stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pöytä

Alvar Aallon 1930-luvulta saakka tuotannossa ollut pöytä.
Varastointia varten kokoontaittuva pihapöytä.
Pöytä on huonekalu, yleensä vaakasuora taso, joka on korotettu lattiasta jalkojen tai muun tukirakenteen avulla.
Pöytää käytetään työskentelyalustana muun muassa syödessä (ruokapöytä) ja muissa käsin ja istuen tehtävissä toiminnoissa. Pöydän korkeus on tällöin noin 70–80 cm. Seisomatyötä tehtäessä tai korkean jakkaran ääressä istuttaessa pöydän tai muun työtason korkeus on noin 90–100 cm.
Teollisuudessa ja muussa ammattikäytössä pöydäksi voidaan kutsua mitä tahansa kalustetta, joka mahdollistaa käsillä tehtävän työn kumartelematta tai kurottelematta joko seisten tai istuen (esim. kokoonpanopöytä, pakkauspöytä). Parhaan ergonomian saavuttamiseksi ne ovat usein monipuolisesti säädettäviä ja eri tehtäviä varten helposti muunneltavia. Tukevarakenteista, usein seinään tai lattiaan kiinnitettyä työpöytää, johon jokin työkone tai työstettävä kappale voidaan tukevasti kiinnittää työskentelyn ajaksi, kutsutaan penkiksi (esim. höyläpenkki, sorvipenkki).
Erilaisia pöytiä

ruokapöytä , joka voi olla osa samantyylisistä tuoleista, senkeistä, vitriineistä ym. ruokasalin kalusteista muodostuvaa ruokailuryhmää
sarana- eli klaffipöytä, pienempään tilaan taittuva ja eri kokoihin muuntuva ruokapöytä
jatkettava pöytä, jonka pöytälevy liukuu keskeltä auki irrallisen jatkolevyn kiinnittämiseksi
työpöytä , eri ammattien tai tehtävien tarpeisiin kehitetty työskentelytaso, kuten:
Kirjoituspöytä , käsin kirjoittamista, tietokoneella työskentelyä ja muuta toimistotyötä varten. Kirjoituspöydissä on yleensä laatikoita, joissa voi säilyttää toimistotarvikkeita ja papereita sekä pieniä esineitä.
kirjoituslipasto, jonka kansi avautuu tilapäiseksi pöytätasoksi
kaltevatasoinen piirustuspöytä tekniseen ja muuhun ammattipiirtämiseen
pulpetti, suora- tai kaltevatasoinen koululaisen työpöytä, johon aiemmin liittyi kiinteä istuin ja säilytyslokero pöytäkannen alla
vauvan hoitopöytä vaippojenvaihtoon yms.
lääkärin tutkimuspöytä, pehmustettu, säädettävä kaluste, jossa potilas istuu tai makaa
työstöpenkki, tukeva, seisomakorkuinen pöytä puun- tai metallintyöstöön ja työstökoneiden kiinnittämiseen
kokoonpanopöytä, joka muuntuu erilaisten teollisuustuotteiden kokoonpanoon ja tarjoaa helppopääsyistä säilytystilaa kokoonpanossa tarvittaville osille ja työkaluille
yöpöytä, lasku- ja säilytystaso vuoteen vieressä
sohvapöytä, matala pöytä sohvan tai nojatuolin vieressä
sivupöytä esimerkiksi ruokasalissa tarjoilua helpottamaan
pikkupöytä, esimerkiksi pöytävalaisimen tai kukkamaljakon alla käytettävä pieni pöytä
Neuvottelu- tai kokouspöytä, joka voi olla ruokapöydän kaltainen tavallinen pöytä tai hyvinkin suuri U-tai O-kirjaimen muotoinen kokonaisuus tarvittavan henkilömäärän ja neuvottelutilan koon mukaan. Se voi olla varustettu pistorasioin ja muin mobiililaitteiden vaatimin liitäntämahdollisuuksin sekä mikrofonein ym. kokousteknisin laittein.
puhelinpöytä
erilaiset pelipöydät, jotka on suunniteltu ja varustettu korttipelien, šakin, ruletin tms. pelaamiseen
säänkestävä puutarha- eli pihapöytä , jonka keskellä voi olla reikä päivänvarjoa varten.
piknikpöytä esimerkiksi teiden levähdyspaikoilla: kaksi penkkiä ja pöytä ovat yhtä kappaletta puu- tai putkirungon yhdistämänä
Pöytien perinteinen materiaali on massiivipuu, liimapuu tai erilaiset viilutetut puulevyt, kuten vaneri. Pöydänjalat voivat olla puun sijasta metallia. Puisen pöydänkannen pinnoitteena voi olla lakka, öljy, vaha, maali, melamiini tai laminaatti. Pöydänkantena eli ylätasona voidaan käyttää myös kivi- tai lasilevyä. Etenkin pihapöydät ja muut ulkokalusteet valmistetaan usein kokonaan muovista. Muita pihapöytien materiaaleja ovat massiivimäntyinen lahosuojattu liimalevy, trooppiset puulajit tai metallit.
Pöydänpinnan suojana ja somisteena voidaan käyttää pöytäliinaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pöytä Wikimedia Commonsissa
Raaja

