stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen tasavallan presidentti

| Suomen tasavallan presidentti Republiken Finlands president |
| --- | --- |
 Tasavallan presidentin lippu
 
 Nykyinen Alexander Stubb 1. maaliskuuta 2024 lähtien
Puhuttelu:  (herra/rouva) tasavallan presidentti
Virka-asunto:  Presidentinlinna Valtion vierastalo (Mäntyniemi) Kultaranta
Kauden pituus:  6 vuotta, uudelleenvalinta mahdollinen
Perustettu:  vuonna 1919
Ensimmäinen:  Kaarlo Juho Ståhlberg
Kotisivut:  Suomen tasavallan presidentin kotisivut
| --- | --- |
  tasavallan presidentti  eduskunnan puhemies  pääministeri 
Suomen tasavallan presidentti (ruots. Republiken Finlands president) on Suomen kansan valitsema valtionpäämies. Hän johtaa Suomen ulkopolitiikkaa yhteistoiminnassa valtioneuvoston kanssa ja on puolustusvoimien ylipäällikkö. Hän nimittää myös eräät korkeimmat virkamiehet sekä korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden tuomarit. Presidentin ollessa estyneenä hänen tehtäviään hoitaa pääministeri ja tämänkin ollessa estyneenä pääministerin sijaisena toimiva ministeri.
Valintamenettely

Suomen tasavallan presidentti on vuodesta 1994 lähtien valittu suoralla kansanvaalilla kuuden vuoden välein. Ehdokkaansa presidentinvaaleihin saavat asettaa sekä rekisteröidyt puolueet, joiden listalta on edellisissä eduskuntavaaleissa valittu vähintään yksi kansanedustaja, että yli 20 000 kannattajan nimilistan keränneet valitsijayhdistykset. Ehdokkaan tulee olla syntyperäinen Suomen kansalainen. Mikäli yksi ehdokkaista saa ensimmäisellä kierroksella yli puolet äänistä, hänet valitaan suoraan tasavallan presidentiksi. Muussa tapauksessa kaksi eniten ääniä saanutta ovat vastakkain toisella kierroksella, jolloin enemmän ääniä saanut voittaa. Ennen vuoden 2018 vaaleja Suomen jokaisessa suorassa presidentinvaalissa oli tarvittu toinen kierros.
Ennen vuotta 1994 tasavallan presidentti valittiin valitsijamiesvaalilla. Äänestäjät valitsivat 300 valitsijamiestä suhteellisella vaalitavalla, minkä jälkeen valitsijamiehet valitsivat presidentin. Valitsijamiehiä oli 301 presidentinvaalissa 1982 ja 1988. Vuoden 1988 presidentinvaalissa merkittävinä muutoksina olivat myös valinnan rajaaminen ennalta asetettuihin ehdokkaisiin ja valitsijamiesvaalin ohessa toimitettu suora kansanvaali. Presidentti on valittu useita kertoja myös poikkeusmenettelyllä (katso kohta Suomen tasavallan presidentit).lähde?
Mauno Koiviston toimikausilla tasavallan presidentin valtaoikeuksia alettiin vähentää, ja vuonna 1991 presidentin toimikaudet rajoitettiin kahteen peräkkäiseen, eli sama henkilö voi olla toimessa enintään kaksitoista vuotta peräkkäin. Muutoksen taustalla oli Urho Kekkosen yli 25-vuotinen hallintokausi, jolloin tasavallan presidentin asema korostui monien mielestä liikaa.kenen mukaan?lähde?
Valtaoikeudet > Perustuslain säädökset

Presidentin oikeuksia hallituksen muodostamisessa ja eduskunnan hajottamisessa rajoitettiin 1990-luvulta lähtien ja edelleen 1. maaliskuuta 2000 voimaan tulleessa perustuslain kokonaisuudistuksessa. Nykyään eduskunta valitsee pääministerin, jonka presidentti muodollisesti nimittää. Pääministerin ehdotusten mukaisesti tasavallan presidentti nimittää muut ministerit.
Vuonna 2011 Suomen perustuslakiin tehtiin erinäisiä muutoksia, jotka rajoittivat presidentin valtaoikeuksia entisestään. Ne tulivat voimaan 1. maaliskuuta 2012.
Valtaoikeudet > Ulkopolitiikka

