stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Curaçao
Talous

Curaçaon talouden keskeisimpiä tekijöitä ovat kaupankäynti, varustamotoiminta, logistiikka, kuivatelakkapalvelut, kansainväliset finanssipalvelut, öljynjalostus ja matkailu. Talouden pohjana on erityisesti öljynjalostusteollisuus, jossa jalostetaan Venezuelasta tuotua raakaöljyä. Saaren satama on Panaman kanavalle johtavien kauppareittien risteyskohdassa, ja satamaa pystyvät käyttämään myös suuret säiliöalukset. Maracaibojärvi on liian matala valtamerialuksille, joten öljy kuljetetaan sieltä pienemmillä aluksilla Curaçaoon. Venezuelan kriisin takia Curaçaon talous on ollut taantumassa vuodesta 2019 saakka, ja huhtikuussa 2019 maan työttömyysaste oli peräti 21,2 prosenttia.
Curaçao on pyrkinyt monipuolistamaan talouttaan rohkaisemalla kevyttä teollisuutta, mutta käytännössä kaikki kulutustuotteet ja elintarvikkeet joudutaan tuomaan. Siirtomaa-aikana Curaçaolla viljeltiin sokeriruokoa, mutta nykyään merkittävin maatalouskasvi on sitruskasvi, jota käytetään curaçaoliköörin valmistamiseen.
Curaçaolla ja Sint Maartenilla on yhteinen keskuspankki, ja ne käyttävät valuuttana Alankomaiden Antillien guldenia.
Curaçaon kansainvälisen lentoaseman kiitorata on Karibian alueen kolmanneksi pisin, ja sitä käyttää tukikohtanaan useampi alueellinen lentoyhtiö. Curaçaon satamat ovat suojaisia luonnonsatamia, ja niistä suurin on pääkaupungissa Willemstadissa, jossa on kaksi risteilyalusterminaalia ja rahtisatama.
Väestö

Curaçaossa oli maan tilastokeskuksen mukaan 156 223 asukasta vuoden 2020 alussa. Väestö on vähentynyt noin neljällä tuhannella vuoden 2017 jälkeen, jolloin se oli korkeimmillaan. Vuonna 2011 maassa oli väestönlaskennan mukaan 150 563 asukasta. Vuonna 2001 asukkaita oli noin 130 800. Vuosien 2001–2011 keskimääräinen väestönkasvu oli 1,4 prosenttia vuodessa. Väestö on kasvanut erityisesti maahanmuuton ansiosta.
Maahanmuuton seurauksena Curaçaon väestössä muualla syntyneiden osuus on kasvanut. Ulkomailla syntyneiden osuus väestöstä oli vuonna 2011 noin 24 prosenttia. Heistä suurimman osuuden muodostivat Alankomaissa syntyneet. Seuraavaksi eniten syntyneitä oli Dominikaanisesta tasavallasta. Maahanmuuttajat tulivat aiemmin Alankomaiden Karibian siirtokunnista, mutta uudemmat maahanmuuttajat ovat muun muassa Kolumbiasta, Haitista ja Jamaikalta. Noin 90 prosenttia Curaçaon asukkaista on Alankomaiden kansalaisia.
Curaçaolle on muuttanut erityisen paljon naisia, minkä takia vuonna 2011 sataa naista kohti oli vain 84 miestä. YK:n vuoden 2012 tilastojen mukaan vain Latviassa oli vähemmän miehiä kuin Curaçaolla. Saarelle muutetaan erityisesti töiden perässä. Curaçaon väestö on myös selvästi vanhentunut, ja vuoden 2011 väestönlaskussa yli 59-vuotiaiden määrä ylitti ensimmäisen kerran alle 15-vuotiaiden määrän. Vuonna 1960 yli 59-vuotiaita oli 6,7 prosenttia väestöstä, kun vuonna 2011 heidän osuutensa oli jo 19,8 prosenttia. Tästä syystä Curaçaon tilastokeskus on arvioinut, että maa tarvitsee edelleen maahanmuuttoa, jotta väestö voisi kasvaa. Väestöpyramidissä on toisaalta katoa 20–34-vuotiaissa, mikä johtuu 1990- ja 2000-luvuilla tapahtuneen maastamuuton seurauksena. Saarelle muuttaneet eivät ole paikanneet ikärakennetta.
Curaçaon monikulttuurisuutta kuvastaa myös kielitilanne, sillä saarella on kolme virallista kieltä: papiamentu, hollanti ja englanti. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 78,8 prosenttia perhekunnista käytti papiamentua ja 9,5 prosenttia hollantia.
Kulttuuri

