stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heinäveden historia
Seurakunta > Nykyinen, kolmas kirkko > Ennen rakentamista

Heinäveden toisen kirkon palaminen 1887 oli suuri menetys heinäveteläisille. Pian palon jälkeen ruvettiin suunnittelemaan jo uutta kirkkoa. Albin Luostarinen ehdotti Heinävedelle kahta kirkkoa, toista pohjoiseen Petruman lähistölle ja etelään Säynetkoskelle, molemmin puolin Kermajärveä. Ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty.
Syksyllä 1887 valittu 30-jäseninen rakennustoimikunta päätti rakentaa kirkon entisen paikalle. Yksimielisesti päätettiin kirkon rakennusaineeksi puu. Päätettiin myös, että kirkossa on noin 2 000 istumapaikkaa, ja se on suoraseinäinen ristikirkko. Aikeet oli rakentaa samanlainen kirkko kuin naapuripitäjään Tuusniemelle oli juuri rakennettu. Tarkoitus olikin hankkia kopiot piirustuksista.
Väliaikainen kirkko päätettiin tehdä jatkamalla kansakoulun rakennusta. Äänestyksessä toinen vaihtoehto oli muodostaa kansakoulun rakennuksesta kirkko ilman laajennusta. Kannatusta saivat myös aatteet väliaikaisen kirkon rakentamisesta laudasta ja uuden kirkon rakentaminen heti.
Seurakunta > Nykyinen, kolmas kirkko > Uutta kirkkoa suunnitellaan

Vuoden 1889 alussa alettiin suunnitella uutta kirkkoa. Keisarillinen senaatti antoi luvan puisen kirkon rakentamiseen vastoin yleistä käytäntöä, jonka mukaan kaikki julkiset rakennukset tuli rakentaa kivestä. Kassa rakentamista varten perustettiin elokuussa 1888. Vuosittain siihen oli pantava kaksi markkaa miehiltä ja markka naisilta.
Ensiksi piirustukset kirkkoa varten tilattiin kuopiolaiselta arkkitehti Öhmanilta. Kiinnostuneita oltiin edelleen Tuusniemen kirkosta, ja myös Karttulan ja Kontiolahden kirkoista.
Helmikuun lopussa pidetyssä kirkonkokouksessa päätettiin, mikä kirkko Heinävedelle rakennetaan. Vaihtoehtoina oli Öhmanin Karttulan kirkon piirustukset sekä helsinkiläisen arkkitehti Josef Stenbäckin lähettämät luonnokset Heinäveden kirkkoa varten Hankasalmen kirkon valokuvilla varustettuna. Hän oli tehnyt kaksi vaihtoehtoa Heinäveden kirkkoa varten: pienempi matalampitorninen ja suurempi korkeampitorninen. Rakennustoimikunta valitsi matalatornisen 3 100–3 200 hengen vaihtoehdon, perusteena kellotapulin hyvä kunto, jolloin kelloja ei tarvitsisi siirtää kirkon torniin. Lämpimänpitävyys oli myös tärkeää rakennustoimikunnalle. Kustannusarvio rakentamista varten oli 88 000 markkaa. Piirustuksista Heinäveden seurakunta maksoi tuhat markkaa.
Kuusi talollista valitti kirkon suuresta koosta, sammaltilkityistä seinistä sekä tarpeen kalliista katonrakennusmateriaalista. Tämän vuoksi kirkon kokoa pienennettiin 2 600 henkeen ja katto vaihdettiin höylättyihin päreihin lukuun ottamatta kirkon tornia. Sammalta ei myöskään enää haluttu laittaa hirsien väliin. Tuomiokapituli kuitenkin kumosi nämä suunnitelmat ja edellisen kirkolliskokouksen päätökset. Samalla päätettiin, ettei kirkkoon tule lämmitystä.
Rakennusmestaria haettiin lehti-ilmoituksilla Uudessa Suomettaressa. Kesäkuussa 1890 Stenbäck lähetti lopulliset piirustukset, mutta niihin tahdottiin vielä muutoksia. Hirsien kokoon ja määrään ei oltu vielä tyytyväisiä ja piirustukset lähetettiin takaisin.
Seurakunta > Nykyinen, kolmas kirkko > Rakentaminen

