stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tykistöprikaati
Historia > 2000-luku

Vuoden 2001 alussa Tykistöprikaatin organisaatiossa tapahtui suuria muutoksia. Kankaanpään patteristo lakkautettiin ja sulautettiin Tiedustelupatteristoon. Tiedustelupatteriston aliupseerikoulu, Tiedustelu- ja Sääkoulu lakkautettiin, ja Tiedustelupatteriston aliupseerikoulutus siirtyi Satakunnan Tykistörykmentin aliupseerikoulun hoidettavaksi. YK-koulutuskeskus irrotettiin Tykistöprikaatista ja siitä tuli itsenäinen, suoraan Pääesikunnan alainen Puolustusvoimien Kansainvälinen Keskus (PvKvK) 1. tammikuuta 2001. Varuskuntaan valmistuivat uusi lennokkihalli talvella 2001 ja uusi muonituskeskus kesällä 2001. Varuskunnan keskeinen rakennus, funktionalistinen ns. lamellikasarmi peruskorjattiin museoviraston valvonnassa vuosina 2004–2005.
Loppuvuonna 2005 valtioneuvosto teki kaksi Tykistöprikaatin toimintaan merkittävästi vaikuttavaa päätöstä. Raskaan raketinheitinjärjestelän koulutus- ja ylläpitovastuu määrättiin Tykistöprikaatille. Samassa yhteydessä päätettiin Puolustusvoimien Kansainvälisen Keskuksen toimintojen siirtämisestä pois Niinisalon varuskunnasta vuoden 2008 puoleenväliin mennessä. Puolustusvoimien Kansainvälinen Keskus siirtyi Niinisalosta Tuusulan Hyrylään entisen Helsingin ilmatorjuntarykmentin tiloihin 1.1.2008.
Tykistöprikaatin kokoonpanoon kuuluivat komentajan alaisuudessa Satakunnan Tykistörykmentti, Tiedustelupatteristo sekä Tykistökoulu. Esikunnan (E/TykPr) alaisuuteen kuuluivat huoltokeskus (Hkesk/TykPr) ja vuoden 2013 loppuun saakka myös Satakunnan Sotilassoittokunta. Varuskunnan kiinteistöt omisti Senaatti-kiinteistöt.
Vuoden 2015 alussa Tykistöprikaati liitettiin osaksi Porin prikaatia, jolloin prikaatin hieman alle 23-vuotinen toiminta päättyi. Niinisalon varuskunta muuttui tykistövaruskunnasta useamman aselajin koulutuskeskukseksi, kun siihenastisten tykistö- ja lentotiedustelujärjestelmien rinnalle tulivat jalkaväkijoukkojen koulutustehtävät. Tykistöprikaatin viimeinen tapahtuma oli vuoden 2014 viimeisenä päivänä Niinisalon Varuskuntakerholla pidetty prikaatin lakkauttamistilaisuus, jossa prikaatin komentaja eversti Mikael Feldt luovutti prikaatin lipun ja varuskunnan joukot Porin prikaatin komentajalle eversti Arto-Pekka Nurmiselle.
Koulutushaarat

Tykistöprikaati kouluttaa henkilöstöä kaikkiin kenttätykistön koulutushaaroihin, joita ovat:
Tuliasema
Tulenjohto
Viesti
Mittaus
Mittaustiedustelu
Sääpalvelu
Sotilaskuljettaja
Huolto
Jääkäri
Näiden lisäksi prikaati koulutti sotilaspoliiseja ja sotakoiranohjaajia. Huollon erikoisaliupseereita lukuun ottamatta prikaati koulutti tarvitsemansa varusmiesaliupseerit itse. Reserviupseerit koulutettiin Reserviupseerikoulussa Haminassa.
Henkilökunta koulutetaan Tykistökoulussa, joka tarjosi korkeakoulutasoista opetusta tykistöaselajin upseereille ja aliupseereille. Tykistökoulu suoritti lisäksi kenttätykistön ja maavoimien tiedustelun tutkimus- ja kehitystyötä. Tiedustelupatteriston lentotiedustelupatteri kehitti maavoimien lennokkijärjestelmää ja sen käyttöperiaatteita.
Tammikuun saapumiserästä 1/14 alkaen Niinisalossa koulutettiin myös jääkäreitä uudessa 3. Jääkärikomppaniassa, Niinisaloon oli myös suunnitteilla Kranaatinheitinkomppania.
Prikaatin joukot harjoittelivat mm. Pohjankankaan ampuma-alueella ja Hämeenkankaan harjoitusalueella.
Henkilöstö, johto ja perinteet

