stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Omenalampi (Kouvola)
Maantietoa

Lampi on 170 metriä pitkä, 100 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Repoveden–Luujärven alueeseen (14.981) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 114,8 metriä mpy.
Nižnjaja Belka (joki Pihkovan alueella)

| Nižnjaja Belka Нижняя Белка |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Pihkovan alue
Piiri:  Outova, Strugi-Krasnyj
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Nižnjaja Belkan valuma-alue
Pinta-ala:  199 km²
Pääuoman osuudet:  Nižnjaja Belka, Verhnjaja Belka, Belka
Yhtyy:  Želtša (61 km suistosta)
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Dolgoje, Strugi-Krasnyjen piiri
 :  58.281102°N, 28.482257°E
Laskupaikka:  Želtša, Outovan piiri
 :  58.451507°N, 28.263399°E
Läpivirtausjärvet:  Zabelskoje
Sivu-uomat:  Studjonka, Kureika
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  yli 150 m  mpy. 
Laskukorkeus:  noin 37 m  mpy. 
Korkeusero:  113 m
Pituus:  41 km  
Kaltevuus:  2,76 m/km
Muuta
Nižnjaja Belka, tai vain Belka (ven. Нижняя Белка), on Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueella Outovan- ja Strugi-Krasnyjen piirissä virtaava joki, joka on Želtšan suurin sivujoki.
Järven nimi Belka (ven. Белка) tarkoittaa myös oravaa, joten se voidaan suomentaa Oravajoki. Venäläinen yhdyssanojen etuosa ven. Нижне- tarkoittaa alinen- tai joen alajuoksun. Siksi Nižnjaja Belka voidaan suomentaa Alinen Belka. Paikalliset käyttävät nimeä Belka joen yläjuoksulta pieneen sivuojaan Dubskojeen (ven. Дубское) asti, siitä eteenpäin nimeä Ylinen Belka (ven. Верхняя Белка, Verhnjaja Belka) Zabelskojen järvelle asti ja järveltä joensuuhun nimeä Alinen Belka eli Nižnjaja Belka.
Joen kulku

Nižnjaja Belka on 41 kilometriä pitkä ja se yhtyy Želtšaan noin 61 kilometriä sen yläjuoksulle päin. Joen lähde on metsäjärvi Dolgoje (ven. Дοлгοе), joka sijaitsee Lugan ylängöllä Strugi-Krasnyjen piirin puolella. Belka virtaa järvestä pohjoiseen päin 8 kilometriä ja se ylittää Outovan piirin piirirajan heti alussa. Sen uoma putoaa jo tällä matkalla 50 metriä, mikä tekee kaltevuudeksi muutettuna noin 6 m/km. Joen loppuosuuden kaltevuudeksi jää vielä noin 1,9 m/km. Tällä matkalla siihen on yhtynyt jo kolme sivuojaa, joista yksi on Antonov (ven. Антонов). Sitten Belka kääntyy länteen ja alkaa virrata lounaaseen päin ja viiden kilometrin päässä siihen yhtyy etelästä tuleva Šumilka (ven. Шумилка) ja kilometrin päässä vielä Kureika (ven. Курейка). Nyt Belka kääntyy pohjoiseen ja alittaessaan ensimmäisen tien, ohittaa se myös ensimmäisen uomanläheisen järven Vilinon (ven. Вилино). Tie kulkee Molodin (ven. Молоди) ja Lesnajan (ven. Лесная) kylien kautta ja se yhtyy noin 15 kilometrin päässä pohjoisessa tiehen 58K-102. Kahdeksan kilometrin päässä siihen yhtyy oikealta sivuoja Mežnik (ven. Межник) ja parin kilometrin jälkeen Belka laskee Zabelskojen järveen. Järvi on 3,4 kilometriä pitkä ja sen jälkeen joki jatkaa pohjoiseen yhtyen lopuksi Želtšaan kuusi kilometriä itään Polnan (ven. Полна) kylästä.
Valuma-alue, sivujoet ja järvet > Yleistä