Rakentamiseen otettiin lainaa ja palovakuutus jouduttiin ottamaan jo rakennettaessa. Rakennusmestariksi valikoitui Erik Johan Holopainen, hänen erinomaisten rakennuskoulun arvosanojensa ja useilta arkkitehdeilta Hankasalmelta ja Lappeenrannasta saamiensa kehujen perusteella. Hänen palkkionsa oli 3 000 markkaa. Rakentaminen alkoi 12. marraskuuta 1890 ja kirkon rakensivat heinäveteläiset miehet. Palokin sahalta tilattiin lautoja ja lankkuja. Kellojen kellotorniin sijoittamista varten päätettiin tornista tehdä suuren painon kestävä. Näin kellotorni purettiinkin tuomiokapitulin kehotuksesta, kuitenkin vasta 1915. 40 markan sakon uhalla oli kiellettyä tupakan poltto ja avotulen teko.
Rahat loppuivat jo maaliskuussa 1891, eikä valtioltakaan saatu lainaa. Rakennusmestari lainasi seurakunnalle 8 000 markkaa rakentamisen madellessa. Katto tehtiin kalliimmasta materiaalista, ”Ruotsin parhaasta galvanoidusta kattopellistä no 1”. Ikkunalasit tilattiin Öhmanilta Kuopiosta. Valtiolta otettiin lainaa 15 000 markkaa ja yksityisiltäkin lainaa saatiin. Katto saatiin laitettua paikalleen lokakuussa. Kirkko saatiin valmiiksi, kun sitä oli rakennettu tasan vuosi. Juhlajumalanpalveluksessa kirkon vihki 6. maaliskuuta 1892 piispa C. H. Alopaeus.
1892 seurakunta tilasi Johan Kortmanilta alttaritaulun. ”Kristus Getsemanessa” jäi Kortmanin ainoaksi alttaritauluksi. Hän maalasi lähinnä Karjalaan ja Kalevalaan liittyviä tauluja.
Seurakunta > Nykyinen, kolmas kirkko > Maalaaminen ja urut

Kirkon maalaajiksi, vuoraajaksi ja riveäjäksi valittiin V. Berg Kuopiosta. Juha Korhonen sai sisämaalaustyöt. Bergin yhtiö meni konkurssiin kesken maalauksen ja hänen urakkamiehensä hoitivat maalauksen loppuun. Vuonna 1900 työ valmistui ja vasta kesällä 1901 lääninarkkitehti saapui tarkistamaan työn laadun ja totesi sen kelvottomaksi; maali oli kuulemma lohkeillut suurina levyinä. Koska urakkamiehille ei maksettu luvattua 2 000 markan palkkiota, he haastoivat Heinäveden seurakunnan käräjille, aina hovioikeuteen ja senaattiin asti. Sisämaalaukset sen sijaan hoidettiin loppuun lattiaa myöten ennen kuin 1905 Bergin takuumiehet maalasivat uudelleen kirkon ulkoapäin, jolloin työ hyväksyttiin välttävästi.
25-äänikertaiset urut hankittiin J.A. Zachariassenilta Uudestakaupungista ja ne maksoivat 14 500 markkaa paikalleen asennettuina. Vuonna 1981 Kangasalan urkutehdas uudisti niistä 33-äänikertaiset käyttäen 20:tä hyvin toimivaa äänikertaa edellisistä uruista.
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin kanavointi

