stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Nurmi
Urheilu-uran jälkeen

Urheilu-uransa jälkeen juro ja sulkeutunut Nurmi ryhtyi liikealalle. Tosin hän oli alkanut sijoittaa palkkioitaan jo uransa loppuvaiheessa. Rakennuspiirtäjän koulutuksen saanut Nurmi perehtyi pörssin toimintaan lukemalla Finanssilehteäselvennä ja kuuntelemalla talouden tuntijoita: Suomen Pankin pääjohtaja Risto Ryti toimi Nurmen taloudellisena neuvonantajana. Hän oli säästäväinen, mutta se ei estänyt häntä ottamasta riskiä osakekaupassa. Arvopaperikaupan käymisen lisäksi Nurmi rakennutti Helsinkiin nelisenkymmentä taloa. Rakennuttajana hän oli yhtä paneutuva kuin urheilijana ja kävi usein rakennustyömaalla valvomassa työntekoa. Hän kiinnitti huomiota rakennusmateriaalin korkeaan laatuun ja työn jälkeen. Vuonna 1936 Nurmi perusti Asusteliike Paavo Nurmi Oy:n ja toimi sen toimitusjohtajana vuoteen 1973.
Talvisodan aikana 1940 Nurmi vieraili Yhdysvalloissa Taisto Mäen kanssa ja osallistui keräystoimintaan Suomen hyväksi. Nurmi sai Suomen urheilun suuren ansioristin 1947.
Nurmi juoksi julkisesti vielä vuoden 1952 Helsingin olympiakisojen avajaisissa, kun hän sai kunnian tuoda olympiasoihdun stadionille. Hän ei kuitenkaan ottanut tehtävää vastaan täysin kitkatta, sillä hän piti yhä 20 vuoden takaista ammattilaiseksi julistamista vääryytenä ja kantoi kaunaa Kansainväliselle olympiakomitealle. Kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtaja Erik von Frenckell kertoi myöhemmin, että vaikein asia koko olympiakisoissa oli Nurmen ylipuhuminen soihduntuojaksi. Urheilu-uran jälkeen Nurmi suhtautui tiedotusvälineisiin entistäkin umpimielisemmin. Hänen kerrotaan suostuneen Yleisradion 70-vuotishaastatteluun vain, koska presidentti Urho Kekkonen haastatteli häntä.
Myöhemmällä iällä Nurmi sai aivoveritulpan, mikä sekä katkeroitti häntä että toi esiin inhimillisen puolen. Hän perusti 1968 nimeään kantavan säätiön, joka rahoittaa sydän- ja verisuonitautien sekä yleisen kansanterveyden tutkimusta sekä järjestää alan symposiumin Paavo Nurmi Symposiumin. Vuonna 1970 Nurmi järjesti entiselle kilpakumppanilleen Ville Ritolalle sekä hänen vaimolleen asunnon talostaan Lauttasaaressa, mikä mahdollisti heidän paluunsa Suomeen Yhdysvalloista. Muuton jälkeen Nurmi ja Ritola ystävystyivät.
Yksityiselämä

Nurmi oli 1932–1935 avioliitossa Sylvi Laaksosen kanssa ja heillä oli yksi poika Matti (1932 – 2023). Jälkipolville Nurmi on jäänyt myyttiseksi hahmoksi, jonka on sanottu avautuneen vain juostessaan. Hänellä oli vain vähän ystäviä ja vielä vähemmän uskottuja. Jopa Matti on tunnustanut, että ei todella tuntenut isäänsä. Nurmi suhtautui penseästi Matin yleisurheiluharrastukseen ja oli sitä mieltä, että pojasta ei koskaan tulisi kunnon juoksijaa. Matti Nurmi kuitenkin kilpaili keskimatkoilla hyvällä kansallisella tasolla.
Nurmi kirjoitti urheilusta, ja hänen tekstejään julkaisivat Turun Urheiluliiton lehti Kisatorvi, Suomen Urheilulehti ja uutistoimisto Associated Press, jonka tilaama juttusarja levisi ympäri maailmaa. Kokoelma Paavo Nurmen kirjoituksia julkaistiin kirjana vuonna 2010. Nurmi suhtautui urheiluun oman juoksu-uransa jälkeen ristiriitaisesti. Yhtäältä hän väheksyi urheilua, mutta hän seurasi sitä kuitenkin edelleen ja kommentoi Suomen urheilun tilaa julkisuudessa.
Vapaa-ajallaan Nurmi kuunteli klassista musiikkia ja soitti itsekin viulua.
Nurmi kuoli Meilahden sairaalassa Helsingissä 2. lokakuuta 1973. Hänet haudattiin valtion kustannuksella sukuhautaan Turun hautausmaalle.
Paavo Nurmen kotitalo Turussa on ollut museona vuodesta 1997.
Huomionosoitukset > Henkilökohtaiset kunnianosoitukset