Prikaatilla oli henkilökuntaa noin 400. Vuosittain Tykistöprikaatissa palveli noin 1 600 varusmiestä. Tämän lisäksi koulutettiin vuosittain noin 1 000 reserviläistä kertausharjoituksissa sekä 100 kantahenkilökuntaan kuuluvaa erilaisilla kursseilla.
Satakunnan Kenttätykistökilta muutti nimensä Tykistöprikaatin Killaksi vuonna 1996. Killan tarkoituksena oli vaalia ja edistää maanpuolustushenkeä toimimalla Tykistöprikaatissa varusmiespalveluksensa suorittaneiden yhdyssiteenä. Killan kotipaikka oli Kankaanpää ja sillä oli paikallisosastot Kankaanpäässä, Porissa, Raumalla, Turussa ja Vammalassa. Kullakin paikallisosastolla oli vuorovuosina vastuu koko killan toiminnasta. Tykistöprikaatin Kilta julkaisi kahdesti vuodessa ilmestynyttä Yhteislaukaus-lehteä yhdessä Tykistöprikaatin perinneyhdistyksen ja Satakunnan tykistörykmentin aliupseerikoulun kanssa.
Tykistöprikaati vietti vuosipäiväänsä toukokuun 26. päivänä perinnejoukkonsa Kuninkaallisen Suomen Tykistörykmentin perustamispäivän 26. toukokuuta 1794 kunniaksi.
Henkilöstö, johto ja perinteet > Komentajat

Prikaatin komentajina ovat olleet:
Eversti (2012) Mikael Feldt (s. 1965) 1.11.2013 – 31.12.2014
Eversti (2012) Pertti Lahtinen (s. 1962) 1.2.2012 – 31.10.2013
Eversti (2008) Markku Myllykangas (s. 1961) 1.3.2009 – 31.1.2012
Eversti (2005) Esko Hartikainen (s. 1958) 1.12.2005 – 28.2.2009
Eversti (2000) Jukka Haaksiala (s. 1953) 1.10.2003 – 30.11.2005
Eversti (2000) Raimo Jyväsjärvi (s. 1956) 1.1.2001 – 30.9.2003
Everstiluutnantti (1997) Jari Vaara (s. 1955) viransijainen 1.11.–31.12.2000
Eversti (1997) Olavi Rajala (s. 1950) 1.1.1998 – 31.10.2000
Eversti (1996) Kauko Kyllönen (s. 1947) 1.1.1996–31.12.1997
Eversti (1993) Esa Tarvainen (s. 1947) 1.12.1993–31.12.1995
Eversti (1992) Raimo Kaukonen (s. 1938) 1.3.1992–30.11.1993
Lakkauttaminen

Puolustusvoimauudistuksessa tykistöprikaati liitettiin vuoden 2014 lopussa Porin prikaatiin, jolloin
Satakunnan Tykistörykmenttiin liitettiin Säkylästä siirretty kranaatinheitinkomppania
Tiedustelupatteristo lakkautettiin ja sen osat siirrettiin uuteen Pohjanmaan jääkäripataljoonaan
Tykistökoulu siirrettiin osaksi Maasotakoulua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tykistöprikaati Wikimedia Commonsissa
Tykistöprikaati
Armeijan lennokki putosi Kankaanpäässä (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotakoiraosaston toiminta
Tykistöprikaatin joukko-osastotunnus.
Riikka Tanner

