stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin suurpommitukset
Helsingin ilmapuolustus > Tutkat ja yöhävittäjät

Ilmapuolustuksen kannalta tärkeäksi muodostuivat Saksasta hankitut kaksi ilmavalvontatutkaa, m/39 Raijaa (Freya) ja neljä ilmatorjunnan tulenjohtotutkaa, Irjaa (Würzburg D). Tutkat paikansivat hyökkäävät koneet ja tehokkailla moderneilla kanuunoilla ammuttu sulkutuli karkotti joukoittain viholliskoneita kääntymään pois kaupungin päältä. Radiotiedustelu havaitsi neuvostoliittolaisten pommikoneiden radioliikenteen jo niiden lähtökentillä ja seurasi radiosuuntimillansa niiden lähestymistä, kunnes saattoivat luovuttaa maalit Raija (Freya) valvontatutkille ja ne puolestaan antoivat maalit Irja (Würzburg) tulenjohtotutkille.
Tutkiin liittyi tehokas laskinlaitteisto Lambda, joka muunsi mittausarvot tykeille ampuma-arvoiksi. Tutkalla ohjattiin myös valonheittimiä. Käytössä oli yhä myös jo vanhentuneita kuulosuunninasemia.
Ensimmäisenä pommitusyönä puolustus oli täysin ilmatorjuntatykistön varassa, sillä Suomella ei ollut yötorjuntaan soveltuvia hävittäjiä. Ensimmäisen pommitusyön jälkeen 6. helmikuuta saksalainen yhteysupseeri kapteeni Kurt Rheindolf pyysi puhelimitse Saksan valtakunnanmarsalkka Hermann Göringiltä yöhävittäjiä ilmatorjunnan tueksi. Saksasta lennettiinkin 12 Messerschmitt Bf 109 G-6 -yöhävittäjää Helsinkiin, koneet saapuivat Malmille 12. helmikuuta. Koneissa oli yöhävittäjätoimintaan soveltuva mittarivarustus, mutta ei tutkia. Lentäjät olivat kuitenkin kokeneita ja yötoimintaan tottuneita.
Sivustatukea antoi Tallinnasta käsin toiminut Junkers Ju-88 -koneita käyttänyt tutkin varustettu yöhävittäjälaivue, joita ohjasi tutkalaiva Togo, mutta näiden koneiden alue jäi Helsingin varsinaisen puolustuksen ulkopuolelle. Merkittävä taustatuki he kuitenkin olivat.
Irja-tutkia on Suomessa säilynyt ainakin kaksi: Tuusulassa Ilmatorjuntamuseossa, jossa on myös tulenjohtolaskin Lambda, ja Tikkakoskella Keski-Suomen ilmailumuseossa. Raija-tutkat ehdittiin antennien osalta romuttaa, mutta osia lähetin/vastaanottimesta ja maalinseurantalaitteistosta on nähtävänä Keski-Suomen ilmavoimamuseossa. Antenneista ei ole sielläkään muuta kuin pari valokuvaa.
Helsingin ilmapuolustus > Ilmatorjunnan avainhenkilöt

Suhteellisen suuri osa ilmatorjunnan taistelijoista oli nostoväkeä sekä sotilaspoikia. Jokipaltion omintakeinen työtä ja ankaraa kuria vaativa johtamistapa sekä miehistön paikallisuus loi puolustajiin vahvan ryhmähengen.
Ilmatorjunnan tehokasta sulkuammuntaa johti kapteeni Aake Pesonen. Päätulenjohtajan tilannearvio rakentui etupäässä Malmilla ja Kuninkaansaaressa olleiden kaukotutkien, sekä Santahaminassa, Käpylän raviradalla, Viikin Latokartanossa sekä Lauttasaaren Ryssänkärjessä olleiden tulenjohtotutkien varaan. Tutkien ja kuunteluasemien antamien tietojen perusteella Pesonen pystyi suurella kartalla määrittämään kunkin hyökkäysryhmän lentosuunnan ja ohjasi sulkutulen koneiden eteen.
Toimivan asehuollon ansiosta vanhat ja kuluneet Škoda-tykit ja jatkuvasti lakkoilemaan pyrkinyt sotasaaliskalusto pysyivät ampumakunnossa hyökkäyksien aikana. Kaluston kunnossapitoa hoiti aseseppä ja tykkimestari Jorma Sakki. Siviilityöntekijä, insinööri Esko Toivonen varmisti ilmahälytyssireenien toimintakunnon pommitusvaurioista huolimatta ja sen, että ilmavalvonta-aluekeskukseen sijoitettu katuvalaistuksen ja raitiovaunujohtojen virransyötön kauko-ohjaus toimi moitteetta. Valot sammutettiin ja liikenne katkaistiin heti ensivaroituksen tullessa. Puolustuksen avainhenkilöitä oli myös ilmavalvonta-aluekeskuksen päällikkö luutnantti Risto Kavanne.
Väestönsuojelu

