Lapset auringon alla.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-39875-3
O.  Helsinki:  WSOY, 2017.  ISBN 978-951-0-42088-1
Hiljaisuuden mestari.  Helsinki:  WSOY, 2019.  ISBN 978-951-0-43181-8
Elämä: esipuhe.  Helsinki:  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-45092-5
Vierastila.  Helsinki:  WSOY, 2023.  ISBN 978-951-0-48546-0
Teokset > Näytelmät

Tornado, monologinäytelmän käsikirjoitus (Ohjaus: Ossi Koskelainen)
Teokset > Muu tuotanto

Johnny Mitten & Ville-Valle rotkon reunalla. Kuvittanut Ville Ranta. Helsinki: WSOY, 2022 ISBN 978-951-0-48563-7
Lyhyt elämäkerta sieltä täältä, runo Maailma on sun -antologiassa, Tammi 2014
Marokon jälkeen, novelli Grantan ensimmäisessä suomalaisessa laitoksessa, Otava, 2013
Runoja antologiassa Septimi - Nuorta suomalaista runoa, Kirja kerrallaan 2011
Runoja antologiassa Runosuomi 2011, Varsinais-Suomen Taidetoimikunta, 2011
Eurooppa ennen Egon Friedellia, runo EU-maiden välisessä valokuva- ja runoantologiassa. Peliti associati, 2010
Runoja antologiassa Meissä on jotain yhteistä, KAKS - Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2010
Teokset > Televisio

Miki Liukkonen, sivullinen (2020–21). Keskusteluohjelma, 15 jaksoa.
Teokset > Radio

Miki Liukkosen maailma (2019–20). Keskusteluohjelma, 35 jaksoa.
Teokset > Diskografia

Images of Animals Crying in Public (Sound of Finland,  2013)
Beige (Sound of Finland, 2014)
Sex, Drugs and Modern Art (2016)
Aiheesta muualla

Miki Liukkosen maailma -ohjelma Yle Areenassa
Miki Liukkonen, sivullinen Yle Areenassa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef
Luettelo Ruotsin suomenkielisistä paikannimistä

Kolmikielinen tienviitta Kiirunan kunnassa Pohjois-Ruotsissa. Paikannimi on suomeksi ja ruotsiksi Svappavaara, meänkielellä Vaskivuori ja pohjoissaameksi Veaikevárri.
Tämä artikkeli on luettelo suomenkielisistä paikannimistä Ruotsissa.
Historiallisesti Ruotsissa on ollut suomenkielistä väestöä Keski-Ruotsin metsäseuduilla, joissa asuneita suomalaisia on sanottu metsäsuomalaisiksi (ruots. skogsfinnar) ja heidän asuttamiaan alueita kutsutaan edelleen suomalaismetsiksi (ruots. finnskogen). Lisäksi puhutaan suomalaismaista (ruots. finnmarken). Myös Norrbottenin läänissä Tornionjoen länsipuolisella alueella on perinteisesti ollut suomenkielistä väestöä. Heidän käyttämäänsä suomen kielen murretta sanotaan joskus meän kieleksi. Suurin osa nykyisistä ruotsinsuomalaisista on kuitenkin muuttanut Ruotsiin vasta toisen maailmansodan jälkeen.
Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksella (Kotus) on nimiarkistossaan Ruotsia koskien yli 11 000 suomenkielistä paikannimeä Länsipohjasta (kuuluu Norrbottenin lääniin), ja Värmlannin metsäsuomalaisalueilta löytyy 3 500 paikannimeä. Ruotsissa toimiva Institutet för språk och folkminnen (merkitys Kielen ja kansanperinteen tutkimuslaitos) on myös koonnut suomenkielisiä paikannimiä.
Suomen- tai meänkieliset ja saamenkieliset paikannimet pitäisi Ruotsin hallituksen mielestä saada näkyville muun muassa tienviittojen avulla. Hankkeeseen on myönnetty rahallista avustusta. Kielen ja kansanperinteen tutkimuslaitos on ehdottanut paikannimien merkitsemistä tienviittoihin meänkielellä, mutta Ruotsin liikennevirasto ei pidä esitystä ongelmattomana.
Paikannimet Norrbottenin läänissä

