stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lennart Forstén

Forsténin tunnetuimpia piirroksia on kivipiirros Tammerkosken yläjuoksusta vuonna 1847.
Berndt Lennart Forstén (s. 9. elokuuta 1817 Kuopio – 27. helmikuuta 1886) oli suomalainen taidemaalari, piirtäjä ja runoilija. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli tie- ja vesikulkulaitosten ylihallinnon yli-insinööri ja everstiluutnantti ja valvoi tässä ominaisuudessa Konnuksen kanavan rakennustöitä.
Forsténin vanhemmat olivat kamarineuvos Carl Gabriel Forstén ja Maria Charlotta, piispa Johan Molanderin tytär. Hänen puolisonsa oli Alfonsine Fredrique Adelaide o.s. Stjernvall. Lapsista Torsten Karl perusti Suomen eläinsuojeluyhdistyksen ja tyttärenpoika Eero Corell jatkoi yhdistyksen puheenjohtajana.
Forstén opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1875–1876. Hän oli Suomen Taiteilijaseuran jäsen. Teoksia oli ensi kerran näyttelyssä 1847.
Forsténin teoksia on julkisissa kokoelmissa Ateneumin ja Tampereen taidemuseoissa ja Cygnaeuksen galleriassa. Hän osallistui teoksen Finland framställdt i teckningar kuvittamiseen 14 piirroksella. Teos ilmestyi 1845–1852.
Runoilijana Forstén toimitti runokokoelman Finska kadetten, johon hän kirjoitti itse 14 runoa. Muista kokoelman kirjoittajista ahkerin oli hänen identtinen kaksoisveljensä Torsten Wilhelm Forstén 13 runolla. Forstén osallistui runoillaan myös teoksiin Lärkan (1845) ja Necken (1847 ja 1849). Forstén oli ensimmäinen suomalainen runoilija, joka käytti Suomen sodan (1808–1809) tapahtumia runossaan "Slaget vid Virta Bro". Aihepiiri on sama kuin myöhemmässä J. L. Runebergin Sandels-runossa. Forsténilla oli kuvaamiensa taistelujen vaiheista ensi käden tietoa, sillä hänen isänsä Carl Gabriel Forstén oli Partalassa Sandelsin luona majoitus- ja tiedustelutehtävissä hyvän paikallistuntemuksensa vuoksi.
Reitkallin puutarhakoulun yhteydessä tunnettu Lennart Forstén oli hänen veljenpoikansa.
Kirjallinen tuotanto

Finska kadetten, Helsinki, 1846, toimi. ja runoja
Lärkan, 1845, runoja
Necken, 1847 ja 1849, runoja
Finland framställdt i teckningar,  1845–1852, piirroksia
Aiheesta muualla

Kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Immanuel Alm
Johan Alm
Helena Arnell
Johan Backman
Jonas Bergman
Johan Zacharias Blackstadius
Edla Blommér
Elias Brenner
Erik Cainberg
Margareta Capsia
Wilhelm Maximilian Carpelan
Auguste Joseph Desarnod
Robert Wilhelm Ekman
Samuel Elmgren
Gustaf Wilhelm Finnberg
Lennart Forstén
Lars Gallenius
Johan Georg Geitel
Berndt Godenhjelm
Emanuel Granberg
Johan Hedberg
Johan Gustav Hedman
Pietari Henrikinpoika
Adolf Hårdh
Johan Knutson
Pehr Adolf Kruskopf
Claes Lang (vanhempi)
Petter Lang
Aleksander Lauréus
Johan Lefrén
Thomas Joachim Legler
Liedon mestari
Johan Erik Lindh
Gustaf Lucander
Charlotta Malm-Reuterholm
Karl Peter Mazér
Erik Wilhelm le Moine
Abraham Myra
Didrik Möllerum
Mathilda Rotkirch
Nils Schillmark
Johan Strömer
Johan Stålbom
Gabriel Gotthard Sweidel
Carl Gustaf Söderstrand
Emanuel Thelning
Ulrik Thersner
Mikael Toppelius
Isak Wacklin
Erik Westzynthius (nuorempi)
Erik Westzynthius (vanhempi)
Magnus von Wright
Wilhelm von Wright
As-duuriasteikko

