Nikolai Rumjantsev
Virkaura

Vuosina 1781–1795 Rumjantsev oli diplomaattina Frankfurt am Mainissa.
Vuonna 1791 Rumjantsev sai salaneuvoksen arvon. Vuonna 1792 hän etsi keisarinna Katariina II:n ohjeistamana morsiamia tämän lapsenlapsille Aleksanterille ja Konstantinille. Vuosina 1793–1795 hän oli Katariina II:n edustaja tulevan Ranskan kuninkaan Ludvig XVIII:n luona. Vuonna 1795 Rumjantsev palasi Pietariin ja hänet nimitettiin erityistoimikuntaan valmistelemaan valtion kassavajetta paikkaamaan pyrkivää kuparikolikon nimellisarvon muutosta. Vuonna 1796 hänet nimitettiin valtion lainapankin johtajaksi ja senaatin ensimmäisen osaston senaattoriksi. Vuonna 1801 hänet nimitettiin vesiviestintäosaston johtajaksi. Yksi Rumjantsevin onnistumisista tässä virassa oli vuonna 1810 avatun Marinskajan kanavajärjestelmän rakentaminen.
Kauppaministerinä vuosina 1802–1810 Rumjantsev toteutti useita toimenpiteitä, joiden tavoitteena oli nostaa Venäjä maailman johtavien maiden joukkoon. Hänen johdollaan aloitettiin uuden tullitariffin kehittäminen, jossa määrättiin erityisesti vientivapaudesta ja viljan tuonnin rajoittamisesta. Työtä tehtiin navigoinnin parantamiseksi Bugin, Donin, Zapadnaja Dvinan, Berezinskin, Ivanovskin, Marinskajan, Svirskin ja muiden kanavien rakentamisella. Rumjantsev ehdotti suurlähetystön perustamista Pekingiin. Sille oli määrä antaa useita tärkeitä tehtäviä: saada Venäjälle kauppaoikeus Guangzhoussa, mikä mahdollistaisi Venäjän kaupan yhdistämisen Pohjois-Amerikassa, Kamtšatkassa, Ohotanmeren rannikolla ja Kiinassa yhdeksi järjestelmäksi; saada lupa venäläisten alusten purjehtimiseen Amurilla; luoda uusi kauppapaikka Kiinaan Buhtarman alueelle jne.
Ulkoministerinä vuosina 1808–1814 Rumjantsev oli vankka frankofiili ja kannatti ystävällisiä suhteita Napoleoniin. Ranskan Venäjälle tekemän hyökkäyksen jälkeen hän kärsi aivoverenkiertohäiriöstä, joka johti merkittävään kuulon heikkenemiseen. Hän oli yksi harvoista ihmisistä, jotka vastustivat kuudennen liittokunnan sotaa Napoleonin Ranskaa ja sen liittolaisia ​​vastaan. 5. syyskuuta 1809 Rumjantsev allekirjoitti Haminan rauhansopimuksen, joka turvasi Suomen Venäjälle. Vuonna 1809 hänet nostettiin valtionkansleriksi. Vuosina 1810–1812 hän oli valtakunnanneuvoston ja ministerikomitean puheenjohtaja. Hänen kautensa valtakunnanneuvoston puheenjohtajana jäi lyhyeksi, sillä hän ei hyväksynyt keisari Aleksanteri I:n Ranskan-politiikkaa ja erosi vuonna 1812. 24. maaliskuuta 1812 Rumjantsev allekirjoitti Pietarin sopimuksen Ruotsin kanssa. Vuonna 1813 hän jätti eronpyyntönsä. Rumjantsev tuki vahvasti Venäjän vaikutusvallan laajentamista Tyynellämerellä ja Pohjois-Amerikassa, ja hän oli Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian pääosakas. Rumjantsevin kunniaksi nimettiin vuonna 1808 linnoitus Fort Rumiantzeff, jonka ensimmäiset venäläiset uudisasukkaat rakensivat Kaliforniaan ja joka nimettiin uudelleen Fort Rossiksi vuonna 1812.
Rumjantsev pyrki diplomaattina rakentamaan kulttuurisuhteita Venäjän ja Länsi-Euroopan välille. Hän myös keräsi suuren kokoelman muinaisesineitä, etnografista ja historiallista esineistöä, rahoja, käsikirjoituksia, kirjoja ja maalauksia. Hän kuoli naimattomana ja testamenttasi kokoelmansa veljelleen Sergei Petrovitš Rumjantseville. Niiden pohjalle perustettiin vuonna 1828 Rumjantsevin museo ja kirjasto. Museo toimi vuodesta 1831 lähtien Pietarissa Rumjantsevin palatsissa ja siirrettiin vuonna 1861 Moskovaan Paškovin palatsiin.
Rumjantsev oli ensimmäisen Venäjän ympärimatkan suojelija ja Venäjän keisarillisen akatemian kunniajäsen vuodesta 1819. Rumjantsevin kulttuuritoiminta ulottui myös Suomeen: hän rahoitti Gustaf Renvallin sanakirjan ja antoi taloudellista tukea myös A. J. Sjögrenille.