stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen ilmavoimien hävittäjähankinnat 1918–1939
1920-luvun hävittäjähankinnat > Puolustusrevisioni vuonna 1924: vain yksi hävittäjälaivue

Vuonna 1924 Suomessa kenraalimajuri Walter Kirken johdolla vierailleen brittiläisen asiantuntijaryhmän suositusten pohjalta puolustusrevisionin syyskuussa 1924 laatimassa ilmavoimien hyvin vesikonepohjaisessa kehityssuunnitelmassa oli  vain yksi hävittäjälaivue. Tämä oli ristiriidassa ilmavoimien komentajan, majuri Somersalon aikaisemmin samana vuonna valmistuneen erittäin maa- ja etenkin hävittäjäkonepainotteisen suunnitelman kanssa. Ristiriidan seurauksena Somersalo jäi sivuun ja hänen sijaisenaan toimi pitkään majuri Väinö Vuori, joka nimitettiin ilmavoimien komentajaksi 2. helmikuuta 1926.
1920-luvun hävittäjähankinnat > Haukka kehitetään – 13 Martinsyde F.4 Buzzardia väliaikaiseksi kalustoksi vuonna 1927

Utissa toimiva hävittäjäeskaaderi toimi vuonna 1925 vain muutaman Gourdou-hävittäjän varassa. Valtion lentokonetehdas koki, että ilmavoimien hävittäjähankinnat eivät edenneet, ja pani uuden kotimaisen hävittäjäkoneen esisuunnittelun käyntiin. Kurt Berger suunnitteli koneen Gnome-Rhonen valmistamalle Bristol Jupiter 9 -moottorille. Kone oli aikaisemmista Bergerin konstruktioista poiketen kaksitasoinen, mikä lienee hänen Keski-Eurooppaan tekemiensä opintomatkojen seurausta. Lasketut suoritusarvot pärjäsivät hyvin ulkomailla rakennetuille hävittäjille ja prototyyppi tilattiin syyskuussa 1926. D.26 -koneen prototyyppi lensi ensimmäisen kerran maaliskuussa 1927 Suomenlinnan jäältä.
Ajan tavan mukaisesti Haukalle haluttiin vertailukone. Tarkoitus oli hankkia jopa neljä vertailukonetta mutta lopulta maaliskuussa 1927 hankittiin vain yksi, Gloster Gamecock II. Gamecockin ja Haukan vertailut alkoivat Utissa toukokuussa 1927. Koneista ei löytynyt niin suuria eroja, että kotimainen vaihtoehto olisi hylätty. Tässä vaiheessa nähtiin, että hävittäjähankinta tulee viemään aikaa ja hävittäjälentoeskaaderille tilattiin Aircraft Disposal Companyltä 14 Martinsyde F.4 Buzzard -hävittäjää väliaikaiseksi kalustoksi. Koneet saatiin kesällä 1927.
1920-luvun hävittäjähankinnat > Paranneltu Haukka II häviää – 17 Gloster Gamecockia vuosina 1927–1930

Kurt Berger lähetti elokuussa 1927 ilmavoimien esikuntaan luonnoksen, jossa Haukan yläsiipeä oli nostettu näkyvyyden parantamiseksi. Kaksi paranneltua Haukka II -prototyyppiä tilattiin syyskuussa 1927. Toiseen koneista (HA-40) tuli Haukka I:n tapaan 420 hv:n Jupiter 9Ac ja toiseen (HA-41) 480 hv:n Jupiter 9Ag -moottori. Haukka II:n rakentamisen aikana koelennot Haukka I:llä ja Gamecockilla jatkuivat ja jälkimmäinen alkoi miellyttää koelentäjiä edellistä enemmän. HA-40:n koelennot aloitettiin maaliskuun alussa 1928 ja molemmat koneet luovutettiin ilmavoimille kesä-elokuussa 1928. Gamecock II:n lisenssi hankittiin jo maaliskuun lopussa mutta sarjakoneiden tilaus jäi odottamaan vertailujen valmistumista. Haukka II todettiin Haukka I:tä paremmaksi mutta edelleen keskeneräiseksi. Hävittäjäeskaaderin kalustopula oli paha ja niin marraskuussa 1928 Glosterilta tilattiin yksi pidennetyllä rungolla varustettu mallikone (GA-43) ja lentokonetehtaalta tilattiin 15 sarjakonetta. Vuoden 1929 joulukuussa valmistui neljä konetta ja viimeinen (GA-58) luovutettiin toukokuun alussa vuonna 1930.
1920-luvun hävittäjähankinnat > Ilmavoimien esikunnan viisivuotisohjelma vuonna 1928: edelleen vain yksi hävittäjälaivue

