stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perkin-reaktio
Reagenssit ja mekanismi

Perkin-reaktiossa reagoivan aldehydin täytyy olla aromaattinen tai vinyloginen aromaattinen aldehydi kuten kanelialdehydi. o-Hydroksisubstituoidut aldehydit kuten salisyylialdehydi muodostavat reaktiossa kumariinijohdannaisia. Tyypillisin reaktiossa käytetty anhydridi on etikkahappoanhydridi, mutta muitakin voidaan käyttää. Emäksinä voidaan käyttää anhydridiä vastaavan karboksyylihapon natrium-, kalium- tai cesiumsuoloja tai trietyyliamiinia.
Perkin-reaktion reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa emäs vastaanottaa happoanhydridiltä protonin, jolloin muodostuu anhydridin enolaatti. Tämä enolaatti on nukleofiilinen ja reagoi elektrofiilisen aldehydin karbonyyliryhmän hiilen kanssa additioreaktiolla. Tässä reaktiossa muodostuva alkoksidi reagoi intramolekulaarisella reaktiolla happoanhydridin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen rengasrakenteisen välivaiheen. Tämä välivaihe hajoaa muodostaen asyloidun karboksylaattijohdannaisen. Karboksylaatti-ionin negatiivisesti varautunut happi reagoi toisen anhydridimolekyylin karbonyyliryhmän hiilen kanssa muodostaen uuden happoanhydridijohdannaisen. Tämän jälkeen asyloituun hydroksyyliryhmään nähden α-asemassa oleva hiili luovuttaa protonin emäkselle ja asyloitu ryhmä eliminoituu muodostaen kaksoissidoksen. Mikäli α-asemassa ei ole protonia tätä vaihetta ei tapahdu. Viimeisessä vaiheessa emäs hydrolysoi anhydridiryhmän karboksyylihapoksi.
Peristerés

Peristerésin saari ja majakka.
| --- | --- |
Muut nimet:  Kaparél(l)i (Καπαρέλ(λ)ι), Tiniózo (Τινιόζο)
Sijainti:  39°47′33″N, 19°57′32″E, Pohjois-Korfu Korfu, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,005 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1
Kieli:  kreikka
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Peristerés (kreik. Περιστερές, kath.kreik. Περιστεραί, Peristeraí) eli Kaparél(l)i (Καπαρέλ(λ)ι) eli Tiniózo (Τινιόζο, myös Tígnoso, Τίγνοσο), antiikin Pythaia (m.kreik. Πυθαία), on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja sijaitsee Joonianmeressä Korfun saaren koillisrannikon ja Albanian rannikon välissä. Saaren pinta-ala on noin 0,005 neliökilometriä ja asukasluku on 1 (vuonna 2011). Hallinnollisesti Peristerés kuuluu Pohjois-Korfun kuntaan, Korfun alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Peristerésin saari.
Saarella on majakka, jonka korkeus on 17 metriä ja valon korkeus merenpinnasta 32 metriä. Sen rakensivat englantilaiset vuosina 1823–1828. Majakan ja saaren toiset nimet Kaparélli ja Tiniózo (Tígnoso) ovat italialaisperäisiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peristerés Wikimedia Commonsissa
Jooniansaaret
| --- | --- |
Pääsaaret:   Ithaka  Kefaloniá  Korfu  Kythera  Lefkas  Paxós  Zákynthos 
Alisaariryhmät:   Paxoí Ágios Nikólaos  Antípaxos  Daskália (Pláka)  Kaltsonísi  Mongonísi  Panagía  Paxós  Diapontiset saaret Diákopo  Diáplo  Ereikoússa  Karávi  Mathráki  Othonoí  Plateiá  Tracheiá  Ekhinadit Ápasa  Drakonéra  Fílippos  Giróvaris  Kalógiros  Karlonísi  Kounéli  Lamprinós  Mákri  Módi  Oxeía  Petalás  Pístros  Pontikós  Práso  Prováti  Sofía  Sorós  Tsakalonísi  Vromónas  Oinoússes Avgó  Bómpa  Dýo Adélfia  Sapiéntza  Schíza  Venétiko  Strofadit Árpyia  Stamfáni  Tilevoḯdes Alafonísi  Arkoúdi  Átokos  Chelóni  Formíkoula  Kálamos  Kastós  Kýthros  Madourí  Meganísi  Petaloú  Prasonísi  Prováti  Skorpídi  Skorpiós  Spárti  Thiliá  Tsokári 
Muut pienemmät saaret:   Agía Marína  Ágios Andréas  Ágios Ioánnis  Ágios Nikólaos, Áktio-Vónitsa  Ágios Nikólaos, Sývota  Ágios Nikólaos, Zákynthos  Ágios Sóstis  Antidragonéra  Antikythera  Avgó  Chelonísi  Dionísi  Dragonéra  Fortí  Kalonísi  Korakonísi  Koutsounés  Lagoúdia  Lazaréto, Ithaka  Lazaréto, Korfu  Lygía  Marathonísi  Megálo Mourteméno  Merópi  Mikró Nisí  Moúrtos  Myzíthres  Panagía  Peristerés  Pontikonísi  Poréti  Porí  Próti  Pýlos  Sésoula  Sfaktiría  Skartsoumponísi  Vagiá  Vardiánoi  Vído
Pergamonin koulukunta

