stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nelson Mandela
Elämä > Väkivallan tie (1960–1962)

ANC:n aseellinen siipi Umkhonto we Sizwe (MK) perustettiin maaliskuussa 1960 tapahtuneen Sharpevillen verilöylyn jälkeen tarkoituksena rakentaa nykyaikainen sissiarmeija osaksi laajempaa Etelä-Afrikan vapautusliikettä ja tukemaan ANC:n ajamaa poliittista ohjelmaa. Umkhonto we Sizweä ei aluksi liitetty suoraan ANC:hen, vaan sitä sanottiin Etelä-Afrikan väestöä edustavaksi kansanarmeijaksi.  Etelä-Afrikan hallitus tuomitsi ANC:n terroristijärjestöksi, mikä sai myös monen länsimaan tuen.
Hallitukselle tuli joulukuussa 1961 täytenä yllätyksenä MK:n räjäytykset kesken valkoisten juhlien, ja poliisien tärkeimpänä tehtävänä oli vangita MK:n jäsenet. Helmikuussa 1962 Mandelaa pyydettiin johtajaksi ANC:n valtuuskuntaan, joka lähtisi konferenssiin, mikä tarkoitti myös sitä, että hän pääsisi näkemään Afrikkaa. Matkalla hän tapasi vanhan ystävänsä Oliver Tambon, joka oli perustanut ANC:n toimistot Ghanaan, Englantiin, Egyptiin ja Tanganjikaan (nyk. Tansania). Kokouksen päätyttyä Mandela lähti erään Robbien kanssa kiertämään Afrikan maissa ja kertomaan Etelä-Afrikan tilanteesta. Sotilaskoulutuksen Mandela sai Addis Abebassa Etiopiassa.
Elämä > Väkivallan tie (1960–1962) > Vangitseminen (1962–1964)

Mandela oli ollut paossa lähes puolitoista vuotta ja kiertänyt useissa Afrikan maissa etsimässä taloudellista ja sotilaallista apua. Elokuussa 1962 aseistettu poliisi pysäytti Howickissa auton, jonka takapenkillä istui valkoinen mies, jonka autonkuljettajaksi Mandela oli naamioitunut. Pitkään ei tiedetty, miten poliisi oli päässyt Mandelan jäljille, mutta 1986 eteläafrikkalaisissa lehdessä kerrottiin, että CIA:n agentti Donald C. Rickard oli paljastanut Erityisosastolle, että Mandela saattoi olla matkalla Durbaniin naamioituneena autonkuljettajaksi. Tiedon tästä Rickard oli saanut eräältä ANC:n soluttautujalta. Vuotta myöhemmin Rickard kertoi, että tuona yönä hänen oli määrä tavata Mandela, mutta sen sijaan hän menikin poliisille ilmoittamaan Mandelasta. Tiedon vahvisti myös entinen CIA:n agentti, joka halusi pysyä nimettömänä antaessaan haastattelua The Atlanta Journal and Constitute -lehdelle. Hän kertoi entisen CIA-agentin, Paul Ecklin todenneen pari tuntia Mandelan pidätyksen jälkeen "Me olemme paljastaneet Mandelan Etelä-Afrikan Turvallisuusjaostolle. Me annoimme heille tarkat tiedot – miten hän on pukeutunut, ajankohdan, missä hän liikkuu. He ovat napanneet Mandelan. Tämä on yksi parhaista kaappauksistamme."
Mandelan käytyä oikeudessa hänet vietiin Johannesburgin Linnakkeen sairaalaan, sieltä hänet siirrettiin Pretorian paikallisvankilaan ja pian taas takaisin Johannesburgiin. Lokakuussa pidetyn oikeuskäsittelyn tuloksena oli viisi vuotta vankeutta, joista kaksi vuotta yllytyksestä lakkoon ja kaksi vuotta maasta poistumisesta ilman passia. Oikeudesta Mandela vietiin Pretoriaan, jossa hän tarjoutui menemään erityisselliin, jotta saisi pitkät housut. Eristyksessä muista oli kuitenkin hirveää, joten hän suostui ottamaan polvihousut ja pääsi yhteen poliittisten vankien kanssa. Kesäkuussa 1962 oli säädetty sabotaasilaki, joka salli kotiarestissa pitämisen ja tiukemman pannamääräykset, joista ei saanut valittaa oikeuteen. Toukokuussa 1963 hallitus sääti yhdeksänkymmenen päivän pidätyslain, joka tarkoitti, että poliisi voi pidättää kenet tahansa ilman pidätysmääräystä.
Vuonna 1963 Mandela siirrettiin vähäksi aikaa vankilasaarelle Robben Islandille ja sieltä takaisin Pretorian vankilaan, jossa oli pidätettynä MK:n jäseniä enimmäkseen ylimmästä johtoryhmästä. Poliisi oli pidättänyt heidät MK:n päämajasta Rivoniasta. Nyt heitä kaikkia, myös Mandelaa, syytettiin sabotaasista ja salaliitosta. Seuraavana oli vuorossa pitkä oikeudenkäynti, joka sai nimen Rivonia. Oikeudessa kaikki syytetyt kielsivät syyllisyytensä ja syyttivät sen sijaan hallitusta. Lopulta kesäkuussa 1964 Mandela sai muiden tavoin kuulla tuomionsa, jossa hänet tuomittiin syylliseksi kaikkiin syytteisiin. Rangaistukseksi hän sai kuolemantuomion sijasta elinkautisen vankeusrangaistuksen. Oikeudesta vangit kuljetettiin Pretorian vankilaan, josta heidät vietiin Robben Islandille.
Elämä > Vapauden maistelua (1982–1988)