Ilmavoimien esikunnan elokuussa 1928 julkistettu suunnitelma perustui puolustusrevisionin vuoden 1924 suunnitelmaan. Se oli edelleen erittäin vesikonepainotteinen ja sekä maa- että vesikoneiden määrää oli supistettu. Hävittäjälaivueita oli edelleen vain yksi.
1930-luvun hävittäjähankinnat

Yleisesikunnan ja ilmavoimien välit olivat 1930-luvun alussa erittäin tulehtuneet. Yleisesikunnan asettaman 1930 uudelleenjärjestelytoimikunnan vuonna 1931 valmistuneessa mietinnössä todettiin muun muassa brittiläisten neuvonantajien vuonna 1924 esittämät näkemykset vanhentuneiksi. Tämä johti kiistoihin yleisesikunnan ja ilmavoimien johdon välille. Kiistojen seurauksena yleisesikunta päätti parantaa ilmailuosaamistaan ja perusti ilmapuolustusupseerin viran. Virkaan valittu everstiluutnantti Aarne Snellman arvosteli ilmavoimia ankarasti kenraali Mannerheimin johtamalle maaliskuussa 1931 nimitetylle puolustusneuvostolle, minkä seurauksena sekä ilmavoimien että lentokonetehtaan johto vaihdettiin. Uudeksi ilmavoimien komentajaksi tuli eversti Jarl Lundqvist 8. syyskuuta 1932. Lentokonetehtaan toimitusjohtajaksi nimitettiin 24 hakijan joukosta diplomi-insinööri Erkki Mäkinen 1. tammikuuta 1933 alkaen.
1930-luvun hävittäjähankinnat > Yleisesikunnan esitys vuodelta 1931: kolme hävittäjälaivuetta

Yleisesikunta laati vielä vuonna 1931 17 laivuetta ja 221 konetta – joista 182 maakoneita – sisältävän ilmavoimien kehitysohjelman, joka oli maakonevaltainen. Suunnitelmassa oli kolme hävittäjälaivuetta, kussakin 17 konetta (+4 varakonetta). Puolustusneuvosto vahvisti suunnitelman vuonna 1932. Aikaisempia suunnitelmia ei valtion johto ollut vahvistanut tai jossain tapauksissa edes huomioinut.
1930-luvun hävittäjähankinnat > Lundqvistin 12 laivueen ohjelma: kaksi hävittäjälaivuetta vuoteen 1938 mennessä

Ilmavoimat sai vuosina 1931–1933 kuitenkin vain alle kolmasosan hätäohjelmansa edellyttämistä varoista. Tämän seurauksena ilmavoimien komentaja, eversti Lundqvist teki toukokuussa 1933 puolustusneuvostolle  12 laivuetta käsittävän rajoitetun ohjelman, joka toteutettaisiin vuoteen 1938 mennessä. Tarkoitus ei ollut luopua 17 laivueen ohjelmasta vaan lykätä viiden laivueen perustamista myöhemmäksi. Suunnitelman 12 laivueesta kaksi oli hävittäjälaivueita. Yleisesikunnan päällikkö kannatti suunnitelmaa ja niin yleisesikunnan tammikuussa 1934 laatimassa liikekannallepanosuunnitelmassa oli 12 laivuetta.
Keväällä 1934 ilmavoimilla oli kahdeksan laivuetta, joista kaksi oli hävittäjälaivueita. Niistä toinen – Suur-Merijoella toiminut Lentolaivue 26 – oli ilman koneita. Utissa toimivalla Lentolaivue 24:llä oli 14 Gloster Gamecock -hävittäjää. Ilmavoimien muu sotakalusto koostui 17:stä Aero A-32 -maayhteistoimintakoneesta, 16 Blackburn Ripon -meriyhteistoimintakoneesta, kuudesta Kotka -meriyhteistoimintakoneesta ja seitsemästä Junkers K 43F -koneesta.
1930-luvun hävittäjähankinnat > 17 Bristol Bulldog IV:tä vuonna 1935

