stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Coulombin laki

Coulombin tutkimuslaitteisto
Coulombin laki kuvastaa sähköistä voimaa, jonka kaksi pistevarausta kohdistavat toisiinsa.
Ranskalainen Charles Augustin de Coulomb (1736–1806) tutki sähköisesti varattujen kappaleiden vuorovaikutusta, eli niiden välisiä voimia. Vuonna 1784 hän havaitsi tutkimustensa perusteella lainalaisuuden, jota nykyään kutsutaan Coulombin laiksi:
Hiukkasen toiseen hiukkaseen kohdistama sähköinen voima on verrannollinen hiukkasten varausten tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden välisen etäisyyden neliöön.
Coulombin laki on kokeilla todettu luonnonlaki.  Coulombin laki perustuu kokeellisiin havaintoihin ja voisi siten olla esimerkiksi  1/r^{2}-riippuvuuden osalta vain likimääräinen tulos. Modernin fysiikan teoreettiset perusteet ja erittäin tarkat mittaukset viittaavat siihen, että  1/r^{2}-riippuvuus on täsmällinen luonnonlaki.  On huomattava, että sellaisenaan Coulombin laki ei päde makroskooppisille kappaleille, sillä etäisyys r on hyvin määritelty vain, kun kappaleiden koko on häviävän pieni verrattuna niiden väliseen etäisyyteen. Jos etäisyys pienenee, ei varausjakauman keskipiste enää vastaa kappaleiden fyysisiä keskipisteitä varausten järjestyessä uudelleen. Tästä huolimatta fysiikan alkeisopinnoissa (peruskoulu, lukio) usein mallinnetaan kappaleita pistevarauksina, ja sovelletaan Coulombin lakia.
Coulombin lain matemaattinen muotoilu

Matemaattisesti ilmaistuna Coulombin lain mukaan sähköinen voima  F on skalaarimuodossa
missä  k={\frac {1}{4\pi \epsilon _{0}}}=8{,}98755\cdot 10^{9}{\frac {{\textrm {Nm}}^{2}}{{\textrm {C}}^{2}}} on Coulombin vakio,  \epsilon _{0} on tyhjiön permittiivisyys ja  q_{1},   q_{2}  kummankin hiukkasen sähkövaraus.
Coulombin lain mukaisen voiman F (Coulombin voiman) suunta on varauksia yhdistävän suoran suuntainen. Samanmerkkiset varaukset hylkivät toisiaan ja erimerkkiset vetävät toisiaan puoleensa. Coulombin laki voidaan esittää myös vektorimuodossa. Tällöin varauksen  q_{1} varaukseen  q_{2} kohdistama voima  {\vec {F}}_{12} on yksikkövektorin  {\hat {r}}_{12} suuntainen ja se voidaan ilmaista alla olevan yhtälön mukaisesti:
Coulombin lain matemaattinen muotoilu vastaa täysin Newtonin gravitaatiolakia.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Etälukio: Coulombin laki (Arkistoitu – Internet Archive)
International Electrotechnical Commission (IEC): Coulomb's law (englanniksi)
Vittorio Cottafavi

Vittorio Cottafavi vuonna 1996.
Frank Latimore ja Lianella Carell kohtauksessa Cottafavin elokuvasta Una donna ha ucciso (1952).
Vittorio Cottafavi (30. tammikuuta 1914 Modena – 14. joulukuuta 1998 Anzio) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Elämäkerta

