stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Annala
Tietoa

Annalan läpi kulkee Juvankatu. Alueen länsipuolisella Annalankadulla sijaitsee lähikauppa Sale ja Annalan Pizza & Kebab. Itäpäässä Hikivuorenkadulla sijaitsee K-Market, pizzeria Pizza-Place Annala, parturi-kampaamo sekä Levonmäen seurakuntatalo.
Koulut

Alueella sijaitsee kolme koulua, Annalan koulu sekä vuosina 2003-2004 rakennettu Karosen koulutalo (oikealta nimeltään Annalan koulu Karosen toimipiste) ja uusimpana vuonna 2016 valmistunut Metsäniityn koulu. Annalan koulussa aloitettiin ensimmäisenä Suomessa luotto-oppilastoiminta. Sittemmin nimi on vaihtunut oppilaskunnan hallitukseksi.
Bussilinjat

Annalaan kulkevat bussilinjat 8A ja 8B.
Bussilinja 8A kulkee Haukiluomasta Keskustorille ja sieltä Annalaan. 8B kulkee samaa reittiä, mutta jatkaa Hervantaan asti.
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
↑  Tampere alueittain Tampereen kaupunki. Viitattu 4.2.2025.
Ruotsin radion sinfoniaorkesteri

| Ruotsin radion sinfoniaorkesteri |
| --- | --- |
 Berwaldhallen, orkesterin koti
Tiedot
Toiminnassa:  1965–
Kotipaikka:  Berwaldhallen, Tukholma
Jäsenet:  Daniel Harding , ylikapellimestari (2007–2025)  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Ruotsin radion sinfoniaorkesteri (ruots. Sveriges Radios Symfoniorkester, SRSO) on Tukholmassa toimiva, Ruotsin tunnetuimpiin kuuluva sinfoniaorkesteri.
Ruotsin ensimmäinen radio-orkesteri perustettiin vuonna 1925, samaan aikaan kuin Ruotsin ensimmäiset kansalliset radiolähetykset. SRSO sai nykyisen muotonsa 1960-luvulla ja sillä on siitä lähtien ollut useita merkittäviä ylikapellimestareita. Kaksi heistä, Herbert Blomstedt ja Esa-Pekka Salonen, on sittemmin nimetty Conductors Laureateiksi ja esiintyvät edelleen säännöllisesti orkesterin kanssa. Orkesterissa soittaa yli sata muusikkoa. Vuodesta 2007 orkesteria johtaneen Daniel Hardingin kausi ylikapellimestarina päättyy vuonna 2025.
Pääkapellimestarit

Sergiu Celibidache (1965–1971)
Herbert Blomstedt (1977–1982)
Esa-Pekka Salonen (1984–1995)
Jevgeni Svetlanov (1997–1999)
Manfred Honeck (2000–2006)
Daniel Harding (alk. 2007)
Aiheesta muualla

Orkesterin virallinen sivusto
Jääkiekon maailmancup 2028

Jääkiekon maailmancup 2028 on NHL:n järjestämä turnaus, joka pelataan helmikuussa 2028. Asiasta ilmoitettiin Montrealissa pidetyssä mediatilaisuudessa 4 Nations Face-Off -turnauksen yhteydessä 13. helmikuuta 2025. Järjestäjäkaupunkien kartoitus alkaa jo lähikuukausien aikana. NHL:n komissaari Gary Bettmanin mukaan myös Eurooppa on mahdollinen turnauksen järjestäjä. Aiempina vuosina jääkiekon maailmancupia on pelattu Torontossa vuonna 2016 sekä vuosina 2004 ja 1996 Kanadassa, Yhdysvalloissa, Suomessa, Saksassa, Tšekissä ja Ruotsissa.
Turnaukseen odotetaan osallistuvan kahdeksan joukkuetta, ja poiketen vuoden 2016 maailmancupista vuoden 2028 maailmancupissa ei sallita yhdistelmäjoukkueita.
Ursula (kuvitteellinen hahmo)