Gigantomakhiaa esittävää Pergamonin alttarin veistoskoristelua, n. 180–150 eaa.
Pergamonin koulukunta (joskus ”pergamonlainen barokki”) on hellenistisen kuvanveiston koulukunta, joka syntyi Pergamonissa ja vaikutti Attalidien aikana keskisellä hellenistisellä kaudella noin vuosina 240–133 eaa.
Historia

Pergamonin koulukunta on saanut nimensä siitä, että se sai alkunsa Attalidien suosiossa näiden pääkaupungissa Pergamonissa. Attalidien aika oli kaupungin kultakautta, ja se kehittyi tuolloin yhdeksi tärkeimmistä hellenistisen kulttuurin keskuksista. Koulukuntaa edustavia veistoksia tehtiin kuitenkin mahdollisesti myös muualla. Koulukunnan nimi on nykyaikainen, ja perustuu siihen, että monilla Pergamoniin kytkeytyvillä veistoksilla on paljon yhteisiä tyylipiirteitä. Jotkut tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet sen, että kyseiset teokset olisi tarve erottaa omaksi koulukunnakseen.
Vain muutamia koulukuntaan kuuluneiden taiteilijoiden nimiä tunnetaan. Näihin lukeutuvat Antigonos, Epigonos, Pyromakhos, Sogonos ja Stratonikos.
Veistokset

Pergamonin koulukunnan veistoksia on luonnehdittu niin, että niissä hellenistiselle kuvanveistolle tyypillinen tunteiden ilmaisu on viety äärimmilleen. Eleet ovat voimakkaita, asennot täynnä toimintaa, lihakset ja vaatteiden poimut liioiteltuja, ja kaiken tämän tarkoituksena on ilmaista hahmojen tuskaa, hätää ja muita tunteita. Veistoksissa on myös paljon naturalistisia yksityiskohtia. Näin veistokset ovat hyvin eloisia ja realistisia. Tyyliä on joskus kutsuttu ”pergamonlaiseksi barokiksi”.
Esimerkkeihin koulukunnan töistä lukeutuvat muun muassa lukuisat Kuoleva gallialainen -aiheiset veistokset, jotka juhlistivat Attalos I:n voittoa Vähään-Aasiaan noin vuonna 200 eaa. hyökänneistä galleista. Ne olivat suosittuja kopioitavia myöhemmin roomalaisella kaudella. Koulukunnan tuotantoa olivat myös Eumenes II:n rakennuttaman Pergamonin Zeuksen alttarin veistoskoristelut (n. 180–150 eaa.), jotka esittävät gigantomakhiaa ja samalla vertauskuvallisemmin Attalidien voittoja gallialaisista ja idän kansoista.
Kuoleva gallialainen (n. 230–220 eaa.), kopio (100-luku jaa.).
Barberinin fauni eli Nukkuva satyyri, n. 220 eaa., kopio.
Kuoleva gallialainen, 100-luku eaa.
Satyyri ja nymfi, roomalainen kopio.
Apollon ja gigantteja. Yksityiskohta Pergamonin alttarista, n. 180–150 eaa.
Myös sellaiset veistokset kuten Laokoon-ryhmä eli Laokoon ja hänen poikansa, Pasquino-ryhmä eli Menelaos kantaa Patrokloksen ruumista ja Farnesen härkä eli Dirken rangaistus omaavat monia koulukunnan veistosten piirteitä. Niitä ei kuitenkaan yleensä lueta sen tuotannoksi, mikä on toisaalta nähty yhdeksi syyksi koulukuntaerottelun mielekkyyden kyseenalaistamiseen.
Kirjallisuutta

de Grummond, Nancy T. & Ridgway, Brunilde S.: From Pergamon to Sperlonga: Sculpture and Context.  (Hellenistic Culture and Society 34, ISSN 1054-0857)  University of California Press, 2000.  ISBN 0520223276
Perimyssota
Perimyssotia

