stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antibiootti
Antibioottien turha käyttö

Antibiootteja ei pitäisi määrätä, jollei ole syytä epäillä bakteeriperäistä tulehdusta. Eräissä maissa antibiootteja myydään katukaupassa sekä apteekeissa ilman reseptiä, jolloin ei ole varmuutta, että lääkkeitä käytetään oikein. Tarpeettomasta käytöstä voi seurata turhia kustannuksia ja sivuvaikutuksia. Lisäksi seurauksena voi olla vastustuskykyisten bakteerikantojen kehittyminen. Moniin laajalle levinneisiin bakteerikantoihin tietyt antibiootit eivät enää tehoa, vaan tarvitaan yhä suurempia annoksia ja eri antibiootteja.
Esimerkiksi Suomessa antibioottien käyttö on saatu pudotettua kolmeen miljoonaan kuuriin vuodessa, ja siinäkin lienee puolet liikaa.
Antibioottien käyttö eläinten rehussa on myös aiheuttanut kriittistä keskustelua.
Antibiootit ja virukset

Suurin osa antibiooteista ei tehoa virusten aiheuttamiin tulehduksiin, kuten flunssaan. Useimpiin keuhkoputkentulehduksiin tai kurkkukipuihin ei pitäisi lainkaan määrätä antibiootteja, sillä valtaosa niistä johtuu viruksista. Antibiootteja on aiemmin määrätty ennalta ehkäisevästi flunssan jälkitauteihin. Ennalta ehkäisevä antibioottikuuri on kuitenkin useimmiten haitaksi, koska se hävittää normaalia bakteerikantaa ja tekee tilaa mahdolliselle taudinaiheuttajalle. Ehkäisevälle käytölle pitäisi olla erityinen peruste, kuten korkea ikä yhdistyneenä tiettyihin perussairauksiin. Antibioottien väärä käyttö aiheuttaa huolta kaikkialla maailmassa. Seurauksena uudet resistentit sairaalabakteerikannat voivat aiheuttaa oireita paiseista verenmyrkytyksiin.
Uusien antibioottien kehittäminen

Suuryhtiöt kehittävät mieluummin lääkkeitä kroonisiin sairauksiin kuin uusia antibiootteja. Bakteeriopin professori Pentti Huovisen mukaan tämä johtuu siitä, että jos ne kehittäisivät antibiootteja, mikrobitutkijat hänet mukaan lukien kieltäisivät niiden käytön säästääkseen ne pahan päivän varalle.
Uusia antibiootteja odotetaankin tulevan todennäköisemmin pieniltä kehitysyrityksiltä, jotka voivat sitten myydä keksintönsä eteenpäin varhaisen kehitystyön onnistuttua. Esimerkiksi suomalaisyritys kehittää kolistiinista myrkytöntä versiota ja tietokoneella kehitetään täysin uudenlaisia antibiootteja. Myös syvänmeren haudoista etsitään mikrobeja, joista saisi uusia antibiootteja tai muita lääkkeitä.
Uusia antibioottien korvikkeitakin kehitetään, esimerkiksi bakteereille tauteja aiheuttavia faageja, joskin ne tulevat kalliimmiksi: eri bakteereja vastaan tarvitaan eri faageja.
Northeastern Universityn tutkijat ovat kehittäneet antibiootin, jonka he uskovat vaikuttavan tehokkaasti antibioottiresistentteihin mikrobeihin. Uusi antibiootti teiksobaktiini tehosi esimerkiksi MRSA:han mutta ei ollut haitallista nisäkkäiden kudoksille, eikä se näytä kehittävän resistenssiä. Ihmiskokeet ovat vuorossa seuraavaksi.
Lolamicin on uusi, kehitysvaiheessa oleva, antibiootti, joka vaikuttaa patogeenisiin, Gram-negatiivisiin bakteereihin. Antibiootin kaksoiskohdennus selittyy sillä, että sen aktiivisuus kohdistuu vain Gram-negatiivisilla bakteereilla olevaan Lol-kompleksiin, joka on keskeinen kalvojen välisessä lipoproteiinien siirtämisessä. Patogeeneihin kohdistaminen on mahdollista, sillä harmittomilla ja patogeenisilla bakteereilla Lol-kompleksi on riittävän erilainen. Tämän vuoksi lolamicin on suolistomikrobiomia säästävä anitibiootti, sillä se ei vaikuta esimerkiksi suoliston hyödyllisiin mikrobeihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antibiootti Wikimedia Commonsissa
Nestekaasu