Curaçaon kulttuurissa on paljon vaikutteita monista erilaisista taustoista, erityisesti afrokaribialaisilta ja hollantilaisilta. Alankomaan siirtomaaisännyyttä kuvastavat pääkaupungin Willemstadin hollantilaistyyppiset värikkäät rakennukset. Kaupungin historiallinen keskusta on valittu Unescon maailmanperintöluetteloon. Afrokaribialainen kulttuuri näkyy monissa festivaaleissa, rumpumusiikissa ja tansseissa. Tambu on suosittu afrikkalaisperäinen rummuilla säestettävä musiikki- ja tanssityyli.
Urheilu

Baseball on Curaçaon suosituin urheilulaji. Se tuli saarelle jo 1900-luvun alkupuoliskolla dominikaanilaisten työntekijöiden ja venezuelalaisten kauppiaiden myötä. Kesään 2020 mennessä 15 Curaçaolla syntynyttä pelaaja on pelannut Yhdysvaltain baseballin tärkeimmässä ammattilaissarjassa MLB:ssä. Curaçaon jalkapallomaajoukkue perustettiin vuonna 2011 Alankomaiden Antillien hajoamisen jälkeen. Joukkue voitti vuonna 2017 Karibian maiden mestaruusturnauksen Caribbean Cupin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Curaçao Wikimedia Commonsissa
Curaçaon hallinnon sivut (hollanniksi)
Curaçaon matkailuvirasto (englanniksi)
Väli-Amerikan valtiot
| --- | --- |
Mantereen maat:   Belize  Costa Rica  El Salvador  Guatemala  Honduras  Meksiko  Nicaragua  Panama 
Saarivaltiot:   Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  Grenada  Haiti  Jamaika  Kuuba  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago 
Itsehallintoalueet:   Anguilla  Aruba  Bonaire  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Guadeloupe  Martinique  Montserrat  Navassa  Puerto Rico  Saba  Saint Barthélemy  Saint-Martin  Sint Eustatius  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret 
Curaçaon kartta
Curaçaon korkein kohta Sint Christoffelberg.
Öljynjalostamo Curaçaolla.
Värikkyydestään tunnetut talot Willemstadin satamassa edustavat hollantilaista arkkitehtuuria.
Danzigin vapaakaupunki

Danzigin vapaakaupunki (saks.  Freie Stadt Danzig; puol. Wolne Miasto Gdańsk) oli autonominen Itämeren satamakaupunki ja kaupunkivaltio, joka perustettiin 10. tammikuuta 1920 Versailles’n rauhansopimuksen perusteella. Se oli Kansainliiton suojeluksessa, ja Puolalla oli sen suhteen eräitä taloudellisia oikeuksia. Vapaakaupunki lakkasi olemasta vuonna 1939, kun Saksa valloitti sen ja liitti itseensä osaksi Danzigin–Länsi-Preussin valtakunnanpiiriä.
Saksan otettua kaupungin haltuunsa sen armeija aloitti antisemiittiset ja puolalaisvastaiset vainot tappamalla tai karkottamalla pääasiassa juutalaisia ja puolalaisia. Tätä ennen Kansainliiton laatima perustuslaki oli turvannut juutalaisten ja puolalaisten vähemmistöjen edut kaupungissa.
Saksan häviön jälkeen vuonna 1945 puna-armeija miehitti kaupungin, ja se liitettiin Puolaan puolankielisellä nimellä Gdańsk.
Puolan oikeudet