Suomen Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkki 1925
Suomen Urheiluliiton kunniamerkki 1934
Suomen urheilun suuri ansioristi 1947
Helsinki-mitali 1973
Huomionosoitukset > Nurmen mukaan nimettyjä asioita

Vuonna 1939 löydetty pikkuplaneetta 1740 Paavo Nurmi on nimetty suomalaisjuoksijan mukaan.
Turussa järjestetään vuosittain Paavo Nurmi Marathon ja Paavo Nurmi Games -urheilutapahtumat.
Finnairin ensimmäinen DC-8-suihkukone sai nimekseen Paavo Nurmi. Kone tuli Suomeen vuonna 1969 ja lensi ensilentonsa New Yorkiin.
Helsingissä (1977) ja Turussa on Paavo Nurmen tie, Helsingissä lisäksi Paavo Nurmen kuja (1977) ja Turussa Paavo Nurmen puistotie.
Turun urheilupuiston yleisurheilukenttä nimettiin lokakuussa 1997 Paavo Nurmi -stadioniksi.
Vuoden 2012 kesäolympialaisten ajaksi Lontoon metron Barkingin asema nimettiin väliaikaisesti Paavo Nurmeksi.
Paavo Nurmi Athletic Center, Finlandia University, Hancock, Michigan, Yhdysvallat.
Huomionosoitukset > Muita huomionosoituksia

Pariisin kesäolympialaisten 1924 jälkeen Suomen valtio tilasi Wäino Aaltoselta Paavo Nurmen näköispatsaan.
Nurmi sytytti olympiatulen Helsingin kesäolympialaisissa 1952.
Nurmi esiintyi 1986 liikkeelle lasketussa 10 markan setelissä. Sinipohjaisessa setelissä toisella puolella oli Paavo Nurmen kuva ja toisella puolella oli Helsingin Olympiastadion. Seteli poistettiin käytöstä vuonna 1993, jolloin sen korvasi 20 markan seteli, ja siinä oli Väinö Linnan kuva.
Postimerkit Suomessa 1945, 1973 ja 1997. Postimerkkejä myös ulkomailla.
Juhlaraha 1997.
IAAF nimesi Nurmen vuonna 2012 uuteen yleisurheilun kunniagalleriaansa 24 muun urheilijan joukossa.
Nurmen kullattu piikkari on Urheilun ja liikunnan kulttuurikeskus Tahdon kokoelmissa.
Turun sisäänmenoteillä on kyltti, jossa kerrotaan Turun olevan Paavo Nurmen kotikaupunki.
Paavo Nurmen historiallista merkitystä vaalii Paavo Nurmi Legacy -hanke, joka sai vuoden 2017 Euroopan unionin kulttuuriperintöpalkinnon.
IAAF World Athletics Heritage -muistolaatta myönnettiin Nurmelle vuonna 2018. Se sijoitetaan Paavo Nurmen nimikkostadionille Turkuun.
Huomionosoitukset > Teoksia Nurmesta