Vittorio Cottafavi syntyi upseerin ja maanomistajan perheeseen. Hän opiskeli yliopistossa lakia, filosofiaa ja kirjallisuutta ja valmistui Rooman Kokeellisesta elokuvakeskuksesta vuonna 1938.
Cottafavin elokuvaura alkoi käsikirjoittajana Goffredo Alessandrinin filmissä Abuna Messias vuonna 1939. Myöhemmin hän työskenteli muun muassa ohjaaja Vittorio de Sican assistenttina elokuvassa Lapset katsovat meihin (I bambini ci guardano, 1943). Cottafavin ohjausdebyytti oli hienostunut komedia I nostri sogni (”Meidän unemme”, 1943).
Toisen maailmansodan jälkeen Cottafavi teki useita naisia käsitteleviä yhteiskunnallisia melodraamoja kuten todellisiin tapahtumiin perustuva Una donna ha ucciso (”Nainen on tappanut”, 1952), In amore si pecca in due (”Rakkauden syntiin tarvitaan kaksi”, 1954) ja Una donna libera (”Vapaa nainen”, 1956). Niitä suositumpia olivat historialliset seikkailuelokuvat kuten Alexandre Dumas’n romaaneihin perustuvat Anna ja pyöveli (Il boia di Lilla, 1952) ja Il cavaliere di Maison Rouge (”Maison Rougen ritari”, 1953). 1950-luvun lopulla Cottafavi erikoistui peplumgenreen. Hän on ohjannut kaksi lajityypin klassikkoteosta: Herkuleen kosto (1960) ja Herkules – Atlantiksen valloittaja (1961).
Ohjaajan parhaana pidetty teos on kaupallista menestystä vaille jäänyt seikkailuelokuva I cento cavalieri (”Sata ratsastajaa”, 1965). Sen jälkeen Cottafavi siirtyi televisioon, jossa hän teki taidokkaita kirjallisuus- ja näytelmäsovituksia.
Elokuvia

Niilin legioonat, 1959
Messalina, 1960
Herkuleen kosto, 1960
Herkules – Atlantiksen valloittaja, 1961
Aiheesta muualla

Vittorio Cottafavi Elonetissä.
Vittorio Cottafavi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Brian Connolly

| Brian Connolly |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1945 Hamilton, Skotlanti
Kuollut: 9. helmikuuta 1997 (51 vuotta) Slough, Englanti
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  glam rock, hard rock, purukumipop, poprock
Soittimet:  laulu, kosketinsoittimet, syntetisaattori, kitara, lyömäsoittimet
Yhtyeet:  Wainwright’s Gentlemen, Sweet, Vel Verity
Levy-yhtiöt:  Polydor Records ja RCA 
Aiheesta muualla
thesweet.com/nc.htm
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Brian Francis Connolly (5. lokakuuta 1945 Hamilton, Skotlanti, Britannia – 9. helmikuuta 1997 Slough, Englanti, Britannia) oli skotlantilaissyntyinen laulaja, joka tunnetaan parhaiten Sweet-yhtyeen kuuluisimpana solistina. Connolly erosi Sweetistä vuonna 1979, minkä jälkeen hän julkaisi 1980-luvun alussa muutaman soolosinglen. Lisäksi hän johti myöhemmin omaa Brian Connolly’s Sweet -yhtyettään.
Lapsuus ja nuoruus

Brian Connolly syntyi Hamiltonin kaupungissa Skotlannissa 5. lokakuuta 1945 (joissakin tiedoissa esitetään virheellisesti vuosi 1949). Hän sai alkunsa 15-vuotiaan äidin ja tämän poikaystävän vahinkona. Isä poistui heidän elämästään jo ennen lapsen syntymää, ja kun Brian 2-vuotiaana sairastui aivokalvontulehdukseen, hylkäsi äiti hänet sairaalaan ja katosi. McManus-niminen hoitaja kuitenkin adoptoi pojan ja kasvatti hänet. Brian käytti McManus-sukunimeä noin 18-vuotiaaksi asti, jolloin hän sai tietää olevansa adoptoitu ja vaihtoi sukunimensä Connollyksi. Brian Connollyn velipuoli oli näyttelijä Mark McManus.
Connollylla oli lapsuudessaan ja nuoruudessaan useita ammatillisia haaveita. Hän kiinnostui musiikista jo varhain ja unelmoi oopperalaulajan urasta. Hän harrasti myös näyttelemistä ja haaveili merimiehen ammatista, mutta häntä ei kelpuutettu alalle värisokeuden vuoksi.
Connolly palasi musiikin pariin ja oli mukana useissa kokoonpanoissa. Lopulta hän liittyi Wainwright’s Gentlemen -nimiseen yhtyeeseen ja korvasi siitä lähteneen laulaja Ian Gillanin, joka myöhemmin nousi kuuluisuuteen Deep Purplen solistina. Rumpalina yhtyeessä toimi toinen tulevaisuuden Sweet-jäsen, Mick Tucker. Wainwright’s Gentlemen ei kuitenkaan onnistunut saamaan levytyssopimusta. Lopulta Tucker erotettiin yhtyeestä, koska hän ei managerin mielestä sopinut sen vanhakantaiseen tyyliin. Ilmaistakseen tukensa ystävälleen myös Connolly lähti yhtyeestä.
Sweet

