stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Euronymous

| Øystein Aarseth> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. maaliskuuta 1968
Kuollut: 10. elokuuta 1993 (25 vuotta) Oslo
Muusikko
Taiteilijanimi:  Euronymous
Aktiivisena:  1983–1993
Tyylilajit:  Black metal
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  Mayhem
Levy-yhtiöt:  Deathlike Silence Productions
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Euronymous (oikealta nimeltään Øystein Aarseth, 22. maaliskuuta 1968 – 10. elokuuta 1993) oli norjalaisen black metal -yhtye Mayhemin kitaristi ja keulahahmo. Häntä pidettiin usein myös Norjan black metal -liikkeen johtohahmona 1990-luvun alussa.
Aarseth sai vaikutteita satanistisia teemoja sanoituksissaan viljelleiltä yhtyeiltä kuten Venomilta, Bathorylta, Sepulturalta, Celtic Frostilta ja Mercyful Fatelta. Hän luotsasi yhtyestään Mayhemista black metal -musiikin suunnannäyttäjää, joskin yhtye ehti saada aikaiseksi vain yhden täyspitkän albumin Aarsethin elinaikana.
Aarseth oli keskeinen hahmo siinä, miksi monet Norjan 1990-luvun alun metallimuusikoista alkoivat harjoittaa saatanallisia tekoja. Hän alkoi puhua yhtyetovereilleen ja muiden yhtyeiden jäsenille mm. kirkkojen polttamisesta ja murhaamisesta. Aarseth tavoitteli pahuutta esim. rohkaisemalla yhtyetoveriaan Deadia tappamaan itsensä. Hän itse ei kuitenkaan osallistunut varsinaisiin rikoksiin. Muutenkin häntä arvosteltiin black metal -piireissä tavallisemmaksi kuin itse antoi ymmärtää. Hän piti itseään uskonnollisena ihmisenä sekä uskoi persoonalliseen pahaan eli saatanaan ja palvoi tätä. Hän ihaili kommunistisia valtioita näiden pahoina pidettyjen piirteiden takia ja liittyi kommunistiseen puolueeseen, mutta pettyi luettuaan Marxia. Aarsethilla oli myös pieni levykauppa nimeltä Helvete, jossa hän myi metallimusiikkilevyjä. Lisäksi hänellä oli oma levy-yhtiö nimeltään Deathlike Silence Productions.
Euronymouksen kuolema

Varg Vikernes surmasi Aarsethin vuonna 1993. Vikernes soitti tällöin bassoa Mayhemissä, mutta hänet tunnetaan paremmin omasta yhden miehen yhtyeestään nimeltä Burzum. Surman motiiviksi on arveltu sitä, että Aarseth oli Vikernesille velkaa kymmeniä tuhansia Norjan kruunuja ja lisäksi hän oli myynyt Burzumin levyjä omassa levykaupassaan ja jättänyt rojaltit Vikernesille maksamatta. Niinpä Vikernes marssi ystävänsä Snorren kanssa Aarsethin asunnolle eräänä yönä ja vierailu äityikin tappeluksi asunnossa ja rappukäytävässä. Vikernes puukotti Aarsethia useita kertoja taskuveitsellä. Aarseth hakkasi seiniä, soitti naapureiden ovikelloja ja huusi apua, minkä jälkeen Aarseth törmäsi seinässä olevaan lamppuun ja kaatui lasinsirpaleiden päälle. Vikernes seurasi Aarsethia, joka sanoi, että riittää. Tämän jälkeen Aarseth kuitenkin potkaisi vielä Vikernesiä, minkä jälkeen Vikernes löi taskuveitsen Aarsethin otsaan ja kallosta läpi. Aarseth kuoli heti. Vikernes on kertonut, että Aarseth jäi vielä istuma-asentoon ja kun Vikernes otti veitsen pois päästä, niin Aarsethin ruumis sätkähti ja jäi makaamaan kuolleena. Vikernesin omien sanojen mukaan teon motiivina oli kuitenkin itsepuolustus tilanteessa, jossa Aarseth tavoitteli veistä. Lisäksi Vikernes uskoi myös Aarsethin harkinneen Vikernesin murhaamista, joten hän päätti toimia ensin. Vikernesin mukaan Aarsethin murhaaminen ei kuitenkaan ollut suunniteltua, vaan hän oli tullut paikalle selvittämään erimielisyyksiä.
Vikernes tuomittiin 21 vuodeksi vankeuteen. Hän vapautui ehdonalaiseen maaliskuussa 2009 oltuaan vankilassa liki 16 vuotta.
Vakaumus