Wäino Aaltosen veistämän Paavo Nurmi pronssiveistoksen valokset ovat Ateneumin taidemuseon kokoelmien (1925) lisäksi Olympiastadionin edessä Helsingissä (1952), Turussa (1955), Lausannessa, Sveitsissä (1994) ja Jyväskylän yliopiston kampuksen puisto-alueella (2001).
Juhani Tiikkainen ohjasi vuonna 1986 MTV:lle televisioelokuvan Maailman paras, jossa nuorta Paavo Nurmea näytteli Carl-Kristian Rundman ja ikääntynyttä Nurmea Lasse Pöysti.
Tuomas Kantelinen sävelsi Paavo Haavikon librettoon urheiluoopperan Paavo Suuri. Suuri juoksu. Suuri uni. Sitä esitti muun muassa Helsingin Kaupunginteatteri Olympiastadionilla vuonna 2000.
Karo Hämäläisen romaani Yksin (2015).
Huomionosoitukset > Viittauksia kulttuurissa

Televisiosarjassa Simpsonit Mr. Burnsilta kysyttiin kerran hänen autonsa ikää, johon Burns vastasi: ”Tämä auto on ottanut mittaa Lentävästä suomalaisesta, Paavo Nurmesta!”
Kirjallisuutta

Karikko, Paavo & Koski, Mauno: Yksin aikaa vastaan. Paavo Nurmen elämäkerta.  Helsinki:  Weilin + Göös, 1975.  ISBN 951-35-1407-2
Nurmi, Paavo: Täpärin voittoni ja muita kirjoituksia.  (Toimittanut Erkki Vettenniemi)  Helsinki:  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-305-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
paavonurmi.fi
Suomen Urheilumuseon Paavo Nurmi -sivusto (Arkistoitu – Internet Archive).
Paavo Nurmen säätiö.
Paavo Nurmi, lentävä suomalainen. Ylen Elävä arkisto.
Nurmi, Paavo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin saajat |
| --- | --- |
Nykyiset haltijat:  1994 Carl-Olaf Homén  2003 Pirjo-Liisa Vilenius  2010 Marja-Liisa Kirvesniemi  2010 Lasse Virén  2015 Pertti Karppinen  2016 Kalervo Kummola  2022 Marie Lundmark 
Aikaisemmat saajat:  1947 Elli Björkstén  1947 Hannes Kolehmainen  1947 Paavo Nurmi  1948 Anni Collan  1948 Erik von Frenckell  1948 Lauri Pihkala  1948 Viktor Smeds  1948 Arvo Vartia  1949 Kustaa Levälahti  1949 Eino Pekkala  1950 Urho Kekkonen  1951 Jukka Rangell  1954 Kaarina Kari  1957 Toivo Aro  1958 Akseli Kaskela  1963 Hilma Jalkanen  1963 Bruno Nyberg  1964 Kauno Kleemola  1964 Väinö Lahtinen  1965 Liisa Orko  1966 Heikki Savolainen  1966 Yrjö Valkama  1967 Clas Thunberg  1974 J. O. Söderhjelm  1976 Veikko Hakulinen  1978 Väinö Soininen  1979 Lennart Kivi  1980 Kalle Kaihari  1982 Erkki Kivelä  1983 Sulo Kolkka  1983 Jukka Uunila  1987 Hannu Koskivuori  1987 Unto Siivonen  1988 Impi Jokinen  1988 Martti Karvonen  1989 Sulo Hostila  1989 Nils-Erik Nyman  1989 Paavo Pekkanen  1990 Osmo Niemelä  1995 Matti Ahde  1997 Peter Tallberg  1998 Pentti Linnosvuo  2001 Tapani Ilkka  2003 Kalevi Tuominen  2009 Veikko Puputti  2009 Siiri Rantanen  2022 Ilkka Kanerva 
Miesten 1 500 metrin juoksun olympiavoittajat
Miesten 5 000 metrin juoksun olympiavoittajat
Miesten 10 000 metrin juoksun olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  World Athletics  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Tilastopaja 🔒  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Nurmi ottamassa nimiinsä 1 500 metrin maailmanennätyksen Helsingissä kesäkuussa 1924.
Nurmi juoksemassa lyhyen maratonin maailmanennätystä vuonna 1932.
Paavo Nurmi sytyttää olympiatulen 1952.
Paavo Nurmi vuonna 1972.
Paavo Nurmen sukuhauta Turun hautausmaalla.
Paavo Nurmi 10 markan setelissä.
Nurmesta 1945 julkaistu postimerkki.
Jules Vernen bibliografia