Nestekaasupulloja
Nestekaasu palaa sinisellä liekillä, kun saatavilla on riittävästi happea
Nestekaasu (lyhenne LPG engl. termistä Liquefied Petroleum Gas) on normaalilämpötilassa ja -paineessa kaasumaisena esiintyvien propaanin ja butaanin seos, jota säilytetään paineistetussa säiliössä, jolloin ainakin osa siitä on nestefaasissa. Huoneenlämmössä kaasupullon sisäinen paine on noin 8 baaria. Nestekaasu on väritön ja hajuton kaasu, joka on 1,5 kertaa ilmaa painavampaa. Kaasu itsessään on hajuton, mutta siihen lisätään hajustetta, jotta vuodot voidaan havaita.
Nestekaasua saadaan polttoaineen ja öljynjalostuksen sivutuotteena ja suoraan maaperän kaasuesiintymistä. EU-maissa ja Norjassa 47 % nestekaasusta on peräisin öljynjalostuksesta ja 53 % kaasuntuotantolaitoksista.
Useimmista muista kaasuista poiketen nestekaasu esiintyy nesteenä melko pienessä paineessa ja lähellä huoneen lämpötilaa.
Nestekaasulla on suuri energiatiheys, yksi kilogramma nestekaasua sisältää 12,8 kWh energiaa.
Suomessa kaupalliset nestekaasut ovat pelkkää propaania tai propaanin ja butaanin seosta, jota valmistaa Porvoon öljyjalostamo. Seoksessa voi olla esimerkiksi propaania 98 % ja butaania 2 %. Korkean propaanipitoisuuden vuoksi kaasua voidaan käyttää myös pakkassäällä.
Nestekaasun käyttö

Nykyisin suurin taloudellinen merkitys on teollisuudessa, jossa sen käyttö on monimuotoista esimerkiksi metalliteollisuuden energianlähteenä ja polttomoottorilla käyvissä trukeissa. Nestekaasua käytetään rakennusalalla asfaltti- ja bitumitöissä. Nestekaasua käytetään monipuolisesti erilaisissa lämmitysprosesseissa mm. lasin, teräksen ja posliinin valmistuksessa. Nestekaasua käytetään myös sulatukseen, hehkutukseen, päästämiseen, kuivatukseen ja juottamiseen. Nestekaasua käytetään käytännössä kaikilla teollisuuden aloilla happi-polttokaasupolttimissa
Nestekaasua käytetään myös autojen polttoaineena myyntinimenä LPG tai Autogas. Useissa Länsi-Euroopan maissa se on liki yhtä yleinen näky huoltoasemilla kuin bensiini ja dieselöljy. Tällä hetkellä Euroopassa myydään nestekaasua ajoneuvokäyttöön 18 eri maassa, muun muassa Isossa-Britanniassa, Alankomaissa, Saksassa ja jopa Ruotsissa. Suomessa sen käyttö on kielletty ainoastaan verotuksellisin perustein: ”Lievemmin verotetun tai verottoman polttoaineen … käyttäminen ajoneuvossa on kiellettyä.”
Sähköverkon ulottumattomissa olevissa talouksissa sitä käytetään kaasuliesien polttoaineina ja -jääkaappien jäähdytykseen. Ammattikokit suosivat kaasuliesiä niiden ominaisuuksien takia: suuri teho, nopea tehonsäätö sekä mahdollisuus kallistaa pannua menettämättä lämpötehoa. Ravintolat käyttävät usein nestekaasua kaasuliesissä ja -grilleissä silloin, kun liitäntää maa- tai kaupunkikaasuverkkoon ei ole käytettävissä.
Nestekaasua käytetään polttoaineena kaasugrilleissä ja retkikeittimissä sekä matkailuvaunujen, matkailuautojen ja veneiden lämmityslaitteissa, liesissä ja jääkaapeissa. Retkikeittimiin myydään sekä propaania että propaanin ja butaanin seosta. Tämän takia retkeilijän tulee huomioida sääolot, sillä pakkasella butaania sisältävästä pullosta tulee huonosti kaasua (butaani kiehuu -0,5 °C:ssa), jolloin kannattaa käyttää propaania (kiehuu -42 °C:ssa).
Nestekaasua käsittelevää kansallista lainsäädäntöä: valtioneuvoston asetus nestekaasulaitosten turvallisuusvaatimuksista (858/2012).
Turvallisuus

