stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Skellig Michael

| --- | --- |
Muut nimet:  iiriksi Sceilig Mhichíl
Sijainti:  Kerryn kreivikunta Irlanti
Saariryhmä:  Skellig Islands
Vesialue:  Atlantin valtameri 
Korkein kohta:  218 m
Pinta-ala:  0,219 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
Luokitus:  Valtakunnallinen kulttuuriperintökohde Irlannissa 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Skellig Michael, iiriksi Sceilig Mhichíl on jyrkkä kallioinen saari 15 km Irlannin rannikolta Kerryn kreivikunnan edustalla. Saari oli kuudensadan vuoden ajan tärkeä luostarikeskus. Luostari rakennettiin lähelle saaren 230 m korkeaa huippua vuonna 588, ja se on nykyisin Unescon maailmanperintökohde. Koska saari on niin eristyksissä, se on säilynyt poikkeuksellisen hyvin ja on sekä historiallinen että luontokohde. Sieltä näkee miten askeettista elämää ensimmäiset Irlannin kristityt munkit viettivät. Heidän keljansa ovat kiveä ja sijaitsevat jyrkillä seinämillä. Saarella pesii useita harvinaisia merilintulajeja: suula, myrskylintu, pikkukajava, ruokki, etelänkiisla ja lunni.
Saari ja sen luostari selvisivät lukemattomista viikinkien iskuista 800-luvulla. Siellä ei ole koskaan asunut suurta munkkijoukkoa, tyypillisesti ehkä 12 munkkiveljeä ja apotti. Munkit muuttivat 1100-luvulla mantereelle. Luostarista tuli 1500-luvulla pyhiinvaelluskohde, mutta siellä ei ollut pysyviä asukkaita. Saarelle valmistui 1800-luvulla majakka, ja saarelle tuli majakanvartijan tukikohta. Majakka automatisoitiin 1960-luvulla.
Saaresta kerrotaan, että arkkienkeli Mikael ilmestyi täällä pyhälle Patrickille auttaakseen tätä alueen evankelioimisessa. Lisäksi Skellig Michael on luoteesta lähtien uloimmainen seitsemän hyvin vanhan pyhäkön kartalla muodostamassa suorassa linjassa, joista jokainen tavalla tai toisella liittyy arkkienkeli Mikaeliin. Väitetään, että viiva seuraa kaiken lisäksi auringonlaskun reittiä kesäpäivänseisauksen aikaan. Muita paikkoja tällä linjalla ovat muun muassa St Michael's Mount, Mont Saint-Michel ja Sacra di San Michele. Linja päättyy toisessa päässä Israelin Haifaan, Karmelvuorelle, jossa on Stella Mariksen luostari.
Saarella kuvattiin vuosina 2015–2016 elokuvia Star Wars: The Force Awakens ja Star Wars: The Last Jedi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skellig Michael Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Irlannissa
Brú na Bóinne
Skellig Michael
Sävel

Tavanomaiset sävelten nimet.
Sävel on ääni, jonka yksi taajuus eli sävelkorkeus on selvästi muita taajuuksia voimakkaampi desibeleinä mitattuna. Häly ja kohina eivät siten ole säveliä, koska niillä ei ole tunnistettavaa sävelkorkeutta. Tietyntaajuista ilman värähtelyn siniaaltoa kutsutaan joskus "puhtaaksi säveleksi" tai puhtaaksi ääneksi. Useammin puhtaalla sävelellä tarkoitetaan soittimella hyvin soitettua ääntä, jossa yläsävelet täydentävät pääasiallista taajuutta kullekin soittimelle ominaisella tavalla saaden aikaan eri soittimille tyypilliset sointivärit.
Sävelkorkeus määrittelee, kuinka "korkeana" ääni aistitaan. Esimerkiksi laulajista sopraanon ääniala on korkea, ja basson ääniala on matala. Sävel on sitä korkeampi, mitä suurempi on ääniaallon taajuus. Kun taajuus kasvaa kaksinkertaiseksi, sävelkorkeus nousee oktaavilla.
Kun säveliä yhdistetään peräkkäin suhteessa aikaan, syntyy melodia. Usean yhtä aikaa soivan äänen suhdetta toisiinsa kutsutaan harmoniaksi. Kahden sävelen sävelkorkeuden välisen etäisyyden ilmaisemiseen käytetään intervalleja. Sointu muodostuu, kun vähintään kolme eri sävelkorkeudella soivaa ääntä soi yhtä aikaa.
Sävelten nimet