Merinoita Ursula on valmis miten kieroon temppuun tahansa hallitaakseen rautaisella otteellaan maailman meriä.
Ursula on kuvitteellinen hahmo Disneyn Pieni merenneito -elokuvassa. Ursula on paha merinoita, joka himoitsee mertenkuninkaan Tritonin valtikkaa, jotta pääsisi valtaan. Pienen merenneidon lisäksi Ursula esiintyy myös pelissä Kingdom Hearts ja Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus -elokuvaan perustuvassa PlayStation-pelissä. Elokuvassa Ursulan apureina toimivat mureenat nimeltään Kiero ja Liero, jotka kuolivat, kun Ursula vahingossa ampui heitä Tritonin valtikasta lähteneellä sähkösykäyksellä. Ursula kasvoi myöhemmin jättimäiseksi ja yritti tappaa Arielin, mutta Ursula sai surmansa, kun prinssi Eric ohjasi laivan päin Ursulaa ja laivan keulan terävä puuosa lävisti Ursulan, joka sähköistyi kuoliaaksi ja upposi merenpohjaan laivan kanssa.
Ursulalla on sinertävän värinen iho ja valkoiset hiukset. Hän on lihava, mutta hänellä on lihaksikkaat mustekalan lonkerot. Ursulalla on tosin vain kuusi lonkeroa, vaikka mustekaloilla niitä on kahdeksan tai kymmenen. Ursulalla on myös sisko Morgana, joka on Ursulaa laihempi ja esiintyy elokuvassa Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus merinoitana Ursulan tilalla. Ursulan ja tämän nuoremman sisaren Morganan suomenkielisenä ääninäyttelijänä toimi Ulla Tapaninen. Ursula esiintyi Olipa kerran -sarjan neljännellä kaudella. Ursula esiintyi myös Herkules-animaatiosarjan jaksossa "Hercules and the Bacchanal", jossa hän yritti myydä parfyymia Herkuleelle ja Hermeelle.
Descendants-elokuvasarjassa paljastetaan, että Ursula ja tämän mureena-apulaiset on herätetty henkiin ja vangittu Isle of the Lostille ja Ursulalla on Uma-niminen tytär, joka on yhtä paha kuin äitinsäkin ja Malin kilpailija. Ursula ja Uma pitävät saarella Ursula’s Fish & Chips -nimistä ravintolaa, joka myy kalaa ja perunoita ja jonka takaosassa Ursula ja Uma asuvat. Ursula pysyy usein kotonaan ja katsoo saippuaoopperoita, kun Uma pääosin hoitaa asiakastarjoilun. Ursula teki cameoroolin Descendants 2 -elokuvassa, jossa hän ilmestyi Umalle ja tämän miehistölle ravintolassaan laskien lonkeronsa heidän lähelleen, käski heidän olla hiljaa ja huomautti, että tiskit eivät tiskaannu itsestään. Ursulaa ääninäytteli elokuvassa Whoopi Goldberg. Lisäksi Ursulan mureena-apulaisilla Kierolla ja Lierolla on Lagan ja Derelict -nimiset jälkeläiset, jotka on annettu lemmikiksi Jafarin pojalle Jaylle.
Philippe Furrer

| Philippe Furrer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1985 (ikä 39) Bern, Sveitsi
Kansalaisuus:   Sveitsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  92 kg
Seura
Seura:  HC Lugano
Sarja:  National League A
Pelinumero:  7
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2001–
Aik. seurat:  SC Bern (NLA)
NHL-varaus:  179. varaus, 2003 New York Rangers
Philippe Furrer (s. 16. kesäkuuta 1985 Bern, Sveitsi) on sveitsiläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa National League A -joukkue HC Luganossa. Hän toimii joukkueen varakapteenina.
Ura > Seuraura

