Leopard 2
Kehitys

Leopard 2:n tilausta ja sitä seurannutta aktiivipalvelusta edelsi pitkällinen kehitysprosessi, jonka ensimmäinen vaihe alkoi jo vuonna 1965 Leopard 1:n tuotannon käynnistyttyä. Tällöin toimeenpantiin kaksi vuotta kestänyt projekti ”Kullattu Leopardi” (saks. Vergoldeter Leopard), joka tähtäsi juuri tuotantoon tulleen Leopard 1:n jatkokehitykseen. Projektin oli saanut toteutettavakseen saksalainen Porsche.
Kokonaan uuden taistelupanssarivaunun kehittämiseen tähtäävä yhdysvaltalais-saksalainen projekti MBT-70 (engl. Main Battle Tank 70) ajautui vakaviin vaikeuksiin muun muassa erittäin monimutkaisten teknisten ratkaisujen vuoksi. Tämän vuoksi Saksan puolustusministeriö päätti jatkaa Kullattua Leopardia ja teki Leopard 1:n päätoimittajana kunnostautuneelle Krauss-Maffeille 25 miljoonan D-markan tilauksen kahdesta uuden panssarivaunun prototyypistä. Tämä prototyyppi muistutti huomattavasti myöhäisempien tuotantoerien Leopard 1A3/1A4 -versioita. Kun vuonna 1969 alkoi näyttää varsin ilmeiseltä, ettei MBT-70 tule koskaan pääsemään prototyyppiastetta pidemmälle, päätettiin Saksassa tehdä perusteellinen selvitys, mitä MBT-70:n osia voitaisiin hyödyntää kokonaan uuden saksalaisen taistelupanssarivaunun tuotannossa. Tämä ”Karju” (saks. Keiler) -nimellä kulkenut projekti ei päässyt koskaan edes prototyyppivaiheeseen asti.
Vuonna 1970, maiden yhteisprojektin virallisesti päättyessä, tehtiin Saksassa päätös uuden taistelupanssarivaunun, Leopard 2:n kehittämisestä. Krauss-Maffeilta tilattiin kenttäkokeita varten 16 alustaa ja 17 tornia, jotka valmistuivat 1972–1974. Kesken päättyneestä MBT-70-projektista hyväksyttiin mukaan uuteen vaunuun RENK:n vaihteisto sekä MTU:n moottori. Pääasevaihtoehtoina kokeiltiin Rheinmetallin 105 ja 120 millimetrin sileäputkisia kanuunoita. Myös yhdysvaltalaisen 152 mm:n Shillelagh-järjestelmän asennusmahdollisuutta tutkittiin, mutta se hylättiin varsin nopeasti. Valmistuneet prototyypit kävivät läpi sarjan testejä ensin Saksassa 1972–1974. Niitä seurasivat alkuvuodesta 1975 kokeet kylmissä olosuhteissa Kanadassa, ja heti niiden jälkeen Arizonan Yuman kuumuudessa.
Vuonna 1977 Saksan puolustusministeriö valitsi Krauss-Maffein Leopard 2:n päätoimittajaksi ja tilaus tehtiin yhteensä 1 800:sta taistelupanssarivaunusta, joista Krauss-Maffein tuli toimittaa 990 ja Krupp MaK:n loput 810. Ensimmäinen esisarjan vaunu luovutettiin Bundeswehrille vuoden 1978 lopulla koulutustarkoituksiin ja seuraavat kolme 1979. Ensimmäisen sarjavalmisteisen vaunun Krauss-Maffei luovutti lokakuussa 1979. Sarjatuotannon käynnistyttyä tilatut 1 800 vaunua toimitettiin sopimuksen mukaisesti viidessä erässä vuosien 1979 ja 1987 välillä. Jokainen tuotantoerä sisälsi joukon suurempia tai pienempiä muutoksia, joiden perusteella eri sarjojen vaunut saivat oman versionumeronsa.
