stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emīlija Benjamiņa

Emīlija Benjamiņa kuvattuna 1920-luvulla.
Emīlija Benjamiņa (10. syyskuuta 1881 Riika – 23. syyskuuta 1941 Solikamsk) oli latvialainen sanomalehtien kustantaja ja tehtailija. Hän oli ennen toista maailmansotaa Latvian rikkain kansalainen ja yksi Euroopan rikkaimmista naisista. Neuvostoliitto miehitti Latvian vuonna 1940, ja vuoden 1941 kesäkuussa toimeenpani kyyditykset Siperiaan. Benjamiņa kyyditettiin Siperiaan, missä hän kuoli pakkotyöleirillä.
Aiheesta muualla

http://benjamina.lv/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.visitjurmala.lv/en/plan/points-of-interest/architecture/center/the-emilija-benjamin-house/
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Elisabeth Moss

| Elisabeth Moss |
| --- | --- |
 Elisabeth Moss Toronton elokuvajuhlissa vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Elisabeth Singleton Moss
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1982 (ikä 42) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Fred Armisen (2009–2011)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1990–
Merkittävät roolit:   Mad Men  Vuosi nuoruudestani  Top of the Lake  The Handmaid’s Tale – Orjattaresi 
Palkinnot
 Golden Globe (2014, 2018) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Elisabeth Singleton Moss (s. 24. heinäkuuta 1982 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Moss tunnetaan muun muassa Peggy Olsonin roolista televisiosarjassa Mad Men. Moss aloitti näyttelijänuransa 7-vuotiaana. Hänen muihin tunnetuimpiin töihinsä kuuluvat muun muassa roolit televisiosarjassa West Wing (1999–2006) sekä elokuvissa Vuosi nuoruudestani (1999) ja The Attic (2008). Hän näytteli pääroolissa televisiominisarjassa Top of the Lake (2013), josta hänet palkittiin parhaan minisarjan tai televisioelokuvan naispääosan Golden Globella.
Vuodesta 2016 Moss on näytellyt draamasarjassa The Handmaid’s Tale – Orjattaresi, josta hänet palkittiin parhaan draamasarjan naispääosan Primetime Emmyllä ja Golden Globella.
Yksityiselämä

Mossin isä on brittiläinen ja äiti amerikkalainen, jolla on ruotsalaisia sukujuuria. Hän on uskonnoltaan skientologi.
Moss tapasi vuonna 2009 Fred Armisenin, jonka kanssa meni avioitui vuotta myöhemmin. Avioliitto päättyi kahdeksan kuukauden kuluttua eroon.
Eclipso

Eclipso on DC Comicsin universumissa esiintyvä superroisto. Hahmo on Jumalan vihan ja koston enkelin inkarnaatio, joka muuttui pahaksi ja jonka tilalle tuli Aave. Hahmossa on huomattavia yhtäläisyyksiä tohtori Jekyllin ja herra Hyden kanssa. Eclipso esiintyi ensimmäisen kerran tarinassa House of Secrets #61 elokuussa 1963 ja sen loivat Bob Haney ja Lee Elias. Hahmo on toiminut Oikeuden Puolustajien vihollisena.
Muussa mediassa > Animaatiossa

Eclipso esiintyi animaatiosarjan Justice League jaksossa "Eclipsed". Tämä versio on kollektiivisia sieluja käärme-humanoideista nimeltä "Ophidians", jotka vangitsivat itsensä mustaan ​​timanttiin nimeltä Heart of Darkness tuhotakseen lopulta ihmiskunnan. Eclipso yrittää tummentaa auringon pysyvästi ja ottaa suurimman osan Justice Leaguesta haltuunsa, mutta Salama onnistuneesti pakenee mielenhallinnasta, ajaa henget pois joukkuetovereistaan ​​ja auttaa heitä luomaan madonreiän, joka tyhjensi mustan energian, jota Eclipso käytti auringon pimentämiseen.
Eclipso esiintyi cameo-roolissa animaatioelokuvassa Superman/Batman: Public Enemies yhtenä Lex Luthorin palkkaamista roistoista Batmanin ja Teräsmiehen vangitsemiseksi palkkion toivossa.
Jean Loringin versio Eclipsosta esiintyi animaatioelokuvassa DC Super Hero Girls: Hero of the Year, jossa häntä ääninäytteli Mona Marshall.
Jean Loringin versio Eclipsosta esiintyi animaatioelokuvassa Lego DC Super Hero Girls: Brain Drain, jossa häntä ääninäytteli Mona Marshall.
Muussa mediassa > Televisiossa

