stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kehräsaaren silta

Kehräsaaren silta vuonna 2021.
Kehräsaaren silta on Tammerkosken ylittävä kävelysilta Tampereen ydinkeskustassa, Kehräsaaren ja Vuolteentorin välissä. Se on vuonna 1986 valmistunut puukantinen terässilta, joka kulkee Alavoimalan eteläseinustan vierestä. 
Sen pituus on noin 50 metriä.
Silta on osa Tammerkosken kansallismaisemaa ja valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.
Kefdiniiri

| --- | --- |

Kefdiniiri
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(6R,7R)-7-[[(2Z)-2-(2-amino-1,3-tiatsol-4-yyli)-2-hydroksi-iminoasetyyli]amino]-3-etenyyli-8-okso-5-tia-1-atsabisyklo[4.2.0]okt-2-eeni-2-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 91832-40-5
ATC-koodi: J01DD15
PubChem CID: 6915944
DrugBank: DB00535
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H13N5O5S2 
Moolimassa: 395,434
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 170 °C (hajoaa)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 25 %
Proteiinisitoutuminen: 60–70 %
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika: 1,5 tuntia
Ekskreetio: virtsan mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Kefdiniiri (C14H13S2N5O5) on kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö

Kefdiniiri on niin sanottu kolmannen sukupolven kefalosporiini ja sen antibioottiset ominaisuudet perustuvat bakteerin soluseinän synteesin estämiseen. Antibioottina lääkeaine on suhteellisen laajakirjoinen, mutta tehoaa erityisesti grampositiivisiin bakteereihin. Kefdiniirin rakenne ei hydrolysoidu helposti beetalaktamaasien vaikutuksesta. Kefdiniiriä voidaan käyttää muun muassa keuhkokuumeen ja muiden hengitysteiden infektioiden hoitoon.
Haittavaikutukset

Kefdiniiri voi aiheuttaa haittavaikutuksinaan huonovointisuutta, vatsakipuja, ripulia ja harvinaisesti allergisia oireita.
Valmistus

Kefdiniiri on puolisynteettinen yhdiste. Aminokefalosporiinista valmistetaan vinyyliaminokefalosoporiinihappoa, joka reagoi 3-bromiasetoetikkahapon tai 3-bromiasetoasetyylikloridin kanssa. Yhdisteen ketoniryhmä reagoi natriumnitriitin kanssa, jolloin muodostuu oksiimi. Viimeinen vaihe yhdisteen synteesissä on reaktio tiourean kanssa, jolloin muodostuu tiatsolirengas.
Kéa

Kéan saari (vasemmalla) ja Makrónisos satelliittikuvassa.
| --- | --- |
Sijainti:  37°36′51″N, 24°19′42″E, Kéa Kéa-Kýthnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Korkein kohta:  Profítis Ilías, 568 m
Pinta-ala:  131,693 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2 446
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kéa (kreik. Κέα; myös Tzia, kreik. Τζια), antiikin Keos (m.kreik. Κέως, Keōs, lat. Ceos), on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään. Saaren pinta-ala on 131,693 neliökilometriä ja asukasluku 2 446 (vuonna 2001). Hallinnollisesti Kéa kuuluu Kéan kuntaan, Kéa-Kýthnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Saaren pääkylä on Ioulída.
Maantiede

Kéa sijaitsee Välimereen kuuluvassa Egeanmeressä Itä-Attikan rannikosta ja Soúnion niemestä kaakkoon. Se on Kykladien saariryhmän luoteisin saari. Sen lähimmät suuremmat saaret ovat Kýthnos kaakkoispuolella, Makrónisos länsipuolella Attikan rannikon edustalla, Euboia pohjoispuolella ja Gyáros itäpuolella.
Saaren korkein kohta on Profítis Ilías (568 metriä).
Maantiede > Hallinto, kaupungit ja kylät

