stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul Delvaux
Aiheesta muualla

David Scott: Words in the Paintings of Paul Delvaux (Arkistoitu – Internet Archive)
Paul Delvaux Biography (Guggenheim)
Minerva Keltanen 2000. Paul Delvaux. Näyttelyluettelo. Helsinki: Valtion taidemuseo / Sinebrychoffin taidemuseo,  122 s. ISBN 951-53-2174-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Suzanne Demarquez

Suzanne Demarquez (5. heinäkuuta 1899 Pariisi – 23. lokakuuta 1965 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja musiikkikirjailija.
Demarquez opiskeli Pariisin konservatoriossa Georges Caussaden johdolla ja sävelsi varsinkin kamarimusiikkia. Hän julkaisi elämäkerralliset teokset Henry Purcellista (1951), André Jolivetista (1958), Manuel de Fallasta (1963) ja Hector Berlioz’sta (1969). Demarquez työskenteli soinnutuksen opettajana École normale de musique de Parisissa. Hänen sävelkielensä pohjautui klassisiin tyyliperinteisiin.
Sävellyksiä

Sonaatti sellolle ja pianolle (1923)
Jousikvartetto (1927)
Rapsodie lyrique viululle ja pianolle (1928; myös orkesterisäestyksinen versio)
Sonatiini orkesterille (1932)
Sonatiini huilulle ja pianolle (1953)
Bopshore soolosellolle (1957)
Variations sur un thème oriental soolohuilulle (1957)
Richard Dehmel

| Richard Dehmel |
| --- | --- |
 Richard Dehmel 1905.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1863
Kuollut: 8. helmikuuta 1920 (56 vuotta)
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Kirjallinen suuntaus: symbolismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Richard Dehmel (18. marraskuuta 1863 Wendisch-Hermsdorf, Brandenburg – 8. helmikuuta 1920 Blankenese) oli saksalainen runoilija.
Dehmelin runokokoelmilla Erlösungen (1891), Aberdie Liebe. Ein Ehemanns- und Menschenbuch (1893), Lebensblätter (1895) ja Weib und Welt (1897) on vahva symbolistinen väritys. Dehmel kirjoitti modernin näytelmän Der Mitmensch (1895) ja tanssinäytelmän Luzifer (1899). Yhdessä vaimonsa Paula Dehmelin kanssa hän julkaisi lastenkirjan Fitzebutze. Allerhand Schnickschnack für Kinder (1900). Vuonna 1913 hän julkaisi runokokoelman Schöne, wilde Welt.
Suomeksi julkaistuja runoja

Hiljainen kaupunki, suom. Aale Tynni, teoksessa: Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, s. 597 (1957); s. 611 (1974, 2004), WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Hämärän ääniä, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta: saksalaista lyriikkaa seitsemänsadan vuoden varrelta, s. 216, WSOY, 1936; Runon on säveltänyt Erkki Melartin: "Stimme im Dunkeln", op. 109, nro 5
Kahden sielun laulu, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta, s. 223
Kello meressä, suom. Yrjö Jylhä, teoksessa: Runon pursi: maailmankirjallisuuden kertovaa runoutta, s. 336–337, WSOY, 1934
Kirkastettu yö, Pentti Saaritsa, teoksessa: Salaperäinen seurue: runoja jotka tulivat ja jäivät, s. 102–103, WSOY, 1997
Merenkäyntiä, suom. Uuno Kailas, teoksessa: Kaunis Saksa: sarja saksalaista lyriikkaa, s. 48–49, WSOY, 1924 ja teoksessa: Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 1: Saksan kirjallisuuden kultainen kirja, s. 784–785, WSOY 1930.
Näköala, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta, s. 214–215
Tuskallinen odotus, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta, s. 212–213.
Työmies, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta (sivunumero puuttuu lähteestä)
Vuoripsalmi, Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta, s. 218–219.
Öinen kysymys, suom. Arvi Kivimaa, teoksessa: Laulujen virta, s. 217
Lähde
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Richard Dehmel Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Grigori Dementjeff
Kirjallisuutta

