stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Walkerinpesukarhukoira
Luonne ja käyttäytyminen

Walkerinpesukarhukoira on älykäs, aktiivinen, valpas, rohkea ja miellyttävä. Työssään se on innokas ja kestävä. Sillä on luontaisesti voimakas riistavietti.
Rotu kuuluu amerikkalaisiin ns. "puuhun ajaviin koiriin" (treeing dogs). Kun riista on paennut puuhun, koira ilmoittaa sen sijainnin metsästäjälle haukkumalla puun juurella. Walkerinpesukarhukoiralla metsästetään erityisesti pesukarhua ja opossumia.
Alkuperä

1700-luvun puolivälissä virginialainen Thomas Walker vaikutti suuresti rodun kehitykseen ja jalostukseen. Vuonna 1742 hän toi maahan englanninkettukoiria, joista myöhemmin kehittyi walkerinkettukoira. 1800-luvulla kantaan risteytettiin tennesseeläisiä koiria. Näin syntynyt rotu muistutti ulkoisesti yhä kettukoiraesi-isiään, mutta sen luonne oli muuttunut sinnikkäämmäksi.
Alun perin walkerinpesukarhukoira luokiteltiin englanninpesukarhukoiran muunnokseksi, kunnes vuonna 1945 se tunnustettiin omaksi rodukseen. Alkuperäisen nimen sana "treeing" viittaa metsästyskoiraan, joka ajaa riistan puuhun ja jää sitten puun eteen haukkumaan niin kauaksi aikaa, kunnes metsästäjä ehtii paikalle.
Alkuperä > Running walker coonhound

Ns. Running Walker Coonhound eli Running Treeing Walker on rodun pienikokoisempi ja nopeampi variaatio.
Alkuperä > Historia Suomessa

Vuonna 2019 rekisteröitiin Suomen ensimmäinen walkerinpesukarhukoira - uros, joka tuotiin maahan Ruotsista. Seuraavana vuonna rekisteröitiin narttu, joka oli sekin kotoisin Ruotsista.
Walkerinpesukarhukoira tyypillisessä työssään ajamassa riistaa puuhun.
SU-76

| SU-76 |
| --- | --- |
 SU-76
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  4,9 m
– pelkkä runko:  4,9 m
Leveys:  2,7 m
Korkeus:  2,2 m
Taistelupaino:  10,8 t
Telaketjut:  ?
Maksiminopeus:  
– tiellä:  45 km/h
– maastossa:  20 km/h
Toimintasäde:  320 km
Pääase:  76 mm ZIS-3Š-tykki
Muu aseistus:  1 konekivääri
Panssarointi:  15–30 mm
Moottori:  2 × GAZ 203 (bensiini)
– hevosvoimat:  85+85 hv
– kilowattia:  63+63 kW
Miehistö:  4
SU-76 (Samohodnaja Ustanovka) on neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen rynnäkkötykki. Vaunu perustuu kevyen panssarivaunu T-70:n runkoon, jota oli pidennetty ja siihen lisätty yksi telepyöräpari. Aseistuksena on 76,2 millimetrin ZiS-3-tykki. Sitä käytettiin monipuolisesti rynnäkkötykkinä tukemaan jalkaväkeä, panssarintorjuntaan ja tykistön epäsuoraan tuleen. Tuotanto päätyi kesäkuussa 1945, jolloin vaunuja oli valmistettu 14 292 kappaletta. Sitä käytettiin joidenkin maiden asevoimissa aina 1980-luvulle asti.
Kehitys

