stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Květa Peschke
Aiheesta muualla

Květa Peschke WTA:n sivuilla (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Lavea väljä etuvokaali

| --- | --- |
IPA:  ⟨a⟩
X-SAMPA:  a
IPA – Unicode:  U+0061
  
Lavea väljä etuvokaali on vokaaliäänne, joka sijoittuu ääntämykseltään noin suomen kielen vokaalien ä /æ/ ja a /ɑ/ väliin. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa lavean väljän etuvokaalin symboli on /a/, ja se sijoittuu neliskanttisen vokaalikartan alavasempaan kulmaan, ollen teoreettisesti kaikista alin etuvokaali. Käytännössä /a/-symbolia käytetään usein samankaltaisten äänteiden, kuten lavean väljän keskivokaalin /ä/ tai lähes-väljän keskivokaalin /ɐ/, merkintään; näin käy etenkin kielissä, jossa esiintyy vain yksi väljä vokaali.
Ääntäminen

Vokaalia /a/ määrittävät seuraavat foneettiset piirteet:
Vokaali on etinen, koska kielen massa suuontelossa on suhteellisen edessä.
Vokaali on väljä, koska kielen korkein kohta on matalalla.
Vokaali on lavea, koska huulten asento on soikea, ei pyöreä.
Vokaalin tarkka foneettinen määrittely on joskus osoittautunut hankalaksi. Kansainvälisen foneettisen aakkoston vokaalikaaviolla on kapeneva neliskanttinen muoto, joka sijoittaa /a/-vokaalin yhtä matalalle kuin /ɑ/-vokaalin, mutta lähes yhtä etiseen sijaintiin kuin /æ/- ja /ɛ/ Mittaukset sekä kielen sijainnista puheessa taikka eri vokaalien taajuuksista eivät välttämättä puolla tätä asettelua, vaan vokaaliavaruus olisi kolmiomaisempi, jossa /a/ edustaisi yksin kaikista väljintä tilaa, ollen niin väljä, että sen etisyys tai takaisuus ei ole enää mielekäs käsite. Tällaisessa kolmiomaisessa vokaaliavaruudessa nyt eri tasolla olevat /æ/- ja /ɑ/-vokaalit olisivat sittenkin yhtä väljiä, niin kuin suomen kielen fonologia ne asettaa.
Esiintyminen eri kielissä

Lavea väljä etuvokaali [a] esiintyy esimerkiksi seuraavissa kielissä (ainakin joissain murteissa):
ruotsissa, jossa se esiintyy lyhyenä vokaalina pitkän /ɑː/:n vastakappaleena esimerkiksi sanoissa matt /mat/ ja bank [baŋk]
ranskassa, jossa joissain murteissa säilyy ero /a/:n (⟨a⟩-kirjain) ja /ɑ/:n (⟨â⟩-kirjain) välillä: patte /pat/, pâte /pɑt/
joissain englannissa murteissa: Australiassa /æ/-foneemi (kuten sanassa hat) lausutaan [a]:na, kun taas pitkä /ɑ:/-foneemi (kuten sanassa bath) lausutaan Uudessa-Seelannissa pitkänä [a:]:na
arabian eri murteiden välillä on paljon variaatiota vokaalien ääntämisessä, mutta standardiarabiassa esiintyy /a/ sekä lyhyenä että pitkänä vokaalina
mandariinikiinassa, jossa sillä on hieman keskisempi allofoni esimerkiksi sanassa 巴 bā /pä⁵⁵/
venäjässä sitä merkitään painollisissa tavuissa ⟨а⟩- ja ⟨я⟩-kirjaimilla esimerkiksi sanoissa атом [ˈatəm], Москва [mɐskˈva], яблоко [ˈjabɫəkə]. Keskisempi allofoni [ɐ] esiintyy runsaasti ⟨а⟩- ja ⟨о⟩-kirjainten merkitsemänä painottomissa tavuissa.
Lavea suppea etuvokaali

| --- | --- |
IPA:  [i]
X-SAMPA:  i
IPA – Unicode:  U+0069
  
Lavea suppea etuvokaali on vokaaliäänne, joka esiintyy useimmissa kielissä. Suomessa se kirjoitetaan i-kirjaimella, ja se esiintyy itsenään sekä lyhyenä että pitkänä ja se muodostaa kaikkien muiden vokaalien kanssa diftongeja. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa eli IPA:ssa sen merkki on [i].
Lavea suppea etuvokaali on yksi 16 kardinaalivokaalista.
Ääntäminen

