stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kållered

| Kållered |
| --- | --- |
 Kålleredin kirkko
 Kållered
 Koordinaatit: 57°36′30″N, 12°03′00″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Mölndal
Kållered on asuinalue Mölndalin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Kållered muodosti oman taajamansa vuoteen 2015, jolloin se kasvoi yhteen Göteborgin keskustaajaman kanssa.
Kuvia

Kålleredin Ikea-tavaratalo
Pizzeria
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kållered Wikimedia Commonsissa
Jerker Virdborg

| Jerker Virdborg |
| --- | --- |
 Virdborg Göteborgin kirjamessuilla 2024.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. lokakuuta 1971 (ikä 53)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Michael Mortimer
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Landhöjning två centimeter per natt (2001)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
    
Jerker Virdborg (s. 8. lokakuuta 1971) on ruotsalainen kirjailija. Hän on kotoisin Lindomesta. Virdborgin esikoisteos, novellikokoelma Landhöjning två centimeter per natt ilmestyi vuonna 2001. Hän yhdistelee tuotannossaan usein arkisia ympäristöjä ja yliluonnollisia tai absurdeja tapahtumia. Virdborg on myös julkaissut Daniel Sjölinin kanssa romaanitrilogian salanimellä Michael Mortimer.
Yksityiselämä

Virdborg asuu Tukholmassa ja hänellä on kolme lasta.
Teoksia

Landhöjning två centimeter per natt (2001)
Svart krabba (2002)
Försvinnarna: En efterforskning (2005)
Mannen på Trinisla (2009)
Staden och lågorna (2012)
Jungfrustenen (2013, yhdessä Daniel Sjölinin kanssa)
Fossildrottningen (2014, yhdessä Daniel Sjölinin kanssa)
Blodssystrarna (2015, yhdessä Daniel Sjölinin kanssa)
Sommaren, syster (2017)
Mamma i soffa (2020)
Cirkelns fyra hörn (2023)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jerker Virdborg Wikimedia Commonsissa
Tulebo

| Tulebo |
| --- | --- |
 Tulebo
 Koordinaatit: 57°37′00″N, 12°06′00″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Länsi-Götanmaan lääni
Maakunta:  Länsi-Götanmaa
Kunta:  Mölndal
Tulebo on asuinalue Mölndalin kunnassa Länsi-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Se muodosti oman taajamansa vuoteen 2015, jolloin se kasvoi yhteen Göteborgin keskustaajaman kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tulebo Wikimedia Commonsissa
Árpádin suku

Ns. Árpád-raidat (puna-hopeinen vaakaraidoitus), joita nykyään pidetään Árpád-suvun tunnuksena ja unkarilaisen (ääri)kansallismielisyyden symbolina, esiintyvät ensi kertaa kuningas Imren sinetissä 1200-luvun alussa, mahdollisesti vastineena kuninkaan aragonialaisen puolison vaakunan puna-kultaiselle pystyraidoitukselle.
Árpádin suku (unk. Árpád-ház) oli Unkarin ensimmäinen kuningassuku, joka hallitsi Unkaria 800-luvun lopulta vuoteen 1301.
Suvun historia ja nimitykset