Riikka Tanner (s. 3. lokakuuta 1949 Perniö) on suomalainen toimittaja, dokumenttielokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri.
Tannerin ohjauksiin kuuluvat muun muassa yhdessä Kanerva Cederströmin kanssa tehdyt Tove ja Tooti Euroopassa vuodelta 2004 ja taistolaisuuden kanssa tiliä tekevä Lenin-setä asuu Venäjällä vuodelta 1987.
Tannerin kirjoista Linda kulkee keskellä tietä on muotokuva hänen isoäidistään Linda Tannerista, Käheä-ääninen tyttö puolestaan kertomus valkolaisten kasvattaman mustalaislapsen elämäntiestä, ja se pohjautuu osin Tuula Lindin muistiinpanoihin. Tanner on laatinut selvityksen Mustalaisten asunto-olot: selvitys puutteellisesti asuvista ja asunnottomista mustalaisista, jonka Sosiaalihallitus julkaisi vuonna 1987.
Riikka Tannerin isoisä oli poliitikko Väinö Tanner.
Kirjallinen tuotanto

Mustalaisten asunto-olot: selvitys puutteellisesti asuvista ja asunnottomista mustalaisista vuonna 1985. Mustalaisasiain neuvottelukunta, Asuntohallitus, Sosiaalihallitus, 1986. Sosiaalihallituksen raporttisarja, ISSN 0782-0690; 1986, nro 5, ISBN 951-46-9906-8
Linda kulkee keskellä tietä. Tammi, 2004
Käheä-ääninen tyttö. Tammi, 2009 (Tuula Lindin kanssa)
Leninin ilmestyskirja. Kirjoituksia painajaisista, historiasta, kulttuurista ja politiikasta. Media Hameentie, 2023
Filmografia

Lenin-setä asuu Venäjällä. Dokumenttielokuva 1985. Toimittaja.
Rajamaa. Dokumenttielokuva 1989. Ohjaaja, käsikirjoittaja, yhdessä Kanerva Cederströmin kanssa.
Laila. Dokumenttielokuva 1988. Ohjaaja, käsikirjoittaja, yhdessä Kanerva Cederströmin kanssa.
Työttömän pöytäkirja. 1994. Käsikirjoittaja.
Haru – yksinäisten saari. 2001. Ohjaaja, käsikirjoittaja, yhdessä Kanerva Cederströmin kanssa.
Tove ja Tooti Euroopassa. 2004. Ohjaaja, käsikirjoittaja, yhdessä Kanerva Cederströmin kanssa.
Lindan valtakunta. 2018. Ohjaaja, käsikirjoittaja, yhdessä Erik Vartiaisen kanssa.
Palkinnot ja tunnustukset

Tampereen elokuvajuhlien pääpalkinto, vuonna 1987
Aiheesta muualla

Riikka Tanner Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Riikka Tanner tietokirjailija Pekka Virkin vieraana Jälkisuomettumisen ruumiinavaus -ohjelmasarjassa, jossa he keskustelevat muun muassa siitä, kuinka sensuurimieliset taistolaiset ovat hallinneet sallittua puhetta Suomessa sarjan 13. jaksossa Näin taistolaiset hiljensivät toisinajattelijan, 16.3.2024.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Henkilöt:  Elonet
Juho Pirttiaho

Seppä Pirttiaho Iisalmen viinakaupan ensimmäisenä asiakkaana 5. huhtikuuta 1932.
Johan August (Juho Aukusti) Pirttiaho (3. syyskuuta 1882 Iisalmi – 15. joulukuuta 1938 Rantsila) oli suomalainen seppä, joka sisällissodan aikana toimi Iisalmen punakaartin lentävän osaston päällikkönä. Myöhemmin Pirttiaho tuli tunnetuksi kieltolain päättymisen yhteydessä otetusta valkokuvasta, jossa hän esittelee viinakaupasta saamaansa pulloa.
Elämä