Helsingissä oli jo ennen talvisodan syttymistä väestönsuojeluasiat kohtuullisella mallilla. Jo vuonna 1934 kaupunginhallitus oli kehottanut taloyhtiöitä rakentamaan kellareihin tilat joihin talon asukkaat voivat vetäytyä ilmahälytyksen sattuessa. Nämä suojatilat eivät olleet tosin kovinkaan loppuun asti kehitettyjä, vaan normaaleja huoneita, joissa kattoa ja seiniä oli tuettu hirsin ja lankuin mahdollisen pommin iskeytymisen ja siitä seuraavan sortumisvaaran pienentämiseksi. Jokaisessa taloyhtiössä piti myös olla suojeluvalvoja, joka ei saanut kuulua reserviin eikä armeijaan muutenkaan, vaan jonka täytyi kuulua nostoväkeen tai olla yli-ikäinen. Vastaavan tehtävänä oli varmistaa, että kaikki asukkaat menevät asianmukaisesti suojapaikkoihin.
Lisäksi väestönsuojelulla oli oma erityinen iskujoukkonsa, ns. kuolemankomppania, jonka muodosti noin sata parhaiten koulutettua miestä ja naista; heidät lähetettiin pommitusten aikana sinne missä vaara oli suurin, esimerkiksi taloihin joissa pommituksen särkemät kaasujohdot uhkasivat asukkaiden henkeä; käytäntö oli näyttänyt toimivuutensa jo Viipurissa talvisodan suurpommituksissa 10. helmikuuta (Tuhopolttolauantai) ja 18. helmikuuta 1940 (Tuhon sunnuntai), joten sitä jatkettiin.
Ison panoksen kantoi myös Helsingin vakinainen palokunta, nykyinen Helsingin pelastuslaitos, sekä vapaaehtoiset palokunnat ja osaltaan myös Hietalahden telakan oma palokunta, jonka ensisijainen vastuualue oli kylläkin itse telakka mutta joka käytännössä huolehti myös ympäröivästä asuinalueesta. Vapaaehtoisten palokuntien panoksen arvoa nostaa entisestään se, että niiden miehitys käsitti sotaan kelpaamattomia ikämiehiä, sotainvalideja sekä juuri ja juuri alle asevelvollisuusiän olevia koulupoikia. Vakinaisen palokunnankin miehet olivat varttuneempaa väkeä, koska hyvin moni nuoremmista oli samoissa tehtävissä etulinjassa.
Isompia kalliosuojia oli kaupungissa vain muutama, mutta jatkosodan aikana niitä oli jo riittävästi. Myös sairaanhoito oli turvattu suhteellisen hyvin. Esimerkiksi lastensairaala oli evakuoitu pois pääkaupunkiseudulta. Muutamien sairaaloiden, ei kylläkään kaikkien, alla oli myös kalliotiloja, joihin potilaat voitiin hälytyksen sattuessa siirtää, ja oli myös olemassa ihan erillinen kalliosairaala Suomen Punaisen Ristin sairaalan, nykyisen Töölön sairaalan, tilojen alla. Sen tilat ovat edelleen olemassa, joskin homevaurioiden takia nykyään tyhjillään.
Pommitukset > Ensimmäinen pommitusyö 6.–7. helmikuuta

