stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metropole Druten

Metropole Druten on Alankomaiden Drutenissa, itäisessä Gelderland-provinssissa sijaitseva, ajoneuvoharvinaisuuksia sisältävä yksityinen automuseo. Se on avoinna yleisölle kerran viikossa. Druten-kylän sijainti on Google-karttatiedoin 62 tiekilometriä länteen Saksan Emmerichistä, 22 tiekilometriä länsiluoteeseen Nijmegenistä, 65 tiekilometriä Utrechtista, ja noin 120 tiekilometrin päässä Den Haagissa sijaitsevasta, huomattavasta Louwman Museum -automuseosta.
Kokoelma on yrittäjä Frans van Harenin keräämä, ja se sisältää korkealaatuisten noin 200 henkilö-, kilpa- ja osin uniikkien erikoisautojen lisäksi noin 30 moottoripyörää. Lisäksi 20 000 m² pinta-alan Metropole-rakennuksen kellarissa on laaja ja vaihtuva vanhojen hyötyajoneuvojen kokoelma: osa niistä on kuulunut perustajan yritykselle, ja maalattu sen värein. Frans von Haren käy myös erillisessä kahvion sisältävässä myymälätilassa kauppaa historic-ajoneuvoilla, ja tammikuusta 2022 lähtien Historic-ajoneuvojen (erityisesti Amphicar) kauppaa harjoittanut Potomac Classics-yhtiö on yhdistänyt toimintansa Frans van Harenin kanssa Metropole Drutenissa toiminimeksi Metropole Classics. Metropole Druten ei tavoittele museopedagogista konseptia, vaan vaihtuva kokoelma sisältäen myytävät ajoneuvot on pikemminkin säilössä ja siten esillä rakennuksen tiloissa.
Kokoelma

Frans van Haren on kokoelmassaan keskittynyt erityisesti valmistajien Alfa Romeo, Ferrari ja Mercedes-Benz kilpa- ja tuotantoautoihin, mutta kokoelmaan sisältyy myös Fiat-, Porsche- ja Volkswagen-autoja sekä laaja kirjo muiden valmistajien harvinaisuuksia tai erikoismalleja.
Kokoelma > Harvinaisuuksia (kuvagalleria)

Alfa Romeo 6C 1750 GS Zagato Spider (1931)
Alfa Romeo 6C 2300 Pescara Spider (1934)
Alfa Romeo 6C 2300 Spider Corsa Platé (1949)
Alfa Romeo 8C 2300 Spider Lungo Le Mans (1932)
Alfa Romeo 8C 2900 A Botticella (1936), La bella rossa; Kokoelman omistaja on osallistunut sillä Mille Miglia-ajoon.
Alfa Romeo Giulia Sprint Speciale coupé (1963)
Avions_Voisin Bíscuter (katalonialainen malli, 1955)
Bandini 750 Saporetta (1957)
Bentley 4 ½ Litre Le Mans
Benz Patent Motorwagen (replika)
BMW 328 avoauto Autenrieth (1938), myös BMW 327 Cabriolet (1937)
Bugatti Type 13 (1920)
Ferrari 275 GTB alumiinikorilla (1965)
Ferrari 250 GT-coupé (1958)
Ferrari Inter 212 Coupé Vignale (1952)
Fiat 1900 Granluce-coupé (1956)
FMR Tg 500 (1959), (Messerschmitt-kääpiöauton 4-pyöräinen urheiluversio)
Ford Capri Perana V8 (Rallye London-Sydney -kilpailun 2000 voittaja)
Frazer-Nash BMW 328 (1939)
Healey Silverstone Roadster (1949)
Invicta 4½ Litre S-Type Low Chassis Sports 1931
Itala Floretta 1908
Jaguar XK150 S 3.4 Litre OTS 1959
Jaguar XK150 S 3.8 Litre Hartin Fastback 1960
Lincoln Zephyr Sedan 1937
Maserati 3700 Sebring GTI 1966
Mercedes-Benz 300 SL Lokinsiipi
Mercedes-Benz 300 SL Roadster 1961
Mercedes-Benz 540K Cabriolet A 1939 sekä 1941
Mercedes-Benz 600 1969 V100 (pitkä) sekä V100 (pitkä, panssaroitu)
Mercedes-Benz SSK 1929 Black Bear
Mercedes Simplex 35 hp
OSCA 1600 GT 1963
Pegaso Z-102 Touring Berlinetta 1954
Siata-Ford 208 S Cabriolet 1953 (Fiat 8V-moottori korvattu USA-V8:lla)
Steyr 55 "Baby" 1939
Volkswagen T1 Samba-bussi (2 kpl), T2 Pritschenwagen, 1960 Karmann-Ghia
Aiheesta muualla

