Suuren Pohjan sodan aikainen rutto
Leviäminen Itämerta ympäröiviin maihin 1708–1713 > Bremen, Bremen-Verden, Hampuri ja Holstein

Suuren Pohjan sodan aikoihin Pyhän saksa­lais-rooma­laisen keisari­kunnan luoteis­osa oli tilkku­täkki, jossa Ruotsin hallitsema Bremen-Verden sijaitsi Bremenin ja Hampurin pitkälti autonomisten kaupunkien välissä rajoittuen etelässä Hannoverin vaaliruhtinaskuntaan, jonka vaaliruhtinas Georg Ludwig tuli vuonna 1714 myös Ison-Britannian kuninkaaksi (Yrjö I), ja pohjoisessa Holsteinin herttuakuntaan. Viimeksi mainittu jakautui vielä Holstein-Glückstadtiin, jota hallitsi Tanskan kuningas, ja Holstein-Gottorpiin, jonka herttua Kaarle Fredrik, Ruotsin kuningas Kaarle XII:n serkku, asui Tukholmassa samaan aikaan kun Tanskan sotavoimat olivat miehittäneet hänen osuutensa herttuakunnasta, jossa heitä häiritsi vain Magnus Stenbodcin joukkojen marssi Wakenstädtista Tønningiin vuonna 1713. Hampuria ja Bremeniä rasittivat sotapakolaiset, ja Bremen kärsi lisäksi isorokkoepidemiasta, johon 1390 lasta oli kuollut vuonna 1711.
Kööpenhaminasta rutto levisi useille paikkakunnille Holsteiniin, ja vaikka onkin epäselvää, kulkeutuiko se tanskalaisten laivojen mukana Friedrichsortiin, Rendsburgiin tai Laboeen ja miten se levisi Schleswigiin tai Flensburgiin, tiedetään kuitenkin, että Holsteiniin sen toi Tanskan armeija. Satamien lisäksi se levisi myös Itzehoeen, Altonaan, Kroppiin ja Glückstadtiin, mutta Kielissä tapauksia ilmeni vain linnassa, ei itse kaupungissa. Läheisen Bremen-Verden pääkaupungissa, Stadessa, ensimmäiset tartunnat havaittiin heinäkuun alussa 1712, ja 7. syyskuuta kaupunki antautui Tanskan sotavoimille, jotka olivat saapuneet Bremen-Werdeniin 31. heinäkuuta. Samoin kuin aikaisemmin Ruotsin Liivinmaalla ja Virossa, sielläkin rutto oli pää­asiallinen syy puolustajien antautumiseen.
Keväällä ja kesällä 1712 rutto levisi myös Bremenin alueelle Gröpelingeniin. Kaupungin raati vähätteli tapauksia, jotta ne eivät haittaisi kaupan­käyntiä, mutta asetti terveys­komission ja varasi erityisen talon karanteeniin määrättyjä varten. Tartunnan saaneiden eristäminen­kään ei voinut estää ruttoa leviämistä Bremeniin, mutta vähensi kyllä kuolleisuutta: Gröpelingenin 360 asukkaasta kuoli "vain" 56 ja Bremenin 28 000 asukkaasta sinä vuonna vain 12. Rutto kuitenkin palasi Bremeniin vuonna 1713 ja tappoi silloin 180 henkilöä.
Hampuri kärsi epidemiasta pahemmin. Kun rutto kesällä 1712 levisi läheisiin Pinnebergiin ja Rellingeniin, matkustamista Hampuriin rajoitettiin, mitä Tanskan kuningas sai aiheen piirittää Hampuri, takavarikoida Elbejoella olleet laivat ja vaatia 500 000 taaleria korvauksena Altonassa asuvien alamaistensa väitetystä syrjinnästä. Myöhemmin vaadittua korvaussummaa alennettiin 246 000 taalariin. Hampurin porteille siirrettiin 12 000 tanskalaista sotilasta. Alle kolme viikkoa myöhemmin rutto levisi myös Hampuriin, jonne sen toi eräs tanskalaisilta tartunnan saanut, Gerkenshofin kujalla Hampurissa asunut prostituoitu. Tämä kujan varrella asuneista 53 henkilöstä 35 sairastui ja 18 kuoli. Kuja suljettiin ja eristettiin, mutta karanteeni ei voinut estää tautia levimästä tiheään rakennetuille naapurialueille. Kuolleiden joukossa oli ruttolääkäri Majus, joka useiden muiden lääkärien tavoin käytti miasmalta suojautuakseen nokan muotoista naamaria, jonka sisällä oli etikalla kasteltu pesusieni. Rutto raivosi kaupungissa saman vuoden joulukuuhun saakka.
Tammikuussa 1713 Stenbockin johtamat Ruotsin sotajoukot marssivat Hampurin läpi ja polttivat läheisen Altonan kaupungin, joka toisin kuin Hampuri oli kieltäytynyt maksamasta Ruotsin vaatimia pakkoveroja. Altonassa ruttoon kuoli 1000 henkilöä, joista 300 oli juutalaisia, kun taas Hampuri säästyi rutolta heinäkuuhun saakka eikä ottanut vastaan pakolaisia Altonasta. Vain viikkoa myöhemmin kuin Ruotsin sotajoukot olivat marssineet Hampurin läpi, kaupunkiin saapui Pietari Suuren johtama Venäjän armeija. Frandsenin mukaan tsaari ilakoi Hampurissa samaan aikaan kuin hänen sotajoukkonsa ryöstivät esikaupunkeja.
Rutto palasi Hampuriin elokuussa 1713 vielä huomattavasti ankarampana kuin edellisenä vuonna, ja sillä välin palannut Tanskan armeija asetti kaupungin ympärille cordon sanitairen. Sitä valvoi majuri von Ingversleben, joka oli aikaisemminkin ryhtynyt ruton vuoksi toimenpiteisiin Helsingørissä, ja näin pystyttiinkin estämään ruton leviäminen uudestaan Holsteiniin. Kun epidemia maaliskuussa 1714 lopulta lakkasi Hampurissa, siihen oli kuollut noin 10 000 henkilöä.