stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Libyan sisällissota
Sodan jälkeen

Gaddafin vastustajat muodostivat jo sodan alkuvaihessa 31-jäsenisen siirtymäajan kansallisen neuvoston Bengasissa. Se julistautui 5. maaliskuuta Libyan tasavallan yksinomaiseksi edustajaksi. Sen puheenjohtajana on entinen oikeusministeri Mustafa Abdul Jalil. Puhemiehenä on ihmisoikeuslakimies Abdul Hafiz Ghoga. Sen toimeenpanevan komitean tai hallituksen avainhenkilöinä ovat puheenjohtaja Mahmoud Jibril, sotavoimien päällikkö Omar Hariri ja ulkoasiainedustaja Ali al-Essawi. Omar Hariri osallistui Gaddafin kanssa vuoden 1969 kaappaukseen. Ali al-Essawi on entinen Intian-lähettiläs.
Ranska tunnusti 10. maaliskuuta Kansallisen neuvoston maan lailliseksi hallitukseksi.
Suomen ulkoministeri Alexander Stubbin mukaan neuvostoa ei voitu tunnustaa, koska sen toimijoita ei tunnettu ja joukossa oli Gaddafin ministereitä. Sodan päätyttyä neuvostosta tuli Libyan hallitus. Neuvostolla oli vaikeuksia pitää maata hallussaan, ja maassa puhkesi useita levottomuuksia 2012 ja 2013. Keväällä 2014 Libyan hallitus alkoi menettää alueita maan itäosissa Gaddafin puoleen kannattajille ja eri islamistijoukoille. Muun muassa Bengasin hallinnasta käytiin taisteluita.
Toukokuussa 2014 Libyassa tuli vallankaappauksella valtaan kenraali Khalifa Haftar, joka ilmoitti taistelevansa islamisteja ja ääriryhmiä vastaan. Haftar vaati parlamenttia luovuttaman vallan väliaikaiselle hallinnolle, joka laatisi Libyalle uuden perustuslain. Kaappaajat ilmoittivat lisäksi torjuvansa liikemies Ahmed Maiteeqin nimityksen Libyan uudeksi pääministeriksi.
Kritiikki

Ison-Britannian parlamentti julkaisi 14. syyskuuta 2016 raportin maan liittymisestä Libyan sisällissotaan. Kyseinen raportti osoitti päätöksen perustuneen virheellisiin oletuksiin ja vääriin tietoihin. Raportissa päädytään, että jälkikäteen ei ole voitu osoittaa mitään Libyan hallituksen todellista uhkaa siviileitä kohtaan, vaan tiedot olivat olleet vääriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Libyan sisällissota Wikimedia Commonsissa
USS Barry laukaisee BGM-109 Tomahawk-ohjuksen kohti Libyan rannikkoa.
Kapinalliset valtasivat elokuussa 2011 Tripolin
Kapinalliset valtasivat suuren osan Tripolia jo 20–22. elokuuta 2011, mutta taistelu jatkui vielä sen jälkeenkin.
Timo Kaltio

Timo ”Timppa” Kaltio, tunnettiin ulkomailla myös nimillä Timo Caltio tai Tim Caltio (17. elokuuta 1960 Rovaniemi – 2. syyskuuta 2021 Helsinki), oli suomalainen kitaristi, lauluntekijä ja Hanoi Rocksin kitara-asiantuntija. Hän oli myös Tumppi Varosen Problems?-yhtyeen kitaristi ja Hanoi Rocksin hajoamisen jälkeen Cherry Bombzin basisti ja Cheap and Nasty -yhtyeen kitaristi. Kaltio kirjoitti Guns N’ Rosesin ”Right Next Door To Hell” -kappaleen kertosäkeen.
Ura

