stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heinäkuun 20. päivän salaliitto
Tapahtumien kulku > Salaliiton jälkeen

Epäonnistunut salaliitto johti laajoihin kostotoimiin, yli 5 000 ihmisen pidättämiseen, syytteisiin kansantuomioistuimissa ja useiden kohdalla kuolemantuomioihin. Kuolemantuomiot toteutettiin yleensä julmalla tavalla. Esimerkiksi sotamarsalkka von Witzlebenin kaulan ympäri pujotettiin koukkuun ripustetusta ohuesta vaijerista tehty silmukka ja hänet nostettiin ilmaan oman painonsa varaan, jolloin hän niskan katkeamisen sijasta kuristui hitaasti kuoliaaksi. Hänen teloituksensa filmattiin Hitlerin käskystä, ja nauha toimitettiin Hitlerin katseltavaksi.
Hitlerin vastainen attentaatti muodostui käännekohdaksi sodan kulussa Saksan osalta. Toisen maailmansodan alkamisesta, syyskuun alusta 1939 heinäkuun 20. päivään 1944 saakka sai surmansa yhteensä noin 2,8 miljoonaa saksalaista sotilasta ja siviiliä. Heinäkuun 20. päivästä 1944 Saksan antautumiseen, toukokuun alkuun 1945 saakka saksalaisia sotilaita ja siviilejä kuoli noin 4,8 miljoonaa. Ennen vallankaappausyritystä saksalaisia kuoli päivittäin keskimäärin 1 588 henkeä, vallankaappausyrityksen jälkeen vastaava luku oli yli kymmenkertainen, 16 640.
Salaliiton jäseniä > Salaliittolaisten suunnittelema hallitus

Seuraavat henkilöt olisivat olleet mukana hallituksessa, jonka salaliittolaiset olisivat onnistuessaan muodostaneet.
Valtionhoitaja (Reichsverweser): Ludwig Beck
Valtionhoitajan valtiosihteeri: Ulrich Schwerin von Schwanenfeld
Valtakunnankansleri: Carl Friedrich Goerdeler
Valtakunnankanslerin valtiosihteeri: Peter Yorck von Wartenburg
Varavaltakunnankansleri: Wilhelm Leuschner
Varavaltakunnankanslerin sijainen: Jakob Kaiser
Sotaministeri: Friedrich Olbricht
Sotaministerin valtiosihteeri: Claus von Stauffenberg
Asevoimien ylipäällikkö: Erwin von Witzleben
Maavoimien komentaja: Erich Hoepner
Sisäministeri: Julius Leber
Ulkoministeri: joko Ulrich von Hassell tai Friedrich-Werner von der Schulenburg
Talousministeri: Paul Lejeune-Jung
Valtiovarainministeri: Ewald Loeser
Oikeusministeri: Josef Wirmer
Opetusministeri: Eugen Bolz
Maatalousministeri: Andreas Hermes
Jälleenrakennusministeri: Bernhard Letterhaus
Informaatioministeri: Theodor Haubach
Salaliittolaisryhmillä oli usein myös huomattavasti yksityiskohtaisempia listoja tehtävien ja asemien jakamisesta onnistuneen vallankaappauksen jälkeen. Tällaisella listalla oleminen johti salaliiton jälkeen yleensä pidätykseen ja usein myös kuolemantuomioon. Osa tällaisista henkilöistä onnistui kuitenkin vakuuttamaan viranomaiset siitä, että eivät olleet olleet tietoisia koko listalle päätymisestään, mikä joissakin tapauksissa myös piti paikkansa.
Hitleriin kohdistetussa pommiattentaatissa paikalla olleet henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Attentaatissa paikalla: sotamarsalkka Wilhelm Keitel  kenraali Alfred Jodl  kenraali Walter Warlimont  yhteysupseeri Franz von Sonnleithner  majuri Herbert Buchs  kenraali Ernst John von Freyend  Hitlerin adjutantti Otto Günsche  pikakirjoittaja Heinz Buchholz  kenraali Walther Buhle  SS-kenraaliluutnantti Hermann Fegelein  eversti Nicolaus von Below  amiraali Hans-Erich Voss  everstiluutnantti Heinz Waizenegger |   |  Loukkaantuneet: Adolf Hitler  kenraali Walter Scherff  kenraali Adolf Heusinger  kapteeni Heinz Assmann  kontra-amiraali Karl-Jesco von Puttkamer  everstiluutnantti Heinrich Borgmann  kenraali Karl Bodenschatz Kuolleet: eversti Heinz Brandt  kenraali Günther Korten  kenraali Rudolf Schmundt  pikakirjoittaja Heinrich Berger |
Attentaatin aikana kokoushuoneessa oli yhteensä 24 henkilöä. Ainoastaan pikakirjoittaja Heinrich Berger kuoli välittömästi räjähdyksen jälkeen. Brandt, Korten ja Schmundt vasta myöhemmin sairaalassa.
Elokuvat

