stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mika Lahtonen
Ura

Lahtonen aloitti toimittajana 1980-luvun lopulla kirjoittamalla urheilujuttuja Uudenkaupungin Sanomiin. Myöhemmin hänen artikkeleitaan julkaisivat myös useat muut suomalaiset lehdet. Vuonna 1993 Lahtosesta tuli ammattimainen paparazzi-valokuvaaja. Alibin päätoimittajana hän on ollut vuodesta 1998 lähtien ja Hymy (lehti)n päätoimittajana hän oli vuodesta 2011 vuoteen 2023.
Lahtonen on julkaissut kirjan nimeltä Paparazzin päiväkirja. Siinä hän kertoo toimittamiensa kohujuttujen taustoista, viihde- ja julkisuusbisneksen raadollisuudesta, sensaatiojournalismista sekä siitä millaista on olla paparazzi Suomessa. Lahtonen on toimittanut myös Alibi-lehden tilaajatarjouksena jaettavan kirjan Kohutuimmat rikokset.
Vuonna 1997 Lahtonen julkaisi Hymy-lehdessä artikkelin, joka käsitteli tuottaja Spede Pasasen ja saman vuoden Miss Suomen perintöprinsessan Maria Drockilan suhdetta. Artikkelin mukaan Pasanen ja Drockila seurustelivat keskenään. Juttu sai vakavat mittasuhteet sen vuoksi, että Pasanen oli katkaissut välinsä Hymy-lehteen 1970-luvulla. Pasanen vaati väkivallalla uhkaamalla Lahtosta perumaan juttunsa. Virallisen syyttäjän mukaan Pasasen uhkaus ylitti syytekynnyksen, mutta juttu raukesi juuri ennen oikeudenkäyntiä Pasasen suostuttua maksamaan Lahtoselle tämän vaatiman 15 000 markan summan.
Kesäkuussa 2007 Lahtonen tuomittiin Helsingin käräjäoikeudessa 1200 euron sakkoihin yksityiselämää loukkaavasta tiedon levittämisestä sekä lisäksi maksamaan asianomistajan 6000 euron oikeudenkäyntikulut. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) katsoi käräjäoikeuden tuomion loukanneen sananvapautta ja määräsi Suomen maksamaan korvauksia Lahtoselle 7 650 euroa. EIT:n mukaan poliisi oli jo kertonut Alibin julkaisemat tiedot toiselle lehdelle ja tietojen julkaisemisella oli merkitystä yleisen edun kannalta.
Lahtonen on joutunut kokemaan vastustusta työssään ja joutunut pariin otteeseen pahoinpitelyn kohteeksi. Lokakuussa 2007 häntä kuristi Helsingin Kruununhaassa ravintolan ulkopuolella Helvetin enkeleiden liivejä kantanut mies. Tammikuussa 2008 elinkautisvanki pahoinpiteli haastattelun yhteydessä hänet sairaalakuntoon Jokelan vankilassa.
Marraskuussa 2010 kohuttiin Hymy-lehden verkkosivuilla useassa artikkelissa siitä, että Lahtonen on tehnyt kohublondi Johanna Tukiaisesta rikosilmoituksen, jota tutkitaan törkeänä kunnianloukkauksena. Tukiainen oli Alibi-lehden artikkelin mukaan pahoinpidellyt Lahtosta, jonka jälkeen hän oli levittänyt tästä raskaita syytteitä omassa blogissaan. Juttu jäi sillensä, eikä siitä nostettu syytteitä.lähde?
Otava ilmoitti maaliskuussa 2023, että Lahtonen siirtyy sivuun Hymyn päätoimittajan työstä. Taustalla on epäselvyydet ja kohut Lahtosen käyttäytymisessä julkisuudessa.
Yksityiselämä

Lahtonen syyllistyi rattijuopumukseen marraskuussa 2022 Kangasalla ja hänelle tuomittiin siitä joulukuussa 45 päiväsakkoa, joka teki hänen tuloillaan 7 290 euroa.
Julkaisut