Vuonna 1980 Kaltio aloitti työnsä Hanoi Rocksin roudarina ja avustajana. Roudarista hän siirtyi pian tekniikka- ja kitara-asiantuntijaksi, joka vastasi Andy McCoyn ja Nasty Suiciden kitaroista. Hän ystävystyi yhtyeen jäsenten kanssa, ja hänestä tuli yhtyeen luottohenkilö, joka oli Hanoi Rocksin mukana kaikkialla, myös kiertueilla. Luottohenkilönä hän tarkasti keikkapaikan tekniikan ja kitarajärjestelmät ennen esiintymistä. Vuonna 1983 hän muutti Hanoi Rocksin silloiseen kotikaupunkiin Lontooseen, jotta hän voisi paremmin auttaa yhtyettä asumalla lähellä, ja samalla hän voisi viettää aikaa näiden yhtyeen jäsenten – ystäviensä – kanssa. Samana vuonna Tumppi Varonen kokosi Problems?-kokoonpanon, johon Timo Kaltio tuli kitaristiksi. Kokoonpano levytti singlet (7") Johanna-levy-yhtiölle: ”Mun tie” / ”Pieleen mennyt ilta” ja ”Sattuma” / ”Fiiliksellä mukaan”. LP:tä yhtye ei saanut tehtyä, koska levy-yhtiö Johanna ei sitä halunnut.
Kun Hanoi Rocksin viimeinen levyttänyt basisti René Berg erotettiin Hanoi Rocksista toukokuussa 1985, viimeiseksi basistiksi tuli Timo Kaltio. Tämä viimeinen kokoonpano ei ehtinyt levyttää tai esiintyä, kun Michael Monroe ilmoitti eroavansa yhtyeestä kesäkuun puolivälissä 1985. Jäljelle jäänyt Hanoi Rocks -kokoonpano muutti nimensä Cherry Bombziksi ja otti laulajakseen Anita Chellemahin. 9. tammikuuta 1986 Kerrang!-lehti uutisoi, että oikea basisti Dave Tregunna on korvannut Cherry Bombz -yhtyeessä Timo Kaltion. Kaltio kuitenkin ehti esiintyä kaikissa syksyllä 1985 julkaistuissa yhtyeen kuvissa ja julisteissa. Samoin hän soitti minialbumilla Cherry Bombz, joka sisälsi kappaleet ”Hot girls In Love” / ”100 Degrees In The Shade” / ”Feline Feeling” / ”Oil & Gasoline” / ”Pin-Up Boy”.
Samoihin aikoihin Kaltio soitti myös Johnny Thundersin kanssa. Vuonna 1986 Kaltio muutti Los Angelesiin ja työskenteli eri muusikoiden, muiden muassa Sam Yaffan ja New York Dollsin Arthur ”Killer” Kanen, kanssa. 1990-luvun alussa hän teki yhteistyötä Guns N’ Rosesin kanssa muiden Hanoi Rocksin jäsenten tapaan. Tästä yhteistyöstä tulokseksi on jäänyt Use Your Illusion I -levyn ensimmäinen kappale ”Right Next Door To Hell”, jonka Kaltio nimellä "Timo Caltia" teki yhdessä Izzy Stradlinin ja Axl Rosen kanssa. Vuonna 1990 Nasty Suicide otti Kaltion kitaristiksi uuteen yhtyeeseensä Cheap And Nasty, joka julkaisi albumit Beautiful Disaster maaliskuussa 1991 ja Cool Talk Injection loppuvuodesta 1994. Yhtye teki myös kiertueen Euroopassa ja Japanissa. Yhtye hajosi 1994 viimeisen albumin jälkeen Nasty Suiciden erottua yhtyeestä.
Kaltio teki Izzy Stradlinin kanssa myös kaksi kappaletta tämän albumille Fire, the Acoustic Album vuonna 2007.
Kaltio asui pitkään Lontoossa. Hänellä oli myös perhe ja lapsia. Kaltio työskenteli Lontoossa mainostoimistossa senior creative designer -nimikkeellä. Vuonna 2020 hän muutti Suomeen.
Jännityslukemisto

