stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Myrina (Aiolis)

| Myrina> Μύρινα |
| --- | --- |
 Näkymä Myrinan paikalta kohti nykyistä Aliağan kaupunkia.
Sijainti
 Myrina
Koordinaatit:  38°50′39″N, 26°59′18″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Aliağa, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aiolis
Aiheesta muualla
  Myrina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrina (m.kreik. Μύρινα tai Μυρίνα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Aliağaa.
Maantiede

Myrina sijaitsi Aioliin rannikolla eli Aigeianmeren rannalla noin 37 kilometriä lounaaseen Pergamonista. Sen paikka on noin viisi kilometriä pohjoiseen nykyisestä Aliağan kaupungista. Kaupunki oli rakennettu kahdelle kukkulalle, jotka sijaitsivat Pythikos- tai Titnaios-joen (nyk. Güzelhisar Çayı eli Koca Çay) suussa sen pohjoispuolella. Kaupungin pääosa ja akropolis oli suuremmalla itäisellä kukkulalla, jonka nykyinen nimi on Birkitepe. Toisen, läntisen ja pienemmän kukkulan nykyinen nimi on Öteki Tepe. Se sijaitsi niemenkärjessä lähellä kaupungin satamaa.
Myrinan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu alle 100 neliökilometriä. Samalla rannikolla Myrinasta etelään sijaitsi Kyme ja koilliseen Gryneion. Sisämaassa kaupungista itään sijaitsi Aigai.
Historia

Myrinan perustajana pidettiin kreikkalaisessa mytologiassa amatsoni Myrinaa. Toisen perinteen mukaan sen perustivat aiolialaiset vuonna 1046 eaa. Perustajaksi mainitaan eräs Myrinos. Myrina kuului Aioliin dodekapoliihin eli kahdentoista kaupungin liittoon. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Myrinaios (Μυριναῖος).
Myrinan vaiheista historian aikana tiedetään melko vähän. Artakserkses antoi sen ja Gryneionin eretrialaiselle Gongylokselle, joka oli karkotettu kotikaupungistaan persialaismielisyyden vuoksi. Gongyloksen jälkeläiset hallitsivat kaupunkia vielä 300-luvun eaa. alussa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Myrina kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa useita kertoja vuosina 453/452–415/414 eaa. Kaupunki löi omaa hopearahaa 300-luvulta eaa. lähtien ja pronssirahaa 300–200-luvuilla eaa. Antiikin aikana Myrina tunnettiin paljolti siitä, että se sijaitsi lähellä Gryneionissa ollutta Apollonin temppeliä ja oraakkelinpaikkaa.
Hellenistisellä kaudella Myrina oli jonkun aikaa Filippos V:n vallassa, mutta roomalaiset pakottivat hänet luopumaan siitä ja julistivat kaupungin vapaaksi. Myrinan kerrotaan olleen vahvasti linnoitettu, vaikkakaan ei kovin suuri kaupunki, ja sillä oli hyvä satama. Plinius vanhemman mukaan kaupungilla oli toinen nimi Sebastopolis (Σεβαστόπολις), kun taas Georgios Synkelloksen mukaan sillä oli myös nimi Smyrna (Σμύρνα); tässä sitä ei tule sekoittaa tunnetumpaan Smyrnaan etelämpänä samalla rannikolla.
Myrina kärsi tuhoja kahdessa suuressa maanjäristyksessä, joista ensimmäinen tapahtui keisari Tiberiuksen aikana vuonna 17 jaa., jolloin se sai vapautuksia velvollisuuksistaan tuhojen vuoksi, ja toisen kerran Trajanuksen aikana vuonna 106. Kummallakin kerralla kaupunki rakennettiin uudestaan. Myrina säilyi olemassa antiikin ajan lopulle ja varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle. Ravennan kosmografiassa siitä käytetään nimimuotoa Myrenna, kun taas Tabula Peutingerianassa nimi on muodossa Marinna.
Myrinan arkeologiset tutkimukset alkoivat sen nekropoliilta eli hauta-alueelta 1880–1882. Niitä suorittivat ranskalaiset arkeologit Edmond Pottierin ja Salomon Reinachin johdolla.
Rakennukset ja löydökset

