stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo muiden maiden tunnetuista homo- ja biseksuaaleista
Luettelo > W

| Nimi | Syntymä- ja kuolinaika | Kansallisuus | Ammatti tai toimi | Huomautuksia | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Siegfried Wagner | 1869–1930 | Saksa | säveltäjä |  |  |
| Rufus Wainwright | s. 1973 | Yhdysvallat | muusikko |  |  |
| Alice Walker | s. 1944 | Yhdysvallat | kirjailija | biseksuaali |  |
| Hugh Walpole | 1884–1941 | Iso-Britannia | kirjailija |  |  |
| Andy Warhol | 1928–1987 | Yhdysvallat | kuvataiteilija |  |  |
| Ethel Waters | 1896–1977 | Yhdysvallat | jazzlaulaja ja näyttelijä | biseksuaali |  |
| John Waters | s. 1946 | Yhdysvallat | elokuvaohjaaja |  |  |
| Sarah Waters | s. 1966 | Iso-Britannia | kirjailija |  |  |
| David Watkin | 1925–2008 | Iso-Britannia | elokuvaaja |  |  |
| Tuc Watkins | s. 1966 | Yhdysvallat | näyttelijä |  |  |
| Rembert Weakland | 1927–2022 | Yhdysvallat | katolisen kirkon pappi |  |  |
| Clifton Webb | 1889–1966 | Yhdysvallat | näyttelijä |  |  |
| Johnny Weir | s. 1984 | Yhdysvallat | taitoluistelija |  |  |
| Pete Wentz | s. 1979 | Yhdysvallat | muusikko, Fall Out Boy -yhtyeen basisti | biseksuaali |  |
| Guido Westerwelle | 1961–2016 | Saksa | poliitikko, Vapaan demokraattisen puolueen puheenjohtaja |  |  |
| James Whale | 1889–1957 | Iso-Britannia | elokuvaohjaaja |  |  |
| Ben Whishaw | s. 1980 | Iso-Britannia | näyttelijä |  |  |
| Edmund White | s. 1940 | Yhdysvallat | kirjailija |  |  |
| Mike White | s. 1970 | Yhdysvallat | käsikirjoittaja ja näyttelijä | biseksuaali |  |
| Patrick White | 1912–1990 | Australia | kirjailija, Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja |  |  |
| Walt Whitman | 1819–1892 | Yhdysvallat | runoilija |  |  |
| Earl Wild | 1915–2010 | Yhdysvallat | pianisti |  |  |
| Oscar Wilde | 1844–1900 | Irlanti | kirjailija |  |  |
| Thornton Wilder | 1897–1975 | Yhdysvallat | näytelmäkirjailija |  |  |
| Tennessee Williams | 1911–1983 | Yhdysvallat | kirjailija |  |  |
| Kevin Williamson | s. 1965 | Yhdysvallat | elokuvakäsikirjoittaja |  |  |
| Ricky Wilson | 1953–1985 | Yhdysvallat | kitaristi |  |  |
| Johann Joachim Winckelmann | 1717–1768 | Saksa | taidehistorioitsija, arkeologi |  |  |
| Sherwin Wine | 1928–2007 | Yhdysvallat | rabbi, humanistisen juutalaisuuden perustaja |  |  |
| Jeanette Winterson | s. 1958 | Iso-Britannia | kirjailija |  |  |
| Ludwig Wittgenstein | 1889–1951 | Itävalta | filosofi |  |  |
| B. D. Wong | s. 1960 | Yhdysvallat | näyttelijä |  |  |
| Virginia Woolf | 1882–1941 | Iso-Britannia | kirjailija, feministi | biseksuaali |  |
| Klaus Wowereit | s. 1953 | Saksa | poliitikko, Berliinin pormestari |  |  |
| Aileen Wuornos | 1956–2002 | Yhdysvallat | sarjamurhaaja | biseksuaali |  |
| Ireen Wüst | s. 1986 | Alankomaat | pikaluistelija | biseksuaali |  |
Luettelo > Y

