Apollon Grigorjev
Kirjallinen ura

Useita Grigorjevin runoja julkaistiin Otetšestvennije Zapiski-kirjallisuuslehdessä (ven. Отечественные записки, 'Kotimaan muistiinpanoja') vuonna 1845, ja sen jälkeen useita lyhyitä säkeitä, kriittisiä artikkeleita, teatterikatsauksia ja käännöksiä Repertuar (ven. Репертуар) ja Pantheon (ven. Пантеон) lehdissä. Grigorjev myös käänsi ranskan- ja saksankielistä runoutta venäjäksi. Vuonna 1846 Grigorjev julkaisi huonon vastaanoton saaneen runokirjan. Myöhemmin hän kirjoitti vähän omaa runoutta keskittyen sen sijaan Shakespearen (Kesäyön unelma, Venetsian kauppias, Romeo ja Julia), Byronin (Parisina ja katkelmia Childe Harold's Pilgrimagesta), Molièren ja Casimir Delavignen teosten kääntämiseen. Grigorjev käänsi myös Sofokleen, J. W. von Goethen ja Heinrich Heinen runoutta.
A. D. Galakhoviin tutustumisen ansiosta hän toimi Otetšestvennije Zapiski -lehdessä teatteri- ja kirjallisuuskriitikkona vuosina 1849-1850.
Vuonna 1850 Grigorjevista tuli Moskvitjaninin (ven. Москвитянин, 'Moskovilainen') toimittaja ja sen henkilöstön nuorten jäsenten johtaja. Huolimatta "vanhasta toimituksesta" (Mihail Pogodin, Stepan Shevyrev ja Aleksandr Veltman) Grigorjev kokosi "nuoren, rohkean, humalaisen, mutta rehellisen ja lahjakkaan" -piirin: Aleksandr Ostrovski, Aleksei Pisemski, Boris Almazov, Aleksei Potehin, Andrei Petšerski, Jevgeni Edelson, Lev Mei, Nikolai Berg ja Ivan Gorbunov. Vaikka he eivät olleet slavofiileja, Moskvitjanin houkutteli heitä, koska he pystyivät perustamaan sosiaalisen ja poliittisen ideologiansa Venäjän todellisuuteen. Grigorjev oli piirin pääteoreetikko, joka saavutti huippunsa 1860-luvun alussa.
Vuosina 1850-1856 Grigorjev toimi Moskvitjanin-lehden toimittajana, jossa hän hylkäsi aikaisemmat romanttiset utopistiset fantasiansa ja alkoi arvostaa Venäjän ruohonjuuritason hyveitä ja olemassa olevien instituutioiden vakautta. Pääkaupungin länsimieliset eivät ottaneet hänen nationalistisia tunteitaan hyvin vastaan, ja hän työskentelikin opettajana noin vuoteen 1861 saakka, jolloin hän pystyi jatkamaan journalismia Vremja (ven. Время, 'Aika') -aikakauslehdessä.
Grigorjev kirjoitti Moskvitjaniin, kunnes sen julkaisemisen lopetettiin vuonna 1856. Sitten hän työskenteli seuraavissa lehdissä: Jakor (ven. Якорь, 'Ankkuri'), Russkoi besed (ven. Русской беседе, 'Venäläinen keskustelu'), Biblioteka dlja tštenija (ven. Библиотека для чтения, 'Lukukirjasto'), alkuperäinen Russkom slove (ven. Русском слове, 'Venäläinen sana' ) yhtenä kolmesta toimittajasta, Russkom mire (ven. Русском мире, 'Venäläinen maailma'), Svetotše (ven. Светоче), Albert Startševskin Sin Otetšestva (ven. Сыне отечества, 'Isänmaan poika') ja Mihail Katkovin Russkij Vestnik (ven. Ру́сский ве́стник, 'Venäläinen sanansaattaja'). Kuten Moskvitjaninissa, hänen lähipiirinsä oli potšvennikov (ven. почвенников, uraa-uurtava), mutta hänen innostuksensa kuitenkin laantui. Vuonna 1861 hän lähti Orenburgiin kadettijoukkojen venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajaksi, mutta kyllästyi työhön ja palasi vuonna 1862 Pietariin.
Apollon Grigorjev kirjoitti myös Mihail Dostojevskin julkaisemaan Vremja (ven. Время, 'Aika') kirjallis-poliittisen aikakauslehteen vuodesta 1861 alkaen. Lehdessä julkaisivat monet aikakauden johtavat kirjailijat ja sen levikki oli huomattava, mutta vuonna 1863 sensuuri lakkautti julkaisun. Vuonna 1864 Vremja herätettiin uudelleen henkiin nimellä Epokhi (ven. Эпохи, 'Epookki') ja Grigorjevista tuli jälleen "ensimmäinen kriitikko", mutta ei enää pitkäksi aikaa. Hän kuoli samana syksynä.
Runoiljana Grigorjev oli ennen muuta rakkauslyyrikko. Hänen runojensa taustalla on usein omaelämäkerrallinen tilanne, kohteena älymystöpiireissä tunnettu nainen ja tarinan loppuna yleensä täyttymätön onni. Runosarja saattaa sisältää yhden rakkaustarinan, jossa lyyrisen minän tunnot ulottuvat alun ihastumisesta ja intohimosta lopun elegiseen haikeuteen. "Ole onnellinen. Unohda se mitä oli ..." Monet Grigorjevin runot tulivat tunnetuiksi romansseina, muun muassa Tsyganskaja vengerka (Mustalaistanssi). Hän kirjoitti muistelmateoksen Moi literaturnyje i nravsvennyje skitaltšestva (ven. Мои литературные и нравственные скитальчества, Kirjalliset ja moraaliset harharetkeni, 1862-1864).
Grigorjev palasi Pietarissa boheemielämäänsä ja joutui velkoihin, ennen kuin alkoi kirjoittaa teatteriarvosteluja useisiin sanomalehtiin. Vaikka hänen arvostelunsa olivat suosittuja, alkoholismi oli vaatinut veronsa ja hän kuoli vuonna 1864.