Bruce Gordonin versio Eclipsosta esiintyi Stargirl televisiosarjassa, jossa häntä esittivät Jason Davis ja Nick E. Tarabay toisesta kaudesta eteenpäin. Sarjassa Alex Montezia esitti Jonathan Blanco.
Videopeleissä

Eclipso esiintyi pelissä Justice League: Chronicles.
Eclipso esiintyi DC Universe Online -pelissä, jossa häntä ääninäytteli Jason Liebrecht.
Eclipso esiintyi pelattavana hahmona DC Unchained ja DC Legends -peleissä.
Bruce Gordonin versio Eclipsosta esiintyi Lego DC Super-Villains -pelissä, jossa häntä ääninäytteli David Lodge.
Double Fantasy

| Double Fantasy John Lennon & Yoko Ono |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 4. elokuuta 1980 – 22. syyskuuta 1980
 Julkaistu: 17. marraskuuta 1980
 Tuottaja(t): John Lennon, Yoko Ono Jack Douglas
 Tyylilaji: rock pop
 Kesto: 45.05
 Levy-yhtiö: Geffen
John Lennonin muut julkaisut
| Shaved Fish 1975 | Double Fantasy 1980 | Milk and Honey 1984 |
Yoko Onon muut julkaisut
| A Story 1974 | Double Fantasy 1980 | Season of Glass 1981 |
Singlet albumilta Double Fantasy
 ”(Just Like) Starting Over” Julkaistu: 23. lokakuuta 1980  ”Woman” Julkaistu: 12. tammikuuta 1981  ”Watchig the Wheels” Julkaistu: 13. maaliskuuta 1981
Double Fantasy on John Lennonin ja hänen vaimonsa Yoko Onon vuonna 1980 julkaisema albumi. Albumi oli Lennonin menestyksekäs paluu musiikin pariin, ja se jäi myös Lennonin viimeiseksi hänen elinaikanaan julkaistuksi albumiksi. Albumin arvostetuimpia ja menestyneimpiä kappaleita ovat ainakin (Just Like) Starting Over ja Woman.
Tausta

John Lennon oli ollut kaikkien aikojen menestyneimmän yhtyeen The Beatlesin jäsen ennen soolouraansa. Hän oli muodostanut Beatles-aikoinaan yhden maailman arvostetuimmista laulunkirjoitus-pareista Paul McCartneyn kanssa ja noussut myös henkilökohtaisella tasolla yhdeksi maailman tunnetuimmista ja arvostetuimmista muusikoista kirjoitettuaan ja sävellettyään useat Beatlesin tunnetuimmista ja arvostetuimmista kappaleista. The Beatles menestyi loistavasti ensimmäisestä studioalbumistaan Please Please Me aina viimeiseen albumiinsa Let It Be asti, ja kaikki yhtyeen albumit nousivat listaykkösiksi niin Britanniassa kuin Yhdysvalloissakin, joskin Yhdysvalloissa vasta vuoden 1964 albumista A Hard Day's Night lähtien. Yhtyeen sisällä oli kuitenkin kasvanut useita ristiriitoja sen jäsenten välille johtuen niin musiikillisista erimielisyyksistä kuin henkilökohtaisistakin seikoista, kuten Lennonin vaimon Yoko Onon jatkuvasta läsnäolosta. The Beatles hajosi vuonna 1970, ja kaikki sen jäsenet aloittivat soolouransa. Lennon oli soolouransa alettua hyvin tuottelias, ja hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa John Lennon/Plastic Ono Band jo samana vuonna, 1970. Tätä seurasi menestys-albumi Imagine ja hieman heikommin menestynyt Some Time in New York City. Lennon julkaisi vuosien 1973–1975 aikana vielä kolme albumia, Mind Games, Walls and Bridges ja Rock 'n' Roll. Pian Rock 'n' Roll -albumin jälkeen Lennon vetäytyi sivuun musiikista ja julkisuudesta viettääkseen aikaa perheensä parissa, sillä hänen vaimonsa Yoko Ono oli raskaana, ja Lennon tahtoi elää koti-isän elämää ja olla läsnä poikansa ensimmäisinä elinvuosina mahdollisimman paljon. 9. lokakuuta 1975 Yoko synnytti pariskunnan esikoisen, Seanin. Lennon omaksui koti-isän roolin, matkusteli ja eli onnellisena perheensä kanssa. Lennon oli päättänyt, että hän olisi koti-isänä, kunnes Sean täyttäisi viisi vuotta. Vuonna 1980 Lennon päätti palata julkisuuteen ja julkaista uuden albumin.
Laulunkirjoitus- ja sävellystyö