Raaja on selkärankaisten ja niveljalkaisten eläinten parillinen nivelikäs jäsen, jota käytetään tarttumiseen ja liikkumiseen. Myös kädellisten yläraajat, linnun tai lepakon siivet ja valaan evä ovat raajoja. Raajoihin kuuluvat takaraajat ja yläraajat.
Useimmat eläimet käyttävät raajojaan liikkumiseen, kuten kävelyyn, juoksuun ja kiipeilyyn. Jotkin eläimet käyttävät eturaajojaan (ihmiset yläraajojaan) esineiden kantamiseen ja käsittelyyn.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raaja Wikimedia Commonsissa
Taavi Koponen

Taavi Antero Koponen (s. 7. marraskuuta 1895 Sortavala – 29. syyskuuta 1979 Orimattila) oli suomalainen jääkärikapteeni.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat muurari Martti Koponen ja Stiina Taivainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Nanni Lydia Ranisen kanssa.
Opinnot

Koponen kävi Sortavalan seminaarin harjoituskoulun ja sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925 sekä Reserviupseerikoulun vuonna 1926. Hän suoritti myös 3. Divisioonan kuormastovääpeli- ja rehumestarikurssin vuonna 1930 ja oli kuuntelu-upseerina ammustarkastajakursseilla vuonna 1943.
Jääkärikausi

Koponen työskenteli kirjaltajana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 22. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 6. lokakuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Koponen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Koponen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, joka nimettiin myöhemmin uudelleen ensin Jääkärirykmentti 3:ksi, Savon jääkärirykmentti 3:ksi ja Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi rykmentissä koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä 8. komppaniassa sekä 29. tammikuuta 1920 lähtien koulutusaliupseerina 3. konekiväärikomppaniassa. Armeijasta hän erosi 31. maaliskuuta 1921 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Suistamon suojeluskuntaan. 1. huhtikuuta 1921 alkaen. Suistamosta hän muutti Mikkeliin ja astui Mikkelin suojeluskuntaan suojeluskuntapiirin alipäällystökurssien vääpeliksi 1. heinäkuuta 1921 alkaen. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui 1. lokakuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Rannikkotykistörykmentti 3:een, missä hän toimi aluksi III patteriston esikuntavääpelinä ja 10. syyskuuta 1923 lähtien 99. patterin vääpelinä ja 25. toukokuuta 1929 alkaen rykmentin esikunnan kasarmi- ja kuormastoaliupseerina.
Talvi- ja jatkosota

