stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eino Säisä

Eino Säisä 1960-luvun alkupuolella.
Eino Julius Säisä (15. joulukuuta 1935 Iisalmen maalaiskunta – 30. lokakuuta 1988 Iisalmi) oli suomalainen kirjailija ja kansakoulunopettaja. Hänet muistetaan parhaiten 1970-luvulla ilmestyneestä romaanisarjastaan Kukkivat roudan maat, joka kuvaa elämää suomalaisessa maalaiskylässä. Siitä tehtiin myös samanniminen televisiosarja.
Säisä oli lähtöisin maanviljelijäperheestä Iisalmen Kurenpolven kylästä. Karu ja ankea lapsuus näkyi hänen myöhemmässä tuotannossaan. Hän kävi keskikoulun ja valmistui sen jälkeen kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1958. Hän toimi kansankoulunopettajana Kontiolahdella 1958–1959, Iisalmen maalaiskunnassa 1959–1960 ja 1961–1964, Lapinlahdella 1964–1965 sekä Nurmijärvellä 1966. Välissä hän oli 1960–1961 kuvaamataidonopettajana Pielavedellä. Säisä ei viihtynyt opettajan työssä ja haluttuaan ensin taidemaalariksi hän ryhtyi kirjoittamaan. Esikoisromaani Tummat ilmestyi vuonna 1963. Seuraavana vuonna hän muutti Savosta pääkaupunkiseudulle ja luopui lopullisesti opettajantyöstä vuonna 1966.
Säisän pääteos, kuusiosainen romaanisarja Kukkivat roudan maat ilmestyi vuosina 1971–1980. Se kuvaa pohjoissavolaisen kyläyhteisön vaiheita sodanjälkeisestä jälleenrakennuksen ajasta aina kirjoittamisajankohtaan ja maaseudun tyhjentymiseen. Säisä asui itse vuosia Espoon Soukassa, mutta tuskastui elämään kerrostalossa. Viimeisenä pisarana olivat talon yhteissaunan käyttöön liittyneet ongelmat. Säisä muutti 1974 takaisin Iisalmeen ja vietti myöhempinä vuosinaan yhä suuremman osan ajastaan saaressa sijainneella kesäasunnollaan Iisalmen Haapajärvellä. Hän hukkui lokakuussa 1988 ollessaan paluumatkalla saarelta mantereelle.
Säisän mukaan on nimetty Iisalmen kulttuurikeskuksen Eino Säisä -sali.
Teokset