Pollsmoorissa kaikki oli erilaista kuin saarella, jossa Mandelalla oli ollut oma vihannestarha ja paljon vapaa-aika- ja urheilumahdollisuuksia. Pollsmoorissa sellit olivat kosteita, ja hän oli samassa sellissä viiden muun miehen kanssa. Vuonna 1987 Mandelalta poistettiinkin rintakehästä vettä, jossa oli tuberkuloosibakteereja. Taudin oli aiheuttanut sellin liika kosteus.
Vuonna 1986 ANC aloitti "Vapauttakaa Mandela" -kampanjan. Samana vuonna Mandela sai maistella vapautta useita kertoja, kun viranomaiset veivät hänet katselemaan maan elämää. Tarkoituksena oli taivutella Mandelaa kompromissiin, jolloin hän saisi vapauden. Vuonna 1987 oli ANC:n yleiskokous, jossa päätettiin aseellisen taistelun jatkumisesta, kunnes hallitus olisi valmis puhumaan rotusorron poistamisesta.
Mandela oli eristyksissä vuoteen 1988 asti, jolloin hänet siirrettiin vankilasta "omaan asuntoon", joka oli kuin kultainen häkki. Hän oli asunnossa vankina, mutta silti hän saattoi elää talossa mukavasti. Taloon sai myös kutsua vieraita. Hallitus tarjosi Mandelalle ajoittain vapautta sillä ehdolla, että tämä asettuisi ”itsenäiseen” Transkein valtioon ja tunnustaisi sen olemassaolon virallisesti, mutta Mandela kieltäytyi.
Elämä > Vapauden maistelua (1982–1988) > Neuvottelut Mandelan ja hallituksen välillä (1985–1989)

Ensimmäinen epävirallinen ja salainen Mandelan ja Kansallispuolueen muodostaman hallituksen välinen neuvottelu käytiin lokakuussa 1985 Kapkaupungissa Volksin sairaalassa, jossa Mandela oli hoidettavana suurentuneen eturauhasen vuoksi. Mandela oli pyytänyt tapaamista kirjeitse maan oikeusministeriltä Kobie Coetseelta jo vuonna 1984, ja vaikka ministeri ei tuolloin vastannut, hän saapui tapaamaan Mandelaa sairaalaan.
Tapaamisen jälkeen Mandelan juristi George Bizos kävi tapaamassa Lusakassa maanpaossa ollutta ANC:n johtajaa Oliver Tamboa ja haki järjestön johdolta valtuutuksen, että Mandela sai jatkaa alustavia keskusteluja hallituksen kanssa. Coetsee puolestaan raportoi tapaamisesta maan presidentille P.W. Bothalle, joka kehotti häntä jatkamaan yhteydenpitoa Mandelan kanssa. Seuraavan vuoden aikana Coetsee ja Mandela tapasivat useasti ministerin kartanossa, Palismoorin vankilan sivurakennuksessa ja maan vankiloiden johtajan kenraali Johan Willemsen asunnossa. Botha ja Mandela tapasivat henkilökohtaisesti presidentin virka-asunnolla 5. heinäkuuta 1989. Mandela kuljetettiin presidentin virka-asuntoon Tuynhuysiin salaa turvallisuuspoliisin ohi. Tapaamisessa ei sovittu mitään konkreettista, mutta sen symbolinen merkitys oli suuri.
Elämä > De Klerkin valtaannousu ja Mandelan vapauttaminen (1989-1990)

