stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Kurri
Talvi- ja jatkosota

Kurri osallistui talvisotaan työkomppania Kurrin päällikkönä Ravankylässä, Kääntymässä, Salmenkaitalinjalla. Myöhemmin edellä mainitusta työkomppaniasta muodostettiin 4. Prikaatin alainen jalkaväkikomppania, jonka päällikkönä hän jatkoi. Tämä joukko osallistui talvisodassa taisteluihin Kääntymässä, Karisalmella ja Saarenmaalla. 

Välirauhan aikana Kurri jatkoi entisessä tehtävässään, kunnes jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 9:ään Esikuntakomppanian päälliköksi. Komppanianpäällikkönä hän haavoittui 17. helmikuuta 1942 käydyssä Makovan taistelussa. Haavoistaan parannuttuaan hän palasi entiseen joukkoonsa ja osallistui sen mukana taisteluihin Pälkjärvellä, Iljalassa, Kirjavalahdella, Latvasyrjässä, Kaskanassa ja Ostassa. Sotien jälkeen hän asettui asumaan Valkealan Miettulaan. Hänet haudattiin Kouvolaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 2. huhtikuuta 1918  Vänrikki 29. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Karjalan vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Ivo Kuusk

Ivo Kuusk (vuoteen 1962 Jekimov; 8. elokuuta 1937 Konguta – 13. marraskuuta 2023) oli virolainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori.
Elämä ja ura

Ivo Kuusk oli pitkään Viron kansallisooppera Estonian johtava solisti. Hän toimi myös laulunopettajana (vuodesta 1993 professorina) Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa.
Vuonna 2005 Kuuskille myönnettiin Valkoisen Tähden 4. luokan ritariristi. Kuusk kuoli 86-vuotiaana 13. marraskuuta 2023.
Meri Kuusisto

Meri Kuusisto (s. 1985) on suomalainen kirjailija. Koulutukseltaan Kuusisto on valtiotieteen maisteri.
Kuusiston esikoisromaani on vuonna 2014 julkaistu Amerikkalainen, jonka käsikirjoituksella Kuusisto sijoittui toiseksi Otavan järjestämässä Pentti Saarikoski -kirjoituskilpailussa. Kirjan päähenkilö Susette löytää pesulasta amerikkalaisen jalkapallon ja roskalavalta lastenrattaat. Susette nimeää pallon Amerikkalaiseksi ja ryhtyy kulkemaan kaupungin kaduilla työnnellen palloa rattaissa. Toinen päähenkilö Hermanni puolestaan ei viihdy katutasossa. Hänen ahdistuksensa helpottaa, kun hän kiipeää Ison Roobertinkadun korkeimman talon katolle. Romaanissa Liila Kuusisto kirjoittaa myös kaunokirjallisuudessa aiemmin vaietusta aiheesta - äidistä hyväksikäyttäjänä. Siinä Kuusiston "minää" vuosia kattavasti varjostaa hänen salatut kokemuksensa, mutta tarina ei pääty uhriutumiseen.
Teokset

Amerikkalainen.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-27143-7
Toivo Pesän muistelmat.  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-29643-0
Vuosi tavaratalossa.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-31564-3
Liila. Helsinki: Kustantamo S&S, 2024. ISBN 978-951-52-5837-3
Kuulakaktukset

| Kuulakaktukset |
| --- | --- |
 Parodia aureicentra -kuulakaktus.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Notocacteae
Suku::  Kuulakaktukset Parodia  Speg. (1923)
Katso myös
   Kuulakaktukset Wikispeciesissä   Kuulakaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuulakaktukset (Parodia) on pienikokoisia, enimmäkseen pallomaisia ja värikkäästi kukkivia lajeja sisältävä kaktuskasvisuku. Se on suosittu kaktusharrastajien parissa ja sen seurauksena se on jaettu satoihin lajeihin, joista monet eivät ole oikeutettuja. Myös on erotettu paljon eri sukuja, jotka tieteellisessä tutkimuksessa ovat osoittautuneet aiheettomiksi. Sellaisia ovat Brasilicactus, Brasiliparodia, Eriocactus, Notocactus ja Wigginsia. Tämä tietenkin aiheuttaa paljon sekaannusta harrastajille. Lajeja kuulakaktusten sukuun kertyy 66. Suvun tieteellinen nimi on annettu Paraguayn kasviston tutkijan Domingo Parodin kunniaksi.
Tuntomerkit

