stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katariina Stenbock
Elämä > Leskikuningattarena

Kustaa Vaasa kuoli 29. syyskuuta 1560. Kustaan kuoleman jälkeen Katariina asettui Strömsholmin linnaan ja hänellä oli eläkelääninään myös Ahvenanmaa. 1570-luvun alussa hän oli aikeissa naida Saksi-Lauenburgin herttua Franzin, mutta tytärpuoli Sofian avioituminen Franzin veljen Magnuksen kanssa kaatoi hankkeen. Vuonna 1574 Katariina auttoi veljenpoikaansa Erik Gustafinpoika Stenbockia avioitumaan Magdalena (Malin) Sturen kanssa, jonka äiti Märta Erikintytär Leijonhufvud (Kung Märta) yritti estää liiton.
Leskikuningatar Katariina pysytteli parhaansa mukaan syrjässä Kustaa Vaasan poikien valtataisteluista. Parhaat välit hänellä oli Eerikin ja Juhanan kanssa. Eerik oli äitipuoltaan puolitoista vuotta vanhempi. Hän oli Kustaan ja tämän ensimmäisen puolison Katariina Saksi-Lauenburgilaisen poika. Katariina eli pidempään kuin yksikään Kustaa Vaasan lapsista Cecilia Vaasaa lukuun ottamatta. Hän kuoli 86-vuotiaana Strömsholmin linnassa ja hänet haudattiin Uppsalan tuomiokirkkoon.
Katariina samoin kuin Kustaa Vaasan aiemmat puolisot Katariina Saksi-Lauenburgilainen ja Margareeta Leijonhufvud otettiin Helsingin paikannimistöön vuonna 2003.
Aiheesta muualla

Anneli Mäkelä-Alitalo: / Katariina Stenbock (1535–1621) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 23.6.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
kenen kadulla asut? osa 159: Kuningatar Katariina Stenbock vietti aikaansa myös Suomessa Helsingin Sanomat. 19.10.2008.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Katariina ja Munkkiniemen kreivi