Päiväkirja=Kynä, näytelmä. 1962
Tummat.  Helsinki:  Tammi, 1963.
Yöstä tullut.  Helsinki:  Tammi, 1964.
Sinun nurinkäännetyt käskysi, näytelmä. 1964
Viimeinen kesä. Testamentti.  Helsinki:  Tammi, 1967.
Kovat piippuihin. Yksitoista eripituista.  Helsinki:  Tammi, 1968.
Mitä me olemme.  Helsinki:  Tammi, 1968.
Lehtori Liljeberg.  Helsinki:  Tammi, 1969.
Hyviä päiviä. Novelleja ja palasia.  Helsinki:  Tammi, 1970.
Päivästä päivään, radiokuunnelma. 1970
Kukkivat roudan maat.  Helsinki:  Tammi, 1971.
Savon poika, tv-näytelmä. 1971
Kukkivat roudan maat. Kylä elää.  Helsinki:  Tammi, 1972.  ISBN 951-30-2209-9
Ensirakkaus ja muita novelleja.  Helsinki:  Tammi, 1973.  ISBN 951-30-2830-5
Kukkivat roudan maat. Isät ja pojat.  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-2638-8
Ylä-Savon asialla. Taustaa ja ajankuvia Iisalmen Sanomain perustamiseen ja 50-vuotiseen toimintaan liittyvistä vaiheista Ylä-Savossa.  Iisalmi:  Iisalmen Sanomat, 1975.  ISBN 951-99062-4-X
Iisalmi.  (Kuvat: Topi Ikäläinen)  Iisalmi:  Iisalmen kaupunki, 1976.  ISBN 951-99081-7-X
Kukkivat roudan maat. Hyvästi nuoruus.  Helsinki:  Tammi, 1976.  ISBN 951-30-3294-9
Joonas, Rantamäen isäntä, radiokuunnelma. 1977
Niin aika menee. Novelleja ja lyhyttä proosaa.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-4084-4
Se kesä.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-4240-5
Kukkivat roudan maat, tv-sarja. 1978
Kukkivat roudan maat. Kurkien tanssi.  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4305-3
Aika saaressa.  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5095-5
Kukkivat roudan maat. Minun maa.  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5131-5
Kotipuu.  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5532-9
Parhaat päivämme eli kuvitelma onnesta ja sen mureneminen, radiokuunnelma. 1982
Kuvat kertovat. Lastuja, muisteluksia, kuvauksia.  Helsinki:  Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5920-0
Rahasuonten risteykseen. Ylä-Savon säästöpankki 1883–1983.  Iisalmi:  Ylä-Savon säästöpankki, 1983.  ISBN 951-99450-5-9
Valitut  novellit.  Helsinki:  Tammi, 1984.  ISBN 951-30-5921-9
Markuksen tarina.  Helsinki:  Tammi, 1984.  ISBN 951-30-6056-X
Iisalmi. Tämän päivän kotiseutu kuvina.  (Kuvat: Pentti Kakkori)  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6285-6
Afrikan tähti.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14238-7
Kevättä kohti.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-14669-2
Haloset.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15854-2
Mahtava mies, tv-näytelmä. 1989
Palkinnot

Kritiikin Kannukset 1965
Valtion kirjallisuuspalkinto 1965, 1972 ja 1980
Kirkon kirjallisuuspalkinto 1978
Aleksis Kiven rahaston palkinto 1984
Pro Finlandia -mitali 1986
Savonia-palkinto 1987
Maria Peura

Maria Kristiina Peura (s. 2. kesäkuuta 1970 Pello) on suomalainen kirjailija ja dramaturgi.
Elämä ja ura

Peura syntyi opettajien Paavo Peura ja Kaija Martikainen perheeseen. Peuralla on kaksi lasta. Peura valmistui ylioppilaaksi 1989 ja teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta dramaturgiasta 2008.
Peuran esikoisteos On rakkautes ääretön (2001) käsitteli insestiä ja pedofiliaa ja sai kiitosta vaikeiden aiheiden käsittelemisestä. Teos oli Finlandia-palkintoehdokkaana, ja sai Olvi-säätiön palkinnon, Nuori Aleksis -palkinnon ja Hyvä teko lapselle -palkinnon. Kirjailijan toinen romaani Valon reunalla (2005) sijoittui pieneen pohjoiseen kylään, jota halkovat joki ja rautatie, ja kuvasi nuoruuden väkeviä kokemuksia. Romaani ilmestyi englanniksi vuonna 2007. Kolmas romaani Vedenaliset (2008) kertoi kalastajaperheen tyttärestä, joka kokee vieraudentunteita modernissa maailmassa ja löytää hengenheimolaisia maahanmuuttajayhteisöstä. Kantajat (2020) oli ehdolla Runeberg-palkinnon saajaksi.
Peura on julkaissut myös lastenrunokirjan Mimmi Moun ilotaika (2004) sekä kirjailijan omaa kirjoittajuutta ja itsesensuuria käsittelevän teoksen Antaumuksella keskeneräinen (2012).
Elämä ja ura > Romaanit

On rakkautes ääretön.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2092-9
Valon reunalla.  Helsinki:  Teos, 2005.  ISBN 951-851-020-2
Vedenaliset.  Helsinki:  Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-119-2
Ja taivaan tähdet putoavat.  Helsinki:  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-430-8
Kantajat.  Helsinki:  Otava, 2020.  ISBN 978-951-1-35029-3
Esikoinen.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-44436-7
Elämä ja ura > Muu tuotanto

