Suomen-pojat
Historia > Kaukopartiotoiminta > Kaukopartio 46/1, eli Kaukopartio Rägistik

Saatuaan tarvittavan koulutuksen osa virolaisista sai kokemusta osaston Syvärin-partiomatkoilla. Elokuussa virolaisista muodostettiin kaukopartio 46/1, jota nimitettiin myös sen johtajan vääpeli Artur Rägistikin mukaan partio Rägistiksi. Se sai tehtäväkseen siirtyä lentokuljetuksella Arkangel–Vologda-radan varteen Konošan alueelle. Partion oli määrä seurata länsiliittoutuneiden Neuvostoliitton toimittaman sotamateriaalin kuljetusta ja tiedustella alueen lentokenttiä ja lentotoimintaa. Tehtävä oli saksalaisten asettama. Kuljetukset tapahtuivat saksalaisilla lentokoneilla. Partion 13 miehestä kuudelle retki oli ensimmäinen.
Kyseessä oli ensimmäinen kerta Suomen historiassa, kun laskuvarjomaahantuloa käytettiin sotatilanteessa. Partiolla oli epäonnea matkassaan alusta saakka. Partio Rägastik suoritti jatkosodan ylivoimaisesti pisimmän, yli kaksi kuukautta kestävän, kaukopartioretken. Partion tehtävään liittyy yhä osittainen mysteeri, sillä yksikään siihen osallistunut sotilas ei selvinnyt hengissä. Partiomiesten vienti vihollisen selustaan laskuvarjopudotuksella vaati siihen koulutetun partiomiehen, sopivan lentokoneen, laskuvarjon ja turvallisen maahanlaskupaikan. Näistä kaikista oli jatkosodan aikana  pulaa.
Ensimmäinen puolipartio, eli seitsemän miestä, kuljetettiin Nurmoilasta Konošan seudulle elokuun viimeisenä yönä. Toinen puolipartio, eli kuusi miestä, samalla tavalla elokuun ja syyskuun taitteessa olleena yönä. Myöhemmin heille toimitettiin täydennystarvikkeita tavaravarjoilla. Vaikka laskuvarjohypytkin kuuluivat kaukopartiomiesten koulutukseen, käytännössä niitä käytettiin harvoin. Vaikka virolaisia kuljetti laskuvarjohyppyjä ajatellen tavallista parempi kone, saksalainen Junkers Ju 52, ongelmiin ajauduttiin silti.
Koneen oli nimittäin tarkoitus lentää tuolloin Äänislinnaksi kutsutusta Petroskoista annettavan suuntimismusiikin ohjaamana Latšajärvelle, mutta jostain syystä musiikin soitto lopetettiin ennen kuin kone oli pudotusalueella. Niinpä lentäjä pudotti ensimmäisen hyppyerän 25 kilometriä rautatien länsipuolelle – eli 20 kilometriä liikaa lounaaseen. Partiolla meni päiviä, ennen kuin se pääsi edes kartalle.
Toinen erä pudotettiin oikeaan paikkaan 15 kilometriä radan länsipuolelle, mutta muutaman sadan metrin päässä laskeutumispaikasta sijaitsi Komsomol-nuorten leiri. Sen osanottajat sattuivat olemaan laskeutumispaikalla saamassa sotilaallista koulutusta. Virolaiset kyllä näkivät heidän leirinuotionsa, mutta erehtyivät luulemaan niitä ensimmäisen erän miesten merkiksi. Virolaiset paljastuivat saman tien.
Virolaiset lähtivät pakomatkalle vihollisen takaa-ajamana. He saavuttivat koulutuksensa ja neuvokkuutensa ansiosta etumatkaa, joka kuitenkin lopulta  kutistui olemattomiin. Yhteyden toisiinsa nämä kaksi virolaista puolipartiota saivat vasta kahden viikon päästä, 14. syyskuuta. Tuolloin he pääsivät aloittamaan varsinaisen tehtävänsä.