Nadar, Jules Verne.
Vingt mille lieues sous les mers
Jules Vernen bibliografia.
Muita Voyages Extraordinaires -sarjan teoksia

Une Ville flottante (1871, suom. Veden päällä liikkuva kaupunki, 1876)
Aventures de trois Russes et trois Anglais dans l'Afrique australe (1872)
Le Docteur Ox (novellikokoelma, 1874)
Les Indes noires, (1877, suom. Hiilikaivoksessa, 1882)
Un Capitaine de quinze ans (1878, lyhennetty suomennos 15 vuotias kapteeni, 1957)
Le Rayon vert (1882)
Kéraban-le-têtu (1882)
L’Archipel en feu (1884)
Un Billet de loterie (1886)
Nord contre Sud (1887)
Le Chemin de France (1887)
Famille-sans-nom (1889)
Sans dessus dessous (1889)
César Cascabel (1890)
Mistress Branican (1891)
P’tit-Bonhomme (1891)
Mirifiques Aventures de Maître Antifer (1894)
L'île à hélice (1895)
Clovis Dardentor (1896)
Le Sphinx des glaces (1897)
Le Superbe Orénoque (1898)
Le Testament d’un excentrique (1899)
Seconde patrie (1900)
Le village aérien (1901)
Les Histoires de Jean-Marie Cabidoulin (1901)
Les Frères Kip (1901)
Bourses de voyage (1902)
Un Drame en Livonie (1904)
L’Invasion de la mer (1905)
Juhana VI

| Juhana VI |
| --- | --- |
 
Portugalin kuningas
Valtakausi:  20. maaliskuuta 1816 – 10. maaliskuuta 1826
Edeltäjä:  Maria I
Seuraaja:  Pietari IV

Syntynyt:  13. toukokuuta 1769 Lissabon, Portugali
Kuollut:  26. maaliskuuta 1826 Lissabon, Portugali
Puoliso:  Carlota Joaquina
Lapset:  Maria Teresia António Maria Isabella Pedro I Maria Francisca Isabel Maria Mikael Maria da Assunção Ana de Jesus Maria
Koko nimi:  João Maria José Francisco Xavier de Paula Luís António Domingos Rafael
Suku:  Bragança
Isä:  Pietari III
Äiti:  Maria I
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Juhana VI (port. João VI; 13. toukokuuta 1769 Lissabon, Portugali – 26. maaliskuuta 1826 Lissabon) oli Portugalin kuningas vuosina 1816–1826 ja sitä ennen sijaishallitsija vuosina 1792–1816. Hän oli vuosina 1807–1821 maanpaossa Brasiliassa, sillä Ranska miehitti Portugalin Napoleonin sotien aikana.
Suku ja nuoruus

Juhana VI:n koko nimi oli João Maria José Francisco Xavier de Paula Luís António Domingos Rafael. Hänen vanhempansa olivat kuningatar Maria I ja tämän kuningaspuoliso Pietari III, jotka olivat keskenään myös veljentytär ja setä. Juhanalla oli viisi sisarusta, ja hän oli vanhempiensa toiseksi vanhin poika. Hänestä tuli kruununprinssi vanhemman veljensä Joosefin (José) kuoltua isorokkoon vuonna 1788.
Avioliitto ja lapset