Furrer on SC Bernin kasvatti. Hän debytoi Sveitsin pääsarja Nationalliga A:ssa vain 16-vuotiaana kaudella 2001–2002, jolloin Furrer pelasi kahdeksan runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Varsinaisella tulokaskaudellaan 2002–2003 hän pelasi 27 runkosarja- ja 13 playoff-ottelua tehden yhden syöttöpisteen. New York Rangers varasi Furrerin kuudennella kierroksella 179. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2003. Seuraava kausi 2003–2004 häneltä jäi kuitenkin kokonaan väliin loukkaantumisen vuoksi.
Kaudella 2007–2008 Furrer oli Bernin tehokkain puolustaja tehoilla 6+16=22. Kauden 2009–2010 päätteeksi hän voitti Sveitsin-mestaruuden. Kaudella 2011–2012 Furrer nousi joukkueen varakapteeniksi ja oli Bernin tehokkain puolustaja tehoilla 6+15=21, joilla hän jakoi NLA:n puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan Rapperswil-Jona Lakersin Derrick Walserin ja ZSC Lionsin Mathias Segerin kanssa. Furrer voitti kevään 2012 pudotuspelien puolustajien pistepörssin tehoilla 1+8=9. Seuraavan kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti Sveitsin-mestaruuden. Kaudella 2014–2015 Furrer voitti Sveitsin cupin.
Furrer siirtyi kaudeksi 2015–2016 kolmivuotisella sopimuksella HC Luganon riveihin. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi. Furrer edusti Luganoa kauden aikana myös Spengler Cupissa, jossa hän toimi hetken myös joukkueen kapteenina Steve Hirschin oltua sivussa. Lugano eteni turnauksen finaaliin, jossa joukkue hävisi kuitenkin Kanadalle lukemin 4–3. Furrer valittiin Spengler Cupin tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2018–2019 Furrer teki kolmivuotisen sopimuksen Fribourg-Gottéronin kanssa.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Sveitsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Sveitsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tukholma 2013 | jääkiekko |  |
Furrer edusti Sveitsiä Vancouverin olympiakisoissa 2010 ja Pyeongchangin olympiakisoissa 2018, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi joukkueen varakapteenina ja jakoi Sveitsin sisäisen tehotilaston voiton Pius Suterin kanssa lukemalla +4. Furrer pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2008, 2009, 2011, 2012, 2013 ja 2017, joista vuoden 2013 turnaus päättyi hopeaan. Vuoden 2017 turnauksessa hän toimi Sveitsin varakapteenina. Yhteensä Furrer on pelannut 97 A-maaottelua tehopistein 2+7=9.
Furrer pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2003 ja 2005. Vuoden 2004 häneltä jäi koko kauden 2003–2004 tapaan väliin. Furrer pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2002 ja 2003, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Sveitsin kapteenina.
Muuta

Furrerin pikkuveli Thomas pelasi omalla urallaan Philippen joukkuetoverina yhden NLA-ottelun SC Bernissä kaudella 2009–2010.
Michael Glos

Michael Glos (2012)
Michael Glos (14. joulukuuta 1944 Brünnau) on saksalainen poliitikko (CSU). Hän toimi Merkelin I hallituksen talous- ja teknologiaministerinä 22. marraskuuta 2005 – 10. helmikuuta 2009. Hän erosi tehtävästä omasta pyynnöstään ennen kauden loppua.
Glos oli edustajana Saksan liittopäivillä vuodesta 1976 vuoteen 2013, jolloin hän jättäytyi politiikasta. Vuosina 1993–2005 hän toimi CSU:n parlamenttiryhmän puheenjohtajana.
Glos on ollut CDU:n baijerilaisen sisarpuolueen CSU:n jäsen vuodesta 1970. Poliittisen uransa alkuaikoina hän toimi aktiivisesti CSU:n alueosastoissa ja avustajana CDU:n/CSU:n parlamenttiryhmässä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Glos Wikimedia Commonsissa
Glos Bundestagin sivulla (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Riivattu rehtori

