stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anton Huotari
Elämä > Toimittajana ja kansanedustajana

Vuonna 1900 Huotari liittyi Viipurin työväenyhdistykseen. Hän kuului yhdistyksen johtokuntaan ja oli sen edustajana useissa sosialidemokraattien puoluekokouksissa. Huotari aloitti sanomalehtiuransa Kansan Lehden, Länsi-Suomen Työmiehen ja Työmiehen avustajana. Vuonna 1901 Huotari toimitti Karjalan Työmiehen näytenumeron, mutta kun lehti ei saanut julkaisulupaa hän työskenteli vanhasuomalaisen Viipurin Sanomien avustajana sekä Viipurin Panttilaitoksen kirjanpitäjänä. Vuoden 1903 alusta Huotari oli puolueen uudeksi äänenkannattajaksi perustetun Viipurin toimittajana ja toimitussihteerinä. Sortovuosien aikana Huotari omaksui vanhasuomalaisen myöntyväisyyspolitiikan, minkä johdosta hän ei osallistunut kutsuntalakkoon eikä suurlakkoon. Vuonna 1904 Huotari julkaisi myös Työ-lehteä, mutta sen ilmestyminen keskeytyi talousvaikeuksiin sekä työläisaktivismia kannattaneen Emil Lehénin kanssa syntyneisiin erimielisyyksiin. Lisäksi Huotari toimitti F. E. Koposen kanssa lyhytikäiseksi jäänyttä Kaikuja Karjalasta -lehteä.
Lokakuussa 1906 Huotari siirtyi Tampereelle Kansan Lehden toimittajaksi. Hänen puolisostaan Anni Huotarista tuli kansanedustaja Suomen ensimmäisissä eduskuntavaaleissa keväällä 1907 ja Huotari puolestaan valittiin kansanedustajaksi maaliskuussa 1908. Eduskuntatyössään hän vaikutti erityisesti kunnallisen lainsäädännön uudistamiseen. Kansanedustajan tehtäviensä ohessa Huotari oli Kansan Lehden päätoimittaja 1911–1918 sekä Maanvuokraaja-lehden toimittaja 1911–1912. Hänen mukaansa työväenlehden piti tarjota lukijoilleen yhteiskunnallisten asioiden ja uutisten ohella myös kansansivistystä. Työväestöä kannustettiin kirjoittamaan julkaisemalla runsaasti heidän lähettämiään tekstejä. Huotarin omat kirjoitukset olivat kiihkottomia ja pysyttelivät tosiasioissa. Näkemyksiensä vuoksi hän oli usein napit vastakkain lehden radikaalimpien toimittajien Edvard Valppaan ja Yrjö Mäkelinin kanssa. Huotari katsoi edustavansa maltillista "tamperelaista sosialismia", jonka myös kaupungin työläiset olivat hänen omintakeisen tulkintansa mukaan omaksuneet säännöllisessä tehdastyössään. Huotari oli Tampereen työväenyhdistykseen johtokunnan jäsen vuosina 1908-1912.
Elämä > Sisällissota