Lentolaivue 26:n varustamisen suunnittelu aloitettiin vuonna 1933. Toukokuussa 1933 hankittiin tietoja Bristol Bulldog, Gloster Gauntlet ja Hawker Demon -koneista. Ilmavoimien komentajan, eversti Lundqvistin vierailu kesällä 1933 Yhdistyneessä kuningaskunnassa pudotti listalta Hawker Demonin. Marraskuussa suunniteltiin yhden Gauntletin ostaminen vielä vuoden 1933 puolella, ja 17 koneen hankkiminen vuonna 1934.
Bulldogin Gauntletia selvästi halvempi hinta johti siihen, että huhtikuussa 1934 tilattiin Bristolilta 17 Bulldogia, joiden hankinnassa näkyy ilmavoimien suunnanmuutos 1920-lukuun verrattuna: nyt haluttiin hankkia koeteltuja tyyppejä, koska uusien konetyyppien hankinnassa oli aikaisemmin petytty pahoin. Ensimmäinen koneista (BU-62) lensi Suomessa helmikuun alussa 1935 ja viimeiset vastaanotettiin toukokuun lopussa 1935. Bulldogin lisenssivalmistus Valtion lentokonetehtaalla kariutui tehtaan muuttokiireisiin.
1930-luvun hävittäjähankinnat > Tampellalle Bristol Mercury- ja Pegasus -moottoreiden lisenssi

Valtioneuvosto teki vuonna 1933 sopimuksen Tampellan kanssa Bristol Mercury- ja Pegasus-moottoreiden lisenssivalmistuksesta. Taustalla oli – paitsi Suomen ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisen kaupan tasapainottamisesta – eduskunnan vaatimus perushankintamäärärahojen ohjaamisesta kotimaahan. Vaikka ilmavoimien edustajat ja puolustusneuvoston puheenjohtaja, kenraali Mannerheim vastustivatkin lisenssisopimusta, puolustusministeri Arvi Oksala painosti Tampellaa solmimaan lisenssisopimuksen Bristolin kanssa, mikä toteutui alkuvuonna 1934. Itse moottori, joka oli suorituskykyinen ja ajanmukainen – olihan sen varhaisempi versio Bulldogin moottori – ei ollut vastustuksen syy vaan pelko valinnanvapauden menettämisestä lentokonemoottorien kehittyessä nopeasti. Moottorilisenssiasia tuli voimakkaasti vaikuttamaan seuraavien vuosien lentokonehankintoihin.
1930-luvun hävittäjähankinnat > 42 Fokker D.XXI -hävittäjää vuosina 1937–1939