Kéa kuuluu hallinnollisesti Kéan kuntaan, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
Saaren suurimmat asutukset ovat satamakylä Korissía (711 asukasta), joka sijaitsee saaren luoteisrannikolla; pääkylä Ioulída eli Chóra (633 asukasta), joka sijaitsee saaren pohjoisissa sisäosissa; sekä Písses (157) ja Vourkári (121). (Katso myös: Luettelo Kéan kunnan kylistä ja saarista.)
Historia

Antiikin aika saari tunnettiin paitsi nimellä Keos myös nimellä Hydrussa (Hydroussa). Kreikkalaisessa mytologiassa saarella kerrotaan asuneen nymfejä, jotka jumalat ajoivat pois kateellisina saaren kauneudesta. Saaren Agía Eirínistä (Ágia Iríni) on löydetty merkittävä kykladisen kulttuurin aikainen asutus.
Keoksella oli antiikin aikana neljä kaupunkivaltiota (polis), jotka muodostivat tetrapoliin eli neljän kaupungin liiton. Kaupungit olivat Iulis, Karthaia, Koressia ja Poieessa. Persialaissodissa kaupungit taistelivat Ateenan puolella persialaisia vastaan, päin vastoin kuin suurin osa Kykladien saarista. Sodan jälkeen saari liittyi Deloksen meriliittoon. Saari oli venetsialaisvallan alla vuosina 1207–1537 ja turkkilaisvallan alla vuosina 1537–1821. 1800-luvulla se osallistui ensimmäisten joukossa Kreikan vapaustaisteluun. Kéasta tuli osa itsenäistynyttä Kreikkaa vuonna 1821. 1900-luvulla monet saaren asukkaista ovat muuttaneet pois saarelta.
HMHS Britannic upposi Kéan luoteispuolelle ensimmäisen maailmansodan aikana 21. marraskuuta 1916 toimiessaan sairaalalaivana. RMS Titanicin sisaralus oli aikansa suurin laiva. Hyvin säilynyt hylky makaa noin 110 metrin syvyydessä.
Nähtävyydet

Kéan nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Agía Eirínin esihistoriallisen ajan muinaisjäänteet, Ioulídan venetsialaisaikainen linna ja arkeologinen museo, 500-luvulla eaa. tehty suurikokoinen Iuliin leijonapatsas Ioulídan lähellä, Apollonin ja Athenen temppelien rauniot Karthaian arkeologisella alueella, hellenistisen ajan tornin jäänteet Agía Marínassa sekä Kastrianín luostari (Moní Kastrianís). HMHS Britannicin hylky on suosittu sukelluskohde.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kéa Wikimedia Commonsissa
Kykladit
| --- | --- |
Pääsaaret:   Amorgós  Anáfi  Ándros  Antíparos  Delos  Folégandros  Íos  Kéa  Kímolos  Kýthnos  Mílos  Mýkonos  Náxos  Páros  Santoríni Thíra  Sérifos  Sífnos  Síkinos  Sýros  Tínos 
Muut suuremmat saaret:   Antímilos  Despotikó  Donoúsa  Gyáros  Irakleiá  Káto Koufonísi  Kéros  Koufonísi  Makrónisos  Nikoúria  Pacheiá  Polýaigos  Ríneia  Schoinoúsa  Thirasía 
Pienet saaret:   Agía Kalí  Agía Paraskeví  Ágios Andréas, Kímolos  Ágios Andréas, Koufonísia  Ágios Artémios  Ágios Efstáthios  Ágios Geórgios  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Makáres  Ágios Nikólaos, Thíra  Ágios Spyrídonas  Akráthi  Almyronísi  Anánes  Áno Antikéri  Ánydros  Árgilos  Askaniá  Áspro  Aspronísi, Santoríni  Aspronísi, Schoinoúsa  Avelonísia Megálos Avelás  Mikrí Akradiá  Avoladonísi  Báos  Christianí  Daskalió  Diakoftó  Didými  Dipló  Drakonísi  Dryonísi  Dýsvato  Escháti  Evriókastro  Filídi  Foínisses  Ftená  Foúis  Gaïdouronísi  Galiátsos  Gavrionísia Akamátis  Alidonísi  Gáidaros  Megálo  Platý  Prásso  Tourlítis  Glarómpouta  Glaronísi, Gyáros  Glaronísi, Koufonísia  Glaronísi, Sérifos  Glaronísia  Gramvoússa  Kalógeroi, Kímolos  Kalógeroi, Tínos  Kalógeros  Kampána  Káravos  Kardiótissa  Kasséles  Káto Antikéri  Kávouras, Antíparos  Kávouras, Mýkonos  Kitrianí  Klidoúra  Klimatónisa  Kounelonísi  Krommýdi  Ktapódia  Lazaronísi  Lázaros  Makáres  Makrá  Makronísi  Manolonísi  Mantó  Marmaronísi  Mavronísi  Megáli Pláka  Megálo Viókastro  Megálos Refmatiáris  Mikrí Pláka  Mikronísi  Mikró Viókastro  Mikrós Avelás  Mikrós Refmatiáris  Moschonás  Náta  Néa Kaméni  Ofeidoússa  Palaiá Kaméni  Panagía  Panteronísi  Paximádi  Petalídi, Íos pohj.  Petalídi, Íos loun.  Pipéri  Pláka  Plakí  Planítis  Porí  Práso  Prasonísi, Íos  Prasonísi, Kímolos  Prasoúra  Psathonísi, Íos  Psathonísi, Sýros  Revmatonísi  Revmatonísia  Sáliagkos  Schinonísi  Serifopoúla  Sfontíli  Skylonísi  Strongylí, Antíparos  Strongylí, Makáres  Strongyló, Sýros Ermoúpoli  Strongyló, Sýros Poseidonía  Tetartonísi  Theotókos  Thermonísia  Tigáni  Toúrlos, Antíparos  Toúrlos, Páros  Tragonísi  Tría Adélfia  Tsimintíri  Tsouloúfi  Varvaronísi  Varvaroúsa  Venétiko  Voúlgari  Vous  Vryokastráki 
Korissían satamakylä.
Karthaian Athenen temppelin rauniot.
Luettelo pikkuplaneetoista: 327001–328000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
327001:stä ja päättyen 328000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kehäsaha