Lasse Raustela : Dementjeffin kiwikartano 1885-1985: kertomus, Bostads ab Skatan, Helsinki 1990 ISBN 9529022735
Depotlaastari

Nicotinell-nikotiinidepotlaastari, joita käytetään tupakoinnin lopettamiseen ja nikotiinin vieroitusoireiden ehkäisyyn.
Depotlaastari on iholle liimattava lääkesäiliö. Sillä annostellaan lääkeainetta ihon kautta (transdermaalisesti). Sitä käytetään, kun halutaan lääkeaineen pitkäaikaista ja tasaista vaikutusta potilaaseen.
Depotlaastarin kautta voidaan antaa esimerkiksi voimakkaita kipulääkkeitä tai nikotiinia.
Eräs ihon kautta annettava voimakas kipulääke on Durogesic, joka on opioidi ja jonka vaikutusaika on noin 72 h / laastari. Durogesicin vaikuttava aine on synteettinen, voimakas opioidi fentanyyli.
Cream

| Cream |
| --- | --- |
 Cream vuonna 1967, vasemmalta: Ginger Baker, Jack Bruce ja Eric Clapton
Tiedot
Toiminnassa:  1966–1968, 1993, 2005
Tyylilaji:  blues rock psykedeelinen rock hard rock
Kotipaikka:  Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Jack Bruce, basso, laulu   Eric Clapton, kitara, laulu   Ginger Baker, rummut, laulu  
Levy-yhtiö:  Reaction Records   RSO Records   Polydor Records   Atco Records   Reprise Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cream oli brittiläinen rockyhtye, joka oli toiminnassa 1966–1968 ja teki tilapäiset paluut vuosina 1993 ja 2005. Yhtyeeseen kuuluivat basisti-laulaja Jack Bruce, kitaristi-laulaja Eric Clapton ja rumpali Ginger Baker. Yhtyeen musiikissa yhdistyivät blues rockin, psykedeelisen rockin, hard rockin ja jazzin ainekset, ja se luetaan rockhistorian merkittävimpien vaikuttajien joukkoon. Yhtyettä pidetään myös yhtenä varhaisen heavy metalin edelläkävijöistä ja ensimmäisenä menestyneenä superyhtyeenä. Cream julkaisi lyhyehkön uransa aikana neljä studioalbumia ennen hajoamistaan vuoden 1968 marraskuussa. Kaikki neljä studioalbumia ylittivät kultalevyn myyntimäärän Yhdysvalloissa, ja yhtyeen toista albumia Disraeli Gearsia myytiin kultalevyyn oikeuttava määrä Britanniassa ja platinalevyyn oikeuttava määrä Yhdysvalloissa. Yhtyeen tuotantoa on myyty maailmanlaajuisesti yli 15 miljoonaa kappaletta.
Yhtye esiintyi ensimmäisen kerran yhdessä hajoamisensa jälkeen vuonna 1993, kun se valittiin Rock and Roll Hall of Fameen. Jack Bruce ja Ginger Baker olisivat tällöin olleet kiinnostuneita jatkamaan yhtyeen uraa ja tekemään paluun yhteen, mutta sooloartistina menestynyt Clapton halusi jatkaa musiikillista uraansa yhtyeen ulkopuolella. Cream palasi yhteen uudelleen vuonna 2005, jolloin se esiintyi neljän konsertin ajan Lontoon Royal Albert Hallissa ja kahden konsertin ajan New York Cityn Madison Square Gardenissa loppuunmyydyille yleisöille. Yhtyeen paluusta liikkui monia huhuja vielä pitkään konserttien jälkeen, kunnes Jack Bruce vahvisti vuonna 2010, ettei yhtye enää esiintyisi yhdessä.
Yhtyeen perustaminen ja kokoonpano

