stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Guaram I

Guaram I (georg. გუარამ I) oli georgialainen ruhtinas, joka hallitsi Iberian ruhtinaskuntaa ja jolla oli roomalainen kuropalates-arvonimi vuosina 588–n. 590. Häntä pidetään yleisesti samana henkilönä kuin bysanttilaisen kronikoitsijan Theofaneen mainitsema Gorgenes (Gurgenin latinisoitu muoto).
Guaram oli kuningas Vakhtang I Gorgasalin nuoremman pojan Leon ja tämän roomalaisen vaimon Helenen poika. Siten hän kuului Khosroiani-dynastian nuorempaan ei-kuninkaalliseen haaraan (guaramidit), joka hallitsi Iberian lounaisia ruhtinaskuntia Klardžetia ja Džavakhetia. Keskiaikaisen georgialaisen kirjoittajan Sumbat Davitis-dzen mukaan hän oli ensimmäinen Bagrationi-hallitsija, mutta suurin osa nykytutkijoista ei ole pitänyt väitettä uskottavana.
Kun sota Rooman ja sassanidien Iranin välillä syttyi jälleen Justinus II:n aikana (hallitsi 565–578), Guaram/Gorgenes liittoutui armenialaisen prinssin Vardan III Mamikonianin ja roomalaisten kanssa. Hän yritti irrottautua epätoivoisesti Iranin vallasta vuonna 572 (Theoph. Byz. Fr. 3). Kansannousun epäonnistumisen jälkeen hän pakeni ilmeisesti Konstantinopoliin ja pysyi siellä palatakseen jälleen politiikkaan vuonna 588, kun iberialaiset kapinoivat georgialaisen kronikoitsijan Džuanšerin mukaan jälleen sassanideja vastaan. Iberian aateliset pyysivät keisari Maurikiokselta (hallitsi 582–602) hallitsijaa Iberian kuningassuvusta: Maurikios lähetti Mtskhetaan Guaramin, jolle hän myönsi kuropalates-arvonimen. Niin Iberian ruhtinaskunta korvasi khosroidien hallitseman kuningaskunnan, jonka sassanidit olivat lakkauttaneet vuonna 580. Guaramia on perinteisesti pidetty Mtskhetassa sijaitsevan Džvarin luostarin perustajana. Häntä seurasi valtaistuimelle hänen poikansa Stepanoz I.
Guaram I oli ensimmäinen georgialainen hallitsija, joka löi sassanidien hopeadrakmojen mukaan muotoiltuja kolikoita. "Iberialais-sassanidilaisissa" kolikoissa on nimikirjaimet GN eli Gurgen. Georgialaisten kronikoiden tallentama "Guaram" vaikuttaakin olleen kotimaiseen käyttöön tarkoitettu nimi, kun taas hallitsijan virallinen nimi oli "Gurgen", jota käytettiin ulkosuhteissa ja kolikoissa. Ulkopuoliset lähteet käyttävätkin sitä.
Batu-kaani

Batu-kaani valtaistuimellaan, hän perusti Kultaisen ordan, jota hallitsi vuosina 1242-1255, Rashid al-Din, 1299
Batu-kaani (ven. Батый) (n. 1205–1255) oli mongolihallitsija ja nykyisen Etelä-Venäjän alueella sijainneita ruhtinaskuntia 250 vuotta hallinneen Kultaisen ordan (tai Kiptšakin kaanikunnan) perustaja. Batu oli Jotši-kaanin poika ja Tšingis-kaanin pojanpoika. Hän johti massiivista Mongolivaltakunnan hyökkäystä Etelä-Venäjälle, Puolaan ja Unkariin.
Suku ja perhe