Nižnjaja Belka sijaitsee Narvanjoen vesistöalueessa Želtšan valuma-alueella. Želtša laskee Peipsijärven itärantaan ja Peipsijärven pohjoispäästä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Nižnjaja Belkan valuma-alue sijaitsee kokonaan Pihkovan alueella ja lähes kokonaan Outovan piirissä.
Valuma-alueen pinta-ala on 199 neliökilometriä . Belkan valuma-alue rajautuu lännessä sekä rinnakkaisen sivujoen Perenkan (ven. Перенка) että Tšorjanan valuma-alueeseen. Idän puolella sijaitsevat pienen Žukovin (ven. Жуков) ja suuremman Jeglinan valuma-alueet. Joen lähteenä oleva latvajärvi on korkealla vedenjakajaseudulla, josta saavat myös etelään virtaavan Pihkovanjoen latvahaarat vetensä. Belkan suurimpia sivuojia on esitelty alla taulukossa.
Valuma-alue, sivujoet ja järvet > Sivujokia

| yhtyy  Nižnjaja Belkaan  (km suusta) | nimi | nimi (ven>  ) | pituus (km) | valuma-alue (km²) | lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Studjonka | Студёнка | 13 |  | 3 |
|  | Mežnik | Межник |  |  | 1 |
|  | Kureika | Курейка |  |  | 1,2 |
|  | Šumilka | Шумилка |  |  | 1 |
|  | Antonov | Антонов |  |  | 1 |
Lähteet: 1 = , 2 = , 3 =
Järviä

Joen valuma-alueella on kymmeniä järviä. Ainoastaan kaksi järveä, edellä mainittu Zabelskoje ja lähdejärvi Dolgoje, sijaitsevat joen pääuomassa. Uoman vieressä on joitakin pieniä järviä kuten esimerkiksi alajuoksulla Dudno (ven. Дудно), Meltsevo (ven. Мельцево) ja edellä mainittu Vilino sekä Pališ (ven. Палиш), joka sijaitsee Mežnikin yhtymäkohdan vieressä. Sivujokien valuma-alueilla sijaitsevat esimerkiksi Sorokino (ven. Сорокино), joka on Studjonkan sivuhaaran latvajärvi, sekä Kureiskoje (ven. Курейское), joka on Kureikan latvajärvi.
Hallintoalue

Valtiollisen vesistörekisterin mukaan joki ja sen valuma-alue kuuluu Itämeren valuma-alueen piiriin (ven. Балтийский бассейновый округ). Joen vesistörekisterin numero on 01030000312102000027442 . Venäjän puoleisten vesistöjen hallintorakenteesta ei ole tässä tietoa, mutta alue sisältyy kuitenkin kokonaan Pihkovan alueeseen.
Huomautuksia

1 2 3 4 5  Teksti on osittain käännös venäjänkielisestä artikkelista ru:Нижняя Белка (приток Желчи), jonka tiedot on vielä tarkistamatta muista lähteistä.
1 2  Kohteen pituus, leveys ja ympäristön kasvillisuus, asutus ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
Käännös suomeksi
Baseball-pallo

Baseball-pallo.
Baseball-pallo on baseballissa käytettävä pallo. Pallossa on kuminen tai korkista valmistettu ydin, joka on ympäröity langalla. Pallo on verhoiltu nahalla. Pallon koko on ympärysmitaltaan 9-9,25 tuumaa (22,86 cm – 23,50 cm). Pallon ytimen ympärille voi olla kiedottuna jopa 1,5 kilometrin verran lankaa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Baseball (ball)
Baseball kesäolympialaisissa 1964