Seuraavilla Norrbottenin läänin kunnilla on suomenkielinen nimi:
Haaparanta (ruots. Haparanda)
Jokimukka (ruots. Jokkmokk)
Jällivaara (ruots. Gällivare)
Kainuu (ruots. Kalix)
Kiiruna (ruots. Kiruna)
Luulaja (ruots. Luleå)
Pajala (ei ruotsinkielistä nimeä)
Piitime (ruots. Piteå)
Ylikainuu (ruots. Överkalix)
Ylitornio (ruots. Övertorneå)
Myös Bodenia on joskus kutsuttu suomenkielisellä nimellä Puuti.
Seuraavista kartoista näkyy, missä päin Ruotsia sijaitsee paikannimiä, joissa on tietynlainen suomenkielinen loppuosa. Kartat kuvaavat sanoihin joki, järvi, oja ja vaara päättyvien paikannimien sijaintia.
Joki-päätteiset
Järvi-päätteiset
Oja-päätteiset
Vaara-päätteiset
Seuraavassa on lueteltu kunnittain suomenkielisiä paikannimiä läänin kunnissa.
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Haaparanta

Haaparanta (ruots. Haparanda)
Karunki (ruots. Karungi tai Karl Gustav)
Nikkala
Seittenkaari (ruots. Seskarö)
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Jällivaara

Jällivaara (ruots. Gällivare)
Malmivaara (ruots. Malmberget)
Nattavaara
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Kainuu

Morajärvi (ruots. Morjärv)
Paaskeri (ruots. Båtskärsnäs)
Sanki (ruots. Sangis)
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Kiiruna

Jukkasjärvi
Kaaresuvanto tai Karesuvanto (ruots. Karesuando)
Kiiruna (ruots. Kiruna)
Svappavaara tai Vaskivuori (ruots. Svappavaara)
Vittanki (ruots. Vittangi)
Ylinen Soppero (ruots. Övre Soppero)
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Pajala

Junosuvanto (ruots. Junosuando)
Korpilompolo (ruots. Korpilombolo)
Pajala
Täräntö (ruots. Tärendö)
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Piitime

Hurttalahti (ruots. Hortlax)
Piitime (ruots. Piteå)
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Ylikainuu

Ylikainuu (ruots. Överkalix)
Paikannimet Norrbottenin läänissä > Ylitornio

Hietaniemi (ruots. Hedenäset)
Juoksenki (ruots. Juoksengi)
Matarenki (ruots. aiemmin Matarengi, nykyään Övertorneå)
Turtola (ruots. Svanstein)
Paikannimet metsäsuomalaisalueilla > Värmlanti

Värmlannin läänissä Torsbyn kunnassa sijaitseva Lekvattnet oli vuoteen 1821 nimeltään Lautasalmi. Samassa kunnassa sijaitseva Ritamäki oli viimeinen paikka, jossa metsäsuomalaisia asui.
Paikannimet metsäsuomalaisalueilla > Taalainmaa

Orsan suomalaismetsä kuuluu osin Taalainmaan ja osin Hälsinglandin maakuntaan. Nykyisin alue sijaitsee Ljusdalin kunnassa. Suomenkielisiä paikannimiä ovat esimerkiksi:
Hampura (ruots. Hamra)
Noppikoski
Pilkalampinoppi
Stora Korpmäki
Sovinnaisnimiä > Kaupunkeja

Eräistä kaupungeista käytetään suomenkielisiä sovinnaisnimiä:
Tukholma (ruots. Stockholm)
Upsala (yleensä kuitenkin kahdella p:llä, kuten ruots. Uppsala)
Uumaja (ruots. Umeå)
Näiden lisäksi Skellefteåta on joskus saatettu kutsua suomeksi nimellä Heletti ja Bodenia nimellä Puuti.
Sovinnaisnimiä > Maakuntien sovinnaisnimet