Kehäsahausta.
Vanha piirros kehäsahasta, jonka terät ovat pystysuorassa.
Kehäsaha, kehyssaha eli raamisaha on puuntyöstökone, jolla on perinteisesti sahattu tukkeja teollisesti. Kehäsahan syrjäyttivät vannesaha ja sirkkelisaha.
Kehäsahan toiminta perustuu kiertokangen liikuttamaan kehään eli raamiin, jossa terät ovat kiinni. Varhaisissa kehäsahoissa oli yksi terä ja kehä oli raudalla vahvistettua puuta. Myöhemmin terien määrää kehässä lisättiin ja kehät valmistettiin esimerkiksi valuraudasta. Jo 1700-luvulla tavanomainen oli yhdeksänteräinen kehä. Sahalaitoksessa käytössä olevien kehien lukumäärän mukaan puhutaan esimerkiksi yksi- ja kaksiraamisista sahoista. Raamimäärä kuvaa sahan kapasiteettia.
Suomessa kehäsahoja on valmistanut esimerkiksi Kone ja Terä Oy Tampereella.
Kehäsahoja on vieläkin käytössä pienillä sahoilla, jotka sahaavat erikoistuotteita. Esimerkiksi Carl Rundberg Ab Önningebyssä Ahvenanmaalla käyttää raamisahaa. Parketin pintasäleiden halkaisuun käytetään pientä erikoiskehäsahaa, jossa terän paksuus voi olla alle 1 mm.
Sahausta vanhalla vesivoimaisella kehäsahalla Moran kunnassa, Ruotsissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kehäsaha Wikimedia Commonsissa
Keijōjutsu

Keijōjutsu  (suom. poliisikeppi-, mellakkapampputaito) on japanilaisesta taistelutaidosta Shindō Musō-ryū jōdōsta 1900-luvulla poliisin tarpeisiin edelleen kehitetty kamppailu ja pidätystaito. Keijōjutsun kehitti Shimizu Takaji (1896–1978), joka oli Shindō Musō-ryūn 25. päämestari, yhteistyössä Japanin poliisivoimien kendon opettajien kanssa 1930-luvulla. Jōdōn tekniikoita on keijōjutsussa sovellettu vastaamaan nykyaikaisen yhteiskunnan vaatimuksia tekemällä niistä vaarattomampia ja käyttämällä niitä mellakanhallintaan.
Keijōjutsu poliisikäytössä nykyään