Vaikka nuottikirjoitus on ainakin länsimaissa täysin kansainvälinen, sävelten nimet vaihtelevat eri kielissä. Euroopan eri kielissä on käytössä lähinnä kaksi järjestelmää eri muunnelmineen.
Sävelten nimet > Solmisaatio

Keskiajalta periytyviä solmisaatiotavuja ut (tai do), re, mi, fa, sol, la ja si (tai ti) käytetään useimmissa kielissä lähinnä vain laulunopetuksessa osoittamaan, kuinka mones sävelasteikon sävel on kyseessä. Mutta romaanisissa kielissä niillä tarkoitetaan myös sävelten absoluuttisia korkeuksia, jolloin esimerkiksi ut (tai do) = c, re = d jne.   Nimet perustuvat alkujaan keskiaikaiseen Johannes Kastajan kunniaksi sävellettyyn hymnin Ut queant laxis eri säkeiden alkutavuihin; tässä hymnissä kaikki säkeet alkavat eri sävelillä. Ut-nimen ohella on kuitenkin myöhemmin käytännön syistä ryhdytty käyttämään nimeä do.  Korotettujen ja alennettujen sävelten nimet muodostetaan lisäämällä näihin ylennys- tai alennusmerkin nimi, esimerkiksi ranskassa dièse tai bémol, italiassa diesis tai bemolle.
Sävelten nimet > Kirjainnimet ja B

Useimmissa kielissä sävelten niminä käytetään aakkosten alkukirjaimia. Tämä järjestelmä sai alkunsa jo keskiajalla ja muodostettiin käyttämällä molliasteikkoa (a-mollia) perusasteikkona, jolloin sen sävelet saivat nimet A, B, C, D, E, F ja G.  Vasta myöhemmin tuli tarve laajentaa säveliä kromaattisen asteikon lopuilla sävelillä. Kuitenkin jo keskiaikaisessa musiikissa B-sävel esiintyi usein myös alennettuna, kun pyrittiin välttämään riitasointuja. Tämä aiheuttikin sekaannusta, kun samaa nimeä käytettiin sekä alennetusta että alentamattomasta sävelestä.
Ratkaisuksi saksalaisella kielialueella B vakiintui matalamman "pehmeän" sävelen nimeksi, ja vastaavan "kovan" sävelen nimenä alettiin käyttää aakkosten seuraavaa vapaata kirjainta eli H:ta. Sitä vastoin englanninkielisessä merkintätavassa pehmeää ja kovaa B-säveltä erotettiin tarvittaessa toisistaan nimillä b durum (kova b) ja b molle (pehmeä b). Lyhyeen merkitsemiseen käytettiin vastaavasti latinalaista b-kirjainta ja goottilaista b-kirjainta, joista ovat muodostuneet nykyisin käytetyt alennus- ja palautusmerkit.
Nämä toisistaan poikkeavat nimistöt ovat säilyneet nykypäivään asti, ja vaikka ne aiheuttavat sekaannustakin, eivät kansainvälisen nimistön yhtenäistämisyritykset ole onnistuneet. Saksalainen merkintätapa on kuitenkin hitaasti väistymässä loogisemman ja laajemmin käytetyn, englanninkielisen nimistön tieltä. Esimerkiksi Ruotsissa siirryttiin 1990-luvun aikana käyttämään englantilaista merkintätapaa.
Myös Suomessa on alettu käyttää populaarimusiikin puolella yhä kasvavissa määrin englantilaista merkintätapaa, kun taas taidemusiikin puolella käytetään edelleen vakaasti saksalaista merkintätapaa.
Sävelten nimet > Kirjainnimet ja B > Ylennykset ja alennukset