Ensimmäinen pommitusyö oli tuhoisin. Ensimmäiset pommit putosivat kello 19.23. Noin 350 pommia putosi keskustan alueelle ja noin 2 500 pommia Helsingin ympärille. Kaikki, myös mereen pudotetut, yhteenlaskettuina pommeja oli noin 6 990 kappaletta. Pommitukseen osallistui yhteensä noin 730 puna-armeijan pommikonetta. Pommitus tapahtui kahdessa aallossa, 6. helmikuuta kello 18.51–21.40 ja 7. helmikuuta kello 0.57–4.57.
Ilmatorjunta oli sangen tehokasta olosuhteisiin nähden. Ilmatorjunta ampui 122 sulkua, kevyt ilmatorjunta ampui yhteensä 2 745 laukausta ja raskas ilmatorjunta 7 719 laukausta.
Pommituksessa sai surmansa runsaat sata ja haavoittui noin 300 henkilöä. Rakennuksia tuhoutui tai vaurioitui yli 160 kappaletta. Henkilöuhrien suuri määrä muihin pommituksiin nähden selittyy ehkä osittain sillä, että hyökkäys oli paljon voimakkaampi kuin osattiin odottaa; lisäksi pahana haittana juuri tärkeimmällä eli eteläisellä torjuntasuunnalla oli se, että Santahaminan johtopatterin tulenjohtokone oli sattumoisin korjattavana, joten patteriston täyttä tehoa ei voitu maksimaalisesti hyödyntää. Samoin etupäässä ilmajohtojen varassa olleet puhelinyhteydet katkeilivat johtojen kärsiessä pommituksista; seuraavaan hyökkäykseen mennessä viestintäjohtoja olikin saatu jo vedettyä maakaapeleina ja radiokalustoa oli pystytty saksalaisten avulla oleellisesti parantamaan.
Pommitukset > Toinen pommitusyö 16.–17. helmikuuta

Ensimmäisen hyökkäyksen jälkeen kaupungin avuksi saapui saksalainen komennuskunta, 1./JG 302, jonka kalustona oli 12 Messerschmitt Bf 109 G-6 -konetta. Malmin lentokentältä operoiden saksalaishävittäjät ampuivat alas yhteensä neljä viholliskonetta kahden viimeisen hyökkäysyön aikana suomalaisten ilmatorjuntapatteristojen yhteydessä olevien valonheitinten avustamina. Normaali ilmatorjunta pudotti kaksi neuvostokonetta ja ampui 184 sulkua. Eriteltynä raskas ilmatorjunta ampui 12 238 ja kevyt ilmatorjunta puolestaan 5 709 laukausta. Nyt myös Santahaminan tulenjohtokone oli saatu korjattua ja patteristo ampuikin tarkkaa seuranta- eli tuhoamisammuntaa tutkansa avulla.
Toinen muutos sitten ensimmäisen suurpommituksen oli se, että suuri osa kaupungin asukkaista oli poistunut vapaaehtoisesti kaupungista maalle ja kaupunkiin jääneet asukkaat olivat valmistuneet suojautumaan. Tämä pienensi henkilövahinkoja tuntuvasti. Lisäksi Vuosaareen oli pystytetty runsaasti kokkoja, jotka hyökkäyksen alettua sytytettiin palamaan. Täten luotiin vaikutelma, että kaupunki oli idempänä kuin se todellisuudessa olikaan. Tätä tehostettiin vielä sillä, että kaupungin länsiosan valonheittimet pidettiin sammutettuina. Lisäksi Vuosaareen oli sijoitettu erityinen hämäyspatteri ”Pommi” joka tulitti mahdollisimman tiheästi. Tuloksena moni pommikone hyökkäsi autioon Vuosaareen ja pommit pudotettiin metsiin.
Tutkija Ville Jalovaaran mukaan legendalle kokoista ja valekaupungista ei kuitenkaan löydy vahvistusta mistään kirjallisesta määräyksestä tai dokumentista.
Tällä kertaa pommittaneita koneita oli 383 kappaletta. Kaupunkiin, merelle ja kaupungin läheisyyteen pudotettuja pommeja oli yhteensä 4 317 kappaletta. Kaupungin alueelle niistä osui vain noin sata. Ilmahälytys kaupungissa annettiin kello 20.12. Pommitukset tulivat jälleen kahdessa aallossa: 16. helmikuuta kello 20.12–23.10 ja 23.45 eteenpäin jatkuen aina 17. helmikuuta kello 5.49 asti. Ensimmäisessä aallossa pommikoneet pyrkivät keskitettyyn pommitukseen lähestyen Helsinkiä eri suunnista. Toisessa aallossa ADD:n koneet pyrkivät tuhotehtäviin muutaman koneen ryhmissä, lähestyen Helsinkiä idästä. Kuten ensimmäisen pommituksen yhteydessäkin, Helsingin puolustus oli hälytetty. Suomen radiotiedustelu sai tiedon ja varoitti ADD:n lentokoneista tunti ja 40 minuuttia ennen hyökkäyksen alkua. Ilmavalvonta antoi puolestaan varoituksen 49 minuuttia ennen h-hetkeä. Ilmatorjunta sai tutkaansa ensimmäiset koneet 34 minuuttia ennen pommituksen alkua. Tässäkin kohdin Malmille sijoitettu kaukotutka oli avainasemassa.
Tällä pommituskerralla henkilövahingot olivat huomattavasti pienemmät. 25 henkilöä kuoli ja 29 haavoittui. Rakennuksia tuhoutui 27 kappaletta ja vaurioitui 53 kappaletta.
Pommitukset > Kolmas pommitusyö 26.–27. helmikuuta