Paparazzin päiväkirja. Mitään salaamatta, mitään muuttamatta.  Tampere:  Revontuli, 1998.  ISBN 952-517-003-9
Lahtonen, Mika & Jussinniemi, Mia & Aarnio, Jari: Jari Aarnion vankilapäiväkirja.  Tampere:  Pressimiehet, 2022.  ISBN 978-952-65000-0-3
Aiheesta muualla

Lahtonen-tapaus (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisu) 17.1.2012. Finlex. Viitattu 13.3.2012.
Lahden taistelu

Lahden taistelu oli 19. huhtikuuta – 1. toukokuuta 1918 käyty Suomen sisällissotaan kuulunut taistelu Lahden kaupungin hallinnasta. Taistelun osapuolet olivat punaisten puolella Lahden rykmentti, jonka ylipäällikkönä toimi Nestori Linnanen, ja valkoisten puolella Saksan keisarikunnan eversti Otto von Brandensteinin johtama osasto, sekä Lahden suojeluskuntaosasto. Taistelu päättyi valkoisten voittoon.
Osapuolet

Venäjän helmikuun vallankumous alkuvuodesta 1917 johti Suomessa kuohuvaan tilanteeseen tsaarinaikaisen järjestyksenpidon romahdettua, ja työväen ja porvareiden perustaessa omia joukko-osastojaan valvomaan järjestystä.
Osapuolet > Lahden Rykmentti ja venäläiset

Lahdessa perustettiin elokuun alkupäivinä Lahden Työväen Järjestyskaarti, jonka Sosialidemokraattisen puolueen kunnallisjärjestö hyväksyi 17. elokuuta. Kaartin sisällä pääsi voitolle jyrkkä linja, ja siitä muodostui punakaarti, joka muutti toimintaansa taistelukoulutuksen suuntaan ja alkoi hankkia aseita Pietarista.
Hennalan kasarmeilla ollut venäläinen varusväki kotiutettiin syksyllä 1917, minkä jälkeen Lahden Työväen Järjestyskaarti (LTJK) otti kasarmirakennukset käyttöönsä. Kaarti pyrki viimeiseen asti hankkimaan lisää aseistusta, josta oli jatkuva pula. Kaartilla oli Erkki Hämäläisen arvion mukaan 140 kivääriä, noin 65 käsiasetta ja 16 metsästysasetta. Lisäksi sillä oli 12 tykkiä, jotka olivat peräisin venäläisten jäämistöstä Hennalasta. Viimeistään sisällissodan alettua 27. tammikuuta 1918 LTJK otti virallisesti nimekseen Lahden Rykmentti. Rykmenttiin kuului Olavi Anttilan laskelmien mukaan 3 723 miestä sekä noin sata naista.
Punaisten puolella oli lisäksi noin sata vapaaehtoista venäläistä.
Osapuolet > Suojeluskuntaosasto ja saksalaiset

Lahden suojeluskuntapiiri perustettiin Lahdessa 21.–22. heinäkuuta 1917 vierailleen Tahko Pihkalan aloitteesta. Pihkala puhui asiasta Hollolan Urheilijoiden johdon kanssa, ja perustetun Lahden suojeluskuntapiirin rajat myötäilivät paikallisen urheilupiirin rajoja. Suojeluskuntapiirillä oli ennen sotaa jäseniä arviolta yli 900, joista noin 650 liittyi sodan alkaessa suojeluskuntien armeijaan. Suojeluskunnalla oli työväenkaartin tapaan puute aseista, joita suojeluskuntalaiset pyrkivät hankkimaan Venäjältä ja Saksasta.
Saksalaiset osallistuivat Suomen sisällissotaan maailmansotaan liittyneiden strategisten intressiensä ja vanhojen Suomen-yhteyksien vuoksi, valkoisten hallituksen pyynnöstä. Pääjoukko Itämeren-divisioona nousi maihin Hangossa 3. huhtikuuta. Nopeuttaakseen sodan ratkaisua saksalaiset perustivat lisäksi Tallinnassa erillisen Brandensteinin maihinnousuosaston, jonka ensimmäinen ryhmä nousi maihin Loviisassa 7. huhtikuuta. Osaston tavoitteena oli aluksi Lahden ja Kouvolan välisen rautatien katkaisu, mutta se muutettiin Lahden valtaamiseksi. Osaston kokonaisvahvuus oli 3 034 miestä.
Taistelun alku

