stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtionyhtiö
Yhdysvallat

Yhdysvalloissa on lukuisia liittovaltion omistamia valtionyhtiöitä, kuten esimerkiksi Amtrak. Myös monilla osavaltioilla on valtionyhtiöitä, kuten esimerkiksi North Dakota Mill and Elevator ja South Dakota Public Broadcasting. Esimerkiksi Intelsat-satelliittitietoliikenneyhtiö oli Yhdysvaltain liittovaltion ja muutaman avaruustekniikkayhtiön yhteisesti omistama. Sitä kautta Yhdysvallat sai alalla 10–15 vuodeksi globaalin monopolin.lähde?
Kiina

Kiinan kansantasavallassa monet valtionyhtiöt ovat maan puolustusministeriön alaisuudessa, minkä vuoksi sekin osa yrityksistä, joka ei valmista puolustusvälineitä, mielletään lännessä sotateollisuudeksi. Kiinassa suurin osa eri alojen yrityksistä on sekä yksityisten sijoittajien että valtion yhteisomistuksessa. Markkina-arvoltaan suurimpia kiinalaisia pörssiyhtiöitä olivat vuonna 2015 rahoitus- ja energia-alan yritykset. Niiden määräävä osake-enemmistö on valtion hallussa. Valtionyhtiöitä ja osakkuusyhtiöitä hallinnoi Valtioneuvoston valtion omaisuuden valvonta- ja hallintokomissio (SASAC).
Suomi

Yritysjuridiikan professori Petri Kuoppamäen mukaan valtion hallussa kannattaa pitää yritykset, joissa on strateginen intressi, kuten entinen Fortumin sähkönsiirtoverkkoyhtiö Caruna. Kun Caruna myytiin pääomasijoittajille, hinnat nousivat voimakkaasti.
Suomi > Suomen valtionyhtiöiden alku

Ensimmäinen suomalainen valtionyhtiö, ainakin itsenäisyyden aikana, oli W. Gutzeit & Co, joka oli konkurssin partaalla, kun valtio osti sen norjalaisomistajilta vuonna 1918. Yhtiö jatkaa edelleen Stora Enso -nimisenä. 1920-luvulla valtio alkoi systemaattisesti laajentaa Suomen teollisuuden osaamispohjaa perustamalla Valtion rikkihappo- ja superfosfaattitehtaat, Outokumpu Oy:n sekä Imatran voimalaitoksen.
Toisen maailmansodan jälkeen muun muassa valtion tykkitehdas ja lentokonetehdas muunnettiin sotakorvaustuotantoon. Yhtiöt olivat jo entuudestaan valtion täysin omistamia, mutta Valmetin synty teki niistä pääosin siviilituotteita valmistavia yhtiöitä. Samaan aikaan syntyivät Typpi Oy lannoitushuollon varmistamiseksi sekä Kemijoki Oy Pohjois-Suomen jokien valjastamiseksi sähköntuotantoon. Pohjolan liikenne perustettiin hoitamaan tilapäisesti kuljetuksia Petsamon Jäämeren sataman ja muun valtakunnan välillä, ennen kuin rautatie rakennettaisiin. Viimeiset suuret valtionyhtiöt olivat 1950-luvulla perustettu Neste Oy ja Rautaruukki Oy vuonna 1960.
Valtion edustajien nimittämisestä yhtiön hallintoon ei ollut virallisia säännöksiä tai määräyksiä, mutta 1950-luvulla oli muodostunut tavaksi, että yhtiön oman johdon lisäksi hallituksen tai johtokunnan jäseneksi nimitettiin myös sen ministeriön edustaja, jonka alaisuuteen yhtiö sijoittui. Tarkoituksena oli edistää yhtiön ja ministeriön välistä tiedonkulkua ja helpottaa valvontaa. Valtionyhtiöt alkoivat 1960-luvulla siirtyä perinteisiltä teollisuuden aloilta uusille aloille. Uudenkaupungin autotehdas perustettiin vuonna 1968, ja Neste laajensi tuotantoaan muovituotteisiin.
Poliitikot, ja heistä varsinkin sosiaalidemokraatit, alkoivat 1970-luvulle tultaessa yhä enemmän kiinnittää huomiotaan teollisuusyritysten merkitykseen kauppapolitiikassa, idänkaupassa ja yleisesti Suomen talouskasvun rakentamisessa. Valtionyhtiöt olivat teollisuutta, jonka toimintaan poliitikot saattoivat suoraan vaikuttaa. Syntyi käsite teollisuuspolitiikka. Eduskunnassa valtionyhtiö perustettiin yleensä yksinkertaisella budjettipäätöksellä, mutta joissain tapauksissa niistä säädettiin erillinen laki. Valtionyhtiöitä koskevissa asioissa ylin päätösvalta oli eduskunnalla, joka päätti myös osakepääomien korotuksista, yhtiöille myönnettävistä määrärahoista ja takausvaltuuksista. Yhtiössä korkein ratkaisuvalta oli yhtiökokouksella, jossa valtiota edusti valtioneuvoston määräämä edustaja. Tärkeimpiä asioita käsiteltiin valtioneuvostossa.
Suomi > Uudet valtionyhtiöt