Heinäveden reitti päätettiin kanavoida, sillä liikkuminen Heinävedellä oli vaikeaa vielä 1800-luvun lopulla. Teitä oli vain vähän eikä rautateitäkään silloin vielä mennyt Heinävedeltä. Kanavoinnista povattiin ratkaisua kunnan liikenneongelmiin. Näin Kuopion ja Savonlinnan välinen vesiyhteys kanavoitiin ja saatiin laivamatkustuskelpoisiksi. Se nimettiin Heinäveden reitiksi – monien mielestä se on ”maailman kaunein vesireitti”.
Kanavointiajatus lähti vuoden 1872 kuntakokouksessa syntyneestä ajatuksesta Pilpan kosken raivaamiseksi rahti- ja kirkkoveneiden kulun helpottamiseksi. Ensimmäisenä kuitenkin alettiin toteuttaa Karvion kosken kanavoimista. Jo silloin puhuttiin myös Juojärven yhdistämistä Heinäveden reittiin.
Kanavointisuunnitelma Suvasvedeltä Kermajärvelle ja Joutenveteen päätettiin 1870-luvulla kokonaisuudessaan ja siitä tuli tärkeä Heinäveden kunnalle, enemmistölle asukkaista sekä Heinäveden sahoille ja höyrylaivayhtiöille. Niinpä se päätettiin tehdä ennen Juojärven kanavoimista.
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin kanavointi > Kanavointityöt alkavat – Karvion kanava

Talvella 1892 alettiin perata Suvasveden ja Kermajärven välistä kulkuväylää Kärängänvirran ja Rusinvirran kautta Varisveteen ja siitä Karvioon. Kuitenkin huomattiin väylän olevan paikoin liian kapea, alle 30 jalkaa. Näin päätettiin tehdä esitys väylän oikaisemisesta.
Karvionkosken viereen oli seuraavaksi rakennettava kanava, joka ratkaisi kuljetuspulmat Heinävedeltä Kuopioon. Kanavan rakennustyöt aloitettiin 1895 heinäkuun alussa. 31. elokuuta 1986 kanava oli sulkuportteineen valmis ja kanavahenkilökunnan asunnot valmiita. rakentaminen maksoi kunnalle 120 206 markkaa. Pituutta kanavalle tuli 175 metriä, pohjaleveydeksi 9 metriä. Sen sululle tuli pituutta 35,5 metriä, syvyyttä 2,1 metriä ja leveyttä 7,5 metriä. Siihen mahtuvat 31 metrin pituiset, noin seitsemän metrin levyiset ja 1,4 metrin syvyydessä kulkevat laivat.
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin kanavointi > Kanavointi Kermajärveltä Savonlinnaan – Kerman, Vihovuonteen ja Pilpan kanavat

Karvion kanavan auettua liikenteelle 5. marraskuuta 1896 ehdotettiin kanavoinnin jatkamista Savonlinnaan Kerman, Vihovuonteen, Pilpan ja joidenkin muiden koskien kautta. Kustannusarvio 2,1 metriä syvän laivaväylän rakentamisesta oli 559 100 markkaa. Ylihallitus kuitenkin huomioi kohtia, jota ei kustannusarviossa ollut laskettu ja kustannusarvio nousi 757 000 markkaan.
Tammikuussa 1902 hankkeelle myönnettiin 850 000 markkaa ja työt alkoivat jo 1903. Sulkukanavat päätettiin rakentaa Pilppaan, Vihovuonteeseen sekä Kermaan. Avokanava tuli Vääräkoskeen. Kapeikkoja ruopattiin monin paikoin. Työt valmistuivat 1906 Vihovuonteen myötä.
Kerman yksisulkuinen kanava rakennettiin 200 metriä pitkäksi Kermajärven ja Koskilahden väliin. Sulkumitoista tehtiin samat kun Karvion ja Saimaan kanaviin. Vedenpintojen korkeusero kanavan molemmin puolin on 2,65 metriä. Kaivannonniemen poikki kahden kilometrin päähän Kerman kanavasta rakennettiin Vihovuonteen kanava ohittamalla Vihovuonteenkoski. Pituutta kanavalle tuli 190 metriä. Vääräkosken avokanava on kilometri Vihovuonteen kanavasta. Pituutta sillä on 140 metriä ja leveyttä 15 metriä. Alimmainen Heinäveden reitin kanavista tuli Pilpankosken itäiseen haaraan. Läntistä haaraa syvennettiin ampumalla vedenalaisia kallioita. Pohjaa kaivettiin 1903 tammikuusta lähtien vuoteen 1904, ja sulku portteineen valmistui elokuussa 1904. Liikenteelle kanava avautui lokakuussa. Rakentaminen maksoi yhteensä 204 578 markkaa. Pituutta sillä on 200 metriä.
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin kanavointi > Juojärven vesistön yhdistäminen muuhun Heinäveden reittiin