Koponen osallistui talvisotaan toimistoupseerina Laatokan Meripuolustuksen esikunnan Aseosastolla. Välirauhan aikana hän jatkoi edellä mainitussa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin toimistoupseeriksi Varkauden Tukikohdan toimisto II:een. Varkaudesta hänet komennettiin Linnoitus Patteristo 6:n ase- ja linnoitusteknikoksi Kiestingin suunnalle.
Jatkosodan puhjettua Koponen jatkoi edelleen toimiaan Linnoituspatteristossa, kunnes hänet siirrettiin vuonna 1942 3. Divisioona asekorjausryhmä R:n päälliköksi Uhtualle. Myöhemmin samana vuonna hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Päämajan Taisteluvälineosastolle, missä hän palvelikin vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Asevarikko 10:n ampumatarvikeosaston päälliköksi, missä tehtävässä hän palveli sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeinen aika

Koponen jatkoi sodan aikaisessa tehtävässään sodan jälkeen, kunnes vuonna 1945 hänet siirrettiin aseteknikoksi Keskusvarikko 6:een. Vuonna 1947 hänet siirrettiin Merivoimien Varikko 1:een ensin aseteknikoksi ja myöhemmin ampumatarvikeosaston päälliköksi ja edelleen aseupseeriksi. Varikolla hän palveli vuoteen 1952 saakka, jolloin hänet siirrettiin Asevarikko 5:n ampumatarvikeoston päälliköksi. Koponen erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1954.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 13. huhtikuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Reservin luutnantti 1939  Kapteeni 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Jaakko Pänttäjä

Jaakko Arvi Pänttäjä (19. elokuuta 1894 Alatornio – 1. toukokuuta 1956) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan ryhmänjohtajana ja joukkueen varajohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Pänttäjän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Pänttäjä ja Maria Pokkamaa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Martta Matilda Airaksisen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927 (saksan kieltä lukuun ottamatta). Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1926 ja Taistelukoulun jalkaväkilinjan vuonna 1933.
Jääkärikausi

Pänttäjä työskenteli maanviljelijänä Alatorniolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 22. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 18. maaliskuussa 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hän palasi takaisin komppaniaansa 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pänttäjä astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan ryhmänjohtajaksi ja joukkueen varajohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa hän haavoittui 28. maaliskuuta 1918. Parannuttuaan hänet siirrettiin 1. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pänttäjä palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Valkoisen kaartin rykmentin I pataljoonan 3. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 2. toukokuuta 1919 alkaen Terijoen rajavartiopataljoonaan, jossa hän toimi koulutusaliupseerina ja aliupseerikoulun vääpelinä. Hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1919 alkaen takaisin Suomen valkoisen kaartin rykmenttiin, jossa hän toimi koulutusaliupseerina ja komppanian vääpelinä eri komppanioissa. Hänet määrättiin 11. maaliskuuta 1928 koulutusaliupseeriksi rykmentin aliupseerikouluun ja 1. toukokuuta 1938 alkaen koulun (Vöyrin koulu) vääpeliksi, jossa hän palveli vuoteen 1939 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Myöhemmin hän siirtyi Outokumpu Oy:n palvelukseen.
Talvi- ja jatkosota

Pänttäjä osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 8:ssa ja osallistui taisteluihin Summassa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komendantiksi 15. Divisioonaan. Hänet vapautettiin palveluksesta jo ensimmäisenä sotavuonna, jonka jälkeen hän työskenteli huolto- ja palopäällikkönä Outokumpu Oy:ssä sodan loppuun saakka. Sodan jälkeen hän työskenteli Porin Polttopuuyhdistyksen palveluksessa vuoteen 1947 saakka, jolloin hän siirtyi W. Rosenlew Oy:n Puutalotehtaan palvelukseen Poriin, jossa hän työskenteli vuoteen 1956 saakka. Hänet on haudattu Poriin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1918  Vääpeli 21. joulukuuta 1918  Vänrikki 1939  Luutnantti 1940 |       |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Jules Päiviö

