stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marvel Comics
Historia > Timely Comics

Martin Goodman oli keskeisesti vaikuttamassa Marvel Comicsin perustamiseen vuonna 1939. Yhtiö koostui lukuisista pienemmistä firmoista, joiden yhteenliittymää kutsuttiin nimellä Timely Comics. Yhtiön ensimmäinen julkaisu oli Marvel Comics #1 (1939), joka esitteli taiteilija Carl Burgosin androidisupersankarin, Ihmissoihdun ja Bill Everettin luoman prinssi Namorin. Molemmat julkaisut olivat suuria menestyksiä.
Yhtiön ensimmäinen päätoimittaja Joe Simon houkutteli pian mukaansa tulevan legendan, Jack Kirbyn. Yhdessä miehet loivat Kapteeni Amerikan (ensiesiintyminen Captain America Comics #1 (1941). Tämäkin julkaisu osoittautui menestykseksi.
Mikään yhtiön muista sankareista ei kuitenkaan menestynyt edellisten lailla (yksi näistä oli ahvenanmaalaisen Paul Gustavsonin luoma Angel, Enkeli).
Historia > Atlas Comics

Toisen maailmansodan jälkeen kaikkien sarjakuvien myynti romahti. Yli-ihmiset eivät enää olleet muodissa. 1950-luvulla Timely muutti nimensä Atlas Comicsiksi ja seurasi ajan trendejä julkaisemalla hassuja eläinsarjakuvia, lännensarjakuvia sekä sota- kauhu-, huumori- ja vakoojasarjoja. Menestys oli vaihtelevaa. Supersankarien paluuta yritettiin vuosina 1953–1954, mutta yritys epäonnistui.
Yhtiön vaihtelevan menestyksen jatkuessa Goodman päätti kokeilla jotakin uutta. Science fiction nousi pinnalle populaarikulttuurissa, ja Atlas Comics seurasi perässä. Julkaistiin kuusi eri nimikettä: Strange Worlds #1, World of Fantasy #15, Strange Tales #67, Journey into Mystery #50, Tales of Suspense #1 ja Tales to Astonish #1. Kaksi ensimmäistä lopetettiin 1950-luvun lopulla, muut kituuttivat hirviötarinoiden ja outojen juttujen parissa.
Ensimmäinen sarjakuva Marvel Comics -nimikkeen alla oli Amazing Adventures #3 vuodelta 1961 (nimike oli pienessä laatikossa lyhennettynä MC-muotoon).
Historia > 1960-luku

Marvelin supersankaritoiminnan aloitti 1960-luvulla superryhmä Ihmeneloset (Fantastic Four). Se kertoi neljästä ihmisestä, jotka saivat supervoimat lennettyään avaruudessa kosmisten säteiden läpi. Nämä neljä päättivät käyttää voimiaan taistellakseen pahuutta vastaan. Ihmenelosten vakiovastustajiksi tuli sarjan alkuaikoina muun muassa Myyrämies, Tohtori Doom ja Punainen Haamu. Ihmenelosten sivuilla esiintyi myös muistinsa menettänyt prinssi Namor, joka luuli ihmisten tuhonneen hänen vedenalaisen kotimaailmansa Atlantiksen. Namor sai lopulta muistinsa takaisin ja ymmärsi, että rikollinen tiedemies Paul Destine oli tuhonnut Atlantiksen.
Marvel loi 1960-luvulla myös monia muita sankareita, kuten hämähäkkimäisillä voimilla varustetun Hämähäkkimiehen, yli-inhimilliset voimat saaneen Hulkin, ukkosen jumala Thorin, pikkuiseksi kutistuvan Muurahaismiehen, väkivahvaan ja monipuoliseen haarniskaan sonnustautuvan Rautamiehen, yliluonnollisia kykyjä omaavista mutanteista koostuvan Ryhmä-X:n ja yliluonnollisilla aisteilla oikeutta puolustavan sokean Daredevilin. Sankareille luotiin myös vaaralliset vastustajat, kuten Tohtori Doom, joka oli Latverian diktaattori ja Ihmenelosten arkkivihollinen, kosmisen voiman haltija Galactus sekä Ryhmä-X:n arkkivihollinen Magneto, joka on magnetismin mestari. Hämähäkkimiehen arkkivihollinen oli Vihreä Menninkäinen ja toiseksi pahin vastustaja Tohtori Mustekala.
1960-luvun keskivaiheilla luotiin lisää sankareita, kuten Tohtori Outo, joka on taikuutta hallitseva sankari, sekä firman suosituimmista sankareista koottu ryhmä Kostajat, joihin kuuluivat alun perin Rautamies, Thor, Hulk, Muurahaismies ja tämän tuleva vaimo Ampiainen. Yhdessä nämä sankarit vastustivat Thorin velipuolen Lokin juonia. Hulk jätti ryhmän jo lehden toisessa numerossa, mutta numerossa 4 Kostajat löysivät elävältä jäätyneen Kapteeni Amerikan, joka oli yhä elossa ja liittyi Kostajiin. Myöhemmin hän sai tehtäväkseen johtaa ryhmää, ja hän on pysynyt sen johtajana muutamia keskeytyksiä lukuun ottamatta aina kuolemaansa saakka.
Historia > Disneyn omistuksessa

