stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vähä Majalampi

| Vähä Majalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Espoo
Koordinaatit:  60°20′45″N, 24°37′25″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  71,2 m 
Rantaviiva:  0,9 km 
Pinta-ala:  0,054 km² 
 fiVähä Majalampi 
Vähä Majalampi (ruots. Lilla Majalam) on runsaan viiden hehtaarin laajuinen järvi Pohjois-Espoossa lähellä Vihdin rajaa. Se sijaitsee Nuuksion järviylängön pohjoisella reunalla. Virallisen kaupunginosajaon mukaan Vähä Majalampi sijaitsee harvaanasutussa Lakistossa. Vähä Majalammen pohjoisia naapurijärviä ovat Mylly-Majalampi ja Majalampi. Etelän suunnalla on muun muassa Väärä-Musta, Saarijärvi ja Tuhkuri.
Vähä Majalampea ympäröi Rinnekodin luonnonsuojelualue. Alueella kasvaa kuusivoittoista kangasmetsää ja paikka paikoin järeitä haapoja. Alueen liito-oravakanta on elinvoimainen. Vähä Majalammen länsipuolisella rämeellä on aikoinaan harjoitettu pienimuotoista turvetuotantoa. Vähä Majalammen pinnankorkeus on sama kuin Mylly-Majalammen. Majalammen pinta on puolestaan 0,2 metriä alempana. Vähä Majalammen eteläpuolinen maasto on paikoitellen yli sadan metrin korkeudella merenpinnasta. Alueella sijaitsee myös pieni Kalatoin-lampi, jonka pinnankorkeus on liki 90 metriä.
Wilhelm Klingspor

Wilhelm Klingspor (1880 – 1963) oli ruotsalainen diplomaatti ja yritysjohtaja. Hän perusti Kinnevikin yhdessä Hugo Stenbeckin ja Robert von Hornin kanssa.
Vuorimetsäkerttunen

| Vuorimetsäkerttunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkalinnut Locustellidae
Suku::  Sirkkalinnut Locustella
Laji::  mandelli
Kaksiosainen nimi
 Locustella mandelli  (Brooks, 1875) 
Synonyymit
 Bradypterus mandelli 
Katso myös
   Vuorimetsäkerttunen Wikispeciesissä   Vuorimetsäkerttunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vuorimetsäkerttunen (Locustella mandelli) on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Vuorimetsäkerttusta tavataan Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Laosissa, Myanmarissa, Thaimaassa ja Vietnamissa. Lajin kokonaispopulaatiota ei tiedetä, mutta sen on kuvattu olevan melko runsas Intian koillisosissa, yleinen osissa Kiinaa ja paikallisesti yleinen Kaakkois-Aasiassa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Vuorimetsäkerttunen elää pensaikkoalueilla ja avoimissa metsissä. Pesimäaikana sitä tavataan vuoristoissa, mutta pesimäajan ulkopuolella se laskeutuu alangoille.
Wilhelm Kempff

Wilhelm Kempff (1965).
Wilhelm Walter Friedrich Kempff (25. marraskuuta 1895 – 23. toukokuuta 1991) oli saksalainen pianisti ja säveltäjä.
Kempff syntyi Jüterbogissa ja opiskeli Berliinissä ja Potsdamissa. Hän esiintyi laajalti Euroopassa ja myös sen ulkopuolella, kuten useaan otteeseen Japanissa. Lontoossa hän esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1951 ja New Yorkissa 1964.
Kempff antoi viimeisen julkisen esiintymisensä Pariisissa vuonna 1981. Hän kuoli Positanossa Italiassa 95-vuotiaana.
Kempff tuli tunnetuksi muun muassa Beethovenin, Schumannin, Brahmsin, Schubertin, Mozartin, Bachin, Lisztin ja Chopinin tulkinnoistaan. Hän esitti myös kamarimusiikkia ja sävelsi.
VideoCore

