stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Winston Churchill
Toinen maailmansota > Jaltan konferenssi

Churchill oli yksi vaikuttajista niiden sopimusten takana, jotka piirsivät uudelleen toisen maailmansodan jälkeiset Euroopan ja Aasian rajat. Pohjois- ja Etelä-Korean välistä rajaa ehdotettiin jo Jaltan konferenssissa, samoin kuin Japanin joukkojen karkottamista Koreasta. Keskusteluja Euroopan rajoista ja sopimuksista käytiin jo vuonna 1943 Rooseveltin ja Churchillin välillä; sopimus hyväksyttiin virallisesti Trumanin, Churchillin ja Stalinin kesken Potsdamissa (Potsdamin sopimuksen XIII artikla).
Yksi näistä sopimuksista käsitteli Puolan ja Neuvostoliiton välistä rajaa, niin sanottua Curzonin linjaa, sekä Saksan ja Puolan rajaa, Oder–Neisse-linjaa. Vaikka Puola oli ensimmäinen Hitleriä vastustanut valtio, maan rajat ja hallinnon määräsivät ”kolme suurta” kysymättä Puolan hallituksen mielipidettä. Puolalaiset sotilaat, brittien ainoat liittolaiset Britannian taistelun aikana, tunsivat itsensä petetyiksi. Liittolaisen Puolan ja vihollisen Saksan kohtalosta päätettiin periaatteessa samalla tapaa.
Sopimuksen osana oli yhteisymmärrys jäljellä olevien saksalaisten karkottamisesta alueelta. Puolalaisten siirto ei tarvinnut hyväksyntää. Tarkkoja lukuja väestöryhmien siirroista ja liikkeistä on vaikea tehdä. Natsihallinnon aikana saksalaisvalloittajat ajoivat puolalaiset kodeistaan ja asuttivat ne saksalaisilla valloitustensa turvaamiseksi. Toisen maailmansodan jälkeisistä siirroista Churchill oli sitä mieltä, että ainoa tapa vähentää kansojen välisiä jännitteitä oli saada väestönsiirroilla aikaan väestö, joka noudattaisi valtion kansallisia rajoja.
Churchill selosti alahuoneessa vuonna 1944 kantaansa: ”Väestönsiirrot on menetelmä, joka mielestämme tulee tuottamaan kaikkein pitkäaikaisimman ja tyydyttävimmän vaikutuksen. Jäljelle ei jää väestönsekoituksia, jotka aiheuttaisivat loputtomia vaikeuksia… Voidaan aloittaa uudestaan puhtaalta pöydältä (clean sweep). Minua eivät huolestuta nämä siirrot, joita voidaan paremmin toteuttaa nykyoloissa…”
Vaikka Churchillin suurta merkitystä toiselle maailmansodalle ei voida kieltää, hän sai monia vihollisia kotimaassaan. Hän lausui julki halveksuntansa sellaisia ajatuksia kohtaan kuin julkinen terveydenhuolto tai parempi koulutus väestön valtaosalle, mikä aiheutti paljon tyytymättömyyttä kansalaisissa, varsinkin sodassa taistelleiden joukossa. Välittömästi Euroopan sodan päättymisen jälkeen Churchill kärsi raskaan tappion vuoden 1945 vaaleissa Clement Attleen työväenpuolueelle.
Winston Churchill oli pan-eurooppalaisuuden varhainen tukija, mikä lopulta johti Euroopan yhteismarkkinoiden ja myöhemmin Euroopan unionin syntyyn, minkä vuoksi yksi Euroopan parlamentin kolmesta rakennuksesta on nimetty hänen kunniakseen. Churchill oli myös keskeisessä roolissa, kun Ranska sai pysyvän paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Hän tuki Ranskan paikkaa, jotta saataisiin toinen eurooppalainen valtio tasapainottamaan Neuvostoliiton pysyvää paikkaa.
Rautaesirippu