Kuulakaktukset ovat yksivartisia tai mätästäviä ja matalakasvuisia kaktuksia, joiden varret ovat pallomaisia tai lyhyen lieriömäisiä. Uurteiden reunat ovat kyhmyisiä tai varsi on pelkästään kyhmyinen. Nuoret areolit ovat tavallisesti tiheävillaisia. Piikkejä on areolissa muutama tai paljon. Kukat syntyvät varren kärjen tuntumaan ja ovat suppilomaisia tai kellomaisia, kirkasvärisiä. Kuulakaktukset kukkivat päivällä. Kukkapohjuksessa on usein karvoja ja sukasia; sukaset rajoittuvat joissain tapauksissa pohjusmaljan yläosaan. Hedelmä on pallomainen, nuijamainen tai lieriömäinen, kuivahko, villakarvainen tai sukaspintainen. Avautumistavaltaan hedelmät ovat vaihtelevia. Mehevät hedelmät ovat vaaleanpunaisia. Siementen muoto on vaihteleva, samoin väri: punaisenruskeasta mustaan. Joidenkin lajien siemenissä on uloke, ns. karunkkeli eli strofioli. Joillakin lajeilla puolestaan siemenessä on piikkimäisiä tai karvamaisia ulokkeita.
Levinneisyys

Kuulakaktukset ovat eteläamerikkalaisia kaktuksia ja ovat levinneet enimmäkseen Andien itäpuolelle Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa, Uruguayssa ja Argentiinassa.
Lajit

Kuulakaktuksia tunnetaan 66 lajia. Suomenkielinen nimi on vain kolmella.
Parodia alacriportana
Parodia allosiphon
Parodia arnostiana
Parodia aureicentra
Parodia ayopayana
Parodia buiningii
Parodia carambeiensis
Parodia chrysacanthion – keltakuulakaktus
Parodia columnaris
Parodia comarapana
Parodia commutans
Parodia concinna
Parodia crassigibba
Parodia curvispina
Parodia erinacea
Parodia erubescens
Parodia formosa
Parodia fusca
Parodia haselbergii
Parodia hausteiniana
Parodia herteri
Parodia horstii
Parodia langsdorfii
Parodia leninghausii
Parodia linkii
Parodia maassii
Parodia magnifica
Parodia mammulosa
Parodia meonacantha
Parodia microsperma
Parodia mueller-melchersii
Parodia muricata
Parodia neoarechavaletae
Parodia neohorstii
Parodia nigrispina
Parodia nivosa
Parodia nothominuscula
Parodia nothorauschii
Parodia ocampoi
Parodia ottonis
Parodia oxycostata
Parodia penicillata – punakuulakaktus
Parodia permutata
Parodia procera (P. gracilis) – oranssikuulakaktus
Parodia rechensis
Parodia ritteri
Parodia rudibuenekeri
Parodia rutilans
Parodia saint-pieana
Parodia schumanniana
Parodia schwebsiana
Parodia scopa
Parodia sellowii
Parodia stockingeri
Parodia stuemeri
Parodia subterranea
Parodia tabularis
Parodia taratensis
Parodia tenuicylindrica
Parodia tilcarensis
Parodia tuberculata
Parodia turbinata
Parodia turecekiana
Parodia warasii
Parodia werdermanniana
Parodia werneri
Kalle Kurg

Kalle Kurg vuonna 2014.
Kalle Kurg (s. 25. toukokuuta 1942 Tartto, Viro) on virolainen kirjailija, kirjallisuus- ja teatterikriitikko, kääntäjä ja toimittaja. Kurg on toiminut myös taidealalla sekä ohjaajana. Hän julkaisi ensimmäisen taiteellisen tekstinsä vuonna 1958 ja on sen jälkeen julkaissut runoutta, proosaa, esseitä, kirjallisuustutkimuksia, satiireja, teatterikritiikkiä ynnä muuta. Kurg on ollut Viron kirjailijaliiton jäsen vuodesta 1975 lähtien.
Tuotanto > Runoutta

