stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keminmaan vanha kirkko
Historia

Keminmaan seurakunta perustettiin Pedersören kappeliseurakunnaksi 1320-luvulla. Seudun pysyvä asutus oli vähäistä, joten perustamisen taustalla olivat valtapoliittiset syyt. Perämeren itärannikko oli jo 1200-luvulta lähtien ollut Ruotsin ja Novgorodin kiinnostuksen kohteena. Seurakunnan ensimmäiset kirkot sijaitsivat kolme kilometriä etelämpänä Jokisuun Valmarinniemessä. Alueelta on löydetty kahden puukirkon jäännökset, joista vanhempi rakennettiin 1300-luvun alkupuolella ja toinen 1431. Nykyisen kivikirkon paikalle rakennettiin puukirkko 1400-luvun jälkipuoliskolla. Johannes Messeniuksen mukaan venäläiset polttivat sen 1517, joten kivikirkkoa on saattanut edeltää kaksi puukirkkoa. Vanhemmat lähteet ilmoittavat kivikirkon rakentamisajankohdaksi 1520, mutta vuosirengasajoituksen mukaan runkohuone muurattiin vasta 1550-luvun alussa. Kirkko on valmistunut juuri ennen uskonpuhdistusta, joten useiden 1500-luvun alun kivikirkkohankkeiden tapaan myös Keminmaan kirkko jäi kesken. Rakentamatta jäivät ainakin alkuperäiseen suunnitelmaan kuuluneet runkohuoneen ja sakastin tiiliholvit. Ei ole myöskään varmuutta ehdittiinkö sitä milloinkaan vihkimään katoliseksi kirkoksi.
Keminmaan kirkko oli keskiaikaisen Turun hiippakunnan pohjoisin kivikirkko, sillä parinkymmenen kilometrin päässä sijaitseva Alatornion kirkko kuului Uppsalan hiippakuntaan. 1500-luvun vaihteessa Uppsalan hiippakunnan puoleisiin naapuriseurakuntiin rakennettiin useita kivikirkkoja, mutta Suomen puolella Keminmaata lähin on vasta yli 200 kilometrin päässä Kaarlelassa. 1600-luvun lopussa kirkkoon tehtiin laajoja kunnostuksia, mutta seuraavan vuosisadan puolivälissä sen ylläpidosta luovuttiin lähes kokonaan. 1780-luvulla kirkko kävi liian pieneksi kasvaneelle seurakunnalle ja sen vakituisesta käytöstä luovutiin. Samalla tehtiin suunnitelma kirkon laajentamisesta ristikirkoksi. Vastaavia toteutettiin Pohjanlahden molemmin puolin, mutta Keminmaan hanke raukesi, kun syntyi päätös uuden kirkon rakentamisesta.
Uuden kirkon valmistumisen 1799 jälkeen vanhaa käytettiin vielä hautapaikkana ja myöhemmin varastona 1900-luvulle saakka. Vuonna 1896 kirkossa vieraili Muinaistieteellisen toimikunnan taidehistoriallinen retkikunta, johon kuuluivat Emil Nervander, Emil Wikström ja Armas Lindgren. Kirkon huonoon kuntoon kiinnitti huomiota muun muassa piispa J. R. Forsman vuonna 1903 tekemässään piispantarkastuksessa. Pahoin rapistuneen kirkon restaurointi aloitettiin vuosina 1924–1925. Töitä jatkettiin 1932 valtionarkeologi Juhani Rinteen suunnitelmien pohjalta korjaamalla kirkon lattiaa ja asentamalla kirkkosaliin uudet penkit ja esiintymiskorokkeet kesäjuhlia varten. Vuosina 1937–1939 restauroitiin koristemaalauksia, ja 1955–1957 tehtiin konservaattori Thorvald Lindquistin johdolla peruskorjaus, jonka yhteydessä sisustus uusittiin. Korjaustöitä tehtiin jälleen vuosina 1975–1976, ja 2018 kunnostettiin kirkon kattorakenteita sekä päätymuureja.
Arkkitehtuuri