Perustuslain mukaan ”presidentti johtaa ulkopolitiikkaa yhteistoiminnassa valtioneuvoston kanssa”. Tilanteessa, jossa valtioneuvosto ja presidentti ovat eri mieltä ulkopoliittisesta päätöksestä, asia viedään eduskunnan äänestykseen, jonka kanta ratkaisee toimintatavan. Hän päättää Suomen ulkopoliittisesta toimintalinjasta ja esimerkiksi nimittää diplomaatit sekä tapaa ulkomaiden valtionpäämiehiä näiden virallisilla vierailuilla Suomeen.lähde?
Valtaoikeudet > Lainsäädäntövalta

Tasavallan presidentti vahvistaa lait ja hänellä on käytössään lykkäävä veto-oikeus. Perustuslain mukaan laki palautuu eduskunnalle, ellei presidentti vahvista sitä kolmessa kuukaudessa. Jos eduskunta hyväksyy saman lain uudelleen ilman muutoksia, se tulee voimaan ilman presidentin vahvistusta. Presidentti voi pyytää lakiesityksestä lausunnon korkeimmalta oikeudelta tai korkeimmalta hallinto-oikeudelta. Tarja Halonen käytti ensimmäisen kautensa aikana tätä valtaa kerran. Eduskunta taipui presidentin tahtoon, ja pari pykälää muuttui uuden eduskuntakierroksen aikana. Presidentti voi antaa lakiin täsmennyksiä, asetuksia, vain kansainvälisistä asioista. Aikaisemmin presidentti antoi hallituksen esitykset eduskunnalle, mutta ne siirrettiin valtioneuvostolle uuden 2012 perustuslakiuudistuksen yhteydessä.lähde?
Valtaoikeudet > Puolustuspolitiikka

Tasavallan presidentti on puolustusvoimien ylipäällikkö. Tämän tehtävän hän voi poikkeusoloissa luovuttaa toiselle Suomen kansalaiselle, kuitenkin vain valtioneuvoston esityksestä. Aikaisemmin ajateltiin, että kriisin aikana tehtävä siirtyisi aina ammattisotilaalle. Kuitenkin Mauno Koiviston kaudesta alkaen tasavallan presidentti pysyy lähtökohtaisesti ylipäällikkönä kaikissa olosuhteissa, ja tämän sodanjohtoa varten on rakennettu tarvittavia suojatiloja. Presidentti päättää keskeisimmät Suomen puolustuspoliittiset päätökset ja linjavedot. Hän esimerkiksi päättää sotilaallisen puolustuksen keskeisistä perusteista, sotilaallisen puolustusvalmiuden merkittävistä muutoksista ja sotilaallisen puolustuksen toteuttamisen periaatteista. Presidentti nimittää puolustusvoimain komentajan sekä päättää muista sotilaallisista nimitysasioista. Hän nimittää myös kaikki upseerit.
Valtaoikeudet > Virkanimitykset

Aikaisemmin presidentti nimitti monet keskeiset virkamiehet. Vuoden 1919 hallitusmuodon mukaan hän nimitti muun muassa piispat, professorit, keskusvirastojen päälliköt ja maaherrat. Nykyisin virkamiehet nimittää pääsääntöisesti valtioneuvosto, ellei jonkin viran osalta ole toisin säädetty. Presidentti kuitenkin nimittää edelleen tietyt virkamiehet.
Tasavallan presidentti nimittää tasavallan presidentin kanslian kansliapäällikön ja esittelijät, oikeuskanslerin ja apulaisoikeuskanslerin, valtakunnansyyttäjän ja apulaisvaltakunnansyyttäjän, edustustojen päälliköt, Kansaneläkelaitoksen pääjohtajan ja johtajat, Suomen Pankin pääjohtajan, puolustusvoimien ja rajavartiolaitoksen upseerit, korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden presidentit ja jäsenet, hovioikeuksien presidentit ja hovioikeuksien muut jäsenet sekä muut vakinaiset tuomarit siten kuin laissa erikseen säädetään. Virkanimitykset valmistellaan ja esitellään asianomaisissa ministeriöissä, ei tasavallan presidentin kansliassa.
Valtaoikeudet > Suhde luterilaiseen kirkkoon

