stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pikkukolibri
Koko ja ulkonäkö

Pikkukolibri on hyvin pienikokoinen lintu ja kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Pikkukolibrikoiras on selästään ja päästään vihreä. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova. Kurkussa ja rinnassa on laaja kiiltävän magentanvärinen kaulus. Vatsa on väritykseltään valkoinen ja kyljet ja yläperä ovat kellertävän ruskeat. Pikkukolibrinaaras on päästään ja selästään vihreä ja kurkku on pilkullinen, kyljet ja yläperä ovat kellertävän ruskeat. Pikkukolibrin nokka on lyhyt ja suora.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkukolibria tavataan Meksikosta, Guatemalasta, El Salvadorista ja Hondurasista. Sen elinympäristöä ovat kosteahkot metsät, mänty- ja tammimetsät sekä metsien reunamaiden pensaikot. Laji syö kukkien mettä ja hyönteisiä.
Pikkuharpyija

| Pikkuharpyija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Morphnus  Dumont, 1816
Laji::  guianensis
Kaksiosainen nimi
 Morphnus guianensis  Daudin, 1800 
Katso myös
   Pikkuharpyija Wikispeciesissä   Pikkuharpyija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuharpyija (Morphnus guianensis) on Keski- ja Etelä-Amerikassa elävä päiväpetolintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Pikkuharpyijan ruumiinpituus on 66–76 senttiä. Se on tavallista harpyijaa pienempi, pitkäpyrstöisempi ja hentorakenteisempi etenkin jaloistaan ja nokastaan. Pikkuharpyijan höyhenpuvun värityksessä on suurta muuntelua, minkä vuoksi se jaettiin aiemmin kahdeksi eri lajiksi, vaikka ne todellisuudessa ovatkin vain liukuvan värisarjan ääripäitä. Eri muunnokset eivät edusta eri alalajeja tai elä omilla maantieteellisillä alueillaan, vaan ovat samantapaista perinnöllistä muuntelua kuin ihmisten hiusten väri. Harvalukuisemmalle tummalle muodolle annettiin nimeksi Morphnus taeniatus. Vaalealla muodolla selkäpuoli on tumma käsisulkien peitinhöyheniä lukuun ottamatta, mutta vatsapuoli, pää ja töyhtö ovat vaaleita. Tumman muodon pää, kaula ja töyhtö ovat täysin mustia, ja vain vatsassa on valkeita juovia. Pikkuharpyijan kynnet ja nokka ovat mustat, vahanahka siniharmaa. Jalat ovat keltaiset ja silmät vaaleanharmaat. Pyöreäpäiset siivet ja pitkä pyrstö ovat sopeutumia lajin elinympäristöön. Ne mahdollistavat nopeat pyrähdykset ja äkkikäännökset metsässä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkuharpyijaa tavataan Etelä- ja Keski-Amerikassa. Sen laaja levinneisyys käsittää Guatemalan, Belizen, Hondurasin, Nicaraguan, Costa Rican, Panaman, Kolumbian, Venezuelan, Guyanan, Surinamen, Ranskan Guayanan, Ecuadorin, Perun, Paraguayn, Bolivian ja Pohjois-Argentiinan. Meksikon tilanne on epävarma. Levinneisyysalueen kooksi arvioidaan 9 190 000 neliökilometriä. Kannan kooksi arvioidaan 1000–10 000 yksilöä. Se on koko levinneisyysalueellaan harvalukuinen ja näyttäytyy niin harvoin, että sen esiintyminen laajallakin alueella jää helposti huomaamatta.
Pikkuharpyijan mieluisinta elinympäristöä ovat jokien pirstomat alankomaan sademetsät. Näiden metsien puiden lajimäärä on korkea ja latvuskerroksia on useita. Valtapuut kohoavat usein 40 metrin korkeuteen, ja niiden latvusto muodostaa 6–7 metrin paksuisen kerroksen, joka päästää vain vähän valoa metsän pohjakerroksiin. Siellä täällä sademetsää on yksittäisiä jättipuita, jotka kohoavat latvuston läpi. Lajia tavataan trooppisten metsien lisäksi subtrooppisissa metsissä ja levinneisyysalueen eteläosassa galleriametsissä. Pikkuharpyijaa tavataan yleensä alle 600 metrin korkeudessa, mutta paikoin jopa 1200 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Pikkuharpyija on luonnontilaisten trooppisten alankosademetsien ilmaisijalaji eikä tule toimeen hakatuilla alueilla. Metsäkato onkin vakava uhka lajille. Suuren koon ja harvinaisuuden takia sitä uhkaa myös metsästys. Lajia saattaa haitata myös kilpailu ravinnosta ihmisen kanssa. Pikkuharpyija onkin taantuva laji ja luokitellaan silmälläpidettäväksi. Se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II.
Elintavat