Bård Eithunin mukaan Aarsethin ympärillä oli ”paljon savua mutta vähän tulta”. Vikernes oli aluksi Aarsethin suojatti, mutta myöhemmin tämä kohosi toiseksi black metal -alakulttuurin johtohahmoksi. Tämä johti pahuudella kilvoitteluun, vaikka Aarseth ei todellisuudessa olisi halunnut tehdä rikoksia.
Europoort

Satelliittikuva Rotterdamin satamasta ympäristöineen.
Europoortin sijainti Rotterdamissa.
Europoort on Rotterdamin satamaan kuuluva satama-alue ja teollisuusalue Rotterdamissa, Alankomaissa. Satama rakennettiin vuosina 1958–1981 Reinjokeen kuuluvan Nieuwe Maas -joen suuhaaralle.  Satamaan voivat tulla alukset, joiden syväys on enintään 24 metriä.
Europoortin alueella on paljon raskasta teollisuutta, kemianteollisuutta ja öljynjalostamoita. Alueella käsitellään myös kontteja, uusia moottoriajoneuvoja ja irtolastia, kuten rautamalmia ja kivihiiltä. Satama-alueelta löytyy myös telakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Europoort Wikimedia Commonsissa
Anti-Oidipus

| Anti-Oidipus: Kapitalismi ja skitsofrenia> Capitalisme et schizophrénie: L’Anti-Œdipe |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Gilles Deleuze Félix Guattari
Kieli:  ranska
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Minuit
Julkaistu:  1972
Sivumäärä:  494
Suomennos
Suomentaja:  Tapani Kilpeläinen
Kustantaja:  Tutkijaliitto
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  454
ISBN:  978-952-5169-51-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Anti-Oidipus (ransk. L’Anti-Œdipe) on ranskalaisen filosofin Gilles Deleuzen ja psykoanalyytikon Félix Guattarin vuonna 1972 julkaisema kirja, joka kyseenalaistaa sekä filosofian että psykoanalyysin ja ehdottaa tilalle ”skitsoanalyysia”. Kirja on ”Kapitalismi ja skitsofrenia” -sarjan ensimmäinen osa (toinen osa Mille plateaux ilmestyi 1980). Anti-Oidipuksessa Deleuze ja Guattari luovat eklektisen selvityksen psykologiasta, taloustieteestä, yhteiskunnasta ja historiasta sekä näyttävät, miten ”primitiivinen”, ”despoottinen” ja ”kapitalistinen” aikakausi eroavat toisistaan ”tuotannon”, ”rekisteröimisen” ja ”kulutuksen” organisoinnin suhteen. Deleuze ja Guattari väittävät kuvaavansa, miten kapitalismi kanavoi halut aksiomaattisen, rahapohjaisen talouden kautta. Aksiomaattinen rahatalous on yksipuolinen organisaatiomuoto, joka on abstrakti, ei-paikallinen ja ei-materiaalinen.
Anti-Oidipus on myös läpipoliittinen Ranskan toukokuun 1968 kapinoinnista kipinän saanut halun ja tiedostumattoman analyysi, joka pyrkii siirtymään aikakautensa freudilais-marxilaisuudesta ja sen kielteisistä elementeistä ”iloiseen ja myöntävään” nietzscheläisyyteen.lähde?
Tausta