Baseball
Baseball järjestettiin näytöslajina vuoden 1964 kesäolympialaisissa neljättä kertaa. Näytöstapahtumassa pelattiin ainoastaan yksi ottelu. Peliä oli katsomassa 50 000 katsojaa. Vastakkain pelasivat Yhdysvallat ja Japani. Yhdysvallat voitti 6–2.
Kesäolympialaisten 1964 lajit ja kilpailutapahtumat
Ammunta | Baseball (Näytöslaji) | Budō (Näytöslaji) | Jalkapallo | Judo | Koripallo | Lentopallo | Maahockey | Melonta | Miekkailu | Nykyaikainen viisiottelu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Purjehdus | Pyöräily | Ratsastus | Soutu | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Okariina

Etu- ja takanäkymä kahdesta klassisesta 12-reikäisestä okariinasta. Etupuolen kaksoisaukotus on kehitetty 1900-luvulla Japanissa.
Okariina eli okariino (it. ocarina < oca = hanhi) on astiahuilu, joka eroaa puupuhallinsoittimista siten, että se on umpinainen, ja näin ollen ääni syntyy hiukan eri tavalla. Se on yksi maailman vanhimmista soittimista. Keski- ja Etelä-Afrikan heimot käyttivat astiahuiluissaan omia virityksiään erottuakseen.
Okariina on kehittynyt savikukkopillistä. Sitä on valmistettu posliinista tai kipsistä neljää eri suuruutta, joita on käytetty neliääniseen yhteissoittoon. Okariina on puukontupen tai kannalla varustetun kävyn muotoinen. Siinä on voi olla esimerkiksi kymmenen reikää, joita suljetaan ja avataan sormin, jolloin syntyy 18-sävelinen kromaattinen asteikko. Okariina-kvartetissa "altto" soi sopraanoon verrattuna kvarttia, "tenori" kvinttiä ja "basso" oktaavia matalammalla. Kvartetti kokonaisuudessaan kuitenkin kuuluu yksinomaan diskanttivyöhykkeeseen.
Nykyaikainen okariina (okariino) on keraaminen, mutta jotkut valmistajat tekevät myös muovisia, puisia, lasisia ja metallisia soittimia. Muodoltaan okariina on suljettu kammio, jossa on sormille tavallisimmin neljästä kahteentoista reikää, ääniaukko ja puhallusaukko.
Historia

Astiahuilu, josta okariina on periytynyt, saattaa olla jopa 12 000 vuotta vanha soitin. Se oli tunnettu jo kivikaudella ja vanhoissa korkeakulttuureissa kaikkialla maailmassa.
Espanjalaiset valloittajat tutustuivat 1500-luvulla mayojen ja asteekkien huilutaiteeseen. Heidän mukanaan keraamisen astiahuilun idea tuli Eurooppaan.
Ennen okariinan keksimistä tavataan Euroopassa muun muassa eläimen sarvesta tehty versio.
Nykyaikaisen länsimaisen okariinan kehitti 1800-luvulla italialainen keksijä Giuseppe Donati. Soittimen italiankielinen nimi, ocarina, tarkoittaa pientä hanhea. Donatin 10-reikäinen okariina oli ensimmäinen, jolla voitiin tuottaa diatoninen asteikko. Hänen tuotantoonsa 1830 alkaen kuului erikokoisia soittimia eri sävellajien toteuttamiseksi. Materiaalina oli terrakotta, jonka lisäksi Donati käytti myös muita materiaaleja, esimerkiksi alumiinia.
Pian Donatin aloitettua tuotantonsa perustettiin Budriossa okariinaorkesteri, joka teki kiertueita Euroopassa. Okariinon suosio kasvoi, ja monet muutkin soitinrakentajat ryhtyivät valmistamaan niitä. Budrio on yhä okariinakulttuurin keskus.
1900-luvun alussa aloitettiin okariinojen postimyynti Amerikkaan. Suosittu soitin sai nimekseen "Sweet Potato" (suom. 'bataatti').
Yhdysvaltain maavoimat otti toisen maailmansodan aikana käyttöön okariinan taistelumoraalin kohottamiseksi. "Sota-okariinat" oli valmistettu joko bakeliitista tai metallista.
1950-luvulla monissa amerikkalaisissa kouluissa otettiin okariina opetuskäyttöön. Muovista valmistettu soitin sai nimekseen tonetti.
1960-luvulla englantilainen matemaatikko John Taylor keksi nelireikäisen okariinan. Hän loi mallin, jossa diatoninen asteikko onnistuu neljän aukon avulla. Aukot ovat erikokoiset, ja siksi niillä voi tuottaa riittävästi eri yhdistelmiä 13 säveltä varten. Lisäämällä 1 tai 2 pohjareikää saavutetaan liki 1,5 oktaavia. Tämä "englantilainen tyyli" on tullut suosituksi, ja saatavilla on myös nuottikirjoja otetaulukoineen.
Äänentuotto