Versailles’n rauhansopimuksen mukaan Danzigin ulkopolitiikasta vastasi Puola, jonka kanssa kaupungilla oli tulliliitto. Saksan rautatielinja, joka kulki vapaakaupungin läpi, siirtyi Puolan hallintaan, samoin kaupungin sisäinen rautatie. Westerplatten niemimaa siirtyi Puolalle, ja sinne tuli varuskunta, noin 90 miestä, ja satama. Puolan posti huolehti kaupungin posti- ja lennätintoiminnasta paikallisen postin ohella.
Versailles’n rauhan III. ja XI. artiklan mukaan kaupunki oli Saksan ja Itä-Preussin välissä oleva Kansainliiton valvoma alue. Sopimuksen mukaan Puolalla oli kaupungissa eräitä taloudellisia oikeuksia.
Hallinto

Kansainliitto vastasi alueen hallinnosta, ja sitä edusti vuorotellen eri maista valittu komissaari.
| Järjestys | Nimi | Virka-aika | Valtio |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Reginald Thomas Tower | 1919–1920 |  Britannia |
| 2. | Edward Lisle Strutt | 1920 |  Britannia |
| 3. | Bernardo Attolico | 1920 |  Italian kuningaskunta |
| 4. | Richard Cyril Byrne Haking | 1921–1923 |  Britannia |
| 5. | Mervyn Sorley McDonnell | 1923–1925 |  Britannia |
| 6. | Joost Adriaan van Hamel | 1925–1929 |  Alankomaat |
| 7. | Manfredi di Gravina | 1929–1932 |  Italian kuningaskunta |
| 8. | Helmer Rosting | 1932–1934 |  Tanska |
| 9. | Seán Lester | 1934–1936 |  Irlannin vapaavaltio |
| 10. | Carl Jakob Burckhardt | 1937–1939 |  Sveitsi |
Väestö

Vapaakaupungissa oli vuonna 1923 noin 366 730 asukasta, joista 95,47 % oli saksalaisia ja 3,28 % oli kašubeja tai puolalaisia, ja yhteensä runsas prosentti venäläisiä, ukrainalaisia ja muita.
Versailles’n rauhansopimuksen perusteella Danzigin asukkaat saivat oman kansalaisuuden, joka perustui asuinpaikkaan. Saksalainen väestö menetti Saksan kansalaisuuden ja sai uuden vapaakaupunkikansalaisuuden. Vapaakaupungin asukkaat saivat kahden vuoden kuluessa päättää, haluavatko he kuulua vapaakaupunkiin vai Saksaan. Jos he muuttivat Saksaan, he menettivät kiinteistönsä, omaisuutensa ja oikeudet.
Danzigissa viralliset kielet olivat saksa ja puola. Kaupungissa oli vuonna 1923 yhteensä 366 730 asukasta, joista saksankielisiä 348 493 ja puolankielisiä (tai lähisukuisia kieliä kašubia ja masuuria puhuvia) 12 027, kaksikielisiä (puola, saksa) 1 629, sekä venäjän- ja ukrainankielisiä oli 2 628, heprean- ja jiddišinkielisiä oli yhteensä 602.
Historia ja politiikka

Danzigissa oli kaupungin senaatti, jossa olivat edustettuina lähinnä kaupungin saksan- ja puolankieliset kansalaiset. Kansainliiton komissaari Carl Jacob Buckhardt valittiin vuonna 1939 sovittelemaan kaupungin eri kansallisuuksien välisiä jatkuvia kiistoja.
Toukokuussa vuonna 1933 Saksassa järjestettiin vaalit, joissa Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue sai enemmistön valtiopäiville, ja samaan aikaan Danzigin kansallissosialistinen puolue voitti vapaakaupungissa järjestetyt vaalit. Puolue sai 57 prosenttia äänistä eli vähemmän kuin kaksi kolmasosaa, minkä Kansainliitto oli asettanut rajaksi, jotta Danzigin oma perustuslaki voitaisiin kumota kansallissosialistisen enemmistön päätöksellä. Uusi senaatti kuitenkin sääti antisemiittiset ja antikatolilaiset lait. Myöhemmin se hyökkäsi avoimesti kaupungin puolalaisia ja kašubiväestöä vastaan.
Saksan armeija miehitti vapaakaupungin syyskuussa 1939 samalla, kun se miehitti Puolan. Vapaakaupungin juutalainen väestö joutui vainon kohteeksi. Osa juutalaisista karkotettiin tai tapettiin. Danzigin suuri synagoga tuhottiin.
Saksan hallitus oli vaatinut alueen luovutusta jo ennen miehitystä vuodesta 1933, mutta Puola oli kieltäytynyt neuvotteluista. Puolan komissaari ilmoitti Kansainliiton komisaari Burckhardtille huhtikuussa 1939, että Puola vastaisi aseellisin toimin, jos Saksa hyökkäisi Puolaan ja vapaakaupunkiin.
Historia ja politiikka > Toinen maailmansota ja sen jälkeen