Pikkuharpyijat saalistavat etenkin pussirottia, villa-apinoita ja matelijoita. Niiden on väitetty vievän myös laamojen vasoja, mutta se on lajin elinympäristö huomioon ottaen epätodennäköistä. Äänivalikoimaan kuuluu muun muassa kovaääninen wee hee ja kimakka youu-ree vihellys, jonka loppuosa on lyhyt ja nouseva. Pesä rakennetaan metsän korkeimpiin puihin. Naaras munii pari kermanvalkoista munaa, joita se hautoo 40–50 päivää. Poikanen jättää pesän ehkä noin kolmikuisena.
Bolivialainen pikkuharpyija syömässä smaragdiboaa.
Piippola

| Piippola> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Siikalatva |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  64°10′30″N, 025°57′45″E
Lääni:  Oulun lääni
Maakunta:  Pohjois-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Siikalatvan seutukunta
Kuntanumero:  603
Hallinnollinen keskus:  Piippolan kirkonkylä
Perustettu:  1865
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Kestilä Pulkkila Rantsila Piippola
– syntynyt kunta:  Siikalatva
Pinta-ala:  464,98 km²  (1.1.2008)
– maa:  455,7 km²
– sisävesi:  9,28 km²
Väkiluku:  1 251   (31.12.2008)
– väestötiheys:  2,75 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  16,2 %
– 15–64-v.:  62,3 %
– yli 64-v.:  21,5 %
Piippola on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan maakunnan eteläosassa. Lakkautushetkellä kunnassa asui 1 251 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 464,98 km², josta 9,28 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 2,75 asukasta/km².
Piippolan naapurikunnat olivat Haapavesi, Kestilä, Kärsämäki, Pulkkila ja Pyhäntä.
Vuonna 2009 Piippola liitettiin osaksi Siikalatvan kuntaa.
Yleistä

Piippolan kunnan entisellä alueella on Suomen manneralueen keskipiste, joka sijaitsee Kestilän ja Piippolan välillä Talasnevan suoalueella. Keskipisteen merkki (64°10′50.55″N, 25°48′11.6″E) pystytettiin vuonna 1958 Suomen Kuvalehden avustuksella Leskelän kylään valtatie 4:n varteen. Leskelä on Lamun ohella yksi Piippolan sivukylistä. Kunnan matkailukohteita ovat Viitainahon kotiseutumuseo ja kirjaston Haanpää-huone.
Ensimmäisen kerran Piippola mainitaan vuoden 1562 voudintileissä nimellä Korteiskylä. Piippolaksi sitä alettiin kutsua vasta saman vuosisadan lopulla suurimman talon ja suvun Piipon mukaan. Piippola oli kauan aikaa osa Siikajoen ja sittemmin Pulkkilan pitäjää. Vuonna 1768 Lamun, Piippolan ja Tavastkengän talolliset rakensivat oman kirkon Piippolaan, ja muutaman vuosikymmenen kuluessa alue itsenäistyi omaksi kappeliseurakunnakseen. Seuraava aluemuutos tapahtui vuonna 1899, kun Lamun ja Tavastkengän kylät erotettiin Piippolasta ja niistä muodostettiin Pyhännän seurakunta.
Piippolassa on kolme oppilaitosta, Pentti Haanpään koulu, Koulutuskeskus JEDU Piippola (entinen Piippolan ammatti- ja kulttuuriopisto) ja vuodesta 2018 Pulkkilasta muuttanut Siikalatvan lukio.
Piippolan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lihavelli, ohraryynipuuro ja puolukkasoppa.
Kyliä

Kirkonkylä, Kangaskylä, Lamu, Leskelä
Kuuluisia piippolalaisia

Pentti Haanpää (1905–1955), kirjailija
Antti Hyyrynen (s. 1980), metallimuusikko ja musiikkivideo-ohjaaja
Jussi Hyyrynen (s. 1971), muusikko
Tapio Junno (1940–2006), kuvanveistäjä
Juha Väätäinen (s. 1941), entinen kestävyysjuoksija, valmentaja ja kansanedustaja (perussuomalaiset)
Kuuluisia piippolalaisia > Kuvitteellisia piippolalaisia