Sarjat versionumeroineen ja valmistusmäärineen:
Erä 1 Leopard 2 380 kpl (valmistettu lokakuu 1979 – maaliskuu 1982)
Erä 2 Leopard 2A1 450 kpl (valmistettu maaliskuu 1982 – )
ampujan lämpökamera, uusi polttoaineensuodatin, uudet ammusräkit
Erä 3 Leopard 2A2 300 kpl (vanhoja malleja päivitetty uuteen standardiin)
Erä 4 Leopard 2A3 300 kpl (valmistettu joulukuu 1984 – joulukuu 1985)
uusi radio
Erä 5 Leopard 2A4 370 kpl (valmistettu 1985 – 1992)
automaattinen sammutusjärjestelmä, digitaalinen tulenjohto, uusi tornin panssarointi
Tilaus sai jatkoa vuosina 1988 ja 1990, jolloin tilattiin vielä 325 vaunua lisää versiona 2A4 yhteensä kolmessa erässä:
Erä 6 150 kpl
Erä 7 100 kpl
Erä 8 75 kpl
Leopard 2A5 (vuoden 1998 malli)
Leopard 2A6
uusi Rheinmetal L55 -tykki
Leopard 2A7 (vuoden 2010 malli)
parempi miinansuojaus, modulaarinen panssarointi, kauko-ohjattu konekivääri tornin katolla
Tuotannon aikana tehdyt muutokset (joita tehtiin myös kesken meneillään olevia sarjoja) vaunujen varustelutasoon loivat tarpeen myös aiempien tuotantoerien vaunujen modernisoinnille. 1980-luvun puolivälissä kolme ensimmäistä sarjaa modernisoitiin erän 2A2 tasolle ja sittemmin varustettiin sarjojen 1–4 vaunut digitaalisella ammunnanhallintajärjestelmällä. Viimein tehtiin päätös kaikkien tuotettujen vaunujen modernisoinnista versioon 2A4.
Leopard 2:n panssarointia on parannettu uudemmissa malleissa.
1980-luvun alussa valmistetuissa vaunuissa oli B-teknologian panssarointi. Panssari oli tyypiltään Beulblechpanzerung ("pullistuva levy -panssarointi") eli NERA-panssaria (Non-Energetic Reactive Armor). Panssarin pinta on paksu viisto teräslevy nuoliammuksia vastaan ja pullistuva levy onteloammuksia vastaan. Teräslevypakettien välissä on inertti materiaali, joka iskee liikkuvan levyn läpäisevää ammusta kohti.
Uudempi C-tyypin panssarointi sisältää vuorottelevia keraami- ja teräslevyjä ilman ilmarakoja, joka on tehokkaampi suoja samalla paksuudella kuin pullistuvalevypanssari. Tähän on viitattu termillä "passive armour".
Tornissa on kolmannen sukupolven komposiittipanssarointi D-teknologialla.
Tämä koostuu mahdollisesti volframi- ja titaanilevyistä.
D-tason tornin panssarointi vastaa 800 mm RHA-teräslevyä (1990-luvun alun) nuoliammuksia vastaan ja 1700 mm RHA-teräslevyä onteloammuksia vastaan.
KMW kehitti uuden miinoilta suojaavan panssaripaketin, joka asennettiin kymmeneen Ruotsin Leopard 2A5 (Strv 122)  -vaunuun ja 15 Saksan Leopard 2A6 -vaunuun. Ensimmäinen miinoilta suojattu vaunu toimitettiin heinäkuussa 2004. Kokeilu osoitti että lisäpanssaroinnin avulla miehistö voi selvitä telamiinan räjähdyksestä vaunun alla.
Vuonna 2015 saksalainen  Die Welt -lehti Saksan puolustusministeriöltä saatuja dokumentteja, joiden mukaan silloisilla ampumatarvikkeilla  (DM53 & DM63) oli vaikeaa läpäistä T-72B3M- ja T-90M-vaunuja etusektorista.