Michel Foucault’n kirjoittaman esipuheen mukaan vuosien 1945–1975 Ranskassa psykoanalyysi, marxilaisuus ja strukturalismi olivat ”virallisia oppeja”. Anti-Oidipus on ”anti”, koska se hyökkää juuri näitä silloin vakiintuneita ja kyseenalaistamattomia viitekehyksiä kohtaan määritellen ne haluja tukahduttaviksi ja valtaa turvaaviksi ”oidipaalisiksi rakenteiksi”. Foucault'n mukaan teoksesta voi tiivistää seuraavat ohjeet ei-fasistiseen elämään:
Poliittinen toiminta tulee vapauttaa kaikesta yhdenmukaistavasta ja totalisoivasta paranoiasta.
Toimintaa, ajattelua ja haluja tulee kehittää nopean jakautumisen, vastakkainasettelun ja hajauttamisen kautta eikä alaluokkiin jakavan ja pyramidisen hierarkkisoinnin kautta.
Tulee vetäytyä toveruudesta vanhojen Negatiivisen kategorioiden kanssa (kuten lain, rajan, kastraation, puutteen, aukon), joita mannermainen ajattelu on pitänyt niin pitkään pyhinä vallan muotoina ja reittinä todellisuuteen. Suosi sitä, mikä on positiivista ja monenlaista, eroa yhtenäisyyden sijaan, virtoja ykseyksien, liikkuvia järjestelyjä systeemien sijaan. Usko, että se mikä on tuottavaa ei ole sedimentoitunutta vaan nomadista.
Älä ajattele, että täytyy olla surullinen ollakseen militantti, vaikka se asia, jota vastaan taistellaan onkin iljettävä. Halun suhde todellisuuteen on se, jolla on vallankumouksellisen voima (eikä halun pakeneminen representaation muotoihin).
Älä käytä ajattelua antaaksesi poliittiselle toiminnalle totuuden arvon; tai poliittista toimintaa pilataksesi ajattelun arvon osoittaaksesi, että se on vain pelkää spekulaatiota. Käytä poliittista toimintaa ajatuksen vahvistajana, ja analyysia poliittisen toiminnan intervention alueiden ja muotojen monistajana.
Älä vaadi politiikalta, että se palauttaa yksilön "oikeudet", kuten filosofia on määritellyt ne. Yksilö on vallan tuote. Se mitä tarvitaan on "de-individualisointi" monistamisen ja pois-paikoiltaan-asettelemisen keinoin, niiden erilaisin yhdistelmin. Ryhmän ei tule olla orgaaninen sidos, joka yhdistää hierarkkisoituneita yksilöitä, vaan jatkuva de-individualisaation synnyttäjä.
Älä rakastu valtaan.
Deleuzen ja Guattarin analyysissa psykoanalyysi osoittautuu porvarilliseksi vallan turvaajaksi ja kysynnän luojaksi, virallinen marxismi tyrmätään valtiokeskeisenä alistuskoneena, Saussuren ja Lacanin strukturalismista irtaudutaan, ja ”subjekti” muutetaan erilaisten koneiden ja tekniikoiden tuotetuksi ja tuottavaksi prosessiksi.
Anti-Oidipuksen ensimmäisen sivun revittely ja yritys luoda tilaa akateemista kieltä rikkomalla osoittaa teoksen anti-funktiota:
”Se [tiedostamaton/halu] toimii kaikkialla: milloin lakkaamatta, milloin katkonaisesti. Se hengittää, se kuumenee, se syö. Se paskantaa, se nussii. Mikä virhe onkaan ollut kuvitella, että on vain yksi se. – – Puheenjohtaja Schreberillä on auringonsäteitä perseessään. Aurinkoperäaukko.”
Nimestään huolimatta kirja ei ole pelkästään ”anti”, vaan se luo myös uutta: esimerkiksi koneiden ja virtojen metafysiikkaa, deterritorialisaation universaalihistoriaa, skitsoanalyysia ja skitsopolitiikkaa.
Pääkäsitteet > Elimetön ruumis

