stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Planetaariset rajat
Tarkempi kuvaus > Uudet aineet ja elämänmuodot

Tutkijoiden mukaan tähän ryhmään sisältyvät uudet aineet, vanhojen aineiden uudet muodot sekä muunnetut elämänmuodot, joilla on mahdollisuus synnyttää haitallisia geofysikaalisia tai biologisia vaikutuksia. Näitä ovat keinotekoiset aineet ja eliömuodot. Esimerkkejä: freonit ja muovit; mikromuovit, hormonihäiriköt, radioaktiiviset materiaalit, ja geneettisesti muunnellut organismit.
Erään tutkijaryhmän mukaan tämä planetaarinen raja on ylitetty, koska geologisesta näkökulmasta uusien, ihmisen tekemien aineiden vuosittainen tuotanto ja niiden päästöt kasvavat niin kiivaasti, että ne ne ylittävät ihmiskunnan kyvyn arvioida ja valvoa niitä.
Rockströmin työryhmän mukaan tätä rajaa kuvaa parhaiten se kemikaalien määrä, joka vapautetaan luontoon ilman turvallisuustestausta, ja ainoa siedettävä määrä tällaisille tutkimattomille aineille on nolla. Nykyään EU:n REACH-säännösten mukaan on rekisteröity vain pieni osa kemikaaleista, ja tästä osasta 80% on ollut käytössä yli 10 vuoden ajan ilman turvallisuusarviointia.
Tarkempi kuvaus > Makean veden käyttö

Planetaarinen raja jaetaan kahteen osaan: ensimmäinen kuvaa ihmisen vaikutusta "siniseen" veteen eli jokiin, järviin ja pohjavesiin. Toinen kuvaa ihmisen vaikutusta "vihreään" eli kasvien käytettävissä olevaan veteen. Vaikutusta mittaa niiden maa-alueiden osuus, joilla olosuhteet poikkeavat esiteollisesta ajasta.
Raja ylitettiin sinisen veden käytön osalta vuonna 1905 ja vihreän veden käytön osalta vuonna 1929.
Tarkempi kuvaus > Ilmakehän aerosolikuormitus

AOD (aerosol optical depth) mittaa maan pintaan pääsevän auringonvalon vähenemistä, joka johtuu absorptiosta ja sironnasta pystysuorassa ilmapatsaassa.
Tarkempi kuvaus > Bio-geo-kemialliset virrat

Fosforin maailmanlaajuinen raja on asetettu kohtaan, jolla voidaan välttää laajat hapettomat alueet meressä. Fosforin alueellinen raja on asetettu kohtaan, jolla voidaan välttää makean veden ekosysteemien laaja rehevöityminen. Typen planetaarinen raja on typpilannoitteiden käyttö maataloudessa.
Tarkempi kuvaus > Ilmastonmuutos

Ihmisen toiminta saattoi ilmaston pois turvalliselta alueeltaan vuoden 1988 tienoilla.
Tarkempi kuvaus > Maankäytön muutokset

Ihmisen toiminta saattoi maankäytön pois turvalliselta alueeltaan vuoden 1988 tienoilla. Jos metsien hävittäminen olisi pysynyt planetaarisissa rajoissaan, siitä olisi tullut hiilinielu, joka vakauttaisi planeetan oloja. Jos metsien hävittäminen jatkuu niin kauan, että korkean riskin raja saavutetaan, metsät muuttuvat hiilidioksidipäästöjen lähteeksi.
Tarkempi kuvaus > Stratosfäärin otsonikato

Montrealin pöytäkirjan ratifioinnin jälkeen otsonikerros on hieman toipunut ja on nyt enimmäkseen turvallisissa rajoissa.
Aiheesta muualla

https://www.stockholmresilience.org/planetary-boundaries
Viron kansanrunouden arkisto

| Viro kansanrunouden arkisto Eesti rahvaluule arhiiv |
| --- | --- |
 Viron kansanrunouden arkisto (osa Viron kirjallisuusmuseota
Tyyppi:  Kirjasto 
Sijainti:  Tartto, Viro
Perustettu:  24. syyskuuta 1927
Johtaja:  Risto Järv
Kotisivut:  folklore.ee/era/ava.htm
   
Viron kansanrunouden arkisto on syyskuussa 1927 perustettu arkisto Tartossa, Virossa. Alkuaikoina se oli osa Viron Kansallismuseota, mutta nykyään se kuuluu Viron Kirjallisuusmuseoon. Arkiston nykyisenä pääjohtajana toimii Risto Järv.
Historia