Tapahtumista on tehty useita elokuvia. Vuoden 2004 saksalais-itävaltalaisessa elokuvassa Operaatio Valkyrie (alkuperäiseltä nimeltään Stauffenberg) Stauffenbergiä esittää Sebastian Koch. Vuonna 2008 valmistui Operaatio Valkyrie, jossa Claus Stauffenbergia esittää Tom Cruise.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinäkuun 20. päivän salaliitto Wikimedia Commonsissa
Adjutantti esittelee räjähdyksessä repeytyneitä Hitlerin housuja.
Hitlerin sijainti sinisellä pommiin nähden sen räjähdyshetkellä. Punaisella merkitty attentaatissa kuolleiden sijainti pöydän ympärillä.
Hitler vierailemassa attentaatissa loukkaantuneen Karl-Jesco von Puttkamerin luona sairaalassa.
John Hellman

Johan Rafael Hellman
John Rafael Hellman (27. toukokuuta 1892 Tampere – 13. marraskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat ylijunailija Axel Konstantin Hellman ja Johanna Herbach. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Lilly Kristiina Bergströmin kanssa.
Opinnot

Hellman kävi kahdeksan luokkaa Helsingin ruotsalaista reaalilyseota. Hellman suoritti Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuonna 1929 ja 2. jakson vuosina 1930–1931.
Jääkärikausi

Helman toimi liikealalla kunnes liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 27. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 5. lokakuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hän palasi komppaniaansa 7. elokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Hellman saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan muonitusupseeriksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonaan, jonka mukana osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen suoritetun armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Hellman sijoitettiin Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi aluksi 3. pataljoonan  muonitusupseerina ja myöhemmin 1. pataljoonan  adjutanttina sekä 1. komppanian nuorempana upseerina. Rykmenttiin hän sai komennuksen adjutantiksi 1. kesäkuuta 1919 ja 9. tammikuuta 1920 alkaen majoitusmestariksi. Hänet siirrettiin 16. toukokuuta 1921 Karjalan kaartin rykmenttiin, mutta sinne juurikaan ehtimättä hänet komennettiin edelleen Helsingin komendanttivirastoon adjutantiksi. Armeijasta hän erosi 22. heinäkuuta 1921 ja liittyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Loviisan suojeluskuntaa. Uudelleen hän astui armeijan palvelukseen 4. marraskuu 1924 ja hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen kaartiin majoitusmestariksi, josta hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1926 talouspäälliköksi Rautatiepataljoonan, josta hänet edelleen siirrettiin 13. huhtikuuta 1927 talouspäälliköksi Kuormastopataljoonan ja niin ikään 15. kesäkuuta 1928 talouspäälliköksi Autopataljoonaan, josta hän palasi takaisin Kuormastopataljoonaan 12. lokakuuta 1928, jonka nimi muutettiin myöhemmin ensin Huoltopataljoona 2:ksi ja myöhemmin Huoltopataljoonaksi ja viimein Huoltorykmentiksi. Viransijaisuuksia Hellmanilla oli esimerkiksi Pataljoonankomentajan tehtävät 10. kesäkuuta – 28. heinäkuuta 1930 ja 26. tammikuuta – 28. helmikuuta 1934 väliset ajat.
Talvi- ja jatkosota

