stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mäki-Matti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mäki-Matti Wikimedia Commonsissa
Rautpohjan suojelualue kartalla (Arkistoitu – Internet Archive) Museovirasto. Viitattu 15.11.2013
Jyväskylän kaupunginosat suuralueittain
| --- | --- |
01 Kantakaupunki: 1. Keskusta (Kirkkopuisto) · 2. Harju · 3. Puistola (Aren aukio; Tourujoki) · 4. Lutakko · 5. Mattilanpelto · 6. Mäki-Matti (Hippos; Rautpohja)  · 9. Kukkumäki · 11. Nisula (Viitaniemi) · 12. Taulumäki · 14. Tourula (Kangas) · 29. Mannila
02 Kypärämäki-Kortepohja: 7. Kypärämäki (Köhniö) · 8. Savela · 17. Kortepohja (Haukkala; Kortesuo; Laajavuori; Ylioppilaskylä)
03 Lohikoski-Seppälänkangas: 13. Lohikoski  (Holsti; Kyyhkysenmäki; Lahjaharju; Paloniemi) · 19. Seppälänkangas  (Heinälampi) · 48. Tyyppälä · 64. Ankeriasjärvi
04 Huhtasuo: 15. Kangasvuori (Pupuhuhta; Rasinrinne; Seppälä) · 20. Huhtasuo (Huhtakeskus; Kangaslampi; Sulku)
05 Kuokkala: 22. Ristonmaa · 23. Kuokkala (Ainolanranta; Kekkola; Pohjanlampi; Tikka) · 24. Kuokkalanpelto · 25. Ristikivi · 26. Nenäinniemi · 27. Hämeenlahti (Samulinniemi)
06 Keltinmäki-Myllyjärvi: 18. Keltinmäki (Keltinkeskus; Mustalampi; Myllyjärvi; Mäyrämäki; Ylä-Myllyjärvi) · 35. Taka-Keljo · 36. Hanhiperä · 37. Valkeamäki (Köhniöntaus)
07 Keljo: 10. Keljo (Keljonkeskus; Tarhamäki; Valkola) · 21. Keljonkangas (Sarvivuori) · 28. Sääksvuori · 30. Etelä-Keljo
08 Halssila: 16. Halssila  (Aittorinne; Kivistö; Tuohimutka)
09 Säynätsalo: 31. Säynätsalo · 32. Lehtisaari · 33. Muuratsalo (Haikka) · 34. Kinkovuori
10 Tikkakoski-Nyrölä: 58. Nyrölä · 60. Kuikka · 61. Tikka-Mannila · 62. Tikkakoski · 63. Kuukanpää
11 Palokka-Puuppola: 41. Palokka · 42. Mannisenmäki · 43. Rippalanmäki · 44. Haukkamäki · 45. Kirri · 46. Heikkilä · 47. Pappilanvuori · 49. Hiekkapohja · 50. Matinmäki · 51. Jylhänperä · 52. Puuppola · 53. Saarenmaa · 57. Vertaala
12 Vaajakoski-Jyskä: 65. Sulunperä · 66. Jyskä · 67. Väinölä · 68. Haapaniemi · 69. Vaajakoski (Wessmanninmäki) · 70. Kaunisharju · 71. Tölskä · 72. Kanavuori · 73. Hupeli (Kairahta) · 74. Laajaranta  (Vuoritsalo) · 75. Oravasaari · 76. Pohjola · 77. Pitkäjärvi · 78. Leppälahti · 79. Mehtovuori
13 Kuohu-Vesanka: 38. Ruoke · 54. Vesanka (Perälä) · 55. Kuohu · 56. Varsalanperä
14 Korpilahti: 80. Kirkonmäki · 81. Ikolanmäki · 82. Iloniemi · 83. Kemppaisenmäki · 84. Kotamäki · 85. Tähtiniemi · 86. Korpiaho-Heinosniemi · 87. Tikkala (Moksi; Sarvenperä; Tikkala) · 88. Hirvimäki-Puolakka (Saakoski) · 89. Vespuoli (Oittila; Putkilahti)
Rautpohjan suojelualuetta.
Nousukadun pienaluetta Harjun näkötornista kuvattuna.
Voionmaankatua vuonna 1955.
EU-vastainen mielenosoitus vuonna 1994