Vaunun suunnittelu alkoi marraskuussa 1942 valtion puolustuskomitean käskystä. Alustaksi valittiin kevyt T-70-panssarivaunu.
SU-76:n ensimmäisten vaunujen pohjana oli T-70:n ensimmäinen versio, jossa oli kaksi GAZ-moottoria, jotka molemmat käyttivät omaa telaketjuaan. Ratkaisu hylättiin pian T-70:ssä sen ongelmien vuoksi. Vaunua oli lähes mahdoton ohjata ja värinät rikkoivat nopeasti voimansiirron. SU-76-vaunua ehdittiin valmistaa noin 350 kappaletta tällä alustalla ennen kuin tuotanto pysäytettiin ongelmien vuoksi. T-70:n ongelmat ratkaistiin kytkemällä moottorit sarjaan pyörittämään yhtä akselia. SU-76:n tuotantoa jatkettiin uuteen alustaan perustuvalla SU-76M-mallilla. Fiaskon vuoksi vaunun pääsuunnittelija Semjon Ginzburg erotettiin tehtävästään ja hänet lähetettiin rintamalle, jossa hän sai myöhemmin surmansa Kurskin taistelussa.
Vaunut sijoitettiin mekanisoitujen ja panssaroitujen joukkojen rynnäkkötykkijoukkoihin.
SU-76:lle rinnakkainen malli oli SU-122, jossa on suurempi 122 millimetrin haupitsi T-34-vaunun alustalla. Myöhemmin 76 millimetrin tykin osoittauduttua tehottomaksi uusia saksalaisia panssarivaunuja vastaan SU-122:n pohjalta kehitettiin raskaammat SU-85- ja SU-100-vaunut panssarintorjuntaan.
Ominaisuudet

Päätykki on tehokas 76 millimetrin ZIS-3Š, johon oli sekä panssarinläpäisevä että sirpalekranaatti. Panssari oli ohut (15–30 mm), mutta viisto. Vaunu ei ollut miehistön erityisessä suosiossa ja sai lempinimen suka (suom. narttu).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SU-76 Wikimedia Commonsissa
SU-76M
Sulfidimalmi

Sulfidimalmi on tietty mineraalimuodostuma, josta metallin erottaminen on taloudellisesti kannattavaa. Ne ovat suurin ja taloudellisesti tärkein malmiryhmä. Sulfidimalmeissa malmimineraalin metalli on sitoutuneena sulfidiksi, sulfosuolaksi, arsenidiksi, telluridiksi tai oksidiksi. Eräs sulfidimalmien luokittelutapa on jakaa ne syntytavan perusteella kolmeen ryhmään.
magmaattiset sulfidimalmit
varhaismagmaattiset nikkelimagneettikiisumalmit, joiden tärkeimmät mineraalit ovat pentlandiitti, kuparikiisu, magneettikiisu ja kubaniitti
porfyyriset kuparimalmit, joiden tärkeimmät mineraalit ovat rikkikiisu, kuparikiisu, borniitti, kuparihohde ja molybdeenihohde
pneumatolyyttiset ja hydrotermiset rako- ja juonimalmit, joiden tärkeimmät mineraalit ovat kuparikiisu, rikkikiisu, magneettikiisu, sinkkivälke, lyijyhohde ja sulfosuolat
sedimenttiset sulfidimalmit
kerrossidonnaiset malmit kuten esimerkiksi kalkkikiviin liittyvät lyijy-sinkkimalmit sekä uraani-vanadiini-kuparimalmit ja kulta-uraani-rikkikiisumalmit, jotka molemmat liittyvät hiekkakiviin tai konglomeraatteihin
kerrosmyötäiset merelliset tai merellis-vulkaaniset sulfidimalmit, joissa on rautasulfidia, kuparikiisua, sinkkivälkettä ja lyijyhohdetta
metamorfiset sulfidimalmit
kontaktimetamorfiset karsimalmit liittyvät tavallisesti kalkkikiviin ja niiden tärkeimmät mineraalit ovat rautakiisu, kuparikiisu ja sinkkivälke
kirsimalmit, jotka esiintyvät antofylliitti-kordieriittikivien yhteydessä
Grunja Suhareva

Grunja Jefimovna Suhareva (ven. Груня Ефимовна Сухарева; 8. marraskuuta 1891 Venäjän keisarikunta – 26. huhtikuuta 1981 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen lastenpsykiatrian professori. Hän toimi Kiovan psykiatrisessa sairaalassa vuodesta 1917 vuoteen 1921, jolloin hän siirtyi Moskovaan. Hän toimi muun muassa luennoivana psykiatrina Harkovassa 1933–1935 ja johti lapsuuikään keskittyvää Neuvosto-Venäjän neuropsykiatrista klinikkaa. Sittemmin hän vakiintui Moskovassa V. P. Kaštšenkon psykiatrisen klinikan konsultoivaksi ja tieteelliseksi johtajaksi. Hän jatkoi työskentelyään psykopatogeneettisen systematiikan parissa. Hänellä oli lukuisia tunnettuja oppilaita.
Suhareva julkaisi jo vuonna 1925 Neuvostoliitossa (Saksassa vuotta myöhemmin nimellä G. E. Ssucharewa) viittä lasta käsittelevän artikkelin. Hän kuvasi heitä "lapsuusiän skitsoidista psykopatiaa" sairastaviksi. Taudinkuva on myöhemmin todettu samaksi, jota itävaltalainen Hans Asperger tutki ja jolle brittiläinen tutkija Lorna Wing antoi nimen Aspergerin syndrooma.
Grunja Suharevasta on käytetty monissa teksteissä epävirallista nimeä Eva Sucharewa.
Julkaisuja