Pirttiaho kävi Suomen sotaväen aliupseerikoulun vuonna 1901, jonka jälkeen hän oli irtolaisena ja työskenteli muun muassa seppänä Stenbergin konepajalla Helsingissä. Vuonna 1909 Pirttiaho oli asemestarina 2. Suomenmaalaisessa tarkk'ampujarykmentissä ja 1910-luvun alussa hän työskenteli Lohjalla. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Pirttiaho värväytyi 1914 asemestariksi Lesnoin 197. jalkaväkirykmenttiin. Oman kertomuksensa mukaan hän liittyi Pietarissa armeijan sisällä toimineisiin sosialistivallankumouksellisiin.
Itärintamalla taistellut Pirttiaho haavoittui marraskuussa 1914. Rintamalle palattuaan hän pakeni Varsovan seudulta heinäkuussa 1915. Pirttiaho yritti väärennetyllä passilla Suomeen, mutta jäi kiinni ja tuomittiin kolmeksi vuodeksi rangaistuspataljoonaan. Pirttiaho lähetettiin 7. lättiläiseen tarkk'ampujapataljoonaan Riian rintamalle, josta hän väitti päässeensä lomalle tammikuussa 1916. Pirttiaho jätti palaamatta rintamalle ja kertomansa mukaan työskenteli väärällä henkilöllisyydellä linnoitustöissä Helsingissä ja myöhemmin Muurmannin radalla sekä Arkangelissa. Tammikuussa 1917 hän kertoi muuttaneensa töihin Narvaan, jossa osallistui helmikuun vallankumoukseen. Heinäkuussa 1917 Pirttiaho työskenteli vielä Pietarin lähistöllä ennen paluutaan kotiseudulleen lokakuussa.
Iisalmessa Pirttiaho toimi seppänä kotikylässään Haapajärvellä. Marraskuussa 1917 hän oli muodostamassa Iisalmen punakaartia yhdessä teatterinjohtaja Emil Luukkosen ja osuuskauppias Heikki Rytkösen kanssa. Pirttiaho koulutti kaartin jäseniä aseenkäsittelyssä, ja 18. tammikuuta 1918 hän oli mukana Iisalmen asemalla tapahtuneessa takavarikossa, jossa punakaarti vei Kajaanin suojeluskunnalle tarkoitettuja aseita. Sisällissodan käynnistyttyä Pirttiaho valittiin Iisalmen punakaartin lentävän osaston päälliköksi. Helmikuun alussa hän osallistui rautatien rikkomiseen Lapinlahdella ja Soinlahdessa tarkoituksena estää Kajaanin suojeluskuntalaisia osallistumasta Kuopion valtaukseen.
Hieman tämän jälkeen Pirttiaho vangittiin Iisalmen punakaartin antautuessa. Kuulustelupöytäkirjoissa Iisalmen suojeluskunnan esikunta luonnehti häntä ”vaaralliseksi henkilöksi” ja ”moraalittomaksi olennoksi”. Kesäkuussa 1918 Kuopion valtiorikosoikeus antoi Pirttiaholle valtiopetoksesta kuolemantuomion, joka muutettiin 12 vuoden kuritushuonerangaistukseksi. Pirttiaho kärsi tuomiotaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta hänet vapautettiin tammikuussa 1920 armahduslain nojalla.
Vapautumisensa jälkeen Pirttiaho työskenteli seppänä Iisalmessa. Myöhemmin Pirttiaho on tullut tunnetuksi vuonna 1932 kieltolain päättymisen yhteydessä otetusta valokuvasta, jossa hän esiintyy Iisalmen Alkosta saamansa viinapullon kanssa. Pirttiaho oli jonottanut koko yön odottaen viinakaupan avautumista ja sai palkkiokseen ilmaisen viinapullon.
Pirttiaho muutti Iisalmen kaupunkiseurakunnasta Kestilään vuonna 1937 ja sieltä seuraavana vuonna edelleen Rantsilaan, jossa kuoli samana vuonna. Pirttiaho on haudattu Rantsilan hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juho Pirttiaho Wikimedia Commonsissa
Tampere-talo

