Fiat G.50
Kehitys

Koneen suunnittelu aloitettiin Italian ilmailuministeriön tilauksesta vuonna 1935, suunnittelusta vastasi Giuseppe Gabrielli. Prototyypin ensilento tapahtui Marina di Pisassa Italiassa 26. tammikuuta 1937, ohjaajana Giovanni de Briganti. Ensimmäisillä lennoilla havaittiin poikittaisvakavuus- ja tärinäongelmia, joista päästiin lopullisesti eroon vasta sarjatuotannon jo käynnistyttyä. Ensimmäisten 12 esisarjakoneen valmistuttua syksyllä 1938 ne lähetettiin Espanjaan, ja siellä saatujen taistelukokemusten perusteella koneisiin tehtiin joukko muutoksia. Italialaiset lentäjät olivat tyytymättömiä suljettavaan ohjaamon kuomuun, sen muuttaminen avo-ohjaamoksi aiheutti sen että koko rungon yläpinta jouduttiin muotoilemaan uudestaan sivuvakaimen värinäongelman poistamiseksi. Lisäksi koneeseen oli asennettava happilaite, riippumaton käynnistysjärjestelmä ja pyöräjarrut. Näiden muutosten jälkeen kone pääsi varsinaiseen sarjatuotantoon keväällä 1939. Valmistajina olivat koko tuotannon ajan Fiat Aviazione, Torino ja CMASA, Marina di Pisa, Italia. Kaikkiaan Fiat G.50-koneita rakennettiin noin 780 kappaletta. Suomeen myytiin 35 G.50 alatyypin konetta, Kroatiaan yhdeksän G.50bis ja yksi G.50B alatyyppiä. Konemallin ainoa säilynyt yksilö on nykyään museoituna Belgradin ilmailumuseossa.
| G> 50 -tyyppi |  |
| --- | --- |
G-50 A: maataistelukone (nykyään rynnäkkölentokonetta vastaava)
G.50 bis: syöksypommittaja
G.50 B: merivalvontakone
G.50 O/R: G.50 bis:n lentotukialusmalli; siinä oli laskeutumiselle tarvittava pysäytyskoukku
G.50 ter: keskeytetyn G.52-hankkeen jatkomalli
G.50 V: virtaviivaistetulla muotoilulla kehitetty malli, missä oli saksalainen Daimler-Benzin uusi nestejäähdytteinen 1035 hevosvoimaa tuottava DB 601A -moottori. Italialaiset hankkivat valmistuslisenssin, ja valmistus uskottiin Alfa Romeolle. Saksalainen rivimoottori oli kooltaan pienempi kuin italialaiset tähtimoottorit, mikä mahdollisti aikaisempaa aerodynaamisemman lentokoneneen muotoilun. Niitä ei kuitenkaan lisenssivalmistettu suuria määriä. Kaksi G.50 V:n prototyyppiä valmisteti CMASA. Myöhään elokuussa 1941 Ezio Guerra koelensi prototyypin, minkä tunnus oli MM 479. Kuitenkaan moottorin jäähdytys ei ollut riittävä ja ohjaus oli vaikeaa. Vuoden 1941 lopulla nämä ongelmat olivat ratkaistut ja uusia koelentosarjoja suoritettiin. Kirjain V tarkoittaa Veloce:a, nopeaa. Joulukuussa 1941 Valentino Cus saavutti G.50 V:llä 580 km/h -lentonopeuden, ja saavutti 5 000 metrin korkeuden 5 minuutissa 30 sekunnissa. Kuitenkin Fiat G.55:n esittely ja puute DB 601 -lentokonemoottoreista johti G.50 V -hankkeesta luopumiseen.
G.51: G.51 oli ehdotus varustaa G.50 uudella A 75 R -moottorilla 1940. Hanke ei jatkunut.
G.52: Piero Vergnanon mukaan G.52 oli hanke mikä sai Fiat A 74 - lentokonemoottoreiden käytöstä G.50:ssä. Ajatuksena oli asentaa tämän perusteella Fiat A 76 -lentkonemoottori G.50:een, mikä tuotti 1000 hevosvoimaa. Vuoden 1939 lopussa hänen mukaansa ajatus A 76 -moottoreiden käytöstä ei edennyt, koska Italiassa suunniteltiin käytettäviksi Daimler-Benzin DB 601A -moottoreita. Gianni Cattaneon mukaan G.52 olisi ollut G.50 V:n jatkohanke, mitä ei jatkettu Fiat G.55 -hävittäjän tultua. G.52:sta ei rakennettyu edes prototyyppiä.
G.53: G.53 oli ehdotus asentaa G.50 B:hen saksalainen DB 601A -moottori. Idea kehitettiin 1941, ja aikomuksena oli kehittää nopea tiedustelulentokone, mutta ilmailuministeriö ei osoittanut kiinnostusta.