| Katariina ja Munkkiniemen kreivi |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ossi Elstelä
Käsikirjoittaja:  Nisse Hirn
Perustuu:  Kaarina Viitainojan romaaniin
Tuottaja:  Toivo Särkkä
Säveltäjä:  Nils-Eric Fougstedt
Kuvaaja:  Vittorio Mantovani
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Koreografi:  Alex. Saxelin
Pääosat:  Regina Linnanheimo Leif Wager Elsa Rantalainen Ester Toivonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  31. tammikuuta 1943
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 195 473 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Katariina ja Munkkiniemen kreivi on vuonna 1943 valmistunut suomalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Ossi Elstelä.
Sotavuosina valmistuneen eskapistisen melodraaman pääosissa ovat Regina Linnanheimo ja Leif Wager. Rooli oli Wagerin ensimmäinen merkittävä elokuvatyö, ja hänestä tuli 1940-luvun suosituimpia suomalaisia miesnäyttelijöitä. Elokuvan tunnetuin kohtaus on Wagerin tulkitsema, Nils-Eric Fougstedtin säveltämä ja Reino Hirvisepän sanoittama laulu Romanssi (”Sua vain yli kaiken mä rakastan”) puistolammen rannalla.
Katariina ja Munkkiniemen kreivi -elokuvan tapahtumaympäristönä on 1860-luvun Helsinki, ja kohtalon tiet vievät myös Kööpenhaminaan ja Roomaan. Elokuvan aikajänne on seitsemisen vuotta. Muonamiehen tytär Katariina ja Munkkiniemen kreivi Mauritz ovat rakastuneet toisiinsa, mutta tie yhteiseen onneen on ohdakkeinen. Sääty-yhteiskunta asettaa tarkat rajat ihmisten välisille suhteille, alati vaanivat kulkutaudit kääntävät ihmisten suunnitelmat hetkessä ylösalaisin, epäsäätyiset rakkaudet koetetaan tuhota viekkailla juonilla.
Katariina ja Munkkiniemen kreivi oli yleisömenestykseltään ensi-iltavuoden ylivoimainen ykkönen.. Myös ”Romanssi” oli sota-ajan suosituimpia suomalaislauluja. Elokuva on esitetty suomalaisilla televisiokanavilla useaan otteeseen. Ensimmäisessä televisioesityksessään 1965 se keräsi puolisen miljoonaa katsojaa. Seuraavana vuonna elokuva sai noin 1 360 000 katsojaa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Regina Linnanheimo  | … |  Katariina, muonamiehen tytär   |
|  Leif Wager  | … |  kreivi Mauritz Armborg   |
|  Elsa Rantalainen  | … |  kreivitär Yvonne Armborg   |
|  Ester Toivonen  | … |  kreivitär Margareta Armborg   |
|  Sirkka Sipilä  | … |  Ingeborg Liliecrona   |
|  Eino Kaipainen  | … |  kalastaja Elias Jahnukainen   |
|  Sasu Haapanen  | … |  Hans, kuski   |
|  Irja Kuusla  | … |  Eriikka, palvelijatar   |
|  Aku Käyhkö  | … |  kreivi Liliecrona   |
|  Kaisu Leppänen  | … |  maaherratar Elisabeth Gerhard   |
|  Hilly Lindqvist  | … |  Jahnukaisen muori   |
|  Liisa Nevalainen  | … |  Arviida, Gerhardien palvelijatar   |
|  Verna Piponius  | … |  kreivitär Ebba Liliecrona   |
|  Jalmari Rinne  | … |  kreivi Fredrik Armborg   |
|  Yrjö Tuominen  | … |  maaherra Gerhard   |
|  Orvokki Lahtinen  | … |  Margaretan tytär   |
|  Veikko Linna  | … |  kokki   |
|  Vilho Jägermalm  | … |  lakeija   |
|  Jarl Malmstén  | … |  lakeija   |
|  Bertil Holmström  | … |  lakeija   |
|  Edvin Kajanne  | … |  lakeija   |
|  Regina Heinonen  | … |  sisäkkö   |
|  Eva Hemming  | … |  tanssiaisvieras   |
|  Laila Jokimo  | … |  tanssiaisvieras   |
|  Onni Korhonen  | … |  tanssiaisvieras   |
|  Aino Angerkoski  | … |  tanssiaisvieras   |
|  Uuno Montonen  | … |  majatalon isäntä   |
|  Vilho Kekkonen  | … |  majatalon apumies   |
|  Kaija Suonio  | … |  majatalon emäntä   |
|  Eino Salmi  | … |  perämies   |
|  Matti Lehtelä  | … |  2. laivan kapteeni   |
|  Olavi Suominen  | … |  matruusi   |
|  Eeva Savonen  | … |  hoitajatar Kööpenhaminassa   |
|  Jukka Feodorow  | … |  katulaulaja   |
|  Varma Lahtinen  | … |  apuvaimo   |
|  Marjo Kuusla  | … |  pikku Mauritz   |
|  Aino Mattila  | … |  neiti Jansson   |
|  Viljo Immonen  | … |  soittaja   |
Tuotanto