| Nimi | Syntymä- ja kuolinaika | Kansallisuus | Ammatti tai toimi | Huomautuksia | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Milo Yiannopoulos | s. 1983 | Iso-Britannia | toimittaja, aktivisti | homoseksuaali |  |
| David Yost | s. 1969 | Yhdysvallat | näyttelijä |  |  |
| Will Young | s. 1979 | Iso-Britannia | poplaulaja |  |  |
| Marguerite Yourcenar | 1903–1987 | Ranska | kirjailija, akateemikko |  |  |
Luettelo > Z

| Nimi | Syntymä- ja kuolinaika | Kansallisuus | Ammatti tai toimi | Huomautuksia | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Franco Zeffirelli | 1923–2019 | Italia | elokuva- ja teatteriohjaaja |  |  |
Luettelo > Å

| Nimi | Syntymä- ja kuolinaika | Kansallisuus | Ammatti tai toimi | Huomautuksia | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sverker Åström | 1915–2012 | Ruotsi | diplomaatti | homoseksuaali |  |
Glenard (fregatti)

Glenard oli kolmimastoinen vuonna 1893 rakennettu teräsfregatti, joka oli suomalaisomistuksessa koululaivana 1900–1925.
Glenard rakennettiin 1893 Anderson Rodger & Co:n telakalla Clyde-joen varrella Port Glasgowssa Skotlannissa 1893 glasgowlaiselle Glenard Ship & Co-varustamolle. Laivan vetoisuus oli 1 904,57 bruttorekisteritonnia, kantavuus 3 200 kuollutpainotonnia, pituus 83,8 metriä, leveys 12,2 metriä ja syväys 6,97 metriä. Laiva teki neitsytmatkansa kivihiililastissa Glasgowista Buenos Airesiin. Vuonna 1896 sen omisti Port Glasgowssa toiminut Sterling & Co-varustamo, jolta laiva ostettiin Suomeen vuonna 1900, ostajana oli insinööri Ossian Donner. Koululaivana toimineen fregatin omistivat sittemmin raumalainen Raumo Nya Skeppsrederi Ab 1901–1906, helsinkiläinen Finska Rederi Ab 1906–1911 ja 
helsinkiläinen Ab Finska Skolskeppsrederiet 1911–1925.
Laiva kuljetti matkoillaan muun muassa guanoa, salpietaria, puutavaraa, sementtiä ja suolaa. Yksi matruusi huuhtoutui myskyssä yli laidan ja hukkui fregatin ollessa kivihiililastissa matkalla Australian Newcastlesta Chilen Antofagastaan maaliskuussa 1907. Tammikuussa 1912 merimiesoppilas putosi Englannin kanaalissa takilasta laivan kannelle ja kuoli laivan ollessa puutavaralastissa matkalla Sundsvallista Melbourneen. Glenard menetti maaliskuussa 1920 Biskajan lahdella mastonsa kovassa myrskyssä. Se hinattiin Brestiin Ranskaan jossa se muutettiin parkkilaivaksi.
Viimeisen valtamerimatkansa Glenard teki salpietarilastissa Chilestä Hulliin Englantiin joulukuun 1924 ja huhtikuun 1925 välillä. Glenard myytiin tämän jälkeen romutettavaksi Sunderlandiin. Laivan ruori on säilynyt ja se on esillä museossa Turussa.
Kirjallisuutta

Eirik Hornborg : Under segel till antipoderna: anteckningar från en färd till Oceanien. Schildt, Borgå 1916 (kuvaus Glenardin matkasta Australiaan talvella 1911-1912)
Holger Stolzmann : Fullriggaren Glenard från Helsingfors 1900-1901. Meddelanden från Sjöhistoriska museet vid Åbo Akademi, 1981 ISBN 9516487696
Aiheesta muualla