Cream perustettiin Lontoossa vuonna 1966. The Yardbirds -yhtyeessä ja John Mayallin kanssa soittanut Eric Clapton oli tuolloin jo noussut maineeseen suurena kitarataiturina. Hän ei kuitenkaan lähtenyt soolouralle tai ryhtynyt yhtyeenjohtajaksi, vaan omaksui Creamissa nimenomaan kitaristin roolin. Jack Bruce toimi yhtyeen pääasiallisena laulajana ja hän oli sen varsinainen keulakuva. Ginger Baker oli jo aiemmin työskennellyt rumpalina Jack Brucen kanssa. Bakerin ja Brucen välit olivat aikaisemman yhteistyön jäljiltä hyvin tulehtuneet, mutta Creamia perustettaessa riidat lakaistiin maton alle.
Creamin kappaleiden säveltäjät vaihtelivat huomattavasti. Yhtyeen sisällä tärkeimmäksi lauluntekijäksi kehittyi Jack Bruce yhteistyössä runoilija Peter Brownin kanssa. Vastaavaa yhteistyötä Eric Claptonin ja Ginger Bakerin kanssa tekivät Martin Sharp ja Mike Taylor. Bruce sävelsi monia tärkeitä kappaleita, mutta usein myös yhtyeen ulkopuoliset henkilöt antoivat sävellyksiään Creamin käyttöön tai olivat mukana sävellystyössä. Myös yhtyeen tuottaja Felix Pappalardi ja vaimonsa Gail Collins tekivät yhtyeelle kappaleita. Toinen peruspiirre Creamin musiikille olivat sovitukset jäsenten hyvin tuntemasta blues-musiikista.
Yhtyeen nimi tulee siitä, että Bruce, Clapton ja Baker kokivat olevansa brittibluesin kerma. Creamiin kohdistui alusta alkaen varsin suuria odotuksia. Soittajien taustojen ansiosta Cream olikin eräs ensimmäisistä superyhtyeistä.
Yhtyeen perustaminen ja kokoonpano > Brittipoppia ja psykedeliaa (1966–1967)

Creamin ensimmäinen julkaisu oli single "Wrapping Paper", joka oli tyylillisesti yllätys musiikkimaailmalle, eikä se saavuttanut suurta menestystä. Tämä pianovetoinen popkappale ei myöskään päätynyt yhtyeen debyyttialbumille, tosin se julkaistiin joissain myöhemmissä painoksissa bonusraitana. Ensimmäinen albumi oli 1960-luvun tyylisestä popmusiikista ja vanhoista bluesklassikoista koostuva Fresh Cream, joka ilmestyi vuoden 1966 lopussa.  Esikoisalbumin tunnetuin kappale lienee singlenäkin julkaistu avausraita, "I Feel Free". Muita merkittäviä kappaleita ovat muun muassa usein livenä soitettu Willie Dixonin "Spoonful", levyn avausraita, Brucen säveltämä N.S.U. sekä Bakerin nimiin merkitty "Toad", joka sisälsi yhden rockhistorian ensimmäisistä levytetyistä rumpusooloista.
New Yorkissa äänitettiin Creamin toinen albumi, suurena rock-klassikkona pidetty Disraeli Gears. Siihen sisältyivät muun muassa hitit "Strange Brew" ja "Sunshine of Your Love". Albumi julkaistiin puoli vuotta myöhemmin marraskuussa 1967 ja se nousi sekä Yhdysvaltojen että Britannian albumilistalla viiden suosituimman joukkoon. Jimi Hendrixin samana vuonna julkaistun esikoisalbumin tavoin Disraeli Gears esitteli yleisölle särjettyä sähkökitarasoundia ja psykedeelistä rockia. Albumilta julkaistiin singlenä "Strange Brew" ja sen kääntöpuoleksi valittiin "Tales of Brave Ulysses", joka oli ensimmäisiä wah-wah -pedaalin ääntä sisältäviä julkaisuja.
Cream soitti kaksi loppuunmyytyä konserttia Kulttuuritalolla 13.11.1967.
Yhtyeen perustaminen ja kokoonpano > Comeback-esiintymiset > Rock and Roll Hall of Fame -gaala (1993)

Cream nimettiin vuonna 1993 Rock and Roll Hall of Fameen. Yhtye päätti tällöin unohtaa vanhat erimielisyytensä ja esiintyä valintaseremoniassa. Esiintymisen jälkeen alkoi liikkua huhuja yhtyeen varsinaisesta paluusta, mutta tätä ei kuitenkaan tapahtunut. Soolourallaan hyvin menestynyt Clapton ei ollut yhtä innostunut comebackista kuin Baker ja Bruce, joille Cream oli edustanut uran ehdotonta huippukohtaa.
Yhtyeen perustaminen ja kokoonpano > Comeback-esiintymiset > Konserttiesiintymiset Lontoossa ja New York Cityssä (2005)