Antiokian perimyssota 1201–1219
Champagnen perimyssota 1216–1222
Flanderin perimyssota 1244–1257
Thüringenin perimyssota 1247–1264
Euboian perimyssota 1256–1258
Limburgin perimyssota 1283–1289
Bretagnen perimyssota 1341–1365
Brabantin perimyssota 1356–1357
Lüneburgin perimyssota 1370–1388
Moskovan perimyssota 1425–1453
Milanon perimyssota 1447–1454
Kastilian perimyssota 1475–1479
Burgundin perimyssota 1477–1493
Landshutin perimyssota 1504–1505
Portugalin perimyssota 1580–1583
Jülichin perimyssota 1609–1614
Monferraton perimyssota 1613–1617
Mantovan perimyssota 1628–1631
yhdeksänvuotinen sota 1688–1697, toiselta nimeltään Pfalzin perimyssota
Espanjan perimyssota 1701–1714
Jaavan perimyssodat 1703–1708, 1719–1722 ja 1749–1757
Puolan perimyssota 1733–1735
Itävallan perimyssota 1740–1748
Baijerin perimyssota 1778–1779
Perimyssotia > Muita vallan perimisestä syntyneitä konflikteja, joita ei aina nimitetä perimyssodiksi

satavuotinen sota 1337–1453
Kastilian ensimmäinen sisällissota 1350–1369
Osmanien interregnum 1402–1413
ruusujen sota 1455–1485
inkojen sisällissota 1529–1532
Ranskan uskonsotien kahdeksas vaihe 1584–1598
devoluutiosota 1667–1668
Espanjan karlistisodat 1833–1839, 1846–1849 ja 1872–1876
toinen Saksan–Tanskan sota 1864 (alkoi Schleswigin perimyskiistasta, joka laajeni koskemaan myös perustuslakia)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Per amore di Jenny

| Per amore di Jenny |
| --- | --- |
 Elokuvan mainosjulisteessa Jenny on vaihtunut Fannyksi.
Ohjaaja:  Nino Oxilia
Pääosat:  Pina Menichelli, Amleto Novelli, Alberto Nepoti
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cines
Ensi-ilta:  9. tammikuuta 1915 (Rooma)
Kesto:  380 metriä (19 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Per amore di Jenny (”Jennyn rakkauden tähden”) on vuonna 1915 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Nino Oxilian ohjaaman lyhyen komedian pääosia esittävät Pina Menichelli, Amleto Novelli ja Alberto Nepoti.
Juoni

Isä vie Jennyn lomalle Italiaan, jotta tämä unohtaisi rakastettunsa. Jennyn huvilan lähellä on paja, jonka seppä laulaa työskennellessään. Jenny tutustuu seppään, joka rakastuu salaa kauniiseen ulkomaalaiseen. Eräänä päivänä Jenny saapuu tapaamaan seppää sulhasensa kanssa. Nuorten lähtiessä pois seppä puhkeaa lauluun, jolla hän yrittää selittää tunteitaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pina Menichelli  | … |  Jenny   |
|  Amleto Novelli  | … |  seppä Mario   |
|  Alberto Nepoti  | … |  sulhanen   |
|  Giuseppe Piemontesi  | … |  Jennyn isä   |
Tuotanto

Cinesin tuottama Per amore di Jenny on liian lyhyt, jotta sen tarina ehtisi kunnolla kehittyä. Siinä on samoja aineksia kuin Oxilian ja Menichellin aiemmassa lyhytelokuvassa Veli di giovinezza (”Nuoruuden häivähdyksiä”, 1914). Myöhemmin femme fatalen rooleihin erikoistunut Menichelli on vielä viaton ja raikas. Visuaalisesti viehättävässä elokuvassa on paljon liikettä, ulkokuvia ja Rooman nähtävyyksiä. Sen värillinen alkuperäiskopio on säilynyt Alankomaiden elokuvamuseossa.
Aiheesta muualla

