stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Norrmalmin uudelleenjärjestely
Historiallinen tausta

Ajatus Norrmalmin asemakaavan uudistamisesta ja Sveavägenin jatkamisesta Brunkebergsåsenin yli Kungsgatanilta etelään oli esitetty ja siitä oli keskusteltu jo kauan ennen kuin 1950-luvulla aloitetuista uudelleen­järjestelyistä päätettiin.
Tukholman suunnittelijoita ennen Norrmalmin uudelleenjärjestelyä
Klas Larsson Fleming
 (1592–1644)
Nicodemus Tessin nuorempi
 (1654–1728)
Albert Lindhagen
 (1823–1887)
Per Olof Hallman
 (1869–1941)
Historiallinen tausta > Flemingin ruutukaava 1600-luvulta

Aikoinaan Norrmalm oli rakennettu Tukholman vanhan­kaupungin tavoin ilman yhtenäistä suunnitelmaa, mutta 1600-luvulla Klas Larsson Fleming laati alueelle ruutukaavaan perustuvan asemakaavan, joka pitkälti myös toteutettiin. Aiheena uudelleenjärjestelyyn oli Tukholman väkiluvun nopea kasvu, joka liittyi sen asemaan suurvallaksi kasvaneen Ruotsin pääkaupunkina. Vuonna 1636 päämajoitusmestari Olog Hansson Örnehufvud sai hallitukselta tehtäväkseen laatia "katupiirustukset sekä malmeille että tänne kaupunkiin ja tehdä kadut mahdollisimman leveiksi", ja muutokset toteutettiin parikymmentä vuotta myöhemmin.
Historiallinen tausta > Tessinin Sveavägen-bulevardisuunnitelma 1700-luvulla

Jo 1700-luvulla Nicodemus Tessin nuorempi laati asemakaavaehdotuksen, jonka mukaan Sveavägen olisi levennetty bulevardiksi, jota samalla olisi jatkettu etelässä Gustav Adolfs torgille saakka. Toisin kuin usein on väitetty, aloitteentekijänä ei kuitenkaan ollut Kustaa III, joka suunnitteli ja pani alulle Stora Haga slottin rakennustyöt ja joka olisi halunnut tämän puistokadun yhdistävän tuon uuden palatsin Tukholman kuninkaanlinnaan.
Vapauden aikana 1700-luvulla kaupungin keskusta siirtyi yhä selvemmin Norrmalmille, jonne useimmat uudet säätyläispalatsit ja virastotalot sijoitettiin.
Historiallinen tausta > Lindhagenin asemakaavakomissio 1800-luvulla

Vuonna 1866 juristi Albert Lindhagenin johtama asemakaavakomissio, jonka jäsenenä oli myös everstiluutnantti ja Tukholman vesijohtolaitoksen perustaja Fredrik Wilhelm Leijonanker, laati yleiskaavan, jonka tarkoituksena oli tuoda kaupunginosaan ilmaa, valoa ja vihreyttä. Komissio ehdotti säännöllistä ruutukaavan mukaista katuverkkoa suurine neliskulmaisine kortteleineen sekä alueen läpi kulkevia ja toisensa leikkaavia suuria bulevardeja. Ilmeisenä esikuvana oli varsinkin Georges-Eugène Haussmannin saman­aikainen kaupunki­uudistus Pariisissa, mutta vaikutteita saatiin myös Pietarista. Komissio ehdotti muun muassa 70 metrin leyistä pohjois-etelä­suuntaista, Pariisin Boulevard Sebastopolin ja Berliinin Unter den Lindenin kaltaista puisto­katua, Sveavägeniä, joka olisi johtanut Brunnsvikenilta Gustav Adolfs torgille saakka. Ehdotuksessa ei otettu huomioon olemassa ollutta rakennus­kantaa ja maaston muotoja, ja kadun tieltä olisivat hävinneet muun muassa Aadolf Fredrikin kirkko, Hötorget ja Brunkebergstorg. Itä-länsisuunnassa ehdotettiin katua, joka olisi johtanut Lidingöbronilta Tranebergille.
Kaupungin­valtuusto ei koskaan hyväksynyt Lindhagenin suunnitelmaa, ja siitä totuettiin 1870- ja 1880-luvuilla vain pieniä osia, nekin ankarien kiistojen jälkeen ja muunneltuina. Sveavägenistä tuli 33 metrin levyinen pääkatu, ja jotta kirkko säästyisi, se siirrettiin Lindhagenin ehdottamaa linjausta idemmäksi. Lisäksi se ulottui etelässä vain yhden korttelin verran Kunsgatanin eteläpuolelle.
Historiallinen tausta > Vuoden 1912 asemakaavaehdotus