Vokaalia [i] määrittävät seuraavat foneettiset piirteet:
Vokaali on etinen, koska kielen massa suuontelossa on suhteellisen edessä.
Vokaali on suppea, koska kielen korkein kohta on lähes kitalaessa, muttei kuitenkaan niin lähellä, että syntyisi konsonantti.
Vokaali on lavea, koska huulten asento on soikea, ei pyöreä. Huulet pyöristämällä saadaan [y]-vokaali.
[i]-vokaali on ääntämykseltään lähes, ja joissain kielissä täysin, identtinen soinnillisen palataaliapproksimantin eli [j]-äänteen kanssa. Se, kumpaa symbolia missäkin tilanteessa käytetään, menee kielikohtaiseksi määrittelyasiaksi. Nyrkkisääntönä on se, että [j]:tä käytetään merkitsemään äännettä, kun se toimii muiden konsonanttien tavoin, ja [i]:tä, kun se toimii vokaalin tavoin. Se, mitä "konsonanttien tavoin" tai "vokaalien tavoin" tarkalleen ottaen tarkoittaa on kielikohtaista ja menee fonemiikan puolelle sekä ajoittain kiistelyksi fonetiikkojen keskuudessa. (Täytyy myös pitää mielessä että äänne, jota kirjoitetaan [j]-merkillä, ei välttämättä ole puheessa puhdas approksimantti, vaan saattaa mennä [ʝ]-frikatiivin puolelle.)
Esiintyminen

Lavea suppea etuvokaali [i] esiintyy valtaosassa kielistä, muttei ihan kaikissa. Suomessa se esiintyy sekä pitkänä että lyhyenä vokaalina: kiitin [kiːtin].
Latinalaista aakkostoa käyttävissä kielissä äänne useimmiten kirjoitetaan i-kirjaimella (joka latinassa merkitsi sekä [i]:tä että [j]:tä), mutta merkittävänä poikkeuksena on englanti. Pitkä /iː/ esiintyy kaikissa englannin murteissa, mutta sitä harvoin kirjoitetaan ⟨i⟩-kirjaimella, sillä suuren vokaalisiirtymän takia englannin "pitkä i" muuttui /aɪ/-diftongiksi (esimerkiksi price /praɪs/), kun taas "lyhyt i" on hieman keskisempi lavea lähes suppea lähes etinen vokaali /ɪ/ (esimerkiksi kit /kɪt/). Sen sijaan englanti käyttää /iː/-foneeminsa merkitsemiseen ⟨e⟩-kirjainta (jonka englanninkielinen nimi itsessään lausutaan /iː/) sekä ⟨ee⟩, ⟨ea⟩, ⟨ei⟩ ja ⟨ie⟩-merkintöjä: fleece /fliːs/, fleas /fliːz/, seize /iːz/, piece /piːs/. Tämä englannin "pitkä E-äänne" (long e, [iː]) eroaa lyhyestä iistä ([ɪ]) sekä pituudensa että laadunsa kohdalla, esimerkiksi sanaparissa beat [biːt] ja bit [bɪt], mutta useimmissa aksenteissa laatu on merkittävämpi ero: [bit] tulkitaan todennäköisemmin beatiksi kuin bitiksi. Joissain aksenteissa lyhyt [i] esiintyy sanan lopussa /ɪ/-foneemin allofonina: happy [hæpi].
Kyrillistä aakkostoa käyttävissä kielissä [i]-vokaali kirjoitetaan useimmiten и-kirjaimella, esimerikisi venäjän sanassa или [ˈilʲɪ]. Venäjässä, kuten monissa slaavilaisissa kielissä, tehdään ero [i]-vokaalin ja suppean keskivokaalin [ɨ]:n (ы-kirjain) välillä, esimerkiksi sanaparissa бить/быть [bʲitʲ]/[bɨtʲ]. Ukrainassa taas и merkitsee [ɨ]-äännettä ja [i] merkitään kyrillisellä і-kirjaimella, kuten myös valkovenäjässä.
Kieliä joissa ei esiinny [i]-vokaalia ovat esimerkiksi jiddiš (jonka 1900-luvun standardisoidussa variantissa esiintyy [ɪ]), kaukasiassa puhuttu adygen kieli (jossa on vain kolme keskivokaalia [ə], [ɐ], [aː]) sekä jotkut muut kaukasian kielet, ja arapaho, joka jiddišin kaltaisesti käyttää  [ɪ]:tä [i]:n paikalla.
Kərim Tinçurin