26. helmikuuta iltapäivällä havaittiin Helsingin yllä tiedustelukone, mikä enteili hyökkäystä. Vallinnut kirkas sääkään ei tällä kertaa olisi puolustajien eduksi. Taas aikaisimmat havainnot saatiin radiokuuntelulla.
Viisi minuuttia myöhemmin, pääasiassa lotista koostuva, pitkin Suomenlahtea levitetty ilmavalvonta antoi varoituksen saapuvista pommikoneista. Kaupungissa pantiin toimeen niin sanottu hiljainen hälytys, kuten ennenkin hyvissä ajoin ennen pommituksia. Tämä merkitsi sitä, että katuvalot sammutettiin, raitiovaunu- ja junaliikenne pysäytettiin, ja jopa radiolähetykset katkaistiin, jotta vihollisen olisi vaikeampi löytää kohteeseensa. Toinen tarkoitus hiljaisella hälytyksellä oli se, että kaupunkilaiset tiesivät varautua tulevaan vaaraan entistä paremmin. Tällä kertaa Vuosaaressa oli myös kiivaasti tulittava raskas ilmatorjuntapatteri lisäämässä hämäystä.
Ensimmäiset venäläiset pommikoneet joutuivat ilmatorjunnan tutkaseurantaan 25 minuuttia ennen pommituksen alkua, noin kello 18.30. Minuuttia myöhemmin yöhävittäjät nousivat ilmaan Malmin kentältä. Muutaman minuutin päästä myös ilmatorjunnalle oli annettu hälytys, ja kaupungissa oli annettu ilmahälytys noin kello 18.45. Ilmatorjuntapatterit alkoivat tulittaa noin kello 18.53 ampuen sulkuja. Kello oli 19.07 ensimmäisten pommien pudotessa kaupungin kamaralle.
Tämä viimeinen taistelu Helsingistä poikkesi muutenkin kahteen aikaisempaan verrattuna. Taistelu kesti yhtäjaksoisesti 11 tuntia ja jakaantui kolmeen vaiheeseen: illan rynnäkkövaihe, yön uuvutusvaihe ja aamuyön loppurynnistysvaihe. Illan rynnäkkövaihe kesti neljä tuntia, jonka aikana ADD yritti jälleen keskitettyä hyökkäystä. Osa koneista pääsi pudottamaan pomminsa kaupunkiin. Yön uuvutusvaiheessa ADD:n rynnäkkökoneet yrittivät lamauttaa ilmatorjunnan, mutta tässä vaiheessa hyökänneet lentokoneet onnistuttiin poikkeuksetta torjumaan. Aamuyöllä vihollinen yritti suurilla pommikonemuodostelmillaan päästä kaupungin päälle, mutta lähes kaikki koneet saatiin käännytettyä pois tykistötulella ja yöhävittäjien häirinnällä. Taistelu ja sen myötä ilmahälytys kaupungissa päättyi noin kello 6.30.
Tuhot olivat suurin piirtein samaa luokkaa kuin toisen suurpommituksen jälkeen, vaikka tämä taistelu olikin ollut massiivisempi. Pommien seurauksena kuoli 21 henkeä ja haavoittui 35. Rakennuksia tuhoutui 59 ja vahingoittui 135. Raskas ilmatorjunta ampui 14 240 laukausta ja kevyt ilmatorjunta puolestaan 4 432 laukausta. Yhden yön ammustarvikekulutus oli noin 25 rautatievaunullista.
Tällä kertaa Helsinkiä oli pommittamassa 896 konetta, jotka pudottivat 5 182 kappaletta pommeja. Helsingin alueelle osui kuitenkin vain 290 pommia. Neuvostokoneita tuhottiin yhdeksän.
Suurpommitusten tuhot