1980-luvulta lähtien on monet valtion laitokset ja liikelaitokset yhtiöitetty. Osa yhtiöistä on sittemmin yksityistetty. Tyypillinen kehitys on ollut varsinkin liikenneministeriön hallinnonalan budjettisidonnaisista liikelaitoksista, myös virastolaitoksiksi kutsutuista organisaatioista, omaa taloudenpitoa hoitavien niin sanottujen uusimuotoisten liikelaitosten kautta osakeyhtiömuotoon. Esimerkkeinä Valtionrautatiet, jonka liiketoimintaa jatkaa nykyään VR-Yhtymä, ja Posti- ja telelaitos, jonka perillisiä ovat Posti Group -konserni ja Telia Finland. Tuorein esimerkki on Tielaitoksesta eriytetty Tieliikelaitos, josta tuli Destia Oy vuoden 2008 alussa. Yksi harvoista jäljellä olevista tällaisista valtion laitoksista on Kansaneläkelaitos.
Valtionyhtiöiden yksityistäminen Suomessa on kirjattu valtion omistajapolitiikkaan, jossa osa valtionyhtiöistä määritellään kokonaan valtion omistamiksi, osa valtioenemmistöisiksi yhtiöiksi ja loput finanssisijoituksiksi, jotka voidaan myydä pois. Se, miten finanssisijoituksiksi luokiteltaviin yrityksiin on suhtauduttava, on aiheuttanut keskustelua Suomessa corporate governancesta eli siitä, voiko valtio vaikuttaa yhtiökokouksen ohi tilikaudella päätöksentekoon suoraan siten, että sen on katsottava vähentävän omistaja-arvoa ja loukkaamalla muiden osakkeenomistajien, yleensä vähemmistöosakkaiden oikeuksia. Keskustelua ovat herättäneet muun muassa Soneran suorittama Saksan UMTS-toimiluvan osto yhdessä Telefonican kanssa Saksasta ja Stora Enson tekemä Kemijärven selluloosatehtaan lakkauttamispäätös.
Korruptio ja valtionyhtiöt

Transparency Internationalin mukaan valtionyhtiöillä on ylimääräisiä korruptioriskejä johtuen vastuusuhteiden epäselvyydestä, mahdollisuudesta kanavoida julkisia varoja enemmän tai vähemmän läpinäkyvästi sekä läheisyydestä sääntelijöihin ja poliitikkoihin. Toiset valtionyhtiöt voivat myös suosia niitä.
Korruptio ja valtionyhtiöt > Suomi

Päätoimittaja Antti-Pekka Pietilän vuonna 2012 antaman lausunnon mukaan valtionyhtiöissä annetaan jatkuvasti tapahtua asioita, joista yksityiset yritykset erottaisivat toimitusjohtajansa ja tämän suoria alaisia.
Valtionyhtiö Patriaakin syytettiin Slovakian poliitikkojen ja egyptiläisten virkamiesten lahjonnasta, mutta kaikki yhtiöön kohdistuneet syytteet lopulta hylättiin.
Merenkulkulaitoksen ylin johto on tuomittu lahjusten vastaanotosta norjalaiselta varustamolta, valtionyhtiö Outokumpu on syytteessä rahanpesusta ja väärennöksistä, valtionyhtiö Destia hankki urakoita lähipiiriltään ja silloinen valtionyhtiö Sonera vakoili luvatta toimittajia ja työntekijöitään.
Korruptio ja valtionyhtiöt > Muut maat