Sisällissodan alettua Etelä-Suomen tärkeimmät kaupungit siirtyivät punaisille. Sodan käännekohtana oli Tampereen taistelu maalis-huhtikuussa 1918, jossa punaiset menettivät vahvimman pohjoisen kaupunkinsa. Sen jälkeen Länsi-Suomen punaiset pyrkivät perheineen pakoon itään. Keskeinen pakoreitti kulki Lahden kautta, josta oli maantie- ja rautatieyhteys Pietariin.
Lahdessa oli asukkaita 5 236. Strateginen merkitys perustui sijaintiin rautateiden ja maanteiden risteyspaikassa: Lahdesta oli suora Kouvolan kautta kulkeva ratayhteys Pietariin ja kapearaiteinen rautatieyhteys Loviisaan. Maantiet yhdistivät kaupungin Hämeenlinnaan ja Tampereelle.
Punaisten hallitsemassa Lahdessa oli sodan alussa ollut varsin rauhallista suurimman osan Lahden Rykmentistä osallistuessa Heinolan taisteluihin. Kaupunkia alettiin varsinaisesti varustaa vasta huhtikuussa Heinolan menetyksen jälkeen ja saksalaisten lähestyessä. Lahdessa oli elintarvikepulaa ja voimassa säännöstely. Muutama päivä ennen saksalaisten hyökkäystä Lahden Rykmenttipiiri antoi kaikille 16–55-vuotiaille miehille yleisen palvelukseenastumismääräyksen, joka ei kuitenkaan luultavasti toiminut kovin tehokkaasti.
Brandensteinin maihinnousuosasto saapui Orimattilasta aamuvarhaisella 19. huhtikuuta ja asettui Renkomäen harjun laelle, josta oli suora näköyhteys keskustaan. Brandenstein päätti hyökätä kaupunkiin samanaikaisesti idästä ja etelästä: everstiluutnantti von Luckin joukko sai käskyn lähteä etenemään Villähteelle ja valloittamaan kaupungin itäosat sitä kautta, kun taas saksalaisten V polkupyöräpataljoona lähti etenemään nykyisen Launeenkadun kautta kohti rautatieasemaa.
Polkupyöräosasto pääsi rautatieasemalle ilman, että kummallakaan puolella ammuttiin laukaustakaan, saaden vangikseen juuri junasta tulleen 50 miehen punaisen joukon. Yllätetyksi joutuneet punaiset havahtuivat ja aloittivat asemistaan Radiomäeltä, Kullankukkulalta ja Lotilanharjulta tulituksen, johon saksalaiset vastasivat tykistöllä ja konekivääreillä. Saksalaisten tykinammuksia osui keskustan rakennuksiin ja asuintaloihin. Asukkaita piiloutui kellareihin ja jotkut pakenivat  kaupungista.
Saksalaiset kierrättivät yhden ryhmän etelästä Hennalan kasarmeille, jotka vallattiin käsikranaatteja käyttäen. Von Luckin osasto valloitti Villähteen aseman iltapäivällä ja jatkoi hyökkäystä Joutjärven pohjoispuolitse kohti keskustaa, joka päätyi saksalaisten hallintaan myöhään illalla. Ratsumestari Dulierin pataljoona taisteli kiivaasti Kullankukkulalla sijainnutta punaisten voimakkainta tukikohtaa vastaan. Tunnin taistelun jälkeen punaiset joutuivat vetäytymään sieltä ja Santamäeltä. Lahden keskiosat olivat klo 22:een mennessä lähes kokonaan saksalaisten hallinnassa. Ainoastaan pieni joukko punaisia piti asemansa Radiomäellä 20. päivän aamuun asti. Muut punaiset vetäytyivät kaupungin ulkopuolisille harjuille. Saksalaisia kaatui Lahden valtauksessa kuusi ja haavoittui 30. Punaisten tappioista ei ole luotettavia arvioita. Von Brandensteinin mukaan saksalaiset saivat yli 500 vankia.
Taistelujen seurauksena Tornatorin Lahden tehtaan suuret propsivarastot syttyivät palamaan.
Taistelun loppu