Jälkeenpäin tehtyjen arvioiden mukaan hyökkäyksiin lähteneiden pommikoneiden yhteismäärä oli muutaman kymmenen tarkkuudella samaa luokkaa kuin kuuluisassa Dresdenin pommituksessa noin vuotta myöhemmin, mutta suomalainen torjunta osoittautuikin paljon tehokkaammaksi kuin saksalaisten. Venäläiset koneet olivat lisäksi huomattavasti pienempiä ja kevyemmällä pommilastilla varustettuja kuin länsiliittoutuneiden suuret koneet ja venäläisten lentokuri oli huomattavasti heikompi. Venäläisten käytössä ei ollut – toisin kuin länsiliittoutuneiden – minkäänlaista tutkahäirintää.
Tehokkaan ilmapuolustuksen ansiosta Helsingin pommitusten tuhot jäivät suhteellisen vähäisiksi. Syynä oli, että vain noin sata konetta pääsi sulkutulen ja torjunnan läpi kohteisiinsa, 95 prosenttia koneista väisti sulkuja ja pudotti pomminsa muualle. Läpi päässeistä sadasta koneesta alas ammuttiin 20 pommikonetta.
Kolmessa pommituksessa ihmisiä kuoli yhteensä 146 ja 356 haavoittui. Kuolleista kuusi oli sotilaita. Taloja tuhoutui täysin 109. Sirpalevaurioita tuli noin 300 taloon ja 111 taloa syttyi palamaan. Eräs merkittävimpiä aineellisia tuhoja oli Helsingin yliopiston päärakennukseen tullut pommiosuma, joka tuhosi muun muassa suuren osan lääketieteen historian museon kokoelmista sekä vaurioitti pahasti juhlasalissa ollutta Wäinö Aaltosen veistosta Vapauden jumalatar seppelöi nuoruuden (1940).
Sodan päätyttyä Helsinkiin saapui puolta vuotta pommitusten jälkeen liittoutuneiden valvontakomissio. Komission puheenjohtaja kenraalieversti Andrei Ždanov oli hämmästynyt todetessaan hyökkäysten aiheuttamat vähäiset vauriot kaupungissa. Neuvostoliittolaisilla oli ollut käsitys, että kaupunki oli tuhoutunut ilmahyökkäyksessä pahoin, ja että juuri pommitukset olivat saaneet suomalaiset etsimään rauhaa.lähde?
Suurpommitusten säilyneitä jälkiä

Helsingin kaupunki on säilyttänyt muistomerkkeinä useita pommituksessa tulleita sirpalevaurioita. Niitä on muun muassa Kolmen sepän patsaassa sekä J. V. Snellmanin patsaan jalustassa Suomen Pankin edessä.
Kirjallisuutta

Medved, Aleksandr N. – Hazanov, Dmitri B.: ADD:n hyökkäykset Helsinkiin helmikuussa 1944. Sotahistoriallisen Seuran aikakauskirja 18/2000.
Aiheesta muualla

Bruun, Staffan: Natten när Helsingfors skulle förintas. (Arkistoitu – Internet Archive) Hufvudstadsbladet 2.2.2014. (ruotsiksi)
Ilmatorjunnan sijainnit suurpommitusten aikana.
Elonet: Finlandia-katsaus 57 (1944): Helsingin yliopiston pommitustuhot – filmin alusta
Kolmen yön ihme. Ilmatorjuntasäätiö.
Yhdysvaltalainen B-25
Ilmatorjunnan tulenjohtotutka Würzburg D, ”Irja”, Tuusulan ilmatorjuntamuseossa
Bulevardin ja Albertinkadun kulma: Neuvostoliiton suurlähetystö sai osuman ja paloi ensimmäisenä pommitusyönä.
Helsingin yliopiston päärakennus kolmannen pommitusyön jälkeen. Turun akatemiasta periytyneet mahonkiovet ja kateederi ynnä muuta irtaimistoa saatiin kannettua ulos palavasta rakennuksesta.
Saksalaisvalmisteinen raskas ilmatorjuntakanuuna 88 ItK 37 RMB Ilmatorjuntamuseossa.
Jatkosodan ilmapuolustuksen muistomerkki Vuosaaren kartanon puistossa
Perintöoikeuden menettäminen