Vaikka Tšingis-kaani tunnusti Batun isän Jotši-kaanin pojakseen, tämän verisukulaisuus ei ole varmaa, sillä Tšingis-kaanin vaimo oli kaapattu ja raiskattu ja vapautettiin vasta juuri yhdeksän kuukautta ennen Jotšin syntymää. Tämä seikka oli yleisesti tiedossa jo Tšingis-kaanin eläessä ja siitä puhuminen oli tabu. Se aiheutti kuitenkin ainaisen juovan Jotšin ja Tšingisin välille ja näkyi myöhemminkin muiden mongoleiden suhtautumisessa Jotšin perillisiin. Jotši sai kaanikuntaansa vain 4 000 mongolisotilasta, joten Batu hankki suurimman osan sotilaistaan voittamistaan ja alistamistaan turkkilaisväestöistä.
Jotšin ja Tšingisin kuoleman jälkeen Batu oli mongolidynastian merkittävimpiä jäseniä ja myöhemmin vaa'ankielen asemassa asettaessaan setänsä suurkaani Ögödein etusijalle toiseen setäänsä Tolui-kaaniin nähden. Batu-kaani oli vannonut valan kaiken maan valloittamisesta "suurelle merelle" eli Atlantille saakka ja Ögödein kuolemaan vuoteen 1242 asti hän pyrkikin juuri siihen.
Vilhelm Rubrukin mukaan Batulla oli 26 vaimoa. Näistä Boraktšin-kaanitar (k. 1257) oli ollut n. vuodesta 1250 lähtien päävaimo, koska hänen poikansa Sartaqin Batu-kaani nimesi perijäkseen.
Batu-kaanin pojista tunnetaan:
Sartaq (k. 1256) perijä, nestoriolainen kristitty, Kultaisen ordan kaani 1255-1256
Toucan, Batu-kaanin toiseksi vanhin poika; leskeksi jäänyt Boraktšin-kaanitar nai hänet n. vuonna 1255/1256. Heille syntyi Töde Möngke, joka oli kaanina vuosina 1280-1287.
Abukan
Ulagtši "Metsästäjä" (k. 1257), joidenkin lähteitten mukaan myös Sartaqin poika, Boraktšin-kaanitar oli hänen alaikäisyytensä aikana sijaishallitsijana vuosina 1256-1257
Batun ja hänen perijänsä, poikansa Sartaqin kuoleman jälkeen Kultaisen ordan peri Batun veli Berke-kaani, joka aloitti sodan Hülegü-kaanin hallitsemaa II-kaanien valtakuntaa vastaan. Hän kyllä tunnusti nimellisesti Kublai-kaanin kiinalaisen valtaistuimen yliherruuden, mutta Kultainen orda oli Berken ajoista asti todellisuudessa itsenäinen.
Valloitukset