Ollessaan sivussa julkisuudesta Lennon ei kuitenkaan lopettanut laulujen tekemistä, vaan sävelsi ja kirjoitti useita kappaleita. Osasta Lennon äänitti myös demonauhoja, esimerkkinä Free as a Bird ja Real Love, jotka muut Beatlesin jäsenet myöhemmin Lennonin kuoleman jälkeen viimeistelivät ja jotka sittemmin julkaistiin The Beatles-kokoelmalla The Beatles Anthology. Lennonia inspiroi moniin Double Fantasyn kappaleisiin hänen perheensä. Kappaleen Dear Yoko hän kirjoitti vaimostaan ja kappaleen Beautiful Boy pojastaan. Kappaleeseen Watching the Wheels Lennonia inspiroi hetki, kun hän katseli poikansa kanssa kotitalonsa ikkunasta New Yorkin kaduilla ajavia autoja. Lennonin vaimo Yoko Ono puolestaan sanoi, että kappale (Just Like) Starting Over kertoo Lennonin aatoksista koota The Beatles jälleen yhteen, kymmenen vuotta yhtyeen hajoamisen jälkeen. Lennon oli jo ottanut asian tiimoilta yhteyttä entiseen Beatles-jäseneen George Harrisonin. Puolet albumin kappaleista puolestaan on Yoko Onon sävellyksiä.
Levytys

Lennonin paluu musiikin pariin oli huomioitu laajasti julkisuudessa, ja sessiomuusikot ympäri Amerikkaa ja Eurooppaa halusivat soittaa Lennonin paluu-albumilla. Muusikoiden lisäksi myös useat levy-yhtiöt kilpailivat Lennonin paluu-albumin julkaisemisesta ja tuottamisesta. Lopulta Lennon valitsi albumin julkaisijaksi Geffen Recordsin, jonka kanssa Lennon teki levytyssopimuksen. Albumin tuotti Lennonin ja Onon ohella Jack Douglas ja se äänitettiin 7. elokuuta ja 22. syyskuuta 1980 välisenä aikana The Hit Factoryn studiolla New Yorkissa. Albumin parissa työskenteli yli neljäkymmentä studiomuusikkoa. Double Fantasyn sessioissa levytettiin myös kappaleita, jotka jäivät albumin ulkopuolelle. Osa näistä kappaleista julkaistiin vuonna 1984 Lennonin postuumisti julkaistulla albumilla, Milk and Honey. Vuonna 2000 julkaistulla Double Fantasyn uudelleenjulkaisulla esiintyi myös kaksi albumin sessioissa levytettyä kappaletta bonusraitoina.
Kansi

Double Fantasyn kannessa Lennon ja Ono suutelevat mustavalkoisella pohjalla, ja albumin taka-kannessa he seisovat kotitalonsa Dakota Housen edustalla ja katselevat eteenpäin.
Julkaisu ja arvostus

Double Fantasyn ensimmäinen single (Just Like) Starting Over julkaistiin 20. lokakuuta 1980, ja se nousi single-listojen ykköseksi useissa maissa, mukaan lukien Yhdysvalloissa ja Britanniassa. Itse albumi julkaistiin 17. marraskuuta 1980, ja sen julkaisu sai runsaasti julkisuutta. Albumia myytiin runsaasti, ja se nousi listaykköseksi useissa maassa, jälleen myös Yhdysvalloissa ja Britanniassa sekä myös Australiassa, Itävallassa, Kanadassa, Uudessa-Seelannissa, Norjassa ja Ruotsissa. Listakakkosena Double Fantasy oli Japanissa, Ranskassa ja Länsi-Saksassa. Listan kymmenen parhaan joukossa albumi oli myös ainakin Italiassa ja Hollannissa. Albumi sai myös runsaasti positiivisia arvioita, ja se sai erinomaiset arviot muun muassa musiikkijulkaisuilta Rolling Stonelta ja Allmusicilta. Albumi lasketaan usein 1980-luvun parhaisiin albumeihin (ainakin Lennonin tekemien kappaleiden osalta), ja se luetaan usein Lennonin tuotannon parhaisiin teoksiin.
Lennonin kuolema