Suku on yksi Euroopan vanhimmista ja polveutuu ruhtinas Árpádista, joka johti madjaarit nykyiseen kotimaahansa Unkariin vuosina 895–896. Árpádin suvun viimeinen kuningas oli Andreas III, joka kuoli 1301 vailla perillistä.
Suvun ensimmäisenä kuninkaana on tapana mainita Tapani (unk. István) I Pyhä (?975–1038), jota pidetään kristityn kuningaskunnan perustajana ja Unkarin ensimmäisenä ”apostolisena kuninkaana”. Tapani kruunattiin legendan mukaan paavi Sylvester II:n lähettämällä kruunulla vuonna 1000. Tapania edeltäneitä hallitsijoita on historiankirjoituksessa tavattu nimittää (suuri)ruhtinaiksi. Itse asiassa myös Tapania edeltäneitä Unkarin hallitsijoita, esimerkiksi hänen isäänsä Gézaa, nimitetään latinankielisissä aikalaislähteissä ”kuninkaiksi” (rex), eikä kruunauksessa olennaista ollut kuninkaan arvonimi sinänsä vaan kirkon siunaus ja asema Euroopan hallitsijoiden vertaisena eikä esimerkiksi Saksan keisarin vasallina.
Historiantutkija András Gerőn mukaan ei itse asiassa tiedetä, miten Árpád-suvun kuninkaat itse ja heidän aikalaisensa tätä dynastiaa nimittivät. Árpád-suvusta tai Árpádin huoneesta on puhuttu vasta 1700-luvulta lähtien, jolloin jesuiitta-historiantutkijat ottivat tämän nimityksen käyttöön osana kansallista historiankirjoitusta. 1200-luvun lopun kronikoitsijan Simon Kézain mukaan Unkarin kuninkaat olivat de genere turul, ’turul-linnun heimoa’ (kotkaa tai haukkaa muistuttava tarulintu turul oli tarun mukaan symbolisesti saattanut Árpádin isoäidin Emesen raskaaksi ja johdattanut Árpádin johtamia unkarilaisia heidän saapuessaan Unkariin), mutta tiedossa ei ole, käytettiinkö tätä nimitystä yleisemmin.
Suvun jäsenet

Dynastian 400 vuoden aikana Árpádin kuningashuone synnytti 21 kuningasta, heidän joukossaan useita erinomaisia ​​organisoijia, valtiomiehiä ja sotapäälliköitä, jotka auttoivat tekemään Unkarista kukoistavan ja voimakkaan keskiaikaisen valtakunnan. Useiden dynastisten avioliittojen kautta Árpádin suku yhdistyi muihin Euroopan hallitsijasukuihin, niin että viimeisen Árpád-kuninkaan Andreas III:n kuoltua perinnöstä kilpailevat kruununtavoittelijat olivat kaikki naislinjaa myöten Árpád-suvun jälkeläisiä, myös lopulta Unkarin valtaistuimelle noussut Kaarle Robert, josta alkoi Unkarissa Anjou-dynastian valtakausi. Myös Anjou-suvun kuninkaat korostivat mielellään polveutumistaan Árpádeista.
Pyhimyksiksi tai autuaiksi on julistettu lukuisia Árpád-suvun jäseniä ja jälkeläisiä:
Pyhä Imre (n. 1007–1031), Tapani Pyhän poika
Unkarin kuningas Tapani I Pyhä (?975–1038)
Skotlannin Pyhä Margaret (1047–1093), jonka äidin kerrotaan olleen Tapani Pyhän tytär tai sisar
Unkarin kuningas Ladislaus I Pyhä (1046–1095)
Unkarin Pyhä Irene (unk. Árpád-házi Szent Piroska, 1088–1134), Ladislaus I:n tytär ja Bysantin keisarin Johannes II Komnenoksen puoliso, ortodoksisen kirkon pyhimys
Skotlannin David I (1082/1084–1153), Skotlannin Pyhän Margaretin poika
Pyhä Elisabet (1207–1231), Unkarin Andreas II:n tytär; hänen tyttärensä Gertrud (1227–1297) julistettiin autuaaksi
Prahan Pyhä Agnes (1205–1282), Böömin Ottokar I:n ja Unkarin Béla III:n tyttären Constantian tytär
Pyhä Kinga (1224–1292) ja Unkarin Pyhä Margareta (unk. Árpád-házi Szent Margit, 1242–1270), sekä Autuas Jolanta ja Autuas Constantia, kaikki Unkarin Béla IV:n tyttäriä
Autuas leski Elisabet (unk. Árpád-házi Boldog Erzsébet özvegy, n. 1260 – n. 1320), Tapani V:n tytär
Pyhä Isabella (Elisabet) Aragonialainen (1271–1336), Violanta Unkarilaisen (Andreas II:n tyttären) pojantytär
Autuas neitsyt Elisabet (unk. Árpád-házi Boldog Erzsébet szűz, 1292–1338), viimeisen Árpád-sukuisen kuninkaan Andreas III:n tytär ja Árpád-kuningassuvun mieslinjan viimeinen jälkeläinen.
Aiheesta muualla