Pääartikkeli: Mongolien hyökkäykset Venäjälle
Vuonna 1235 Batu-kaani, joka oli johtanut Krimin valtaamista, oli varustanut noin 130 000 miehen armeijan sotapäällikkö Subutain johdoolla, hyökätäkseen Eurooppaan. Armeija ylitti Volgan ja valtasi ja hävitti Volgan Bulgarian vuonna 1236.
Vuonna 1237 Batu-kaani laittoi matkaan lähettiläitä kaikkiin Venäjän alueen kaupunkeihin ja ilmoitti säästävänsä ne, mikäli ne avaavat porttinsa mongoleille, luovuttavat 10 % omaisuudestaan veroina ja 10 % väestöstään orjina. Venäläisruhtinaat raivostuivat vaatimuksista, ja monessa kaupungissa mongolilähettiläät surmattiin. Mongolit päättivät hyökätä ensin vaikeampina pidettyihin, metsien keskellä oleviin kaupunkeihin, jonka jälkeen arokaupungit jäisivät ilman apua ja olisivat helppo kohde. He hyökkäsivät sydäntalvella, jolloin jäätyneet joet toimivat kulkureitteinä.
Ensimmäisenä mongolit hyökkäsivät Rjazaniin joulukuussa 1237 ja tuhosivat sen täydellisesti. Poltettuaan Kolomnan ja Moskovan he alkoivat piirittää Vladimiria helmikuussa 1238. Kolmen päivän päästä Vladimir-Suzdalin pääkaupunki vallattiin ja poltettiin maan tasalle. Suuriruhtinas Juri II pakeni ja varusti uuden armeijan, jonka mongolit tuhosivat täysin 4. maaliskuuta 1238.
Tämän jälkeen Batu-kaani jakoi joukkonsa pienempiin osastoihin, jotka ryöstivät ja hävittivät 14 venäläistä kaupunkia, kuten Tverin ja Rostovin. Vaikein valloitettava oli Kozelskin pikkukaupunki, jonka asukkaat vastustivat mongoleita seitsemän viikkoa. Lopulta ainoat hävitykseltä säästyneet merkittävät kaupungit pohjoisessa olivat Novgorod ja Pihkova, jotka suostuivat maksamaan lunnaita.
Kesällä 1238 Batu-kaani hävitti Krimiä ja palautti järjestyksen Mordvaan. Talvella 1239 hän ryösti Tšernihivin. Kiova vallattiin vuosien piirityksen jälkeen joulukuussa 1240 ja siellä järjestettiin verilöyly. Valloituksen jälkeen Venäjän ruhtinaskunnat olivat enemmänkin Kultaisen ordan vasallivaltioita kuin sen kiinteitä osia.
Batu-kaani pyrki sen jälkeen saavuttamaan "lopullisen meren" ei Atlantin, josta ei voisi edetä eteenpäin. Jotkut historioitsijat epäilevät, että Batun tarkoituksena oli vain turvata valtakuntansa eurooppalaisilta, mutta useimpien mielestä tavoitteena oli valloittaa koko Eurooppa heti kun hänen asemansa olisi turvattu ja joukkonsa valmiina. Mongolit hyökkäsivät Keski-Eurooppaan kolmena eri ryhmänä: yksi valloitti Puolan, tuhoten huhtikuussa 1241 Sleesian herttuan Henrik II Hurskaan ja Saksalaisen ritarikunnan yhdistyneen armeijan Liegnitzin taistelussa. Toinen ylitti Karpaatit ja kolmas eteni Tonavaa pitkin. Armeijat yhdistyivät ja murskasivat Béla IV:n armeijan Unkarissa Muhin taistelussa huhtikuussa 1241. Keväällä 1242 mongolit laajensivat valtansa Itävaltaan ja Dalmatiaan sekä hyökkäsivät Böömiin sekä tuhosivat Meissenin.
Hyökkäys Eurooppaan oli mongolien erään maineikkaimman kenraalin, Subutain, Batun nimellisessä alaisuudessa suunnittelema ja toteuttama. Subutai hankki ehkä suurimman osan maineestaan näistä voitoista.
Valloitusten jälkeen