Perintöoikeuden menettäminen tarkoittaa perillisaseman tai testamentin antaman oikeusaseman syrjäyttämistä perillisen rikollisen menettelyn tai moitittavan käyttäytymisen vuoksi. Näin tapahtuu silloin, kun perillinen aiheuttaa tahallisesti perittävän kuoleman, tai tahallaan hävittää tai salaa perittävän testamentin. Kuoleman aiheuttamiseen perustuvasta perintöoikeuden menettämisestä säädetään perintökaaressa. Jos tuomioistuin ei pidä tekoa tahallisena tai pitää tekijää syyntakeettomana, perillisen oikeutta perintöön ei rajoiteta. Kuoleman aiheuttamiseen osallistunut rinnastetaan teon tekijään.
Jos perillinen on tahallaan hävittänyt tai salannut testamentin, voi tuomioistuin määrätä hänet menettämään oikeutensa perintöön joko kokonaan tai osaksi. Osallisuus tällaiseen tekoon voi myös olla perusteena menettämisseuraamukseen. Lisäksi on huomattava, että asiaa koskevan kanteen nostamiselle ei ole laissa säädetty määräaikaa. Jos testamentti myöhemmin löydetään, toimitettu perinnönjako menettää merkityksensä. Uudessa perinnönjaossa noudatetaan tuomioistuimen ratkaisua ja testamentin määräyksiä.
Perintökaaressa moitittavalta teolta edellytetään tahallisuutta, mutta tuomioistuimella on laaja harkintavalta perintöoikeuden menettämisen suhteen siinäkin tapauksessa, että se pitää tekoa tahallisena. Se voi esimerkiksi rajoittaa menettämisseuraamuksen koskemaan vain osaa perinnöstä. Perintöoikeuden menettäminen koskee aina vain moitittavan teon tekijää. Hänen perintöosuutensa menee suoraan lain nojalla hänen perillisilleen. Näin ollen jos esimerkiksi poika surmaa isänsä, saavat pojan lapset tämän osuuden surmatun isän jäämistöstä.
Vanhan merimiehen tarina
Runo populaarikulttuurissa

Runolla on merkittävä osa Douglas Adamsin kirjassa Dirk Gentlyn holistinen etsivätoimisto. Sillä oli myös suuri vaikutus Mary Shelleyn Frankensteiniin.
Runo toimi myös innoittajana Bill Everettin luomalle Marvel-kustantamon supersankarille Namorille.
Runo tunnetaan myös Carl Barksin Aku Ankka -tarinasta Kaikkien aikojen merimatka (The Not-So-Ancient Mariner) vuodelta 1966 (The Not-So-Ancient Mariner. Donald and Daisy. Coa Inducks. Web Archive 2007). Tarinan suomennoksessa runositaatti on käännetty muotoon "Kohtalo uhkaa hirmuisin, sillä ammuin nuolen ilmoihin ja albatrossia haavoitin!"
”Rime of the Ancient Mariner” on myös Steve Harrisin Iron Maidenille vuonna 1984 säveltämä 13 minuuttia ja 39 sekuntia pitkä kappale, jonka sanoitus perustuu Coleridgen runoon. Kappaleessa tarinan merimies kertoo häissä tarinansa yhdelle häävieraista. Kappale on sävelletty Iron Maidenin  Powerslave-albumille. Powerslaven lisäksi ”Rime of the Ancient Mariner” on konserttitaltiointina Live After Death -albumissa ja Best of the Beast -kokoelmassa. Kappale on myös ollut mukana Iron Maidenin vuoden 1986 maailmankiertueella Somewhere on Tour ja vuoden 2008 kiertueella Somewhere Back in Time World Tour.
Hunt Emerson teki runon pohjalta sarjakuvan vuonna 1990. Runon tekstiä on käytetty siinä lähes sellaisenaan, mutta kuvitus pohjaa usein runosta väännettyihin sanaleikkeihin.
Aiheesta muualla