Karim Tintšurin 1930-luvulla.
Kərim Ğali ulı Tinçurin (tat. Кәрим Гали улы Тинчурин, ven. Кари́м Гали́евич Тинчу́рин: Karim Galijevitš Tintšurin; 15. syyskuuta 1887, nykyinen Penzan alue – 15. marraskuuta 1938) oli tataaritaustainen neuvostoliittolainen näytelmäkirjailija, näyttelijä ja teatteriohjaaja. Häntä pidetään yhtenä tataarinkielisen teatterin alullepanijoista.
Biografia

Karim Tintšurin syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän opiskeli lähikylän koraanikoulussa ja vuosina 1900–1906 Kazanin Muhammadija-madrasassa. Vuodesta 1910 lähtien Tinçurin työskenteli Saijar-teatteriryhmän näyttelijänä ja ohjaajana. Venäjän kansalaissodan aikana hän toimi puna-armeijan teatteriryhmän ohjaajana. Vuonna 1920 hän työskenteli Samarassa, vuonna 1921 Orenburgissa ja vuonna 1922 Taškentissa. Vuonna 1922 Tinçurinista tuli Kazaniin perustetun Valtion tataariteatterin (nykyään Kamalille nimetty Tatarstanin akateeminen teatteri) johtaja, ohjaaja ja näyttelijä. Vuosina 1928–1929 hän oli perustamassa Astrahanin tataariteatteria.
Tinçurin kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä vuonna 1906. Hänet tunnetaan erityisesti komedioiden ja musiikkinäytelmien tekijänä. Satiirisista näytelmistä parhaita ovat Saqla, şartlamasın! (”Varo, räjähtää!”, 1918), Yosıf-Zöläyxa (1919), Amerikan (”Amerikkalainen”, 1924) ja Cilkänsezlär (”Ilman purjeita”, 1926). Salix Səydəşevin kanssa laadituista musiikkinäytelmistä ovat edelleen suosittuja Qazan sölgese (”Kazanin pyyheliina”, 1923), Zäñgär şäl (”Sininen šaali”, 1926), İl (”Synnyinmaa”, 1927) ja Kandır buyı (”Kandr-joella”, 1930). Tinçurin kirjoitti myös kertomuksia ja novelleja, jotka on koottu kokoelmaksi Märcännär (”Koralleja”, 1960).
Kirjailija ohjasi itse lähes kaikki näytelmänsä. Hänen näyttelijänroolejaan olivat muun muassa Hlestakov Gogolin Reviisorissa, Boris Godunov Aleksei Tolstoin Iivana Julman kuolemassa ja Žamaletdin Ğaliäsğar Qamalin Vararikontekijässä. Vuonna 1926 Tinçurinille myönnettiin Tatarstanin ASNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimi ja vuonna 1934 hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi.
Tinçurin pidätettiin Stalinin vainojen aikana syyskuussa 1937. Kuulusteluissa suurin osa kysymyksistä koski hänen yhteyksiään ulkomailla asuneeseen tataarinationalistiin Ayaz İshakiin. Tinçurin tuomittiin kuolemaan syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja ammuttiin. Hänet todettiin syyttömäksi vuonna 1955.
Tatarstanin draama- ja komediateatteri nimettiin Kärim Tinçurinin mukaan vuonna 1988.
Aiheesta muualla

Karim Tintšurin Tatarstanin kansalliskirjaston sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Karim Tintšurin (venäjäksi)
Lakimiesliiton Kustannus

Lakimiesliiton Kustannuksen logo vuodelta 2011.
Lakimiesliiton Kustannus on perinteinen suomalainen juridisen kirjallisuuden kustantaja, joka perustettiin vuonna 1958.
Historia