Keminmaan kirkko kuuluu muiden Pohjanmaan kirkkojen tavoin Suomen keskiaikaisten kivikirkkojen nuorimpaan eli kolmanteen sukupolveen. Kirkko on säilynyt hyvin alkuperäisessä asussaan, koska sitä ei ole laajennettu ja se oli myös pitkään käyttämättömänä. Kirkon runkohuone on ulkomitoiltaan noin 21,5×13,5 metriä. Keskiaikaiset kattotuolit ovat harvinaiset, sillä vastaavia on säilynyt vain muutamassa kirkossa. Runkohuoneeseen liittyy jo vuoden 1530 tienoilla valmistunut sakasti sekä 1660-luvulla muurattu asehuone, jota edelsi puurakenteinen eteistila. Asehuoneen päätykolmio on ilmeisesti vuodelta 1678 ja sisäkaton holvirakenteet vasta 1730-luvun vaihteesta. Asehuoneen vintillä on säilynyt runkohuoneen alkuperäistä paanukattoa.
Ulkoseiniä peitti 1660-luvulla tehty rappaus, joka on parhaiten säilynyt runkohuoneen pohjoissivulla. Itäpääty on noin puoli metriä länsipäätyä alempana, joten kirkko on joko vajonnut tai kyseessä on rakennusaikainen virhe. Myös asehuone on kallistunut, minkä vuoksi sen yhtä kulmaa on tuettu betonipilarilla. Kirkon länsipäädyssä ei poikkeuksellisesti ole sisäänkäyntiä tai ikkunaa. Keminmaan ohella länsisisäänkäynti puuttuu ainoastaan Maskun ja Kumlingen kirkoista. Eteläseinän ja kuorin ikkunat ovat alkuperäiset, mutta pohjoisseinän aukko on laajennettu nykyiseen kokoonsa vuonna 1687. Sakastin pohjoisikkuna on tehty keskiaikaisen muurikomeron paikalle vuonna 1774. Pohjoisseinän sisällä on vintille johtava portaikko, joka on muurattu umpeen.
Kirkon kattorakenteista, sisäkatosta ja lattiasta on löydetty lähes 30 puumerkkiä, numeromerkintää tai muuta kaiverrusta. Numerointia on käytetty apuna katon kokoamisessa, ja maatalojen puumerkit kertoivat ilmeisesti työvelvollisuuden suorittamisesta. 1520-luvulta peräisin olevassa asehuoneen ja runkohuoneen välisessä ovessa on lisäksi yli 70 kaiverrusta, joista vanhimmat saattavat olla samalta vuosisadalta. Oven tukkilukko ja metalliosat on taottu vuonna 1669.
Koristemaalaukset

Seinien huonokuntoisista kalkkimaalauksista ainoastaan kuori-ikkunan pieliin maalatut Pietari ja Paavali ovat keskiajalta. 1700-luvun alussa peitetyt maalaukset löydettiin jälleen vuonna 1937. Keskiaikaisissa kivikirkoissa yleisiä vihkiristejä ei ole löydetty yhtään. Vuosina 1687–1693 tehdyistä seinämaalauksista on jäljellä vain haalistuneita katkelmia.
Sisäkaton koristemaalaukset kuvaavat Kristuksen kärsimyskertomusta. Niiden hahmoihin on otettu mallia alankomaalaisen Hendrik Goltziuksen kuparipiirroksista. Maalaukset on katosta löytyvän epäselvän vuosiluvun perusteella tehty vuonna 1681 tai 1687. Aikaisemmin ne ajoitettiin laipion keskellä näkyvän vuosiluvun 1650 perusteella, mutta se on eri käsialaa kuin kärsimyskertomuksen goottilaiset kirjaimet, ja jää myös siihen liittyvien koristeviivojen alle. Vanhempi vuosiluku viittaakin todennäköisesti kattoholvin valmistumisajankohtaan ja koristemaalaukset ovat myöhempiä. Maalausten tekijästä ei ole varmaa tietoa, mutta ne ovat mahdollisesti Pohjanmaalla vaikuttaneen kirkkomaalarin Lars Galleniuksen tuotantoa. Hän suoritti kirkossa erilaisia maalaustöitä 1680-luvulla ja teki myös Tornion kirkon kattomaalaukset vuonna 1688. Maalaukset eivät ole täysin alkuperäisessä kuosissaan, sillä taidemaalari Oskari Niemi restauroi niitä 1930-luvulla rankalla kädellä ja korjasi muun muassa henkilöhahmojen kasvonpiirteitä.
Sisustus ja esineistö