Helmikuun vallankumouksen jälkeen Huotarin sijaisena Kansan Lehdessä toimi Lauri Letonmäki, jonka kirjoitukset olivat huomattavasti radikaalimpia. Huotari ei katsonut pystyvänsä hoitamaan tehtäviään periaatteidensa mukaisesti ja pyysi eroa, johon lehden johtokunta ei suostunut. Kesällä 1917 Huotari oli yksi valtalakia muotoilleista sosialidemokraateista. Hänen näkemyksensä mukaan kyseessä oli itsenäistymisjulistus. Yleislakon päätyttyä Huotari toimi SDP:n ylimääräisen puoluekokouksen sihteerinä. Hän esiintyi näkyvästi parlamentaristisen linjan puolesta ja allekirjoitti Seth Heikkilän esittämän vallankumouksellisuutta vastustaneen vetoomuksen. Kokouksen jälkeen Huotarista tuli Heikkilän, Evert Huttusen ja Taavi Tainion ohella merkittävin radikalisoituneen puoluetoimikunnan arvostelija, joka tuomitsi johdonmukaisesti kumoukselliset otteet.
Sodan käynnistyttyä Huotari kuitenkin otti vastaan kansanvaltuuskunnan määräämät tehtävät. Huotarilla oli kokemusta eduskunnan pankkivaltuustosta, joten hänet nimitettiin Suomen Pankin johtokunnan puheenjohtajaksi. Huotari valittiin myös Työväen pääneuvoston jäseneksi ja maaliskuun alkuun saakka hän toimi kansanvaltuuskunnan oikeusosaston alaisen lainvalmistelukunnan toisena puheenjohtajana. Lisäksi Huotari kuului valtuuskuntaan, joka ratifioi Neuvosto-Venäjän kanssa solmitun valtiosopimuksen. Huhtikuun alussa kansanvaltuuskunta evakuoitiin Viipuriin, josta Huotari pakeni sodan lopussa laivalla Pietariin. Kesän aikana Huotari tarkasti kansanvaltuuskunnan tilikirjoja K. M. Evän toimeksiannosta sekä vieraili muun muassa Moskovassa, jossa hän seurasi kutsuvieraana SKP:n perustavaa kokousta. Syyskuun lopussa Huotari päätti palata kotimaahan perheensä luokse. Rajajoen ylitettyään hän ilmoittautui viranomaisille Joutselässä ja päätyi lopulta Sörnäisten kuritushuoneeseen muiden vangittujen kansanedustajien seuraksi. Sellitoveri Paavo Leppäsen mukaan Huotari saapui varoittaakseen sosialidemokraatteja kommunistien suunnitelmista kaapata puolue valtaansa, vaikka häntä uhkasi Suomessa jopa kuolemanrangaistus. Huotari saikin kuolemantuomion valtio- ja maanpetoksesta, mutta tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus alensi rangaistuksen neljän vuoden vankeudeksi.
Elämä > Sodan jälkeen

Vapauduttuaan Tammisaaren pakkotyölaitoksesta tammikuussa 1922 Huotari palasi Kansan Lehden toimittajaksi, kunnes aloitti 1923 Suomen Sosialidemokraatin päätoimittajana Helsingissä. Hän oli Suomen Sosialidemokraattisen Sanomalehtimiesliiton perustajajäsen ja puheenjohtaja. Vuonna 1925 sosiaalidemokraattiset toimittajat kutsuttiin Suomen Journalistiliiton jäseniksi, jplloin Huotari valittiin liiton hallitukseen yhdessä Kansan Lehden uuden päätoimittajan Eino Kilven kanssa. Huotari oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen sekä Elannon edustajiston jäsen.  Lisäksi hän vaikutti Suomen Sosialidemokraattisessa Raittiusliitossa sekä Kieltolakiliitossa.
Huotarin kirjallinen tuotanto käsittää poliittisten pamflettien ohella muun muassa Ihanneliiton tarpeisiin tehdyn opaskirjan sekä romaanin Kärsimysten teillä, joka kertoo köyhän maatyöläispariskunnan tarinan. Vuonna 1925 Huotari laati selostuksen sisällisodan melskeissä kadonneesta SDP:n ylimääräisen puoluekokouksen pöytäkirjasta, mutta alkuperäisen myöhemmin löydyttyä se todettiin erittäin puutteelliseksi. Vuonna 1928 ilmestyneessä muistojulkaisussa Kärsimysten teiltä on Huotarin näkemys sisällissotaan johtaneista syistä.
Huotari teki marraskuussa 1931 itsemurhan hirttäytymällä työhuoneessaan Suomen Sosialidemokraatin toimituksessa. Hän oli samana päivänä laatinut poliittiseksi testamentikseen luonnehditun pääkirjoituksen ”Kansanvallan on oltava varuillaan”. Huotari oli jo parin vuoden ajan joutunut äärioikeiston uhkailujen ja vihapuheen kohteeksi, mikä ilmeisesti oli osasyynä hänen ratkaisuunsa. Huotarin yksityiselämään liittyvistä ongelmista ei ole tietoa. Hänet siunattiin Hietaniemen krematorion kappelissa.
Perhe