Vuoden 1241 lopulla, kun Batu-kaani ja Subutai viimeistelivät suunnitelmiaan Itävallan, Italian ja Saksan valloittamiseksi, saapui tieto suurkaani Ögödein kuolemasta. Batu ja Subutai lähtivät suurkaania valitsevaan kurultai-kokoukseen ja mongolit vetäytyivät alkukesään 1242 mennessä Wienin porteilta, noin 100 km päässä kaupungista. Monien historioitsijoiden mukaan Ögödein kuolema juuri sinä vuonna pelasti Länsi-Euroopan välittömältä tuholta. Batun ja Subutain oli tarkoitus tuhota Wien, vallata Saksan ruhtinaskunnat ja sitten Italian ruhtinaskunnat. Seuraava vuonna olisi ollut Ranskan ja Espanjan vuoro. Esimerkiksi Saksalaisen ritarikunnan murskaavan Liegnitzin tappion perusteella ei ole syytä olettaa, että eurooppalaisarmeijat ritareineen olisivat tarjonneet mongoleille vakavasti otettavan vastuksen.
Batu ei tullut valituksi suurkaaniksi ja suuntasi mielenkiintonsa Aasian ja Uralin valloitustensa lujittamiseen. Subutai oli jäänyt Mongoliaan, jossa hän kuoli vuonna 1248. Batun vihanpito Güyük-kaanin kanssa esti tulevat Euroopan valloitukset: hänen piti ylläpitää puolustusta idästä tulevan hyökkäyksen varalta. - Tsingis-kaanin lastenlasten välirikko johti lopulta Mongolivaltakunnan hajoamiseen. - Batu perusti pääkaupunkinsa Sarain Volgan alajuoksulle vuonna 1242. Güyük-kaanin kuoleman jälkeen Batu suunnitteli uusia sotaretkiä, mutta kuoli vuonna 1255. Valtaistuin siirtyi Sartaq-pojalle, jonka murhan jälkeen Kultaisen ordan peri Batun veli Berke-kaani.
Berke-kaani ei jakanut Batun kiinnostusta Euroopan valloittamiseen. Hän oli kiinnostuneempi sotimisesta serkkunsa Hülegü-kaanin kanssa, jolle oli muslimiksi kääntyneenä raivostunut Bagdadin hävityksestä vuonna 1258. Hülegün suunnatessa Egyptiä kohti kostamaan mamelukkien hänelle aiheuttamaa tappiota, Berke lähetti joukkonsa hävittämään Hülegün Il-kaanien valtakunnalle kuuluviksi katsottuja alueita. Raivostunut Hülegü suuntasi joukkonsa pohjoiseen ja kärsi vakavan tappion Kaukasuksen pohjoispuolella vuonna 1263, Berke-kaanin houkuteltua hänet pois Pyhältä maalta.
Vielä kauan sen jälkeen kun mongolitaustainen Yuan-dynastia oli ajettu Kiinasta ja Il-kaanien valtakunta luhistunut, Batu-kaanin jälkeläiset hallitsivat Etelä-Venäjän aroja aina vuoteen 1502 asti, jolloin Kultaisen ordan viimeinen kaani Šeik Ahmed pakeni Liettuaan, jossa hän kuoli vuonna 1529.
Batu-kaanin patsas
Kultainen orda laajimmillaan vuonna 1389
Batu-kaani ryösti Suzdalin helmikuussa 1238. Mongolien hyökkäys Venäjälle, Miniatyyri 1500-luvun kronikasta.
Ari Grönthal

Ari Grönthal (s. 11. maaliskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Grönthal voitti Timo Mustakallio -laulukilpailun vuonna 1988.
Grönthal on opiskellut Helsingin konservatoriossa Kimmo Lappalaisen johdolla 1985–1988 ja Sibelius-Akatemian oopperastudiossa 1988–1991. Hän on ollut kiinnitettynä Suomen kansallisoopperaan vuodesta 1994 ja sitä ennen Bonnin oopperaan 1992–1994. Hän on vieraillut muun muassa Savonlinnan Oopperajuhlilla, Tampereen Oopperassa ja ollut Deutsche Oper am Rheinin vierailulla Prahassa.
Palkintoja ja tunnustuksia

Olavi Virta Sininen huvimaja -laulukilpailun voitto 2004
Timo Mustakallio -laulukilpailun voitto 1988
Guadalupen neitsyt

Guadalupen neitsyt. 1500-luvun kaiverruksen näköispainos
Neitsyt Marian kuvatyypit
Annunziata * Apokalyptinen madonna * Conceptio immaculata * Itämaan tietäjät * Maestà * Marian taivaaseenottaminen * Mater dolorosa * Pietà * Sacra conversazione *  Suojaviittamadonna
Guadalupen neitsyt on nimi, joka viittaa Neitsyt Mariaan, jonka uskotaan ilmestyneen vuonna 1531 Guadalupessa Meksikossa. Tarinan mukaan Neitsyt Maria ilmestyi intiaanimiehelle, Juan Diegolle Méxicon lähistöllä ja puhutteli tätä nahuatlin kielellä. Guadalupen neitsyen merkitys oli kristityille intiaaneille suuri ja hänestä tuli Meksikon tärkein pyhimys. Nykyään Guadelupen neitsyt Guadalupen basilikassa on Rooman jälkeen eniten vierailtu kristittyjen pyhiinvaelluskohde. On arvioitu, että vuosittain siellä vierailee noin 20 miljoonaa pyhiinvaeltajaa.
Aiheesta muualla