Kansallispuolueen kenttäväki oli ollut yhä tyytymättömämpi Bothaan, ja vihdoin 15. elokuuta Botha joutui eroamaan presidentin tehtävästä painostuksen edessä. Uudeksi presidentiksi nousi Frederik de Klerk, joka oli valittu helmikuussa puolueen puheenjohtajaksi.
Lokakuussa de Klerk vapautti Walter Sisulun ja viisi muuta ANC:n jäsentä, jotka oli tuomittu elinkautisiin vankeusrangaistuksiin, kuten myös PAC:n sotilaallisen siiven perustajan Jafta Masemolan. Samanaikaisesti Mandela jatkoi neuvotteluja Kobie Coetseen johtaman komitean kanssa.
Mandela vapautettiin Victor Versterin vankilasta ”kymmenentuhannen vankilapäivän” jälkeen 11. helmikuuta 1990. Tuhansille kannattajilleen pitämässään puheessa hän ilmoitti, että taistelua apartheidia vastaan ja kansanvallan puolesta oli tehostettava ja että tavoitteena oli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus yhdistyneessä ja roduttomassa Etelä-Afrikassa. Hän myös pyrki rauhoittelemaan maanpaossa ollutta ANC:n johtoa, joka oli tietämätön niiden neuvottelujen sisällöstä, joita hän oli käynyt hallituksen edustajien kanssa. Hän korosti, ettei ollut missään vaiheessa neuvotellut maan tulevaisuudesta vaan vaatinut hallituksen ja ANC:n tapaamista.
Elämä > Vapaus > ANC:n ja hallituksen väliset neuvottelut (1989–1993)

Ensimmäiset ANC:n ja hallituksen väliset neuvottelut käytiin 2.–4. toukokuuta 1989 Pöytävuoren juurella sijaitsevassa Groote Schuurin kartanossa, jonka Cecil Rhodes oli testamentannut maan pääministerien virka-asunnoksi. Neuvottelujen tuloksena syntyneessä Groote Schuurin pöytäkirjassa sovittiin loppujen poliittisten vankien vapauttamisesta, maanpaossa olleiden paluuoikeudesta sekä turvallisuuslakien muutoksista. Elokuussa neuvottelut jatkuivat Pretoriassa, ja niiden aikana Mandela ilmoitti ANC:n yksipuolisesti keskeyttävän aseellisen taistelun.
Vuonna 1990 Mandela valittiin ANC:n varapuheenjohtajaksi. Hän matkusti puoli vuotta ympäri Afrikkaa ja tapasi innostuneita kansalaisia. Myöhemmin samana vuonna Mandela kävi Robben Islandilla ja tunsi pienoista haikeutta. He olivat vaimonsa Winnien kanssa myös kiertämässä Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Vuonna 1991 järjestettiin ANC:n yleiskokous, jossa Mandela valittiin ANC:n puheenjohtajaksi.
Tammikuussa 1991 Mandela ehdotti, että Etelä-Afrikassa järjestettäisiin kaikkien puolueiden kokous, jossa tehtäisiin väliaikainen perustuslaki ja valmisteltaisiin demokraattisia vaaleja. Vaaleilla valittu parlamentti säätäisi tämän jälkeen lopullisen perustuslain. ANC:n hallitus hyväksyi ehdotuksen 22. lokakuuta, ja pian kaikki kokoukseen osallistuvat ryhmät pitivät varsinaista Demokraattisen Etelä-Afrikan kokousta valmistelevan kokouksen. Pitkien, vaikeiden ja useaan otteeseen keskeytyneidenkin neuvottelujen jälkeen uuden perustuslain viimeinen pykälä saatiin sovituksi 18. marraskuuta 1993.
Winnie ja Nelson Mandela päättivät huhtikuussa 1992 erota.
Elämä > Vapaus > Presidentti (1994–1999)