Toisin kuin esimerkiksi huilun tai nokkahuilun, okariinan tuottaman äänen korkeus ei riipu puhalletun ilman kulkemasta matkasta, vaan äänenkorkeuteen vaikuttaa kammion avonaisen pinta-alan ja tilavuuden suhde. Sen vuoksi äänen vireeseen vaikuttaa enemmän aukkojen koko kuin niiden sijainti.
Puhallettava ilmavirtaus saa okariinan kammion resonoimaan, jolloin kammio tuottaa siniääntä muistuttavan äänen. Okariinalla ei siten voi soittaa huiluääniä, eli puhallusvoimalla soittimen äänialaa ei voi laajentaa. Sen sijaan intonaatioon puhallusvoima vaikuttaa merkittävästi. Soittaessa äänenkorkeutta voi vaihdella sulkemalla ja avaamalla sormiaukkoja joko osittain tai kokonaan.
Jotkin okariinanvalmistajat ovat laajentaneet soittimen äänialaa tekemällä kaksi- tai kolmekammioisia okariinoja (joista englanniksi usein käytetään yksinkertaisesti nimiä "double" ja "triple"). Kammiot on viritetty soimaan esimerkiksi oktaavin tai desiimin välein. Jokaisella kammiolla on oma puhallusaukko, ja puhaltamalla useampaan aukkoon samanaikaisesti on voi soittaa myös harmonioita.
Okariina populaarikulttuurissa

Oiva Paloheimon lastenkirjassa Tirlittan (1953) Tirlittanin soitin on okariina.
Japanilaisessa anime-elokuvassa Naapurini Totoro (1988) esiintyvät Totoro-olennot soittavat okariinaa.
Dragonball Z -sarjan viimeisen elokuvan Wrath of the Dragon Tapion-hahmo soittaa okariinaa.
Kirjailija Robert Rankinin Brentford-trilogian hahmo Hugo Rune on nimetty muun muassa okariinan uudelleenkeksijäksi.
The Troggs -yhtyeen klassikkokappale Wild Thing sisältää okariinasoolon.
Okariinan esiintyminen useissa Nintendon suositun The Legend of Zelda -pelisarjan peleissä, etenkin Ocarina of Timessä, on nostanut okariinojen suosiota videopeliharrastajien keskuudessa.
Pokémon 2000 -elokuvassa Melody soittaa okariinaa.
Lunar-pelisarjan pelissä Lunar Silver Star Story päähenkilö Alex soittaa okariinaa.
Okariina on tärkeä soolosoitin Hugo Montenegron sovituksessa Ennio Morriconen tunnussävelestä Hyvät, Pahat ja Rumat nimiseen Sergio Leonen ohjaamaan elokuvaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Okariina Wikimedia Commonsissa
The Chuckerbutty Ocarina Quartet (Arkistoitu – Internet Archive), brittiläinen okariinakvartetti (englanniksi)
The Ocarina Network (Arkistoitu – Internet Archive), okariina-aiheinen keskustelufoorumi ja yhteisö (englanniksi)
Kuinka okariina toimii:
1. Ilma kulkee puhallusaukosta sisään.
2. Ilma törmää okariinan reunoihin synnyttäen äänen.
3. Ilma värähtelee okariinan sisällä.
4. Äänenkorkeus muuttuu avaamalla ja peittämällä aukkoja.
Kaksikammioinen Focalink Double Alto C -okariina. Suukappaleessa näkyy kaksi puhallusaukkoa. Kahden kammion avulla saavutetaan yhteensä 2 ¼selvennä oktaavin ääniala.
Ağgölin kansallispuisto