Automuseon kotisivu, aukiolopäivä Googlen mukaan lauantaisin?
[https://www.automuseen.com/ Kirja: Bauer, Norbert, Automuseen und Sammlungen in Europa; ISBN  978-3000163777 (Euroopan 250 automuseota tai kokoelmaa esittelevä kirja) (saksaksi)
Venäjän Afrikan-suhteet

Angolan Moskovan-suurlähettiläs ojentaa valtuuskirjansa Venäjän presidentille.
Venäjän Afrikan-suhteet käsittävät molemminpuoliset diplomaattiset, poliittiset, sotilaalliset, kauppa- ja kulttuurisuhteet.
Venäjän ja Afrikan suhteet ovat laajentuneet 2020-luvulla enemmän kuin minkään muun Afrikan mantereen ulkopuolisen toimijan. Venäjä on syventänyt suhteitaan Pohjois-Afrikassa, laajentanut niitä Keski-Afrikan tasavallassa ja Sahelissa, sekä elvyttänyt kylmän sodan aikaisia suhteitaan Etelä-Afrikassa.
Venäjän toiminnan lisääntymiseen Afrikassa on useita syitä. Länsimaisen kaupan, investointien ja rahoituslähteiden sulkeminen on pakottanut sen suuntaamaan katseensa Afrikkaan. Moskova on myös ymmärtänyt, että Kiina, Intia, Yhdysvallat ja Euroopan unioni ovat luoneet vahvan ja kilpailukykyisen aseman mantereella, josta Venäjä oli vaarassa syrjäytyä. Venäjän paluu Afrikkaan on sidottu siihen, että se uskoo syvästi olevansa suuri maailmanvalta, jonka on oltava läsnä kaikkialla maailmassa.
Vaikutusvallan osoittaminen Afrikassa näyttää venäläisille, että presidentti Putinin alaisuudessa Venäjä on todella suurvalta, joka se väittää olevansa. Moskovan on puututtava Afrikkaan paitsi hyödyntääkseen rikkauksiaan, myös estääkseen sitä joutumasta läntisen "navan" vaikutuksen alle Venäjän "moninapaisessa" maailmassa. Venäjän menestys suurena pelurina Lähi-idässä on sekä laajentanut sen toimintasädettä, että lisännyt sen halukkuutta hyödyntää Afrikan mahdollisuuksia.
Venäjän lähestymistapa erottuu muista mantereen ulkopuolisista toimijoista siinä, että Moskova luottaa sille tyypillisesti epäsymmetrisiin ja usein laittomiin keinoihin laajentaakseen vaikutusvaltaansa. Venäjä on lähettänyt Afrikkaan muun muassa palkkasotureita, disinformaatiota ja aseita ja resursseja, puuttunut vaaleihin, sekä tukenut vallankaappauksia.
Venäjä käyttää usein pakkokeinoja, korruptiota ja salaisia keinoja yrittääkseen vaikuttaa suvereeneihin valtioihin, mukaan lukien niiden turvallisuus- ja talouskumppanuudet.
Venäjän vaikutuksen strategia Afrikassa pyrkii edistämään hyvin erilaista maailmanjärjestystä kuin mihin sääntöihin perustuvat, demokraattiset poliittiset järjestelmät pyrkivät. Venäjän Afrikan-interventioiden tuloksilla on kauaskantoisia vaikutuksia maanosan hallinnon normeihin ja turvallisuuteen.
Historia