Vaikka Inkatha ja AWB yrittivät häiritä vaalikampanjaa ja poliittinen väkivalta jatkui aina vaalipäiviin saakka, vaalit pidettiin siitä huolimatta 26.–29. huhtikuuta 1994. Näissä Etelä-Afrikan ensimmäisissä demokraattisissa vaaleissa äänesti noin 91 prosenttia äänioikeutetuista eli yli 19 miljoonaa ihmistä. Mustat äänestivät pääsääntöisesti ANC:tä, ja vain KwaZulu-Natalissa Inkathan onnistui kerätä ANC:tä laajempi kannatus. ANC nousi ylivoimaisesti suurimmaksi puolueeksi 62,6 prosentin kannatuksella, mutta varsinkin Inkathan menestyksen vuoksi (10,5 prosenttia äänistä) se ei saavuttanut tarvittavaa määräenemmistöä perustuslain muuttamiseksi. Maan toiseksi suurimmaksi puolueeksi nousi Kansallispuolue 20,4 prosentin kannatuksella, ja de Klerk nousi siten toiseksi varapresidentiksi Thabo Mbekin kanssa. Äärioikeisto sai alle 2 prosenttia äänistä ja PAC hädin tuskin yhden. 9. toukokuuta Etelä-Afrikan uusi parlamentti valitsi yksimielisesti Mandelan maan uudeksi presidentiksi.
Mandelan presidenttikauden keskeisin tavoite oli maan edelleen kireän sisäpoliittisen tilanteen rauhoittaminen ja maan talouden kehittäminen. Hän pyrki saamaan maahan ulkomaisia investointeja ja aloitti toimet mustilta vuoden 1913 jälkeen takavarikoitujen maiden takaisinhankkimiseksi. Mandelan avioliitto Winnie Mandelaan päättyi presidenttikauden aikana. Asumusero astui voimaan 1993 ja avioero vuonna 1996. Mandela meni 80-vuotispäivänään vuonna 1998 naimisiin Graça Machelin kanssa.
Mandelan presidenttikautta pidetään yleisesti erittäin onnistuneena. Hänen onnistui luoda yksimielisyyttä maan vastakkaisten poliittisten ryhmien välille osittain merkittävän henkilökohtaisen arvovaltansa ansiosta. Hän vaikutti merkittävältä osalta myös totuuskomission perustamiseen.
Elämä > Presidenttikauden jälkeen (1999–2013)

Mandela oli eläkkeelle jäätyään edelleen kansainvälisesti vaikutusvaltainen hahmo, eräänlainen apartheidista vapautumisen symboli. Hän oli Unescon hyvän tahdon lähettiläs ja osallistui muun muassa AIDSin vastaiseen kampanjointiin. Mandelan mukaan AIDS-epidemia on Etelä-Afrikan tämän hetken vakavimpia ongelmia. 85-vuotias Mandela ilmoitti vuonna 2004 vetäytyvänsä julkisuudesta.
18. heinäkuuta 2007 Mandela ilmoitti perustaneensa Global Elders -nimisen neuvoston. Neuvoston muodostaa ryhmä entisiä presidenttejä, valtiomiehiä, johtajia ja aktivisteja, ja sen on tarkoitus käyttää asiantuntemustaan maailman kriisien ratkomiseen.
Yhdysvaltain hallitus poisti 90 vuotta täyttävän Mandelan terroristilistalta heinäkuussa 2008.
Mandela sairastui keuhkoinfektioon ja joutui sairaalaan kesäkuussa 2013. Hänellä oli diagnosoitu alkuvaiheen tuberkuloosi jo vankeusaikanaan vuonna 1988. Heinäkuussa lääkärit kertoivat Mandelan olevan koomassa, ja että hänen elintoimintonsa voitaisiin lopettaa. Syyskuussa Mandela siirrettiin kotihoitoon, jossa hän kuoli 5. joulukuuta 2013.
Arkisto

Mandelan henkilökohtainen arkisto avattiin 2012 internetiin. Arkisto sisältää käsin kirjoitettuja muistiinpanoja, kalenterimerkintöjä, valokuvia ja videoita. Aineiston julkaisusta ovat vastanneet Mandela Centre of Memory, joka säilyttää alkuperäisasiakirjoja ja omistaa ne yhdessä Googlen kanssa, joka avusti taloudellisesti ja teknisesti. Arkisto on vapaasti käytettävissä.
Kunnianosoitukset