Myrinan kaupungissa on ollut suunniteltu asemakaava ja se on ollut ympäröity muurein. Kaupungin itäkukkulalta on löydetty jäänteitä monikulmaisista kivistä tehdystä muurista ja myöhemmästä bysanttilaisaikaisesta muurista. Itäkukkulan länsirinteessä on oletettavasti ollut teatteri. Myös kaupungin toisella, pienemmällä kukkulalla on ollut asutusta.
Myrinan satamasta on jäljellä vähäisiä jäänteitä. Kaupungin nekropolis sijaitsi itäkukkulan pohjoisrinteessä ja sen pohjoispuolisen kukkulan etelärinteessä. Se ajoittuu myöhäiselle hellenistiselle kaudella, ja sieltä on löydetty yli 4 000 hautaa. Hautalöytöihin lukeutuu muun muassa pronssirahoja, astioita, peilejä, lamppuja ja muuta arkipäiväistä esineistöä, sekä yli tuhat terrakotasta tehtyä pienoispatsasta, jotka muistuttavat tanagralaisia pienoispatsaita. Niihin lukeutuu erityisesti naishahmoja, erilaisia groteskeja hahmoja, Demeter-, Kore- ja Dionysos-naamioita, sekä kukkoja ja muita lintuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myrina Wikimedia Commonsissa
Güzelhisar-joen kosteikkoja, taustalla Myrinan akropolis eli nykyinen Birkitepe.
Myrinan lyömä hopeinen tetradrakhma, n. 165–150 eaa. Kuvituksessa laakeriseppelöity Apollonin pää sekä seisova Gryneionin Apollon kädessään fiale ja laakerinoksa.
Afrodite kruunaa Dionysosta esittävän hermin. Myrinalainen terrakotasta tehty pienoispatsas, n. 150–100 eaa.
Musiikki

Jan Mijtens: Luuttua soittava nainen, 1648.
Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Musiikki (m.kreik. μουσική, mūsikē) eli säveltaide on ihmisen kulttuurille ominainen ääneen perustuva taiteen ja viestinnän muoto.
Musiikissa on useita ulottuvuuksia, kuten ääni (sävel tai rytmimusiikissa myös hälyääni), rytmi, dynamiikka ja rakenne. Musiikissa voi olla peräkkäin vaihtuvista sävelkorkeuksista muodostuva melodia. Musiikki voi olla pelkin soittimin tuotettua (ilman laulajaa) jolloin sitä kutsutaan instrumentaaliseksi musiikiksi. Musiikki voi olla myös soittimetonta eli ihmisen pelkällä kehollaan tuottamaa, kuten kuorolaulua, a cappella -laulua tai vihellystä. Musiikki etenee aina ajassa ja sillä on tempo eli etenemisnopeus, mutta musiikissa ei välttämättä ole eksplisiittistä rytmisoittimin tai säestyksellä tuotettua rytmiä. Musiikille ei ole olemassa yksiselitteistä määritelmää. Mikä tahansa ääni voi olla musiikkia jos äänen tuottaja on sen sellaiseksi tarkoittanut tai kuulija sen sellaiseksi mieltää. Myös hiljaisuus voidaan tulkita tai tarkoittaa musiikiksi. Populaarimusiikissa on tavallisesti eksplisittinen rummuin tai säestyksellä tuotettu rytmi.
Musiikkia sisältävä taideteos on nimeltään sävellys tai kappale. Mikäli kappale sisältää myös lyriikkaa, on kyseessä laulu.lähde? Laulu tai kappale voi tarkoittaa myös suuremman teoksen, kuten oopperan tai musikaalin osaa. Musiikkia käytetään monissa yhdistelmätaiteissa, kuten tanssi- ja teatteri- ja elokuvataiteessa. Laulajan tehtävänä on kuljettaa musiikin melodiaa.
Etymologia

Sana musiikki tulee kreikan kielen sanasta μουσική, mūsikē. Mūsikē tekhnē tarkoitti antiikin Kreikassa 'muusain taidetta' eli säveltaiteen ohella myös runoutta ja tanssia.
Historia