Kylmän sodan alussa Churchill teki tunnetuksi käsitteen rautaesirippu (Iron Curtain), joka tuli julkisuuteen vuonna 1946 Westminster Collegessa Fultonissa, Missourissa pidetyssä kuuluisassa julistuksessa:
»Itämeren rannalta Stettinistä [nyk. Szczecin] aina Triesteen Adrianmerelle asti, maanosan halki on laskettu rautaesirippu. Tämän linjan taakse jäävät kaikki Keski- ja Itä-Euroopan vanhojen valtioiden pääkaupungit. Varsova, Berliini, Praha, Wien, Budapest, Belgrad, Bukarest ja Sofia, kaikki nämä kuuluisat kaupungit asukkaineen ovat nyt niin sanoakseni Neuvostoliiton etupiirissä, eivätkä ainoastaan eri tavoin ilmenevän Neuvostoliiton vaikutuksen vaan paljolti myös sen yhä tiukkenevan valvonnan alaisena.»
Ensimmäisenä rautaesirippu-käsitettä käytti kuitenkin keväällä 1945 natsi-Saksan entinen propagandaministeri Joseph Goebbels.
Toinen pääministerikausi

Työväenpuolueen hävittyä vuoden 1951 vaalit Churchillistä tuli jälleen pääministeri. Vuonna 1953 hänelle myönnettiin kaksi suurta kunnianosoitusta; Sukkanauharitarikunnan jäsenyyden lisäksi hänelle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto ”historiallisen ja elämäkerrallisen kuvauksen hallinnasta samoin kuin loistavista puheista inhimillisten arvojen puolustajana”. Saman vuoden kesäkuussa aivohalvaus halvaannutti hänen kehonsa vasemman puolen. Churchill piti 10. lokakuuta 1953 puolueensa vuosikokouksessa puheen, jossa hän korosti idän ja lännen välisen konferenssin järjestämisen olevan tärkeää. Hän erosi terveyssyistä 5. huhtikuuta 1955, mutta säilytti virkansa Bristolin yliopiston kanslerina. Seuraavien vuosien aikana hän kirjoitti ja lopulta julkaisi neliosaisen teoksen History of the English Speaking Peoples. Vuonna 1956 saksalainen Aachenin kaupunki myönsi hänelle Karlspreis-palkinnon hänen ajatuksestaan Euroopan Yhdysvalloista. Vuonna 1959 Churchill peri arvonimen Father of the House (pisin yhtäjaksoinen toiminta alahuoneen edustajana) ollen pisimpään yhtäjaksoisesti palvellut kansanedustaja – vuodesta 1924. Hän säilytti asemansa vuonna 1964 tapahtuneeseen alahuoneesta eroamiseen asti. Vuonna 1963 Churchill kutsuttiin Yhdysvaltojen kunniakansalaiseksi.
Perhe

2. syyskuuta 1908 Churchill meni naimisiin Pyhän Margaretin kirkossa Westminsterissä Clementine Hozierin (1885–1977) kanssa, joka oli säkenöivä mutta lähes rahaton kaunotar. Heillä oli viisi lasta: Sarah Millicent Hermione Churchill (josta tuli jossain määrin tunnettu elokuvanäyttelijä, joka esiintyi Fred Astairen kanssa elokuvassa Royal Wedding), Randolph Frederick Edward Churchill, Marigold Frances Churchill (joka kuoli nuorena), Diana Churchill ja Mary Churchill.
Churchillin poika Randolph ja pojanpoika Winston seurasivat häntä parlamenttiin.
Viimeiset elinpäivät

15. tammikuuta 1965 Churchill sai taas aivohalvauksen, diagnoosina vaikea aivoveritulppa. Hän kuoli yhdeksän päivän päästä 24. tammikuuta 1965, jolloin hänen isänsä kuolemasta oli täsmälleen 70 vuotta. Hänen ruumiinsa oli esillä Westminster Hallissa (parlamenttirakennuksessa) kolme päivää ja valtiolliset hautajaiset pidettiin St Paulin katedraalissa Lontoossa. Nämä olivat ensimmäiset ei-kuninkaallisen hautajaiset katedraalissa sitten sotamarsalkka Frederick Robertsin vuonna 1914. Churchillin on kerrottu toivoneen, että Ranskan Charles de Gaullen eläessä häntä pidempään Churchillin hautajaiskulkue kulkisi Waterloon rautatieaseman halki. Hautajaiset olivat aikansa suurimmat, ja niihin osallistui suuri joukko valtionjohtajia, muiden muassa koko Britannian kuningasperhe kuningatar Elisabet II:n johdolla, Tanskan kuningas Fredrik IX, Alankomaiden kuningatar Juliana sekä prinssi Bernhard, Belgian kuningas Baudouin, Norjan kuningas Olavi V, Kreikan kuningas Konstantin II, Luxemburgin suurherttua Jean, Ruotsin prinssi Bertil sekä Ranskan presidentti Charles de Gaulle.
Churchillin toivomuksesta hänet haudattiin perhehautaan Saint Martinin hautausmaalle Bladoniin Woodstockin (Oxfordshire, Englanti) lähelle.
Kirjallinen tuotanto