1926 « Les psychopathies schizoïdes dans l'enfance »6.
1937 « Clinique de la schizophrénie chez les enfants et les adolescents », en russe : «Клиника шизофрении у детей и подростков».
1940, 1955, 1959, 1965 « Clinique de psychiatrie de l'enfance », en russe : «Клинические лекции по психиатрии детского возраста».
1974 « Conférences sur la psychiatrie de l'enfance » (certains chapitres), en russe : «Лекции по психиатрии детского возраста (избранные главы)».
Aiheesta muualla

Conférence sur la psychiatrie de l'enfance : Sélection de textes, en russe : Лекция по психиатрии детского возраста : Избр) [2e éd.] Nikouline MA, 1998.
http://m-d-n.livejournal.com/60977.html
http://www.springerlink.com/content/r010758608181413/fulltext.pdf%5Bvanhentunut+linkki%5D
D'après Roslova LG dans Manuels d'enseignement sur la psychiatrie (en russe : Учебно-методическое пособие по психиатрии) (source utilisée : traduction de cette page [archive]).
Die schizoiden Psychopathien im Kindesalter par le Dr. G.E. Ssucharewa, paru en 1926 dans Monatsschrift für Psychiatrie und Neurologie 60:235-261. (en) Télécharger une traduction en anglais [archive][PDF].
qui l'évoque en 1995 dans (en) Sula Wolff, Loners the life path of unusual children, London New York, Routledge,‎ 2003 (ISBN 0-203-35939-9), p. 19-20 et soulève plus précisément l'idée dans un article en 1996 : The first account of the syndrome Asperger described? [archive].
Tony Attwood (source utilisée p. 33-34 de la traduction : Le Syndrome d'Asperger : Guide complet (ISBN 978-2804153335)).
Gillberg, C, M.D., Ph.D., The Journal of Developmental and Learning Disorders;5:79-94. lien web [archive].
Traduction libre de la référence suivante : "Die schizoiden Psychopathien im Kindesalter" [archive].
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Tšekki  Puola
Beda Stjernschantz

| Beda Stjernschantz |
| --- | --- |
 Stjernschantz 1890-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. joulukuuta 1867 Porvoo
Kuollut: 28. toukokuuta 1910 (42 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  Symbolismi
Beda Maria Stjernschantz [beeda šäärnskans] (10. joulukuuta 1867 Porvoo – 28. toukokuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, jonka pääosin 1890-luvulle sijoittuva tuotanto edustaa symbolismia. Hänen tuotantonsa jäi suppeaksi ja hänen uransa päättyi ennenaikaisesti taloudellisten ja terveydellisten ongelmien vuoksi.
Stjernschantz kuului Suomen keskeisiin symbolisteihin, joihin luetaan yleensä myös Akseli Gallen-Kallela, Magnus Enckell, Ellen Thesleff, Väinö Blomstedt ja Hugo Simberg. Stjernschantz oli pitkään tästä joukosta vähiten arvostettu, mutta kiinnostus hänen taiteeseensa on lisääntynyt 2000-luvulla.
Elämä ja ura > Nuoruus ja opinnot

