stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskonto Tampereella
Protestantismi > Luterilaisuus > Evankelis-luterilainen kirkko

Tampereen seurakuntayhtymään kuuluu viisi seurakuntaa: Tampereen tuomiokirkkoseurakunta, Eteläinen seurakunta, Harjun seurakunta, Messukylän seurakunta sekä Tampereen ruotsalainen seurakunta.
Tampereen evankelis-luterilaisilla seurakunnilla on 16 kirkkoa. Vanhin on Messukylän vanha kirkko 1500-luvulta. Teiskon kirkko on rakennettu vuosina 1787–1788. 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen kirkkoja ovat Vanha kirkko 1825, Finlaysonin kirkko 1879, Messukylän kirkko 1879, Aleksanterin kirkko 1881, Tampereen tuomiokirkko 1902–1907, Aitolahden vanha kirkko 1928, ja Viinikan kirkko. 1932. Uudempia kirkkoja ovat Lielahden kirkko 1961, Kalevan kirkko 1964–1966, Pispalan kirkko 1971, Härmälän kirkko 1972, Tesoman kirkko 1977–1978, Hervannan kirkko 1979 sekä Aitolahden kirkko 2001.
Protestantismi > Luterilaisuus > Herätysliikkeet

Tamperelle on muodostunut eri herätysliikkeiden kannattajaryhmiä. Osittain liikkeillä on 1800-luvulle ulottuvat perinteet, mutta enimmäkseen niiden elinvoimaisuus on perustunut muuttoliikkeeseen. Evankelioivan herätyskristillisyyden vaikutus on ollut Tampereella 1960-luvulta lähtien vanhoja herätysliikkeitä voimakkaampaa. Viidennen herätysliikkeen piirissä Tampere toimii Hämeen Kansanlähetyksen keskuspaikkana. Kansanlähetyksellä on Tampereella oma Lähetyskoti. Myös Kansan Raamattuseura järjestää Tampereella tilaisuuksia seurakuntien tiloissa.
Vanhoillislestadiolainen herätysliike on toiminut Tampereella 1800-luvulta lähtien. Tampereen rauhanyhdistys perustettiin vuonna 1889. Rauhanyhdistyksen ensimmäiset toimitilat sijaitsivat Hämeenpuistossa. Rauhanyhdistyksen nykyinen toimitalo Nekalassa valmistui vuonna 1983. Tampereella toimiva Herättäjä-Yhdistyksen paikallisosasto on Tampereen seudun osasto. Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen messuyhteisö toimii Tampereen Kyttälässä sijaitsevalla Luther-talolla.
Protestantismi > Muut luterilaiset kirkot

Suomen evankelisluterilaisella lähetyshiippakunnalla on Tampereella Pyhän Johanneksen luterilainen seurakunta.
Suomen evankelisluterilaisella seurakuntaliitolla on Tampereella Tampereen itsenäinen evankelisluterilainen seurakunta.
Protestantismi > Helluntaiherätys

Helluntaiherätyksen alkuaikoina Tampere tuli tunnetuksi kesäjuhlistaan, joita pidettiin vuosina 1913–1938. Vuonna 1910 Tampereella toimi kaksi helluntairyhmää. Vuonna 1921 ryhmät yhtyivät ja muodostettiin Tampereen helluntaiseurakunta. Helluntailaiset kokoontuivat Tampereella vuosina 1923–1951 VPK:n Puusalissa ja tämän jälkeen Lähetystalossa. Vuonna 1958 seurakunta rakensi rukoushuoneen Kyttälään. Tampereen helluntaiseurakunta on Suomen toiseksi suurin helluntaiseurakunta. Hervannan Katukappeli on toiminut vuodesta 2003 lähtien kauppakeskus Duon yläkerrassa.
Protestantismi > Vapaakirkko

Tampereella toimii Tampereen Vapaakirkko ja Teopolis.
Katolinen kirkko

Roomalaiskatolisen kirkon piirissä Tampereella toimii Pyhän Ristin katolinen seurakunta. Seurakunta kuuluu Helsingin katoliseen hiippakuntaan. Katolinen seurakunta kokoontuu Tampereella Amurissa sijaitsevasa Pyhän Ristin kirkossa.
Ortodoksinen kirkko