Vaari, lastenlaulussa ”Piippolan vaari”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piippola Wikimedia Commonsissa
Piippolan ammatti- ja kulttuuriopisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Pentti Haanpään koulu (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen keskipisteet[vanhentunut linkki]
Bongaa Suomen keskipisteet Tiede, 5.6.2009.
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle 
Suomen keskipisteen merkkipylväs.
Pidot (Platon)

Pidot (m.kreik. Συμπόσιον; lat. Symposium) on Platonin kirjoittama dialogi, joka käsittelee erityisesti erosta eli rakkautta ja sen osuutta filosofisella polulla. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Hyvästä (Περὶ ἀγαθοῦ, Peri agathou). Dialogi sijoittuu pitoihin, joissa Sokrates keskustelee Agathonin, Aristofaneen, Alkibiadeen ja monien muiden henkilöiden kanssa. Keskustelu esitetään enimmäkseen vuorotellen pidettyjen puheiden muodossa.
Historia

Pidot kuuluu Platonin teoksissa keskivaiheen dialogeihin. Näin se on kirjoitettu siihen aikaan, jolloin Platon oli perustanut oman Akatemiansa.
Aiheensa puolesta teos kuuluu antiikin aikana suosittuun kirjallisuuden pidot (symposion) -lajityyppiin, johon kuuluvat teokset kertoivat usein filosofien pidoista. Platonin aikalaisista myös muun muassa Ksenofon kirjoitti Pidot-nimisen teoksen. Myöhemmät lajityypin teokset saivat usein vaikutteita Platonilta.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu III tetralogiaan yhdessä dialogien Parmenides, Filebos ja Faidros kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin eettisten teosten joukkoon.
Sisältö > Henkilöt

Agathon
Alkibiades
Apollodoros
Aristodemos
Aristofanes
Eryksimakhos
Faidros
Pausanias
Sokrates
Nimeämätön ystävä
Sisältö > Asetelma

Ateenan kulttuurinen eliitti pitää pitoja juhlistaakseen Agathonin voittoa tämän ensimmäisessä draamakilpailussa. Sokrates saapuu paikalle juhlien toisena päivänä peseytyneenä ja hänellä on jopa kengät jalassa.
Suurin osa dialogista on Apollodoroksen nimeämättömälle ystävälle kertomaa. Apollodoros ottaa mukaan myös keskustelun, jonka hän kävi kun hän viimeksi kertoi jutun. Tässä keskustelussa Platonin veli Glaukon, joka toimi kuulustelijana Valtiossa, oli ollut siinä luulossa, että Apollodoros itse olisi ollut pidoissa. Todellisuudessa pitojen ja Platonin kertomuksen välillä on useita kerroksia, jonka Platon haluaa tehdä selväksi — Apollodoros kuuli jutun Aristodemokselta, joka oli juhlissa, ja on todennäköistä, että Platon haluaa osoittaa kuulleensa sen veljeltään tai mahdollisesti nimeämättömältä ystävältä. Platon kuuli jutun siis kolmannen välikäden kautta ja lukija kuulee sen lopulta neljännen välikäden kautta. Lisäksi Sokrateen pitämän puheen oli alun perin pitänyt papitar Diotima, mikä luo vielä yhden kerroksen.
Sisältö > Keskustelun alku

Edellisen yön liiallisen juomisen vuoksi pitoihin osallistuvat päättävät, ettei ketään pakoteta juomaan enemmän kuin hän haluaa. Myös huilunsoittajaneito lähetetään pois, ja yö päätetään käyttää enemmän keskusteluun kuin remuamiseen. Erysimakhos ehdottaa edellisen Faidroksen kanssa käymänsä keskustelun yllyttämänä, että jokainen pitäisi niin hyvän puheen rakkauden ylistämiseksi kuin vain kykenee. Sokrates hyväksyy ajatuksen ja sanoo, että ainoa asia josta hän ymmärtää jotakin on ”rakkauden taide”.
Puheet pidetään järjestyksessä ”vasemmalta oikealle”, alkaen Faidroksesta. Ensimmäiset puheet ylistävät rakkautta ja selvittävät Eroksen ja sen tarjoaman hyvän alkuperää. Faidroksen ja Pausaniaksen puheen välillä on useita puheita joista ei ole selontekoa. Apollodoros selittää, että Aristodemos ei kyennyt muistamaan niitä pyrkiessään palauttamaan yön tapahtumia mieleensä.
Sisältö > Puheet > Faidros