Pitkään tasavallan presidentti nimitti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon piispat virkoihinsa vahvistamalla piispanvaalin tulokset. Asiasta säädettiin vuoden 1919 hallitusmuodossa. Vuonna 2000 voimaan tulleessa uudessa perustuslaissa ei vastaavaa säännöstä enää ollut, ja sen mukaisesti myös kirkkolakia muutettiin niin, ettei vaalin tulosta enää alistettu presidentin vahvistettavaksi vaan tuomiokapituli antaa valitulle valtakirjan piispan virkaan. Muutos tuli voimaan maaliskuun alussa, uskontokuntiin kuulumattoman presidentti Halosen virkakauden alussa. Presidentti on kuitenkin jatkanut jo 1950-luvulla alkanutta perinnettä avaamalla vuosittain kirkon yhteis­vastuu­keräyksen.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Palkkio ja käyttövarat

Tasavallan presidentin vuotuinen palkkio on 160 000 euroa 1. maaliskuuta 2024 alkaen. Palkkio on veroton.
Vuoden 2012 talousarviossa momentille Presidentin palkkio ja käyttövarat on myönnetty yhteensä 353 000 euron suuruinen määräraha. Talousarvioesityksen mukaan tätä määrärahaa saa käyttää tasavallan presidentin palkkiosta annetun lain mukaisten menojen maksamiseen. Näitä menoja ovat varsinainen palkkio sekä asuntoedut. Lisäksi määrärahaa saa käyttää – muusta kuin momentille Tasavallan presidentin kanslian toimintamenot tai momentille Vierailuista ja kokousmatkoista aiheutuvat menot budjetoidusta – presidentin edustamisesta tai muusta toiminnasta aiheutuvien menojen maksamiseen.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Edustusmääräraha

Presidentille suoritettiin erityinen edustusmääräraha 1.3.2012 saakka, mutta tämän jälkeen tasavallan presidentin rooliin ja instituutioon liittyvä edustaminen maksetaan presidentin kanslian toimintamenoista, jota varten vuoden 2012 talousarvioesityksessä kanslian määrärahoihin siirrettiin 125 000 euroa. Edustusmäärärahan suuruus oli 171 000 euroa vuonna 2011.lähde?
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Käyttövarat

Valtion talousarviossa oli aikaisemmin erikseen varattu menokohta tasavallan presidentin käyttövarat, jota määrärahaa sai käyttää tasavallan presidentin käyttömenojen maksamiseen. Määrärahan suuruus oli 65 000 euroa vuoden 2011 talousarviossa. Tämä ei ollut presidentin henkilökohtaista tuloa. Vuonna 2012 tämä momentti poistettiin, ja määrärahasta siirrettiin 30 000 euroa presidentin palkkioon ja käyttövaroihin sekä 35 000 euroa presidentin kanslian toimintamenoihin.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Asuntoetu

Tasavallan presidentin käytössä on kolme kiinteistöä, joissa kaikissa on asunto sekä työ- ja edustustiloja:
Presidentinlinnassa ovat presidentin pääasialliset työ- ja edustustilat
Valtion vierastalo vuosina 2024–2026, Mäntyniemen ollessa remontissa
Kultaranta: kesäasunto
Kiinteistöjen ylläpito ja tarpeellinen henkilökunta kustannetaan valtion varoista.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Loma

Tasavallan presidentin oikeudesta vuosilomaan tai siihen rinnastettavaan vapaaseen ei ole säädetty erikseen. Tasavallan presidentti on koko ajan käytettävissä presidentin tehtävien hoitoa varten. Hänellä ei ole työ- tai virka-aikaa eikä varsinaista vuosilomaa.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Verovapaus