Mandela sai elämänsä aikana lukuisia palkintoja ja kunnianosoituksia jo vankeusaikanaan, vapauduttuaan sekä kuolemansa jälkeen. Palkintojen lisäksi Mandelan mukaan on nimetty useita paikkoja, rakennuksia ja muita vastaavia. Tunnetuin Mandelan saamista tunnustuksista lienee Nobelin rauhanpalkinto, jonka hän sai vuonna 1993 ja jakoi yhdessä F. W. de Klerkin kanssa.
Mandela oli ensimmäinen henkilö, jolle myönnettiin Saharov-palkinto (myönnettiin vuonna 1988) ja viimeinen, jolle myönnettiin Leninin rauhanpalkinto (myönnettiin 1990, otti vastaan 2002).
Muuta

Mandela-ilmiö on nimetty Mandelan mukaan, jonka useat virheellisesti muistaa menehtyneen 1980-luvulla, vaikka todellisuudessa hän kuoli vasta vuonna 2013.
Slovakian jalkapalloliitto

| Slovakian jalkapalloliitto> Slovenský futbalový zväz |
| --- | --- |

Laji:  jalkapallo
Perustettu:  1938
Alueellinen:  Slovakia
Presidentti:  Ján Kováčik
Johtaja:  Peter Palenčík
Jäsenyydet:   FIFA  UEFA 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Slovakian jalkapalloliitto (slovakiksi Slovenský futbalový zväz, lyh. SFZ) on jalkapallon lajiliitto Slovakiassa. Slovakian jalkapalloliitto on perustettu vuonna 1938. Liitosta tuli FIFA:n täysjäsen toisen maailmansodan aikana. Liiton presidenttinä on toiminut vuodesta 2010 lähtien Ján Kováčik ja pääsihteerinä vuodesta 2020 lähtien Peter Palenčík.
Aiheesta muualla

Lajiliiton verkkosivusto (slovakiksi)
| n k UEFA:n kansalliset jäsenliitot |
| --- | --- |
 Albania  Alankomaat  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Englanti  Espanja  Färsaaret  Georgia  Gibraltar  Irlanti  Italia  Itävalta  Islanti  Israel  Kazakstan  Kosovo  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Montenegro  Norja  Pohjois-Irlanti  Pohjois-Makedonia  Puola  Portugali  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Skotlanti  Slovakia  Slovenia  Sveitsi  Suomi  Tanska  Turkki  Tšekki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Venäjä  Viro  Wales
Ruotsin jalkapalloliitto

| Ruotsin jalkapalloliitto> Svenska Fotbollförbundet |
| --- | --- |

Laji:  jalkapallo
Perustettu:  1904
Alueellinen:  Ruotsi
Presidentti:  Fredrik Reinfeldt
Johtaja:  Tobias Tibell
Jäsenyydet:   FIFA  UEFA 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruotsin jalkapalloliitto (ruots. Svenska Fotbollförbundet, SvFF) on Ruotsin jalkapallon kattojärjestö.
Liitto on perustettu vuonna 1904. Se on sekä Fifan että Uefan perustajajäsen. Liiton päämaja sijaitsee Solnassa. Sen nykyinen puheenjohtaja on entinen pääministeri Fredrik Reinfeldt. Liiton aiemmin laajasti tunnettuja puheenjohtajia ovat olleet liiton perustaja, Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) jäsen kreivi Clarence von Rosen, poliitikkona paremmin tunnettu Ruotsin pitkäaikainen kauppaministeri Gunnar Lange, 1970-luvun puheenjohtaja yritystaustainen ja samalla myös KOK:n jäsen Gunnar Ericsson sekä UEFA:n 1980- ja 1990-lukujen  pitkäaikainen puheenjohtaja Lennart Johansson.
Liiton alaisuudessa toimivat muun muassa miesten korkeimmat sarjatasot Allsvenskan ja Superettan sekä naisten korkein sarjataso Damallsvenskan. Se vastaa lisäksi miesten ja naisten sekä nuorten maajoukkueiden toiminnasta.
Puheenjohtajat