Alttareista ja muista kirkkosalin alkuperäisistä kiinteistä rakenteista ei ole säilynyt tietoja. Lautarakenteinen kattoholvi on valmistunut vuonna 1650. Lehteri rakennettiin 1680-luvulla ja samalla vuosikymmenellä kirkko sai myös penkit, jotka uusittiin jälleen 1731. Nämä penkit puolestaan pistettiin polttopuiksi 1930-luvulla, mikä herätti närkästystä paikallisissa museopiireissä. Kirkkoherra Rungiuksen 1610 lahjoittama saarnastuoli annettiin Rovaniemen kappelikirkkoon ja vaihdettiin kirkkoherra Gabriel Tuderuksen lahjoittamaan vuonna 1678.
Kaksi säilynyttä alttarikaappia ovat peräisin edeltäneistä puukirkoista, joiden lisäksi yksi alttarikaappi on hävinnyt. Puuveistoksia on säilynyt seitsemän. Vanhimmat 1400-luvun lopun Pyhä Anna ja Pyhä Jaakob ovat kotimaista tekoa. Hävinneeseen alttarikaappiin kuuluneet Kristus, Pyhä Olavi ja tuntematon naispyhimys on valmistettu Lyypekissä noin vuonna 1500. Saman tekijän veistos on myös eteläikkunan länsipuolella oleva Pyhä Laurentius. Nuorinta 1500-luvun alusta peräisin olevaa lyypekkiläistä triumfikrusifiksia säilytetään uudessa kirkossa. Kirkon kastemalja ja vihkivesiastia ovat katolilaiselta ajalta. Kastemaljan jalusta on puulustoajoituksen mukaan kaadettu 1620-1650-luvuilla. Lisäksi kirkossa on 1400-luvun puolivälistä peräisin oleva kalkin ja pateenin yhdistelmä. Kirkkosalissa on myös naisille tarkoitettu häpeäpenkki ja asehuoneessa miesten jalkapuu, ruumispaarit sekä puretusta kellotapulista peräisin oleva kellotaulu.
Muumiot

Lattian alle hautaaminen lopetettiin määräysten mukaisesti 1760-luvulla, mutta tapa aloitettiin uudelleen kirkon autioiduttua, ja sitä jatkettiin aina 1870-luvulle saakka. Ainakin 40 vainajaa on kylmän ja kuivan ilman ansiosta säilynyt hyväkuntoisena. Tunnetuin on lasikantisessa arkussa makaava muumio, jota pidetään vuonna 1629 kuolleena kirkkoherra Nikolaus Rungiuksena. Henkilöllisyydestä ei ole täyttä varmuutta, vaan tieto perustuu kansanperinteeseen sekä 1700-luvun alun lähteisiin. Varhaisin maininta muumiosta on vuodelta 1704, ja hieman myöhemmin siitä tuli seurakuntalaisten keskuudessa suosittu nähtävyys, jonka saamaa huomiota on verrattu katolisen ajan pyhäinjäännöksiin. 1800-luvulla muumio sai kirjojen ja sanomalehtien ansiosta myös valtakunnallista julkisuutta. Siitä muodostui turistikohde, jota saavuttiin  ihmettelemään ulkomaita myöten. 1930-luvulla muumio siirrettiin lasikantiseen arkkuun ja sijoitettiin nykyiselle paikalleen avattavan lattialuukun alle.
Kirkon ympäristö