Valmistelut Gloster Gamecockin korvaamiseksi uudella hävittäjällä käynnistettiin vuonna 1935 ja tarjouksia pyydettiin useista maista yhteensä 26 ja saatiin seitsemän: Fokker D.XXI, Gloster Gladiator, North American NA-16-15, Vought V-143, Dewoitine 510, Morane-Saulnier 405 sekä PZL P.24.
Dewoitine, Morane-Saulnier ja Vought olivat hinnaltaan kaksi kertaa kalliimpia kuin halvin (PZL); muut koneet olivat samassa hintaluokassa. Dewoitinen Hispano-Suiza 12Y -moottorista ei pidetty samoin kuin ei Voughtin kokometallirakenteestakaan. Loppusuoralle pääsivät vain Fokker D.XXI ja PZL P.24; muut karsiutuivat suorituskyvyn, aseistuksen tahi hinnan vuoksi. Fokker valittiin pitkäaikaisten kauppasuhteiden, Bristol Mercury -moottorin ja lentokonetehtaalle sopivan rakenteensa vuoksi. Fokkerilta tilattiin seitsemän valmista konetta ja 14 koneen valmistuslisenssi marraskuussa 1936. Lisenssikoneet tilattiin Valtion lentokonetehtaalta toukokuussa 1937 ja Fokkerin rakentamat koneet tulivat maahan saman vuoden lokakuussa.
Fokker-hävittäjät päätettiin hankkia myös toiselle hävittäjälaivueelle ja niin kesäkuussa 1937 Fokkerilta hankittiin D.21-hävittäjän rajaton valmistuslisenssi ja tilaus Valtion lentokonetehtaalta nostettiin 35 koneeseen. Ensimmäinen lisenssikone lensi ensilentonsa marraskuussa 1938 ja viimeinen heinäkuussa 1939. Ensimmäiset D.XXI -hävittäjät menivät Lentolaivue 24:lle, joka toimi Utissa ja ennen talvisotaa myös Suur-Merijoella toimiva Lentolaivue 26:n kaksi lentuetta ehti saada D.XXI -hävittäjiä.
1930-luvun hävittäjähankinnat > Kolmas hävittäjälaivue päätetään perustaa vuonna 1939

Espanjan sisällissodasta ja Kiinan–Japanin sodasta kantautuneet tiedot muun muassa hävittäjä- ja pommikoneiden suhteista vaikuttivat siihen, että pommikoneilla varustettavaksi kaavailtu Lentolaivue 48 päätettiin kesäkuussa 1939 jättää perustamatta ja sen tilalle päätettiin perustaa hävittäjälaivueeksi Lentolaivue 28.
Suomubarbi

| Suomubarbi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Karpit Cyprinidae
Suku::  Hypselobarbus
Laji::  lithopidos
Kaksiosainen nimi
 Hypselobarbus lithopidos  (Day, 1874) 
Synonyymit
 Barbus lithopidos Day, 1874  Gonoproktopterus lithopidos (Day, 1874)  Puntius lithopidos (Day, 1874) 
Katso myös
   Suomubarbi Wikispeciesissä   Suomubarbi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suomubarbi (Hypselobarbus lithopidos) on karppien heimoon (Cyprinidae) kuuluva makean veden kalalaji. Se voi kasvaa korkeintaan 60 senttimetrin mittaiseksi.
Suomubarbi on kotoperäinen Intian Länsi-Ghatien eteläosien alueella. Lajia ei ole tavattu kertaakaan vuoden 1941 jälkeen, joten se on mahdollisesti hävinnyt. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen puutteellisesti tunnetuksi.
Yleisurheilun Viron-mestaruuskilpailut 1952

Yleisurheilun Viron-mestaruuskilpailut 1952 järjestettiin 5.–7. syyskuuta Tartossa.
Mitalistit > Miehet