Alun perin tarina Katariina ja Munkkiniemen kreivi julkaistiin jatkokertomuksena oululaisessa Sirpale-lehdessä. Sen kirjoittajaksi mainittiin nimimerkki Kleopatra. Kirjana tarina julkaistiin vuonna 1940. Alkuteksteissä romaanin kirjoittajaksi on ilmoitettu nimimerkki Tuulikki Kallio, jonka takana oli Kaarina Kaarna. Alkuperäisromaanissa Mauritzin nimi oli Gustav, hän haaveili viulistin uran sijasta taidemaalarin ammatista ja Rooman sijasta Gustav oli matkannut Pariisiin.
Näyttelijöiden pukukankaat oli hankittu syksyllä 1940 sittemmin rauennutta elokuvahanketta Kaarina Maununtytärtä varten. Katariina ja Munkkiniemen kreivin kuvauksia jouduttiin siirtämään vuodella jatkosodan syttymisen tähden. Keväällä 1941 Mauritzin rooliin koekuvattiin Helge Hansilaa, mutta lopulta päädyttiin nousevaan tähteen Leif Wageriin. Hevoskuski Hansin osaan kaavailtiin Vilho Auvista, mutta siihen valittiin Sasu Haapanen.
Vuonna 1941 Yrjö Nortan oli määrä ohjata elokuva, mutta seuraavana keväänä Särkkä sanoutui irti yhteistyöstä Nortan kanssa, ja ohjaajaksi valittiin Elstelä, joka myös lavasti elokuvan. Elstelä halusi tunnussävelmän eli Romanssin sanoituksesta niin ”makean” kuin mahdollista. Hän tilasi sanoituksen Reino Hirvisepältä puhelimitse Viipurista pikatyönä. Hirviseppä lupasi valmiin sanoituksen varttitunnissa.
Katariina ja Munkkiniemen kreivi kuvattiin kesällä ja syksyllä 1942. Ulkokuvia otettiin Herttoniemen kartanon alueella. Roomalaista pensionaattia esitti rakennus Helsingissä Kalliolinnantie 12:ssa. Maaherran residenssin ulkokuvat otettiin Itäisellä Puistotiellä Kaivopuistossa. Mauritzin ja Ingeborgin Rooman-asuntoa esitti Björnholmin kartano eli Sinebrychoffin huvila Espoon Karhusaaressa. Studiona toimi SF-studio 1.
Katariina ja Munkkiniemen kreivi on julkaistu myös VHS:nä ja DVD:nä.
Vastaanotto

Kriitikot pitivät elokuvaa eräänlaisena toisintona menestyselokuvasta Kaivopuiston kaunis Regina. Teoksesta löydettiin ”suomalaisen elokuvan perusainekset”. Aamulehden Olavi Vesterdahl arvioi elokuvan naiivin romanttiseksi ja luonnekuvauksiltaan pinnalliseksi. Vaikka kriitikko tuomitsi sen ”tyhjänpäiväiseksi ajanvietteeksi”, hän myönsi elokuvan olevan ”vapaa niistä pahimmista kömpelyyksistä ja mauttomuuksista, jotka ovat olleet SF:n filmien suurimpia helmasyntejä”.
Helsingin Sanomissa Paula Talaskivi kirjoitti: ”Pelkästään ajanvietteeksi ajateltuna, romanttisen koreana 'verryttelyotteenakaan' ei näin viikkolehtitasoinen - - tuote saisi enää päästä julkisuuteen, sehän kelpaa vain vähimmän vaativalle yleisönosalle”. Wagerin roolisuoritukselle annettiin kiitosta, ja hänelle toivottiin vastaisuudessa psykologisesti syvällisempiä elokuvatehtäviä. Linnanheimoa pidettiin hieman liian kypsänä viattoman neitsyen osaan. Fougstedtin musiikki sai hyvät arvostelut.
Televisiokriitikko Arto Pajukallio näkee elokuvan vellovissa tunteissa myös tahatonta komiikkaa.
Elina Kauppila

Elina Kauppila (s. 1979) on suomalainen tietokirjailija, kunnallispoliitikko, ympäristöaktivisti ja järjestötyöntekijä. Kauppila on kirjoittanut kuusi kirjaa perhe- ja lapsiaiheista, joista kaksi yhdessä muiden kanssa. Hän on vasemmistoliiton kaupunginvaltuutettu Helsingin kaupunginvaltuustossa kaudella 2021–2025. Kauppila tuli valituksi valtuustoon ensimmäisellä yrittämällä. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri sekä vuorovaikutus- ja mindfulness-ohjaaja.
Kauppila osallistuu suoraan kansalaistoimintaan Elokapinassa, jota oli mukana perustamassa Suomeen vuonna 2018. Hän on ollut mukana useissa Elokapinan tempauksissa. Kauppila on Hiilivapaa Suomi ry:n hallituksen puheenjohtaja ja HSL:n hallituksen jäsen. Kauppila työskentelee Luontoliitossa ympäristötoiminnan päällikkönä. Hän asuu Koillis-Helsingissä kolmen lapsensa ja puolisonsa kanssa.
Kirjallinen tuotanto