Vuonna 2004 Cream ilmoitti, että yhtye palaisi Claptonin aloitteesta hetkellisesti yhteen ja konsertoisi 2., 3., 5. ja 6. toukokuuta 2005 Royal Albert Hallissa. Liput konsertteihin myytiin välittömästi loppuun. Konserteista julkaistiin myös live-albumi ja live-DVD. Yhtye päätti esiintyä vielä Madison Square Gardenissa New Yorkissa lokakuun 24.-26. päivien välisenä aikana. Yhdysvaltalaiset ihailijat toivoivat, että yhtye tekisi laajan kiertueen. Tätä ei kuitenkaan tapahtunut. Joulukuussa 2005 Jack Bruce kuitenkin toivoi Bass Player -lehden haastattelussa yhtyeen jatkavan yhä toimintaansa.
Creamin perintö

Cream edusti sitä rockyhtyeiden sukupolvea, jonka musiikki oli monipuolista: mukana oli bluesklassikoihin perustuvaa rockia, uutta psykedeelistä rockia sekä kevyempää poppia. Kokeilevia kappaleita sisältävällä Wheels of Fire -albumillaan Cream oli mukana rockin kehittämisessä "taiteellisempaan" suuntaan, mistä sai alkunsa progressiivinen rock. Raskaalla kitarasoundillaan Cream pohjusti The Jimi Hendrix Experiencen, Mountainin ja Blue Cheerin kaltaisten yhtyeiden kanssa tietä Led Zeppelinille ja muille varhaisen heavy metalin edustajille.
Jäsenet

Jack Bruce – laulu, basso, huuliharppu
Eric Clapton – kitara, laulu
Ginger Baker – rummut, laulu
Diskografia > Studioalbumit

Fresh Cream (1966)
Disraeli Gears (1967)
Wheels of Fire (1968)
Goodbye Cream (1969)
Diskografia > Livealbumit

Live Cream (1970)
Live Cream Volume II (1972)
Royal Albert Hall London May 2-3-5-6 2005 (2005)
Diskografia > Kokoelmat

Best of Cream (1969)
Heavy Cream (1972)
Strange Brew: The Very Best of Cream (1983)
Creme de la Cream (1992)
The Very Best of Cream (1995)
Those Were The Days (1997)
20th Century Masters: The Millenium Collection: The Best of Cream (2000)
BBC Sessions (2003)
Cream Gold (2005)
Diskografia > DVD/VHS

Farewell Concert (Nauhoitettu marraskuussa, 1968 Royal Albert Hallissa)
Strange Brew (uudelleen editointi Farewell Concertista)
Fresh Live Cream
Royal Albert Hall London May 2-3-5-6 2005
Cream: Disraeli Gears
Cream: Classic Artists
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cream Wikimedia Commonsissa
| n k Cream |
| --- | --- |
 Jack Bruce  Eric Clapton  Ginger Baker 
Studioalbumit:  Fresh Cream  Disraeli Gears  Wheels of Fire  Goodbye Cream 
Livealbumit:  Live Cream  Live Cream Volume II  Royal Albert Hall London May 2-3-5-6 2005 
Kokoelmat:  Best of Cream  Heavy Cream  Strange Brew: The Very Best of Cream  Creme de la Cream  The Very Best of Cream  Those Were The Days  20th Century Masters: The Millenium Collection: The Best of Cream  BBC Sessions  Cream Gold 
DVD/VHS:  Farewell Concert  Strange Brew  Fresh Live Cream  Royal Albert Hall London May 2-3-5-6 2005  Cream: Disraeli Gears  Cream: Classic Artists 
Cream esiintymässä hollantilaisessa televisio-ohjlemassa Fanclub vuonna 1968, vasemmalta: Jack Bruce, Ginger Baker ja Eric Clapton.
Fernando del Valle