VideoCore on Broadcomin sarja grafiikkasuorittimia. Suoritin on käytössä Broadcomin järjestelmäpiireissä.
VideoCoren on kehittänyt Alphamosaic ja se perustuu kaksiulotteiseen DSP-arkkitehtuuriin. Piirin arkkitehtuuri on suunnattu videokuvan käsittelyyn ja esimerkiksi MPEG4:n tai muun koodekin käsittelyyn. Arkkitehtuurin ominaisuuksia ovat muun muassa Fast Fourier Transform (FFT), diskreetti kosinimuunnos (DCT), kuvan suodatus ja kohinan poisto.
VideoCore IV tukee OpenGL ES 1.1/2.0 ja OpenVG 1.1 ohjelmointia.
Mallit

Mallit ovat:
VideoCore I
VideoCore II
VideoCore III
Nokia N8
VideoCore IV
käytössä mm. Raspberry Pi
VideoCore V
VideoCore VI
käytössä Raspberry Pi 4:ssä
VideoCore VII
käytössä Raspberry Pi 5:ssä
Ajurituki

Lokakuussa 2012 Broadcom julkisti BSD-lisenssin alla lähdekoodit ajureihin.
Käännös suomeksi
Viva Lagerborg

Viva Sofia Lagerborg (28. lokakuuta 1871 Elimäki – 1941) oli suomalainen lääkäri ja lasten tuberkuloosin hoidon uranuurtaja.
Henkilöhistoria

Viva Lagerborgin vanhemmat olivat pääpostijohtaja Hjalmar Lagerborg ja Gertrud Maria von Kothen. Professori Rolf Lagerborg oli hänen veljensä. Viva Lagerborg tuli ylioppilaaksi 1896 ja  sai erivapauden opiskella lääketiedettä Helsingin yliopistossa, lääketieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1904. Valmistuttuaan hän toimi ensin lääkärinä Kouvolassa 1905–1907 ja sitten apulaislääkärinä Helsingin yleisessä sairaalassa lastentautien osastolla 1907–1910, saaden lastentautien erikoislääkärin oikeudet. Hangossa Lagerborg toimi yksityisenä lääkärinä vuoteen 1923 asti ja oli siellä myös kaupunginvaltuuston jäsen 1919–1923. Jo vuonna 1913 myös tuberkuloosilääkärin oikeudet saanut Lagerborg toimi lisäksi Lappohjan Högsandin lastenparantolan lääkärinä, vt. kunnanlääkärinä Bromarvissä ja väliaikaisena kaupungin- ja koululääkärinä Hangossa. Hän rakennutti vuonna 1913 Hankoon Ljungbon keuhko­tuberkuloosi­parantolan, jonka suunnitteli Signe Lagerborg-Stenius. Parantolan lääkärinä hän toimi itse 1914–1916. Lappohjan Högsandin parantolan vakituiseksi lääkäriksi Lagerborg tuli 1923, toimien siellä aina kevääseen 1940 asti, jolloin alue vuokrattiin Neuvostoliitolle, ja vielä sen jälkeen parantolan lääkärinä Paraisilla. Lagerborg oli Tenholan kunnanvaltuutettu 1934–1937 sekä useiden lääkäriyhdistysten ja Lotta Svärd -järjestön jäsen.
Julkaisuja

Intryck av Ectesinbehandling, Finska Läkaresällskapets Handlingar, 1926
Spondylitis tuberculosa, konservativ behandling, Finska Läkaresällskapets Handlingar, 1930
Loevensteins antidifterisalva, Finska Läkaresällskapets Handlingar, 1932
Högsand sanatorium 1923–1933: tioårsberättelse, 1934
Ville Lantiainen