Majuri Hans Kalmin komentama Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonan osa saapui pohjoisesta Lahteen puoliltapäivin 20. huhtikuuta ja sai näin koko Suomen ensimmäisenä valkoisena osastona kosketuksen saksalaisiin. Tästä täydennyksestä huolimatta Brandensteinilla oli Lahden hallussapitämiseksi vain kaksi tai kolme pataljoonaa. Samaan aikaan kaupungin länsipuolelle kerääntyi tuhansia Länsi-Suomesta pakenevia punakaartilaisia, jotka yrittivät seuraavina päivinä useasti Lahden valtaamista saadakseen maantieyhteyden Kymenlaakson suuntaan auki. Punaiset yrittivät läpimurtoa ensimmäisen kerran 22.–24. huhtikuuta ja vielä uudelleen 29. huhtikuuta, mutta saksalaiset onnistuivat torjumaan hyökkäykset. Saksalaisten 30. huhtikuuta tekemä menestyksekäs vastahyökkäys ratkaisi lopullisesti kysymyksen Lahden hallinnasta. Lahden länsipuolella saarroksiin joutuneet punaiset antautuivat 1. toukokuuta.
Vangit

Punaisten antauduttua noin 22 000 saarroksiin jäänyttä lännestä saapunutta pakolaista siirrettiin yhdessä punakaartilaisten kanssa Fellmanin pellolle, jonne oli perustettu väliaikainen vankileiri. Sieltä osa vangeista siirrettiin myöhemmin Hennalan vankileirille.
Sulo Laine

Riihimäen keskusvankilan apulaisjohtaja Sulo Laine työpöytänsä ääressä.
Sulo Armas Laine (21. elokuuta 1920 Korpiselkä – 21. lokakuuta 1994 Lappeenranta) oli suomalainen vankeinhoidon edelläkävijä. Hän suoritti keskikoulun Värtsilän keskikoulussa 1938 ja toimi sen jälkeen Korpiselän kunnan Saarivaaran kansakoulun opettajana vuoden verran. Laine oli pioneeripataljoonan upseeri sekä Pohjois-Kymen suojeluskuntapiirin vt. alisotilasohjaaja. Sodan jälkeen hän toimi Valtiollisen poliisin Kuopion osaston etsivänä. Tämän jälkeen hän siirtyi Leppävirralle Huovilansalmen kansakoulun opettajaksi vuoteen 1947 asti.
Laine toimi Riihimäen keskusvankilan opettajana 1947–1966 ja apulaisjohtajana 1966–1971. Mikkelin lääninvankilan johtajana hän toimi 1971-1982. Vankilauransa aikana Laine oli uudistushenkinen ja vaikutti vankien aseman ja jälkihoidon parantamiseen merkittävästi. Hän otti myös aktiivisesti kantaa yhteiskunnalliseen keskusteluun. Laine ajoi syyttömien asiaa ja teki useita tuomionpurkuanomuksia. Hän arvosteli suomalaista oikeusjärjestelmää hätiköidyistä tuomioista ja hankaluudesta saada vääriä tuomioita purettua.
Laine kirjoitti vankilapsykologian oppikirjan Vankeinhoidon kasvatusnäkökohtia, jota käytettiin oppikirjana vartijakursseilla. Hän toimi vartijakurssien opettajana Riihimäen keskusvankilassa 1953–1969.
Poliittinen toiminta

Laine oli aktiivinen myös politiikassa. Riihimäellä hän oli 1950-1960-luvuilla valtuuston, kansakoululautakunnan, kulttuurilautakunnan, vanhainkodin johtokunnan, kasvatusneuvolan johtokunnan sekä  raittiuslautakunnan jäsen.  Mikkelissä hän oli 1970-luvulla kaupunginvaltuuston, kaupunginhallituksen, kaupungin poliisiasiain neuvottelukunnan, sosiaalilautakunnan, byrokratiatoimikunnan sekä teknillisen lautakunnan jäsen. Poliittiselta vakaumukseltaan Laine oli ensin alkiolainen mutta siirtyi Suomen Kristillisen Liiton jäseneksi pian puolueen perustamisen jälkeen. Vuonna 1974 Laine pyrki eduskuntaan.
Hengellinen toiminta