Tsaarinaikaisen Venäjän kontakti Afrikkaan alkoi Etiopiasta. Venäjä ei osallistunut kolonialistiseen kilpailuun 1600- ja 1700-luvuilla, mutta 1800-luvun puolen välin jälkeen Venäjä keskittyi Etiopiaan brittien ja Italian tunkeutuessa Afrikan sarveen. Venäjä osallistui Yhdysvaltain ja Euroopan maiden mukana Berliinin konferenssiin vuonna 1884. Yhteensä 14 osallistuneesta maasta kuusi – Itävalta-Unkari, Venäjä, Tanska, Alankomaat, Ruotsi–Norja ja Yhdysvallat – eivät vaatineet muodollista omistusta Afrikassa.
Italian–Etiopian sodassa (1895–1896) Venäjä tarjosi aseita, sotilaallisia neuvonantajia ja lääkeapua Etiopiaan, mikä loi tärkeän myönteisen vaikutuksen Venäjän ja Etiopian suhteisiin. Venäjä tarjosi myös teknistä apua kultakaivostoimintaan ja geologisiin tutkimuksiin, sekä koulutusta etiopialaisille opiskelijoille.
Historia > Neuvostoliitto

Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen bolševikkihallinto ei ollut aluksi kiinnostunut suhteista Etiopiaan. Tästä huolimatta Etiopiasta tuli turvapaikka monille venäläisille ammattilaisille, jotka olivat paenneet bolševikkeja ja palvelleet Etiopian hallituksen neuvonantajina.
1930-luvun alussa Neuvostoliiton diplomatia Afrikan sarvessa alkoi kantaa hedelmää kaupan alalla. Vuoden 1931 lopulla Neuvostoliiton ulkomaankauppayhtiön edustaja kävi keskusteluja Etiopian hallituksen kanssa, Ranskan Somalimaassa ja Italian Eritrean siirtomaassa.
Ennen toista maailmansotaa Neuvostoliitto oli yksi ensimmäisistä valtioista, joka tuomitsi Italian aggression ja tuki Etiopiaa Kansainliitossa. Ranska tai Britannia eivät ottaneet käyttöön voimakkaita pakotteita Mussolinia vastaan. Stalin ei vastustanut Italian Etiopian fasistista liittämistä, eikä katkaissut Neuvostoliiton siteitä Italiaan. Tässä vaiheessa Neuvostoliiton kaupallisista suhteista tuli olennainen osa Italian ja Etiopian kanssa.
Historia > Kylmä sota

Afrikkalainen katkoo kahleensa. Neuvostoliiton postimerkki vuonna 1961.
Neuvostoliittolaiskouluttaja ohjaa Namibian sissejä 1970-luvun lopulla.
Étoile Rouge (suom. ) on neuvostoliittolaisten vuonna 1975 Beninin kansantasavaltaan pystyttämä monumentti Cotonoussa.
Vuosina 1957–1964 Neuvostoliitto halusi viedä taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen mallin Ghanaan, Guineaan ja Maliin laajoilla taloudellisen ja teknisen yhteistyön ohjelmilla, lainoilla ja kauppasopimuksilla edullisin ehdoin. Se oli vähemmän merkittävää kuin Egyptille, Intialle tai Etiopialle myönnetty apu, mutta Neuvostoliiton talousyhteistyö Ghanan, Guinean ja Malin kanssa vaikutti merkittävästi, koska niiden taloudet olivat pieniä ja niistä tuli riippuvaisia Neuvostoliiton tuesta.
Suhteiden solmimista leimasi 1950-luvun lopulla optimismi ja kasvava Neuvostoliiton vaikutus vasta itsenäistyneisiin Afrikan valtioihin. Kehitys kääntyi pettymykseen 1960-luvulla taloudellisen yhteistyön kustannusten noustua, sekä vuosina 1960–1961 Kongon kriisin vaikutuksista. Nikita Hruštšovin kukistuessa vuonna 1964 Neuvostoliitto oli suurelta osin vetäytynyt Länsi-Afrikasta.
Historia > Kylmä sota > Ideologinen roolimalli