Presidentin saama palkkio, eläke, perhe-eläke ja valtiolta näiden lisäksi saatu asuntoetu ovat verovapaata tuloa.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Matkustusoikeus

Vaikka asiaa ei ole erikseen laissa säädetty, presidentin kotimaan ja ulkomaan matkat, jotka liittyvät presidentintoimen hoitamiseen, kustannetaan valtion varoista vuosittaisen talousarvion puitteissa. Vuoden 2012 talousarvioesityksessä tähän oli varattu 2 850 000 euron suuruinen määräraha.
Presidentin palkkio ja muut etuudet > Eläkeoikeus

Eläkkeellä olevalla presidentillä on oikeus eläkkeeseen, joka on 60 % palkkiosta, mikäli tämä on toiminut tehtävässä vähintään kuusi vuotta. Sauli Niinistön jäädessä eläkkeelle summa oli 76 500 euroa vuodessa eli 6 300 euroa kuukaudessa. Presidentille voidaan tarjota eläkeasuntoa kohtuullista vuokraa vastaan ja työtilat kirjoitus- ja arkistotyöhön sekä antaa turvallisuus- tai toimistopalveluita tai muita vastaavia palveluita. Presidentin leskellä ja alle 18-vuotiailla lapsilla on oikeus perhe-eläkkeeseen, joka on puolet eläkkeestä. Eläkkeellä olevien presidenttien käytettäväksi tarkoitettujen palveluiden rahoittamiseen varattiin 2011 talousarviossa 350 000 euroa.
Syytteen nostaminen presidentin virkatoimesta

Suomen perustuslain mukaan Suomen tasavallan presidentin virkatoimesta ei saa nostaa syytettä, ellei kyseessä ole maanpetosrikos, valtiopetosrikos tai rikos ihmisyyttä vastaan.
Kirjallisuutta

Porvali, Seppo: Suomen historia: Presidentit ja pääministerit.  Readme.fi, 2019.  ISBN 978-952-321-864-2
Suomi, Juhani: Suomen tasavallan presidentit 1919–2023.  Helsinki:  Tammi, 2023.  ISBN 978-952-04-5381-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen tasavallan presidentti Wikimedia Commonsissa
Suomen tasavallan presidentin kotisivut
Tietoja Suomen valtionpäämiesten yksityisarkistoista
Suomen presidentit. Yle Elävä arkisto.
Republikens president hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen presidentit |
| --- | --- | --- |
|  1. Ståhlberg (1919–1925)  2. Relander (1925–1931)  3. Svinhufvud (1931–1937)  4. Kallio (1937–1940)  5. Ryti (1940–1944)  6. Mannerheim (1944–1946)  7. Paasikivi (1946–1956)  8. Kekkonen (1956–1982)  9. Koivisto (1982–1994)  10. Ahtisaari (1994–2000)  11. Halonen (2000–2012)  12. Niinistö (2012–2024)  13. Stubb (2024–)  |  1. Ståhlberg (1919–1925)  2. Relander (1925–1931)  3. Svinhufvud (1931–1937)  4. Kallio (1937–1940)  5. Ryti (1940–1944)  6. Mannerheim (1944–1946)  7. Paasikivi (1946–1956)  8. Kekkonen (1956–1982)  9. Koivisto (1982–1994)  10. Ahtisaari (1994–2000)  11. Halonen (2000–2012)  12. Niinistö (2012–2024)  13. Stubb (2024–)  |  |
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle  Uppslagsverket Finland 
Tasavallan presidentin lippu.
Tasavallan presidentti Sauli Niinistö tarkastaa kunniakomppanian, takanaan muun muassa väistyvä presidentti Tarja Halonen sekä puolustusvoimain komentaja kenraali Ari Puheloinen vuonna 2012.
Éclair (leivonnainen)