Suennälkä, näytelmä (2000); julkaistu Teatterikorkeakoulun antologiassa Saisio, Pirkko (toim.): Näkyykö tähtiä? ja muita nykynäytelmiä.  Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-824-2
Mimmi Moun ilotaika.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3087-8
Antaumuksella keskeneräinen. Kirjailijan korkeakoulu.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-228-1
Tunkeilijat. Novellikokoelma. 2017
Palkinnot

Kunniamaininta J. H. Erkon kirjoituskilpailussa (2000)
Olvi-palkinto (2001)
Hyvä teko lapselle -palkinto (2002)
Nuori Aleksis -palkinto (2002)
Ville Zilliacus

Ville Zilliacus
Vilhelm (Ville) Valdemar Zilliacus (9. huhtikuuta 1914 Helsinki – 13. lokakuuta 2000 Helsinki) oli Yleisradion apulaisjohtaja ja television pitkäaikainen ohjelmapäällikkö, samoin kuin kirjailija ja esseisti.
Zilliacuksen vanhemmat olivat yliopettaja Victor Robert Zilliacus ja lehtori Hedvig Ingrid Schauman. Hän tuli radiotyön piiriin jatkosodan aikana, kun Yleisradio tarvitsi kirjeenvaihtajaa Tukholmaan.  Zilliacuksen reportaaseja Skandinavian tapahtumista sota-aikana ja sen jälkeen seurattiin tarkasti ja hän kehitti niihin omintakeisen essee -tyylin, mitä jatkoi myöhemmin televisio-ohjelmissakin. Zilliacus oli kiinnostunut myös Irlannista ja sen kulttuurista. 1950 hän siirtyi Yleisradion ohjelmajohtajan apulaiseksi ja toi Suomeen useita aiempaa kevyempiä pohjoismaisia ohjelmatyyppejä, samoin kuin hyödynsi mahdollisuuksia tehdä ohjelmia studion ulkopuolella ja tarkastella Euroopan asioita. Hän osallistui televisiotoiminnan aloittamisen suunnitteluun 1950-luvun lopulla, perehtyen televisiotyöhön useilla ulkomaanmatkoilla ja varsinkin Yhdysvalloissa. Television ohjelmapäällikkönä ja Yleisradion apulaisjohtajana hän toimi aina vuoteen 1970 asti, minkä jälkeen hän hoiti yhtiön ulkomaansuhteita. Hän oli mukana aloittamassa Pohjoisvisiota ja loi yhteydet Intervisioon ja Eurovisioon.
Eläkkeelle siiryttyään Zilliacus perehtyi Yleisradion historiaan ja julkaisi siitä ja muistakin aiheista useita kirjoja sekä suomeksi että ruotsiksi. Hän kirjoitti myös esseekokoelmia, esseistinä häntä pidetään henkevänä ja laaja-alaisena humanistina. Valtion tiedonjulkistamispalkinto Zilliacukselle myönnettiin 1990 kirjasta Rakas vanha Eurooppa.
Zilliacuksen puoliso vuodesta 1940 oli Birgit Lilius.
Teokset

