stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Zavidovo-vuoto
Tulkintoja

Vuonna 2003 ilmestyneessä muistelmakirjassaan Kalevi Sorsa piti yhtenä mahdollisuutena sitä, että Kekkonen itse olisi ollut vuodon takana ja antanut Jyrängille tehtäväksi vuotaa tiedot Tuomiojalle. Tätä väitettä eivät tue tiedot, joiden mukaan Kekkonen erotti Antero Jyrängin nimenomaan tämän tapauksen johdosta. Kekkosen poliittiset vastustajat kuten Veikko Vennamo ja Tuure Junnila väittivät myös kyseessä olleen Kekkosen itsensä järjestämä temppu virkakautensa jatkon varmistamiseksi: poikkeuslaki Kekkosen presidenttikauden pidentämiseksi oli juuri tuolloin valmisteilla. Toisaalta Ahti Karjalainen on kertonut muistelmissaan presidentin olleen vuodosta kuultuaan hyvin järkyttynyt ja raivoissaan, ”todella julmana”. Historiantutkija Martti Häikiö on päätynyt siihen näkemykseen, että Zavidovo-vuodon perimmäisenä syynä oli SDP:n vasemman laidan ja SKDL:n pyrkimys estää EEC-sopimuksen solmiminen tai ainakin jarruttaa sitä.
Muuta

Suomen ja EEC:n välinen vapaakauppasopimus allekirjoitettiin syksyllä 1973, eduskunta hyväksyi sen 16. marraskuuta, presidentti Kekkonen vahvisti sen 21. marraskuuta ja sopimus astui voimaan vuoden 1974 alussa. EEC-sopimusta on sittemmin pidetty Suomen ensimmäisenä merkittävänä askeleena kohti Euroopan unionin ja NATOn jäsenyyttä.
Kirjallisuutta

Holopainen, Kauko ym. (toim.): Tapaus Zavidovo.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1973.  ISBN 951-26-0308-X
Högnäs, Tor: Farväl Zavidovo.  Helsingfors:  Söderström, 1986.  ISBN 951-52-1090-9  (ruotsiksi)
Laine, Jermu: Vuoto ja moraali. (Nimekkeen selitys: Zavidovo-muistio ja sen julkisuuteen vuotaminen) Suomen Kuvalehti, 1993, 77. vsk, nro 43, s. 43–45.
Vuoto: Oikeuskanslerinviraston poliisitutkintopöytäkirja ns. Zavidovon uutisvuodosta.  Helsinki:  Tammi, 1973.  ISBN 951-30-2718-X
Aiheesta muualla > Yleistä

Zavidovoaffären hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Aiheesta muualla > Ylen Elävä arkisto

Zavidovo-vuoto vauhditti Kekkoselle puuhattua poikkeuslakia
Suomi Kekkosen aikaan – 60-luvun kulttuuriradikalismi
Kekkosen hyväksi poikkeuslaki
Aiheesta muualla > Kirjaesittelyjä

Kalevi Sorsa: Kansankoti ja punamulta (Paavo Lipponen)
Kalevi Sorsa: Kansankoti ja punamulta (Jyrki Smolander)
Suomi, Juhani (toim.): Urho Kekkosen päiväkirjat 3. 1969–74 (Päivi Ignatius)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Väinö Rouvinen