| Jules Päiviö |
| --- | --- |
 Jules Päiviö Espanjan sisällissodan aikana
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1917 Port Arthur, Ontario, Kanada
Kuollut: 4. syyskuuta 2013 (96 vuotta) Aurora, Ontario, Kanada
Ammatti:  arkkitehti
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Espanjan sisällissota   Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kersantti
Joukko-osasto:   Kansainväliset prikaatit    Kanadan armeija
Joukkoyksikkö:   XV kansainvälinen prikaati
Perusyksikkö:   Mackenzie-Papineau -pataljoona
Jules Peter Päiviö (29. huhtikuuta 1917 Port Arthur, Ontario, Kanada – 4. syyskuuta 2013 Aurora, Ontario) oli kanadansuomalainen arkkitehti, professori ja sotilas. Hän tuli tunnetuksi viimeisenä elossa olleena Espanjan sisällissodassa taistelleena kanadalaisena. Päiviö liittyi syksyllä 1936 Espanjan tasavaltalaisten Kansainvälisiin prikaateihin. Hän joutui sodan aikana vangiksi ja oli vankileirillä yli vuoden. Kanadan lain mukaan vieraisiin joukkoihin värväytyminen oli kiellettyä. Päiviö ei saanut kuitenkaan kotiin palattuaan rangaistusta, mutta hän joutui tarkkailtavaksi eikä pystynyt osallistumaan toisen maailmansodan sotatoimiin. Sodan jälkeen hän opiskeli arkkitehdiksi ja työskenteli 21 vuoden ajan Ryersonin yliopistossa.
Lapsuus

Ontarion osavaltion Port Arthurissa sijainneessa Alppila-nimisessä suomalaisyhteisössä syntynyt Päiviö muutti perheensä mukana Greater Sudburyn kaivoskaupunkiin 1920-luvun lopulla. Hänen isänsä oli Kärsämäeltä Pohjois-Amerikkaan muuttanut toimittaja ja runoilija Aku Päiviö. Köyhässä perheessä kasvanut Jules Päiviö tutustui jo lapsena vasemmistolaiseen kirjallisuuteen ja luki myös isänsä toimittamaa Vapaus-sanomalehteä. Hän aloitti poliittisen aktivismin jo nuorena. Ensimmäisen lakkonsa Päiviö organisoi kahdeksanvuotiaana protestoidessaan koulun aamurukouksia vastaan. Myöhemmin hän työskenteli isänsä tavoin Vapaa Sana -lehdessä.
Sotavuodet