Faidros, joka tunnetaan parhaiten hänen mukaansa nimetystä dialogista Faidros ja jonka on yleisesti ajateltu olleen Eryksimakhoksen rakastaja, puhuu ensimmäisenä. Hän selittää ensin, että rakkaus (Eros) on yksi vanhimmista jumalista, joka on saanut alkunsa Maan mukana Kaaoksesta. Hän käsittelee rakkautta kreikkalaisessa pederastisessa mielessä, ja sanoo sen antavan ihmisille ”suurinta hyvää”. Rakkaus tuottaa suuria tekoja taistelukentällä, sillä mikään ei tuota rakastajalle enemmän tuskaa kuin se, että hänen rakkaansa näkisi hänet tekemässä jotain häpeällistä tai raukkamaista. Ainoastaan rakastaja kuolee toisen puolesta, ja jumalat katsovat sen olevan ylevää. Hän kertoo tarinan Alkestiksesta, jonka rakkaus oli niin vahva, että jumalat lähettivät hänet takaisin kuolleista; Orfeus, joka ei halunnut kuolla rakkautensa puolesta vaan mieluummin lähti manalaan etsimään vaimoaan ollessaan elossa, puolestaan näki ainoastaan kuvan vaimostaan ja joutui kuolemaan naisten käsissä heikkoutensa takia. Akhilleus valitsi rakkaansa kuoleman kostamisen, ja palkkiona jumalat lähettivät hänet onnellisten saarille.
Faidros päättää puheensa retorisella tavalla, kerraten näkemyksensä siitä, että rakkaus on yksi vanhimmista jumalista, kaikkein kunnioitetuin ja kaikkein voimakkain auttamaan ihmisiä saavuttamaan kunniaa ja siunauksia.
Sisältö > Puheet > Pausanias

Pausanias aloittaa väittämällä, että rakkautta on kahdenlaista: taivaallista rakkautta ja tavallista rakkautta. Hän sanoo, että rakkaus ei ole itsessään ylistämisen arvoinen, sillä itsessään mikään teko ei ole hyvä tai paha. Sen sijaan teon arvo riippuu siitä, onko teko suoritettu kunniallisesti ja hyvin vai huonosti. Vastaavasti tavallinen rakkaus on rakkautta, joka on suoritettu huonosti ja häpeällisesti, kun taas taivaallinen rakkaus on rakkautta, joka on suoritettu kunniallisesti ja hyvin.
Tavallinen rakkaus on vulgaaria ja sitä harjoittavat ne, jotka ovat kiintyneet naisiin yhtä lailla kuin poikiin, ruumiiseen yhtä lailla kuin sieluun, ja järjettömiin partnereihin, koska he välittävät vain seksuaalisen aktin suorittamisesta. Taivaallista rakkautta tuntevat puolestaan ne, jotka ovat kiintyneet miehiin, ”joilla alkaa jo olla järkeä, mikä sattuu suunnilleen yhteen parrankasvun alkamisen kanssa”, ennemmin kuin lapsiin (nuoriin poikiin) tai naisiin. Tämänkaltaisessa rakkaudessa ihminen haluaa viettää koko loppuelämänsä rakastettunsa kanssa, eikä halua pettää rakastettuaan tai hyötyä hänestä.
Tämän jälkeen Pausanias kuvailee rakkauden ja siihen liittyvien tapojen monimutkaisuutta. Ateenalaisessa yhteiskunnassa oli yleisesti paheksuttua ottaa rakastaja. Pausanias sanoo, että tämä oli ”vehnän erottamiseksi roskasta”. Ateenan tavat mahdollistivat vain yhden kunniallisen tien ottaa miesrakastaja tai antautua rakastajan rakkaudelle: sen tuli tapahtua hyveen vuoksi. Oli kunniallista ottaa rakastaja, jos nuori rakastettu uskoi, että vanhempi rakastaja tekisi hänestä paremman viisaudessa tai muissa hyveissä. Jos rakastettua huijataan ja rakastajalta puuttuivat todellisuudessa hyveet, petetyksi tuleminen oli silti kunniallista, koska sillä tavalla rakastettu oli osoittanut olevansa mies, joka tekisi kaikkensa hyveen vuoksi.
Pausanias päättää sanomalla, että taivaallinen rakkaus on verrattoman arvokasta, koska se taivuttaa sekä rakastajan että rakastetun ottamaan hyveen keskeiseksi tavoitteekseen. Kaikki muut rakkauden muodot olivat vulgaaria rakkautta.
Sisältö > Puheet > Eryksimakhos