Inna Somersalo, Elina Kauppila: Makumetkuja murusille: pienen eläinten ystävän keittokirja, Finn Lectura cop. 2013 ISBN 978-951-792-606-5
Ihana perhe : tietoisen vanhemmuuden ABC, Viisas elämä 2016 ISBN 978-952-260-537-5
Huomaa hetki perheessä, Viisas elämä 2018 ISBN 978-952-260-678-5
Kamalan ihana päivä : lasten mindfulness, Viisas elämä 2016 ISBN 978-952-260-483-5
Minä tunnen tunteeni : työkirja lapsille, Viisas elämä 2020 ISBN 978-952-260-861-1
Elina Kauppila ja neljä muuta kirjoittajaa: Meidän juttu! - Kiusaamisen ehkäisy lasten vertaisryhmissä, Lasten Keskus 2020 ISBN 978-952-354-186-3
Amuri

| 4>  kaupunginosa |
| --- | --- |
 Väinö Linnan puisto syksyllä 2017
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Keskinen suuralue
Suurpiiri:  Keskusta
Koordinaatit:  61°30′01.4″N, 23°44′40.9″E
Kaupunginosa nro:  4
Postinumero(t):  33230
| V kaupunginosa |
| --- | --- |
 Amurin työläismuseokortteli kesällä 2006
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Keskinen suuralue
Suurpiiri:  Keskusta
Kaupunginosa nro:  V
Postinumero(t):  33230
Amuri on kahden kaupunginosan muodostama alue Tampereella. Se jakaantuu Satakunnankadun pohjoispuoliseen 4. (Amuri A) ja eteläpuoliseen 5. (Amuri B) kaupunginosiin.
Historia

Amurin alue rakennettiin 1860-luvulla työväestön asuinalueeksi. Alueen nimi tulee aikakauden ajankohtaisista vertauksesta: suomalaisia siirtolaisia lähti tuolloin kaukaiselle Amurinmaalle Venäjälle. Uusi kaupunginosa sijaitsi myös ajan mittapuun mukaan kaukana keskustasta ja tehtaista.
Se muodostui eheistä puutalokortteleista, jotka olivat pienempiä kuin muualla kaupungissa. Alueen alkuperäisenä itärajana oli Kortelahdenkatu, jonka länsipuolelta myytiin ensimmäiset 40 tonttia vuonna 1869. Talot olivat yksikerroksisia. Amurin työläisasunnot olivat tyypillisesti yhteiskeittiöasuntoja, joissa kahdella tai neljällä huoneella oli yhteinen keittiö. Yhdessä huoneessa asui aina yksi perhe.lähde? Asuintalot olivat usein tamperelaisten rakennusmestareiden piirtämiä, mutta niitä suunnitteli myös itseoppinut ”Amurin arkkitehti” Luukas Hjorth.
1960-luvulla Amurin puutalot purettiin ja tilalle rakennettiin kerrostaloja. Yksi kortteli säästettiin ja siitä tehtiin työläismuseo. Sen asunnot sisustettiin ajanjakson 1880−1970 eri aikakausien työläisasuntojen näköisiksi.
Finlayson Oy rakennutti työntekijöitään varten Hämeenpuiston, Puuvillatehtaankadun, Mustanlahdenkadun ja Satakunnankadun rajaamaan kortteliin vuosina 1951–1955 Amurinlinnan, johon kuuluvat rakennukset suunnitteli arkkitehti Erik Bryggman.
Tunnettuja Amurin asukkaita ovat olleet kirjailija Väinö Linna, kirjailija Ilpo Kaukovalta, taidemaalari Gunnar Pohjola ja maaherra Risto Tainio. Kirjailija F. E. Sillanpää asui Amurissa 1900-luvun alussa, jolloin hän opiskeli Tampereen Reaalilyseossa.
Sijainti ja nähtävyydet