Emil Anton: Guadalupen ihme ja Meksikon kääntymys - Hyviä uutisia
Claims about the tilma and the image - totuus ja myytit Guadalupen neitsyt Marian kuvasta (englanniksi)
Grubbsin katalyytti

Ensimmäisen sukupolven Grubbsin katalyytti
Grubbsin katalyytit ovat ruteniumin ja karbeenien komplekseja, jotka katalysoivat alkeenien metateesiä. Grubbsin katalyytit ovat nykyisin käytetyimpiä kaupallisia siirtymämetallikatalyyttejä ja niiden kehitys toi Robert H. Grubbsille Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2005.
Grubbsin katalyyttien historiaa

Grubbsin katalyytit sisältävät keskusatominaan ruteniumin, bentsylideenikarbeenin ja labiileja, korvattavissa olevia ligandeja. Ensimmäinen Robert Grubbsin vuonna 1992 kehittämä ruteenikatalyytti oli bentsylideenibis(trifenyylifosfiini)diklororutenium. Tämä kompleksi ei kuitenkaan ole katalyyttisesti erityisen aktiivinen ja katalysoi ainoastaan erittäin jännittyneiden alkeenien kuten norborneenin metateesia. Vuonna 1995 Grubbs julkaisi niin kutsutun ensimmäisen sukupolven Grubbsin katalyytin, jossa ligandeina olivat trifenyylifosfiinien tilalla trisykloheksyylifosfiinit. Emäksisemmän trisykloheksyylifosfiiniligandit tekivät katalyytistä aktiivisemman. Ensimmäisen sukupolven Grubbsin katalyytti on ulkomuodoltaan violettia kitestä ainetta. Useista muista siirtymämetallikatalyyteistä poiketen tämä katalyytti on stabiili ilman vaikutuksille useiden kuukausien ajan. Parannuksena aikaisempiin alkeenien metateesin katalyytteihin on myös se, että Grubbsin katalyyttiä käytettäessä alkeenissa voi olla myös muita reaktiivisia ryhmiä kuten amino- tai hydroksyyliryhmiä. Ensimmäisen sukupolven Grubbsin katalyyttiä valmistetaan diklorotris(trifenyylifosfiini)rutenium(II)-kompleksista ja fenyylidiatsometaanista. Yhdiste reagoi trisykloheksyylifosfiinin kanssa ligandinvaihtoreaktiolla muodostaen Grubbsin katalyyttiä.
Vuonna 1999 Grubbs ryhminen esitteli niin kutsutun toisen sukupolven Grubbsin katalyytin, jossa karbeeniosana on hyvin stabiili typpiheterosyklinen karbeeni. Käytetyimpiä ovat Grubbsin katalyytit, joissa karbeeniosa on 1,3-bis(2,4,6-trimetyylifenyyli)-4,5-dihydroimidatsol-2-ylideeni. Nämä toisen sukupolven katalyytti ovat ensimmäisen sukupolven Grubbsin katalyyttejä aktiivisempia.
Hoveyda–Grubbs-katalyytit

Hoveyda–Grubbs-katalyyteissä bentsylideenikarbeeniosassa on mukana kelatoiva isopropoksyyliryhmä. Ensimmäisen sukupolven tämänkaltaisen katalyytin julkaisi Amir H. Hoveyda ryhmineen vuonna 1997. Tunnetaan myös toisen sukupolven Hoveyda–Grubbs-katalyyttejä, jotka muistuttavat toisen sukupolven Grubbsin katalyyttejä.
Ensimmäisen sukupolven Hoveyda–Grubbs-katalyytti
Toisen sukupolven Hoveyda–Grubbs-katalyytti
HMS Gruinard

| HMS Gruinard |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Crown & Sons, Sunderland
Laskettu vesille:  20. marraskuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  8. lokakuuta 1943
Loppuvaihe:  myyty
Tekniset tiedot
Uppouma:  545 t
Pituus:  49,99 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,38 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  850 ihp
Nopeus:  12 Solmua
Miehistöä:  40
Aseistus
Aseistus:  1 x 12 naulan QF Mk V -tykki 3 x Oerlikon 20 mm  -ilmatorjuntatykkiä 2 x .303 Browning -konekivääriä 2 syvyyspomminheitintä, joihin sisältyi 35 Mk VII-syvyyspommia
HMS Gruinard (viirinumero T239) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Isles-luokan aseistettu sukellusveneidentorjuntatroolari.
Valmistus

