stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eduards Berklavs
Elämäkerta

Eduards Berklavs syntyi 15. kesäkuuta 1914 Kuldīgassa silloisessa Venäjän Kuurinmaan kuvernementissa. Peruskoulut käytyään Berklavs alkoi työskennellä ensin Kuldīgassa ja vuodesta 1935 Riiassa. Riiassa hän liittyi kommunistiseen nuorisojärjestöön. Järjestön toiminta oli laitonta ja Berklavs joutui vankilaan vuodesta 1936 vuoteen 1939.
Vuosien 1939 ja 1940 välillä Berklavs oli Latvian työlaisnuorison johtaja. Neuvostoliitto miehitti Latvian kesäkuussa 1940 ja Berklavs alkoi työskennellä maan Neuvostoliiton integraation parissa. Helmikuussa 1941 hänestä tuli Latvian kommunistisen puolueen Riian 2. aluejohtaja. Vielä samana vuonna Berklavs aloitti palveluksen puna-armeijassa. Upseerina hän yleni majuriksi ja palasi siviiliin vuonna 1946. Palattuaan hän toimi Latvian Komsomolin 1. sihteerinä, vuosina 1954–1956 ja 1958–1959 Latvian neuvostotasavallan ministerineuvoston varapuheenjohtajana ja vuosina 1957–1958 Riian 1. puoluesihteerinä.
Latviassa kommunistinen puolue oli jakautunut niin sanottuun kansalliseen ryhmään, johon Berklavskin kuului. Ryhmä vastusti esimerkiksi venäläisten muuttoliikettä Latviaan ja ajoi Latvian kulttuuriautonomiaa. Heinäkuussa 1959 pidetyssä puolueen keskuskomitean kokouksessa Berklavs kritisoi Latvian venäläistämistoimia. Kremlin kritiikki herätti kannatusta Latviassa, mutta Berklavs erotettiin silti puolueen johdosta 15. heinäkuuta. Samalla erotettiin Berklavsille tukeaan osoittaneet Jānis Kalnbērzinš ja Vilis Lacis. Puolueen uudeksi johtohahmoksi nousi Arvids Pelše. Berklavs lähetettiin Latviasta Vladimiriin Venäjälle, jossa hän työskenteli taloushallinnossa.
Berklavs palasi Latviaan vuonna 1968 ja työskenteli tehtaalla Riiassa. Vuonna 1971 julkaistiin nini sanattu 17 kommunistin kirje, jossa kritisoitiin Latvian venäläistämistä. Kirje julkaistiin Länsimaissa. Berklavs oli yksi kirjeen allekirjoittaneista ja kirje johti hänen erottamiseensa puolueesta. Seuraavien vuosien ajan hän oli KGB:n tarkkailussa. 18. kesäkuuta 1988 Berklavs oli kuitenkin mukana allekirjoittamassa Latvian kansallisen itsenäisyysliikkeen (Latvijas Nacionālās Neatkarības Kustība) perustamisjulistusta nousten sen johtajistoon. marraskuussa 1988 hän edusti Latviaa Baltian maiden aktivistien järjestämässä kokouksessa, jossa vaadittiin neuvostojoukkojen vetäytymistä alueelta. Vuosina 1988–1991 Berklavs oli Latvian kansanrintaman jäsen ja vuodesta 1990 kansanedustaja neuvostotasavallan korkeimmassa neuvostossa.
Latvian itsenäistyttyä Neuvostoliitosta Berklavs oli kansallisen itsenäisyysliikkeen kansanedustaja 1993–1995. Hän julkaisi muistelmansa Zināt un neaizmirst vuonna 1998. Berklavs kuoli Riiassa 25. marraskuuta 2004. Vuonna 2015 julkaistiin häntä käsittelevä Edvīns Šnoren ohjaama dokumenttielokuva Eduards Berklavs – Idejas cilvēks.
Trashed