| Laji | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m | Georg Gilde | 11,1 | Ursel Teedemaa | 11,1 | Uno Liiv | 11,2 |
| 200 m | Georg Gilde | 22,8 | Endel Küllik | 23,0 | Ursel Teedemaa | 23,0 |
| 400 m | Ursel Teedemaa | 50,8 | Vladimir Allikas | 51,0 | Franz Joseph | 51,4 |
| 800 m | Erich Veetõusme | 1.58,9 | Heikki Särev | 1.59,6 | Vello Ilves | 1.59,9 |
| 1 500 m | Erich Veetõusme | 4.01,6 | Elmot Heido | 4.06,0 | Meinhard Pukk | 4.06,6 |
| 5 000 m | Vladimir Kuts | 14.50,0 | Hubert Pärnakivi | 15.45,4 | Kalev Oll | 15.47,8 |
| 10 000 m | Vladimir Kuts | 31.04,2 | Viktor Puusepp | 32.24,0 | Kalev Oll | 32.26,4 |
10 000 m: Huom.: Matka oli alimittainen.
| 110 m aidat | Hans Torim | 16,4 | Uno Kiiroja | 16,6 | Kalev Timmermaa | 16,8 |
| 400 m aidat | Hans Torim | 55,7 | Kalev Timmermaa | 57,8 | Viktor Hellerma | 58,3 |
| 3 000 m esteet | Uno Källe | 9.56,8 | Hubert Pärnakivi | 10.04,0 | Viktor Puusepp | 10.06,4 |
| 10 km kävely | Heino Sisask | 46.56,4 | Harry Neem | 46.56,4 | Erich Vaino | 49.49,6 |
| 20 km kävely | Heino Sisask | 1.39.52,8 | Harry Neem | 1.40.52,4 | Peeter Lapp | 1.44.52,6 |
| Korkeushyppy | Heino Apart | 175 | Ülo Zirnask | 170 | Uno Palu | 165 |
| Seiväshyppy | Endel Roosimets | 370 | Heino Apart | 370 | Jaan Timmusk | 370 |
| Pituushyppy | Georg Gilde | 628 | Hugo Rausberg | 616 | Mallor Jaaniorg | 609 |
| Kolmiloikka | Harri Reidma | 14,05 | Hugo Rausberg | 13,90 | Raivo Armi | 13,12 |
| Kuulantyöntö | Heino Lipp | 15,32 | Dimitri Prants | 14,29 | Feliks Pirts | 14,25 |
| Kiekonheitto | Heino Lipp | 48,94 | Elmar Vasar | 40,71 | Heino Apart | 40,39 |
| Moukarinheitto | Valentin Sepp | 53,07 | Jaan Loit | 49,28 | Endel Lukas | 47,26 |
| Keihäänheitto | Harry Vallmann | 64,03 | Charles Vallmann | 61,71 | John Põldsam | 60,16 |
Lähde:
Mitalistit > Naiset

| Laji | Kultaa | Aika /  tulos | Hopeaa | Aika /  tulos | Pronssia | Aika /  tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m | Liivia Pütsepp | 12,9 | Helve Karilaid |  | Salme Tornius | 13,0 |
| 200 m | Liivia Pütsepp | 27,0 | Helve Karilaid | 27,3 | Salme Tornius | 27,3 |
| 400 m | Eha Roosmägi | 63,7 | Ljudmila Kulikova | 63,7 | Maila Sepp | 63,7 |
| 800 m | Helvi Reiska | 2.25,4 | Eha Roosmägi | 2.25,4 | Ljudmila Kulikova | 2.26,2 |
| 80 m aidat | Mari Padrik | 13,0 | Maila Kurss | 13,0 | Linda Rannap | 13,3 |
| Korkeushyppy | Juta Raudsepp | 145 | Helve Valk | 140 | Maila Kurss | 140 |
| Pituushyppy | Juta Raudsepp | 522 | Evi Krass | 508 | Õie Uuehendrik | 499 |
| Kuulantyöntö | Lea Maremäe | 13,38 | Aleksandra Kukk | 12,07 | Totti Kasekamp | 11,79 |
| Kiekonheitto | Lea Maremäe | 38,55 | Aleksandra Kukk | 37,72 | Salme Ojaksu | 35,42 |
| Keihäänheitto | Virve Aoveer | 43,70 | Lea Maremäe | 40,65 | Riita Karu | 39,31 |
Lähde:
Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1979