Valtionyhtiöiden työpaikat ovat Kreikassa palkintoja puolueväelle, kenties pelkkiä nimellisiä virkoja. Siksi valtionyhtiöissä on vahvat ammattiyhdistysvoimat, jotka estävät uudistukset.
Brasilian valtava Petrobras-öljy-yhtiö vastaa 90 prosentista Brasilian öljyntuotannosta ja on maanosan suurimpia yrityksiä. Yhtiön kanssa sopimuksen saaminen on edellyttänyt maksuja puolueille ja poliitikoille. Ilmeisesti kolme prosenttia sopimusten arvosta on mennyt valtaa pitävän työväenpuolue PT:n ja sen liittolaisten PMDB:n ja PP:n poliitikoille yhteensä miljardien eurojen vaalikampanjoinnin rahoittamiseen.
Muun muassa New York Timesissa on sanottu Kiinan valtionyhtiöiden olevan puoluejohtajien sukujen korruptiovälineitä, joilla on tehtailtu näille omaisuuksia.
Kenian valtionyhtiöt ovat osittain osaamattomuuden ja korruption vuoksi estäneet talouskehitystä. Vuonna 1979 presidentin komissio sanoi niiden olevan "vakava uhka taloudelle", eivätkä ne myöhemminkään 1989 mennessä olleet edistäneet teollistumista tai mustan bisnesluokan syntymistä.
Kirjoja

Kuisma, Markku: Valtion yhtiöt: Nousu ja tuho. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2016. ISBN 978-952-234-386-4
Anne Birgitta Pessi

| Anne Birgitta Pessi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1975 (ikä 49) Oulu
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirkkososiologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (TM 1999, TT 2004)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
Anne Pessi Tuhat-tutkijaportaalissa
Anne Birgitta Pessi (o.s. Hiltula, myöhemmin 2008 asti Yeung, s. 29. joulukuuta 1975 Oulu) on suomalainen teologian tohtori, joka työskentelee Helsingin yliopiston kirkkososiologian professorina (2012–).
Pessi kirjoitti ylioppilaaksi Madetojan musiikkilukiosta 1994. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui teologian maisteriksi 1999 ja teologian tohtoriksi 2004. Pessin englanninkielinen artikkeliväitöskirja Helsingin yliopistolle (2004) oli otsikoitu Individually together: volunteering in late modernity: social work in the Finnish church. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkkososiologian dosentiksi vuonna 2005. Pessi on toiminut Itä-Suomen yliopiston empiirisen hyvinvoinnin sosiologian dosenttina vuodesta 2008. Hän johti Suomen Akatemian ”Religion in Transforming Solidarity” tutkimusprojektia 2008–2011.
Pessi nimitettiin käytännöllisen teologian professoriksi 1. elokuuta 2012 alkaen. Tehtävän ala vaihdettiin kirkkososiologiaksi toukokuussa 2013. Hän osallistunut useisiin kansainvälisiin tutkimushankkeisiin ja vastaanottanut monia tunnustuksia työstään. Vuonna 2008 Pessi sai pohjoismaisen nuorelle tutkijalle myönnettävän Nils Klim -palkinnon. Hän on ollut Suomalainen Tiedeakatemia jäsen vuodesta 2012. Vuonna 2013 Pessi sai Suomalaisen Tiedeakatemian Jutikkala-palkinnon.
Teoksia

Pessi, Anne Birgitta & Saari, Juho: Hyvä tahto: auttamisen asenteet ja rakenteet Suomessa.  Helsinki:  Sosiaali- ja terveysturvan keskusliitto, 2008.  ISBN 978-951-747-191-6
Pessi, Anne Birgitta & Mäkinen, Virpi (toim.): Kerjääminen eilen ja tänään: historiallisia, oikeudellisia ja sosiaalipoliittisia näkökulmia kerjäämiseen.  Tampere:  Vastapaino, 2009.  ISBN 978-951-768-251-0
Pessi, Anne Birgitta & Saari, Juho (toim.): Hyvien ihmisten maa: auttaminen kilpailukyky-yhteiskunnassa.  Helsinki:  Diakonia-ammattikorkeakoulu, 2011.  ISBN 978-952-493-110-6
Laitinen, Arto & Pessi, Anne Birgitta (toim.): Solidaarisuus.  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.  ISBN 978-952-495-172-2
Aiheesta muualla