Hengitettynä nestekaasu ei ole myrkyllistä, mutta suurina määrinä siihen voi tukehtua.
Nestekaasupulloissa on varoventtiili, jonka tarkoituksena on päästää kaasua ulos, mikäli paine pullon sisällä nousee yli 25 baariin komposiittipullossa tai 35 baariin teräspullossa. Nestekaasupullo tulee säilyttää pystyasennossa huolellisesti ilmastoidussa tilassa ja auringolta suojattuna. Jos pullo on vaakatasossa, varoventtiili ei pääse kunnolla toimimaan.
Nestekaasu on hajutonta, mutta turvallisuussyistä siihen lisätään hajustetta, jotta vuodot voidaan havaita. Koska kaasu on noin 1,5 kertaa ilmaa painavampaa, vuoto kertyy helposti lattiakaivoihin ja kellareihin. Syttyäkseen täytyy ilma-nestekaasuseoksen tilavuudesta 2–10 % olla nestekaasua. Seos tarvitsee syttyäkseen lämmönlähteen, kuten avotulen tai kipinän.
Tulipalon sattuessa pullotyypeistä komposiitti on turvallisin; pullo ei räjähdä, vaan kaasu vapautuu hitaasti komposiittimateriaalin sulaessa lämmön vaikutuksesta.
Historia

Nestekaasun löysi amerikkalainen kemisti Walter Snelling. Snellingille oli annettu tehtäväksi selvittää, miksi bensiiniautoista häviää polttoainetta. Snelling havaitsi, että bensiinisäiliöstä haihtui kaasua, joka oli sekoitus erilaisia kevyitä kaasuja, kuten propaania ja butaania. Nämä voitiin nesteyttää ja varastoida paineen alaisina säiliöissä. Vuonna 1912 Snelling kehitti menetelmän kaasun erottamiseksi bensiinistä ja sen jälkeen menetelmän kaasun nesteyttämiseksi ja varastoimiseksi. Hän perusti nestekaasun pullottamiseen ja myymiseen keskittyvän yrityksen, American Gasol Companyn, joka oli ensimmäinen alallaan. Snellingin työ avasi tien nestekaasun laajalle hyödyntämiselle.
1920-luvulla nestekaasua alettiin käyttää polttoaineena keittolaitteissa ja kotitalouksien lämmityksessä. Toisen maailmansodan aikana nestekaasun kysyntä kasvoi merkittävästi, koska se oli tärkeä polttoaine sekä siviili- että sotilaskäytössä. Sodan jälkeen käyttö laajeni teollisuudessa, maataloudessa ja liikenteessä. 1950- ja 1960-luvuilla nestekaasun käyttö ajoneuvojen polttoaineena yleistyi, kun öljykriisit ja polttoaineen saatavuuden vaihtelut saivat ihmiset etsimään vaihtoehtoisia energialähteitä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nestekaasu (propaani, butaani), OVA-ohje. Työterveyslaitos
Imppauksen vaarat
Gruppo del Sella

| Gruppo del Sella> Sellagruppe |
| --- | --- |
 Sellan vuoristo Marmoladalta nähtynä.
Maantiede
Sijainti:  Trentino/Etelä-Tiroli/Belluno, Italia
Päävuoristo:  Dolomiitit, Alpit
Korkein kohta
Nimi:  Piz Boè
Korkeus meren-pinnan tasosta:  3 151 m
Sijainti:  Trentino/Etelä-Tiroli/Belluno, Italia
Gruppo del Sella tai Sellagruppe on Italian Dolomiiteilla sijaitseva vuoristoalue lähellä Marmoladaa ja Sassolungoa. Ryhmän korkein huippu on Piz Boè (3 151 m).
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Varhaiskampakeramiikka