Suomi yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1979 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Wienissä 1979.
Suomen kahdeksasta miehestä ja kolmesta naisesta koostunut joukkue saavutti kaksi mitalia. Vuoden 1978 mestareista Reijo Ståhlberg onnistui uusimaan voittonsa ja Antti Loikkanen oli lähellä mitalia neljännellä sijallaan. Kiekonheittäjänä paremmin tunnettu Markku Tuokko täydensi hyvää kuulamenestystä neljännellä sijallaan.
Mitalistit

| Mitali | Nimi | Laji |
| --- | --- | --- |
| Kultaa | Reijo Ståhlberg | kuulantyöntö |
| Hopeaa | Arto Bryggare | 60 metrin aitajuoksu |
Joukkue > Miehet

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| 1 500 metriä | Antti Loikkanen | loppukilpailussa neljäs (3.44,7) |
| 60 metrin aidat | Arto Bryggare | loppukilpailussa toinen (7,67) |
| 60 metrin aidat | Reijo Byman | välierässään kuudes (8,04) |
| seiväshyppy | Rauli Pudas | yhdeksäs (520) |
| seiväshyppy | Kimmo Pallonen | 12. (520) |
| kolmiloikka | Hannu Puhakka | kymmenes (15,79) |
| kuulantyöntö | Reijo Ståhlberg | ensimmäinen (20,47) |
| kuulantyöntö | Markku Tuokko | neljäs (19,55) |
Joukkue > Naiset

| Laji | Nimi | Sijoitus ja tulos |
| --- | --- | --- |
| 60 metriä | Helinä Laihorinne | välierässään kolmas (7,35) |
| 400 metriä | Barbro Ahonen | alkuerässään neljäs (54,19) |
| 60 metrin aidat | Lena Spoof | välierässään viides (8,45) |
Ylä-Kuusaa

| Ylä-Kuusaa Пчёлино |
| --- | --- |
Valtio:  Venäjän federaatio
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Viipurin piiri
Kunta:  Kyyrölä
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ylä-Kuusaa (v:sta 1948 ven. Пчёлино, Ptšjolino) on kylä Äyräpäänjärven eteläpuolella Kyyrölän kunnassa Leningradin alueella Venäjällä. Ylä-Kuusaa kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.
Historia > Sijainti ja rajat

Suomelle kuuluessaan Ylä-Kuusaa sijaitsi Muolaan pohjoisosassa noin yhdeksän kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta pohjoiseen. Ylä-Kuusaa oli Muolaan kolmanneksi suurin kylä. Ylä-Kuusaan keskellä oli pieni Määttälän kylä, jonka asutus liittyi Ylä-Kuusaan kyläkeskustaan. Ylä-Kuusaan naapurikyliä olivat lännessä Kangaspelto ja Sudenoja sekä Heinjoen kunnan puolella Koprala, etelässä Paakeli, Ala-Kuusaa ja Peippola, idässä Punnus ja pohjoisessa Äyräpään kunnan puolella Mälkölä. Mälkölän rajalla sijainnut Moiniemen kulmakunta oli aiemmin muodostanut oman kylänsä, mutta liitetty sittemmin Ylä-Kuusaaseen. Varsinaisen kylän lisäksi Ylä-Kuusaaseen ja Määttälään kuului erillisiä metsäpalstoja Muolaan luoteisosasta. Kylän pohjoisosassa on matala ja lieterantainen ja laskun myötä kahteen osaan jakautunut Äyräpäänjärvi. Kylän koillisosassa Mälkölän vastainen raja kulki Äyräpäänjärven laskujoessa Salmenkaidassa ja kylän keskiosassa virtasi Äyräpäänjärveen laskeva Kirkkojärven laskujoki, Kannilanjoki.
Historia > Kyläkuva