Sveavägenin jatkamisesta kiisteltiin jälleen 1910-luvulla Lindhagenin suunnitelmien pohjalta. Vuonna 1912 vahvistettiin kaupunki­suunnittelu­päällikkö Per Olof Hallmanin suunnittelema asemakaava, jonka mukaisesti Sveavägeniä oli määrä jatkaa Kungsgatanilta etelään Hamngatanille, kaupungin taloudellisten vaikeuksien vuoksi kuitenkin vain 18 metrin levyisenä. Mäster Samuelsgatanin eteläpuolella se olisi jakautunut itäiseen ja läntiseen haaraan, joiden väliin olisi muodostunut kolmiomainen kaupunkialue ja sen keskelle Guldklimpen -niminen kortteli ("Kultakimpale"). Suunnitelma on merkitty Carl-Otto Krakaun vuonna 1926 laatimaan Tukholman karttaan. Guldklimpenin paikalle rakennettiin myöhemmin aukio, jonka nimenä oli ensin Sveaplatsen, nykyinen Sergelin tori.
Suunnitelmaa ei sellaisenaan koskaan toteutettu, mutta kun Sveavägeniä paljon myöhemmin ja monien ehdotusten jälkeen päätettiin jatkaa, se sai suunnilleen Hallmanin ehdotuksen mukaisen linjauksen, vaikka ei haaraudukaan hänen ehdottamallaan tavalla.
Per Olof Hallman erosi kaupunki­suunnittelu­päällikön virasta vuonna 1927, ja lautakunta päätti antaa tehvävän maan arvostetuimmalle kaupunki­suunnittelijalle, Albert Lilienbergille, jolla oli vastaava virka Göteborgissa.
Päätöksentekoprosessi

Pitkällinen kiista Norrmalmin uudelleen­rakentamisesta alkoi jo 1920-luvulla sitä mukaa kuin liikenne kasvoi. Päätöksentekoa viivyttivät katkerat riidat, jotka jopa jakoivat poliittisia puolueita. Myös toinen maailmansota viivytti hankkeen toteuttamista.
Päätöksentekoprosessi > Muutospaineet