Vuonna 1968 Connolly perusti yhdessä rumpali Tuckerin, basisti Steve Priestin ja kitaristi Frank Torpeyn kanssa purukumipoppia esittäneen Sweetshop-yhtyeen. Pian nimi muutettiin The Sweetiksi ja kitaristiksi tuli ensin Mick Stevart ja myöhemmin Andy Scott. Sweet nousi suureen menestykseen 1970-luvun alkupuoliskolla Nicky Chinnin ja Mike Chapmanin kirjoittamien hittien ansiosta. Vuoden 1973 lopulla suosion ollessa suurimmillaan Connolly joutui katutappeluun, jossa hän sai pahoja vaurioita erityisesti kurkkuunsa, minkä seurauksena hän menetti äänensä useaksi kuukaudeksi. Mick Tuckerin mukaan Connollyn ääni ei enää koskaan palautunut täysin ennalleen.
Connolly kärsi lavakammosta, ujoudesta ja huonosta itsetunnosta, minkä vuoksi hän rohkaisi itseään ennen konsertteja alkoholilla. Aikaa myöten Connollylle kehittyi alkoholiongelma, joka heikensi hänen lauluääntään. Vuoden 1978 Yhdysvaltain-kiertueella yhtyeellä oli tärkeä konsertti Alabaman Birminghamissa, jossa yleisössä oli Sweetin uuden levy-yhtiön Polydorin johtohenkilöitä. Yhtyeen esiintyminen kuitenkin keskeytyi Connollyn voimakkaan humalatilan vuoksi. Andy Scott halusi erottaa Connollyn Sweetistä välittömästi, mutta lopulta yhtye ymmärsi, ettei uutta laulajaa ollut aikaa vaihtaa. Kun samantyyppinen välikohtaus tapahtui muutamaa keikkaa myöhemmin Atlantassa, yhtye järjesti hätäkokouksen. Siinä Connolly lupasi parantaa tapansa, ja loppukiertue sujui ongelmitta. Connollyn ja Scottin keskinäiset välit pysyivät kuitenkin kireinä.
Vuoden 1979 alussa, kesken Cut Above the Rest -albumin äänitysten, Connolly joutui eroamaan yhtyeestä, kun kappaleiden transponointikaan ei auttanut Connollya yltämään riittävän korkeisiin nuotteihin. Steve Priestin mukaan Connollyn äänen heikkenemisen taustalla oli runsas tupakointi. Sweetin silloinen manageri David Walker on väittänyt, että yhtyeen muut jäsenet halusivat Connollysta niin kovasti eroon että levyttivät koko albumin tarkoituksella sellaiseen sävellajiin, ettei Connolly pystyisi laulamaan sitä. Connolly oli lisäksi jo pidempään ollut kiinnostunut soolourasta erityisesti country-musiikin tulkitsijana. Manageri David Walker ilmoitti 23. helmikuuta lehdistötiedotteessaan Brian Connollyn siirtymisestä soolouralle ”lähinnä musiikillisten erimielisyyksien johdosta”.
Sweetin jälkeen

1980-luvulla Connolly julkaisi muutaman soolosinglen, jotka saavuttivat pientä menestystä Länsi-Saksassa. Hänen terveytensä oli kuitenkin heikko yhä pahenevan alkoholismin seurauksena ja hän sai 1980-luvun alkupuoliskolla lukuisia sydänkohtauksia. Connollyn tyttären mukaan kohtauksia oli vuonna 1981 kolmen viikon sisällä yhteensä kaksitoista. Hänelle kehittyi myös maksakirroosi, ja eräässä vaiheessa 1980-luvun alussa hänelle luvattiin enää muutama kuukausi elinaikaa. Lopulta häneltä kiellettiin alkoholi kokonaan, mutta Connolly jatkoi työntekoa lääkäreiden vastuksesta huolimatta. Samoihin aikoihin hän perusti lyhytaikaisen Vel Verity -nimisen yhtyeen. Connolly keikkaili elämänsä loppuun asti nimillä New Sweet sekä Brian Connolly's Sweet.
Brian Connolly kuoli 9. helmikuuta 1997 sydänkohtauksen jälkeisiin komplikaatioihin. Hänet haudattiin 17. helmikuuta Denhamissa, Bucksissa. Hautajaisissa olivat mukana muun muassa entiset yhtyekaverit Sweetistä, Steve Priest ja Andy Scott – Mick Tucker ei päässyt paikalle, koska oli hoidettavana leukemiansa vuoksi. 8. marraskuuta 1998 järjestettiin muistokonsertti Lontoon Golden Palacessa. Tapahtumassa Andy Scott ja Steve Priest esiintyivät yhdessä ensimmäisen kerran sitten 1980-luvun alun.
Connollyn kuoleman kolmevuotispäivänä, 9. helmikuuta 2000, julkistettiin hänen kunniakseen pystytetty muistolaatta Breakspear Creamtoriumissa, Ruislipissä, Middlesexissä.
Diskografia > Soolosinglet

