stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskonnonfilosofia
Eräitä keskeisiä kysymyksiä > Uskonnollinen kieli

1900-luvulla alkanut kielifilosofian nousu ulottui myös uskonnonfilosofiaan. Uskonnonfilosofit ovat tarkastelleet uskonnollista kieltä erityisesti kahdesta näkökulmasta: 1) esittäen kysymyksiä uskonnollisen kielen merkityksestä ja 2) eritellen ja arvioiden kielelliseen muotoon puettuja käsityksiä.
Uskonnollista kieltä arvioivan realismin mukaan uskonnolliset väitteet pyrkivät kuvaamaan todellisuutta, kun taas ei-realismin mukaan uskonnolliset väitteet ilmaisevat vain kokemuksia, tunteita ja elämänasenteita.
1900-luvun alussa Ludwig Wittgensteinin varhaisfilosofiasta vaikutteita saaneessa loogisessa empirismissä uskonnollisilla ilmaisuilla ei katsottu olevan kielellistä merkitystä. Loogisten empiristien kehittämän merkityksen todennettavuusperiaatteen mukaan mielekkäiden väitelauseiden tulee olla todennettavissa suoralla kokemuksella tai johdettu sellaisista. Tämä arviointiperuste nähtiin lopulta liian ahtaana.
Wittgensteinin myöhäisfilosofiasta vaikutteita saaneen arkikielen filosofian mukaan ilmaisun merkitys perustuu sen käyttötapaan. Tässä uskonnollisten väitteiden katsotaan olevan, wittgensteinilaisilla käsitteillä ilmaistuna, osa uskonnollista ”kielipeliä”, joka toimii uskonnollisen ”elämänmuodon” alueella. Tällaisia väitteitä ei voida ymmärtää muista kielipeleistä käsin, koska niiden käyttötavat poikkeavat toisistaan. Uskontojen alueella tämän on väitetty tulevan esiin esimerkiksi uskonnollisessa symboliikassa ja erityiskäsitteistössä.
Muun muassa uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäinen on pitänyt fideististä ja wittgensteiniläistä käsitystä uskonnollisesta kielestä harhaanjohtavina. Uskovaisten enemmistö on aina ajatellut, että heidän uskonnolliset käsitteensä ja käsityksensä viittaavat todellisuuteen, vastaavat todellisuutta ja ovat tosia. Teologien väitteet uskonnollisten oppien vertauskuvallisuudesta ovat seurausta tieteen edistymisestä, yritys pelastaa uskonto tieteen edessä.
Uskonnonfilosofia Suomessa

Suomessa uskonnonfilosofista tutkimusta tehdään erityisesti Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan systemaattisen teologian laitoksella, mutta myös muiden yliopistojen teologisissa tiedekunnissa ja yliopistojen filosofian laitoksilla on mahdollista suorittaa kursseja uskonnonfilosofiasta ja tehdä uskonnonfilosofista tutkimusta. Myös uskontotieteen oppiaineessa voidaan käsitellä uskonnonfilosofisia kysymyksiä.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Helenius, Timo & Koistinen, Timo & Pihlström, Sami (toim.): Uskonnonfilosofia.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27403-8.
Koistinen, Olli & Räikkä, Juha: Taivaassa ja maan päällä. Johdatus uskonnonfilosofiaan.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-37-2034-9.
Vainio, Olli-Pekka & Visala, Aku: Johdatus uskonnonfilosofiaan.  Helsinki:  Kirjapaja, 2011.  ISBN 978-952-247-204-5.
Kirjallisuutta > Englanniksi