| Tampere-talo |
| --- | --- |

 Tampere-talo Kalevantien suunnalta nähtynä vuonna 2014.
Osoite:  Yliopistonkatu 55
Sijainti:  Sorsapuisto, Tampere
Koordinaatit:  61°29.75′N, 023°46.90′E
Valmistumisvuosi:  1990
Suunnittelija:  Sakari Aartelo ja Esa Piironen
Rakennuttaja:  Tampereen kaupunki
Urakoitsija:  Rakennustoimisto A. Puolimatka Oy YIT-Yhtymä Oy
Omistaja:  Tampereen kaupunki
Käyttäjä:   Tampere Filharmonia  Tampereen Ooppera  Muumimuseo  Ravintola Tuhto 
Tyylisuunta:  postmodernismi
Julkisivumateriaali:  kaakeli, metalli, lasi
Kerrosluku:  4
Kerrosala:  31 718 m²
Tilavuus:  196 345 m³
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tampere-talo on Tampereen Sorsapuistossa sijaitseva Pohjoismaiden suurin konsertti- ja kongressikeskus. Rakennus on otettu käyttöön vuonna 1990, ja sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Sakari Aartelo ja Esa Piironen. Salien akustiikkasuunnittelusta on vastannut Alpo Halme. Taloon valmistui vuonna 2016 uusi laajennusosa.
Tampere-talossa on vuosittain satoja tapahtumia, konsertteja, kokouksia ja muita tilaisuuksia. Siellä toimivat muun muassa Tampere Filharmonia ja Muumimuseo. Talossa järjestettiin presidentin itsenäisyyspäivän juhlavastaanotto vuonna 2013.
Pilarien reunustama pääsisäänkäynti.
Historiaa

Konsertti- ja kulttuuritalon tarpeellisuudesta oli keskusteltu Tampereella jo 1930-luvulla, mutta vasta 1970-luvulla rakennushanke sisällytettiin kaupungin toiminta- ja taloussuunnitelmiin. Projektin edetessä talon käyttötarkoitus laajeni huomattavasti, ja vuonna 1982 järjestettiin arkkitehtuurikilpailu Pohjoismaiden suurimmasta konsertti- ja kongressitalosta. Sille oli varattu paikka tontilta, jossa oli toiminut teurastamo vuosina 1910–1962 ja eläintarha vuosina 1964–1972.
Arkkitehtuurikilpailun voittivat Sakari Aartelo ja Esa Piironen ehdotuksellaan ”Tehtaan pilli”. Rakennustöiden jo käynnistyttyä suunnitelmia muokattiin ja kokonaisuuteen päätettiin lisätä myös itäinen näyttelytila (Sorsapuistosali).
Tampere-talon ensimmäinen konsertti järjestettiin Isossa salissa 19. helmikuuta 1990. Esiintyjänä oli Juice Leskinen, joka juhli samana päivänä 40-vuotissyntymäpäiväänsä. Talon rakentaminen oli vielä kesken, joten virallisia avajaisia vietettiin vasta seuraavana syksynä. Vihkiäistilaisuudessa 29. syyskuuta 1990 olivat läsnä tasavallan presidentti Mauno Koivisto ja rouva Tellervo Koivisto. Esiintyjänä nähtiin musiikkikomiikan tähti Victor Borge.
Ison salin esiintymislava on ollut vuosien varrella monenlaisessa käytössä; se on saanut kaksi kertaa jopa jääpeitteen, kun ohjelmassa on ollut jääbalettia. Tampere-talon suurimpiin tuotantoihin on lukeutunut Laura Pausinin konsertti (2005), jota varten laulaja toi mukanaan 12 kiertuerekkaa.
Vuonna 2013 tasavallan presidentti Sauli Niinistö ja rouva Jenni Haukio järjestivät itsenäisyyspäivän juhlavastaanoton Tampere-talossa, sillä Presidentinlinna oli tuolloin remontissa. Presidentinkanslian mukaan tilaisuus päätettiin pitää Tampereella, koska sinne oli helppo saapua eri puolilta Suomea. Kutsuvieraina nähtiin sinä vuonna erityisesti maakuntien edustajia. Illan ohjelmaan kuului vastaanoton lisäksi Tampere Filharmonian konsertti, jossa esiintyivät solisteina Vesa-Matti Loiri, Soile Isokoski, Maria Ylipää ja Waltteri Torikka. Juhlat televisioitiin suorana lähetyksenä, ja parhaimmillaan niitä seurasi yli kaksi miljoonaa katsojaa.
Tampere-talon kävijäennätys tehtiin vuonna 2018, jolloin rakennuksessa vieraili yhteensä 605 500 kävijää. Kaiken kaikkiaan Tampere-talossa on sen olemassaolon aikana käynyt yli 9,5 miljoonaa ihmistä.
Arkkitehtuuri