Saksan hallitus äänesti Danzigin yhdistämisestä Saksaan 2. syyskuuta vuonna 1939, päivä sen jälkeen kun Saksan armeija hyökkäsi Puolaan.
Vaikka äänestys oli Kansainliiton päätöksen ja Danzigin perustuslain vastainen, Danzigista tuli osa Saksaa, ja siitä muodostettiin Danzig-Länsi-Preussi -niminen Reichsgau. Puolan postilaitoksen työntekijät kuitenkin tekivät vastarintaa 15 tuntia aseinaan lähinnä pistoolit, konekiväärit ja käsikranaatit. Lopulta postin työntekijät antautuivat ja heidät teloitettiin.
Sodan jälkeen noin 90 % kaupungista oli tuhottu. Puna-armeija miehitti kaupungin 30. maaliskuuta 1945. Kaupungin väestöstä 90 % oli joko teloitettu tai paennut. Kaupungista lähti 30. tammikuuta 1945 pakolaisia MV Wilhelm Gustloff -nimisellä laivalla Itämeren yli, mutta neuvostoliittolainen S-13-sukellusvene torpedoi sen, ja aluksessa olleet 10 000 pakolaista ja 1 000 sotilasta saivat surmansa.
Liittoutuneet esittivät Potsdamin konferenssissa, että entinen vapaavaltio liitettäisiin Puolaan. Vuonna 1950 noin 285 000 Danzigin kansalaista asui Saksassa ja 13 324 kansalaista oli muuttanut Puolaan ja saanut kansalaisuuden. Vuoteen 1947 mennessä noin 12 472 Danzigin saksalaista karkotettiin Saksaan ja 101 873 puolalaista Keski-Puolasta ja 26 629 Itä-Puolasta siirrettiin Danzigiin, jonka nimi oli jo muutettu puolankieliseen muotoon Gdańsk.
Kirjallisuutta

Buckhardt, Carl Jakob: Meine Danziger Mission.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Danzigin vapaakaupunki Wikimedia Commonsissa
Te tiedätte, että Danzig on vapaavaltio, mutta se ei riitä, Seura, 08.01.1936, nro 2, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Danzig: kaupunki, johon maailman katseet on suunnattu, Suomen Kuvalehti, 10.6.1939, nro 23, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Euroopan polttopiste. Danzig ja sen historia, Aamulehti, 11.06.1939, nro 154, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Danzig: Puolan avain, Baltian lukko, miekan ja kaupan kaupunki..., Helsingin Sanomat, 9.7.1939, nro 180, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Menneiden vuosisatojen kauneutta, Kuva, 2.8.1939, nro 16, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Veikko Itkonen : Tämän päivän Danzigissa. Vaikutelmia vapaakaupungista sen kohtalonhetkellä, Helsingin Sanomat, 11.08.1939, nro 213, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Väinö Länsiluodon neliosainen artikkelisarja Danzigin tapahtumista toisen maailmansodan alkupäiviltä syyskuussa 1939:
Mitä Danzigissa tapahtui. Sotakirjeenvaihtaja Anschlussin todistajana I, Helsingin Sanomat, 12.09.1939, nro 245, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mitä Danzigissa tapahtui. Sotakirjeenvaihtaja Anschlussin todistajana II, Helsingin Sanomat, 13.09.1939, nro 246, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mitä Danzigissa tapahtui. Sotakirjeenvaihtaja Anschlussin todistajana III, Helsingin Sanomat, 14.09.1939, nro 247, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mitä Danzigissa tapahtui. Sotakirjeenvaihtaja Anschlussin todistajana IV, Helsingin Sanomat, 15.09.1939, nro 248, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Danzigin vapaakaupungilla oli oma valuutta, Danzigin  guldeni. Kuvassa 1 000 guldenin seteli.
Léopold Survage