Laaja yksimielisyys vallitsi siitä, että Nedre Norrmalmin modernisointi tavalla tai toisella oli tulossa ajan­kohtaiseksi. Yleisesti katsottiin, että selviä muutostarpeita olivat varsinkin:
Infrastruktuuri: Kaupunkisuunnittelijat korostivat, että Tukholman keskusta ei soveltunut nopeaan väestön kasvuun ja sen edellyttämään infrastruktuuriin. Esimerkiksi julkisen liikenteen parantaminen Tukholman metron avulla edellytti, että muun muassa Klara-korttelissa oli useita taloja purettava, mikä pitkälti ratkaisikin sen, että uudelleen­rakentamis­hanke päätettiin toteuttaa. Voimakkaasti kasvanut autoliikenne vaati myös suurempia läpiajo­väyliä sekä toimen­piteitä jalan­kulkijoiden turvallisuuden parantamiseksi.
Saneeraus: Ennen kuin vanhan rakennuskannan purkaminen aloitettiin, Klara oli pitkälti slummiutunut. Asuntokanta oli suurimmaksi osaksi rakennettu ennen vuotta 1900 eikä vastannut nykyajan vaatimuksia, huoneistot olivat pieniä ja kylpyhuoneita ei ollut. Lisäksi kiinteistöt olivat rakennus­kiellossa ja niiden pakkolunastus oli odotettavissa, kun alueen saneeraus koettiin yhä tarpeellisemmaksi. Kadut ja pihat olivat ahtaita, minkä vuoksi asunnot ja toimistot olivat pimeitä ja epäterveellisiä. Lisäksi oli usein kannattavampaa rakentaa uutta kuin kunnostaa vanhaa.
City-muodostus: Liike-elämä ja virastot olivat siitä lähtien kun rautatie 1860-luvulla rakennettiin, yhä suuremmassa määrin siirtyneet Vanhasta­kaupungista Norrmalmiin, jonka Brunkebergsåsen jakoi kahtia. Alueesta oli tullut kaupungin liike-elämän keskus, jonne myös sanomalehtien toimitukset olivat keskittyneet. Tukholman katsottiin kuitenkin tarvitsevan modernimpaa keskitettyä ydinaluetta, joka vastaisi työelämän muuttuneita tarpeita.
Aikakautta leimasi myös edistysoptimismi. Funktionalistiset aatteet olivat Tukholman näyttelystä 1930 lähtien saaneet Ruotsissa vankan jalansijan. Monet kantakaupungin ahtaissa huoneistoissa asuneet lapsiperheet muuttivat uusille asunto­alueille kuten Tranebergiin ja Hammarbyhöjdeniin.
Liikenneongelmia: Klarabergsgatan nähtynä Drottninggatanin risteyksestä itään vuonna 1952
Pysäköintialue Telelaitoksen talon edessä Norrmalmilla vuonna 1956
Eri vuosikymmeninä valmistuneiden rakennusten lukumäärät, kaavio City 67:n mukaan.
Päätöksentekoprosessi > Lilienbergsin yleiskaava vuodelta 1928

Virkaansa vastanimitetty kaupunki­rakennus­johtaja Albert Lilienberg laati vuonna 1928 Tukhuolman yleiskaava­ehdotuksen, josta tuli lähtö­laukaus vuonna 1945 päätökseen johtaneelle prosessille. Lilienbergin ehdotuksen mukaan Sveavägeniä olisi jatkettu Hamngatanille ja edelleen Gustav Adolfs Torgille, samoin kuin aikoinaan Lindhagenin ja Tessinin vanhoissa suunnitelmissa.
Jotta rakennukset uuden Sveavägenin varrella veisivät mahdollisimman vähän maapinta-alaa, Lilienberg halusi rakentaa kymmenen art deco -tyylistä pilvenpiirtäjää, minkä ajatuksen hän oli saanut käydessään New Yorkissa. Suoranaisena esikuvana oli Times Square. Jo aikaisemmin oli Kungsgatan ja sen varrella olevat tornitalot, Kungstornen, rakennettu amerikkalaisten esikuvien mukaan.
Yleiskaava­ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty, vaan se hylättiin kaupungin­hallituksessa tiukassa äänestyksessä. Sen vaikutus­valtaisiin vastustajiin kuului kansanpuoluelainen poliitikko Yngve Larsson.
Toteutus