Juhana VI nai vuonna 1785 Espanjan prinsessa Carlota Joaquinan (1775–1830), joka oli kuningas Kaarle IV:n ja kuningatar Maria Luisan vanhin tytär. Koska Carlota Joaquina oli vasta 10-vuotias, varsinainen avioelämä alkoi vasta vuonna 1790. Heille syntyi yhdeksän lasta:
Maria Teresa (1793–1874), ensin Portugalin ja Espanjan prinssin Pedro Carlosin puoliso, sittemmin Espanjan prinssin Don Carlosin toinen puoliso
Francisco António (1795–1801), kruununprinssi, kuoli kuusivuotiaana
Maria Isabella (Maria Isabel, 1797–1818), Espanjan kuninkaan Ferdinand VII:n puoliso, Espanjan kuningatar
Pedro I eli Pietari IV (1798–1834), Brasilian keisari 1822–1831, Portugalin kuningas 1826
Maria Francisca (1800–1834), Espanjan prinssin Don Carlosin ensimmäinen puoliso
Isabella Maria (1801–1876), Portugalin sijaishallitsija 1826–1828
Mikael Anastaja (Miguel, 1802–1866), Portugalin kuningas 1828–1834
Maria da Assunção (1805–1834)
Ana de Jesus Maria (1806–1857), markiisin ja Loulén herttuan Nuno José Severo de Mendoça Rolim de Moura Barreton puoliso
Sijaishallitsijana ja hallitsijana

Pietari III:n kuoltua ja Maria I:n ajauduttua vähitellen krooniseen masennukseen ja mielisairauteen Juhana alkoi hallita äitinsä nimissä helmikuussa 1792. Virallisesti hänet julistettiin Portugalin prinssihallitsijaksi vuonna 1799, kun Marian sairaus todettiin parantumattomaksi. Koko kuningasperhe pakeni Portugalin siirtomaahan Brasiliaan Napoleonin armeijoiden vallattua Portugalin marraskuussa 1807. Juhana VI tuli kuninkaaksi maanpaossa äitinsä kuoltua vuonna 1816.
Juhana palasi Portugaliin vuonna 1821 ja hallitsi myös Brasiliaa siihen saakka, kunnes sille myönnettiin itsenäisyys vuonna 1825. Juhanan kuoltua vuonna 1826 häntä seurasi hänen poikansa Pietari IV, joka oli myös itsenäistyneen Brasilian keisari nimellä Pedro I.
Yksityiselämä

Huhujen mukaan Juhana IV:llä oli avioliiton ulkopuolisia suhteita sekä miehiin että naisiin. Historioitsijat Tobias Monteiro ja Patrick Wilcken ovat esittäneet todisteita siitä, että hänellä oli homoseksuaalinen suhde, joskin lähinnä pakosta, sillä hänen avioliittonsa osoittautui pian epäonnistuneeksi. Juhana asui erillään vaimostaan ​​ja liittyi tämän seuraan vain edustustilaisuuksissa. Juhana väitetty kumppani oli kamariherra Francisco de Sousa Lobato, joka oli naimisissa kuningatar Carlota Joaquinan kamarineidon kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juhana VI Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Maria I | Portugalin kuningas 1816–1826 | Seuraaja: Pietari IV |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Juhana VI, Jean-Baptiste Debret 1817
Käännös suomeksi
II/JR 12 (jatkosota)

Jalkaväkirykmentti 12:n II pataljoona (II/JR 12) oli jatkosodan 6. divisioonan Jalkaväkirykmentti 12:n pataljoona.
Perustaminen

Jalkaväkirykmentti 12:n II Pataljoona (II/JR 12) muodostettiin Savukoskella Sallaan ja Kemijärvelle sijoitetun välirauhan aikaisen 12. prikaatin palveluksessa olleista varusmiehistä. 
Pataljoonaan kuului esikunta, esikuntakomppania, kolme kiväärikomppaniaa, konekiväärikomppania ja kevyt kranaatinheitinjoukkue. Kokonaisvahvuus oli 1022 miestä ja kunkin komppanian määrävahvuus 205 miestä ja 15 hevosta. Pataljoonankomentajaksi tuli majuri Ali Koskimaa.
6. divisioonan joukot keskitettiin hyökkäysryhmitykseen kesäkuun loppuun 1941 mennessä valtakunnan rajan läheisyyteen Sallan ja Kuusamon kuntien rajalle Oulankajoen molemmin puolin. II pataljoona ryhmitettiin hyökkäyksen alkuvaiheessa Kuusamon alueelle III armeijakunnan reserviksi.
Eteneminen kohti Kiestinkiä