Alle kuukausi Double Fantasyn julkaisun jälkeen Mark David Chapman lensi New Yorkiin murhatakseen John Lennonin. Joulukuun kahdeksannen päivän aamuna, kun Lennon ja Yoko Ono olivat lähdössä levytysstudioon, oli jokapäiväiseen tapaan heidän kotitalonsa ovella jälleen useita kymmeniä faneja kärkkymässä Lennonin nimikirjoitusta. Chapman oli heidän joukossaan, ja Lennon kirjoitti nimikirjoituksensa Chapmanin omistaman Double Fantasy -albumin kanteen. Lennon havaitsi tuolloin Chapmanissa jotain outoa ja kysyi: "Onko tässä todella kaikki, mitä haluat?", mihin Chapman vastasi myöntävästi. Chapman jäi odottamaan Lennonin paluuta levytysstudiolta, ja kun Lennonin limusiini saapui illalla noin kello 22.50, Chapman oli odottamassa hänen saapumistaan. Ensin Yoko käveli ohi, ja kun Lennon käveli porttikongissa majailleen Chapmanin ohi, hän katsoi murhaajaansa silmiin, jonka jälkeen jatkoi kävelyään kohti kotiaan. Samassa Chapman pudottautui polvilleen ja huusi Lennonin perään sanat: "Mr. Lennon". Kun Lennon kääntyi, Chapman alkoi ampua häntä kohti. Neljä Chapmanin ampumista laukauksista osui, kaksi Lennonin olkapäähän ja kaksi selkään. Poliisi saapui paikalle melko nopeasti, ensimmäinen partio otti Lennonin autonsa kyytiin ja kiidätti sairaalaan, toinen partio vangitsi Chapmanin. Lennon vietiin sairaalaan, jossa häntä yritettiin elvyttää turhaan. Lennon menetti verestään yli 80 % ja kuoli Roosevelt-sairaalassa 8. joulukuuta 1980.
Lennonin kuoleman vaikutus albumin myyntiin

Lennonin salamurha oli yksi 1980-luvun suurimmista uutisista, ja ihmiset olivat šokissa ympäri maailmaa uutisen johdosta. Ihmiset ostivat valtavasti Lennonin ja The Beatlesin albumeja hänen kuolemansa jälkeen, ja hänen kappaleitaan laulettiin ympäri vuorokauden hänen kotitalonsa edustalla. New Yorkissa osallistui 200 000 ihmistä Lennonin muistoksi järjestettyyn hiljaiseen hetkeen. Myös jo aiemmin hyvin menestyneen Double Fantasyn myynti kasvoi suuresti, ja albumi myi lopulta pelkästään Yhdysvalloissa triplaplatinaa. Lennonin kuoleman jälkeen Double Fantasylta julkaistiin kaksi singleä lisää, tammikuussa 1981, Woman (listaykkönen Isossa-Britanniassa, listakakkonen ja -ykkönen USA) ja Watching the Wheels (30. Iso-Britannia, 10. & 7. USA).
Grammy-ehdokkuudet

Double Fantasy sai osakseen suurta arvostusta, ja albumi sai myös runsaasti Grammy-ehdokkuuksia. On tosin myös esitetty, että Grammy-ehdokkuuksia ei välttämättä tullut pelkästään albumin takia, vaan mahdollisesti myös kunnianosoituksena Lennonille, hänen kuolemansa johdosta. Lennon sai Double Fantasysta kolme Grammy-ehdokkuutta, vuoden paras albumi (Double Fantasy), vuoden paras mieslaulaja (Lennon) ja vuoden paras laulu (”(Just Like) Starting Over”). Näistä kategorioista Double Fantasy voitti parhaan albumin Grammy-palkinnon. Grammy oli Lennonin soolo-uran ensimmäinen. Hieman myöhemmin Lennon sai myös elämäntyö-Grammyn.
Kappaleet

| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | (Just Like) Starting Over | John Lennon | 3.56 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Kiss Kiss Kiss | Yoko Ono | 2.41 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Cleanup Time | Lennon | 2.58 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Give Me Something | Ono | 1.35 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | I'm Losing You | Lennon | 3.57 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | I'm Moving On | Ono | 2.20 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Beautiful Boy (Darling Boy) | Lennon | 4.02 |  |  |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Watching the Wheels | Lennon | 3.35 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Yes, I'm Your Angel | Ono | 3.08 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Woman | Lennon | 3.32 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Beautiful Boys | Ono | 2.55 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Dear Yoko | Lennon | 2.34 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Every Man Has a Woman Who Loves Him | Ono | 4.02 |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Hard Times Are Over | Ono | 3.20 |  |  |  |  |  |  |
Käännös suomeksi
Epp Mäe

