Paavius varhaiskirkossa ja myöhäisantiikin aikana
Paavin aseman vahvistuminen

Kunnia-asemasta huolimatta varsinaisesta paaviudesta ei voida vielä myöhäisantiikin alussa puhua, koska paavin valta oli hyvin rajattua ja vähäistä Rooman ulkopuolella. Esimerkiksi vielä 300-luvun lopulla läntisen kristikunnan vaikutusvaltaisin teologi ja kirkkopoliitikko oli Milanon piispa Ambrosius. 400-luvun aikana Rooman piispan asema kuitenkin vahvistui; erityisen merkittävä oli Leo I:n panos (paavina 440–461), jonka aikana Rooma oli selkeästi kristikunnan merkittävin piispanistuin. Leo myös kehitti voimakkaasti teologisia perusteluja paavinvallalle, ja hänen aikanaan vakiintuikin käsitys paavin ylivallasta kirkon sisällä. Leo I katsoikin paavinistuimen nauttivan Jumalan antamaa oikeutusta. Leo I:n mukaan taivasten valtakunnan avainten luovutus ja Jeesuksen sanat apostoli Pietarille pätivät myös muihin Rooman seurakunnan johtajiin. Teologiassaan paaviuden ylivallasta Leo I nojautui Matteuksen evankeliumin sanoihin:
»18 Ja minä sanon sinulle: Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni. Sitä eivät tuonelan portit voita.
19 Minä olen antava sinulle taivasten valtakunnan avaimet. Minkä sinä sidot maan päällä, se on sidottu taivaissa, ja minkä sinä vapautat maan päällä, se on myös taivaissa vapautettu.»
Leo I:n mukaan taivasten valtakunnan avaimien luovuttaminen apostoli Pietarille merkitsi tämän kohottamista muiden apostolien yläpuolelle. Vastaavasti Leo katsoi Pietarin seuraajina pitämiensä Rooman piispojen eli paavien olevan muiden piispojen yläpuolella. Vetoaminen teologiaan paavin asemasta poikkesi tietoisesti Konstantinopolin patriarkkojen vaatimuksista, jotka perustuivat pääosin poliittisille syille.
Myös Länsi-Rooman keisari Valentinianus III tuki Leo I:n vaatimusta paavin ylivallasta kirkon sisällä asettumalla Leon puolelle tämän ja Arlesin piispan välisessä kiistassa. Keisari määräsikin kiistan lopputuloksena, että apostoli Pietarille oli myönnetty ylimmän tuomarin virka sekä ylin hallintovalta kirkossa, kuten myös korkein opetusvirka. Kiistan aikana kirjeessään Galliassa sijaitsevan Viennen provinssin piispoille Leo perusteli vaatimuksiaan paavin ylivallasta seuraavanlaisesti:
»Jumalallisen uskonnon, jonka tulee jumalallisen armon tahdon mukaan loistaa kaikille kansoille ja kansakunnille, perusti Herramme Jeesus Kristus, ihmissuvun lunastaja, seuraavasti. Apostolit saarnasivat kaikkien pelastukseksi jo varhain lain ja profeettain julistukseen sisältynyttä totuutta kuten on kirjoitettu: ’Kuitenkin se kaikuu kaikkialla, maanpiirin yli merten ääreen.’ (Ps. 19:5). Kuitenkin hän antoi tämän pyhän viran apostoleille niin, että se tuli ensisijaisesti autuaan Pietarin, apostoleista korkeimman, osalle. Hän oli pää, josta Herramme armo virtasi koko ruumiin ylitse. Joka siis rohkenee etääntyä Pietarin kalliosta tietäköön, ettei hänellä sen jälkeen ole osuutta jumalalliseen salaisuuteen. Apostolia, jonka hän oli hyväksynyt erottamattoman ykseyden yhteyteen, hän halusi nimitettävän sen mukaisesti, mitä tämä on: ’Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni.’ (Matt. 16:18).
Näin lepää ikuisen temppelin rakennus Jumalan armon ihmeellisen lahjan välityksellä Pietarin kalliolla, kun Kristus vahvisti kirkkonsa niin väkeväksi, ettei ihmisen pahuus mahda sille mitään eivätkä helvetin portit sitä voita. Tätä korkeasti pyhää, Jumalan perustamaa lujaa kalliota vastaan hyökkää mitä julkeimmin jokainen, joka yrittää vähentää sen mahtia antamalla omille haluilleen vallan ja olemalla tottelematon sille, mitä on saanut perintönä. Hän ei katso itseään minkään lain alaiseksi, ei minkään jumalallisen järjestyssäännön rajoittamaksi ja luopuu uusista oikeuksista havitellessaan niin teitä kuin meitä koskevista käskyistä, tekee rikkomuksen ja jättää huomiotta sen, mitä hänen tulisi tarkata…
Näin on Hilarius (Arlesin piispa) rikkonut uusilla vaatimuksillaan (Gallian) kirkkojen rauhan ja piispojen sovun. Hän toivoo saavansa teidät siinä määrin valtansa alle, ettei suostu alamaiseksi edes Pyhälle apostoli Pietarille, koskapa on omistanut itselleen vihkimykset kaikissa Gallian kirkoissa ja anastanut metropoliitoille kuuluvat oikeudet ja näin julkeilla sanoillaan loukannut autuainta Pietaria, jolle huoli lammaslaitumesta erityisesti uskottiin ja jolle ennen muita annettiin valta sitoa ja päästää. Joka kuvittelee voivansa kiistää häneltä tämän etusija-aseman, ei tosin pysty vähentämään sen arvoa, mutta ylpeyden hengen täyttämänä hän syöksee itsensä turmioon.»
Leo I myös nautti paavinkautensa aikana suurta maallista valtaa johtuen Länsi-Rooman keisarin aseman heikkoudesta. Leo I tunnetaankin hyvin hänen tapaamisestaan hunnikuningas Attilan kanssa. Kyseisessä tapaamisessa Leo I:n onnistui pysäyttää Attilan Italiaan suuntautunut sotaretki, mihin vallaltaan heikko keisari Valentinianus III ei ollut pystynyt.
Leo I oli myös ensimmäinen, joka esitti vaatimuksen paavin erehtymättömyydestä perustaen vaatimuksensa Raamattuun. Idän kristinuskon näkemysten mukaan Rooman kaupunki oli vain yksi viidestä tasa-arvoisesti patriarkaatista, eikä täten Rooman piispan valta ollut muita piispoja korkeampi. Paavin kunnia-asema tunnustettiin idässä, mutta samalla katsottiin ylimmän päätäntävallan kuuluvan ekumeenisille kokouksille eikä paaville.
Läntisen ja itäisen kristillisyyden, ja varsinkin paavin ja Konstantinopolin keisarin, välit alkoivat tulehtua viidenneltä vuosisadalta alkaen. Viidennellä vuosisadalla syntynyt riita kesti noin kolmekymmentä vuotta. Riita sai alkunsa kun paavi torjui keisarin pyynnön asettua tämän puolelle ikoneita koskevassa kiistassa. Tämä johti kostotoimiin läntistä paavillista kristillisyyttä vastaan ja huononsi Rooman ja Konstantinopolin suhteita.