Tukholman kaupunki oli jo 1930-luvulla hankkinut monia kiinteistöjä mahdollistaakseen Sveavägenin jatkamisen Hamngatanille. Vuonna 1953 säädettiin erikoislaki, Lex Norrmalm, joka teki kaupungille helpommaksi pakko­lunastaa kiinteistöjä suurta uudelleen­rakennus­hanketta varten. Lakia arvosteltiin siitä, että se johti alueen slummiutumiseen, ja se kumottiin vuonna 1979, sen jälkeen kun kaksi tontin­omistajaa oli valittanut Euroopan ihmis­oikeus­tuomio­istuimeen ja heidän valituksensa oli hyväksytty.
Varsinainen uudelleen­rakentaminen aloitettiin 1960-luvulla saman­aikaisesti Tukholman metron kanssa. Metro­tunneli oli rakennettava avokaivantona, sillä sen linjaus kulki suoraan Brunkebergsåsenin soran ja hiekan läpi. Muu ei tuohon aikaan olisi ollut teknisesti mahdollista.
Kaupunkiuudistuksen päätoteuttaja 1960-luvulla oli kaupunkineuvos Helge Berglund. Myöhemmin, 1960-luvulta lähtien uudistusta johti Hjalmar Mehr.
Toteutus > Suunnittelu

Suunnittelusta vastannut arkkitehti oli Sven Markelius. Hän toimi Ruotsin rakennus­hallituksen tutkimus­osaston päällikkönä vuosina 1938–1944 ja myöhemmin Tukholman kaupunki­suunnittelu­päällikkönä 1944–1954. Tässä virassa hän seurasi Albert Lilienbergiä, joka siirtyi eläkkeelle vuonna 1944.
Kun työt Nedre Norrmalmilla vuonna 1945 aloitettiin, avattiin Markeliuksen johdolla Malm­skillnads­gatanin varrella erityinen "Norrmalmin konttori" (ruots. Norrmalmskontor). Sinne Markelius kokosi uuden arkkitehdeistä, liikenne­teknikoista ja muista asian­tuntijoista koostuneen ryhmän, johon kuului muun muassa arkkitehti David Helldén.. Fyysisen suunnittelun perustaksi otettiin Paul Hedqvistin ehdotus vuodelta 1939. Vuonna 1946 David Helldén esitteli kaupunki­rakennus­viraston ehdotukset, jotka koskivat Sveaplatsen-nimistä aukiota (nykyistä Sergelin toria) ja Högtorgscityä. Siinä olivat jo mukana ne viisi tornitaloa, joita Yngve Larsson oli nimittänyt "viideksi torven­toitotukseksi."
Vuonna 1951 perustettiin cityn uudelleen­rakentamista edistämään erityinen elin, Nedre Norrmalms­delegationen. Tarkoituksena oli varmistaa, että kaupungin eri viran­omaisten yhteistyö Norrmalmin uudis­rakentamiseksi sujuisi mahdollisimman tehokkaasti ja nopeasti.
Toteutus > Purkutyöt

Vanhojen rakennusten purkaminen aloitettiin maaliskuussa 1952 Malmskillnadsgatanin ja Sergelgatanin välisestä korttelista, jonka läpi Sveavägeniä oli määrä jatkaa Kungsgatanilta Hamngatanille. Seuraavien 20 vuoden aikana purkamista jatkettiin Jakobsgatanille saakka. Alueella ennestään olleista noin 600 rakennuksesta purettiin 355.
Vanha Telefontornet Brunkebergstorgetin laidalla purettiin vuonna 1953 sen jälkeen kun se oli vahingoittunut tulipalossa.  Sergelin torin ympärillä oleva alue, jonka läpi metrotunneli johdettiin Brunkebergsåsenin ali, oli useita vuosia kraatterin kaltainen rakennustyömaa, jota kutsuttiin "Valtakunnankuopaksi" (Riksgropen), ennen kuin tori vuonna 1966 valmistui.
Useita katuja kuten Regerings­gatania, Malmskillnads­gatania, Hamn­gatania, Jakobs­gatania ja Sveavägenin eteläosaa levennettiin, mikä sekin edellytti monien vanhojen rakennusten purkamista. Pitkään yritettiin säilyttää Betlehemskyrkan ja kulttuuri­historiallisesti mielen­kiintoiset rakennukset Beridarebananin korttelissa, mutta kun ne olivat keskellä aluetta, niitä oli vaikea sovittaa uuteen kaupunkikuvaan ja metrotunnelin ratkaisuihin. Myös katolinen Eugenian kappeli purettiin samoin kuin Bellmanin runoissakin mainittu krouvi Tre remmare. Kungsträdgårdenia ympäriöivällä alueella purettiin Sagerska husen, Sidenhuset ja Blanche-teatteri. Myös monet Klaran alueella sijainneet sanomalehtien pääkonttorit purettiin Norrmalmin uudelleen­järjestelyjen yhteydessä, poikkeuksena kuitenkin Stockholms-Tidningenin ja Aftonbladetin talot Vattugatanin varrella, jotka purettiin vasta vuonna 1989.
Toteutus > Uudisrakentamisen vaihe 1 vuoden 1946 yleiskaavan mukaisesti