Laine edisti vankilalähetystyötä ja vankilasielunhoitoa. Hän toimi myös Viidenteen herätysliikkeeseen kuuluvan Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen evankelistana.
Yksityiselämä

Laineen vanhemmat olivat opettaja Yrjö Laine ja Sanni Solehmainen. Laine jäi eläkkeelle vuonna 1982 lopussa ja kuoli vuonna 1994 syöpään 74 vuoden iässä. Laineen puoliso oli vuodesta 1945 Karin Helena Laine, os. Nieminen. Lapsia heille syntyi kolme.
Julkaisuja

August Aalto ja Sulo Laine. Oikeusmurha eli selostus syyttömästi tuomitun A. Aallon monivaiheisesta oikeusjutusta. Naantalin kirjapaino. 1962.
Kaikki kuritushuonevangit pakkoluokkaan? VH. 1953.
Havaintoja nuorten rikoksentekijäin käsittelystä Ruotsissa. VH. 1957.
Olisiko vankilassa vangeille maksettava normaalipalkka. VH. 1959.
Oikeusturvamme on riittämätön. Suomen poliisilehti. 1960.
Vankeinhoidon kasvatusnäkökohtia. Helsinki. Oikeusministeriö, vankeinhoito-osasto.1962.
Oikeusturva poliisitutkinnassa. Helsingin Sanomat. 22.12.1964.
Syylliseksi epäillyn oikeusturva. Helsingin Sanomat. 12.1.1965.
Rangaistukset reaalisiksi. Helsingin Sanomat. 16.1.1967.
Riihimäen keskusvankilassa kokeillaan lisävapauksia. Helsingin Sanomat. 2.10.1969.
Syyttäjän vaikutus oikeusvarmuuteen. Helsingin Sanomat. 3.10.1970.
Vankeinhoito elää uudistumiskautta. Helsingin Sanomat. 9.11.1972.
Iki-Kiannon vankilakuukaudet. "Jaksanko elää vielä huomiseen?" Uusi Suomi. 28.9.1974.
Katkaisu vankilakierteeseen. Helsingin Sanomat. 29.1.1980.
Miksi vanki ei parane vankilassa? Suomen poliisilehti. 1987.
Elinkautinen rangaistus on kohtuuttoman ankara. Uusi kriminaalihuolto. 1989.
Vankilanopettaja Aarne Ylpön syntymästä 100 vuotta. Uusi kriminaalihuolto. 1993.
Elämään täysillä. Uusi Tie. 1993.
Jorma Lammasniemi

Jorma Paavo Juhani Lammasniemi (s. 16. joulukuuta 1948 Kemi) on oululainen professori, joka toimi VTT:n tutkijana, laboratorionjohtajana, tutkimusjohtajana ja tieteellisenä johtajana.
Lammasniemi valmistui ylioppilaaksi Kemin lyseosta 1968 ja diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1973 sekä tekniikan lisensiaatiksi 1982 ja tekniikan tohtoriksi 1983 Oulun yliopistosta. VTT:n teletekniikan laboratorion tutkijana hän toimi 1973–1977, elektroniikan laboratorion tutkijana 1977–1978, erikoistutkijana 1978–1984, vt. laboratorionjohtajana 1984–1986, laboratorionjohtajana (professori) 1986–1991, optoelektroniikan laboratorion johtajana 1992–1993, VTT Elektroniikan tutkimusjohtajana vuodesta 1991 ja viimeksi VTT:n tieteellisenä johtajana vuodesta 2006 vuoteen 2010 saakka, jolloin hän jäi osa-aikaeläkkeelle ja tutkimuskeskuksen osa-aikaiseksi vanhemmaksi neuvonantajaksi vuoteen 2012 saakka.
Lammasniemi on julkaissut elektroniikasta ja optoelektroniikasta sekä tutkimus-, kehitys- ja innovaatiotoiminnasta lukuisia koti- ja ulkomaisia tieteellisiä, ammatti- ja yleistajuisia julkaisuja. Hän on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen, minkä lisäksi hänellä on ollut useita koti- ja ulkomaisia ammatillisia luottamustoimia ja hän on ollut Oulun yliopiston instrumentointitekniikan ja elektronisen piiritekniikan dosentti vuodesta 1988.
Lammasniemi on suorittanut Reserviupseerikoulun, hänen sotilasarvonsa on yliluutnantti. Valtakunnallinen maanpuolustuskurssin hän kävi 1995. Lammasniemi on saanut Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin 1997 ja Suomen Leijonan komentajamerkin 2010.
Aiheesta muualla