Zilliacuksen kirjoittamat tai toimittamat suomeksi käännetyt teokset ja teosten osat ovat:
Radiomatka kaukoitään, 1975
Pohjoisvisio 20 vuotta / muistiinpanoja koonnut Ville Zilliacus. Suom. Raimo Arhela. (alkup. Nordvision 20 år), 1979
Suuri seikkailu vuonna 415 eKr. / Yleisradiolle kirj. Ville Zilliacus ja ohjannut Pertti Salomaa, 1982
Radio ennen Yleisradiota, 1983
Kun Karjalasta kajahti: muistiinpanoja Kaakkois-Suomen radiosta vuoteen 1944 / koonnut Ville Zilliacus, 1985
EBU / EBU:n monivuotisen johtajan Henrik Hahrin muistiinpanoista lyhentänyt ja muokannut Ville Zilliacus, 1988
Kaksikielinen Yleisradiomme, 1988
Rakas vanha Eurooppa: kulttuurikuvia vuosisatojen varrelta, 1989
Yleisradiomme sotavuosina 1939–1944, 1991
Torin tarinoita. (ilmestynyt myös ruotsiksi nimellä Utsikter från ett torg), 1992
Irlanti eilen ja tänään / (historiallisen osuuden kirjoittanut Ville Zilliacus), 1995
Samassa veneessä: naapuruudesta, ystävyydestä, yhteisestä menneisyydestä. (ilmestynyt myös ruotsiksi nimellä I samma båt), 1995
Kaikkien aikojen Helsinki. (ilmestynyt myös ruotsiksi nimellä Alla tiders Helsingfors), 1998
Muolaan muotokuva: totta ja tarinoita Keski-Kannakselta. Toim. Ville Zilliacus, 1998
Irlantia etsimässä, 1999
Aiheesta muualla

Forum Romanum, toimittanut Ville Zilliacus (Viitattu 25.12.2014)
Jukka Kemppinen

| Jukka Kemppinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. joulukuuta 1944 (ikä 79) Kauhava
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto, Turun yliopisto
Instituutti:  Lappeenrannan teknillinen yliopisto, Tietotekniikan tutkimuslaitos, Kalifornian yliopisto, Berkeley
Oppilaat:  muun muassa Herkko Hietanen
Tutkimusalue:  informaatio- ja teknologia-oikeus, digitoituvat sisällöt ja tekijänoikeudet
Palkinnot:  Kirkon kirjallisuuspalkinto
Jukka Martti Kemppinen (s. 23. joulukuuta 1944 Kauhava) on suomalainen professori, dosentti, filosofian tohtori, varatuomari, kirjailija ja suomentaja. Kemppinen on ollut informaatio- ja teknologiaoikeuden professori Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa 2003–2009. Hän oli johtava tutkija Helsingin yliopiston ja Teknillisen korkeakoulun tietotekniikan tutkimuslaitoksessa vuodesta 2001, Helsingin yliopiston oikeustieteen dosentti vuodesta 1992 sekä Turun yliopiston kulttuurihistorian dosentti.
Kemppinen on kirjoittanut kuusi runokirjaa, esseitä, artikkeleita, tietokirjoja, romaanin, arvosteluja etenkin kirjallisuudesta ja musiikista sekä kolumneja. Hän on kääntänyt runsaasti kirjallisuutta kymmenestä eri kielestä ja tehnyt radio-ohjelmia. Kemppisen blogi kerää päivittäin yli tuhat lukijaa. Se valittiin vuoden 2013 parhaaksi blogiksi Helsingin Sanomien kuukausiliitteen järjestämässä kilpailussa. Blogiteksteistä Kemppinen julkaisi 2014 valikoiman Tuolta puolen.
Nuoruus

Kemppinen on karjalaista sukua, joka oli lähtöisin Rautjärven Ilmeeltä. Hänen vanhempansa ovat laamanni Kullervo Kemppinen ja libristi Laila Kemppinen, o.s. Nurmi.
Vuonna 1951 Kemppinen aloitti kansakoulun Kauhavalla. Hänen luokkatovereihinsa kuului muun muassa Antti Tuuri.
Ura