Keijōjutsua harjoitetaan Japanin poliisivoimissa yhä laajalti. Shimizu Takajin työtä keijōjutsun kehittäjänä Japanin poliisivoimissa ovat jatkaneet Kuroda Ichitarō,  Yoneno Koterō, Hiroi Tsuneji ja Kaminoda Tsunemori. Keijōjutsu osoitti toimivuutensa Japanissa 1960-luvun puolivälistä 1970 kestäneiden massamielenosoitusten hillitsijänä. Japanin poliisin pitää mukanaan yhä usein jō-sauvaa partioidessaan. Jō-sauva toimii yhä paitsi poliisin virkavallan symbolina myös poliisin käytännön lainvalvonta- ja pidätystyökaluna.
Luettelo pikkuplaneetoista: 310001–311000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
310001:stä ja päättyen 311000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 301001–302000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
301001:stä ja päättyen 302000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Heikki Keinonen (jääkiekkoilija)

Heikki Markku Keinonen (4. syyskuuta 1945 Tampere – 12. joulukuuta 2004 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1966–1971 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Keinonen edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Koo-Vee:ta. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 93 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 12 + 6 = 18 ja jäähymääränsä 14 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1968.
Keinonen osallistui seuraotteluihin muun muassa Neuvostoliitossa ja Itä-Saksassa. Hän pelasi myös jalkapalloa maakuntasarjassa. Keinonen oli ammatiltaan osastonhoitaja. Hänen kotikuntansa oli Tampere.
Luettelo pikkuplaneetoista: 335001–336000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
335001:stä ja päättyen 336000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keine Ahnung (yhtye)

Keine Ahnung on vuonna 1999 perustettu Rammstein-yhtyeen covereihin keskittyvä turkulainen Tod Metall -yhtye. Yhtyeen perustaja oli rumpali Teuvo Raiskio, taiteilijanimeltään Mutter (Suomessa myös Mutteri). Lehtihaastatteluissaan Raiskio on usein puhunut siitä, että "häntä odottaa henkilökohtainen Untergang". Hänen katoamisensa on tehnyt tästä ennustuksesta totta. Raiskion lisäksi yhtyeeseen kuuluvat kitaristi ja vokalisti Edvard Marela, taiteilijanimeltään Enkeli, basisti Turo Kvisti (Merimies) sekä kadonneen Raiskion korvannut rumpali Pekka Lautamaa (Haikala).
Keine Ahnung on kuvitteellinen yhtye Reijo Mäen jännitysromaanissa Mustasiipi. Kirjan mukaan yhtyettä koskevat tiedot ovat peräisin Wikipediasta.
Luettelo pikkuplaneetoista: 340001–341000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
340001:stä ja päättyen 341000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 337001–338000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
337001:stä ja päättyen 338000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo pikkuplaneetoista: 3 001–4 000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 3 001:stä ja päättyen 4 000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kehrääjät (heimo)

| Kehrääjät |
| --- | --- |
 Kehrääjä (Caprimulgus europaeus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät Caprimulgidae  Vigors, 1825
Katso myös
   Kehrääjät (heimo) Wikispeciesissä   Kehrääjät (heimo) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kehrääjät (Caprimulgidae) on kehrääjälintujen lahkoon kuuluva heimo.
Tuntomerkit

Kehrääjät ovat keskikokoisia lintuja ja niillä on pitkät ja kapeat siivet, pitkä pyrstö, iso pää, pieni nokka ja lyhyt kaula sekä jalat. Niillä on suuri kita ja suupielissä voimakkaat sukaset. Niiden höyhenpuku on ruskeankirjava ja pyrstössä ja useimmilla lajeilla on siivillä ja pyrstössä valkoisia laikkuja.
Elintavat