Anton Huotarin puoliso oli kansanedustaja Anni Huotari (o.s. Torvelainen), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Pariskunnalla oli kuusi lasta, joista nuorin kuoli angiinaan vanhempiensa vankeuden aikana. Heidän vanhin lapsensa oli kirjailija Aune Huotari.
Teoksia

Evankeliumi köyhille ja puutteenalaisille.  (Nimimerkillä A. H-i)  Helsinki:  Työväen Sanomalehti, 1903.
Yksimielisyyden voitto.  Turku:  Ammattilaisten kirjapaino, 1903.
Kärsimysten teillä.  Turku:  Ammattilaisten kirjapaino, 1905.
Ihanneliitto-työn opas.  Viipuri:  Suomen Sosialidemokratinen Naisliitto, 1908.
Sosialistien ”tuulentuvat”.  Tampere:  Kansan Lehti, 1908.
Ihanneliittotyön opas.  (Amerikansuomalaisiin oloihin korjattu painos)  Fitchburg, MA:  Suom. sos. kustannusyhtiö, 1915.
Huotari, Anton ; Keskinen, Ali: Pieni kunnallisasiain käsikirja.  Tampere:  tekijä, 1915.
Huotari, Anton (toim.): Pöytäkirjaselostus sosialidemokraattisen puolueen kymmenennestä (ylimääräisestä) puoluekokouksesta 1917.  Turku:  Sosialistin Kirjapaino Oy, 1925.
Huotari, Anton: ”Vuoden 1918 kansalaissodan syistä”, Kärsimysten teiltä : kymmenvuotismuistoja.  Hämeenlinna:  Hämeen Kansa, 1928.
Kaarle V (Ranska)

Kaarle V:stä 27-vuotiaana tehty veistoskuva Saint-Denis'n basilikassa, kuvanveistäjä André Beauneveu 1364
Filip VI
Juhana II Hyvä
Lapset:
Juhana II
Kaarle V
Ludvig I, Anjoun kreivi
Jean, Berryn herttua
Filip, Burgundin herttua
Lapset:
Kaarle V
Kaarle VI
Louis, Orléans’n herttua
Lapset:
Kaarle VI
Isabella Valois
Katariina Valois
Kaarle VII
Lapset:
Kaarle VII
Ludvig XI
Lapset:
Ludvig XI
Kaarle VIII
Lapset:
Kaarle VIII
Kaarle V Viisas (ransk. Charles le Sage); (21. tammikuuta 1338 Vincennes´n linna – 16. syyskuuta 1380 Beauté-sur-Marne'n linna, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningas vuosina 1364–1380.
Suku

Kaarle oli Juhana II Hyvän ja tämän ensimmäisen puolison böömiläisen prinsessa Jutta von Luxemburgin (ransk. Bonne, 1315–1349) vanhin poika, kolmas Valois-sukuinen hallitsija ja ensimmäinen dauphin. Hänellä oli kymmenen täysisarusta ja kuusi puolisisarusta.
Heistä Ludvig (1339–1384) Anjoun herttua avioitui Marie de Blois-Châtillonin kanssa; Juhana (1340–1416) Berryn herttua avioitui Jeanne d’Armagnacin kanssa; Filip II Rohkea (1342–1404) Burgundin herttua avioitui Margareeta Flanderilaisen kanssa; Jeanne (1343–1373) avioitui Navarran kuninkaan Kaarle II Pahan kanssa; Marie (1344–1404) avioitui Barin herttua Robert I:n kanssa ja Isabelle (1348–1372) avioitui Milanon herttua Gian Galeazzo Viscontin (1351–1402) kanssa.
Kruununprinssi, dauphin