31. elokuuta 2009 ilmoitettiin Disney-yhtiön ostaneen Marvelin 2,8 miljardin euron hintaan.
Päätoimittajat

Joe Simon (1939–1941)
Stan Lee (1941–1942)
Vincent Fago (toimi päätoimittajana Stan Leen suorittaessa asepalvelusta) (1942–1945)
Stan Lee (1945–1972)
Roy Thomas (1972–1974)
Len Wein (1974–1975)
Marv Wolfman (mustavalkoiset julkaisut 1974–1975, kaikki julkaisut 1975–1976)
Gerry Conway (1976)
Archie Goodwin (1976–1978)
Jim Shooter (1978–1987)
Tom DeFalco (1987–1994)
Bob Harras (1995–2000)
Joe Quesada (2000–2011)
Axel Alonso (2011–2017)
C. B. Cebulski (2017–)
Kirjallisuutta

Ilpo Lagerstedt: Supersankarit.  Kirjastopalvelu Oy, 1991.  ISBN 951-692-273-2
Arvo Laitinen

Arvo Laitinen
Arvo Anto Laitinen (4. helmikuuta 1893 Aura – 30. elokuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja Sibelius-Akatemian opettaja.
Henkilöhistoria

Laitinen opiskeli pianon- ja urkujensoittoa sekä musiikinteoriaa jo lyseovuosinaan Turussa sekä Helsingin musiikkiopistossa Erkki Melartinin johdolla ja Helsingin yliopistossa Ilmari Krohnin johdolla. Laitinen opetti musiikinteoriaa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1920–1960 sekä Helsingin kirkkomusiikkiopistossa ja toimi musiikkiarvostelijana (Kotimaa, Ajan Suunta). Hän oli Krohnin ohella Kristillisen taideseuran keskeisimpiä musiikkihahmoja. Laitinen oli erityisesti Richard Wagnerin musiikin tuntija ja hän ihaili myös Anton Bruckneria. Opetustyön ja suurisuuntaisten muotopyrkimysten vuoksi hänen sävellystuotantonsa jäi suppeaksi. Sävellyskonsertin Laitinen piti 1919, hän esiintyi myös pianistina ja urkurina ja toimi nuorisokuorojen johtajana.
Sävellyksiä ja sovituksia

Sarja pianolle e-molli op. 1 (1913–1914)
Kantaatti Kaipuuni (1913)
Pianokvartetto h-molli Quartetto sinfonico op. 3 (1917)
Sarja sellolle ja pianolle op. 5 (1918)
Viulu–piano-runoelmien sarja Gli Muse (Runottaret) op. 9–17; ensi versio op. 4 valmistui 1917–1919, mutta säveltäjä työskenteli sen parissa ilmeisesti vielä II maailmansodan jälkeen
2 pianosonaattia
Hengellisiä yksinlauluja, op. 1a (1913)
Isänmaallinen kantaatti (1938)
12 laulua IKL:n kesäjuhlaan Lapualle (1938)
Seitsensarja op. 31–37 Friedrich Hölderlinin runoihin (1962)
Nuori sankarimarttyyri: epopeia resurrektioineen (1963–1964), Horst Wesselille omistettu kuoroteos
Johtajani (1963), keskeneräinen trilogia
Orkesterisovituksia Johann Sebastian Bachin urkukoraaleista ja Franz Schubertin ja Erkki Melartinin kappaleista
Yhtye- ja laulusovitelmia
Kirjallisuutta

