Senegalin neljä vanhaa kuntaa
Poliittinen elämä

Goréella ja Saint-Louisilla oli ollut kreolipormestarinsa ja kaupunginvaltuustonsa jo 1700-luvulla, vaikka asiaa koskevaa lainsäädäntöä ei ollut olemassa. Kaupunkien asukkaat saivat helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1848 oikeuden valita edustajansa Ranskan kansalliskokoukseen. Senegalin ensimmäinen kansanedustaja oli kreoli Barthélémy Durand Valantin. Ranskan kolmas tasavalta palautti Napoleon III:n lakkauttaman edustajanpaikan vuonna 1871, ja seuraavana vuonna Saint-Louis ja Gorée saivat oikeuden järjestää kunnallishallintonsa Ranskan lain mukaan. Rufisquesta tuli täysivaltainen kunta vuonna 1880 ja Goréen alaisena olleesta Dakarista vuonna 1887.
Dakarin ja Rufisquen kunnallishallintoa dominoivat ranskalaiset kauppiaat ja Saint-Louisin ja Goréen kunnanvaltuustoja paikallinen kreolieliitti. Mustia afrikkalaisia alettiin valita Dakarin valtuustoon 1890-luvulla. Senegalin kansalliskokousedustajat olivat ranskalaisia vuoteen 1902 saakka, jolloin valituksi tuli kreoli François Carpot. Kolmas vaaleilla valittu elin oli vuonna 1879 perustettu Senegalin suuri neuvosto, joka toimi kuvernöörin neuvonantajana ja hyväksyi siirtomaan budjetin. Sitä hallitsivat etupäässä kreolit.
Äänioikeus oli vuodesta 1848 lähtien kaikilla neljän kunnan vakituisilla asukkailla heidän alkuperästään riippumatta. Rekisteröityneet äänestäjät, joita oli vuonna 1906 yli 10 000, oli perinteisesti katsottu Ranskan kansalaisiksi. Muualla Senegalissa asuvat olivat sen sijaan alkuasukaslainsäädännön piiriin kuuluvia Ranskan alamaisia, joilla ei ollut poliittisia oikeuksia. Neljässä kunnassa asuvien, etupäässä šariatuomioistuinten alaisten afrikkalaisten asema kansalaisina oli kuitenkin kyseenalainen, ja 1900-luvun alussa heidän oikeuksiaan ryhdyttiin rajoittamaan.
Neljän kunnan afrikkalaiset, jotka muodostivat suurimman osan äänestäjistä, aktivoituivat poliittisesti 1900-luvun alussa. He muodostivat yhdistävän lenkin maan oikeudettomaan valtaväestöön. Ensimmäinen merkittävä afrikkalaisjohtaja oli Galandou Diouf, joka valittiin Rufisquen kunnanvaltuustoon vuonna 1909. Hänen vuoden 1912 tienoilla perustamansa Jeunes sénégalais oli ranskankielisen Afrikan ensimmäinen poliittinen ryhmä. Ranskalaisen koulutuksen leviäminen ja islamin nousu auttoivat myös maaseutua heräämään.
Vuonna 1914 Ranskan kansalliskokoukseen valittiin Senegalista ensimmäinen musta afrikkalainen edustaja Blaise Diagne. Hän ajoi läpi kaksi lakia, jotka turvasivat neljän kunnan afrikkalaisväestön kansalaisoikeudet. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen afrikkalaiset ottivat haltuunsa myös kunnanvaltuustot ja suuren neuvoston, jonka vuonna 1921 korvasi uusi siirtomaaneuvosto.
Senegalin neljän vanhan kunnan afrikkalaisten poliittinen menestys oli yksi ensimmäisistä askelista koko maanosan tiellä kohti itsenäisyyttä. Ne olivat kolonialismin vastaisen toiminnan keskuksia, jotka näyttivät esimerkkiä Senegalin maaseudulle ja muulle ranskankieliselle Afrikalle. Toisen maailmansodan jälkeen myös muut siirtomaat saivat edustajansa Ranskan kansalliskokoukseen, ja niihin perustettiin kunnallishallintoja ja alueneuvostoja. Neljän kunnan etuoikeudet lakkasivat vuonna 1946, jolloin Ranskan siirtomaiden asukkaista tuli Ranskan unionin kansalaisia.