Deleuze ja Guattari alkavat Anti-Oidipuksessa kehittää Antonin Artaud’lta lainaamaansa käsitettä ”elimetön ruumis” (ransk. corps sans organes, lyh. CsO), joka tarkoittaa halun muuttuvaa yhteiskuntaruumista. Koska halu voi ottaa yhtä monta muotoa kuin on ihmisiä jotka toteuttavat sitä, sen täytyy löytää uusia kanavia ja erilaisia yhdistelmiä realisoidakseen itsensä, ja tekemällä näin se muodostaa aina CsO:n (esimerkiksi kapitalismissa CsO:n voi tulkita pääomaksi).
Myöhemmässä teoksessaan Mille plateaux’ssa (1980) Deleuze ja Guattari erottelevat kolme erilaista CsO:ta: sairas, tyhjä ja täysi. Karkeasti ottaen tyhjä CsO on Anti-Oidipuksen CsO. Tätä CsO:ta kutsutaan myös ”katatoniseksi”, koska se on täysin de-organisoitu: kaikki virrat ylittävät sen vapaasti, ilman esteitä, ilman ohjausta. Vaikka sen pinnalle voidaan tuottaa mikä tahansa halun muoto, tyhjä CsO ei ole tuottava, vaan se on ”antituotannon aluetta”. Täysi CsO on terve: se on tuottava, muttei jähmettynyt organisaatiossaan. Sairas CsO on jumittunut saman kuvion loputtomaan uusintamiseen.
Pääkäsitteet > Deterritorialisaatio

Vaikka deterritorialisaation käsite (kuten useimmat Deleuzen & Guattarin käsitteet) liukuu tarkoituksellisesti alueelta toiselle ja tarkoittaa esimerkiksi mielenfilosofiassa, taloustieteessä ja geopolitiikassa hieman eri asioita, sen voi löyhästi määritellä liikkeeksi, joka suuntautuu poispäin tiukasti määrätystä hierarkkisesta, puumaisesta kontekstista, jonka tarkoitus on pakata asiat (käsitteet, objektit, jne.) erillisiin kategorioihin koodattuina ”merkityksineen”, ja kohti rihmastomaista moneuden ja virran vyöhykettä, missä merkitykset ja käytöt virtaavat vapaasti asioiden välissä. Deterritorialisaatiosta seuraa dynaaminen, jatkuvasti muuttuva, toisiinsa liitettyjen asioiden systeemi, jonka erilaiset rajat ovat sumeita. Deterritorialisaatio viittaa siis hajautumisen, hajaantumisen ja rajoista irrottautumisen prosesseihin.
Esimerkiksi voisi sanoa, että Suomi territorialisoitiin sen itsenäistyessä, deterritorialisoitiin osittain sen liittyessä EU:hun ja reterritorialisoitiin sitten osaksi EU:ta. Myös jälkiteollista työelämää voidaan luonnehtia jatkuvasti deterritorialisoituvaksi: yhä epävarmempien pätkä- ja etätöiden aikana tuottava työ irrottautuu kiinteistä työajoista ja -paikoista samalla kun yritykset heittelehtivät kelluvien pörssikurssien mukana.
Deterritorialisaatio liittyy läheisesti sellaisiin käsitteisiin kuin ”paon viiva”, ”destratifikaatio” ja ”ruumis ilman elimiä”, ja se määritellään joskus (kuten Mille plateaux’ssa) vaihtokelpoiseksi näiden termien kanssa. Ei ole selvää, onko tämä käsitteiden osittainen vaihdettavuus tarkoitettu hyvin abstraktiksi deterritorialisaation ilmentymäksi.
Deleuze ja Guattari arvelevat, että suhteellista deterritorialisaatiota seuraa dramaattinen reteterritorialisaatio, kun taas absoluuttinen deterritorialisaatio on vain absoluuttista deterritorialisaatiota ilman reterritorialisaatiota.
Kirjallisuutta