Konstantinopolin patriarkaattiin kuuluvan Suomen ortodoksisen kirkon alaisuudessa Tampereella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta. Tampereen ortodoksinen kirkko eli Pyhän Aleksanteri Nevskin ja Pyhän Nikolaoksen kirkko rakentui vuosina 1896–1899 Tampereen keskustaan, Sorin aukion itälaidalle.
Kaupunkilähetys

Elintarvikeaputyötä tehdään Tampereella useiden kristillisten yhdistysten ja seurakuntien toimesta. Tampereen evankelis-luterilaisilla seurakuntia on viisi ruokapysäkkiä sekä Nekalan puoti. ViaDia Pirkanmaa jakaa ruoka-apua Tampereen vapaakirkolla, Aleksanterin kirkolla ja Hervannan kirkolla. Lähimmäisenrakkaus-yhdistys jakaa ruoka-apua One Way-seurakunnan tiloissa. Tampereen ortodoksinen seurakunta järjestää diakonia-aamiaisia Suvantotilassa.
Kulttuuri > Tapahtumat

Tampereella on järjestetty useita kristillisiä suurtapahtumia. Vakituisesti Tampereella järjestettävä tapahtuma on Vapaakirkon kesäjuhlat, joka järjestetään Teopoliksen alueella vähintään vuoteen 2030 saakka kesästä 2025 alkaen. Kesäjuhlat on järjestetty Tampereella tätä ennen kahdeksan kertaa vuosina 1973, 1980, 1986, 1992, 2004, 2008, 2017 ja 2023.
Helluntailaiset järjestivät vuosina 1913–1938 omia kesäjuhliaan Tampereella. Ensimmäiset helluntaiherätyksen valtakunnalliset kesäjuhlat järjestettiin Tampereella toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945. Kesäkonferenssiin osallistui puhujavieraina ruotsalaiset Sven Lidman ja Alvar Blomgren. Tapahtumaan osallistui noin 6 000 vierasta. Toisen kerran kesäkonferenssi järjestettiin Tampereella vuonna 1954. Tällä kertaa tapahtumapaikkana oli Hippoksen ravirata. Tapahtumaan osallistui 8 000 vierasta.
Herätysliikkeiden tapahtumista Tampere on isännöinyt vanhoillislestadiolaisten Suviseuroja vuonna 1954, herännäisten valtakunnallisia Herättäjäjuhlia vuosina 1967 ja 2018, evankelisuuden valtakunnallisia Evankeliumijuhlia vuosina 1945 ja 1976, Evankelisen lähetysyhdistyksen kesäjuhlia vuosina 2011 ja 2019 sekä Kansanlähetyspäiviä kolme kertaa vuosina 1967, 1983 ja 2002.
Tampereen helluntaiseurakunta on Suomen toiseksi suurin helluntaiseurakunta.
Kiihtelysvaara

| Kiihtelysvaara> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Joensuu |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°29′35″N, 030°15′05″E
Lääni:  Itä-Suomi
Maakunta:  Pohjois-Karjala
Seutukunta:  Joensuun seutukunta
Kuntanumero:  251
Hallinnollinen keskus:  Kiihtelysvaaran kirkonkylä
Perustettu:  1783
Liitetty:  2005
– liitoskunnat:  Joensuu Tuupovaara Kiihtelysvaara
– syntynyt kunta:  Joensuu
Pinta-ala:  530 km²
– maa:  486,7 km²
Väkiluku:  2 687   (31.12.2004)
– väestötiheys:  5,5 as./km²
Kiihtelysvaaran vuonna 2018 palanut kirkko.
Kiihtelysvaara on Pohjois-Karjalassa sijainnut entinen Suomen kunta. Se liitettiin Joensuun kaupunkiin 1. tammikuuta 2005.
Kiihtelysvaaran naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Eno, Joensuu, Kontiolahti, Pyhäselkä, Tohmajärvi ja Tuupovaara.
Vuonna 2004 kunnan väkiluku oli 2 635 ja sen pinta-ala oli 530 km², josta 44 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 5,5 asukasta/km². Kiihtelysvaaran vaakuna kuvaa kiihtelystä, oravannahkojen mittayksikköä. Vaakunan suunnitteli Ahti Hammar ja se vahvistettiin vuonna 1962.
Liikenne

