stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille
Historia

Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille oli todennäköisesti ensimmäinen kaikista Paavalin kirjoittamista kirjeistä ja samalla ensimmäinen kaikista Uuden testamentin kirjoista. Se on todennäköisesti kirjoitettu joko vuonna 48 Jerusalemin kirkolliskokouksen jälkeen tai vuoden 52 lopulla. Paavali kirjoitti kirjeen sen jälkeen, kun hänen työtoverinsa apostoli Timoteus oli palannut Makedoniasta, ja pystyi kertomaan Paavalille uutisia Thessaloniken seurakunnan tilasta (Ap. t. 18:1-5; 1 Tess. 3:6). Vaikka Timoteuksen tuomat uutiset olivatkin enimmäkseen rohkaisevia, kävi myös ilmi, että seurakunnassa oli syntynyt erilaisia väärinkäsityksiä Paavalin kristinuskosta antamasta opetuksesta. Paavali pyrkii kirjeessä korjaamaan näitä väärinkäsityksiä ja kehottaa thessalonikelaisia noudattamaan puhtautta kaikessa elämässä. Paavali muistuttaa, että heidän pyhittymisensä on Jumalan tahto heidän elämäänsä kohtaan.
Sisältö

Yhteenveto:
Paavali ilmaisee ilonsa thessalonikelaisten uskosta (1)
Paavalin toiminta Thessalonikessa (2)
Paavali ilmaisee halunsa käydä uudelleen Thessalonikessa (3)
Jumalan tahdon mukainen elämä: haureuden karttaminen, vaimon ottaminen pyhityksessä ja kunniassa, toisten sortamisen ja vahingonteon karttaminen, veljellinen rakkaus (4)
Herran paluu: Jeesus on tuleva alas taivaasta pasuunoiden soidessa, ja kuolleet nousevat ylös; sen jälkeen elävät uskovaiset temmataan ylös taivaaseen
Olkaa valmiita: Herran päivä tulee niin kuin varas yöllä; ajankohtien tietäminen tai ennustaminen ei kuulu ihmisille (5)
Ohjeita ja lopputervehdyksiä
Kirjallisuutta > Suomeksi

Peltola, Olavi: ”Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille”, Löytöretki Uuteen testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-362-9  Teoksen verkkoversio.
Thurén, Jukka & Koskenniemi, Erkki: Korinttilaiskirjeet – Tessalonikalaiskirjeet – Paimenkirjeet.  Aurinko, 2008.  ISBN 9789516189225
Kirjallisuutta > Englanniksi

Fulford, H. W.: Epistles to Thessalonians, Timothy and Titus.  Cambridge University Press, 2003.  ISBN 052104247X
Jowett, Benjamin & Campbell, Lewis: The Epistles of St. Paul to the Thessalonians, Galatians, and Romans: Translation and Commentary.  Wipf and Stock Publishers, 2003.  ISBN 1592442625
Lenski, R. C. H.: The Interpretation of St. Paul's Epistles to the Colossians and Thessalonians.  (Commentary on the New Testament)  Augsburg Fortress.  ISBN 1451416881
Milligan, George: St. Paul's Epistles to the Thessalonians: The Greek Text with Introduction and Notes.  Wipf and Stock Publishers, 2005.  ISBN 1597522414
Morris, Leon: The First and Second Epistles to the Thessalonians.  Wm. B. Eerdmans Publishing, 2009.  ISBN 0802865003
Wanamaker, Charles A.: The Epistles to the Thessalonians: A Commentary on the Greek Text.  (New international Greek Testament commentary 13–14)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1990.  ISBN 0853645108
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille[vanhentunut linkki] (1992)
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille[vanhentunut linkki] (1938)
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.
Aiheesta muualla > Muuta