As-duurin etumerkintä, neljä alennusta
As-duuriasteikko on Asista alkava sävelasteikko, johon kuuluvat lähtökohtaisesti sävelet As, B, C, Des, Es, F, G ja As. Se rinnakkaismolli on F-molli ja muunnosmolli on As-molli. As-duurin subdominanttisointu on Des-duurisointu ja dominanttisointu on Es-duurisointu.
As-duurin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. As-duurin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Tunnettuja klassisia sävellyksiä As-duurissa

Ludwig van Beethoven - Pianosonaatti nro 12
Chopin - Poloneesi nro 6
Kroatianvinttikoira

| Kroatianvinttikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Istria,  Kroatia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  ikivanha
Alkuperäinen käyttö:  metsästyskoira
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  Istarski hrtoliki gonič, Istarski hrt, Hrvatski hrt
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Kroatianvinttikoira (Hrvatski hrt) eli istrianvinttikoira (Istarski hrtoliki gonič/Istarski hrt) on sukupuuttoon kuollut kroatialainen koirarotu.
Kroatianvinttikoira edusti fenotyypiltään vinttikoiran ja ajokoiran välimuotoa, ja sen toinen kroatialainen nimitys hrtoliki gonič tarkoittaakin "vinttikoiramainen ajokoira". Tällä viitataan käytännössä podencojen rotutyyppiin, mitä se eniten muistuttikin: sen runko oli hoikka ja elegantti, se muistutti muinaisten faaraoiden koiria (kuten egyptinmetsästyskoiraa) ja se metsästi näkönsä avulla.
Alkuperä

Rotu oli hyvin vanha ja se mainitaan usein kroatialaisessa koirakirjallisuudessa. Se on lisäksi kuvattu Vincent iz Kastvan kuuluisaan freskoon "Kuoleman tanssi" (Mrtvački ples). Sen yläleuan neljäs välihammas oli samankaltainen kuin sakaalilla, jonka uskotaankin olleen geneettisesti sukua sille.
Käännös suomeksi
Aksum

| Aksum |
| --- | --- |

 Aksum
 Koordinaatit: 14°07′N, 38°44′E 
Valtio:   Etiopia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aksumin vaikutusalue Punaisen meren pohjukassa ulottui Arabian niemimaalle ja  Afrikan Sarven alueelle.
Kirkko, jossa uskotaan liitonarkkia säilytettävän
Pohjoinen steelapuisto Aksumissa
Kuningas Ezanan Steela
Aksum on kaupunki Tigressä Etiopian pohjoisosassa Adoua-vuorten juurella. Kaupunki oli Aksumin kuningaskunnan keskus – kuningaskunta syntyi ajanlaskun alun aikoihin ja taantui vasta 1100-luvulla Etiopian valtakeskuksen siirtyessä etelään. 75 % kaupungin asukkaista on Etiopian ortodokseja ja loput sunnimuslimeja ja protestantteja. Historiallisen merkityksensä vuoksi Aksumin muinaisen kaupungin rauniot liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1980. Kaupungissa on 41 256 asukasta (2005).
Kristittyjen pyhä kaupunki

Aksumin kuningaskunnalla oli oma kirjakielensä Ge'ez, ja valtio kehitti oman arkkitehtuurinsa, josta muistona ovat suuret obeliskit. Kuningaskunta oli huipussaan kuningas Ezanan aikaan 300-luvulla, jolloin valtio kääntyi kristinuskoon. Etiopian ortodoksikirkon mukaan Aksumissa sijaitsevassa vuonna 1665 rakennetussa Pyhän Siionin Marian kirkossa on Raamatussa kuvattu liitonarkki ja sen sisällä alkuperäiset taulut, joihin kymmenen käskyä on kaiverrettu. Kirkossa kruunattiin Etiopian kuninkaat vuosisatojen ajan melkein yhtäjaksoisesti valtakunnan kaatumiseen saakka. Aksumia pidetään Etiopian pyhimpänä kaupunkina ja se on siten myös tärkeä pyhiinvaelluskohde. Tärkeitä uskonnollisia festivaaleja ovat T'imk'et (loppiainen) 7. tammikuuta ja Maryam Zionin juhla marraskuussa.
Aksum ja Islam