| Väinö Rouvinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. syyskuuta 1932 (ikä 92) Tuupovaara
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  taidegraafikko
Taiteilija
Palkinnot
 Pro Finlandia (1987) 
Väinö Heikki Rouvinen (s. 12. syyskuuta 1932 Tuupovaara) on suomalainen, Varkaudessa asuva taidegraafikko.
Pohjois-Karjalassa syntynyt Rouvinen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa 1951–1955, muun muassa Aukusti Tuhkan oppilaana, jonka pitämille jatkokursseille hän osallistui vielä 1958–1959.
Rouvinen tekee metalligrafiikkaa ja käyttää usein akvatintaa melko pienikokoisissa töissään. Niiden aiheina ovat monesti maisemat tai surrealistiset näkymät. Rouvinen on kokeillut myös informalismia 1960-luvulla ennen siirtymistä surrealismiin 1970–1980-luvuilla. Sittemmin surrealismi on osin muovautunut sadunomaisiksi ja jopa romanttisiksi tuokiokuviksi. Hän on Tutka-ryhmän perustajajäsen ja kuulunut myös Brondan vintin taiteilijaryhmään.
Rouvinen esiintyi tv-ohjelmassa Kuva, tanssi, teatteri vuonna 1977. Ohjelma kertoi kolmesta taiteen tekijästä, kaksi muuta taiteilijaa olivat Emmi Jurkka ja Ritva Räsänen. Rouvinen sai Pro Finlandia -palkinnon 1987. Hän on asunut Varkaudessa vuodesta 1964 lähtien. Sitä ennen hän työskenteli Helsingissä monissa eri ammateissa kuten ravintolan ja Ateneumin taidemuseon vahtimestarina, varastonhoitajana ja konepajan työläisenä.
Rouvinen oli vuodesta 1961 lähtien naimisissa taidemaalari Meeri Torvisen (1933–2018) kanssa. He saivat kolme lasta, joista Maria Rouvinen-Mäkelä (s. 1962) on myös taidegraafikko.
Aiheesta muualla

Taidekeskus Väinölä, Varkaus
Väinö Rouvinen Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki]
Kansallisgalleria, Väinö Rouvinen[vanhentunut linkki]
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Väinö Rouvinen
Rouvinen, Väinö: Grafiikkaa, 1952-1984, teksti: Erik Bergh, Helsinki: Eurographica, 1984, 209 sivua
Suomalaisia taiteilijoita 1 : Ina Colliander, Viktor Kuusela, Helmi Kuusi, Tuulikki Pietilä, Gunnar Pohjola, Väinö Rouvinen; toim. Eero Rantanen, Vantaa: Kunnallispaino, 1982. ISBN 951-773-231-7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Vladimir Žirinovski

| Vladimir Žirinovski> Владимир Жириновский |
| --- | --- |

Venäjän liberaalidemokraattisen puolueen puheenjohtaja
 14. joulukuuta 1992 – 6. huhtikuuta 2022  
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. huhtikuuta 1946 Almaty, Kazahstanin SNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 6. huhtikuuta 2022 (75 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Galina Lebedeva
Tiedot
Puolue:  Venäjän liberaalidemokraattinen puolue
 Nimikirjoitus
Vladimir Volfovitš Žirinovski (ven. Влади́мир Во́льфович Жирино́вский, 25. huhtikuuta 1946 – 6. huhtikuuta 2022) oli venäläinen äärikansallinen poliitikko, duuman jäsen ja Venäjän liberaalidemokraattisen puolueen (LDPR) perustaja ja johtaja. Žirinovski oli liberaalidemokraattisen puolueen ehdokkaana presidentinvaaleissa vuonna 2018.
Perhetausta

Vladimir Volfovitš Žirinovski syntyi Almatyssa perheensä kuudentena lapsena. Hänen isänsä oli Volf Eidelstein, huonekalutehtailija ja paikallisen juutalaisyhteisön johtaja. Hänen äitinsä oli Aleksandra Makarova. Muutama kuukausi Vladimirin syntymän jälkeen Volf Eidelstein muutti Varsovan kautta Israeliin, jossa hän kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1983.
Žirinovski käytti vuoteen 1964 asti isänsä sukunimeä. Aiemmin hän kiisti juutalaisen taustansa, joskus taas syntyperästään kysyttäessä sanoi olevansa äitinsä puolelta venäläinen ja isänsä puolelta juristi – mikä voi myös tarkoittaa juutalaista, koska juristi on ollut melko yleinen ammatti juutalaisten keskuudessa. Myöhemmin hän myönsi asian ja kävi Israelissa isänsä haudalla ja tapasi sukulaisiaan.
Opinnot ja ura KGB:ssä