Vuosina 1964–1968 Kemppinen työskenteli Otavan kustannustoimittajana ja Mainos-TV:n elokuvatoimittajana. Kemppinen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1967 Helsingin yliopistosta. Vuosina 1968–1972 hän toimi asianajajana ja 1973–1975 Otavan lainopillisena avustajana. Vuosina 1975–1991 hän oli korkeimman oikeuden esittelijä ja 1991–1999 Helsingin hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena. Vuosina 1999–2001 hän oli Teknillisen korkeakoulun professori. Kemppinen on ollut jäsenenä tekijänoikeuslakikomiteassa, asunto-osakeyhtiölakikomiteassa ja tuomioistuinlaitoksen kehittämiskomiteassa 2001–2003. Hän on ollut vieraileva tutkija ja professori Kalifornian yliopisto, Berkeleyssä.
Kemppinen väitteli filosofian tohtoriksi kulttuurihistorian alalta Turun yliopistosta 1992. Kemppisen työtä ohjasi muun muassa Aulis Aarnio. Hän on kulttuurihistorian dosentti Turun yliopistossaselvennä.
Digitoituvat sisällöt ja tekijänoikeudet ovat Jukka Kemppisen erityisaluetta. Toiminnastaan hän on saanut julkisia palkintoja, viimeksi TeliaSoneran palkinnon tietotekniikan alusrakenteen kehittämisestä. Vuodesta 2000 hän on ollut ohjaamassa väitöskirjatöitä, joissa tekninen osaaminen kytkeytyy oikeudellisiin ongelmiin. Hänen tohtorioppilaitaan ovat olleet muun muassa Raimo Siltala, Mikko Välimäki ja Herkko Hietanen. Kemppinen jäi eläkkeelle professorin virasta vuonna 2008, mutta jatkaa tutkimuksen taustavaikuttajana Tietotekniikan tutkimuslaitoksessa.
Muu toiminta ja yksityiselämä

Valokuva, elokuva ja sarjakuva ovat Kemppistä lähellä. Hän on ollut mukana käsikirjoittamassa elokuvia Mommilan veriteot 1917 (1973) ja Lumikuningatar (1986). Hän on kristillisen Askel-lehden kolumnisti. Aikaisemmin hän on kirjoittanut kolumneja Helsingin Sanomiin. Kemppisen veljekset ovat kirjoittaneet yhdessä Puukot-teoksen, jonka kuvituksesta vastasi Mikko Kemppinen. Seppo Kemppinen puolestaan on jatkanut asianajotoimisto Borenius & Kemppisen osakkaana perheen isän, Kullervo Kemppisen jälkeen.
Kemppinen on kääntänyt muun muassa Catulluksen ja Guillaume Apollinairen runoja, George Orwellin esseitä, Saul Bellowin, Kurt Vonnegutin ja Isaac Bashevis Singerin romaaneja sekä kuusi Hergén Tintti-albumia. Suomen sarjakuvaseura myönsi Kemppiselle  sarjakuvaneuvoksen arvonimen ansioistaan sarjakuvan eteen tehdystä työstä Suomessa vuonna 1981. 
Kemppinen on ollut vuosina 1966–1994 aviossa kustannustoimittaja Marja Kemppisen (1942–1994) kanssa ja elokuvaohjaaja Päivi Hartzellin kanssa vuodesta 1996. Ensimmäisen vaimonsa kanssa hänellä on kolme lasta. Vaimonsa kuolemasta ja leskeksi joutumisestaan Kemppinen on kirjoittanut kirjan Elämän varjo.
Julkaisuja > Oikeusalan tietokirjat

Kuluttajansuojalaki. Kuluttajansuojalain selityksiä.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08841-2
(toim.): Immateriaalioikeudellisia oikeustapauksia.  Helsinki:  Suomen lakimiesliiton kustannus, 1981.  ISBN 951-640-140-6
Kemppinen, Jukka & Kukkonen, Heikki: Perusparannuksia koskeva päätöksenteko asunto-osakeyhtiössä.  Helsinki:  Asuntohallitus, 1984.  ISBN 951-46-7538-X
Haarmann, Pirkko-Liisa & Kemppinen, Jukka & Mansala, Marja-Leena: Immateriaalioikeuden lakikirja.  Helsinki:  Lakimiesliiton kustannus, 1988.  ISBN 951-640-345-X
Oikeus kulttuuri-ilmiönä.  (Vankeinhoidon koulutuskeskuksen julkaisuja 1/1990)  Helsinki:  Valtion painatuskeskus, 1990.  ISBN 951-37-0187-5
Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Korkein oikeus, ihmiset ja yhteiskunta 1918–1990.  (Väitöskirja: Turun yliopisto)  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1992.  ISBN 951-37-0978-7
Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Korkein oikeus, ihmiset ja yhteiskunta 1918–1990. 2, Tilasto-osa.  Kirkkonummi:  J. Kemppinen, 1992.  ISBN 952-90-4179-9
Taistelu oikeudesta. Kirjoituksia ajassa.  Helsinki:  Werner Söderström lakitieto, 1997.  ISBN 951-670-014-4
Digitaaliongelma. Kirjoitus oikeudesta ja ympäristöstä.  (Acta Universitatis Lappeenrantaensis 242)  Lappeenranta:  Lappeenrannan teknillinen yliopisto, 2006.  ISBN 952-214-223-9  Teoksen verkkoversio (PDF).
Informaatio-oikeuden alkeet.  Helsinki:  Tietosanoma, 2011.  ISBN 978-951-885-325-4
Julkaisuja > Runokokoelmat