Éclaireja pariisilaisen Fauchon-myymälän vitriinissä.
Éclair [e.klɛʁ] on pitkänomainen, ranskalaislähtöinen leivonnainen, joka valmistetaan tuulihattutaikinasta, täytetään vaniljakreemillä ja koristellaan tomusokerikuorrutuksella. Se voidaan täyttää myös jäätelöllä tai suklaakreemillä ja kuorruttaa tomusokerin sijaan suklaalla. Kuorrutuksen päälle saatetaan laittaa vielä muitakin koristeita.
Éclairin reseptin kehitti mahdollisesti ranskalainen keittiömestari Marie-Antoine Carême. Leivonnaista kutsuttiin nimellä petit duchesse ennen kuin siitä tuli éclair 1860-luvulla. Éclair on ranskaa ja tarkoittaa salamanleimahdusta – nimen alkuperä ei ole selvillä, mutta sen on arveltu viittaavaan kuorrutuksen kiiltävyyteen tai herkullisen leivonnaisen syömiseen salamannopeasti.
Maalaustaide (Vermeerin teos)

Maalaustaide (Allegorie op de schilderkunst), 1660-luku
Maalaustaide tai Maalaustaiteen allegoria (hollanniksi: Allegorie op de schilderkunst, engl. The Art of Painting) on 1660-luvun loppupuolella valmistunut hollantilaisen taidemaalarin Johannes Vermeerin öljymaalaus kankaalle. Se on Itävallan omistuksessa ja esillä Wienin taidehistoriallisessa museossa.
Monet taidehistorioitsijat ovat sitä mieltä, että kyseessä on allegoria maalaustaiteesta, mistä johtuu maalauksen vaihtoehtoinen nimi. Sen sommittelu ja ikonografia tekevät siitä kaikkein monimutkaisimman Vermeerin teoksen. Vermeerin teosten Christ in the House of Martha and Mary ja The Procuress jälkeen se on hänen suurin teoksensa.
Tämä illusionistinen maalaus on yksi Vermeerin kuuluisimmista. Vuonna 1868 Thoré-Bürger, joka tunnetaan nykyään taidemaalari Johannes Vermeerin työn uudelleen löytämisestä, piti tätä maalausta kiinnostavimpana. Svetlana Alpers kuvailee sitä ainutlaatuiseksi ja kunnianhimoiseksi; Walter Liedtke "virtuoosimaiseksi näytökseksi taiteilijan kekseliäisyydestä ja toteutuksesta, joka on lavastettu kuvitteelliseen versioon hänen ateljeestaan ...". Albert Blankertin mukaan "Mikään muu maalaus ei yhdistä yhtä moitteettomasti naturalistista tekniikkaa, kirkkaasti valaistua tilaa ja monimutkaisesti integroitua sommittelua".
Vuonna 1663 Balthasar de Monconys oli käynyt Vermeerin luona, mutta hänellä ei ollut maalausta näytettäväksi, joten se oli mahdollisesti tehty "jotta hänen ateljeessaan olisi erinomainen taidonnäyte." Vermeer ilmeisesti piti maalauksesta; hän ei myynyt sitä koskaan eläessään. Alpersin mukaan "se seisoo eräänlaisena yhteenvetona ja arviona siitä, mitä on tehty".
Kuvaus