| ”Trashed” Black Sabbath |
| --- | --- | --- |

Yhdysvaltain-painoksen promoversio
Singlen tiedot
 Albumilta: Born Again
 Julkaistu: 1983
 Formaatti: 7"-single, 12"-single, CD
 Tuottaja(t): Robin Black, Black Sabbath
 Tyylilaji: heavy metal
 Kesto: 03.52 (singleversio)
 Levy-yhtiö:  Warner Bros. Records
Black Sabbathin muut singlet
| ”Turn Up the Night” 1981 | ”Trashed” 1983 | ”No Stranger to Love” 1986 |
Trashed on Black Sabbath -yhtyeen kappale ja vain Pohjois-Amerikassa julkaistu single vuoden 1983 studioalbumilta Born Again, jonka aloitusraitana se toimii. Kappale on merkitty koko yhtyeen (Ian Gillan, Tony Iommi, Geezer Butler ja Bill Ward) tekemäksi. ”Trashed” edustaa tyylillisesti nopeatempoista heavy metalia, ja sen on sanottu tuovan mieleen solisti Ian Gillanin edellisen yhtyeen Deep Purplen kappaleen ”Speed King”. Sanoitukset kertovat muun muassa autoilusta, tequilasta ja viskistä, ja Gillanin mukaan sanat perustuvat tositapahtumiin, kun yhtye oli pubi-illan jälkeen ajanut kilpaa autoilla studion yhteydessä sijainneella kilpa-radalla ja Gillan oli romuttanut Bill Wardin auton.
Sekä ”Trashedista”, että sen promosinglen 12"-version b-puolesta ”Zero the Hero”, kuvattiin musiikkivideot. 7"-version b-puolella julkaistiin instrumentaali "Stonehenge".
Ian Gillan levytti kappaleesta oman versionsa vuoden 2006 sooloalbumilleen Gillan's Inn. Mukana olivat Tony Iommi sekä Deep Purple-jäsenet Roger Glover ja Ian Paice.
Kappaleet > 7"-versio

A-puoli
Trashed (edit) - 3:52
B-puoli
Stonehenge - 1:58
Kappaleet > 12"-promoversio

A-puoli
Trashed (edit) - 3:52
B-puoli
Zero the Hero (edit) - 3:58
Kappaleet > 7"-promoversio

A-puoli
Trashed (stereo edit) - 3:52
B-puoli
Trashed (mono edit) - 3:52
Muusikot

Ian Gillan - laulu
Tony Iommi - kitara
Geezer Butler - basso
Bill Ward - rummut
Geoff Nicholls - kosketinsoittimet
Julkaisuhistoria

marraskuu 1983: Warner Bros, 7-29434 / BAA 2160VIS, 7" US
1983: Warner Bros, PRO-A-2102, 12" US, "specially edited for radio", promo
1983: Warner Bros, 7-29434 / BAA 2160VIS, 7" US, stereo- ja mono-edit, promo
1983: Warner Bros, 92 94347, 7" CAN
Beowulf

Beowulfin ensimmäinen sivu vanhassa käsikirjoituksessa
Beowulf on muinaisenglanniksi kirjoitettu eeppinen sankariruno. Se tapahtuu puoliksi historiallisessa, puoliksi fiktiivisessä Skandinaviassa, jossa elää yli-inhimillisiä sankareita sekä lohikäärmeitä. Eepoksen historialliset tapahtumat sijoittuvat 500-luvulle, ja vanhin säilynyt käsikirjoitus on noin vuodelta 1000.
Beowulf on merkittävin muinaisenglanniksi eli ennen vuonna 1066 alkanutta normannivalloitusta puhutulla englannilla kirjoitettu teos. Eepos vastaa yksinään kymmenesosaa kaikesta säilyneestä muinaisenglantilaisesta runoudesta.
Tausta

Beowulfin historialliset tapahtumat sijoittuvat luultavasti 500-luvulle. Eepoksen arvioidaan syntyneen viimeistään vuonna 725, sillä siinä on selvä ero pitkien ja lyhyiden painottomien vokaalien välillä, mikä tapa oli vuoden 725 tienoilla häviämässä eteläisestä Englannista. Myös eepoksessa kuvatut polttohautaus ja karjukoristeiset kypärät hävisivät ilmeisesti 700-luvulla.
Beowulfissa käytetty murre saattoi olla anglialaista, mutta eepoksen syntymäseutua ei tiedetä varmasti. Sen kirjoittajan on arveltu olleen lukutaitoinen ja oppinut, mahdollisesti munkki. Beowulf on kielellisesti hyvin rikas, sillä alkuteksti sisältää yli neljä tuhatta eri sanaa. Runokuvilla on myös usein monia sivumerkityksiä.
Sisällöllisesti Beowulf sijoittuu pakanuuden ja kristinuskon vedenjakajalle, jossa pakanallinen kohtalonusko ja kristillinen kaitselmususko yhdistyvät. Sen syntyessä kristinusko oli jo omaksuttu Englantiin, mutta pakanallisen menneisyyden sankari-ihanteet olivat yhä muistissa, eikä kristinusko ollut vielä vakiinnuttanut asemaansa ja lopullisesti syrjäyttänyt pakanuutta.
Beowulfin nimeä ei tunneta mistään lähteestä eepoksen ulkopuolella. Hän onkin siksi ilmeisesti runoilijan luomus. Nimi Beowulf saattaa tarkoittaa 'mehiläis-sutta' (Beo-wulf), joka viittaisi karhuun, joka taas oli soturin metaforinen merkitys.
Käsikirjoitus