Eryksimakhos ei pidä puhettaan omalla vuorollaan, koska Aristofanes saa hikan. Eryksimakhos, joka oli lääkäri, kehottaa Aristofanesta pidättämään hengitystään niin pitkään kuin mahdollista, sekä neuvoo muita keinoja tämän mahdollisesti epäonnistuessa.
Eryksimakhos aloittaa myöntymällä siihen, että rakkauden jakaminen kahteen lajiin on melko hyödyllistä. Hän sanoo kuitenkin, että rakkaus ei suuntaudu pelkästään yksinkertaiseen inhimilliseen kauneuteen — sitä esiintyy kaikkialle kasvi- ja eläinkunnassa ja kaikkialla maailmankaikkeudessa. Rakkaus ohjaa kaikkea tapahtuvaa sekä jumalien että ihmisten maailmassa.
Lääketiede on tiedettä rakkauden vaikutuksista ruumiin täyttymisen ja tyhjentymisen kannalta. Lääkärin tehtävänä on ohjailla ruumiin haluja perustuen tietoon ylevästä ja vulgaarista rakkaudesta, istuttaen sopivaa rakkauden lajia kun sitä puuttuu ja poistamalla toisen kun se ilmenee. Tämä, ja kaikki taivaallinen rakkaus, pyörii vastakohtien luonnon ympärillä; kaikkea terveellistä tulee rohkaista, ja kaikki epäterveellinen tulee torjua:
»On näet kyettävä saattamaan ruumiissa olevat toisilleen kaikkein vihamielisimmät tekijät toistensa ystäviksi ja rakastamaan toisiaan. Ja toisilleen kaikkein vihamielisimpiä ovat vastakkaiset ominaisuudet, kylmä ja lämmin, kitkerä ja makea, kuiva ja kostea [...] Meidän edelläkävijämme Asklepios osasi luoda niihin rakkautta ja sopuisuutta [...]»
Hän jatkaa osoittamalla, että rakkaus ohjaa monia (ellei kaikkia) ammatteja, ohjaten negatiivisen osan positiiviseen vastakohtaansa ja päinvastoin: esimerkiksi musiikki saa aikaan sopimuksen tuottamalla sopusointua ja rakkautta korkeiden ja matalien nuottien vastakohtien välille, ja näin säveltaide onkin ”tietoa harmonian ja rytmin alalla vaikuttavasta rakkaudesta”.
Jopa vuodenajat ovat rakkauden vaikutuksen alaisia. Kun vastakohdat, kuten märkä ja kuiva, ”sekoittuvat toisiinsa sopusointuisesti ja oikein, ne tuottavat siunausta ja terveyttä ihmisille [...] Mutta kun tuo hillitön Eros pääsee eri vuodenaikoina valtaan, se tuottaa paljon tuhoa ja vahinkoa”. Rakkauden ollessa se, joka ohjaa näiden vastakohtien suhteita, rakkauden korkeampi muoto on aina se, joka tuo harmoniaa ja suuntautuu hyvää kohden, kun impulsiivinen vulgaari rakkaus puolestaan tuo epäsopua.
Erysimakhos päättää sanomalla, että rakkauden korkein muoto on suurin; sillä rakkaudella
»[...] joka vaikuttaa terve- ja oikeamielisenä hyvässä sekä meidän että jumalien keskuudessa, on kaikkein suurin voima, ja se tuottaa meille täydellisen onnen, niin että voimme seurustella toistemme kanssa ja olla ystäviä keskenämme sekä meitä suurempien, nimittäin jumalien kanssa.»
Sisältö > Puheet > Aristofanes