Kemijokeen loivasti viettävään rinteeseen rakennettu kirkko sijaitsi alun perin hieman kauempana rantaviivasta, sillä vedenpinta nousi Isohaaran vesivoimalaitoksen rakentamisen johdosta 1940-luvun lopussa. Rantaniityt sekä kirkon edustalla sijainneet saaret jäivät veden alle ja myös joessa kuohunut koski hävisi. Suurin saarista oli markkinapaikkana yli 300 vuoden ajan toiminut Haminasaari. Kirkon ympäristö ja Haminasaari muodostivatkin pitkään Kemin laajan kirkkopitäjän hallinnollisen ja taloudellisen keskuksen. Kirkonmäellä oli kirkkotalleja ja -tupia sekä tilattoman väestön asumuksia. Kirkon ja joen välisellä alueella sijaitsivat myös pitäjäntupa sekä pappila.
Kirkonmäellä on ollut kaksi kellotapulia, joista nuorempi 1751 valmistunut purettiin uuden kirkon rakentamisen alettua 1795. Kirkkoa ympäröinyt hautausmaa poistui myös käytöstä uuden kirkon myötä. Alueella on säilynyt muutamia hautamuistomerkkejä sekä puisten talvihautahuoneiden jättämiä painaumia. Kirkkomaalla on myös 1800-luvulla rakennettu puurakenteinen luuhuone. Kirkon eteläpuolella sijaitsevan vuonna 1859 valmistuneen vanhan pappilan on suunnitellut lääninarkkitehti L. I. Lindqvist. Sen rakennukset ovat edelleen seurakunnan käytössä. Kirkon vieressä on myös Keminmaan kotiseutumuseo, joka toimii vuonna 1849 valmistuneessa pitäjänmakasiinissa. Keminmaan uusi kirkko sijaitsee kivenheiton päässä Rovaniementien eli paikallistie 19575:n länsipuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keminmaan vanha kirkko Wikimedia Commonsissa
Virmajoki, Valtteri: Kirkkojemme merkillisyyksiä. Suomen Kuvalehti, 16.6.1934, nro 25, s. 834.  Kansalliskirjasto.
Aution kirkon salaisuus. Seura, 1.12.1937, nro 48, s. 12–13.  Kansalliskirjasto.
Kirkko pohjoisesta kuvattuna takanaan Kemijoki.
Vuoden 1530 vaiheilla muurattu sakasti.
Kirkon sisätiloja.
Emil Nervander, Emil Wikström, Armas Lindgren kirkossa vuonna 1896.
Rukoilevaa Kristusta esittävä kattomaalaus.
1520-luvulla rakennettu ovi.
Kirkkomaata.
Futuro

Futuro-talo näyttelykeskus WeeGeen pihalla Espoon Tapiolassa.
Futuro-talo, Aspholmen, Örebro, Ruotsi 2007.
Futuro-talo kansantaiteilija Kyösti Iittin pihapiirissä Pöytyällä (2007).
Futuro on arkkitehti Matti Suurosen (1933–2013) vuonna 1968 suunnittelema ellipsoidin muotoinen muovitalo.
Historia

Futuron kehittely alkoi tilaustyönä, kun lääkäri Jaakko Hiidenkari pyysi vuonna 1965 koulutoveriaan Matti Suurosta suunnittelemaan hiihtomajan vaikeakulkuiseen maastoon. Sen piti olla helposti pystytettävä ja mahdollisimman nopeasti lämmitettävä. Talon materiaaliksi Matti Suuronen valitsi lasikuituvahvisteisen polyesterimuovin eli lujitemuovin. Sen muoto syntyi tuloksena pitkästä kehittelytyöstä, jossa pyrittiin yhdistämään käyttötarkoitus, materiaalin ominaisuudet sekä teollisen sarjavalmistuksen vaatimukset. Arkkitehti Matti Suurosen lisäksi talon kehitysryhmään kuuluivat diplomi-insinööri Yrjö Ronkka, joka vastasi rakennelaskelmista, teknikot C. J. Olander ja Heikki Tikkanen, Suurosen assistentti Hannu Laitinen, sekä työnjohtajat Peter Stude ja Sven Lindfors. Projektin taloudesta vastasi Futuro-taloja valmistaneen Polykem Oy:n toimitusjohtaja Ensio Söderström. Talon prototyyppi, jonka väri oli vaaleansininen ja sarjanumero 000, esiteltiin lehdistölle Polykem Oy:n tehtaalla Vantaan Hiekkaharjussa maaliskuun lopussa 1968.
Rakenne