Partio eteni Konošan aseman seudulle ja jakautui kahtia. Havaintotietoja alettiin lähettää Suomeen. Partio sai käskyn tähystää asemalle 18.–19. syyskuuta suunniteltua pommitusta ja raportoida näkemästään. Kahdeksan saksalaispommikoneen aiheuttaman sekasorron keskellä virolaiset tuhosivat kasapanoksella yhden veturin ja vaihteistokopin.
Toinen partioista suuntasi tämän jälkeen länteen yrittäen vetää takaa-ajajat peräänsä. Tämän turvin toinen partioista jatkoi tiedustelua ja suuntasi sitten myös länteen. Neuvostoliittolaiset saivat ensimmäisenä länteen suunnanneen partion kiinni vajaan viikon jälkeen syyskuun lopulla ja Artur Veebel ja Peter Roots kaatuvat. Artur Rägastik ja radisti Osvald Krivain haavoittuivat. Muut pääsivät pakenemaan. Kun tieto tästä tuli Suomeen, aloitettiin suunnitelmat partion noutamiseksi. Sääolosuhteet eivät kuitenkaan sallineet noutoa seuraavan kolmen viikon aikana. Rägastik ja Krivain jatkoivat taistelua vihollista vastaan, mutta lopulta Rägistik kaatui ja Krivain vangittiin. Kuulusteluissa Krivain painostettiin lähettämään Kyynel-radiolla suomalaisjoukoille neuvostoliittolaisten sanelemia viestejä, joita operaatiokeskus ei käsittänyt tekaistuiksi.
Virolaisten takaa-ajajat vahvistuivat kokonaisella pataljoonalla. Sää kylmeni ja ensilumi satoi, joten jäljittäminen muuttui helpommaksi. Samalla Päämajassa suunnitelmat partion palauttamiseksi jatkuivat. Toinen vaihtoehto oli lähettää kokeneempia suomalaisvahvistuksia virolaisten avuksi. Seitsemästä kokeneemmasta virolaisesta kolme oli kaatunut, mutta jäljellä olevat osat löysivät toisensa 17. lokakuuta. Partion käveli 40 kilometriä Latšajärven eteläpäähän, jonne saapui Heinkel He 115 -vesitaso heitä noutamaan.
Virolaisia kaatui lisää, ja Suomessa selvisi radistin olevan vankina. Lopulta Latšajärvellä koneen kyytiin pääsi seitsemän virolaista. Kun kone aloitti nousukiitonsa, vihollinen tulitti sitä. Kone pääsi kuitenkin ilmaan, mutta joutui tekemään 100 kilometrin päästä pakkolaskun Jung-järvelle. Kun Puna-armeija löysi koneen, oli sen kyydissä kolme ruumista: kaksi lentäjää ja yksi virolainen kaukopartiomies. Ainakin kuusi kaukopartiomiestä selvisi pakkolaskusta ja jatkoi matkaa radiotta 15 kilometrin päähän Vodlajoelle. Eloonjääneet löysivät tyhjän parakin, johon he eksyksissä piiloutuivat. Vihollinen sai virolaiset kiinni, jolloin yksi teki itsemurhan. Loput vangittiin, tuomittin kuolemaan ja teloitettiin 10. marraskuuta.
Suomalaiset jatkoivat syyskuussa vangiksi jääneen radisti Osvald Krivainin kanssa päivittäistä viestien vaihtoa, vaikka he tiesivät viestien olevan saneltuja. Krivain lähetti viimeisen sanomansa 6. marraskuuta, mutta suomalaiset jatkoivat viestien lähettämistä vielä kolme päivää. Lopulta suomalaiset vastaanottivat sanoman, josta he käsittivät, että mitä ilmeisemmin vihollinen oli oivaltanut suomalaisten tajunneen tilanteen todellisen laidan. Krivain tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Kaukopartiomiesten nimet on ikuistettu muistokiveen Malmin hautausmaalla, jonne virolaiset sankarivainajat, sittemmin haudattiin.