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Epp Mäe vuonna 2021. |  Epp Mäe vuonna 2021. |  Epp Mäe vuonna 2021. |  |
Maa:   Viro
Naispaini
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 2021 | 76 kg |  |
|  Pronssia | Las Vegas 2015 | 75 kg |  |
|  Pronssia | Nur-Sultan 2016 | 76 kg |  |
|  Pronssia | Belgrad 2022 | 76 kg |  |
| Euroopan kisat  | Euroopan kisat  | Euroopan kisat  |  |
|  Pronssia | Minsk 2019 | 76 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Varsova 2021 | 76 kg |  |
|  Hopeaa | Budapest 2022 | 76 kg |  |
|  Pronssia | Novi Sad 2017 | 75 kg |  |
Epp Mäe (s. 2. huhtikuuta 1992 Rakvere) on virolainen naispainija. Häntä ovat valmentaneet Riho Mäe ja Arvi Aavik.
Mäe voitti 75-kiloisten painoluokassa MM-pronssia Las Vegasissa 2015 ja saavutti samalla maapaikan Rion kesäolympialaisiin 2016. Rion olympialaisissa hän oli kolmastoista. Hän sai MM-kilpailujen 76 kg:n sarjassa hopeaa Oslossa 2021 sekä pronssia Nur-Sultanissa 2019 ja Belgradissa 2022. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli kahdeksas. Hän saavutti 75-kiloisissa EM-pronssia Novi Sadissa 2017. Hän voitti 76 kg:n sarjan Euroopan-mestaruuden Varsovassa 2021 ja sai EM-hopeaa Budapestissa 2022. Hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi 75 kg:n painoluokassa 2014 ja 2017 sekä 76-kiloisissa 2018. EM-kilpailuissa hän oli viides 72-kiloisissa vuonna 2013 ja 76 kg:n sarjassa 2018. Euroopan kisoissa 2019 hän sijoittui 76-kiloisissa kolmanneksi.
Mäe saavutti nuorten MM-pronssia 72 kg:n sarjassa 2009. Hän saavutti alle 23-vuotiaiden EM-hopeaa 75-kiloisissa 2015. Hän voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 72 kg:n painoluokassa 2012 ja sai EM-pronssia 2011. Kadettien (eli 17-vuotiaiden) EM-kilpailuissa hän saavutti 70-kiloisissa hopeaa 2009 ja pronssia 2007.
Epp Perälä

Epp Perälä (o.s. Tõniste, vuosina 1976–1991 Epp Saar; 24. heinäkuuta 1947 Pärnu, Viro – 23. heinäkuuta 2018 Seinäjoki) oli virolaissyntyinen freelancer-teatteriohjaaja ja teatterinäyttelijä.
Perälä valmistui Tallinnan pedagogisesta yliopistosta kulttuuri-teatteriohjaajaksi  vuonna 1971. Hän toimi näyttelijänä Rakveren kaupunginteatterissa vuosina 1974–1980.
Perälä ohjasi Suomessa vuosien 1991–2007 aikana lähes 100 näytelmää, minkä lisäksi hän ohjasi 35 näytelmää Viron Rakveren Nuortenteatterissa. Ohjaamisen lisäksi Perälä veti lukuisia kursseja esimerkiksi Lapualla Härmänmaan ammatti-instituutissa ja taiteen perusopetuksen kolmevuotisia teatterikouluja vuodesta 1992 lähtien Lapualla, Ylihärmässä ja Kauhavalla. Hän toimi Etelä-Pohjanmaalla freelancer-teatteriohjaajana.
Perälä oli avioliitossa suomalaisen harrastenäyttelijän Pauli Perälän kanssa. Epp Perälällä on kaksi aikuista tytärtä: psykologi ja kirjailija Tiina Saar-Veelmaa Tallinnassa ja Edinburghissa journalistiksi valmistunut Kersti Saar.
Emma Åkerman