Salmenhaara, Erkki: Uuden musiikin kynnyksellä 1907–1958, s. 482–488.  (Suomen musiikin historia 3)  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-20125-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Lammin vaakuna

Lammin vaakuna (1958–2008)
Lammin vaakuna oli Lammin kunnan tunnus. Sen kukka-aihe viittaa pellavanviljelyyn ja -jalostukseen ja kolmoisvuori kumpuilevaan maastoon.
Vaakunan selitys on: ”punaisessa kentässä hopeisen kolmoisvuoren yläpuolella viisilehtinen, hopeinen, kultaemiöinen pellavankukka.” Vaakunan on suunnitellut Taimi Nyberg, ja Lammin kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 30. marraskuuta 1957. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 19. helmikuuta 1958.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009, kun Lammin kunta yhdessä Hauhon, Kalvolan, Rengon ja Tuuloksen kanssa liittyivät osaksi Hämeenlinnan kaupunkia.
Masters of the Universe (vuoden 1987 elokuva)

| Masters of the Universe |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Gary Goddard
Käsikirjoittaja:  David Odell
Perustuu:  Mattelin lelusarjaan ja sarjakuvaan Masters of the Universe
Tuottaja:  Yoram Globus Menahem Golan Edward R. Pressman
Säveltäjä:  Bill Conti
Kuvaaja:  Hanania Baer
Leikkaaja:  Anne V. Coates
Pääosat:  Dolph Lundgren Frank Langella Courteney Cox James Tolkan Christina Pickles Meg Foster Robert Duncan McNeill
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Golan-Globus Productions
Levittäjä:  Cannon Films
Ensi-ilta:   7. elokuuta 1987  18. joulukuuta 1987
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  22 miljoonaa dollaria
Tuotto:  17 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Masters of the Universe on vuonna 1987 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen fantasia- ja toimintaelokuva, jonka ohjasi Gary Goddard. Elokuva pohjautuu yhdysvaltalaisen Mattel-yhtiön luomaan lelusarjaan ja sarjakuvaan Masters of the Universe, ja sen pääosissa esiintyvät Dolph Lundgren, Frank Langella, Courteney Cox, James Tolkan, Christina Pickles, Meg Foster ja Robert Duncan McNeill, sekä muissa rooleissa Jon Cypher, Chelsea Field ja Billy Barty. Elokuvassa kaksi teini-ikäistä nuorta, Julie Winston ja Kevin Corrigan tapaavat Eternian kuvitteelliselta planeetalta Maahan saapuneen sankari He-Manin, jonka tehtävänä on pelastaa universumi arkkivihollisensa Skeletorin pahalta suunnitelmalta.
Masters of the Universe sai Yhdysvalloissa ensi-iltansa vuoden 1987 elokuussa ja Suomessa joulukuussa. Elokuva sai kriitikoiden keskuudessa kielteisen vastaanoton ja oli taloudellinen pettymys tuottaen maailmanlaajuisesti 17 miljoonaa dollaria vastoin 22 miljoonan dollarin budjettiaan. Se on kuitenkin saavuttanut julkaisunsa jälkeen maailmanlaajuisen kulttielokuvan maineen.lähde?
Juoni