Kaarle joutui 19-vuotiaana kruununprinssinä Poitiers’n taisteluun vuonna 1356, vaikka hänellä ei ollut lainkaan sotilaskokemusta. Kun kuningas Juhana II joutui tällöin englantilaisten vangiksi, piti Kaarlen toimia sijaishallitsijana vuosina 1356–1360. Kaarle kietäytyi maksamasta englantilaisten vaatimia lunnaita. Edelleen Kaarlen oli taisteltava Kaarle Navarralaista vastaan Ranskan sisällä ja pakenemaan Pariisista jacqueriekapinan mellakoita. Hän otti opikseen edellisten taistelujen virheistä ja varoi avoimia kenttätaisteluja englantilaisia vastaan.
Kuningas

Hallituskaudellaan Kaarle V:llä oli hyviä neuvonantajia, joita kutsuttiin marmoseteiksi, ja hän onnistui kääntämään Ranskalle siihen asti katastrofaalisen satavuotisen sodan kulun. Entisten yltiöpäisten ritarirynnäköiden sijaan Kaarle V suostui vain pieniin taisteluihin. Hänen konnetaabelikseen nimittämänsä Bertrand du Guesclin oli alhaisaatelia ja saavuttanut asemansa yksinomaan ansioillaan.
Tämä ärsytti sekä omaa ritariylimystöä että Edvard III:a, joka haukkui Kaarle V:tä ”mokomaksikin asianajajaksi”. Kaarle V sanoi, että jos hän kerran on asianajaja, niin siinä tapauksessa hän haastaa Englannin oikeuteen. Vuoteen 1374 mennessä Ranska oli vallannut takaisin suurimman osan Englannin voittamista alueista.
Kuolema ja perintö

Kaarle kuoli 42-vuotiaana vasemmassa kädessään olevaan jo vuodesta 1359 lähtien vaivanneisiin pitkäaikaisiin paiseisiin syyskuussa 1380. Lisäksi häntä vaivasi oikeassa kädessä oleva kihti. Häntä seurasi valtaistuimelle alaikäinen poika, 11-vuotias Kaarle VI.
Avioliitto ja jälkeläiset

Kaarle avioitui 12-vuotiaana vuonna 1350 samanikäisen Jeanne de Bourbonin (1338–1378) kanssa, joka oli Bourbonin herttua Pierre I:n ja Isabelle de Valois'n tytär. Hänen setäpuolensa oli Filip VI. Koska he olivat keskenään pikkuserkkuja avioliitolle tarvittiin paavin lupa.
Kuningatar Jeannea kuvailtiin henkisesti hauraaksi, ja toisen poikansa Louisin syntymän jälkeen vuonna 1373 hänen mieleterveydensä järkkyi vakavasti. Tämä huolestutti suuresti Kaarle V:tä, joka teki pyhiinvaelluksen ja rukoili paljon puolisonsa toipumisensa puolesta. Kun Jeanne toipui ja palasi normaaliin mielentilaansa vuonna 1373, Kaarle V nimitti hänet lailliseksi holhoojaksi ja Ranskan valtionhoitajaksi, jos hän itse kuolee ja jos hänen poikansa ja perillinen ovat vielä alaikäisiä. Kuningatar Jeannen kuoltua muutama päivä nuorimman tyttärensä syntymän jälkeen, kuningas Kaarle oli surusta lohduton.
Heille syntyi yhdeksän lasta, joista vain kaksi saavutti aikuisiän.
Jeanne (syyskuun 1357 loppu – 21. lokakuuta 1360), kuoli 3-vuotiaana
Bonne (1358 – 7. marraskuuta 1360), kuoli 2-vuotiaana
Jeanne (6. kesäkuuta 1366 – 21. joulukuuta 1366), kuoli alle puolivuotiaana
Kaarle VI (3. joulukuuta 1368 – 22. lokakuuta 1422), seurasi isäänsä Ranskan kuninkaana
Marie (27. helmikuuta 1370 – kesäkuuta 1377), kuoli 6-vuotiaana
Louis I (13. maaliskuuta 1372 – 23. marraskuuta 1407) Orléansin herttua, avioitui Vertusin kreivitär Valentina Viscontin (1371–1408) kanssa, heillä oli jälkeläisiä. Heidän pojanpoikansa oli Ludvig XII.
Isabelle (24. heinäkuuta 1373 – 23. helmikuuta 1378), kuoli 4-vuotiaana
Jean (1374/76), kuoli sylilapsena
Catherine (4. helmikuuta 1378 – marraskuu 1388), Montpansierin kreivitär, avioitui 8-vuotiaana Montpensierin kreivi Jeanin (1375/1376–1397) kanssa, kuoli 10-vuotiaana
Kaarle V:n kruunaus Reimsin katedraalissa 1364
Kuningatar Jeanne de Bourbon, Jean d'Orléans n .1356-1408
Suomen Evankelinen Allianssi