Anne-Birgitta Pessi Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Anne Birgitta Pessi. Professor of Church and Social Studies, University of Helsinki (englanniksi) (scholar.google.com)
Professori Anne Birgitta Pessi: Elämän merkityksellisyys kantaa pidemmälle kuin onnellisuus (26.4.2017) (seurakuntalainen.fi)
Anne Birgitta Pessi: Myönteinen ajattelu tekee meistä luovampia ja rohkeampia (27.10.2016, haastetteluvideo, kesto 3 min 44 s) (youtube.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  ORCID
Perikles

Perikleen rintakuva. Roomalainen kopio kreikkalaisesta alkuperäisestä patsaasta.
Perikles (m.kreik. Περικλῆς, Periklēs, lat. Pericles; n. 495 – 429 eaa.) oli antiikin ateenalainen poliitikko. Periklestä pidetään Ateenan suuruuden ajan huomattavimpana valtiomiehenä ja niin sanotun demokraattisen puolueen johtajana. Hän pani alulle suuren rakennusohjelman, johon kuului muun muassa suurin osa Akropoliin rakennuksista. Hänet tunnetaan suosittuna johtajana, loistavana puhujana ja suurena demokratian kannattajana. Perikleen merkityksen vuoksi Ateenan 400-luvun eaa. kultakausi tunnetaan usein ”Perikleen aikana”.
Periklestä käsittelevät antiikin aikaiset lähteet ovat jokseenkin ristiriitaisia. Thukydides ihaili suuresti Periklestä. Plutarkhos on puolestaan käyttänyt Periklestä kohtaan vihamielisiä lähteitä.
Antiikin lähteitä

Plutarkhos kirjoitti Perikleen elämäkerran noin 500 vuotta tämän kuoleman jälkeen. Se on osa hänen teostaan Kuuluisien miesten elämäkertoja. Perikles on myös tärkeä henkilö Thukydideen Peloponnesolaissodassa. Thukydideen teoksessa on myös muutama Perikleen pitämä puhe, tunnetuimpana Perikleen hautajaispuhe peloponnesolaissodan ensimmäiseltä vuodelta.
Kirjallisuutta

Plutarkhos: Kuuluisien miesten elämäkertoja.  (Kreikan kielestä suomentanut Kalle Suuronen. Suomennoksen tarkistanut, johdannon kirjoittanut ja selittävän hakemiston laatinut Edwin Linkomies. 4. painos (1. painos 1955))  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 978-951-0-15794-7
Thukydides: Peloponnesolaissota.  (Suomentanut J. A. Hollo. Johdannon kirjoittanut Holger Thesleff. 2. painos (1. painos 1964). Laatukirjat)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-19871-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perikles Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  WorldCat 2  3 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina 2  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Perikles ja Aspasia kuvanveistäjä Feidiaan työpajassa. Louis Héctor Leroux, 1800-luku.
Perikles teetti runsaasti rakennustöitä Ateenan Akropolis-kukkulalla.
Pesäpallon naisten Mestaruussarjan kausi 1988

Kaudella 1988 naiset pelasivat pesäpallon Suomenmestaruudesta 10 joukkueen 2-kertaisena sarjana, jonka päätteeksi kaksi parasta kohtasivat kaksiosaisessa finaalissa.
Palkinnot

| Palkinto | Pelaaja | Joukkue |
| --- | --- | --- |
| Vuoden pesäpalloilija | Risto Tuominen |  |
| Vuoden lukkari | Risto Tuominen |  |
| Lyöjäkuningas | Vesa Mikkola | Imatran Pallo-Veikot |
| Kärkilyöjä | Kari Kuusiniemi | Jyväskylän Kiri |
| Etenijäkuningas | Esa Honkalehto | Hyvinkään Tahko |
| Tehopelaaja | Vesa Mikkola | Imatran Pallo-Veikot |
| Vuoden jokeri | Hannu Pitkänen |  |
| Vuoden jokerijoukkue |  | Kankaanpään Maila |
| Fair Play -joukkue |  | Alajärven Ankkurit |
| Vuoden naispesäpalloilija | Katja Varis |  |
| Vuoden naislukkari | Kirsi Lakaniemi |  |
| Lyöjäkuningatar | Minna Marjamäki |  |
| Kärkilyöjä | Päivi Lähteenmäki |  |
| Etenijäkuningatar | Katja Varis |  |
| Tehopelaaja | Katja Varis |  |
| Vuoden jokeri | Minna Marjamäki |  |
| Vuoden jokerijoukkue |  | Ikaalisten Tarmo |
| Fair Play -joukkue |  | Lapuan Virkiä |
| vuoden tuomari | Jarmo Terho |  |
| Kunnon Jätkä | Seppo Suuronen |  |
| Vuoden hymytyttö | Erna Kentala |  |
| Johtokunnan pytty | Mika Mikola, nuorisotoiminta | Roihu, Helsinki - naispesäpalloilu |
| Vuoden pelinjohtaja | Paavo Lakaniemi | Lapuan Virkiä |
| Vuoden pelinjohtaja | Pekka Peltomäki | Alajärven Ankkurit |
| Vuoden valmentaja | Juha Tanskanen |  |
| Itä-Länsi paras pelaaja | Jukka Holttinen |  |
| Vuoden pesäpallojohtaja | Jarmo Heinonen |  |
Vampyyri