Ville Lantiainen (s. 29. maaliskuuta 1993 Juva) on suomalainen pesäpalloilija. Lantiainen edustaa Superpesiksessä pelaavaa Joensuun Mailaa. Lantiaisen kasvattajaseura on Juvan Nuorisopesis. Hän pelaa sisäpelissä etenijänä ja ulkopelissä etukentällä. Hän on pelannut urallaan Superpesistä myös Imatran Pallo-Veikoissa ja Siilinjärven Pesiksessä. Lantiainen on pelannut urallaan 19. heinäkuuta 2020 mennessä 69 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän on lyönyt seitsemän kunnaria ja neljä tavallista juoksua, tuonut 53 juoksua ja kerännyt 232 kärkilyöntiä. Lantiainen on pelannut urallaan kolme Superpesiksen karsintasarjan ottelua. Näissä hän on tuonut kolme juoksua ja kerännyt yhdeksän kärkilyöntiä.
Viva Zapatero!

| Viva Zapatero! |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sabina Guzzanti
Käsikirjoittaja:  Sabina Guzzanti
Tuottaja:   Sabina Guzzanti  Andrea Occhipinti 
Säveltäjä:   Riccardo Giagni  Maurizio Rizzutto 
Kuvaaja:  Paolo Santolini
Leikkaaja:  Clelio Benevento
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:   Lucky Red  Sciocco Produzione  Secol Superbo  Studio Uno 
Kesto:  78 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viva Zapatero! on Sabina Guzzantin ohjaama ja käsikirjoittama dokumenttielokuva hänen oman poliittisen satiirinsa, RAIot-televisio-ohjelmansa hyllyttämisestä Italiassa vuonna 2003 ja siihen liittyvistä valta- ja mediakytköksistä. Ärtyneenä arvostelusta Silvio Berlusconi nosti korvauskanteen RAIot-ohjelmaan esittäneen RAI Tre -ohjelmakanavaa vastaan, jolloin ohjelma hyllytettiin. Vaikka oikeus totesi kanteen pätemättömäksi ei Guzzanti ole saanut jatkaa ohjelmaansa Italiassa.
Arvioita

Turun Sanomien Taneli Topeliuksen mielestä Viva Zapatero! kuuluu Michael Mooren dokumenttien tavoin vahvasti ohjaajansa näköisiin kärkeviin ja kantaa ottaviin dokumenttielokuviin. ”Katsoessa häiritsee ajoittain, että Guzzanti ei tietenkään oman tapauksensa tutkijana ole kiistassa puolueeton osapuoli.”
Aiheesta muualla

Viva Zapatero! Internet Movie Databasessa (englanniksi)
VL Viima

| VL Viima |
| --- | --- |
 VL Viima II, VI-17 (siviilissä OH-VIF) Oripään lentonäytöksessä 2013.
Tyyppi:  koulukone
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Valtion lentokonetehdas
Ensilento:  11. tammikuuta 1936
Poistettu käytöstä:  toukokuu 1960 (Suomen ilmavoimat)
Tila:  museokone lentokunnossa (OH-VIF), useita yksilöitä museoissa
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat Suomen ilmapuolustusliitto
Valmistusmäärä:  23 
Valmistusvuodet:  1936–1939
Yksikköhinta:  n. 200 000 mk (ilman moottoria) 
VL Viima oli suomalainen, Valtion lentokonetehtaan valmistama kaksitasoinen ja -paikkainen koulutuslentokone. Koneet olivat Suomen ilmavoimien palveluskäytössä 1930-luvun lopusta 1950-luvun loppuun, jolloin ne toimivat ilmavoimien yhteyskoneina. Kymmenisen Viimaa myytiin ilmavoimien käytön päätyttyä yksityisille ilmailukerhoille, jotka käyttivät niitä purjelentokoneiden hinauskoneina pitkälle 1960-luvulle.
Kehitys ja tuotanto > Viima I (VI-1)