Varhaiskampakeramiikka eli Sperringsin keramiikka on ensimmäinen Karjalassa ja Suomessa käyttöön otetun kivikautisen keramiikan tyylisuunta. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, jonka kaikkia tyylisuuntia kutsutaan yhteisesti kampakeramiikan läntiseksi ryhmäksi. Kirjallisuudessa siitä käytetään lyhenteitä Sp, Sperring tai Ka I. Lisänumerolla 1 tai 2 viitataan sen vanhempaan (Ka I,1 tai KaI:1  eli Sperring 1) tai nuorempaan (Ka I,2 tai KaI:2 eli Sperring 2) vaiheeseen, jotka erottuvat toisistaan muun muassa koristelunsa perusteella. Vanhempi tyyli syntyi ja kehittyi Venäjän Karjalassa noin 6500−6400 BP eli noin 5500−5400 eaa., ja se levisi sieltä aluksi vesitöjen äärelle ja merenrannikoille Vienan Karjalaan, Vienanmerelle ja Suomenlahdelle. Suomessa sitä tavataan kaiken kaikkiaan 5300−4300 eaa., ja täällä sen valmistus loppui viimeiseksi uusien koristelutyylien vallatessa alaa. Ennen häviämistään sen tyyli muuttui nuoremmaksi varhaiskampakeramiikaksi, jota valmistettiin Suomessa lyhyen aikaa 4300−4100 eaa.. Tätä lähinnä Fennoskandian kultturivaihetta kutsutaan venäläisessä ja suomalaisessa kirjallisuudessa neoliittisen kivikauden alkuvaiheeksi eli subneoliittiseksi kivikaudeksi.
Piirteitä > Astiat

Varhaiskampakeraamiset astiat voidaan ryhmitellä koon mukaan eri luokkiin (cm = senttimetriä), missä astian suun halkaisiaja (Ø) ja astian seinämän paksuus (p) on ilmoitettu seuraavasti:
suuri astia (Ø = 30−50 cm, p = 0,8−1,3 cm) oli munanpuolikkaan muotoinen ja astian pohja oli terävä tai pyöristetty
suuri astia (Ø = 20−30 cm, p = 0,4−0,7 cm) oli munanpuolikkaan muotoinen, terävällä- tai pyöristetyllä pohjalla, sen reuna oli suora tai sen suu oli taivutettu ulos- tai sisäänpäin
pieni astia (Ø = 20 cm, p = 0,4−0,6 cm), pyöreäpohjaisen kupin muotoinen
pieni lautanen (Ø = 12 cm, p = 0,5−0,7 cm), syvän lautasen muotoinen, pohja kuppimainen tai munanpuolikas, venäläinen harvinaisuus
Pienet astiat saattoivat olla vain juomakupin kokoisia, mutta suuret astiat olivat tilavuudeltaan 35−45 litraa tai joskus harvoin jopa 70 litraa. Tällaisia astioita ei voinut liikutella, jos niissä säilytettiin ruoka-aineita. Suuret astiat saattoivat tyhjinäkin hajota niitä toistuvasti nostettaessa, joten niitä on varmaankin käytetty säilytysastioina.
Astian saviaines oli yleensä paksua ja karheaa, koska sekoitteena oli käytetty kivimurskaa. Etelä- ja Lounais-Suomessa oli myös käytetty kasvissekotteita, jotka jättivät seinämän polton jälkeen huokoiseksi.
Astiat olivat koristeltu ulkopuolelta, reunaa lukuun ottamatta, kokonaan käyttäen erilaisia leimaisimia. Leimoja olivat olleet esimerkiksi kalan selkänikamat (yleisin; kalalajit voidaan tunnistaa), tikun ympäri kiedottu naru, puuesineen kulma, lastaan sivu tai katkaistun tikun pyöreä pää. Pitkiä viivoja saatettiin myös piirtää tikulla. Kampakuvion käyttö oli aluksi harvinaista. Astian ulkopinta oli usein maalattu mustaksi tai punaiseksi.
Nuoremmassa lounais-suomalaisessa tyylissä oli joskus piirretty kuvioita, jotka muodostivat kalan ruotoja tai risteäviä verkkoja. Uutta olivat myös soikeat tai pyöreät leimat sekä astian reunan koristelu. Kaakkois-Suomessa oli usein painettu tiheitä kamman tai kierrenuoran leimavyöhykkeitä. Sisä-Suomessa oli tradition loppuvaiheessa käytetty sekoiteaineena asbestia.
Piirteitä > Idolit