Amuri ulottuu itä–länsi-suunnassa Hämeenpuistosta Sepänkadulle lähde? ja pohjois–etelä-suunnassa Tampere–Pori-radalta Pirkankadulle. Amurin pääkatu on Pirkankadusta erkaneva Satakunnankatu, joka jatkuu itäänpäin Tammerkosken yli. Satakunnankadun huomattavimmat poikkikadut ovat Kortelahdenkatu ja Mustanlahdenkatu; Kortelahdella on tarkoitettu Näsijärvestä pistävän Mustanlahden perukan toista haaraa. Molemmat nimet mainittiin jo Tampereen kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa vuodelta 1822. Rautatien vieressä kulkevan Näsijärvenkadun alkuperäinen nimi vuoteen 1936 saakka oli Pohjoinen rantakatu (samaan vuoteen saakka Eteläpuisto Kaakinmaan kaupunginosassa oli Eteläinen rantakatu). Amurissa sijaitsevat muun muassa pääkirjasto Metso, Tampereen taidemuseo, työläismuseokortteli ja Pyynikin uimahalli. VIII kaupunginosa  (Särkänniemi) sijaitsee välittömästi Amurin pohjoispuolella Näsijärven rannassa. Muut naapurikaupunginosat ovat Tampereen I kaupunginosa (Finlayson, aiemmin Näsi) ja II kaupunginosa (Tammerkoski) idässä, VI kaupunginosa (Kaakinmaa) etelässä sekä VII kaupunginosa (Pyynikinrinne) lounaassa.
Amurin pohjoisreunalla kulkevasta Tampere–Pori-radasta erkanee 1960-luvulla rakennettu Parkanon rata (Tampere–Seinäjoki-rata). Radan varrella on ollut Amurin seisake, joka kuitenkin poistettiin käytöstä 1980-luvulla mutta otettiin uudelleen käyttöön 1990-luvulla ja poistettiin uudelleen käytöstä 2005.
Kirjallisuutta

Riekkola, Juhani: Amuri. Tammi 1975, Helsinki. ISBN 951-30-3421-6.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amuri Wikimedia Commonsissa
Amurin työläismuseokorttelin kotisivut
Koskesta voimaa -verkkojulkaisu: Kaupunginosat IV–V – Amuri
Tampereoppaan kuvaus Amurin työläiskorttelista (Arkistoitu – Internet Archive)
Akseli – Pirkanmaan teollisuushistoria (Arkistoitu – Internet Archive) Tampereen museot
Ylen Elävä arkisto: Amurin työläisidylli joutui väistymään urbanisaation tieltä
Youtube: dokumenttiohjelma vuodelta 1967 - Jää hyvästi Amuri
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Union-myyntikoju ja huoltoasema Amurissa 1950-luvulla.
Jari Kauppinen

Jari Kauppinen (21. huhtikuuta 1960 Helsinki – 4. kesäkuuta 2011 Helsinki) oli monella kulttuurialalla toiminut kirjallisuudentutkija, filosofi ja punkin harrastaja. Hän oli oppiarvoltaan filosofian tohtori. Hän toimitti Joukkohauta-nimistä punkfanzinea.
Kauppisen tutkimusaiheena oli erityisesti ranskalainen filosofi Jacques Derrida, ja tämän tutkijana hän kuului kansainväliseen huippuun. Hänen viime aikojen aiheitaan oli pahan ongelma, sen suhde lakiin.
Julkaisut

Atopologies of Derrida [Elektroninen aineisto] : philosophy, law and literature, University of Helsinki, 2000 ISBN 951-45-9414-2, Helsingin yliopiston verkkojulkaisut, 2000. Verkossa (Arkistoitu – Internet Archive) ISBN 952-91-2326-4 (väitöskirja)
Retoriikkaa epäilijöille / Jan Blomstedt ; [sanaston toimittanut Jari Kauppinen]. Loki-kirjat, 2003 ISBN 951-825-007-3
This ultimate thing, valokuvat Eija Keskinen, toimitus: Eija Keskinen, Irmeli Hautamäki, Jari Kauppinen. 2001 (Liittyy Galleria Kari Kenetillä toukokuussa 2002 järjestettyyn valokuvanäyttelyyn.) ISBN 952-91-3743-5
Kerttu Kauniskangas

