stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perusvuorovaikutus
Perusvuorovaikutuksen välittyminen > Hiukkasteoria

Mittabosoni on hiukkasteorian alkeishiukkanen, joka välittää perusvuorovaikutusta, joka liittyy johonkin jatkuvaan sisäiseen symmetriaan. Gravitaatiota lukuun ottamatta kaikki perusvuorovaikutukset osataan johtaa tällaisista symmetrioista. Hiukkasfysiikan standardimallin mittabosoneihin kuuluvat sähkömagneettista vuorovaikutusta välittävä fotoni, heikkoa vuorovaikutusta välittävät W- ja Z-bosonit sekä vahvaa vuorovaikutusta välittävä gluoni.
| --- | --- |
Standardimallin mittabosonit
Hiukkanen: Vuorovaikutus
fotoni: sähkömagneettinen vuorovaikutus
W- ja Z-bosonit: heikko vuorovaikutus
gluoni: vahva vuorovaikutus
Jos vuorovaikutuksen taustalla oleva symmetria on tarkka, on vastaava mittabosoni massaton. Mikäli symmetria on rikkoutunut, voivat mittabosonit saada massan (ns. Higgsin mekanismi). Fotoni ja gluonit ovat massattomia, kun taas W- ja Z-bosonit ovat massallisia.
Mittabosonien spin on aina kokonaisluku, kuten muillakin bosoneilla. Kaikkien edellä mainittujen bosonien spin on 1. Usein oletetaan, että myös gravitaatiota välittäisi mittabosoni, gravitoni, jonka spin olisi 2.
Painovoima / gravitaatio

Massojen vuorovaikutus; Klassisen fysiikan painovoima tai yleisen suhteellisuusteorian gravitaatio. Painovoima on Newtonin teoriassa massojen välinen vetovoima ja gravitaatiovoima on seurausta Albert Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian kuvaamasta aika-avaruuden kaarevuudesta.
Painovoiman perussäännöt kehitettiin 1600-luvulla (Galilei, Newton).
Hiukkasfysiikassa gravitonit käsittävää kvanttigravitaation teoriaa ei toistaiseksi ole onnistuttu muotoilemaan matemaattisesti mielekkäällä tavalla.
Sähkömagneettinen vuorovaikutus

Sähkömagneettinen vuorovaikutus, joka vaikuttaa elektronien ja atomiydinten välillä sekä varautuneiden hiukkasten välillä, ja jolla voidaan selittää sähköiset ja magneettiset ominaisuudet kuten sähkökenttä, magneettikenttä ja sähkömagneettinen säteily. Sähkömagneettisen vuorovaikutuksen lainalaisuudet esitti 1800-luvun fyysikot (pääasiassa Maxwell).
Lorentzin voima on voima, jonka sähkömagneettinen kenttä aiheuttaa varattuun hiukkaseen. 
Hiukkaseen vaikuttaa sähkökentästä aiheutuva voima  \scriptstyle q\mathbf {E}  ja magneettikentästä aiheutuva voima  \scriptstyle q\mathbf {v} \times \mathbf {B} .
Hiukkasfysiikassa sähkömagneettista vuorovaikutusta välittää fotoni.
Heikko vuorovaikutus

Heikko vuorovaikutus vaikuttaa atomiytimissä ja ilmentyy radioaktiivisuutena (esim. beeta-hajoaminen). Heikon vuorovaikutuksen löysivät 1920-luvun alun, radioaktiivisuuden selittäneet, fyysikot (muun muassa Heisenberg ja Paul Dirac).
Hiukkasfysiikassa heikkoa vuorovaikutusta välittävät W- ja Z-bosonit.
Vahva vuorovaikutus

Vahva vuorovaikutus vaikuttaa kvarkkien välillä ja pitää täten kvarkeista koostuvat protonit ja neutronit koossa. Vahva vuorovaikutus pitää koossa myös atomiytimen kokonaisuutena. Vahvan vuorovaikutuksen teoriat on kehitetty selittämään hiukkaskiihdyttimissä havaittuja ilmiöitä. Hiukkasfysiikassa vahvaa vuorovaikutusta välittää gluoni.lähde?
Hiukkasfysiikan standardimalli