Emma Henrika Åkerman, o.s. Perander (9. lokakuuta 1851 Kuopio – 18. tammikuuta 1931 Taipalsaari) oli suomalainen opettaja ja ruotsin sekä suomen kielellä kirjoittanut runoilija. Hän käytti nimimerkkejä Emma ja -ma.
Emma Åkermanin isä oli Kuopion pormestari Nils Fredrik Perander ja veli hovioikeudenneuvos Niilo Perander, joka tunnettiin myös näyttelijänä. Hän kävi Viipurissa ja Helsingissä tyttökoulua ja oli sitten useita vuosia pikkulastenkoulun opettajana Viipurissa. Emma Åkerman meni 1872 naimisiin hovioikeudenneuvos D. W. Åkermanin kanssa. Heidän perheessään oli 14 lasta.
Emma Åkerman toimi Suomen Naisyhdistyksen Viipurin yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana 1886–1901 ja osallistui politiikkaan Suomalaisen puolueen piirissä. Hän oli kiinnostunut raittius-, opetus- ja siveyskysymyksistä ja oli myös mukana perustamassa Viipurin yhteiskoulua.
Åkerman julkaisi elinaikanaan yhden runokokoelman ja hän kirjoitti myös runoja ja muita kirjoitelmia suomen ja ruotsin kielillä naisasialiikkeen julkaisemiin kalentereihin.
Teokset

För dagen ; tankar af Emma. Wiborg 1886, uusi laaj. painos toim. Iikko B. Voipio. I. B. Voipio, Helsinki 1993
Sampo : dramaattinen sovittelu Kalevalan Sampotarusta kymmenessä kuvauksessa ; toim. Iikko B. Voipio. I. B. Voipio, Helsinki 1997
Aiheesta muualla

Åström, Emma, Elämäkertatietoja, Kirjasampi, viitattu 17.5.2019
Emmanuel Krivine

Emmanuel Krivine (s. 1947 Grenoble) on ranskalainen kapellimestari. Hän sai vuonna 2005 nimityksen Luxemburgin filharmonisen orkesterin musiikilliseksi johtajaksi Bramwell Toveyn tilalle. Ennen tätä nimitystä Krivine oli jo johtanut Luxemburgin filharmonista orkesteria vierailevana kapellimestarina 23 kertaa.
Krivine kouluttautui aluksi viulistiksi ja teki ammattimaisen debyyttinsä solistina teini-iässään. Tavattuaan kapellimestari Karl Böhmin hän siirsi uransa painopisteen kohti orkesterinjohtoa. Vuosina 1976–83 hän oli pysyvä vieraileva kapellimestari Orchestre Philharmonique de Radio Francessa, ja hän oli Orchestre National de Lyonin musiikillinen johtaja vuosina 1987–2000. Hän on myös johtanut vierailijana Lontoon sinfoniaorkesteria, Bostonin sinfoniaorkesteria, Concertgebouw-orkesteria ja Los Angelesin filharmonikkoja. Hän perusti La Chambre Philharmoniquen.
Krivine opiskeli Pariisin konservatoriossa ja Chapelle musicale Reine Élisabethissa.
Emmanuel Kataliko

Emmanuel Kataliko (1932 – 4. lokakuuta 2000) oli kinshasankongolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Butembo-Benin hiippakuntaan 20. joulukuuta 1958. Hänet nimitettiin Butembo-Benin piispaksi 17. toukokuuta 1966 ja vihittiin 11. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Henri Joseph Marius Piérard, jota avustivat Gabriel Ukec ja Joseph Mikararanga Busimba.
Kataliko sai 3. maaliskuuta 1997 nimityksen Bukavun arkkihiippakunnan arkkipiispaksi ja oli virassa kunnes kuoli 68-vuotiaana.
4 × 1 500 metrin viestijuoksu

4 × 1 500 metrin viestijuoksu on yleisurheilun viestikilpailu, jossa neljän juoksijan muodostaman joukkueen kukin jäsen juoksee kerrallaan kolme ja ¾ kierrosta eli 1 500 metriä.
Matkaa ei juosta MM-kilpailuissa tai olympialaisissa, mutta IAAF pitää kirjaa maailmanennätyksistä. Miesten ennätys on 14.22,22, ja sen juoksi Kenian joukkue (Collins Cheboi, Silas Kiplagat, James Kiplagat Magut, Asbel Kiprop) Nassaussa 25. toukokuuta 2014. Naisten ennätyksen 16.27,02 juoksi yhdysvaltalaisen Bowerman Track Clubin joukkue (Colleen Quigley, Elise Cranny, Karissa Schweizer, Shelby Houlihan) Portlandissa 31. heinäkuuta 2020.
Emmanuel Korir