Kun myöhemmin tulivat käyttöön muutkin korotetut ja alennetut sävelet, niistä alettiin ensin Saksassa, myöhemmin useissa muissakin maissa käyttää nimiä, jotka muodostettiin lisäämällä korotettujen sävelten tapauksessa pääte -is, alennetuille -es tai vokaalin jäljessä pelkkä -s. Niinpä korotetut sävelet ovat cis, dis, eis, fis, gis, ais ja his, alennetut ces, des, es, fes, ges, as ja b.
Kaksinkertaisesti ylennettyjen tai alennettujen sävelten nimissä tämä päätekin on kahteen kertaan, esimerkiksi fisis, asas tai deses.
Tämä nimistö on nykyisin käytössä muun muassa saksassa sekä kaikissa pohjoismaisissa kielissä, myös suomessa. (Tosin esimerkiksi ruotsissa nämä s-loppuiset nimet kirjoitetaan kahdella s:llä, esimerkiksi ciss, dess, ess, ass.)
Sitä vastoin englannissa korotettujen ja alennettujen sävelten nimet muodostetaan yleensä lisäämällä kantasävelen nimen jälkeen sana sharp tai flat. Kirjoitetussa tekstissä näiden sanojen asemesta käytetään usein ♯- ja ♭-merkkejä, esimerkiksi B♭.
Vain harvoin käytetään englannissakin korotetuista ja alennetuista sävelistä -is- ja -es -loppuisia nimiä; siinä tapauksessa suomalaista B:tä vastaa Bes.
Suomenkielinen erikoisuus on, että kaksoisalennetun h:n nimi on suomeksi yleensä bb. Tämän tavallisimman kaksoisalennetun nuotin nimi (b on ensimmäinen alennettu nuotti) on heses kaikissa muissa maissa, joissa vastaava järjestelmä on käytössä. Nimitys bb poikkeaakin koko systeemistä, joka vaatisi joko muotoa heses tai beses. Suomessakin käytetäänkin usein nimeä heses, ja jopa hakuteoksissa esiintyy epävarmuutta. Esimerkiksi Otavan suuri musiikkitietosanakirja ja Brodinin Musiikkisanakirja käyttävät hes-artikkeleissaan muotoa heses, vaikka sävelnimien taulukoissaan ne käyttävät bb:tä.
Sävelten nimet > Vertailutaulukko

Eri kielissä sävelten nimet vastaavat toisiaan seuraavasti:
| Suomi> Ruotsi.Saksa.Englanti.Ranska.Italia | c> c.c.C.do.do | d> d.d.D.ré.re | e> e.e.E.mi.mi | f> f.f.F.fa.fa | g> g.g.G.sol.sol | a> a.a.A.la.la | h> b.h.B.si.si | cis> ciss.cis.C sharp.do dièse.do diesis | cisis> cississ.cisis.C double-sharp.do double-dièse.do doppio diesis | des> dess.des.D flat.ré bémol.re bemolle | es> ess.es.E flat.mi bémol.mi bemolle | as> ass.as.A flat.la bémol.la bemolle | asas> assess.ases.A double-flat.la double-bémol.la doppio bemolle | b> bess.b.B flat.si bémol.si bemolle | bb/heses> bessess.heses.B double-flat.si double-bémol.si doppio bemolle |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

Kaikissa edellä mainituissa järjestelmissä käytetään kuitenkin eri oktaavialojen vastaavista sävelistä samoja nimiä. Tarvittaessa ne voidaan erottaa toisistaan lisäämällä varsinaisen sävelnimen yhteyteen oktaavialan nimi, esimerkiksi suuri C, pieni c, yksiviivainen c, numeromerkintänä c1 jne.
Sulawesinsika

| Sulawesinsika |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Alaheimo::  Siat Suinae
Tribus::  Suini
Suku::  Siat Sus
Laji::  celebensis
Kaksiosainen nimi
 Sus celebensis  Müller & Schlegel, 1843 
Alalajit 
 S. c. celebensis  S. c. floresianus  S. c. timoriensis 
Katso myös
   Sulawesinsika Wikispeciesissä   Sulawesinsika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sulawesinsika eli celebesinsika (Sus celebensis) on Indonesiassa elävä sikalaji. Se luokiteltiin aikaisemmin samaan lajiin käsnäsian kanssa, mutta tunnustetaan nykyisin omaksi lajikseen. Sulawesinsika on villisian ohella ainoa sikalaji, joka on kesytetty kotieläimeksi.
Koko ja ulkonäkö