Drum, Walter: Epistles to the Thessalonians Catholic Encyclopedia. 1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Kirby, Peter (toim.): 1 Thessalonians. Early Christian Writings. (englanniksi)
Koskenniemi, Erkki & Rankinen, Jari: Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille. SLEY:n raamattuluennot.
| n k Uusi testamentti |
| --- | --- |
Evankeliumit ja apostolien teot:  Evankeliumi Matteuksen mukaan  Evankeliumi Markuksen mukaan  Evankeliumi Luukkaan mukaan  Evankeliumi Johanneksen mukaan  Apostolien teot 
Paavalin kirjeet:  Kirje roomalaisille  Ensimmäinen kirje korinttilaisille  Toinen kirje korinttilaisille  Kirje galatalaisille  Kirje efesolaisille  Kirje filippiläisille  Kirje kolossalaisille  Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille  Toinen kirje tessalonikalaisille  Ensimmäinen kirje Timoteukselle  Toinen kirje Timoteukselle  Kirje Titukselle  Kirje Filemonille  Kirje heprealaisille 
Katoliset kirjeet:  Jaakobin kirje  Ensimmäinen Pietarin kirje  Toinen Pietarin kirje  Ensimmäinen Johanneksen kirje  Toinen Johanneksen kirje  Kolmas Johanneksen kirje  Juudaksen kirje 
Profetiat:  Johanneksen ilmestys
Soinilansalmi

Soinilansalmi on kylä Leppävirran kunnan itäosassa Soisalon saaressa. Kylä sijaitsee 27 kilometrin päässä Leppävirran keskustaajamasta seututien 534 varrella. Kylän asukasluku on noin 110.
Leppävirran Soinilansalmi valittiin vuoden kyläksi vuonna 2013.
Soinilansalmen kylätalo tunnetaan nimellä Salmitalo.
Urheilutapahtuma Parkkolansaaren soutu järjestetään vuosittain Soinilansalmessa heinäkuun ensimmäisenä sunnuntaina. Kilpailu on eräs Itä-Suomen Soutuklubin osakilpailuista.
Soinilansalmen lähistöllä sijaitsee noin 200 metriä pitkä Orinoron rotko ja sille tutustuttava noin 7 kilometrin patikointireitti.
Aiheesta muualla

Soinilansalmen kyläyhdistyksen verkkosivusto (soinilansalmi.net)
Kaisu Lötjönen (13.12.2013) Tiernapojat-näytelmä taittuu myös savoksi – katso video  (yle.fi)
Soinilansalmi - Leppävirta (kylaan.fi)
Lauri Vuolasvirta

Lauri Emil (Lalle) Vuolasvirta (21. syyskuuta 1904 Helsinki – 5. syyskuuta 1967) oli suomalainen partiojohtaja ja koira-alan vaikuttaja. Hän oli Suomalaisen Partiopoikaliiton ja Suomen Partiopoikajärjestön toiminnanjohtaja. Hän oli Hopeasusi no:12.
Vuolasvirta oli luomassa suomalaista partioliikettä, jossa velvollisuus isänmaata kohtaan olisi partioliikkeen tärkeimpiä arvoja.
Vuolasvirran mukaan on nimetty ansioituneille koirankasvattajille myönnettävä Vuolasvirta-palkinto. Suomen Kennelliiton vuosittain jaettava palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1979.
Teokset

Partiojohtajan käsikirja. WSOY, 1934. (Suomalaisen partiopoikaliiton käsikirjasarja 3.). – 2. uud. p. Partio, 1946
Piirityön käsikirja, toim. Verneri Louhivuori, Lauri Vuolasvirta. Oulu: Suomalainen partiopoikaliitto, 1934. (Suomalaisen partiopoikaliiton kirjasia n:o 5)
Vaeltajaohjelmaehdotus, Helsinki: SPPL, 1937. (SPPL:n julkaisuja n:o 7)
Suomalaisen partiopoikaliiton ampumatoiminta, Helsinki: Suomalainen partiopoikaliitto, 1937. (Suomalaisen partiopoikaliiton kirjasia n:o 11)
Poikien työpalveluksesta, Helsinki: kustantaja tuntematon, 1940. (Siirtopoikien työpalvelun julkaisuja n:o 1.)
Leirikäsikirja, Helsinki: Partio, 1946
Lauri Vuolasvirta ja O. Eskola, Partiolippukunnan koulutusohjelmia, 2. täyd. p. Helsinki: Suomen partiopoikajärjestö, 1946. (Suomen partiopoikajärjestön käsikirjoja 7 a)
Lauri Vuolasvirta, Koiranjalostuksen opas, WSOY, 1957
Teokset > Suomennokset