Viiman suunnittelua alettiin valmistella ennen Tuiskun ensilentoa vuonna 1934, ja sitä lähdettiin suunnittelemaan vanhentuneiden Smolikeiden korvaajaksi. Lentokonetehdas esitteli 4. lokakuuta 1934 puolustusministeriölle tarjouksensa, johon kuuluivat suunnittelu ja piirustusten laatiminen (75 000 mk), kehittely ja muutostyöt (60 000 mk) sekä itse prototyyppi ilman moottoria ja mittareita (321 000 mk). Tehdas arvioi ensimmäisen koneen toimitusajaksi kymmenen kuukautta.
Viiman suunnittelu oli Tuiskun tavoin aloitettu Arvo Ylisen johdolla jo ennen varsinaista tilausta. Projekti olikin syksyllä 1934 niin pitkällä, että koneen mallia päästiin testaamaan tuulitunneliin Prahaan. Konetyypin suunnitteluun oli kulunut lähes 10 000 tuntia. Puolustusministeri Arvi Oksala hyväksyi Viiman tilaamisen 7. helmikuuta 1935 edellisvuoden lokakuussa tehdyssä tarjouksessa esitettyyn hintaan.
Suurin osa lentokonetehtaan suunnittelukapasiteetista valjastettiin välittömästi Viiman piirustusten laadintaan. Koneen piirustukset valmistuivat joulukuussa 1935, ja nopeasti rakennettu prototyyppi VI-1 lensi ensilentonsa Laajalahden jäällä 11. tammikuuta 1936 ohjaajanaan Bo von Willebrand. Tehdas jatkoi koneen koelentoja helmikuun lopulle, minkä jälkeen kone luovutettiin ilmavoimille. Ilmavoimien lentäjä, lentomestari Urho Heiskala teki koneelle täydellisen koelento-ohjelman. Hän piti konetta siivekkeiltään ja sivuperäsimeltään tehottomana ja korkeusperäsimeltään herkkänä. Lentokonetehdas teki muutoksia prototyyppiin saamansa palautteen perusteella, ja VI-1 luovutettiin lopullisesti ilmavoimille 13. huhtikuuta 1937. Prototyypin kehittämiseen ei enää päätetty laittaa lisää rahaa, sillä kone oli päätetty suunnitella uudelleen.
Kehitys ja tuotanto > Viima II

Valtion lentokonetehdas tarjosi puolustusministeriölle 22. tammikuuta 1937 Viima I:n pohjalta kehitettyä paranneltua Viima II:ta, jonka prototyyppi päätettiin tilata 300 000 markalla. Viima II:een tehtiin useita muutoksia: sen runko oli madallettu, välisiiven polttoainesäiliö poistettu ja sen siipiprofiili oli parempi. Konetyypin osittaiseen uudelleensuunnitteluun kului lähes 12 000 tuntia. Ensimmäinen Viima II, VI-2, rakennettiin Tampereen uudessa lentokonetehtaassa, ja se lensi ensilentonsa 12. lokakuuta 1937 Jorma Visapään ohjaamana. Koelentäjän ensivaikutelma toisesta prototyypistä oli huomattavasti parempi kuin VI-1:stä. Visapää vertasikin konetta klassiseen taitolentokoneeseen, Bücker Bü 131:een. VI-2 luovutettiin Ilmailukoululle 17. marraskuuta 1937.
Lentokonetehdas teki 18. tammikuuta 1938 puolustusministeriölle tarjouksen 20 Viiman sarjasta. Koneiden hinta oli 190 000 markkaa kappaleelta; hintaan ei kuulunut moottoreita tai puolustusministeriön hankkimia laitteita. Yksityiskohtainen tilaus allekirjoitettiin 4. kesäkuuta 1938 ja tehtaan tilausvahvistus 16. marraskuuta 1938.
Ensimmäisestä Viima-sarjasta käytettiin nimitystä VI-I, ja se käsitti 22 koneyksilöä, joista kaksi myytiin Suomen ilmapuolustusliitolle 220 000 markan kappalehintaan ilman moottoreita ja mittareita. Ensimmäinen sarjatuotettu Viima, VI-3, sai nimen ”Haijala” Suomen ensimmäisen lentomestarin Hannes Haijalan mukaan. Sen hankintaan tarvittavat varat oli kerännyt puolustuslaitoksen alipäällystö. Vähittäiskauppiaat lahjoittivat ilmavoimille Viiman, joka sai nimekseen ”Pirkka” ja joka luovutettiin käyttöön tunnuksella OH-ILM. Sen sisarkone, OH-ILN, joka oli tilattu ilmapuolustusliitolle, oli alusta lähtien käytännössä ilmavoimien käytössä tunnuksella VI-23, sillä ilmapuolustusliitto oli ilmoittanut maaliskuussa 1939 olevansa halukas luopumaan siitä. Myös kansakouluopettajat päättivät sponsoroida yhtä konetta, joka sai nimekseen ”Kokko” koulu-, lehtimies ja kansanedustaja Väinö Kokon mukaan. Ensimmäinen Viima-sarja luovutettiin vuoden 1939 aikana.
Puolustusvoimat tilasi vuonna 1941 toisen Viima-sarjan, joka käsitti 16 konetta. Tilaus tosin peruttiin jo 1942, koska Tuuli-alkeiskoulukoneen kehitys oli aloitettu ja Viiman moottorien saanti heikkoa. Käyttöikänsä loppupuolella 1950-luvulla Viimoihin asennettiin kokolasitettu ohjaamo. Samassa yhteydessä koneen runkoa levennettiin, pääohjaamo siirrettiin takaa eteen ja moottoripukkia pidennettiin kymmenen senttimetriä.
Käyttö