Beowulfin ainoa säilynyt käsikirjoitus on paleografisen analyysin mukaan noin vuonna 1000 kirjoitettu Cotton Vitellius A. xv. Samaan käskirjoituskokonaisuuteen sisältyy muitakin hirviötarinoita. Käsikirjoituksella on ollut kaksi kirjuria, joilla oli erilaiset käsialat. Käsikirjoitus koostuu 3 182 loppusoinnuttomasta säkeestä, jotka jakautuvat puolisäkeisiin. Koko teos on jaettu 43 numeroituun lukuun. Sillä ei ollut alun perin otsikkoa, joten teos nimettiin perinteen mukaisesti päähenkilönsä mukaan.
Käsikirjoituksen varhaisista vaiheista ei tiedetä mitään. Sen tiedetään kuuluneen ainakin Lichfieldin tuomiorovasti Lawrence Nowellille ja vanhojen käsikirjoitusten keräilijälle Robert Cottonille. Vuonna 1731 käsikirjoitus vahingoittui kirjastossa syttyneessä tulipalossa, minkä seurauksena pieni osa säkeistä vaurioitui. Islantilainen Grímur Jónsson Thorkelin teetti 1780-luvulla tekstistä ensimmäiset täydelliset kopiot. Alkuperäinenkin pergamentti on yhä lukukelpoinen vaikkakin kärventynyt ja haurastunut.
Beowulfia ei voi kääntää suoraan nykykielille sen runomitan ja runollisen kielen vuoksi, joten jokainen käännös eroaa merkittävästi alkuperäistekstistä.
Tarina

Beowulfin tapahtumat sijoittuvat Skandinaviaan (Scede-landum). Daanien kuningas Hroðgar on rakentanut Heorot-nimisen juhlasalin, mutta Kainista polveutuva Grendel-niminen hirviö ryöstää sen öisin tappaen ihmisiä.
Nuori göötalainen soturi Beowulf saapuu daanien maahan ja kohtaa hirviön, jonka hän voittaa paljain käsin. Juhliminen on kuitenkin ennenaikaista Grendelin äidin saapuessa kostamaan poikansa puolesta. Beowulf seuraa hirviötä veden alle ja surmaa hirviön luolasta löytämällään miekalla. Kuningas Hroðgar palkitsee Beowulfin ruhtinaallisesti, ja tämä palaa omaan maahansa.
Viidenkymmenen vuoden kuluttua Beowulf on itse kuningas, kun lohikäärme hyökkää hänen valtakuntaansa. Vanha Beowulf lähtee miesjoukon johdossa tappamaan lohikäärmettä. Miestensä paettua Beowulf surmaa lohikäärmeen nuoren aseenkantaja Wiglafin kanssa, mutta haavoittuu kuolettavasti.
Beowulf ja Tolkien

J. R. R. Tolkienin tuotannossa on runsaasti vaikutteita Beowulfin tarinasta. Toimiessaan Oxfordin yliopiston professorina Tolkien kirjoitti tunnetun esseen Beowulf: The Monsters and the Critics, joka on vaikuttanut voimakkaasti tutkijoiden käsityksiin eepoksesta. Tolkien myös käänsi eepoksen proosamuodossa nykykielelle.
Suomennos

Beowulf.  (Suomennos, johdanto ja selitykset: Osmo Pekonen ja Clive Tolley)  Helsinki:  WSOY, 1999 (2. painos 2007).  ISBN 951-0-22432-4
Beowulfin elokuvasovituksia