Musiikin alkuperää ei tunneta varmasti. Sen synnyn arvellaan liittyneen puheen kehittymiseen, ja siihen ovat saattaneet vaikuttaa luonnon äänien (kuten lintujen) matkiminen, työliikkeiden rytmi ja ihmisen leikkisä ja seurallinen perusolemus. Musiikki on usein liitetty kulttuurin mytologiaan ja yhdistetty osaksi rituaaleja. Musiikkia on syntynyt jokaisen kulttuurin historiassa, niinpä sitä voidaan verrata yhteiskunnalliselta merkitykseltään puhuttuun kieleen.
Ennen 1700- ja 1800-luvun teollista vallankumousta ja sen jälkeistä globalisaatiota oli jokaisella kulttuurilla omanlaisensa musiikkiperinne. Nykyisin länsimainen musiikki on levinnyt lähes kaikkiin teollistuneisiin maihin ja jonkin verran myös kehitysmaiden urbaaneille seuduille. Samalla se on kuitenkin imenyt vaikutteita muiden kulttuurien musiikista muodostaen uudenlaisia musiikkityylejä.
Koska musiikkiesitys on aikaan sidottu, eikä se kuvataiteesta poiketen pysty säilymään sellaisenaan, on se aiemmin siirretty opettamalla sukupolvelta toiselle. Nuottikirjoituksen keksiminen 1000-luvulla oli mullistus musiikin säilyttämisessä, ja seuraava suuri edistysaskel oli musiikin äänittämisen keksiminen 1800-luvun puolivälissä. Nykyään musiikista pystyykin hyvin yksinkertaisin keinoin nauttimaan kuka tahansa ja missä tahansa.
Musiikin tekeminen

Musiikin luomiseen on olemassa runsaasti erilaisia menetelmiä, jotka ovat kehittyneet muiden oppien ja innovaatioiden mukana. Musiikkia voidaan tehdä yksin tai yhdessä, suunnitelmallisesti tai improvisoiden, ihmisäänellä tai erilaisilla soittimilla. Musiikin tekemiseen liittyy usein sävellysvaihe, jossa musiikki tavalla tai toisella on kirjattu ylös tai tallennettu, jolloin teosta on mahdollista säilyttää. Tietokoneiden yleistyttyä myös niiden merkitys musiikin luomisen ja tallentamisen välineenä on kasvanut.
Musiikin tekeminen > Säveltäminen

Säveltämisellä tarkoitetaan uuden musiikkikappaleen eli sävellyksen luomista. Kirjoitustaidon ja tallennustekniikan kehittyessä musiikin säveltäminen ja sävellyksen esittäminen eli tulkinta ovat eriytyneet kahdeksi erilliseksi luomisprosessiksi, jotka ovat usein kytköksissä toisiinsa vain tallennusvälineen, esim. nuotinnoksen kautta.
Säveltäminen on prosessina erittäin paljon sidoksissa teostyyppiin. Teoriassa kyseessä on vapaa luova luomisprosessi; Käytännössä kuitenkin eri teostyyppien luomiseksi on vakiintunut musiikin teoriaan ja perinteeseen sidoksissa olevia sääntöjä ja tapoja.
Musiikin tekeminen > Improvisointi

Improvisointi tarkoittaa esityksen luomista spontaanisti esittämishetkellä. Improvisointi ei kuitenkaan ole sattumanvaraista toimintaa, vaan sen taustalta löytyy usein huippuunsa hiottua teknistä ja taiteellista osaamista.
Länsimaisen musiikin tyyleistä improvisoinnilla on suurin rooli jazz-musiikissa. Aiemmin improvisointi oli tärkeää myös klassisessa musiikissa; monet suuret säveltäjät olivat taitavia improvisoijia, esim. Mozart.
Improvisointi noudattelee yleensä joitakin sääntöjä. Jazzissa ja rockissa improvisointi tehdään usein tietyn sointukulun päälle. Tällöin kulloin alla soiva sointu määrää mitä säveliä tai skaaloja soittaja voi käytännössä käyttää. Improvisointi voi olla myös kollektiivista, jolloin esittäjät tarkkailevat toisiaan ja mukauttavat improvisaationsa sen mukaan, mihin esitys näyttää olevan etenemässä.
Musiikin tekeminen > Musiikin tekemisen välineitä