Hellman osallistui talvisotaan Vaatetusvarikon päällikkönä, missä tehtävässä hän jatkoi myös välirauhan aikana, mutta jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Puolustusvoimain Pääesikunnan intendenttiosaston kalustotoimiston päälliköksi, missä tehtävässä hän toimi koko sodan ajan Sodan jälkeen hänet siirrettiin Puolustusvoimain Pääesikunnan toimistopäälliköksi, josta tehtävästä hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945.
Luottamustoimet

Hellman toimi Rautatiepataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1927 ja Upseerien ampumayhdistyksen Viipurin alaosaston puheenjohtajana vuosina 1931–1939 sekä Viipurin ampumaseuran johtokunnan jäsenenä vuosina 1930–1939. Upseerien ampumayhdistyksen johtokunnan jäsenjäsenenä hän toimi vuosina 1935–1943. Huoltopataljoona 2:n upseerikerhon puheenjohtajana hän toimi vuonna 1933.
Saavutukset

Hellmanilla oli erikoismestarin arvo kivääriammunnassa ja mestarin arvo pienoiskivääri- ja pistooliammunnassa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 16. 4. 1929  Everstiluutnantti 1940 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Väestönsuojelun 2. lk. ansiomerkki  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Helsingin taistelu (1713)

| Suuren Pohjan sodan taistelut |
| --- | --- |
Narva | Väinäjoki | Kliszow | Pultusk | Jakobstadt | Posen | Punitz | Freustadt | Lesnaja | Pultava | Helsingborg | Gadebusch | Helsinki | Kostianvirta | Napue | Riilahti: 
Helsingin taistelu oli 8.–11. toukokuuta 1713 käyty suuren Pohjan sodan taistelu, jossa amiraali Fjodor Apraksinin ja tsaari Pietari Suuren komentamat venäläiset valtasivat Suomen etelärannikolla sijaitsevan Helsingin kaupungin ruotsalaisilta. Kenraalimajuri Carl Gustaf Armfeltin komentamat ruotsalaiset polttivat perääntyessään koko kaupungin. Varsinaisen taistelun jälkeen tuhottu Helsinki vaihtoi omistajaa vielä kahdesti seuraavien kuukausien aikana kunnes jäi pysyvästi venäläisille.
Tausta

Kuningas Kaarle XII:n komentaman Ruotsin pääarmeijan tuhouduttua Pultavan taistelussa vuonna 1709 Suomi oli alttiina Venäjän hyökkäykselle. Hyökkäystä Uudellemaalle odotettiin kesällä 1710 tapahtuneesta Viipurin kukistumisesta alkaen. Helsingistä oli sodan aikana tullut Ruotsin tärkeä sotilastukikohta, mutta kaupunkia ei ollut linnoitettu vaatimattomia maavalleja lukuun ottamatta. Venäjän sotalaivasto oli käynyt hävittämässä Porvoon yllätysiskulla jo vuonna 1708. Helsingin ahdinkoa oli syventänyt syksyn 1710 ruttoepidemia, joka surmasi enemmistön kaupungin asukkaista. Ruotsin Suomen-joukkojen ylipäälliköksi palautettiin Carl Nierothin kuoltua tammikuussa 1712 maaherra Georg Lybecker, joka oli jo kertaalleen syrjäytetty samasta tehtävästä Viipurin menetyksen vuoksi. Ivan Botsinin komentama venäläinen saaristolaivasto kävi uhkaamassa Helsinkiä syyskuussa 1712, mutta joutui perääntymään Ruotsin laivaston osuessa paikalle. Ruotsin laivastoon kuulunut Nevan eskaaderi oli ylivoimainen avomerellä, mutta ei pystynyt liikkumaan rannikon matalissa vesissä, joten venäläinen kaleerilaivasto hallitsi Itä-Uudenmaan rannikkovesiä. Amiraali Olof Wernfeltin ja sittemmin amiraali Erik Johan Lillien komentama Nevan eskaaderi kuitenkin vetäytyi talveksi 1712–1713 kauas Karlskronaan.
Saatuaan varmistettua etelässä rauhan Osmanien valtakunnan kanssa Venäjän tsaari Pietari Suuri päätti vuonna 1713 lopulta hyökätä Suomeen pakottaakseen Ruotsin rauhaan toistakymmentä vuotta jatkuneessa sodassa. Heti Suomenlahden vapauduttua jäistä Retusaarelta lähti matkaan amiraali Fjodor Apraksinin komentama noin 200 kevyttä alusta käsittänyt maihinnousulaivasto, jonka mukana kulki 17 000 jalkaväen sotilasta. Ensimmäisenä kohteena oli Helsinki, josta Pietari halusi Venäjän armeijan huoltokeskuksen syvemmälle Suomeen ulottuvia operaatioita varten. Tsaari purjehti itse laivaston mukana.
Taistelu