Brown, Stuart: Philosophy of religion. An Introduction with Readings.  London:  Routledge, 2001.  ISBN 0-415-21237-5.
Davies, Brian: An Introduction to the Philosophy of Religion.  (Third edition)  Oxford:  Oxford University Press, 2004.  ISBN 0-19-926347-7.
Jackson, Roy: The God of Philosophy. An Introduction to the Philosophy of Religion.  London:  Routledge, 2014.  ISBN 978-184-465500-7.
Le Poidevin, Robin: Arguing for Atheism. An Introduction to the Philosophy of Religion.  London:  Routledge, 1996.  ISBN 0-415-09337-6.
Long, Eugene Thomas: Twentieth Century Western Philosophy of Religion. 1900-2000.  Dordrecht:  Kluwer Academic Publishers, 2000.  ISBN 978-1-4020-1454-3.
Mann, William E. (toim.): The Blackwell Guide to the Philosophy of Religion.  Oxford:  Blackwell, 2005.  ISBN 063122128X.
Meister, Chad & Copan, Paul (toim.): The Routledge Companion to Philosophy of Religion.  London:  Routledge, 2007.  ISBN 0-415-38038-3.
Murray, Michael J. & Rea, Michael: An Introduction to the Philosophy of Religion.  Cambridge New York:  Cambridge University Press, 2008.  ISBN 978-0521853699.
Oppy, Graham & Trakakis, Nick (toim.): The History of Western Philosophy of Religion.  (Vol. 1–5)  New York:  Oxford University, 2003.  ISBN 978-1-84465679-0.
Peterson, Michael ym.: Reason & Religious Belief. An Introduction to the Philosophy of Religion.  (3rd edition)  New York:  Oxford University Press, 2003.  ISBN 0-19-515695-1.
Peterson, Michael ym. (toim.): Philosophy of Religion. Selected Readings.  (3rd edition)  New York:  Oxford University Press, 2006.  ISBN 978-0-19-518829-5.
Peterson, Michael L. & VanArragon, Raymond J. (toim.): Contemporary Debates in Philosophy of Religion.  Malden, Massachusetts:  Blackwell, 2004.  ISBN 0-631-20042-8.
Stump, Eleonore & Murray, Michael J.: Philosophy of Religion. The Big Questions.  Malden, Massachusetts:  Blackwell, 1999.  ISBN 0-631-20603-5.
Taliaferro, Charles: Evidence and Faith. Philosophy of Religion since the Seventeenth Century.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2005.  ISBN 978-0-521-79027-7.
Wainwright, William (toim.): The Oxford Handbook of Philosophy of Religion.  Oxford:  Oxford University Press, 2007.  ISBN 978-0-19-533135-6.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Forrest, Peter: The Epistemology of Religion The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Taliaferro, Charles: Philosophy of Religion The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Webb, Mark: Religious Experience The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Artikkeleita:

Salmela, Mikko: Uskonnolliset emootiot: keskustelu Petri Järveläisen kanssa. Niin & näin 2/2001, 18–19.
Salmela, Mikko: Uskonnollisten tunteiden teoriaa ja historiaa. Niin & näin 2/2001, 19–21.
J. L. Mackie: The Miracle of Theism (1982).
Anders Hejlsberg

Anders Hejlsberg vuonna 2008.
Anders Hejlsberg (s. 1960) on tanskalainen Microsoftilla työskentelevä ohjelmistoarkkitehti, joka on ollut kehittämässä useita ohjelmointikieliä: Turbo Pascal, Delphi, C# ja TypeScript.
Ennen siirtymistään vuonna 1996 Microsoftille  C# -ohjelmointikielen kehitystä varten,  Hejlsberg työskenteli Borlandilla Turbo Pascal -kääntäjän parissa, joka menestyi kaupallisesti erinomaisesti.  Vuonna 2001 Hejlsberg vastaanotti "Dr. Dobb's Excellence in Programming Award" -palkinnon panoksestaan ohjelmistotyöhön.
Vuonna 2012 Hejlsberg julkaisi Microsoftilla uuden TypeScript-ohjelmointikielen, joka laajentaa JavaScriptiä valinnaisella tyypityksellä.
Hejlsbergin harrastuksiin kuuluvat muun muassa golf ja squash.
Andrius Giedraitis

| Mitalit> Maa:   Liettua.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Liettua.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Liettua.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Liettua> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Sydney 2000 |  |  |
Andrius Giedraitis (s. 23. heinäkuuta 1973 Marijampolė, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen kilpauransa päättänyt koripalloilija ja olympiamitalisti.
Giedraitis pelasi muun muassa Liettuassa, Venäjällä ja Puolassa. Hän kuului Liettuan maajoukkueeseen sen voittaessa olympiapronssia Sydneyssä 2000.
Vähät valitan