Viimat sijoitettiin pääasiassa Ilmasotakouluun, ja muutama yksilö meni Lentorykmentti 4:ään ja Erilliseen lentolaivueeseen. Jatkosodan alkaessa yksi Viima oli ehtinyt tuhoutua onnettomuudessa. Yksittäisiä Viimoja palveli laivueiden yhteyskoneina. Sotien päätyttyä lentokunnossa oli 19 Viimaa, jotka olivat korvanneet yhdessä Focke-Wulf Stieglitzien kanssa vanhentuneet Smolikit. Lentosotakoulu ja sen seuraaja Ilmasotakoulu olivat edelleen konetyypin pääkäyttäjät. Viimoja oli lisäksi yhteyskoneina kaikissa ilmavoimien joukko-osastoissa. Rauhan aikana poistettiin yhteensä kahdeksan konetta ja kymmenen myytiin 31. toukokuuta 1960 yksityisille lentokerhoille. Viimeinen ilmavoimien Viima-lento tehtiin 17. elokuuta 1962 koneyksilöllä VI-21, joka myytiin 10. huhtikuuta 1963 siviilitunnuksella OH-VII.
Viimoilla lennettiin puolustusvoimissa noin 78 000 tuntia vuosina 1936–1963. Konetyypille sattui yhdeksän kuolemaan johtanutta onnettomuutta, joissa kuoli yhteensä yksitoista ihmistä. Kymmenisen Viimaa jatkoi vielä pitkälle 1960-luvulle ilmailukerhojen hinauskoneina.
Museokoneet