Kiihtelysvaaran pohjoisosan halki kulkevat Joensuun ja Ilomantsin välinen rautatie ja kantatie 74. Kiihtelysvaaran kirkonkylä sijaitsee suunnilleen keskellä entisen kunnan aluetta, ja muita maininnan arvoisia asutuskeskittymiä ovat Heinävaaran ja Huhtilammen kylät. Kiihtelysvaaran kirkonkylästä on runsaan 30 kilometrin matka Joensuun keskustaan.
Maantiede

Pääosa Kiihtelysvaarasta kuuluu Venäjän puolelle laskevan Jänisjoen vesialueeseen. Lähellä Tohmajärven rajaa jokeen yhtyy lännestä Viesimonjoki. Muutamat Kiihtelysvaaran luoteisosan järvet laskevat Pielisjokeen. Luoteessa sijaitsevaa Jukajärveä lukuun ottamatta koko Kiihtelysvaaran alue on yli 100 metriä merenpinnan yläpuolella, ja korkeimmat vaarat ulottuvat yli 200 metrin korkeuteen merenpinnasta. Soiden osuus pinta-alasta on huomattava ja ne ovat rajoittaneet asutuksen leviämistä. Varsinkin etelässä ja lounaassa on laajoja asumattomia alueita.
Jänisjoessa ovat entisen Kiihtelysvaaran alueella Pohjois-Karjalan Sähkön omistamat Ruskeakosken ja Vihtakosken voimalaitokset.
Historiaa

Kiihtelysvaaran alueelta on tehty muutamia esihistoriallisia löytöjä, ja vanhasta asutuksesta kertovat tervahautojen ja raudantekopaikkojen rauniot. Seutu kuului 1500-luvulla venäläisten veronkantoalueisiin. Vuoden 1617 Stolbovan rauhan jälkeen suurin osa kreikkalaiskatolisesta väestöstä siirtyi rajan itäpuolelle, ja heidän tilalleen tuli uudisasukkaita Savosta, mutta myös Hämeestä ja Pohjanmaalta saakka. Venäläiset kävivät ryöstelemässä Kiihtelysvaaran taloja 1600-luvun puolivälistä lähtien, ja uudelleen pitäjä joutui hävityksen ja ryöstelyn kohteeksi isonvihan aikana. Pikkuvihan aikana tuho oli vielä pahempaa, ja Jänisjoen Oskolankosken rannalla on sen aikaisten sissipäälliköiden Erkki Sallisen ja Antti Roivaan muistomerkki.
Kiihtelysvaara muodostettiin Tohmajärven kappeliseurakunnaksi ennen vuotta 1693, ja itsenäinen seurakunta siitä tuli vuonna 1857. Ensimmäinen oma kirkkoherra saatiin kuitenkin vasta vuonna 1896. Kiihtelysvaaran ensimmäinen kirkko rakennettiin vuoden 1680 tienoilla, ja sen tilalle valmistui Kiihtelysvaaran kirkko vuonna 1770. Tämä kirkko paloi 23. syyskuuta 2018. Uusi Kiihtelysvaaran kirkko valmistui 2024. Alkuperäinen kellotapuli paloi vuonna 1813, ja vuonna 1856 valmistui uusi kellotapuli, joka korjattiin perusteellisesti vuonna 1931. Pyhäselkä erosi Kiihtelysvaarasta omaksi kunnakseen ja seurakunnakseen vuonna 1925.
Kiihtelysvaaran ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa kirkonkylässä vuonna 1877. Kiihtelysvaaran asukasluku oli suurimmillaan 1950-luvulla; vuonna 1955 asukkaita oli 4 508. Voimistuva maaltamuutto vähensi väkilukua, ja vuonna 1969 asukkaita oli enää 3 298.
Kylät