Neuvostoaikana Kurg oli runoilijana enimmäkseen vaiti, vaikka julkaisikin runojaan lehdissä. Vuonna 1999 julkaistussa runokokoelmassa ”Pimeyden värit” löytyy runoja, runoelmia ja teatteritekstejä vuosilta 1960–1990. ”Taiturimaista runoutta”  sisältävä kokoelma on merkitykseltään ihmisen poeettinen tarina neuvostookupaation ajalta ja kätkee ironiaa sekä traagisuutta. Kokoelmassa lukija tajuaa ”vihaa sortajia vastaan”  sekä desperadomaista pyrkimystä päästäkseen vallan alta, mm myös heittäytyäkseen laulavan vallankumouksen muutostenajan aallokkoon. Toisaalta absurdista sosiaalisesta elämänpiiristä itsensä etäännyttävä runoilija näyttää myös lyyrisiä kasvojaan, puhuen rakkaudella kotista sekä läheisistä, rakkaudesta, elämän perusarvoista ja pystyttää eksistentiaalisia kysymyksiä. Osittain runot on kirjoitettu suomeksi, ja niitä on esitetty Kuopiossa sekä Lappeenrannassa Kurgin teatteriohjelmien osana. Kurgin runoja löytyy erikielisissä antologioissa ja hänen runoutta on käännetty toisille kielille.
Tuotanto > Proosaa

Kalle Kurg luki novellejaan vuosina 1990–1992 Eestin Radion keskiyölähetyksissä sarjassaan ”Merkillisiä tarinoita”, joka kertoi iroonisesti lähimenneisyydestä. Vuosina 2000–2005 hänella oli Klassikaraadiossa oma lähetys ”Sano, mikä sulle tuli”, jossa hän luki joka kuukausi kaksi uutta nimenomaan lähetystä varten kirjoitettua novellia. Niissä hän kertoi uuden elämän eettisistä sekä filosofisista kysymyksistä. Hän on novelleissaan seurannut mm myös suomalaisten tekemisiä 1970-luvulta nykypäivään saakka  Kurg on julkaissut mm omintakeisia filosofisia etydejä, joita nimittää ”provokatiiveiksi”, satiireja ym.
Tuotanto > Teatteriesityksiä

Vuonna 1981 Vanemuine-teatterissa ensi-illan saanut ”Mimeskit” oli ensimmäinen alkuperäinen ja täyspitkä moderni pantomiimiesitys viron teatterin historiassa. Kyseessä oli kolme itsenäistä tanssielementeillä rikastettua musiikkillista esitystä, ”Valo”, ”Seppeleballadi” ja ”Muuttolinnun lento”, joissa osallistui solistien lisäksi myös teatterin balettikuoro. Kalle Kurgilta olivat käsikirjoitus, lavasteet ja ohjaus, musiikin olivat ”Mimeskeille” kirjoittaneet säveltäjät Sven Grünberg ja Lepo Sumera. Esityksen ensimmäinen osa keskittyi sokean ja näkijan suhteelle, toisen pantomiimin keskeinen teema oli pelihenginen ihmisen ”kuolleeksitanssittaminen” ja kolmannes nosti näkyville elävän olennon eksistentiaaliset perusongelmat. Käsitteen mimesk loi eritysesti esityksen genreä silmällä pitäen kirjailija Ain Kaalep. ”Mimeskejä” esitettiin paitsi Viroa myös Venäjällä, Latviassa, Liettuassa, Suomessa sekä Belgiassa.
Kohua herättänyt näytelmä ”Liigvesi” (Liikavesi) Tallinnan Draamateatterissa (1986, ohjaaja Raivo Trass) lähti liikkeelle Anton Hansen Tamsaaren romaanin ”Totuus ja oikeus” I ja V osan pohjalta ja toi esiin uusia näkökulmia Tammsaaren interpretoinnissa. Keskeiseksi nostettiin ihmisenä olemisen mysteeri ja hänen henkiset ristiriidat ajan muutoksissa. Kurg lisasi Tammsaaren tekstiin omaa tekstiä ja toi peliin uusia henkilöitä, ärsyttäen tavanmukaisten kuvitelmien sekä koulu-Tammsaaren ihailijoita, vaikka näytelmää esitettiinkin pitkään.
Tuotanto > Esseitä