Riivattu rehtori (The Demon Headmaster) on samannimiseen nuorten kirjasarjaan perustuva BBC:n tilaama 18-osainen sarja. Yksi jakso kestää 25 minuuttia. Sarja kertoo koulusta, jonka pahalla rehtorilla on hypnoottisia voimia.
Sarja esitettiin alun perin BBC1-kanavalla 15. tammikuuta 1996 – 10. lokakuuta 1998. Suomessa sarja esitettiin Yle TV1 -kanavalla 22. helmikuuta 1999 alkaen. Sarjaa tehtiin kolme tuotantokautta: The Demon Headmaster (1996), The Demon Headmaster Strikes Again (1997) ja The Demon Headmaster Takes Over (1998).
Näyttelijät

Terrence Hardiman – Rehtori
Richard Hope – Professori Tim Dexter
Nina Young – Professori Claudia Rowe
Richard Janes – Brain
Florence Hoath – Bess
Thomas Szekers – Harvey Hunter
Frances Amey – Dinah Glass-Hunter
Gunnar Atli Cauthery – Lloyd Hunter
Philip Spedding – Herra Venables
Katey Crawford Kastin – Rose Carter
James Richard – Simon James
Candace Hallinan – Sarah
Tessa Peake-Jones – Rouva Hunter
David Lloyd – Herra Hunter
Tony Osoba – Smith
Kristy Bruce – Ingrid
Alphonsia Emmanuel – The Lady
Jay Barrymore – Michael Dexter
Anthony Cumber – Ian
Rachael Goodyer – Mandy
Aiheesta muualla

Riivattu rehtori Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Monmouthin taistelu

Monmouthin taistelu (engl. Battle of Monmouth) oli yksi Yhdysvaltain vapaussodan taisteluista. Se käytiin 28. kesäkuuta 1778 kenraali George Washingtonin komentaman siirtokuntien armeijan ja kenraaliluutnantti Henry Clintonin joukkojen välillä. Taistelu alkoi Washingtonin hyökätessä Clintonin vetäytyviä joukkoja vastaan. Taistelu päättyi ratkaisemattomana, mutta se toi ajan mittaan etua siirtokunnille.
Käännös suomeksi
Ihmiskunnan aarteita

| Ihmiskunnan aarteita> Schätze der Welt |
| --- | --- |
Tyyli:  dokumentti
Kestoaika:  15 min.
Alkuperämaa:  Saksa
Alkuperäiskieli:  saksa
Verkko:   SWR
Esitetty:  1. huhtikuuta 1995 –
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Ihmiskunnan aarteita (saks. Schätze der Welt) on saksalainen dokumenttisarja, joka käsittelee Unescon maailmanperintökohteita. Südwestrundfunk-televisioyhtiö on tehnyt ohjelmaa yhteistyössä Unescon kanssa.
Maailmanperintökesksu ja Südwestrundfunk sopivat sarjan tuottamisesta vuonna 1995. Sarjaa levittää müncheniläinen Telepool. Ihmiskunnan aarteita on saksankielinen dokumenttisarja, ja sen tavoitteena edistää maailmanperintösopimusta ja -kohteita. Idean dokumenttisarjasta sai Südwestrundfunkin kulttuuriohjelmien johtaja Gustav-Adolf Bähr jo vuonna 1987. Ajatuksesta televisioon oli kuitenkin pitkä tie, ja sarjan ensimmäinen osa lähetettiin 1. huhtikuuta 1995. Se käsitteli Maltan pääkaupunkia Vallettaa.
Aiheesta muualla

Sarjan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Ihmiskunnan aarteita Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Orchestre Philharmonique de Radio France

| Orchestre Philharmonique de Radio France |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1937–
Kotipaikka:  Maison de la Radio  Pariisi
Jäsenet:  Mikko Franck, ylikapellimestari (2015–2025)  
Orchestre Philharmonique de Radio France on Radio Francen orkesteri. Se on perustettu vuonna 1937.
Vuoden 2015 syyskuussa orkesterin johtajaksi tuli Mikko Franck. Hänen seuraajakseen vuoden 2026 alusta on valittu Jaap van Zweden.
Ylikapellimestarit