Clarence von Rosen
Wilhelm Friberg (1908–1917)
Elof Ericsson  (1937–1949)
Gunnar Lange (1953-1968)
Tore G. Brodd (1969)
Gunnar Ericsson (1970–1974)
Tore G. Brodd (1975-1983)
Lennart Johansson (1984–1990)
Lars-Åke Lagrell  (1991–2011)
Karl-Erik Nilsson  (2012–2023=
Fredrik Reinfeldt (2023–)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
SvFF (ruotsiksi)
| n k UEFA:n kansalliset jäsenliitot |
| --- | --- |
 Albania  Alankomaat  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Englanti  Espanja  Färsaaret  Georgia  Gibraltar  Irlanti  Italia  Itävalta  Islanti  Israel  Kazakstan  Kosovo  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Montenegro  Norja  Pohjois-Irlanti  Pohjois-Makedonia  Puola  Portugali  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Skotlanti  Slovakia  Slovenia  Sveitsi  Suomi  Tanska  Turkki  Tšekki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Venäjä  Viro  Wales
Marko Kohtamäki

| Marko Kohtamäki |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1977 (ikä 47) Vaasa
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  strategisen johtamisen professori (2012-)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Vaasan yliopisto (KTM 2001, KTL 2004, KTT 2005)
Instituutti:  Vaasan yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu
Marko Kohtamäki (s. 1977 Vaasa) on suomalainen professori, strategialuennoitsija ja liiketoiminnan kehittäjä. Hän on koulutukseltaan kauppatieteiden tohtori ja työskentelee professorina Vaasan yliopiston johtamisen akateemisessa yksikössä oppialanaan strategia.
Kohtamäki on toiminut Vaasan yliopiston professorina vuodesta 2012. Hän on myös työskennellyt vierailevana professorina Luulajan Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 2012–2017 sekä vierailevana tutkijana Oxfordin yliopistossa vuosina 2010–2011.
Vuonna 2005 Kohtamäki väitteli strategisesta johtamisesta aiheenaan Strategisten verkostojen ohjaus. Kohtamäen väitöskirja keskittyi analysoimaan teknologiayritysten hyödyntämiä toimittajaverkostojen johtamisen käytäntöjä.
Kohtamäen viimeaikainenmilloin? tutkimus liittyy kolmeen keskeiseen teemaan: Teknologiayritysten digitaaliseen palvelullistumiseen (Digital Servitization), strategiakäytäntöihin (Strategy-As-Practice) sekä liiketoimintatiedon hallintaan (Business Intelligence). Hänen tutkimustyölleen on tyypillistä pyrkiä luomaan lisäarvoa sekä käytännön liikkeenjohdolle että strategian, strategisen markkinoinnin ja tuotantotalouden perustutkimukselle.
Kohtamäki on julkaissut tutkimusartikkeleita alan huippulehdissä, kuten Strategic Management Journal, Strategic Entrepreneurship Journal, International Journal of Operations and Production Management, Industrial Marketing Management, Long Range Planning, International Journal of Production Economics ja Technovation. Vuoteen 2019 mennessä Kohtamäki oli julkaissut noin 50 tieteellistä artikkelia tiedelehdissä sekä noin 20 tieteellistä kirja-artikkelia ja viisi kirjaa, mukaan lukien väitöskirja.
Kohtamäki on lisäksi urallaan kehittänyt myös konsultoinnin keinoin sekä yritysten että julkisten organisaatioiden strategioita ja toimintaa.
Teokset

Kohtamäki, M. et al. (2018). Practices and tools for servitization: Managing the service transition. London: Palgrave Macmillan.
Kohtamäki M. (2017). Real-time strategy and business intelligence: Digitizing practices and systems. London: Palgrave MacMillan.
Aiheesta muualla

Professori Marko Kohtamäen julkaisut ja asiantuntijatehtävät Vaasan yliopiston tutkimustietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus
Fighter (kappale)