Neuvostoliiton virallinen ideologia syntyi 1960-luvun loppupuolella "vastaimperialismin" lähestymistapana. Moskovan Afrikka-politiikka oli kuitenkin todellisuudessa sekoitus ideologiaa ja reaalipolitiikkaa, jota muovasi Neuvostoliiton geopoliittinen kilpailu. Neuvostoliitolla oli useimpien Afrikan johtajien kanssa yhteinen näkemys kolonialismin vastaisuudesta, "modernisoinnista" ja kansakunnan rakentamisesta. Niitä vauhdittivat muun muassa Venäjän kiinnostus Afrikan resursseja ja markkinoita kohtaan. Esimerkiksi Nikita Hruštšov tuki itsenäisen Kongon demokraattisen tasavallan (entisen Belgian Kongon) ensimmäistä pääministeriä Patrice Lumumbaa, jonka lännen liittolaiset murhasivat, kun hänen väitettiin taipuneen "kommunistisiin" ideologioihin.
Neuvostoliitto oli ideologinen roolimalli, liittolainen ja tukija monille itsemääräämisoikeutta ja vapautta hakeville Afrikan valtioille länsimaisia kolonialistisia valtioita vastaan. Neuvostoliitto piti yllä laajoja suhteita eri puolilla Afrikkaa kymmenien vuosien ajan. Se tuki kansallisia vapautusliikkeitä Angolassa, Mosambikissa tai Guinea-Bissaussa, osallistui Ogadenin tai Kongon konflikteihin ja piti läheisiä suhteita Etiopian vasemmistohallintoon.
Osana ideologista vastakkainasettelua lännen kanssa Neuvostoliitto tuki siirtomaavallan jälkeisiä itsenäisyysliikkeitä ja pyrki hyödyntämään siirtomaiden perintöä vähentääkseen lännen vaikutusvaltaa mantereella ja sen ulkopuolella. Neuvostoliitto tuki laajamittaisia sotilaallisia, kulttuurisia ja koulutuksellisia vaihto-ohjelmia kaikkialla Afrikassa, joka loi suhteita poliittiseen, taloudelliseen ja akateemiseen eliittiin.
Neuvostoliiton taloudelliseen apuun kuului avustusta infrastruktuuriin, maatalouden kehittämiseen, turvallisuusyhteistyöhön ja terveysalan yhteistyöhön. Turvallisuusapu Afrikan armeijoille, kuten aseet ja varusteet, koulutus ja neuvonantajat, sekä tiedustelusuhteiden kehittäminen loi pitkäaikaisen perinnön Neuvostoliiton laitteistosta ja toimintakulttuurista kaikkialla Afrikassa. Neuvostoliitto sulautti turvallisuushenkilöstöä ja neuvonantajia useiden maiden sotilas-, tiedustelu- ja poliittisiin rakenteisiin. Jotkut näistä siteistä ovat kestäneet kylmän sodan yli. Nykyään Venäjä pyrkii elvyttämään näiden suhteiden perintöä ja rakentamaan niiden pohjalle saadakseen jalansijaa Afrikassa.
Venäjän federaatio