Fernando del Valle vuonna 2010.
Fernando del Valle (ent. Brian Skinner, s. 28. helmikuuta 1964) on yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan on tenori.
Del Valle vaihtoi sukunimensä kunnioittaakseen isoisäänsä Fernando Meléndez del Vallea, joka oli myös tenori. Hän on vuonna 1876 El Salvadorin presidenttinä toimineen Andrés del Valle pojanpojanpoika ja eversti José María San Martínin (El Salvadorin presidentti vuosina 1854–1856 ja Santa Teclan kaupungin perustaja) jälkeläinen.
Del Valle syntyi Louisianan New Orleansissa. Hän valmistui Tulanen yliopistosta sekä Southern Methodist Universitystä, joka sijaitsee Texasin Dallasissa. Hän opiskeli myös San Franciscon oopperan Merola Opera Programissa vuosina 1992 ja 1993. Myöhemmin hän voitti Chicagon Bel Canto -kilpailun ja muutti Italiaan, missä hän opiskeli Carlo Bergonzin, Thomas Haywardin ja Elena Nikolaidin johdolla.
Del Valle debytoi oopperassa seitsemäntoista ikäisenä vuonna 1981 ja lauloi seuraavana vuonna Bachin Matteus-passion tenorisolistina New Orleansissa. Hän jatkoi uraansa konserttitenorina laulaen muun muassa Beethovenin Missa Solemnisin sekä Verdin, Brittenin ja Lloyd Webberin Requiemien solistina. Euroopan-debyytti oli vuonna 1995 Beethovenin 9. sinfoniassa Orchestra Sinfonica di Milano Giuseppe Verdin kanssa, ja pian hän lauloi oopperarooleja italialaisissa oopperataloissa. Hän debytoi 1998 menestyksekkäästi Saksassa ja Wexford Festivalilla Irlannissa. Vuodesta 1999 lähtien del Valle on esiintynyt ympäri maailmaa. Muutaman vuoden ajan hän oli kiinnitettynä Staatstheater Darmstadtin tenoriksi.
Vuonna 2003 Ricarda Jacobi maalasi hänen muotokuvansa. Vuonna 2004 El Salvadorin entinen Yhdysvaltain-suurlähettiläs Ernesto Rivas-Gallont kutsui del Vallen laulamaan kaksi konserttia Santa Teclan kaupungin 150-vuotisjuhlan kunniaksi. Hartaana katolisena del Valle pyysi, että ensimmäinen konsertti pidettäisiin 23. syyskuuta, pyhän Theklan juhlapäivänä.
Levytykset

Antonín Dvořák: Stabat Mater, op. 58, Akademischer Chor Zuerich, Universitaetsorchester Innsbruck, joulukuu 2010
Elgar: The Dream of Gerontius, Sydney Philharmonia Choirs, äänitetty konsertissa Sydneyn oopperatalossa 13.6.2010
Beethoven: 9. sinfonia, Orchestra Sinfonica di Roma, La Vecchia, ASIN: B003916FH6 (Allegro)
Antônio Carlos Gomes: Salvator Rosa, Patrick Shelly, Dorset Opera ja Musicians Union of Great Britain, ASIN:B000G16FG6
"Fernando del Valle" aarioita, Eraldo Salmieri The New Symphony Orchestra of Sofia tuottaja: Michael A. Skinner, ASIN: B00004RKGZ
"Magna res est amor", Martin Sander, urut, ASIN: B00008ZAZD
Verdi: Requiem, John Nelson ja Staatsphilharmonie Rheinland-Pfalz, ASIN: B00IT6SHTA (Naxos)
Aiheesta muualla

Fernando del Valle: The Official Web Site
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  Europeana
Guy de Chauliac

Guy de Chauliac (Guigonis de Caulhaco; n. 1300 – 25. heinäkuuta 1368) oli ranskalainen lääkäri ja kirurgian uranuurtaja. Hänen teoksensa Chirurgia Magna käännettiin useille kielille ja se antoi merkittäviä vaikutteita keskiajan lopun lääkäreille.
Chirurgia, 1493
Elämäkerta