Esseissään Kurg nostattaa kulttuurin peruskysymyksia. Hänta pidetään kirjallisuustutkijana filosofisvaikutteiseksi, ja hän onkin julkaissut monien kirjailijoiden tuotannon analyysin ohella teoreettisiä artikkeleita, kiinnostuen mm kirjallisuuden kehityslinjoista sekä taustavaikutteista kiirellisissa muutoksissa. Vuonna 1999 hän ehdotti verkkoyliopiston perustamista Viroon, vuonna 2001 hän esitti Viron kehittämistä ekotasavallan suuntaan, vuonna 2005 yhdessä Eero Paloheimon kanssa hän toi julkisuuteen Viroon ekokaupungin rakentamisen idean. Kurg on tunnettu myös eläinystävänä. Kurg on toiminut luennoitsjana mm. Suomessa, Yhdysvalloissa, Bulgariassa, Venäjällä ja muualla.
Teoksia

”Pimeduse värvid 1960–1990”. (Pimeyden värejä.) Tallinna: Virgela, 1999. 254 s. ISBN 9985862953 (ISBN 9789985862957)
Kirjallisuutta

Lehte Hainsalu. ”Kellakuuljad”. (Kellonkuulijoita. Romaani viron kirjallisuuden tärkeistä vaikuttajista 200 vuoden ajalta, myös: Kalle Kurg) Tallinna, Eesti Raamat 2001, s. 408–409, 421– 425.
Karl Toepfer. Pantomime in Cold War Eastern Europe. Estonia. – In: Pantomime: The History and Metamorphosis of a Theatrical Ideology, pp. 1100–1121. (Mimesques, pp.1114–1121). Published by Karl Toepfer August 31, 2021. Viron pantomiimitaiteen tärkeistä vaikuttajista. Myös: Kalle Kurg.
Aiheesta muualla

Kalle Kurg. Viron nykyproosan uudistumisesta. – Virke, Äitinkielen opettajain liiton jäsenlehti, 1985, 5, s 13–23. pdf
Runoretki Tallinnassa ja Tartossa, YLE-2, Kulttuuri Ruutu-TV 2 dokumenttitoimitus 1985
Runolöytö: Kalle Kurg
Eurooppalainen ekokaupunki Viroon (Kalle Kurg ja Eero Paloheimo puhumassa Viron Riigikogun vihreiden parlamenttiryhmässä)
Kalle Kurg haastattelee prof. Eero Paloheimoa: Joko yhteisosa tai tuho. – Sirp 7. lokakuuta 2016.]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Kuorma-auto

Sisu-merkkinen kuorma-auto.
Kuorma-auto on moottoriajoneuvo, jota käytetään tavaroiden kuljettamiseen.
Toisin kuin henkilöautot, joissa yleensä on itsekantava kori, kuorma-autot on rakennettu lähes aina jäykän erillisrungon päälle. Rungon päälle voidaan asentaa lava, säiliö, kontti tai muu auton käyttötarkoitukseen sopiva varustus. Tällöin kuorma-autosta käytettävä nimikin voi täsmentyä esimerkiksi avolavakuorma-autoksi tai säiliöautoksi. Kuorma-autojen koko vaihtelee kevyimmistä, kokonaismassaltaan hiukan yli 3 500-kiloisista, lähes pakettiautomallisista kevyistä kuorma-autoista aina viisiakselisiin 42 tonnia painaviin raskaisiin kuorma-autoihin. Näiden lisäksi tehdään raskaampia kuorma-autoja käyttöön suljetuille alueille, kuten esimerkiksi kaivoksiin.
Kun kuorma-autoon liitetään perävaunu, saadaan ajoneuvoyhdistelmä eli yleiskielisesti rekka tai rekka-auto.
Suomessa ajoneuvolain määritelmän mukaan kuorma-auto (N2- ja N3-luokan ajoneuvo) on tavarankuljetukseen valmistettu ajoneuvo, jonka kokonaismassa on suurempi kuin 3,5 tonnia. Kuorma-autosta ei makseta autoveroa.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Sisu ja Vanaja

Suomessa on valmistettu sarjatuotantona Sisu- ja Vanaja-kuorma-autoja, edellistä vuodesta 1931 alkaen ja jälkimmäistä vuosina 1948−1971.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Tampellan kuorma-auto