Espanjan sisällissodan syttyessä Päiviön työpaikkana oli paikallisen tavaratalon rautaosasto. Syksyllä 1936 hän päätti seurata kahden kanadansuomalaisen ystävänsä esimerkkiä ja liittyä Espanjan tasavaltalaisten Kansainvälisiin prikaateihin. Päiviö matkusti laivalla Ranskan Le Havreen, jatkoi sieltä Espanjaan ja ylitti Pyreneiden vuoriston jalkaisin. Hän liittyi keväällä 1937 vapaaehtoisena aluksi lähinnä yhdysvaltalaisista muodostettuun Abraham Lincolnin prikaatiin ja jonkin ajan kuluttua kanadalaisista taistelijoista koottuun Mackenzie–Papineau -pataljoonaan. Ne olivat osa noin 40 000 miehen vahvuisia Kansainvälisiä prikaateja. Yhteensä Espanjan sisällissotaan osallistui tasavaltalaisten puolella noin 1 500 kanadalaista, joista arviolta 70 oli suomalaistaustaisia.
Päiviö osallistui aluksi Jaramin taisteluihin, joissa hän haavoittui. Palattuaan rintamalle hän oli maaliskuussa 1938 mukana Ebrojoen peräytymistaisteluissa konekiväärikomppanian varapäällikkönä. Päiviö joutui Gandesan lähistöllä diktaattori Francon puolella taistelleiden italialaisten fasistien vangiksi. Hänet oli jo asetettu teloitusryhmän eteen, kun paikalle saapunut italialainen upseeri keskeytti teloituksen. Uusien ohjeiden mukaan kansainvälisen prikaatin sotavankeja vaihdettiin vangittuina olleisiin kansallismielisiin. Päiviö vietti yli vuoden vankileirillä, kunnes hänet vapautettiin sodan päätyttyä.
Vaikka vieraisiin armeijoihin värväytyminen oli Kanadan lakien mukaan kiellettyä, eivät kotiin palanneet taistelijat saaneet syytteitä. He joutuivat kuitenkin viranomaisten ja turvallisuuspoliisin tarkkailun alle, mikä johtui pääosin vapaaehtoisten vasemmistolaisuudesta ja heidän taistelustaan muun muassa Neuvostoliiton tukemissa kansainvälisissä prikaateissa. Toisen maailmansodan alkaessa Päiviö liittyi Kanadan armeijaan. Espanjan sisällissodan aikaisesta toiminnastaan johtuen Päiviötä ei kelpuutettu taistelujoukkoihin, vaan hän toimi sodan ajan kouluttajana Kanadassa ja opetti Eurooppaan lähetettäville yksiköille kartanlukua. Sotilasarvoltaan hän oli kersantti.
Siviilielämä

Sodan jälkeen Päiviö opiskeli arkkitehdiksi Torontossa Ryersonin yliopistossa. Myöhemmin hän toimi samassa yliopistossa professorina ja opetti arkkitehtuuria 21 vuoden ajan. Päiviö oli mukana rauhanliikkeessä, muun muassa ydinaseita vastustavassa veteraanijärjestössä. Hän oli myös aktiivinen toimija kanadansuomalaisessa yhteisössä. Vuonna 2012 Päiviö sai Espanjan kunniakansalaisuuden ”taistelustaan maan demokratian puolesta”. Viimeiset elinvuotensa hän vietti Sudburyssä sijaitsevassa kanadansuomalaisten Finlandia Village -palvelukodissa.
Muuta

Vuonna 2009 valmistui Jules Päiviön kokemuksista Espanjan sisällissodassa kertova dokumenttielokuva To My Son in Spain: Finnish Canadians in the Spanish Civil War. Elokuvan nimen alkuosa on lainattu Aku Päiviön pojalleen vuonna 1936 kirjoittamasta runosta ”Pojalleni Espanjassa”.
Jules Päiviön nuorempi veli Allan Päiviö (1925–2016) oli psykologian emeritusprofessori Länsi-Ontarion yliopistossa.
Aiheesta muualla

Dokumenttielokuva "To My Son in Spain: Finnish Canadians in the Spanish Civil War" (englanniksi)
Lauri Korhonen

| Lauri Korhonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Lauri Edvard Korhonen
Syntynyt: 22. lokakuuta 1894 Kuopio
Kuollut: 22. marraskuuta 1947 (53 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikapteeni
Lauri Edvard Korhonen (22. lokakuuta 1894 Kuopio - 22. marraskuuta 1947) oli suomalainen jääkärikapteeni.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Lauri Petter Korhonen ja Maria Väänänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aino Voutilan kanssa, josta hän erosi vuonna 1924 ja avioitui uudelleen vuonna 1932 Aino Maria Pakkasen kanssa.
Opinnot

Korhonen kävi Kurkijoen maamiesopiston vuosina 1913–1914 ja jatkoi Helsingin maanviljelyslyseossa, josta hän erosi 1. luokalta vuonna 1915.
Jääkärikausi

Korhonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 3. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Korhonen liittyi 27. Jääkäripataljoonaan 3. maaliskuuta 1916 ja kuului pioneerikomppaniaan. Otti osaa asemasotaan Misse-joella ja Riianlahden rannikkoasemissa, Schmardenin hyökkäykseen sekä Aa-joen talvitaisteluihin. Rintamakomennuksensa jälkeen hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarkurssi).
Suomen sisällissota