EU-vastainen mielenosoitus vuonna 1994 tapahtui Pohjoisesplanadilla Euroopan unionin lähetystön edustalla. Mukana lähinnä maaseutuväestä ja viljelijöistä koostuvilla EU:hun liittymisen seurauksista huolestuneilla mielenosoittajilla oli iskulausekylttejä ja halkoja. Lähetystön eteen kadulle kipattiin lumikuormia. EU-lippu revittiin irti ja sytytettiin.
Aiheesta muualla

https://finna.fi/Record/musketti.M012:HK6807:41.35
Gustaf von Essen

Gustaf Robert von Essen
Gustaf Robert von Essen (3. marraskuuta 1882 Jepua – 10. tammikuuta 1957) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja apulaisjohtaja. Hänen vanhempansa olivat tehtailija Carl Jonathan von Essen ja Aina Johanna von Essen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1940 Eva Meta Helena Strömin kanssa.
Opinnot

Essen kävi kahdeksan luokkaa Vaasan suomalaista reaalilyseota ja yhden vuoden Helsingin kauppaopistoa. Hän toimi liikemiehenä ja harjoitti kieliopintojaan Hampurissa vuosina 1907–1909 ja Ranskassa aina vuoteen 1915 saakka.
Jääkäriaika

Essen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 1. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 29. toukokuuta 1917 pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan ja 10. heinäkuuta 1917 edelleen 2. konekiväärikomppaniaan. Hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon.
Suomen sisällissota

Essen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi aluksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan ja 8. maaliskuuta 1918 alkaen 4. jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Essen palveli 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla sittemmin on ollut nimet Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona, jonka konekiväärikomppaniassa hän toimi joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä. Hän erosi armeijasta 9. syyskuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja toimi 20. syyskuuta 1919 – 1. tammikuuta 1920 piiriesikunnan kansliapäällikkönä Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirissä ja 1. tammikuuta 1920 – 15. helmikuuta 1921 piiripäällikkönä. Suojeluskuntajärjestöstä lähtönsä jälkeen hän toimi Jepuan villakehruutehdas oy:n konttoripäällikkönä ja apulaisjohtajana vuosina 1928–1932 sekä myöhemmin yksityisenä liikemiehenä. Hänet on haudattu Jepualle.
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Nils Ahnlund

Nils Ahnlund
Nils Gabriel Ahnlund (23. elokuuta 1889 Uppsala – 11. tammikuuta 1957) oli ruotsalainen historioitsija.
Nils Ahnlund oli professori Olof Ahnlundin ja Hilda Svenssonin poika. Hän oli naimisissa kirkkoherra Emil Hallbergin Lisa-tyttären kanssa. Hän itse oli Knut Ahnlundin isä.
Vuonna 1908 Ahnlundista tuli ylioppilas Uumajassa, ja tämän jälkeen hän aloitti oppiuransa Uppsalan yliopistossa. Hänestä tuli Harald Hjärnen oppilaita, ja hän sai tohtorihatun vuonna 1918 teoksellaan Gustaf Adolf inför tyska kriget. Vuosina 1916–1926 hän oli Svenska Dagbladetin poliittinen toimittaja. Vuonna 1923 hänestä tehtiin Tukholman korkeakoulun dosentti. Viisi vuotta myöhemmin hänet valittiin koulun historian professoriksi. Vuonna 1941 hänet valittiin Ruotsin akatemiaan. Hänet valittiin myös Suomen Tiedeakatemiaan.
Ranskan Kamerun