Näiden paikkakuntien ohella monilla Ruotsin maakunnilla on ollut tai on edelleen suomenkielisiä sovinnaisnimiä. Osa niistä on sittemmin jäänyt pois käytöstä, mutta osaa käytetään vieläkin. Käytöstä jääneiden sovinnaisnimien sijaan käytetään nykyään maakuntien ruotsinkielisiä nimiä. Osa Ruotsin lääneistä on nimetty maakuntien mukaan, jolloin myös läänin nimessä on käytetty sovinnaisnimeä.
Käytössä olevia sovinnaisnimiä ovat:
Gotlanti (ruots. Gotland)
Itä-Götanmaa (ruots. Östergötland)
Lappi (ruots. Lappland)
Länsi-Götanmaa (ruots. Västergötland)
Taalainmaa (ruots. Dalarna)
Uplanti (ruots. Uppland)
Värmlanti (ruots. Värmland), myös muodossa Vermlanti
Länsipohja (ruots. Västerbotten)
Öölanti (ruots. Öland)
Käytössä harvinaistuneita maakuntien sovinnaisnimiä puolestaan ovat:
Bohuslääni (ruots. Bohuslän)
Dalslanti (ruots. Dalsland)
Gestriklanti (ruots. Gästrikland)
Hallanti (ruots. Halland)
Helsinglanti (ruots. Hälsingland)
Jämtlanti (ruots. Jämtland), myös muodossa Jemtlanti
Pohjoispohja (ruots. Norrbotten)
Skoone (ruots. Skåne)
Smoolanti (ruots. Småland)
Södermanlanti (ruots. Södermanland), myös muodossa Sörmlanti
Västmanlanti (ruots. Västmanlanti), myös muodossa Vestmanlanti
Ångermanlanti (ruots. Ångermanland)
Blekingellä, Härjedalenilla ja Medelpadilla ei ole ollut yleisesti tunnettuja sovinnaisnimiä.
Kirjallisuutta

Andersson, Henrik O: Ortnamn i Sverige analyserade geografiskt och etymologiskt utifrån östersjöfinskt substrat.  Stockholm:  Carlsson, 2004.  ISBN 91-7203-652-4
Jönssön-Korhola, Hannele ja Lindgren, Anna-Riitta: Monena suomi maailmalla – Suomalaisperäisiä kielivähemmistöjä.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-344-8
Kielitoimiston nimiopas.  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2008.  ISBN 978-952-5446-29-6
Korkiasaari, Jouni & Tarkiainen, Kari: Suomalaiset Ruotsissa.  (Suomalaisen siirtolaisuuden historia 3)  Turku:  Siirtolaisuusinstituutti, 2000.  ISBN 951-9266-71-2  (suomeksi)
Wahlberg, Erik: Finska ortnamn i norra Sverige.  Uppsala:  Tornedalica, 1963.
Wahlberg, Mats (toim.): Svenskt ortnamnslexikon.  Uppsala:  Institutet för språk och folkminnen, 2003.  ISBN 978-9172290204
Westerdahl, Christer: Ortnamn – introduktion till svenska, finska och lapska ortnamn i Sverige.  Stockholm:  Föreningen Natur och samhälle i Norden, 1976.  ISBN 978-9172290204
Aiheesta muualla

Lantmäteriet: Kartsök och ortnamn (ruotsiksi)
Institutet för språk och folkminnen: Finska ortnamn (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Institutet för språk och folkminnen: Ortnamn på meänkieli (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Institutet för språk och folkminnen: Ortnamnsregistret (ruotsiksi)
Aiheesta muualla > Mediassa

Svenska Dagbladet 9.5.2005: Stilsäker spaning efter finska rester i svenska ortnamn
Svenska Dagbladet 30.5.2005: Henrik O Anderssons idéer är vetenskapligt ohållbara
Ruotsin Radio P­4 Norrbotten 18.5.2011: Samlar in ortnamn (radiohaastattelu)
Korpimäki tai Korpmäck Taalainmaalla Orsan kunnassa.
Grangärden pitäjän Skattlösbergin kylässä sijaitseva Finngammelgården on ulkoilmamuseo, jossa voi nähdä tyypillisiä metsäsuomalaisten tekemiä rakennuksia. Alue sijaitsee Taalainmaalla Ludvikan kunnassa.
Martti Airila

| Martti Airila> Martti Nyholm |
| --- | --- |
 Martti Airila vuonna 1928.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. maaliskuuta 1878 Ilmajoki
Kuollut: 22. toukokuuta 1953 (75 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  Kielentutkija
Arvonimi: Professori
Vanhemmat:  Abel Nyholm Elisabeth Forsman
Puoliso:  Maria Sofia Emilia Siljo (1907-) Suoma Loimaranta (1934–)
Sukulaiset:  Yrjö Airila (veli)
Kaarlo Martti Airila (vuoteen 1906 Nyholm; 7. maaliskuuta 1878 Ilmajoki – 22. toukokuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen kielentutkija ja Helsingin yliopiston suomen kielen apulaisprofessori.
Ura