Eugène Bigot (1940–1945; 1947–1965)
Charles Bruck (1965–1970)
Serge Blanc (1973–1975)
Gilbert Amy (1976–1981)
Hubert Soudant (1981–1983)
Marek Janowski (1989–2000)
Myung-Whun Chung (2000–2015)
Mikko Franck (2015–2025)
Jaap van Zweden (2026 alkaen)
Aiheesta muualla

Orchestre Philharmonique de Radio Francen verkkosivut
Amin Asikainen

| Amin Asikainen |
| --- | --- |
 Amin Asikainen Kirkkonummen Teboil-huoltoasemalla helmikuussa 2007.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Amin Asikainen
Syntynyt: 21. tammikuuta 1976 (ikä 49) Kirkkonummi
Kansalaisuus:   Suomi
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  Idi
Pituus:  180 cm
Painoluokka:  Keskisarja Ylempi keskisarja
Kätisyys:  oikeakätinen, eli nyrkkeilytermein orthodox
Ammattilaistilastot
Ottelut:  33
Voitot:  29
– tyrmäysvoitot:  19
Tappiot:  4
Ratkaisemattomat:  0
Ei tuomiota/ mitätöity:  0
Amin Asikainen kohtaa Lorenzo di Giacomon EM-titteliottelussa Helsingissä tammikuussa 2007
Amin Asikainen (s. 21. tammikuuta 1976 Kirkkonummi) on suomalainen nyrkkeilijä ja ammattilaisten keskisarjan Euroopan mestari. Hän aloitti nyrkkeilyn 12-vuotiaana ja siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2001. Tätä ennen hän harrasti jalkapalloa, taekwondoa ja karatea alle kymmenvuotiaana. Lempinimensä Idi hän on saanut entisen Ugandan diktaattorin Idi Aminin mukaan. Asikainen lopetti uransa maaliskuussa 2011.
Amatööriura

Amatööriurallaan Asikainen otteli 175 ottelua, joista voitti 135. Painoluokkansa Suomen mestaruuden hän saavutti vuosina 1996, 1998, 1999 ja 2001. Lisäksi hänellä on voitot Tammer-, GeeBee-, Copenhagen Box Open - ja Karl Leman -turnauksista. Rikhard Lumberg oli viimeinen suomalaisnyrkkeilijä, jolle Asikainen hävisi, kun tämä kukisti hänet vuoden 2000 SM-loppuottelussa. Asikaisen viimeinen ottelu amatöörinä päättyi myös tappioon, Italian Ciro di Corcia vastaan vuonna 2001 MM-kisojen toisella kierroksella.
Ammattilaisura

Asikaisen ammattilaistalli on P3 Boxing. Ammattilaisena hän otteli 32 ottelua ja voitti niistä 28. Voitoista 19 tuli tyrmäyksellä. Asikainen voitti keskisarjan Suomen mestaruuden voitettuaan Kai Kauramäen 15. helmikuuta 2003.lähde?
Ammattilaisura > Euroopanmestaruustitteli