1970-luvulla kolme näistä (heikko vuorovaikutus, vahva vuorovaikutus ja sähkömagneettinen vuorovaikutus) saatiin yhdistettyä hiukkasfysiikan standardimalliksi.
Hiukkasfysiikan standardimalli ei vielä (v. 2021) selitä neljännen perusvuorovaikutuksen suhteellisuusteoreettista vuorovaikutusta, gravitaatiota, joka vaikuttaa massallisten kappaleiden välillä.
Einsteinin kehittämää yleistä suhteellisuusteoriaa käytetään kuvaamaan tätä voimaa, joka havaitaan perushiukkasten suurten kasautumien välillä. Voiman teoreettinen välittäjähiukkanen - gravitoni - on kuitenkin vielä löytämättä; kvanttiteorian diskreettisyys ei ole yhteensopiva Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian jatkuvien funktioiden kanssa.
Gravitaatiovoima juontuu Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian kuvaamasta aika-avaruuden kaareutumisesta. Muut kolme voidaan nähdä diskreetteinä kvanttikenttinä, jolloin niiden vuorovaikutuksia välittävät hiukkasfysiikan standardimallin kuvaamat alkeishiukkaset:
Mitä perusvuorovaikutukset eivät selitä?

Perusvuorovaikutukset eivät selitä hypoteettisen pimeän energian hypoteettista hylkimisvoimaa galaksijoukkojen välillä; eli maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista, joka on kuitenkin voitu todelliseksi ilmiöksi todeta.
Magneettikentän vaikutus positiivisesti ja negatiivisesti varatun hiukkasen rataan. Magneettikenttä osoittaa kuvassa katsojaan päin.
Heliumatomin ydin. Vaikka ytimessä on varautuneina hiukkasina vain saman merkkisiä (protonit) ja neutraaleja (neutronit) hiukkasia, pitää vahva vuorovaikutus ytimen koossa.
Hiukkasfysiikan standardimalli
M-Kloorianiliini

| m-Kloorianiliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-kloorianiliini
CAS-numero:  108-42-9
PubChem CID:  7932
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)Cl)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H6ClN
Moolimassa:  127,568 g/mol
Sulamispiste:  -10,3 °C
Kiehumispiste:  229,9 °C
Tiheys:  1,216 g/cm3
Liukoisuus veteen:  6 g/l (20 °C)
m-Kloorianiliini eli 3-kloorianiliini (C6H6ClN) on aniliinin kloorattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään valmistettaessa lääkkeitä, väriaineita ja maatalouskemikaaleja. m-Kloorianiliini on o- ja p-kloorianiliinien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa m-kloorianiliini on väritöntä tai vaaleankeltaista nestettä, jonka väri tummenee ilman vaikutuksesta. Yhdiste on niukkaliukoista veteen ja liukenee paremmin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, kloroformiin ja bentseeniin sekä happoliuoksiin. m-Kloorianiliini ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Aine voi aiheuttaa methemoglobiinin muodostumista, mikä ilmenee ihon sinistymisenä.
Valmistus ja käyttö

m-Kloorianiliinia valmistetaan pelkistämällä m-kloorinitrobentseeniä vedyttämällä. Katalyyttinä reaktiossa käytetään jalometalleja tai metallien sulfideja. Katalyytin joukkoon lisätään metallioksideja ehkäisemään kloorin korvautumista vedyllä pelkistyksen yhteydessä. Yhdiste myydään joko vapaana emäksenä tai hydrokloridisuolana.
m-Kloorianiliinia käytetään lähtöaineena lääkkeiden, atsoväriaineiden, rikkaruohomyrkkyjen ja hyönteismyrkkyjen valmistuksessa. Siitä tuotettavia kemikaaleja ovat muun muassa klooriprofaami, klorbromuroni, m-kloorifenoli ja Mordant Orange 4.
Lääninoikeus

Lääninoikeus on aiemmin Suomessa toiminut hallinnollinen tuomioistuin. Myös Ruotsissa oli läänien hallintoon kuulunut toimielin, jonka nimenä oli lääninoikeus (ruots. länsrätt).
Lääninoikeus Suomessa