Ağgölin kansallispuiston logo.
Ağgölin kansallispuisto (azer. Ağgöl Milli Parkı) on Azerbaidžanissa Kür-Arazin alangon länsiosassa Milin tasangolla sijaitseva kansallispuisto. Se on perustettu vuonna 2003, ja sen pinta-ala on 17 924 hehtaaria.
Suurin osa Ağgölin kansallispuistosta on Ağgöl-järven alueella. Kansallispuistoa pidetään Azerbaidžanin muuttolintujen tärkeimpänä talvehtimis- ja pesimäalueena, ja siellä esiintyy yli 140 lintulajia, joista 89 myös pesii siellä. Tärkeimpiä lajeja ovat kiljuhanhi, sorsat, pikkutrappi, flamingot, pelikaanit, haikarat, mustahaikara, kapustahaikara, mehiläissyöjä ja merikotka. Lintualue sisältyy myös Ramsarin luetteloon.
Soiden lisäksi osa kansallispuistosta on aroa ja puoliaavikkoa. Siellä esiintyviä eläinlajeja ovat susi, kultasakaali, ketut, viidakkokissa, useat käärmelajit ja kilpikonnat. Hallinnollisesti alue kuuluu Azerbaidžanin Ağcabədin ja Beyləqanin piirikuntiin.
Asínoksen Neitsyt Marian kirkko

| Asínoksen Neitsyt Marian kirkko Ναός της Παναγίας της Ασίνου |
| --- | --- |
 Asínoksen Neitsyt Marian kirkko.
Sijainti:  Nikitári, Nikosia, Kypros
Koordinaatit:  35°02′47″N, 32°58′24″E
Kirkkokunta:  Kyproksen ortodoksinen kirkko
Rakentamisvuosi:  1099 tai 1205/1206
Tyylisuunta:  bysanttilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Tróodoksen maalatut kirkot 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Asínoksen Neitsyt Marian kirkko (kreik. Παναγία της Ασίνου, Panagía tis Asínou) eli Neitsyt Maria Forviótissan kirkko (Παναγία Φορβιώτισσα, Panagía Forviótissa) on bysanttilaisaikainen kirkko Tróodos-vuoristossa Kyproksen saarella Nikosian alueella lähellä Nikitárin kylää. Se on yksi Tróodoksen maalatuista kirkoista, jotka ovat Unescon maailmanperintökohde.
Kirkko on omistettu Forbionin Neitsyt Marialle. Se rakennettiin vuonna 1099 (tai paikalla olevan omistuskirjoituksen mukaan 1205–1206), ja se oli alun perin paikalla sijainneen Forbionin luostarin kirkko. Luostarin toiminta jatkui 1700-luvulle saakka. Kirkko liitettiin maailmanperintöluetteloon vuonna 1985.
Kirkko sijaitsee noin kolme kilometriä Nikitárista luoteeseen. Kirkko on kaksiosainen ja koostuu yksilaivaisesta pääosasta sekä nartheksista, joka on lisätty 1100-luvulla. Katto on Tróodoksen kirkoille tyypillinen lumisuojaksi tehty jyrkkä puurakenteinen harjakatto. Kirkon seinämaalaukset ovat 1100–1600-luvuilta. Ne edustavat konstantinopolilaista ikonimaalaustyyliä, ja ikonimaalarin arvellaan olleen kotoisin sieltä. Varhaisimpien maalausten aiheisiin kuuluvat muun muassa Jeesuksen kaste Jordanvirrassa, Lasaruksen herättäminen kuolleista, viimeinen ehtoollinen, ristiinnaulitseminen ja ylösnousemus.
Kirkon nartheksin maalauksia.
Kristus Kaikkivaltias.
Apostoleita.
Apostolien ehtoollinen.
Pyhä Georgios (Yrjö).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Asínoksen Neitsyt Marian kirkko Wikimedia Commonsissa
Asetaldehydi