Ilmavoimien VI-21 on nykyisin Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla siviilitunnuksella OH-VII. Se poistettiin rekisteristä 1989 ja oli tuolloin Suomen viimeinen lentokuntoinen Viima.
Viima VI-1 on ollut vitriinissä Tampereen Härmälässä entisen Valtion lentokonetehtaan eli nykyisen Kalmarin tehtaan edessä vuodesta 1986 lähtien. 2010-luvulla vitriinin paikalle kaavoitettiin asuinrakennuksen rakennuspaikka ja syksyllä 2016 vitriini koneineen siirrettiin uuteen paikkaan Niilo Härmälän kadun toiselle puolelle Valmetinkadun varteen Sisunaukion viereen. Koneen uuden sijaintipaikan paljastustilaisuus oli 2. syyskuuta 2016. Siirron yhteydessä kone palautettiin vuoden 1941 koulukoneväritykseen ja entinen kokarditunnus vaihdettiin alkuperäiseen kansallisuustunnukseen. Viima VI-1 koneen omistaa Suomen valtio ja Lentovarikon Kilta ry on solminut Sotamuseon kanssa sopimuksen koneen säilytyksestä, huollosta ja kunnossapidosta. Kilta sai vitriinin lahjoituksena Kalmar Oy:ltä koneen edellisen siirron yhteydessä.
Suomessa oli vuonna 2010 käynnissä useita Experimental-projekteja Viimojen saamiseksi lentokuntoon. Esa Passilan kunnostama Viima VI-17 (rekisteritunnus OH-VIF) esiintyi Turun päälentonäytöksessä 2011 ja Oripään lentonäytöksessä 2013. Phil Lawton osti ensimmäisen VL Viima II -sarjatuotantokoneen VI-3:n takaisin Suomeen vuonna 2015. Kone on lentokuntoinen ja maalattu jatkosodanaikaisiin väreihin. Kone oli nähtävillä mm. Malmin lentonäytöksessä 2015 ja esiintyi Jämin lentonäytöksessä 2016 ja Kaivopuiston lentonäytöksessä 2017. Koneen siviilitunnus on OH-VIG.
Museokoneet > Kuvia museokoneista Suomessa

Suomen ilmailumuseon VL Viima II (VI-21, OH-VII).
Viima VI-1 Tampereen Härmälässä aikaisemmassa sijoituspaikassaan Kalmarin tehtaan edessä. Kansallisuustunnuksena on kokadritunnus.
Viima VI-1 nykyisessä sijoituspaikassaan Sisunaukion vieressä. Kone on palautettu vuoden 1941 koulukoneväritykseen, samoin alkuperäinen kansallisuustunnus on palautettu.
Versiot

VL Viima I – prototyyppikone, kolme valmistettu.
VL Viima II – sarjatuotantokone, pienempi kuin Viima I, 20 valmistettu.
VL Viima IIB – de Havilland Gipsy Major -rivimoottorilla varustettu koekone, yksi muunnettu Viima II:stä.
Tekniset tiedot (Viima II)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.03500007,35 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.02000009,20 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.07300002,73 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&020.&&&&0020 m²
Siipiprofiili: NACA 23012
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0555.&&&&00555 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&&0875.&&&&00875 kg
Polttoainemäärä: 125
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Siemens Halske Sh 14A seitsemänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0119.&&&&00119 kW (&&&&&&&&&&&&0160.&&&&00160 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0186.&&&&00186 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0167.&&&&00167 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0540.&&&&00540 km
Lentoaika: 4 h
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&03700.&&&&003 700 m
Nousuaika: 15 min 2 000 metriin
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta VL Viima Wikimedia Commonsissa
Viima VI-1 entisöitynä vitriinissä entisen Valtion Lentokonetehtaan portin edessä
Suomen Ilmailumuseon VL Viima II (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtion lentokonetehtaan ja Valmetin valmistamia lentokonetyyppejä
| --- | --- |
IVL ja VL:   A.22 Hansa  C.24  C.25  K.1 Kurki  D.26/27 Haukka  Sääski  E.30/31 Kotka  F.30 Paarma  Tuisku  Viima  Pyry  Humu  Myrsky  Pyörremyrsky 
Valmet:   Tuuli II  Vihuri  Tuuli III  L-70 Vinka  PIK-23 Towmaster  L-90 Redigo 
Suunnitellut konetyypit:   B  Puuska  Tuuli I  Vihuri 
Ilmapuolustusliitolle tilattu OH-ILN siirtyi suoraan ilmavoimien käyttöön.
Viima II VI-2 Tampereella kesäkuussa 1938.
Viimoja korjattavina Karhumäen Kuoreveden tehtaalla.
Wilhelm Killmayer