Ensimmäinen suomalainen kuorma-auto rakennettiin Tampereella todennäköisesti vuosina 1907–1909. Aamulehti kertoi 22. lokakuuta 1907 Tammerfors Linne- och Jern-Manufaktur Ab:n (Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Oy, myöhemmin Tampella) konepajan suunnitelleen jo jonkin aikaa kuorma-autoa ja yhden auton olevan parhaillaan rakenteilla. Auton merkkiä ei kuitenkaan mainittu, ja sen rakentaminen lienee edistynyt hitaasti, sillä Helsingin Sanomat julkaisi siitä vasta 11. helmikuuta 1909 uutisen "ensimmäisenä Suomessa tehtynä automobiilina". Autosta ei ole säilynyt valokuvaa, ja tiedot siitä perustuvat haastatteluin kerättyihin muistikuviin. Tiettävästi se oli höyrykäyttöinen ja sitä koeajettiin tehtaan pihalla, mutta se ei toiminut odotusten mukaisesti. Tarinan mukaan yksi auton rakentajista osasi korjata vian, mutta tehtaan johto ei halunnut jatkaa kokeilua. Auto varastoitiin eikä sen myöhempiä vaiheita tiedetä. Vuonna 1911 Helsingin Sanomissa julkaistun ilmoituksen mukaan "yksinvalmistaja ja yksinmyyjä Suomessa, Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Oy" tarjosi ostajille lisenssillä tehtyjä sveitsiläisiä Saurer-kuorma-autoja. Yhtäkään Saurer-autoa ei kuitenkaan tiedetä valmistuneen Tampereella.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Republic

Vuosina 1914–1929 toiminut yhdysvaltalainen Republic-tehdas oli 1910-luvun lopulla maailman suurimpia kuorma-autojen valmistajia noin 10 000 auton vuosituotannollaan. Suomessa Republic-kuorma-autoja koottiin SOK:n polkupyöräverstaalla Helsingin Vallilassa yhteensä 57 kappaletta vuosina 1920–1924. Republic oli tuon ajan mittapuun mukaan raskas kuorma-auto 3,5 tonnin kantavuudellaan. Umpikumipyöräisenä se soveltui kuitenkin huonosti suomalaiseen käyttöön. Suomessa kootuista Republic-autoista yksi on säilynyt ajokuntoisena ja entisöity.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Finlandia

Helsinkiläinen insinööri P. J. Heikkilä osti vuonna 1920 I. Käcklundin Kone- ja vesijohtoliikkeen – joidenkin tietojen mukaan kyseessä oli konepaja –, johon hän perusti P. J. Heikkilä & Co -nimisen autokoritehtaan. Vuonna 1922 yritys käynnisti Finlandia-autojen tuotannon, ja tämän merkkisiä kuorma-autoja valmistui kaksi kappaletta. Epäselvää on, kuinka omaperäisiä Finlandia-autot olivat, koska niissä käytettiin muun muassa ruotsalaisen Scania-Vabiksen komponentteja. Toinen Finlandia-kuorma-auto hankittiin Helsingin palolaitokselle, joka käytti sitä 1960-luvun alkuun saakka, aluksi "syöksyautona" kuljettamassa kiireisintä palokalustoa ja myöhemmin ambulanssina. Toisen kuorma-auton kerrotaan joutuneen pirtun salakuljettajien käsiin ja hävinneen jäljettömiin. Kuorma-autojen ohella valmistui kaksi Finlandia-henkilöautoa P. J. Heikkilän omaan käyttöön. Näistä neljästä autosta yksikään ei ole säilynyt.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Ford

Välirauhan aikana Fordin maahantuontivarastossa Helsingin Hernesaaressa alettiin koota Ford-kuorma-autoja, jotka oli toimitettu Yhdysvalloista puulaatikkoihin pakattuina osina. Lehtitietojen mukaan autoja valmistui noin 200 työntekijän voimin 12–14, parhaimmillaan 20 kappaletta päivässä. Jatkosodan aikana samoissa tiloissa kunnostettiin lisäksi runsaat 1 400 kappaletta sotasaaliiksi saatuja neuvostoliittolaisia GAZ-kuorma-autoja rintamajoukkojen käyttöön. Sotien päätyttyä Suomeen tuotiin Ford Motor Companyn myöntämien moottoriajoneuvoluottojen turvin yhdysvaltalaisten Ford-kuorma-autojen ohella brittiläisiä oikealta ohjattavia Fordson Thames -kuorma-autoja, jotka rakennettiin valmiiksi Helsingissä. Teollinen toiminta Hernesaaressa loppui vuonna 1947, johon mennessä sen kokoonpanolinjan kautta oli kulkenut liki 7 000 Ford-autoa.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Chevrolet