Lääninoikeus (lyhenne LO) oli Suomessa vuosina 1955–1999 lääninhallitukseen kuulunut hallinnollinen tuomioistuin, joka käsitteli lääninhallitukselle kuuluneet hallinto-oikeudelliset valitusasiat ja muut hallinto-oikeudelliset lainkäyttöasiat. Lääninoikeuksia oli yksi tai useampia jokaisessa lääninhallituksessa. Lääninoikeuden päätöksistä voitiin valittaa korkeimpaan hallinto-oikeuteen.
Lääninoikeuden puheenjohtajana toimi maaherra tai lääninneuvos tai lääninkamreeri. Jäseninä olivat lääninasessori sekä esittelijäjäsenenä se lääninhallituksen virkamies, jolle kyseisen asian esittely kuului lääninhallituksessa.
Koska lääninoikeuden jäsenet olivat tavallisia lääninhallituksen virkamiehiä, he eivät olleet samassa erityisasemassa kuin yleisten tuomioistuinten jäsenet, ja kun lääninoikeus kuului kiinteästi lääninhallituksen eli hallintoviranomaisen organisaatioon, oikeuskirjallisuudessa lääninoikeuksia ei aina pidetty tuomioistuimina vaan osana hallintoa.
Lääninoikeudet olivat lääninhallituksen osastoja vuoteen 1989 saakka, jolloin niistä muodostettiin riippumattomia hallintotuomioistuimia samalla nimellä. Vuoden 1997 lääniuudistuksen yhteydessä päätettiin lääninoikeuksien lakkauttamisesta. Se tapahtui lopulta kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1999 ja 1. marraskuuta 1999 perustettiin hallinto-oikeudet yleisiksi hallintotuomioistuimiksi käsittelemään muutoksenhakuasioita ensimmäisenä oikeusasteena.
Ennen lääninoikeuksien perustamista hallinnollisia valitusasioita käsittelivät (läänien osalta) alempina oikeusasteina lääninhallitukset. Myös keskusvirastot ja erinäiset muut virastot käsittelivät hallinnollisia valitusasioita. Lääninhallituksen päätöksiin sai hakea muutosta korkeimmalta hallinto-oikeudelta.
Suomessa olleet lääninoikeudet:
Hämeen läänin­oikeus
Keski-Suomen läänin­oikeus
Kuopion läänin­oikeus
Kymen läänin­oikeus
Lapin läänin­oikeus
Mikkelin läänin­oikeus
Oulun läänin­oikeus
Pohjois-Karjalan läänin­oikeus
Turun ja Porin läänin­oikeus
Uudenmaan läänin­oikeus
Vaasan läänin­oikeus
Lääninoikeus Ruotsissa

Myös Ruotsissa toimi vuosina 1979–2010 lääninoikeuksia (ruots. länsrätt), jotka olivat osa läänien hallintoa. Ne muutettiin hallinto-oikeuksiksi vuonna 2010.lähde?
Aiheesta muualla

Lääninoikeuslaki (1021/1974) Finlex.  31.12.1974. Viitattu 15.7.2013.
Hallituksen esitys eduskunnalle hallinto-oikeuslaiksi ja siihen liittyväksi lainsäädännöksi (HE 114/1998) Eduskunta. Viitattu 15.7.2013.
Luettelo Suomen taajamista 2011