Aksumilla on ollut kontakti Islamiin jo profeetta Muhammadin elinaikana. ibn Hisham kertoo kuinka osa Muhammadin seuraajista, mukaan lukien hänen tyttärensä Ruqayya ja tämän aviomies Uthman ibn Affan, lähtivät Quraiš-heimon vainoa pakoon Aksumin kristityn kuninkaan Ashama ibn Abjar  turviin. Pakolaiset eivät palanneet takaisin ennen kuin Mekka oli vallattu takaisin ja monet heistä jäivät Abyssiiniaan jossa asettautuivat Negashin kaupunkinkiin Itä - Tigrayssä. Näistä maan ensimmäisistä muslimeista kerrotaan erilaisia tarinoita kertojasta riippuen. Muslimitradition mukaan Aksumin kuningas ihastui uudesta uskosta niin, että salaa kääntyi muslimiksi Ortodoksit taas kertovat näiden pakolaisten olleen ensimmäisiä, jotka kääntyivät islamista kristinuskoon. Eräs tarina taas kertoo profeetta Muhammadin rukoilleen kuningas Ashama ibn Abjarin kuoltua hänen sielunsa puolesta. Tarinan mukaan hän myös pyysi seuraajiaan jättämään abbessinialaiset rauhaan niin kauan kuin he eivät hyökkää muslimeja vastaan.
Maailmanperintökohde

Tärkeimmät monumentit Aksumissa ovat steeloja – suurin määrä sijaitsee pohjoisessa steelapuistossa, jossa on 33 metriä korkea Suuri steela, jonka uskotaan kaatuneen rakennustöiden aikana, ja korkein pystyssä oleva, 24 metriä korkea Kuningas Ezanan steela. Steelojen uskotaan olevan hautamuistomerkkejä. Guditin steelojen seassa on pohjoisen steeloista poiketen pääasiassa 300-luvun hautoja. Kaupungissa oleva Rosettan kiven paikallinen vastine Ezanan kivi sisältää tekstiä saaban, ge'ezin ja muinaiskreikan kielillä. Paikallisen legendan mukaan Saaban kuningatar asui kaupungissa. Muita nähtävyyksiä ovat kuningas Bazenin hauta (alueen vanhimpia rakennelmia), "Saaban kuningattaren kylpy" (vesiallas), Ta'akha Maryamin palatsi 300-luvulta, Dungurin palatsi 500-luvulta sekä Abba Pentalewonin ja Abba Liqanosin luostarit.
Maailmanperintökohde > Aksumin obeliskin ryöstö ja paluu

Toisessa Italian-Etiopian sodassa saavutetun voiton kunniaksi italialaiset veivät maassa kappaleina lojuneen Aksumin obeliskin Roomaan vuonna 1937. Obeliskin korkeus koottuna on 24 metriä, ja se on peräisin neljänneltä vuosisadalta. Obeliskia pidetään yhtenä Aksumin kuningaskunnan insinööritaidon suurimmista saavutuksista. Huolimatta YK:n vuonna 1947 antamasta lausunnosta, jonka mukaan obeliski pitää palauttaa, Italia kieltäytyi ja seurauksena oli pitkä diplomaattinen kiista sen ja Etiopian välillä. Huhtikuussa 2005 Italia lopulta palautti obeliskin Aksumiin ja monumentti pystytettiin alkuperäiselle paikalleen uudelleen kesällä 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aksum Wikimedia Commonsissa
Ethiopian Treasures - Queen of Sheba, Aksumite Kingdom - Aksum (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Unesco – World Heritage Sites - Aksum (englanniksi)
Tietoa Aksumista (englanniksi)
Kiinanvinttikoira

| Kiinanvinttikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Kiina
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Muita nimityksiä:  hsi yang min-tzu, tshika, tsika, Kansu Greyhound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  50 cm
Väritys:  fawn, ruskea, keltainen tai kerma
Kiinanvinttikoira (hsi yang min-tzu) eli tshika on kiinalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Kiinanvinttikoira muistutti englanninvinttikoiraa, joskin oli tätä pienempi kooltaan: noin 50 cm korkea. Lisäksi sillä oli hännässään töyhtö. Vuonna 1927 koirahistorioitsija Edward Ash kuvaili kiinanvinttikoiraa seuraavin sanoin: "laiha olento, jolta jykevä jänis pystyisi helposti pakenemaan". Karvapeite oli lyhyt ja sileä, väriltään fawn (hiekanvärinen), ruskea, keltainen (beige) tai kerma. Rintakehässä oli usein valkoinen laikku.
Alkuperä