Lammasniemen haastattelu[vanhentunut linkki] Oulun yliopiston Aktuumi-lehdessä no. 2, 2.10.2005, ss. 14-15 (Viitattu 20.10.2012)
Allan Lahtinen

| Allan Lahtinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Allan Villehard Lahtinen
Syntynyt: 11. lokakuuta 1894 Alavus
Kuollut: 21. toukokuuta 1973 (78 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkäriluutnantti
Allan Villehard Lahtinen (11. lokakuuta 1894 Alavus – 21. toukokuuta 1973) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja työnjohtaja. Hänen vanhempansa olivat työmies Heikki Lahtinen ja Greta Tusa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lilly Regina Kronqvistin kanssa (kuollut) ja uudelleen vuonna 1922 Hilma Kustaava Ruotsalaisen kanssa.
Opinnot

Lahtinen kävi kansakoulun ja rehumestarikurssin vuonna 1925 sekä 1. Divisioonan talousaliupseerikurssin vuonna 1936.
Jääkärikausi

Lahtinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Lahtinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin joukkuealiupseeriksi Suomen sisällissotaan 3. jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja sitten Uudenmaan rykmentiksi. Hän toimi ensin koulutusaliupseerina, mutta määrättiin 15. heinäkuuta 1918 9. komppanian vääpeliksi, josta hänet siirrettiin 16. tammikuuta 1919 jälleen koulutusaliupseeriksi ja  1. huhtikuuta 1921 alkaen 3. pataljoonan kuormastovääpeliksi. Rykmentin rehuvaraston hoitajaksi hänet siirrettiin  1. syyskuuta 1928 ja l. toukokuuta 1934 alkaen rykmentin kuormastoaliupseeriksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Lahtinen osallistui 1. Prikaatin A-kolonnan johtajana 2. Armeijakunnan alueella, josta hänet siirrettiin joukkueenjohtajaksi Kuormastokorjauskomppaniaan. Välirauhan ja Jatkosodassa hän toimi samassa tehtävässä.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi tilapäistehtävissä 2. Divisioonassa ja vuodesta 1945 alkaen työnjohtajana Autovarikolla sekä samoissa tehtävissä Keskusvarikko 9:ssä vuosina 1945 – 1946. Hän sai Korkeimmalta oikeudelta tuomionselvennä vuonna 1947 ja rangaistuksen kärsittyään hän toimi erilaisissa rakennus-, metsä- ja maanviljelystöissä. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 2. toukokuuta 1918  Vääpeli 8. elokuuta 1918  Vänrikki 1940  Luutnantti 1942  Upseeriarvon menetys 1947 |     |  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvän kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali kultaristin kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Lahottajasieni

Lahottajasienet ovat monimuotoinen ryhmä taksonomialtaan erilaisia sieniä, jotka aiheuttavat luonnon kiertokulussa puuaineksen ja kasvien lahoamista rakenneosiinsa solunulkoisen entsyymitoiminnan avulla. Tähän hajotukseen ottavat osaa myös jotkin bakteerit. Lahottajasienet voidaan jakaa ekologialtaan karikkeenlahottajiin, valkolahoon, ruskolahoon, katkolahoon sekä sinistäjäsieniin. Hajotuksen kohteeksi joutuvat myös eläimet ja toiset sienet. Osa sienistä muodostaa sienijuuria ja elää symbioosissa isäntäeliön kanssa eikä välttämättä osallistu lahoprosessiin. Puuaineksen vaikeasti hajoavat molekyylit muodostavat pitkäketjuisia kuituja. Merkittävimmät puumolekyylit ovat  selluloosa ja hemiselluloosa, jotka ovat polysakkarideja sekä ligniini, joka on polyfenoli.
Valkolaho

