Lapinlahden Linnut
Tuotanto ja julkisuuskuva > Sanoitukset

Lapinlahden Lintujen ensimmäiset sanoitukset edustivat surrealistista huumoria tai kertoivat elämän yksinkertaisista iloista ja suruista. Pian mukaan tuli synkempiä ja henkilökohtaisempia tekstejä. Sanoitusten tyypillisiä aiheita ovat ”suomalaisen miehen ongelmat – yletön viinanjuonti, kavalat herrat, pienet munat ja ylivoimainen nainen”. Teksteissä vastustetaan vallanpitäjien mielivaltaa ja pienen ihmisen heikkoa asemaa, mutta näkökulma on yksilön kokemuksessa eikä laajemmassa yhteiskunnassa.
Varsinkin yhtyeen ensimmäisillä levytyksillä oli monen eri sanoittajan tekstejä, mikä ilmeni monipuolisina aiheina ja tyyleinä. Timo Erängön sanoituksissa käsitellään yhteiskunnan epäkohtia ja elämässään epäonnistuneita miehiä. Hän kuvaili yhtyeen sanoituksia naivismiksi ja vastusti itsetarkoituksellisen hämäräperäistä ilmaisua. Heikki Salomaan tekstit ovat omakohtaisia, ja niistä välittyy ironinen maailmankatsomus. Tapio Liinojan teksteissä Helsinkiin muuttanut maalaispoika tarkkailee suurkaupunkia ja sen ihmisiä. Liinojan lyriikka on vapaamittaista ja hyödyntää runollisia kielikuvia. Mikko Kivisen sanoituksia yhdistää absurdi huumori, mikä teki niistä suuren yleisön parissa suosittuja. Matti Jaarasen sanoituksissa otetaan kantaa esimerkiksi työläisten riistoa ja uskonnollista vallankäyttöä vastaan. Ari Wahlstenin teksteissä on paljon sanaleikkejä. Hedkrok merkittiin yleensä vain säveltäjäksi, mutta hän muokkasi muiden sanoituksia niitä säveltäessään ja saattoi ehdottaa muutoksia tai vaatia poistoja. Oinonen teki sanoihin muutoksia vain, jos se oli melodian ja rytmin kannalta välttämätöntä.
Jäsenmuutosten myötä Eränkö ja Salomaa ottivat 1990-luvun puolivälissä päävastuun sanoituksista, ja vuosituhannen vaihteessa 80–90 prosenttia albumeille päätyneistä sanoituksista oli Erängön kirjoittamia. Hänen myöhäiskauden sanoituksissaan toistui juopottelun ja seksuaalisuuden suorasukainen kuvaus, mikä sai kritiikkiä sekä entisiltä jäseniltä että musiikkilehdistöltä. Salomaan kuoltua Erängön rooli korostui entisestään, eikä hänellä enää ollut yhtyeessä vastavoimaa, jonka kanssa hän olisi voinut kehitellä ideoita ja joka olisi tarvittaessa sanonut hänelle vastaan. Paluualbumilla Etiäppäin kirjoitusvastuu jakautui jälleen tasaisesti eri jäsenille. Yleistunnelma oli seesteinen ja sanoituksia hallitsi surumielinen nostalgia.
Kaupunkitutkija Taina Rajanti kirjoitti Arg-lehdessä 1990: ”Lapinlahden Lintujen lauluissa toistuu luettelo. Eläinten, ihmisten, nimien, ominaisuuksien, asioiden, tekemisten.” Esimerkiksi ”Tenukepissä” luetellaan alkoholiongelman nimityksiä, ”Patja-apinassa” seksiasentoja, ”Paarma-tangossa” eläintarhan asukkeja ja ”Aino kirjoittaa” -kappaleessa toimittajanaisen lehtijuttujen aiheita. Rajanti tulkitsi tämän ”yritykseksi kartoittaa maailmankaikkeus – – ja luoda siihen säännönmukaisuutta”. Rajanti piti Lapinlahden Lintujen musiikkia postmodernina tulkintana kansallisromantiikasta: ”se on tietoista, älyllistä. Musiikillisia yksityiskohtia myöten suomalaisuuden perinteitä hyödynnetään tietoisesti ja ironisesti.”
Alkuaikojen lauluissa oli toisinaan ruotsinkielisiä säkeistöjä. Liinojan mukaan kyse oli erikoisuuden tavoittelusta, joka ”tuntui silloin hauskalta idealta”. ”Lipputangon nupin” englanninkielinen versio ”The Crown of the Pole” kuullaan TV-sarjan Maailman kahdeksan ihmettä sketsissä, jossa sen esittää kuvitteellinen heavy-yhtye The Rampton Birds.