Kirjojen kustantaminen on kuulunut Lakimiesliiton toimintaan jo vuodesta 1948, jolloin julkaistiin Viljo Linnin kirjoittama Kunnallisverotuksen opas. Lakimiesliiton hallituksen piirissä alettiin 1950-luvulla pohtia kustannustoiminnan laajentamista ja sen toteuttamiseksi tarpeellisen kustannusosakeyhtiön perustamista. Monien valmisteluvaiheiden jälkeen Lakimiesliiton Kustannus Oy perustettiin vuonna 1958.
1980-luvulla Lakimiesliitossa erotettiin kollektiivinen edunvalvonta ja taloudellinen toiminta toisistaan. Vuonna 1979 tehdyllä liiton hallituksen päätöksellä päätettiin painottaa Lakimiesliiton Kustannus Oy:n toimintaa liiketaloudelliseen suuntaan. Alun perinhän yhtiön tarkoituksena ei ollut liiketoiminta sanan varsinaisessa merkityksessä. Alkuperäisessä yhtiöjärjestyksessä todettiin, että yhtiö toimii aatteellisella pohjalla taloudellista etua tavoittelematta.
Vuoden 1983 alusta kustannusyhtiölle siirrettiin myös koulutuskeskuksen toiminta ja markkinointi. Vuoteen 1983 mennessä Lakimiesliiton perinteinen kustannus- ja koulutustoiminta oli kokonaisuudessaan keskitetty Suomen Lakimiesliiton Kustannus Oy:hyn.
Lakimiesliiton omistaman yhtiön liiketoiminta kehittyi voimakkaasti erityisesti 27. maaliskuuta 1986 jälkeen, jolloin nimi muuttui Kauppakaariyhtymäksi ja yhtymään liitettiin yritysostojen kautta muita yhtiöitä.
Kauppakaari Oyj yhdistyi osakevaihdolla vuonna 2000 Talentum Oyj:öön ja siitä tuli Talentumin tytäryhtiö. Samalla siirtyivät Talentumille määräaikaisella sopimuksella aputoiminimet ja tavaramerkit, ”Lakimiesliiton Koulutus” ja ”Lakimiesliiton Kustannus”. Kustannustoiminta oli tässä tilanteessa ulkoistettu kokonaan Lakimiesliiton ulkopuolelle. Ajan mittaan tämä ratkaisu kuitenkin alettiin kokea ongelmalliseksi etenkin jäsenpalvelun kannalta. Lakimiesliitossa alettiin etsiä muita vaihtoehtoja ja ratkaisuksi löytyikin yhteistyö toisen jäsenpalveluja omakustannushintaan tuottavan järjestön kanssa.
Nykytila

Suomen Lakimiesliiton aputoiminimet ja tavaramerkit ”Lakimiesliiton Koulutus” ja ”Lakimiesliiton Kustannus” siirtyvät pitkäaikaisella sopimuksella Helsingin seudun kauppakamarille 1. tammikuuta 2009.
Lakimiesliiton Kustannus on nykyään aktiivinen ja näkyvä juridiikkaan keskittyvä ammattikirjallisuuden kustantaja, joka julkaisee vuosittain kymmeniä teoksia yhteistyössä Lakimiesliiton kanssa. Kirjoja kustannetaan kaikilta oikeudenaloilta ja myös väitöskirjat kuuluvat Lakimiesliiton Kustannuksen kustannusohjelmaan. Teoksia myydään kirjakauppojen lisäksi verkkokaupassa sekä osoitteessa Kalevankatu 12, Helsinki, sijaitsevassa kustantajan kirjamyymälässä.
Aiheesta muualla

Lakimiesliiton Kustannus (Arkistoitu – Internet Archive)
Lakimiesliitto
Helsingin seudun kauppakamari
Lakimiesliiton Koulutus (Arkistoitu – Internet Archive)
Laina (täsmennyssivu)

Laina tarkoittaa seuraavia:
laina, velka eli rahalaina
esinelaina, esineen luovuttaminen toisen käyttöön
laina, lainasana, toisesta kielestä lainattu sana
Laina, naisen nimi
Laina tai Lainà, sukunimenä:
Patrizio Lainà, STTK:n pääekonomisti
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Laina”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Le Calvaire

| Golgata> Le Calvaire |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Octave Mirbeau
Kieli:  ranska
Kustantaja:  Ollendorff
Julkaistu:  1886
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Le Calvaire (Golgata) on ranskalaisen kirjailijan Octave Mirbeaun kirjoittama osittain omaelämäkerrallinen romaani, joka ilmestyi marraskuussa 1886.
Georges Jeanniot, Le Calvaire, 1902
Romaani kuvaa antisankari Jean Mintién kärsimyksiä ja tuhoisaksi osoittautuvaa intohimoa kevytkenkäiseen naiseen Juliette Roux’hun.
Toinen luku synnytti valtaisan skandaalin. Se on sodasta raadollinen kuvaus, joka luo kriittisen katseen Ranskan armeijaan ja ajatukseen isänmaasta.
Aiheesta muualla