| Suomen Evankelinen Allianssi> Maailman evankelioimisen Suomen keskus Lausannen liikkeen Suomen komitea |
| --- | --- |
 Evangeliska Alliansen i Finland 

Perustettu:  3. kesäkuuta 1992
Tyyppi:  Kristillinen järjestö
Toimiala:  Evankelikalismi
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Puheenjohtaja:  Kirsi Rothfors
Kattojärjestö:   WEA  EEA 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Evankelinen Allianssi (SEA) (ruots. Evangeliska Alliansen i Finland) on suomalaisten evankelisten kristillisten yhteisöjen ja yksilöiden yhteysfoorumi. SEA:lla on 30 yhteisöjäsentä. Lisäksi allianssiin kuuluu yhteisötukijäseniä, henkilöjäseniä sekä henkilötukijäseniä eri kirkkokunnista ja järjestöistä. SEA edustaa jäsenyhteisöjensä jäsenmäärän perusteella arviolta 200 000 suomalaisen evankelisen kristityn ääntä. Järjestö tunnettiin aikaisemmin nimillä Maailman evankelioimisen Suomen keskus sekä Lausannen liikkeen Suomen komitea. Yhteisöjäseninä on laajalti evankelikaalisen ja helluntailaiskarismaattisen kristillisyyden kentältä, lisäksi järjestöllä on henkilöjäseniä.
SEA kertoo tehtäväkseen krisittyjen yhteyden ja identiteetin vahvistamisen, yhteisenä äänenä ja vaikuttamiskanavana toimimisen sekä seurakuntien ja näiden johtajien palvelemisen. SEA:n toiminnan tarkoitus on vahvistaa Raamatun mukaista maailmanevankelioimisen näkyä. SEA toimii evankelisen kristillisyyden äänenä ja toimii foorumina evankelioimisen ja lähetystyön asiantuntijoille ja toimijoille. SEA:n teologinen linja on määritelty vuonna 1974 julkaistussa Lausannen julistuksessa.
Järjestön kotipaikka on Helsinki, ja se edustaa Suomessa kansainvälistä Maailmanevankelioimisen Lausannen komiteaa ja Maailman evankelista allianssia ja Euroopan evankelista allianssia. Järjestö on itsenäinen yhteisö ja toiminta perustuu vapaaehtoisuuteen. Järjestön puheenjohtajana toimii vuonna 2023 Suur-Helsingin seurakunnan pastori Kirsi Rothfors.
Historia

Lausannen liike ja Maailmanevankelioimisen Lausannen komitea saivat alkunsa vuonna 1974 Lausannessa, Sveitsissä Billy Grahamin organisoimassa evankelioimiskongressissa. Vuonna 1991 Seppo Väisänen, Seppo Suokunnas, Juhani Lindgren ja Per-Olof Malk vauhdittivat kirjeellään liikkeen järjestäytymistä Suomessa ottaessaan yhteyttä Lausannen liikkeen Suomen kontaktihenkilöön Seikku Paunoseen. Lausannen liikkeen Suomen komitean perustava kokous pidettiin 3. kesäkuuta 1992. Järjestön ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Porvoon piispa Erik Vikström.
Toiminta > Lähetys- ja evankeliointikoulutus

