stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sofi Oksanen
Ura > Välirikko WSOY:n kanssa

Oksanen totesi 28. lokakuuta 2009 kolumnissaan Helsingin Sanomien verkkosivuilla, ettei pidä siitä, että hänen kirjojensa kanssa ”tekemisissä olevat ihmiset työskentelevät piinallisissa olosuhteissa, että heitä pompotellaan järjettömästi tai että irtisanomisuhka roikkuu niskassa koko ajan”. Hän arvosteli WSOY:n johtoa välinpitämättömyydestä.
WSOY ilmoitti 15. kesäkuuta 2010, ettei se enää julkaise yhtiön ”tähtikirjailijaksi” luonnehditun Oksasen teoksia. Syyksi yhtiön toimitusjohtaja Anna Baijars ilmoitti molemminpuolisen luottamuksen puutteen. Ratkaisua pidettiin yleisesti poikkeuksellisena ja yhtiölle imagotappiona, kun se menetti palkitun suomalaisen kaunokirjailijan. Oksanen puolestaan ilmoitti, että välirikon syynä oli WSOY:n tekemä sopimusrikkomus, josta hän oli jo aikaisemmin ollut yhteydessä Suomen Kirjailijaliittoon. Apu-lehden haastattelussa hän kritisoi jälleen voimakkaasti kustannusyhtiön johdon toimintaa ja piti yhtiön käännös- ja markkinointitoimintaa amatöörimäisenä.
Vuonna 2011 ilmestyi Oksasen ja Maija Kaunismaan yhteinen teos Liian lyhyt hame – Kertomuksia keittiöstä Bonnier Booksin kustantamana. Teoksessa on laululyriikkaa ja näytelmätekstejä, ja siihen liittyy kaksi cd:tä.
Ura > Oma Silberfeldt-kustantamo ja siirtyminen Likelle

Oksanen perusti vuonna 2011 oman kustantamon Silberfeldt Oy:n, jonka kautta hän julkaisee teostensa taskukirjapainoksia. Sen ensimmäinen julkaisu oli Baby Janen taskukirjapainos. Lisäksi Oksanen osti vuonna 2011 julkaisuoikeudet suomeksi pienenä painoksena 1970-luvulla julkaistuun Aleksandr Solženitsynin teokseen Gulag: Vankileirien saaristo ja julkaisi siitä uuden laitoksen Silberfeldtin kautta huhtikuussa 2012. Oksanen julkaisi Silberfeldtin kautta myös Niilo Koljosen laatiman Vankileirien saariston kartan ja järjesti 2012 Gulag-seminaarin Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa. Vuonna 2012 Silberfeldt Oy teki miljoonatuloksen.
Oksanen siirtyi joulukuussa 2011 Otavan omistaman Liken kirjailijaksi. Kustantajan vaihdoksen taustalla oli Oksasen kustannustoimittaja Harri Haanpään siirtyminen Liken kustannuspäälliköksi.
Oksasen teos Kun kyyhkyset katosivat ilmestyi 2012. Romaani on Oksasen Viron lähihistoriaa käsittelevän sarjan kolmas osa. Se oli vuoden 2012 myydyin kotimainen kaunokirja (107 800 kpl).
Oksasen teos Norma ilmestyi vuonna 2015. Romaani kertoo Helsingin Kalliossa elävästä nuoresta naisesta Norma Rossista. Siitä tehtiin käännös- tai julkaisusopimus 22 maahan jo samana vuonna. Lisäksi Yhdysvalloissa kirjan julkaisee arvostettu Knopf-kustantamo.
Oksasen teos Koirapuisto ilmestyi syyskuussa 2019. Romaani kertoo nykypäivän Helsingistä ja Ukrainan itsenäisyyden alkuvuosista, hedelmöitysbisneksestä ja korruptiosta.
Ura > Muu toiminta