Teräsfregatti Glenard, valokuva vuodelta 1912, Suomen merimuseon kuvakokoelma (Finna)
Suomen pakkasista etelän helteeseen, Suomen Kuvalehti, 20.01.1923, nro 3, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Niklas Luhmann

| Niklas Luhmann |
| --- | --- |
 Niklas Luhmann
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1927 Lüneburg, Saksa
Kuollut: 6. marraskuuta 1998 (70 vuotta) Oerlinghausen, Saksa
Koulutus ja ura
Instituutti:  Bielefeldin yliopisto
Tutkimusalue:  sosiologia, systeemiteoria
Niklas Luhmann (8. joulukuuta 1927 Lüneburg, Saksa – 6. marraskuuta 1998 Oerlinghausen, Saksa) oli saksalainen sosiologi, hallintotieteilijä ja sosiaalisten järjestelmien teoreetikko. Hän on eräs modernin sosiologisen systeemiteorian tunnetuimmista edustajista ja kehittäjistä.
Koulutus ja tausta

Luhmann suoritti lakitieteellisen tutkinnon Freiburgin yliopistossa Freiburg im Breisgaussa 1949 ja työskenteli tämän jälkeen Lüneburgin hallintoylioikeudessa vuoteen 1962. Vuonna 1955 hän kyllästyi lakityön rutiineihin ja siirtyi poliittisemmalle uralle Ala-Saksin kulttuuriministeriöön, jossa hän keskittyi sotavahinkojen korjausasioihinlähde?. Vapaa-aikansa hän käytti lukien René Descartesia, Immanuel Kantia, Edmund Husserlia sekä Bronisław Malinowskin ja Alfred Radcliffe-Brownin funktionalistisia teorioita. Vuonna 1960 hän sai vapaavuoden opiskellakseen Harvardin yliopistossa Talcott Parsonsin johdolla ja palattuaan Harvardista hän omistautui täysin teorioidensa kehittelyyn. Luhmann julkaisi sosiologiasta väitöskirjansa 1966 toisena lukuvuonnaan Münsterin yliopistossa.
Ura

Luhmann työskenteli vuosina 1965–1968 eri tehtävissä Speyerin hallintotieteellisessä akatemiassa, Dortmundin sosiologisen tutkimuksen instituutissa ja Münsterin yliopistossa. Saksalaisen sosiologi Helmut Schelskyn kutsuttua Luhmannin professoriksi Bielefeldin yliopistoon eteen nousi odottamattomia ongelmia. Vaikka Luhmann oli jo julkaissut useita kirjoja, häneltä puuttui muodollinen sosiologian alan tutkinto ja sen myötä muodollinen pätevyys opettaa saksalaisessa yliopistossa professorin virassa. Vuonna 1966 kaksi hänen julkaisuaan hyväksyttiin jälkikäteen vaatimukset täyttäviksi, ja hän liittyi Bielefeldin yliopiston henkilökuntaan professorin virkaan, jossa hän oli eläköitymiseensä saakka 1993.
Luhmann tunnettiin 1970-luvulla erityisesti Jürgen Habermasin arvostelijana ja uusvasemmistolaisen ajattelun uuskonservatiiviseksi katsottuna vastustajana. Erityisesti hän arvosteli Habermasin konsensus-orientoitunutta diskurssietiikkaa riittämättömänä vastauksena jälkiteollisen yhteiskunnan monimutkaisiin ongelmiin. Hän ei saavuttanut kuitenkaan Habermasin tasoista suosiota ajatuksineen.
1980-luvulla Luhmann löi itsensä enemmän läpi Saksassa erityisesti teoksellaan Soziale Systeme: Grundriß einer allegemeinen Theorie (1984). Hän siirtyi parsonsilaisesta strukturaalisesta funktionalismista eteenpäin kybernetiikan ja kognitiivisen biologian suuntaan teorioissaan. Sitä seuranneiden muidenkin laajojen kirjojen myötä Luhmannin työ alkoi herättää akateemisten piirien huomiota jopa sosiologian ulkopuolella.
Teoksia