Ranskan Kamerun (ransk. Cameroun français, toisinaan myös Cameroun Oriental, ”Itä-Kamerun”), oli Ranskan siirtomaa Afrikassa ensimmäisestä maailmansodasta poliittiseen itsenäistymiseen vuonna 1960. Virallisesti kysymyksessä oli Kansainliiton mandaattialueen osa sotien välisenä aikana ja sittemmin YK:n huoltohallintoalue. Ranskan Kamerun käsitti pääosan nykyisestä Kamerunin tasavallasta.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Saksan keisarikunnan siirtomaa Saksan Kamerun oli laajentunut Ranskan ja Britannian hallinnoimille alueille. Sodan aikana ranskalaiset ja brittijoukot eräiden kamerunilaisten kansojen avustuksella valtasivat maan vuoteen 1916 mennessä. Versailles’n rauhassa vuonna 1919 Kamerun jaettiin Britannian ja Ranskan kesken siten, että Brittiläinen Kamerun (Cameroons) oli läntisempi ja pienempi kuin Ranskan mandaattiosa. Entinen Saksan siirtomaa Togo jaettiin hieman samalla tavoin.
Ranska ryhtyi hallinnoimaan maata Yaounde pääkaupunkina, kun brittiläisen osan hallinto ohjattiin Nigerian kautta. Tärkein satama oli Douala. Kamerunin eteläosaa asuttivat pääosin dualat, fulbet ja sudanilaiset, pohjoisosaa arabit. Eurooppalaisia oli joitain tuhansia. Ranskan Kamerunin asukasluku oli 1 877 113 vuonna 1926 ja 3,1 miljoonaa vuonna 1952. Kamerunilaiset perustivat omia puoluejärjestöjään, jotka havittelivat maalle poliittista itsenäisyyttä. Union des Populations du Cameroun kiellettiin 1955, mikä johti sissisotaan ja itsenäistyminen tapahtui tammikuussa 1960. Seuraavana vuonna valtioon liittyi Brittiläisen Kamerunin eteläosa.
Maa oli merkittävä kautsun, banaanien, kaakaon ja kahvin sekä kookoksen ja kola- ja maapähkinöiden tuottaja. Maasta vietiin myös trooppista puutavaraa.
Kosto (täsmennyssivu)

Kosto tarkoittaa seuraavia asioita:
kosto, teko
Kostonjoki, joki Taivalkoskella
Kostonjärvi, järvi Taivalkoskella
Aad Kosto, alankomaalainen poliitikko
Kosto (Revenge), elokuva vuodelta 1928
Kosto (Il brigante Musolino), elokuva vuodelta 1950
Kosto (La venganza), elokuva vuodelta 1958
Kosto (Search and Destroy), elokuva vuodelta 1981
Kosto (Heat), elokuva vuodelta 1986
Kosto (Revenge), elokuva vuodelta 1990
Wallander – Kosto (Wallander: Hämnden), elokuva vuodelta 2009
Kosto (Hævnen), elokuva vuodelta 2010
Kosto (Revenge), yhdysvaltalainen televisiosarja
Kosto, Justin Scottin romaani vuodelta 1980
Kosto, Urho Heinäsen veistos Vilppula-Mäntässä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kosto”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Jakov Estrin

Jakov Estrin (21. huhtikuuta 1923 – 2. helmikuuta 1987 Moskova, Venäjä) oli venäläinen shakinpelaaja, tunnettu shakkiteoreetikko ja shakkikirjailija. Hän voitti kirjeshakin maailmanmestaruuden 1972–1975 pelatussa VII MM-turnauksessa. Lähishakissa Estrin oli kansainvälinen mestari.
Shakkiura > Kirjeshakki

Jakov Estrinin kirjeshakkiura kesti yli 40 vuotta. Hän sai 1966 kirjeshakin suurmestarin arvon 1963–1966 pelatusta Ragosinin muistoturnauksesta. Hän jakoi turnauksessa 2. sijan kirjeshakin ex-maailmanmestari Alberic O’Kellyn kanssa tuloksella 6/10. 1960-luvun lopulla Estrin oli kirjepelaajana jo maailman huippua. Kirjeshakin VI MM-turnauksessa (1968–1971) hän sijoittui kolmanneksi. Tuolloin mestaruuden voitti saksalainen Horst Rittner ja suomalainen Risto Kauranen oli 9. sijalla. Seuraavassa VII maailmanmestaruusturnauksessa Estrin voitti mestaruuden (1. Estrin 12/16; 2. Josef Boey 11,5; 3.-4. Vladimir Zagorovski ja Keith Richardson 11 jne.).
Shakkiura > Lähishakki