Alavi, Heinävaara, Huhtilampi, Keskijärvi, Kiihtelysvaara, Oskola, Palo, Hyypiä, Röksä ja Uskaljärvi.
Tunnettuja kiihtelysvaaralaisia

Aarne Heino, Kemiran varapääjohtaja, teollisuusneuvos
Janne Juvonen, jääkiekkomaalivahti
Anne Knaapi, poliitikko
Olavi Martikainen, taidemaalari
Aino-Inkeri Notkola, näyttelijä
Eino Poutiainen, poliitikko, muistolaatta Keskijärven kylätalolla (Reetta Gröhn-Soininen, 2005)
Mikko Silvennoinen, FOXin ohjelmajohtaja, Ylen Euroviisu-selostaja
Matti Väistö, poliitikko
Ruokakulttuuri

Kiihtelysvaaran pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla pohjoiskarjalainen vasikanpaisti, lanttulohko, otrakokko, marjareimi ja tupinakukkoset.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiihtelysvaara Wikimedia Commonsissa
| n k Pohjois-Karjalan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Heinävesi  Ilomantsi  Joensuu  Juuka  Kitee  Kontiolahti  Lieksa  Liperi  Nurmes  Outokumpu  Polvijärvi  Rääkkylä  Tohmajärvi 
Entiset kunnat:  Eno  Kesälahti  Kiihtelysvaara  Nurmeksen maalaiskunta  Pielisensuu  Pielisjärvi  Pyhäselkä  Tuupovaara  Valtimo  Värtsilä 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
D=OUT

D=OUT (lausutaan "Dauto") on japanilainen, vuonna 2006 toimintansa aloittanut visual kei -yhtye, jossa vaikuttavat laulaja Kouki, kitaristit Hikaru ja Ibuki, basisti Reika ja rumpali Minase. Bändin tyylilaji on pääosin rockia ja poppia, mutta musiikissa on myös vaikutteita jazzista. Koukin lauluääni on massiivinen ja pehmeä joka erottaa hänet hyvin useista j-rock -laulajista. Musiikissa laulu ja bassokitara ovat etusijalla. Yhtye on julkaissut kaksi albumia: "Zipang" vuonna 2008 ja "Carnival Ukiyo" vuonna 2010.
Bändi oli ennen SPEED DISKin alaisena, mutta on nykyään PSC Companyn alainen.
Diskografia > Albumit & EP:t

Rōman Jōmyakuteki Chabangeki (2008)
Cannonball Vol. 4 (2008)
Zipang (2008)
Tōryūmon (2009)
Carnival (2010)
Music Nippon (2012)
high collar (2012)
Kabuki Disco (2013)
Zenshin Zenrei Ouka Shuu (2014)
Shin Gi Tai (2016)
Diskografia > Singlet

"Flashback" (2007)
"Heisei Bubble" (2007)
"Shirohata Sengen" (2007)
"Bara Iro no Jinsei" (2007)
"Bankoku, Dai Tōkyō / Akai Kasa to Anata" (2008)
"Myōjō Orion" (2008)
"Hanasaki Beauty" (2009)
"Aoi Tori" (2009)
"Psychedelico-Psychedelico"(2010)
"Sunrise"(2010)
"One" (2011)
"Roman Revolution" (2011)
"Zenshin Zenrei Lives" (2011)
"Aisuru Hito" (2012)
"Chukyori Renai" (2012)
"Koiabaki, Amezarashi" (2013)
"Kanden 18gou" (2013)
"Zange no Hanamichi" (2014)
"Koi ga Dekinai" (2015)
Norjan Cup