Apraksinin kaleerilaivasto ehti Helsingin edustalle pian jäidenlähdön jälkeen 8. toukokuuta 1713, sopivasti ennen Nevan eskaaderin paluuta Karlskronasta, jolloin kaupunki oli suojaton mereltä. Koska ylipäällikkö Lybecker ei tiennyt missä venäläiset yrittäisivät maihinnousua, hän oli hajauttanut joukkonsa pitkin Uudenmaan rannikkoa ja jäänyt itse päämajaansa Sarvilahden kartanoon Pernajaan. Helsingissä Uudenmaan jalkaväkirykmentin komentajalla, kenraalimajuri Carl Gustaf Armfeltilla oli käytettävissään vain 1 800 miestä, joista 1 500 oli taistelukelpoisia, joten venäläisillä oli valtava ylivoima. Armfeltin joukot koostuivat hänen oman rykmenttinsä ohella Uudenmaan ratsuväestä, Suomen muiden jalkaväkirykmenttien yksittäisistä osastoista ja täydennykseksi saapuneesta majuri Gyllenströmin pataljoonasta. Helsinkiä suojasi muutama tykkipatteri. Venäläisten ensimmäinen valtausyritys suoraan mereltä torjuttiin ja venäläiset käyttivät seuraavan päivän laivastonsa kokoamiseen, sillä tuuli esti heiltä tilapäisesti maihinnousun. 10. toukokuuta alkaneessa päähyökkäyksessä kaupungin puolustajat joutuivat nopeasti ahtaalle, sillä venäläiset nousivat nyt maihin sekä Katajanokalla että Hietalahdessa ja tulittivat kaupunkia tykkitulella usealta suunnalta.
Toukokuun 10. ja 11. päivän välisenä yönä kenraalimajuri Carl Gustaf Armfelt, Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra Johan Creutz, Helsingin pormestari Henrik Tammelin ja armeijan huollosta vastannut varakas kauppias Johan Henrik Frisius päättivät neuvonpidossa, että kaupungin puolustaminen oli toivotonta ja ainoa mahdollisuus olisi perääntyä pohjoiseen. Kaarle XII oli määrännyt armeijan noudattamaan Suomessa poltetun maan taktiikkaa, joten ruotsalaiset sytyttivät lähtiessään tuleen koko kaupungin ja polttivat myös Katajanokalla olleet kruunun viljavarastot sisältöineen. Perääntyessään Armfeltin armeija poltti myös Siltasaaren sillat, mutta venäläiset ylittivät salmen lautoilla jatkaakseen takaa-ajoa. Vanhassakaupungissa käytiin pieni kahakka, jossa ruotsalaiset eivät onnistuneet pysäyttämään venäläisten etenemistä. Armfeltin joukot kohtasivat sen jälkeen Lybeckerin apujoukoiksi lähettämän Hämeen jalkaväkirykmentin ja ne perääntyivät yhdessä itään Porvooseen.
Pietari Suuri nousi maihin palavassa Helsingissä päivällä 11. toukokuuta. Hän määräsi aluksi venäläiset tukahduttamaan tulipalon, mutta todettuaan yrityksen toivottomaksi hän määräsi hävittämään loputkin rakennukset. Tulipalosta säästyivät vain kauppias Burgmanin talo ja kirkon kellotapuli. Tsaarin suunnitelma Helsingin käyttämisestä huoltokeskuksena oli epäonnistunut, koska kaupunki oli tuhkana, ja hän lähti pois vielä samana päivänä. Seuraavana päivänä ruotsalainen Nevan eskaaderi saapui paikalle, jolloin venäläiset perääntyivät ilman taistelua. Jos Helsingin puolustus olisi kestänyt päivän pidempään, apujoukkojen tulo olisi luultavasti kääntänyt Venäjän voiton murskatappioksi. Nyt hävitetystä kaupungista oli vähän iloa kummallekaan osapuolelle.
Myöhemmät tapahtumat