Tämä artikkeli on luettelo Suomen taajamista vuonna 2011 tehdyn taajamarajauksen mukaan. Tilastolliset taajamat määrittelee Suomessa Tilastokeskus. Taajamia on määritelty vuodesta 1960 ja vuodesta 2000 taajamien määrittely on tehty kokonaan koneellisesti rakennusten koordinaattitietoihin perustuen. Taajamien nimet Suomessa eivät ole virallisia. Taajamien nimeämisessä Tilastokeskus on pyrkinyt huomioimaan paikallisesti tunnetut nimitykset. Yleensä nimet pohjautuvat peruskarttaan ja joskus Tilastokeskus on ollut yhteydessä myös kuntiin tai kylätoimikuntiin. Pääperiaatteena tilastollisten taajamien nimenannossa on ollut, että hallinnollisten kaupunkien suurimpien taajamien nimissä käytetään nimen jälkiosaa "keskustaajama" ja hallinnollisten kuntien suurimpien taajamien nimissä nimen jälkiosaa "kirkonkylä". Kun 2000-luvulla on tehty runsaasti kuntaliitoksia, voi nimi kirkonkylä tämän lisäksi nyttemmin esiintyä myös entisten kuntien keskustaajamien nimissä.
Yli 15 000 asukkaan keskustaajamia kutsutaan Ympäristöministeriön aluetypologiassa myös kaupunkialueiksi.
Vuoden 2011 taajamarajauksen mukaan 11 kunnassa ei ollut lainkaan taajamaväestöä. Manner-Suomessa näistä kunnista sijaitsi kaksi (Luhanka ja Suomenniemi) ja loput yhdeksän kuntaa (Brändö, Föglö, Geta, Kumlinge, Kökar, Lumparland, Sottunga, Sund ja Vårdö) sijaitsivat Ahvenanmaalla.
Seuraavassa taulukossa on ensimmäisessä sarakkeessa taajaman nimi, seuraavassa sarakkeessa kunta tai kunnat, joihin taajama kuuluu ja kolmannessa sarakkeessa maakunta tai maakunnat, joissa taajama sijaitsee. Seuraavissa sarakkeissa on lueteltu taajamien väkiluvut, pinta-alat ja väestötiheydet. Jos taajama kuuluu useampaan kuin yhteen kuntaan, niin kussakin kunnassa sijaitsevan osan väkiluku on ilmoitettu vastaavan kunnan nimen perässä suluissa. Luettelon väestö- ja pinta-alatiedot ovat ajankohdan 31.12.2011 mukaiset. Kunta- ja maakuntajako on ajankohdan 1.1.2012 mukainen. Osa luettelossa esiintyvistä kunnista on lakkautettu vuoden 2013 alussa kuntaliitosten myötä.

| Ylivieskan keskustaajama | Ylivieska | Pohjois-Pohjanmaa | &&&&&&&&&&011466.&&&&0011 466 | &&&&&&&&&&&&&026.02000026,02 | &&&&&&&&&&&&0440.0600000440,6 |  |  |  |  |  |  |  |
| Ylämaan kirkonkylä | Lappeenranta | Etelä-Karjala | &&&&&&&&&&&&0463.&&&&00463 | &&&&&&&&&&&&&&01.08000001,80 | &&&&&&&&&&&&0256.0800000256,8 |  |  |  |  |  |  |  |
| Yläneen kirkonkylä | Pöytyä | Varsinais-Suomi | &&&&&&&&&&&&0916.&&&&00916 | &&&&&&&&&&&&&&03.09000003,90 | &&&&&&&&&&&&0234.0700000234,7 |  |  |  |  |  |  |  |
| Yppäri | Pyhäjoki | Pohjois-Pohjanmaa | &&&&&&&&&&&&0350.&&&&00350 | &&&&&&&&&&&&&&02.08100002,81 | &&&&&&&&&&&&0124.0400000124,4 |  |  |  |  |  |  |  |
| Ypäjän kirkonkylä | Ypäjä | Kanta-Häme | &&&&&&&&&&&01008.&&&&001 008 | &&&&&&&&&&&&&&03.08000003,80 | &&&&&&&&&&&&0265.0300000265,3 |  |  |  |  |  |  |  |
| Äetsän kirkonkylä | Sastamala (2 365) Huittinen (4) | Pirkanmaa Satakunta | &&&&&&&&&&&02369.&&&&002 369 | &&&&&&&&&&&&&&09.07900009,79 | &&&&&&&&&&&&0242.0100000242,1 |  |  |  |  |  |  |  |
| Ähtärin keskustaajama | Ähtäri | Etelä-Pohjanmaa | &&&&&&&&&&&03663.&&&&003 663 | &&&&&&&&&&&&&&07.03100007,31 | &&&&&&&&&&&&0501.0300000501,3 |  |  |  |  |  |  |  |
| Äkäslompolo | Kolari | Lappi | &&&&&&&&&&&&0437.&&&&00437 | &&&&&&&&&&&&&&05.01700005,17 | &&&&&&&&&&&&&084.060000084,6 |  |  |  |  |  |  |  |
| Ämmänsaari | Suomussalmi | Kainuu | &&&&&&&&&&&04454.&&&&004 454 | &&&&&&&&&&&&&&08.05000008,50 | &&&&&&&&&&&&0524.0200000524,2 |  |  |  |  |  |  |  |
| Äystö | Teuva | Etelä-Pohjanmaa | &&&&&&&&&&&&0276.&&&&00276 | &&&&&&&&&&&&&&02.0600002,06 | &&&&&&&&&&&&0133.0800000133,8 |  |  |  |  |  |  |  |
| Äänekosken keskustaajama | Äänekoski | Keski-Suomi | &&&&&&&&&&&08984.&&&&008 984 | &&&&&&&&&&&&&010.028000010,28 | &&&&&&&&&&&&0873.0700000873,7 |  |  |  |  |  |  |  |
| Ödkarby | Saltvik (319) Finström (6) | Ahvenanmaa | &&&&&&&&&&&&0325.&&&&00325 | &&&&&&&&&&&&&&02.05800002,58 | &&&&&&&&&&&&0125.0900000125,9 |  |  |  |  |  |  |  |
| Överesse | Pedersören kunta | Pohjanmaa | &&&&&&&&&&&&0781.&&&&00781 | &&&&&&&&&&&&&&04.07300004,73 | &&&&&&&&&&&&0165.0200000165,2 |  |  |  |  |  |  |  |
Aiemmat taajamamäärittelyt