Beda Stjernschantz kuului Stjernschantzin aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat Rautatiehallituksen liikennejohtajana toiminut kapteeni Johan Wilhelm Stjernschantz ja Alma Charlotta Sirén. Hänen nuorempi veljensä oli myöhempi Ateneumin taidekokoelman intendentti Torsten Stjernschantz. Perheen muutettua Helsinkiin Beda kävi saksalaista tyttökoulua. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1885–1889 ja oli taidemaalari Gunnar Berndtsonin yksityisoppilaana vuosina 1889–1891. Isänsä kuoltua vuonna 1886 Stjernschantz joutui elättämään itsensä ansiotyöllä ja maksamaan taideopintonsa pääosin itse, mikä hankaloitti hänen uraansa. Hänen taidettaan oli ensi kertaa julkisesti esillä Suomen Taiteilijain näyttelyssä vuonna 1891.
Säästettyään tarpeeksi rahaa Stjernschantz matkusti syksyllä 1891 yhdessä Ellen Thesleffin kanssa Pariisiin, jossa he opiskelivat Académie Colarossissa. Stjernschantz joutui palaamaan Suomeen jo vajaan vuoden kuluttua. Vaikka Académie Colarossin taideopetus oli perinteistä, hän sai Pariisissa opastusta myös suomalaiselta taideopiskelijalta Magnus Enckelliltä, joka tutustutti hänet uuteen symbolistiseen virtaukseen. He olivat ensimmäisiä suomalaisia taiteilijoita, jotka omaksuivat symbolistisen tyyliin ja sen taustalla olleen taidefilosofian, jonka mukaan taiteen tuli kuvata todellisuuden takana olevia pysyviä ideoita eikä pelkästään jäljitellä todellisuuden ulkoista muotoa. Stjernschantziin teki vaikutuksen erityisesti Pierre Puvis de Chavannesin tuotanto. Stjernschantz lienee omaksunut Pariisin vuotenaan myös teosofisen maailmankatsomuksen.
Elämä ja ura > Päätöiden synty

Stjernschantz omaksui symbolismiin vivahtavan tyylin Pariisissa vuoden 1892 aikana, mutta hänen taiteensa ei Suomessa herättänyt vielä huomiota. Harmikseen hän joutui viettämään seuraavat kolme vuotta Suomessa samalla kun hänen taiteilijaystävänsä palasivat Pariisiin. Stjernschantzin tämän kauden päätyö on vuonna 1894 valmistunut Lasinpuhaltajat, jonka on sanottu olevan ensimmäinen tehdastyön kuvaus Suomen taiteessa. Impilahden Pitkärannan teollisuusalueella maalattu teos kuvaa tehdastyötä näennäisen realistisesti, mutta yliluonnolliseen dramatiikkaan nojaten. Lasinpuhaltajat oli myöhemmin esillä vuonna 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä.
Koska Stjernschantzilla ei edelleenkään ollut varaa matkustaa muiden suomalaistaiteilijoiden tavoin takaisin Ranskaan, hän vietti kesän 1895 ystävänsä Anna Bremerin kanssa Viron edustalla sijaitsevalla Vormsin saarella, jonka vanha ruotsinkielinen asutus teki paikasta suomenruotsalaisille taiteilijoille folkloristisesti kiinnostavan. Siellä syntyi Stjernschantzin päätöihin kuuluva Kaikkialla ääni kaikuu, jossa kansanpukuiset lapset esittävät kansanmusiikkia tyylitellyssä maalaismaisemassa. Toinen mainittava teos oli vuosina 1895–1896 syntynyt nuoren tytön muotokuva Irma, jonka alkuperäisessä versiossa tytön takana leijuneen astraaliolennon Stjernschantz myöhemmin poisti ja korvasi kasviaiheella.
Kaikkialla ääni kaikuu ja Irma saivat molemmat Suomessa taidekriitikoilta myönteistä huomiota, ja Stjernschantzille myönnettiin valtion matkastipendi, jolla hän matkusti talveksi 1897–1898 Italiaan. Siellä hän maalasi viimeisen kuuluisan teoksensa Pastoraali, jossa esiintyvät Ovidiuksen ja Viktor Rydbergin runojen innoittamina antiikin taruhahmot Pan, Ekho ja Narkissos sekä historiallinen henkilö Antinoos.
Stjernschantzin tuotannon vähemmän tunnettuja osia ovat hänen maisemamaalauksensa ja kasvitieteelliset piirustuksensa.
Elämä ja ura > Myöhemmät vaiheet