Árpád dynasty Britannica.com (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2  3  4 
Kansalliset:  Norja  Israel  Tšekki  Kroatia
Frans I (Ranska)

| Frans I |
| --- | --- |
 Ranskan kuningas
 Jean Clouet'n maalaama muotokuva n. 1527-1530
Ranskan kuningas
Valtakausi:  1. tammikuuta 1515 –  31. maaliskuuta 1547
Kruunajaiset:  25. tammikuuta 1515
Edeltäjä:  Ludvig XII
Seuraaja:  Henrik II

Syntynyt:  François 12. syyskuuta 1494 Cognac, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  31. maaliskuuta 1547 (52 vuotta) Rambouillet'n linna, Ranskan kuningaskunta
Hautapaikka:  Saint-Denis'n basilika
Puoliso:  Claude Bretagnen herttuatar  (naim. 1514, k. 1524) Eleonoora Itävaltalainen (naim. 1530)
Lapset:  Louise de Valois   Charlotte de Valois   François III Bretagnen herttua   Henrik II   Madeleine de Valois   Charles de Valois   Marguerite de Valois
Suku:  Valois
Isä:  Charles de Valois-Orléans
Äiti:  Louise de Savoye
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Frans I (ransk. François Ier); (12. syyskuuta 1494 Cognac, Ranskan kuningaskunta – 31. maaliskuuta 1547 Rambouillet'n linna, Yvelines departementti, Île-de-France, 50 km Pariisista lounaaseen, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningas vuosina 1515–1547.
Hänet tunnetaan Ranskan renessanssikuninkaana, oppineena ja hienostuneena taiteiden suosijana ja kuninkaanvallan vahvistajana. Frans I:n merkittävimpiin ulkopoliittisiin saavutuksiin kuului kontaktien luominen Osmanien valtakuntaan. Häntä seurasi valtaistuimelle hänen poikansa Henrik II.
Suku ja kasvatus kuninkaaksi

François'n vanhemmat olivat Angoulêmen kreivi, Charles de Valois-Orléans (1459–1496), joka oli kuningas Kaarle V:n pojanpojanpoika sekä Ludvig XII:n serkku ja Auvergnen, Bourbonin ja Nemoursin herttuatar (suo jure eli omalla oikeudellaan) Louise de Savoie (1476–1531), joka oli Savoijin herttua Filip II:n (1438–1497) ja tämän ensimmäisen puolison Bressen kreivitär, Margueriten de Bourbonin (1438–1483) tytär ja ainoa perillinen.
Serkkunsa Ludvig XII:n kruununperillisenä hänelle annettiin Valois'n herttuakunta. Hänen vanhempi sisarensa oli kulttuurivaikuttaja ja kirjailija, Navarran kuningatar Marguerite de Navarre. Lisäksi hänellä oli useita aviottomia puolisisaruksia isänsä suhteista rakastajattarien kanssa.
Hänet ja hänen isosisarensa Margueriten kasvatti äiti, joka oli jäänyt leskeksi 20-vuotiaana ja jota hän syvästi kunnioitti; Frans polvistui aina puhuessaan hänelle. Kellään muulla ei ollut niin paljon valtaa häneen kuin näillä kahdella naisella. Palvottuna ainoana poikana hän varttui omien oikkujensa johdattamana, ilman kurinalaisuutta ja oli enemmän innostunut ritariromansseista, lauluista ja taisteluharjoituksista kuin hallitsijalle soveliaista klassisista opinnoista (maantiede, sotatiede, luonnontieteet, tähtitiede). Hän oli suuresti ihailtu äitinsä herttuatar Louise de Savoien sivistyneen hovin iloisessa ja nuoressa ilmapiirissä urheilullisen vartalonsa sekä käytöksensä ja tapojensa eleganssin vuoksi. Hänen tarpeensa suurelle joukolle naiskumppaneita johtui tästä kasvatuksesta, samoin kuin hänen realismin puuttensa ja ritarillinen mielikuvituksensa.
Ludvig XII, joka ei luottanut Fransiin, ei sallinut tämän puuhailla valtion asioiden parissa, vaan lähetti hänet 18-vuotiaana puolustumaan valtakunnan rajoja hyökkääjiä vastaan. Frans oppi enemmän sodankäynnistä ja aistillisena luonteeltaan leirielämän irstailusta kuin siitä, kuinka hallita valtiota tai vielä enemmän kuinka hallita itseään.
Hän seurasi kuninkaana serkkuaan ja appeaan Ludvig XII:ta, joka kuoli ilman laillista miespuolista perillistä. Hän oli Valois-suvun Angoulêmin haaran ensimmäinen kuningas. 1. tammikuuta 1515 Fransista tuli 20-vuotiaana Ranskan kuningas.
Hänen nopea ja älykäs mielensä, hämmästyttävä muisti ja yleinen uteliaisuus kompensoivat kokemattomuutta. Mutta koska hän oli ulospäinsuuntautunut, luottavainen ja kyvytön teeskentelemään, hän oli huono poliitikko. Reimsin katedraalissa tapahtuneiden kruunajaisten loisto, Pariisiin saapuminen ylellisessä kulkueessa ja ylelliset juhlat ilmensivät nuoren Fransin kiintymystä seremonioihin. Juhlallisuudet ilahduttivat myös pariisilaisia, jotka olivat olleet monen perättäisen julman ja sairaan hallitsijan masentamia.
Kuningas > Taiteiden suosija