105/115 hv. "Cirrus Hermes" lentokonemoottorin hoito ja käyttöohjeet, suom. L. Vuolasvirta. Helsinki: Ilmavoimien esikunta, 1932
Hornet moottorien käyttöohjeet, suom. E. Granfelt ja L. Vuolasvirta. Helsinki: Ilmailuvoimien esikunta, 1932
Robert Baden-Powell, Partiopojan kirja, viidennestätoista painoksesta suom. L. Vuolasvirta. WSOY, 1933. (Suomalaisen partiopoikaliiton käsikirjasarja n:o 2.). – 2. p. WSOY, 1947. (Suomen partiopoikajärjestön käsikirjasarja 4)
Walter NZ moottorien hoito- ja käyttöohjeet, suom. L. Vuolasvirta. Helsinki: Ilmavoimien esikunta, 1933
Roland E. Philipps, Vartiojärjestelmä partiopoikia varten, Suomen oloihin sovittanut Lauri Vuolasvirta. Hämeenlinna: Karisto, 1938
Robert Baden-Powell, Lordi Baden-Powell of Gilwell: ohjeita partiojohtajille: partiokoulutuksen ohjekirja partiojohtajille, suom. L. Vuolasvirta. Helsinki: Partio, 1952
Einar Edström, Koira ja sen isäntä, Suomen oloihin sovittaen suom. Lauri Vuolasvirta. WSOY, 1957
Robert Baden-Powell, Ohjeita partiojohtajille, Lauri Vuolasvirran suom. alkuteokseen tukeutuen tark. Hannu Säilä. Hki: Partiokirja, 1986 ISBN  951-829-284-1. – 4. painos: Partio Scout, 2009 ISBN  978-951-829-433-0
Potsdamin kaupunkipalatsi

| Potsdamin kaupunkipalatsi> Potsdamer Stadtschloss |
| --- | --- |

Koordinaatit:  52°23′38″N 13°03′36″E
Rakennustyyppi:  palatsi
Rakennustyöt aloitettu:  1662, laajennus 1744, uudelleenrakentaminen 2006
Valmistumisvuosi:  1669, laajennus 1752, uudelleenrakennettu 2013
Purkuvuosi:  1960
Tuhoutui:  1945
Suunnittelija:  Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff
Rakennuttaja:  Fredrik Vilhelm, Fredrik Suuri, Brandenburgin liittovaltio / Saksan yhdistynyt liittovaltio
Tyylisuunta:  barokki, rokokoo
Runkorakenne:  teräs
Julkisivumateriaali:  rappaus
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Potsdamin kaupunkipalatsi (saks. Potsdamer Stadtschloss) on rakennus Potsdamissa Saksassa, joka sijaitsee Vanhalla kauppatorilla Pyhän Nikolauksen kirkon (Nikolajkirche) vieressä. Se oli Brandenburgin rajakreivien ja vaaliruhtinaiden, myöhemmin Preussin kuninkaiden ja Saksan keisareitten toinen virallinen asuinpaikka eli residenssi ja talviasunto.
Toisessa maailmansodassa vuonna 1945 palanut ja pahoin vaurioitunut, vuonna 1960 Itä-Saksan kommunistisen hallinnon päätöksellä purettu rakennus rakennettiin osittain uudelleen vuodesta 2006 lähtien. Siinä on historialliset julkisivut, moderni sisustus ja se valmistui vuoden 2013 lopulla. Rakennus on sittemmin toiminut Brandenburgin liittovaltion parlamenttina.
Potdsamin kaupunkipalatsin pohjapiirros, Manger d. J. and Friedrich Ludwig Carl Krüger, n. 1800
Potsdamer Stadtschloss 1701-1710 puutarhajulkisivu, Jean Baptiste Broebes
Potsdamin kaupunkipalatsi 1751-1774
Potsdamin kaupunkipalatsi, takana Nikolauksen kirkon kupoli 1920
Kaupunkipalatsin palaneet rauniot
Historia