Beowulf (1999), ohjaus Graham Baker, pääosassa Christopher Lambert, Rhona Mitra
Beowulf & Grendel (2005), ohjaus Sturla Gunnarsson
Beowulf (2007), ohjaus Robert Zemeckis
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ritva-Liisa Pihljerta: Sanoista punottu panssari (Arkistoitu – Internet Archive). Kiiltomato.net 15.1.2000.
Risto Niemi-Pynttäri: Beowulf – herooinen göötti. Kiiltomato.net 20.6.2000.
Beowulf on Steorarume.
Beowulf, alkuperäisteksti Harrisonin ja Sharpin kopiona (Arkistoitu – Internet Archive).
Beowulf, nykyenglanniksi, Gummeren käännös (Arkistoitu – Internet Archive).
Beowulfin ensimmäinen runo suomeksi (Arkistoitu – Internet Archive).
Beowulf kohtaa lohikäärmeen
Belton House

Belton House, Lincolnshire, eteläinen julkisivu.
Belton House on englantilainen herraskartano Lincolnshiren Beltonissa lähellä Granthamia. Sitä ympäröivät maisemapuutarhat ja sarja puistokatuja, jotka johtavat suuressa metsäpuistossa sijaitseviin follyrakennuksiin. Beltonia on kuvailtu karoliinisen arkkitehtuurin hienoimpien piirteiden kokoelmaksi – ensimmäisen aidosti vernakulaarisen arkkitehtuurityylin, jonka Englanti tuotti Tudorien aikakauden jälkeen. Sitä on myös kuvattu täydellisimmäksi esimerkiksi tyypillisestä englantilaisesta herraskartanosta. On jopa väitetty, että Beltonin pääjulkisivu toimi innoituksena nykyisille herraskartanoihin ohjaaville brittiläisille moottoritiekylteille (). Ainoastaan Brympton d’Evercyä on samaan tapaan ylistetty täydelliseksi englantilaiseksi herraskartanoksi.
Kolmesataa vuotta Belton House toimi Brownlow’n ja Custin suvun asuinpaikkana. He olivat hankkineet alueen maat haltuunsa alkujaan 1500-luvun lopussa. Nuori Sir John Brownlow ja hänen vaimonsa rakennuttivat nykyisen kartanon vuosien 1685 ja 1688 välillä. Varakkuudestaan huolimatta he päättivät rakentaa vaatimattoman herraskartanon aikalaistyyliä edustavan suuren barokkipalatsin sijasta. Senaikainen karoliininen tyyli valittiin suunnittelun lähtökohdaksi. Uuteen taloon sovellettiin kuitenkin viimeisimpiä innovaatioita, kuten sash-ikkunoita päähuoneisiin ja sitäkin tärkeämpänä piirteenä täysin erillisiä tiloja henkilökuntaa varten. Kun Brownlow’t kohosivat aatelisarvossa baroneteista paroneiksi ja jaarleiksi ja palasivat sitten takaisin paroneiksi, tekivät seuranneet sukupolvet talon sisäosiin muutoksia, jotka heijastelivat heidän muuttunutta yhteiskunnallista asemaansa ja makuaan. Talon perustyyli säilyi kuitenkin olennaisesti samana.
Ensimmäisen maailmansodan aikana brittiarmeijan Machine Gun Corps -konepistoolijoukkio piti herraskartanon puistoa tukikohtanaan. Maailmansodan päätyttyä Brownlow’t kohtasivat monien pääritovereidensa tavoin ankaria talousvaikeuksia. Vuonna 1984 he luovuttivat talon ja suurimman osan irtaimistosta National Trustille. Nykyään talo on täysin avoin yleisölle, ja siellä vierailee vuosittain tuhansia turisteja. Vuonna 1988 se oli mukana BBC:n Helen Cresswellin lasten kummitustarinasta tekemässä tv-sovituksessa Moondial ja toimi myöhemmin ”Rosings Parkina” BBC:n Ylpeyden ja ennakkoluulon vuoden 1995 tv-versiossa.
Varhaishistoria