Stjernschantz kävi vuonna 1900 toisen matkastipendin turvin uudelleen Pariisissa. Myytyään huutokaupassa taulujaan hän matkusti New Yorkiin, jossa asui vuodet 1903–1905 työskennellen kotiopettajana ja lastenhoitajana. Sairastuminen keuhkotuberkuloosiin pakotti hänet palaamaan Suomeen, jossa hän vajosi masennukseen. Vuonna 1906 hän oli kolme kuukautta Nummelan parantolassa Nurmijärvellä. Vuonna 1908 Stjernschantz maalasi vielä Syksy- ja Talvi-nimiset maalaukset, jotka täydensivät vuonna 1897 Pastoraalista alkaneen vuodenaikasarjan. Hän teki itsemurhan Helsingissä 42-vuotiaana vuonna 1910.
Stjernschantz kirjoitti muistikirjaansa filosofi Friedrich Nietzschen lainaamat muinaisen persialaisen mystikon Zarathustran sanat: ”Omaa kuolemaani minä teille ylistän, vapaata kuolemaa, joka tulee minulle, koska 'minä' tahdon. Ja milloin minä tulen tahtomaan? – Jolla on päämäärä ja perillinen, se tahtoo kuoleman päämäärälle ja perilliselle otolliseen aikaan. Totisesti en tahdo verrata teitä köydenpunojiin: nämä vetävät kankaan pitkäksi ja kulkevat samalla itse aina taaksepäin.”
Stjernschantzin 2000-luvulla löydetty henkilökohtainen kirjeenvaihto on nykyään Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallussa.
Teoksia

Lasinpuhaltajat, 1894
Aforismi, 1895
Kaikkialla ääni kaikuu, 1895
Irma, 1895–1896
Pastoraali, 1897
Stjernschantzin töitä on nähtävillä esimerkiksi Ateneumin taidemuseossa, K. H. Renlundin taidemuseossa sekä Hämeenlinnan taidemuseossa.
Teoksia > Kuvia teoksista

Lasinpuhaltajat, 1894.
Kaikkialla ääni kaikuu, 1895.
Aforismi, 1895
Irma, 1895–96
Pastoraali, 1897.
Kirjallisuutta

O’Neill, Itha (toim.): Beda Stjernschantz 1867–1910 – Ristikkoportin takana. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2014. ISBN 978-952-222-525-2.
Lillbroända, Sanna: Beda Stjernschantz konstnärliga utveckling 1891–97. Proseminaariesitelmä Åbo Akademissa.
Finne, Selina: Beda Stjernschantz, Aforismi ja muita henkilökuvia. Pro gradu Helsingin yliopiston Taiteiden tutkimuksen laitoksessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Beda Stjernschantz Kansallisgallerian kokoelmissa
Beda Stjernschantz taiteilijamatrikkelissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  MusicBrainz  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Nuori Stjernschantz
Omakuva vuodelta 1892.
Magnus Enckellin muotokuva Stjernschantzista vuodelta 1902
Sukaattisitruuna