Žirinovski opiskeli kieliä, erityisesti turkkia, Moskovan yliopistossa. Hän työskenteli pitkään KGB:ssä ja aloitti 1980-luvulla oikeustieteen opinnot.
Poliittinen ura

Vuonna 1990 Žirinovski oli mukana perustamassa Venäjän liberaalidemokraattista puoluetta. Hän sai 7,8 prosenttia äänistä kesäkuun 1991 presidentinvaalissa ja jäi kolmanneksi. Joulukuun 1993 duuman vaaleissa Žirinovskin puolue sai lähes neljänneksen äänistä. Joulukuussa 1995 se sai enää 11,18 prosenttia äänistä.
Vuoden 1996 presidentinvaalissa Žirinovski sai 8 prosenttia äänistä. Boris Jeltsin patosi Žirinovskin patrioottista kannatusta liittoutumalla kenraali Aleksandr Lebedin kanssa.
Žirinovski pääsi presidenttiehdokkaaksi kolmatta kertaa vuoden 2000 presidentinvaalissa. Keskusvaalilautakunta oli aluksi hylännyt hänen ehdokkuutensa epäselvyyksien vuoksi. Vaalissa hän sai 2,72 prosenttia äänistä.
Joulukuun 2003 duuman vaaleissa Žirinovskin puolue sai 11,45 prosenttia listavaalin äänistä, mutta koska sillä ei ollut yhtään paikkaa alueiden enemmistövaaleista, se sai vain kahdeksan prosenttia paikoista. Näin sen ryhmä kutistui 18 edustajan kokoiseksi. Žirinovski julisti haastavansa Vladimir Putinin vuoden 2004 presidentinvaaleissa. Hän kuitenkin taipui Putinin kansansuosion edessä, perui haasteen ja tuki puolueensa ehdokasta Oleg Malyškinia.
Poliittiset näkemykset

Žirinovskia pidettiin värikkäänä kansallismielisenä oikeistopoliitikkona. Hän piti Neuvostoliiton perustamista laittomana ja vaati Venäjän rajojen palauttamista vuoden 1900 tilaan. Tämä herätti hämmennystä muun muassa Suomessa. Hän sanoi myös uneksivansa päivästä, jolloin Venäjän sotilaat voivat pestä saappaansa Intian valtameren lämpimissä vesissä.
Vuonna 2007 Žirinovski sanoi haastattelussa, ettei sotaa olisi syttynyt eikä rajaa sen jälkeen siirretty, jos Suomi olisi itsenäistynyt laillisesti Venäjästä eikä olisi tukenut Leniniä ja lokakuun vallankumousta. Žirinovski lupasi myös palauttaa Viipurin Suomelle, jos tulee valituksi presidentiksi. Tosin vuonna 2015 hän sanoi, että Suomen pitäisi palata osaksi Venäjää. Tätä hän perusteli sillä, että Suomen itsenäistyminen tapahtui hänen mielestään laittomasti. Suomen tiedotusvälineet ovat nimittäneet Žirinovskia ”Suomen-syöjäksi”. Hän kannatti myös kansanäänestyksen järjestämistä entisissä neuvostomaissa Venäjään liittymisen puolesta.
Žirinovski oli hyvissä väleissä Irakin entisen johtajan Saddam Husseinin kanssa, ja Yhdysvaltain senaatin tutkimusten mukaan hän hyötyi 8,7 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria vuosina 1997–2002 Yhdistyneiden kansakuntien Ruokaa öljystä -ohjelmasta.
Vuonna 1998 Žirinovski lupasi puolueensa tuen homoseksuaaleille, joiden puolesta hän otti voimakkaasti kantaa vieraillessaan pietarilaisella 69-nimisellä homoseksuaalien klubilla. Žirinovski selosti lehdistölle: ”Erotiikka on mahdollista ainoastaan saman sukupuolen edustajien välillä. Naisen tehtävä on synnyttää. Homot edustavat planeetan luovaa voimaa. Kaikissa taiteilijoista, kirjailijoista ja säveltäjistä 90 prosenttia on homoja.”
Muuta