Neuvostoliiton romahtaessa suhteet Afrikkaan pysähtyivät nopeasti, koska niiden kustannukset olivat liian korkeita Neuvostoliiton jälkeiselle Venäjälle. Yli kahden vuosikymmenen ajan Venäjän toiminta Afrikassa oli vähäistä, lukuun ottamatta satunnaisesti esiintyneitä Viktor Butin kaltaisia asekauppiaita ja globaalisti ajattelevia liikemiehiä, kuten Oleg Deripaska ja Viktor Vekselberg.
Talouden ja sisäpolitiikan vakiintuessa Venäjä alkoi saada takaisin jalansijaa Afrikassa. Aluksi toiminta keskittyi pääasiassa Etelä-Afrikkaan ja Afrikan unioniin, joiden kanssa Venäjä toivoi voivansa toimia kumppanina ja tukemaan sen näkemystä moninapaisesta maailmasta.
Venäjä laajensi toimintaansa vahvistamalla osallistumistaan Afrikan rauhanturvaoperaatioihin ja osallistumalla kansainväliseen Somalian rannikon piratismin vastaiseen työryhmään.
Sen jälkeen Venäjän lisääntynyt vaikutusvalta ja läsnäolo Afrikassa on kasvanut. Venäjä luottaa kaikkiin käyttämiinsä työkaluihin, kuten poliittiseen ja sotilasturvallisuuteen, taloudellisiin, diplomaattisiin keinoihin ja tiedottamiseen. On pyritty rakentamaan uudelleen vanhoja siteitä ja kehittämään uusia.
Venäjän federaatio > Uudelleenvoimistuminen vuodesta 2014

Venäjän alkoi suuntautua merkittävästi Afrikkaan vuodesta 2014 lähtien. Moskovan strategia keskittyi yhdistelemään asemyyntiä, poliittista tukea, erityisesti autoritaarisille hallinnoille ja turvallisuusyhteistyötä vastineeksi kaivosoikeuksista, markkinoista ja diplomaattista tukea ulkopolitiikkaansa. Venäjästä tuli Afrikan suurin asetoimittaja.
Venäjä on yrittänyt yhä enemmän vaikuttaa hauraiden valtioiden vaaleihin vahvistaen autoritaarisuutta ja vahvoja miehiä vastineeksi etuoikeutetusta pääsystä maiden luonnonvaroihin. Moskova on tarjonnut apuaan maille, jotka joutuvat poliittiseen ja taloudelliseen eristyneisyyteen. Venäjän eduksi ovat vaikuttaneet länsimaiden pakotteet ja jopa yksityiset sotilasurakoitsijat, kuten Wagner-ryhmä. Venäjä ja Kiina, joilla oli epäsymmetriset kilpailijat Afrikassa 1960-luvulta 1980-luvulle, ovat haastaneet menestyksekkäästi niitä lännen normeja, jotka tukevat valtioiden sisäisiin asioihin puuttumista. Viimeisin esimerkki tästä on ranskalaisten joukkojen korvaamisesta islamilaisen terrorismin torjumiseksi Malissa. Mosambikissa venäläiset palkkasoturit ovat vuodesta 2019 lähtien toimittaneet sotureita ja sotilaslaitteita auttamaan hallitusta taistelemaan terroristiryhmiin ISIS- ja Al- sidoksissa olevia jihadisteja vastaan.
Venäjä yrittää usein hyödyntää Euroopan ja Yhdysvaltojen harha-askelia mantereella, sekä Afrikassa kasvanutta varovaisuutta Kiinan ylimitoitettua taloudellista vaikutusvaltaa ja tavoitteita kohtaan.
Venäjän suurimmat onnistumiset Afrikassa on saatu aikaan käymällä kauppaa palveluista kansainvälistä korruptiota tai ihmisoikeusloukkauksia harjoittavien hallitusten kanssa. Esimerkiksi Zimbabwessa Robert Mugaben presidenttikauden loppuaikana Venäjä suojeli Hararea YK:n turvallisuusneuvoston pakotteilta ja jatkoi poliittisia, taloudellisia ja turvallisuussuhteita kansainvälisestä kritiikistä huolimatta.
Toinen tapa menestyä on ollut yhteistoimintaa edistävien turvallisuussuhteiden käyttö. Turvallisuuspalveluita käyttävien kohdemaiden ylin johto auttaa avaamaan erityisen pääsyn luonnonvarojen etsintään. Tämä lähestymistapa on ollut Keski-Afrikan tasavallassa ja Sudanissa.
Moskova luotti neuvostoaikana vahvasti läheisiin turvallisuus- ja tiedustelusuhteisiin Afrikan itsenäisyys- tai vastarintaliikkeiden johtajien kanssa. Kaksi Etelä-Afrikan apartheidin jälkeistä presidenttiä, Thabo Mbeki ja Jacob Zuma, saivat sotilaskoulutuksen Neuvostoliitossa. Zuman säännölliset tapaamiset Putinin kanssa viittasivat siihen, että Moskova yritti elvyttää innokkaasti kylmän sodan aikaisia suhteita, ja että Etelä-Afrikan johtaja oli vastaanottavainen kumppani. Neuvostoliitto tuki Etelä-Afrikan vapautusliikettä ANC:tä voimakkaasti taistelussa rotusortohallintoa vastaan. ANC hallitsee maata edelleen yksinkertaisella enemmistöllä ja Vladimir Putinin Venäjä nauttii Neuvostoliiton hyvästä maineesta.
Venäjän federaatio > Talousyhteistyö