Oksanen on kirjoittanut kolumneja (Sihteeri & Assistentti, Sunnuntaisuomalainen, Metro, Aamulehden Asiat-liite) ja käsitellyt niissä muun muassa monikansallista identiteettiä, ihmisoikeus- ja sananvapauskysymyksiä ja arvostellut verkkosensuurin puolustajia. Laajemmissa lehtikirjoituksissaan Oksanen on arvostellut vasemmistolaisen totalitarismin ihailua ja kannatusta sekä puhunut virolaisten naisten tarinattomuudesta, kaksoisidentiteetistä ja neuvostonaisen roolin varjosta.
Oksanen toimitti 2009 yhdessä Imbi Pajun kanssa artikkelikokoelman Kaiken takana oli pelko Viron historian vaiheista neuvostomiehityksen aikana. Kirjan johdannossa Oksanen perusteli sen julkaisemista sanoen, että 1900-luvun kommunistiset järjestelmät olivat historian tuhoisimpia ilmiöitä laajuutensa ja pitkäkestoisuutensa vuoksi. Silti niistä on kirjoitettu suhteellisen vähän kansallissosialistien toimeenpanemaan holokaustiin verrattuna. Oksanen on syyttänyt suomalaisia poliitikkoja, erityisesti Matti Vanhasta suomettuneisuudesta Vanhasen 1985 julkaistun lehtikirjoituksen perusteella.
Oksasen lausunto suomalaisen kulttuurin ja varsinkin miesten väkivaltaisuudesta ja masentuneisuudesta Tanskan television ajankohtaisohjelmassa marraskuussa 2009 synnytti Suomessa kohua.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Tyypillisellä suomalaisella miehellä ei ole sanoja tunteiden ilmaisemiseen, vaan hän korvaa sanojen puutteen väkivallalla. | ” |
– Sofi Oksanen (2009). 
Oksanen laati vuosina 2015–2019 oopperalibreton Innocence, joka kertoo helsinkiläisestä hääjuhlasta. Kaija Saariahon säveltämä ooppera kantaesitettiin Aix-en-Provencessa kesällä 2020. Oksanen kirjoitti libreton suomeksi, mutta sen lopullisessa versiossa lauletaan useilla kielillä.
Tammikuussa 2023 Oksanen kertoi Twitterissä lahjoittaneensa rahaa ukrainalaiselle järjestölle terveisten kirjoittamiseksi tykistön kranaatteihin, jolla ammutaan Ukrainan kapinallisia ja venäläissotilaita. Oksasen viesti kuului ”Jaxuhali 🤍”.
Ura > Oikeudenkäynnit Bazarin kanssa

Bazar Kustannus vaati Oksaselta yli miljoonan euron korvauksia sopimusrikkomuksista. Yrityksen mukaan Oksanen teki sen kanssa vuonna 2005 sopimuksen, joka koskee useita teoksia. Bazarin mukaan sen oli määrä kustantaa seuraava Oksasen kirjoittama teos, kun taas Oksasen mukaan kyse oli työnimellä Ranskalainen päärynä kulkeneesta romaanista, jota hän ei ole ainakaan toistaiseksi kirjoittanut. Kansallisteatteri tilasi Oksaselta näytelmän Puhdistus, ja hän keskittyi sen kirjoittamiseen. Sen pohjalta Oksanen kirjoitti menestysromaanin Puhdistus, joka ilmestyi WSOY:n kustantamana.
Toinen oikeudenkäynti koski Oksasen ja ruotsalaisen Bazar AB:n tekemiä käännössopimuksia romaanien Stalinin lehmät ja Baby Jane ruotsinkielisistä versioista. Oksanen purki osaltaan romaanien myyntisopimuksen vedoten kustantamon toiminnan epäselvyyksiin: muun muassa tilitykset kirjoista olivat vääränsuuruisia eivätkä tulleet ajallaan. Kustantamon mukaan Oksanen purki sopimukset oikeudetta ja yritys jatkoi teosten myyntiä Ruotsissa. Helsingin käräjäoikeus velvoitti heinäkuussa 2015 Oksasen maksamaan Bazarille 35 000 euroa vahingonkorvauksena sopimusrikkomuksesta. Käännösoikeutta koskevassa kiistassa oikeus hylkäsi Bazarin kanteen ja määräsi Bazarin maksamaan Oksasen 15 000 euron oikeudenkäyntikulut. Molemmat osapuolet valittivat tuomioista hovioikeuteen. Kiistaa oli tarkoitus käsitellä Helsingin hovioikeudessa marraskuussa 2016, mutta Oksanen ja Bazar sopivat kiistan päivää ennen hovioikeuden suunniteltua käsittelypäivää.
Tyyli