| Asetaldehydi |
| --- | --- |


Tunnisteet
Muut nimet:  Etanaali   Etikkahappoaldehydi Etyylialdehydi Etikkahappoaldehydi
CAS-numero:  75-07-0
PubChem CID:  177
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H4O
Moolimassa:  44,1 g/mol
Ulkomuoto:  kaasu tai väritön neste
Sulamispiste:  −123 °C (150 K)
Kiehumispiste:  20,2 °C (293 K)
Tiheys:  0,778 g/cm3 g/cm3 (20 °C)
Liukoisuus veteen:  Sekoittuu
    
Asetaldehydi on etikkahapon aldehydi, jonka kemiallinen kaava on C2H4O ja rakennekaava on CH3CHO. Siitä käytetään myös nimiä etanaali, etikkahappoaldehydi ja etyylialdehydi. Aine on etanolin aineenvaihduntatuote. Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Asetaldehydi kuuluu aldehydien aineryhmään. Se on erittäin helposti syttyvää ja sen höyry-ilma-seokset ovat räjähtäviä. Asetaldehydi on pistävän hajuista ja se on olomuodoltaan kaasua tai väritöntä nestettä. Asetaldehydin leimahduspiste −38 °C (c.c.) ja itsesyttymislämpötila 185 °C. Asetaldehydin suhteellinen höyryn tiheys on 1,5 eli se on ilmaa raskaampaa (ilma = 1), joten se voi kulkeutua maata pitkin ja syttyä myös etäällä.
Ollessaan kosketuksessa ilman kanssa asetaldehydi voi muodostaa räjähtäviä peroksideja.
Historia

Asetaldehydin löysi ensimmäisen ruotsalainen apteekkari ja kemisti Carl Wilhelm Scheele vuonna 1774. Tämän jälkeen asetaldehydia ovat tutkineet ranskalaiset kemistit Antoine François, comte de Fourcroy ja Louis Nicolas Vauquelin (1800) ja saksalaiset kemistit Johann Wolfgang Döbereiner (1821, 1822, 1823) ja Justus von Liebig (1835). Vuonna 1835 Liebig nimesi sen "aldehydiksi", mutta nimi muutettiin myöhemmin asetaldehydiksi.
Tuotanto

Vuonna 2003 asetaldehydin maailmanlaajuinen tuotanto oli noin miljoona tonnia. Ennen vuotta 1962, etanoli ja asetyleeni olivat tärkeimmät asetaldehydin lähteet. Sittemmin eteeni on ollut tärkein raaka-aine.
Päätuotantomenetelmä on eteenin hapettaminen Wacker-prosessin avulla. Prosessiin kuuluu etyleenin hapettaminen käyttäen homogeenista palladium/kuparikatalyyttiä:
2 CH2=CH2 + O2 → 2 CH3CHO
1970-luvulla, Wacker-Hoecst suoran hapetusprosessin maailmanlaajuinen kapasiteetti kasvoi yli 2×106 per vuosi.
Tuotettaessa pienempiä määriä, sitä voidaan valmistaa myös etanolin osittaisen hapettamisella, eksotermisellä reaktiolla. Tämä prosessi suoritetaan tyypillisesti hopeakatalyytin avulla 500–600 °C.
CH3CH2OH + 1/2 O2 → CH3CHO + H2O
Tämä menetelmä on yksi vanhimpia teollisuudessa käytettyjä menetelmiä asetaldehydin valmistamiseen.
Asetaldehydin turvallisuus > Vaarat > Myrkyllisyys