Barokkipalatsi rakennettiin aikaisemman linnoituksen paikalle vuosina 1662–1669 vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin tilaamana, ja sen rakensi uudelleen vuosina 1744–1752 arkkitehti Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff Preussin kuningas Fredrik II Suuren tilaamana. Hän tilasi linnaan myös uuden sisustuksen. Palatsi oli yksi tärkeimmistä Fredrik Suuren aikana rakennetuista rokokoo-tyylisistä rakennuksista.
Liittoutuneiden pommi-iskun aikana 14. huhtikuuta 1945 kaupunkipalatsia pommitettiin ja se paloi, kuitenkin 83 prosenttia rakenteista säilyi. Hallitseva kommunistinen puolue (Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue, SED) puratti rauniot vuonna 1960. Rakennus oli reunustanut Vanhaa toria, joka menetti sitä rajaavan toisen sivustansa. Ainoa alkuperäisestä palatsista pystyssä oleva osa olivat tallit, joissa nykyään toimii Potsdamin elokuvamuseo.
Galleria

Potsdamin kaupunkipalatsi vuonna 1773
Potsdamin kaupunkipalatsi vuonna 1928
Palatsi ennen toista maailmansotaa 1944
Rauniot toisen maailmansodan jälkeen
Säilyneet tallirakennukset vuonna 2005
Näkymä tyhjälle Vanhalle torille vuonna 2007 Fortuna-portti kunnostettuna
Rakennustyömaa 2010
Rakennustyömaa vuonna 2012
Uudelleenrakennettu palatsi vuonna 2016
Teehuone, Stadtschloss, Potsdam, 1930
Kirjallisuutta

Schöne: Stadt sucht Mitte : Potsdams Weg zum neuen Stadtschloss.  Strauss Edition, 2016.  967151275  ISBN 978-3-943713-26-8  (saksaksi)
Aiheesta muualla

"Das Potsdamer Stadtschloss in Gefahr" (1949), historiallinen lyhytelokuva Potsdamin kaupunkipalatsista, joka on sen purkamista vastaan
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  1 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kirjoitus palatsin ulkoseinässä
Käännös suomeksi
Grigori Ginzburg

Grigori Ginzburg 1920-luvulla.
Grigori Romanovitš Ginzburg (ven.  Григо́рий Рома́нович Ги́нзбург; 29. toukokuuta 1904 Nižni Novgorod – 5. joulukuuta 1961 Moskova) oli venäläinen pianisti.
Ginzburg esiteltiin vuonna 1910 Aleksandr Goldenveizerille, joka ryhtyi tämän opettajaksi. 13-vuotias Ginzburg hyväksyttiin Moskovan konservatorioon, jossa opetus Goldenveizerin johdolla jatkui. Ensiesiintymisensä Ginzburg teki vuonna 1922 solistina Franz Lisztin ensimmäisen pianokonserton esityksessä. Hän valmistui konservatoriosta keväällä 1924 kultamitalin kera. Hän suoritti Goldenveizerin johdolla vielä täydentäviä opintoja ja pääsi opetusassistentiksi. Ginzburg tuli 1927 neljänneksi Varsovassa ensimmäisessä kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa. Hän loi uraa konserttipianistina Neuvostoliitossa ja sai vuonna 1936 luvan konsertoimiseen Puolassa ja Sveitsissä. Vuonna 1956 hän esiintyi Unkarissa, 1959 Tšekkoslovakiassa ja 1961 Jugoslaviassa.
Ginzburg oli Moskovan konservatorion professori vuosina 1935–1959. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Gleb Akselrod, Sergei Dorenski, Aleksei Skavronski ja Daniel Pollack.
Ibykos

| Ibykos> Ἴβυκος |
| --- | --- |
 Ibykoksen muistomerkki Reggio di Calabriassa eli antiikin Rhegionissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa. Rhegion
Kuollut: 500-luku eaa. Korintin lähellä
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: muinaiskreikka
Aikakausi:  antiikki
Tyylilajit:  lyyrinen runous
Kirjallinen suuntaus: kuorolyriikka, soololyriikka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ibykos (m.kreik. Ἴβυκος, lat. Ibycus; 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen lyyrinen runoilija, joka oli kotoisin Rhegionista Suur-Kreikasta. Hellenistisellä kaudella hänet luettiin yhdeksi yhdeksästä lyyrisestä runoilijasta.
Elämä