Brownlow’n perhe, lakimiesten dynastia, alkoi kerätä maata Beltonin seudulta arviolta vuodesta 1598 lähtien. Vuonna 1609 he hankkivat itse Beltonin maanomistusoikeuden Pakenhamin perheeltä, joka myi lopulta herraskartanon Sir John Brownlow I:lle 1617. Vanha talo sijaitsi lähellä kirkkoa nykyisen talon puutarhan alueella ja pysyi lähes asumattomana, sillä perhe käytti mieluummin muita omistamiaan rakennuksia. John Brownlow oli avioitunut perijättären kanssa mutta oli lapseton; hänellä oli vain kaksi verisukulaista, myös John Brownlow -niminen veljenpojan poika sekä veljentyttären tyttö, Alice Sherard. Serkukset menivät naimisiin 1676. Kolme vuotta myöhemmin pari peri isosedältään Brownlow’n tilukset sekä 9 000 punnan vuotuiset tulot ja 20 000 puntaa käteisvaroja. He ostivat välittömästi townhousen hiljattain muodikkaaksi tulleelta Bloomsburyn Southampton Squarelta ja päättivät rakentaa uuden herraskartanon Beltoniin.
Uuden talon rakennustyöt alkoivat 1685. Alkuperäissuunnittelusta vastanneen arkkitehdin ajatellaan olleen William Winde, vaikka talo on luettu myös Sir Christopher Wrenin nimiin. Toisaalta joidenkin mukaan rakennuksen tyyli muistuttaa niin paljon Roger Prattin Lontoon Clarendon Housea, että se olisi voinut olla kenen tahansa lahjakkaan piirtäjän työtä. Nykyisin suosittu oletus, jonka mukaan Winde oli arkkitehti, perustuu tyylillisiin yhteneväisyyksiin valmiin Beltonin ja Winden suunnitteleman Coombe Abbeyn välillä. Lisätodisteena on vuodelta 1690 peräisin oleva kirje, jossa Winde suosittelee rapparia ja antaa neuvoja sisäosien viimeistelyä varten.
Arkkitehdin henkilöllisyydestä riippumatta Belton jäljittelee tarkasti 1647 valmistuneen Clarendon Housen suunnittelua. Kyseinen suuri lontoolainen townhouse (purettu noin 1683) oli yksi aikakautensa ihailluimpia rakennuksia ”elegantin symmetriansa ja varman ja järkevän suunnittelunsa” ansiosta. Sir John Summerson on kuvaillut Clarendon Housea ”aikansa vaikutusvaltaisimmaksi taloksi niiden keskuudessa, jotka pyrkivät suurellisuuteen” ja Beltonia ”hienoimmaksi säilyneeksi esimerkiksi luokassaan.” Tiedetään, että John ja Alice Brownlow kokosivat hanketta varten aikansa parhaista käsityöläisistä koostuneen työryhmän. Ryhmän johtajana toimi mestarimuurari William Stanton, joka valvoi hanketta. Hänen kakkosmiehensä John Thompson oli tehnyt töitä Sir Christopher Wrenin kanssa useissa jälkimmäisen suunnittelemissa Lontoon kirkoissa, kun taas pääpuuseppä John Sturges oli työskennellyt Chatsworthissa William Talmanin johdolla. Takorautatyöläinen John Warren toimi Stantonin alaisena Buckinghamshiren Denham Placessa, ja Beltonin hienot takorautaportit saattavat olla hänen työtään. Beltonin rakentajat olivat niin päteviä, että Winde ei välttämättä tehnyt juuri muuta kuin tarjosi alkuperäiset suunnitelmat sekä piirrokset ja jätti niiden tulkinnan paikalla olleille työläisille. Tämän teorian yhtenä todisteena on viereisen tallirivin poikkeava ilmiasu. Maalaismaisemman ja suhteissaan vähemmän mestarillisen tallirivin tiedetään olleen kokonaan Stantonin työtä.
Puutarhat ja puisto