Kiinanvinttikoira oli alun perin kotoisin Shanxin ja Gansun alueita, ja se lienee kehittynyt persialaisista ja intialaisista vinttikoirista. Jo yli 2000 vuoden takaa olevaan Han-dynastian aikaiseen esineeseen on kuvattu tämäntyyppinen koira. Vuosisatoja myöhemmin nämä varhaiset vinttikoirat risteytettiin englanninvinttikoiran kanssa, tavoitteena parantaa rotua. Englannin Itä-Intian kauppakomppanian aikoihin Kiinassa oli kysyntää englanninvinttikoirille ja niitä erikseen pyydettiin toimittamaan maahan. Näiden risteytymisten tuloksena syntyi kiinanvinttikoira, joka on nykyisin mitä todennäköisimmin kuollut sukupuuttoon.
Eurykleia

Odysseus ja Eurykleia, Christian Gottlob Heyne
Eurykleia (m.kreik. Εὐρύκλεια, lat. Euryclea) oli kreikkalaisessa mytologiassa Odysseuksen imettäjä. Odysseuksen palattua Troijan sodasta kerjäläiseksi naamioituneena 20 vuoden jälkeen takaisin Ithakaan omaan taloonsa, Eurykleia kylvetti hänet. Peseytymisen aikana Eurykleia tunnisti ensimmäisenä Odysseuksen tämän polven yläpuolella olleesta arvesta, jonka tämä oli saanut nuoruudessaan villikarju torahampaasta oltuaan metsästämässä isoisänsä Autolykoksen kanssa. Odysseus kuitenkin kielsi häntä kertomasta oikeaa henkilöllisyyttään.
Kun Odysseus surmasi vaimonsa kosijat, Eurykleia auttoi pitämällä palvelusväen poissa salista telkeämällä sen ovet. Teon jälkeen Eurykleia nimesi vielä viidestäkymmenestä palvelijasta ne kaksitoista, jotka olivat vehkeilleet kosijoiden kanssa. Nämä palvelijat Odysseus hirtätti.
Kun Eurykleia saapui Penelopen luo kertomaan tämän puolison paluusta, Penelopen oli vaikea uskoa miestä Odysseukseksi. Varmistaakseen tämän Penelope pyysi Eurykleiaa siirtämään miehensä tekemän aviovuoteen, jolloin Odysseus vastasi tämän olevan mahdotonta, koska yksi sängyn jaloista on elävän oliivipuun runko – salaisuus, jonka vain Odysseus ja Penelope tiesivät. Tämän jälkeen Penelope uskoi edessään olleen miehen todellakin olevan Odysseuksen.
Rullaustie

F-22 Raptor -hävittäjiä rullaamassa Elmendorfin lentotukikohdassa Alaskassa
Rullaustien valo
Rullaustie (engl. taxiway) tai rullausrata on lentoasemalla oleva lentokoneiden käyttämä ”tie”, jota pitkin lentokoneet rullaavat kiitotielle tai kiitotieltä terminaalille. Jokainen rullaustie on nimetty erikseen kirjaimilla ja ne lausutaan käyttämällä Nato-radioaakkosia, esimerkiksi rullaustie Tango = Taxiway Tango. Yleensä isoilla lentoasemilla pienet rullaustiet (esimerkiksi odotuspaikat (holding point)) merkitään kahdella kirjaimella siten että ensimmäinen kirjain on päärullaustien kirjain ja toinen on sivurullaustien kirjain. Esimerkiksi jos rullaustiestä Tango poikkeaisi rullaustie Z = Zulu, niin se merkittäisiin TZ (Tango-Zulu). Sekä risteyksien että rullausteiden niminä voidaan käyttää myös kirjaimen ja numeron yhdistelmiä. Varsinkin aiemmin esiintyi myös näistä poikkeavia käytäntöjä: esimerkiksi Helsinki-Vantaan päärullaustiet olivat 1990-luvun loppupuolelle saakka tunnuksiltaan 1 ja 2, nykyään näistä poikkiviivoin saadut Y ja Z.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rullaustie Wikimedia Commonsissa
↑  EFHK Aerodrome Chart, SEP83, Jeppesen Sanderson.
Galateia