Klassisen kirjallisuuden asiantuntijat pitävät usein Aristofaneen puhetta Pitojen kohokohtana. Aristofanes, komediakirjailija joka muistetaan ehkä parhaiten Sokratesta pilkkaavasta satiiristaan Pilvet, poikkeaa edeltävien puheiden retorisesta rakenteesta ja esittää myytin, joka selittää sekä ihmiskunnan että rakkauden alkuperän.
Hän selittää, että alun perin oli olemassa kolmen tyyppisiä ihmisiä: miehiä, naisia ja androgyynisiä miesten ja naisten yhdistelmiä, miesnaisia. Näillä androgyyneillä oli neljä kättä, kahdet kasvot, kahdet sukupuolielimet jne. Ne olivat pyöreitä ja kun ne halusivat liikkua nopeasti, ne käyttivät kahdeksaa raajaansa pyöriäkseen kuin kärrynpyörät. Mies oli auringon jälkeläinen, nainen maan jälkeläinen ja androgyyni kuun jälkeläinen, sillä Aristofaneen mukaan kuu oli yhdistelmä auringosta ja maasta.
Muotonsa vuoksi ne olivat hyvin vahvoja ja tekivät useita hyökkäyksiä jumalia vastaan. Vastauksena Zeus leikkasi nämä varhaisihmiset kahtia. Ne alkoivat kuolla nälkään ja yleiseen toimettomuuteen, sillä ne kaipasivat toista puoliskoaan niin syvästi, etteivät ne tehneet muuta kuin kietoutuivat toistensa ympärille. Zeus sääli heitä ja siirsi heidän sukupuolielimensä etupuolelle — aiemmin ihmiset olivat Aristofaneen mukaan lisääntyneet heittämällä siemenensä maahan.
»Hän [...] sai siten aikaan että siitos tapahtui yhdynnässä, miehen yhtyessä naiseen, niin että mies syleillen naiseen yhtyessään siittäisi ja siten syntyisi uutta sukupolvea; jos taas mies yhtyisi mieheen, molemmat saisivat yhdynnästä tyydytystä ja he ryhtyisivät sen päätyttyä töihin ja huolehtisivat muusta elämään kuuluvasta.»
»Niin varhain on siis ihmisiin istutettu keskinäinen rakkaus, joka liittää heidät heidän alkuperäiseen olemukseensa ja pyrkii yhdistämään kaksi yhdeksi ja parantamaan ihmisluontoa. Jokainen meistä on siis ihmisen puolikas, koska meidät on halkaistu kuin kampelat ja siten tehty kaksi yhdestä. Ja jokainen etsii aina omaa puolikastaan.»
Ihmiskunnan menestymiseksi rakkaus tulee saattaa päätökseensä, niin että kukin voi palauttaa alkuperäisen luontonsa.
Sisältö > Puheet > Agathon

Agathon vastaa muutamiin Sokrateen esittämiin kysymyksiin ja pitää sen jälkeen puheen, jossa hän sanoo, että rakkautta itseäänkin tulee ylistää, päinvastoin kuin edellisissä puheissa oli sanottu, ja jälkeenpäin sen antamia lahjoja. Hänen mielestään rakkaus ei ollut yksi vanhimmista jumalista vaan itse asiassa yksi nuorimmista, syntynyt vihaamaan vanhuutta.
Rakkaus on hento, niin hento ettei hän voi kävellä maan päällä eikä edes ihmisten päiden päällä, sen sijaan hän asettuu asumaan pehmeäluontoisten jumalten ja ihmisten sieluun, karskean olemuksen kääntäessä hänet pois. Hän asettuu vain sellaiseen, mikä voi kukoistaa ja tuoksua; hän ei ole minkään epäoikeudenmukaisuuden aiheuttaja eikä uhri. Korkeimpana nautintona hänellä on suurin osa kohtuullisuudesta (sōfrosynē) ja valta yli muiden nautintojen ja halujen.
Rakkaus on myös suuri viisaudessa; kaikilla hyvillä runoilijoilla on rakkaus opettajanaan, ja jopa Apollon ja muusat, jotka keksivät jousiammunnan ja musiikin, olivat hänen oppilaitaan — aivan kuten Athene, Zeus ja Hefaistos. Kun rakkaus tuli mukaan, jumalienkin asiat järjestyivät, koska häntä vetää enemmän puoleensa kauneus kuin rumuus. Agathon päättää sanomalla, että rakkaus on kaikkein kaunein ja paras opastaja, ja kaikkien ihmisten tulisi seurata rakkautta.