Vuonna 1927 perustetun Viron kansanrunouden arkiston päätavoitteena oli koota yhteen kaikki aikaisemmat kokoelmat. Arkisto halusi helpottaa tutkimustyötä siten, että suuri osa aineistosta olisi löydettävissä samasta paikasta. Samalla arkisto kannusti tutkijoita laajamittaiseen kenttätyöhön ympäri Viroa, mikä edesauttoi kokoelmien täydentymistä.
Historia > Alkuvuodet

Arkiston ensimmäisiin kokoelmiin kuuluivat virolaisen kansanrunouden kerääjän Jakob Hurtin (1839–1907) käsikirjoitukset. Hurtin käsikirjoitukset sisälsivät niin kansanrunoutta kuin virolaisten talonpoikien elämän kuvailua. Aikaisemmin paikallista kansanrunoutta olivat keränneet harrastusmielessä lähinnä kirjallisuudesta kiinnostuneet baltiansaksalaiset. Hurt järjesti laajamittaisia kansanrunouden keruita: hän kannusti virolaisia keräämään kansanrunoutta itse ja lähettämään kerätyn materiaalin hänelle. Keräystyöt sopivat hyvin vallitsevaan kansallisromantiikkaan – oman kansanrunouden kerääminen ja täten oman historian ja kansallisen identiteetin luominen oli tärkeä osa kansallista heräämistä. Keräystöihin osallistuikin yli 1400 henkilöä, ja tuloksena syntyi 114 696 sivun käsikirjoituskokoelma, joka sisälsi lauluja, sananlaskuja, arvoituksia, legendoja, kansansatuja ja muuta kansanperinnettä eri puolilta Viroa. Hurt jakoi kerätyn aineiston järjestelmällisesti niteiksi lajityypin ja keräyspaikan mukaan. Hurtin kuoleman jälkeen kokoelmat siirrettiin Kaarle Krohnin ehdotuksesta Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon Helsinkiin, koska Virossa ei vielä tuolloin ollut sopivia säilytysolosuhteita tällaiselle aineistolle.
Vuonna 1924 syntyi ajatus perustaa Viroon oma kansanrunouden arkisto ja neuvottelut J. Hurtin kokoelmien palauttamisesta alkoivat. Yksi arkiston perustamisen puolestapuhuja oli virolainen folkloristi Oskar Loorits (1900–1961), joka nimitettiinkin kansanrunouden arkiston ensimmäiseksi johtajaksi. Viron arkisto otti mallia Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistosta. Se avattiin 24. syyskuuta 1927 Viron kansallismuseon itsenäisenä osastona. Aluksi arkistonhoitajat keskittyivät aikaisemmin kerätyn materiaalin lajitteluun ja käsittelyyn, jotta se olisi helposti saatavilla tutkijoille. Samoihin aikoihin aloitettiin myös kansanrunouden kerääminen kenttätyön ja kirjeenvaihtajien avulla. Arkiston kokoelmat kasvoivat huomattavasti Neuvostoliiton miehitystä edeltäneen 13 vuoden aikana. Käsikirjoitusten lisäksi perustettiin erilliset kokoelmat äänitallenteille ja valokuville.
Historia > Toinen maailmansota

Viron kansanrunouden arkisto siirtyi Viron kansallismuseosta osaksi Valtion kirjallisuusmuseota vuonna 1940. Natsi-Saksan miehityksen (1941–1944) aikana Valtion kirjallisuusmuseo suljettiin ja arkisto kokoelmineen siirrettiin Tarton yliopiston omistukseen. Oskar Loorits erotettiin arkiston johtajan tehtävästä poliittisten vakaumustensa vuoksi. Vuonna 1943 kokoelmat evakuoitiin eri puolille Viroa, jotta ne eivät tuhoutuisi sodan ja mahdollisten vallanvaihdosten melskeissä. Neuvostoliitto miehitti Viron uudelleen vuonna 1944, ja kansanrunouden arkisto siirtyi takaisin uudelleen avatun Valtion kirjallisuusmuseon alaiseksi ja kokoelmat kerättiin takaisin yhteen rakennukseen. Kokoelmien tarkistus ja sensurointi oli pintapuolista Neuvostoliiton miehityksen alkuaikoina (1940–1941), mutta tämä muuttui vuodesta 1945 alkaen, jolloin poliittinen ilmapiiri ja sen myötä sensuuri muuttui ankarammaksi.
Historia > Nykyaika