SEA järjestää erilaisia lähetys- ja evankeliointikoulutustapahtumia, kuten Missiologiset opintopäivät, E4-kongressit, teltantekijäseminaarit, nuorten aikuisten Trans4mission (yhteistyössä Suomen lähetysneuvoston (SLN) kanssa) ja euroopanlaajuinen Mission-Net-tapahtuma (yhteistyössä SLN:n kanssa).
Toiminta > Teemavuodet

SEA on lanseerannut seuraavat teemavuodet. Teemavuosien tavoiteena on rohkaista kristittyjä syventymään keskeisiin teemoihin ja kutsua seurakuntia ja järjestöjä soveltamaan ja painottamaan meneillään olevan vuoden teemaa omassa toiminnassaan. Teemavuosissa on ollut mukana noin 160 seurakuntaa ja järjestöä.
Rakas Raamattu 2007
Rakas rukous 2008
Rakas ihminen 2009
Rakas lähetys 2010
Rakas risti 2011
Rakas perhe 2012
Rakas nuori 2013
Rakas naapuri 2014
Luojan luomaa 2015
Suomalainen usko 2017
Jäsenyhteisöt

Suomen Evankelisella Allianssilla on 31 jäsenyhteisöä:
| --- | --- |
 Avainmedia  Bergvikin säätiö  ESY Church  GNN Finland  Healing Rooms Finland  International Evangelical Church  IRR-TV  Kansan Raamattuseura  Kristillissosiaalinen Missio  Kristityt Yhdessä  Linkkiseurakunta  Lähetysyhdistys Kylväjä  Majakka-seurakunta  Marttyyrien Ääni  Missionskyrkan i Finland :  Operaatio Mobilisaatio  One Way Mission  Patmos Lähetyssäätiö  Raamattu Puhuu -seurakunta  Seurakunnan kasvu  Suomen Ev.lut. Kansanlähetys  Suomen Ev.lut. Opiskelija- ja Koululaislähetys  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Pelastusarmeijan Säätiö  Suomen Raamattuopiston Säätiö  Suomen teologinen instituutti  Suomen Vapaakirkko  Suomen Vineyard-kirkko  Suur-Helsingin seurakunta  XEE - Evankeliointi elämäntapana  YWAM Finland
Puheenjohtajat

Erik Vikström (1992–1997)
Seppo Väisänen (1997–2007)
Timo Keskitalo (2008–2013)
Timo Tikka (2014–2015)
Kalle Virta (2016–2017)
Petri Mäkilä (2018)
Kirsi Rothfors (2019–)
Aiheesta muualla

SEA:n kotisivut
| n k Suomen Evankelinen Allianssi (SEA) |
| --- | --- | --- |
| Järjestöt |  Avainmedia  Bergvikin säätiö  GNN Finland  Healing Rooms Finland  International Evangelical Church  IRR-TV  Kristillissosiaalinen Missio  Kristityt Yhdessä  Lähetysyhdistys Kylväjä  Marttyyrien Ääni  Operaatio Mobilisaatio  One Way Mission  Patmos Lähetyssäätiö  Seurakunnan kasvu  Suomen teologinen instituutti  XEE - Evankeliointi elämäntapana  YWAM Finland  |  |
| Kirkot, herätysliikkeet ja seurakunnat |  ESY Church  Kansan Raamattuseura  Linkkiseurakunta  Majakka-seurakunta  Missionskyrkan i Finland  Raamattu Puhuu -seurakunta  Suomen Ev.lut. Kansanlähetys  Suomen Ev.lut. Opiskelija- ja Koululaislähetys  Suomen Helluntaikirkko  Suomen Pelastusarmeijan Säätiö  Suomen Raamattuopiston Säätiö  Suomen Vapaakirkko  Suomen Vineyard-kirkko  Suur-Helsingin seurakunta  |  |
Jäsenyydet: Maailman Evankelinen Allianssi • Euroopan Evankelinen Allianssi • Lausannen liike (Lausannen julistus)
Adolf Konto