Markelius olisi halunnut järjestää uuden cityn pilven­piirtäjistä ja muista rakennuksista arkkitehti­kilpailun, mutta siihen kaupungin poliitikot eivät olleet valmiit. Asiaa pidettiin kiireellisenä, eikä pitkään kilpailuun ja ehdotusten arvosteluun ollut aikaa; kysymyksestä oli keskusteltu vuosikymmeniä ja nyt haluttiin nähdä tuloksia.
Tehtävä jaettiin Ruotsin maineikkaiden arkkitehtitoimistojen kesken. Sven Markelius itse sai tehväkseen suunnitella kolmannen tornitalon, kun taas David Helldén muotoili ensimmäisen tornitalon, Hötorgscityn ja siihen kuuluvan Hötorgshallenin, Sergelteatternin ja Sergelin torin. Toisen tornitalon piirsi Anders Tengbom, neljännen Lars-Erik Lallestedt ja viidennen, alun perin hotelliksi tarkoitetun Backström & Reinius.
Tukholman metron eteläinen ja läntinen linja yhdistettiin 24. marraskuuta 1957, kun Slussenin ja Hötorgetin välinen osuus avattiin. Nykyisin nämä muodostavat Vihreän linjan. Vuonna 1964 avattiin linja 2, nykyinen Punainen linja, joka johti lounaisista esikaupungeista Skärholmenista ja Bredängistä Östermalmille.
Kun Högtorgscity vuonna 1966 valmistui ja viides, lähimpänä Sergelin toria sijaitseva tornitalo vihittiin, oli uudisrakentamisen ensimmäinen vaihe saatu päätökseen.
Toteutus > Vaihe 2 vuosien 1962 ja 1967 yleiskaavojen mukaisesti