Asikainen voitti 5. toukokuuta 2006 Euroopan nyrkkeilyliiton (EBU) EU:n keskisarjan mestaruustittelin kymmeneräisessä ottelussa tyrmäämällä ranskalaisen Christophe Tendilin viidennessä erässä. 3. kesäkuuta Hannoverissa hän kohtasi EBU:n Euroopan mestaruusottelussa hallitsevan mestarin, saksalaisen Sebastian Sylvesterin, iski tämän kanveesiin kahdeksannessa erässä ja voitti tittelin itselleen.
Amin Asikainen puolusti titteliään ensimmäisen kerran 6. lokakuuta 2006 saksalaista Alexander Siposia vastaan ja voitti 12-eräisen ottelun pistein kaikin tuomariäänin 3–0. Voiton myötä Asikainen rankattiin IBF:n keskisarjan nyrkkeilylistalla kolmanneksi. Toisen kerran Asikainen puolusti Euroopan mestaruuttaan Helsingissä käydyssä ottelussa 30. tammikuuta 2007 Lorenzo Di Giacomoa vastaan ja voitti tuomaripistein 3–0.
Asikainen menetti mestaruutensa 23. kesäkuuta 2007 uusintaottelussaan Sebastian Sylvesteriä vastaan Saksan Zwickaussa käydyssä 12-eräiseksi tarkoitetussa ottelussa. Hän hävisi teknisellä tyrmäyksellä kymmenennessä erässä. P3 Boxing jätti ottelusta protestin mutta EBU ei hyväksynyt sitä.
Ammattilaisura > Tittelin menetyksen jälkeen

Menetettyään tittelinsä Asikainen jatkoi uraansa menestyksekkäästi. Ura jatkui Sylvain Touzetia vastaan kamppailulla, joka päättyi neljän erän jälkeen Asikaisen pistevoittoon. Vajaan kuukauden päästä hän kohtasi Cristophe Kargozin, jonka voitti myös pistein. Helmikuussa 2008 Asikainen voitti kokeneen meksikolaisen Luis Ramon Campasin teknisellä tyrmäyksellä seitsemännessä erässä.
Heinäkuussa hallitseva mestari Sebastian Sylvester päätti haastaa hallitsevan WBA-liiton maailmanmestarin Felix Sturmin ja luopui siksi Euroopan mestaruusvyöstään. Virallisena ykköshaastajana Asikainen nimitettiin avoimen mestaruusottelun toiseksi osapuoleksi. Vastustajaksi Euroopan nyrkkeilyliitto nimesi Khoren Gevorin. Ottelu käytiin Helsingin Hartwall Areenassa 28. marraskuuta 2008. Asikainen hävisi kamppailun 7. erässä teknisellä tyrmäyksellä valmentaja Pekka Mäen heitettyä pyyhkeen kehään. Ottelun jälkeen Asikaisen jalat operoitiin.
18. huhtikuuta 2009 Asikainen palasi kehään Valentin Antonio Ochoa vastaan. ja voitti kahdeksaneräisen kamppailun kaikin tuomariäänin täysien erien jälkeen. Hän pääsi jälleen ottelemaan Euroopan mestaruudesta, mutta hävisi mestaruusottelussa 25. syyskuuta 2009 englantilaiselle Matthew Macklinille teknisellä tyrmäyksellä 1. erässä.
Ammattilaisura > Paluu ja nousu ylempään keskisarjaan – uran lopetus

Macklinille kärsityn tappion jälkeen Asikainen harkitsi uran lopettamista, mutta ilmoitti uransa jatkosta huhtikuussa 2010. Paluunsa myötä hän vaihtoi painoluokkaansa ylempään keskisarjaan. Kirkkonummella käydyssä uuden painoluokansa ensimmäisessä ottelussa 11. toukokuuta 2010 Asikainen voitti vastustajansa Dario Armando Matorrasin neljännessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. Hänen seuraava ottelunsa oli 4. syyskuuta 2010 Töölön kisahallissa Helsingissä tuntematonta Jaudiel Zepedaa vastaan, jonka Asikainen voitti keskeytyksellä, kun hänen vastustajaltaan murtui leuka neljännessä erässä Asikaisen voimakkaan oikean koukun seurauksena.lähde?
Loppuvuodesta 2010 Asikainen nimettiin ylemmän keskisarjan Euroopan mestarin Piotr Wilczewskin haastajaksi ja ottelupaikaksi varmistui Suomi. Asikainen kuitenkin hävisi 4. maaliskuuta 2011 järjestetyn ottelun, kun kehätuomari keskeytti ottelun teknisellä tyrmäyksellä sen 11. erässä. Asikainen oli jo ennen ottelua päättänyt lopettaa uransa, jos tuloksena on tappio.
Ammattilaisura > Comeback-ottelu