Deleuze, Gilles & Guattari, Félix: Anti-Oidipus. Kapitalismi ja skitsofrenia.  ((Capitalisme et schizophrénie: L’anti-Œdipe, 1972.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen. Paradeigma-sarja)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2007.  ISBN 978-952-5169-51-5
Toivoniemi, Janne: Skitsoanalyysia keltanokille. Teoksessa Taira, Teemu & Väliaho, Pasi (toim.): Vastarintaa nykyisyydelle. Näkökulmia Gilles Deleuzen ajatteluun.  Turku:  Eetos, 2004.  ISBN 952-99461-0-4  uusittu verkkoversio
Aiheesta muualla

Michel Foucault: Johdanto Anti-Oidipukseen.
A Brief Outline of Anti-Oedipus. (englanniksi)
Akseli Virtanen: Deleuze ja Guattari ja kapitalismin aksiomatiikka (Arkistoitu – Internet Archive).
Paasonen, Markku: Kiihtyköön kapitalismi yli rajojensa. Helsingin sanomat 3.2.2008.
Eugen (Ruotsin prinssi)

| Prinssi Eugen |
| --- | --- |
 Närken herttua
 Prinssi Eugen
Syntynyt:  1. elokuuta 1865 Drottningholmin linna, Ekerö, Ruotsi
Kuollut:  17. elokuuta 1947 (82 vuotta) Waldemarsudde, Tukholma, Ruotsi
Koko nimi:  Eugén Napoleon Nicolaus
Suku:  Bernadotte
Isä:  Oskar II
Äiti:  Kuningatar Sofia
Prinssi Eugen (Eugén Napoleon Nikolaus; 1. elokuuta 1865 Drottningholmin linna, Ekerö, Ruotsi – 17. elokuuta 1947 Tukholma, Ruotsi) oli Ruotsi-Norjan perintöruhtinas (vuodesta 1905 lähtien vain Ruotsin prinssi) ja Närken herttua, joka toimi myös taidemaalarina. Hän oli kuningas Oskar II:n ja kuningatar Sofian nuorin poika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugen (Ruotsin prinssi) Wikimedia Commonsissa
Prinssi Eugenin taide, Helsingin Sanomat, 21.08.1932, nro 225, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat 
Taiteenala:  ADK  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Maalariprinssi työssään noin vuonna 1905.
Eugenin maalaama alttaritaulu Kiirunan kirkossa.
Anders Zornin maalaama prinssi Eugenin muotokuva (1910) Waldemarsuddenin kokoelmissa.
Eugenin hauta Waldemarsuddessa.
Anna Karenina

| Anna Karenina> Анна Каренина |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Leo Tolstoi
Kieli:  venäjä
Julkaistu:  1875–1877
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Anna Karenina (ven. А́нна Каре́нина) on venäläisen kirjailijan Leo Tolstoin romaani, joka julkaistiin osissa vuosina 1875–1877. Kirja kertoo kahdesta romanssista: ensinnäkin Anna Kareninan ja kreivi Vronskin traagisen lemmentarinan ja toiseksi Konstantin Levinin ja Kitty Štšerbatskajan onnellisemman tarinan. Teemana voidaan nähdä juuri ne kaksi Platonin määrittelemää rakkauden muotoa, joihin Levin jo alun keskustelussa Oblonskin kanssa viittaa. Kirja sijoittuu Pietarin ylhäisiin seurapiireihin, ja rivien välistä voidaan lukea yläluokan valheelliseen elämään kohdistuvaa arvostelua. Kirjan pohjalta on tehty toistakymmentä elokuvaa tai televisiosarjaa sekä teatteri-, ooppera- ja balettisovituksia.
Juonitiivistelmä > Teoksen päähenkilöitä