| Vähät valitan Timi Lexikon |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2007–2010
 Julkaistu: 2. kesäkuuta 2010
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Lalle, Pik3, Ipa, Joniveli, Prea1
 Tyylilaji: rap, elektroninen
 Kesto: 40.05
 Levy-yhtiö: Karma Musiikki
Timi Lexikonin muut julkaisut
| Kuka on Timi Lexikon 2006 | Vähät valitan 2010 | Sinä, minä & musa 2013 |
Vähät valitan on Timi Lexikonin esikoisalbumi, joka julkaistiin 2. kesäkuuta 2010 levymerkillä Karma Musiikki. Levyltä julkaistiin single "Reivaa", ja siitä kuvattiin musiikkivideo. Singlen tuotannosta vastaa Saurus -yhtyeestä tuttu Pik3. Myös kappaleesta "Huasteleppa levveemmin" on julkaistu musiikkivideo.
Taustatietoa

Albumia varten tehtiin yli 40 kappaletta. 500 Facebook-fanin rajan rikkouduttua Timi Lexikon julkaisi ilmaiseksi ennen kuulemattoman kappaleen "Halusit tätä", jota ei löydy albumilta. Uusi ilmaiskappale julkaistaan aina jokaista 250 uutta fanisivulle liittynyttä jäsentä kohden. Timi Lexikonin kotisivuilla on myös ladattavissa "Reivaa" -kappaleen remix-paketti, joka antaa kenelle tahansa mahdollisuuden tehdä kappaleesta oma remix. Myös muista levyn kappaleista on tulossa remix-paketteja sivuille.
Taustatietoa > Julkaistut bonuskappaleet

Halusit tätä
Reivaa (Ipa Remix)
Ei yhtään liikaa
Anna armoo (mukana Tuukka)
Iisimmin
Jäällä, jäässä ja jään alla
Kappaleet

Intro – 1.40
Reivaa – 3.21
Hanskat ilmaan – 3.41
Vähät valitan – 3.19
Votkapullo – 3.18
Sukupolvi sanoo (skit) – 1.17
Käsis – 3.31
Rooli – 3.46
Haluanko tietää – 3.11
Seinät – 4.12 (feat. Joniveli)
Älä vaivu – 4.47
Huasteleppa levveemmin – 3.57
Kappale "Votkapullo" sisältää samplen Tallarin "Uuteen nousuun" -kappaleesta.
Tuottajat

Lalle: 1, 5, 6
Pik3: 2, 12
Lalle & Ipa: 3
Ipa: 4, 7, 8, 9
Joniveli: 10
Prea1: 11
Animal Diversity Web

Animal Diversity Web on Yhdysvalloissa sijaitsevan Michiganin yliopiston julkaisema tietokanta, jossa on tietoja eläimiin liittyvästä paleontologiasta, taksonomiasta, levinneisyydestä ja suojelutoimenpiteisiin kuuluvasta biologiasta. Biologian opiskelijat voivat hyödyntää tietokantaa opiskeluihinsa etsimällä sieltä vastauksia erilaisiin kysymyksiin. Tietokannassa on tietoa tuhansista eläinlajeista. Sivustolla on myös valokuvia ja videoita. Lisäksi sivustolla on virtuaalimuseo, jossa on valokuvia esimerkiksi tieteellisistä näytteistä ja tietoa erityisesti nisäkkäistä.
Väinö Kristian Ahola

Väinö Kristian Ahola (19. elokuuta 1894 Helsinki – 18. joulukuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Henkilöhistoria