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten purjehdus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten purjehdus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten purjehdus. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten purjehdus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | 6 metrin R-luokka |  |
Jonas Leo Adolf Konto (ent. Gustafsson) (30. maaliskuuta 1911 Helsinki – 20. marraskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Hän oli olympiapronssia Helsingin 1952 kesäolympialaisissa 6 metrin luokassa voittaneen Ralia-veneen miehistön jäsen. Lisäksi hän oli mukana myös Lontoon kesäolympialaisissa 1948, jossa Suomi ja Raili-veneen miehistö sijoittui yhdeksänneksi.
Konto toimi Helsingin Pallonlyöjien puheenjohtajana 1930-luvulla.
Nelosen uutiset

| Nelosen uutiset> Nelosen uutiset ja sää |
| --- | --- |
 Nelosen uutisten viimeinen logo joulukuusta 2012 tammikuuhun 2014.
Tyyli:  Uutiset
Kestoaika:  21 minuuttia (ilman mainoksia) 30 minuuttia (sisältäen mainokset)
Pääosissa:  Mikko Hirvonen Niina Hyrsky Katja Ståhl
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Nelonen
Esitetty:  11. tammikuuta 1998 – 6. tammikuuta 2014
Aiheesta muualla
IMDb
Nelosen uutiset oli Helsingin Sanomien televisiokanava Neloselle tuottama uutislähetys. Ensimmäisen kerran Nelosen uutisia lähetettiin 11. tammikuuta 1998. Viimeinen uutislähetys lähetettiin 6. tammikuuta 2014. Ensimmäisen ja viimeisen lähetyksen ankkurina toimi Mikko Hirvonen. Nelosen uutisten tilalle Nelosella tuli HS-uutiset.
Historia

Nelosen uutisten alkuvuosina päälähetyksen yhteydessä oli arkisin haastatteluohjelma 20.20, joka alkoi nimensä mukaiseen aikaan. Myöhemmin 20.20 lakkautettiin, ja sen tilalle tuli Taloussanomien toimittamat Talousuutiset. Myöhemmin myös Talousuutiset lopetettiin.lähde?
Pääuutislähetyksen alkamisaika oli alkujaan kello 20.00, mutta 8. tammikuuta 2007 pääuutislähetys sai uuden alkamisajan, kello 19.30. Seuraava muutos oli, kun 20. huhtikuuta 2009 alkaen uutiset lähetettiin kello 18.45. Muutoksen yhteydessä Nelosen uutiset irtisanoi 21 työntekijää. Helsingin Tehtaankadulla sijainneessa Nelosen uutistoimituksessa työskenteli vuonna 2010 runsaat 20 toimittajaa. Uutisten toimitus sai skuuppeja erityisesti rikos- ja oikeustapauksista, jotka olivat usein Susanna Reinbothin tai rikostoimittaja Pekka Lehtisen työn tulosta. 3. joulukuuta 2012 lähtien Nelosen uutisten pääuutislähetys lähetettiin joka päivä kello 18.30.
Nelosen uutistoimitus yhdistettiin vuonna 2012 joulukuussa Helsingin Sanomien toimitukseen, ja samalla Nelosen uutiset muutti Helsingin Tehtaankadulta Sanomataloon. Yhdistymisen myötä uutislähetys siirtyi Helsingin Sanomien tuotannoksi, Nelosen uutislähetysten taustajoukoihin tuli noin 300 journalistia ja uutislähetyksen kestoaika piteni noin puoleen tuntiin. Yhdistymisen seurauksena työntekijöiden tarve väheni, ja Helsingin Sanomat aloitti yt-neuvottelut syksyllä 2013.
Säästötoimenpiteisiin liittyvien yt-neuvottelujen seurauksena Helsingin Sanomista irtisanottiin tammikuussa 2014 yhteensä 37 työntekijää, joista osa oli Nelosesta. Julkisuuteen tulleita nimiä olivat päätoimittaja Eero Hyvönen sekä uutisankkurit Marco Bjurström ja Katja Ståhl.
Nelosen sää esitettiin joka päivä kello 18.50 uutisten jälkeen ja vaihtelevina aikoina myöhäisuutisten jälkeen. Arkisin sääohjelma esitettiin vaihtelevina kellonaikoina myös iltapäivisin.lähde?
Myöhäislähetyksen alkamisaika oli alun perin arkipäivisin kello 23.00 ja perjantaisin, lauantaisin ja sunnuntaisin illan elokuvan jälkeen, kuitenkin aikaisintaan kello 23.00. Myöhemmin myöhäislähetyksen alkamisaika riippui muusta ohjelmistosta. Joskus myöhäislähetys saattoi jäädä kokonaan pois ohjelmistosta, varsinkin jos illalla esitettiin elokuva, joka päättyi vasta kello keskiyön jälkeen.lähde?
Henkilöitä