Per amore di Jenny Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Permeabiliteetti

Permeabiliteetti (tunnus μ) on aineen magneettista käyttäytymistä kuvaava suure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä henry per metri (1 H/m = 1 V·s/(A·m) = 1 T·m/A = kg·m·s-2·A-2 = N/A²).
Magneettivuon tiheyttä B ja magneettikentän voimakkuutta H yhdistää seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permeabiliteetti  \mu :
\mu ={\frac {B}{H}}.
Suhteellinen permeabiliteetti μr on yksikötön suhdeluku, joka kertoo aineen permeabiliteetin suhteessa tyhjiön permeabiliteettiin μ0. Väliaineen permeabiliteetti voidaan lausua suhteellisen ja tyhjiön permeabiliteetin avulla yhtälöllä
\mu =\mu _{r}\mu _{0}\,,
missä μ0 on tyhjiön permeabiliteetti, josta käytetään myös nimitystä magneettivakio, ja sen arvo on
Aikaisemmin, kun ampeeri määriteltiin sähkövirtojen välisen magneettisen vuorovaikutuksen avulla, määritelmistä seurasi, että magneettivakio oli tarkalleen
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Luonnonvakiot
Valonnopeus | Newtonin gravitaatiovakio | Tyhjiön permeabiliteetti | Tyhjiön permittiivisyys | Planckin vakio | Diracin vakio | Alkeisvaraus | Hienorakennevakio | Rydbergin vakio 
 Bohrin säde | Bohrin magnetoni | Ydinmagnetoni | Avogadron vakio | Atomimassayksikkö | Ideaalikaasun moolitilavuus | Moolinen kaasuvakio | Boltzmannin vakio | Faradayn vakio 
 Stefanin-Boltzmannin vakio | Wienin siirtymälain vakio | Elektronin lepomassa | Protonin lepomassa | Neutronin lepomassa | Alfahiukkasen lepomassa
Perm (komit)

Perm (myös Perma, ven. Пермь, Perem, Перемь) on muinaisista komeista ja heidän asuinalueestaan keskiaikaisissa venäläisissä lähteissä käytetty nimitys.
Ensimmäisen kerran Perm mainitaan 1000-luvulla Nestorin kronikassa yhtenä venäläisille veroa maksaneista kansoista. Myöhemmin se esiintyy useasti Novgorodin verolääninä, heimoryhmänä tai erityisen kansan nimityksenä. Muun muassa Dmitri Bubrihin esittämän ja Venäjällä nykyään vallitsevan käsityksen mukaan venäläiset omaksuivat nimityksen karjalaisilta tai vepsäläisiltä, jotka kutsuivat komien kaukana sijainnutta asuinaluetta Perämaaksi. Suomalaisista tutkijoista Kustaa Vilkuna on pitänyt tätä Perämaa-etymologiaa vääränä. Suomessa tällä teorialla ei enää olekaan kannatusta, vaikka vielä 1920- ja 1930-luvuilla muun muassa Jalmari Jaakkola viittasi siihen.
Vytšegdan Permillä (ven. Пермь Вычегодская, Perm Vytšegodskaja) tarkoitettiin 1500-luvun alkuun saakka nykyisten komisyrjäänien asuinaluetta Vym-joella ja Vytšegdan keskijuoksulla. Sen muita nimityksiä ovat Vanha- ja Vähä-Perm. Nimitystä Suur-Perm (Пермь Великая, Perm Velikaja) käytettiin komipermjakkien esi-isien asuttamasta Kaman yläjuoksusta. Pienempiä alueita olivat Viledin Perm Viledin ja Luzan Perm Luza-joen varsilla. 1400–1500-luvun asiakirjoissa permiläisasutusta mainitaan olleen myös Pinegan varrella sekä Suhonan, Jugin ja Vytšegdan alajuoksuilla.
Stefan Permiläinen ryhtyi käännyttämään komeja kristinuskoon vuonna 1380. Vuonna 1383 perustettiin Permin hiippakunta, jonka keskuksena toimi Vytšegdan Permin Ust-Vym. Suur-Permin alueelle kristinuskon levittivät Permin piispat 1400-luvun puolivälissä.
Useimpien historiantutkijoiden mukaan samaa perua kuin Perm on viikinkien jostakin Vienanmereen rajautuvasta alueesta käyttämä nimitys Bjarmaland.
Aiheesta muualla