Sergelin torin eteläpuolisesta alueesta Tukholman kaupunki ja Riksbanken järjestivät ideakilpailun vuosina 1965–1966. Kilpailun lähtökohtana oli vuoden 1962 yleiskaava, joka perustui kaupungin vuonna 1945 tekemään päätökseen. Loppukilpailussa mukana olivat EGT-ryhmän eli Ralph Esrkinen, Léonie Geisendorf ja Anders Tengbomin ehdostus Corso sekä Peter Celsingin ehdotus. Monien kilpailulautakunnan jäsenten mielestä EGT-ryhmän ehdotus oli jotakin uutta ja positiivista, ja lautakunta päätti lunastaa ehdotuksen. EGT-ryhmän ehdotuksessa kaupungin kaksi keskusaukiota, Sergelin tori ja Kustaa Vaasan tori yhdistettiin sekä näköyhteyksin, toiminnallisesti että liikenteellisesti, mutta se poikkesi täysin vahvistetusta yleiskaavasta.
Vilkkaan väittelyn jälkeen valittiin jatkosuunnittelun pohjaksi Celsingin ehdotus, koska se oli yleiskaavan mukainen, mutta sitä muunneltiin. EGT-ryhmän ehdotuksen hylkääminen johtui osittain kielteisestä arvostelusta, jonka se sai osakseen City 67 -suunnitelmassa. Niinpä Peter Celsingin Kulturhuset Sergelin torin laidalla ja Riksbankenin talo Brunkebergstorgetin laidalla täyttivät alueen viimeisen suuret tyhjät tontit vuosina 1968–1976, ja vanha ajatus näköyhteyden avaamisesta Hagaparkenista Sveavägeniä myöten Kustaa Aadolfin torille ja kuninkaanlinnalle haudattiin täten lopullisesti. Celsing ei ehtinyt nähdä töitään valmiina, sillä hän kuoli vuonna 1974.
Muita suuria uudisrakennuksia 1960- ja 1970-luvuilta ovat:
Åhlens City, tavaratalo Klarabergsgatanin varrella (1964, suunnitellut Backström & Reinius)
Skandinaviska bankenin talo, Hästkon 12 Sergelin torin laidalla (1963–1966, suunnitellut Kjell Ödeen
Götabanken Sveavägenin varrella (1963–1967, suunnitellut Anders Tengbom
Sverigehuset Kungsträdgårdenin laidalla (1969, Sven Markeliuksen viimeinen teos)
Sparbankshuset Hamngatanin varrella (1973–1975, suunnitellut Carl Nyrén)
PK-huset Hamngatanin varrella (1971–1974, suunnitelleet Backström & Reinius)
Gallerian, kauppakeskus Hamngatanin varrella (1976–1977), suunnitellut Malmquist & Skoogh.
Klaaran kirkon, Sergelin torin ja niihin rajoittuvan alueen alle rakennettiin myös yksi Ruotsin suurimmista väestösuojista, Klaran väestönsuoja, noin 12 000 henkilölle.
Toteutus > Vaiheet 3, 4, ja 5

City 67 -suunnitelman mukaan uudelleenrakentamishanketta olisi edelleen jatkettu. Vaiheet 3, 4 ja 5 olisivat käsittäneet muun muassa Tunnelgatanin leventämisen paikalliseksi pääkaduksi, osan Östermalmia Humlegårdsgatanille ja Sibyllegatanille saakka sekä Blasieholmenin, jonka poikki olisi johdettu uusi liikenneväylä, Blasieholmsleden. Näitä vaiheita ei kuitenkaan koskaan toteutettu.
Toteutus > Kuvia

Historiallisia kuvia rakennusvaiheista 1950- ja 1960-luvuilta
Tukholman metron rakentaminen aloitetaan Klarabergsgatanilla vuonna 1953. Vasemmalla Klaaran kirkkomaa.
Metrotunneli Hötorgetin ja T-Centralenin välillä vähän ennen valmistumistaan vuonna 1957. Oikealla Klarabergsgatan, vasemmalla Mäster Samuelsgatan, molemmat väliaikaisilla silloilla.
Uusi Hötorgscity muototutuu: ensimmäinen tornitalo nähtynä Malmskillnadsgatanilta kohti Hamngatania vuonna 1959.
Kaikki viisi tornitaloa ovat valmiina, Sergelin torin rakennustyöt jatkuvat. Noin vuodelta 1965.
Arvostelu > Vastaus arvosteluun