Tarina alkaa kun Skeletor (Frank Langella) voittaa sodan Harmaakallolinnassaan Eterniassa. Voittoon hän käytti kosmista avainta, jonka loi lukkoseppä Gwildor (Billy Barty). Velhotar (Christina Pickles) on joutunut Skeletorin vangiksi. Tämä alkaa imeä hänen elämänvoimaansa, jotta saisi jumalaiset voimat silloin, kun Eternian kuu loistaisi universumin suuren silmän läpi häneen. He-Man (Dolph Lundgren) ja hänen ystävänsä vapauttavat Gwildorin ja huomaavat hänen hallussaan olevan prototyypin kosmisesta avaimesta. Siksi he päättävät murtautua Pääkallolinnaan ja vapauttaa Velhottaren, mutta yrityksen esteenä ovat Skeletorin sotilaat. Gwildor avaa satunnaisen portaalin, jotta He-Man ystävineen pääsee karkuun, mutta he joutuvatkin sattumalta maapallolle.
Maapallolla ollessaan he lähtevät etsimään avainta, jonka ovat löytäneet paikalliset teini-ikäiset Julie (Courteney Cox) ja Kevin (Robert Duncan McNeill). Myös Skeletor on seurannut heitä maapallolle ja on heidän kintereillään.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dolph Lundgren  | … |  He-Man   |
|  Frank Langella  | … |  Skeletor   |
|  Meg Foster  | … |  Evil-Lyn   |
|  Billy Barty  | … |  Gwildor   |
|  Courteney Cox  | … |  Julie Winston   |
|  Robert Duncan McNeill  | … |  Kevin Corrigan   |
|  Jon Cypher  | … |  Duncan/Aseenkantaja   |
|  Chelsea Field  | … |  Teela   |
|  James Tolkan  | … |  etsivä Lubic   |
|  Christina Pickles  | … |  Velhotar   |
|  Tony Carroll  | … |  Petomies   |
|  Pons Maar  | … |  Saurod   |
|  Anthony De Longis  | … |  Blade   |
|  Robert Towers  | … |  Karg   |
|  Barry Livingston  | … |  Charlie   |
Vastaanotto > Arvostelut

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen moitti juonta olemattomaksi sekä maskeja ja tehosteita korkeintaan välttäviksi, mutta kehui Lundgrenin roolisuoritusta. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Vastaanotto > Jatko-osa

Jatko-osa, nimeltään Masters of the Universe 2: Cyborg, oli suunniteltu ja käsikirjoitettu. Käsikirjoitus seurasi He-Mania, joka palasi Maahan taistelemaan Skeletoria vastaan, mutta Maa oli muuttunut  postapokalyptiseksi joutomaaksi. Ammattisurffaaja Laird Hamiltonin oli alun perin tarkoitus korvata Dolph Lundgren He-Manina, ja jatko-osan käsikirjoituksesta tiedettiin vain, että He-Man olisi palannut Maahan naamioituneena pelinrakentajaksi. Vuonna 1989, Albert Pyunin oli määrä ohjata jatko-osa alhaisella 4,5 miljoonan dollarin budjetilla, samaan aikaan kuin myöhemmin keskeytetyn Hämähäkkimies-elokuvan kanssa. Hanke hylättiin, kun Cannon Group ei maksanut Matellin palkkioita. Hylätyn jatko-osan valmiita pukuja ja lavasteita hyödynnettiin sen sijaan Cyborg-scifi-elokuvassa.
Palkinnot > Voitetut

International Fantasy Film
1988 Parhaat erikoistehosteet
Palkinnot > Ehdokkuudet

International Fantasy Film
1988 Paras elokuva: Gary Goddard
Razzie
1988 Huonoin sivuosa: Billy Barty
Aiheesta muualla

Masters of the Universe (1987) Japen leffavlogin arvostelussa Youtubessa (suomeksi)
Klaus Lampi

Klaus Vilhelm Lampi (24. tammikuuta 1929 Turku – 23. huhtikuuta 2004) oli suomalainen kilpasoutaja.
Lampi edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui. Pohjoismaitten mestaruuskilpailuihin hän osallistui perämiehettömällä nelosella vuonna 1951.
Turun Yliopiston Soutajia edustanut Lampi voitti perämiehettömässä nelosessa Suomen mestaruuden vuonna 1951. Hän toimi seuransa valmentajana ja soutupäällikkönä vuosina 1950–1953.
Lampi oli koulutukseltaan filosofian lisensiaatti ja työskenteli kemian alalla.
Jean-François Lamour