Seikkailukertomuksia jännityslukemisto 25/1965. Kannessa on Suomessa harvinainen nyrkkeilyaihe.
Jännityslukemisto oli suomalainen lukemisto, joka ilmestyi vuosien 1935–1965 aikana.
Lehti alkoi ilmestyä vuonna 1935 Ilmarisen kustantamana. Vuonna 1958 sen nimi vaihtui muotoon Jännityslukemisto-Seikkailukertomuksia, kun siihen yhdistettiin Ilmarisen lehti Seikkailukertomuksia (1936–1957). Vuonna 1963 lehden nimi kääntyi toisin päin muotoon Seikkailukertomuksia jännityslukemisto. Lehti lopetettiin vuonna 1965.
Lehdessä julkaistiin sekä käännöstarinoita että suomalaisten (Marton Taiga, Matti Hälli, Outsider) kirjoittamia tarinoita.
Lehdessä oli myös sarjakuvia, kuten Pantterityttö ja Iskevä Salama (Flash Gordon).
Rautatiekirjakaupan irtonumeromyynnissä Jännityslukemisto oli kaikista lehdistä vuonna 1943 sijalla 19, vuonna 1953 sijalla 10 ja vuonna 1963 (nimellä Seikkailukertomuksia) sijalla 52.
Forserum

| Forserum |
| --- | --- |

 Forserum
 Koordinaatit: 57°42′02″N, 14°28′12″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Jönköpingin lääni
Maakunta:  Småland
Kunta:  Nässjö
Väkiluku (31.12.2023):  2 153
Forserum on taajama Nässjön kunnassa Jönköpingin läänissä Smålandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 2 153 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Forserum Wikimedia Commonsissa
The Simpsons: Tapped Out

| The Simpsons: Tapped Out |
| --- | --- |

Kehittäjä:  EA Mobile
Julkaisija:  EA Mobile
Jakelija:  Google Play ja App Store
Pelisarja:  The Simpsons
Julkaistu:  iOSEU 29. helmikuuta 2012NA 1. maaliskuuta 2012 AndroidNA 6. helmikuuta 2013EU 14. helmikuuta 2013
Lajityyppi:  kaupunginrakennuspeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli (Originin kautta)
Ikäluokitus:  IOS 12+
Alusta:  iOS, Android
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu ja digitaalinen lataus
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
The Simpsons: Tapped Out on EA Mobilen kehittämä ja julkaisema kaupunginrakennuspeli. Peli julkaistiin iOS:lle vuonna 2012 ja seuraavana vuonna Androidille. Peli on kuvattu ylhäältäpäin.
Peli lakkautettiin tammikuussa vuonna 2025.
Pelaaminen

Peli alkaa videolla, jossa Homer työskentelee ydinvoimalassa. Homer keskittyy myPadin peliin, eikä huomaa lähestyvää vaaraa. Sen seurauksena Springfield räjähtää. Pelaajan tehtävänä on rakentaa kaupunki uudestaan oman makunsa mukaan. Ajan myötä pelaaja kehittyy ja avaa uusia hahmoja, taloja ja koristeita. Pelissä pääsee seuraavalle tasolle, kun kerää tarpeeksi paljon kokemuspisteitä. Niitä saa rakentamalla erilaisia rakennuksia, tekemällä tehtäviä ja avaamalla hahmoja. Kun hahmoja napauttaa, voi valita, mitä haluaa hahmon tekevän. Pisimmät tehtävät voivat kestää jopa viikon.
Pelissä maksutapana toimivat dollarit, donitsit, liput ja oikea raha. Dollareilla maksetaan useimmat rakennukset. Donitsit taas ovat erittäin harvinaisia; niitä saa läpäistyään kentän tai hankkimalla ystävän Origin-tilin kautta. Donitseja voi ostaa kaupasta oikealla rahalla, dollareita ja lippuja voi taas ostaa donitseilla. Kun pelaaja pääsee seuraavalle tasolle, rakennuksien hinnat nousevat. Esimerkiksi ruskea talo maksaa vain muutaman sadan dollarin, kun taas Moen baari maksaa 32 000 dollaria.
Taloista saa rahaa. Esimerkiksi Simpsonien talosta saa neljä dollaria joka 45 sekunti. Rahaa saa myös, jos kasvattaa kasveja Cletuksen farmilla, laittaa hahmot tekemään asioita, tai ostaa Kwik-E-Martista Tikku ja Takku -raaputusarpoja. Kwik-E-Martista voi myös ostaa oikealla rahalla kultaisen tai joskus platinaisen raaputusarvan. Silloin pelaaja voittaa dollareiden sijasta donitseja. Kaikista rakennuksista, joita ostetaan donitseilla, saa bonusrahaa. Pelissä on myös "Other Springfield", mistä voi lunastaa rahaa joka vuorokausi. Pelissä voi myös luoda EA-tunnukset, mikä mahdollistaa kaverien kaupunkien näkemisen, ja sieltä "Friend Points" -pisteiden keräämisen, joilla avaa eri palkintoja.
Pelissä on runsaasti tapahtumia, jotka vaihtelevat vuodenaikojen mukaan. Usein tapahtumien yhteydessä pelaaja saattaa saada rakennuksia, hahmoja tai muuta mitä voi saada vain tapahtuman aikana. Tapahtumien aikana kaupassa saattaa olla myynissä donitseilla tai dollareilla koristeita ja rakennuksia. Tapahtumat ovat väliaikaisia. Monet tapahtumat toistuvat vuosittain, esimerkiksi "4th of July".
Pelaaminen > Laajennukset