Norjan Cup (norj. Norgesmesterskapet i fotball for herrer) on norjalainen cup-muotoinen Norjan jalkapalloliiton alainen jalkapallokilpailu. Cupia on pelattu vuodesta 1902 lähtien, jolloin turnaus oli avoinna vain kansallisille mestareille. Vuonna 1933 Cup avattiin myös muille seuroille, mutta Pohjois-Norjan maakuntien seurat tulivat mukaan vasta vuonna 1963, koska niiden ei oletettu kykenevän pelaamaan samalla tasolla muiden kanssa.
Norjan Cupin ensimmäiset kierrokset pelataan huhtikuussa ja tuolloin mukana ovat vain alimpien sarjatasojen amatöörijoukkueet. Pääsarjaseurat tulevat mukaan vasta myöhemmin. Cupin finaali pelataan jalkapallokauden loppupuolella marraskuussa Oslon Ullevaal stadionilla, jossa finaaliottelua on pelattu yhtäjaksoisesti vuodesta 1948 saakka.
Seuramenestys

| Seura | Mestaruus | Finaalikerrat | Mestaruusvuodet |
| --- | --- | --- | --- |
| Odd | 12 | 9 | 1903, 1904, 1905, 1906, 1913, 1915, 1919, 1922, 1924, 1926, 1931, 2000 |
| Fredrikstad | 11 | 7 | 1932, 1935, 1936, 1938, 1940, 1950, 1957, 1961, 1966, 1984, 2006 |
| Rosenborg | 11 | 6 | 1960, 1964, 1971, 1988, 1990, 1992, 1995, 1999, 2003, 2015, 2016 |
| Lyn | 8 | 6 | 1908, 1909, 1910, 1911, 1945, 1946, 1967, 1968 |
| Skeid | 8 | 3 | 1947, 1954, 1955, 1956, 1958, 1963, 1965, 1974 |
| Brann | 6 | 9 | 1923, 1925, 1972, 1976, 1982, 2004 |
| Sarpsborg | 6 | 6 | 1917, 1929, 1939, 1948, 1949, 1951 |
| Lillestrøm | 5 | 7 | 1977, 1978, 1981, 1985, 2007 |
| Viking | 5 | 5 | 1953, 1959, 1979, 1989, 2001 |
| Strømsgodset | 5 | 2 | 1969, 1970, 1973, 1991, 2010 |
| Ørn-Horten | 4 | 4 | 1920, 1927, 1928, 1930 |
| Vålerenga | 4 | 2 | 1980, 1997, 2002, 2008 |
| Molde | 4 | 3 | 1994, 2005, 2013, 2014 |
| Mjøndalen | 3 | 5 | 1933, 1934, 1937 |
| Frigg Oslo | 3 | 3 | 1914, 1916, 1921 |
| Bodø/Glimt | 2 | 3 | 1975, 1993 |
| Mercantile | 2 | 1 | 1907, 1912 |
| Tromsø | 2 | 1 | 1986, 1996 |
| Aalesund | 2 | – | 2009, 2011 |
| Kvik Halden | 1 | 2 | 1918 |
| Bryne | 1 | 1 | 1987 |
| Gjøvik/Lyn | 1 | 1 | 1962 |
| SK Grane | 1 | 1 | 1902 |
| Moss | 1 | 1 | 1983 |
| Stabæk | 1 | 1 | 1998 |
| Sparta | 1 | – | 1952 |
| Hødd | 1 | – | 2012 |
| Haugar | – | 2 | – |
| Sandefjord BK | – | 2 | – |
| Urædd | – | 2 | – |
| Vard Haugesund | – | 2 | – |
| Akademisk Kristiania | – | 1 | – |
| Asker | – | 1 | – |
| Drafn | – | 1 | – |
| Drammens BK | – | 1 | – |
| Fram Larvik | – | 1 | – |
| Follo | – | 1 | – |
| Fyllingen | – | 1 | – |
| Haugesund | – | 1 | – |
| Larvik Turn | – | 1 | – |
| Sandefjord | – | 1 | – |
| Solberg | – | 1 | – |
| Sogndal | – | 1 | – |
| Kongsvinger IL Toppfotball | – | 1 | – |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Norwegian Football Cup
Käännös suomeksi
Aarnivalkean koulu