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jean-François Lamour vuonna 2010. |  Jean-François Lamour vuonna 2010. |  Jean-François Lamour vuonna 2010. |  |
Maa:   Ranska
Miesten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Los Angeles 1984 | säilä |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | säilä |  |
|  Hopeaa | Los Angeles 1984 | säilän joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Barcelona 1992 | säilä |  |
|  Pronssia | Barcelona 1992 | säilän joukkuekilpailu |  |
Jean-François Lamour (s. 2. helmikuuta 1956) on ranskalainen poliitikko ja entinen miekkailija ja olympiavoittaja.
Moskovan 1980 olympialaisissa Jean-François Lamour oli maansa ainoa edustaja säilämiekkailussa. Hän sijoittui 21:nneksi ja oli ainoa ilman mitalia jäänyt ranskalaismiekkailija. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän voitti kultaa säilän henkilökohtaisessa kilpailussa ja sai hopeaa joukkuekilpailussa. Soulin 1988 olympialaisissa hän voitti toisen henkilökohtaisen kultamitalinsa. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän sai pronssia sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Lamour saavutti henkilökohtaisessa säilämiekkailussa pronssia Sofiassa 1986 ja kultaa Lausannessa 1987.
Urheilu-uransa jälkeen Lamour on toiminut poliitikkona. Hän oli Ranskan hallituksen ministeri 2002–2007 vastuualueenaan nuorisoasiat ja urheilu.
Heikki Lampi

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 30. elokuuta 1957
Syntymäpaikka: Lahti, Suomi
Kuolinaika: 26. elokuuta 2006 (48 vuotta)
Kuolinpaikka: Lahti, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 182 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1975–1980 | Reipas | 93 | (29) |
| 1981 | KTP | 26 | (10) |
| 1982–1984 | Reipas | 41 | (6) |
| 1984–1985 | LaPS | – | (5) |
| 1986–1988 | FC Reipas | – | (9) |
| Yhteensä | Yhteensä | 160 | (45) |
Maajoukkue
| 1974–1975 | Suomi U17 | 10 | (0) |
| 1975–1976 | Suomi U18 | 9 | (1) |
| 1976–1979 | Suomi U21 | 4 | (1) |
| 1979 | Suomi | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Heikki Lampi (30. elokuuta 1957 Lahti – 29. elokuuta 2006 Lahti) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Lampi edusti urallaan Lahden Reipasta 1975–1980 ja 1982–1984 sekä Kotkan Työväen Palloilijoita 1981. Aktiiviuran jälkeen hän pelasi vielä III divisioonassa Lahden Palloseurassa ja FC Reippaassa. Lampi voitti Reippaassa Suomen Cupin kolmesti 1975, 1976 ja 1978. Kaikkiaan Lampi pelasi yhdeksän kauden aikana 151 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 45 maalia.
Lampi pelasi maajoukkueessa yhden maaottelun vuonna 1979.
Lançadot

Lançadot olivat alun perin Kap Verden valkoisia siirtolaisia, jotka harjoittivat Portugalin kieltämää yksityiskauppaa Länsi-Afrikan rannikolla. Heidän joukossaan oli myös Kap Verdelle karkotettuja juutalaisia ja rikollisia. Ajan mittaan he menivät naimisiin paikallisten naisten kanssa ja muodostivat kreoleiksi kutsutun mulattiryhmän.
Lançadot toimivat eurooppalaisten kauppiaiden ja afrikkalaisten välittäjinä, harjoittivat orjakauppaa ja toimittivat afrikkalaisille aseita, ruutia ja alkoholia. Heidän keskuudessaan syntyi erityinen kreolikulttuuri ja criouloksi kutsuttu kreolikieli. 1500-luvun lopulta lähtien lançadojen tärkeimpiä keskuksia Länsi-Afrikan rannikolla olivat Cacheu, Bissau, Guinala ja Biguiba.
Teemu Lampinen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 23. tammikuuta 1981 (ikä 43)
Syntymäpaikka: Hollola, Suomi
Pelipaikka: vasen laitahyökkääjä
Pituus: 169 cm
Junioriseurat
1992–1999: Kuusysi
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2000–2002 | FC Lahti | 53 | (4) |
| 2002 | → TP-Lahti (laina) | 5 | (4) |
| 2003 | Jokerit | 12 | (0) |
| 2004 | FC Kuusankoski | 18 | (1) |
| 2005 | FC Hämeenlinna | 14 | (1) |
| 2006–2007 | City Stars | 1 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 103 | (10) |
Maajoukkue
| 2000 | Suomi U19 | 4 | (0) |
| 2001 | Suomi U20 | 3 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Teemu Lampinen (s. 23. tammikuuta 1981 Hollola) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Lampinen aloitti pääsarjauransa FC Lahdessa vuonna 2000. Hän edusti seuraa vuodet 2000–2002 ja pelasi loppukauden 2002 Kakkosessa pelanneissa Lahden Työväen Palloilijoissa. Kaudeksi 2003 Lampinen palasi pääsarjatasolle ja edusti FC Jokereita. Kaudet 2004–2005 hän pelasi Ykkösen FC Kuusankoskessa ja FC Hämeenlinnassa. Tämän jälkeen Lampinen on edustanut alemmilla sarjatasoilla FC City Starsia.
Pentti Matikainen