Aholan vanhemmat olivat kalastusaseman hoitaja, vääpeli Kristian Ahola ja Eva Elisabeth Kokkonen ja puoliso 1921–1963 arkistonhoitaja Martta Anna Matilda Allas. Ahola tuli ylioppilaaksi vuonna 1914. Osallistuttuaan Suomen sisällissotaan hän opiskeli metsäalaa, valmistuen metsänhoitajaksi vuoden 1918 lopulla. Metsähallituksen palveluksessa Ahola aloitti vuonna 1919 polttopuutoimiston ylimääräisenä apulaisena. Seuraavana vuonna hänestä tuli Jokioisten kartanon apulaismetsänhoitaja ja vuoden 1930 alkupuolella hoitoalueen aluemetsänhoitaja Viitasaarelle. Hän hoiti samalla myös useaan otteeseen metsänhoidon tarkastajan virkoja, mihin tehtävään hän sai pysyvän nimityksen vuonna 1939. Talvisotaan osallistunut ja siellä haavoittunut Ahola toimi jatkosodassa talousupseerina. Ahola valvoi ja ohjasi metsänhoidon tarkastajan tehtävässään valtion metsäomaisuuden hoitoa. Hän vaikutti metsänhoidollisiin kysymyksiin merkittävästi myös monien lehtikirjoitustensa, julkaisemiensa kirjojen ja radioesiintymistensä kautta. Vuonna 1955 hänen virkanimikkeensä muutettiin ylitarkastajaksi ja vuonna 1959 hän sai ansioistaan metsäneuvoksen arvonimen.
Julkaisuja

Taimitarha, sen valmistus, kunnossapito ja hoito, 1930
Näkökohtia tie- ja polkuverkostosta, 1939
Hoitoalueen työohjelman laatiminen, 1939
Metsänviljely, 1950
Mukurapuista, 1952
Valtion metsien nykyiset metsänhoitotyöt, 1953
Langinkoski: välähdyksiä kosken ja sen ympäristön historiasta, 1962
Langinkoski kautta aikojen, 1964
Walter Reed National Military Medical Center

| Walter Reed National Military Medical Center |
| --- | --- |

Sijainti
Osoite:  8901 Wisconsin Avenue Bethesda, Maryland 20889, Yhdysvallat
Koordinaatit:  39°00′06″N, 77°05′41″W
Historia
Perustettu:  11. marraskuuta 1940
Linkki
Kotisivut:  tricare.mil/mtf/WalterReed
Walter Reed National Military Medical Center, lyh. WRNMMC,  aikaisemmin National Naval Medical Center) on Yhdysvaltojen asevoimien sotilassairaala Bethesdassa Marylandin osavaltiossa. Sairaalassa on hoidettu useita Yhdysvaltain presidenttejä. Sairaalapaikkoja WRNMMC:sä on 244.
Kuvia

Ilmakuva sairaalasta.
Ambulanssi sairaalan ulkopuolella.
Magneettikuvaus sairaalassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walter Reed National Military Medical Center Wikimedia Commonsissa
Walter Reed National Military Medical Centerin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tricare
Walsall

| Walsall |
| --- | --- |
 Kerrostaloja Walsallin ranta-alueella; New Art Gallery Walsall; kerrostaloja Walsallin ranta-alueella; Manor Hospital
 Walsallin sijainti Englannissa ja Länsi-Midlandsissa.
 Koordinaatit: 52°58′N, 1°58′W 
Valtio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Osa:  Englanti
Hallintoalue:  Länsi-Midlands
Kreivikunta:  Länsi-Midlands
Ensimmäinen maininta:  1002
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Metropolihallintopiiri
 – Pormestari:  Mike Bird
Piirivaltuusto:  60 paikkaa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15,2 km²
 – Metropolialue:  104 km²
Väkiluku (2017):  71 655
 – Väestötiheys:  4 714 as./km²
 – Metropolialue:  281 293
 – Väestötiheys metropolialue:  2 705 as./km²
 
 www.walsall.gov.uk 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Walsall on noin 72 000 asukkaan kaupunki ja 281 000 asukkaan metropolihallintopiiri (metropolitan borough) Länsi-Midlandsin metropolikreivikunnassa Keski-Englannissa. Se sijaitsee harjanteella Birminghamin ja Wolverhamptonin teollisuusalueiden välissä. Hallintopiiriin kuuluu sen keskuskaupungin Walsallin lisäksi Willenhallin ja Darlastonin teollisuuskeskukset sekä Aldridgen ja Brownhillsin asuinalueet. Sen itäosat ovat pääosin metsää ja peltoja.
Walsall on osa Black Countryn hiilialuetta, mutta sen hiilikaivokset ehtyivät jo 1800-luvulla ja niiden tilalle tuli nahkateollisuutta. Jopa Englannin kuningatar käyttää Walsallissa tehtyjä käsilaukkuja. Myös kaupungissa tehdyt satulat ovat kuuluisia, ja niistä johtaa kaupungin jalkapallojoukkueen lempinimi the Saddlers, satulasepät. Nahkatuotteiden lisäksi hallintopiirin alueella valmistetaan rauta- ja pronssiesineitä, muovia, elektroniikkaa, kemikaaleja ja lentokoneen osia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walsall Wikimedia Commonsissa
Voltron: Defender of the Universe