| Sukaattisitruuna |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Ruutakasvit Rutaceae
Suku::  Sitruspuut Citrus
Laji::  medica
Kaksiosainen nimi
 Citrus medica  L. 
Katso myös
   Sukaattisitruuna Wikispeciesissä   Sukaattisitruuna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sukaattisitruuna (Citrus medica) on ruutakasveihin (Rutaceae) kuuluva sitruspuu (Citrus). Se on peräisin Itä-Aasiasta, jossa se kasvaa sekä villinä että viljeltynä, mutta nykyään sitä viljellään eniten Välimeren maissa. Sukaattisitruunasta tunnetaan myös viljelymuunnos, jonka hedelmät ovat uurteisia tai sormimaisesti jakaantuneita. Sen hedelmää on kutsuttu "Buddhan kädeksi" tai "sormisukaattisitruunaksi".
Sukaattisitruunan on arveltu olevan pomelon ja mandariinin ohella yksi kolmesta kantalajista, joiden risteytymistä muut sitruspuut ovat saaneet alkunsa. Sukaattisitruuna on myös Euroopassa kauimmin tunnettu sitrushedelmä. Se tuli Kreikassa tunnetuksi Aleksanteri Suuren sotaretkien jälkeen noin 300 eaa., ja jo Theofrastos kuvasi sen tarkoin. Vanhalla ajalla sitä käytettiin etupäässä lääkekasvina, mutta sitä arvostettiin myös sen hienon aromin vuoksi. Nimi Citrus, jota nykyään käytetään koko suvusta, tarkoitti alkujaan nimenomaan sukaattisitruunaa.
Sukaattisitruunaa ei käytetä tuoreina hedelminä, mutta sen kuoresta saatavaa sukaattia käytetään varsinkin leivonnaisissa. Sen hedelmiä käytetään sokeroituina, kuivattuina ja kuutioituina muun muassa englantilaisen jouluhedelmäkakun mausteeksi. Sitä voidaan käyttää myös kalaruokien mausteena. Sokeroidut hedelmät valmistetaan sitruunankuorista.
Sukaattisitruunaa käytetään rituaalisesti juutalaisten sukkot-juhlassa. Tässä yhteydessä siitä käytetään nimeä etrog.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Sukaattisitruuna (Citrus medica)
Kassu - Kasvien suomenkieliset nimet: Sukaattisitruuna (Citrus medica)
United States Department of Agriculture (USDA): Citrus medica (englanniksi)
Flora of China: Citrus medica (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Citrus medica[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Citrus medica (citron) (englanniksi)
Plant List: Citrus medica (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Citrus medica (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q150064  Wikispecies: Citrus medica  AoFP: 1826  APA: 3305  APDB: 90374  BOLD: 254497  CoL: VMLC  Ecocrop: 716  EoL: 582203  EPPO: CIDME  EUNIS: 181684  FNA: 200012432  FoC: 200012432  GBIF: 3190157  GRIN: 10745  iNaturalist: 123356  IPNI: 59603-2  IRMNG: 10456371  ITIS: 28886  IUCN: 62041221  NatureServe: 2.128933  NCBI: 171251  NZOR: 46d0f52a-a41f-440c-ada3-c5e608320173  Observation.org: 133819  Open Tree of Life: 798604  Plant List: kew-2724208  PLANTS: CIME3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:59603-2  Tropicos: 28100004  WoI: 797  WFO: wfo-0000608140
Liisa Sulkakoski

| Liisa Sulkakoski> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. marraskuuta 1945 Helsinki
Kuollut: 21. huhtikuuta 2016 Sveitsi
Ammatti:  lääkäri, homeopaatti
Liisa Sulkakoski (13. marraskuuta 1945 – 21. huhtikuuta 2016) oli suomalainen lääkäri ja homeopaatti. Sulkakoski oli jäsenenä ministeri Paula Risikon nimeämässä vaihtoehtohoitoja koskevan lainsäädännön tarpeita selvittäneessä työryhmässä 1. kesäkuuta 2008 – 31. maaliskuuta 2009, jonka raporttiin hän jätti eriävän mielipiteen. Hän suhtautui kielteisesti muun muassa lasten rokotuksiin. Vuonna 2009 Sulkakosken blogissaan julkaisemat kuvaukset herättivät huolta potilaiden turvallisuudesta. Sulkakoski ilmoitti, että potilaat ovat pääosin fiktiivisiä, oireita on muunneltu tai pedagogisesti lisäilty eikä hän kerro vastaanoton kulkua eikä sitä, onko potilaat lähetetty esimerkiksi erikoislääkärille.
Sulkakoski oli valitsijayhdistyksen ehdokkaana europarlamenttivaaleissa 2009 ja sai 8 463 ääntä, eikä tullut valituksi.
Sulkakoski sairastui haimasyöpään, johon hän kuoli huhtikuussa 2016 Sveitsissä homeopaattisella klinikalla.
Pavel Sudoplatov

Pavel Sudoplatov
Pavel Anatoljevitš Sudoplatov (ven. Пáвел Aнатóльевич Cудоплáтов; 7. heinäkuuta 1907 Melitopol, Taurian kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 26. syyskuuta 1996) oli korkea-arvoinen neuvostoliittolainen tiedusteluvirkailija. Hän palveli kenraaliluutnantin arvoisena Neuvostoliiton sisäisessä turvallisuusministeriössä NKVD:ssa. Sudoplatovin johtama erikoisoperaatioiden yksikkö ”Osasto S” oli alistettu suoraan sisäasiainministeri Lavrenti Berijalle, joka oli myös NKVD:n päällikkö. Sudoplatov otti vastaan toimintakäskyjä myös generalissimus Josif Stalinilta, jota kävi tapaamassa muutamia kertoja vakoilijauransa aikana.
Ura