Futuro on halkaisijaltaan kahdeksan metriä ja korkeudeltaan neljä metriä. Sen tilavuus on 140 m³, käyttöpinta-ala 50 m², lattiapinta-ala 25 m², paino ilman sisustusta 2500 kg, ja kokonaispaino noin 4000 kg. Ellipsin muoto toistuu talon yksityiskohdissa, kuten akryylimuovisissa ikkunoissa, sähkörasioissa, valaisimissa ja ovenkahvoissa. Viimeisen silauksen antaa teräsputkista tehty rengasjalusta. Talon alkuperäiseen kalustukseen kuului kuusi sohvavuodetta (jotka pidetään päivällä istuinasennossa ja vedetään yöksi vuoteiksi), kahden hengen makuusoppi, takka-grilli-pöytäyhdistelmä, keittiö sekä wc-pesuhuone. Ulko-ovi avautuu portaiksi samaan tapaan kuin lentokoneissa. Alkuperäiset värivaihtoehdot olivat valkoinen, keltainen ja vaaleansininen. Kuljetussyistä talo koottiin kuudestatoista lohkosta, jotka pulteilla yhteen liitettyinä muodostivat talon pohja- ja kattokappaleet. Hyvissä olosuhteissa Futuro on mahdollista purkaa ja koota parissa päivässä. Se voidaan siirtää myös kokonaisena helikopterin avulla.
Valmistus

Laajasta kotimaisesta ja kansainvälisestä kiinnostuksesta huolimatta Futuro ei koskaan lunastanut siihen kohdistettuja kaupallisia odotuksia. Se oli massamarkkinoille liian erikoinen ja kallis. Lisäksi Polykem Oy:n kokemus ja resurssit olivat riittämättömät Futuron laajamittaiseen kansainväliseen lanseeraukseen. Vuoden 1973 öljykriisi kolminkertaisti muovin hinnan ja vaikeutti huomattavasti Futuron markkinointia.
Suomessa valmistettiin 20 Futuroa vuosina 1968–1978. Näistä 12 kappaletta toimitettiin suoraan ulkomaisille tilaajille. Vuosina 1969–1973 Futuron valmistuslisenssi myytiin 25 eri maahan, mutta sen valmistus aloitettiin vain noin kymmenessä maassa. Kaiken kaikkiaan Futuro-taloja valmistettiin alle sata kappaletta, joista Suomessa on säilynyt viisi. Yksi näistä oli Matti Kuuslan omistuksessa Hirvensalmella kesästä 1968 syksyyn 2011, jolloin Näyttelykeskus WeeGee osti sen. Huolellisen konservoinnin jälkeen tämä Futuro (nro 001) saapui huhtikuun lopussa 2012 pysyvästi Espoon Tapiolaan Näyttelykeskus WeeGeen pihalle, jossa se on avoinna yleisölle joka vuosi toukokuusta syyskuuhun.
Futuron herättämän kansainvälisen kiinnostuksen imussa Polykem Oy lanseerasi kokonaisen sarjan Matti Suurosen suunnittelemia muovirakennuksia nimeltä Casa Finlandia. Futuron ohella tunnetuin niistä oli vuonna 1971 esitelty Venturo.
Aiheesta muualla