1982: Liebe als Passion:  Zur Codierung von Intimität (1984 engl. Love as Passion)
1984: Soziale Systeme / (engl. Social Systems)
1988 – 1997:  Kirjasarja: Die ... der Gesellschaft (engl. The ... of Society, e.g. Politics, Religion, Science, ...)
1995: Social systems. Stanford University Press, Stanford, CA
1995: Die Kunst der Gesellschaft
1997: Die Gesellschaft der Gesellschaft (engl. The Society of Society)
2000: Art as a Social System. Stanford University Press, Stanford, CA (käännös teoksesta Die Kunst der Gesellschaft (1995))
Teoksia > Suomennokset

Ekologinen kommunikaatio.  ((Ökologische Kommunikation, 1988.) Suom. Sam Krause ja Seppo Raiski)  Helsinki:  Gaudeamus, 2004.  ISBN 951-662-864-8
Kirjallisuutta

Kangas, Risto: Yhteiskunta. Tutkielmia yhteiskunnasta, yhteiskunnan käsitteestä ja sosiologiasta. 2. korj. p. Tutkijaliitto 2006.
Risto Kangas. Yhteiskunta. Väitöskirja. Kirja-arvostelu (Raiski).  Kirja-arvostelu (Heiskala).
Janne, Jalava: Trust as a decision. Väitöskirja. (ISBN 952-10-2855-6). Pdf-jakeluna – 1644 kB osoitteessa URL: http://ethesis.helsinki.fi/julkaisut/val/sospo/vk/jalava/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Jalava, Janne (toim.): Yhteiskunnan järjestelmät: Niklas Luhmannin ajattelu.  Helsinki:  Gaudeamus, 2012.  ISBN 978-952-495-225-5
Aiheesta muualla

Prof. Rudolf Stichweh Niklas Luhmannista (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  SNAC  IdRef
Glögi