Anna Arkadjevna Karenina – kirjan päähenkilö, Stepanin sisar
Stepan Arkadjevitš Oblonski (”Stiva”) – Dollyn aviomies ja Annan veli
Darja Aleksandrovna (”Dolly”) – Kittyn sisar, Annan käly ja hyvä ystävä
Aleksei Aleksandrovitš Karenin – Annan aviomies
Konstantin Dmitrijevitš Levin (”Kostja”) – Stepanin ystävä, Kitty Štšerbatskajan aviomies ja yksi teoksen keskushenkilöistä.
Nikolai Levin – Konstantinin veli, perheen musta lammas
Katerina Aleksandrovna Štšerbatskaja (”Kitty”) – Dollyn sisko ja Konstantinin vaimo.
Kreivi Aleksei Kirillovitš Vronski – Annan rakastaja
Kreivitär Lidia Ivanovna
Teoksen tulkintaa > Kuvaus kahdesta eri rakkaudesta

Teos rakentuu kahden eri rakkaustarinan varaan. Tolstoi kuvaa Annan ja Vronskin rakkaustarinan, joka on etenkin suhteen alussa romanttinen ja intohimoinen. Tarinassa Anna myös pyrkii mieltämään oman intohimoisen rakkautensa ainoaksi aidoksi rakkauden muodoksi, jota ilman hän ei voi elää. Tolstoi kuitenkin kuvaa tämän rakkauden lopulta tuhoisaksi voimaksi niin Annalle itselleen kuin hänen läheisilleen. Osoittautuu, että romanttinen ja intohimoinen rakkaus ei suuntaudu niinkään rakastettuun ihmiseen itseensä, kuin rakkauden tunteeseen. Tulkinnasta riippuen Tolstoin voidaan ajatella kuvaavan Anna hallitsemattomien tunteidensa tuhoamana traagisena uhrina, tai vaihtoehtoisesti kielteisenä hahmona ja syyllisenä aiheuttamaansa vahinkoon.
Osa moderneista tulkitsijoista myös ehdottaa, että teos kuvaisi Annan itse asiassa positiivisessa valossa ja tarinan sankarina. Tulkinta korostaa sitä, että Anna toteuttaa rohkeasti yksilöllisiä halujaan ympäristössä, jonka ankara moralismi ja sosiaalinen kontrolli lannistavat hänet. Tapa, jolla Tolstoi kuvaa Annan hylkäävän perheensä ja lopulta tuhoavan myös itsensä ei kuitenkaan anna ilmeisiä perusteluja tämän kaltaiselle tulkinnalle.
Toinen teoksessa kuvattu rakkaus on Levinin ja Kittyn avioliitto. Tämä rakkaus kuvataan tunneskaalaltaan hillitymmäksi kuin Annan ja Vronskin suhde. Teoksen alussa Kitty ei esimerkiksi tunnista myönteistä suhtautumistaan Leviniin varsinaisesti rakkaudeksi. Sen sijaan hän ajattelee rakastavansa Vronskia, jota kohtaan hän tuntee kenties selkeämpiä ja voimakkaampia tunteita. Pian Vronskin kiinnostus Kittyä kohtaan osoittautuu kuitenkin ohimeneväksi. Myöhemmin Kittyn ja Levinin avioliitto ilmentää syvempää, vakaampaa ja läheisempää rakkautta, kuin mitä Vronskiin henkilöityvä intohimoinen rakkaus kykenisi olemaan.
Teoksen tulkintaa > Teos moraliteettina