Iivo Härkönen : Vanha Perma ja Savolotshi. Suomalainen maa idässä, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 28.10.1928, nro 44, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Luettelo Wolfgang Amadeus Mozartin teoksista

Wolfgang Amadeus Mozart (27. tammikuuta 1756 – 5. joulukuuta 1791) oli tuottelias säveltäjä, joka sävelsi lähes kaikkia aikansa musiikin lajityyppejä.
Hänen ihailtuimpiin teoksiinsa kuuluvat oopperat, pianokonsertot ja sinfoniat sekä jousikvartetot ja -kvintetot. Mozart sävelsi myös soolopianoteoksia, muuta kamarimusiikkia, messuja ja muuta kirkkomusiikkia sekä loputtoman määrän tansseja, divertimentoja ja muuta aikansa kevyttä viihdettä.
Joistakin Mozartin teoksista on erillinen artikkeli, ja niihin on linkki tältä sivulta.
Mozartin teosten luetteloinnista

Merkintä ”KV” viittaa Köchelin luetteloon, joka on Ludwig von Köchelin laatima kronologinen (sävellysajankohdan mukaan järjestetty) luettelo Mozartin teoksista. Luetteloa on uudistettu useita kertoja, mikä on johtanut joidenkin numeroiden epämääräisyyteen.
Alla olevassa luettelossa sävellykset on järjestetty temaattisesti eli teostyypin mukaan. Kaikilla Mozartin teostyypeillä ei ole yleisesti hyväksyttyä numerointia: Köchel numeroi ainoastaan sinfoniat (1–41), pianokonsertot (1–27, jättäen pois joitakin varhaisia Mozartin transkriptioita) ja eräitä muita tyyppejä; toisaalta esimerkiksi jousikvartetoilla ja useimmilla muilla kamarimusiikkiteoksilla ei ole vastaavaa yleisessä käytössä olevaa numerointia.
Vain muutamilla Mozartin sävellyksillä on opusnumero, sillä kovin montaa Mozartin sävellystä ei julkaistu hänen elinaikanaan; hänen teostensa luettelointi opusnumeron mukaan on siksi epäkäytännöllistä.
Sinfoniat

Mozartin sinfoniatuotanto kattaa 24 vuoden ajanjakson, 1764–1788. Uusimpien tutkimusten mukaan Mozart kirjoitti yhteensä jopa 68 kokonaista sinfoniaa, vaikka perinteinen numerointi käsittää 41 sinfoniaa. Alkuperäistä numerointia kuitenkin noudatetaan vieläkin niin, että hänen viimeisen sinfoniansa numero on edelleen 41. Säveltäjä muokkasi uudelleen joitakin sinfonioita (KV 297, 385, 550) ensimmäisen version jälkeen.
Sinfoniat > Lapsuuden sinfoniat (1764–1771)

Nämä ovat Mozartin lapsuusajan numeroidut sinfoniat. Tältä ajalta on myös useita numeroimattomia sinfonioita.
Sinfonia nro 1 Es-duuri, KV 16
Sinfonia nro 2 B-duuri, KV 17 (epäaito)
Sinfonia nro 3 Es-duuri, KV 18 (epäaito, säveltänyt Karl Friedrich Abel)
Sinfonia nro 4 D-duuri, KV 19
Sinfonia nro 5 B-duuri, KV 22
Sinfonia nro 6 F-duuri, KV 43
Sinfonia nro 7 D-duuri, KV 45
Sinfonia nro 8 D-duuri, KV 48
Sinfonia nro 9 C-duuri, KV 73
Sinfonia nro 10 G-duuri, KV 74
Sinfonia nro 11 D-duuri, KV 84
Sinfonia nro 12 G-duuri, KV 110
Sinfonia nro 13 F-duuri, KV 112
Sinfoniat > Salzburgin kauden sinfoniat (1771–1781)