”Don’t You Know a Lady” / ”Alabama Man” (1980)
”Take Away the Music” / ”Phone You” (1980)
”Hypnotized” ” / ”Fade Away” (1982)
Diskografia > Kokoelma-albumit

68 Was 68 (2001)
Take Away the Music (2002)
Brian Connollyn muistolaatta Ruislipissä Middlesexissä.
Craigmillarin linna

Craigmillarin linna.
Craigmillarin linna (engl. Craigmillar Castle) on linna Skotlannissa, noin viisi kilometriä Edinburghin keskustasta kaakkoon. Linnan rakentamisen aloitti 1300-luvun loppupuolella Prestonin suku, Craigmillarin lordit. Vuonna 1660 linna myytiin Sir John Gilmourille. Gilmourin suku muutti linnasta pois 1700-luvulla, ja se rapistui raunioiksi.
Craigmillarin linna tunnetaan sen yhteydestä Skotlannin kuningattareen Maria Stuartiin. Kuningatar saapui linnaan toipilaana 20. marraskuuta 1566 poikansa Jaakon synnyttyä kesäkuussa. Ennen kuin kuningatar lähti saman vuoden joulukuun 7. päivänä, linnassa tehtiin sopimus, jonka mukaan kuningattaren epäsuositusta puolisosta, Darnleyn lordi Henry Stuartista, täytyi päästä eroon. Ei tiedetä, oliko kuningatar tietoinen sopimuksesta. Stuart kuitenkin murhattiin 10. helmikuuta 1567. Maria Stuart meni myöhemmin naimisiin yhden salaliittolaisen kanssa.
Kirjallisuutta

Chris Tabraham: Craigmillar Castle - The Official Souvenir Guide.  Historic Scotland, 2003.  ISBN 1-900168-10-3
Mike Salter: Discovering Scottish Castles.  Shire Publications Ltd, 1985.  ISBN 0-85263-749-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Craigmillarcastle.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Tietoa linnasta Historic Scotland -sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Cres

Cres
| --- | --- |
Sijainti:  44°57′36″N, 14°24′29″E Primorje-Gorski Kotar Kroatia
| --- | --- |
Suurin kaupunki:  Cres
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Cres on Kroatialle kuuluva kapea ja vuoristoinen, noin 40 kilometriä pitkä saari Kvarnerinlahdella Adrianmerellä. Saaren keskellä on järvi. Saaren keskuspaikka on Cres. Saaren ainoa päätie johtaa pohjoisesta Porozinan satamakylästä etelään Osoriin. Osorissa Cresin ja Lošinjin saaret erottaa kapea kanava.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cres Wikimedia Commonsissa
Hybadai

| Hybadai> Ὑβάδαι.Sijainti |
| --- | --- |
 Hybadai
Koordinaatit:  38°6′34″N, 23°47′3″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  etelään Tatóista, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Leontis
Trittys:  mesogeios
Demonyymi:  Hybadēs (Ὑβάδης)
Bulen jäseniä:  2
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hybadai (m.kreik. Ὑβάδαι, lat. Hybadae) oli antiikin aikainen Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Hybadain oletetaan sijainneen Ateenan pohjoispuolella. Se sijoitetaan etelään nykyisen Tatóin alueesta.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Hybadēs (Ὑβάδης).
Hydraatti