Musiikkia voidaan tuottaa ihmisen puhe-elinten avulla (vokaalimusiikki), soittimilla (instrumentaalimusiikki) tai molemmilla tavoilla. Puhdasta vokaalimusiikkia kutsutaan a cappella-musiikiksi.
Vokaalimusiikilla tarkokitetaan yleensä laulua. Myös scat ja äänirunous voidaan luokitella lauluksi, vaikka niissä ei käytetäkään sanoja. Muuta puhe-elimillä tuotettua musiikkia on rap, beatbox ja viheltäminen.
Länsimaisessa musiikissa soittimet luokitellaan äänen tuottamistekniikan perusteella usein viiteen pääkategoriaan, joita ovat kosketinsoittimet, kielisoittimet, aerofonit, lyömäsoittimet ja sähkösoittimet. Curt Sachsin luokittelussa kosketinsoittimia ei kuitenkaan lueta yhtenäiseksi ryhmäksi, vaan esimerkiksi piano kuuluu kordofoneihin, urut taas aerofoneihin.
Vaikutuksia

Musiikki vaikuttaa ihmisiin monella tavalla: se välittää viestejä, aiheuttaa mielihyvää, tukee verbaalisia ja matemaattisia taitoja ja vaikuttaa mielialaan ja vireystilaan. Musiikkia käytetään myös terapian ja kuntoutuksen välineenä.
Aivojen kuvantamismenetelmät ovat näyttäneet, että musiikin kuuntelu aktivoi aivojen mielihyvämekanismeja. Osa tutkijoista on havainnut musiikissa universaaleja mekanismeja, joita voi verrata itkuun. Tällainen musiikki herättää voimakkaita tunteita samalla tavalla kuin itkevän ihmisen näkeminen. Toisten tutkijoiden mukaan musiikin vaikutus riippuu kulttuurista ja opituista yhteyksistä sekä omista mieltymyksistä.
Musiikin lajit

Musiikin laji määräytyy yleensä ensisijaisesti musiikin tyylin mukaan, mutta musiikki lajitellaan usein myös alueen, aikakauden, soitinkokoonpanon ja käyttötarkoituksen mukaan. Musiikki voidaan jakaa karkeasti taidemusiikkiin, populaarimusiikkiin ja kansanmusiikkiin. Kahta ensin mainittua kutsutaan joskus yhteisnimityksellä länsimainen musiikki. Nämä karkeatkin luokittelun rajat ovat kuitenkin häilyviä; myös länsimaissa on omaa kansanmusiikkia, ja toisaalta ns. maailmanmusiikki sekoittaa usein populaarimusiikin ja ei-länsimaisen kansanmusiikin vaikutteita.
Musiikin lajit > Länsimainen taidemusiikki

Länsimainen taidemusiikki eli ns. klassinen musiikki käsittää monimuotoisen ja epäyhtenäisen länsimaisen musiikin perinteen erotuksena esimerkiksi kansanmusiikista ja populaarimusiikista. Nimitys klassinen musiikki (jota ei pidä sekoittaa klassismin musiikkiin) viittasi alun perin Bachista Beethoveniin ulottuvaan aikauteen, mutta on myöhemmässä kielenkäytössä laajentunut tarkoittamaan koko länsimaista taidemusiikkiperinnettä.
Länsimainen taidemusiikki jakautuu eri aikakausiin, jotka ovat antiikki, keskiaika, renessanssi, barokki, galantti, klassismi, romantiikka, 1900-luvun musiikki ja häilyvärajainen nykymusiikki.
Klassisen musiikin alalajeja ovat esityskokoonpanon perusteella luokiteltuna esimerkiksi sinfonia ja kamarimusiikki ja käyttötarkoituksen perusteella kirkkomusiikki ja orkesterimusiikki. Eri taidemuotoja yhdistäviä taidemusiikin lajeja ovat mm. ooppera, musikaali ja baletti.
Musiikin lajit > Populaarimusiikki