Pataljoona ei osallistunut lainkaan Sallan taisteluihin, sillä se liitettiin heti sodan alussa Kuusamosta Uhtuan ja Kiestingin suunnan joukkoihin. Pataljoona määrättiin rintaman oikealle siivelle selvittämään etenemismahdollisuuksia Uhtuan suuntaan. Pistojärvi, Tiiro ja Ohtajärven alue liitettiin pataljoonan vastuualueeksi. Täällä liikkui kuitenkin vihollisen vahvoja partio-osastoja, joiden kanssa pataljoona joutui lukuisiin yhteenottoihin. Pataljoona taisteli aluksi Pistojoella.
Ennakkotietojen mukaan Pistojärvellä olisi 50–60 ja Tiirossa 100 miehen vahvuiset kenttävartiojoukot, joita ei kuitenkaan kohdattu. Etelässä noin 30 km:n päässä oli Vuonninen, jossa käyneiltä partioilta oli saatu tietoa, että alueella olisi vihollisen joukkoja jopa pataljoonan vahvuinen osasto. Mutta sinne oli matkaa tiettömien erämaataipaleiden taakse. Mutta yhteenottoja alkoi tulla ja vihollisen joukkoja ilmestyi myös Pistojärven saloille runsaasti. Ajan mittaan tuo alue muodostui pataljoonalle erittäin työlääksi ja vaikeaksi. 
Pataljoonan tappiot Pistojärvellä olivat 63 kaatunutta ja 88 haavoittunutta.
Pataljoona sai 9.8.1941 käskyn ottaa rintamavastuun Louhen radan suunnassa ja hyökätä rautatien ja maantien yhtymäkohtaan. Se lähti Pistojärveltä samana päivänä kiireesti rekka-autoilla kohti Kiestinkiä. Koska tehtävä vaikutti kuitenkin liian vaativalta nuorelle ja kokemattomalle pataljoonalle, se alistettiin everstiluutnantti Jussi Turtolan Jalkaväkirykmentti 53:lle. Tämän tehtävä oli sama eli jatkaa etenemistä rautatien suunnassa ja vallata rautatien ja maantien yhtymäkohta. Turtola antoi 11.8. aamuyöllä pataljoonalle käskyn vallata Vaskijärven ja Joutsenjärven välinen kannas, jonne oli matkaa noin 10 km. Syntyi yhteenottoja ja vihollisia kaatui radan varteen 30 loppujen vetäytyessä ja ilmoittaessa suomalaisten saapumisesta alueelle. Pataljoona jäi ruokatauolle, kun eteen tuli yllättäen vihollisen panssarijuna. Panssarijuna alkoi ampua 6-tuumaisella tykillä radan varressa olleita suomalaisia. Suurin osa pataljoonasta painui matalaksi ratapenkan viereen ja pelastui. Osa joutui pakokauhuun nousten seisomaan ja joutuen surman suuhun. Panssarijuna vetäytyi, jolloin radalle asennettiin kasapanokset, joilla yritettiin tuloksetta katkaista kiskot. Panssarijuna palasi uudelleen. Kiskot olivat kuitenkin onneksi vääntyneet sen verran, että juna pysähtyi.
Osa pataljoonasta kiersi vihollisasemat idän kautta ja eteni rautatien ja maantien risteysalueelle. Metsästä löytyi vihollisen elintarvikemakasiini, josta saatiin kipeästi kaivattua muonaa. Kaksi kertaa pataljoona torjui vihollisen hyökkäyksen muonavarastolle. Varasto onnistuttiin pitämään 10 tuntia. Vihollisen vastahyökkäykset pakottivat saman päivän illan kuluessa pataljoonan vetäytymään maantieltä. Se pääsi 24 km:n päähän ns. Kapustnajoen kohdalle, jossa taistelut jatkuivat. Siellä tuli eteen pistoraide johon eteneminen pysähtyi.
Kiestingin motti