Anna-Maija Kuitunen: Futuro no. 001 – documentation and evaluation of preservation need, Metropolia Ammattikorkeakoulu, (vauriokartoitus)
The Futuro House - Tiedot, kuvat, sijainnit, kartat
Stugor-sarjan jaksossa Kasper Strömman vierailee Futuro-talossa
Gunnel

| Gunnel |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  30. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Kunneli, Kunne, Gunnil, Gunilla
Vastineita eri kielissä:  Gunnil, Gunnell
Nimen alkuperä:  Gunhild
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gunnel on skandinaavinen naisen etunimi.
Nimi on muunnos muinais­skandinaavisesta nimestä Gunhild, jonka molemmat osat merkitsevät sotaa ja taistelua. Nimi esiintyi jo 1500-luvulla muodossa Gunnil, mistä on johdettu myös latinalaistettu muoto Gunilla. Englannissa nimi esiintyy kirjoitettuna Gunnell.  Suomessa ovat käytössä olleet muunnokset Kunneli ja Kunne.
Suomessa nimi Gunnel on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 2 240 henkilölle, joista hieman yli puolet on syntynyt 1920- ja 1930-luvuilla. Gunnelin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 30. tammikuuta.
Tunnettuja Gunneleja

Gunnel Adlercreutz (s. 1941), suomalainen arkkitehti
Gunnel Broström (1921–2012), ruotsalainen näyttelijä-ohjaaja
Gunnel Engwall (s. 1942), ruotsalainen ranskan kielen ja klassisten kielten professori
Gunnel Frieberg (1919–2010), ruotsalainen kuvanveistäjä
Gunnel Lindblom (1931–2021), ruotsalainen näyttelijä ja ohjaaja
Gunnel Linde (1924–2014), ruotsalainen lastenkirjailija
Gunnel Ljungström (s. 1931), ruotsalainen telinevoimistelija ja maailmanmestari
Gunnel Nyman (1909–1948), suomalainen muotoilija
Gunnel Steinby (1909–1982), suomenruotsalainen kirjailija
Gunnel Stenbäck (1914–2024), diakonissalaitoksen ent. johtaja, Suomen vanhin ihminen
Gunnel Vallquist (1918–2016), ruotsalainen kirjailija
Juovapyrstökotinga

| Juovapyrstökotinga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kotingat Cotingidae
Suku::  Viherkotingat Pipreola
Laji::  intermedia
Kaksiosainen nimi
 Pipreola intermedia  Taczanowski, 1884 

Katso myös
   Juovapyrstökotinga Wikispeciesissä   Juovapyrstökotinga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Juovapyrstökotinga (Pipreola intermedia) on kotingojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Juovapyrstökotingaa tavataan Boliviassa ja Perussa. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Erkki Räikkönen (s. 1900)

| Erkki Räikkönen |
| --- | --- |
 Erkki Räikkönen 4. huhtikuuta 1931.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1900 Pietari
Kuollut: 30. maaliskuuta 1961 (60 vuotta)
Vanhemmat:  Pekka Räikkönen ja Katri Raikkerus
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Ruth Idman
Erkki Aleksanteri Räikkönen (13. elokuuta 1900 Pietari – 30. maaliskuuta 1961) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija, joka oli pitkään presidentti P. E. Svinhufvudin yksityissihteerinä. Hän oli myös oikeistolainen aktivisti, joka toimi 1920-luvulla Akateemisessa Karjala-Seurassa ja Itsenäisyyden liitossa sekä 1930-luvulla ensin Lapuan liikkeessä ja Isänmaallisessa kansanliikkeessä ja sitten kansallissosialistisissa pienryhmissä.
Suku ja perhe

Erkki Räikkösen vanhemmat olivat Pietarin Pyhän Marian kirkon kanttori Pekka Räikkönen ja Katri Raikkerus. Hänen veljiään olivat oopperalaulaja Sulo Räikkönen ja musiikkipedagogi Arvo Räikkönen. Räikkösen suku oli muuttanut 1800-luvulla Karjalankannaksen Kirvusta Inkerin Lempaalaan. Toimittaja Paavo Räikkönen oli Erkki Räikkösen setä.
Räikkönen oli naimisissa vuodesta 1931 Ruth Alice Idmanin kanssa.
Elämänvaiheet