Kemiassa hydraatti on aine, johon on sitoutunut vettä (H2O) joko dipoli-dipoli-vuorovaikutusten tai ioni-dipolivuorovaikutusten vuoksi. Hydraatin muodostuminen eli hydraatio ymmärretäänselvennä voimakkaamman kemiallisen sidoksen muodostumiseksi kuin esimerkiksi vedellä kastuminen. Aineita on usein nimetty hydraateiksi ennen kuin on selvitetty, miten vesi on sitoutuneena – monet "hydraatit" eivät sisällä ollenkaan vettä sellaisenaan.
Hiilihydraatit ovat esimerkki aineesta, jolle nimi annettiin ennen aineen rakenteen selvittämistä. Sekoitettaessa väkevää rikkihappoa hiilihydraattiin tapahtuu kiivas reaktio, jossa hiilihydraatti hajoaa, rikkihappoon irtoaa vettä ja jäljelle jää hiiltä. Reaktio ei kuitenkaan osoita, että hiilihydraatit sisältäisivät vettä sellaisenaan. Sen sijaan rikkihappo hajottaa hiilihydraatin "väkisin" vedeksi ja hiileksi. Hiilihydraatit muodostuvat sokereista, joissa on viisi- tai kuusihiilisiä ketjuja, joissa kussakin hiilessä on hydroksyyliryhmä ja yhdessä hiilessä on myös karbonyylihappi (karboksyyliryhmä). Rakenteen empiirinen kaava eli alkuaineiden suhde on sattumalta juuri CH2O, sama kuin "hiili-vesi", josta nimi tulee.
Orgaanisessa kemiassa puhutaan usein hydraateista, kun aineen empiirinen kaava vastaa yhdisteen ja veden kaavaa. Esimerkiksi eteenin (C2H4) hydraattina voidaan pitää etanolia (C2H5OH). Käytännössä mitään yleistä hydraatioreaktiota ei ole, eli lisäämällä aineeseen vettä ei välttämättä synny sen hydraattia.
| --- | --- |
:  
Vedetön  koboltti(II)kloridi CoCl2: Koboltti(II)kloridiheksahydraatti CoCl2·6H2O
Monet metallisuolat muodostavat hydraatteja, joissa vesi on muodostanut kompleksin metallikationin tai toisinaan anionin kanssa. Kun näin käy, ainetta ei enää välttämättä pysty kuivaamaan, koska vesi on reagoinut. Esimerkiksi sinkkikloridin (ZnCl2) hydrautuessa muodostuu sinkkikloridihydraatti, jota kuumentamalla ei enää saada takaisin vedetöntä sinkkikloridia (ZnCl2) ja vettä, vaan sinkkihydroksikloridia (ZnClOH) ja haihtuvaa vetykloridia (HCl). Monet suolat muodostavat useita eri hydraatteja, jotka ovat erillisiä kemiallisia aineita.
Eräs yleisesti käytetty hydraatioreaktio on betonin kovettuminen. Sementtijauho sisältää lähinnä kalsiumsilikaatteja, joiden hydraatio tuottaa kovia mineraaleja, joista kovettunut betoni muodostuu. Betoni ei siis "kuivu", vaan hydrautuu.
Huygensin periaate

Huygensin periaatetta havainnollistava kuva, johon alkeisaallon synnyttävä piste on merkitty keltaisella, alkeisaalto harmaalla ja alkeisaaltojen summa-aalto vihreällä.
Huygensin periaate tai Huygensin–Fresnelin periaate on aallon etenemisen kuvailuun käytetty tarkastelutapa. Sen mukaan jokainen etenevän aaltorintaman piste toimii uuden aallon, ns. alkeisaallon lähteenä. Periaate on nimetty alankomaalaisen fyysikon Christiaan Huygensin ja ranskalaisen Augustin Jean Fresnelin mukaan.
Huygensin periaate tarkoittaa sitä, että etenevää aaltoa voidaan pitää jokaisesta aaltoliikkeen jo läpäisemästä väliaineen pisteestä lähteneiden alkeisaaltojen summana. Tämä näkökulma auttaa ymmärtämään useita aaltoliikkeen ilmiöitä kuten diffraktiota. Sen avulla voidaan johtaa muun muassa taittumis- ja heijastumislait.
Tasoaallon diffraktio kun esteessä olevan raon leveys on yhtä suuri kuin aallonpituus.
Huygensin periaate esitetään usein antamalla aaltojen törmätä seinään, jossa on aallonpituuteen verrattuna pienikokoinen reikä. Jos esimerkiksi vedessä kulkevat tasoaallot osuvat tällaiseen seinään, havaitaan toisella puolella reiästä lähteviä puoliympyräaaltoja. Samaa ilmiötä kuvaa tilanne, jossa kahden huoneen välissä on avoin ovi. Jos ääniaalto lähtee liikkeelle huoneen etäisimmästä nurkasta, toisessa huoneessa oleva henkilö kuulee äänen ikään kuin se tulisi ovesta. Hänen näkökulmastaan värähtelevä ilma oviaukossa on äänen lähde.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Huygensin periaate Wikimedia Commonsissa
Colosseum (yhtye)

