Floyd Patterson
Elämä ja ura > Tappio ja uran loppu

4. joulukuuta 1961 Kanadan Torontossa käymässään ottelussa Patterson voitti kokemattoman Tom McNeeleyn teknisellä tyrmäyksellä neljännessä erässä tämän käytyä kanveesissa kymmenen kertaa. Tammikuussa 1961 Patterson sai kutsun Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedyn luokse Valkoiseen taloon. Kennedy totesi hänelle, että olisi mielenkiintoista nähdä Patterson kehässä yhdessä Sonny Listonin kanssa. Vastoin managerinsa ohjeita Patterson lupasi otella pelättyä ja voimakasta Listonia vastaan, mikä aiheutti Pattersonin ja Cus D'Amaton polkujen eroamisen. Patterson sanoi vuonna 1997, ettei Kennedykään halunnut hänen ottelevan Listonia vastaan. Ehtona ottelulle oli, että Listonin pitäisi ensin voittaa saksalainen Albert Westphal, jonka hän tyrmäsikin jo ensimmäisessä erässä.
25. syyskuuta 1962 Patterson kohtasi Chicagon Comiskey Parkilla käydyssä ottelussa vain yhden tappion urallaan kokeneen Sonny Listonin, joka lähti kamppailuun asiantuntijoiden mukaan selkeänä ennakkosuosikkina. Liston hyökkäsi heti ottelun alussa Pattersonin kimppuun ja löi tätä vartaloon molemmin käsin, kunnes lopulta tyrmäsi hänet jabillaan, kun ensimmäistä erää oli oteltu vain kaksi minuuttia ja kuusi sekuntia. Ensimmäistä kertaa nyrkkeilyhistoriassa raskaansarjan maailmanmestari oli vaihtunut ensimmäisessä erässä tapahtuneella tyrmäyksellä, ja jo seuraavana päivänä chicagolaiset sanomalehdet ilmoittivat, että 18 894 ottelua paikan päällä seurannutta katsojaa oli saanut todistaa nyrkkeilyhistorian kolmanneksi nopeinta tyrmäystä. Patterson poistui häpeissään areenalta takakautta tummien lasien ja tekoparran avulla naamioituneena.
Patterson yritti jälleen voittaa mestaruutensa takaisin ja kohtasi Listonin uusintaottelussa 22. heinäkuuta 1963 Las Vegasin Convention Centerissä. Tällä kertaa Patterson hävisi teknisellä tyrmäyksellä heti ensimmäisessä erässä. Hän kesti vain neljä sekuntia pidempään ja kävi ennen tyrmäystä kanveesissa kolmesti. Koko ottelun aikana Patterson sai perille vain yhden iskun. Molemmat ottelijat tienasivat kamppailusta 1,5 miljoonaa dollaria.
Tappionsa jälkeen Patterson vietti hetken hiljaiseloa, kunnes teki paluun nyrkkeilykehään Ruotsissa 1964, jossa hänestä tuli nyrkkeilyä seuranneen yleisön suosikki. Käymissään otteluissa hän voitti italialaisen Sante Amontin ja heinäkuussa myös Eddie Machenin. Tämän jälkeen hän voitti vielä kolme ottelua, minkä jälkeen hän pääsi yrittämään kolmannen raskaansarjan maailmanmestaruuden voittamista.
14. toukokuuta 1965 Patterson haastoi WBC:n maailmanmestari Muhammad Alin. Ali ei tuntenut kunnioitusta entistä maailmanmestaria kohtaan, koska tämä oli hänen mielestään pettänyt mustan rodun muutettuaan etnisesti valkoiseen kaupunginosaan. Vastauksena Alin solvauksiin Patterson kirjoitti arvostettuun Sports Illustrated -lehteen artikkelin, jossa hän kertoi halveksuvansa Nation of Islamia (uskonnollista järjestöä, johon Ali kuului) ja totesi ”mustiin muslimeihin” kuuluvan maailmanmestarin häpäisevän puheillaan sekä maansa että lajinsa. Ottelijoiden välit kiristyivät entisestään, kun Patterson jatkoi Muhammad Alin kutsumista hänen entisellä nimellään Cassius Clay,, vaikka Ali oli vaatinut kaikkia käyttämään hänestä uutta nimeään. Viikkoa ennen ottelua Ali uhkasi rankaista Pattersonia hänen kirjoituksessaan esittämiensä syytösten vuoksi ja sanoi lyövänsä häntä ”niin pahasti, että hän tarvitsee kenkälusikan pannakseen hatun päähänsä”. Ali jatkoi Pattersonin pilkkaamista läpi koko pitkän ottelun, joka ratkesi Alin hyväksi 12. erässä teknisellä tyrmäyksellä. On väitetty, että Ali olisi pitkittänyt ottelua tahallaan eikä olisi yrittänytkään saada nopeaa tyrmäysvoittoa. Patterson on myöhemmin perustellut huonoa esitystään kipeällä selällä.
Viimeisen kerran Patterson pääsi yrittämään kolmannen maailmanmestaruuden voittamista 14. syyskuuta 1968 haastettuaan Jimmy Ellisin otteluun WBA-maailmanmestaruudesta. Ottelu oli ensimmäinen ja viimeisin Ruotsissa käyty raskaansarjan maailmanmestaruusottelu. Kun Patterson hävisi ottelun niukasti pistein ja Ellis sai pitää maailmanmestaruutensa, katsojat protestoivat äänekkäästi tulosta, sillä heidän mielestään Patterson oli voittanut.
Patterson jatkoi uraansa vielä muutaman vuoden ajan. Hän lopetti uransa kärsittyään tappion viimeisessä ottelussaan 20. syyskuuta 1972 Muhammad Alille NABF:n kansallisessa mestaruusottelussa. Ammattilaisurallaan hän otteli kaikkiaan 64 ottelua, joissa saavutti 55 voittoa, 8 tappiota, ja lisäksi yksi päättyi ratkaisemattomaan.