Sotien päätyttyä vuonna 1946 helsinkiläinen autoliike Oy Nikolajeff Ab allekirjoitti yhdysvaltalaisen autoteollisuuskonsernin General Motorsin kanssa sopimuksen 150 Chevrolet-kuorma-auton kokoonpanosta Helsingissä pääyhtiön laskuun. Autot valmistuivat sopimuksen mukaisesti, mutta toiminta päättyi siihen.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Wilke

Autoalalla aktiivinen Wihuri-yhtymä saavutti 1950-luvun aikana vankan jalansijan Suomen automarkkinoilla. Päästäkseen suurempiin valmistussarjoihin Wihurin tytäryhtiö, Wiima-merkkisiä linja-autojen koreja valmistanut Oy Uusi Autokoriteollisuus Ab alkoi ostaa Volvolta linja-auton alustojen rakennussarjoja, jotka koottiin Wihurin omistamilla Teijon tehtailla Perniössä. Yhteistyö Volvon kanssa laajeni kuorma-autoihin, ja Volvo suunnitteli Wihurille raskaan kuorma-auton, jonka nimeksi tuli Wilke. Autojen tekniikka tuli Volvolta, mutta ohjaamot olivat Wihurin suunnittelijoiden käsialaa, ja autot koottiin Teijossa. Ensimmäisen Wilke-kuorma-auton valmistumisesta kerrottiin Wihurin Uutisissa kesäkuussa 1960. Wilke ei kuitenkaan ehtinyt saavuttaa kaupallista menestystä, koska uusia Volvo-kuorma-autoja saatiin Suomeen kysyntää vastaavasti. Wilke-autoja ehdittiin rakentaa kaikkiaan 120 kappaletta vuoteen 1964 mennessä.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Arska

Suomessa myytiin 1970-luvun lopulla vuosittain 250–350 kappaletta kevyttä brittiläisvalmisteista Ford A -kuorma-autoa. Auto oli hinnaltaan edullinen, mutta sen kori oli heikko Suomen olosuhteisiin. Hämeenlinnassa toiminut Fordin piirimyyjä Keskus-Autola Oy rakennutti vuonna 1979 kyseiseen malliin pohjautuneen Arska-nimisen autosarjan, jossa oli suomalainen tavara-auton kori. Valmistuneiden autojen tarkkaa määrää ei tiedetä, mutta se lienee kymmenkunta kappaletta.
Kuorma-autojen valmistus Suomessa > Hollming

Telakkayhtiönä tunnettu Hollming rakensi 47 kappaletta itsekantavia Hollming-säiliöautoja vuosina 1980–1982. Vuosina 1986 ja 1987 valmistui vielä kolme autoa. Autoista 37 oli varustettu Volvon ja muut saksalaisen MANin tekniikalla. Autot perustuivat vuonna 1978 valmistuneeseen, sähköteknikko ja automyyjä Reijo Hirvosen johdolla toteutettuun Kestotankki-prototyyppiin. Auton suurimpana ongelmana oli käytännössä olematon jälleenmyyntiarvo, sillä se oli suunniteltu ja rakennettu yksinomaan säiliöautoksi.
Kuorma-auto nykyisin