| Voltron: Defender of the Universe |
| --- | --- |

Tyyli:  Anime, seikkailu, toiminta, sci-fi, mecha
Kestoaika:  23 min
Pääosissa:  Jack Angel Michael Bell Peter Cullen Neil Ross B. J. Ward Lennie Weinrib
Alkuperämaa:   Yhdysvallat  Japani
Alkuperäiskieli:  japani englanti
Verkko:   Syndikointi
Esitetty:  10. syyskuuta 1984 – 18. marraskuuta 1985
Tuotantokausia:  3
Jaksoja:  124
Tuotanto
Tuottaja(t):  Steve Sterling
Vastaava(t) tuottaja(t):  Peter Keefe
Käsikirjoittaja(t):  James Brewer Howard Albrecht Colslough Johnson Stan Oliver Jack Paritz Michael Walker Sol Weinstein
Tuotantoyhtiö(t):  World Events Productions Toei Animation
Aiheesta muualla
IMDb 
Voltron: Defender of the Universe on yhdysvaltalais-japanilainen 124-osainen animesarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa vuosina 1984–1985. Sarja perustuu japanilaisiin animesarjoihin Beast King GoLion ja Armored Fleet Dairugger XV. Sarja nousi erittäin suosituksi Yhdysvalloissa 1980-luvulla.
Tarina

Sarja kertoo universumin mahtavimmasta robotista Voltronista, joka ajoi universumin pahat roistot pois. Rauhan laskeutuessa Maassa luotiin uusi liitto, joka turvaisi universumin rauhan Voltronin avulla pidemmän aikaa. Pian uusi uhka kuitenkin ilmaantui linnunradalle nimeltä Kuningas Zarkon, jonka johdolla he onnistuivat pääsemään eroon Voltronista, kun noita Haggar onnistui erottamaan Voltronin viiteen osaan. Maan perustaman liiton johtajat lähettivät uudet avaruusseikkailijat etsimään Voltronin viisi osaa. Viisikko löytää pian tiensä kuningas Zarkonin kautta kuningatar Alloran ja Coranin luokse, jossa Voltronia on pidetty piilossa. Viisikko saa lopulta käsiinsä leijonan näköiset robotit, jotka yhdistettynä erikoisavaimella saa aikaan Voltronin. Viisikko käy taistoon kuningas Zarkania ja hänen poikaansa Lotoria vastaan ja suojellakseen universumia ja Arus-planeettaa.
Hahmot