Ibykos oli kotoisin Rhegionista eli nykyisestä Italian Reggio di Calabriasta. Eräs antiikin aikainen kirjailija kutsuu häntä kuitenkin messenialaiseksi, epäilemättä koska Rhegionin asukkaista iso osa oli messenialaissotien vuoksi sinne siirtyneitä. Ibykoksen isäksi mainitaan eri lähteissä joko Fytios, Polyzelos, Kerdas tai Eelidas. Näistä Fytiosta arvellaan oikeaksi nimeksi.
Kerrotaan, että Ibykoksella olisi ollut mahdollisuus nousta kotikaupunkinsa tyranniksi, mutta hän ei halunnut tätä. Tästä oli peräisin sanonta ”Ibykostakin tyhmempi". Sen sijaan Ibykos vietti parhaan osan elämäänsä Samoksella tyranni Polykrateen hovissa, jossa hän toimi ainakin 60. olympiadin aikoihin eli vuonna 540 eaa. Suda sijoittaa hänet virheellisesti 20 vuotta varhaisempaan aikaan eli jo Kroisoksen ja Polykrateen isän aikaan.
Muutoin Ibykoksen elämästä ei tiedetä paljoakaan, lukuun ottamatta tunnettua tarinaa koskien hänen kuolemaansa. Sen mukaan rosvot hyökkäsivät hänen kimppuunsa autiolla seudulla Korintin lähellä, ja hän haavoittui kuolettavasti. Ennen kuolemaansa hän kutsui rikoksen todistajaksi sattumalta ylilentäneen kurkiparven. Kun korinttilaiset olivat myöhemmin kokoontuneet teatteriin, nähtiin jälleen kurkia, jolloin eräs paikalla olleista murhaajista huusi ajattelemattaan: ”Kas tuossa Ibykoksen kurjet!”. Näin rikoksen tekijät paljastuivat. Lausahduksesta ”Ibykoksen kurjet” (Ἰβύκου γέρανοι, Ibykū geranoi) tuli sanonta, jolla kuvattiin rikoksen paljastumista jumalallisen väliintulon seurauksena.
Kertomusta on joskus epäilty, esimerkiksi sillä perusteella, että toisten tietojen mukaan Ibykos olisi haudattu Rhegioniin. Tätä edellyttää muun muassa Anthologia Palatinassa oleva hautaepigrammi. Tässä ei kuitenkaan välttämättä ole ristiriitaa, sillä tuohon aikaan oli tapana pystyttää merkkimiehille kenotafeja eli tyhjiä muistohautoja erityisesti heidän kotikaupunkeihinsa. Epäilystä herättää myös se, että ajatus kurjista (ἴβυξ, ibyks) on voitu johtaa pelkästään runoilijan nimestäkin. Ainakin tarina kertoo Ibykoksen nauttimasta arvostuksesta ja kunnioituksesta, jonka vuoksi hänet haluttiin esittää jumalten suosiota nauttineena.
Hellenistisellä kaudella aleksandrialaiset tekstikriitikot lukivat Ibykoksen yhdeksän tärkeimmän lyyrisen runoilijan kaanoniin viidentenä. Kertomus Ibykoksen kuolemasta on aiheena Friedrich Schillerin runossa Die Kraniche des Ibykus.
Runous