Tarton yliopiston kirjallisuuden ja kulttuurin osasto ja osa Tallinnan Viron tiedeakatemian kokoelmista liitettiin osaksi Viron kansanrunouden arkistoa Viron uudelleenitsenäistymisen jälkeen, vuonna 1995. Näin suurin osa kansanrunouden kokoelmista saatiin koottua saman katon alle vuoteen 2000 mennessä. Arkiston aineistot on suunnattu ensisijaisesti folkloristiikan tutkijoille ja opiskelijoille. Arkiston työntekijät tekevät yhteistyötä etnologien, kulttuuriantropologien ja muiden tieteenalojen tutkijoiden kanssa Virossa ja kansainvälisesti.
Tekniikan kehitys mahdollisti erilaisten digitaalisten rekistereiden ja tietokantojen luomisen 1990-luvulla. 90-luvulla aloitettiin myös kokoelmien digitalisointi, ja digitaalisen aineiston määrä kasvaakin vuosi vuodelta. Yksi esimerkki digitalisoinnista on Viron kirjallisuusmuseon verkkotietokanta Kivike.
Aiheesta muualla

Viron kansanrunouden arkisto
Setukaiset

Setukaiset eli setut tai setot ovat kaakkoisimmassa Virossa entisessä Setumaan maakunnassa sekä Venäjän puolella elävä virolaisten ryhmä. Heidän puhumaansa seton kieltä pidetään usein yhtenä võron kielen murteena, ja sen puhujia on noin 5 000. Setukaiset ovat uskonnoltaan ortodoksisia kristittyjä, ja heidän kulttuurissaan on venäläisten vaikutteiden ohella runsaasti omintakeisia ja muusta Virosta poikkeavia piirteitä. Setukaiset tunnetaan etenkin hyvin säilyneestä runonlauluperinteestä­.
Asuinalue ja lukumäärä

Tärkeimpiä setukaiskeskuksia Virossa ovat Meremäe, Obinitsa ja Värska, Venäjän puolella Irboska (ven. Izborsk) sekä Petserin luostari. Nykyisin setukaisia on Virossa noin 10 000–15 000, joista 3 000–4 000 asuu edelleen perinteisellä asuinalueellaan. Setumaan ulkopuolella setukaisia on erityisesti Võrussa ja Põlvassa sekä Tartossa ja Tallinnassa. Venäjän puolella Petserimaalla asuu vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 214 setukaista, josta suurin osa on vanhuksia.lähde? Vuoden 2021 väestönlaskennassa heitä kerrottiin elävän Venäjällä 234 henkeä. Setukaisten jälkeläisiä asuu myös Krasnojarskin alueella, jonne heitä muutti vuosina 1890–1914 jopa yli 8 000 henkilöä lisämaan ja verohelpotusten toivossa. He ovat kuitenkin jo venäläistyneet.
Nimitys

Setukaiset mainitaan ensimmäisen kerran historiallisessa lähteessä vasta 1800-luvun puolivälissä, jolloin heistä puhuttiin Pihkovan virolaisina. Toinen nimitys oli puoliuskovaiset eli polyvercy. Nimitys setukaiset tuli käyttöön vähitellen. Julius Mägisten mukaan kyseessä oli aluksi pilkkanimi, joka oli muodostettu setukaisten käyttämästä see-pronominin partitiivimuodosta tai prononomien se ja tuu käytöstä rinnakkain. Pilkkanimenä setua käytettiin erityisesti kaupunkeihin töihin muuttaneista setukaisista. Setot itse toivovat itsestään käytettävän nimitystä setot, mutta Suomen kielitoimiston mukaan heidän virallinen nimityksensä suomen kielessä on edelleen setukaiset.
Kulttuuri > Kieli

Setukaisten puhuma seton kieli luokitellaan yleensä võron kielen murteeksi ja joskus puhutaan võro-seton kielestä. Itse setukaiset kutsuvat kieltään nimellä seto kiil, seton kieli. Pohjois- ja Länsi-Viron murteiden puhujilla voi olla vaikeuksia ymmärtää puhuttua setoa. Kielessä on monia samoja sanoja kuin suomessa, ja siinä on samankaltainen vokaalisointu. Kielessä on myös vaikutteita venäjästä.
Kulttuuri > Leelo