Asetaldehydi on ulkoisesti myrkyllistä pitkään altistettuna, ihoa ärsyttävä ja karsinogeeninen. Asetaldehydi hajoaa yleensä luonnollisesti ihmiskehossa, mutta sitä on havaittu erittyvän rotan virtsassa.
Asetaldehydin turvallisuus > Vaarat > Ärsyttävä vaikutus

Asetaldehydi ärsyttää ihoa, silmiä, limakalvoa, nielua ja hengitysteitä. Tätä tapahtuu kun pitoisuus ylittää 1 000 ppm rajan. Altistumisen oireita ovat pahoinvointi, oksentelu ja päänsärky. Oireet eivät välttämättä tule heti. Ilman asetaldehydin raja on 0,07 ja 0,25 ppm:n välillä. Tällaisissa pitoisuuksissa asetaldehydin omenamainen tuoksu on ilmeinen. Silmän sidekalvon ärsytystä on havaittu 15-minuutin altistuksen jälkeen, 25 ja 50 ppm pitoisuuksissa, vastaavasti ärsytystä hengitysteissä on havaittu 200 ppm pitoisuudelle altistuttaessa 15-minuutin jälkeen. Asetaldehydillä on unettava vaikutus ja suurina annoksina se voi aiheuttaa jopa kuoleman lamaannuttamalla hengityksen. Altistus voi aiheuttaa myös vakavia vaurioita suuhun, kurkkuun ja vatsaan; nesteen kertymistä keuhkoihin, kroonisia hengityselinsairauksia, munuais- ja maksavaurioita, kurkun ärsytystä, huimausta, punoitusta ja ihon turvotusta.
Asetaldehydin turvallisuus > Vaarat > Karsinogeenisuus

Asetaldehydi on karsinogeeninen ihmiselle. Vuonna 1988 kansainvälinen syöväntutkimusyksikkö IARC totesi että eläinkokeiden perusteella on saatu asetaldehydin karsinogeenisuudesta riittävästi todisteita. Lokakuussa 2009 IARC päivitti asetaldehydin luokituksen, jonka mukaan asetaldehydi, jota on ja syntyy sisäsyntyisesti alkoholijuomissa, on ryhmän 1 karsinogeeni. Lisäksi asetaldehydi vahingoitaa DNA:ta ja aiheuttaa epänormaalia lihasten kehitystä, sillä se sitoutuu proteiineihin.
Asetaldehydin turvallisuus > Pahentavat tekijät > Alzheimer

Ihmiset, joilla on geenimutaatiosta johtuva puutteellinen kyky poistaa asetaldehydiä, voi olla muita suurempi riski sairastua Alzheimerin tautiin. "Tulokset osoittavat että ALDH2 puute on ristitekijä viiveellä ilmestyvään Alzheimerin tautiin."
Asetaldehydin turvallisuus > Pahentavat tekijät > Perinnölliset sairaudet

Tutkimuksessa, jossa tutkittiin 818 runsaasti alkoholia juovaa henkilöä, todettiin että ne, jotka geenivirheen takia altistuvat normaalia korkeammille asetaldehydipitoisuuksille, ovat suuremmassa riskissä sairastua ylemmän ruoansulatuskanavan ja maksan syöpiin.
Asetaldehydin turvallisuus > Asetaldehydin lähteet > Tupakan savu

Asetaldehydi on tupakan savun merkittävä osatekijä. Sillä on osoitettu olevan synerginen vaikutus nikotiiniin jyrsijätutkimuksessa, eli se lisää nikotiinin riippuvuutta. Asetaldehydi on tupakan savun yleisin karsinogeeni, se liukenee sylkeen tupakoidessa. Asetaldehydiä on löydetty myös e-tupakoista, tosin pieniä määriä.
Asetaldehydin turvallisuus > Asetaldehydin lähteet > Alkoholi