| Pentti Matikainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1950 (ikä 74) Joensuu
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Pena, Fööni
Pelipaikka:  hyökkääjä
Seura
Seura:  Pelicans
Tehtävä:  Puheenjohtaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1971–1981
Seurat:  Jokipojat (SML), (Suomens.) Jukurit (I-div.) SaiPa (I-div.)
Valmennusura
Vuodet:  1976–2005
Seurat:  Jukurit (1976–1977) SaiPa (1981–1983) Kärpät (1983–1987) HIFK (1987–1990) Suomen jääkiekkomaajoukkue (1987–1993) HPK (1993–1994) Lukko (1995-1996) Frankfurt Lions (1996–1997) HIFK (2000-2001) HIFK (2005)
Pentti Teuvo Pellervo Matikainen (s. 5. lokakuuta 1950 Pielisensuu) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Matikainen oli Suomen päävalmentaja jääkiekkomaajoukkueen voittaessa ensimmäisen kerran mitalin olympialaisissa ja MM-kisoissa. Matikaisen tavaramerkkejä ovat hänen viiksensä, takatukkansa ja purukumin jauhaminen. lähde?
Pelaajaura

Matikainen tunnetaan paremmin valmentajana, mutta hän on pelannut SM-sarjassa ja -liigan runkosarjassa SaiPassa ja JoKP:issa 47 ottelua, joissa teki pisteet 10+6. Kumpaakin joukkuetta hän edusti myös I-divisioonassa. Lisäksi Matikainen ehti edustaa I-divisioonassa Mikkelin Jukureita. Matikainen lopetti pelaajauransa 1981.
Valmennusura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Calgary 1988 | Jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Praha 1992 | Jääkiekko |  |
| World Cup  | World Cup  | World Cup  |  |
|  Pronssia | Kanada-cup 1991 | Jääkiekko |  |
| SM-liiga  | SM-liiga  | SM-liiga  |  |
|  Hopeaa | SM-liiga 1987 | Jääkiekko |  |
|  Pronssia | SM-liiga 1984 | Jääkiekko |  |
|  Pronssia | SM-liiga 1985 | Jääkiekko |  |
|  Pronssia | SM-liiga 1986 | Jääkiekko |  |
|  Pronssia | SM-liiga 1988 | Jääkiekko |  |
|  Pronssia | SM-liiga 1996 | Jääkiekko |  |
Valmentajana Matikainen aloitti syksyllä 1981 SaiPassa. Hän valmensi SaiPaa kahden ja Kärppiä neljän kauden verran ennen siirtymistään A-maajoukkueen päävalmentajaksi. Matikainen valmensi maajoukkueen ohella HIFK:ta kaudet 1987–1990. Suomi voitti Matikaisen valmennusaikana hopeaa Calgaryn olympialaisista ja vuoden 1992 MM-kilpailuista ja oli kolmas vuoden 1991 Kanada Cupissa. Nämä olivat ensimmäiset mitalit maajoukkueen historiassa. Matikainen sai potkut vuoden 1993 MM-kisojen seitsemännen sijan jälkeen. Sijoitus oli Suomen huonoin sitten vuoden 1983. Matikainen valmensi Suomen jääkiekkomaajoukkuetta 186 ottelussa. Matikaisen korvasi maajoukkueen päävalmentajana Curt Lindström. Saatuaan maajoukkueesta potkut Matikainen valmensi vuoden verran HPK:ta, Lukkoa ja Saksan pääsarjan Frankfurt Lionsia.  Matikainen toimi HIFK:n toimitusjohtajana vuodesta 2001 helmikuuhun 2008.
Matikainen toimi Porin Ässien pelaajakoordinaattorina vuoden 2008 loppuun asti.
Matikainen aloitti työt Joensuun Jokipoikien hallituksen puheenjohtajana vuonna 2011.
Elokuun lopussa 2016 Matikainen valittiin Lahden Pelicans Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi.
Yksityiselämä