Setukaisten keskuudessa on säilynyt monia esikristillisiä piirteitä, ja heidän kulttuurinsa on itämerensuomalaisten kansojen joukossa omintakeinen. Esimerkiksi runonlaulanta on edelleen voimissaan. Setukaisten runonkuorolaulantaa kutsutaan Seto leeloksi, ja sitä pidetään yhtenä setukaiskulttuurin tärkeimpänä piirteenä.
Leelossa päälaulaja laulaa säkeistön, jonka loppusanoihin kuoro yhtyy ja toistaa saman säkeistön moniäänisesti. Niin sanotussa torrõ-äänessä useampi laulaja toistaa hieman muunneltuna esilaulajan melodiaa. Yksi laulaja säestää ylempää lauletulla killõ-äänellä.
Vaikka useimmat leelot on kopioitu aiemmilta esittäjiltä, on päälaulajan kykyä improvisoida pidetty tärkeänä. Parhaat päälaulajat saattavat osata jopa 20 000 eri säettä, ja heitä kutsutaan nimellä Seto lauluimä. Laulaminen kuului aiemmin arkipäivään, mutta nykyisin sitä esitetään lähes yksinomaan lavalla. Leelo valittiin vuonna 2009 Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.
Kulttuuri > Uskonto

Toisin kuin virolaisten valtaosa, setukaiset ovat ortodokseja. He ovat yleensä hyvin uskonnollisia, ja perinteisesti joka kodissa on ollut ikoninurkka eli pühäsenulk. Jokaisessa kylässä taas on pieni kappeli eli tsässön. Kappelit on yleensä suljettu, mutta kylän vanhin avaa ne pyhien vieton yhteydessä. Pyhäpäivinä keräännytään kirkkoon jumalanpalvelukseen, jossa kunnioitetaan esivanhempien sieluja. Jumalanpalveluksen jälkeen kappeli kierretään ympäri kulkueessa. Kiertämisen jälkeen hautojen luona aterioidaan, minkä jälkeen osa ruuasta saatetaan jättää kuolleiden sieluille.
Kulttuuri > Peko

Setukaisten eepos Peko on ilmestynyt 1995 Suomessa Snellman-instituutin kustantamana. Se on ilmestynyt suomeksi 2006 nimellä Pekko, ja sen on suomentanut Seppo Suhonen. Suomennoksen on julkaissut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Peko oli setukaisten hedelmällisyyden jumala, ja se kuvataan usein puupatsaaksi tai suureksi kynttiläksi. Sitä säilytettiin viljahinkalossa, ja sitä oli tapana palvoa kylvö- ja sadonkorjuuaikaan. Setukaiset pitävät vuosittain elokuun ensimmäisenä lauantaina Seto kuningriigi päiv -nimisen tapahtuman, jossa valitaan setukaisten kuningas, Pekon sijainen eli sootska. Sootska valitaan demokraattisesti siten, että kunkin ehdokkaan kannattajat tekevät hänen taaksensa jonon ja pisimmän jonon taakseen kerännyt voittaa. Myös suomalaisessa kansanperinteessä tunnetaan Pekoa muistuttava ohran jumala Pekko.
Kirjallisuutta

Leisiö, Timo (toim.): Setumaalta Harjumaalle: A. O. Väisäsen tutkimusmatka Viroon vuonna 1913.  (Tampereen yliopiston kansanperinteen laitoksen julkaisu n:o 16)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1992.  ISBN 951-44-3254-1
Raudoja, Ahto & Mäkeläinen, Tapio & Alumäe, Helen: Setomaa tsässonad.  Setu kultuuri fond, 2011.  ISBN 978-9949-9164-0-5
Saarinen, Tuija & Suhonen, Seppo (toim.): Koltat, karjalaiset ja setukaiset: Pienet kansat maailmojen rajoilla.  (Snellman-instituutin A-sarja 19)  Kuopio:  Snellman-instituutti, 1995.  ISBN 951-842-167-6
Vabarna, Anne: Pekko: Setukaiseepos.  ((Peko.) Laulanut Anne Vabarna. Käännös setun kielestä suomeen: Seppo Suhonen. Runoasuun muotoilu: Seppo Suhonen ja Kai Nieminen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1082)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-768-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Setukaisten ystävät ry (Arkistoitu – Internet Archive).
Setomaa.ee. (viroksi)
Missä on Setomaa ja keitä ovat setot? (Arkistoitu – Internet Archive) Viro.org.
Võromaa (keltaisella) ja Setumaa (vihreällä) kartalla.
Setukaisnainen
Virolaisia kansallispukuja, setukaisnainen rivillä kolmantena.
Peko
Gloria Stuart