Kirjepelin ohella Estrin pelasi myös lähishakkia. Hän osallistui useisiin kansainvälisiin turnauksiin. Turnausmenestyksen perusteella hänelle myönnettiin kansainvälisen mestarin arvonimi 1975.
Shakkiura > Teokset

Jakov Estrin oli aikanaan tunnettu shakin teoreetikko. Hän kirjoitti useita teoksia eri avauksista. Estrinin tuotantoa on käännetty useille kielille.
Kirjallisuutta:
Jakov Estrin: The Traxler Counter-Attack (the Wilkes-Barre variation) (1977) Chess Enterprises
Jakov Estrin & V. N: Panov: Comprehensive Chess Openings, Vol. 1: Open Games (1980) Pergamon Press ISBN 0080231020
Jakov Estrin & V. N. Panov: Comprehensive Chess Openings, Vol. 2: Semi-open Games (1980) Pergamon Press ISBN 0080241107
Jakov Estrin & V. Panov: Comprehensive Chess Openings, Vol. 3: Closed Games (1980) Pergamon Press ISBN 0080241115
Mihail Botvinnik & Jakov Estrin: The Gruenfeld Defence  (1980) Pitman Publishing. ISBN 0273014900
Jakov Estrin: Gambits (1982) Chess Enterprises ISBN 0931462207
Jakov Estrin & I. B. Glazkov: Play the King’s Gambit. Volume 1: King’s Gambit Accepted (1982) Pergamon Press. ISBN 0080268722
Jakov Estrin & I. B. Glazkov: Play the King’s Gambit. Volume 2: King’s Gambit Declined (1982) Pergamon Press. ISBN 0080268749
Jakov Estrin: The Two knights Defence (1983). Batsford. ISBN 0713439912
Jakov Estrin: Малая Дебютная Энциклопедия (engl. Concise Opening Encyclopedia) (1985) Moskova, FiS.
Jakov Estrin & Isaac Romanov: The World Champions Teach Chess (1988). ISBN 0713655968
Aiheesta muualla

Jakov Estrin ChessGames.comissa (englanniksi)
Estrinin pelejä Chesstempon sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola
Markku Eskelinen

Markku Eskelinen (s. 1959) on suomalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Eskelinen on tullut tunnetuksi uusien kirjallisuuden julkaisukanavien ja muotojen (internet, kyberteksti, ergodinen kirjallisuus) sekä tietokonepelien akateemisesta tutkimuksesta. Hän opiskeli aluksi oikeustiedettä Helsingin yliopistossa, mutta siirtyi sitten kirjallisuuden opintoihin.
Eskelinen tuli ensi kertaa julkisuuteen vuonna 1987 yhdessä Jyrki Lehtolan kanssa julkaisemallaan pamfletilla Jälkisanat. Sianhoito-opas. Siinä hyökättiin kovin sanoin aikansa filosofian kirjallisuuden ja kulttuurien ikoneita vastaan. Samoilla linjoilla Eskelinen jatkoi vuosina 1988–1989 toimiessaan Ilta-Sanomien kolumnistina nimimerkillä Nuori vihainen mies.
Yhdessä Raine Koskimaan kanssa Eskelinen julkaisi vuonna 2001 teoksen Paavo Haavikosta. Hän on julkaissut artikkeleita muun muassa Parnassossa ja erilaisissa internetjulkaisuissa, muun muassa gamestudies.org -sivustolla.
Eskelinen on yksi Mahdollisen Kirjallisuuden Seuran perustajista.
Vaikutus

Kriitikko Vesa Rantaman mukaan Eskelinen on uutterasti edistänyt kirjallista monimuotoisuutta sekä teorian ja kirjallisuushistorian että kirjallisuudenkin piirissä, aina elektronista kirjallisuutta myöten jo 1990-luvulla. Hänen 2010 perustamansa Mahdollisen kirjallisuuden seura on edistänyt kotimaisen proosan monimuotoisuutta.
Vaikutus > Kirjallisuuseliitin arvostelu

