Azerbaidžanin historia
Venäjän vallan aika

1700-luvun alusta lähtien Venäjä vahvisti hitaasti poliittista ylivaltaa Azerbaidžanin pohjoisosassa, kun taas Persia säilytti hallinnan Etelä-Azerbaidžanissa. 1800-luvulla Venäjän ja Persian Azerbaidžanin välinen jako määräytyi suurelta osin kahdella maiden välisten sotien jälkeen solmitulla sopimuksella. 1804-1813 käydyn sodan jälkeen solmitun Gulistanin rauhan mukaan Venäjän ja Persian raja vahvistettiin kulkemaan suunnilleen Araks-jokea myöten. Vuosien 1826-1828 sodan jälkeen solmitun Turkmantšain rauhan mukaan Venäjälle luovutettiin Jerevanin ja Nahitševanin kaanikuntien alueet. Samalla muodostui tuleva Iranin ja Neuvostoliiton, ja myöhempi Iranin ja Azerbaidžanin välinen raja. Nykyinen Azerbaidžanin alue jäi Venäjän keisarikunnan hallintaan, kun taas Iranin Itä- ja Länsi-Azerbaidžanin maakunnat jäivät Iranin puolelle rajaa.
Tästä lähtien Kaukasiaan jääneet azerit erotettiin suurimmasta osasta Iranin puolelle jääneistä kielellisistä ja uskonnollisista maanmiehistään. Venäläisvaikutus azereiden elämään oli vähäistä. Suurimman osan 1800-luvusta Venäjän keisarikunta toi hyödykkeitä Azerbaidžanista ja investoi vain vähän talouteen. Azerit molemmin puolin rajaa pysyivät suurelta osin maaseudun asukkaina, vaikka 1800-luvun jälkipuoliskolla syntyi pieni kauppiasluokka ja työväenluokka.
Kun Bakusta tuli Venäjän tärkein öljyn lähde, Apšeronin niemimaalle alkoi virrata kymmeniä tuhansia iranilaisia, armenialaisia ja venäläisiä etsimään työtä. Tämän jälkeen Venäjän taloudellinen ja poliittinen vaikutus alueella kasvoi merkittävästi. Vaikka etniset venäläiset alkoivat hallita öljyliiketoimintaa ja valtionhallintoa 1800-luvun lopulla, azerit olivat näkyvästi esillä tietyillä öljyntuotannon aloilla, kuten Kaspianmeren öljykuljetuksissa. Paikallisina virkamiehinä ja kauppiaina Bakussa vaikuttivat erityisesti armenialaiset.
Azerbaidžaniin valtiota ei ollut olemassa ennen vuonna 1918, ja toisin kuin armenialaiset ja georgialaiset, azereilla ei ollut valtiollisia perinteitä. Transkaukasian muslimit näkivät itsensä osana suurempaa muslimimaailmaa, ummaa. Venäläiset kutsuivat heitä tataareiksi; etnonyymi azereista tuli käyttöön vallankumousta edeltävinä vuosikymmeninä, ensin kaupunkien nationalististen keskuudessa. Vasta Neuvostoliiton aikana siitä tuli tämän kansan virallinen ja laajalti hyväksytty nimi.
Venäjän keisarikuntaan kuuluminen tarjosi koulutetuille azereille uuden tien, josta osa kääntyi uskonnollisesta kasvatuksesta maallistuneempiin näkemyksiin. Huomattavia tässä joukossa olivat varhaiset tutkijat, jotka aloittivat azerin kielen tutkimuksen. Abbasqulu Bakıxanov kirjoitti runoutta ja alueen historiaa, ja Mirzə Fətəli Axundov kirjoitti ensimmäiset azerinkieliset näytelmät. Heidät sisällytettiin lopulta kertomukseen Əli bəy Hüseynzadən kansallismieliset kirjoitukset.
Bakun väkiluku lähti 1800-luvun jälkipuoliskolla dramaattiseen nousuun. 1860-luvulla kaupungin väkiluku oli 13 000 ja vuonna 1897 väkiluku oli 112 000. Vuonna 1913 asukkaita oli 215 000, mikä teki Bakusta Kaukasuksen alueen suurimman kaupungin. Tässä vaiheessa yli kolmasosa Bakun väestöstä oli etnisiä venäläisiä. Bakun kaupunki tuotti 1900-luvun alussa yli puolet maailman öljytuotannosta. Etnisesti kaupunki oli hajanainen, venäläiset ja armenialaiset olivat kaupungin keskiosassa, ja muslimit olivat ryhmittyneet erillisille alueille. Poliittisen epävarmuuden aikana etniset ja uskonnolliset erot synnyttivät jakolinjoja väestönsien väliin. Verisiä yhteenottoja azereiden ja paikallisten armeenien välillä syntyi vuosina 1905 ja 1918.
Levottomuutta azereiden ja muiden välillä aiheutti myös se, että koulutus ja palkkataso asetti muslimiväestön alemmalle tasolle kuin kristityt. Bakussa kaupunginduuma pysyi varakkaiden armenialaisten ja venäläisten käsissä. Azerit eivät järjestäytyneet vielä 1900-luvun taitteessa mitenkään poliittisesti, ja he olivat joko välinpitämättömiä tai tietämättömiä poliittisesti intellektuelleista azerinationalisteista. Yksikään vuoden 1905 jälkeen syntyneistä pienistä puolueista ja poliittisista ryhmistä ei saanut paljon seuraajia älymystön ulkopuolella. Vuonna 1911 perustettu Məhəmməd Əmin Rəsulzadən johtama Müsavat-puolue osoittautui näistä kestävimmäksi. Müsavat otti tavoitteekseen itsenäisen Azerbaidžanin valtion perustamisen.