Amedeo Modigliani: Léopold Survage, 1918.
Léopold Frédéric Léopoldowitsch Survage alkujaan Leopold Friedrich Sturzwage (31. heinäkuuta 1879 Lappeenranta – 31. lokakuuta 1968 Pariisi) oli ranskalainen maalari. Hän syntyi Lappeenrannassa (eräiden lähteiden mukaan Moskovassa).
Elämä

Survage harrasti pienenä pianonsoittoa, koska hänen suomalainen isänsä oli töissä pianotehtaalla. Hän muutti 1900-luvun alussa tyttöystävänsä kanssa Pariisiin, jossa hän toimi pianonvirittäjänä. Hän alkoi maalata vuonna 1913. Myöhemmin hän muutti Nizzaan. Survage otettiin Légion d’honneurin jäseneksi vuonna 1963, ja hän kuoli viisi vuotta myöhemmin.
Amedeo Modiglianin teos Taidemaalari Léopold Survagen muotokuva on Ateneumin taidemuseossa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Léopold Survage
Käännös suomeksi
Lyydia Almila

Lyydia Sofia Almila, sukunimi vuoteen 1941 Alén (12. tammikuuta 1892 Helsinki – 7. lokakuuta 1962) oli suomalainen filosofian maisteri, rehtori ja oppikirjojen tekijä.
Lyydia Almilan vanhemmat olivat isännöitsijä Gustaf Adolf Alén ja Ida Sofia Malmgren. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1917 ja filosofian maisteriksi 1919. Almila oleskeli Norjassa 1918-1919 ja teki opintomatkoja Saksaan ja Itävaltaan 1921 ja 1935, Englantiin ja
Ranskaan 1924, Englantiin ja Skotlantiin 1929, Yhdysvaltoihin 1931, Englantiin 1937 ja 1949 sekä  Tanskaan ja Ruotsiin 1939, 1942 ja 1947.
Almila oli Kallion yhteiskoulun vt. johtajana 1921 sekä johtajana ja saksankielen ja englanninkielen opettajana 1922–1932. Hän oli Helsingin suomalaisen lyseon lehtorina 1932–1935 ja Tyttönormaalilyseon englanninkielen ja ruotsinkielen yliopettajana vuodesta 1935 ja rehtorina vuodesta 1951. Almila toimi lisäksi Helsingin koelyseon saksankielen ja englanninkielen opettajana 1922–1925, suomalaisen normaalilyseon englanninkielen vt. yliopettajana 1927–1928, kansakoulunopettajien yliopistojatkokurssien saksankielen opettajana 1920–1926 ja 1932–1935 sekä Helsingin yliopiston 
englanninkielen opettajana 1937–1945.
Julkaisuja

Nimellä Lyydia Alén:
Jokamiehen englanninkirja: itseopiskelijoille, kauppa-, teollisuus-, merikouluille y.m. ammattiopistoille, työväenopistoille, valistusjärjestöjen y.m. opintokursseille. Otava 1939, 7. painos 1952
Nimellä Lyydia Almila:
Koululaisen ruotsinkirja 1. Otava 1946
Koululaisen ruotsinkirja 2. Otava 1947
Anecdotes and short stories; sanaston laatinut Sirkka-Liisa Norko ; toim. Lydia Almila. Otavan englantilaisia koulutekstejä 2. Otava 1947
Jokamiehen englanninkirja: Iso-Britannia - Yhdysvallat: itseopiskelijoille, kauppa-, teollisuus-, merikouluille ym., ammattiopistoille, työväenopistoille, valistusjärjestöjen ym. opintokerhoille. 6. lis. painos Otava 1949, 12. painos 1965
Ruotsinkielen perussanastoa; tekijät Lyydia Almila, Eeva Riikonen. Otava 1950, 9. painos 1975
Koululaisen englanninkirja 1. Otava 1950, 8. painos 1965
Koululaisen englanninkirja 2. Otava 1952, 6. painos 1967
Suomennoksia