Sulawesinsika on keskikokoinen sikalaji. Karjut ovat emakoita suurempia. Sulawesinsian pituus on 80–130 senttimetriä, ja paino 40–70 kiloa. Karjun säkäkorkeus on 60–70 senttimetriä, emakon vähemmän. Etelä-Sulawesin luolista löytyneiden subfossiilien ja pleistoseenikautisten löytöjen perusteella nykyiset sulawesinsiat ovat edeltäjiään kookkaampia. Sulawesinsialla on pitkä, tupsullinen häntä. Jalat ovat suhteellisen lyhyet. Selkä on lyhyt ja hieman kupera. Naama on lyhyt ja korvat suhteellisen pienet. Aikuisille koiraille kehittyy kolme paria käsniä, jotka kaikki kasvavat iän myötä. Suurin käsnäpari on silmien edessä, ja saavuttaa täyden mittansa vasta 8 vuoden iässä.
Aikuisten sikojen karvoitus on yleensä tumma, mutta jotkin yksilöt ovat punaruskoita tai kellertäviä, ainakin kyljiltä. Toisinaan niillä on vielä vaaleampaa karvoitusta takamuksessa ja vatsassa. Vatsa vaalenee iän myötä. Päälaella ja toisinaan myös niskassa on paksuja, tummia karvoja, jotka muodostavat selkään tumman harjan. Tummassa naamassa on huomiota herättävä keltaisten karvojen muodostama viiru, joka kulkee kuonon yli silmien edestä. Poskissa on myös valeita karvatupsuja. Porsailla on syntyessään viisi tummanruskeaa ja kuusi vaaleaa vaakasuorana kulkevaa raitaa. Raidat katoavat yleensä 6 kuukauden kuluessa. Nuoret, vielä emensa kanssa liikkuvat yksilöt ovat vielä kokonaan punertavia.
Ainoa sulawesinsian levinneisyysalueella elävä luonnonvarainen sikalaji on hirvisika, jolla on kuitenkin hyvin vähän karvoitusta. Hirvisian kuono on myös pidempi ja kapeampi. Karjuilla on myös kuonon läpi kasvavat syöksyhampaat. Visayanpartasialla on samanlainen viiru kuonossa kuin sulawesinsialla, mutta on väritykseltään harmaampi, eikä sillä ole samanlaisia näkyviä pahkoja naamassa. Karjujen harja on myös suurempi kuin sulawesinsian vastaava.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sulawesinsian luontaista levinnsisyysaluetta on Sulawesiin saari ja sen läheisyydessä sijaitsevat Selayrin, Butonin, Munan, Kabeanan, Pelengin, Lembehin saaret sekä eräät Togiansaarten saaret. Nykyään laji on hyvin harvinainen Sulawesin koillis- ja eteläosissa, ja sen uskotaan hävinneen kokonaan Selayrilta. Halmaheran saaren kanta on ilmeisesti perimältään lähempänä Uuden-Guinean sikoja kuin sulawesinsikaa.
Ihmisten siirtäminä sitä tavataan myös muilla Indonesian saarilla, joilla se on usein risteytynyt villisian kanssa. Siat istutettiin saarille luultavasti sitä varten, että niitä voitaisiin myöhemmin tarvittaessa metsästää ruoaksi. Siirtoistutuksista peräisin olevia kantoja tavataan Floresilla, Timorilla, Simeuleulla, Lendulla, Rotella ja Sawulla. Molukeilla, Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla elävien kantojen uskotaan polveutuvan sulawesinsikojen villisikojen välisistä risteymistä. Mammal Species of the World -tietokannan luokituksessa Floresin ja Timorin kannat kuuluvat omiin alalajeihinsa.
Sulawesinsikaa tavataan monenlaisissa elinympäristöissä, joihin kuuluvat sademetsät, rämeet, avoimet ruohotasangot, maatalousalueet. Sitä tavataan jopa lähes 2500 metrin korkeudessa sijaitsevissa pilvimetsissä, mutta on harvinainen yli 1500 metrin korkeudessa. ja suosii laaksoja.
Elintavat