Vuonna 1690 Sir John Brownlow sai luvan 1 000 eekkerin (4 km²) laajuisen alueen aitaamiseen puistoksi muuttamista varten. Hän sai myös luvan hirvien pitämiselle. On olemassa todisteita sen puolesta, että osa kyseisestä alueesta oli ollut puistona ainakin vuodesta 1580 lähtien. Alueelle rakennettiin katuja, mukaan lukien yhä olemassa oleva Itäinen puistokatu, joka suuntasi talosta itään. Brownlow myös kaivautti suuren lammen ja istutti 21 400 saarni-, 9 500 tammi- ja 614 hedelmäpuuta. William Winde on saattanut antaa neuvoja puutarhojen sommittelun suhteen. Lähempänä taloa oli sarja muita maisemapuutarhoja, jotka sisälsivät istutusten ja symmetristen kävelykatujen reunustamia lammikoita.
Sir John Brownlow’ta seurasi Beltonin omistajana ensin hänen veljensä, joka salli Brownlow’n lesken Alicen jäävän talosta vastaavaksi henkilöksi. Alice vietti loppuelämänsä Beltonissa järjestellen edullisia avioliittoja viidelle tyttärelleen. Hänen kuollessaan 1721 talo siirtyi hänen aviomiehensä veljenpojalle ja vävylle Sir John Brownlow III:lle eli varakreivi Tyrconnellille. Tyrconnel, ei huomattavalla älykkyydellä varustettu diletantti, oli vastuussa monista puistosta ja puutarhasta edelleen löytyvistä arkkitehtuurisista piirteistä. Vuosien 1742 ja 1751 välillä hän rakensi sarjan follyjä, mukaan lukien uusgoottilaisen raunion, vesiputouksen ja Belmount Towerina tunnetun näköalapaviljongin. Rakentamisen valmistuttua tornin kummallakin sivulla oli pieni siipi.
1900-luku

1800-luvun kolmena viimeisenä vuosikymmenenä kolmas Brownlow’n jaarli käytti paljon aikaa ja rahaa Beltonin remontoimiseen, ja tämän seurauksena talo oli 1900-luvulle tultaessa hyvässä kunnossa. 1900-luvun aikana Belton perikuntineen kohtasi kuitenkin vakavia ongelmia. Yksi niistä oli tuloveron ja perintöveron keräämisen aloittaminen, minkä takia Brownlow’n perhe joutui huomattaviin taloudellisiin vaikeuksiin.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa kolmas Brownlow’n jaarli tarjosi monien muiden brittiläisten maanomistajien tapaan talonsa ja puistonsa hallitukselle sotapalvelukseen. Tarjous hyväksyttiin, ja puistossa tehtiin suurimmat ja rajuimmat muutokset sitten varakreivi Tyrconnelin follyrakennuksen aikojen. Vuonna 1915 Beltonin puiston eteläiseen osaan perustettiin kotivarasto sekä konepistoolijoukkojen harjoitusalue. Maa-alueen sijainti siellä, missä Witham-joki kulkee Lower Lincolnshiren kalkkikiven ja Upper Liasin mutakiven välillä, edesauttoi tarpeellisten ampumaharjoittelualueiden kehittämistä lähelle Great North Roadin ja Granthamin East Coast Main Linen rautatieaseman kautta kulkeneita hyviä viestintäyhteyksiä. Varasto suljettiin 1919, alue raivattiin ja maa palautettiin lordi Brownlow’lle 1920. Machine Gun Corpsin oleskelusta ei ole jäänyt puistoon juurikaan merkkejä, mutta aiheeseen liittyviä muistolaattoja ja kaiverruksia voi löytää Beltonin puiston eteläportilta muistoportille matkalla sieltä kaupungin keskustaan sekä Granthamin seurakuntakirkon pohjoiskäytävästä.
Beltonia käytettiin jälleen sotaa palveleviin tarkoituksiin toisen maailmansodan aikana, jolloin puistosta tuli Royal Air Forcen hiljattain perustetun yksikön RAF Regimentin koti. Alun perin 1942 muodostettu rykmentti muutti pian Beltoniin, jossa se majoittui puistoon sijoitettuihin nissen huteihin.
1900-luku > 1900-luvun loppupuoli