| Vampyyri |
| --- | --- |
 Vampyyrihahmo elokuvasta Laukaus yössä (1927)
Ominaisuudet
Status:  Elävä kuollut
Tuntomerkit:  Punakka ja usein lihava (kansanperinne),  torahampaat (myöhempi vampyyrifiktio)
Asuinpaikka:  Voi asua missä vain
Kuolinsyy:  itsemurha, vampyyrin purema ja siitä johtuva verenhukka
Voimat:  Kyky muuttua lepakoksi, yli-inhimillinen fyysinen voima, yli-inhimillinen nopeus
Kansanperinne
Kansanperinteen alkuperä:  Keskiaikainen eurooppalainen kansanperinne
Alkuperäalue:  Itä-Eurooppa
Samanlaiset olennot:  Baital
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vampyyri on mytologiaan, kansanperinteeseen ja nyttemmin populaarikulttuuriin kuuluva vainajaolento, joka tyypillisesti syntyy henkiin heränneestä ruumiista ja juo ihmisten tai eläinten verta tai elinvoimaa. Tarujen mukaan etenkin elämänsä aikana erityistä julmuutta osoittavat, muita kaltoin kohtelevat ihmiset muuttuvat vampyyreiksi, joilla on ehtymätön verenhimo. Vampyyrillä on usein yliluonnollisia voimia kuten kyky muodonmuutokseen. Vampyyritarinoita on esiintynyt ympäri maailman ja kaikkina aikakausina.
Vampyyri-nimitystä käytetään myös veri­vampyyrien heimoon (Desmodontidae) kuuluvista lepakoista, joiden on aikoinaan kuviteltu liittyvän vampyyrimyytteihin.
Vampyyrimyytit > Vampyyrit muinaisaikoina

Muinaisen Babylonian demonitarustoon kuului Lilitu-niminen vampyyriolento. Se luultavasti periytyi juutalaiseen mytologiaan lapsia vainoavana Lilith-olentona. Muinaisten egyptiläisten jumalatar Sekhmet joi erään myytin mukaan vereen sekoitettua alkoholia. Homeroksen Odysseiassa Odysseus kohtaa Manalassa aaveita, jotka joivat verta. Roomalaiset tunsivat Strix-linnun, joka joi verta ja söi ihmislihaa. Strix on romanialaisen strigoi-vampyyrin edeltäjä. Varhaisissa slaavilaisissa myyteissä vampyyri joi verta ja pelkäsi hopeaa (vaikkakaan ei tuhoutunut siitä), ja se voitiin surmata leikkaamalla siltä pää irti ja asettamalla se jalkojen väliin, lävistämällä sen sydän tai jokin tärkeä elin miekalla (joissakin tapauksissa miekan pitää olla pyhitetty), tai lyömällä puuvaarna sen sydämeen. Joskus vampyyrien hautoihin laitettiin hiiliä sillä uskottiin, että vampyyrit eivät voineet nousta arkuistaan ennen kuin olivat tuhlanneet kaiken hiilen. Ensimmäiset englantilaiset vampyyritarinat on dokumentoitu 1100-luvulta.
Vampyyrimyyttien mahdolliset syyt