Populaarimusiikilla tarkoitetaan yleisesti modernissa kaupunkikulttuurissa syntynyttä viihdemusiikkia, joka ei ole kansanmusiikkia eikä taidemusiikkia, vaan on saanut vaikutteita molemmista. Populaarimusiikki on leimallisesti teollista ja kaupallista ja tavoittelee suurta yleisöä; toisaalta sen kulloinkin uusimmat alalajit ovat usein edustaneet vaihtoehtoisia alakulttuureja ja ottaneet kriittisesti kantaa valtakulttuuriin.
Populaarimusiikin juuret ovat Yhdysvalloissa, yhtäältä valkoihoisten countrymusiikissa, toisaalta afroamerikkalaisessa musiikissa. Populaarimusiikin alagenrejä ovat esimerkiksi pop, rock, metal, soul, folk, blues, jazz, iskelmä ja trance.
Musiikin lajit > Kansanmusiikki ja etnomusiikki

Kansanmusiikiksi kutsutaan esiteollisessa ympäristössä syntynyttä musiikkia, joka on välittynyt sukupolvelta toiselle muistinvaraisesti, ilman nuotinnoksia tai tallennusvälineitä. Kansanmusiikilla ei ole tiedossa olevia yksittäisiä säveltäjiä, vaan se on syntynyt yhteisöllisesti pidemmällä aikavälillä. Näin ollen se on tekijänoikeuksista vapaata musiikkia. Nykyään kansanmusiikin piirteitä yhdistellään runsaasti populaarimusiikkiin, mutta myös aitoa kansanmusiikkia vaalitaan paikallisten kulttuurien ilmentäjänä.
Kansanmusiikki voidaan jaotella eri kansallisuuksien, alueiden ja etnisten ryhmien mukaan suomalaiseen kansanmusiikkiin, Itä-Euroopan juutalaisten kletzmer-musiikkiin jne.
Etnomusiikiksi kutsutaan laajemmin kaikkea ei-länsimaista musiikkia, oli kyse sitten kansanmusiikista tai uudemmasta musiikista, jonka tekijät ovat tiedossa. Etnomusiikkia ja populaarimusiikkia yhdistelevää musiikkia kutsutaan maailmanmusiikiksi.
Musiikki eri kulttuureissa

Afroamerikkalainen musiikki
Arabialainen musiikki
Intialainen musiikki
Japanilainen musiikki
Kiinalainen musiikki
Latinalaisamerikkalainen musiikki
Länsimainen musiikki
Suomalainen musiikki
Musiikin tallennus, toisto ja levitys > Musiikin tallennus

Enin osa ihmiskunnan historian aikana käytetystä musiikista on tallennettu vain ihmismuistiin. Nuottikirjoituksen keksiminen mahdollisti sävellysten taltioinnin muotoon, josta sävellystä ennestään tuntematon voi sen lukea ja esittää. Ensimmäinen kone, joka pystyi toistamaan musiikkia, oli Thomas Alva Edisonin vuonna 1877 keksimä fonografi, jossa ääni muutettiin värähtelyn avulla graafiseen muotoon, ja kuuntelemista vasten graafisesta muodosta takaisin ääneksi. Myöhemmin kehitetty gramofoni ja levysoitin noudattavat samaa perusperiaatetta. 1930-luvulla kehitetty magnetofoni eli nauhuri mahdollisti useiden äänitysten teknisen yhdistämisen, teki äänentoistolaitteista aiempaa helpommin mukana kulkevia ja mahdollisti edullisen kotitallennuksen. Nauhuri ei silti syrjäyttänyt levysoitinta, vaan sen teki 1980-luvun lopulla markkinoille tullut, digitaalis-optista tallennusta hyödyntävä CD-levy. Vuosituhannen vaihteen tienoilla digitaalinen tallennus tietokoneelle tai mediasoittimiin on korvannut magnetofonin yksityisen tallennuksen ensisijaisena välineenä. Myös musiikin säveltäminen ja sovittaminen tietokoneen avulla on yleistynyt.
Musiikin tallennus, toisto ja levitys > Musiikin toisto

Äänen tallennuksen ollessa vielä lapsenkengissään käytettiin radiota (ja myöhemmin myös televisiota) musiikin välittämiseen suoraan vastaanottimiin ilman tallennusvaihetta. Suoraa toistoa käytetään edelleen tallentamisen rinnalla. Sähköisten soittimen kehittyessä yleistyi myös konserttiäänentoiston käyttö, ja nykyään myös akustinen musiikki usein vahvistetaan sähköisesti.
Musiikin tallennus, toisto ja levitys > Musiikin levitysmediat