Filosofi Lev Šestov pyrkii osoittamaan, että Tolstoi on kirjoittanut romaanin moraliteetiksi, jossa teoksen muutamien henkilöhahmojen toiminta tuomitaan. Kritiikin kohteena ovat erityisesti Oblonski, Vronski ja Koznyšev, koska he pyrkivät kaikessa tyhjänpäiväisyyteen. Myös Anna itse on tehnyt syntiä ja siksi hänen on saatava rangaistus. Tolstoi on kuitenkin kirjoittanut heidän luonnekuvauksensa niin, että heidän syntisyytensä tulee esille vain paikka paikoin. Levin taas on kirjailijan alter ego, joka pyrkii nuorena miehenä kaikessa toiminnassaan tekemään hyvää. Perheen perustettuaan hän kuitenkin asettaa tavoitteeksi onnen. Vasta tämä muutos tekee hänen elämästään hyvää.
Teoksen tulkintaa > Uskonnollinen tematiikka

Teos käsittelee useissa yhteyksissä uskonnollisia teemoja ja ihmisten erilaisia uskonnollisia käsityksiä. Teoksen lopussa kuvattu Levinin uskoon tulo kuvannee myös Tolstoin itsensä uskonnollista vakaumusta. Tolstoi kirjoittikin teoksen kokemansa hengellisen kriisin aikana.
Teoksen uskonnollisen teeman keskeinen hahmo on Levin. Levin kuvataan teoksen alussa skeptikkona uskonasioiden suhteen. Hän ei usko kirkon opetukseen eikä ilmeisesti myöskään muulla tavoin Jumalaan. Teoksen alussa Levin ylipäänsä etsii vasta suuntaa ja tarkoitusta elämälleen. Hän on naimaton, ja hän olettaa avioliiton ja perheen perustamisen ratkaisevan kokemansa tyhjyyden tunteen. Saatuaan Kittyltä aluksi rukkaset hän myös pyrkii löytämään elämälleen merkitystä maataloutta koskevista projekteista ja tutkimuksista. Nämäkään eivät tuota kestävää tyydytystä.
Levinin uskonelämän kuvataan myöhemmin kehittyvän rinta rinnan hänen avioliittonsa kanssa. Levinin myös kuvataan alkavan rukoilla tilanteissa, joissa hän on huolissaan perheestään - vaimonsa synnytystuskien aikana tai luullessaan vaimonsa ja lapsensa jääneen salaman iskemän puun alle. Rukouksen kuvataan nousevan spontaanisti tilanteissa, joissa keinoja vaikuttaa tilanteen kulkuun ei enää ole.
Perheestään ja orastelevasta uskostaan huolimatta Levin ei koe elämäänsä tyydyttäväksi, eikä hän löydä elämälleen merkitystä ulkoisesti onnellisista puitteista huolimatta. Lopullinen kääntymys tapahtuukin vasta kirjan loppukohtauksessa. Loppukohtaus esitetään pian Annan itsemurhan jälkeen. Tolstoi mahdollisesti esittää Levinin kääntymyksen eräänlaisena "hyvän elämän ohjenuorana", vastakohtana sille elämälle, joka Annan kautta kuvattiin. Kääntymys kuvataan äkillisenä oivalluksena, joka ei ole täysin sanallistettavissa, mutta joka tekee elämästä jälleen merkityksellistä.
Oivalluksen ei kuvata muuttavan Levinin ulkoista toimintaa, vaan se kuvataan pikemmin sisäisenä vakuuttumisena hyväntahtoisuuden tärkeydestä ja siitä nousevasta merkityksellisyyden tunteesta. Levin ajautuukin tarinassa kääntymyksen jälkeen vielä väittelyyn veljensä kanssa ja tulee tiuskineeksi alaiselleen. Osa teosta kommentoineista tutkijoista tulkitsee tämän siten, että Tolstoi ei teoksessa kuvaa täydellistä "uskonvarmuutta" tai "valaistumista", vaan pikemmin sen ensiaskelia. Toisaalta Levinin kääntymyskertomusta on myös väitetty yhdeksi harvoista vakuuttavista hengellisen kasvun kuvauksista maailmankirjallisuuden historiassa.
Levinin eräänlaisena vastakohtana teoksessa toimii Stiva Oblonski. Oblonski ei koe uskonkysymyksiä lainkaan merkityksellisiksi, ja hänen asenteensa maailmaan on hedonistinen nautinnontavoittelu. Oblonskin kautta kuvataan mahdollisesti Tolstoin oman ajan yhteiskunnan yleisiä asenteita hengellistä elämää kohtaan. Oblonski ei kuitenkaan ole yksiselitteisen kielteinen hahmo. Hänet kuvataan esimerkiksi alusta alkaen olemukseltaan hyväntahtoiseksi muita kohtaan. Levin sen sijaan suhtautuu teoksen alussa muihin moralisoivasti, ja saavuttaa vilpittömän halun ei-moralisoivaan hyväntahtoisuuteen vasta teoksen lopun kääntymiskokemuksen yhteydessä.
Suomennoksia