Galateia (m.kreik. Γαλατεια, ”maidon valkea”) tai Galatea (lat.) voi viitata seuraaviin:
Galateia, useamman eri kreikkalaisen mytologian naishahmon nimi
Galatea, Neptunuksen kuu
74 Galatea, asteroidi
Galatea, sijoitusyhtiö
Galatea, tylppäsimpukkasuku
Mount Galatea, vuori Albertan provinssissa Kanadassa.
HMS Galatea (1776), 20-tykkinen kuudennen luokan alus
HMS Galatea (1797), 32-tykkinen viidennen luokan alus
HMS Galatea (1810), 36-tykkinen viidennen luokan alus
HMS Galatea (1859), puinen potkurifregatti
HMS Galatea (1887), Orlando-luokan panssarikansiristeilijä
HMS Galatea (1914), Arethusa-luokan kevyt risteilijä
HMS Galatea (71), Arethusa-luokan kevyt risteilijä
HMS Galatea (F18), Leander-luokan fregatti
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Galatea”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Antroposeeni

Antroposeeni on vakiintumaton, joidenkin tieteilijöiden ehdottama, meneillään oleva geologinen epookki. Yleisluontoisen määritelmän mukaan antroposeeni on holoseenin jälkeinen epookki ja se alkoi teollistumisen myötä 1800- tai 1900-luvulla. Antroposeenin aikana niin sanottu kuudes joukkosukupuutto on kiihtynyt voimakkaasti.
Antroposeenin käsitteen kannattajat ovat esittäneet (2011), että uudelle geologiselle epookille on tarvetta, koska ihmisen toiminta on muuttanut luontoa niin monin tavoin ja osa muutoksista on geologian keinoin havaittavissa. Käsitteen vastustajat taas ovat katsoneet (2015), että uuden epookin määrittelemiseen ei ainakaan toistaiseksi ole aihetta, etenkin kun ihmisen toiminnan vaikutukset mainitaan jo osana holoseenin määritelmää.
Antroposeeni-termin loi amerikkalainen biologi Eugene Stoermer jo 1980-luvulla, mutta Nobel-palkittu kemisti Paul J. Crutzen teki käsitteen yleisesti tunnetuksi vuonna 2000. Anthropocene Working Groupiksi nimetty tutkijaryhmä tekee työtä antroposeenin virallistamiseksi, mihin vaaditaan muun muassa riittävän selvä määritelmä ja alkamisajankohta. Mahdollisen virallisen päätöksen tekee Kansainvälinen stratigrafiakomissio.
Ajoitus

Antroposeenia edeltävän epookin, holoseenin, katsotaan alkaneen noin 9 600 eaa. Se määriteltiin vuonna 2009, vaikka holoseenin käsite oli ollut käytössä 1800-luvulta lähtien.
Antroposeenin katsotaan varsin yksimielisesti alkaneen teollisen vallankumouksen jälkeen, jossakin vuosien 1800 ja 2000 jaa. välillä, mutta tarkkaa määritystä ei ole vielä yleisesti hyväksytty. Eräs ehdotus rajapyykiksi on ydinkokeiden laajamittainen suorittaminen 1950- ja 1960-luvuilla. Niiden aiheuttamat laskeumat näkyvät muun muassa Grönlannin jäätiköissä tehtävissä kairauksissa. Meneillään olevan antroposeenin loppu eli seuraavan epookin määrittely on täysin avoinna.
Aiheesta muualla

Heinonen, Aku: Holoseenista antroposeeniin Totta vai tiedettä.  1.6.2011. Suomen Kuvalehti. Arkistoitu 26.11.2011. Viitattu 2.6.2011.
F-duuriasteikko