Wilhelm Killmayer (21. elokuuta 1927 München – 20. elokuuta 2017) oli saksalainen säveltäjä. Hän sai säännöllistä pianonsoiton opetusta kuusivuotiaasta. Valmistuttuaan ylioppilaaksi hän opiskeli orkesterinjohtoa ja sävellystä Hermann Wolfgang von Waltershausenin Musikseminarissa Münchenissä vuosina 1945–1951. Killmayer osallistui Rudolf von Fickerin ja Walter Riezlerin musiikkitieteen kursseille samalla kun sai yksityisopetusta Carl Orffilta (1951–1953). Vuosina 1953–1954 Killmayer  oli mestariluokalla Münchenissä Staatliche Musikhochschulessa.
Killmayer opetti vuodesta 1955 työkseen musiikin teoriaa ja kontrapunktia Trappsches Konservatoriumissa Münchenissä. Vuonna 1961 hän pääsi johtamaan balettia Bayerische Staatsoperiin, jossa hän työskenteli vuoteen 1964. Killmayer pääsi apurahalla kahdesti (1958, 1965–6) Rooman Villa Massimoon. Tämän jälkeen hänestä tuli vapaa säveltäjä, ja hän asettui Frankfurt am Mainiin vuonna 1968. Vuonna 1973 hänestä tuli Münchenin Staatliche Musikhochschulen sävellyksen professori; vuodesta 1992 hän oli emeritus.
Killmayer hylkäsi jo nuorena sarjallisuuden ja kehitti yksilöllisen tyylinsä, jota inspiroi pääasiassa hänen 1800-luvun musiikista tekemänsä tutkimus. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kolme sinfoniaa, Missa Brevis ja näyttämöteoksia. Hän sai lukuisia palkintoja. Hän oli jäsenenä Bayerische Akademie der Schönen Künstessä vuodesta 1972 ja Berliinin Akademie der Künstessä vuodesta 1980.
Where the Happy People Go

| Where the Happy People Go The Trammps |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 15. huhtikuuta 1976
 Tuottaja(t): Ronnie Baker, Norman Harris, Earl Young, Ron Kersey, Bruce Gray, T.G. Conway, Alan Felder
 Tyylilaji: disko, soul
 Kesto: 40.42
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Listasijoitukset
  13. (R&B Albums, 1976)    50. (Billboard 200, 1976)    65. (11. syyskuuta 1976)
The Trammpsin muut julkaisut
| Trammps 1975 | Where the Happy People Go 1976 | Disco Inferno 1976 |
Where the Happy People Go on yhdysvaltalaisen The Trammps -yhtyeen huhtikuussa 1976 julkaistu kolmas albumi. Albumin nimikappale muodostui Yhdysvalloissa pieneksi hitiksi nousten Billboard Hot 100 -listan sijalle 27. Itse albumi pääsi Billboard 200 -listalla sijalle 50.
Kappaleet

Soul Searchin' Time – 6.04 (säv. Green/Harris)
That's Where the Happy People Go – 7.53 (säv. Baker)
Can We Come Together – 5.35 (säv. Conway/Felder/Gray)
Disco Party – 8.08 (säv. Conway/Gray)
Ninety-Nine and a Half (Won't Do) – 5.08 (säv. Cropper/Floyd/Pickett)
Hooked for Life – 4.45 (säv. Felder/Harris/Sigler)
Love Is a Funky Thing – 3.16 (säv. Baker)
Ville Lastikka