Tilastollisia taajamia on määritelty Suomessa vuodesta 1960 lähtien. Vuosina 1960–1985 rajaukset tehtiin manuaalisesti kartalla. Vuodesta 1990 rajaukset on tehty koneellisesti rakennusten koordinaattitietojen perusteella. Vuosina 1990–1995 rajauksia tarkistettiin manuaalisesti, mutta vuodesta 2000 rajaus on ollut kokonaan koneellinen, ja kokonaan koneellista menetelmää sovellettiin takautuvasti myös vuosien 1990–1995 tietoihin. Vuoteen 2000 tiedot tilastollisista taajamista julkaistiin painettuna julkaisuna. Vuoden 2005 aineisto on saatavissa Tilastokeskukselta tiedostomuodossa. Muutoksia taajamiin aiheuttaa toisaalta taajamien yhteenkasvu etenkin suurimpien taajamien liepeillä, toisaalta joidenkin pienempien taajamien väkiluvun aleneminen alle taajaman määritelmää vastaavan alarajan.
Aiheesta muualla

Yleinen väestölaskenta 1960 II: Väestön ikä, siviilisääty, pääkieli ym..  (Suomen virallinen tilasto VI C:103)  Helsinki:  Tilastollinen päätoimisto, 1963.
Väestölaskenta 1970 Osa I: Yleiset demografiset tiedot.  (Suomen virallinen tilasto VI C:104)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1973.
Väestölaskenta 1970 Osa IV: Taajamat 1960–1970.  (Suomen virallinen tilasto VI C:104)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1976.
Taajamat 1990.  (Väestölaskenta 1990: Osa 11)  Helsinki:  Tilastokeskus, marraskuu 1992.  ISBN 951-47-6528-1
Taajamat 1995.  (Väestölaskenta 1995: Osa 4)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1997.  ISBN 951-727-322-3
Lounaispaikka (Arkistoitu – Internet Archive) (YKR-taajamarajaukset vuosilta 1980, 1990, 2000 ja 2009 aineistossa Yhteiskunta > Asuminen ja rakentaminen)
M-Dinitrobentseeni

| m-Dinitrobentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-dinitrobentseeni
CAS-numero:  99-65-0
PubChem CID:  7452
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4N2O4
Moolimassa:  168,112 g/mol
Sulamispiste:  90 °C
Kiehumispiste:  291 °C
Tiheys:  1,575 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,533 g/l (20 °C)
m-Dinitrobentseeni eli 1,3-dinitrobentseeni (C6H4N2O4) on nitrattu aromaattinen yhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineiden valmistuksessa ja räjähdysaineena. Yhdiste on o- ja p-dinitrobentseenien isomeeri.
Ominaisuudet

m-Dinitrobentseeni on huoneenlämpötilassa vaaleankellertäviä hiutalemaisia kiteitä. Yhdiste liukenee vain heikosti veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin. Aine on erittäin voimakas hapetin ja voi räjähtää kuumennettaessa ja hankautumisen vuoksi.
Yhdiste, samoin kuin sen isomeerit, on voimakkaasti myrkyllistä. Myrkytysoireet voivat ilmestyä viivästyneinä ja niitä ovat kynsien ja ihon sinertyminen, päänsärky ja oksentaminen. Nitrobentseenin tavoin m-dinitrobentseeni voi imeytyä ihon läpi elimistöön.
Valmistus ja käyttö

