Aspergerin oireyhtymä
Historia

Venäläinen neurologi, tohtori Grunja Suhareva julkaisi vuonna 1926 ensimmäisen Aspergerin oireyhtymää käsittelevän vertaisarvioidun tieteellisen artikkelin. Suharevan tutkimus oli kuuden poikalapsen tapaustutkimus, jossa hän kutsui oireyhtymää skitsoidiseksi psykopatiaksi. Psykopatialla tarkoitettiin silloin perinnöllisiksi otaksuttuja luonteen- ja käyttäytymisen piirteitä, joista oli haittaa henkilölle itselleen ja jotka johtivat sosiaalisiin konflikteihin. Skitsoidinen viittasi eristäytyvään persoonallisuuteen. Skitsoidisen psykopatian tunnusmerkkejä olivat muiden muassa hentorakenteisuus, motorinen kömpelyys, ilmeettömyys, puhemelodian monotonisuus tai muu puheilmaisun erikoisuus, taipumus pysytellä sivussa muiden lasten leikeistä ja oman rauhan kaipuu, haluttomuus jättää aloitettua tekemistä kesken, vaikeus sopeutua muutoksiin sekä taipumus pakko-oireisiin. Suhareva mainitsi myös taipumuksen pohdiskella asioita sekä ajatella abstraktisti ja kaavamaisesti. Suharevasta tuli kansainvälisesti tunnettu vasta vuonna 1996, kun Sula Wolff käänsi hänen artikkelinsa saksasta englanniksi.
Oireyhtymä vaipui unohduksiin 12 vuodeksi, kunnes itävaltalainen lastenlääkäri ja erityispedagogi Hans Asperger mainitsi sen vuonna 1938 artikkelissaan Das psychisch abnorme Kind. Vuonna 1944 hän julkaisi aiheesta väitöskirjan. Asperger ei oletettavasti ollut tutustunut Suharevan artikkeliin, koska käytti potilaista nimitystä autistiset psykopaatit. Asperger lisäsi oireyhtymän tunnusmerkkeihin muun muassa älylliset tai keräilyharrastukseen liittyvät erikoiskiinnostuksen kohteet ja taipumuksen esitelmöidä niistä, katsekontaktin puuttumisen, pyrkimyksen tasa-arvoiseen suhteeseen keskustelukumppanin kanssa, puuttuvan taipumuksen muiden ihmisten alitajuiseen jäljittelyyn, intensiivisen uppoutumisen omaan tekemiseen, ruokailuun liittyvät erikoiset mieltymykset, aistiyliherkkyydet, nukkumiseen liittyvät ongelmat, kehittyneen taiteellisen silmän sekä varhaisen kielenkehityksen ja normaaliväestöä suuremman kielellisen lahjakkuuden. Hän korosti, ettei kaikilla yksilöillä suinkaan ollut kaikkia oireyhtymän tyypillisiä piirteitä, vaan kyse oli edellä mainittujen ominaisuuksien kohonneesta todennäköisyydestä.
Asperger ei ollut tietoinen, että itävaltalainen lastenpsykiatri Leo Kanner oli julkaissut oman autismikuvauksensa vuotta aiemmin. Heitä erotti valtameri ja meneillään ollut toinen maailmansota. Suharevan artikkelin tavoin myös Aspergerin saksankieliset tutkimukset jäivät vuosikymmeniksi tuntemattomiksi saksalaisen kielialueen ulkopuolella. Ne käännettiin englanniksi vuonna 1991.
Vuonna 1981 brittiläinen psykiatri Lorna Wing julkaisi oman tapaustutkimuksensa, jossa nimesi autistisen psykopatian uudelleen, koska sanalla psykopatia oli alettu yleiskielessä viitata narsismiin ja sosiopatiaan. Koska Wing ei ollut tietoinen Suharevan työstä, hän piti Aspergeria oireyhtymän löytäjänä ja nimesi sen Aspergerin syndroomaksi.
Aspergerin oireyhtymä lisättiin kansainväliseen ICD-tautiluokitukseen vuonna 1992 ja kaksi vuotta myöhemmin myös amerikkalaiseen DSM-luokitukseen.
Suomessa ensimmäinen Aspergerin oireyhtymän diagnoosi annettiin vuonna 1989, ja yleinen tietoisuus oireyhtymästä alkoi kasvaa 1990-luvulla. Kesti kuitenkin kauan, ennen kuin tieto Aspergerin oireyhtymän neurologisesta luonteesta tavoitti kaikki alan ammattilaiset. Tämä lienee osittain vaikuttanut siihen, että monet psykiatrit pitivät oireyhtymää vielä 1990-luvulla ”kiisteltynä ilmiönä”. Toisaalta ICD-10 sisältää Aspergerin oireyhtymän diagnostisten periaatteiden kuvauksen yhteydessä maininnan "a disorder of uncertain nosological validity".