Peliin on vuosien aikana tehty kolme laajennusta (expansions). Ne ovat Squidport, Krustyland ja Springfield Heights
Squidport oli pelin ensimmäinen laajennus, joka julkaistiin 21. kesäkuuta 2013. Squidport on eräänlainen suuri laituri, jossa on katutaiteilijoita, kauppoja ja koristeita. Squidportin laiturin saa tasolla 15.
Krustyland ("Hassumaa") on Hassu-klovnin nimikko huvipuisto, joka tuli toisena laajennuksena 31. heinäkuuta 2013. Krustylandin voi avata tasolla 20, kun on rakentanut "Krustyland Shuttle"n. Krustylandissa valuuttana toimivat tiketit.
Springfield Heights, on kolmas laajennus, joka julkaistiin 22. heinäkuuta 2015. Alueen avulla voi laajentaa Squidportia, ja saa enemmän rakennustilaa. Alueen valuuttana ovat muun muassa sohvat, kahvit, puhelimet, patsaat ja matot. Alue avautuu tasolla 30.
Aiheesta muualla

The Simpsons: Tapped Out MobyGamesissa (englanniksi)
http://simpsonstappedout.wikia.com/wiki/The_Simpsons:_Tapped_Out
Kaija Saariaho

| Kaija Saariaho |
| --- | --- |
 Kaija Saariaho vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. lokakuuta 1952 Helsinki
Kuollut: 2. kesäkuuta 2023 (70 vuotta) Pariisi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  säveltäjä
Arvonimi: taiteen akateemikko
Puoliso:  Jean-Baptiste Barrière
Lapset:  Aleksi Barrière, Aliisa Neige Barrière
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Kaukainen rakkaus (ooppera) Adriana Mater (ooppera)  Simonen kärsimys (oratorio)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kaija Anneli Saariaho (o.s. Laakkonen; 14. lokakuuta 1952 Helsinki – 2. kesäkuuta 2023 Pariisi, Ranska) oli suomalainen säveltäjä, joka sävelsi vokaalimusiikkia, kuusi oopperaa, kamarimusiikkia ja suuria teoksia sinfoniaorkesterille sekä niiden ohessa elektronisesti tuotettuja tai muokattuja ääniä. Hän sai useita merkittäviä musiikkipalkintoja. Saariaho asui Pariisissa vuodesta 1984.
Elämä ja ura > Tausta ja nuoruusvuodet