Tampere-taloa voidaan pitää postmodernin ajan arkkitehtuurina, sillä rakennus on kovin moni-ilmeinen. Siinä on yhdistetty pyöreitä ja suorakulmaisia muotoja sekä erilaisia rakennusmateriaaleja. Julkisivu koostuu vaihtelevan kokoisista ja sävyisistä kaakelilaatoista, metallilevyistä sekä lasivitriineistä. Yliopistonkadun varrella sijaitsevaa pääsisäänkäyntiä reunustavat pilarit, joiden yläpuolelle sijoittuu talon putkimainen toimistosiipi. Rakennuksen sisällä kulkee katua muistuttava suoraviivainen tila, joka kiiltävine teräs- ja kivipintoineen muodostaa vastakohdan salien veistokselliselle puuverhoukselle. Aulatiloista ja lämpiöistä avautuu lasivitriinien kautta näkymä Sorsapuistoon.
Rakennuksessa näkyy niin sanottu laivaestetiikka, joka oli Tampere-talon suunnittelun aikaan vallinnut arkkitehtuuritrendi. Talo tuo mieleen sisämaahan ajautuneen valtamerialuksen. Tampere-talon eräs esikuva on ollut Sydneyn oopperatalo (1973), ja rakennusten julkisivulaatat ovat peräisin samasta tehtaasta. Laatat ovat hyvin tyypillinen 1980-luvun materiaalivalinta, ja Tampere-talossa käytetty pastellinsininen sävy on niin ikään aikakaudelle ominainen väri.
Tampere-talo on suojeltu vuonna 2015 voimaan tulleella asemakaavalla.
Vuonna 2017 avatun Muumimuseon näyttelytilat poikkeavat tunnelmaltaan Tampere-talon muista tiloista, ja ne on suunnitellut arkkitehti Taina Väisänen. Sisustuksessa on käytetty samoja sinisen, vihreän ja liilan sävyjä, joita esiintyy Tove Janssonin alkuperäistaiteessa. Museossa on hämärää, koska kova valo vahingoittaisi herkkiä taideteoksia.
Remontit ja laajennus

Tampere-taloon on tehty pienehköjä laajennuksia ja julkisivumuutoksia vuosina 2005 ja 2007. Vuonna 2015 aloitettiin suuri, yli 20 miljoonaa euroa maksanut remontti- ja laajennushanke, jossa tavoitteena oli tehdä talosta houkuttelevampi kokous- ja tapahtumapaikka. Entisten Rondo- ja Studio-salien paikalle päätettiin rakentaa pysyvät tilat Muumimuseolle. Rondo ja Studio korvattiin puolestaan uusilla Maestro-, Duetto- ja Riffi-tapahtumatiloilla, joita varten rakennukseen tehtiin lisäosa. Remontin yhteydessä myös talon aulatiloja ja ravintolapalveluja uudistettiin.
Tampere-talon laajennusosa tapahtumatiloineen saatiin käyttöön vuonna 2016, ja Muumimuseo valmistui kesällä 2017. Tampereen kaupunki ei kuitenkaan ollut kaikilta osin tyytyväinen rakennustyön laatuun. Virheitä havaittiin muun muassa lisärakennuksen julkisivuritilässä, maalipinnoissa, lattioissa ja katsomorakenteissa. Urakoitsijana toiminut Jatke Oy oli kaupungin mielestä epäonnistunut ja jäänyt jälkeen aikataulusta. Urakoitsija taas syytti kaupunkia hankkeen huonosta suunnittelusta, sillä esimerkiksi arkkitehtitoimistoa oli vaihdettu kesken projektin. Kaupunki palkkasi kesällä 2017 uuden urakoitsijan korjaamaan puutteita, ja jälkityöt jatkuivat vielä vuonna 2018.
Tampere-talo yrityksenä