Colosseum live,  Steinegg Live Festival 2014.
Colosseum on englantilainen vuonna 1968 elo-syyskuussa perustettu jazz-rockin uranuurtajayhtye, joka yhdisti bluesia, rockia ja jazzimprovisaatiota.
Väliaika 1971–1994

Colosseumin hajoamisen jälkeen rumpali Jon Hiseman perusti Tempest-yhtyeen (1972–1974) yhdessä basisti Mark Clarken kanssa, joka ehti välillä soittaa joulu-tammikuussa vuodenvaihteessa 1971-1972 Uriah Heep -yhtyeessä Englannin, Italian ja USAn kiertueilla. Dave Greenslade puolestaan perusti Greenslade-yhtyeen (1972–1976) alkuperäisen Colosseum-basisti Tony Reevesin kanssa. Clem Clempson siirtyi Humble Pie -yhtyeeseen Peter Framptonin tilalle. Dick Heckstall-Smith jatkoi soolourallaan, ja Chris Farlowe liittyi Atomic Rooster -yhtyeeseen. Tempestin jälkeen Jon Hiseman perusti uusien muusikkokavereiden (mm. Gary Moore ja Don Airey) kanssa fuusiojazzia soittaneen Colosseum II -yhtyeen (1975–1978). Tämä yhtye teki Andrew ja Julian Lloyd Webberin kanssa Variations-albumin, joka nousi Britannian albumilistoilla toiseksi vuonna 1978.
Jon Hiseman ja hänen vaimonsa Barbara Thompson soittivat vuodesta 1974 alkaen saksalaista Süddeutscher Rundfunkin TV-ohjelmaa varten jazz-muusikoitten perustamassa United Jazz + Rock Ensemble -orkesterissa vuoteen 2002, sen toiminnan päättymiseen saakka. Jon Hiseman soitti myös Barbara Thompsonin Paraphernalia-yhtyeessä sen perustamisesta alkaen.
Toinen uudelleensyntyminen 2020–

Helmikuun 18. päivänä 2020  Ana Gracey ilmoitti Facebook-sivullaan, että Colosseum jatkaa toimintaansa. Kokoonpanoon kuuluvat edellisestä kokoonpanosta Chris Farlowe, Clem Clempson ja Mark Clarke sekä uusina jäseninä Kim Nishikawara (saksofoni), Adrian Askew (koskettimet) ja Malcolm Mortimore (rummut). Suunniteltu kiertue siirtyi koronapandemian takia vuoteen 2021. Kiertue alkoi elokuun 29. päivänä 2021 ja jatkui syyskuussa Britanniassa muutamilla esiintymisillä, koskettimissa oli Nick Steed.
Kokoonpanot

Alkuperäisjäsenet:
Jon Hiseman – rummut (perustajajäsen, kuoli 12.6.2018)
Dick Heckstall-Smith – saksofonit (perustajajäsen, kuoli 17.12.2004)
Tony Reeves – basso (kesäkuuhun 1970)
Dave Greenslade – urut (28.2.2015 saakka)
James Litherland – kitara ja laulu (syyskuuhun 1969), mukana kahdella ensimmäisellä albumilla ja kappaleessa Elegy albumilla "The Grass Is Greener"
Jim Roche – kitara (lyhyen aikaa, soittaa ensimmäisellä albumilla kappaleessa "Backwater Blues")
Myöhemmät jäsenet, jotka eivät ole enää mukana:
Louis Cennamo – basso (kesä-heinäkuussa 1970)
Paul Williams – laulu (Chris Farlowen sijaisena yhdellä Englannin kiertueella)
Barbara Thompson – saksofonit (vuodesta 2004 - 28.2.2015 saakka)
Nykyiset jäsenet:
Malcom Mortimore – rummut (vuodesta 2020)
Adrian Askew – koskettimet (vuodesta 2020, ei toteutunut kiertueella)
Dave Moore - koskettimet (vuodesta 2021, ei toteutunut kiertueella)
Nick Steed - koskettimet (vuodesta 2021)
Dave "Clem" Clempson – kitara, laulu (lokakuusta 1969)
Mark Clarke – basso, laulu (elokuun alusta 1970)
Chris Farlowe – laulu (syyskuun lopusta 1970)
Kim Nishikawara – saksofoni (vuodesta 2020)
Diskografia