Sulawesinsika on päiväaktiivinen. Se on aktiivisimmillaan aamulla ja iltapäivällä. Keskipäivän se viettää rypemällä mutakuopissa, joita se on kaivanut kuonollaan. Kuivuneen mudan se hankaa usein pois puunrunkoa vasten, mikä luultavasti auttaa nahan hoitamisessa. Yöllä sika yleensä lepää, mutta alueilla joilla on ihmistoimintaa se muuttuu usein yöaktiiviseksi. Sulawesinsiat liikkuvat yksin tai 2–9 yksilön perheryhminä, joihin kuuluu yleensä yksi karju, useita emakoita niiden poikasia. Liikkeellä olevaa laumaa johtaa tavallisesti hallitseva karju. Karjut saattavat jättää hajumerkkejä naamarauhastensa eritteillä, mutta tätä käyttäytymismallia ei tunneta. Verkkopytonin lisäksi lajilla ei ole merkittäviä luontaisia vihollisia.
Sulawesinsika on kaikkiruokainen. Sen ravinto koostuu pääosin juurista, nuorista versoista, lehdistä ja pudonneista hedelmistä, myös pienistä selkärankaisista, hyönteisistä, madoista, äyriäisistä, kaloista ja raadoista.
Piirros sulawesinsian kallosta 1800-luvulta
Fotodótisin luostari

| Fotodótisin luostari Μονή Φωτοδότη |
| --- | --- |
 Fotodótisin luostari.
Sijainti:  Danakós, Náxos, Náxos ja Pienet Kykladit, Etelä-Egean saaret, Kreikka
Koordinaatit:  37°03′02″N, 25°31′17″E
Kirkkokunta:  ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Paronaxían hiippakunta
Perustettu:  1100-luku
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Fotodótisin luostari eli Kristus Valonantajan luostari (kreik. Μονή Φωτοδότη (Χριστού), Moní Fotodóti (Christoú)) on ortodoksinen luostari Náxoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee lähellä Danakóksen kylää. Luostari on omistettu Kristuksen kirkastumiselle.
Luostarin kirkko sisältä.
Fotodótisin luostari perustettiin bysanttilaisella kaudella 1100-luvulla, ja sen katsotaan olevan Náxoksen vanhin luostari. Sen perustamisesta on useita erilaisia legendoja, joissa se kytketään esimerkiksi Bysantin keisariperheeseen. Marco Sanudo antoi luostarin vuonna 1227 benediktiineille. Nykyisen muotonsa luostarirakennus sai venetsialaisvallan aikana 1400-luvulle saakka tehdyissä muutoksissa. Osmanivallan aikana Fotodótisin luostari tuli Pátmoksen Johannes Teologin luostarin alaisuuteen. Se on ollut takaisin Paronaxían hiippakunnan alaisuudessa viimeistään 1830-luvulla. Luostari oli pitkään autiona. Luostarirakennusten kunnostaminen alkoi vuonna 1959 ja saatettiin loppuun 1991–2007.
Luostarirakennus on linnamainen ja rakennettu noin 570 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Siinä on kolme rakennusvaihetta: Luostarin kirkko oli alun perin kolmilaivainen basilikakirkko 500-luvulta. Se muutettiin luostarin rakentamisen yhteydessä 1100-luvulla risti-suorakulmiossa -muotoiseksi kirkoksi, jossa on kupoli. Venetsialaisella kaudella kirkko rakennettiin osaksi linnoitustornia.
Luostari juhlii vuosittain Kristuksen kirkastumisen päivänä 6. elokuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fotodótisin luostari Wikimedia Commonsissa
Silikageeli

Silikageeli (engl. silica gel) on amorfista piidioksidia (SiO2 · n H2O). Se on yleisin kuivausaine.
CAS-numerot: 112926-00-8 ja 63231-67-4.
Ominaisuuksia