Asikainen teki ilmeisesti vain yhden ottelun mittaisen comebackin 22. huhtikuuta 2016 Leppävirralla 6-eräisessä ottelussa kroatialaista Ivan Jukicia vastaan. Asikainen voitti ottelun yksimielisin tuomaripistein 60–54, 60–54, 60–54. Jatkossa hän omien sanojensa mukaan aikoo "vain kuntonyrkkeillä".
Yksityiselämä > Perhe

Amin Asikainen asui Siuntiossa silloin, kun hän oli vielä ensimmäistä kertaa naimisissa. Nykyään hän asuu Kirkkonummella. Hänen isänsä on marokkolainen, äiti suomalainen. Aminilla on myös kaksi siskopuolta ja yksi velipuoli. Asikainen erosi keväällä 2008 Minna Waltherista  ja avioitui 30. heinäkuuta 2011 Nilüfer Syvämeren kanssa, mutta elokuussa 2015 he erosivat.
Asikainen asuu avoliitossa tosi-tv-tähti Nadia Ammourin kanssa ja he saivat Anton Ali Asikainen -nimisen pojan huhtikuussa 2017 ja kaksostytöt tammikuussa 2022. Aminilla on ennestään kolme lasta.
Yksityiselämä > Ura politiikassa

Asikainen asettui ehdolle vuoden 2012 kunnallisvaaleissa kotikuntansa Kirkkonummen sosiaalidemokraattien listoilla. Hän pääsi valtuustoon saatuaan 216 ääntä.
Yksityiselämä > Muuta

Amin Asikainen kilpaili Tanssii tähtien kanssa -kilpailun 7. tuotantokaudella, joka alkoi 16. syyskuuta 2012. Hänen tanssiparinaan oli tanssinopettaja Jutta Helenius. Amin ja Jutta putosivat kolmannessa pudotuksessa 14. lokakuuta 2012.
Asikainen omistaa kotikunnassaan Kirkkonummella sporttibaarin, oman kuvauksensa mukaan "Suomen pienimmän yökerhon", nimeltään Mestarin Tempo, joka avattiin kesällä 2014.
Asikainen työskentelee valmentajana Ringside Gym-salissa.
Asikainen Vieraili Salatuissa Elämissä vuonna 2020.
Asikainen oli mukana Gladiaattorit-ohjelmassa nimellä Kivinyrkki. Hän osallistui kilpailijana Farmi Suomi -nimiseen tositelevisiosarjaan vuonna 2020. Asikainen osallistuu keväällä 2022 Nelosella ja Ruutu-suoratoistopalvelussa alkavaan tosi-tv-ohjelmaan Erikoisjoukot.
Kirjallisuutta

Jaatinen, Pekka: Silmää räpäyttämättä – Amin Asikaisen tarina.  Johnny Kniga, 2007.  ISBN 978-951-0-33021-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto – Amin Asikainen haastattelussa
Kirja: Silmää räpäyttämättä – Amin Asikaisen tarina (Arkistoitu – Internet Archive)
Iltalehden Julkkislista: Amin Asikainen
Amin Asikainen pelaamassa beachfutista Unibetin joukkueessa Yyteri Beachfutis -tapahtumassa 2010.
Tanninen

Tanninen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Aarne Tanninen (1931–2022), toimittaja
Antero Tanninen (1899–1985), toimittaja ja kirjailija
Eemil Tanninen (1870–1942), liikemies ja lahjoittaja
Joonas Tanninen (s. 1995), koripalloilija
Maija Tanninen-Mattila (s. 1958), Helsingin taidemuseon johtaja
Oili Tanninen (1933–2024), lastenkirjailija ja kuvittaja
Seppo J. Tanninen (s. 1948), taidemaalari ja runoilija
Sulo Tanninen (1896–1974), runoilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.