Kirjallisuuseliittiä arvostellut Jälkisanat. Sianhoito-opas on muodostunut kulttikirjaksi myös kirjallisuustieteen opiskelijoiden keskuudessa. Eskelinen on sen jälkeenkin lytännyt rankasti kirjallista eliittiä ja hänen mielestään impivaaralaisesti sisäänpäin käpertynyttä Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden laitosta. Eskelinen arvostelee sitäkin, että kirjoja leimataan poliittisesti värittynein aikakausileimoin spekuloiden kapitalismin kehitysvaiheilla sen sijaan, että keskityttäisiin kirjallisuuden mahdollisuuksiin. Kohteina ovat muun muassa marxilainen kulttuurintutkija Fredric Jameson ja Hanna Kuusela, joka leimaa kirjallisen yhteistyön jälkikapitalistiseksi menestyshypeksi.
Vaikutus > Jäsenhakemukset kirjailijaliittoon

Kirjailijaliiton jäseniksi on hyväksytty chick lit -kirjailijoita ja kokeellisia runoilijoita, mutta Eskelisen jäsenhakemus hylättiin taas kerran syksyllä 2022, vaikka hän on kirjallisuuden elitisti, jonka romaaniote on julkaistu The Review of Contemporary Fiction -kirjallisuuslehdessä. Toimittaja Oskari Onninen piti ironisena liiton vastausta arvostetulle kirjailijalle: "Jäämme odottamaan tuotantonne täydentymistä ja kaunokirjallisen ilmaisunne kehittymistä." Toinen lähetetyistä teoksista oli rankasti Suomen kirjallisuuselämää arvostellut Jälkisanat. Liiton puheenjohtaja vetosi siihen, että teoksia ei kaikissa luokituskäytännöissä lasketa ei-kaunokirjallisuudeksi.
Teoksia

Eskelinen, Markku & Lehtola, Jyrki: Jälkisanat. Sianhoito-opas.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14716-8
Digitaalinen avaruus.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22235-6
Eskelinen, Markku & Koskimaa, Raine: Haavikko 2001.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25732-X
Kybertekstien narratologia. Digitaalisen kerronnan alkeet.  (Nykykulttuurin tutkimuskeskuksen julkaisuja 75)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2002.  ISBN 951-39-1336-8
Eskelinen, Markku & Koskimaa, Raine (toim.): CyberText Yearbook.  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2000–2003.  Teoksen verkkoversio.
Pelit ja pelitutkimus luovassa taloudessa.  Helsinki:  Sitra, 2005.  ISBN 951-37-4444-2
Raukoilla rajoilla. Suomenkielisen proosakirjallisuuden historiaa.  Helsingissä:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-167-9
Kirjallisuus Käyttöohje. Osuuskunta Poesia, 2020. ISBN 9789523051638
Kolmen kehän sirkus. Esseekokoelma. Siltala, 2022. ISBN 9789522345042
Teoksia > Kaunokirjalliset teokset

Nonstop. Trilogian muiden osien synoptinen marginaali.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15398-2
Semtext.  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9593-2
(toim.): Viiltokuvia: Kotimaista kauhua.  Helsinki:  Tammi, 1992.  ISBN 951-30-9087-6  (Silja Hiidenheimon kanssa)
Interface, eli, 800 surmanluotia.  Helsinki:  Provosoft, 1997.  ISBN 952-90-8896-5
Ihmiskokeita.  (Proseduraalinen kollektiiviromaani. Yhdessä Anna Helteen, Juri Joensuun, Martti-Tapio Kuuskosken, Tiina Käkelä-Puumalan, Laura Lindstedtin, Maria Matinmikon, Jarkko Tontin, Marjo Niemen, Harry Salmenniemen, Jari Tammen, Taneli Viljasen, Sinikka Vuolan ja Jaakko Yli-Juonikkaan kanssa)  Helsinki:  Mahdollisen Kirjallisuuden Seura, 2016.  ISBN 978-952-93-6872-3
Lähes tunnistamaton mahdollisuus menettää. Markku Eskelinen ja Maria Matinmikko. Post-Oulipo ry ja Mahdollisen Kirjallisuuden Seura, 2018. ISBN 978-952-94-1104-7
Markku Eskelinen & Jaakko Yli-Juonikas: Talvimatkoja. Ntamo, 2020. ISBN 9789522157980
Aiheesta muualla