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Emmanuel Korir vuonna 2017. |  Emmanuel Korir vuonna 2017. |  Emmanuel Korir vuonna 2017. |  |
Maa:   Kenia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 2020 | 800 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Eugene 2022 | 800 m |  |
| Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  | Afrikan-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Asaba 2018 | 4 × 400 m |  |
|  Hopeaa | Asaba 2018 | 800 m |  |
Emmanuel Kipkurui Korir (s. 15. kesäkuuta 1995) on kenialainen yleisurheilija, jonka päälaji on 800 metrin juoksu. Hän voitti olympiakultaa 800 metrillä vuonna 2021 Tokiossa ajalla 1.45,06 ja maailmanmestaruuden vuonna 2022 Eugenessa ajalla 1.43,71. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui 400 metrillä kuudenneksi ajalla 44,94; välierissä hän juoksi ajan 44,37. Hän karsiutui MM-kisojen välierissä 800 metrillä 2017 ja 2019 sekä alkuerissä 2023. 400 metrillä hänet hylättiin olympialaisten alkuerissä 2021. Afrikan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti 800 metrillä hopeaa ja 4 ×400 metrin viestissä kultaa 2018. Hän voitti 800 metriä maanosien cupissa 2018.
Hänen ennätyksensä 800 metrillä on Lontoossa heinäkuussa 2018 juostu 1.42,05. Sisäradoilla hän juoksi Afrikan ennätyksen 1.44,21 New Yorkissa helmikuussa 2018. Kesäkuussa 2018 Nairobissa hän juoksi 400 metrillä ennätyksensä 44,21.
Ellen Mäkelin

Elisabeth Jakobint "Ellen" Mäkelin, o.s. Vuorenmaa, (1871 Lapua – 1. tammikuuta 1935 Petroskoi) oli suomalainen työväenliikkeen aktiivi, joka tunnetaan myös kansanedustaja Yrjö Mäkelinin puolisona. Hän toimi Porin, Tampereen ja Oulun työväenyhdistyksissä ajaen innokkaasti muun muassa yleistä äänioikeutta. Sisällissodan jälkeen tapahtuneen työväenliikkeen jakautumisen yhteydessä Ellen Mäkelin valitsi radikaalin linjan ja häntä pidettiin jopa kovempana kommunistina kuin sovittelunhaluista puolisoaan. Porvarillisten piirien mielestä Ellen Mäkelinin poliittinen toiminta puolestaan oli täysin sopimatonta perheenäidille.
Elämä > Varhaiset vuodet

Lapualla syntynyt Ellen Vuorenmaa muutti teollisuustyöläiseksi Tampereelle. Vuonna 1897 Vuorenmaa avioitui myös toimittajana työskennelleen suutarin Yrjö Mäkelinin kanssa. Perheeseen syntyi kahdeksan lasta, joista yksi tyttö kuoli jo pienenä.
Mäkelinin pariskunta muutti 1898 Poriin, jonne Yrjö avasi suutarinverstaan. He liittyivät Porin Työväenyhdistykseen ja olivat aktiivisesti mukana sen toiminnassa. Heinäkuussa 1899 Yrjö Mäkelin edusti yhdistystä Turussa järjestetyssä Suomen Työväenpuolueen perustavassa kokouksessa. Hän ajoi tuolloin porvarien hallitsemassa työväenyhdistyksessä sosialistista linjaa, mikä johti molempien erottamiseen yhdistyksen jäsenyydestä vielä saman vuoden aikana. Vuonna 1900 Yrjö Mäkelin aloitti Tampereella Kansan Lehden päätoimittajana, johon myös Ellen Mäkelin kirjoitti satunnaisesti. Ellen Mäkelin oli Tampereen Työväenyhdistyksen naisosaston näkyvimpiä hahmoja. Hän toimi äänioikeusasian lisäksi muun muassa raittiustyön ja lastenkasvatuksen parissa. Vuoden 1905 suurlakon aikana hän kuului Tampereen suurlakkokomiteaan. Ouluun Mäkelinin perhe muutti 1907, kun Yrjö sai paikan Kansan Tahdon toimituksesta.