Korhonen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui 28. maaliskuuta 1918 ja määrättiin haavoista toivuttuaan huhtikuun puolivälissä 6. jääkärirykmentin täydennyspataljoonaan, missä hän palveli komppanianpäällikkönä ja pataljoonan väliaikaisena komentajana.
Sisällissodan jälkeinen aika

Korhonen siirrettiin sisällissodan jälkeen kesäkuussa vuonna 1918 päälliköksi Porin rykmenttiin 7. komppaniaan, mistä hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan sekä myöhemmin Pioneeripataljoonaan, missä hän toimi Panssarijuna l:n komentajana ja 2. komppanian päällikkönä ja talouspäällikkönä. Armeijasta hän erosi 4. tammikuuta 1922 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 15. tammikuuta 1922 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Mikkelin suojeluskuntapiiriin. Tehtävästä hän erosi 31. maaliskuuta 1924 ja siirtyi myyntialalle ja työskenteli automyyjänä eri yrityksissä vuosina 1924–1930. Vuonna 1932 hän siirtyi Vaasan höyrymylly oy:n palvelukseen ja oli vuodesta 1934 alkaen saman yrityksen rehumyllyn hoitajana.
Talvi- ja jatkosota

Korhonen osallistui talvisotaan huoltopäällikkönä Kenttätykistörykmentti 5:n II patteristossa. Välirauhan aikana hän toimi edelleen aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin aluepäälliköksi Vaasan suojeluskuntapiiriin. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin huoltopäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 11:een ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 21:een, josta hänet siirrettiin edelleen vuonna 1942 talousupseeriksi Jalkaväenkoulutuskeskus 15:een, josta hänet kotiutettiin vielä samana vuonna ja hän siirtyi Huhtamäki-Yhtymän palveluksessa Turkuun keksi- ja leipätehtaan ylimestariksi. Hänet haudattiin Turkuun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 6. toukokuuta 1918  Kapteeni 24. joulukuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis
Mikkelin ja Kuopion suojeluskuntapiirien käsivarsikilpi.
Olavi Puro (lentäjä)

Olavi Puro vuonna 1944.
Olavi (Olli) Kauko Puro (18. marraskuuta 1918 Helsinki – 20. kesäkuuta 1999) oli suomalainen hävittäjälentäjä joka saavutti jatkosodan aikana 36 vahvistettua ilmavoittoa. Hän oli Suomen ilmavoimien menestyksekkäin reserviläislentäjä ilmavoitoilla mitattuna.
Puro palveli hävittäjälentäjänä Suomen ilmavoimissa 1940–1944 yleten luutnantiksi. Aluksi hän oli Lentolaivue 24:ssä ja lensi Brewster F2A Buffalo-koneilla saavuttaen 5,5 ilmavoittoa. Tämän jälkeen hän oli Lentolaivue 6:ssa ja lensi sotasaaliina saaduilla Polikarpov I-153-kaksitasohävittäjillä tiedustelulentoja Suomenlahden alueella saavuttaen 2 ilmavoittoa. Puro palasi sitten Lentolaivue 24:ään keväällä 1943. Hän saavutti suurimman osan ilmavoitoistaan (28,5) kesällä 1944 Karjalan kannaksen alueella lentäessään Messerschmitt Bf 109G-koneilla. Jatkosodan jälkeen Puro siirtyi siviilielämään ja toimi pankin palveluksessa tietojenkäsittelytehtävissä. Olavi Puron muistelmat on julkaistu kirjana Mersu-ässä (Koala-kustannus 2011).
Kirjallisuutta

Olavi Puro : Mersu-ässä. Koala-kustannus, Helsinki 2011 ISBN 9789522291219
Käännös suomeksi