Žirinovski syytti toukokuussa 1994 Hufvudstadsbladetia herjauksesta ja Ruotsalaista teatteria sen siteeraamisesta. Jutun kirjoittajaa suomenvirolaista Jutta Zilliacusta hän vaati rangaistavaksi kunnianloukkauksesta. Vantaan käräjäoikeus kuitenkin totesi, että Žirinovskista sai käyttää nimitystä ”huimapää” (ruots. galenpanna).
Žirinovski herätti huomiota myös poikkeuksellisella käyttäytymisellään. Hän esiintyi usein julkisesti humalatilassa, ja esimerkiksi vuoden 1995 presidentinvaaliväittelyssä hän paiskasi vedet Boris Nemtsovin kasvoille suorassa televisiolähteyksessä. Žirinovski juhli sittemmin tapauksen vuosipäivää appelsiinimehunheittokilpailulla.
Vuonna 2012 Žirinovski aiheutti skandaalin televisio-ohjelmassa kutsumalla kaikkia artisteja prostuoiduksi pop-laulaja Alla Pugatšovan ollessa paikalla, millä hän ilmeisesti viittasi Pugatšovan tukeen Mihail Prohoroville presidentinvaaleissa.
Vuonna 1995 Venäjällä alettiin myydä Žirinovskaja-vodkaa. Sen valmisti rjazanilainen tislaamo. Tuotteella oli tarkoitus rahoittaa presidentinvaalikampanjaa. Pullon hinta oli 18 000 silloista inflaatioajan ruplaa, mikä vastasi noin neljää Yhdysvaltain dollaria. Rjazanin tislaamo sai tuotteesta 3 000 ruplaa, ja tuotteen vähittäishinta oli kolminkertainen muihin vastaaviin kioskeissa myytäviin vodkiin. Žirinovskajan etiketissä Vladimir Žirinovski esiintyy korkea talvilippalakki päässään.
Itä-Ukrainan kriisin aikaan vuonna 2014 duuman lehdistötilaisuudessa Žirinovski uhkaili raskaana ollutta Russia Todayn toimittajaa ja kehotti alaistaan raiskaamaan toimittajan. Toimittaja yritti kysyä, onko Žirinovski kaavaillut vastavuoroisia pakotteita Ukrainalle. Tapausta pidettiin törkeänä, sillä Žirinovski kehotti avoimeen väkivaltaan duuman seinien sisällä.
Syksyllä 2014 Euroopan unioni lisäsi Žirinovskin pakotelistalle hänen Ukrainaa koskevien sanomistensa vuoksi.
Helmikuussa 2022 Žirinovski pääsi uutisotsikoihin ennustaessaan 27. joulukuuta 2021 pitämässään puheessa tarkan päivämäärän, jolloin Venäjän armeija hyökkäisi Itä-Ukrainaan: ”Kello neljällä aamulla 22. helmikuuta tulette tuntemaan [uuden politiikkamme]. Haluaisin vuoden 2022 olevan rauhallinen vuosi. Mutta rakastan totuutta, 70 vuoden ajan olen puhunut totta. Se ei tule olemaan rauhallinen. Se on vuosi, jolloin Venäjästä tulee jälleen suuri.”
Žirinovski kiisti myös Neuvostoliiton hyökänneen Suomeen vuonna 1939. Toisaalta hän sanoi myös, että Suomi olisi pitänyt miehittää talvisodassa kokonaan. Hän myös uhkasi useita maita ydinaseiskuilla ja vaati Alaskan palauttamista Yhdysvalloilta Venäjälle. Žirinovski piti Ukrainaa Venäjälle kuuluvana.
Vuonna 1998 Žirinovski julkaisi seksologin kanssa kirjoitetun kirjan Seksin aakkoset, jossa nationalistinen poliittinen sanoma yhdistettiin seksineuvoihin. Hän pyrki kirjalla saamaan yhteyden äänestäjiinsä ja uskoi nuorten ymmärtävän sanoman.
Sairaus ja kuolema