Elizabeth Bowen : Sydämen kuolema : romaani. Otava 1942 (alkuteos The Death of the Heart)
Lyyli Ollila

Lyyli Anni Inkeri Ollila, o.s. Toikka (20. joulukuuta 1888 Hietamäki, Inkeri – 14. tammikuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Lyyli Ollilan vanhemmat olivat Annamoision koulun opettaja Pietari Toikka ja Maria Jamalainen. Perhe asui 1892–1904 Siperiassa jossa Pietari Toikka oli Verhie Sujetukin suomalaissiirtokunnan katekeettana. Lyyli Ollila opiskeli Académie Ransonissa Pariisissa 1920–1922. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1913, 1915, 1916, 1917, 1918, 1928, 1930, 1931, 1932, 1943 ja 1946. Ulkomailla hänen töitään oli näytteillä Kööpenhaminassa 1919. Ollila toimi opettajana ABC-piirustuskoulussa 1938–1940.
Lyyli Ollila oli naimisissa vuodesta 1912 taidemaalari Yrjö Ollilan kanssa. Molemmat olivat vuonna 1912 perustetun Septem-ryhmän jäseniä. He asuivat Pariisissa 1920–1927.
Teoksia

Latomaisema : öljyvärimaalaus.
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Lyyli Ollila
Lyyli Kaurila

Lyyli Kaurila, o.s. Moisio (6. maaliskuuta 1896 Helsinki – 1. helmikuuta 1987) oli suomalainen Oulussa asunut opettaja ja taidemaalari.
Lyyli Kaurilan vanhemmat olivat teknikko Heikki Moisio ja Liina Stade. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1915–1919, Taideteollisen keskuskoulun kuvaamotaidonopettajalinjalla 1919 ja Pariisissa Académie Colarossissa 1924. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1910- ja 1920-luvulla sekä Suomen Taideyhdistyksen näyttelyyn 1919. Kaurila toimi kuvaamataidon opettajana oppikoulussa 1921–1960.
Lyyli Kaurila oli naimisissa vuodesta 1925 metsäneuvos Arvid Aksel Kaurilan (1893–1959) kanssa.
Palkinnot

III palkinto dukaattikilpailussa 1918
Aiheesta muualla

Suomalaisen kuvataiteen bibliografia : Lyyli Kaurila
Lyudao

| Lyudao |
| --- | --- |
 Lyudao
Koordinaatit:  22°40′00″N, 121°28′59″E
Pinta-ala:  15,09 km²
Valtio
Valtio:   Taiwan
Piirikunta:  Taitung
Väestö
Väkiluku:  3 462 (v. 2012)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lyudao tai Lüdao (kiin. 綠島, Lǜdǎo) on Taiwaniin eli Kiinan tasavaltaan kuuluva saari Taiwanin saaren kaakkoisrannikolla. Saari on tuliperäinen ja sen pinta-ala on 15,09 km².
Maantiede

Lyudao sijaitsee noin 33 kilometriä Taiwanin kaakkoisosan Taitungista merelle. Saari on tuliperäinen ja sitä ympäröivät koralliriutat. Itse saari on pinnanmuodoiltaan kukkulainen,  Saaren pinta-ala on noin 15,09 km². Hallinnollisesti saari kuuluu Taitungin piirikuntaan. Saaren kaakkoisosassa sijaitsee Zhaorin kuuma lähde.
Saaren kukkuloilla tavataan esimerkiksi japaninhirviä. Ympäröivällä merialueella tavataan kalalajeja yli 50:stä eri suvusta ja yli 300 eri korallilajia.
Historia