| Gloria Stuart |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Gloria Frances Stewart
Syntynyt: 4. heinäkuuta 1910 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 26. syyskuuta 2010 (100 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Arthur Sheekmam
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Gloria Stuart (Gloria Frances Stewart, 4. heinäkuuta 1910 Santa Monica, Kalifornia – 26. syyskuuta 2010 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdys­valtalainen elo­kuva­näyttelijä ja taiteilija.
Ura

Stuart muutti nimensä aloittaessaan näyttelemisen, ilmeisesti koska Stuart lyhyempänä mahtuisi paremmin mainos­tauluihin.
Suoritettuaan opinnot loppuun hän solmi sopimuksen Universal Studios -elo­kuva­studion kanssa vuonna 1932. Hänet valittiin vuonna 1932 yhdeksi kolmesta­toista WAMPAS Baby Starsista, lupaavasta nuoresta näyttelijästä, ja hän oli Screen Actors Guildin perustaja­jäsen.
Sodan aikana Stuart kiersi maata näyttelijänä, mutta myös teki sairaala­vierailuja ja teki muita vapaa­ehtois­töitä. Hän järjesti suurellisia illallisia Garden of Allah -ravintolassa Hollywoodissa käyttäen säännösteltyjä ruoka­tarvikkeita luovalla tavalla.
Sodan jälkeen hänen suosionsa ja elo­kuva­tähden uransa nousi ja hänet pyydettiin useisiin elo­kuviin. lähde?
Hän näytteli useissa televisio­sarjoissa ja elo­kuvissa, joita olivat Rikas tyttöraukka (1936), Rebekka (1938), Vuosi huipulla 1982 ja Murhasta tuli totta (2001). lähde?
Vanhemmalla iällä häntä pyydettiin Hollywoodiin näyttelemään sata­vuotiasta Rose Dawsonia elo­kuvaan Titanic. Roolin myötä hän sai valtavan suosion ja oli ehdolla parhaan nais­sivu­osan Oscar-palkinnon saajaksi.
Yksityiselämä

Stuart meni naimisiin käsi­kirjoittaja Arthur Sheekmamin kanssa Vuonna 1934, ja he saivat tyttären Sylvian. Vuonna 1939 Stuart ja Sheekman lähtivät kiertämään maailmaa, mutta samana vuonna syttynyt toinen maailmansota pakotti heidät palaamaan takaisin Yhdysvaltoihin.
Stuart kuoli 26. syys­kuuta 2010 100-vuotiaana keuhkosyöpään, joka oli todettu viisi vuotta aikaisemmin. Hän oli aiemmin selvinnyt rinta­syövästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gloria Stuart Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Hikikomori

Japanilainen hikikomori
Hikikomori (jap. 引き篭もり, hikikomori, ”eristyksiin vetäytyvä”) on japanilainen termi, jolla viitataan sosiaalisesta elämästä täysin vetäytyviin henkilöihin ja tähän vetäytymisilmiöön. Termin kehitti ilmiöön perehtynyt japanilainen psykologi Tamaki Saitō. Hikikomori-ilmiö on todennäköisesti ollut olemassa pidemmän aikaa, mutta on pysynyt piilossa. Japanissa on arvioitu olevan kymmeniä ja jopa satoja tuhansia hikikomoreita. Termiä hikikomori käytetään Japanissa virallisissa yhteyksissä vain äärimmäisistä tapauksista.
Hikikomorit tapaavat viettää aikaa lukien, katsoen televisiota, pelaten pelejä ja selaten Internetiä. Heidän harrastuneisuutensa vastaa jotakuinkin "tavallista nörttiä", mutta on myös sellaisia hikikomoreita, jotka saattavat esimerkiksi tuijottaa seinää tuntikausia.
Ilmiöön liitetään Japanissa usein myös sana otaku, mikä tarkoittaa omistautuneesti anime- ja mangaharrastukseensa uppoutunutta ihmistä. Tämä johtuu siitä, että Japanissa on erittäin voimakas anime- ja manga-aiheinen alakulttuuri, johon kuuluu muun muassa erilaisten figuurien, tyynyjen ja kirjojen keräilemistä. Jotkut jopa ovat aktiivisesti ryhtyneet "hikikomoriksi" sosiaalisen elämän sijasta. Tämä ollaan Japanissakin todettu ongelmaksi, ja tästä syytetään voimakasta anime-aiheista viihdeteollisuutta.
Historiaa