Kaija Laakkonen kasvoi ja kävi koulua Helsingissä. Hänen isänsä oli sittemmin teollisuusneuvoksen arvonimen saanut toimitusjohtaja Launo Laakkonen. Hän soitti viulua, kitaraa ja pianoa ja kävi muutaman vuoden Itä-Helsingin musiikkiopistoa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi steinerkoulusta.
Kaija Laakkonen avioitui opiskelijakaverinsa Markku Saariahon kanssa vuonna 1972, mutta pari erosi vuoden yhdessäolon jälkeen. Vuonna 1972 hän tapasi kuvataiteilija Olli Lyytikäisen, jonka kanssa hän seurusteli vuosina 1974–1979. Kaija Saariaho ja Lyytikäinen kuuluivat Elonkorjaajina tunnettuun nuorten taiteilijoiden ryhmittymään.
Ensimmäisinä opiskeluvuosinaan Saariaho opiskeli yhtä aikaa graafista suunnittelua Taideteollisessa korkeakoulussa, pianonsoittoa Helsingin konservatoriossa ja musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Muutaman vuoden kuluttua hän siirtyi Sibelius-Akatemiaan.
Elämä ja ura > Opinnot ja Korvat auki -yhdistys

Saariaho opiskeli sävellystä vuosina 1976–1980 Sibelius-Akatemiassa Paavo Heinisen johdolla. Sen jälkeen hän opiskeli muun muassa Freiburgissa Saksassa Brian Ferneyhough’n ja Klaus Huberin johdolla (sävellysdiplomi vuonna 1982) sekä IRCAM-instituutissa Ranskassa.
Saariaho kuului niin sanottuun suomalaisten modernistien kolmanteen sukupolveen. Tämän sukupolven töissä tekstuurimusiikki on jo korvannut eurooppalaisen modernismin äärimuodon, sarjallisuuden. Saariaho oli opiskelijaystäviensä kanssa vuonna 1977 perustamassa Korvat auki -yhdistystä, jonka tarkoitus oli tehdä tunnetuksi ja kehittää tätä nykymusiikkia Suomessa. Saariahon lisäksi yhdistyksen jäseniin kuuluivat muun muassa Magnus Lindberg, Jouni Kaipainen ja Esa-Pekka Salonen. Saariaho toimi yhdistyksen puheenjohtajana 1970–1980-lukujen taitteessa.
Korvat auki -yhdistyksen piirissä esiintyi kärkästä arvostelua oopperalaitosta kohtaan, jota pidettiin luutuneena ja vanhanaikaisena taidemuotona. Yhdistyksen piirissä syntyi alun perin halventavaksi tarkoitettu ilmaus ”karvalakkiooppera”, jolla viitattiin Joonas Kokkosen Viimeisten kiusausten ja Aulis Sallisen Punaisen viivan perinteiseen sävelkieleen ja aihevalintoihin. Saariaho ilmoitti vuonna 1982 Synkooppi-lehden haastattelussa, ettei koskaan tule säveltämään oopperaa tai sinfoniaa.
Saariaho asui Pariisissa vuodesta 1984 mutta teki pitkiä säveltäjävierailuja Japaniin (Kioto 1993) ja Yhdysvaltoihin (San Diego 1988–1989) sekä Suomeen Sibelius-Akatemian vierailevaksi professoriksi 1997–1998.
Elämä ja ura > Menestyvä oopperasäveltäjä