Katalepsia aiheuttaa syvän tajuttomuustilan, josta herääminen voi kestää jopa viikkoja. Potilasta voitiin tässä tilassa kehittymättömämmän lääketieteen aikana luulla kuolleeksi, ja hänet saatettiin haudata elävältä. Herättyään arkussa hän luonnollisesti huusi, ja tällaisia huutoja pelättiin. Joskus hauta, jossa epäiltiin olevan vampyyri, kaivettiin auki ja huomattiin, että kalmo oli verentahrima, mikä tietenkin vahvisti uskomusta, että kyseessä oli vampyyri. monet ihmiset pelkäsivät 1700-luvun loppukymmeniltä 1900-luvun alkukymmenille elävältä hautaamista niin paljon, että hautoihin asennettiin laitteita, joilla saattoi ilmoittaa, että ei ollut kuollut. Tällaista pelkoa kutsutaan tafofobiaksi. Ranskan akatemia palkitsi tohtori Jostin, kun tämä oli keksinyt nännien nipistämiseen tarkoitetut pihdit, joilla voitiin käytännössä varmasti osoittaa ruumis kuolleeksilähde?.
Paul Barberin mukaan vampyyriruumiit osoittivat merkkejä alkavasta mätänemisestä. Ruumiit turposivat kun kaasut kertyivät vartaloon ja lisääntynyt paine pakotti veren vuotamaan nenästä ja suusta. Tämä sai vartalon näyttämään "pullealta" ja "punertavalta" – muutoksia, jotka olivat kaikki erityisen silmiinpistäviä, jos henkilö oli ollut kalpea tai laiha eläessään. Joskus kun avattiin hautoja, jossa epäiltiin olevan vampyyri, havaittiin hautojen olevan tyhjiä. Tästä pääteltiin, että vampyyri oli noussut haudasta imeäkseen verta. Tällaisista haudoista kalmot oli useimmiten todennäköisesti vienyt kalmovaras.
Epämuodostumat ja muut poikkeamat kasvoissa tai kehossa ovat mahdollisesti antaneet vaikutteita vampyyrimyyttiin. Kristinusko on aikanaan vahvistanut käsitystä siitä, että tietyllä tavalla synnissä kuollut ihminen voisi paholaisen vaikutuksesta joutua jatkamaan maanpäällistä vaellustaan muita vainoten. Toiseksi vampyyrimyyttien aiheuttajaksi on usein arveltu harvinaista perinnöllistä veritautia porfyriaa, joka aiheuttaa muun muassa vahvaa valonarkuutta ja jonka yleinen oire on anemia. Varsinaisia todisteita porfyrian yhteydestä vampyyrimyyttiin ei kuitenkaan ole, eikä selitystä pidetä enää yhtä uskottavana kuin aiemmin, kun sairauden esimerkiksi virheellisesti luultiin helpottuvan verta juomalla. Vampyyrien valonarkuus ei myöskään niinkään kuulu alkuperäisiin myytteihin, vaan on modernia perua. Myös vesikauhua eli raivotautia on pidetty mahdollisena vampyyrimyyttien syynä.
Vampyyrit uudemmassa fiktiossa > Kirjallisuudessa