Kehrääjät ovat hämärä- tai yöaktiivisia. Ne käyttävät ravinnokseen suuria lentäviä hyönteisiä. Päivisin ne lepäävät maassa tai oksalla. Kehrääjien pesä sijaitsee maassa. Kehrääjät munivat yhden tai joskus jopa kaksi munaa.
Luettelo pikkuplaneetoista: 320001–321000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
320001:stä ja päättyen 321000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Leo Keinonen

Leo Sakari Keinonen (18. syyskuuta 1920 Viipurin maalaiskunta – 19. heinäkuuta 1986) oli suomalainen tekniikantutkija. Hän oli Oulun yliopiston maarakennusmekaniikan ja pohjarakennuksen professori 1964–1968, Tampereen teknillisen korkeakoulun pohjarakennus- ja maarakennustekniikan professori 1968–1983. Hänen tutkimuskohteitaan olivat maan routiminen ja arktinen rakentaminen. Hänen väitöskirjansa on nimeltään On the Sensitivity of Water Laid Sediments in Finland (1963).
Keikkakuski

| Keikkakuski> The Driver |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Hill
Käsikirjoittaja:  Walter Hill
Tuottaja:  Lawrence Gordon
Säveltäjä:  Michael Small
Kuvaaja:  Philip Lathrop
Leikkaaja:   Tina Hirsch  Robert K. Lanbert 
Tuotantosuunnittelija:  Harry Horner
Lavastaja:  David M. Haber
Pääosat:   Ryan O'Neal  Bruce Dern  Isabelle Adjani  Ronee Blakley  Matt Clark 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   20th Century Fox  EMI Films 
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:  1978
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keikkakuski (engl. The Driver) on Walter Hillin 1978 ohjaama ja kirjoittama toiminnallinen rikoselokuva joka kertoo pakkomielteisen poliisin (Bruce Dern) ja ryöstökeikkoihin erikoistuneen autokuskin (Ryan O'Neal) kaksintaistelusta.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ryan O'Neal  | … |  kuski   |
|  Bruce Dern  | … |  etsivä   |
|  Isabelle Adjani  | … |  peluri   |
|  Ronee Blakley  | … |  yhteysnainen   |
|  Matt Clark  | … |  etsivä Red   |
|  Felice Orlandi  | … |  etsivä Gold   |
|  Joseph Walsh  | … |  Glasses   |
|  Rudy Ramos  | … |  Teeth   |
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kehui Keikkakuskin ranskalaisjännärien kaltaista kiehtovaa ilmapiiriä ja antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Keikkakuski Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Walter Hillin ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
1970-luku: Haastaja (1975) · Keikkakuski (1978) · Soturit (1979)
1980-luku: Lainsuojattomat (1980) · Raivoisa ajojahti (1981) · 48 tuntia (1982) · Streets of Fire – Liekehtivät kadut (1984) · Wow! Mikä perintö! (1985) · Crossroads – bluesjätkät (1986) · Oikeuden puolesta (1987) · Punainen vaara (1988) · Johnny Handsome – kasvoton (1989)
1990-luku: Toiset 48 tuntia (1990) · Tunkeutujat (1992) · Geronimo (1993) · Hurja Bill (1995) · Last Man Standing (1996)
2000-luku: Supernova (2000) · Teräskehä (2002)
2010-luku: Bullet to the Head (2012)
Keijut (heimo)

| Keijut |
| --- | --- |
 Pikkuetelänkeiju (Oceanites gracilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappakeijulinnut Procellariiformes
Heimo::  Keijut Oceanitidae  Forbes, 1882
Suvut
 Garrodia  Etelänkeijut Oceanites  Nesofregetta  Pelagodroma  Tyrskynpolkijat Fregetta 
Katso myös
   Keijut (heimo) Wikispeciesissä   Keijut (heimo) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keijut (Oceanitidae) on ulappakeijulintuihin kuuluva lintuheimo. Sen lajeja tavataan eteläisiltä merialueilta. Aikaisemmin heimon lajit luokiteltiin kuuluviksi ulappakeijujen (Hydrobatidae) kanssa samaan heimoon, mutta molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella ne ovat erkaantuneet omiksi heimoikseen noin 30 miljoonaa vuotta sitten. Keijuihin kuuluu BirdLife Suomen luokituksen mukaan 5 sukua ja 8 lajia.
Tyypillisiä piirteitä