Pietari Suuri palasi toukokuun lopussa takaisin pääkaupunkiinsa Pietariin, mutta Apraksinilla oli edelleen määräys valloittaa Suomi. Lybecker oli venäläisten saapuessa Helsingin suunnasta perääntynyt aluksi sisämaahan Lammille, jolloin Apraksin loi yhteyden Kymijoen itäpuolella olleisiin Venäjän joukkoihin ja sai näin haltuunsa koko rannikon Porvoosta itään. Heinäkuussa 1713 Lybecker marssitti armeijansa takaisin Porvooseen, mutta Apraksinin jalkaväki livahti hänen ohitseen ja valloitti 15. heinäkuuta uudelleen Helsingin, tällä kertaa maitse pohjoisesta, sillä kaupungin raunioita puolusti nyt maalla vain 200 miehen nostoväki. Tässä tilanteessa myös Nevan eskaaderi vetäytyi Helsingin edustalta jättäen sen pysyvästi venäläisille. Apraksin rakennutti Helsingin raunioille venäläisen tukikohdan ja linnoituksen, josta käsin hän suoritti seuraavat operaationsa Suomen alueella. Asukkaat palasivat kaupunkiin vasta kahdeksan vuotta myöhemmin isonvihan päätyttyä.
Helsingin nuorisofestivaalit 1962
Vastafestivaalit

Yhdysvallat oli ennen festivaaleja pyrkinyt vaikuttamaan Suomen hallitukseen niin että festivaaleja ei järjestäisi Suomessa. Kun tämä ei onnistunut Yhdysvallat yhdessä Ison-Britannian kanssa päätti järjestää samaan aikaan Helsingissä vastafestivaalit eri järjestöjen avulla. Tärkein näistä oli Independent Research Service (IRS) joka julkaisi nuorisofestivaalin vastaista sanomalehteä (Festival’s Free Tribune) kolmella eri kielellä festivaalin aikana. Lehden painos oli 30 000 ja sen päätoimittajana toimi tuleva kaupunginjohtaja, silloin 22-vuotias Juhani Rinne. IRS:llä oli myös oma uutiskeskuksensa Helsingissä.
Muita vastafestivaalien takana olevia organisaatioita olivat The Program for American Culture ja sveitsiläisnuorten Swiss Center joka esitteli sveitsiläistä kulttuuria. Myös uskonnolliset järjestöt olivat mukana vastafestivaaleilla; näitä olivat katolisten opiskelijain Pax Romana ja englantilainen Pocket Testament League of Great Britain joka jakoi 100 000 kappaletta Johanneksen evankeliumia. Lisäksi vastafestivaaleilla oli kommunistimaiden pakolaisjärjestöjä kuten unkarilaisten Union of Free Hungarian Students ja kuubalainen Directorio Revolucionario Estudiante. Vastafestivaaleihin osallistuivat myös pohjoismaiset sosiaalidemokraattiset puolueet ja International Union of Socialist Youth (IUSY) järjestö.
Festivaalin osanottajille tarjottiin myös paikalla olleiden läntisten opiskelijajärjestöjen kautta matkoja länteen ja noin 500 osallistujaa hyväksyi tällaisen tarjouksen. Alexander Garvinin johtama Program for Young American Culture järjesti Young America Presents -taidenäyttelyn lisäksi päivittäisiä jazz-konsertteja. Jälkimmäiset kiinnostivat kuitenkin enemmän suomalaisia kuin varsinaista kohdeyleisöään.
United States Information Center ja American Center Library taas tarjosivat festivaalin osanottajille lentolehtisiä, pamfletteja ja kirjoja jossa käsiteltiin kansainvälisiä kysymyksiä kuten aseidenriisuntaa, ydinkokeita ja Berliinin kysymystä amerikkalaisesta näkökulmasta. Lisäksi esitettiin elokuvia kuten John Glennin avaruuslentoa kuvaava Friendship 7 joka oli amerikkalaisten vastaveto Juri Gagarinin Suomen-vierailulle. Suomen televisiossa kerrottiin, että Glenn oli kutsuttu esiintymään yhdessä Gagarinin kanssa.
Vastafestivaalin rahoituksesta ja järjestelyistä vastasivat Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA ja Yhdysvaltain hallitus. Propagandatarkoituksessa pyrittiin järjestämään myös festivaalin osanottajien loikkauksia länteen sekä myös tiedotusvälineissä uutisoituja kahakoita festivaalin osanottajien kanssa.
Kirjallisuutta