Markku Eskelisen Raukoilla rajoilla - Suomenkielisen proosakirjallisuuden historiaa-blogi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Tieteilijät:  DBLP 
Muut:  ELMCIP  IdRef
Spekeröd

| Spekeröd |
| --- | --- |
 Spekerödin kirkko
 Spekeröd
 Koordinaatit: 58°01′43″N, 11°51′54″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Bohuslän
Kunta:  Stenungsund
Väkiluku (31.12.2023):  227
Spekeröd on taajama Stenungsundin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä Bohuslänin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 227 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spekeröd Wikimedia Commonsissa
Skotthed

| Skotthed |
| --- | --- |
 Skotthed
 Koordinaatit: 57°59′18″N, 11°51′39″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Bohuslän
Kunta:  Stenungsund
Väkiluku (31.12.2023):  228
Skotthed on taajama Stenungsundin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä Bohuslänin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 228 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skotthed Wikimedia Commonsissa
Etelänhitusammal

| Etelänhitusammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Kynsisammalet Dicranidae
Lahko::  Kivisammalet Grimmiales
Heimo::  Hitusammalet Seligeriaceae
Suku::  Hippusammalet Blindiadelphus
Laji::  recurvatus
Kaksiosainen nimi
 Blindiadelphus recurvatus  (Hedw) Fedosov & Ignatov 
Synonyymit
 Seligeria recurvata (Hedw) Bruch & Schimp. 
Katso myös
   Etelänhitusammal Wikispeciesissä   Etelänhitusammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänhitusammal eli etelänhippusammal (Blindiadelphus recurvatus) on lehtisammallaji, joka kuuluu hitusammalten heimoon (Seligeriaceae).
Ulkonäkö

Etelänhitusammal on hyvin pieni, vain muutaman millimetrin korkuinen. Sen lehdissä on vahva keskisuoni ja sen noin 3 mm pitkä pesäkkeenperä on voimakkaasti kaartuva.
Levinneisyys

Etelänhitusammalta esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla vyöhykkeellä. Se on kasvanut Ahvenanmaalla Saltvikissa, mistä se on löydetty 1800-luvun lopussa. Esiintymät ovat hävinneet ja samoin laji Suomen alueelta.lähde?
Elinympäristö

Sen kasvupaikkoja ovat emäksisten kallioiden ja kivien varjoiset kosteat pinnat.lähde?
Wabbit

Teemu ”wabbit” Hiilinen on suomalainen e-urheiluselostaja ja -vaikuttaja  Hän on selostanut etenkin Counter-Strikeä ja Quakea.  Hän oli myös selostamassa Virtuaalijääkiekon suomenmestaruuskilpailuja 2016.
Hiilinen tunnetaan parhaiten Yle e-urheilulähetyksistä, joissa hän on ollut mukana muun muuassa Assembly winter ja Assembly Summer -tapahtumien lähetyksissä. Hän on ollut myös esimerkiksi Telia esports series -sarjan selostajana .
Pelinimi "wabbit" tulee Väiski Vemmelsääri -animaatiosta. Hiilisen juontajaparina ovat toimineet muun muuassa Juha Kurppa ja Laura Kyntäjä. Hän voitti GameXpo Award -palkinnon vuonna 2019 GameXpo-messuilla.
Eureka (Nunavut)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Couture, Nicole J. Sensitivity of Permafrost Terrain in a High Arctic Polar Desert An Evaluation of Response to Disturbance Near Eureka, Ellesmere Island, Nunavut. Ottawa: National Library of Canada = Bibliothèque nationale du Canada, 2003. ISBN 061270405X
Whyte, L. G., B. Goalen, J. Hawari, D. Labbe, C. W. Greer, and M. Nahir. 2001. "Bioremediation Treatability Assessment of Hydrocarbon-Contaminated Soils from Eureka, Nunavut". Cold Regions Science and Technology. 32, no. 2-3: 121-132.
Eureka at the Atlas of Canada (englanniksi)
Tämän hetkinen sää Eurekassa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Eurekan sää tilastoja (englanniksi)
Arctic Stratospheric Ozone Observatory, Eureka (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Eljas Erkko