Poliittisen uransa ohella Churchill oli myös huomattava historioitsija, joka julkaisi useita teoksia. Eräät hänen 1900-luvun kirjoituksensa, kuten The World Crisis (käsittelee ensimmäistä maailmansotaa) ja The Second World War (”toinen maailmansota”) ovat voimakkaasti omaelämäkerrallisia ja kertovat konfliktin kulusta osallisen silmin. Churchill oli tunnettu puhuja, ja hänen puheitaan on julkaistu kokoelmina kuten The Unrelenting Struggle (1942), The Dawn of Liberation (1945) ja Victory (1946).
Churchill itse vähätteli joidenkin teostensa kirjallista arvoa ja alleviivasi sitä, että elätti perheensä kirjoittamalla eikä elänyt perityn varallisuuden turvin.
Alun perin Churchill kirjoitti nimellä Winston Churchill. Hän sai kuitenkin jo varhain tietää, että oli myös olemassa samanniminen amerikkalainen kirjailija, joka oli julkaissut jo ennen häntä. Välttääkseen sekaannuksen he sopivat, että amerikkalainen kirjailija jatkaisi julkaisemista nimellä Winston Churchill ja englantilainen kirjoittaisi nimellä Winston S. Churchill.
Churchillin teoksiin lukeutuvat:
The River War – Julkaistu 1899 (kaksi osaa). Aiheena Herbert Kitchenerin suorittama Sudanin uudelleenvalloitus vuonna 1898. Julkaistu myös yksiosaisena lyhennettynä laitoksena.
Savrola – Churchillin ainoa romaani. Julkaistu vuonna 1900.
Lord Randolph Churchill – kaksiosainen isän elämäkerta.
The World Crisis – ensimmäistä maailmansotaa käsittelevä kuusiosainen teos
My Early Life (suom. Nuoruuteni) – omaelämäkerta joka käsittelee hänen uransa 25 ensimmäistä vuotta, mukaan lukien toiminta buurisodassa.
Marlborough – Churchillin esi-isän John Churchill, Marlboroughin herttuan elämäkerta. Julkaistu kaksi-, neljä ja kuusiosaisina laitoksina.
The Second World War. kuusi osaa (toisinaan uudelleen painettu 12-osaisena).
A History of the English Speaking Peoples.
The Scaffolding of Rhetoric – 1 763 sanan essee kaunopuheisuudesta; julkaisematon, kirjoitettu 1897.
Painting as a Pastime (1948) – lyhyt maalaustaiteen ylistys.
Maalaukset

Churchill alkoi harrastaa öljyvärimaalausta noin 40 vuoden iässä ja kehittyi varsin taitavaksi maisemamaalariksi. Hän ihastui Marokon valoon ja maalasi siellä useita maisemamaalauksia, jotka nykyisin nousevat korkeisiin hintoihin taidehuutokaupoissa. Vuonna 2021 Angelina Jolien omistama, Churchillin toisen maailmansodan vuosina maalaama ja alun perin Franklin D. Rooseveltille lahjoittama maalaus Tower of Koutoubia Mosque myytiin  8,3 miljoonalla punnalla.
Kirjallisuutta

Hastings, Max: Winston Churchill: Sotavuodet 1940–1945.  (Finest Years)  Suomentanut Ruuhinen, Heli. Jyväskylä:  Docendo, 2011.  ISBN 978-951-0-38033-8
Adler, Peter: Churchill i talarstolen – ett retoriskt porträtt.  Stockholm:  Carlssons, 2012.  ISBN 978-91-7331-510-4  (ruotsiksi)
Shelden, Michael: Young Titan: The Making of Winston Churchill.  New York:  Simon & Schuster, 2013.  ISBN 978-1-4516-0991-2  (englanniksi)
Hagberg, Knut: Winston Churchill.  Aura, 1945.
Churchill, Randolph & Gilbert, Martin: Winston S. Churchill.  (Virallinen elämäkerta, 8 osaa)  Lontoo:  Heinemann, 1966–1988.  ISBN 978-0-434-13001-6  (englanniksi)
Markku Ruotsila, Churchill ja Suomi, Otava 2002 ISBN 951-1-17167-4
Jonathan Walker, Churchillin kolmas maailmansota (Churchill's third world war); suomentanut Maikki Soro, Minerva 2017 ISBN 978-952-312-495-0
Howard Blum, Salamurhaajien yö (Night of the assassins); suomentanut Maikki Soro, Minerva 2021 ISBN 978-952-375-234-4
Lastenelokuva