F-duuriasteikon etumerkinnät diskanttiavaimella
F-duuriasteikko on f-sävelestä alkava sävelasteikko, johon kuuluvat sävelet f, g, a, b, c, d, e ja f. F-duurin rinnakkaissävellaji on d-molli ja muunnossävellaji f-molli.
Asteikon sävelille rakennetut kolmisoinnut

| I | ii | iii | IV | V | vi | vii° |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| F | Gm | Am | B♭ | C | Dm | E° |
F-duurin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. F-duurin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Tunnettuja teoksia F-duurissa

Ludvig van Beethoven – Sinfonia nro 6
Wolfgang Amadeus Mozart – Pianokonsertto nro 19
Johann Sebastian Bach – Bradenburg-konsertto nro 1
Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinto

Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkinto on vuosittain lasten- tai nuortenkirjalle jaettava palkinto. Palkinnon myöntää Pohjoismaiden neuvosto, ja vaatimuksena on, että teos on kirjoitettu jollakin Pohjoismaiden kielistä. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 2013. Palkinnon arvo on 300 000 Tanskan kruunua eli noin 40 300 euroa. Palkinto jaetaan vuotuisen Pohjoismaiden neuvoston istunnon yhteydessä.
Palkitut

| Vuosi | Kirjailija | Kuvittaja | Teos | Maa | Suomen ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | Seita Vuorela | Jani Ikonen | Karikko | Suomi | Minna Lindeberg & Linda Bondestam (kuvitus): Aimo ja Unto |
| 2014 | Håkon Øvreås | Øyvind Torseter | Brune | Norja | Ville Tietäväinen & Aino Tietäväinen: Vain pahaa unta   Annika Sandelin & Karoliina Pertamo (kuvitus): Råttan Bettan och masken Baudelaire (suom. Baudeliero ja Mette-rotta) |
| 2015 | Jakob Wegelius |  | Mördarens apa (suom. Merten gorilla) | Ruotsi | Marjatta Levanto & Julia Vuori (kuvitus): Leonardo oikealta vasemmalle   Maria Turtschaninoff: Maresi |
| 2016 | Arnar Már Arngrimsson |  | Sølvi, sagaen om et ungt menneske | Islanti | Tomi Kontio & Elina Warsta (kuvitus): Koira nimeltään Kissa   Sanna Tahvanainen & Jenny Lucander (kuvitus): Dröm om drakar (suom. Lohikäärmeunia) |
| 2017 | Ulf Stark | Linda Bondestam | Djur som ingen sett utom vi (suom. Ennen näkymättömiä eläimiä) | Ruotsi/Suomi | Minna Lindeberg ja Jenny Lucander (kuv.): Vildare, värre, Smilodon  Inka Nousiainen ja Satu Kettunen (kuv.): Yökirja |
| 2018 | Bárður Oskarsson |  | Træið | Färsaaret | Magdalena Hai & Teemu Juhani (kuv.): Kurnivamahainen kissa  Karin Erlandsson: Pärlfiskaren (suom. Helmenkalastaja) |
| 2019 | Kristin Roskifte |  | Alle sammen teller | Norja | Maria Turtschaninoff: Breven från Maresi (suom. Maresin voima)   Marika Maijala: Ruusun matka |
| 2020 | Jens Mattsson | Jenny Lucander | Vi är lajon! | Ruotsi/Suomi | Veera Salmi & Matti Pikkujämsä: Sorsa Aaltonen ja lentämisen oireet   Karin Erlandsson: Segraren (suom. Kukistaja) |
| 2021 | Elin Persson |  | De afghanska sönerna | Ruotsi | Linda Bondestam: Mitt bottenliv – av en ensam axolotl (suom. Elämäni pohjalla – yksinäisen aksolotlin tarina)   Siiri Enoranta: Kesämyrsky |
| 2022 | Nora Dåsnes |  | Ubesvart anrop | Norja | Malin Kivelä, Martin Glaz Serup, Linda Bondestam: Om du möter en björn (suom. Jos kohtaat karhun)   Riina Katajavuori ja Martin Baltscheit: Oravien sota |
| 2023 | Rán Flygenring |  | Eldgos | Islanti | Sofia Chanfreau & Amanda Chanfreau: Giraffens hjärta är ovanligt stort (suom. Kirahvin sydän on tavattoman suuri)   Maija Hurme: Kaikki löytämäni viimeiset / Alla mina sista   Ellen Strömberg: Vi ska ju bara cykla förbi (suom. Mehän vaan mennään siitä ohi) |
| 2024 | Jakob Martin Strid |  | Den fantastiske bus | Tanska | Laura Lähteenmäki: Laske salaa kymmeneen   Malin Klingenberg & Maria Sann (kuv.): Skelettet (suom. Luuranko) |
Sunderland AFC