Turtolan jalkaväkirykmentti 53 oli samaan aikaan jäänyt II pataljoonasta noin 5 km länteen mottiin. Neuvostoliiton hyökkäyksen jälkeen Turtolan rykmentti hajosi ja joutui vetäytymään itään Kapustnajokea kohti ja länteen kohti Kiestinkiä. Pataljoona ei ollut tuolloin Turtolan rykmentin mukana eikä vielä silloin ollut joutunut välittömästi kosketuksiin vihollisen kanssa, tämän katkaistua maantien ja rautatien. Heillähän oli ollut Turtolan käsky edetä Kapustnajoelle. Mutta siellä hyökkäsi Neuvostoliiton 88. divisioonaan kuuluneet 2 rykmenttiä idästä ja pohjoisesta pataljoonan asemia vastaan.
Kun vihollinen oli onnistunut katkaisemaan huoltoyhteydet Turtolan rykmentin taistelussa, olivat joukot todellisuudessa jääneet mottiin, myös II/JR 12, pulaa alkoi olla ruoasta ja ammuksista. II/JR 12:n vahvuudesta menetettiin 24 kaatunutta ja 50 haavoittunutta. Kaatuneita ei enää saatu pois radanvarresta vaan ne haudattiin tilapäishautoihin radan varteen. Tilanne alkoi käydä tukalaksi, eikä 12.8. tilanne muuttanut motin elämää, mutta ammuspula uhkasi jo II/JR 12:a. JR 53 joka oli luoteessa, oli onnistunut lähettämään kaikki sen liikenevät ammukset Jänkäjääkäreille. Se ei ollut paljon, yksi laatikko kiväärin patruunoita ja 6 kpl konepistoolin lippaita. Hätätila vaati hälytyksen ja lentokone pudotti vasta illalla ammuspaketit motissa olevalle II/JR 12:lle.
Tilanne Kapustnajoella pääsi muodostumaan vaikeaksi. Tappiot vaikuttivat miesten mieliin, kun he joutuivat näkemään, kuinka miehiä alkoi kaatua vierestä. 14.8. oli Kiestingin Kapustnajoen motin vaikein päivä. II/JR 12:n rintama oli murtumaisillaan. Yhteydet omiin joukkoihin olivat poikki ja vihollinen lähestyi kohti päärataa.
Tiedustelu oli selvittänyt, että saksalaiset olivat edenneet jo 17 km:n kohdalle panssarit kärjessä, mutta matkaa auttamaan II/JR 12:ta oli liikaa.
Turtola oli, huomattuaan mottitilanteen, lähtenyt muutaman miehen kanssa tiedustelemaan vetäytymisrettiä taaemmaksi Kapustnajoen suuntaan, jossa linjassa oli II/JR 12, joka ei ilmeisesti tiennyt Turtolan rykmentin jääneen mottiin. Maastontiedustelijat törmäsivät kuitenkin vihollispartioon ja Turtola kaatui syntyneessä taistelussa.
Kiestingin motti > Vetäytyminen Kiestingin motista