Oksanen on kertonut kirjoittavansa mielellään autofiktiota, jossa elämäkerrallista aineistoa käsitellään kaunokirjallisuuden keinoin. Suomessa muiden muassa Anja Snellman ja Pirkko Saisio ovat kirjoittaneet tätä lajia.
Yksityiselämä

Elokuussa 2011 Oksanen avioitui tietotekniikka-alalla työskentelevän Juha Korhosen kanssa. Hän katsoo olevansa vapaaehtoisesti lapseton.
Teokset > Romaanit

Stalinin lehmät.  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-28223-5
Baby Jane.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30966-4
Puhdistus: Romaani.  (Pohjautuu tekijän samannimiseen näytelmään)  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33973-2
Kun kyyhkyset katosivat.  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0781-9
Norma.  Like, 2015.  ISBN 978-952-01-1294-3
Koirapuisto.  Like, 2019.  ISBN 978-952-01-1944-7
Teokset > Näytelmät

Suluissa ainoastaan teatteri, jossa näytelmä on saanut kantaesityksensä.
Puhdistus, 2007 (Suomen Kansallisteatteri 2/2007)
High Heels Society, 2008 (KokoTeatteri 9/2008)
Kertomuksia keittiöstä, 2009 (Suomen Kansallisteatteri 9/2009)
Kun kyyhkyset katosivat, 2013 (Suomen Kansallisteatteri 11/2013)
Rakastan sinua jo nyt, 2017. Osana Ein europäisches Abendmahl-näytelmäkokonaisuutta (Burgtheater, Wien 2/2017)
Mansikkapaikka, 2024 (Suomen Kansallisteatteri 3/2024)
Teokset > Oopperat

Suluissa ainoastaan teatteri, jossa ooppera on saanut kantaesityksensä.
Puhdistus, 2012 (Suomen Kansallisooppera 4/2012)
Baby Jane, 2019 (Aleksanterin teatteri 10/2019)
Innocence, 2020 (Aix-en-Provencen ooppera 7/2020)
Teokset > Tietoteokset

Imbi Paju & Sofi Oksanen (toim.): Kaiken takana oli pelko: Kuinka Viro menetti historiansa ja miten se saadaan takaisin.  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35111-6
Samaan virtaan : Putinin sota naisia vastaan.  Helsinki:  Like, 2023.  ISBN 978-951-1-48231-4
Teokset > Muut julkaisut

Liian lyhyt hame – Kertomuksia keittiöstä.  (yhdessä Maija Kaunismaan kanssa)  Helsinki:  Bonnier kirjat, 2011.  ISBN 978-952-256-060-5
Gulag – vankileirien saariston kartta. Gulag.fi. Niilo Koljonen, Silberfeldt 2012
Valitut teokset 1 (sisältää romaanin Stalinin lehmät ja näytelmän Kun kyyhkyset katosivat sekä Oksasen esipuheen ja Anders Olssonin palkintotilaisuudessa pitämän puheen). Silberfelt 2013 ISBN 978-952-67534-5-4
Palkinnot ja tunnustukset

Pro Finlandia (Suomi, 2012)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2010)
Taiteen ja kirjallisuuden ritarikunta (Ranska, 2018)
Finlandia-palkinto, 2008
Vuoden Kristiina -palkinto, Kristiina-instituutti, 2008
Waltari-palkinto, 2008
Suomen Kirjailijaliiton tunnustuspalkinto, 2008
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto, 2008
Kalevi Jäntin palkinto, 2008
Runeberg-palkinto, 2009
Setan Asiallisen tiedon omena, 2009
Postimees-lehden vuoden henkilö, 2009
Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto, 2010
Le Prix du Roman Fnac, 2010
Prix Femina étranger, 2010
Ruotsin akatemian pohjoismainen palkinto, 2013 urasta
Budapestin Suurpalkinto, 2013
Wolmar Schildt -palkinto, 2015
Premio Salerno Libro d'Europa, 2015
Palkinnot ja tunnustukset > Ehdokkuudet

Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinto, 2003
Runeberg-palkinto, 2004
Prix Médicis, 2010
The Dublin International Literary Award (IMPAC), 2012
The Dublin International Literary Award (IMPAC), 2017
Kulttuurin kansainvälitysmispalkinto, Vuosisadan kulttuurigaala, 2017
The New Academy Prize for Literature, 2018
Kirjallisuutta

Gustafsson, Marko: Miten minusta tuli minä.  (Perustuu samannimiseen radio-ohjelmasarjaan)  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35300-4
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Sofi Oksanen Wikisitaateissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sofi Oksanen Wikimedia Commonsissa
Sofi Oksanen. Kirjasampo.fi.
Sofi Oksanen. Näytelmät.fi-profiili.
Sofi Oksanen. Yle Elävä arkisto.
Sofi Oksanen Estofilia. 2018. Tallinna:  Suomen suurlähetystö. Viitattu 4.5.2018. (viroksi) (suomeksi)
Hiltunen, Pekka: Menestystarina Sofi Oksanen. Image 5/2011.
Järvinen, Elina: Hän: Sofi Oksanen. Suomen Kuvalehti, 2007, nro 10.  Artikkelin verkkoversio.
Oksanen, Sofi hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Ritva  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet 
Imbi Paju ja Sofi Oksanen Kaiken takana oli pelko -kirjan julkistamistilaisuudessa.
Davit Orbeliani

Davit Orbeliani (georg. დავით ორბელიანი, 11. tammikuuta 1739 – 29. toukokuuta 1796), joka tunnettiin yleisesti nimellä Davit "Kenraali" (georg. დავით სარდალი, Davit Sardali) oli georgialainen sotilashenkilö, poliitikko, kääntäjä ja runoilija.
Orbeliani kuului merkittävään georgialaiseen aristokraattisukuun, jolla oli monisukupolviset yhteydet kuninkaalliseen Bagrationi-dynastiaan. Hän oli Sabaratianon lääninherra ja ruhtinas, Somkhitin feodaalinen käskynhaltija ja korkea-arvoinen sotilaskomentaja kuningas Erekle II:n alaisuudessa. Ereklen tytär Tamar batonishvili (1749–1786) meni Orbelianin kanssa naimisiin Tbilisissä vuonna 1762.tarvitaan parempi lähde
Hän teki useita diplomaattimatkoja Iraniin, josta hän osti persialaisen ritariromanttisen seikkailukertomuksen Qahraman-e qatelin käsikirjoituksia. Orbeliani käänsi tarinan georgiaksi nimelle Qaramaniani (georg. ყარამანიანი), joka seuraa persiankielistä alkuperäisteosta erittäin tarkasti paikallisesta georgialaisväristä huolimatta. Teos tuli Georgiassa huomattavan suosituksi. Hänet esitettiin myös sankarina aikalaisrunoilija Besikin (1750–1791) teoksissa, mihin hän vastasi kirjoittamalla rakkausrunoutta pitkälti Besikin hengessä.
Hän kuoli Tbilisissä vuonna 1796, ja hänet haudattiin Sionin katedraaliin.
Käännös suomeksi
Opintotoiminnan Keskusliitto

Opintotoiminnan Keskusliitto ry on vuonna 1943 perustettu keskusliitto, joka puoluepoliittisesti sitoutumattomana järjestönä pyrkii lisäämään koulutuksellista tasa-arvoa. Se on aikuiskoulutus- ja kulttuurijärjestö, ja jäsenjärjestöjensä kanssa yhteistyössä sen tavoitteena on aktivoida aikuisia elämänkatsomuksellisten ja yhteiskunnalisten valmiuksien kehittämiseen.
Hallituksen puheenjohtaja vuonna 2014 on Kristiina Kumpula.
Liiton edeltäjiä ovat Valistusjärjestöjen Opintotoimikunta ja Suomalainen Luentotoimisto, jotka yhdistyivät 1943 Opintotoiminnan Keskusliitoksi, jonka toiminnanjohtajaksi tuli Olla Teräsvuori.
Aiheesta muualla