Olomuodoltaan silikageeli on geeli-nimestään huolimatta kiinteää ja kovaa. Silikageeli esiintyy puhtaana yhdisteenä hajuttomina, mauttomina, myrkyttöminä, läpinäkyvinä ja pyöreähköinä rakeina, jotka eivät ole vesiliukoisia. Aine voi kuitenkin olla ärsyttävä nieltynä, joutuessaan silmiin tai pöly suurin määrin ihokosketuksessa. Aine on tunnettu sen erinomaisesta kyvystä adsorboida kosteutta suoraan ilmasta.
Silikageelirakeet on usein käsitelty vesipitoisuutta ilmentävillä kemikaaleilla, jotka muuttavat väriään kosteuspitoisuuden mukaan. Tähän on käytetty kobolttisuoloja, kuten kobolttinitraattia (Co(NO3)2), kobolttikloridia (CoCl2) tai diammoniumtetraklorokoboltaatti(II)a ((NH4)2[CoCl4]). Nämä yhdisteet ovat sinisiä kuivina, mutta muuttavat väriään pinkiksi joutuessaan tekemisiin kosteuden kanssa. Värin muutos johtuu koboltti-ionin (Co2+) ympärille koordinoituneista vesimolekyyleistä. Kobolttiyhdisteet tekevät silikageelistä usein haitallista tai myrkyllistäkin. Mikäli tuotteessa on käytetty näitä lisäaineita, se voi olla myös karsinogeenista.
Silikageelirakeet voidaan regeneroida eli aktivoida uudelleen, toisin sanoen uudistaa hygroskooppisiksi eli kosteutta sitoviksi lämmittämällä niitä kaksi tuntia 120 °C:ssa.
Käyttökohteita

Silikageelin käyttö liittyy yleensä sen kuivausominaisuuteen eli kykyyn sitoa vettä kaasuseoksesta, kuten ilmasta. Käyttökohteita ovat muiden muassa:
Elektroniikan, hienomekaniikan, optiikan, lääkkeiden yms. tuotepakkauksissa huokoisiin pussukoihin pakattuna kosteusvaurioita ehkäisemässä.
Kissanhiekka-astiassa hajuhaittoja eliminoimassa sekä nestettä sitomassa. Näissä tuotteissa on usein myös bentoniittia.
Askartelutuotteena kuivakukkien valmistuksessa.
Silikageelipussukka osittain auki repäistynä
Helaletidae

| Helaletidae |
| --- | --- |
 Heptodon
 Eoseeni  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kavioeläimet Perissodactyla
Alalahko::  Ceratomorpha
Yläheimo::  Tapiroidea
Heimo::  Helaletidae  Osborn, 1892
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helaletidae on sukupuuttoon kuollut tapiirinsukuisten kavioeläinten heimo, jolla myös oli yhtäläisyyksiä sarvikuonojen kanssa. Heimo eli Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa eoseenin aikana. Ryhmä on todennäköisesti parafyleettinen. Ryhmästä tunnettu laji on Heptodon, joka oli noin metrin pituinen ja muistutti paljon nykyisiä tapiirejä. Eräs  toinen oli Helateles.
Fylogenia

Kladogrammi osoittaa heimon paikan kavioeläinten sukupuussa.
Kansainvälinen transihmisten muistopäivä

Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministeriö liputtaa translipulla muistopäivänä 2017.
San Franciscon kaupungintalo värjättynä translipun väreihin muistopäivänä 2017.
Kansainvälinen transihmisten muistopäivä (engl. International Day of Transgender Remembrance tai Transgender Day of Remembrance, myös muodossa kansainvälinen transmuistopäivä) on vuosittain 20. marraskuuta järjestettävä kansainvälinen vuosipäivä. Muistopäivänä muistetaan sukupuolivähemmistöihin kuuluvia vastaan kohdistuvan väkivallan vuoksi kuolleita transsukupuolisia henkilöitä ja pyritään kiinnittämään huomiota transfobiaan yhteiskunnassa. Muistopäivää on vietetty vuodesta 1999, jolloin järjestettiin kynttiläkulkue vuosi aiemmin Yhdysvalloissa murhatun Rita Hesterin muistoksi.
Suomessa transihmisten muistopäivää on vietetty ainakin Helsingissä, Lahdessa ja Turussa. Vuonna 2017 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon papit ja muut työntekijät osallistuivat muistopäivään videolla, jossa myös Turun arkkipiispa Kari Mäkinen sytytti kynttilän kuolleiden muistoksi.
Kanadassa Ontarion provinssi julisti vuonna 2017 kyseisen päivän viralliseksi transihmisten muistopäiväksi. Laki edellyttää Ontarion provinssin parlamenttia viettämään hiljaisen hetken tuona päivänä kello 10.29.
Hirvisika

