Manse United
Historia > Mestaruuskaudet

Ensimmäinen Suomen Mestaruuskausi 1986–1987 oli äärimmäisen tiukka. Punaisessa paidassa ja valkoisissa housuissa pelannut ManU keräsi 18 ottelussaan 30 pistettä. SC Dalmacin sijoittuessa toiseksi 29 pisteellä ja RuRu:n kolmanneksi niin ikään 29 pisteellä. Mestaruus ratkesi viimeisessä ManU:n ja Dalmacin 0-0 päättyneessä ottelussa. Vesa Rinne laati otteluun erityisen puolustusvoittoisen taktiikan. Tarkoituksena oli, että Dalmacin pelätty kaksikko Vienola-Perttilä ei pääsisi laukomaan kertaakaan. Kokoonpanovalinnoissa painotettiin kurinalaiseen puolustamiseen pystyviä pelaajia. ManU:n salaisuus oli joukkueen tasaisuus. Joukkueen pelaajista neljä sijoittui pistepörssissä kärkikymmenikköön: Vesa Rinne oli neljäs (10+5=15), Pekka Loikkanen kuudes (9+5=14), Jari Pajunen seitsemäs (12+1=13) ja Sakari Uutela yhdeksäs (5+5=10). Pistepörssin voitti ylivoimaisesti RuRu:n Antti Tuominen (18+10=28), SC Dalmacin Heikki Vienola oli toinen (11+9=20) ja Turbon Pallon Orjo Kolu kolmas (13+6=19). Samaa seuraa edustanut Ari Kaperi oli viides ja Dalmacin Jarmo Perttilä kahdeksas. Sarjan puolustajien pistepörssin taisi voittaa ManU:n liukkaasti noussut Timo Jantunen (5+3=8).
Kaudella 1987–1988 ManU oli ylivoimainen, keräten kahdeksan joukkueen kaksinkertaisessa sarjassa 14 ottelussa 26 pistettä. Sarja pelattiin kolmessa turnauksessa: Maarianhaminassa, Helsingin Viikissä ja Tampereella Atalpan uudessa liikuntahallissa.  ManU hävisi vain kerran, kauden ensimmäisessä ottelussa sarjakakkoselle RuRu:lle, joka keräsi kaikkiaan 18 pistettä. Synkkä Uhma oli kolmas (16 pistettä) ja Dalmac neljäs (15 pistettä). ManU:n maaliero oli 65–13. RuRu:a vastaan pelit päättyivät 1–3 ja 2–0, Synkkää Uhmaa vastaan 2–0 ja 3–0. Dalmac kaatui ensiksi Viikissä 5–1 ja Tampereella 3–2. Myöhempien aikojen suuruus, kauden 1987-1988 sarjanousija SSV kaatui 6–1 ja 6–0. ManU:n Eero Mattila voitti seuran sisäisen maali- ja pistepörssin, sekä mahdollisesti koko sarjan maalipörssin.
Kahden ensimmäisen kauden maaliero oli 122–23. Manse United teki keskimäärin 3,8 maalia ottelua kohti ja päästi 0,7 maalia. Nykyaikaan verrattuna maalimäärät ovat verraten pieniä. Se johtui suureksi osaksi maalien koosta. Maali oli aikaisemmin 140x105x65 cm ja se suurennettiin 160x115x65 cm:n kokoon. Muutoksesta päätettiin IFF:ssä (International Floorball Federation) eli Ruotsi ja Suomi tekivät muutoksen yhtä aikaa ja esimerkiksi Suomen Salibandyliitossa muutos hyväksyttiin ilman suurempia keskusteluita. Päätöksellä oli merkittävä vaikutus maalimäärien kasvuun. Myös mailat olivat 1980-luvun toisella puoliskolla nopeassa kehitysvaiheessa. Vuosien 1986-1988 mailat, vaikka olivat jo huomattavasti parempia, kuin muutamaa vuotta aiemmin, olivat vasta kehittymässä sellaisiksi lingoiksi kuin 2000-luvun alkupuolella jo nähtiin. Maalien tekeminen kaukaa oli harvinaista, mikä näkyi myös puolustajien vähäisissä maali- ja pistemäärissä. Taito ja nopea klap-klap-peli, joka oli opittu pienissä sählybunkkereissa, oli vielä tuolloin hyvä ase. Hyökkääjistä taitava Vesa Rinne, sählyn maalikoneesta kahdensuunnan sentteriksi salibandyn myötä kehittynyt Panu Pitkänen sekä snaipperit Pekka Loikkanen, Jari Pajunen ja Eero Mattila muodostivat hyökkäyksen rungon. Päästettyjen maalien alhaiset keskiarvot kertovat Atte Rantasen luotettavasta torjuntatyöskentelystä ja ManU:n tasokkaasta puolustajakaartista. Jos Jantunen oli nopea ja vikkelä, oli hänen puolustajaparinsa Jari Löppönen erittäin hyvä pelin kontrolloija. Hän sekä toisessa puolustajaparissa vuorotelleet Kalle Veirto ja Janne Sjöman pystyivät pitämään palloa  tarvittaessa pitkiälkin ajanjaksoja. Heidän parinaan pelannutta Kuusistoa voisi luonnehtia Dalmacin ulottuvan Esa Lamminsalon ohella sarjan parhaaksi "peruspakiksi". ManU:n puolustajien arvostuksesta kertoo se, että he olivat tuolloin kaikki maajoukkuetasoa.
| Kausi | O | TM | PM | TM/O | PM/O |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 86-87 | 18 | 57 | 10 | 3,2 | 0,6 |
| 87-88 | 14 | 65 | 13 | 4,6 | 0,9 |
| Yhteensä | 32 | 122 | 23 | 3,8 | 0,7 |
Kahden ensimmäisen salibandymestaruuden voittaminen ei ollut sinänsä mikään ihme, sillä Patina ja nimellä Emboys pelannut ekonomiopiskelijoiden yhdistetty joukkue pelasivat OLL:n järjestämien SM-sählyjen mitaliotteluissa jo keväällä 1986 ennen kuin salibandyn SM-sarjaa oli aloitettukaan ja uudelleen keväällä 1987, jolloin Salinbandyn SM-sarja oli vielä kesken. Jollei ManU olisi kolmannelle salibandy-kaudelleen (1988-1989) merkittäviltä osiltaan hajonnut, olisi joukkue ollut sarjassa korkeammalla kuin viidentenä.
Kokoonpanon hajoaminen johtui lähinnä siitä, että osa tärkeistä pelaajista sai opintonsa valmiiksi, löysi työpaikan muualta kuin Tampereelta ja perusti perheen. Sitoutuminen joukkueeseen höltyi. Tämä tapahtui, kun Tampereen yliopisto oli saanut vihdoin kunnon liikuntatilat: Atalpan liikuntahalli valmistui ja korvasi yliopiston vanhan liikuntasalin, jolloin yliopiston päätalon Juvenes-ruokala laajentui entisiin liikuntatiloihin.
Näitä suomalaisen salibandyn pioneerivuosia (ei siis juurikaan ManU:a)  Kalle Veirto on ansiokkaasti humoristisella ja ehkä liioittelevalla tyylillään kuvannut avainromaanissaan Suuret sählymuistelmani.