Airilan vanhemmat olivat kirkkoherra Abel Nyholm ja Elisabeth Forsman. Hänen veljensä oli farmakologian professori Yrjö Airila. Filosofian kandidaatiksi Airila valmistui  1900 ja lisensiaatiksi 1912.
Airila (Nyholm) toimitti yhdessä E. N. Setälän kanssa Kristoffer kuninkaan maanlain. Hän oli vuosina 1901–1903 Virittäjän päätoimittaja. Hän toimi vuosina 1906–1924 Jyväskylän opettajaseminaarin suomen kielen lehtorina ja teki vuonna 1912 julkaistua väitöskirjaansa Tornion ja Länsipohjan murteiden äännehistoriasta. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston suomen kielen dosentiksi 1925 ja hänet valittiin suomalaisen filologian apulaisen virkaan 1934. Airila hoiti apulaisen kaudellaan virkaatekevenä niin itämerensuomalaisten kielten kuin viron ja lähisukukielten virkaakin. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1942 ja hoiti apulaisen virkaa vielä vuoteen 1945 asti, jolloin jäi eläkkeelle.  Hän toimi Nykysuomen sanakirjan ensimmäisenä päätoimittajana vuosina 1929–1938. Airila julkaisi kielitieteellisiä tutkimuksia, kielioppeja ja oikeakielisyysoppaita. Hänen päätyönään pidetään teosta Johdatusta kielen teoriaan, joka on kolmiosainen johdatus yleiseen kielitieteeseen.
Airila oli useiden koulukomiteoiden jäsen ja toimi niiden puheenjohtajana, samoin kuin Jyväskylän yliopistoyhdistyksen valtuuskunnan puheenjohtajana 1918-1925. Hän myös teki Jyväskylän tieteellisen kirjaston perusjärjestelyn.
Airilan ensimmäinen puoliso vuodesta 1907 oli Maria Sofia Emilia Siljo (1878–1929) ja toinen vuodesta 1934 keuhkosairauksien erikoislääkäri Suoma Helena Loimaranta (1881–1954), joka oli lääketieteen lisensiaatti Ernst Gustaf Wilhelm af Hällströmin leski.
Julkaisut

Airilalla on laaja kirjallinen tuotanto, josta tärkeimpiä ovat:
Vierasperäiset sanat K. Cannelinin kanssa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1920,
Vierasperäiset sanat Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1945
Suomen sanojen oikea kirjoittaminen Y. Paalasen kanssa, Otava, 1948
Johdatusta kielen teoriaan I, II ja III WSOY, 1940, 1946 ja 1952
Lyhennyssanasto WSOY, 1953
Aiheesta muualla

Autio, Veli-Matti: / Airila, Martti (1878–1953). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 30.11.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Vahliaceae

| Vahliaceae |
| --- | --- |
 Vahlia capensis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Vahliales
Heimo::  Vahliaceae  Dandy
Suvut:
 Vahlia Thunb. 
Katso myös
   Vahliaceae Wikispeciesissä   Vahliaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vahliaceae on muutamalajinen afrikkalais-intialainen kasviheimo koppisiemenisten Asteranae-ryhmässä. Heimossa on vain Vahlia-suku.
Tuntomerkit

Kasvit ovat tiheän rauhaskarvoituksen peittämiä ruohoja tai pieniä pensaita. Lehdet ovat vastakkaisesti ja ehyitä. Kukat ovat pieniä sekä eriteräisiä ja sijaitsevat periaatteessa viuhkomaisissa kukinnoissa. Sikiäin on kehänalainen ja kahden tai kolmen emilehden muodostama, mesiäisellinen, yksilokeroinen ja kärki-istukallinen; istukassa on paljon siemenaiheita. Vartalot ovat erillisiä, luotit vaihtelevissa määrin pallomaisia. Hedelmä on liiteluomainen kota, jota verhiö ympäröi. Siemenvalkuainen eli endospermi on niukka.
Levinneisyys