Ylistys. Runoja.  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07848-8
Linnusta länteen. Runoja.  Helsinki:  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-12940-2
Kiertävä kivi on kuollut. Runoja.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13700-6
Mahdollinen metsä. Runoja.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14594-7
Riitamaa.  Helsinki:  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-9257-7
Äkkisyvä.  Helsinki:  Tammi, 1993.  ISBN 951-31-0238-6
Julkaisuja > Muut kirjat

Kaukoranta, Heikki & Kemppinen, Jukka: Sarjakuvat.  Helsinki:  Otava, 1972, laajennettu painos 1982.
Puukot.  (Kuvitus: Mikko Kemppinen)  Helsinki:  Otava, 1976.  ISBN 951-1-02469-8
Kaukoranta, Heikki & Kaukoranta, Soile & Kemppinen, Jukka (toim.): Sarjakuvan maailmat. Antologia.  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06628-5
Salonen, Kalervo & Kemppinen, Jukka: Elämisen oppikirja.  Helsinki:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06835-0
Elämän varjo. Muuan yökirja.  Helsinki:  Kirjapaja, 1996.  ISBN 951-625-418-7
Uusi taivas, toinen maa.  Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-494-2
Tuolta puolen.  Helsinki:  Art House, 2014.  ISBN 978-951-884-528-0
Julkaisuja > Muut julkaisut

Artikkeleita, muun muassa hakuteoksissa Encyclopaedia Iuridica Fennica, Otavan suuri ensyklopedia, Otavan suuri musiikkitietosanakirja, Fokus-tietosanakirja.
Tutkielmia oikeustieteellisissä aikakauskirjoissa ja tutkimuksia yhdessä muiden kanssa eri julkaisusarjoissa.
Sanomalehtikirjoituksia eri lehdissä vuodesta 1959. Esseitä Parnassossa, Kanavassa, Helsingin Sanomissa ja muissa lehdissä vuodesta 1971.
Radio-ohjelmia.
Suomennoksia vuodesta 1964.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Jukka Kemppisen julkaisuja on Wikiaineistossa
Kemppisen blogi.
Yle Radio1: Kemppinen[vanhentunut linkki].
Timo Pusa

Timo Tapani Pusa (9. lokakuuta 1951 Kotka – 9. syyskuuta 1996 Kotka) oli suomalainen kirjailija. Pusa kuvaa teoksissaan hyvin intensiivisesti ja realistisesti merimiesten ja muiden kotikaupunkinsa vähäosaisten ihmisten kuten prostituoitujen ja köyhien tehdastyöläisten elämää. Teoksille on ominaista syvä ymmärtämys vähäosaisia ihmisiä kohtaan. Vaikka hän aloitti kirjailijanuransa kahdella runokokoelmalla, hänen läpimurtoteoksekseen tuli romaani Tatuoitu sydän, joka kertoo nuoresta merimiehestä. Pusa lähti itse merille viisitoistavuotiaana ja seilasi noin viisi vuotta muun muassa tankkereissa. Hän asui Kotkassa. Hänen veljensä Juhani Pusa (1948–2009) julkaisi muun muassa romaanin Suolan maku. Pian Timo Pusan kuoltua kotkalaiset kirjallisuudenystävät istuttivat ”Timo Pusan puun”, jonka varttuminen symboloi sitä, kuinka kauas menneisyyteen Pusan edustama kotkalaisuus häviää.
Teokset > Proosateokset