Arvosteluun vastasivat sekä uudelleenjärjestelystä päättämässä ollut Yngve Larsson että sen toteuttamista johtanut Hjalmar Mehr. Yngve Larsson myönsi, että järjestely oli koskenut katuja ja kortteleita, joilla oli takanaan pitkä historia ja joille monet siellä asuneet tukholmalaispolvet olivat antaneet oman leimansa. Mutta hänen mukaansa myös moderneilla kaduilla ja kortteleilla oli oma ilmapiirinsä ja ne saattoivat olla viihtyisiä; se ei riippunut talojen iästä vaan elämästä niiden ympärillä.
Hjalmar Mehr ilmoitti mielipiteenään:
»Mitä romanttiikkaa on Nedre Norrmalmissa? Vasastadenissa? Kungsholmenissa? Nedre Norrmalmin kiinteistökantahan oli läpeensä mätä, yksityisten rakennusherrojen aikojen kuluessa keinottelumielessä rakentama. He rakensivat vuokrakasarmeja kuin maasta polkemalla. Niistä, jotka keskustelevat asiasta, minä olen lähes ainoa, joka koskaan on asunut siellä. Äitini muutti joka vuosi tai ainakin joka toinen vuosi. Suuria epäajanmukaisia huoneistoja, joissa on kuivakäymälä, rottia pihalla, pirullisen hankalaa ja surkeaa. Siis saneerauskypsiä kiinteistöjä. Romantiikka on niitä varten, jotka asuvat hyvin. Niinpä köyhä kansa saa yhä asua läpimädissä asunnoissa vaikka kuinka kauan. Sillä rakennuskannalla, joka siellä ennen oli, ei ollut mitään esteettisiä, arkkitektonisia tai kulttuurihistoriallisia arvoja.» 
(Hjalmar Mehr)
Arkkitehtuurihistorioitsija Thomas Hall kirjoitti teoksessaan Huvudstad i omvandling vuonna 1999:
» Vaihtoehto [Nedre Norrmalmin] uudistamiselle kunnallisena hankkeena olisi ollut joukko pisteittäisiä saneerauksia, joita olisivat toteuttaneet kiinteistö- ja rakennusyhtiöt sekä yritykset, jotka toivoivat huoneistoja citystä. Tuloksena olisi ollut rikkinäinen kaupunkirakenne ilman huolellisesti järjestettyä liikenneverkkoa.»
Arvostelu > Seuraukset

Kaupungin kiristynyt taloudellinen tilanne ja kasvava arvostelu yhdessä johtivat siihen, että uudelleenrakennushanke oli 1970-luvulla arvioitava uudestaan, ja Norrmalmin kaavoituksesta tuli pitkäksi ajaksi kuuma poliittinen kiistakysymys. Jalavakiistan jälkeen sosiaalidemokraateille oli poliittisesti mahdotonta antaa Hjalmar Mehrin jatkaa talousporvarineuvoksena, ja sen sijaan hänet nimitettiin monen vuoden ajaksi Tukholman läänin maaherraksi.
Vuoden 1967 yleiskaavaa (City 67) ei toteutettu. Vuonna 1978 tuli voimaan täysin muutettu kaava, Cityplan 1977.
Nedre Norrmalm tänään

Norrmalmin uudelleenjärjestelyjen tuloksena Nedre Norrmalm työpaikkoineen ja toimivine liikennejärjestelyineen on nykyisin yhtenäinen avoin city, jollaista Tukholmassa ei 1930-luvulla ollut. Nyttemmin on suoritettu erinäisiä toimenpiteitä, jotka ovat lieventäneet alueen arkkitehtuurin osakseen saamaa arvostelua. Elefantti-korttelin pysäköintitalo Herkulesgatanin varrella on purettu, ja sen tilalle valmistui vuonna 2003 asuntokortteli. Hötorgetcitylle kaavailtu valoisa lasijulkisivu Hötorgetin puolella saatiin vuonna 1995 valmiiksi, kun Filmstaden Sergel valmistui (Sven Markelius oli suunnitellut paikalle Tukholman kaupunginteatterin uudisrakennusta), ja vetoiset pihat kolmannen ja neljännen tornitalon välissä lasitettiin vuonna 2000.
Klaran kaupinginosan vanhoista rakennuksista ovat yhä jäljellä muun muassa Klaaran kirkko ja Klaran vanha koulu, Rosenbad sekä vanhat palatsit Norrströmin rannalla ja Tegelbackenilla.
Nedre Norrmalm tänään > Kaupunginmuseon inventointi vuonna 2007