Saariahon ensimmäinen ooppera Kaukainen rakkaus kantaesitettiin Salzburgissa Itävallassa vuonna 2000. The New York Times kuvaili teosta ”runolliseksi mestariteokseksi”, ja sekä se että BBC Music Magazine arvioivat sen vuoden 2000 parhaaksi uudeksi teokseksi. Vuonna 2003 säveltäjä sai oopperastaan Grawemeyer-palkinnon, 200 000 Yhdysvaltain dollaria. Ooppera sai Suomen ensi-iltansa syyskuussa 2004 Kansallisoopperassa.
Saariahon toinen ooppera Adriana Mater kantaesitettiin Pariisissa maaliskuussa 2006. Ooppera sijoittuu nimeämättömään sotaa käyvään maahan, jota voidaan pitää jonain Balkanin maana Jugoslavian hajoamissotien aikaan. Kolmas ooppera Simonen kärsimys (La Passion de Simone) kantaesitettiin Wienissä marraskuussa 2006. Sen ohjasi Peter Sellars.
Neljäs ooppera Émilie kantaesitettiin Lyonissa maaliskuussa 2010, ja se sai Suomen ensi-iltansa huhtikuussa 2015 Kansallisoopperassa. Oopperan nimihenkilö on ranskalainen markiisitar Émilie du Châtelet. Se on kirjoitettu Karita Mattilalle. Kaikkien kolmen oopperan libretisti on Amin Maalouf.
Viides ooppera Only The Sound Remains perustuu kahteen japanilaiseen Nō-näytelmään. Se esitettiin Alankomaiden kansallisoopperan 50-vuotisjuhlilla vuonna 2016.
Saariahon kuudes ooppera Innocence perustuu Sofi Oksasen ja Aleksi Barrièren librettoon. Oopperassa on viisi näytöstä, ja siinä lauletaan useilla kielillä. Teos sai kantaesityksensä Aix-en-Provencessa kesällä 2021, ja se esitettiin Suomen Kansallisoopperassa vuonna 2022.
Elämä ja ura > Perhe

Saariaho oli naimisissa ranskalaisen säveltäjän Jean-Baptiste Barrièren kanssa vuodesta 1984. Barrière on toteuttanut visuaalisen ilmeen moniin Saariahon teosten esityksiin. Saariaho ja Barrière saivat kaksi lasta.
Saariahon poika Aleksi Barrière on ohjaaja ja musiikkiteatteriryhmän perustaja, kääntäjä ja dramaturgi. Tytär Aliisa Neige Barrière on viulisti ja kapellimestari, ja hän aloitti opintonsa Sibelius-Akatemian kapellimestariluokalla vuonna 2019. Saariahon ja Barrièren perhe asui Pariisissa.
Saariaholla todettiin helmikuussa 2021 parantumaton glioblastooma eli aivosyöpä. Hän kuoli sairauteen kotonaan Pariisissa 70-vuotiaana. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin.
Tuotanto > Tyyli