Ensimmäinen ehdotus Juojärven vesistön kanavoinnista ja täten liittämistä Heinäveden reittiin tehtiin jo 1876. Savonlinnan ja Kuopion välinen reitti päätettiin tehdä ensin, koska muuten Heinäveden reittiä ei olisi ehkä koskaan kanavoitu. Sittemmin asiasta tehtiin ehdotus, jonka mukaan Juojärvi liitettäisiin Kermajärveen tai Pöytälahdesta Oriveteen. Se olisi vaatinut 10 sulkua ja 1,3 miljoonaa markkaa 24,9 metrin pudotuskorkeudella. Se eteni senaattiin asti, jossa se todettiin aivan liian kalliiksi. Niinpä se jäi siltä erää pois.
1890-luvulla kaavilaiset, tuusniemeläiset, juukalaiset, liperiläiset ja kuusjärveläiset, eli kaikki Juojärven kanavoinnin vaikutusalueella asuvat, alkoivat vaatia kanavointia Kermajärvestä Juojärveen. Taloudelliset vaikeudet estivät silloin kanavoinnin.
Vuosien 1904-1905 valtiopäivillä esitettiin kanavoimista Petrumajärven kautta Kermajärveen. Tähän liittyi Suvasvesi–Kermajärvi–Joutenvesi-kanavointityön valmistuminen. Sen todettiin kuitenkin olevat noin miljoona markkaa kalliimpaa kuin Varislampien kautta. Näin päädyttiin Varislampien kautta kanavoimisen puolelle.
Ennen kanavointitöiden alkamista komitea pohti kanavoinnin tarpeellisuutta. Tultiin päätökseen, että se muun muassa auttaisi alueen kuntien kehnoa taloudellista tilannetta, maksaisi vähitellen itsensä takaisin ja alueen laajat metsävarat tulisivat laajemman piirin käyttöön. Alueella myös asui 180 000 asukasta. Näin päätettiin 35-vuotinen keskustelu kanavoinnista. Rakennustöihin saatiin 1 390 000 markkaa.
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin kanavointi > Juojärvelle – Varistaipaleen ja Taivallahden kanavat

Juojärven vesistön kanavointi ja liittäminen Heinäveden reittiin osoittautui hankalaksi. Juojärven Taivallahdesta tuli rakentaa kaksisulkuinen kanava Varislampeen (Taivallahden kanava) ja Varisjärvestä Varisveden Varislahteen nelisulkuinen kanava (Varistaipaleen kanava). Varisjärven ja Varislammen väliin täytyi myös rakentaa avokanava, ns. "välikanava". Välillä oli myös kapeikkoja ja matalikkoja, jotka piti ruopata. Myös maata piti pakkolunastaa. Se maksoi valtiolle 21 614 markkaa.
Ensimmäiset miehet palkattiin toukokuussa 1911. Vuonna 1912 rakentamisessa oli jopa 300–400 miestä vuodenajasta riippuen. Siitä tarve vähentyi, ja vuoden 1915 lopussa rakentamassa oli ainoastaan noin 20 miestä. Alueella oli myös räjähdysaineiden säilyttämisen kiintiöitä. Varistaipaleen kylässä sai säilyttää kerralla 1 100 kiloa dynamiittia ja 300 kiloa poraruutia.
Rakennusaikana sattui viisi vakavaa onnettomuutta. Kukaan ei kuitenkaan kuollut. Lääkärin hoitoon johtavia tapauksia sattui 1 528 kappaletta. Lapsille oli järjestetty koulunkäyntimahdollisuus Palokin kansakoulussa. Tuntipalkka oli vuodenajasta riippuen 2,5–4 markkaa.
Kesällä 1916 kanavointityö valmistui. Työ oli maksanut 1 415 518 markkaa. Työkalut myytiin huutokaupassa ja niistä saatiin 25 229 markkaa. Lopulliset kustannukset olivat täten 1 389 784 markkaa. Budjetissa pysyttiin, juuri ja juuri.
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin laivaliikenne > Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta

Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta toimi 28. lokakuuta 1905 – 29. joulukuuta 1921. Se oli osuuskuntamuotoinen ja liikennöi Heinäveden reittiä höyrylaivoilla. Osuuskunta perustettiin 1905, kun heinäveteläiset tahtoivat oman höyrylaivayhtiön valmistuvalle Heinäveden reitille. Pitäjän asukkaat haluttiin saada osuuskunnan asiakkaiksi, joten tarvittiin suuri ja komea laiva. Toiminta päätettiin perustaa osuuskunnaksi. Kannattavuuden turvaamiseksi pyrittiin hankkimaan mahdollisimman paljon osakkaita. Yhden osakkuuden sai 10 markalla. Jäseniä oli 1907 ja muutaman vuoden päästä 570. Siitä määrä alkoi laskea.
Osuuskunnan toiminta loppui Heinävesi II-laivan haaksirikon jälkeen, kun toimintaa haluttiin muuttaa osakeyhtiöksi. 29. joulukuuta 1921 toiminta päätettiin purkaa ja myydä osuuskunta Heinäveden Höyrylaiva Oy:lle 871 255 markalla.
Osuuskunnalla oli käytössään neljä Heinävesi-laivaa, SS Heinävesi, SS Heinävesi II, SS Heinävesi III ja SS Heinävesi IV sekä kaksi pientä alusta, "Apu-lotjaa".
Heinäveden reitti > Heinäveden reitin laivaliikenne > Heinäveden Höyrylaiva Oy

Heinäveden Höyrylaiva Oy perustettiin 29. joulukuuta 1921, kun Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta lopetettiin ja sen omaisuus siirrettiin osakeyhtiölle. Kauppa- ja teollisuusministeriö vahvisti yhtiöjärjestyksen helmikuussa 1922. Heinäveden Höyrylaiva Oy osti osuuskunnan omaisuuden eli neljä Heinävesi-höyrylaivaa, kaksi "Apu-lotjaa" ja osuuskunnan laiturit 871 255 markalla. Osakeyhtiön toimipaikka oli Heinävesi.
Heti perustamisen jälkeen Heinävesi IV myytiin Pohjois-Kallaveden Höyrylaiva Oy:lle 175 200 markalla. Apu-lotjat myytiin myös. Näin osakeyhtiö katsoi voivansa keskittyä Savonlinnan ja Kuopion sekä Juojärven ja Kuopion välisille vesireiteille. Rahtaus lopetettiin lähes kokonaan. Heinävesi III vaihdettiin 1925 riittämättömänä SS Tapioon, joka valmistui 1903 Varkaudessa. Se oli kannattava kauppa; ensimmäisenä vuonna se tuotti reilusti enemmän kuin mitä Heinäveden Höyrylaiva Oy siitä maksoi.
Heinäveden Höyrylaiva Oy mainosti lukuisilla mainoksilla toimintaansa. Vuonna 1926 se otti käyttöön Heinäveden reittiä osuvasti kuvaavan sloganin Kappale kauneinta Suomea. Se laitettiin julisteeseen sekä 16-sivuiseen Heinäveden reitistä kertovaan esitteeseen Koukunpolven kuvan alle. Yhtiö palkkasi englannintaitoisia työntekijöitä. Heinäveden reittiä mainostettiin Suomen johtavien matkatoimistojen sekä monien sanomalehtien kautta.
Yhtiö oli perustamisesta voitollinen vuoteen 1928, jolloin reitille tuli kilpailija Höyryvenhe Oy Soisalo laivallaan SS Liperi. Vuonna 1933 Höyryvenhe Oy Soisalo teki konkurssin ja Heinäveden Höyrylaiva Oy:n vuodesta 1928 jatkunut tappiollisuus loppui.
1930-luvulla autoilu lisääntyi, ja turisteja alkoi olla suurempi osa matkustajista. Matkustajamäärät kasvoivat, kunnes sodat tulivat. Heinäveden Höyrylaiva Oy menestyi pitkään; kun hyvin monet laivanvarustusyhtiöt kaatuivat, pysyi Heinäveden Höyrylaiva Oy pystyssä 4. tammikuuta 1968 asti, jolloin se yhdistyi Saimaan Laivamatkat Oy:öön.
Heinäveden reitti > Laivaliikenne nykyään