Glögiä kuumenemassa
Glögilaseja
Glögi on maustettu, kuumana nautittava, joskus alkoholipitoinen juoma (vertaa Glühwein, hehkuviini). 
Suomessa glögin alkumuotoa, hehkuviiniä, on tarjoiltu keskiajalla. Tuona aikana oli varakkailla ihmisillä tapana maustaa viiniä eksoottisilla mausteilla. Tämä perinne lienee kulkeutunut Suomeen joko hansakauppiaiden mukana tai Tallinnasta.
Tämä perinne sammui uskonpuhdistuksen jälkeen.
Glögin kantamuotoa, maustettua viinaa, käytettiin muun muassa virvoittamaan kylmässä säässä ratsastaneita tai hiihtäneitä viestinviejiä ja postimiehiä 1600-luvun jälkeen Pohjoismaissa.
Glögin valmistus aloitetaan kiehauttamalla vettä ja lisäämällä siihen mausteita. Muutaman minuutin haudutuksen jälkeen seos siivilöidään, ja siihen lisätään esimerkiksi mustaherukkamehua ja kirkasta viinaa, rommia tai muuta alkoholijuomaa sekä manteleita. Glögi voidaan myös valmistaa viiniin. Yleisimmät suomalaisen glögin mausteet ovat neilikka, kaneli ja inkivääri, joilla saadaan glögiin jouluinen maku. Muita yleisiä mausteita ovat pomeranssinkuori ja kardemumma. Glögiin käytetään usein samoja mausteita kuin piparkakkuihin. Lisäksi glögissä voi olla rusinoita tai manteleita.
Kaupoissa valmiina myytävät glögit perustuvat nykyään yleensä rypälemehuun, joskus myös mustaherukkamehuun, sekahedelmämehuun, omenamehuun tai viiniin. On olemassa myös väkevämpiä, rommipohjaisia glögejä. Kaupoista saatava valmisglögi lämmitetään ennen tarjoilua, mutta jos se on viinipohjaista tai väkevän alkoholista, sitä ei tule lämmittää kiehumispisteeseen asti. Kokonaisten manteleiden tai rusinoiden laittaminen glögiin joko lämmitettäessä tai juuri ennen juomista on tavallista.
Suomessa valmistetaan useita erimerkkisiä glögejä. Joukossa on alkoholittomia, mietoja ja väkevän alkoholisia. Alkoholiton glögi oli alkujaan vain lasten juoma, mutta nykyisin sen nauttiminen on yleistä myös aikuisten keskuudessa. Väkevässä glögissä voi olla esimerkiksi 22 % alkoholia.
Glögi on tullut Suomeen Ruotsista. Siellä glögi oli 1800-luvun alkupuolelta alkaen miesten talvijuoma, johon sekoitettiin mehua, siirappia ja viinaa, ja sekoitus kuumennettiin. Padan pohjalle laitettiin mausteita, ja se nautittiin laskiaisen yhteydessä ulkosalla. Suomessa glögiä käytetään lähinnä joulun aikaan. Vielä 1800-luvun lopussa juotiin glögiä, johon oli sekoitettu viiniä, mutta kieltolain myötä glögin juonti hävisi melkein kokonaan. Jalostaja yritti 1920-luvulla tuoda markkinoille tehdasvalmisteista glögiä, mutta tuote ei menestynyt. Kieltolain jälkeen 1930-luvulla glögiä mainostettiin suomenruotsalaisissa aikakauslehdissä, ja 1950−1960-luvuilla glögin juonti olikin lähinnä suomenruotsalainen perinne. Glögireseptejä alkoi 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa ilmestyä myös suomenkielisissä aikakauslehdissä, minkä jälkeen glögistä on tullut koko Suomen jouluperinne.
Suomen sana glögi on peräisin ruotsin sanasta glögg, joka puolestaan on muotoutunut sanoista glödgat vin eli lämmitetty viini.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glögi Wikimedia Commonsissa
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat 
| n k Alkoholijuomat |
| --- | --- |
Käymisteitse  valmistetut alkoholijuomat‎:  Olut  Siideri  Viini (Hedelmäviini, Kuohuviini, Madeira, Marsala, Portviini, Punaviini, Roseeviini, Samppanja, Sherry, Valkoviini, Vermutti) 
Juomasekoitukset‎:  Booli  Drinkki  Glögi  Lonkero  Ready to drink 
Väkevät alkoholijuomat‎:  Katkerot  Likööri  Rommi  Viski  Viina (Absintti, Akvaviitti, Anis, Brandy‎, Calvados, Genever, Gini, Grappa, Konjakki, Mezcal, Ouzo, Raki, Soju, Tequila, Votka)
Film noir

Elokuvan Häikäilemättömät (The Big Combo, 1955) trailerissa ovat näkyvissä film noirille tyypilliset tummat sävyt ja voimakas kontrasti.
Film noir (ranskaa, suom. musta elokuva) on elokuvatermi, jolla kuvaillaan pääasiassa kyynisiä asenteita ja seksuaalisia motivaatioita sisältäviä Hollywoodin rikosdraamoja. Hollywoodin klassisen film noir -kauden katsotaan yleisesti kestäneen 1940-luvun alkupuolelta 1950-luvun lopulle; Paul Schraderin määritelmän mukaan se alkoi John Hustonin Maltan haukasta (1941) ja päättyi Orson Wellesin Pahan kosketukseen (1958). Tämän kauden film noiriin liitetään tummasävyinen mustavalkoinen visuaalinen tyyli, jonka juuret ovat saksalaisessa ekspressionismissa. Tyylisuunta sai vaikutteita myös 1930-luvun rikoskirjallisuudesta, muun muassa Raymond Chandlerin, Dashiell Hammettin ja James M. Cainin romaaneista; monet film noir -elokuvat olivat näiden romaanien sovituksia.
Ranskan kielestä tulevaa termiä film noir käytti ensimmäisen kerran ranskalainen kriitikko Nino Frank vuonna 1946, mutta termi ei kantautunut vielä tuolloin amerikkalaisiin elokuvapiireihin. Elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot ovat määritelleet film noirin kaanonin jälkikäteen, ja termi alkoi olla yleisemmässä käytössä vasta 1970-luvulla. Sitä ennen monia klassisia film noir -elokuvia kutsuttiin melodraamoiksi. Tutkijat väittelevät edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen.
Film noir liitettiin alun perin vain amerikkalaistuotantoihin, mutta termiä käytetään nykyään kuvaamaan myös muissa maissa tehtyjä elokuvia. Lukuisat elokuvat 1960-luvulta alkaen sisältävät piirteitä klassisen kauden film noirista; näitä teoksia kutsutaan usein neo-noiriksi (”uus-noir”). Noirin usein toistuvat elementit ovat synnyttäneet parodioita 1940-luvun puolivälistä asti.
Määrittelyn vaikeus