De Chauliac syntyi Chaulhacissa, Lozèren departamentissa. Tulevan lääkärin lapsuudenkoti ei ollut varakas, mutta pojan onnistui päästä koulutielle. De Chauliac opiskeli lääketiedettä Toulousessa ja Montpellierissä. Maisteriksi hän valmistui Pariisissa ja jatkoi anatomian opintojaan Bolognassa kuuluisan opettajan Nicola Bertuccion johdolla.
Opintonsa päätettyään de Chauliac asettui Mendeen ja vähän myöhemmin Lyoniin. Hänen maineensa kiiri Avignoniin, missä paavit tuolloin asuivat. Paavi Klemens VI nimitti de Chauliacin henkilääkärikseen. Seuraavat paavit, Innocentius VI ja Urbanus V, jatkoivat de Chauliacin virkaa paavin henkilökohtaisena lääkärinä aina vuoteen 1363. De Chauliac kuoli Avignonissa vuonna 1368.
Musta surma

Musta surma saapui Avignoniin vuonna 1348. Suurin osa lääkäreistä pakeni kaupungista, mutta de Chauliac jäi hoitamaan virkaansa. Hän hoiti tartunnan saaneita ja kirjoitti kuvauksen sairauden etenemisestä. Hän väitti myös itse saaneensa tartunnan, mutta selvinneensä siitä.
Mustaa surmaa pidettiin tartuntatautina, mutta tartunnan lähde pysyi tuntemattomana. Kansa syytti juutalaisia sairauden lähteeksi, mutta de Chauliac tuomitsi väitteet jyrkästi, käyttäen tieteellistä todistelua. Havaintojensa pohjalta de Chauliac erotti sairauden kahteen osaan: keuhko- ja paiseruttoon. Parannuskeinoksi hän suositteli huoneen tuuletusta, suonen iskemistä ja terveellistä ruokavaliota.
Paavi Klemens VI oleskeli epidemian aikana Avignonissa ja vältti sairauden todennäköisesti henkilääkärinsä ohjeita noudattamalla. De Chauliac neuvoi paavia välttämään kaikkia vierailijoita ja pitämään asuinhuoneessaan jatkuvaa takkatulta.
Chirurgia Magna

De Chauliac viimeisteli merkittävimmän teoksensa, Chirurgia Magnan Avignonissa vuonna 1363. Se jakaantuu seitsemään osaan ja käsittelee monia lääketieteen osa-alueita, kuten anatomiaa, sairauksia, lääkkeitä ja haavojen sekä murtumien hoitoa.
Teoksessaan de Chauliac siteeraa useita lääketieteellisiä teoksia niin omalta ajaltaan kuin aikaisemmilta vuosiltakin. Kirurgian hän kertoo periytyvän jo Hippokrateen ja Galenoksen ajoilta ja arabien kehitelleen sitä eteenpäin. Kirurgiaa kehitelleistä arabilääkäreistä hän mainitsee nimeltä Ali ibn al-Abbas al-Majusin ja Muhammad Zakariya al-Razin. Lisäksi hän mainitsee Avicennan.
Teoksesta tuli lääkäreiden keskuudessa suosittu ja se käännettiin englanniksi, hollanniksi, italiaksi ja oksitaaniksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Glick, Thomas, F. et al.: "Mediavael Science, Technology and Medicine : an Encyclopedia." London, Routledge 2005 ISBN 0-415-96930-1
Ogden, Margaret: "Rewiew of Guy de Chauliac´s Middle English Translation" The rewiew of English Studies Vol 28, number 111, 1977
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Dassault Étendard IV

Museoitu Ranskan laivaston Dassault Étendard IVM.
Dassault Étendard IV on ranskalainen suihkukäyttöinen laivaston tiedustelulentokone (versio IVP) ja rynnäkköpommikone (versio IVM). Kone oli lentotukialusta käyttävä.
Konetyypin kehitys