Äänentoiston ja tallennuksen kehitys on pitkälti muuttanut musiikin luonteen toistamattomasta akustisesta elämyksestä tallennetuksi tuotteeksi, jota levitetään erilaisten medioiden välityksellä. Pisimpään käytössä olleet levitysmediat ovat radio ja televisio. Äänilevyt, esimerkiksi vinyylilevyt, ovat yhä käytössä, mutta niitä ei juurikaan enää valmisteta, kuten ei C-kasettejakaan. Tosin, esimerkiksi uudelleen nousseen suosion ansiosta rockyhtyeiden, kuten Led Zeppelin, vanhoja albumeja on alettu julkaista uusintapainoksina vinyylinä. Myös jotkut suomalaiset yhtyeet, kuten Apulanta ja Viikate, ovat julkaisseet näinä päivinäkin osan levyistään vinyylinä. Eniten uutta musiikkia myydään nykyään CD- ja DVD-levyillä sekä Internetin kautta. Internetistä ostetun musiikin voi tallentaa CD:lle, mediasoittimeen tai tietokoneelle valintansa mukaan, ja siitä voi helposti tehdä lisäkopioita. Kopioinnin helppous on nostanut uudella tavalla esiin tekijänoikeuskysymykset. Laittoman kopioinnin lisääntyminen on vähentänyt musiikkiteollisuuden tuottavuutta merkittävästi.
Musiikin tuotteistumisesta huolimatta myös konsertit ovat suosittuja, ja esim. klassista musiikkia esitetään konserteissa yhä perinteisellä tavalla täysakustisesti. Kaikki musiikki ei myöskään ole kaupallista, vaan musiikkia lauletaan ja soitetaan runsaasti harrastemielessä, hyväntekeväisyystarkoituksessa, eettisten päämäärien vuoksi sekä uskonnon harjoittamisen yhteydessä.
Muuta

Poikkeuksellisen voimakasta musiikin kuuntelun vimmaa kutsutaan melomaniaksi.
Kirjallisuutta

Nordström, Sixten: Kaikki musiikista.  ((Så blir det musik, 1989.) Suomentaneet Anna-Lisa Holmqvist ja Hannu Wuorela. Suomenkielisen laitoksen tarkistanut Matti Huttunen)  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21189-3
Powell, John: How Music Works. The Science and Psychology of Beautiful Sounds, from Beethoven to the Beatles and Beyond.  New York:  Little, Brown and Company, 2010.  ISBN 978-0-316-09830-4  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Musiikki Wikisitaateissa
Musiikin harrastajan itsetutkiskelua ympäristöheräämisen kourissa. Desibeli.net 8.11.2009.
Myrskyisä maanantai

| Myrskyisä maanantai> Stormy Monday |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mike Figgis
Käsikirjoittaja:  Mike Figgis
Tuottaja:  Nigel Stafford-Clark
Säveltäjä:  Mike Figgis
Kuvaaja:  Roger Deakins
Leikkaaja:  David Martin
Pukusuunnittelija:  Sandy Powell
Pääosat:  Sean Bean Melanie Griffith Tommy Lee Jones Sting
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta, Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Moving Picture Company Atlantic
Levittäjä:  Atlantic Entertainment Group
Ensi-ilta:  1988
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrskyisä maanantai (Stormy Monday) on Mike Figgisin käsikirjoittama ja ohjaama brittiläis-yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1988. Figgis on tehnyt myös musiikin tähän esikoiselokuvaansa, jota pidetään hänen läpimurtonaan. Elokuvan pääosia näyttelevät Sean Bean, Melanie Griffith, Tommy Lee Jones ja Sting.
Juoni