| Eljas Erkko |
| --- | --- |

Suomen ulkoasiainministeri
 Cajanderin III hallitus 12.12.1938–1.12.1939  
Edeltäjä:  Väinö Voionmaa
Seuraaja:  Väinö Tanner
Kansanedustaja
 1.9.1933–31.8.1936  
Ryhmä/puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1895 Helsinki
Kuollut: 20. helmikuuta 1965 (69 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimitusjohtaja
Arvonimi: erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri (1957)
Puoliso:  Violet Eugenie Sutcliffe
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Juho Eljas Erkko (1. kesäkuuta 1895 Helsinki – 20. helmikuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja sanomalehtimies.
Erkko toimi Cajanderin kolmannessa hallituksessa ulkoministerinä.
Erkko oli maineeltaan periksiantamaton neuvottelija. Erkon käymien neuvotteluiden jälkeen Neuvostoliitto käynnisti talvisodan.
Elämä ja ura

Eljas Erkon äiti oli venäläistämistä vastustanut aktivisti Maissi Erkko, isä poliitikko ja sanomalehtiyrittäjä Eero Erkko ja setä runoilija J. H. Erkko.
Erkko kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1914. Suomen sisällissodan aikana Erkko opiskeli Vimpelin sotakoulussa ja toimi sodan aikana opettajana Vöyrin sotakoulussa ja yleisesikunnan upseerina valkoisten 1. divisioonan esikunnassa. Erkko osallistui muun muassa Ruoveden taisteluihin.
Sisällissodan jälkeen Erkko toimi ensin Kauppa- ja teollisuuskommissionin sihteerinä vuonna 1919 ja sittemmin useissa tehtävissä ulkoasiainhallinnossa, muun muassa attaseana Suomen Pariisin suurlähetystössä ja lähetystösihteerinä Tallinnassa ja Lontoossa. Hän valmistui Helsingin yliopistosta molempain oikeuksien kandidaatiksi vuonna 1922. Erkon ura diplomaattina katkesi hänen jouduttuaan vuonna 1927 erimielisyyksiin silloisen esimiehensä, Lontoon-suurlähettilään Armas Saastamoisen kanssa.
Kesällä 1927 Erkko aloitti Helsingin Sanomien palveluksessa toimittajana. Saman vuoden lokakuussa kuoli hänen isänsä, päätoimittaja Eero Erkko, ja Eljas Erkosta tuli toinen lehden päätoimittajista vastuualueinaan ulkomaat ja talous. Vähän myöhemmin lehden osake-enemmistö siirtyi Erkon suvulle ja Erkosta tuli myös lehden kustantajan, Sanoma Osakeyhtiön toimitusjohtaja. Vuonna 1931 Erkosta tuli Helsingin Sanomien ainoa päätoimittaja, missä tehtävässä hän toimi ulkoministeriksi valintaansa asti vuonna 1938. Hän oli perustamassa Ilta-Sanomia 1932 ja toimi lehden päätoimittajana vuoteen 1938. Sanoma Oy:n toimitusjohtajana Erkko toimi kuolemaansa asti.
Edistyspuoluetta edustanut Erkko valittiin eduskuntaan vuonna 1933 Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Erkon kausi kansanedustajana päättyi vuonna 1936. Jo ennen kansanedustajakauttaan Erkko toimi ensin salkuttomana ministerinä ja myöhemmin toisena sisäasiainministerinä Sunilan toisessa hallituksessa vuonna 1932. Presidentin valitsijamiehenä Erkko oli neljästi vuosina 1931, 1937, 1940 ja 1943.