John Polidori julkaisi Englannissa New Monthley Magazinessa vuonna 1819 The Vampyre -novellinsa. Se oli ensimmäinen moderni vampyyrikertomus, ja se kertoi tarinan verenhimoisesta lordi Ruthvenista. George Byron saattoi olla novellin ideoija.
Englanninkielisen kirjallisuuden ulkopuolella tunnettuja varhaisia vampyyritarinoita ovat muun muassa Nikolai Gogolin Mirgorod – kokoelmassa ilmestynyt Viy vuodelta (1835) ja Guy de Maupassantin Le Horla (1886). Viy on suomennettu 1966 nimellä Maahisten valtiatar. Aleksei Tolstoin novelleista Upyr ilmestyi ensimmäisenä 1841.
Sheridan Le Fanun pienoisromaani Carmilla puolestaan vaikutti vuonna 1897 ilmestyneeseen Bram Stokerin romaaniin Dracula, joka lienee vampyyrikirjallisuuden kuuluisin kirja. Dracula perustuu etäisesti historialliseen henkilöön Vlad Seivästäjään. Stokerin kirja loi modernin vampyyrimyytin ja teki siitä myöhemmin populaarikulttuurin osan. Stokerin luoma Dracula-hahmo vietti päivät ruumisarkussa ja nousi yöllä saalistamaan ihmisten verta. Hän kykeni muuntumaan lepakoksi, joka lensi pimeydessä sopivaa uhria etsien. Stokerin teokselle oli ominaista selvä eroottinen lataus: vampyyri valitsee mieluiten uhrikseen nuoren kauniin naisen, ja itse verenjuontitoimitus on hekumallinen kokemus niin vampyyrille kuin uhrillekin. Vampyyri onkin ajan saatossa muuttunut julmasta pedosta eräänlaiseksi kiehtovaksi, romanttiseksi ja traagiseksikin olennoksi.
Uudempaa vampyyrikirjallisuutta edustaa esimerkiksi kirjailija Anne Rice, joka on myös vaikuttanut vampyyrikuvaan Vampyyrikronikat-romaaneillaan. Kirjat kuvaavat perinteisiä vampyyrejä moniulotteisempia hahmoja, joilla on ihmisten tunne-elämä. Vampyyrikronikoissa vampyyrien seksuaalisuus korostuu vahvasti ja niissä on myös homoeroottisia vivahteita. L.J. Smith on kirjoittanut Vampyyripäiväkirjat-kirjasarjan, johon on kirjoittamassa vielä jatkoa. Vampyyripäiväkirjojen pohjalta on tehty myös samanniminen televisiosarja. Charlaine Harris on kirjoittanut vampyyreista ja muista yöolennoista kertovan Sookie Stackhouse -sarjan. Mormonikristityn Stephenie Meyerin luoma suosittu Houkutus-kirjasarja käsittelee vampyyrihahmojensa avulla pidättyväisyyttä ja muita kristillisiä hyveitä. Saksalaisen Angela Sommer-Bodenburgin Pikku vampyyri on suosittu lastenkirjasarja. Nuorille suunnattua vampyyrikirjallisuutta edustavat muun muassa Darren Shan ja R. L. Stine.
Suomalaista vampyyrikirjallisuutta edustaa Juha-Pekka Koskisen Paholaisen vasara. Koskisen kirjassa Vlad Seivästäjän autenttinen historia on kiinteä osa tarinaa, jossa on kauhu- ja jännityselementtien lisäksi vahva psykologinen jännite.
Vampyyrit uudemmassa fiktiossa > Elokuvissa

Varhainen vampyyrielokuva oli vuoden 1922 saksalainen mykkäfilmi Nosferatu. Erityisesti Dracula-rooleista tuli tunnetuksi Bela Lugosi. Myöhemmin brittiläinen Hammer Film kuvasi kahdeksan Dracula-elokuvaa, joista kuudessa näyttelee pääosaa Christopher Lee. Mikään Hammerin tuottamista elokuvista ei ollut uskollinen Stokerin romaanille. Tom Holland ohjasi 1985 kaupunkimiljööseen modernisoidun Kauhun yön, jossa vampyyria näytteli Chris Sarandon.
Francis Ford Coppola ohjasi 1992 Bram Stokerin romaanille hieman uskollisemman filmatisoinnin Bram Stokerin Dracula. Elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton. Vuonna 1994 julkaistiin Anne Ricen kirjan pohjalta tehty Veren vangit, jonka pääosissa ovat Tom Cruise ja Brad Pitt. Vampyyreitä voi nähdä myös venäläisessä elokuvassa Night Watch – yövahti ja sen jatko-osissa sekä ruotsalaisessa elokuvassa Ystävät hämärän jälkeen, joka sijoittuu 1970-luvun lähiömiljööseen.
2003 julkaistussa Herrasmiesliiga elokuvassa esiintyi naisvampyyri Wilhelmina ”Mina” Harker.
Vuonna 2012 julkaistiin vampyyri-elokuva Dark Shadows. Se kertoo vampyyrista, joka vapautuu arkustaan oltuaan siellä yli 200 vuotta. Sarjan pääosaa esittää Johnny Depp.
Vampyyrit ovat keskeisessä osassa suositussa Twilight-elokuvasarjassa.
Vampyyrit uudemmassa fiktiossa > Televisiossa

Suomen televisiossa vampyyrifiktiota ovat edustaneet muun muassa sarjat Buffy, vampyyrintappaja ja Angel sekä vuosina 1966–1971 tehty kauhusaippuasarja Dark Shadows, josta tehtiin vuonna 1991 uusi, 12-osainen sarja Yön vampyyrit. Hyvin tunnettu vampyyriaiheisten televisiosarjojen joukossa on yhdysvaltalainen True Blood (2008–2014). Nuorille suunnattuja vampyyrisarjoja ovat puolestaan Teinidracula ja vuonna 2010 ensiesityksensä saanut Vampyyripäiväkirjat. Lisäksi vuosina 2008–2013 ensimmäisen kerran esitetyssä brittiläisessä sarjassa Being Human osa hahmoista on vampyyreja.