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |
Maa:   Suomi
Miesten salibandy
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 2018 | Salibandy |  |
|  Hopeaa | Helsinki 2021 | Salibandy |  |
Ville Lastikka (s. 19. huhtikuuta 1996 Loppi) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän edustaa seuratasolla Tampereen Classicia. Hän kuului Suomen maajoukkueeseen miesten MM-kisoissa 2018, joissa Suomi voitti kultaa. hän edusti myös suomea 2020 ja 2022 kisoissa. hän voitti 2020 kisoissa turnauksen MVP palkinnon. Hän kuului poikien maailmanmestaruuden voittaneeseen joukkueeseen vuonna 2015. Lastikka on LFT:n (Lopen Floorball Team) kasvatti, jonka riveissä hän voitti C-junioreiden Suomen mestaruuden kaudella 2011–2012.
Lastikka edusti kaudella 2016–2017 sveitsiläistä Wiler-Ersigeniä. Hän voitti Sveitsin mestaruuden ja oli pudotuspelien pistepörssin ykkönen. Kaudella 2017–2018 hän teki Hämeenlinnan Steelersin joukkueessa 26 Salibandyliigan runkosarjaottelussa 34 maalia ja keräsi 14 syöttöpistettä. Seuraavalla kaudella hän pelasi 22 runkosarjaottelua ja teki niissä 29 maalia sekä antoi kahdeksan maalisyöttöä. Kaudeksi 2019–2020 hän siirtyi tamperelaiseen Classiciin.
Lastikan puoliso on lentopallon maajoukkuepelaaja Emmi Riikilä.
Woody Herman

Woody Herman.
Woodrow Charles Herman eli Woody Herman (16. toukokuuta 1913 – 29. lokakuuta 1987) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, laulaja ja big band -orkesterin johtaja. Hänen soittimiaan olivat klarinetti sekä altto- ja sopraanosaksofoni.
Hermanin orkesteri valittiin useita kertoja parhaaksiselvennä jazzorkesteriksi.[lähde? ] Herman hajotti menestyksekkään orkesterinsa vuonna 1946 omistautuakseen enemmän perheelleen. Toisen orkesterinsa hän perusti vuonna 1947, ja se toimi vuoteen 1987. Orkesterista on käytetty myös nimeä Four Brothers sen levyttämän maineikkaan ”Four Brothers” -kappaleen mukaan, jonka sävelsi Jimmy Giuffre. Lisäksi hänellä oli muita yhtyeitä.
Aiheesta muualla

PBS – Ken Burnsin jazzelokuva. (englanniksi)
Viljam

| Viljam, Wiljam |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Viljami, Wiljami 
Vastineita eri kielissä:  Viliam, Villiam, Wiliam 
Nimen alkuperä:  William (Vilhelm)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viljam on miehen etunimi. Se on suomalais-ruotsalainen muunnelma Vilhelmin englantilaisesta vastineesta William. Viljamin rinnakkaismuotona on käytössä nimiasu Wiljam.
Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on elokuuhun 2023 mennessä kirjattu 8 591 Viljam-nimistä ja 617 Wiljam-nimistä miestä.
Nimipäivä

Viljam-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1989–1994. Nimipäivä oli 6. huhtikuuta. Vuodesta 1995 alkaen almanakassa on ollut Viljam-nimen sijaan William.
Tunnettuja Viljam- ja Wiljam-nimisiä

Wiljam Aittala (1920–1993), teologi ja kristillinen kirjailija, Suomen Adventtikirkon esimies ja saarnaaja
Viljam Heloterä (1890–1959), suomalainen jääkärikapteeni
William ”Viljam” Johansson (1887–1931), suomalainen kestävyys- ja maastojuoksija
Viljam Kolehmainen (1887–1967), amerikansuomalainen kestävyysjuoksija
Viljam Puttonen (1870–1926), suomalainen ammattiyhdistysvaikuttaja, kansanvaltuuskunnan merenkulkulaitoksen johtaja 1918
Viljam Pylkäs (1912–1999), suomalainen sotilas; Tuntemattomassa sotilaassa esiintyvän Rokan esikuva
Viljam Saaristo (1888–1948), suomalainen toimittaja ja asianajaja
Viljam Sandvik (s. 2003), suomalainen jääkiekkoilija
Wiljam Sarjala (1901–1977), suomalainen kansanedustaja ja ministeri
Viljam A. Sihvonen (1879–1932), suomalainen valokuvaaja