| Aarnivalkean koulu> Aarnivalkean kansakoulu |
| --- | --- |
 Aarnivalkean koulu Silkkiniityltä nähtynä. Arkkitehdit Heikki ja Kaija Siren, valmistunut 1957.
Sijainti:  Tapiola, Espoo
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1957
Rehtori:  Erja Oila
Luokat:  1–6
Oppilaita:  315 (2015)
Verkkosivut
Aarnivalkean koulu on peruskoulun luokkien 1–6 koulu Tapiolassa, Espoossa. Koulun vastaavana rehtorina toimii Erja Oila, apulaisrehtoreina Mika Reijonen ja koulusihteerinä Jenna Harris. Koulu perustettiin vuonna 1957, ja siellä opiskelee noin 300 oppilasta. Sisäilmaongelmien vuoksi koulun opetus siirtyi 10.8.2017 Pohjois-Tapiolan koulun tiloihin sekä Pohjois-Tapiolan koulun piha-alueella sijaitsevaan parakkiin. Nyt koulun toiminta on 
siirtynyt takaisin Aarnivalkean koulun omalle tontille siirtokelpoiseen kouluun.
Yleisopetus on koulussa kaksisarjainen. Lisäksi koulussa on kolme kuntouttavaa pienluokkaa, joissa opiskelijoiden koulukuntoa parannetaan matkalla sairaalakoulusta omaan lähikouluun.
Aarnivalkean koulu tarjoaa ranskan ja englannin kielen opetusta jo ensimmäisestä luokasta lähtien. Muita koulussa opetettavia kieliä ovat saksa neljänneltä luokalta ja ruotsi kuudennelta luokalta alkaen.
Koulu sijaitsee Espoon Tapiolassa, Aarnivalkeantie 9 E:ssä.
Koulurakennusten historia

Kaija ja Heikki Sirenin suunnittelemaa modernistista ja kokeilevaa Aarnivalkean koulua pidetään uraauurtavana ja merkittävänä osana Tapiolan puistokaupunkia, missä suosittiin kokeellisia suunnitteluratkaisuja. Rakennuksen mitoitus noudattaa aikansa tiukkaa lainsäädäntöä, mutta rakennusmääräyksistä on monin osin poikettu. Koulun arkkitehtuurin keskeisiä piirteitä ovat muun muassa kattoikkunoiden tuoma valoisuus, puuelementeistä rakennetut kevyet ulkoseinät, näkymät pihoille ja suora yhteys luokkahuoneista pihalle. Matalan koulurakennuksen vieressä on alun perin opettajien asunnoiksi tarkoitettuja rivitaloja, yksi kaksikerroksinen ja sittemmin koulu- ja kerhotiloiksi muutetut kaksi yksikerroksista.
Aiheesta muualla

Koulun internet-sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Norjan naisten jalkapallomaajoukkue

| Mitalit> Maa:   Norja.Naisten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten jalkapallo.MM-kilpailut  | Maa:   Norja> Naisten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ruotsi 1995 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Italia 1993 |  |  |
|  Kultaa | Norja 1987 |  |  |
|  Hopeaa | Ruotsi 2013 |  |  |
|  Hopeaa | Englanti 2005 |  |  |
|  Hopeaa | Tanska 1991 |  |  |
|  Hopeaa | Länsi-Saksa 1989 |  |  |
|  Pronssia | Suomi 2009 |  |  |
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 |  |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 |  |  |
Norjan naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Norjaa naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa.
Olympialaiset

Norjan maajoukkue oli mukana naisten ensimmäisessä olympiakisojen jalkapalloturnauksessa Atlantassa 1996 ja sai pronssia. Neljä vuotta myöhemmin Sydneyn olympialaisissa Norja voitti kultaa, kun se voitti finaalissa Yhdysvallat 3–2 Dagny Mellgrenin jatkoajalla tekemällä ns. kultaisella maalilla. Pekingin 2008 olympialaisissa se hävisi puolivälierissä Brasilialle maalein 1–2.
MM-kilpailut