Helmikuussa 2022 Žirinovski vietiin Moskovassa Venäjän presidentinhallinnon alaisuuteen kuuluvaan sairaalaan sairaalahoitoon vaikean koronataudin vuoksi. Kuukautta myöhemmin maaliskuussa kerrottiin, että hänet vaivutettiin keinotekoiseen koomaan COVID-19-komplikaatioiden, kuten sepsiksen ja hengitysvajauksen, vuoksi. Venäläismedioiden mukaan 75-vuotiaan Žirinovskin keuhkot olivat vaurioituneet ja hänet oli pantu hengityskoneeseen. Žirinovski oli aiemmin kertonut ottaneensa puolentoista vuoden aikana yhteensä kahdeksan kertaa eri rokotteita koronaa vastaan.
25. maaliskuuta 2022 tiedotusvälineet kertoivat Žirinovskin kuolleen sairaalassa. Useat lähteet, mukaan lukien hänen oma poliittinen puolueensa, väittivät näin tapahtuneen. Kuitenkin hänen perheenjäsenensä, Venäjän terveysministeriö ja Venäjän valtioduuman puhemies Vjatšeslav Volodin kumosivat uutisen nopeasti.
Žirinovski kuoli 6. huhtikuuta 2022. Duuman puhemies Volodin ilmoitti hänen kuolemastaan samana päivänä. Volodinin mukaan Žirinovski kuoli pitkäaikaiseen sairauteen.
Kuoleman jälkeen

Liberaalidemokraattisen puolueen uusi johtaja Leonid Slutski on ilmoittanut että kaikki Žirinovskin tieteelliset julkaisut, puheet, kirjeet ja lausunnot digitoidaan ja syötetään tekoälylle. Žirinovskilta jäi 30 vuoden ajalta yli 18 000 tuntia haastatteluja ja puheita. Näin luodaan maailman ensimmäinen poliittinen algoritmi, jolle annetaan tieto nykyhetken tapahtumista ja Žirinovski-algoritmin arviot ja ennustukset johtavat Venäjän suotuisaan tulevaisuudenkehitykseen. Puolueen lehdistösihteerin mukaan projekti on täysin koulutuksellinen ja tarkoituksena on tutustuttaa ihmisiä Žirinovskin perintöön ja houkutella mukaan nuoria ihmisiä.
Kirjallisuutta