Alus tilattiin heinäkuussa 1941 Crown and Sonsilta Sunderlandista ja aluksen moottorin toimitti Holmes. Alus laskettiin vesille 20. marraskuuta 1942.
Palvelus

Alus lainattiin 8. lokakuuta 1943 Portugalin laivastolle, joka nimesi sen NRP P7:ksi. Alus palautettiin syyskuussa 1944 kuninkaalliselle laivastolle. Kesäkuussa 1946 alus myytiin kauppalaivastoon, jolloin se nimettiin President F. D. Rooseveltiksi ja edelleen 1950 Odiniksi.
Guadiana-luokka

| Guadiana-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  515 t (standardi) 660 t (kuormattu)
Pituus:  73,2 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  11 000 shp
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  80
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 4"/40 tykkiä 2 × 3 naulan tykkiä 4 × 18" torpedoputkea
Guadiana-luokka oli Portugalin laivaston neljän 1920-luvun alussa valmistetun hävittäjän muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Douro | Lissabonin telakka |  | 22. tammikuuta 1913 |  | alusluettelosta 1931 |
| NRP Guadiana | Lissabonin telakka |  | 21. syyskuuta 1914 |  | alusluettelosta 1934 |
| NRP Vouga | Lissabonin telakka |  | 19. huhtikuuta 1920 |  | tuhoutunut 1. toukokuuta 1931 |
| NRP Tâmega | Lissabonin telakka |  | 21. lokakuuta 1922 |  | alusluettelosta 1945 |
Bayt Jibrin

| Bayt Jibrin |
| --- | --- |
 Bayt Jibrinin raunioita.
 Kartta 1940-luvulta.
 Bayt Jibrin
 Koordinaatit: 31°36′19″N, 34°53′54″E 
Hylätty:  1948
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bayt Jibrin eli historiallinen Eleutheropolis (m.kreik. Ἐλευθερόπολις) on nykyisin hylätty ja raunioitunut kylä Israelissa. Roomalaiskautinen Eleutheropolis oli hallinnollinen keskus ja ristiretkeläiset rakennuttivat paikalle linnan. Kylän arabiasukkaat pakenivat kodeistaan vuonna 1948 Israelin itsenäisyyssodan takia ja lähelle perustettiin sittemmin Bet Guvrinin juutalainen kibbutsi.
Maantiede

Bayt Jibrin sijaitsee Jerusalemista lounaaseen Juudean läntisten kukkuloiden alueella noin 287 metrin korkeudella merenpinnasta. Alue tunnetaan monista luolistaan, jotka ovat Unescon maailmanperintöluettelon kohde.
Historia