Keijut ovat avomeren lintuja. Heimon lajeilla on ulappakeijuihin verrattuna lyhyemmät ja leveämmät hyvin liitämiseen soveltuvat siivet. Koivet ovat pitkät ja jalat melko suuret, mikä helpottaa lentoon lähtöä meren pinnalta.
Suvut ja lajit > Etelänkeijut Oceanites

Etelänkeiju (Oceanites oceanicus)
Pikkuetelänkeiju (Oceanites gracilis)
Suvut ja lajit > Tyrskynpolkijat Fregetta

Tummatyrskynpolkija (Fregetta tropica)
Vaaleatyrskynpolkija (Fregetta grallaria)
Viirutyrskynpolkija (Fregetta maoriana)
Suvut ja lajit > Lajit, joilla on oma sukunsa

Polynesiankeiju (Nesofregetta fuliginosa)
Ulappakeiju (Pelagodroma marina)
Tyrskykeiju (Garrodia nereis)
Luettelo pikkuplaneetoista: 324001–325000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
324001:stä ja päättyen 325000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Keihäskuuset

| Keihäskuuset |
| --- | --- |
 Kiinankeihäskuusi (Cunninghamia lanceolata).
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cunninghamioideae
Suku::  Keihäskuuset Cunninghamia  R.Br. ex Rich & A.Rich., 1826
Synonyymit
 Belis Salisbury 
Katso myös
   Keihäskuuset Wikispeciesissä   Keihäskuuset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keihäskuuset (Cunninghamia) on sypressikasvien heimon alaheimoon Cunninghamioideae kuuluva havupuusuku. Sukuun kuuluu lajien määritelmästä riippuen joko yksi nykyisin elävä laji, jossa on kaksi muunnosta, tai kaksi elävää lajia Lisäksi sukuun on luokiteltu useita esihistoriallisia lajeja. Keihäskuusiin kuuluvina pidettyjä fossiileja tunnetaan jo liitukautisista kerrostumista. Suvun levinneisyys on ollut menneisyydessä huomattavasti nykyistä itäiseen Aasiaan rajoittunutta laajempi. Sen edustajien fossiilisia jäänteitä on löydetty laajalta alueelta pohjoiselta pallonpuoliskolta. Suvun liitukautiset edustajat olivat ulkoisesti pitkälti yhdennäköisiä nykyisten kanssa.
Kuvaus

Keihäskuuset ovat suuria puuvartisia kasveja. Ne ovat yleensä kasvutavaltaan puita, mutta voivat olla myös pensasmaisia. Oksat haarautuvat rungosta usein säteittäin. Talvisilmut ovat munanmuotoisia.
Lehdet ovat ruodittomia ja muodoltaan suikeita tai tasasoukan suikeita. Lehtien laidat ovat tavallisesti hienosahaisia. Ilmarakoja on lehtien kummallakin pinnalla, mutta yläpinnalla vähemmän kuin alapinnalla. Lehtiasento on kierteinen. Keihäskuuset ovat ainavihantia.
Keihäskuuset ovat yksikotisia, ja erilliset hede- ja emikukinnot kasvavat samoissa yksilöissä. Kukinnot ovat käpyjä. Ryppäissä kasvavat hedekukinnot eli hedekävyt muodostuvat lukuisista kierteisesti asettuneista suomumaisista hedelehdistä. Emikävyt kasvavat versojen kärjissä 1–3 kävyn ryhmissä. Ne ovat muodoltaan pallomaisia, munanmuotoisia tai lieriömäisen munanmuotoisia. Kävyissä on kierteisesti pieniä emilehtiä eli emisuomuja ja suuria suojuslehtiä, joita on usein nimitetty epätarkasti käpysuomuiksi. Suojuslehdet ovat pysyviä, nahkeapintaisia, litteitä ja muodoltaan leveänpuikeita tai kolmiomaisen puikeita. Pienet emisuomut ovat kiinnikasvaneita suojuslehtiin.
Siemenet ovat litteitä ja niillä on kaksi kapeaa kylkiin kiinnittynyttä lenninsiipeä. Itäminen on maanpäällistä ja sirkkalehtiä on tavallisesti kaksi.
Lajit ja luokittelu