| --- | --- |
 Uutisankkurit Mikko Hirvonen  Marco Bjurström  Niina Hyrsky  Katja Ståhl  Reetta Rönkä  Minna Uusi-Eskola  Miisa Pulkkinen  Jesca Muyingo  Pekka Lehtinen  Satu Sirkiä  Juha Hietanen  Paula Korva  Baba Lybeck  Kirsi Salo  Heta-Leena Sierilä  Päivi Storgård  Timo Toropainen :  Meteorologit (ja sääankkurit) Matti Eerikäinen  Mikko Routala  Anniina Törmä  Kerttu Kotakorpi  Ilona Láng  Katariina Lehtonen  Susanna Anteroinen  Risto Kaskilahti Nelonen Urheilun toimittajat Juhani Henriksson  Maria Mäkinen  Kirsi Alm
Aiheesta muualla

Nelosen uutiset
Nelosen uutiset 1998–2014-muistovideo
Elli Hiidenheimo

| Elli Hiidenheimo |
| --- | --- |
 Elli Hiidenheimo 1930-luvun lopulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sofia Elisabet Hiidenheimo
Syntynyt: 19. tammikuuta 1883 Hämeenlinna
Kuollut: 19. joulukuuta 1950 (67 vuotta) Vihti
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen kokoomus
Sofia Elisabet (Elli) Hiidenheimo (o.s. Tavastähti, vuoteen 1905 Tawaststjerna; 19. tammikuuta 1883 Hämeenlinna – 19. joulukuuta 1950 Vihti) oli suomalainen köyhäinhoidon apulaistarkastaja sosiaaliministeriössä, kansanedustaja ja kirjailija.
Elli Tavastähden vanhemmat olivat filosofian tohtori, valtioneuvos Werner Nikolai Tawaststjerna ja Hilma Elisabeth Pesonius. Hänen puolisonsa vuodesta 1929 oli maanviljelijä ja kansanedustaja Artturi Hiidenheimo.
Elli Tavastähti toimi sosiaalihallituksen, myöhemmin sosiaaliministeriön köyhäinhoidon apulaistarkastajana vuosina 1918–1929. Kansanedustajana hän oli vuosina 1917–1922 ja uudelleen vuosina 1924–1927 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä ja kuului vuodesta 1918 Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmään. Vuosina 1929–1942 Elli Hiidenheimo toimi maatilan emäntänä puolisonsa kunnallisneuvos Artturi Hiidenheimon kotitilalla Vihdin Oravalassa. Heidän muistoaan vaalii Elli ja Artturi Hiidenheimon säätiö.