Ylä-Kuusaan kautta kulki maantie Muolaan kirkonkylästä Äyräpäähän ja toinen maantie kantatie 63 Sudenojan kylästä Kantatie 62 Punnukseen. Ylä-Kuusaan ja Määttälän yhteinäinen kyläkeskus sijaitsi harjulla Sudenojalta tulevan maantien varrella. Kylän koillisosassa sijaitsi Moiniemen kulmakunta, jonka talot olivat keskittyneet kankaan reunaan Salmenkaitajokeen viettävien peltojen yläpäähän. Maanteiden risteyksessä Ala-Kuusaan rajalla Kuusaan hovin ja Kuusaankosken ympäristössä oli myös asutuskeskittymä. Vuonna 1936 Ylä-Kuusaan pinta-ala oli 49,21 neliökilometriä, josta oli peltoa 1 167 hehtaaria, niittyä 165 hehtaaria ja metsää 3 523 hehtaaria. Määttälän kylän pinta-ala oli samana vuonna 11,67 neliökilometriä, josta oli peltoa 254 hehtaaria, niittyä 127 hehtaaria ja metsää 779 hehtaaria. Ylä-Kuusaan ja Määttälän talojen kotipellot olivat hiekkapohjaisia ja jonkin verran kivisiä, mutta kylien taloille kuului laajat alueet Vuoksen laskun yhteydessä tapahtuneen Äyräpäänjärven laskun myötä syntyneitä lietemaita. Nämä runsaasti heinää tuottaneet lietteet mahdollistivat laajaperäisen karjatalouden.
Ylä-Kuusaassa oli noin 160–170 taloa ja Määttälässä noin 30 taloa. Ylä-Kuusaan kyläkeskuksessa oli suojeluskunnantalo, Ylä-Kuusaan kansakoulu ja Keski-Vuoksen Osuusliikkeen myymälä sekä useita yksityiskauppoja. Kuusaankosken seudulla puolestaan oli jo 1300-luvulta tunnettu Kuusaan kartano, Kuusaankosken mylly ja sirkkelisaha sekä palokunnantalo ja kauppa. Moiniemessä oli kylän toinen koulu, Moiniemen kansakoulu ja nuorisoseurantalo. Kuusaan hovin maat oli 1930-luvulle tultaessa jaettu asutustarkoituksiin ja kaksikerroksisen päärakennuksen omisti Viipurin läänin maanviljelysseura, joka perusti päärakennukseen lahjoitusmaamuseon.
Historia > Koulut

Ylä-Kuusaa ja Määttälä kuuluivat alkujaan Kuusaan koulupiiriin, joka jaettiin vuonna 1921 Ala- ja Ylä-Kuusaan koulupiireihin. Ylä-Kuusaan koulupiiriin tuli kuulumaan Ylä-Kuusaan ja Määttälän kylät. Kuusaan koulu jäi Ala-Kuusaan koulupiirin käyttöön ja Ylä-Kuusaan kyläkeskustaan valmistui oma koulurakennus vuonna 1925. Koulurakennus tuhoutui talvisodassa. Kylän koillisosa muodosti Moiniemen koulupiirin, joka toimi vuokratiloissa.
Historia > Sota-aika

Ylä-Kuusaan ja Määttälän asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylien asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Ylä-Kuusaan asukkaat asutettiin Forssaan ja Humppilaan ja Määttälän asukkaat Koijärvelle.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2011

| Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2011 |
| --- | --- |
 
Sijainti:  Daegu  Etelä-Korea
Kilpailupaikka:  Daegu Stadium
Osallistujamaita:  204
Kilpailulajeja:  47
Avajaiset:  27. elokuuta
Päättäjäiset:  4. syyskuuta
 ← 2009 2013 → 
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2011 järjestettiin 27. elokuuta – 4. syyskuuta 2011 Etelä-Koreassa, Daegussa. Kilpailut olivat järjestyksessään 13. ulkoradan kisat. Kisa-areenaksi valittiin Daegu Stadium. Yhdysvallat oli jo viidennen peräkkäisen kerran kilpailujen menestynein maa, Suomen joukkue jäi kolmannen kerran ilman mitaleita – ja lisäksi ensimmäistä kertaa ilman pistesijoja. Suomen parhaiten pärjänneet urheilijat olivat yhdeksänneksi lajiensa loppukilpailuissa tulleet keihäänheittäjä Antti Ruuskanen ja moukarinheittäjä Olli-Pekka Karjalainen.