Nämä sinfoniat jaetaan joskus ”varhaisiin” (1771–1773) ja ”myöhäisiin” (1773–1775) ja luokitellaan joskus ”saksalaisiksi” (menuetin kera) tai ”italialaisiksi” (ilman menuettia). Ainoatakaan ei painettu Mozartin elinaikana.
Vaikkei niitä ole numeroitu sinfonioina, kolmiosaisen italialaisen alkusoiton tyyliin sävelletyt kolme divertimentoa KV 136–138 luetaan joskus mukaan Salzburgin sinfonioihin.
Sinfonia nro 14 A-duuri, KV 114 (1771)
Sinfonia nro 15 G-duuri, KV 124 (1772)
Sinfonia nro 16 C-duuri, KV 128 (1772)
Sinfonia nro 17 G-duuri, KV 129 (1772)
Sinfonia nro 18 F-duuri, KV 130 (1772)
Sinfonia nro 19 Es-duuri, KV 132 (1772)
Sinfonia nro 20 D-duuri, KV 133 (1772)
Sinfonia nro 21 A-duuri, KV 134 (1772)
Sinfonia nro 22 C-duuri, KV 162 (1773)
Sinfonia nro 23 D-duuri, KV 181 (1773)
Sinfonia nro 24 B-duuri, KV 182 (1773)
Sinfonia nro 25 g-molli, KV 183 (173d B) (1773)
Sinfonia nro 26 Es-duuri, KV 184 (1773)
Sinfonia nro 27 G-duuri, KV 199 (1773)
Sinfonia nro 28 C-duuri, KV 200 (1774)
Sinfonia nro 29 A-duuri, KV 201 (1774)
Sinfonia nro 30 D-duuri, KV 202 (1774)
Sinfoniat > Myöhäiset sinfoniat (1781-1791)

40. sinfonia
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sinfonia nro 31 ”Pariisilainen” D-duuri, KV 297 (KV 300a) (1778)
Sinfonia nro 32 ”Italialainen alkusoitto” G-duuri, KV 318 (1779)
Sinfonia nro 33 B-duuri, KV 319 (1779)
Sinfonia nro 34 C-duuri, KV 338 (1780)
Sinfonia nro 35 ”Haffner” D-duuri, KV 385 (1782)
Sinfonia nro 36 ”Linziläinen” C-duuri, KV 425 (1783)
Sinfonia nro 37 G-duuri, KV 444 (1784) (epäaito)
Sinfonia nro 38 ”Prahalainen” D-duuri, KV 504 (1786)
Kolme viimeistä sinfoniaa valmistuivat kolmessa kuukaudessa vuonna 1788. On todennäköistä että Mozart aikoi julkaista ne yhtenä opuksena, vaikka ne jäivätkin julkaisematta hänen elinaikanaan. Yksi tai kaksi niistä on saatettu esittää Leipzigissa 1789.
Sinfonia nro 39 Es-duuri, KV 543 (1788)
Sinfonia nro 40 g-molli, KV 550 (1788)
Sinfonia nro 41 ”Jupiter” C-duuri, KV 551 (1788)
Konsertot > Pianokonsertot

Mozartin teokset pianolle ja orkesterille numeroidaan 1–27. Neljä ensimmäistä konserttoa ovat varhaisteoksia. Niiden osat ovat sovituksia aikalaissäveltäjien (Raupach, Honauer, C.P.E. Bach) pianosonaateista. 7. pianokonsertto on kolmelle pianolle ja 10. pianokonsertto kahdelle pianolle. Loput 21 ovat omaperäisiä sävellyksiä soolopianolle ja orkesterille. Mozart sävelsi niistä viisitoista vuosina 1782–1786, mutta viimeisen viiden elinvuotensa aikana hän sävelsi enää kaksi pianokonserttoa.
Pianokonsertto nro 1 F-duuri, KV 37
Pianokonsertto nro 2 B-duuri, KV 39
Pianokonsertto nro 3 D-duuri, KV 40
Pianokonsertto nro 4 G-duuri, KV 41
Pianokonsertto nro 5 D-duuri, KV 175
Pianokonsertto nro 6 B-duuri, KV 238
Pianokonsertto nro 7 F-duuri kolmelle pianolle, KV 242
Pianokonsertto nro 8 ”Lutzow” C-duuri, KV 246
Pianokonsertto nro 9 ”Jeunehomme” Es-duuri, KV 271
Pianokonsertto nro 10 Es-duuri kahdelle pianolle, KV 365
Pianokonsertto nro 11 F-duuri, KV 413/387a
Pianokonsertto nro 12 A-duuri, KV 414/385p
Pianokonsertto nro 13 C-duuri, KV 415/387b
Pianokonsertto nro 14 Es-duuri, KV 449
Pianokonsertto nro 15 B-duuri, KV 450
Pianokonsertto nro 16 D-duuri, KV 451
Pianokonsertto nro 17 G-duuri, KV 453
Pianokonsertto nro 18 B-duuri, KV 456
Pianokonsertto nro 19 F-duuri, KV 459
Pianokonsertto nro 20 d-molli, KV 466
Pianokonsertto nro 21 C-duuri, KV 467
Pianokonsertto nro 22 Es-duuri, KV 482
Pianokonsertto nro 23 A-duuri, KV 488
Pianokonsertto nro 24 c-molli, KV 491
Pianokonsertto nro 25 C-duuri, KV 503
Pianokonsertto nro 26 ”Kruunaus” D-duuri, KV 537
Pianokonsertto nro 27 B-duuri, KV 595
Konsertot > Viulukonsertot