Venäjän kauppa ja investoinnit Pohjois-Afrikassa ovat kasvaneet merkittävästi, erityisesti Maghrebissa, Egyptissä ja Sudanissa. Eräs syy on ollut se, että Afrikan kaasu- ja öljymarkkinat ovat yhä houkuttelevimpia venäläisille yrityksille, kuten Rosneft, Gazprom tai Lukoil. Kyse ei ole pelkästään mahdollisuudesta lisätä tuotantoa ja vaikutusta globaaleilla kaasumarkkinoilla, vaan myös vaikuttaa muiden maiden hintoihin ja markkinaolosuhteisiin. Varsinkin, kun Yhdysvallat ja EU ovat asettaneet Venäjän öljyn ja kaasun tuontisaartoon reaktiona Putinin sotaan Ukrainassa.
Moskovan diplomaattisten piirien mukaan Venäjä yrittää välttää voimakasta yhteenottoa muiden globaalien maiden kanssa Afrikassa, toisin kuin kylmän sodan aikoina. Sen sanotaan keskittyvän pikemminkin alueisiin ja maihin, joissa länsi tai Kiina eivät vielä olleet aktiivisia. Suuret Afrikan maat, kuten Etelä-Afrikka, Nigeria ja Kenia, sekä monet muut maat ovat edelleen luotettavia venäläisiä kumppaneita Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa.
Venäjä hyödyntää kaupallisia suhteita niissä Afrikan osissa, joissa on heikko oikeusvaltioympäristö, koska niiden liiketoimintaa eivät rasita ulkomaan korruptiota koskevien lakien kaltaiset rajoitukset. Pienissä maissa venäläiset yritykset hyödyntävät korruptiota ja läpinäkyvyyden puutetta rakentamalla siteitä paikalliseen eliittiin ajaakseen maan kaupallisia tai geopoliittisia etuja. Venäläiset yritykset kohtaavat kilpailua Kiina kanssa etsiessään lupaavia liiketoimintamahdollisuuksia.
Venäjän taloudellista toimintaa Afrikassa hallitsevat yleensä suuret valtionyhtiöt. Maailman suurin timanttikaivosyhtiö Alrosa on laajentanut toimintaansa Angolassa ja Zimbabwessa. Valtion öljyjätti Rosneft, jota johtaa Putinin lähinen kumppani Igor Setšin, yrittää laajentaa toimintaansa myös Afrikassa. Se allekirjoitti yhteistyösopimuksen nigerialaisen öljy- ja kaasunetsintäyrityksen kanssa. Yritys sai vuonna 2018 jopa 21 öljyomaisuutta eri puolilla Afrikkaa. Rosneftillä on tiettävästi aiesopimuspöytäkirjat useiden Afrikan maiden kanssa tai hankittu lisenssi työskentelyyn useissa Afrikan maissa, kuten Päiväntasaajan Guinea, Libya, Mosambik, Nigeria, Etelä-Sudan ja Uganda. Rosneftin vuoden 2018 vuosikertomuksen mukaan yhtiön ainoa toimintaprojekti on kuitenkin Mosambikissa, mikä viittaa siihen, että sen Afrikan laajentumista koskevissa tarinoissa on melkoista liioittelua.
Venäjän federaatio > Talousyhteistyö > Rosatom