1969 – Those About To Die Salute You – Morituri Te Salutant
1969 – Valentyne Suite
1970 – The Grass is Greener (julkaistu vain USAssa)
1970 – Daughter of Time
1971 – Colosseum Live (tupla-albumi)
Alkuperäinen yhtye hajosi 1971, mutta jatkoi samassa kokoonpanossa vuonna 1994.
1994 – Colosseum LiveS – The Reunion Concerts
1995 – Colosseum – The Reunion Concerts ’94 Part I
1995 – Colosseum – The Reunion Concerts ’94 Part II
1997 – Bread & Circuses
2003 – Colosseum – The Complete Reunion Concert Cologne 1994 (DVD)
2003 – Tomorrow’s Blues
2004 – Valentyne Suite (UK) / The Grass is Greener (USA) (tupla-CD)
2007 – Colosseum Live 05 (tupla-CD)
2014 – Colosseum Time On Our Side (CD ja LP)
Lisäksi kokoelmat:
1971 – The Collectors Colosseum
2000 – Anthology (tupla-CD)
2009 – Morituri Te Salutant Colosseum 1968–2003 (4-CD kokoelma)
Kirjallisuutta

Hanson, Martyn: Playing The Band — The Musical Life of Jon Hiseman.  Lontoo:  Temple Music Books, 2010.  ISBN 978-0-9566863-0-5
Aiheesta muualla

http://personal.inet.fi/private/tapani.taka/colosseum1.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.progarchives.com/Progressive_rock_discography_BAND.asp?band_id=784
http://www.hippy.com/php/review-298.html
http://www.answers.com/topic/vertigo-records
http://www.temple-music.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Hv2

| Hv2 |
| --- | --- |
 Hv2 583 Helsingissä vuonna 1960.
Perustiedot
Tyyppi:  höyryveturi
Valmistaja:   Lokomo  Schwartzkopff
Lukumäärä:  33
Valmistusvuodet:  1919–1926
Peruskorjattu:  nro 680
Hylätty:  1969
Romutettu:  kaikki paitsi nro 680
Museoitu:  nro 680
Numerointi:  579–593, 671–684, 777–780
Istumapaikkoja:  2
Lempinimi:  Heikki, Mörssi
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  95 km/h
Paino:  90,4 t
Pituus:  15 814 mm
Korkeus:  4,4 m
Pyörästö:  4-6-0 (2′C-3T)
Pyörästön pituus:  12 935 mm
Suurin akselipaino:  12,7 t
Pyörän halkaisija:  860 – 1 750 mm
Vetovoima:  6 950 kp = 68 kN
Hv2 oli Valtionrautateiden käytössä ollut höyryveturi. 1910-luvun alussa vanhemmat veturisarjat olivat junapainojen kasvaessa tulleet ylikuormitetuiksi, joten Valtionrautatiet tilasi uusia ja voimakkaampia vetureita. Hv2 oli Hv1-veturin pohjalta suunniteltu veturi. Erona Hv1-sarjaan Hv2:ssa oli kapeampi aluskehys, jonka ansiosta veturit olisi myöhemmin voitu muuttaa kapeammalle yleiseurooppalaiselle raideleveydelle.
Hv2-vetureita valmistettiin kaikkiaan 33 kappaletta. Osan vetureista valmisti suomalainen Lokomo, osan saksalainen Schwartzkopff. Veturit saivat alun perin sarjatunnuksen H9, mutta vuonna 1942 ne jaettiin tenderin pituuden mukaan sarjoihin Hv2 ja Hv3. Hv2-vetureissa oli lyhyempi, kolmiakselinen tenderi.
Hv2-veturit palvelivat matkustajaliikenteessä maan tärkeimpiä varikkoja, kunnes dieselöinti syrjäytti ne vuoteen 1968 mennessä. Saksassa valmistetut veturit erosivat jonkin verran suomessa valmistetuista, ja ne hylättiin jo vuonna 1965. Hv2-sarjasta on museoitu yksi veturi, numero 680, joka on Haapamäen höyryveturipuistossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hv2 Wikimedia Commonsissa
Suomalaiset veturit ja junayksiköt