Opintotoiminnan Keskusliiton sivusto
Opus spicatum

Opus spicatum kivetys Trajanuksen torilla Roomassa
Opus spicatum (lat. spica, tähkä) oli Antiikin Roomassa käytetty pinnoitustekniikka, jota käytettiin ennen kaikkea lattioissa mutta myös seinissä. Siinä keskenään samanlaiset tiilenpalaset aseteltiin laastiin kalanruotokuvioksi - joka menetelmän nimen mukaisesti muistuttaa muodoltaan myös tähkää.
Menetelmä oli käytössä 100-luvulta alkaen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Opus spicatum Wikimedia Commonsissa
Järvenlasku

Vuonna 1927 lasketun Heralammin pohjaa Etelä-Sydänmaan valtionpuistossa.
Järvenlasku on ihmisen suorittama toimenpide, jolla järven vesimäärää vähennetään pysyvästi päästämällä vettä järvialtaasta madaltamalla järven laskukynnystä, perkaamalla sen lasku-uomaa syvemmäksi tai kaivamalla uusi lasku-uoma vedenjakajan ohi toisen vesistön valuma-alueelle. Järvenlaskussa järven vedenpinta laskee alemmaksi paljastaen pohjaa. Paljastuneesta järvenpohjasta käytetään nimitystä vesijättö. Joskus järvenlasku on täydellinen ja järvestä tulee kuivatettu järvi.
Motiivit

Useimmissa tapauksissa järvenlaskut ovat olleet luvanvaraisia ja niitä on perusteltu yleisillä syillä. Esimerkiksi suomalaisten järvien järvenlaskuhakemuksissa on syyksi mainittu rannanläheisten viljelmien tai niittyjen tulvantorjunta sekä uusien niittyjen tai peltomaiden raivaaminen. Vaikka järvet ovat olleet ympäröivän väestön yhteisnautinnassa, eivät mahdolliset kalastusmenetykset ole estäneet järvenlaskua. Erityisesti uuden niittymaan tai peltomaan tuleva tuotto on kiinnostanut hankkeeseen osallistuneita, ja sen on arveltu tulevan suuremmaksi kuin kaikki muut menetykset yhteensä. Järvenlasku on myös voinut olla välitavoite koko järven kuivattamisessa.
Historiaa