Norja on pelannut jokaisessa kahdeksassa MM-turnauksessa. Kiinassa 1991 pelatuissa kisoissa se hävisi finaalissa Yhdysvalloille 2–1 ja sai hopeaa. Ruotsissa 1995 Even Pellerudin valmentama joukkue sai kultaa voitettuaan finaalissa Saksan 2–0, maalintekijöinä Hege Riise ja Marianne Pettersen. Yhdysvalloissa 1999 pelatuissa kisoissa Norja jäi neljänneksi ja vuonna 2003 samassa maassa se hävisi jo puolivälierissä.
Kiinan MM-kisoissa 2007 Norja voitti alkulohkossa Kanadan 2–1, pelasi Australian kanssa tasan 1–1 ja voitti Ghanan 7–2. Norja selviytyi alkulohkonsa voittajana puolivälieriin, joissa se voitti Kiinan 1–0 Isabell Herlovsenin tekemällä maalilla. Välierissä Norja hävisi Saksalle 0–3 ja pronssiottelussa Yhdysvalloille 1–4 ja sijoittui neljänneksi. Bjarne Berntsenin valmentaman joukkueen paras maalintekijä oli Ragnhild Gulbrandsen (6 maalia). Joukkueen kapteeni oli Ane Stangeland Horpestad.
Saksan MM-kisoissa 2011 Norja voitti alkulohkossa Päiväntasaajan Guinean 1–0 mutta hävisi sitten Brasilialle 0–3 ja Australialle 1–2 eikä selviytynyt alkulohkosta jatkoon. Norjan maalintekijät olivat Emilie Haavi ja Elise Thorsnes. Joukkuetta valmensi Eli Landsem.
Kanadan MM-kisoissa 2015 Norja voitti alkulohkossa Thaimaan 4–0 ja Norsunluurannikon 3–1 sekä pelasi tasapelin 1–1 Saksan kanssa. Lohkonsa kakkosena Norja pääsi neljännesvälieriin, joissa se hävisi Englannille 1–2. Norjan paras maalintekijä oli kolme maalia tehnyt Ada Hegerberg. Joukkuetta valmensi jälleen Even Pellerud.
Ranskan MM-kisoissa 2019 Norja voitti alkulohkossa Nigerian 3–0 ja Etelä-Korean 2–1 sekä hävisi siinä välissä Ranskalle 1–2. Lohkonsa kakkosena Norja pääsi neljännesvälieriin, joissa se voitti Australian rangaistuspotkukilpailussa 4–1 ottelun oltua varsinaisen peliajan ja jatkoajan jälkeen tasalukemissa 1–1. Puolivälierissä Norja hävisi Englannille 0–3. Norjan paras maalintekijä oli kaksi maalia tehnyt Isabell Herlovsen. Joukkuetta valmensi ruotsalainen Martin Sjögren.
EM-kilpailut

EM-kultaa Norja voitti 1987, kun se Oslossa pelatussa finaalissa voitti Trude Stendalin tekemillä kahdella maalilla Ruotsin 2–1. EM-kilpailuissa 1989 Norja hävisi finaalissa Länsi-Saksalle 4–1 ja sai hopeaa. Vuonna 1991 Norja ja Saksa päätyivät EM-finaalissa jatkoajalle, jonka jälkeen Saksa oli voittaja maalein 3–1 ja Norja sai hopeaa. Toisen Euroopan mestaruutensa Norja voitti 1993, kun se Cesenassa pelatussa finaalissa voitti Italian 1–0 Birthe Hegstadin tekemällä maalilla.
Vuonna 1995 Norja hävisi EM-välierässä Ruotsille ja 2001 Saksalle. Englannissa pelattujen vuoden 2005 EM-kisojen välierässä se voitti Ruotsin 3–2 Solveig Gulbrandsenin jatkoaikamaalilla. Finaalissa norjalaisista vain 27-vuotissyntymäpäiväänsä viettänyt Dagny Mellgren onnistui maalinteossa, joten Saksa voitti 3–1 ja jätti Norjan hopealle. Vuoden 2009 EM-kilpailuissa Norja sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi ja voitti puolivälierissä Ruotsin maalein 3–1 mutta hävisi välierissä samoin lukemin Saksalle.
Vuoden 2013 EM-kilpailuissa Norja pelasi alkulohkossa Islannin kanssa tasapelin 1–1 sekä voitti Alankomaat ja Saksan 1–0. Edellisen kerran Saksa oli EM-kisoissa hävinnyt vuonna 1993. Puolivälierissä Norja voitti Espanjan 3–1 ja välierissä Tanskan rangaistuspotkukilpailussa 4–2 (varsinaisen peliajan ja jatkoajan jälkeen tilanne oli 1–1). Loppuottelussa Saksa voitti Norjan 1–0. Norja sai ottelussa kaksi rangaistuspotkua, mutta maalivahti torjui sekä Trine Rønningin että Solveig Gulbrandsenin laukauksen. Näin Even Pellerudin valmentama Norja sai kisoista hopeaa.
Vuoden 2017 EM-kilpailuissa Norja hävisi kaikki kolme alkulohko-otteluaan: Alankomaille ja Tanskalle 0–1 sekä Belgialle 0–2. Vuoden 2022 EM-kilpailuissa Norja voitti alkulohkossaan ensin Pohjois-Irlannin 4–1 mutta hävisi sitten Englannille ennätysmäisesti 0–8 ja Itävallalle 0–1 eikä selviytynyt alkulohkosta jatkoon.
EM-hopeamitalijoukkue 2013