Octave Mirbeau, Le Calvaire, Éditions du Boucher, 2003.
Pierre Michel, "Du calvaire à la rédemption".
Octave Mirbeau, "Etuvartiossa". Sosialisti-lehdessä 1910 julkaistu suomennos
Lauri Pohjola

Lauri Pohjola (1897 Jyväskylä – 24. elokuuta 1968) oli suomalainen hankintapäällikkö ja murrepakinoitsija.
Pohjola asui 1898–1919 Oulussa. Hän lähti sitten asepalvelukseen Vaasaan ja muutti sen jälkeen 1923 Yhdysvaltoihin josta hän palasi Suomeen 1930. Pohjola valmistui yhteiskuntatietetiden kandidaatiksi Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta 1933 ja työskenteli valmistumisensa jälkeen vakuutusalalla Kansa-yhtiön palveluksessa.
Pohjola julkaisi 1948 Oulun murteella pakinakokoelman Jäijellähtö ja muita kuvvauksija vanahasta Oulusta. Hän kirjoitti myös pakinoita Oulun murteella eri lehtiin, muun muassa Kaltioon.
Teoksia

Jäijellähtö ja muita kuvvauksija vanahasta Oulusta. Tammi 1948
Käärmekaktus

| Käärmekaktus |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Suku::  Hovikaktukset Disocactus
Laji::  flagelliformis
Kaksiosainen nimi
 Disocactus flagelliformis  (L.) Barthlott 
Synonyymit
 Aporocactus flagelliformis  Aporocactus flagriformis  Cactus flagelliformis  Cereus flagelliformis  Cereus leptophis 
Katso myös
   Käärmekaktus Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Käärmekaktus (Disocactus flagelliformis) on hovikaktusten sukuun kuuluva kaktuskasvilaji.
Luonnonvaraisena käärmekaktus kasvaa Meksikon jyrkillä rantatöyräillä. Sen versot voivat kasvaa yli metrin mittaisiksi, joten sitä on kasvatettava riippuvassa amppelissa. Käärmekaktukseen puhkeaa syksyllä kukkia. Kukat ovat puhjetessaan ruusunpunaisia, mutta väri haalistuu myöhemmin. Kukat ovat kolmen sentin levyiset ja viiden sentin pituiset. Yksittäinen kukka kestää vain muutaman päivän, mutta hyvissä oloissa kukinta kestää jopa pari kuukautta.
Hoito-ohjeita

Käärmekaktus tarvitsee runsaasti valoa, vanhat versot sietävät jopa eteläikkunan auringonpaahdetta, mutta nuorille versoille eteläikkunan auringonvalo voi olla liikaa. Kesällä kasvin voi jopa siirtää ulos lämpimälle seinustalle, sateelta suojaten. Käärmekaktus viihtyy hyvin 25–30 asteen päivälämpötilassa. Lepokaudella, joka kestää syyskuusta maaliskuuhun, riittää 7–15 asteen lämpötila. Käärmekaktus tarvitsee kasvun aikana runsaasti vettä. Tasaisesta kosteudesta on hyötyä, mutta kaktusta ei ole viisasta kastella päivittäin. Lepokaudella tasainen mutta niukka kosteus on tarpeen. Voimakas kasvu edellyttää myös tasaista ja runsasta lannoitusta. Käärmekaktus tarvitsee ravinteikkaan ja kuohkean mullan. Nopeakasvuisuudesta johtuen kasvin multa on syytä vaihtaa vuosittain. Kasvi mahtunee vanhanakin 15 sentin ruukkuun. Kasvin monistus käy helposti pistokkaita juurruttamalla. Kaktuksesta leikataan noin 15 sentin mittaisia varrenpaloja, joiden annetaan kuivua muutaman päivän ennen istuttamista syvään ruukkuun. Käärmekaktus saa helposti tuholaisia. Yleisimmät tuholaiset ovat juurikirvat ja punkit jotka on syytä huomata ajoissa.
Käärmekaktuksen kukka
Le Canard enchaîné