Monet mikrobit tuottavat asetaldehydia etanolista. Niillä joilla on alhaisempi kyky eliminoida asetaldehydiä, tämä voi johtaa asetaldehydin kertymiseen sylkeen, vatsahappoon ja suolistoon. Käymisteitse valmistettu ruoka sekä useimmat alkoholijuomat sisältävät huomattavia määriä alkoholia. Etanolista, tupakan savusta ja ruokavaliosta peräisin oleva, limakalvon ja mikrobien hapettaman asetaldehydin vaikutus on kumulatiivinen ylemmässä ruuansulatuskanavassa.
Asetaldehydin turvallisuus > Asetaldehydin lähteet > Kannabis

Asetaldehydiä on löydetty kannabiksen polttamisen yhteydessä sen savusta. Havainto tehtiin käyttämällä uusia kemiallisia tekniikoita vuonna 2009, jossa osoitettiin laboratoriotutkimuksessa asetaldehydin aiheuttavan vaurioita DNA:lle.
Asetaldehydin turvallisuus > Asetaldehydin lähteet > Jogurtti

Jogurtteihin ja joihinkin muihin hapanmaitotuotteisiin muodostuu asetaldehydiä hapatebakteerien aineenvaihdunnasta.
Asetaldehydin turvallisuus > Asetaldehydin lähteet > Hedelmät

Asetaldehydiä muodostuu joidenkin hedelmien, kuten omenien kypsymisessä tai maitohappobakteerien ja hiivojen käymisprosessin aikana. Joissain omenalaaduissa asetaldehydiä ei ole lainkaan, kuten ei ole myöskään suomalaisissa marjoissa.
Terveysvaikutukset

Asetaldehydin vaikutus aivoissa todennäköisesti säätelee ihmisen alkoholinkäyttöä. Asetaldehydia saadaan elintarvikkeista, sillä sitä on niissä valmistusprosessin jäljiltä. Sitä syntyy myös suolistossa, ja sen syntymiseen vaikuttaa ruokavalio. Sitä voi muodostua myös alkoholijuomista ja tupakansavusta.
Perintötekijät vaikuttavat alkoholin aineenvaihduntaan ja siten alkoholin aiheuttamiin tuntemuksiin. Jos alkoholin aineenvaihdunta on nopeampi, tulee ihmisellä jo juodessa epämiellyttäviä tuntemuksia.
Maailman terveysjärjestön alainen syöväntutkimuslaitos IACR on luokitellut asetaldehydin 1. luokan syöpää aiheuttavaksi aineeksi. Suomessa asetaldehydia on tutkittu pitkään. Suomalaisia tutkijoita ovat Mikko Salaspuro ja THL:n erikoistutkija Peter Erikson.
Eriksonin mukaan asetaldehydia saadaan kolmesta lähteestä: sitä syntyy maksassa, mutta se palaa pois. Sitä on syljessä, ja sen tuottavat suun, nielun ja vatsan mikrobit. Kolmas lähde on alkoholijuomat. Valkoviinissä ja luumu- ja omenajuomissa sitä on eniten, kirkkaissa viinoissa vähiten. Sitä esiintyy luonnollisesti myös monissa elintarvikkeissa, esimerkiksi soijakastikkeessa. Euroopan komission asettaman tieteellisen asiantuntijaryhmän, vuonna 2012 antaman yksimielisen suosituksen mukaan kosmeettisessa lopputuotteessa saa olla asetaldehydiä korkeintaan 5 mg litrassa ja suuvesiin asetaldehydiä ei saa lisätä lainkaan.
Suomalainen tutkimus on vahvistanut alkoholista saatavan asetaldehydin aiheuttavan syöpiä ruokatorvessa, kurkunpäässä ja suussa.