Teoksessa taiteilija maalaa siniseen pukeutunutta naista, joka poseeraa mallina hänen ateljeessaan. Kohde seisoo ikkunan ääressä, ja takana olevalla seinällä roikkuu suuri kartta Alankomaista. Taulu on signeerattu tytön oikealle puolelle "I [Oannes] Ver. Meer", mutta sitä ei ole päivätty. Useimmat asiantuntijat olettavat, että teos on toteutettu joskus vuosien 1665/1668 välillä, mutta joidenkin mielestä se on voinut syntyä vasta vuosina 1670–1675.
Maalauksessa on vain kaksi hahmoa, maalari ja hänen kohteenaan oleva nainen, jolla on alakuloiset silmät. Maalarin luultiin olevan taiteilijan omakuva; Jean-Louis Vaudoyer pohti, että nuori nainen voisi olla hänen tyttärensä. Maalari istuu maalaustelineen edessä, jossa näkyy luonnos kruunusta. Hän on pukeutunut tyylikkääseen mustaan vaatteeseen, jonka hihoissa ja selässä on viiltoja, jotka paljastavat vilahduksen alla olevasta paidasta. Hänellä on lyhyet polvihousut ja oranssit sukat, joka esiintyy myös muissa tuon ajan teoksissa, kuten Rubensin tunnetussa omakuvassa.
Asiantuntijat löytävät symboleja maalauksen eri osa-alueista. Osa esineistä, kuten kipsinaamio, kankaanpala, lehtinen ja nahka pöydällä, on yhdistetty vapaiden taiteiden symboleihin. Marmorisen kaakelilattian ja upean kultaisen kattokruunun esittäminen ovat esimerkkejä Vermeerin käsityötaidosta ja osoittavat hänen perspektiivin tuntemustaan. Kukin esine heijastaa tai imee valoa eri tavalla, jolloin materiaalivaikutelmista saadaan mahdollisimman tarkka esitys.
Kartassa, joka on merkittävä valon esittämisen vuoksi, on Alankomaiden 17 maakuntaa, ja sitä reunustaa 20 näkymää merkittävistä hollantilaisista kaupungeista. Kartan oli julkaissut Claes Janszoon Visscher vuonna 1636. Tämä kartta, mutta ilman vasemmalla ja oikealla olevia kaupunkinäkymiä, on nähtävissä myös Jacob Ochterveltin ja Nicolaes Maesin maalauksissa. Samanlaisia karttoja on löydetty Ranskan kansalliskirjastosta ja ruotsalaisesta Skoklosterin linnasta. Kartan vasemmassa yläkulmassa näkyy kaksi naista, joista toisella on kädessään jaakobinsauva ja kompassi ja toisella paletti ja sivellin.
Symboliikka

Vermeerillä oli teoreettinen kiinnostus maalaamiseen. Aiheen oletetaan olevan historian muusa, josta on osoituksena se, että hänellä on päässään laakeriseppele, kädessään trumpetti ja mahdollisesti mukanaan Herodotoksen tai Thukydideksen kirja, mikä vastaa Cesare Ripan 1500-luvulla julkaistun tunnuksia ja personifikaatioita käsittelevän kirjan Iconologia kuvausta. Ripan mukaan kohteen pitäisi kuitenkin katsoa taaksepäin eikä alaspäin, kuten tässä maalauksessa. Vermeerin ranskalaisesta klassismista ja Ripasta kiinnostuneen aikalaisen Gerard de Lairessen mukaan on toinenkin selitys; hän mainitsee maalarin tärkeimmiksi voimavaroiksi historian ja runouden. Sinipukuisen naisen on oletettu edustavan runoutta.
Habsburgien Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan symboli, kaksipäinen kotka, joka mahdollisesti koristaa keskeistä kultaista kattokruunua, saattaa edustaa Alankomaiden entisiä hallitsijoita. Takaseinän suuressa kartassa on näkyvä rypytys, joka jakaa seitsemäntoista maakuntaa pohjoiseen ja etelään. (Länsi on kartan yläreunassa.) Rypytys saattaa symboloida jakoa pohjoisessa sijaitsevan Alankomaiden tasavallan ja Habsburgien hallitsemien eteläisten maakuntien välillä. Kartassa näkyy aiempi poliittinen jako Utrechtin unionin välillä pohjoisessa ja lojaalien maakuntien välillä etelässä. Tämä tulkinta saattoi miellyttää Hitleriä, joka omisti maalauksen sodan aikana. Liedtken mukaan kartan ja Habsburgien kotkan poliittinen tulkinta ei ole vakuuttava; ne jättävät huomiotta muita motiiveja. Kartta voisi kuitenkin viitata siihen, että maalaus on tuonut mainetta Alankomaille; taitteiden yli purjehtivat laivat viittaavat siihen.
Kiinnostus teokseen