Järvenlaskuja on suoritettu sellaisilla alueilla, missä väestönkasvu on saavuttanut seudun viljelyalueiden kantokyvyn. Koska raivaamattomia maita ei ole ollut, on katseet käännetty järviin ja soihin. Järvien savi-, liete- ja mutapohjat oli arveltu ravinteikkaiksi ja niitä on yritetty ottaa maatalouden käyttöön. Esimerkiksi 1800-luvun Suomessa antoivat suuret nälkävuodet uuden kimmokkeen järvenlaskuille, joita sen takia pantiin toimeen ennätysmäärä muutaman vuosikymmenen ajan.
Järviä alettiin laskea ja kuivata Etelä-Suomessa jo varsin varhain. Ulomman Salpausselän eteläpuolisia matalia järviä alettiin laskea niittyjen kasvattamiseksi viimeistään 1500-luvulla. Monien kokonaan kuivattujen järvien alkuperäiset nimetkin ovat aikaa sitten unohtuneet. Tällainen on esimerkiksi Luumäen Selänalajärvi. Ruotsi-Suomessa alettiin kannustaa järvenlaskuihin, ja eräät nimekkäät ja edistykselliset viljelijät Ruotsissa ja Suomessa suorittivat joitakin järvenlaskuja 1700-luvulla. Juuri 1700-luvun loppupuoli oli varsin vilkas ajanjakso Keski-Pohjanmaalla. Järvenlaskut mahdollistuivat Ruotsi-Suomessa vuonna 1740 annetun suoasetuksen jälkeen, jonka perusteella ennen kiellettyjä järvenlaskuja voitiin suorittaa, jos niillä saatiin lisää viljelymaata. Lauri Nuutisen vuonna 1743 tekemä Enon Alimmaisen Sarvinkijärvenlasku, jossa koko järvi kuivui, oli ensimmäinen yleisesti tunnettu järvenlasku Suomessa. Järvenlaskujen kulta-aika oli sekä Ruotsissa että Suomessa 1800-luvun loppupuolen ja 1900-luvun alkupuolen välinen ajanjakso. Niitä on tehty vielä 1900-loppupuolellakin joillakin pienillä järvillä. Kaiken kaikkiaan järvenlaskuja on runsasjärvisessä ja korkeuseroiltaan pienessä Suomessa suoritettu yli 3 000. Useimmat järvenlaskut tehtiin juuri pieniin järviin.
Koska järvenlaskut vaativat paljon työtunteja, olivat ne usein järvenlaskuyhtymien tai kyläkuntien yhteishankkeita, joissa sekä työmäärä että saatu hyöty jaettiin osallistujien kesken. Tämän vuoksi niistä on ainakin Suomessa jäänyt jäljelle runsaasti dokumentteja. Suomessa aloitettiin järvenlasku muodostamalla ensin jonkinlainen järvenlaskuyhtymä tai -yhtiö, jonka nimissä toimittiin. Yhtiön toiminta kesti 1800-luvulla siihen asti kun vesijättömaat oli jaettu osakkaille, ja toiminta oli ajettu alas. Toimintatapa oli 1900-luvulla erilainen. Silloin järvenlaskussa oli mukana Suomen valtio ja se kantoi usein myös lopullisen vastuun järvenlaskun haitoista.
Useimmat järvenlaskut ainoastaan pienensivät järven pinta-alaa hieman. Järvenlasku saatettiin toistaa kahdesti tai kolmesti, jos se oli edullista. Silloin järvestä jäi jäljelle kosteikko, jonka rantoja hyödynnettiin niittymaana. Kosteikkoniityt on myöhemmin voitu koneellisesti ojittaa. Tällaiset järvet kasvavat nykyään metsää. Eräissä tapauksissa kosteikkoa yritettiin kuivattaa ja sen tuloksena osa järvenpohjasta tai koko järvenpohja on otettu peltomaana viljelyyn.
Esimerkkejä > Suurten järvien järvenlaskut

Päijänteen pintaa laskettiin 1830-luvulla noin 1,2 metriä perkaamalla Kalkkistenkoskea. Puulaa laskettiin 1854 kaivamalla Kissakosken kanava, joka yhdisti järven Mäntyharjun reittiin. Järviä, joita on laskettu kerran pari, mutta jotka vaikuttavat koskemattomilta, ovat esimerkiksi Satakunnassa ja Pirkanmaalla sijaitsevat Pyhäjärvi, Jämijärvi ja Kyrösjärvi. Järvenlaskuilla ei ole ollut niissä suurta vaikutusta kalaisuuteen ja laskussa paljastuneiden rantojen pinta-alat ovat olleet vähäisiä.
Esimerkkejä > Suuret järvenlaskuhankkeet

Satakunnassa alettiin laskea matalaa Leistilänjärveä järvenlaskujen esinäytöksenä 1780-luvulla. Varsin suuri savipohjainen järviallas oli tasainen ja siksi hankkeelle sopiva. Vaikka odotettavissa oli suuri peltoala, vei työn pitkäkestoisuus uskon monilta siihen osallistuneilta. Järveä laskettiin moneen otteeseen vuosina 1777–1801. Vasta vuosina 1814–1816 saatiin vesijättömaata 1 000 tynnyrinalan verran. Maan kuivuminen vei aikaa, mutta viljelyyn otettavia vesijättöjä jaettiin osakkaille 1800-luvulla kolmeen otteeseen ja kerran vuonna 1929. Silti ei järvi ollut vielä kokonaan kuivatettu. Viimeiset osat otettiin viljelyyn 1940-luvulla. Järvenpohja on nykyään kokonaan viljelyssä ja peltomaata saatiin lopulta 17 neliökilometriä.
Suomen suurimman järvenlaskuhankkeen pani toimeen vuonna 1859 perustettu Koskel- ja Vaaljärven laskuyhtiö. Sen alaisuudessa tehtiin yli 360 000 työpäivää työtä vuoteen 1877 mennessä, kun toistakymmentä järveä ja kosteikkoa laskettiin tai kuivatettiin. Toimet kasvattivat viljelyalaa melkoisesti, mutta ei ehkä tehokkaimmalla mahdollisella tavalla.
Esimerkkejä > Onnettomuudet