Solovjev, Vladimir – Klepikova, Jelena: Žirinovski: Pelastus vai perikato? Suomentanut Esa Adrian. Gummerus 1994. ISBN 951-20-4612-1
Žirinovski, Vladimir: Minä, Vladimir Žirinovski.  Jyväskylä–Helsinki:  Gummerus, 1994.  ISBN 951-20-4638-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vladimir Zhirinovsky: The political entertainer. Pravda. (englanniksi)
Žirinovskin haastattelu maaliskuulta 1992 (Arkistoitu – Internet Archive)
Владимир Жириновский: Все равно я – русский, хоть мой папа – еврей. Komsomolskaja pravda (venäjäksi)
| n k Venäjän presidentinvaali 2018 |
| --- | --- |
Ehdokkaat:  Sergei Baburin (ROS)  Pavel Grudinin (Kommunistit)  Vladimir Žirinovski (Liberaalidemokraatit)  Vladimir Putin (Yhtenäinen Venäjä)  Ksenija Sobtšak (GRANI)  Maksim Surajkin (KPKR)  Boris Titov (Pravoje delo)  Grigori Javlinski (Jabloko) 
| n k Venäjän presidentinvaali 2012 |
| --- | --- |
Ehdokkaat:  Vladimir Žirinovski (Liberaalidemokraatit)  Gennadi Zjuganov (Kommunistit)  Sergei Mironov (Oikeudenmukainen Venäjä)  Mihail Prohorov(Sit.)  Vladimir Putin (Yhtenäinen Venäjä) 
| n k Venäjän presidentinvaali 2008 |
| --- | --- |
Ehdokkaat:  Andrei Bogdanov(Demokraatit)  Vladimir Žirinovski (Liberaalidemokraatit)  Gennadi Zjuganov (Kommunistit)  Dmitri Medvedev (Yhtenäinen Venäjä) 
| n k Venäjän presidentinvaali 2000 |
| --- | --- |
Ehdokkaat:  Stanislav Govorukhin(OVR)  Umar Dzhabrailov (Power of Russia)  Vladimir Žirinovski (Liberaalidemokraatit)  Gennadi Zjuganov (Kommunistit)  Ella Pamfilova (For Civic Dignity)  Aleksei Podberjozkin (Dukhovnojee nasledije)  Vladimir Putin (Sit.)  Juri Skuratov (Sit.)  Konstantin Titov (EDSD)  Aman Tulejev (Sit.)  Grigori Javlinski (Jabloko) 
| n k Venäjän presidentinvaali 1996 |
| --- | --- |
Ehdokkaat:  Vladimir Brintsalov (sosialistit)  Mihail Gorbatšov (sit.)  Svjatoslav Fjodorov (PST)  Aleksandr Lebed (Kotimaa)  Martin Šakkum (Sosialistinen kansanpuolue)  Juri Vlasov (sit.)  Grigori Javlinski (Jabloko)  Boris Jeltsin (sit.)  Vladimir Žirinovski (liberaalidemokraatit)  Gennadi Zjuganov (kommunistit) 
| n k Venäjän presidentinvaali 1991 |
| --- | --- |
Sitoutumaton:  Valitut ehdokkaat Boris Jeltsin (presidentti) Aleksandr Rutskoi (varapresidentti) 
Kommunistit:  Valitut ehdokkaat Nikolai Ryžkov (presidenttiehdokas) Boris Gromov (varapresidenttiehdokas) Muut ehdokkaat Vadim Bakatin Albert Makašov Aman Tulejev 
Liberaalidemokraatit:  Valitut ehdokkaat Vladimir Žirinovski (presidenttiehdokas) Andrei Zavidija (varapresidenttiehdokas) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Ruandan kansalliskirjasto

| Ruandan kansalliskirjasto> National Library of Rwanda Bibliothèque nationale du Rwanda Kigali Public Library |
| --- | --- |