Keväällä 2007 Tukholman kaupunginmuseo pani toimeen kattavan inventoinnin ja luokittelun siitä, mitä Norrmalmille oli vuosina 1960–1989 rakennettu. Museo dokumentoi useita rakennuksia sanoin ja kuvin sen mukaan, miten alueen uudelleenrakentaminen oli edennyt.
Neljäntoista arvokkaimman rakennuksen joukossa, joiden kulttuurihistoriallisen arvonsa vuoksi olisi kulttuuriympäristölain mukaan voitu julistaa rakennusmuistomerkeiksi, oli jäljellä 11 Norrmalmin uudelleenjärjestelyn yhteydessä rakennettua, jotka olivat kauden nimekkäimpien arkkitehtien kuten Peter Celsingin ja Carl Nyrénin sekä Backström & Reinius -arkkitehtitoimiston suunnittelemia.
Hotelli Sheraton
Kulturhuset
Sverigehuset
Sveriges Riksbankin toimitalo
PK-huset
NK:n uusi pääsisäänkäynti
Sparbankshuset
Åhléns City
Kirjallisuutta

Thomas J. Anton: Incrementalism in Utopia: The Political Integration of Metropolitan Stockholm. Urban Affairs Review, 1969, s. 59-82.  Artikkelin verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Thomas J. Anton: Governing Greater Stockholm: A Study of Policy Development and System Change.  Berkeley, Kalifornia:  University of California Press, 1975.  Libris 5003728  ISBN 0-520-02718-3  Teoksen verkkoversio.
Aubrey Diem: An Alternative to Unplanned Urban Growth: The Case of Stockholm. Canadian Geografer / Le Géographe canadien, 1965, 9. vsk, nro 4, s. 193–204.  Artikkelin verkkoversio. (ranskaksi)[vanhentunut linkki]
J. M. Richards: Stockholm's New Commercial Centre. Architectural Review, Elokuu 1961, 130. vsk, s. 104–114.  (englanniksi)
Göran Sidenbladh: Stockholm: A Planned City. Scientific American, 1965, nro 09, s. 106–121.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Norrmalmsregleringen
Lindhagenin laatima Norrmalmin ja Kungsholmenin asemakaavaehdotus vuodelta 1866.
Hallmansin vuonna 1912 laatiman ehdotuksen rekonstruktio
Albert Lilienberg (oikealla) ja Sven Markelius, noin 1954.
Uudelleen­rakentamista johtanut kaupunki­rakentamisen porvaris­neuvos Yngve Larsson sekä finanssi­porvaris­neuvos Z Höglund (vasemmalla) ja kaupungin­valtuuston puheen­johtaja Carl Albert Andersson (oikealla). 1940-luvulta.
Paul Hedqvist esittelee ehdotustaan kuudesta kolmesta talosta Expressen -lehdessä 19. toukokuuta 1952.
Kaupunki­rakennus­johtaja ja arkkitehti Göran Sidenbladh, Norrmalmin uudelleenjärjestelyjen johtaja insinööri Åke Hedtjärn, kaupunki­rakennus­viraston liikenne­suunnittelu­päällikkö ja yli-insinööri Carl-Henrik af Klercker sekä toteutuksen johtaja Anders Nordberg kaupunki­rakennus­virastossa vuonna 1956.
Kaupunkisuunnittelupäällikkö Markelius ja Nedre Norrmalmin pienoismalli vuonna 1954.
Sagerska husen, 1968.
ETG-ryhmä: Anders Tengbom, Léonie Geisendorf ja Ralph Erskine 1966.
Peter Celsingin konttori Lilla Nygatanilla vuonna 1967, taustalla pöydällä Kulturhusetin pienoismalli.
EGT-ryhmän ehdotus "Corso" vuodelta 1966
City 67:n pienoismalli, jossa Tunnelgatan jatkeineen johtaa Klara sjöltä Humlegårdenille saakka.
Hästskon 12, Malmskillnadsgatanin puoleiset julkisivut. Arkkitehtuurihistorioitsija Fredric Bedoiren mukaan "sielutonta säilykepurkkiarkkitehtuuria."
Sergelin tori talvisena iltapäivänä vuonna 2006.
Käännös suomeksi