Suomalaisessa löytöaineistossa on löytynyt rikottuja ihmishahmoja. Näitä kutsutaan idoleiksi ja ne oli valmistettu savesta, joka sitten poltettiin keramiikaksi. Kaikki idolit olivat löytyneet hajonneina ja arvellaankin, että ne oli hajotettu tarkoituksella.
Leviäminen > Tapa

Useimmat tutkijat ovat samaa mieltä siitä, että varhaiskampakeramiikan valmistustaidon leviämiseen ei liity uuden väestön saapumista alueelle, vaan sitä on kuvattu taidon diffuusioksi eli taidon leviämiseksi. Maahanmuuttoa vastaan viittaa se, ettei löytyöaineistossa mikään muukaan asia muutu, vaikka keramiikka ilmestyy siihen mukaan. Taito on opittu naapuriryhmiltä ja astioiden käyttö on ollut niin kannattavaa, että niiden vaivalloinen valmistus on haluttu oppia sen vuoksi. Tähän viittaa maailman eri puolilla tehtdyt havainnot, että keramiikkaa on otettu käyttöön lähes samanaikaisesti, tai muutaman sadan vuoden viiveellä siitä, kun se ilmestyi seudulle.
Leviämismekanismiin liittyi tutkijoiden arvioiden mukaan eksogamia, jossa naisen käsityötaito ja keramiikan käyttöideat siirtyvät hänen mukanaan, kun hän "avioitui" toiseen metsästäjä-keräilijä ryhmittymään. Tämä malli sopii myös taidon leviämisvauhtiin, mikäli ryhmien asuinpaikat sijaitsivat 30−100 kilometrin välein. Myös astioiden muotoilu ja koristelu levisi samanlaisena, mikäli naiset siirtyivät uuteen ryhmään nuorina ja opettivat siellä taitonsa muille.
Leviäminen > Keksintö ja vakiintuminen