Nitrobentseenin nitraus johtaa seokseen, jossa on noin 93 % m-dinitrobentseeniä, 6 % o-dinitrobentseeniä ja 1 % p-dinitrobentseeniä. Toisin kuin nämä muut isomeerit, m-dinitrobentseeni ei reagoi natriumhydroksidin ja natriumsulfiitin vesiliuoksen kanssa muodostaen sulfonihappoa tai nitrofenolijohdannaisia. Nämä johdannaiset liukenevat veteen ja tätä voidaan hyödyntään m-dinitrobentseenin puhdistuksessa.
m-Dinitrobentseeniä käytetään väriaineiden synteeseissä. Lisäksi siitä voidaan pelkistää natriumsulfidin avulla m-nitroaniliinia ja vedyn avulla m-fenyleenidiamiinia. Sitä voidaan käyttää myös korroosionestoaineissa, polymeroitumisenestoaineissa ja räjähdysaineseoksissa.
M-Nitrobentsaldehydi

| m-Nitrobentsaldehydi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-nitrobentsaldehydi
CAS-numero:  99-61-6
PubChem CID:  7449
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)[N+](=O)[O-])C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H5NO2
Moolimassa:  151,12 g/mol
Sulamispiste:  58 °C
Kiehumispiste:  164 °C (23 mmHg)
Tiheys:  1,279 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1,63 g/l (25 °C)
m-Nitrobentsaldehydi eli 3-nitrobentsaldehydi (C7H5NO3) on orgaaninen yhdiste ja bentsaldehydin nitrattu johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa väriaineita ja lääkkeitä. Se on o- ja p-nitrobentsaldehydien isomeeri.
Ominaisuudet

m-Nitrobentsaldehydi on huoneenlämpötilassa keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin huonosti veteen, mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin. Yhdisteen nitroryhmä voidaan pelkistää, jolloin tuotteeksi muodostuu m-aminobentsaldehydiä.
Valmistus ja käyttö

m-Nitrobentsaldehydiä voidaan valmistaa nitraamalla bentsaldehydiä väkevien typpi- ja rikkihappojen seoksella 10 °C:n lämpötilassa. Näin muodostuu tuotteiden seos, joka sisältää noin 80 % m-nitrobentsaldehydiä ja noin 20 % o-nitrobentsaldehydiä. Tuotteet voidaan erottaa toisistaan muodostamalla niistä bisulfiittijohdannaiset, joiden ominaisuudet poikkeavat toisistaan. Toinen valmistusmenetelmä on m-nitrotolueenin hapetus elektrolyyttisesti.
m-Nitrobentsaldehydiä käytetään valmistettaessa väriaineita ja lääkkeitä. Siitä saatavia lääkeaineita ovat muun muassa jopaanihappo, nitrendipiini ja rosoksasiini.
M-Kloorinitrobentseeni

| m-Kloorinitrobentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-kloori-3-nitrobentseeni
CAS-numero:  121-73-3
PubChem CID:  8489
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)Cl)[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4ClNO2
Moolimassa:  157,552 g/mol
Sulamispiste:  46 °C
Kiehumispiste:  235-236 °C
Tiheys:  1,334 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,273 g/l (20 °C)
m-Kloorinitrobentseeni eli 1-kloori-3-nitrobentseeni tai 3-kloori-1-nitrobentseeni (C6H4ClNO2) on orgaaninen yhdiste ja bentseenin kloorattu ja nitrattu johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa muun muassa väriaineita. m-Kloorinitrobentseeni on o- ja p-kloorinitrobentseenien isomeeri.
Ominaisuudet

m-Kloorinitrobentseenillä on labiili ja stabiili muoto, joista stabiili muoto on huoneenlämpötilassa vaaleankeltaista kiteistä ainetta ja labiili muoto on vaaleankeltaista nestettä. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten kuumaan etanoliin, dietyylieetteriin, etikkahappoon, asetoniin sekä kloroformiin ja muihin kloorattuihin liuottimiin. m-Kloorinitrobentseeni on myrkyllistä ja ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdisteelle altistuminen voi aiheuttaa methemoglobiinin muodostumista veressä, mikä näkyy muun muassa ihon sinistymisenä.
Valmistus ja käyttö