Valkolaho saa nimensä puun pehmenemisen lisäksi tyypillisestä vaalentumisesta, jonka lisäksi puulla voi tavata sienirihmaa ja itiöemiä. Mikäli valkolaho on puussa paikallista, sitä kutsutaan taskulahoksi. Valkolaho edellyttää voimakkaiden ligniiniä pilkkovien entsyymien kuten lakkaasien, oksidaasien ja peroksidaasien olemassaoloa. Ligniiniä eivät valkolahottajat kuitenkaan käytä ravinnokseen, vaan sokeriosia, kunhan pääsevät niihin käsiksi. On huomattava, että ennen valkolahotuskyvyn ilmaantumista kivihiilikauden jälkeen maaperään jäi runsaasti fossiilista hiiltä ja muita fossiilisia polttoaineita, jota ihminen hyödyntää energiantuotannossa. Valkolahottajia on lajimäärällisesti huomattavasti enemmän kuin ruskolahottajia. Ne kuuluvat kaikki kantasieniin.
Ruskolaho

Ruskolaho aiheuttaa puuhun lohkeilua, valkolahon tyypillinen vaaleneminen puuttuu. Ruskolahottajat käyttävät niin ikään polysakkarideja ravintonaan, mutta ligniini jää pehmenneenä lahoon ja siirtyy humukseen muodostaen kunttakerroksen. Tämä ravinteita ja kosteutta sisältävä kerros on ekologisesti varsin merkittävä uudistumisessa. Nykyisen (2013) käsityksen mukaan ruskolahottajat ovat kehittyneet valkolahottajista evoluutiossa useampaa reittiä. Niistä ovat oletettavasti puolestaan kehittyneet symbionttisia sienijuuria muodostavat mykorritsasienet. Ruskolahottajat ovat kaikki kantasieniin kuuluvia eivätkä ne pääsääntöisesti tuota peroksidaaseja. Sen sijaan ne muokkaavat ligniiniäkin Fenton-kemian avulla.
Katkolaho

Katkolaho eli pehmytlaho on ilmiö, joka pehmittää ja harmaannuttaa puutavaraa kuten hirsirakennuksia, ja se näkyy ensin pinnalla, myöhemmin syvemmällä. Katkolahottajasienet vaativat kosteita olosuhteita. Puutavarassa kasvavia katkolahottajia ovat esimerkiksi Scytalidium-, Paecilomyces- ja Phialophora-sukuihin luokitellut lajit. Chaetomium-suvun lajit kasvavat kosteissa asuintiloissa ja voivat aiheuttaa allergiaa. Sarvisieniin (Xylaria) ja syyliin (Hypoxylon) kuuluvat lajit kasvavat maassa olevassa kuolleessa puuaineksessa.
Sinistäjäsienet

Sinistäjäsienet eivät hajota puuta, mutta kylläkin puun lipidejä. Ne iskevät yleensä kaadettuun puutavaraan ja aiheuttavat värivirheitä. Sinistymistä aiheuttavia sieniä ovat mm.  Ceratocystis-, Graphium-, Ophiostoma-, Alternaria-, Diplodia-  ja  Sclerophoma-sienet.
Karikkeenhajottajat

Kariketta lahottavat sienet saattavat olla hyvinkin tehokkaita kuolleen puun ja muun kasviaineksen hajottajia. Nämä ovat käytännöllisesti katsoen kaikki kantasieniä, monet suuria itiöemiä muodostavia metsäsieniä. Tämän ryhmän sienet eivät lahota järeää elävää puuta.
Aiheesta muualla

Professori Tapani Vuorisen kurssi, Puun rakenne ja kemia: Puuaineksen tuhoutuminen, lahoaminen ja puun väri, Teknillinen korkeakoulu, Puunjalostustekniikan osasto (pdf)
Metsäntutkimuslaitos (Metla): Sinistäjäsienet (Arkistoitu – Internet Archive)
Valkolahoa koivulla
Ruskolahoa tammella
Katkolahoa
Sinistynyttä puuta