Tutkijat keskustelevat edelleen siitä, voidaanko film noiria kutsua omaksi lajityypikseen. Ranskalaiskriitikot Raymond Borde ja Etienne Chaumeton totesivat vuonna 1955 ilmestyneessä, film noir -tutkimuksen perusteokseksi kohonneessa kirjassaan Panorama du film noir américain 1941–1953 (A Panorama of American Film Noir) film noir -elokuvien olevan unenomaisia, erikoisia, eroottisia, ristiriitaisia ja julmia – mutta korostavat heti perään, etteivät kaikki elokuvat sisällä kaikkia näitä elementtejä yhtäläisissä määrin. Borden ja Chaumetonin tavoin myös myöhemmillä tutkijoilla on ollut vaikeuksia löytää osuvaa määritelmää film noirille, jopa siinä määrin, että elokuvahistorioitsija Mark Bould on todennut film noirin pysyvän ”vaikeasti hahmotettavana ilmiönä ... aina juuri ulottumattomissa”.
Vaikka film noir liitetään usein Hollywoodille epätyypilliseen visuaaliseen tyyliin, joka painottaa tummasävyistä valaisua ja epätasapainoisia sommitteluja, sisältävät film noiriksi yleisesti laskettavat elokuvat toisistaan poikkeavia visuaalisia lähestymistapoja, joista osa on täysin Hollywoodin valtavirtaa. Samaan tapaan film noir sisältää erilaisia lajityyppejä, gangsterielokuvista poliisitutkintakertomuksiin ja goottilaisesta romantiikasta sosiaalisten ongelmien elokuviin – 1940- ja 1950-luvuilla, joka nykyään katsotaan noirin klassiseksi kaudeksi, näitä elokuvia kutsuttiin todennäköisesti ”melodraamoiksi”. Jotkut kriitikot viittaavat film noiriin omana lajityyppinään, kun taas toiset painottavat, ettei se voi olla sellainen. Vaikka noir liitetään usein kaupunkimaisiin ympäristöihin, sijoittuvat monet klassiset noirit pikkukaupunkeihin, esikaupunkeihin, maaseudulle tai tien päälle; sijainti ei siis voi olla lännenelokuvan tavoin lajityypin määräävä tekijä. Samaan tapaan noiriin usein liitettävät hahmot, yksityisetsivä ja femme fatale, esiintyvät vain harvoissa elokuvissa, joten lajityyppiä ei voida määritellä gangsterielokuvan tapaan hahmojen perusteellakaan. Film noir ei myöskään nojaa mihinkään niin ilmeiseen kuin hirviömäiset tai yliluonnolliset elementit kauhuelokuvissa, spekulatiiviset tulevaisuuskuvaukset science fictionissa tai laulu- ja tanssikohtaukset musikaaleissa.
Lähempi vertailukohta löytyy screwball-komediasta, jonka elokuvahistorioitsijat hyväksyvät laajalti omaksi ”lajityypikseen”: screwball-komediaa ei määrittele mikään yksittäinen ominaisuus, vaan yleinen luonne ja joukko elementtejä, joista joitakin (mutta harvoin, jos koskaan, kaikkia) löytyy jokaisesta lajityypin elokuvasta. Film noirin screwball-komediaa huomattavasti suuremman moninaisuuden vuoksi tietyt tutkijat, kuten elokuvahistorioitsija Thomas Schatz, kutsuvat film noiria kuitenkin lajityypin sijaan ”tyyliksi”. Tunnettu amerikkalainen film noiriin erikoistunut kriitikko Alain Silver viittaa film noiriin ”syklinä” ja ”ilmiönä”, samalla kun toteaa sillä olevan joidenkin lajityyppien tavoin yhtenäiset visuaaliset ja temaattiset koodistot. Jotkut kriitikot pitävät noiria ”tunnelmana”, luonnehtivat sitä ”sarjaksi”, tai yksinkertaisesti viittaavat tiettyyn elokuvien joukkoon, jota pitävät noirin ”kaanonina”. Määritelmästä ei ole yksimielisyyttä.
Ominaispiirteitä

