Savolaismurteet
Savolaismurteiden tausta ja ominaispiirteet

Savolaismurteiden ja suomen kielen toisen itäisen murreryhmän kaakkoismurteiden sekä suomen lähimpien sukukielten karjalan ja inkeroisen katsotaan polveutuvan samasta, oletettavasti rautakaudella Laatokan seudulla puhutusta kielimuodosta, jota on tapana nimittää muinaiskarjalaksi. Osa savolaismurteiden piirteistä, kuten esimerkiksi pitkien a:n ja ä:n diftongiutuminen (moa ~ mua ’maa’, peä ~ piä ’pää’), tavataan muissakin muinaiskarjalan tytärkielissä, ja osa niistä esiintyy myös länsisuomalaisissa, esimerkiksi pohjalaismurteissa. Kun nykyisen Mikkelin tienoille Savilahteen siirtyneiden asukkaiden puhumaan muinaiskarjalaan sekoittui lännestä lähtöisin olevia, todennäköisesti hämäläisiä piirteitä, sai alkunsa kantasavo, josta nykyiset savolaismurteet polveutuvat.
Savolaismurteiden tyypillisinä piirteinä mainitaan usein muun muassa seuraavat:
Kuten suomen itämurteissa yleensä, t:n heikkoasteisena vastineena (kirjakielen d:tä vastaamassa) on kato tai sen paikalle kehittynyt siirtymäkonsonantti: suaha ’saada’, veon ~ vevon ’vedon’.
Yleiskielen ts:n vastineena on useimmiten ht, joka vaihtelee t:n kanssa (mehtä : metän, metässä), mutta alueittain tavataan muitakin tyyppejä (messä : mesän; mehtä : mehän; mehtä : mehtän).
Alkuperäiset pitkät ensimmäisen tavun a ja ä ovat diftongiutuneet: moa ~ mua, peä ~ piä. Myös seuraavien tavujen pitkät a ja ä ovat diftongiutuneet, ja tämä diftongi on useimmissa savolaismurteissa edelleen oiennut pitkäksi o:ksi tai e:ksi: kalloo ’kalaa’, leipee ’leipää’.
i-, u- tai y-loppuiset diftongit ovat redusoituneet eli niiden jälkiosa on avartunut e-, o- tai ö-mäiseksi: päevä ’päivä’, laoloo ’laulaa’.
Verbien 3. persoonassa vartalovokaali e on labiaalistunut o:ksi tai ö:ksi: tulloo ’tulee’, männöö ’menee’.
Diftonginloppuinen tai konsonanttia seuraava (alkuperäinen) i on voinut aiheuttaa konsonantin liudennuksen: ol' ’oli’, mäń ’meni’, keltańen ’keltainen’.
Yleisgeminaatio: lyhyttä painollista tavua seuraavan pitkän tavun alkukonsonantti pitenee (kalloo ’kalaa’, männöö ’menee’).
Epenteettinen eli loisvokaali (suomalaisessa tutkimusperinteessä harhaanjohtavasti myös ”švaavokaaliksi” nimitetty) tietyissä konsonanttiyhtymissä: talavi ’talvi’, kolome ’kolme’.
Yleiskielen mennä-verbiä ja kieltoverbin imperatiivimuotoa älä vastaavat ä:llinen männä ja e-alkuinen elä.
Niin sanottu loi-monikko: ristilöetä ’ristejä’.
Yleiskielen liitepartikkelia -kin vastaa myös muoto, jossa alkukonsonantti on kadonnut tai sulautunut edelliseen konsonanttiin: nyttii ’nytkin’, minnäi ’minäkin’.
Verbien liittomuodoissa ja kielteisessä menneessä ajassa käytetään NUT-partisiipin sijasta sen konsonanttivartaloista essiivimuotoa, jolle Matti Larjavaara on ehdottanut ruotsin kieliopin mallin mukaan nimitystä "supiini": on ottanna ’on ottanut’, ei tullunna ’ei tullut’.
Savolaismurteita pidetään yleisesti sanastoltaan rikkaina, ja usein kiinnitetään huomiota savolaisten sanastolliseen luovuuteen eli ekspressiivisanojen runsaaseen käyttöön (köllykkä ’isokokoinen’, jämpyrä ’itsepäinen’) tai jopa uusien synonyymien keksimiseen (näköreiät ‘silmälasit’). Erityisesti tässä mainitaan usein niin kutsutut koloratiivirakenteet (mennä jolkutti), joita kylläkin tavataan kaikkialla itämerensuomalaisissa kielissä.