Opporits ja muita novelleja.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1982.  ISBN 951-26-2332-3
Tuomas ja poika.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1986.  ISBN 951-26-2757-4
Tatuoitu sydän.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1988.  ISBN 951-26-3233-0
Ilona täällä.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1990.  ISBN 951-26-3446-5
Mä näin sut ensin.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1991.  ISBN 951-30-9856-7
Tähtien kanveesi.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17392-4
Onnen ruuma.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18310-5
Taivas heiluu.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-19073-X
Barentsilta tuulee.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19500-6
Teokset > Runokokoelmat

Tuulessa hymyilevä puu.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1978.  ISBN 951-26-1485-5
Yövuoro.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1979.  ISBN 951-26-1699-8
Yhä hymyilevät puut.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20922-8
Teokset > Muuta

Oletko unohtanut (kuunnelma, 1996)
Kummallinen metsä (yhdessä Pusan veljen Juhani Pusan kanssa, lastennäytelmä)
Palkinnot

Jyväskylän talven runopalkinto (1978)
Runeberg-palkinto 1989 teoksesta Tatuoitu sydän (1989)
Kalevi Jäntin palkinto teoksesta Tatuoitu sydän (1989)
Kiitos kirjasta -mitali teoksesta Tatuoitu sydän (1989)
Valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha (1993)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Timo Pusa Wikisitaateissa
Timo Pusan puu (Arkistoitu – Internet Archive)
Frans Johan Valbäck

Frans Johan Valbäck (myös Wahlbeck, 19. kesäkuuta 1852 Helsinki – 8. maaliskuuta 1923 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän käytti nimimerkkejä F.J.V. ja Adolf Bäck.
Valbäck syntyi leipurin perheeseen. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta yksityislyseosta ja opiskeli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä osastossa. Valbäck työskenteli yksityisopettajana, Helsingin ruotsalaisen kansakoulun opettajana vuosina 1875–1885 ja Helsingin kansankirjaston kirjastonhoitajana vuosina 1885–1892.
Valbäck aloitti toimittajanuransa 18-vuotiaana pilalehti Kurressa vuonna 1871. Hän toimitti Wiborgs Tidningiä vuosina 1874–1875, oli pitkään Folkwännenin päätoimittajana sekä työskenteli Aftonbladetin toimitussihteerinä vuonna 1893, Helsingfors Aftonbladin toimittajana vuonna 1894 ja Aftonpostenin päätoimittajana vuosina 1895–1898. Valbäck julkaisi ja toimitti pilalehti Spetsiä vuosina 1882–1889, oli perustamassa Fyreniä vuonna 1898 sekä avusti Lördagenia, Nya Presseniä, Hufvudstadsbladetia, eri maaseutulehtiä ja ruotsalaisia sanomalehtiä. Vuodesta 1897 aina kuolemaansa saakka hän kuului Hufvudstadsbladetin toimitukseen.
Valbäck oli poliittisilta näkemyksiltään svekomaani. Hän toimi aktiivisesti Arbetets Vännerissä aina järjestön perustamisesta lähtien.
Teoksia