Varhaiskampakeramiikkaa valmistavien asuinpaikkojen vanhimmat ajoitukset löytyvät Äänisen rannoilta tai Karjalankannakselta. Useimmat tutkijat ovatkin sitä mieltä, että keramiikka otettiin käyttöön juuri siellä. Taito yleistyi siellä nopeasti Karjalassa ja se levisi sieltä länteen Suomenlahdelle ja pohjoiseen Vienanmerelle.
Tutkijat arvelevat, että keramiikka on kulttuurilainaa kaakkoisilta keraamisilta ryhmiltä. Kuitenkin varhaiskampakeramiikka poikkeaa muista tyyleistä niin, että tutkijat eivät ole yksimielisiä mistä valmistustaito on peräisin. Vahvoja ehdokkaita ovat Valdain, Ylä-Volgan tai Volga-Kaman keraamiset kulttuurit. Enää ei ehdoteta virolaisia ryhmiä, sillä niiden valmistustekniikka eroaa merkittävästi täkäläisestä.
Vihjeitä alkuperästä on saatu Karjalankannakselta asuinpaikan Veksa 3 kaivauksista, josta löytyy Ylä-Volgalaista keramiikkaa (pohjoinen muunnos). Tämän asuinpaikan ajoitukset sijoittuvat väille 5800−5200 eaa.. Myös Äänisen etelärannan asuinpaikalla Tudozero 5 on löydetty samantapaista keramiikkaa niinkin varhain kuin noin 6100 eaa. (jos ajoitus on onnistunut). Ilman lisävahvistuksia asia on vielä auki.
Äänisen rannikolta ja sen lähiympäristöstä tunnetaan useita asuinpaikkoja, jotka näyttävät varhaiskampakeramiikan leviämisen kulkua: Sulgu 2 (5600−4900 eaa.), Vožmaricha 26 (5300 eaa.), Pinduši 3, Tudozero 5 (5200−5000 eaa.), Pegrema 9 (5500 eaa.) ja Šeltozero 11 (5400−4800 eaa.).
Leviäminen > Läntinen leviämissuunta

Laatokan rannoilla ja Karjalankannaksella oli tradition varhaisia käyttäjiä. Asuinpaikoilta Berezje (Laatokan eteläranta), Hepojärvi (5400−5300 eaa.), Silino (4800−4600 eaa.), Shettima-1 (5300 eaa.) ja Orvonavolok-5 (4700−4600 eaa.) on tehty varmoja löytöjä.
Keramiikka levisi Etelä-Suomessa lähinnä Suomusjärven kulttuurin tiheimpään asutukseen niin, että Suomenlahden itärannikolle se tuli 5300−5200 eaa. (esimerkiksi asuinpaikat Ankkapurha ja Pajari (5000−4400 eaa.)) ja länsirannikolle 5200−5100 eaa.. Ahvenanmaalla on ilmeisesti ollut hylkeenpyyntileirejä, sillä sieltä löytyy keramiikkaa Östra Jansmyyran ja Vargstenslättenistä noin 5100−4900 eaa..
Traditio levisi Lounais-Suomen rannikkoa ylös pohjoiseen. Esimerkiksi sisämaassa sitä tehtiin Kojonjoella 4800 eaa. ja merenrannikon suurella asuinpaikalla Kraviojankankaalla sitä tehtiin 5100 eaa. alkaen. Pohjanmaalle se saapui 5100−5000 eaa. (esimerkiksi Yli-Ii (4600 eaa.)) ja siitä edelleen Kemijärvelle Haveriin noin 5000 eaa..
Vanhemman varhaiskampakeramiikan asuinpaikkoja ovat edellisten lisäksi muun muassa Viipurin Häyrinmäki, Kiteen Koivikko, Porvoon Böle, Lapinjärven Fällismalmi, Etelä-Vantaa 2, Karjaan Gålibacka ja Kurikan Jäniskallio, Vierikko ja Puska  sekä Lounais-Suomesta Paimion Toispuolojanmummi.
Leviäminen > Pohjoinen leviämissuunta

Pohjoinen leviämissuunta oli läntistä suuntaa hitaampi. Tästä ovat esimerkkeinä sisämaan asuinpaikka Panozero 1 (4650 eaa.) ja Vienanmeren rannikolla Uikujoen suussa  Erpin Pudas 1 (4900−4300 eaa.). Vaikka eräitä varhaiskampakeramiikkaa tekeviä asuinpaikkoja on jopa Inarinjärvellä, se ei kuitenkaan juurtunut Pohjois-Suomeen. Oulunjärvellä se muuttui pian Säräisniemen tyyliksi, joka levisi järven ympäristöön. Tämän vuoksi varhaiskampakeramiikan ja Säräisniemen keramiikan levinneisyysalueet ovat päällekkäiset.
Leviäminen > Sisä-Suomi

Vaikka rannikoilla asuivat suurimmat yhteisöt ja ne omaksuivat keramiikan ensin, omaksuivat sen myös sisämään asukkaat. Asutus on saattanut olla sisämaassa harvempää, sillä kermiikkaa on löytynyt sieltä vähemmän.
Nuorempi varhaiskampakeramiikka