Ibykos kirjoitti sekä kuorolyriikkaa (khoros) että persoonallista eli soololyriikkaa (melos), joka oli pääosin rakkausrunoutta. Kielessään hän yhdisteli vastaavasti doorilaista ja aiolialaista murretta. Tyylin vaihdoksen on arveltu johtuneen siirtymisestä Italiasta Samokselle. Hellenistisellä kaudella Ibykoksen runot koottiin seitsemäksi kirjaksi, ja vielä Suda mainitsee saman määrän hänen lyyrisiä runojaan. Nykyaikaan niistä on säilynyt vain katkelmia.
Ibykoksen kuorolyriikka oli herooista ja raskastyylistä ja käsitteli mytologisia aiheita. Se muistutti Stesikhoroksen runoutta niin, että tätä voidaan pitää hänen oppi-isänään. Hän käytti ainakin joissakin kuorolauluissaan triaadiperiaatetta, jossa säkeistöä seurasi aina vastasäkeistö ja epodi eli jälkisäkeistö.
Soololyriikkaansa Ibykos sai vaikutteita oletettavasti Anakreonilta, joka toimi samaan aikaan Polykrateen hovissa. Lemmenaiheidensa vuoksi Ibykos sai maineen hehkuvan tulisena rakastajana, ja häntä syytettiin useita muita runoilijoita enemmän pederastiasta. Hänen rakkausrunonsa vaikuttavat kiinnittäneen enemmän huomiota rakkausasioiden negatiivisiin kuin positiisiviin seurauksiin. Ibykoksen runoissa on paljon huumoria ja myös itseironiaa.
Seuraava esimerkkikatkelma rakkausrunosta on Päivö ja Teivas Oksalan suomentama:
»Ἔρος αὖτέ με κυανέοισιν ὑπὸ
βλεφάροις τακέρ᾽ ὄμμασι δερκόμενος
κηλήμασι παντοδαποῖς ἐς ἄπει-
ρα δίκτυα Κύπριδος ἐσβάλλει·
ἦ μὰν τρομέω νιν ἐπερχόμενον,
ὥστε φερέζυγος ἵππος ἀεθλοφόρος ποτὶ γήραι
ἀέκων σὺν ὄχεσφι θοοῖς ἐς ἅμιλλαν ἔβα.»
»Eros aute me kuaneoisin hypo
blefarois taker' ommasi derkomenos
kēlēmasi pantodapois es apei-
ra diktya Kypridos esballei.
ē man tromeō nin eperkhomenon,
hōste ferezygos hippos aethloforos poti gērai
aekōn syn okhesfi thoois es amillan eba.»
»Eros veikeä silmäilee minua
sysimustien ripsien alta ja taas
heittää minut Afroditeen kalaverkkoon
käyttäen taikajuoniaan.
Voi, voi, tärisen hänen saapuessaan:
niin vapisee ikäloppuna juoksijaratsukin, kun on
hevon käytävä vastoin tahtoa kilpa-ajoon.»
Kirjallisuutta > Suomennoksia

Ibykos. Teoksessa Oksala, Päivö & Oksala, Teivas: Kreikkalaisia kirjailijakuvia, s. 77–79.  (Runojen ja runokatkelmien suomennoksia)  Helsinki:  Otava, 1965.
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä

Stesichorus, Ibycus, Simonides: Greek Lyric.  (Volume III: Stesichorus, Ibycus, Simonides, and Others. Edited and translated by David A. Campbell. Loeb Classical Library 476)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 1991.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Gerber, Douglas E.: A Companion to the Greek Lyric Poets.  (Mnemosyne, Supplements)  Brill, 1997.  ISBN 9789004217614
Hutchinson, G. O.: Greek Lyric Poetry.  (A Commentary on Selected Larger Pieces (Alcman, Stesichorus, Sappho, Alcaeus, Ibycus, Anacreon, Simonides, Bacchylides, Pindar, Sophocles, Euripides). Uusintapainos)  Oxford:  Oxford University Press, 2003.  ISBN 9780199265824
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ibykos Wikimedia Commonsissa
Ibykos-fragmentteja Oxyrhynchus Online. The Imaging Papyri Project, University of Oxford. (englanniksi) (muinaiskreikaksi)
Antiikin Kreikan kirjallisuus: Yhdeksän lyyristä runoilijaa
Alkman
Sapfo
Alkaios
Anakreon
Stesikhoros
Ibykos
Simonides
Pindaros
Bakkhylides
Papyruskatkelma Ibykoksen runoista. Oksyrhynkhoksen papyrukset (P.Oxy.) XV 1790 fr. 2 ja 3, 100-luku tai 1. vuosisata eaa.
Stuart Wrede

Stuart Wrede (s. 1944 Helsinki) on suomalainen arkkitehti ja ympäristötaiteilija. Hän on opiskellut ja asunut pääosan elämästään Yhdysvalloissa. Hän suoritti master-tutkinnon Yalen yliopiston arkkitehtuurin tiedekunnasta.
Hope, Raasepori 2009.
Opiskeluaikana Yalessa Wrede perusti yhdessä Claes Oldenburgin ja muiden kanssa The Colossal Keepsake Corp. -nimisen järjestön, joka lahjoitti yliopistolle Oldenburgin teoksen Lipstick Ascending on Caterpillar. Huomiota maailmalla saanut teos oli vastalause Vietnamin sodalle ja yleiselle vanhoillisuudelle. Asuessaan Suomessa 1970-luvun alkupuolella hän oli taiteilijaryhmä Elonkorjaajien jäsen.
Wrede palasi pian Yhdysvaltoihin, jossa hän opetti Columbian ja Yalen yliopistoissa ja työskenteli MoMAssa ensin kuraattorina, sitten arkkitehtuurin ja muotoilun osaston johtajana. Vuodesta 1992 hän keskittyi ympäristöveistosten tekemiseen ja palasi Suomeen 2003.
Wreden töitä on MoMAn lisäksi suomalaisissa museoissa Helsingissä Kiasmassa, Arkkitehtuurimuseossa ja Amos Andersonin museossa ja Turussa Wäinö Aaltosen museossa. Tammisaaren kirkon edessä on hänen veistoksensa Hope.
Kirjallisuutta