Frans sai houkuteltua Leonardo da Vincin muuttamaan Ranskaan, jonne täten päätyi Leonardon eräitä tärkeitä teoksia, kuten Mona Lisa. Pyhä ehtoollinen kuitenkin jäi Milanoon, koska sen siirtäminen olisi vaatinut koko seinän purkamista ja kuljettamista Ranskaan. Frans I:n vaikutus Ranskan kulttuurin kehitykseen on huomattava. Frans I loi loistavan ja oppineen hovin, jossa runoilijat, muusikot ja oppineet sekoittuivat maakuntien karkeiden aatelisten kanssa, joista joutilaisuus oli tekemässä vaarallisia. Hän toivotti naiset tervetulleiksi hoviinsa sanomalla: "Hovi ilman naisia ​​on kuin vuosi ilman kevättä ja kevät ilman ruusuja." Taiteet, eleganssi ja ritarillinen urheus jalostivat hovin irstailevia tapoja.
Fransin hallituskaudella tapahtui merkittäviä kulttuurimuutoksia keskusvallan kasvun, humanismin ja protestantismin leviämisen ja ranskalaisen uuden maailman tutkimuksen alkamisen myötä. Jacques Cartier ja muut vaativat Ranskalle maita Amerikassa ja tasoittivat tietä ensimmäisen Ranskan siirtomaavaltakunnan laajentumiselle.
Roolissaan ​​ranskan kielen kehittämisessä ja edistämisessä hänet tunnetaan lisänimellä le Père et Restaurateur des Lettres ("Kirjallisuuden isä ja entistäjä"). Hänet tunnettiin myös nimellä François au Grand Nez ("Isonenäinen Frans"), Grand Colas ja Roi-Chevalier ("Ritari-kuningas").
Hän rakennutti Loiren laaksoon renessanssityylisen metsästyslinna Château de Chambordin, jonka upeiden kaksoiskierreportaiden uskotaan olevan Leonardo da Vincin suunnittelemat. Myös Fontainebleaun linna on Fransin rakennuttama.
Ulkopolitiikka

Ulko- ja sotapolitiikan saralla Frans I oli vähemmän menestyksekäs. Hän jatkoi edeltäjiensä tavoin Italialaissotia. Pahimman kilpailijansa keisari Kaarle V:n periessä sekä Espanjan Alankomaat että Espanjan valtaistuimen, jota seurasi vielä valinta Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi, johti siihen, että Ranska oli maantieteellisesti Habsburgien monarkian ympäröimä. Taistellessaan keisarillista hegemoniaa vastaan ​​Frans etsi tukea Englannin Henrik VIII:lta Val Doréen tapaamisessa Calais´n lähellä. Kun tämä epäonnistui, hän muodosti ranskalais-osmannilaisen liiton sulttaanin Suleiman Suuren kanssa, mikä oli tuolloin kiistanalainen toimi kristitylle kuninkaalle. Hän halusi palauttaa Ranskan vallan Italiassa ja valloitti Milanon herttuakunnan vuonna 1515, mutta kärsi armeijoineen murskaavan tappion Pavian taistelussa vuonna 1525 ja joutui Habsburgien sotavangiksi.
Perintö