Viisi viulukonserttoa on kirjoitettu myöhäisteini-iässä Mozartin vielä kierrellessä isänsä kanssa Eurooppaa, matkasäveltäjälle poikkeuksellisena saavutuksena. Mozartin viulukonserttojen erityispiirteitä ovat huomattavan kauniit melodiat ja viulun ilmaisullisten ja teknisten mahdollisuuksien taitava käyttö, vaikka Mozart ei hyödyntänytkään kaikkia viulun mahdollisuuksia kuten muut (esimerkiksi Beethoven ja Brahms) hänen jälkeensä. (Alfred Einstein huomauttaa että serenadien viulukonserttomaiset jaksot ovat virtuoottisempia kuin viulukonsertoiksi merkityt teokset.)
Viulukonsertto nro 1 B-duuri, KV 207 (1775)
Viulukonsertto nro 2 D-duuri, KV 211 (1775)
Viulukonsertto nro 3 G-duuri, KV 216 (1775)
Viulukonsertto nro 4 D-duuri, KV 218 (1775)
Viulukonsertto nro 5 A-duuri, KV 219 (1775)
Viulukonsertto Es-duuri, KV 268 (1780) (epävarma)
Viulukonsertto D-duuri, KV 271a Kolb (1777) (epävarma)
Konsertot > Käyrätorvikonsertot

Neljä käyrätorvikonserttoa ovat soitetuimpia lajissaan ja muodostavat merkittävän osan useimpien käyrätorven soittajien ohjelmistosta. Mozartin sanotaan kirjoittaneen ne ystävälleen ja elinikäiselle toverilleen Joseph Ignaz Leitgebille. Konsertot, erityisesti neljäs, on kirjoitettu virtuoosikappaleiksi joissa solisti pääsee esittelemään taitojaan laajasti. Mozartin aikana käyrätorvessa ei vielä ollut venttiilejä, mikä teki siitä erittäin vaikean instrumentin.
Käyrätorvikonserttoja luonnehtii elegantti ja humoristinen dialogi solistin ja orkesterin välillä. Monet alkuperäiskäsikirjoituksista sisältävät kantaesityksen solistille suunnattuja vitsejä.
Käyrätorvikonsertto nro 1 D-duuri, KV 412 (1791)
Käyrätorvikonsertto nro 2 Es-duuri, KV 417 (1783)
Käyrätorvikonsertto nro 3 Es-duuri, KV 447 (c. 1784-87)
Käyrätorvikonsertto nro 4 Es-duuri, KV 495 (1786)
Konsertot > Muita konserttoja

Konserttoja
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Fagottikonsertto B-duuri, KV 191 (1774)
Konsertto harpulle, huilulle ja orkesterille, KV 299 (1778)
Oboekonsertto C-duuri, KV 314 (periytynyt jälkipolville toisena huilukonserttona, mutta melko varmasti oboekonsertto)
Klarinettikonsertto A-duuri, KV 622 (1791)
Huilukonsertto nro 1 G-duuri, KV 313 (1778)
Huilukonsertto nro 2 D-duuri, KV 314 (1778)
Andante huilulle ja orkesterille C-duuri, KV 315 (1778)
Konsertot > Muita konserttoja > Sinfonia concertantet

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sinfonia concertante viululle, alttoviululle ja orkesterille Es-duuri, KV 364 (1779)
Sinfonia concertante oboelle, klarinetille, käyrätorvelle ja fagotille Es-duuri, KV 297b, Anh.9 myöhemmin Anh. C 14.01 (1791)