Osoite:  KN 8 Ave (P.O. Box 624), Kigali, Kacyiru, Ruanda
Koordinaatit:  1.9347°S, 30.0787°E
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruandan kansalliskirjasto (engl. National Library of Rwanda, ransk. Bibliothèque nationale du Rwanda) on Ruandan pääkaupungissa Kigalissä toimiva kansalliskirjasto. Se on perustettu vuonna 1989. Kansalliskirjasto oli hallinnollisesti Ruandan urheilu- ja kulttuuriministeriön alaisuudessa toimineen Ruandan kirjastopalvelujen (engl. Rwanda Library Services) osana vuoteen 2014 asti. Kansalliskirjaston johtajana toimi Janepher Turatsinze (2013).
Vuonna 2014 säädettiin laki Ruandan arkisto- ja kirjastopalveluviraston (engl. Rwanda Archives and Library Services Authority, lyh. RALSA) perustamisesta. Tämä viraston vastaa toimivat maan kansallisarkiston, kansalliskirjaston ja julkisten kirjastopalvelujen tuottamisesta. Viraston perustamisvaiheen kotipaikaksi määrättiin Kigali, mutta RALSA:sta vastaavaa ministeriötä ei laissa asetettu.
Kansalliskirjaston toiminta on vuodesta 2012 lähtien keskittynyt samana vuonna käyttöön otettuun uudisrakennukseen, joka tunnetaan yleisesti nimellä Kigalin yleinen kirjasto (engl. Kigali Public Library). Tämän kirjaston synnyttämisessä paikallisella rotary-yhdistyksellä on ollut merkittävä rooli, ja rakennus pystytettiin osin koti- ja ulkomaisin keräysvaroin.
Kirjaston käyttäjiltä edellytetään liittymismaksun maksamista (10 000 Rwf, vuonna 2015). Maksu oikeuttaa lainaamaan kolme teosta kahdeksi viikoksi ja käyttämään nopeampaa laajakaistayhteyttä rakennuksen Internet-kahvilassa päivittäin kolmen tunnin ajan.
Vuonna 2013 kansalliskirjaston kokoelmissa oli noin 96 000 teosta.
Yli 15-vuotiaista ruandalaisista lukutaitoisia oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan 70,5 prosenttia vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Marcel Lajeunesse & Henri Sène (2004) Legislation for library and information services in French-speaking Africa revisited. (Abstrakti; The International Information & Library Review, 36 (4), Dec. 2004, pp. 367-380) (englanniksi) (sciencedirect.com)
Kigali Public Library. KN 8 Ave, Kigali, Kacyiru (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (rwandaguide.info)
Rugievit

Rugievit ("Rügenin herra") on slaavilainen paikallinen suojelus- ja sodanjumala, jota palvottiin Saxo Grammaticuksen mukaan Rügenin saarella. Tarujen mukaan jumalalla oli seitsemän päätä, ja hän kantoi miekkaa.
Rossinsaari

Rossinsaaren kartta
| --- | --- |
Sijainti:  77°31′S, 166°57′E
Vesialue:  Rossinmeri
Merialue:  Eteläinen jäämeri
Korkein kohta:  3 794 m
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Rossinsaari on saari Rossinmeressä lähellä Victorianmaan rannikkoa Etelämantereella. Nimensä saari on saanut sen vuonna 1841 löytäneen James Clark Rossin mukaan ja se kuuluu Uuden-Seelannin vaatimaan Rossinmaan alueeseen. Saarella sijaitsee muun muassa maailman eteläisin aktiivinen tulivuori Mount Erebus ja maanosan suurin asutuskeskus yhdysvaltalainen tutkimusasema McMurdo.
Maantiede

Rossinsaari sijaitsee Rossinmerellä Etelämantereen rannikolla. Se kuuluu Uuden-Seelannin itselleen vaatimaan Rossinmaan alueeseen. Saari on muodoltaan kolmiomainen. Sillä on pituutta noin 70 kilometriä Cape Birdistä saaren pohjoisosassa Cape Armitageen etelässä. Leveyssuunnassa saari on suurin piirtein yhtä pitkä Cape Roydsista lännessä Cape Crozieriin idässä. Saari on tuliperäinen. Sillä sijaitsee maailman eteläisin aktiivinen tulivuori Mount Erebus, jonka korkeus on 3 794 metriä. Vuoresta itään sijaitsee sammunut tulivuori Mount Terror (3 230 m). Kaksi muuta korkeahkoa huippua saarella ovat Mount Bird (1 765 m) ja Mount Terra Nova (2 130 m). Saarella on myös useita jäätikköjä, joista ehkä vierailluin on Erebusvuoren jäätikkö vuoren alarinteellä.
Saari on muodostunut noin neljä miljoonaa vuotta sitten. Mount Bird on sen vuorista vanhin. Sen jälkeen muodostuivat Mount Terror ja Mount Erebus vasta noin miljoona vuotta sitten. Erebuksella on muodostunut harvinaista maasälpää, jota tavataan muualla vain Keniassa.
Saarella tavataan useita lintu- ja nisäkäslajeja. Saarella pesii esimerkiksi jääpingviinejä ja kihuja. Lähistöllä lisääntyy myös keisaripingviinejä, joita tavataan ajoittain saaren tuntumassa. Alueen yleisin hyljelaji on weddellinhylje. Muita lajeja ovat krillihylje ja leopardihylje. Ympäröivällä merellä liikkuu lahtivalaita ja miekkavalaita. Alueen muuhun rikkaaseen merielämään lukeutuvat eri sienieläimet, merivuokot, meritähdet ja monisukasmadot. Valaat käyttävät ravinnokseen alueen krillejä ja pingviinit eri kalalajeja.
Historia