Lastenelokuva on erityisesti lasten katsottavaksi tarkoitettu fiktiivinen tai dokumenttipohjainen elokuva. Sen hahmot ja tapahtumat vetoavat lapsiin joko mieli­kuvituksellisuu­dessaan tai yhteyksissään lasten todellisuuteen, kuten kotiin, vanhempiin ja kouluun. Lasten­elokuvien alalajeja ovat erilaiset animaatioelokuvat sekä näytellyt komediat ja draamat, jotka puolestaan voivat mukailla jotakin aikuis­elokuvien lajityyppiä kuten rikostarina, tieteiselokuva tai lännenelokuva. Lasten­elokuvien tarinat voivat olla mielikuvituk­sellisia fantasioita tai hyvinkin realistisia, lapsia puhuttelevia tarinoita, jotka kiinnostavat yhteyksillään lasten todellisuuteen ja heitä askar­ruttaviin kysymyksiin. Etenkin yhdys­valtalaisia lasten­elokuvia kutsutaan myös perhe-elokuviksi, ja niihin sijoitetaan usein myös aikuisia kiinnostavia asioita tai ne vaativat aikuisten läsnäoloa esimerkiksi pelottavuutensa takia. Lasten­elokuvien ja aikuisten elokuvien väliin sijoittuvat nuortenelokuvat. Myös monia kaiken­ikäisille tarkoitettuja elokuvia pidetään erityisen hyvin nuorellekin yleisölle sopivina, kuten British Film Instituten vuonna 2005 kokoamassa listassa ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14”. Sille äänestettiin muun muassa neorealismi­klassikko Polkupyörävaras, lasten henkeä uhkaavasta isäpuolesta kertova Räsynukke sekä Marilyn Monroe -farssi Piukat paikat.
Lastenelokuvien aihepiirejä ja käsittelytapoja

Teatterilevitykseen tarkoitetut lasten­elokuvat perustuvat usein klassisiin satuihin tai suosittuihin lastenkirjoihin tai sarjakuvahahmoihin, joiden tiedetään jo ennestään kiinnostavan lapsia aiheina. Kun teatteri­elokuvat ovat usein fantasiaa korostavia, realistiset lastentarinat ovat olleet yleisempiä televisiolle tehdyissä lasten­ohjelmissa, joissa taloudelliset riskit eivät ole niin suuria ja ajan­kohtaisuus on luontevampaa. Kun aikuisten näytelmä­elokuvat ovat yleensä kestoltaan pitkiä, lasten­elokuvissa suositaan niitä enemmän myös lyhytelokuvaa.
Elokuvien tekijät pitävät tärkeänä, että lastenelokuvat eivät horjuta lasten perus­turvallisuutta ja uskoa hyvään. Silti niissä voi käsitellä vaikeitakin aiheita – pettymystä, surua, vääryyttä ja hylätyksi tulemista – ilman että elämää yksin­kertaistetaan liikaa. Lasten­elokuvat voivat käsitellä synkkiäkin asioita, jos ne koskettavat lapsen kokemus­maailmaa: eroa rakkaimmista, yksinäisyyttä, henkistä tai fyysistä väkivaltaa. Esimerkiksi Toy Story -elokuvat pohtivat elämän perus­kysymyksiä: Keitä me olemme? Miten me tiedämme sen minkä tiedämme? Mikä on meidän paikkamme maailmassa?
Asiantuntijoiden mielestä hyvä lasten­elokuva katsoo maailmaa lasten eikä aikuisten näkökulmasta, lasten kokemus­piiriin tukeutuen. Ongelmiin osoitetaan olevan ratkaisuja, eikä ketään jätetä yksin ongelmineen. Tarinan rakenne on mieluummin lineaarinen kuin ajassa poukkoileva. Pitkän lasten­elokuvan kesto on mieluummin lähempänä tuntia kuin kahta. Hyvä lasten­elokuva tarjoaa mahdollisuuksia samastua oman kokemus­piirin ulkopuolisiin, erilaisiin ihmisiin. Päähenkilöiden tulisi antaa kehittyä tarinan kuluessa, mutta henkilöitä ei saisi olla liikaa. Samastumis­kelpoisia sankari­hahmoja pitäisi luoda myös tytöille, ei vain pojille.
Lastenelokuvien tuotantokysymyksiä