Musiikkitieteilijöiden Anne Sivuoja-Gunaratnamin ja Pirkko Moisalan mukaan Saariahon tuotantoa ei voi sijoittaa mihinkään sävellyskoulukuntaan, vaikka siitä on löydettävissä joitakin yhtymäkohtia ranskalaiseen spektrimusiikin koulukuntaan ja György Ligetin sävellyksiin.
Saariahon musiikkikieli asettuu instrumentaalisen ja elektronisen musiikin tai akusmaattisen musiikin välille. Sille on ominaista värien ja sävyjen rikkaus.
Musiikkiarvostelija Hannu-Ilari Lampilan mukaan Saariaho oli ensimmäisissä teoksissaan, kuten Bruden (Morsian, 1977) ja Jing (1979), herkkävireinen lyyrikko ja melodikko. Sointiväri nousi keskeiseen osaan ensin teoksessa Im Traume (Unessa) vuonna 1980. The Heart of Darkness (1980) T. S. Eliotin tekstiin oli Saariahon ensimmäinen multimediateos, sävelletty sopraanolle, soitinyhtyeelle, ääninauhalle ja tanssijalle. Teos oli esityskiellossa vuosina 1980–2019, koska Eliotin perikunta kielsi tekstin käyttämisen. Saariaho käytti ensi kertaa live-elektroniikkaa muokkaamaan sointivärejä teoksessa ...sah den Vögeln (1981). Study II for Life (1981) oli ensimmäinen nauhasävellys.
Vuonna 1982 Saariaho osallistui IRCAM:ssa järjestetylle tietokonemusiikin kurssille. Hänen ensimmäinen tietokoneella toteutettu sävellyksensä oli IRCAM:ssa viimeistelty nauhateos Vers le blanc (Kohti valkeutta, 1982). Tästä lähtien tietokoneilla ja elektronisella musiikilla oli merkittävä asema Saariahon tuotannossa, esimerkiksi teoksissa Six Japanese Gardens (Kuusi japanilaista puutarhaa, 1993/1995) lyömäsoittimille ja elektroniikalle sekä Lonh (1996) sopraanolle ja elektroniikalle.
Saariahon atonaalinen musiikki on perustunut säveltäjän koko tuotannon ajan pääasiassa musiikin tekstuuriin ja sointiväriin. Erityisen keskeistä on ollut soivan äänen ja hälyn välinen jännite, jota säveltäjä on käyttänyt samalla tavalla kuin konsonanssin ja dissonanssin vaihtelua käytetään tonaalisessa musiikissa. Esimerkki tästä on Saariahon ensimmäinen ammattimainen teos, ääninauhalle ja orkesterille kirjoitettu Verblendungen (Häikäistymisiä, 1984). Siinä alkuräjähdystä seuraa vähittäinen hiljentyminen sekä hälyn ja puhtaan soinnin välinen liukuma – ääninauha kirkastuu vähitellen orkesterin kaltaiseksi, kun taas orkesteri alkaa kohista. Melodinen elementti Saariahon teoksissa on ollut mukana 1990-luvun puolivälistä alkaen. Se luo koko musiikille uuden, modaalisen vivahteen.
Saariaho kirjoitti vokaalimusiikkia koko uransa ajan, ja lauluteoksia syntyi yli kolmekymmentä. Vokaaliteokset muistuttavat kamarimusiikkia, ja vokaalitekstuuri muistuttaa instrumentteja. Suurin osa lauluista on kirjoitettu sopraanolle. 1990-luvulla Saariaho alkoi säveltää yhä suurempia lauluteoksia, kuten teokset Château de l’âme (Sielun linna, 1995) ja Oltra Mar (Meren poikki, 1998–1999).
Saariahon teoksien nimissä esiintyy paljon luonnonilmiöitä, kuten Lichtbogen (Valokaaria tai Revontulet) ja Ciel étoile (Tähtitaivas), sekä viittauksia kuvataiteisiin ja kirjallisuuteen. Esimerkiksi Verblendungen viittaa Elias Canettin romaaniin.
Tuotanto > Keskeisiä teoksia

Jardin secret I (Salainen puutarha, 1985) ja Jardin secret II (1986) ovat Saariahon 1980-luvun suosituimpia sävellyksiä. Ensimmäinen on nauhateos, toinen duo cembalolle ja nauhalle. Lichtbogenin (1985–1986) lähtökohtana ovat sellon flageleottiäänet, jotka murtuvat painettaessa jousta voimakkaammin kieliä vasten. Tietokoneen tekemä analyysi äänistä muodostaa mallin teoksen harmoniselle rakenteelle. Jardin secretin kolmas osa Nymphea on laaja sävellys jousikvartetille ja elektroniikalle (1987). Teoksen esitti Kronos Quartet New Yorkin Lincoln Centerissä.
Saariaho on säveltänyt sinfoniaorkesterille suurimuotoisia teoksia, kuten kaksiosainen teoksen Du cristal...à la fumée (Kristallista savuksi, 1990) sekä BBC:n tilauksesta tehdyn viulukonserton Graal theatre (Graalin teatteri, 1997), jonka kantaesittivät kapellimestari Esa-Pekka Salonen ja viulisti Gidon Kremer.
Vuonna 2007 kantaesitettiin Bostonin sinfoniaorkesterin tilaama Notes on Light -sellokonsertto (Muistiinpanoja valosta). Se on omistettu solisti Anssi Karttuselle, joka soitti myös Euroopan ensiesityksen Helsingin Musica nova -festivaalilla Radion sinfoniaorkesterin kanssa. Karttunen oli Saariahon luottomuusikoita, joiden kanssa hän teki paljon yhteistyötä.
Kamariteos Laterna magican kantaesitti Berliinin filharmonikot avauskonsertissaan elokuussa 2009 Simon Rattlen johdolla. Teoksen nimi on saanut herätteen Ingmar Bergmanin omaelämäkerrallisesta teoksesta Laterna Magica, jossa Bergman kertoo pyörittäneensä laterna magica -konetta niin nopeasti, että syntyi liikkeen illuusio. Saariaho heräsi pohtimaan mahdollisuutta musiikillisten ajatusten hahmottamista eri tavalla eri tempoissa ja konteksteissa.
Saariahon viimeiseksi teokseksi jäi HUSH nimen saanut trumpettikonsertto, joka on omistettu trumpetisti Verneri Pohjolalle. Radion sinfonianorkesteri kantaesitti teoksen 24.8.2023 (reilu kaksi kuukautta säveltäjän kuoleman jälkeen) johtajanaan kapellimestari Susanna Mälkki ja solistina Pohjola.
Teosluettelo