Frans ei ehtinyt nähdä Chambordin linnaa valmiina, sillä hän kuoli Rambouillet'n linnassa sydänkohtaukseen maaliskuussa 1547. Hän oli kärsinyt pitkään kuumeilusta ja häntä liikuteltiin linnasta linnaan paareilla.
Linna valmistui vasta 12 vuotta myöhemmin, jolloin hänen poikansa Henrik II oli jo kuollut. Tällöin Ranskan valtiontalous oli kääntynyt alamäkeen hovin tuhlailevan tyylin ja monien sotaretkien vuoksi. Lisäksi maata köyhdytti katolisten ja protestanttien välinen sisällissota. Keskusvalta kuitenkin voimistui edelleen ja Pariisista tuli uudelleen maan pääkaupunki sisällissodan päätyttyä.
Avioliitot ja lapset

Toukokuussa 1514 Frans I avioitui 14-vuotiaan Bretagnen herttuatar Clauden (1499–1524) kanssa, joka oli Ludvig XII:n ja Bretagnen herttuatar Anna Bretagnelaisen vanhin tytär.
Hauras kuningatar Claude, joka oli lempeä ja hurskas, synnytti lapsen joka vuosi. Frans kunnioitti häntä ja pyysi häneltä neuvoja. Sillä välin hän rakasti Châteaubriantin kreivitär Françoise de Foix'ta, luopumatta kuitenkaan öisistä retkistään lapsuudenkumppaneidensa kanssa, joista oli nyt tullut hänen ministereitään ja suosikkejaan.
Heille syntyi seitsemän lasta, joista viisi eli aikuiseksi asti:
Louise, Ranskan prinsessa (19. elokuuta 1515 – 21. syyskuuta 1518), kihlattiin Espanjan 16-vuotiaan kuningas Kaarle I:n kanssa heti synnyttyään, kuoli 3-vuotiaana
Charlotte, Ranskan prinsessa (23. lokakuuta 1516 – 8. syyskuuta 1524), kihlattiin 1518 Espanjan kuningas Kaarle I:n kanssa, kuoli 7-vuotiaana
François, kruununperijä eli dauphin (28. helmikuuta 1518 – 10. elokuuta 1536), seurasi äitiään Bretagnen herttua François III:na, kuoli naimattomana ja lapsettomana 18-vuotiaana vilustuttuaan jeu de paume pelin jälkeen
Henri, Orléansin herttua (31. maaliskuuta 1519 – 10. heinäkuuta 1559), seurasi isäänsä Ranskan kuningas Henrik II:na ja avioitui Catherine de' Medicin kanssa; heille syntyi 10 lasta, joista kolme vanhinta poikaa Frans II, Kaarle IX ja Henrik III seurasivat toisiaan kuninkaina, nuorimmasta tyttärestä Marguerite de Valois'ta tuli kuningas Henrik IV:n puoliso
Madeleine de Valois, Ranskan prinsessa (10. elokuuta 1520 – 2. heinäkuuta 1537), avioitui Skotlannin kuningas Jaakko V:n kanssa, heillä ei ollut jälkeläisiä, kuoli 16-vuotiaana
Charles (22. tammikuuta 1522 – 9. syyskuuta 1545), kuoli naimattomana ja lapsettomana 23-vuotiaana ruttoon
Marguerite de Valois, Berryn herttuatar (5. kesäkuuta 1523 – 14. syyskuuta 1574), avioitui Savoijin herttua Emanuel Filibertin kanssa vuonna 1559 ja heidän ainoa lapsensa oli Charles Emmanuel I
Frans I avioitui toisen kerran heinäkuussa 1530 Kastilian prinsessa ja Itävallan arkkiherttuatar, Portugalin leskikuningatar Eleonoora Itävaltalaisen kanssa, joka oli Filip Komean ja Johanna I Kastilialaisen vanhin tytär ja keisari Kaarle V:n vanhempi sisar.
Eleonoora Itävaltalaisen kihlaaminen Ranskan kuningas Frans I:lle liittyi Pavian taistelun vuonna 1525 jälkeiseen Cambrain vuoden 1529 rauhansopimukseen. Eleonoora kruunattiin Ranskan kuningattareksi Saint-Denis'in katedraalissa 31. toukokuuta 1531. Hän hoiti Ranskan kuningattaren edustusvelvollisuudet, kuten poikapuolensa Henrik II:n ja Katariina de'Medicin häät vuonna 1533 ja kasvatti edellisen kuningattaren tyttäret, Madeleine de Valois'n (1520–1537) ja Marguerite de Valois'n (1523–1574).
Fransille ja Eleonooralle ei syntynyt lapsia. Kun Frans I kuoli vuonna 1547, 50-vuotias leskikuningatar Eleonoora lähti pois Ranskasta samana vuonna.
Avioliitot ja lapset > Rakastajattaret