Maalausta pidetään Vermeerille merkittävänä teoksena, koska hän ei luopunut siitä eikä myynyt sitä, vaikka oli veloissaan. Helmikuun 24. päivänä 1676 hänen leskensä Catharina testamenttasi sen äidilleen Maria Thinsille yrittäessään välttää maalauksen myynnin velkojien tyydyttämiseksi. Vermeerin jäämistön toimeenpanija, kuuluisa hollantilainen kauppias ja tieteilijä Antoni van Leeuwenhoek totesi, että teoksen siirtäminen edesmenneen taidemaalarin anopille oli laiton ja John Michael Montiasin mukaan vähintäänkin kummallinen. 15. maaliskuuta 1677 suurin osa hänen maalauksistaan myytiin Delftin killan huutokaupassa. Ei tiedetä, kuka osti Maalaustaidetta -teoksen; ehkä se oli Jacob Dissius. Ei voida varmuudella selvittää, onko maalausta noteerattu Dissiuksen huutokaupassa vuodelta 1696 seuraavasti: "Vermeerin muotokuva huoneessa erilaisine lisävarusteineen". Maalaus oli Gerard van Swietenin omistuksessa ja siirtyi Gottfried van Swietenin haltuun. Böömiläis-itävaltalainen kreivi Rudolf Czernin osti sen 50 guldenilla vuonna 1813. Se asetettiin julkisesti näytteille Czerninin museoon Wienissä.
Vuoteen 1860 asti maalausta pidettiin Vermeerin aikalaisen, Pieter de Hoochin maalaamana; Vermeer oli vähän tunnettu vasta 1800-luvun lopulla. Maalaukseen oli jopa väärennetty Hoochin allekirjoitus. Vasta saksalaisen taidehistorioitsijan Gustav Friedrich Waagenin väliintulosta se tunnustettiin Vermeerin alkuperäiseksi.
Kiinnostus teokseen > Natsikiinnostus

Vuonna 1935 kreivi Jaromir Czernin yritti myydä maalauksen Andrew W. Mellonille, mutta Itävallan hallitus kielsi maalauksen viennin. Itävallan liittämisen jälkeen Philipp Reemtsma yritti hankkia maalauksen Hermann Göringin avustuksella. Kauppa yksityishenkilöille evättiin kulttuuriperintönä. Lopulta Adolf Hitler osti sen Linzer-museon kokoelmiin 1,82 miljoonan reichsmarkilla asiamiehensä Hans Possen välityksellä 20. marraskuuta 1940. Maalaus pelastettiin toisen maailmansodan lopussa vuonna 1945 Altausseen lähistöllä sijaitsevasta suolakaivoksesta, jossa se säilyi liittoutuneiden pommi-iskuilta muiden taideteosten kanssa. Maalauksen saattoi Wieniin Münchenistä Itävallan monumentti-, kuvataide- ja arkisto-ohjelman (MFA&A) päällikkö Andrew Ritchie, joka kuljetti sen lukitsemalla itsensä ja maalauksen junan osastoon.
Yhdysvaltalaiset luovuttivat maalauksen Itävallan hallitukselle vuoden 1945 lopulla, koska Czerninin perheen katsottiin myyneen sen vapaaehtoisesti ilman Hitlerin harjoittamaa tarpeetonta painostusta. Czerninin perhe yritti useaan otteeseen vaatia maalauksen palauttamista, mutta se hylättiin joka kerta, vaikka sillä olikin merkitystä Hitlerin kuoleman virallisen todistamisen varmistamisessa vuonna 1956. Vuonna 1958 Vermeerin Maalaustaide siirrettiin vihdoin väliaikaisesta tilasta Wienin taidehistoriallisen museon pysyvään kokoelmaan. Vuonna 1998 annettu julkisia laitoksia koskeva palautuslaki vahvisti perheen oikeudellista asemaa, mutta Itävallan hallitus hylkäsi asian uudelleen vuonna 2011.