Lüdaon nykyinen nimi tarkoittaa vihreää saarta. Varhaisemmissa kiinalaisissa historiallisissa lähteissä saari tunnetaan kuitenkin tulisaarena. Nimi juontuu tuliperäisen saaren maaperän mustasta värityksestä, joka muistuttaa palanutta aluetta. Nykyisen nimensä saari sai vasta vuonna 1949. Saari asutettiin noin 3 000–4 000 vuotta sitten ja saarta on asutettu yhtäjaksoisesti siitä lähtien. Varhaiset asukkaat jättivät jälkeensä arkeologisia merkkejä, kuten kivityökaluja ja keramiikkaa. Varhaisimmat historialliset lähteet mainitsevat saaren ensimmäisen kerran vuonna 1696.
Han-kiinalaisia siirtolaisia alkoi saapua saarelle noin 200 vuotta sitten, jolloin Chen Bi-Shien johti saarelle noin 30 henkilön siirtolaisjoukon. Taiwanin niin sanotun valkoisen terrorin aikana saarella vuodesta 1972 vuoteen 1987 toimineella vankilalla pidettiin huomattavaa osaa maan poliittisista vangeista. Enimmillään vankeja oli saarella yli 2 000 ja vankilan henkilökuntaa yli 3 000. Vankila toimii nykyisin museona.
Nykyisin saari on matkailukohde ja sillä vierailee vuosittain noin 300 000 matkailijaa. Matkailijat saapuvat pääasiassa harjoittamaan sukellusta ja snorkkeelausta. Saarella on lentokenttä, jonne on päivittäisiä lentoja Taitungin lentokentältä. Saarelle on myös lauttaliikennettä Taiwanin pääsaarelta Fugangin satamasta Taitungin pohjoispuolelta. Saaren asukasluku oli vuoden 2012 lopussa 3 462.
Saaren rannikkoa.
Saarella toiminut vankila.
Luokkalammi (Virrat)

| Luokkalammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Virrat
Koordinaatit:  62°12′38″N, 23°44′11″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Tarjanneveden alue (35.41)
Laskuoja:  oja Vaskiveteen 
Järvinumero:  35.412.1.018
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124,3 m  
Rantaviiva:  1,07 km  
Pinta-ala:  3,193 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiLuokkalammi 
Luokkalammi  on Pirkanmaalla Virroilla keskustaajaman kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,2 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Vaskiveden lähialueeseen (35.412) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 124,3 metriä mpy.
Demy (laulaja)

| Dímitra Papadéa> Δήμητρα Παπαδέα |
| --- | --- |
 Demy vuoden 2017 Eurovision  laulukilpailussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. elokuuta 1991 (ikä 33)
Muusikko
Taiteilijanimi:  Demy
Laulukielet:  kreikka, englanti
Aktiivisena:  2011–
Tyylilajit:  Pop, R&B
Levy-yhtiöt:  Panik Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Dímitra Papadéa (kreik. Δήμητρα Παπαδέα), tunnettu myös nimellä Demy, on kreikkalainen laulaja, jolla on sopimus itsenäisen kreikkalaisen levytysyhtiön Panik Recordsin kanssa. Vuoden 2012 MAD Video Music Awardseissa Demy voitti Paras uusi artisti -palkinno sekä kaksi muuta palkintoa. Kuten hän mainitsi vastaanottopuheessaan, vuonna 2011 hän katsoi gaalaa televisiosta ja unelmoi itse voittavansa palkinnon jonain päivänä. Vuotta myöhemmin hänen toiveensa toteutui. Demy myös esiintyi ohjelmassa The FaDen kanssa. He esittivät kappaleet ”Soldier” ja ”Póses chiliádes kalokaíria”. Demy edusti myös Kreikkaa kappaleella "This Is Love" vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa, Kiovassa.
Elämä ja ura

Viisivuotiaana Demy alkoi ottaa pianotunteja, jota tekee edelleen. Hän saa musiikillisia vaikutteita jazzista, soulista, rock and rollista sekä R & B:sta. Hänen ensimmäinen lempikappaleensa oli Nelly Furtadon ”I'm Like a Bird”. Laulajan uransa lisäksi hän opiskelee lakia Ateenan yliopistossa. Hän on sanonut tavoittelevansa koulusta valmistumista, eikä ainoastaan omistautua musiikkiin, vaikka hänen suosionsa laulajana on nousemassa. Demyn isä Epameinóndas Papadéas ja sisko Rómi (Romy) Papadéa ovat myös asianajajia omassa lakifirmassaan . Hänen äitinsä Élena Boúmpouli on kielikoulun omistaja  ja korkeakouluopintoihin valmentavan yrityksen johtaja