| Hirvisika |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Siat Suidae
Suku::  Babirussat Babyrousa
Laji::  babyrussa
Kaksiosainen nimi
 Babyrousa babyrussa  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Hirvisika Wikispeciesissä   Hirvisika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hirvisika eli babirussa (Babyrousa babyrussa) on sikojen heimoon kuuluva sorkkaeläinlaji. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käytettäväksi nimeä babirussa.
Koko ja ulkonäkö

Hirvisian pituus on 85–110 senttimetriä ja hännän pituus 20–32 senttimetriä. Säkäkorkeus on 65–80 senttimetriä ja paino enintään 100 kilogrammaa. Hirvisian yläsyöksyhampaat kasvavat kuonon läpi ja kaartuvat taaksepäin. Elleivät nämä sarvet katkea taistelussa tai jollain muulla tavalla, ne kasvavat hirvisian kallon läpi.lähde?
Levinneisyys

Hirvisika elää Indonesiassa Sulawesilla ja Togianin saarilla. Jo aikoja sitten hirvisikoja siirrettiin Molukkien Sula- ja Buru-saarille, joilla elää voimakas kanta.
Ravinto

Huomattava osa hirvisian ajasta kuluu ravinnon etsimiseen metsässä. Tarkan hajuaistinsa avulla eläin pyrkii löytämään pudonneita hedelmiä, jotka ovat sen herkkuruokaa. Hirvisika elelee mielellään veden lähettyvillä. Siellä kasvaa usein hedelmäpuita ja marjapensaita. Hedelmien ohella se syö myös lehtiä ja ruohoja joskus myös sieniä ja toukkia.
Uskomuksia

Paikallisen väestön mielestä hirvisian erikoisen näköiset torahampaat muistuttivat sarvia. He antoivatkin eläimelle nimen ”sikahirvi” (babi-rusa). Seudulla uskottiin torahampaiden kasvavan käyriksi, jotta otus pystyisi riippumaan niillä yöllä puunoksasta. Tällä tavoin hirvisika saisi nukkua rauhassa pedoilta.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Babirussa (Babyrousa babyrussa)
ITIS: Babyrousa babyrussa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q232558  Wikispecies: Babyrousa  ADW: Babyrousa  CoL: 372D  EoL: 42319  GBIF: 2441208  iNaturalist: 42124  IRMNG: 1109972  ITIS: 624935  MSW: 14200008  NCBI: 41805  Paleobiology Database: 103839 
Hirvisian kallo
Sisäilma

Sisäilma on rakennuksen tai muun tilan sisällä olevaa ilmaa. Sisäilma koostuu kaasumaisista ja hiukkasmaisista yhdisteistä, jotka liikkuvat ilman mukana ja päätyvät hengityksen, ihon tai limakalvojen kautta elimistöön. Ulkoilman lisäksi sisäilmassa on tilasta, sen käyttäjistä tai käyttäjien toiminnoista peräisin olevia yhdisteitä.
Sisäympäristöllä tarkoitetaan on rakennuksen tai muun tilan sisällä vallitsevia fysikaalisia ja kemiallisia olosuhteita. Sisäilmasto kattaa tästä kokonaisuudesta lämpöolosuhteet ja sisäilman. Sisäilmaston lisäksi sisäympäristöön vaikuttavat muun muassa akustiset olosuhteet, sähkö- ja magneettikentät sekä valaistus.