Komentaja Keith Kogane on Voltron Forcen ryhmänjohtaja, joka pitää yllään punavalkoista asua. Hän ohjaa mustaa leijonaa, joka muodostaa Voltronin pään ja kehon. Keith on hiljainen ja viettää paljon aikaa miettien uusia strategisia päätöksiä. Myöhemmin hän siirsi hetken aikaa vastuun Mustan leijonan ohjaamisesta Danielille.
Lance on Voltron Force -ryhmän kakkosmies, joka on pukeutunut sinivalkoiseen asuun ja ohjaa punaista leijonaa, joka muodostaa Voltronin oikean käden. Hän on jäntevä ja viekas, joka vitsailee ja kiusoittelee muita tilaisuuden tullen. Lance on naistenmies ja loistava pilootti.
Pidge on Voltron Force -ryhmän pienin, mutta älykkäin jäsen. Hän pukeutuu vihreänvalkoiseen asuun ja ohjaa vihreää leijonaa, joka muodostaa Voltronin vasemman käden. Pidge on kotoisin Balto planeetalta, joka tuhoutui Kuningas Zarkonin ammuttua sen palasiksi ydinohjuksilla. Pidge valmistui akatemiasta hyvin nuorena ja on erikoistunut tieteeseen. Hän on myös muiden jäsenten tavoin loistava kamppailulajien taitaja. Pidgellä on kaksoisveli Chip, joka on Vehicle Voltron Air Team -ryhmän jäsen.
Sven oli alun perin Voltron Force -ryhmän kakkosmies. Hän pukeutui mustavalkoiseen asuun ja ohjasi sinistä leijonaa, joka muodosti Voltronin oikean jalan. Norjalainen Sven kuitenkin haavoittui pahasti noita Haggarin hyökättyä hänen kimppuunsa hirviön avulla. Sven lähetettiin Ebb-planeetalle toipumaan, mutta joutui Lotorin vangiksi, joka oli hyökännyt joukkoineen planeetalle. Sven oli tarkoitus siirtää toiselle planeetalle, mutta hänen aluksensa törmäsi vahingossa Doom-planeetalle, jossa hän karkasi ja jäi elämään erakkona luolissa.
Hunk on Voltron Force -ryhmän lihakset. Hän pukeutuu oranssinvalkoiseen asuun ja ohjaa keltaista leijonaa, joka muodostaa Voltronin vasemman jalan.
Kuningatar Allura on Arus-planeetalla sijaitsevan Altair kuningaskunnan hallitsija. Hänen isänsä oli kuningas Alfor. Svenin loukkaantuessa pahasti Allura päätti ottaa hänen paikkansa sinisen leijonan piloottina. Hän pukeutuu pinkinvalkoiseen asuun. Allura on hieman naiivi, mutta erittäin vahvatahtoinen nainen. Hänen palatsissaan läheisimmät henkilöt ovat Voltron Force -ryhmän lisäksi neuvonantaja Coran ja sisäkkö.
Kuningas Zarkon on Lion Force Voltronien päävihollinen, joka asustaa Doom-planeetalla. Hän on Drule imperiumin hallitsija. Zarkon syyttää usein muita epäonnistumisistaan, erityisesti uskollisimpia alaisiaan noita Haggaria ja komentaja Yurakia.
Haggar on Kuningas Zarkonin läheisin alainen. Hän käyttää mustaa taikaa ja luo usein kaikki kuningas Zarkon lähettämät pedot Voltronin kimppuun. Haggar oli aikaisemmin onnistunut erottamaan Voltronin viiteen osaan, mutta joutui kohtaamaan uudelleen vanhan vihollisensa.
Äänirooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Neil Ross  | … |  Keith Kogane, Pidge   |
|  Michael Bell  | … |  Lance, Sven   |
|  Lennie Weinrib  | … |  Hunk, Lotor   |
|  B. J. Ward  | … |  Kuningatar Allura, noita Haggar   |
|  Jack Angel  | … |  Kuningas Zarkon, komentaja Yurak, Mogor   |
|  Peter Cullen  | … |  Kertoja, Coran, kuningas Alfor, komentaja Hawk, sivuäänet   |
Vastaanotto ja arvostelu

Wizard Magazine listasi vuonna 2001 Voltronin sijalle kolmekymmentä laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalle.
Sarjakuva

Charlton Comics julkaisi vuonna 1985 sarjaan pohjautuvan minisarjakuvan, jonka käsikirjoittivat Henry Vogel ja Mark Lerer.
Videopeli

Sarjan pohjalta julkaistiin videopeli Voltron: Defender of the Universe vuonna 2011 PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle. Peliin oli otettu kuvamateriaalia televisiosarjasta välianimaatioita varten.
Vimmerbyn reunamoreeni

Vimmerbyn reunamoreeni (ruots. Vimmerbymoränen, Vimmerbylinjen , engl. Vimmerby Moraine, Vimmerby Line ) on reunamoreeni Etelä-Ruotsin itäosissa. Moreenimuodostuma on lähes 100 kilometriä pitkä ja se on syntynyt noin 14 000 vuotta sitten.
Yleistä