Erkki Räikkönen pääsi ylioppilaaksi vuonna 1920 ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1927. Hän otti osaa Heimosotiin ja oli mukana Karjalan retkikunnassa vuosina 1920–1921. Inkeriläissyntyinen Räikkönen oli yksi Akateemisen Karjala-Seuran (AKS) perustajista. Hän toimi järjestön sihteerinä vuodesta 1922 alkaen, mutta erosi siitä vuonna 1924. Eron syynä oli se, että Räikkönen ei hyväksynyt AKS:n uutta kansallisen eheyttämisen ohjelmaa, jonka tarkoituksena oli suomen kielen aseman vahvistaminen ja suomenkielisen väestönosan eheyttäminen. Räikkönen ei myöskään halunnut rikkoa välejä ruotsinkielisiin oikeistoradikaaleihin. Räikkönen ei hyväksynyt myöskään AKS:n puheenjohtajan Elmo Kailan ajamaa ns. "orjapykälää", joka vaati AKS:n jäseniä alistumaan kaikkiin AKS:n johdon päätöksiin ilman oikeutta ilmoittaa eriävää kantaa tai kirjata eriävää kantaa pöytäkirjaan.
Eron jälkeen Räikkönen perusti kannattajineen uuden järjestön, Itsenäisyyden liiton, jonka sihteerinä hän toimi vuosina 1926–1928 ja puheenjohtajana 1930–1933.  Räikkönen halusi kuitenkin edelleen korostaa Karjalan asiaa ja "ryssävihaa", jotka AKS:n uudessa ohjelmassa jäivät sivummalle. Itsenäisyyden Liittoon siirtyi Räikkösen ohella AKS:n vanhempaa kannattajakuntaa, ja se oli luonteeltaan elitistisempi ja sillä oli siteitä talouselämään.  Lapuan liikkeen aikana Itsenäisyyden Liitto otti ohjelmaansa virallisesti kommunismin vastustamisen ja siirtyi myöhemmin poliittisesti lähelle Isänmaallista kansanliikettä.
Räikkönen oli päätoimittajana Itsenäinen Suomi -lehdessä vuosina 1926–1932 sekä kansallissosialistien Kustaa Vaasa -lehdessä vuosina 1939–1940. Vuosina 1927–1944 hän työskenteli presidentti P. E. Svinhufvudin yksityissihteerinä. 1930-luvulla Räikkönen oli Suomen Vapaussodan päätoimittajana 1932–1938 ja Kustannus Oy Sanattaren toimitusjohtajana 1932–1938. Jatkosodan aikana hän toimi  Siniristi-järjestön hallituksen puheenjohtajana.
Sodan jälkeen Räikkönen siirtyi vuonna 1945 Ruotsiin perheensä kanssa moottorivenekuljetuksella Uumajan saaristoon. Internoinnin jälkeen hän pääsi perheensä kanssa siirtymään Uumajasta huvilaan  Mälar-järven rannalle. Hän siirtyi vuonna 1948 Helsingborgiin, jossa hän perusti kustannusliike Finlandia Förlagin ja toimi sen johtajana. Poliittisen tilanteen selkiydyttyä Räikkönen lomaili 1950-luvulta lähtien Suomessa lomapaikan ollessa useimmiten Asikkalassa lähellä Vääksyn kanavaa. Räikkönen asui Ruotsissa kuolemaansa asti.
Teoksia