Noin 4300 eaa. Suomeen levisi lyhyeksi aikaa eli pariksi sataa vuotta uusi koristelutyyli, joka levisi myös koko varhaiskampakeraamiselle alueelle. Sitä kutsutaan nuoremmaksi varhaiskampakeramiikaksi (Ka I,2 tai Ka I:2). Astioihin laitettiin runsaasti kampaleimoja ja muita leimoja käytettiin vähemmän. Jo vanhemman varhaiskampakeramiikan aikaiset seudulliset erot koristeluissa korostuivat nyt selvästi, kun nuoremman varhaiskampakeramiikan rinnalla käytettiin Lounais-Suomen rannikoilla Jäkärlän ryhmän koristeluita ja Kaakkois-Suomessa käytettiin lähes yksinomaan kampaleimoja.
Kaakkois-Suomessa sekoitettiin saven joukkoon myös asbestikuituja rouheena. Pitkät kivikuidut sitoivat savimassaa siinä, missä orgaaniset kuidutkin, mutta ne jäivät astian polttamisen jälkeen sitomaan keramiikkaa. Uusi sitova elementti vahvisti seinämää siinä määrin, että astiat voitiin valmistaa ohuimmiksi ja siten myös kevyimmiksi. Tämä asbestikeraaminen traditio levisi Saimaan ympäristöön ja sieltä luoteeseen Pohjanlahteen asti. Asbestisekoitteita käytettiin kivikauden loppuun ja metallikauden alkuun asti. Varhaiskampakeramiikan sisällä sen leviämisalueen painopiste oli Kaakkois-Suomi.
Nuorempi varhaiskampakeramiikan leviämisalue ei ylettynyt Pohjois-Suomessa niin pohjoiseen, kuin vanhempi tyyli. Pohjoisraja kulki Kemijärven korkeudella ja rajoittui lounaassa Jäkärlän ryhmän alueeseen. Eteläraja oli vanhemman tyylin kaltainen, mutta idässä se seurasi Vienanmerta ja levittäytyi kauemmaksi itään Kargopolin alueelle asti. Uusi tyyli ennakoi varmastikin tyypillisen kampakeramiikan esiintuloa.
Häviäminen

Suomessa varhaiskampakeramiikka korvautui tyypillisellä kampakeramiikalla, joka levisi tänne Karjalasta noin 4100 eaa. alkaen. Sen leviämisvauhti on ollut melkoinen, sillä löytöaineistossa ruukkujen koristelutyyli on eri puolilla Suomea hyvin yhtenäinen. Aluksi Suomen kaakkois- ja etelärannikolle jäivät sinnittelemään Jäkärlän ryhmä ja osa varhaiskampakeraamista ryhmää, mutta lopulta nekin omaksuivat tyypillisen kampakeramiikan nuoremman tyylin.
Ennen Suomeen tuloaan tyypillinen kampakeramiikan alkuvaihe kehittyi varhaiskampakeramiikan syntyseudulla Äänisen ympäristössä 4500 eaa.. Sen vaikutusmekanismi varhaiseen kampakeramiikkaan on epäselvä, mutta sen tehokas levittätyminen länteen on todistettu arkeologisesti. Osa Karjala ja Kargopolin alueesta osa jäi itäisen kuoppakeramiikan alueeksi.
Tutkimushistoria