| Le Canard enchaîné |
| --- | --- |


ISSN:  ISSN 0008-5405 ja 2513-7956
Levikki:  446 000 viikossa
Perustettu:  1915
Päätoimittaja:  Michel Gaillard
Sitoutuneisuus:  vasemmisto
Kotikunta:  Pariisi
Kotimaa:  Ranska
Ilmestymistiheys:  viikoittain
Kieli:  ranska
Aiheesta muualla
OCLC
Kotisivu
Le Canard enchaîné (kirjaimellisesti suom. Kahlittu ankka, mutta nimi on sanaleikki, vapaasti käännettynä "Välitetty uutisankka") on ranskalainen viikoittain ilmestyvä sanomalehti. Vuonna 1915 perustetun lehden aiheena on Ranskan hallituksen toiminta, Ranskan politiikka ja ranskalainen bisnesmaailma.
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (ranskaksi)
Kulmin lentomäki

| Kulm |
| --- | --- |

Sijainti
Paikkakunta:   Bad Mitterndorf, Itävalta
Katsomopaikat:  40 000
Koordinaatit:  47°32′51″N, 13°59′37″E
Avattu:  1910
Remontoitu:  1925, 1950, 1952, 1961, 1974, 1985, 2004, 2014
Seura:  WSC Bad Mitterndorf
Kulm-Skiflugschanze
K-piste:  200 metriä
Mäkikoko:  235 metriä
Mäkiennätys:  244,0 metriä  Peter Prevc (16.1.2016)
Naisten mäkiennätys:  200,0 metriä  Daniela Iraschko-Stolz (29.1.2003)
Avattu:  1950
Remontoitu:  1952, 1961, 1974, 1985, 2004, 2014
Muovitus:  Ei
Tornin korkeus:  Luonnonmäki
Vauhtimäen pituus:  120,38 m
Vauhtimäen kulma:  35,3°
Keulan pituus:  8,0 m
Keulan korkeus:  3,5 m
Keulan kulma:  11,3°
Alastulorinteen kulma:  33,5°
Kulm-Schneeschanze
K-piste:  90 metriä
Avattu:  1910
Remontoitu:  1925
Purettu:  1984
Muovitus:  Ei
Tornin korkeus:  Luonnonmäki
Kulmin lentomäki (saks. Kulm-Skiflugschanze) on lentomäki Tauplitzissa Bad Mitterndorfin kunnassa Steiermarkin osavaltiossa Itävallassa.
Kulmin lentomäki on maailman toiseksi suurin luonnonmäki ja kolmanneksi suurin lentomäki. Kulmin lentomäki oli suurin luonnonmäki ennen kuin Norjan Vikersundiin rakennettiin uusi lentomäki (Vikersundbakken) vuosina 2010–2011. Kulmin lentomäki on luonnonmukaisin kaikista kuudesta lentomäestä. Kulmin lentomäki on mäkikooltaan yhtä suuri kuin Oberstdorfin lentomäki.
Kulmin lentomäestä on järjestetty kuudet lentomäen maailmanmestaruuskilpailut vuosina 1975, 1986, 1996, 2006, 2016 ja 2024.
Historia

Vuonna 1950 rakennettiin ensimmäinen lentomäki Kulmiin. Lentomäen K-piste sijaitsi aluksi 95 metrissä, mutta sitä on suurennettu monta kertaa. Vuonna 1974 rakennettiin ensimmäinen tuuliverkko ja sitä suurennettiin vuonna 1985 25 metrin korkuiseksi. Lentomäen ensimmäinen iso remontointi tapahtui vuosina 1984–1985, jolloin K-piste siirtyi 185 metriin.
Myös naiset ovat hypänneet Kulmin lentomäestä, ja ensimmäisenä helmikuussa 1997 itävaltalainen Eva Ganster hyppäsi uudeksi naisten maailmanennätykseksi 167,0 metriä. Tammikuussa 2003 itävaltalainen Daniela Iraschko hyppäsi kolmannella hypyllään talveen 2023 voimassa olleen naisten maailmanennätyksen 200,0 metriä. Vuoden 2006 MM-kilpailujen karsinnoissa hyppääjälegenda Andreas Goldberger lopetti uransa hyppäämällä epävirallisen mäkiennätyksen.
Vuoden 2016 lentomäen MM-kilpailuja varten vuonna 2014 Kulmin lentomäki remontoitiin ja K-piste siirtyi 185 metristä 200 metriin ja mäkikoko siirtyi 200 metristä 225 metriin. Remontointityöt aloitettiin kesäkuussa 2014. Remontissa hyppyrin keulaa siirrettiin taaksepäin 21 metriä, alastulorinne muotoiltiin uudestaan ja tuomaritornia korotettiin yhdellä kerroksella. Joulukuussa 2014 remontointityöt valmistuivat, ja ensimmäiset testihypyt suoritettiin 8. tammikuuta 2015. Uudesta lentomäestä arveltiin olevan mahdollista hypätä yli 230 metriä. Arvelut toteutuivat tammikuussa 2015 Severin Freundin hypätessä uudeksi mäkiennätykseksi 237,5 metriä. Seuraavan vuoden tammikuussa lentomäen MM-kilpailuissa uuden mäkiennätyksen teki ensin Noriaki Kasai (240,5 m) ja myöhemmin Peter Prevc (243,0 m ja 244,0 m). Kesällä 2017 HS-piste siirrettiin 225 metristä 235 metriin.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)