Maalivahdit:
1 Ingrid Hjelmseth
12 Silje Vesterbekkmo
23 Nora Gjøen
Puolustajat:
2 Marita Lund
3 Marit Christensen
5 Toril Akerhaugen
6 Maren Mjelde
7 Trine Rønning
15 Nora Holstad Berge
18 Ingrid Ryland
Keskikenttäpelaajat:
4 Ingvild Stensland
8 Solveig Gulbrandsen
14 Gry Tofte Ims
17 Lene Mykjåland
19 Ingvild Isaksen
22 Cathrine Dekkerhus
Hyökkääjät:
9 Elise Thorsnes
10 Caroline Hansen
11 Leni Kaurin
13 Melissa Bjånesøy
16 Kristine Hegland
20 Emilie Haavi
21 Ada Hegerberg
Valmentaja: Even Pellerud
Entisiä päävalmentajia

1989–1996  Even Pellerud
1996–2000  Per-Mathias Høgmo
2005–2009  Bjarne Berntsen
2012–2015  Even Pellerud
2016–2022  Martin Sjögren
Raskas panssaripataljoona (Saksa)

Raskas panssaripataljoona (saks. Schwere Panzerabteilungen) oli toisessa maailmansodassa Saksan maavoimien ja Waffen-SS:n eliittipanssarijoukkoja, joiden pääkalustona olivat raskaat Tiger- ja myöhemmin Tiger II -panssarivaunut. Ne oli alun perin suunniteltu läpimurtotaisteluiden kärkiyksiköiksi, mutta sodan edetessä niitä käytettiin  yhä useammin puolustuskeskusten vahvennuksina tulituessa ja vastahyökkäysosastoissa.
Organisaatio

Aluksi pataljoonien organisaatio perustui pataljoonien tehtävän mukaiseen tarpeeseen.
Organisaatio > Kaksi vaunukomppaniainen

15. joulukuuta 1942 vahvistetun organisaation mukaiseen pataljoonaan kuului vaunukaluston vähyyden vuoksi ainoastaan kaksi raskasta panssarivaunukomppaniaa ((Kriegsstärkenachweis K.St.N. eli sodanajanvahvuus 1176d), esikuntakomppania (saks. Stabskompanie) K.St.N. 1150d), huoltokomppania (saks. Werkstattkompanie). Esikuntakomppaniaan kuuluivat esikuntaryhmä, viestiryhmä, tiedustelujoukkue, pioneerijoukkue, ilmatorjuntajoukkue, evakuointiryhmä ja huolto-osia. Vaunukomppanian johto-osiin kuului yksi Panzerkampfwagen VI H (Sd. Kfz. 182) ja kaksi Panzerkampfwagen III (Sd. Kfz. 141) -vaunua. Vaunukomppanian kussakin neljässä joukkueessa oli kaksi Panzerkampfwagen VI H:ta ja kaksi Panzerkampfwagen III:sta. Kaikki Panzerkampfwagen III:t oli varustettu 5 senttimetrin tykein.