Tampere-talo Oy on vuonna 1987 perustettu osakeyhtiö, jonka ainoa osakkeenomistaja on Tampereen kaupunki. Yhtiön toimitusjohtaja on vuodesta 2012 lähtien ollut Paulina Ahokas. Aiemmin Tampere-taloa ovat johtaneet Carl Öhman (1988–1997), Kaarina Suonio (1997–2004) ja Kalervo Kummola (2004–2012).
Tampere-talon liikevaihto ja muut tuotot olivat vuonna 2018 yhteensä 18,9 miljoonaa euroa.
Palkinnot

Tampere-talo on valittu seitsemän kertaa peräkkäin Suomen parhaaksi kongressitaloksi. Vuonna 2011 sille myönnettiin Vuoden konserttisali -palkinto Musiikki & Media -tapahtumassa.
Konsertti- ja kokoustilat

| Tila | Tyyppi | Istuinpaikkoja | Sijainti |
| --- | --- | --- | --- |
| Iso sali | auditorio | 1 800 | 2. kerros |
| Pieni sali | auditorio | 500 | 2. kerros |
| Maestro | auditorio/monitoimitila | 230 | 3. kerros |
| Sorsapuistosali | monitoimitila | 650 | 1. kerros |
| Duetto 1 | monitoimitila | 180 | 2. kerros |
| Duetto 2 | monitoimitila | 180 | 2. kerros |
| Sopraano | kokoustila | 150 | 2. kerros |
| Sonaatti 1 | kokoustila | 120 | pohjakerros |
| Sonaatti 2 | kokoustila | 120 | pohjakerros |
| Riffi | kokoustila | 50 | 2. kerros |
| Aaria | kokoustila | 40 | 2. kerros |
| Opus 1 | kokoustila | 20 | 2. kerros |
| Opus 2 | kokoustila | 20 | 2. kerros |
| Opus 3 | kokoustila | 30 | 2. kerros |
| VIP-huone | kokoustila | 22 | 3. kerros |
Marriott-hotelli

Tampere-talon yhteyteen avattiin vuoden 2020 alussa Marriott-ketjun hotelli Courtyard by Marriott Tampere City. Hotellirakennuksen on suunnitellut Arkkitehtitoimisto ALA, ja siinä on 11 kerrosta ja 229 huonetta. Hotellista pääsee kulkemaan Tampere-talon aulaan yhdyskäytävää pitkin.
Hotellirakennuksen tontteineen omistaa työeläkevakuuttaja Keva. Tampereen kaupunki myi Kevalle tontin Tampere-talon piha-alueelta 3,4 miljoonalla eurolla vuonna 2017. Rakentaminen aloitettiin toukokuussa 2018, ja rakennustöistä vastasi SRV.
Kirjallisuutta

Järvelä, Ari: Tampere-talo – 20 vuotta talon tapaan. Tampere: Tampere-talo, 2010. ISBN 978-952-92-7768-1.
Mörttinen, Valtteri: Näin talossa – Tarinoita Tampere-talosta. Jyväskylä: Docendo, 2020. ISBN 978-952-291-803-1.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tampere-talo Wikimedia Commonsissa
Tampere-talon verkkosivut
Yle Areena: Itsenäisyyspäivän juhlavastaanotto Tampere-talossa (2013)
Talon ravintolatiloja.
Talvipuutarha.
Laajennusosa Sorsapuiston puolelta nähtynä.
Näkymä Isosta salista.
Hotelli Marriott vastavalmistuneena.
Tamar (Georgia)

| Tamar |
| --- | --- |
 Kuningatar Tamar kuvattuna seinämaalaukseen Vardzian luostarissa.
Georgian kuningatar
Valtakausi:  27. maaliskuuta 1184 – 18. tammikuuta 1213
Edeltäjä:  Giorgi III
Seuraaja:  Giorgi IV