Anna Karenina.  ((Anna Karenina, 1877.) Suomentanut Eino Kalima (1910–1911). Suomennoksen tarkistanut Arja Pikkupeura)  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32005-1
Anna Karenina.  (Anna Karenina, 1877.) Suomentanut Ulla-Liisa Heino (1961)  Otava, 1991.  ISBN 951-1-11630-4
Anna Karenina.  (Anna Karenina, 1877.) Suomentanut ja esipuheen kirjoittanut Lea Pyykkö (1979)  Karisto, 2007.  ISBN 951-23-4194-8
Versioita

Anna Kareninasta on tehty lukuisa elokuvia, televisiosarjoja, oopperoita, baletteja, näytelmiä ja musikaaleja.
Versioita > Elokuvia

1914 Anna Karenina, Vladimir Gardin ohjaama elokuva.
1915 Anna Karenina, J. Gordon Edwardsin ohjaama elokuva, pääosassa Betty Nansen.
1927 Love, Edmund Gouldingin ohjaama elokuva, pääosassa Greta Garbo.
1935 Anna Karenina, Clarence Brownin ohjaama elokuva, pääosissa Greta Garbo ja Fredric March.
1948 Anna Karenina, Julien Duvivierin ohjaama elokuva, pääosissa Vivien Leigh ja Ralph Richardson.
1953 Anna Karenina, Tatjana Lukashevištin ohjaama elokuva.
1960 Nahr al-Hob (River of Love), Ezzel Dine Zulficarin ohjaama elokuva.
1967 Anna Karenina, Alexander Zarkhin ohjaama elokuva.
1974 Anna Karenina, Margarita Pilikhinan ohjaama elokuva.
1985 Anna Karenina, Simon Langtonin ohjaama televisioelokuva, pääosissa Jacqueline Bisset ja Christopher Reeve.
1997 Anna Karenina, Bernard Rosen ohjaama elokuva, pääosissa Sophie Marceau ja Sean Bean.
2012: Anna Karenina, Joe Wrightin ohjaama elokuva, pääosissa Keira Knightley ja Jude Law.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
IMDb.com. (englanniksi)
Anna Karenina Gutenbergissä (englanniksi)
H. Manizerin Anna Karenina
Eurekan kapina

Eurekan kapina (engl. Eureka Stockade) oli kullankaivajien kapina Australian Ballaratissa. Kapinan syyt liittyivät kullankaivajien työn vaikeutumiseen ja paikallishallinnon kyvyttömyyteen tarttua ilmenneisiin ongelmiin. Kapina alkoi kansanliikkeenä ja kulminoitui kullankaivajien ja armeijan yhteenottoon 3. joulukuuta 1854. Kapina vaikutti myöhempään Australian politiikkaan merkittävästi, ja sitä on pidetty jopa Australian demokratian syntyhetkenä.