Kuorma-auto on nykyisen logistiikan perustyökalu. Käytännössä kaikki tavarat kulkevat elinkaarensa jossain vaiheessa kuorma-autolla tai kuorma-auton vetämällä ajoneuvoyhdistelmällä. Kuorma-auto on siis ensisijaisesti tehty työkaluksi ja kestämään jatkuvaa raskasta käyttöä. Viimeisen 15 vuoden aikana ympäristönäkökohdat, kuten pakokaasupäästöjen rajoitus ja ajomelu, ovat nousseet yhä merkittävämmäksi suunnittelunäkökohdaksi johtuen jatkuvasti tiukentuvasta lainsäädännöstä. Kuorma-autojen rakenne sekä niillä operoiminen – kuten raskas liikenne yleisestikin – ovatkin huomattavan paljon erilaisilla laeilla ja asetuksilla säädelty. Esimerkiksi tavarankuljetus kuorma-autolla korvausta vastaan on Suomessa luvanvaraista toimintaa.
Kuorma-auton kuljettajan työaikaa säädellään työaika- ja ajo-, lepoaikalailla, jonka mukaan pisin yhtämittainen ajoaika saa olla korkeintaan 4,5 tuntia, jonka jälkeen on pidettävä vähintään 45 minuutin tauko. Vuorokautinen ajoaika saa olla korkeintaan yhdeksän tuntia, poikkeustapauksissa 10 tuntia ja vuorokausilevon vähintään 11 tunnin yhtämittainen jakso. Ajo- ja lepoaikalainsäädäntöön on tehty mahdolliseksi myös tietyin edellytyksin pidentää vuorokautista ajoaikaa sekä lyhentää vuorokausi- tai viikkolepoa. Myös 45 minuutin tauko on mahdollista jakaa 11. huhtikuuta 2007 alkaen korkeintaan kahteen osaan, joista jälkimmäisen pituuden tulee olla vähintään 30 minuuttia. Lepo- ja ajoaikojen toteutumista voidaan valvoa ajopiirturilla, joka on nykyisin pakollinen kuorma-autoissa.
Myös kuorma-autojen suurimmat sallitut mitat ja massat on määritelty hyvin tarkasti. Kuorma-auton suurin sallittu pituus on 13,00 metriä, korkeus 4,40 metriä ja leveys 2,60 metriä. Yli 22,00 metrin mittaisissa ajoneuvoyhdistelmissä lämpöeristämättömän ajoneuvon leveys saa kuitenkin olla korkeintaan 2,55 metriä. Kuorma-auton suurinta sallittua massaa rajoittavat sekä lainsäädäntö, että ajoneuvon rakenne. Lain mukaan kaksiakselisen kuorma-auton suurin sallittu kokonaismassa on 18 tonnia, kolmiakselisen 26 tonnia, neliakselisen 35 tonnia ja viisiakselisen 42 tonnia.
Kansainvälistä liikennettä koskevat omat asetuksensa, jotka ovat monin paikoin yhteneviä Suomen lainsäädännön kanssa mutta joiltain kohdilta tiukempia. Esimerkkinä kuorma-auton suurin sallittu korkeus kansainvälisissä kuljetuksissa saa olla vain 4,00 metriä, ellei kohdemaan ja kaikkien sillä välillä olevien maiden kansallinen lainsäädäntö salli suurempaa korkeutta.
Rakenne

Melkein kaikkien kuorma-autojen rakenne on hyvin samankaltainen. Kuorma-auton rakenne voidaan karkeasti jakaa alustaan, voimansiirtoon, ohjaamoon ja päällirakenteeseen. Nykyaikainen kuorma-auto valmistetaan lähes aina vain tilauksesta. Tämän johdosta saman mallisarjan kuorma-autojen varustelu ja ulkomitat voivat vaihdella keskenään hyvin merkittävästi.
Esitellystä rakenteesta poikkeavat lähinnä kevyet kuorma-autoiksi rekisteröidyt pakettiautot.
Rakenne > Moottori

Ainoa nykyisin valmistettava raskaiden kuorma-autojen moottorityyppi on eteen pitkittäin sijoitettu nelitahtinen nestejäähdytteinen turboahdettu dieselmoottori. Yleisiä sylinterijärjestyksiä ovat kuusisylinterinen rivimoottori sekä V8. Moottorien tehot vaihtelevat yleensä välillä 110–574 kW (150–770 hv) ja vääntömomentti jopa 3 550 Nm. Raskaassa kalustossa käytettävät moottorit kestävät hyvin suuria ajomääriä polttoainetalouden ja pakokaasupäästöjen pysyessä silti uuden moottorin tasolla.
Jakeluliikenteessä moottoritehot ovat pääsääntöisesti alle 220 kW (300 hv). Näiden moottorien iskutilavuus on usein välillä 5–9 litraa. Mikäli kuorma-autoa on tarkoitus käyttää ajoneuvoyhdistelmän vetoautona, moottorina on usein 300–520 kW:n (400–700 hv:n) 11–18-litrainen moottori. Jos ajoneuvoyhdistelmällä ajetaan usein täydellä 76 tonnin yhdistelmämassalla ja erityisesti vaikeissa olosuhteissa, vetoauton moottoriksi valitaan usein jonkin verran perusmallia tehokkaampi versio. Nykyisen asetuksen mukaan kuorma-auton moottorin tehon pitää olla vähintään 5 kW per tonni. 76 tonnin painoisen ajoneuvoyhdistelmän vetoon vaaditaan siis vähintään 380 kW:n tehoinen moottori.