Ensimmäistä maailmansotaa seuranneet vuodet koettelivat suuresti monien merkittävien kartanoiden omistajia. Aiemmin halvasta, välttämättömästä ja runsasmääräisestä sisä- ja ulkoalueista vastanneesta työväestä oli nyt pula. Miljoonat miehet olivat jättäneet palvelustyöt liittyäkseen armeijaan, ja vain harva heistä palasi. Naispuoliset kotipalvelijat oli kutsuttu sotapalvelukseen tehtaisiin, ja he tajusivat nyt, että suurten herraskartanojen porttien ulkopuolella oli olemassa helpompi ja paremmin palkattu vaihtoehto. Monet kartanoiden omistajat yrittivät nyt käydä huvenneella omaisuudellaan ja henkilökunnallaan tappiollista sotaa rakennusten säilyttämiseksi itsellään.
Belton House pysyi suhteellisen koskemattomana tällä aikakaudella ennen kaikkea Brownlow’n suvun huvenneiden varojen vuoksi. Kolmas jaarli Brownlow (1844–1921) ja hänen kreivittärensä asuivat vain muutaman kuukauden vuodesta Beltonissa, jonne he tulivat kettujahtia varten ja jakoivat lopun ajastaan Lontoossa ja Ashridgessa sijainneiden talojensa välillä. Näistä jälkimmäinen oli myös herraskartano, ja se sijaitsi Hertfordshiressä. Ashridge, valtava uusgoottilainen rakennelma, oli tullut Brownlowien omistukseen Eggertonin suvun kautta 1800-luvulla. Se myytiin taidekokoelmineen ja varusteineen kolmannen jaarlin kuolemasta vuonna 1921 aiheutuneiden perintöverojen maksamiseksi. Näin Belton jäi Brownlow’ien ainoaksi kodiksi maaseudulla. Lisää perintöveroja jouduttiin maksamaan 1927, kun kolmannen jaarlin seuraaja, hänen pikkuserkkunsa Adelbert Cust, viides paroni Brownlow, kuoli.
Seuraavan ajanjakson kuluessa tuhansia arkkitehtonisesti arvokkaita herraskartanoita purettiin tai niiden kokonaisia siipiä hävitettiin maan tasalle. Vuonna 1955 purettiin keskimäärin yksi talo viidessä päivässä. Tässä suhteessa Belton oli onnekas säilyessään ylipäätään, sillä suvun ongelmien lisäksi talon tila heikkeni siihen pisteeseen saakka, että kuudes paroni palkkasi 1961 arkkitehti Francis Johnsonin valvomaan mittavaa kolme vuotta kestänyttä entisöintiohjelmaa. Katon korjaamisen ohella suuri osa paneloinnista irrotettiin ja kunnostettiin. Myös uusia kattolistoja asennettiin. Lisäksi tehtiin yrityksiä supistaa vakavia kuivalahon esiintymiä. Kuudennen paronin kuollessa 1978 siitä seuranneet perintöverot yhdistettyinä kohonneisiin ylläpitokuluihin saivat aikaan sen, että Beltonin pitäminen Brownlow’n suvun hallussa kävi mahdottomaksi.
1900-luku > National Trust

Seitsemäs paroni yritti säilyttää talon tiluksineen avaamalla sen yleisölle. Hän toteuttikin onnistuneesti seikkailuleikkikentän läheiseen metsikköön perheiden houkuttelemiseksi taloon turistimatkoille. Talousongelmat olivat kuitenkin liian vaikeita. Niinpä tammikuussa 1984 paroni siirsi talon omistajuuden National Trustille, vastaavien kiinteistöjen hallinnoinnissa kokeneelle yleishyödylliselle järjestölle. National Trust hankki lisäksi kahdeksalla miljoonalla punnalla puistoalueesta 5,33 km²:n alueen sekä suuren osan talon sisältämistä tavaroista. Kaupan mahdollisti National Heritage Memorial Fundilta saatu apuraha.
National Trust valmisti pian opaskirjan vuoden 1984 matkailukautta varten, ja talo avattiin yleisölle. Tärkeimpänä asialistalla oli ravintolan perustaminen, joka ei ainoastaan kohentaisi kartanon taloustilannetta vaan myös rohkaisisi ihmisiä viettämään enemmän aikaa Beltonissa ja matkustamaan pidempiä matkoja siellä vierailemista varten. Vaikka talo, sen sisältö ja ulkorakennukset olivat tyydyttävässä kunnossa lahjoituksen aikaan, on niistä tullut sen jälkeen osa jatkuvaa suojelu- ja entisöintiohjelmaa. Samaan aikaan National Trust on kehitellyt uusia vetonumeroita, kuten Brownlow’n suvulle vuodesta 1698 lähtien kertyneitä hopeaesineitä esittelevän näyttelyn. Lisätuloja on saatu myös käyttämällä kiinteistöä kuvauspaikkana ja vuokraamalla Marble Hallia sekä gobeliinihuonetta siviilihäitä varten.