Heimo/suku kasvaa Afrikassa, Madagaskarilla ja Intiassa.
Luokittelu

Vahliaceae-heimon ainoa suku sisältää kahdeksan lajia. Ne on aikaisemmin viety Saxifragales-lahkoon. Heimo odottaa vielä varmistusta lahkoasemastaan, se lienee kuitenkin sukua Solanales-lahkolle.
Aiheesta muualla

Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Vahliaceae.gif
Kuvia: http://www.kyffhauser.co.za/Plants1/Vahlia_capensis_var_vulgaris/Index.htm
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q9593896  Wikispecies: Vahliaceae  CoL: HRD  EPPO: 1VAHF  FNA: 10935  GBIF: 3232659  GRIN: 1169  iNaturalist: 71655  IRMNG: 119635  ITIS: 955063  NCBI: 91895  Open Tree of Life: 23372  Paleobiology Database: 183064  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77126636-1  Tropicos: 100351933  Watson & Dallwitz: vahliace  WFO: wfo-7000000632
Rotanloukku (elokuva)

| Rotanloukku> Elippathayam |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Adoor Gopalakrishnan
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Intia
Tuotantoyhtiö:  General Pictures
Ensi-ilta:  1981
Alkuperäiskieli:  malajalam
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
   
Rotanloukku (Elippathayam) on intialainen elokuva vuodelta 1981. Elokuva kertoo Keralan alueen maaseudun rakennemuutoksesta. Keski-ikäinen maanomistaja seuraa voimattomana valtansa ja kartanonsa luhistumista. Elokuva näytettiin Cannesin elokuvajuhlilla.
ECDSA

ECDSA (Elliptic Curve Digital Signature Algorithm) on elliptisen käyrän salausmenetelmään perustuva sähköisen allekirjoituksen menetelmä. ECDSA perustuu elliptisen käyrän laskutoimituksiin.
NIST on kieltänyt digitaalisien allekirjoituksien luomisen aiemmalla DSA:lla vuonna 2019 ja sen sijaan on käytettävä ECDSA- ja EdDSA-menetelmiä. ECDSA on määritelty standardissa FIPS 186-5.
ECDSA-avaimen murtaminen vaatii logaritmien (ECDLP) ratkaisemista, joissa ei ole merkittävästi edistytty ongelman esittäminen jälkeen vuonna 1985. ECDSA:ssa salainen avain on satunnaisluku, ja julkinen avaimen on elliptiselle käyrälle sijoittuva arvo, joka muodostetaan salaisen avaimen ja generaattorin avulla.
Kuten DSA myös ECDSA on haavoittuva vuotamaan yksityistä tietoa mikäli satunnaisluvun valinta on heikko tai vihamielisesti toteutettu.
Standardit

RFC 6979 - Deterministic Usage of the Digital Signature Algorithm (DSA) and Elliptic Curve Digital Signature Algorithm (ECDSA)
Luettelo terrori-iskuista

Tämä on luettelo terrori-iskuista, jotka ovat tapahtuneet 1940-luvulta nykypäivään.
1946–1969 > 1946

28. heinäkuuta – King David Hotelin pommi-isku – äärisionistinen Irgun-järjestö räjäytti Brittiläisen Palestiinan mandaatin päämajan Jerusalemissa. 91 kuollutta.
1946–1969 > 1963

15. syyskuuta – 16th Street Baptist Churchin pommi-isku – neljä Ku Klux Klanin jäsentä räjäyttivät pommin kirkossa, joka toimi myös kansalaisoikeusliikkeen kokoontumispaikkana. Iskussa surmansa saivat neljä afroamerikkalaista tyttöä.
1946–1969 > 1968

23. heinäkuuta – El Alin lentoreitillä Rooma-Tel Aviv kaapattiin Algeriin palestiinalaisen terroristijärjestön PFLP:n johdolla. Koneessa oli 38 matkustajaa ja 10 hengen miehistö. Neuvottelut kestivät 40 päivää. 40 Israelin kansalaista vapautettiin. Ensimmäinen El Alin koneen kaappaus.
26. joulukuuta – kaksi PFLP-terroristia hyökkäsi El Alin lentokonetta kohti Ateenan lentoasemalla. Israelilainen mekaanikko kuoli.