Varhaiskampakeramiikkaa löydettiin ensimmäiseksi Espoosta Sperringsistä  (eli Perringistä), jossa Aarne Äyräpää suoritti kaivauksia 1923−1924. Tämän löytöpaikan mukaan nimettiin keramiikan koristelutyyli ja nimitys on edelleen käytössä ulkomaalaisessa kirjallisuudessa. Vasta Äyräpään vuonna 1930 luoman ja silloin julkaiseman rannansiirtymiskronologian mukaan huomattiin Sperringsin keramiikan olevan Suomen vanhinta keramiikkaa. Varhaista kampakeramiikkaa ovat tämän jälkeen käsitelleet Suomessa Sakari Pälsi, Ville Luho, Eero Muurimäki, Lea Väkeväinen, Leena Ruonavaara, Olli Soininen, Petro Pesonen, Julius Ailio, C.F. Meinander, Torsten Edgren, Christian Carpelan ja Matti Huurre.
Sen venäläisiä tutkijoita ovat olleet muun muassa V.V. Adel, V.F. Filatova, Konstantin E. German, U.V. Titov ja I.F. Vitenkova.
Grosspitz

| Grosspitz |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 110
Rodun syntyaika:  noin 1000 jaa.
Alkuperäinen käyttö:  piha- ja vahtikoira
Nykyinen käyttö:  vahti- ja seurakoira
Elinikä:  10–16 vuotta
Muita nimityksiä:  Giant Spitz, grand spitz, gran spitz, saksa suurspits
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 4 Eurooppalaiset pystykorvat #97.2
Ulkonäkö
Paino:  15–25 kg (tai sopusuhdassa korkeuteen nähden)
Säkäkorkeus:  40–50 cm
Väritys:  valkoinen, musta, ruskea ja musta valkoisilla merkeillä* tai ruskea valkoisilla merkeillä*
Grosspitz, musta
Grosspitz (saks. Großspitz [gʀoːsʃpɪʦ] ’suuri pystykorva’) on alkukantainen saksalainen koirarotu, yksi viidestä saksanpystykorvarodusta. Se kuuluu ryhmään FCI 5.
Ulkonäkö

Saksanpystykorvissa on useita kokomuunnoksia, joista on helppoa valita mieleisensä niin koon kuin luonteen ominaisuuksien puolesta. Grosspitzia voisi sanoa myös suureksi saksanpystykorvaksi, mitä se sananmukaisesti onkin. Vuonna 2019 sen kokomääritelmää muutettiin aiemmasta 46+–4 cm:stä kokoon 45+–5 cm. Sallitut väri ovat valkoinen, musta ja ruskea sekä vuodesta 2019 lähtien musta tai ruskea valkoisilla merkeillä* hännässä, tassuissa tai rinnassa. Ruskea väri hävisi rodusta kokonaan, mutta sitä on elvytetty mittelspitz-risteytysten avulla Saksassa. Ruskeaa väriä on ilmaantunut myös grosspitz-yhdistelmissä ja koirien värigenetiikan tuntemus on auttanut ruskeaa geeniä kantavien koirien yhdistämisessä. Suomessa on rekisteröity grosspitzejä kaikissa kolmessa värissä.
Valkoinen
Musta
Mustat / musta valkoisilla merkeillä
Ruskea
Luonne ja käyttäytyminen

Saksanpystykorvat ovat luonnostaan valppaita, eikä niillä ole metsästysviettiä, joten ne ovat hyviä vahtikoiria. Lisäksi ne ovat viehättäviä seurakoiria. Ne ovat äärimmäisen lojaajela omalle perheelleen, mutta saattavat olla varautuneita vieraita kohtaan.
Alkuperä

Saksanpystykorva on kehittynyt kivikautisesta suokoirasta ja on Keski-Euroopan vanhin koirarotu. Siitä on kehittynyt monia muita rotuja, ja sitä on myös joskus muissa roduissa. Grosspitz on jalostettu viikinkien paimenkoirista noin vuonna 1000 jaa. Se on saksanpystykorvan kokomuunnoksista alkukantaisin ja lähimpänä alkuperäistä saksanpystykorvaa, jolla oli suojelu- ja vahtiviettiä.
Rodun edustajia vietiin ennen ensimmäistä maailmansotaa Amerikkaan, mutta maailmansodan jälkeen sen nimi muutettiin siellä amerikaneskimokoiraksi. Syynä oli, että haluttiin katkaista kaikki yhteydet sodan hävinneeseen Saksaan. Amerikkalaiset pitävät nykyään amerikaneskimokoiraa omana rotunaan.