| Kerttu Kauniskangas |
| --- | --- |
 Kerttu Kauniskangas vuonna 1971
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kerttu Kauniskangas-Salonen
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1920 Oulu
Kuollut: 25. lokakuuta 1998 (78 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja, pakinoitsija
Kerttu Kauniskangas-Salonen (o.s. Kauniskangas, 1946–1958 Murto; 19. maaliskuuta 1920 Oulu – 25. lokakuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, pakinoitsija ja poliitikko. Kauniskangas kirjoitti nimimerkillä Juorkunan Jussi noin 7 500 pakinaa Työkansan Sanomiin ja Kansan Uutisiin vuosina 1952–1983. Hän oli myös SKDL:n kaupunginvaltuutettu Helsingissä vuosina 1973–1983.
Elämä

Kauniskankaan vanhemmat olivat maalarimestari Yrjö Simeon Kauniskangas ja toimittaja Gertrud (Kerttu) Mäkelin. Äidin isä oli vanhan työväenliikkeen vaikuttaja ja toimittaja Yrjö Mäkelin, joka kuoli Etsivän Keskuspoliisin pidätyssellissä syyskuussa 1923. Leskeksi jäänyt Ellen Mäkelin lähti pari vuotta myöhemmin vankilasta päästyään perheen lasten kanssa Neuvostoliittoon. Kerttu Kauniskangas jäi isänsä perheen hoitoon Suomeen kun hänen äitinsä lähti muiden Mäkelinin lasten kanssa Neuvostoliittoon. Äiti Kerttu toimi Neuvostoliitossa toimittajana ja oli pakkotyöleirillä ja sitten karkotuksessa. Hän palasi sairaana Suomeen 1956 ja kuoli pian paluunsa jälkeen 55-vuotiaana. Vaikka Kerttu Kauniskankaasta tulikin kommunisti, hän sai sukutaustansa ansiosta ”rokotuksen” sokeinta Neuvostoliiton ihailua vastaan.
Kauniskangas pääsi ylioppilaaksi Oulun tyttölyseosta 1938. Hän aloitti arkkitehtiopinnot Teknillisessä korkeakoulussa, mutta ne jäivät sodan vuoksi kesken. Toimittajan ura alkoi vuonna 1943 oululaisessa Pohjolan Työssä, josta hän siirtyi seuraavana vuonna tamperelaiseen Kansan Lehteen. Nämä olivat molemmat tuolloin sosiaalidemokraattisia lehtiä. Jatkosodan jälkeen Kauniskangas siirtyi Suomen demokraattisen nuorisoliiton julkaiseman Terä-lehden palvelukseen. Terän jälkeen hän siirtyi SKP:n äänenkannattajan Työkansan Sanomien toimitussihteeriksi vuonna 1946. Samoihin aikoihin hän liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen. Pakinat nimimerkillä Juorkunan Jussi alkoivat vuonna 1952 ja ne jatkuivat Työkansan Sanomien lakkauttamisen jälkeen Kansan Uutisissa. Miehisen nimimerkkinsä hän valitsi, koska arveli, ettei naisen kirjoittamiin poliittisiin pakinoihin olisi suhtauduttu vakavasti.
Kauniskangas oli tiukasti SKP:n uudistuslinjan kannalla, kun puolue 1960-luvun lopulla hajosi. Hän itse oli alkanut irtautua stalinismin perinnöstä jo vuoden 1956 jälkeen. Kauniskangas vihasi puolueensa vähemmistöä taistolaisia, joiden Tiedonantajassa Kauniskangasta haukuttiin säännöllisesti neuvostovastaiseksi. Kauniskangas vastusti esimerkiksi Tšekkoslovakian miehitystä 1968, ja hän innostui ranskalaisesta eurokommunismista. Vastustaakseen puolueen oppositiota hän kirjoitti myös kirjat Mutta ne toverit (1971) ja Miten käy SKP:n (1980). 1960-luvun lopulla Kauniskangas osallistui puoluetoiminnan lisäksi myös muun muassa Yhdistys 9:n, Marraskuun liikkeen, Sadankomitean ja Vietnamin sodan vastaisen liikkeen toimintaan.
Kauniskangas jäi eläkkeelle vuonna 1983. Tätä edelsi riita, jonka seurauksena hänen välinsä moniin toimittajatovereihin katkesivat. Kauniskangas ei halunnut jäädä eläkkeelle 63-vuotiaana kuten naistoimittajien oli tapana. Hän halusi jatkaa 65-vuotiaaksi kuten miehet. Kansan Uutiset ei hyväksynyt tätä, koska lehden taloudelliset resurssit olivat juuri huonontuneet huomattavasti ja ihmisiä piti irtisanoa. Kauniskangas riitautti asian, voitti ja irtisanoutui itse tämän jälkeen. Hänelle myönnettiin valtion sanomalehtimieseläke.
Kauniskangas sai vuonna 1968 Eino Leinon palkinnon pakinoistaan. Vuonna 1974 hän sai Sanomalehtimiesten liiton Sananvapauden miekka -tunnustuksen.
Yksityiselämä