m-Kloorinitrobentseeniä valmistetaan klooraamalla nitrobentseeniä 35–45 °C:n lämpötilassa ja katalyyttinä prosessissa käytetään tyypillisesti rauta(III)kloridia. Reaktiossa syntyy isomeerien seos, jossa m-kloorinitrobentseeniä on noin 86 massaprosenttia ja o-isomeeria 10 massaprosenttia ja p-isomeeri 4 massaprosenttia. m-Kloorinitrobentseeni voidaan erottaa isomeereistaan tislaamalla ja kiteyttämällä ja erittäin puhdasta tuotetta saadaan kuumentamalla hydroksidien kanssa, koska tällöin o- ja p-kloorinitrobentseenit reagoivat nitrofenoleiksi, mutta m-kloorinitrobentseeni ei reagoi.
m-Kloorinitrobentseenistä voidaan valmistaa väriaineita ja väriaineiden valmistuksessa tarvittavia kemikaaleja. Esimerkiksi pelkistettäessä happamissa olosuhteissa raudan avulla muodostuu m-kloorianiliinia. Muita yhdisteestä valmistettavia kemikaaleja ovat muun muassa m-fluorianiliini ja klooraamalla saatava kvintotseeni.
M-Hydroksibentsoehappo

| m-Hydroksibentsoehappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-hydroksibentsoehappo
CAS-numero:  99-06-9
PubChem CID:  7420
SMILES:  C1=CC(=CC(=C1)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H6O3
Moolimassa:  138,118 g/mol
Sulamispiste:  201,5–203 °C
Tiheys:  1,473 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 7,25 g/l (25,5 °C)
m-Hydroksibentsoehappo eli 3-hydroksibentsoehappo (C7H6O3) on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa lääkeaineiden, säilöntäaineiden ja värien valmistamiseen. m-Hydroksibentsoehapon isomeerejä ovat salisyylihappo ja p-hydroksibentsoehappo.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa m-hydroksibentsoehappo on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin alkoholeihin ja dietyylieetteriin. Aine on heikko happo ja sen pKa-arvo on 4,1. m-Hydroksibentsoehapon reaktiot ovat tyypillisiä aromaattisille karboksyylihapoille. Se reagoi muodostaen estereitä alkoholien kanssa ja suoloja emästen kanssa, se voidaan pelkistää vedyttämällä 3-hydroksisykloheksaanikarboksyylihapoksi ja se reagoi elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla 2- tai 4-asemista.
m-Hydroksibentsoehappoa voidaan valmistaa sulfonoimalla bentsoehappoa ja kuumentamalla muodostunutta m-sulfonbentsoehappoa emäksen kuten alkalimetallihydroksidien kanssa yli 200 °C:n lämpötilaan. Toinen vaihtoehto on tehdä m-aminobentsoehaposta typpihapokkeen avulla diatsoniumsuola, joka reagoi hydroksidi-ionien kanssa m-hydroksibentsoehapoksi. m-Hydroksibentsoehaposta voidaan valmistaa säilöntäaineita, väriaineita, lääkkeitä ja muovinpehmentimiä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): 3-Hydroxybenzoic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 3-Hydroxybenzoic acid (englanniksi)
ChemBlink: 3-Hydroxybenzoic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 3-Hydroxybenzoic acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: m-Hydroxybenzoic-acid (englanniksi)
Länsipohjan kysymys

Länsipohjan kysymys koski suomenkielisten asemaa osassa Ruotsin nykyisten Norrbottenin ja Lapin alueesta.
Länsipohjan kysymys viittaa 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun aikana käytyyn keskusteluun suomenkielisen vähemmistön asemasta Ruotsin Länsipohjassa sekä jopa ehdotuksesta liittää alue Suomeen. Norrbottenin maakunnassa oli merkittävä suomalaisvähemmistö, jonka asuma-aluetta kutsuttiin finnbygdeniksi. Tornionjokilaaksossa suomalaisen väestön osuus oli kaikkein suurin 1930-luvulla, noin 70 % väestöstä.
Kysymyksen kytkeytyessä Ruotsin ja Suomen kiistaan Ahvenanmaan hallinnasta, Länsipohjan suomalaiskansallista liikehdintää vahvistamaan perustettiin vuonna 1919 varta vasten Länsipohjan toimikunta.