En afton i Kajsaniemi: romantiserad skildring ur Helsingfors-lifvet. Helsingfors: Anderson, 1892.
Från lifvets strider 1: I ungdomens vår, skildringar af Adolf Bäck. Helsingfors: Aftonposten, 1895.
Arbetets Vänner i Helsingfors: de första tio åren af föreningens lif: en återblick med anledning af föreningens tioårsfest den 9 juni 1901. Helsingfors, 1901.
Arbetets Vänners i Helsingfors Sångkör: tio års minnen, tecknade för festen den 14 april 1901. Helsingfors, 1901.
Karl Teodor Broberg: några minnesord. Helsingfors: Författare, 1901.
Gamla Stinas sagor: samling 1; med teckningar av Alex. Federley. Helsingfors: Söderström, 1916.
Gamla Stinas sagor: samling 2; med teckningar av Alex. Federley. Helsingfors: Söderström, 1920.
Kyrö Distillery

| Kyrö Distillery Company |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2014
Toimitusjohtaja:  Jouni Ritola
Avainhenkilöt:  Miika Lipiäinen, Mikko Koskinen, Miko Heinilä, Kalle Valkonen, Jouni Ritola (perustajat)
Kotipaikka:  Isokyrö
Toimiala:  Alkoholijuomat, viinit ja oluet (päätoimiala)
Tuotteet:  viski, gin, kermalikööri, käsidesi
Liikevaihto:   4,4 milj. € (2019)
Henkilöstö:   29 (2019)
Tytäryhtiöt:  Kyrö Distillery Company GmbH
Kotisivu:  www.kyrodistillery.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kyrön craft-lonkero Kyrö Cranberryssä käytetään karpalomehua.
Kyrö Malt Rye Whisky -pullo.
Kyrö Distillery Company on Isossakyrössä toimiva ruistislaamo. Ginin ja viskin lisäksi se tekee myös käsidesiä.
Historia

Tislaamo aloitti toiminnan Kyrönmaan osuusmeijerin tiloissa vuonna 2014.
Tislaamon lähellä sijaitseva Napuen taistelun muistomerkki on toiminut innoittajana Kyrö Distilleryn omalle Napue Sans -kirjasimelle. Tislaamon ensimmäinen ja yrityksen kansainväliseen menestykseen vienyt Napue gini lanseerattiin alun perin Napuen taistelun 300-vuotisjuhlapäivänä. Isonkyrön historiaa hyödynnetään yrityksen markkinoinnissa laajemminkin, ja isokyröläistä paikallisuutta korostetaan myös ulkomailla, jossa pieni pitäjä näyttäytyy eksoottisena sijaintina. Kyrön tuotteiden pakkaussuunnittelu on saanut kansainvälistä mainetta. Suunnittelutoimisto Werkligin tekemät pakkaukset nousivat oman sarjansa lyhyelle listalle Cannesin mainosfestivaaleilla kesäkuussa 2015.
Kyrö Distilleryn tuotteita viedään useisiin maihin Suomen ulkopuolelle. Tammikuussa 2020 tislaamo avasi tytäryhtiö Kyrö Distillery Company GmbH:n Saksaan. Tytäryhtiön hallinnassa on tislaamon tuotteita myyvä verkkokauppa, jonka kautta palvellaan eurooppalaisia kuluttajia ja viskin ystäviä ympäri maailmaa.
Altian toimitusjohtajana toiminut Antti Pankakoski nimitettiin Kyrö Distilleryn hallituksen puheenjohtajaksi 18. syyskuuta 2014. Hallituksen puheenjohtajana vuoden 2020 alusta lähtien on toiminut Christian Lorenzen.
Tuotteet

Alun perin ruisviskistä alkunsa saanut yritys laajensi tislaamaan myös ruisginiä osittain rahoittaakseen vähintään kolmen vuoden tynnyrikypsytyksen vaativan ruisviskin tuotannon. Vain vuosi tislauslupien saamisen jälkeen, vuoden 2015 heinäkuussa, Napue Gin voitti Isossa-Britanniassa järjestetyn IWSC Wine and Spirits -kilpailun Best gin for Gin&Tonic -sarjan. Tislaamon tynnyrissä kypsytetty Koskue-gini (tunnetaan nykyään nimellä Kyrö Dark Gin) voitti samassa tapahtumassa kultaa. Napuen kysyntä kasvoi voiton jälkeen merkittävästi, ja suosio aiheutti viskituotannon viivästymisen.