Syntynyt:  n. 1160
Kuollut:  18. tammikuuta 1213
Puoliso:  Juri Bogoljubski  Davit Soslan
Lapset:  Giorgi IV  Rusudan
Suku:  Bagrationit
Isä:  Giorgi III
Äiti:  Alanian Burdukhan
Uskonto:  Ortodoksinen kirkko
Nimikirjoitus:  
Tamar (georg. თამარი, translitteroitu myös Tamara, noin 1160 – 18. tammikuuta 1213) oli Georgian kuningatar vuosina 1184–1213. Hän kuului Bagrationi-dynastiaan ja oli ensimmäinen Georgiaa itsenäisesti hallinnut nainen. Hänen hallituskauttaan pidetään Georgian keskiaikaisen monarkian ”kulta-aikana”.
Tamarin isä, kuningas Giorgi III, julisti hänet kruununperilliseksi ja yhteishallitsijaksi vuonna 1178. Aateliset kuitenkin vastustivat Tamarin nousua valtaistuimelle Giorgin kuoleman jälkeen. Tamar onnistui siitä huolimatta kukistamaan oppositionsa ja aloitti energisen ja kunnianhimoisen ulkopolitiikan, jonka onnistumiseen vaikutti kilpailevien valtakuntien eli seldžukkien ja Bysantin romahtaminen. Voimakkaan sotilaseliitin tukemana Tamar kykeni käyttämään hyödykseen edeltäjiensä saavutuksia ja rakentamaan suurvallan, joka hallitsi Kaukasuksen aluetta, kunnes se luhistui mongolien hyökkäyksissä kaksi vuosikymmentä Tamarin kuoleman jälkeen.
Koska Tamarin hallitusaika liitetään kukoistavaan kulttuurikauteen ja koska hän oli naishallitsija, häntä on idealisoitu ja romantisoitu. Hän on merkittävä symboli Georgian populaarikulttuurissa, ja Georgian ortodoksinen kirkko on kanonisoinut hänet.
Lapsuus ja nousu valtaistuimelle

Tamar syntyi noin vuonna 1160 kuningas Giorgi III:lle ja tämän vaimolle Burdukhanille, Alanian kuninkaan tyttärelle. Tamarilla oli mahdollisesti pikkusisko Rusudan, mutta hänet mainitaan Tamarin kauden aikalaislähteissä vain kerran.
Tamarin nuoruusvuosina Georgia oli suuren mullistuksen keskellä. Kapinallinen aatelisryhmä hyökkäsi vuonna 1177 hänen isäänsä Giorgia vastaan. Kapinalliset pyrkivät syrjäyttämään Giorgin ja nostamaan valtaistuimelle hänen veljenpoikansa Demnan, jota monet pitivät murhatun isänsä Davit V:n oikeutettuna kruununperillisenä. Aatelisille Demnan puolustaminen oli lähinnä vain veruke kuninkaanvallan heikentämiseksi. Heitä johti kruununtavoittelijan appi Ivane Orbeli. Giorgi III onnistui murskaamaan kapinan ja aloitti väkivaltaisen taistelun tärkeimpiä häntä vastustaneita aatelissukuja vastaan; Ivane Orbeli teloitettiin ja hänen selviytyneet perheenjäsenensä karkotettiin Georgiasta. Prinssi Demna kastroitiin ja sokaistiin setänsä käskystä. Hän ei selviytynyt silpomisesta ja kuoli pian vankilassa.
Kun kapina oli kukistettu ja kruununtavoittelija eliminoitu, Giorgi valitsi Tamarin hallitsemaan kanssaan ja kruunasi hänet yhteishallitsijaksi vuonna 1178. Tällä kuningas yritti estää vallanperimyskiistojen syntymisen kuolemansa jälkeen ja vahvistaa oman sukuhaaransa laillisiksi kruununperijöiksi. Samaan aikaan hän värväsi joukkoihinsa miehiä ala-aatelin ja säädyttömien keskuudesta pitääkseen aateliston poissa vallasta.