Joni Krekola: Helsingin nuorisofestivaalit ja niiden vastustus Suomessa 1960–1962. Poliittisen historian pro gradu, Helsingin yliopisto 1994.
Joni Krekola: Maailma kylässä: Helsingin nuorisofestivaali 1962. Like, Helsinki 2012. ISBN 978-952-01-0757-4
Aiheesta muualla

Kylmän sodan kulttuuripolitiikkaa Jari Sedergren
Kylmän sodan kulttuuripolitiikkaa II Jari Sedergren
Ylen elävä arkisto: Nuorisofestivaalit Helsingissä 1962
Dörte Helm

| Dörte Helm |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. joulukuuta 1898 
Dorothea "Dörte" Helm, myös Dörte Helm-Heise (3. joulukuuta 1898 Berliini – 24. helmikuuta 1941 Hampuri) oli saksalainen Bauhausin taiteilija, taidemaalari ja graafinen suunnittelija.
Elämä

Dörte Helm oli klassisen filologin Rudolf Helmin (1872–1966) ja hänen juutalaisen vaimonsa Alice Caroline Bauerin (1873–1947) tytär. Päätettyään koulunkäyntinsä kaupungin tyttökoulussa Berliinin Steglitzissä, perhe seurasi isää Rostockiin vuonna 1910, missä hän oli hoitanut professuuria Rostockin yliopistossa vuodesta 1907. Dörte Helm opiskeli lyseossa Rostockissa vuoteen 1913 asti ja opiskeli sen jälkeen kahden vuoden ajan Taideteollisuuskoulussa. Sen jälkeen seurasivat opinnot Kunsthochschule Kasselissa kolmen vuoden ajan vuodesta 1915 vuoteen 1918, jossa hänen opettajiaan olivat muiden muassa plastisen muotoilun opettaja Carl Hans Bernewitz ja Ernst Odefey, jonka tyttärelle Dörte Helm antoi kotiopetusta.
Helm opiskeli vuosina 1918–1919 Weimarin Kuvataideakatemian grafiikan kurssilla Walther Klemmin kanssa. 1919 hän aloitti opiskelun  Bauhausissa Weimarissa harjoittelijana seinämaalaus- ja tekstiilityöpajassa. Hänen opettajiaan olivat Johannes Itten, Lyonel Feininger, Oskar Schlemmer, Georg Muche ja Bauhausin perustaja Walter Gropius. Vuonna 1922 hän suoritti koristemaalarin kisällin tutkinnon Weimarin käsityökamarissa. Hän oli jo vuonna 1921 mukana Gropiuksen Sommerfeld-talo -hankkeessa, hän teki applikoidun verhon ja työskenteli neuvonantajana sisustussuunnitelmassa. Lukuvuonna 1922–23 hän työskenteli kudontatyöpajassa ja vuonna 1923 Bauhaus-näyttelyn näyttelytoimikunnassa. Häneltä oli näyttelyssä esillä seinävaate ja seinäkilpi.
Vuoteen 1924 asti hän jatkoi kisällinä Bauhausissa ja palasi sitten Rostockiin. Hän liittyi Rostockissa Rostockin taiteilijaseuraan (Vereinigung Rostocker Künstler) ja Kuvataiteilijoiden taloudelliseen yhdistykseen (Wirtschaftlicher Verband Bildender Künstler). Sitä seurasi oleskelu Ahrenshoopissa, jossa hän tutustui kustantaja Peter E. Erichsoniin. Matkat veivät hänet Itävaltaan ja Sveitsiin (1928). Vuosina 1925–1931 hän osallistui säännöllisesti Rostockin taiteilijaseuran näyttelyihin. Hänellä oli ollut ensimmäinen näyttely Rostockissa jo vuonna 1920. Vuonna 1927 Ernst Barlachin ystävä Friedrich Schult järjesti näyttelyn Güstrowin museoon. Vuonna 1927/1928 arkkitehti Walter Butzek tilasi häneltä Kurhaus Warnemünden sisustussuunnittelun. Hänen sinne tekemänsä seinämaalaukset tuhottiin vuoden 1933 jälkeen.
Vuonna 1930 hän meni naimisiin toimittaja Heinrich Heisen (1899–1944) kanssa ja muutti Hampurin Fuhlsbütteliin vuonna 1932, koska hänen miehensä työskenteli vuodesta 1933 Hampurin ohjelmaoppaan Funkwachtin toimittajana. Vuodesta 1933 Valtakunnankulttuurikamari (Reichskulturkammer) asetti hänet toimintakieltoon "puolijuutalaisena" ammatinharjoittajana. Hänellä oli nyt mahdollisuus ilmaista itseään vain kirjallisesti (joskus salanimellä). Helmikuussa 1941 hän kuoli tartuntatautiin. Muistopuheen piti toimittaja Hugo Sieker, ja se julkaistiin muistokirjoituksena Hamburger Anzeigerissa 1./2. maaliskuuta 1941.
Tulkintoja

