Kadonneet 116 sivua
Tapauksen arviointia

Mormonismin kannattajat ja kriitikot ovat yksimielisiä siitä, että kadonneet 116 sivua olivat olemassa. Heidän johtopäätökset tapauksen merkityksestä ovat kuitenkin vastakkaiset. Kannattajat näkevät siinä koettelemuksen, jonka kautta Smith löysi profeetallisen äänensä. Vastustajien mukaan se todisti Smithin huijariksi.
Mormonit uskovat, että että Jumala näki käsikirjoituksen katoamisen jo ennakolta ja oli varautunut siihen valmistamalla korvaavan tekstin. Tapauksen katsotaan todistavan, että Jumala antaa ihmisille vapauden toimia kuten parhaaksi katsovat, mutta edes Jumalan tahdon vastaiset teot ja paholaisen juonet eivät voi tehdä tyhjäksi hänen suunnitelmiaan (Oppi ja liitot 10:43). Lopulta kaikki mikä tapahtuu, tapahtuu niiden hyväksi, jotka rakastavat Jumalaa (Room. 8:28). Smithille tapaus opetti, ettei ihmisen tule kyseenalaistaa Jumalan vastauksia ja että Jumalan kanssa tehdyt liitot on otettava vakavasti. Tapaus opetti kuitenkin myös sen, että Jumala antaa anteeksi ihmisen heikkouden ja että Jumalan viisaus ja kaukokatseisuus johtavat lopulta aina hänen suunnitelmiensa täyttymykseen. Richard Bushmanin (2005) mukaan Smithin elämä sai tapauksen myötä suunnan. Vain kaksi vuotta aiemmin hän oli ollut köyhä maalaispoika, joka etsi taikakeinoin aarteita; nyt hän oli profeetta, jolle Jumala puhui ilmestyksissä.
Jo 1800-luvulla mormonismin kriitikot pitivät kadonneiden sivujen tapausta osoituksena siitä, ettei Smith todellisuudessa kääntänyt muinaista tekstiä vaan sepitti Mormonin kirjan itse. Eber D. Howe kirjoitti teoksessaan Mormonism Unvailed (1834), kuinka tärkeä aikakirja oli tehty ihmeen kautta, säilytetty aikakausien halki ihmeen kautta, kaivettu maasta ihmeen kautta ja käännetty ihmeen kautta, mutta kun käännös varastettiin, ei sitä kuitenkaan voinut palauttaa ihmeen kautta. Fawn M. Brodien (1945) mukaan Mormonin kirja muuttui 116 sivun tapauksen myötä lopullisesti pyhäksi kirjaksi, kun se aiemmin oli mahdollisesti ollut vain ”nokkelaa spekulaatiota”. Brodien mukaan Smith tiedosti, ettei kyennyt sanelemaan samaa tekstiä kahdesti, ja mikäli hän kaikesta huolimatta olisi yrittänyt, vertailu alkuperäiseen käsikirjoitukseen olisi paljastanut lukemattomia eroavaisuuksia. Smith ei kuitenkaan voinut perääntyä fantasiastaan, sillä totuuden paljastuessa hän olisi menettänyt vaimonsa Emman kunnioituksen ja Harrisin taloudellisen tuen.
Jerald ja Sandra Tanner (1989) katsovat tapauksen todistavan, ettei Smith toiminut hyvässä uskossa vaan oli tietoinen omasta petoksestaan. Kadonneessa käsikirjoituksessa mainittiin lukemattomia erisnimiä, ajankohtia ja muita yksityiskohtia, jotka puuttuvat nykyisestä Mormonin kirjasta. Siksi korvaava teksti käsittelee historiallisia tapahtumia vain ylimalkaisesti ja sisältää niiden sijasta saarnoja, ilmestyksiä ja profetioita. Pitkiä Jesaja-sitaatteja (2. Nefi 12–15, 17–24) Tannerit pitävät pelkkänä sivuntäytteenä, samoin vertausta jaloista ja villeistä oliivipuista (Jaakob 5). Jälkimmäinen perustuu Tannerien mukaan Roomalaiskirjeen jakeisiin 11:17–24, jotka Smith on laajentanut muutamasta lauseesta kuusisivuiseksi kertomukseksi. Täytemateriaalin käyttö kertoo Tannerien mukaan siitä, että Smithillä oli vaikeuksia keksiä sellaista materiaalia, jonka vertaaminen kadonneeseen kertomukseen ei paljastaisi ristiriitaisuuksia. He pitävät korvaavaa osuutta selvästi tylsempänä ja huonommin kirjoitettuna kuin muuta Mormonin kirjaa, jossa näkyvät Smithin mielikuvitus ja luovuus.