Sunderland Association Football Club on jalkapalloseura Sunderlandista, Englannin koillisosasta. Joukkue pelaa Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla mestaruussarjassa. Sunderland on historiansa aikana voittanut Englannin mestaruuden kuudesti; parempaan on pystynyt vain viisi seuraa. Sunderlandin viimeisin mestaruus on vuodelta 1936. Seura on voittanut myös FA Cupin 1937 ja 1973.
Sunderland pelaa kotiottelunsa Englannin suurimpiin kuuluvalla 49 000 -paikkaisella Stadium of Light -stadionilla. Joukkueen paikallisvastustaja on naapurikaupungin Newcastle United, jota vastaan pelattavaa ottelua kutsutaan Tyne–Wear derbyksi. Seurojen välinen kilpailuasetelma on yksi kiihkeimmistä Englannissa.
Historia > Perustaminen ja ensimmäiset mestaruudet (1879–1910)

Sunderland AFC perustettiin vuonna 1879, kun samana vuonna Hendon Board Schooliin opettajaksi tullut skotlantilainen James Allan kutsui koolle opettajien kokouksen perustaakseen jalkapalloseuran. Uuden seuran nimeksi tuli Sunderland and District Teachers’ Association Football Club. Seuraavana vuonna myös muut kuin opettajat päästettiin mukaan, ja seura muutti nimekseen Sunderland Association Football Club. Ensimmäisinä vuosinaan se osallistui paikallisiin cup-kilpailuihin, kuten esimerkiksi Durham Cupiin, jonka se voitti 1884. Seuraavana vuonna Sunderland osallistui ensi kertaa FA Cupiin.
Rajoitetun ammattilaisuuden tultua mahdolliseksi 1880-luvun lopussa Sunderland ryhtyi hankkimaan pelaajia. Perustaja James Allan vastusti ammattilaisuutta, erosi seurasta ja perusti Sunderland Albionin. Englannin liiga perustettiin 1888, mutta Sunderland ei päässyt mukaan, sillä muut seurat vastustivat pitkiä pelimatkoja Koillis-Englantiin. Kaksi vuotta myöhemmin Sunderland anoi uudestaan pääsyä mukaan, ja se valittiinkin Stoken tilalle. Ensimmäisellä kaudellaan Sunderland sijoittui seitsemänneksi, mutta kaudella 1891–1892 se voitti 1. divisioonan mestaruuden ja pääsi FA Cupin välieriin. Menestys jatkui seuraavalla kaudella Sunderlandin uusiessa mestaruuden ylivoimaisella erolla Preston North Endiin. Kaudella 1893–1894 seura jäi Aston Villan jälkeen toiseksi, mutta voitti jälleen kaudella 1894–1895. Kaikilla mestaruuskausilla Sunderlandin John Campbell voitti liigan maalikuninkuuden. Vuonna 1898 Sunderland muutti Roker Parkille, josta tuli sen kotikenttä lähes sadaksi vuodeksi.
Sunderlandin mestaruuksiin johdattanut Tom Watson siirtyi vuonna 1896 Liverpoolin valmentajaksi. Häntä seurannut Robert Campbell valmensi seuraa kolme kautta, minkä jälkeen valmentajaksi tuli Alex Mackie. Mackie johdatti Sunderlandin vuonna 1900 kolmanneksi, vuonna 1901 toiseksi ja kaudella 1901–1902 mestaruuteen, joka oli seuran neljäs.