Saksalainen kuusiosainen Lars Kraumen ohjaama televisiosarja Bauhaus - uusi aika valmistui sata vuotta Bauhausin perustamisen jälkeen vuonna 2019. Siinä Anna Maria Mühen esittämän Dörte Helmin tarina nivoutuu useisiin kuvitteellisiin elementteihin. Sarja kuvaa myös intiimisuhdetta, joka Walter Gropiusilla ja Dörte Helmillä olisi ollut Weimarissa. Hänen tyttärensä Cornelia Heise sanoo kuitenkin haastattelussa, ettei tätä suhdetta ole osoitettu todeksi.
Galleria

Näkymä Rostockin Pyhän Marian kirkkoon (1916)
Sisätila (1916)
Seisova mies (1919)
Istuva mies (1919)
Alaston mies (1919)
Bauhaus-näyttely, postikortti 14 (1923)
Teoksia

Dörte Helmin teokset sisältävät piirroksia, puuleikkauksia, maalauksia, kuvakudoksia ja puutöitä.
Luonnokset Bauhausin osavaltion palvelumerkistä (allekirjoitus) (tarjouskilpailussa, jossa sai 3. palkinnon)
Postikortti 14 Bauhaus-näyttelyyn 1923. MOMA  ja  Harvard Art Museums, Cambridge
Lasimaalaus Peter E. Erichsonin kesämökillä 10 Schifferbergissä, Ahrenshoopissa (Friedrich Wachenhusenin vuonna 1897 rakentama), 1926/1927.
G. D:n muotokuva pohjoisen maiseman edessä. (Bildnis GD vor nördlicher Landschaft) Ahrenshoopin taidemuseo
Maalaistalot veden äärellä. (Bauernhäuser am Wasser) 1925, Kunstmuseum Ahrenshoop
L. R:n muotokuva (Line Ristow). 1927, pastelli (Line Ristow oli Peter E. Erichsonin kumppani)
Omakuva. 1931
Keltaiset narsissit. (Gelbe Narzissen)
Kalaverkot. (Fischernetze)
Kielin nukketeatteri. (De Poppenspäler ut Kiel) otsikko alasaksiksi
Lentävä huone. (Das fliegende Zimmer)
Liukas huone. (Das abrutschende Zimmer)
Sadun valtakunnassa. (Im Märchenreich) (1921, lastenkirja hänen isänsä kirjoittamin säkein)
Kuningas Drosselbart. Keijupeli. (Listattu Stadttheater Rostockiin vuonna 1931 hänen omalla lavastussuunnitelmallaan)