Hikikomori-ilmiö tuli julkisuuteen vuonna 2000, kun 17-vuotias hikikomori kaappasi linja-auton ja tappoi yhden matkustajista Fukuokassa. Japanin media alkoi tuoda pian julkisuuteen muita erakkomaisesti eläneiden tekemiä rikoksia, ja termi hikikomori levisi yleiseen tietoon. Tällainen uutisointi levitti uhkaavaa mielikuvaa hikikomoreista ja herätti pelkoa. Asiantuntijoiden mukaan hikikomorit kuitenkin ovat yleensä epäsosiaalisia, eivät väkivaltaisia. Japanilaisten yleinen asenne hikikomoreita kohtaan on muuttunut ajan myötä myötätuntoisemmaksi.
Eristäytyminen

Hikikomorien arvellaan Japanissa eristäytyvän välttääkseen japanilaisen yhteiskunnan sosiaaliset paineet. He vetäytyvät omiin oloihinsa pitkiksi ajoiksi, jopa vuosikausiksi. Pitkään jatkuva eristäytyminen yhteiskunnasta ja sosiaalisten suhteiden puute rappeuttaa kuukausien ja vuosien kuluessa hikikomorin sosiaaliset taidot ja yhteiskunnan luomat moraaliset säännöt. Äärimmäisen eristäytyvät hikikomorit sulkeutuvat täysin yhteen asuntoon ja jopa yhteen huoneeseen, ja tarvitsevat esimerkiksi perheenjäsentensä apua saadakseen ruokaa. Tyypillinen äärieristäytyvä hikikomori elää vanhempiensa kotona omassa huoneessaan. Hikikomorit tapaavat viettää aikaa lukien, katsoen televisiota, pelaten pelejä ja selaten Internetiä.
Lievemmin eristäytyvät hikikomorit käyvät tyypillisesti välillä ulkona esimerkiksi ostamassa ruokaa, ja saattavat tehdä etätöitä tietokoneella.
Eristäytyminen > Välillinen sosiaalisuus

Hikikomori-ilmiölle on tyypillistä välittömien sosiaalisten kontaktien välttely. Monet hikikomorit pelaavat kuitenkin Internetissä moninpelejä ja kirjoittelevat keskustelufoorumeille. Jotkin foorumit suorastaan tunnetaan hikikomorijäsentensä määrästä.
Eristäytymisen eteneminen

Hikikomoreilla esiintyy usein taipumuksia eristäytymiseen jo paljon ennen varsinaista eristyksiin linnoittautumista. Japanilainen yhteiskunta on vaativa yksilölle, ja erityisesti nuorilla on usein valtavat paineet opiskelumenestyksen, mahdollisimman hyvään kouluun pääsemisen ja työllistymisen suhteen. Eristäytymiskäyttäytymisen voi laukaista voimakas häpeän tai epäonnistumisen tunne esimerkiksi koulukiusaamisen tai pääsykokeissa epäonnistumisen yhteydessä. Eristäytyminen ei yleensä ala äkillisesti, vaan sitä edeltää siirtymävaihe, jossa henkilö käyttäytyy alakuloisesti ja muuttuu sosiaalisesti epävarmemmaksi sekä vähentää kontakteja entisiin tovereihinsa. Lopulta lapsi tai nuori saattaa kieltäytyä menemästä kouluun. Japanilaiselle kulttuurille tyypillinen ymmärtäväinen suhtautuminen ja tämänkaltaisen käytöksen pitäminen ohimenevänä vaiheena voi johtaa siihen, että eristäytyminen jatkuu ja syvenee. Perheenjäsenten häpeä oudosti käyttäytyvästä läheisestä voi pahentaa ongelmaa. Eristäytymistä pidetään myös yleisesti perheongelmana eikä niinkään psykologisena häiriönä tai sairautena, joten esimerkiksi koulusta tai terveydenhuoltojärjestelmästä voi olla erittäin vaikeaa saada apua. Häpeäkulttuurin vuoksi apua ei myöskään juuri haeta perheen ulkopuolelta.
Hikikomoripiirteitä eristäytyminen alkaa saada siinä vaiheessa, kun henkilö alkaa suoranaisesti vältellä perheen ulkopuolisia kontakteja. Lopulta myös kontaktit perheenjäseniin jäävät pois. Japanissa perhe saattaa tukea hikikomoria taloudellisesti ja jopa tuoda ruokaa päivittäin tämän ovelle, jolloin täydellinen eristäytyminen yhteen huoneeseen tulee mahdolliseksi.
Eristäytymisen eteneminen > Yhteiskunnan muutoksen vaikutus ilmiön syntyyn ja kehitykseen