Veiksel-jääkauden loppuaikoina alkoi Fennoskandian mannerjäätikön Keski-Ruotsin virtauskieleke sulaa ensin lounaisreunastaan ja myöhemmin sekä lounais- että kaakkoisreunoistaan. Mannerjäätikön reunan perääntymisestä jäi maastoon muistoksi useita reunamuodostumia, joita on Etelä-Ruotsin länsirannikon puolelle jäänyt muistoksi monia, mutta itärannikolle vain kaksi suurempaa. Vimmerbyn reunamoreenien lisäksi tunnettu muodostuma on Keski-Ruotsin reunamuodostumat.
Moreenimuodostuma

Vimmerbyn muodostuma on ainoa reunamoreeni, joka ulottuu Etelä-Ruotsin ylänköalueelta lähes sen itärannikolle asti. Se alkaa itärannikolla 20 kilometriä Vimmerbystä itään päin, kulkee Vimmerbyn kautta, jonka jälkeen se kääntyy Mariannelundissa kohti lounasta. Kääntymisen on aiheuttanut paikallinen virtauskieleke, joka on yli 60 kilometriä leveä. Kaaren länsiosassa se kulkee Lannaskeden kautta. Moreeniselänteet ovat korkeintaan 10 metriä korkeita ja 20–50 metriä leveitä.
Vimmerbyn reunamoreeneista ei ole ollut tiedossa yhteyttä Etelä-Ruotsin länsirannikolla sijaitseviin reunamoreeneihin, vaikka sellaisia on vuosien aikana ehdotettukin. Vasta 2010-luvun laserkeilauskartoitukset ovat paljastaneet sen mahdollisuuden, että yhteys voisi sittenkin olla mahdollinen. Länsirannikon vastapariksi on kartoituksen perusteella valikoitu Berghemin reunamoreeni. Jos tämä varmistuu ajoituksilla oikeaksi valinnaksi, saadaan jäätikön sulamisen aikaisesta reunan vetäytymisestä luotettavampaa tietoa. Laserkeilauksella havaittu yhteys on joukko hajanaisia moreenimuodostumia, jotka jatkavat Vimmerbyn muodostumasta länteen päin ja kohtaavat Berghemin linjan vähäiset rippeet Vaggerydin seudun länsipuolella.
Merkittäviä muodostumia

Vimmerbyn reunatasanne on jäätikköjokidelta taajama-alueen länsipuolella
Tutkimushistoriaa

Kun Hilding Agrell esitteli Vimmerbyn linjaa vuonna 1976, oli hän selvittänyt sen keskeisen kulun maastossa perusteellisesti. Hän kytki sen Etelä-Ruotsin länsirannikolla sijaitsevaan Levenen reunamoreeniin siten, että hän ajatteli niiden muodostuneen samaan aikaan kielekkeen eri sivuille. Vuosina 1984 ja 1987 esitti A.G. Lindén linjaan lisäyksiä Vetlandan seudulta ja tulkitsi muodostumat päätemoreeneiksi tai puskumoreeneiksi. Hän ajoitti muodostumat vanhempaan dryaskauteen. Kun Sveriges Geologiska Undersökningar (lyhennetään SGU) tutki Vetlandan ja Sävsjön ympäristöä, vahvistui Lindénin tulkinta. S-I. Svantesson liitti vuosina 1989 ja 1993 moreenilinjaan lisää reunamoreeneja itäisellä rannikkoalueella Loftahammarin ja Edsbrukin seuduilta.
Vimmerbyn muodostumalle on vuonna 2009 tehty ajoitus 14 600–14 500 vuotta sitten. Esimerkiksi muodostuman pohjoispuolelta Kättebossa on jäätikön sulamiselle saatu ajoitus 13 800 vuotta sitten. Jos Berghemin muodostumien ajoitus on vain 14 000 vuotta vanhoja, tulisi äsken havaitun kytkennän takia molempien reunamoreenien olla samanikäiset. Koska Berghemin muodostumille on enemmän ajoituksia, on yhteiseksi iäksi ehdotettu 14 000 vuotta.
Uudet pintakivien beryllium-isotooppien suhteisiin perustuvat mittaukset ovat antaneet ajoitukseksi 14 400 vuotta (±900 vuotta).