Rossinsaaren löysi James Clark Ross, joka purjehti paikalle etsiessään Magneettista etelänapaa tammikuussa 1841. Saaren tulivuoret on nimetty Rossin retkikuntaan kuuluneiden laivojen HMS Erebusin ja HMS Terrorin mukaan. Brittiläinen tutkimusmatkailija Ernest Shackleton perusti leirin Camp Roydsille vuonna 1907 ja Robert Falcon Scott Cape Evansiin vuonna 1910. Leirit on sittemmin suojeltu historiallisina kohteina. Vuonna 1979 lentomatkailijoita Etelämantereella kuljettanut Air New Zealandin lento 901 syöksyi päin Mount Erebusta ja 257 henkilöä sai surmansa.
Saarella sijaitsevalla Yhdysvaltojen McMurdon tutkimusasemalla on majoituskapasiteettia 1258 henkilölle, mikä tekee siitä Etelämantereen suurimman asutuksen. Scott Base on puolestaan Uuden-Seellannin tutkimusasema McMurdosta etelään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rossinsaari Wikimedia Commonsissa
Saaren rannikkoa. Taustalla kohoaa Mount Erebus.
Jääpingviinien yhdyskunta.
Robert Falcon Scottin tutkimusryhmän rakennuttama maja.
Roger Ackroydin murha

| Roger Ackroydin murha> The Murder of Roger Ackroyd |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Agatha Christie
Kansitaiteilija:  Ellen Edwards
Kieli:  englanti
Genre:  salapoliisiromaani
Kustantaja:  William Collins & Sons
Julkaistu:  kesäkuu 1926
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  312
Suomennos
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1959 (ensimmäiset suomennokset 1927 ja 1929)
Sarja: Hercule Poirot
Edeltävä:  Poirotin varhaiset jutut
Seuraava:  Neljä suurta
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Roger Ackroydin murha on Agatha Christien kirjoittama salapoliisiromaani, joka ilmestyi ensimmäisen kerran Britanniassa kesäkuussa 1926. Se on suomennettu kolme kertaa: Odottamaton ratkaisu (1927), Kello 9,10 (1929), sama suomennos nimellä Roger Ackroydin murha (1959) ja Roger Ackroydin murha (2018).
Roger Ackroydin murha oli Agatha Christien ensimmäinen romaani hänen uudelle kustantajalle Collinsille. Christie oli kirjoittanut edelliselle kustantajalleen Stylesin tapauksen (1920) jälkeen lähinnä kevyitä jännitysromaaneja, jotta hän olisi täyttänyt sopimuksen vaatimukset. Roger Ackroydin murhasta tuli myyntimenestys. Romaanin äärimmäisen epätavallinen loppu varmisti sen.
Romaanin päähenkilönä on Hercule Poirot. Christie paljasti omaelämäkerrassaan (1977), että romaanissa esiintynyt Caroline Sheppard oli neiti Marplen edeltäjä.