Björn Springfeldt, Projects, 1969–2007, Taide 2008 ISBN  978-951-608-079-9
Aiheesta muualla

Stuart Wreden kotisivu (englanniksi)
Esittely Amos Andersonin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Lehdistötiedote 30.6.1992, MoMA
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Muut:  IdRef
Joosef Ferdinand (Baijeri)

| Joosef Ferdinand |
| --- | --- |
 Baijerin vaaliprinssi
 
Syntynyt:  28. lokakuuta 1692 Wien, Itävalta
Kuollut:  6. helmikuuta 1699 (6 vuotta) Bryssel, Espanjan Alankomaat
Suku:  Wittelsbach
Isä:  Maksimilian II Emanuel
Äiti:  Maria Antonia Itävaltalainen
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Joosef Ferdinand Leopold (28. lokakuuta 1692 Hofburg, Wien, Itävallan arkkiherttuakunta – 6. helmikuuta 1699 Bryssel, Espanjan Alankomaat) oli Baijerin prinssi, Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuelin ja tämän ensimmäisen puolison Itävallan arkkiherttuatar Maria Antonia Itävaltalaisen poika.
Elämäkerta

Baijerin prinssi Joosef Leopold Ferdinand syntyi Hofburgin palatsissa Wienissä 28. lokakuuta 1692, isoisänsä Leopold I:n hovissa. Hänen äitinsä oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Leopold I:n ja tämän ensimmäisen puolison Margareeta Teresia Espanjalaisen ainoa eloonjäänyt lapsi Maria Antonia Itävaltalainen. Hänen isoisoisänsä oli Espanjan kuningas Filip IV ja hänen isoenonsa Espanjan Kaarle II. Hänellä oli kaksi vanhempaa veljeä, jotka olivat kuolleet vastasyntyneinä.
Prinssin äiti Maria Antonia kuoli pari kuukautta hänen syntymänsä jälkeen synnytyksen jälkeiseen tulehdukseen ja poika jäi isoisänsä keisari Leopold I:n hoiviin. Hänen isänsä Maksimilian II Emanuel oli ollut Brysselissä Espanjan Alankomaiden käskynhaltijana maaliskuusta 1692 lähtien. Touko-kesäkuussa 1693 alle vuoden ikäinen Joosef matkusti Müncheniin äitinsä talouteen kuuluvien henkilöiden kanssa.
Joosef Ferdinand oli ensimmäisen Habsburg-sukuisen Espanjan kuninkaan Filip I:n jälkeläinen. Koska hänen isoenonsa Kaarle II oli lapseton, hänellä oli perimysoikeus Espanjan kruunuun, jota tuki vahvasti Kaarlen äiti, leskikuningatar ja sijaishallitsija Maria Anna, joka nimesi testamentissaan Joosefin lailliseksi kruunuunperijäksi.
Hän oli yksi kuudesta Espanjan valtaistuimen vaatijista. Isoisä Leopold I oli saanut vaadittua tyttäreltään Maria Antonialta tämän kuolinvuoteella, errä tämä luopuu vaateestaan Espanjan kruunuun velipuolensa, tulevan Kaarle V:n hyväksi, jota tuki myös Kaarle II:n puoliso, kuningatar Maria Anna von Neuburg. Baijerin vaadetta Joosefin puolesta Espanjan kruunuun kannattivat erityisesti saksalaiset aateliset. Hän kuului Wittelsbachin saksalaiseen hallitsijasukuun.
Toukokuussa 1698 Joosef matkusti isänsä luo Brysseliin. Joosef Ferdinand kuoli isorokkoon 6-vuotiaana Brysselissä helmikuussa 1699 ennen Kaarle II:ta, ehtimättä saada Espanjan kruunua, joka oli testamentannut sen hänelle marraskuussa 1698.
Käännös suomeksi