Jos elokuvan merkittävissä rooleissa käytetään lapsi­näyttelijöitä, kuvaus­aikatauluissa ja -⁠järjestelyissä pyritään ottamaan huomioon heidän läsnäolonsa monin tavoin. Monissa maissa tuotantoa säätelevät alaikäisiä työntekijöitä koskevat työaika­säädökset. Kuvaus­paikalla on lasten omia vanhempia tai muita lasten­hoitajia, ja pitkät tuotannot joko sijoitetaan koululaisten loma-aikoihin tai lapsille järjestetään opetusta kuvausten yhteyteen. Pienten lasten väsyminen kuvausten moniin toistoihin ja odotteluun voi aiheuttaa enemmän kuvaus­taukoja kuin aikuisten ammatti­näyttelijöiden kanssa. Eräs ratkaisu on käyttää lapsihahmon näyttelijöinä identtisiä tai muutoin tarpeeksi yhden­näköisiä kaksosia, jotka tekevät kohtauksia vuorotellen. Näin työskentelivät uriensa alku­vaiheessa muun muassa Olsenin kaksos­tytöt sekä Sprousen kaksos­pojat.
Lapsi­näyttelijöiden roolitukseen muistaa Markku Pölönen saaneensa Mikko Niskaselta ohjeen etsiä vakaa­katseisia lapsia, jotka eivät pälyile ympäriinsä, sillä tärkeä osa elokuvan henkilö­ohjauksesta on katseen ohjaaminen. Katsetestin jälkeen Niskanen neuvoi tekemään huumorintaju­testin, jossa pyydetään lasta kertomaan vitsi. Lapsi saattaa myös kasvaa ja muuttua, jos koekuvauksista kuluu paljon aikaa varsinaiseen kuvaukseen. Kuvaustilanteista pyritään tekemään lapsinäyttelijöille helppoja pyytämällä työryhmän aikuisjäseniä muun muassa välttämään turhaa puhetta ja etenkin erimielisyyksiä kuvausten aikana.
Lastenelokuvafestivaaleja ja -organisaatioita

Eurooppalaista lastenelokuvaa edistää kansain­välinen katto­järjestö European Children's Film Association (ECFA), jonka sadan jäsenjärjestön joukossa ovat Suomesta Kansallinen audiovisuaalinen instituutti KAVI, Oulun kansainvälinen lasten- ja nuortenelokuvien festivaali, Espoo Ciné, Koulukino, Suomen elokuvakontakti sekä turkulainen Valoaurinko. Vuodesta 2011 ECFA on jakanut vuosittaista tunnustuspalkintoa vuoden parhaiksi arvioiduille eurooppalaisille lastenelokuville.
Kilpailusarjoja sisältäviä lastenelokuva­festivaaleja järjestetään ympäri maailmaa runsaat 120, yhtenä suomalainen Oulun festivaali vuosittain marraskuussa. Lisäksi on kolmisen­kymmentä festivaalia,joilla ei jaeta palkintoja. Monilla yleiselokuva­festivaaleilla esitellään lasten- ja nuortenelokuvia omissa esitys- ja kilpailu­sarjoissaan tai oheis­tapahtumissa.
Lastenelokuva Suomessa ja Pohjoismaissa