Nykyään Heinäveden reittiä liikennöi kuopiolainen Roll-Laivat Oy laivallaan MS Puijo sekä Valamon luostarin laiturista Valamon Vesiliikenne Oy laivallaan MS Sergei.
Kirjallisuutta

Heinäveden historia I, Tapio Hämynen, 1986, Joensuu
Heinäveden historia II, Heimo Martikainen, 1989, Joensuu
Heinävesi - Mennyttä ja olevaa, Aaro Liukko, 1974
Heinäveden seurakunnan vaiheita, Hannu Kotilainen, 1953
Heinävesi
| --- | --- |
Taajamat:  Hasumäki (kirkonkylä) · Karvio · Kerma · Palokki · Sarvikumpu · Varistaipale · Vihtari
Kylät:  Hevonlahti · Kansala · Karhilantaipale · Koivumäki · Kuittua · Kypäräjärvi · Lajunlahti · Lampu · Lepikkomäki · Malkkila · Niinimäki · Näätänmaa  · Papinniemi · Pilppa · Petruma · Polvijärvi · Pyylinsaari · Pölläkkä · Raaminmäki · Rummukkala · Sappu · Sompasaari · Syrjä · Särkelä · Säynämö · Tetrivaara · Timonmäki · Vaaluvirta · Vahvalahti · Viitalahti
Nähtävyydet:  Valamon luostari · Lintulan luostari · Valamon luostarin pääkirkko · Valamon luostarin talvikirkko · Valamon luostarin vanha kirkko · Lintulan luostarin kirkko · Heinäveden kirkko
Liikenne:  Heinäveden reitti · Varistaipaleen kanava · Taivallahden kanava · Karvion kanava · Kerman kanava · Vihovuonteen kanava · Pilpan kanava · Koukunpolvi · Heinäveden rautatieasema · Syrjän rautatieasema · Vihtarin rautatieasema
Vesistöt:  Kermajärvi · Juojärvi · Petrumajärvi· Iso-Vihtari
Muuta Heinäveteen liittyvää:  Heinäveden historia · Vaakuna · Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta · Heinäveden Höyrylaiva Oy · Kermansavi · Heinäveden lehti
Kermajärveä Pääskyvuorelta nähtynä.
Kansallispuku Heinävedeltä 1800-luvun alusta vuoden 1973 postimerkissä.
Heinäveden kirkko, rakennettu 1891-1892.
Kirkkoa sisältä
Kermajärven ympäristö ja Heinäveden reitin kanavat
Karvio
Kerma ja Vihovuonne
Karvion kanava
Pilppa
Varistaival ja Taivallahti
Taivallahden kanavaa rakennetaan.
Varistaipaleen kanavan väliaikainen pato.
Varistaipaleen kanava.
Höyrylaivat Heinävesi I ja Heinävesi II yhdessä 1910-luvun alussa. Heinävesi I hankittiin osuuskunnalle 1906 ja Heinävesi II 1907, molemmat varkautelaiselta Paul Wahl & Co:n konepajalta. Osuuskunta hankki vielä Heinävesi III:n sekä Heinävesi IV:n, jotka eivät kuitenkaan olleet yhtä tuottoisia kuin Heinävesi I ja II.
Totuuden Ystävät