Frans piti hovissaan kahta virallista rakastajatarta, ja hän oli ensimmäinen kuningas, joka virallisesti antoi suosikilleen tittelin "maîtresse-en-titre".
Ensimmäinen heistä oli Françoise de Foix, Châteaubriantin kreivitär (n. 1495–1537). Vuonna 1526 hänet korvattiin sivistyneellä Étampesin herttuatar Anne de Pisseleu d'Heillyllä (1508–1580), joka kuningatar Clauden kuoltua kaksi vuotta aikaisemmin käytti paljon enemmän poliittista valtaa hovissa kuin edeltäjänsä.
Toisen hänen aiemmista rakastajattaristaan ​​väitetään olleen vuosina 1515-1519 Mary Boleyn (n. 1499–1543), kuningas Henrik VIII:n rakastajatar ja Henrikin tulevan puolison Anne Boleyn'n vanhempi sisar.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frans I (Ranska) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ludvig XII | Ranskan kuningas | Seuraaja: Henrik II |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  IdRef 
Chambordin linna
Frans I ja Suleiman Suuri, Tizian maalasi molempien muotokuvan erikseen n. 1530
Ensimmäinen puoliso Claude, Bretagnen herttuatar, Ranskan kuningatar
Toinen puoliso Eleonoora Itävaltalainen, Ranskan kuningatar. Joos van Oost 1531-1534
Françoise de Foix, Châteaubriantin kreivitär
Anne de Pisseleu d'Heilly, Étampesin herttuatar
Korvike

Korvike tarkoittaa erilaisten asioiden korvaajaa, korvaamansa asian tilalla käytettävää. Nimitystä on käytetty erityisesti pula-aikoina, jolloin ulkomailta tuotavia tai muuten vaikeasti saatavia tuotteita on korvattu helpommin saatavilla. Kahvi korvattiin osittain tai kokonaan sikurilla tai paahdetulla viljalla. Paperia on käytetty korvaamaan kangasta. Suomessa käytettiin talvella 1941-42 paperia mattojen, patja-, verho- ja huonekalukankaiden sekä jalkineiden vuorimateriaalien valmistukseen tekstiilitehtaissa. Leipäviljan perinteinen korvike oli Suomessa pettu. Suomen 1940-luvun pula-aikana korvikkeista ja niiden käytöstä annettiin ohjeita kirjoissa, lehdissä ja mm. Martta-järjestön tilaisuuksissa.
Kahvin korvike

Sota-aikana ja sen jälkeen sanaa korvike käytettiin erityisesti kahvin korvikkeista. Suomessa vuonna 1941 kauppaan tullut kahvin korvike oli pääasiassa valmistettu rukiista, ohrasta, lantusta ja voikukan juuresta, mutta sisälsi myös noin 25 prosenttia aitoa kahvia. Vuonna 1942 tuli käyttöön myös kahvin vastike, joka ei sisältänyt aitoa kahvia lainkaan. Vastike sisälsi 85 % viljaa lopun ollessa sokerijuurikasta ja sikuria. Kahvin puute ylläpiti salakuljetusta. Suomeen tuotiin salaa Ruotsista sikäläistä kahvinkorviketta, jonka tuotenimi oli Mabou. Sitä välitti erityisesti haaparantalainen kauppias Erik (Erkki) Innala; hänet tunnettiinkin lisänimellä Mabou-Erkki.
Korvikevoi

Korvikevoita valmistettiin siten, että osa voista korvattiin muilla ainesosilla, kuten jauhoilla ja maidolla. Korvaavina osina käytettiin myös kananmunaa ja perunasosetta. Munavoita käytetään edelleenkin yleisesti karjalanpiirakoiden kanssa. Korvikevoin ohjeita sisältyi esimerkiksi vuonna 1943 julkaistuun, kansanhuoltoministeriön tiedotustoimiston päällikkö Untamo Utrion toimittamaan kirjaan Pois pula, pois puute: keinot ja korvikkeet käyttöön.
Korvikealkoholi