Venäjän ydinvoimayhtiö Rosatom on toiminut aktiivisesti monissa osissa Afrikkaa ja se pitää sitä keskeisenä kasvumarkkinana. Rosatom on etsinyt mahdollisuuksia ulkomailta, koska kotimaiset mahdollisuudet kasvattaa liiketoimintaa ovat rajalliset Venäjän taloustilanteen vuoksi. Liiketoiminnan luonteen takia tällaiset hankkeet luovat erittäin pitkäaikaisia asiakassuhteita, koska ydinvoimaloiden rakentaminen ja käyttö ovat vuosikymmeniä kestäviä hankkeita. Rosatom on allekirjoittanut yhteisymmärryspöytäkirjat vähintään neljäntoista Afrikan hallituksen kanssa mahdollisesta ydin- ja ei-ydinalan yhteistyöstä, mukaan lukien sellaisilla siviiliydinsektoreilla kuin lääketiede, maatalous ja vesivoimahankkeet.
Rosatom on kuitenkin luvannut liikaa ja saavuttanut vähän. Sen Afrikassa allekirjoittamien sopimusten määrä lasketaan enimmäkseen PR-osallistumiseksi, koska suurin osa niistä ei yksinkertaisesti ole kaupallisesti toteutettavissa. Rosatomin visio Afrikan ydinvoimaprojektien sarjasta ei ole juurikaan edennyt, lukuun ottamatta 4 800 megawatin ydinvoimalaa Egyptissä.
Joidenkin Afrikan maiden vahvat kansalaisyhteiskunnat ovat vastanneet Rosatomin tunkeutumiseen ja kysyneet hallitseville eliiteille kiusallisia kysymyksiä korruptiosta ja arkaluonteisista asioista. Yhtiön ylilyönti sopimuksessa voimareaktorien rakentamisesta Etelä-Afrikkaan, jonka arvon kerrottiin olevan 76 miljardia Yhdysvaltain dollaria, johti Zuman presidenttikauden romahtamiseen vuonna 2018. Ruohonjuuritason ympäristöaktivistien ja kansalaisyhteiskunnan sitkeä vastustus johti oikeudellisiin ja parlamentaarisiin haasteisiin, jotka lopulta suistuivat raiteilta, ja suunnitelma on nyt keskeinen osa laajaa korruptiotutkintaa.
Rosatom on myös osa Venäjän rajoitettua pehmeää voimaa Afrikassa. Se rahoittaa tieteen, teknologian, tekniikan ja matematiikan koulutusohjelmia, kuten tieteellisiä kilpailuja lukio- ja korkeakouluopiskelijoille. Rosatom tarjoaa myös stipendejä afrikkalaisille opiskeluun Venäjällä.
Venäjän varaulkoministeri Bogdanov väitti heinäkuussa 2019, että lähes 15 000 afrikkalaista opiskelijaa opiskelee Venäjällä, mutta ei ole selvää, kuinka moni heistä todella opiskelee.
Venäjän federaatio > Humanitaarinen tuki