Hikikomori-ilmiötä ei ainakaan nykyisessä laajuudessaan tunnettu ennen nykyaikaista viihde-elektroniikkaa. Lasten tärkein ja miltei ainoa ajanviete oli toisten lasten kanssa leikkiminen. Nykyisten viihdemuotojen moninaisuus mahdollistaa sen, että lapsi voi viihdyttää itseään ilman seuraa esimerkiksi pelaamalla tietokonepelejä.
Yhteiskunnalliset muutokset ovat luoneet lisää paineita teineille ja nuorille aikuisille; entisen tavan sijaan työpaikkoja vaihdetaan nykyään useammin kuin ennen, jolloin työntekijä usein palveli samaa yritystä koko työuransa ajan. Nuorelle aikuiselle melkeinpä ainoa mahdollisuus työllistyä on heti koulusta valmistumisen jälkeen: mikäli työpaikkaa ei tuolloin saa, on pitkäaikaistyöttämäksi jääminen todennäköistä. 90-luvun laman taloustilanne loi Japaniin kokonaisen niinkutsutun "kadotetun sukupolven"; tuolloin työttömäksi jääneet vastavalmistuneet ovat nykyisin Japanin yhteiskunnassa ongelmallinen väestönryhmä.
Väkivalta

Hikikomorit pelkäävät sosiaalisia paineita ja saattavat tuntea, etteivät kykene muuttumaan. Tämä voi johtaa syvään turhautumiseen ja jopa vihaan. Usein hikikomorit ovat pikemminkin itsetuhoisia kuin väkivaltaisia muita kohtaan. Joidenkin hikikomorien tiedetään hyökänneen läheistensä kimppuun, mutta tavanomaisemmin aggressio puretaan epäsuorasti, esimerkiksi mekastamalla öisin toisten yrittäessä nukkua. Vuosituhannen vaihteessa uutisissa kerrottiin paljon hikikomorien väkivaltarikoksista, mutta yleensä eristäytyjien väkivalta kohdistuu näiden läheisiin.
Ilmiön laajuus

Hikikomori-ilmiötä tutkinut Saitō Tamaki on arvioinut Japanissa olevan jopa 500 000–1 200 000 nuorta hikikomorimiestä. Toiset asiantuntijat taas ovat varovaisempia, ja ovat arvioineet määräksi noin 50 000.
Yleisen käsityksen mukaan hikikomorit ovat enimmäkseen nuoria, mutta Japanin terveys- ja työministeriön tutkimuksen mukaan ongelma ei rajoitu nuoriin. Erään tutkimuksen 6 151:stä hikikomoritapauksesta 10–15-vuotiaita oli 8,4 %. Eniten tapauksia oli 16–20 (19,8 %), 21–25 (20,8 %) ja 26–30 (18,2 %) -vuotiaissa. 30 ikävuodesta eteenpäin tapauksien määrä alkoi vähentyä huomattavasti. 31–35-vuotiaita hikikomoreja oli 10,2 % ja siitä vanhempia vain 8,6 %. Iältään tuntemattomia oli 14,1 %.
Samainen tutkimus myös osoitti eristäytymisen kestot pitkiksi. Yleisimmin eristäytyneinä elettiin 1–3 vuotta, joka oli 25,3 % tapauksista. 3–5 vuotta eristyksissä oli 14,7 % ja 5–7 vuotta 9,7 %. Myös verrattain lyhytaikaisia eristymisiä oli melko paljon. Kuudesta kuukaudesta vuoteen eristyksissä oli 17,9 %. 7–10 vuotta eristyksissä olleita oli 5,9 %; yli kymmenen vuotta eristäytyneitä oli 7,7 %. Tuntemattomaksi jäi 17,8 % tapauksien kestoista. Tutkimus julkaistiin vuonna 2000.