Heimokirja.  Otava 1924
Svinhufvudin kertomukset Siperiasta, toimittanut Erkki Räikkönen.  Otava 1928
Butterfly.  Tekijä 1930
Ukko-Pekka Siperiassa : pastorinrouva Johanna von Hörschelmannin päiväkirjan kertomus presidentti P. E. Svinhufvudin Siperian-matkan vaiheista, toimittanut Erkki Räikkönen.  Otava 1931
Suuri juhlapäivä : onnittelut ja kunnianosoitukset tasavallan presidentin P. E. Svinhufvudin täyttäessä 70 vuotta.  Otava 1932
Vapaussodan kertomuksia: muistelmia ja kokemuksia osa 1, toimitus Erkki Räikkönen, päätoimittaja; avustajakunta E. A. Fabritius ym.  Sanatar 1934
Metsäsissien parissa : kuvauksia Karjalan sodasta 1922.  1934
Svinhufvud ja itsenäisyyssenaatti : piirteitä P. E. Svinhufvudin ja hänen johtamansa senaatin toiminnasta ja vaiheista syksyllä 1917 ja keväällä 1918.  Otava 1935
Vapaussodan kertomuksia: muistelmia ja kokemuksia osa 2, toimitus Erkki Räikkönen, päätoimittaja; avustajakunta E. A. Fabritius ym.  Sanatar 1935
Valkoinen upseeripartio Karjalan sodassa.  Sanatar 1935
Pehr Evind Svinhufvuds upplevelser under Finlands slälvständighetskamp.  Sanatar 1936
When Finland blocked the march route of Red Russia into Western Europe.  Sanatar 1936
Ukko-Pekka, kansanmies: tammikuun 5 p:nä 1937, toimittaneet Erkki Räikkönen, E. A. Fabritius, Tekla Hultin.  Sanatar 1937
"Pitkää ikää ja elinkautista linnaa" : piirteitä Ukko-Pekan elämäntien varrelta.  1937
Ukko-Pekka, kansanmies: pieniä piirteitä Pehr Evind Svinhufvudin suuresta elämäntyöstä ja kuvaus Suomen kansan hänen merkkipäivinään hänelle esittämistä kunnianosoituksista.  Sanatar 1937
Als Gast des Kaiser Wilhelm auf Doorn ; Übersetzung von Hedwig Attila Dreissig.  Sanatar 1937
Svinhufvud the builder of Finland : an adventure in statecraft. Alan Wilmer Ltd, Lontoo 1938
Vapaussodan kertomuksia: muistelmia ja kokemuksia osa 3, toimitus Erkki Räikkönen, päätoimittaja; avustajakunta E. A. Fabritius ym.  Sanatar 1938
Kustaa Vaasa : Nationalsozialistische politische Zeitschrift in Finnland.  Tekijä 1941
Poliittinen yhdistys Siniristi, tekijät Erkki Räikkönen, Gunnar Lindqvist, Olavi Linnove.  1942
Kieliriita – tikarinisku Suomen kansan sydämeen. Kustaa Vaasa, Helsinki 1943
Antti Tanskanen

Antti Johannes Tanskanen (s. 14. toukokuuta 1946 Mänttä) on suomalainen elinkeinoelämän vaikuttaja ja OP-ryhmän entinen pääjohtajana (1997–2006). Hän jäi eläkkeelle 1. tammikuuta 2007. Koulutukseltaan Tanskanen on kauppatieteiden tohtori. Hänelle on myönnetty ministerin arvonimi vuonna 2002.
Tanskanen on toiminut Ulkopoliittisen instituutin hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2007. Vuosina 2007–2009 hän oli myös Nesteen hallituksen jäsen. Hän on ollut myös M-realin ja YIT:n hallituksen jäsen sekä toiminut Keskuskauppakamarin hallituksen ja valtuuston puheenjohtajana. Vuosina 2010–2013 Tanskanen toimi Helsingin yliopiston hallituksen puheenjohtajana.
Tanskanen johti pääministeri Matti Vanhasen keväällä 2009 asettamaa kasvutyöryhmää. Työryhmä tilasi kolme raporttia yhdysvaltalaiselta McKinsey & Company -konsulttiyhtiöltä. Kaksi muuta laativat Elinkeinoelämän Tutkimuslaitos (Etla) ja Marketvisio.
Aiemmin urallaan Tanskanen toimi Jyväskylän yliopistossa kansantaloustieteen professorina (1979−1996) ja rehtorina (1988–1991) sekä Suomen Akatemian pääjohtajana (1992–1996).