Totuuden Ystävät on Suomessa toimiva uskonnollinen yhdyskunta, joka on rekisteröity vuonna 1958. Sen perustajiin kuuluivat kirjailijana ja säveltäjänä tunnettu Oskari Kiiras sekä taidemaalari Jarl Falck. Muita perustajajäseniä olivat muun muassa konttoripäällikkö Eero Kurki, säveltäjä ja kapellimestari Edvin Heimovalta, lehtikustantajana toiminut vahtimestari Arvo Onni Salminen sekä toimittaja ja salatieteilijä Anselm Kaste.
Totuuden ystävien tunnustuksen mukaan ”Jumala on Ikuinen Voima, persoonaton ykseys, joka on aina ollut ja tulee ikuisesti olemaan”, ja heidän vakaumuksensa mukaan ”jokaisella ihmisellä on vapaus, oikeus ja velvollisuus luoda itse jumalasuhteensa”. Yhteisössä ei ole pappeja, vaan jokainen jäsen voi antaa lapselle nimen, vihkiä avioliittoon ja haudata vainajan. Yhdyskunnan mukaan sen uskonnolliset käsitteet perustuvat yksistään tieteelliseen maailmankatsomukseen. Toimintaan kuuluvat Helsingissä pidettävät kuukausikokoukset. Välillä Totuuden Ystäviin kuului vain yksi jäsen.
Aiheesta muualla

Yhteisön kotisivut.
Kimmo Sundström, Janne Vainio: Totuuden ystävät. Vapaa ajattelija 5/2002.
Atte Muhonen

| Atte Muhonen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 5.9.1922–31.7.1929, 1.9.1936–31.8.1939  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Vaasan itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. lokakuuta 1888 Laukaa
Kuollut: 16. helmikuuta 1954 (65 vuotta) Laukaa
Ammatti:  maanviljelijä
Atte Johannes Muhonen (20. lokakuuta 1888 Laukaa – 16. helmikuuta 1954 Laukaa) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1922–1929 ja 1936–1939. Hän oli myös merkittävä vaikuttaja edistysmielisessä osuustoimintaliikkeessä.
Elämä > Nuoruus

Laukaan Metsolahden Isoahon torpassa syntyneen Atte Muhosen vanhemmat olivat torppari Antti Muhonen (1848-1914) ja Petäjävedeltä kotoisin ollut Karoliina Bom (1851-1934). Kansakoulun päästötodistuksessa hänellä oli laulua lukuunottamatta pelkkiä kymppejä. Muhonen viljeli nuoresta pitäen Metsolahdessa sijiannutta kotitilaansa aluksi torpparina ja myöhemmin talollisena.
Elämä > Työväenliikkeeseen

Vuonna 1906 Muhonen liittyi Savion työväenyhdistykseen. Hän toimi myös Lievestuoreen työväenyhdistyksen puheenjohtajana. Vuonna 1908 Muhonen oli paikallisten vuokraviljelijöiden edustajana Tampereella pidetyssä toisessa torpparikokouksessa. Helmikuun vallankumouksen jälkeen 1917 Muhonen valittiin Laukaan kunnan elintarvikelautakuntaan ja samana vuonna hänestä tuli Keski-Suomen sosialidemokraattiseen piiritoimikunnan jäsen. Sisällissodan sytyttyä Muhonen vangittiin helmikuussa Jyväskylän suojeluskunnan määräyksestä, kun hänen väitettiin kuljettaneen aseita punakaarteille. Muhosta syytettiin myös kiihotutksesta. Tammisaaren vankileirille päätynyt Muhonen sai valtio- ja maanpetoksesta kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion, mutta hänet armahdettiin jo syksyllä 1918. Vankileiriltä palatessaan Muhonen oli laihtunut kymmeniä kiloja, eikä pystynyt edes kävelemään juna-asemalta kotiinsa. Hänet valiittiin Laukaan kunnanvaltuustoon pian vapautumisensa jälkeen joulukuussa 1918. Muhonen oli myös herättämässä henkiin sisällissodan aikana lakkautettua Sorretun Voimaa, joka alkoi talvella 1919 ilmestymään nimellä Työn Voima.
Elämä > Kansanedustajana ja osuustoimintamiehenä