Saariahon teosluettelossa on kaikkiaan 119 sävellystä.
Teosluettelo > Oopperat

L'Amour de loin (Kaukainen rakkaus, libretto Amin Maalouf, kantaesitys Salzburgin musiikkijuhlilla 15. elokuuta 2000)
Adriana Mater (libretto Amin Maalouf, kantaesitys Pariisin Opéra Bastillessa 3. huhtikuuta 2006)
La Passion de Simone (libretto Amin Maalouf, kantaesitys Wienin Jugendstiltheaterissa 26. marraskuuta 2006)
Émilie (libretto Amin Maalouf, kantaesitys Lyonin oopperassa 1. maaliskuuta 2010)
Only The Sound Remains (libretto Ezra Poundin Nō-käännösten mukaan, kantaesitys Alankomaiden kansallisooppera Amsterdamissa 15. maaliskuuta 2016)
Innocence (libretto Sofi Oksanen & Aleksi Barrière, kantaesitys Aix-en-Provence festivaalilla Ranskassa 3. heinäkuuta 2021)
Teosluettelo > Baletti

Maa (kantaesitys Suomen kansallisbaletti 31. lokakuuta 1991)
Teosluettelo > Orkesteriteoksia

Verblendungen (1984)
Du cristal (1989)
...à la Fumée (1990)
Forty Heartbeats (1998)
Song for Betty (2001)
Nymphéa Reflection (2001)
Orion (2002)
Asteroid 4179: Toutatis (2005)
Laterna Magica (2008)
Lumière et Pesanteur (2009)
Circle Map (2012)
Ciel d'hiver (2013)
Teosluettelo > Kamariyhtyeteoksia

Lichtbogen (1986)
Io (1987)
Aer (1991)
Solar (1993)
Neiges 8 tai 12 sellolle (1998)
Teosluettelo > Konsertoivia teoksia

Amers sellolle ja kamariyhtyeelle (1992)
Viulukonsertto Graal thêátre (1997)
Huilukonsertto Aile du Songe (2001)
Sellokonsertto Notes on Light (2007)
Klarinettikonsertto D’om le vrai sens (2010)
Urkukonsertto Maan varjot (2013)
Harppukonsertto Trans (2015)
Trumpettikonsertto Hush (2023)
Teosluettelo > Kamarimusiikkiteoksia > Neljälle tai useammalle soittajalle

Nymphéa jousikvartetille ja elektroniikalle (1987)
Gates huilulle, sellolle, cembalolle ja elektroniikalle (1991)
Trois Rivières lyömäsoitinkvartetille ja elektroniikalle (1994)
Terrestre huilulle, viululle, sellolle, harpulle ja lyömäsoittimille (2002)
Terra Memoria jousikvartetille (2006)
Figura klarinetille, jousikvartetille ja pianolle (2016)
Teosluettelo > Kamarimusiikkiteoksia > Kolmelle soittajalle

New Gates huilulle, alttoviululle ja harpulle (1996)
Cendres alttohuilulle, sellolle ja pianolle (1998)
Je sens un deuxième coeur alttoviululle, sellolle ja pianolle (2003)
Serenatas lyömäsoittimille, sellolle ja pianolle (2008)
Cloud Trio viululle, alttoviululle ja sellolle (2009)
Light and Matter viululle, sellolle ja pianolle (2012)