Film noir -tyylisen jännityselokuvan keskiössä on Newcastlen telakkakaupunki. Nuori mies Brendan (Bean) saa siivoojan paikan hämärältä jazzklubilta. Hän rakastuu siellä tarjoilijana työskentelevään amerikkalaisnaiseen (Griffith) ja saa tietoonsa, että rikolliset ovat ottamassa jazzklubia haltuunsa keinolla millä hyvänsä. Brendan yrittää varoittaa klubin isäntää (Sting) että tämän henki on vaarassa. Gangstereiden pomoksi osoittautuu kaupungin ”amerikkalaisviikolle” kunniavieraaksi kutsuttu korruptoitunut liikemies (Jones).
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Melanie Griffith  | … |  Kate   |
|  Tommy Lee Jones  | … |  Francis Cosmo   |
|  Sting  | … |  Finney   |
|  Sean Bean  | … |  Brendan   |
|  Alison Steadman  | … |  pormestari   |
Tuotanto

Elokuvan piti alun perin olla Channel 4 -kanavan pääosin rahoittama halpatuotanto, mutta onnistui saamaan lisärahoitusta Yhdysvalloista ja päätettiin roolittaa uudelleen amerikkalaisnäyttelijöillä sikäläisiä markkinoita ajatellen. Griffith ja Jones suostuivat elokuvaan tavanomaista alemmilla palkkioilla uraansa elvyttääkseen.
Vastaanotto

Helena Ylänen kehuu Helsingin Sanomien ensi-ilta-arviossaan erityisesti Griffithin ja Stingin roolitöitä, Roger Deakinsin kuvausta ja Newcastlen upeita näkymiä.. Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi pitää Myrskyisää maanantaita visuaalisesti komeana mutta ”laiskanpulskeana” film noirina. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Käännös suomeksi
Mykeneläisen kulttuurin tuho

Mykeneläisen kulttuurin tuho noin 1200–1050 eaa. pronssikautisessa Kreikassa oli tapahtumasarja, jossa mykeneläinen kulttuuri romahti. Soturikuninkaiden valta luhistui. Palatsit tuhoutuivat, kirjoitustaito hävisi, kaukokauppa romahti ja väestö väheni. Romahdusta seurasivat Kreikan niin kutsutut ”pimeät vuosisadat”. Tuhon syitä ei vieläkään täsmälleen osata sanoa. Tavallisimpina syinä on pidetty merikansojen, doorilaisten ja muiden ulkopuolisten hyökkäyksiä, kapinoita, sotia, kuivuuden aiheuttamaa nälkää, tulvia, maanjäristyksiä ja kulkutauteja. Palatsikeskusten romahduksen jälkeen nousi pienempiä kyliä. Ne olivat klaaninpäälliköiden eli basileusten johtamia. Joillain alueilla mykeneläinen kulttuuri säilyi pitkään. Kauden lopussa Kreikka siirtyi rautakaudelle.
Tapahtumat

Mykeneläiset palatsikeskukset tuhoutuivat noin 1250–1050 eaa. Asutus harveni ja väestö väheni. Kauden lopulla tai pian sen jälkeen tuli uusia hautaustapoja. Uusi pukusolkityyppi ilmestyi.
Vuosien 1250–1050 eaa. välillä jotkut paikat, kuten Mykene, tuhoutuivat useaan kertaan. Noin 1200 eaa. tapahtuneen tuhon jälkeen Mykene elpyi joksikin aikaa, mutta romahti lopullisesti viimeistään 1050 eaa.
Lähes kaikki mykeneläisen Kreikan keskukset tulivat tuhotuiksi noin vuoden 1250–1200 eaa. paikkeilla. Tuho näyttää edenneen pohjoisesta etelään niin, että esimerkiksi Theba tuhoutui ennen Peloponnesoksen mykeneläiskeskuksia. Mykene, Tiryns ja Midea tuhottiin LHI IIB2 -kauden lopussa, ja Pylos joskus LHI IIB2 -kaudella. Pyloksesta on säilynyt lineaari-B -savitaulu, jonka mukaan meren rantaa vartioitiin ja pohjoisesta tuli vihollinen. Savitaulujen mukaan hyökkääjät veivät papit pois.
Ateena oli ainoita keskuksia, joka säilyi tuholta kokonaan tai ainakin vähemmin vaurioin. Mykenen kaupungin hävitti luultavasti maanjäristys noin vuonna 1200 eaa., ja lopullisesti linnavuoren rakennukset tuhottiin ja ilmeisesti poltettiin noin vuonna 1100 eaa., minkä seurauksena paikka hylättiin. Näihin aikoihin asutus harveni Kreikassa.