Runotietokanta: Runon tiedot (Arkistoitu – Internet Archive), Lahden kaupunginkirjasto-maakuntakirjasto
Valmet L-90 TP Redigo

| Valmet L-90 Redigo |
| --- | --- |
 Valmet L-90 TP Redigo
Tyyppi:  koulu- ja yhteyslentokone
Alkuperämaa:  Suomi
Valmistaja:  Valmet
Ensilento:  12. helmikuuta 1985
Tila:  käytössä
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat, Eritrean ilmavoimat, Meksikon merivoimat
Valmet L-90 TP Redigo oli Suomen ilmavoimien yhteyskoneena käyttämä Valmetin Kuoreveden tehtaalla suunniteltu metallirakenteinen koulu- ja yhteyslentokone. Sen käyttö alkoi Suomen ilmavoimissa vuonna 1992 ja päättyi vuoden 2013 lopulla.
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Miehistö: 1–4
Kärkiväli: 10,60 m
Pituus: 8,53 m
Korkeus: 3,40 m
Siipipinta-ala: 14,80 m²
Tyhjäpaino: 890 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 1 670 kg, suurin laskupaino 1 600 kg
Voimalaite: yksi Allison 250-B17D -potkuriturbiini, teho 420 hevosvoimaa.
FAR23-tyyppihyväksytty versio varustettiin Allison 250-B17F -moottorilla, teho 450 SHP,
suurin lentoonlähtöpaino ulkoisen kuorman kanssa oli 1 900 kg
versio voitiin varustaa  tykki- , raketti- ja lisäpolttoainesäiliöillä
tyyppihyväksyttyjä versioita myytiin Meksikoon ja Eritreaan
Tekniset tiedot > Suoritusarvot

Huippunopeus: merenpinnassa 350 km/h
Lentomatka: 1 500 km
Lakikorkeus: 7 500 m
Tekniset tiedot > Museokoneet Suomessa

RG-4 luovutettiin keväällä 2011 Keski-Suomen Ilmailumuseolle. Kone edelleenluovutettiin säilytykseen Länsirannikon Koulutus Oy Winnovalle keväällä 2013.
RG-5 vaurioitui korjauskelvottomaksi törmättyään lentokonehallin oveen kesäkuussa 1995. Koneen jäännökset ovat Tampereen seudun ammattiopiston Tredun lentokoneasentajalinjan käytössä.
RG-7 on Tampereen seudun ammattiopiston Tredun lentokoneasentajalinjan käytössä.
RG-8 luovutettiin vuonna 2014 Savon ammatti- ja aikuisopistolle säilytys- ja opiskelukäyttöön lentokoneasentajalinjalle.
RG-10 luovutettiin 2.4.2014 Lapin ammattioppilaitoksen lentokoneasentajien harjoittelukoneeksi.
Tekniset tiedot > Koneiden myynti Ruotsiin

Lokakuussa 2014 Ilmavoimat ilmoitti myyvänsä loput Redigot ja ottavansa vastaan ostotarjouksia näistä 5:stä koneesta (RG-1, RG-2, RG-3, RG-6 ja RG-9) 3.12.2014 mennessä. Koneet olivat varastoituna osiin purettuina Hallissa. Ostajaksi ilmoitettiin ruotsalainen Helicopterservice Sweden AB joulukuussa 2014.
Prototyyppi OH-VTP sai oman vitriininsä Patrian tehdasalueella Hallissa syksyllä 2011.
Kirjallisuutta

Laukkanen, Jyrki: Valmet Vinka & Redigo. Koala-kustannus, 2022. ISBN 978-952-229-220-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valmet L-90 TP Redigo Wikimedia Commonsissa
Miehistön ulosvetoraketti eli Rocket Escape System (RES) (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtion lentokonetehtaan ja Valmetin valmistamia lentokonetyyppejä
| --- | --- |
IVL ja VL:  A.22 Hansa  C.24  C.25  K.1 Kurki  D.26/27 Haukka  Sääski  E.30/31 Kotka  F.30 Paarma  Tuisku  Viima  Pyry  Humu  Myrsky  Pyörremyrsky 
Valmet:  Tuuli II  Vihuri  Tuuli III  L-70 Vinka  PIK-23 Towmaster  L-90 Redigo 
Suunnitellut konetyypit:  B  Puuska  Tuuli I  Vihuri 
Redigon ohjaamo