Venäjän kehitys- ja humanitaarinen apu on nykyään suurelta osin symbolista, toisin kuin neuvostoaikana. Venäjä ei esimerkiksi ole vielä luvannut varoja YK:n kestävän kehityksen tavoitteisiin Afrikassa.
Suurin osa Venäjän humanitaarisesta avusta on luontoissuorituksia, jotka kanavoidaan Venäjän hätätilanteiden ministeriön (EMERCOM) kautta, usein vastauksena luonnon tai ihmisen aiheuttaman katastrofin vuoksi.
Venäjä on näkyvästi mukana YK:n valtioiden välisessä pakolais- ja siviilipuolustusorganisaatiossa ICDO:ssa ja pitää sitä välineenä, jonka avulla se voi laajentaa suhdettaan kehitysmaihin ja rakentaa hyvää tahtoa.
Venäjän federaatio > Aseet

Venäläinen kuorma-auto Keski-Afrikan tasavallassa.
Venäjän sotilasajoneuvoja Keski-Afrikan tasavallassa.
Neuvostoliiton ja Venäjän aseteollisuuden ydinmarkkina-alueena on pitkään ollut aseiden vienti Afrikkaan. Se helpottaa Venäjän laajempia diplomaattisia pyrkimyksiä kehittää sotilaallisia, poliittisia ja turvallisuussuhteita ja laajentaa vaikutusvaltaa Afrikassa. Aseet mahdollistavat pitkäaikaisten suhteiden luomisen ja ylläpitämisen asiakkaiden, nousevien sotilaallisten ja poliittisten johtajien kanssa ja auttavat Venäjää kilpailemaan vaikutusvallasta Yhdysvaltojen, Ranskan ja Kiinan kanssa.
Pohjois-Afrikan maat, kuten Algeria, ovat perinteisesti olleet venäläisten aseiden tärkein kohde. SIPRIn tietojen mukaan Venäjä on toimittanut aseita kahdeksaantoista Saharan eteläpuolisen Afrikan maahan vuosina 2009–2019: Angola, Burkina Faso, Kamerun, Tšad, Kongon demokraattinen tasavalta, Päiväntasaajan Guinea, Etiopia, Ghana, Guinea, Kenia, Mali, Nigeria, Ruanda, Etelä-Afrikka, Etelä-Sudan, Sudan, Uganda ja Sambia.
Venäläiset aeet ovat yleensä halvempia kuin länsimaiset vastaavat ja ne ovat yleensä luotettavia. Monilla afrikkalaisilla armeijoilla on neuvostoaikaisia varastoja, jotka ovat yhteensopivia nykyaikaisten venäläisten aseiden kanssa.
Eteläafrikkalaisen median raportin mukaan maassa on toiminut venäläisten ja eteläafrikkalaisten yhteinen helikoptereiden huoltolaitos vuodesta 2013. Venäläisen puolustusyhtiön Kalašnikovin kerrotaan haluavan rakentaa maahan myös tuotantokeskuksen. Yhteiset tuotanto- ja korjauslaitokset Venäjän kanssa voisivat auttaa ylläpitämään Afrikan armeijoiden riippuvuutta venäläisistä aseista. Venäjän afrikkalaisille asiakkaille nämä tilat tarjoaisivat mahdollisuuden tehostaa teollisuustuotantoa ja luoda työpaikkoja. Angola ilmoitti 2019 suunnitelmistaan perustaa venäläisten aseiden valmistus- ja korjauslaitos maahan.
Venäjän asemyynti tarjoaa lisäetuna puuttumisen ihmisoikeusehtoihin. Tämä tapahtui esimerkiksi, kun Nigeria kääntyi Venäjän puoleen Barack Obaman hallinnon estäessä toistuvasti asetoimitukset maahan. Venäjä ei aseta asemyyntinsä tai sotilaallisen yhteistyönsä ehdoksi demokraattisten normien noudattamista. Se ei myöskään välitä käsitellä joitakin mantereen pahimpia ihmisoikeuksien loukkaajia, kuten Sudania ja Zimbabwea.