Bayt Jibrinin nimi on johdettu mahdollisesti arameankielisestä paikannimestä, joka viittaa mahtavan tai voimakkaan henkilön kotiin. Lähellä sijaitsee Tell Maresa. Maresa esiintyy useampaan otteeseen Vanhassa testamentissa. Bayt Jibrin alkoi kasvaa parthialaisten tuhottua Maresan vuonna 40 ennen ajanlaskun alkua. Paikka on liitetty Josephuksen mainitsemaan Betogabaraan, jonka roomalaiset valtasivat hänen mukaansa vuonna 68 ajanlaskun alun jälkeen. Josephus mainitsee paikan sijaitsevan keskellä Idumeaa. Paikka kasvoi entisestään toisen juutalaissodan jälkeen 100-luvulla. Rooman keisari Septimius Severus myönsi sille kaupunginoikeudet vuonna 199/200 ja kutsuivat sitä nimellä Eleutheropolis. Talmudissa paikka esiintyy nimellä Bet Guvrin. Paikasta tuli hallinnollinen keskus ja paikalla toimi esimerkiksi rahapaja ja amfiteatteri. Roomalaiskauden kaupungin koko oli noin 160 eekkeriä. Paikasta tuli piispanistuin 300-luvulla. Bysantin kaudella kaupungissa oli myös synagoga.
Arabit valtasivat Eleutheropoliin Amr bin al-Asin johdolla kalifi Abu Bakrin valtakaudella. Perinteen mukaan Muhammadin seuraaja Tamim Abu Ituqaya haudattiin Bayt Jibrin. Kokonaisuutena paikkakunnan merkitys väheni arabien valtakauden alettua. Munkki Stefanos Melodoksen mukaan se tuhoutui kokonaan arabiheimojen välisissä yhteneotoissa vuonna 796. Kuitenkin vain hieman myöhemmin sitä kuvaillaan kuitenkin jälleen paikallisen kaupan keskuksena. Ristirekeläiset valtasivat paikkakunnan 1100-luvulla. Jerusalemin kuningas Fulk alkoi rakennuttaa ristiretkeläislinnaa vuonna 1134. Linna annettiin temppeliherroille vuonna 1136. Linna suojeli Jerusalemia Egyptin suunnalta ja etenkin Askalonista tulevilta hyökkäyksiltä. Muslimien onnistui kuitenkin vallata se Saladinin johdolla vuonna 1187.
Sittemmin kaupunkia hallitsivat mamelukit ja osmanit. Osmanien teettämän veroluettelon mukaan Bayt Jibrinissä oli vuonna 1596 50 kotitaloutta (khana). Paikasta kirjoitti sittemmin 1700-luvulla suufilainen matkailija Bakri al-Siddiqi ja 1800-luvulla paikkakunnasta kirjoittaneet mainitsivat sen suuret oliivipuutarhat. 1900-luvun alussa Bayt Jibrinin asukasluku oli noin 1 000. Kaupungin asukkaat pakenivat kodeistaan vuonna 1948 Israelin itsenäisyyssodan seurauksena. Seuraavan vuoden puolella juutalaiset siirtolaiset perustivat paikalle Bet Guvrinin kibbutsin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bayt Jibrin Wikimedia Commonsissa
Ristiretkien aikaisen kirkon rauniot.
Maalauksessa vuodelta 1839.
Paikallinen maqam.
Ivan Gubijan

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ivan Gubijan |  Ivan Gubijan |  Ivan Gubijan |  |
Maa:   Jugoslavia
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | moukarinheitto |  |
Ivan Gubijan (14. kesäkuuta 1923 Bjelovar – 4. tammikuuta 2009 Belgrad) oli jugoslavialainen moukarinheittäjä ja olympiamitalisti.
Gubijanista tuli maansa ensimmäinen yleisurheilun olympiamitalisti, kun  hän saavutti moukarinheitossa olympiahopeaa Lontoossa 1948 tuloksella 54,27 m. Hän  hävisi kilpailun voittaneelle Imre Némethille 1,80 metriä. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 53,44 m. Eroa pronssimitalisti Jíři Dadákin tulokseen jäi 20 senttimetriä. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hänen sijoituksensa oli seitsemäs ja tuloksensa 56,75 m.
BASIC

| BASIC |
| --- | --- |

Paradigma:  epärakenteellinen, proseduraalinen
Tyypitys:  staattinen
Muistinhallinta:  automaattinen
Julkaistu:  1964
Kehittäjä:  John George Kemeny, Thomas Eugene Kurtz
Merkittävimmät toteutukset:  Visual Basic, REALbasic, QuickBASIC, Gambas
Vaikutteet:  ALGOL 60,                  FORTRAN II
Vaikuttanut:  Visual Basic.NET
Murteet:  Useita
Käyttöjärjestelmä:  Useita
BASIC (lyhenne sanoista Beginner's All-purpose Symbolic Instruction Code) on ohjelmointikieli, joka kehitettiin alkujaan  Dartmouth Collegessa vuonna 1964 ohjelmoinnin alkeiden opetukseen. Siihen aikaan ohjelmat täytyi usein ohjelmoida itse, ja BASIC suunniteltiin sellaiseksi, että sen voisi oppia ilman matemaattis-luonnontieteellistä taustaa. Kieli oli epärakenteellinen, mutta myöhemmät yleisesti käytetyt murteet ovat tehneet kielestä rakenteellisen ja proseduraalisen sekä lisänneet olio-ohjelmoinnin ominaisuuksia.
BASIC on säilyttänyt suosionsa useiden eri murteiden muodossa ja vaikuttanut uudempiin ohjelmointikieliin kuten Microsoftin Visual Basiciin ja sen .NET-versioon. Vuonna 2006 59 % .NET:in käyttäjistä ohjelmoi vain Visual Basic.NETillä.
Historia