Naisten mäkiennätyksen on hypännyt Daniela Iraschko-Stolz.
| Päivämäärä | Hyppääjä | Pituus | Kilpailu | Kommentti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 4.2.1997 |  Eva Ganster | 144,0 m |  |  |
| 5.2.1997 |  Eva Ganster | 161,0 m |  |  |
| 6.2.1997 |  Eva Ganster | 163,0 m |  |  |
| 7.2.1997 |  Eva Ganster | 164,5 m |  |  |
| 9.2.1997 |  Eva Ganster | 165,0 m |  |  |
| 9.2.1997 |  Eva Ganster | 167,0 m |  |  |
| 29.1.2003 |  Daniela Iraschko | 188,0 m |  |   |
| 29.1.2003 |  Daniela Iraschko | 200,0 m |  |  HS200-mäen mäkiennätys |
Kulm-Schneeschanze

Vuonna 1910 rakennettiin ensimmäinen Schneeschanze (suom. Lumihyppyrimäki) Kulmiin. Vuonna 1925 rakennettiin hyppyrimäki ja siitä oli mahdollista hypätä noin 60-metrisiä hyppyjä. Vuosina 1950–1984 rakennettiin vuosittain hyppyrimäki hieman vasemmalle lentomäestä. Vuonna 1950 lentomäen karsinta hypättiin Schneeschanzesta ja joinakin vuosina noin 100 metrin hypyt olivat mahdollisia. Vuonna 1975 siinä järjestettiin viimeinen kilpailu ja se rakennettiin viimeisen kerran vuonna 1984. Schneeschanzessa ei ollut yhtään pysyviä rakenteita, vaan se rakennettiin aina lumesta.
Aiheesta muualla

Skiflugschanze Kulm
Bad Mitterndorf
Mäkihypyn maailmancup kaudella 2010–2011
Salav Alijev

Salav Magomedsalihovitš Alijev on kumykkinationalisti ja poliitikko Dagestanissa Venäjällä. Hän oli perustamassa Kumykkien kansanpuoluetta (tai Tenglikiä) vuonna 1990. Alijev uskoo, että kumykit ovat keskiaikaisten kasaarien jälkeläisiä. Tämä ja Kasaarien kaanikunnan  sekä Kumykkien kuningaskunnan sijainti ovat olleet innoittamassa hänen visiotaan kumykkien hallitsemasta itsenäisestä Dagestanista. Hänen kritisoijansa ovat huomauttaneet, että sellainen valtio olisi vähemmistönsä hallitsema.
Robert Langdon

Robert Langdon on kuvitteellinen Harvardin yliopiston uskonnollisen symbologian professori, joka esiintyy päähenkilönä Dan Brownin romaaneissa Enkelit ja demonit, Da Vinci -koodi , Kadonnut symboli, Inferno ja Alku. Romaaneissa Langdon joutuu soveltamaan erityistietouttaan ratkaistakseen muun muassa Graalin ja Illuminatien arvoitukset.
Dan Brown nimesi romaanihahmonsa professori John Langdonin mukaan. Tämä suunnitteli ja piirsi Enkeleissä ja demoneissa esiintyvät ambigrammit.
Vuonna 2006 ilmestyneessä Da Vinci -koodin elokuvaversiossa Robert Langdonia näytteli Tom Hanks. Hanks palasi Langdonin rooliin myös Enkelit ja Demonit -elokuvassa vuonna 2009 sekä vuonna 2016 ilmestyneessä elokuvassa Inferno.