Suomalaiset elokuvan­tekijät eivät varsinkaan 1900-luvulla suosineet lastenelokuvia, televisio­tuotantoja lukuun ottamatta. Vuonna 1978 elokuvatutkija Kari Uusitalo laski, että siihen mennessä Suomessa tuotetuista 743 pitkästä elokuvasta 15 voitiin laskea ”hyvällä tahdolla” lastenelokuviksi – ja tuolloinkin Uusitalo laski mukaan muun muassa Spede-elokuvan Noin 7 veljestä. Parhaan lastenelokuvan Jussi -palkinto jaettiin vain kahdesti ennen kuin kategoria lopetettiin kokonaan: elokuvalle Herra Huu – jestapa jepulis, penikat sipuliks (1974) sekä elokuvalle Kuningas jolla ei ollut sydäntä (1982), joka oli ensimmäinen suomalainen satuelokuva vuonna 1949 valmistuneen Prinsessa Ruususen jälkeen.
Muita 1970- ja 1980-luvun suomalaisia lastenelokuvia ovat Heikki Partasen Pessi ja Illusia (1984), Päivi Hartzellin Lumikuningatar (1986), Anssi Mänttärin Anni tahtoo äidin (1989) ja jo 1970-luvulla uransa aloittaneen Matti Ijäksen varhais­tuotannon tv-elokuvat kuten Muni maailmani, muni (1979) ja Minä, siili ja trumpetti (1983). Myös Raili Rusto teki monia televisio­elokuvia lapsille, kuten Aikapoika ja mono (1976), Villahousupakko (1977) ja Ystävyyden saari (1984).
1990-luvun alussa Raili Rusto teki neljä Uppo-Nalle-elokuvaa. Muita 1990-luvun suomalaisia lasten- tai nuortenelokuvia olivat Liisa Helmisen Urpo ja Turpo -nukkeanimaatiosarja, Kaija Juurikkalan Rosa Was Here (1994), Heikki Kujanpään Jäänmurtaja (1997) ja Raimo O. Niemen lähes 400 000 katsojaa Suomen teattereissa saanut Poika ja ilves (1998).
2000-luvulla suosittuja suomalaisia lastenelokuvia ovat olleet Risto Räppääjä (2008) ja sen monet jatko-osat. Niiden ohjaajien Mari Rantasilan ja Timo Koivusalon lisäksi lastenelokuvia ovat Suomessa tehneet 2000-luvulla etenkin naisohjaajat kuten Liisa Helminen (Pelikaanimies 2004), Saara Cantell (Unna ja Nuuk 2006,  Onneli ja Anneli 2014 ja Onnelin ja Annelin talvi 2015), Johanna Vuoksenmaa (Onni von Sopanen, 2006) ja Kaisa Rastimo (Heinähattu ja Vilttitossu 2002 ja Myrsky 2008).
2010-luvulla suomalaisia lastenelokuvia tehtiin noin neljä vuodessa, kun niitä vuosikymmen aiemmin tehtiin vain pari vuodessa. Lastenelokuvat olivat myös suosittuja: vuoden 2016 kolme suosituinta elokuvaa olivat Risto Räppääjä ja yöhaukka, Angry Birds -elokuva sekä Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu!, jotka kaikki saivat yli 300 000 katsojaa.
Lastenelokuva Suomessa ja Pohjoismaissa > Lastenelokuva Tanskassa

Muut Pohjoismaat ovat saaneet Suomea enemmän kansainvälistä mainetta lasten- ja nuortenelokuvien tuotannostaan. Tanskassa 25 prosenttia valtion elokuvatuotantotuesta on vuodesta 1982 lähtien suunnattu nuoren yleisön elokuvien tuotantoon, ja monet tanskalaiset elokuvaohjaajat kuten Bille August, Søren Kragh-Jacobsen ja Nils Malmros tulivat uransa alussa tunnetuiksi juuri lasten- ja nuortenelokuvistaan. Monet niistä perustuvat Bjarne Reuterin lastenkirjoihin ja käsikirjoituksiin.
Tanskan kulttuurikaanoniin vuonna 2006 valittujen 12 elokuvan joukossa on kolme lapsille suunnattua tai lapsihahmosta kertovaa elokuvaa: Jannik Hastrupin ja Flemming Quist Møllerin animaatio Bennys badekar (1971), Nils Malmrosin varhaisnuorisokuvaus Tiedon puu (1981) ja Bille Augustin Oscarilla ja Golden Globella palkittu draamaelokuva Pelle Valloittaja (1987). Erilliseen ”lasten kaanoniin” valittiin vielä Astrid Henning-Jensenin draamaelokuva Yksin maailmassa (1949) ja Søren Kragh-Jacobsenin lastenkomedia Kumi-Tarzan (1981).
Lastenelokuva Suomessa ja Pohjoismaissa > Lastenelokuva Ruotsissa