BASIC oli suosittu kieli etenkin 1980-luvulla, kun lähes jokaisessa kotimikrossa oli BASIC-tulkki joko sisäänrakennettuna tai oheisohjelmana. BASICin suosio kotitietokoneissa on jäljitettävissä Stanfordin yliopiston lehtori Dennis Allisonin julkaisemaan Tiny BASIC -ohjelmointikielen määritelmään ja haasteeseen, joka julkaistiin 1975 People's Computer Company -uutiskirjeessä (myöhemmin Dr. Dobb’s Journal). Harrastajat toteuttivat Tiny BASICin useille eri suorittimille ja tietokoneille ja julkaisivat ne lähdekoodeineen.
Useimmat suositut BASIC-versiot niin 8-bittisissä kuin kehittyneemmissäkin koneissa ovat Microsoftin kehittämiä ja polveutuvat Paul Allenin ja Bill Gatesin Altair 8800:lle vuonna 1975 kirjoittamasta Altair BASIC -tulkista, joka oli ensimmäinen Microsoftin julkaisema tietokoneohjelma. Esimerkiksi Commodoren PET- ja Commodore 64 -koneissa käyttämä BASIC perustui Jack Tramielin 1970-luvulla Bill Gatesilta kertamaksulla ostamaan Microsoftin 6502-BASICiin. Microsoftin BASIC oli kehittynyt ja sisälsi ominaisuuksia, jotka eivät olleet itsestäänselvyys: se osasi käsitellä liukulukuja, vaikka tuon ajan suorittimet eivät niitä suoraan tukeneet. Rakenteiseen ohjelmointiin on GOSUB-käsky, joka hyppää aliohjelmaan ja palaa sieltä RETURN-käskyllä. Merkkijonot ovat objekteja, joiden muisti vapautetaan automaattisesti. Tämän vuoksi Apple lisensoi Microsoftin BASICin Apple II+ -koneeseensa aiemman vain kokonaislukujen käsittelyyn pystyneen tulkkinsa tilalle. MSX-kotitietokoneisiin tuli luonnollisesti Microsoftin BASIC-versio 4.5, joka sisälsi käskyt grafiikan ja musiikin tuottamiseen sekä alkeellisen poikkeusten hallinnan (ON ERROR GOTO).
Microsoft jatkoi BASIC:in kehittämistä. IBM PC -koneen mukana tuli Microsoftilta lisensoitu BASICA-tulkki, ja MS-DOSin mukana sen kanssa yhteensopiva GW-BASIC-versio.
Vuonna 1985 Microsoft julkaisi QuickBASIC-kääntäjän. Tässä vaiheessa rivinumeroiden pakollisesta käytöstä luovuttiin. Commodoren Amiga-koneiden AmigaOS-versioiden 1.1–1.3 mukana toimitettiin myös Microsoftin kehittämä AmigaBASIC. QuickBASICin riisuttu versio ilman kääntäjää tuli viimein MS-DOS 5.0:n mukana nimellä QBasic.
Nykyään muita suosittuja BASIC-ohjelmointikieliä Microsoftin Visual Basicin lisäksi ovat alustariippumattomissa ympäristöissä tunnettu REALbasic sekä pelikehitykseen suunnatut CoolBasic, DarkBASIC ja BlitzBasic, joista jälkimmäisin julkaistiin jo Amigalle ja jota käytettiin mm. ensimmäisen Worms-pelin kehittämiseen.