Korvikealkoholilla tarkoitetaan etyylialkoholia sisältävien, ei nautittavaksi tarkoitettujen aineiden käyttöä päihtymistarkoituksessa. Korvikealkoholi on siis alkoholijuoman korviketta.
Pula hyödykkeistä ja erilaisten korvikkeiden ilmaantuminen ärsytti kansalaisia. Tätä ilmentää Matti Jurva säveltämällään ja sanoittamallaan kappaleella Lauluke, eli laulun korvike (1934), joka ottaa kantaa myös kielen muuttumiseen. Siinä mm. todetaan: "Kaikki on nyt vastiketta, soossikin on kastiketta."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korvike Wikimedia Commonsissa
Matti Jurvan ”Lauluke, eli laulun korvike” (1934) Wikiaineistossa
saksalainen Koff-kahvinkorvikepakkaus
Nuotit ja sanat Matti Jurvan kappaleelle "Lauluke, eli laulun korvike".
Venäjä-ryhmä

Venäjä-ryhmä (engl. Russian Security and Military Research Group) on Maanpuolustuskorkeakoulun ja Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutin yhteistyössä hoitama tutkimusryhmä, jonka tavoitteena on suorittaa tutkimusta ja tarjota neuvoja koskien venäläistä sotilaallista ja strategista ajattelua sekä muutoksia Venäjän sotilasvoimassa ja sotataidossa.
Jäsenet

Venäjä-ryhmän ytimessä on korkeakoulut yhdistävä jaettu Mannerheim-professuuri, jonka rahoittajia olivat vuonna 2022 Mannerheim-säätiö, Maanpuolustuksen Kannatussäätiö ja Maanpuolustuskorkeakoulun tukisäätiö. Professuurin haltijana oli Aleksanteri-instituutin apulaisprofessori Katri Pynnöniemi (2017– ) ja ryhmää johti everstiluutnantti Simo Pesu. Ryhmässä oli viisi varsinaista jäsentä; kolme MPKK:sta ja kaksi HY:sta, sekä joukko muita jäseniä.
Venäjä-seminaari

Ryhmän toimesta Maanpuolustuskorkeakoululla järjestetään vuosittain Venäjä-seminaari kotimaisten ja kansainvälisten venäjäntutkijoiden kohtaamisareenaksi. Vuoden 2022 helmikuussa järjestetyn, järjestyksessään neljännen seminaarin aihe oli: "Miten Venäjä käyttää voimaansa?".
Aiheesta muualla

Venäjä-ryhmän englanninkieliset verkkosivut
Vuoden 2022 Venäjä-seminaarin ohjelma ja puhujat. Venäjä-ryhmä. Viitattu 22.3.2022
Verkkotallenne vuoden 2022 Venäjä-seminaarista (englanninkielinen tekstitys). MPKK. Viitattu 22.3.2022
Koli

Koli
Näkymä Ukko-Kolin huipulta.
| --- | --- |
Tyyppi:  vaara
Sijainti:  Lieksa Suomi
Vesistö:  Pielinen 
Korkeus merenpinnasta:  347 m
Prominenssi:  253  m 
Suojelualue:  Kolin kansallispuisto 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Koli on Pohjois-Karjalan korkein vaara Pielisen rannalla Lieksassa. Koli on lähinnä valkoista kvartsiittia, ja sen laella on suuria puuttomia, paljaita valkoisia kalliopintoja. Kolin tärkeimmät huiput ovat Ukko- ja Akka-Koli sekä Paha-Koli, jossa on jyrkkä seinämä. Kolin korkein kohta on Ukko-Kolilla. Kolin vaaran juurella on Kolin kylä. Alueella sijaitsee Kolin kansallispuisto. Koli on keskeinen kansallismaisema ja maisemanähtävyys. Vuoteen 1973 asti Koli sijaitsi Pielisjärven kunnan alueella, joka silloin yhdistyi Lieksan kauppalan kanssa Lieksan kaupungiksi.
Kolin korkeus merenpinnasta on noin 347 metriä.