Vuonna 1922 Muhonen valittiin kansanedustajaksi. Hän putosi eduskunnasta 1929, mutta nousi kansanedustajaksi jälleen 1933. Vuonna 1925 Muhonen oli presidentin valitsijamiehenä. Hänestä tuli merkittävä vaikuttaja myös edistysmielisessä osuustoimintaliikkeessä. Muhonen oli Osuuskauppa Mäki-Matin hallintoneuvoston puheenjohtaja ja toimi liikkeen edustajana Kulutusosuuskuntien Keskusliiton edustajakokouksissa. Vuodesta 1929 lähtien hän kuului OTK:n hallintoneuvostoon. Vuonna 1936 Muhonen toimi KK:n 20-vuotisjuhlakokouksen puheenjohtajana Väinö Tannerin ja Otto Karhen rinnalla.
Muhonen oli Laukaan kunnanvaltuuston pitkäaikainen puheenjohtaja vuodesta 1924 lähtien. Kotikylässään hän toimi myös asioitsijana.  Helmikuussa 1954 Muhonen osallistui Kinkomaan sairaalan johtokunnan kokoukseen, mutta tunsi itsensä huonovointiseksi ja lähti kotiinsa. Hän kuoli seuraavana yönä nukkuessaan. Muhonen on haudattu Lievestuoreeseen Kelkkamäen hautausmaalle.
Perhe

Atte Muhosen puoliso oli Viivi Lydia Suuronen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1920.
Kirjallisuutta

Kananen, Taimi: ”Nimiä ja vaikuttajia”, Kohisevien koskien Laukaa, s. 248.  Jyväskylä:  Laukaan kunta, 1993.  ISBN 952-90-4717-7
Kiinteän olomuodon akku

Periaatekaavio.
Kiinteän olomuodon akku (engl. solid state battery) on akkutyyppi, jossa elektrolyytti on kiinteässä muodossa. Tämä eroaa akuista, joissa elektrolyytti on nesteenä, geelinä tai polymeerinä. Kiinteä elektrolyytti käyttää tyypillisesti komposiittimateriaalia. Kiinteän olomuodon akussa tavoitteena on korkea energiatiheys ja parempi turvallisuus. Myös akun elinikä ja latausnopeus ovat paremmat kuin yleisessä litiumioniakussa. Perinteisesti kiinteän elektrolyytin akun valmistus on ollut kallista. Kaupallisesti valmistetut ohutkalvoakut ovat käyttäneet tyhjiötekniikkaa valmistuksessa.
Karfentratsoni-etyyli

| Karfentratsoni-etyyli |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etyyli-2-kloori-3-[2-kloori-5-[4-(difluorimetyyli)-3-metyyli-5-okso-1,2,4-triatsol-1-yyli]-4-fluorifenyyli]propanoaatti
CAS-numero:  128639-02-1
PubChem CID:  86222
SMILES:  CCOC(=O)C(CC1=CC(=C(C=C1Cl)F)N2C(=O)N(C(=N2)C)C(F)F)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C15H14N3Cl2O3F3
Moolimassa:  412,192 g/mol
Sulamispiste:  –22,1 °C
Kiehumispiste:  350–355 °C
Tiheys:  1,46 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Karfentratsoni-etyyli (C15H14N3Cl2O3F3) on triatsolonijohdannaisiin kuuluva heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa rikkaruohomyrkkynä.