Raymond Borde ja Etienne Chaumeton nimeävät vuoden 1955 alkuperäisessä kaanonissaan 22 vuosien 1941 ja 1952 välillä julkaistua elokuvaa pääesimerkkeinä film noirista; tämän lisäksi he nimeävät 59 muuta aikakauden amerikkalaiselokuvaa oleellisesti film noiriin liittyvinä. Puoli vuosisataa myöhemmin elokuvahistorioitsijat ja -kriitikot olivat saaneet kokoon noin kolmesataa vuosien 1940–1958 elokuvaa sisältävän kaanonin. Tästä huolimatta muiden aikakauden elokuvien osalta esiintyy edelleen erimielisyyttä siitä, kuuluvatko ne film noiriin vai eivät. Esimerkiksi Räsynukke (1955), pääosassa kiitetyn näyttelijäsuorituksen tehnyt Robert Mitchum, on joidenkin kriitikoiden mukaan film noiria, toisten mielestä ei. Alfred Hitchcockin elokuva Vaarallisia valheita (1941) on joidenkin kriitikoiden noir-katalogeissa, toiset jättävät sen huomiotta. Yhteisymmärrys on vielä harvinaisempaa ennen tai jälkeen klassisen kauden tehtyjen tai Yhdysvaltain ulkopuolella tuotettujen elokuvien kohdalla.
Tukeakseen tiettyjen elokuvien luokittelua noiriksi ja toisten hylkäämistä monet kriitikot viittaavat tiettyihin film noirin ominaispiirteiksi katsomiinsa elementteihin. Kysymys siitä, mitä nämä piirteet ovat, on jatkuvan väittelyn aihe. Kriitikoilla on esimerkiksi tapana määritellä tyypilliselle film noirille traaginen tai synkkä päätös, mutta monissa tyylisuunnan yleisesti tunnustetuissa klassikoissa on kuitenkin onnellinen loppu (esimerkkeinä Murha 3. kerroksessa, Syvä uni, Pimeä käytävä, Jälki häviää tyhjään), kun taas joidenkin loppuratkaisujen sävy on ristiriitainen. Jotkut kriitikot pitävät klassisen noirin tunnusmerkkinä sen selkeästi erottuvaa visuaalista tyyliä. Toiset huomioivat, että noirin sisällä on huomattavaa visuaalista vaihtelua ja painottavat sen sijaan juonen ja hahmojen olemusta. Kolmannet saattavat keskittyä tunnelman ja asenteen analysointiin. Mitään klassisen noirin ominaispiirteisiin tehtyä katsausta ei tästä syystä voi pitää lopullisena ja ainoana oikeana. 1990-luvulla ja 2000-luvulla kriitikot ovat enenevissä määrin kääntäneet huomionsa niin sanotun neo-noirin laajaan kenttään; näiden klassisen kauden jälkeen tehtyjen elokuvien ominaispiirteistä on vielä vähemmän yhteisymmärrystä.