Dassault-yhtymän tehtäväksi annettiin kehittää Nato-standardit täyttävä kevyt, yksimoottorinen ja suihkukäyttöinen rynnäkköpommittaja, joka kykenisi toimintaan päällystämättömiltä lentokentiltä. Kone suunniteltiin aliäänikoneeksi eli subsooniseksi, mikä tarkoittaa, ettei se ylitä äänen nopeutta matalalennossa. Ensilento koitti vuonna 1958. Tehtävään tuli valituksi Fiat G.91 -konetyyppi.lähde?
Étendard oli osoittautunut moottoriltaan alitehoiseksi, mutta yhtiön omalla riskillä Marcel Dassault jatkoi tyypin kehittelyä. Ranskan laivaston käyttöön tuotettiin kaksi käyttötarkoitukseltaan poikkeavaa alatyyppiä. Kummankin palvelusura aloitettiin vuonna 1962. Koneen edessä on taitettava putki ilmatankkausta varten.
Étendardista kehitettiin edelleen tehokkaammalla moottorilla ja raskaammin aseistettu Super Étendard. Koneet vedettiin palveluksesta 1991 ja korvattiin pääosin Dassault Rafalella.
Tekniset tiedot

Dassault Étendard IV
Kärkiväli: 9,60 m
Pituus: 14,31 m
Korkeus: 3,86 m
Tyhjäpaino: 5 800 kg
Suurin lentopaino: 12 000 kg
Moottori: 1× SNECMA Atar 8B (työntövoima 4 400 kg, 9 700 lbs)
Suurin nopeus: 1 180 km/h (683 mph)
Lentomatka: 1 700 km (1 056 mailia)
Aseistus

2x 30mm DEFA 551 -tykkiä, kumpaankin 150 laukausta
5x ripustuspisteet, koneen ulkopuoliselle aseistukselle: max. 1 360 kg (raketteja, pommeja sekä ohjuksia: myös ydinaseita)
Aseistus > Vastaavia vertailukelpoisia sotilaslentokoneita

Republic F-105 Thunderchief
McDonnell Douglas F-4 Phantom II
Fiat G.91
Sukhoi Su-24 "Fencer""
Mikoyan-Gurevich MiG-27 "Flogger" (kone on MiG-23:n rynnäkköversio)
Aiheesta muualla

Dassault Étendard (Arkistoitu – Internet Archive) Hallen Hävittäjäsivut (yksityishenkilön sivut)
Dassault Super Étendard (Arkistoitu – Internet Archive) Hallen Hävittäjäsivut (yksityishenkilön sivut)
Dassault Étendard IVM.
Carl Dahlhaus

Carl Dahlhaus vuonna 1986.
Carl Dahlhaus (10. kesäkuuta 1928 Hannover – 13. maaliskuuta 1989 Berliini) oli saksalainen musiikkitieteilijä, yksi 1900-luvun jälkipuoliskon merkittävimmistä musiikintutkijoista.
Dahlhaus opiskeli musiikkitiedettä Göttingenin ja Freiburgin yliopistossa. Hän työskenteli 1950-luvulla dramaturgina Göttingenissä ja vuodesta 1967 hoiti musiikinhistorian professuuria Berliinin teknillisessä yliopistossa. Hän johti Richard Wagnerin teosten kokonaisjulkaisua. Hänen erityisalojaan olivat muun muassa musiikin teoria ja estetiikka, 1400–1500-luvun musiikki, Wagner, Schönberg ja nykymusiikki.
Dahlhaus vieraili Helsingissä luennoimassa vuosina 1977 ja 1985. Hänen oppilaitaan ovat olleet Ilkka Oramo ja Tomi Mäkelä.
Julkaisuja

Gesammelte Schriften I–XI.  (Herausgegeben von Hermann Danuser in Verbindung mit Hans-Joachim Hinrichsen und Tobias Plebuch)  Laaber:  Laaber-Verlag, 2000–2007.  ISBN 3-89007-235-6
Musiikin estetiikka.  ((Musikästhetik, 1967.) Suomentanut Ilkka Oramo)  Helsinki:  Suomen musiikkitieteellinen seura, 1980.  ISSN 0357-9093  ISBN 951-45-1884-5
Richard Wagnerin musiikkidraamat.  ((Richard Wagners Musikdramen, 1971.) Suomentanut Matti Lehtonen)  Turku:  Faros, 2016.  ISBN 978-952-5710-35-9