Rykmentin 53 komentajaksi tullut everstiluutnantti Selinheimo päätti, että motista oli murtauduttava. Selinheimon joukot vetäytyivät aluksi samaisen Kapustnajoelle rautatien itäpuolelle valmisteltuihin asemiin. Työssä oli myös miehiä II/JR 12:sta. Muu osa miehistä piti vielä asemia tässä vaiheessa rautatien länsipuolella.
Nyt tieto oli jo kulkeutunut eteenpäin ja motissa oli myös II/JR 12. Selinheimo tiesi, että vaarallisin saarrostusuhka kohdistui II/JR 12:een. Hän lähetti tämän avuksi erään Mikkosen komppanian JR 53:sta ja tilanne selvisi joksikin aikaa. Kaksi venäläispataljoonaa oli kuitenkin jo hyökkäämässä luoteesta kohti rautatietä ilmeisenä tarkoituksenaan pussittaa II/JR 12 ja Mikkosen komppania. Hyökkäys torjuttiin. Miehet alkoivat olla kuoleman väsyneitä eivätkä enää kestäisi uusia hyökkäyksiä. Selinheimo päätti vetää joukot etelään ja länsipuolelle. II/JR 12:lle Selinheimo antoi käskyn yrittää pitää vihollista kiinni niin kauan että muut joukot pääsevät irtautumaan. II/JR 12 onnistui tehtävässä ja seuraavana päivänä sekin irtautui.
Kiestingin motissa kaatui kaiken kaikkiaan noin 1700 miestä. II/JR 12 menetti näissä Kiestingin taisteluissa, yhteensä, noin 180 meistä.
II/JR 12 osallistui Kiestingin kylän ja Jelettijärven Ahvenlahden välisellä alueella käytyihin taisteluihin huhti-toukokuussa 1942. Kolme viikkoa kestänyt taistelu päättyi lopulta suomalaisten voittoon. Vihollisia kaatui noin 1500 miestä ja sotavankeja saatiin 676. Suomalaisia kaatui 444. JR 12 lähti tämän jälkeen Kiestingistä marssimalla Hyrynsalmelle, jonne tuli matkaa noin 360 km ja sieltä junalla Nurmeksen Porokylään. II/JR 12 tuli Porokylään vasta marraskuussa 1942, koska se oli ollut taas erillistehtävissä Röhön suunnan erämaataisteluissa.
Porokylästä II/JR 12 siirrettiin junakuljetuksilla Käppäselkään ja siitä hiihtäen Äänisjärven rannalle Äänisniemen Tulvojan lohkolle, joka sijaitsee Petroskoin ja Karhumäen puolessa välissä. Tämä vaihe kesti kesäkuun puoliväliin 1943 saakka. 16.1.1943 pataljoona lähti marssimaan Karhumäen ja Poventsan kautta Vienan kanavalle, jossa oltiin lähes vuoden verran.
Kohti Ihantalaa ja Ihantalan taistelu

Kannaksen suurhyökkäyksen alettua 9.6.1944 ylipäällikkö Mannerheim pyrki irrottamaan kaikki käytettävissä olevat reservit ja niin ryhdyttiin Itä-Karjalan joukkoja siirtämään Karjalan kannakselle.
II/JR 12 marssi ensin 100 km Kontupohjaan, josta se vietiin (muun JR 12 rykmentin kanssa) junalla Jääsken asemalle. Sieltä suunnattiin Kilpeenjoelle ja parin päivän palautumisen jälkeen Ihantalaan. II/JR 12 osallistui JR 12:n mukana Ihantalan taisteluun. II/JR 12 taisteli juuri Ihantalan tienristeyksessä.
2.7. Ihantalan lounaiskulmassa suoritettiin asemissa vaihtoja niin, että II/JR 12 tilalle linjoihin tuli 11 K. 3.7. Aamulla tapahtuneen voimakkaan hyökkäyksen yhteydessä II/JR 12 piti asemansa, mutta komentaja majuri von Essen haavoittui. JR 12:n II pataljoonan komentaja everstiluutnantti A. Airimo kaatui Ihantalassa 21.7.1944. Suomalaisten tappiot Ihantalassa olivat JR 12:n osalta kadonneita ja kaatuneita 108, haavoittuneita 647, yhteensä 771 miestä.
Kaiken kaikkiaan II/JR 12 osallistui jatkosodan aikana seuraaviin taisteluihin: Pistojärvi, Kuusiniemi, Kiestinki, Louhen maantie, Lohilahti, Lohijärvi, Ahvenlahti, Röhö, Äänisniemi, Vienan kanava, Hiisjärvi ja Ihantala.