Sudoplatov liittyi jo nuorena turvallisuuspoliisi Tšekaan. Hänen johdollaan toteutettiin maanpaossa Meksikossa eläneen neuvostojohtaja Lev Trotskin salamurha vuonna 1940. Trotskin murhasi jäähakkua käyttäen Espanjasta neuvostovakoiluun värvätty Ramon Mercader. Trotski kuoli myöhemmin vammoihinsa sairaalassa. Nuori Sudoplatov suoritti myös itse eliminointitehtävän salamurhatessaan Ukrainalaisten nationalistien järjestön johtajan Jevhen Konovaletsin. Sudoplatov vietti myös Suomessa lyhyen aikaa vangittuna. Toisen maailmansodan aikana Sudoplatov vastasi erilaisista operatiivisista solutusryhmistä. Ne harjoittivat tiedustelun ohella sekä sabotaasia että vihollisen harhauttamista disinformaatiolla. Operaatiot toteutettiin usein vihollislinjojen takana selustassa.
Sudoplatov ohjasi vakoilurengasta, joka keräsi ydintutkimukseen liittyviä tietoja Britanniasta ja Yhdysvalloista. Tietoja myyneistä asiamiehistä merkittävimpiä olivat brittiläinen Alan Nunn May ja natsi-Saksasta paennut kommunisti Klaus Fuchs. Myös Cambridgen viisikkona tunnettu brittiläinen vakoojarengas sivusi Sudoplatovin salaista tiedustelu-uraa. Viisikon jäsenet oli värvätty heidän opiskellessaan 1930-luvulla Cambridgen yliopistossa. Vakoilurenkaan myöhempi paljastuminen oli valtava nöyryytys Britannialle. Viisikosta muun muassa Kim Philby pakeni paljastuttuaan pysyvästi Neuvostoliittoon.
Sudoplatov vangittiin pian Stalinin kuoleman jälkeen. Hän joutui viettämään vankiloissa toistakymmentä vuotta ja vapautui 21. elokuuta 1968. Hänet rehabilitoitiin vasta vuonna 1990, ja silloinkaan hän ei saanut takaisin sodan aikana hänelle myönnettyjä kunniamerkkejä. Viime vuosinaan hän kärsi sydänvaivoista. Sudoplatovin juutalaissyntyinen vaimo Emma (o.s. Kaganova, k. 1988) oli NKVD:n everstiluutnantti, joka koulutti salaisia agentteja tehtäviinsä. Sudoplatovin poika Anatoli on tutkija Moskovan yliopistossa.
Aiheesta muualla

Symon Petliura, Yevhen Konovalets, Stepan Bandera -Three Leaders of Ukrainian Liberation Movement murdered by the Order of  Moscow. Ukrainian Publishers Limited 1962. (Äänikirja, Archive.org).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 2  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Suhoi Su-30

| Suhoi Su-30 ”Flanker-H" |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto  Venäjä
Valmistaja:  Suhoi
Miehistö:  2
Ensilento:  joulukuu 1989
Käyttöönottovuosi:  1996
Mitat
Pituus:  21,94 m
Kärkiväli:  14,70 m
Korkeus:  6,36 m
Siipipinta-ala:  62 m²
Nopeus:  2 120 km/h
Lentomatka:  3 000 km
Tyhjäpaino:  17 700 kg
Voimanlähde
Koneisto:  2× AL-31FL suihkumoottoria
Teho:  74,5 kN, jälkipolttimella 122,6 kN
Aseistus
Aseistus:  30 mm GŠ-30-1 konetykki, 150 panosta, lisäksi noin 8 000 kg kuormaa, 12 eri kiinnityspisteessä, esimerkiksi R-27/R-73 ilmasta-ilmaan ohjuksia, erilaisia pommeja ja raketteja
Suhoi Su-30 on venäläinen hävittäjälentokone, joka kuuluu Suhoi Su-27 -perheeseen. Suhoi Su-30:n ensimmäinen tyyppimerkintä oli Suhoi Su-27PU. Se on kaksipaikkainen ilmaherruushävittäjä ja samalla harjoituskone.