Kauniskangas oli vuosina 1946–1957 naimisissa kansanedustaja Yrjö Murron kanssa ja heillä oli yksi lapsi. Liitto päättyi eroon ja Kauniskangas meni 1957 uusiin naimisiin levikkipäällikkö Yrjö Salosen kanssa, joka kuoli vuonna 1978.
Teokset

Kerttu Kauniskangas: Yleislakko 1956. Helsinki: Kansankulttuuri, 1956.
Kerttu Kauniskangas: Hyvä kello kauas kuuluu: pikkutietoja Kansan uutisten lukijoille ja asiamiehille. Helsinki: Kansan uutiset, 1966.
Kerttu Kauniskangas & Origo: Kansan parhaaksi, radiokuunnelma. 1969
Kerttu Kauniskangas: Mutta ne toverit! Hki: Kirjayhtymä, 1971
Kerttu Kauniskangas: Demokraattisten voimien yhteistyö, toim.: Kari Arvola; kuvitus: Markku Böök . [Helsinki]: KSL kirjeopisto & SKP, 1975 ISBN 951-9225-17-X.
Kerttu Kauniskangas: Miten käy SKP:n?: kommunistien korpisota. Hki: Kirjayhtymä, 1980 ISBN 951-26-1992-X.
Vääryyden hampaat, pakinoita, piirrokset Ilmari Nykänen. Kirjayhtymä 1970 ()
Kerttu Murto, Kullervo Kaukonen, Oikeus konepistoolin piipussa, Kotka: Kansankulttuuri, 1950.
Georges Marchais. Demokratian haaste, suom. Kerttu Kauniskangas. Helsinki: Kansankulttuuri, 1974 ISBN 951-615-063-2.
Dorothy Eden, Kenraalin tytär, suom. Kerttu Kauniskangas. Hki: Tammi, 1978 ISBN 951-30-4181-6.
Carola Salisbury, Talvimorsian, suom. Kerttu Kauniskangas. Hki: Tammi, 1978 ISBN 951-30-4276-6. – Hki: Femi, 1978 ISBN 951-643-843-1.
Kauppalaki

Kauppalaki on laki, joka sisältää oikeussäännökset irtaimen omaisuuden kaupasta. Suomen nykyinen kauppalaki (355/1987) on säädetty vuonna 1987, ja se astui voimaan vuoden 1988 alussa.lähde?
Ruotsissa säädettiin laki irtaimen omaisuuden kaupasta ja vaihdosta 1905. Vuonna 1906 säädettiin Tanskan kauppalaki ja vuonna 1907 Norjan kauppalaki. Islannin kauppalaki säädettiin 1911, mutta se korvattiin 1922 lailla, joka vastasi olennaisilta osiltaan Tanskan kauppalakia. Ruotsin uudistettu kauppalaki astui voimaan vuoden 1991 alussa.lähde?