Keihäskuusten sukuun kuuluu lajien määritelmästä riippuen yksi tai kaksi nykyisin elävää lajia. Joissakin julkaisuissa, kuten havupuihin erikoistuneen arvostetun kasvitieteilijän Aljos Farjonin kirjoissa A monograph of Cupressaceae and Sciadopitys ja A Handbook of the World's Conifers sukuun määritellään kuuluvan kaksi nykyisin elävää lajia. Toisissa julkaisuissa, kuten useiden kasvitieteen tutkimuslaitosten yhteistyönä tuottamassa Flora of Chinassa kaikkia suvun nykyisin eläviä edustajia pidetään yhden lajin muunnoksina. Sukuun on lisäksi pidetty kuuluvina useita fossiileista kuvattuja esihistoriallisia lajeja.
† Cunninghamia asiatica
† Cunninghamia borzeana
† Cunninghamia chaneyi
† Cunninghamia europea
† Cunninghamia hornbyensis
Cunninghamia lanceolata – kiinankeihäskuusi
Cunninghamia konishii (syn. Cunninghamia lanceolata var. konishii) – taiwaninkeihäskuusi
† Cunninghamia miocenica
† Cunninghamia nodensis
† Cunninghamia praelanceolata
† Cunninghamia protokonishii
Kehityshistoria

Keihäskuusia pidetään nykyisin elävistä sypressikasveista varhaisimmin eriytyneenä kehityslinjana ja siten kaikkien muiden nykyisten sypressikasvien sisarryhmänä. Keihäskuusiin kuuluvina pidettyjä fossiileja tunnetaan jo varhaisliitukaudelta, ja suku on säilynyt ulkoisilta ominaisuuksiltaan lähes muuttumattomana.
Fossiileista tunnetaan myös useita lähinnä liitukautisia keihäskuusia suuresti muistuttavia havupuita, jotka on kuvattu lehtien ja käpyjen eroavaisuuksien perusteella omiksi suvuikseen Cunninghamiostrobus, Cunninghamites ja Elatides. Nämä suvut saattavat olla keihäskuusten lähisukulaisia, mutta puiden tarkkoja sukulaisuussuhteista ei tunneta. Säilyneen fossiiliaineiston puutteellisuuden takia kaikkia löydöksiä ei voida täysin yksiselitteisesti määrittää yhteenkään tiettyyn sukuun.
Levinneisyys ja elinympäristö

Keihäskuusten suvun levinneisyys on ollut esihistoriallisina aikoina huomattavasti nykyistä laajempi. Jäänteitä on löydetty laajalta alueelta pohjoiselta pallonpuoliskolta Pohjois-Amerikasta, Euroopasta ja itäisestä Aasiasta. Kaikki suvun nykyisin elävät edustajat kasvavat luontaisina Itä- ja Kaakkois-Aasiassa.
Keihäskuuset ovat suurehkoja, nopeakasvuisia puita. Ne kasvavat nykyisin lauhkeissa ja subtrooppisissa vuoristometsissä 200–2 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Ne voivat kasvaa metsän hallitsevana puulajina tai harvakseltaan sekametsissä.
Käyttö

Keihäskuusten vaalea puuaines on pehmeää, helposti työstettävää ja kestävää. Puuainesta käytetään laajalti varsinkin huonekalujen valmistukseen ja puurakentamiseen. Keihäskuusia käytetään Aasiassa laajalti metsänistutuksessa. Lisäksi lähinnä kiinankeihäskuusta viljellään koristekasvina.
Kiinankeihäskuusen lehtiä.
Kiinankeihäskuusen käpyjä.
Eoseenikautisen keihäskuusilajin fossiilinen oksa.