Joskus järvenlaskut epäonnistuivat, mikä johtui usein heikosta ympäristön tuntemuksesta. Laskettavan järven virtaaman voima saattoi riistäytyä käsistä, kun lasku-uoman eroosio kulutti uomaa laajemmaksi ja virtaama kasvoi aiottua suuremmaksi. Näin kävi ensimmäisen kerran Kainuun Ristijärvellä vuonna 1761, kun Hiisijärven vedenpinta laski 14 metriä. Vuonna 1818 kaivettiin Karjalankannaksella sijaitsevan Suvannon rannasta ojaa Laatokkaan, mutta ojan virtaus kulutti uoman aiottua suuremmaksi ja Suvanto tulvi Laatokkaan laskien vedenpintaa seitsemän metriä. Kuivatusojasta tuli tahattomasti Taipaleenjoki. Kuuluisin tapaus on vuonna 1859 Pohjois-Karjalassa toimitettu Höytiäisen järvenlasku, kun sen vedenpinta laski 9,6 metriä. Längelmäveden laivaliikennettä varten kaivettu Kaivannon kanava hajosi vuonna 1830 heti porttien auettua, kun virtaava vesi vei portit ja kanavan reunavallit mennessään laskiessaan Roineeseen. Längelmäveden ja Koljonselän vedenpinnat alenivat onnettomuuden vuoksi pari metriä. Myös Suomen Lapissa Enontekiöllä oli lasku-uoman hiekkamaa syynä rajuun Vuontisjärven laskuun.
Esimerkkejä > Järvien kuivattaminen

Vaikka eräitä järviä on ollut vaikea laskea, saattavat niiden pohjalle jääneet kosteikot ja lammet olla vielä vaikeampia kuivattaa. Järven pohjan muoto voi olla keskeltä niin syvä, ettei viimeiseksi jäänyttä lampea voi syvyytensä takia lainkaan kuivattaa. Matalissakin järvissä voi kosteaksikin jäänyt niittymäinen pohja olla niin upottava, ettei sitä ole pystytty muokkaamaan viljelyyn sopivaksi, ja ojien syventämisestä huolimatta pohjan kuivumiseen on voinut kulua useita vuosikymmeniä.lähde?
Kesken jääneistä järvenlaskuista on lukuisia esimerkkejä. Varsin kuuluisa tapaus on nykyiseen Forssaan kuuluvassa Koijärvessä 1930-luvulla suoritettu Koijärven järvenlasku. Vaikka sen rantoja pystyttiin hyödyntämään maataloudessa, jäivät sen keskiosat kosteikoiksi, jolloin niistä syntyi myöhemmin kuuluisa lintujärvi. Järven arvo lintujärvenä kuitenkin hiipui umpeenkasvamisen seurauksena ja sen lopullisesta kuivattamaisesta tai ennallistamisesta kiisteltiin 1970-luvun lopulla. Myös Inhotunjärven laskusta Noormarkussa on kiistelty vuosikymmenet. Koijärven tapaan siitäkin on osittaisen umpeenkasvun myötä muodostunut merkittävä lintujärvi, vaikka osa järvestä vielä on myös avovetenä. Myös Espoossa sijainnut Kirkkojärvi, joka kuivatettiin 1950-luvulla Tarvontietä rakennettaessa, muodostaa nykyisellään kosteikon.