Ruotsissa monia lastenelokuvia ja televisiosarjoja on tehty Astrid Lindgrenin tarinoiden pohjalta, esimerkkeinä Peppi Pitkätossu karkuteillä (1970), Veljeni Leijonamieli (1977) sekä monet Saariston lapset -⁠tarinoihin perustuvat elokuvat 1960-luvulla. Lindgrenin kirjasta Mio, poikani Mio tehtiin samanniminen englanninkielinen elokuva vuonna 1987. Myös Maria Gripen monista lastenkirjoista on tehty elokuvia ja televisiosarjoja, kuten Hugo ja Josefin ja Lasinpuhaltajan lapset. Merkittäviä lasten- ja nuortenelokuvien käsikirjoittajia ja ohjaajia Ruotsissa ovat olleet myös Olle Hellbom, Ella Lemhagen ja Ulf Stark.
Näytelmäelokuvien ohella ruotsalaisista lastenanimaatioista Pekka Töpöhäntä (1981) ja Pekka Töpöhäntä Amerikassa (1985) tuli 1980-luvulla hyvin suosittuja myös VHS-videojulkaisuina. Lastenanimaatioita Ruotsissa on tehty myös muun muassa Bamse-sarjakuvanallesta, Peppi Pitkätossusta sekä Sven Nordqvistin Viiru ja Pesonen -tarinoista.
British Film Instituten listalle ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14” pääsi Pohjoismaista vain kaksi elokuvaa, molemmat ruotsalaisia: Elämäni koirana (1985) ja Fucking Åmål (1998).
Lastenelokuva Suomessa ja Pohjoismaissa > Lastenelokuva Norjassa

Norjalaisista pitkistä lastenelokuvista on Suomessa nähty muun muassa 1950-luvulla tehdyistä kahdeksasta Far til fire -elokuvasarjasta kolme: Mettisen mainiot mukulat menopäällä 1953, Mettiset mäessä 1954 ja Mettisen mainiot mukulat 1956. Sarja vuonna 2005 jatkoa uusintaversiolla Me neljä ja isä (Far til fire gi’r aldrig op, 2005). 1980-luvulla on Suomessa esitetty Hädässä ystävä tunnetaan (For Tors skyld, 1982) ja sirkustarina Ennen päivänkoittoa (Før dagen er helt våken, 1982). Anthony Buckeridgen Jennings-tarinoiden pohjalta, jotka Suomessa tunnetaan vain kirjasarjana, tehtiin Norjassa 1960-luvulla neljä elokuvaa, joiden päähenkilön nimi on Stompa.
Lastenelokuva muualla Euroopassa > Iso-Britannia

Brittiläisistä lasten- ja nuortenelokuvista tunnetuimpia ovat Bagdadin varas (The Thief of Bagdad, 1940), Maija Poppanen (Mary Poppins, 1964), Oliver! (1968), Aseman lapset (The Railway Children, 1970), Bugsy Malone (1976), Wallace ja Gromit -vaha-animaatiot sekä Nanny McPhee- ja Harry Potter -elokuvat. Vuosina 1951–1985 Britanniassa toimi noin tunnin mittaisia lastenelokuvia tuottava julkinen tuotantoyhtiö Children’s Film Foundation. Sen elokuvia esitettiin muun muassa elokuvateattereissa lauantain päivänäytöksinä. Komedioistaan tunnettu Ealing Studios -tuotantoyhtiö teki muutamia nuoren yleisön elokuvia, muun muassa Pojat dekkareina (Hue and Cry, 1947) ja The Magnet (1950).
Brittiohjaaja Ken Loach tunnetaan realistisista lapsuus- ja nuoruuskuvauksistaan kuten Poika ja haukka (Kes, 1970), joka valittiin maailman kaikkien aikojen kymmenen parhaan lasten- ja nuortenelokuvan joukkoon British Film Instituten vuoden 2005 äänestyksessä. BFI:n 50 parhaan listalle pääsivät brittielokuvista myös Oliver Twist (1948), Viattomat (1961), Taistelu kultaisesta taljasta (1963), Aseman lapset (1970), Salainen puutarha (1993) ja Billy Elliot (2000).