|  Fighter |
| --- | --- |

Kappaleen tiedot
Esittäjä(t):  Tali Golergant
Levy-yhtiö:  Bel Air Records, Jo&Co
Kesto:  2:59
Tyylilaji:  pop
Julkaistu:  12. tammikuuta 2024
Säveltäjä(t):  Dardust Manon Romiti Ana Zimmer
Sanoittaja(t):  Manon Romiti Silvio Lisbonne Ana Zimmer
Tuottaja(t):  Dardust Silvio Lisbonne
Euroviisutiedot
Vuosi:  2024
Maa:  Luxemburg
Kieli:  ranska, englanti
Sijoitus:  13.
Pisteet:  103
Sanat:  sanoitus
Video:  videolinkki
Aikajärjestys
 ◄ ”Donne-moi une chance” (1993) 
 ”La poupée monte le son” (2025) ► 
Fighter (suom. Taistelija) on luxemburgilaisen laulajan Talin esittämä kappale, joka julkaistiin 12. tammikuuta 2024. Tali voitti kappaleella Luxemburgin vuoden 2024 euroviisukarsinnan Luxembourg Song Contest 2024 -kilpailun ja täten edusti Luxemburgia maan 30 vuoden paluun jälkeen vuoden 2024 Eurovision laulukilpailussa Malmössä. Kappale sijoittui finaalissa 13. sijalle saatuaan yhteensä 103 pistettä, joista 20 yleisöltä ja 83 raadeilta.
Listasijoitukset

| Lista | Sija |
| --- | --- |
 Luxemburg (Billboard): 11
Ekibastuz

| Ekibastuz (Екібастұз) Экибастуз |
| --- | --- |
 vaakuna
 Ekibastuz
 Koordinaatit: 51.667°N, 75.367°E 
Valtio:  Kazakstan
Alue:  Pavlodarin alue
Väkiluku (2012)  ():  128 584
Aikavyöhyke:  UTC+5
Suuntanumero(t):  +7 7187
 
 ekibastuz.gov.kz 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ekibastuz (kaz. Екібастұз, ven. Экибастуз) on kaupunki Kazakstanin pohjoisosoissa Pavlodarin alueella, pääkaupunki Astanasta itäkoilliseen johtavan pääradan ja valtatien varrella. Vuoden 2012 alussa kaupungissa asui runsas 128 tuhatta henkeä.
Vuonna 1899 paikkakunnalle perustettiin asutus radan rakentamisen seurauksena.lähde? Asutus hylättiin vallankumouksen ja maailmansotien tuloksena, mutta 1948 uutta asutusta ryhdyttiin jälleen rakentamaan.lähde? Ekibastuz sijaitsee laajan Pavlodarin hiilikentän alueella. Vuonna 1954 alueen avokaivoksilta lähtivät ensimmäiset hiilikuormat.lähde? Paikkakunta sai kaupungin aseman vuonna 1957.
Väestön kehitys

Oheinen taulukko kuvaa Ekibastuzin väkiluvun kehitystä vuosien 1959-2009 väestönlaskentojen kautta.
| Vuosi | Väestö 1959 | Väestö 1970 | Väestö 1979 | Väestö 1989 | Väestö 1999 | Väestö 2009 | Väestö 2012 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&025705.&&&&0025 705 | &&&&&&&&&&043726.&&&&0043 726 | &&&&&&&&&&065871.&&&&0065 871 | &&&&&&&&&0134627.&&&&00134 627 | &&&&&&&&&0127197.&&&&00127 197 | &&&&&&&&&0125012.&&&&00125 012 | &&&&&&&&&0128584.&&&&00128 584 |
Kuvagalleria

Ekibastuzin voimalaitos (ГРЭС-2, GRES-2).
Sisäänkäynti Ekibastuz-2 rautatieasemalle.
Sisänäkymä Ekibastus-2 asemalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ekibastuz Wikimedia Commonsissa
Haudiomont

| Haudiomont |
| --- | --- |
 Kunnantalo ja koulu.
 vaakuna
 Haudiomont
 Koordinaatit: 49°06′59″N, 5°33′38″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Grand Est
Departementti:  Meuse
Arrondissementti:  Verdun
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9,30 km²
Väkiluku (2017):  217
Aikavyöhyke:  UTC+1
Postinumero:  55160
Suuntanumero(t):  55237
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haudiomont on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 217 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 9,30 neliökilometriä.
Haudiomontin väkiluku on pienentynyt kuudella asukkaalla vuodesta 2007, jolloin kunnassa asui 223 asukasta. Vuonna 2012 kunnan väkiluku oli 237, eli siellä asui 20 asukasta enemmän kuin vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Kuvia

Kirkko
Katukuvaa
Muistomerkki, jossa teksti: Ranskan puolesta henkensä menettäneille Haudiomontin kunniakkaille lapsille
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haudiomont Wikimedia Commonsissa