Matikaisella diagnosoitiin helmikuussa 2024 aivolymfooma eli aivoissa sijaitseva imusolmukesyöpä.
Saavutukset ja palkinnot valmentajana

1 SM-hopea ja 5 -pronssia
Hopea olympialaisista
Hopea MM-kilpailuista
Pronssi Kanada Cupista
SM-liigan vuoden valmentaja (1984)
Suomen Jääkiekkoleijona #135
Suomen Jääkiekkoliiton kultainen ansioristi 2009
Lauri Lajunen

Lauri Heikki Juhani Lajunen (s. 2. maaliskuuta 1950 Kajaani)on epäorgaanisen kemian professori, joka oli Oulun yliopiston rehtori 1993–2014.
Henkilötiedot ja opinnot

Lauri Lajunen syntyi vuonna  1950 Kajaanissa liikennetarkastaja Heikki Lajusen ja toimistosihteeri Elina Perttilän perheeseen. Hän valmistui ylioppilaaksi  Launeen yhteislyseosta Lahdesta vuonna 1969 ja sitten Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1974, filosofian lisensiaatiksi 1975 ja filosofian tohtoriksi 1976.
Ammatillinen ja muu toiminta

Helsingin yliopistossa Lauri Lajunen toimi tutkimusapulaisena vuonna 1974, assistenttina 1974–1976 ja analyyttisen kemian dosenttina vuodesta 1977 alkaen. Hän on toiminut Oulun yliopiston kemian apulaisprofessorina 1976–1979 ja epäorgaanisen kemian professorina vuodesta 1979 alkaen. Kemian laitoksen esimies hän oli 1982–1993, luonnontieteellisen tiedekunnan varadekaani 1985–1987 ja dekaani 1987–1993. Oulun yliopiston rehtorina hän toimi vuosina 1993–2014.
Lauri Lajunen on tehnyt useita opintomatkoja Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, hän oli muun muassa Floridan valtionyliopiston vieraileva professori vuonna 1985. Hän on hoitanut monia eri luottamustehtäviä, kuten kotimaisten ja kansainvälisten kemistien seurojen hallitusten jäsenyydet, korkeakouluneuvoston ja Suomen korkeakoulujen rehtoreiden neuvoston jäsenyys, Oulun yliopistoseuran johtokunnan jäsenyys, Tauno Tönningin Säätiön hallituksen jäsenyys sekä Biocenter Oulun neuvottelukunnan puheenjohtajuus. Lajunen toimi lisäksi pitkään Technopolis Oyj:n hallituksessa ja sai yhteiskuntavastuupartnerina tunnustuspalkinnon Technopoliksen 25-vuotisjuhlassa 2007.
Lajusella on noin 300 tieteellistä kemian alan julkaisua ja lisäksi noin 200 kokoomajulkaisua ja yleistajuista artikkelia. Hän on reservin majuri ja saanut muun muassa sotilasansiomitalin, Reserviupseeriliiton kultaisen ansiomerkin sekä ilmatorjunnan ansioristin siivitetyn ammuksen kera.
Aiheesta muualla

Oulun yliopiston rehtori ja avajaispuheet. Web Archive.
Lauri Lajusen juhlapuhe Launeen yhteislyseon ja Salinkallion koulun 60-vuotisjuhlassa 20.4.2002. Web Archive.
| n k Oulun yliopisto |
| --- | --- | --- |
| Rehtorit |  Kaitera (1959–1962)  Söyrinki (1963–1965)  Koiso-Kanttila (1965–1968)  Mannerkoski (1968–1987)  Korhonen (1987–1990)  Oksman (1990–1993)  Lajunen (1993–2015)  Niinimäki (2015–)  |  |
| Tiedekunnat |  Arkkitehtuurin tiedekunta  Biokemian ja molekyylilääketieteen tiedekunta  Humanistinen tiedekunta  Kaivannaisalan tiedekunta  Kasvatustieteiden ja psykologian tiedekunta  Luonnontieteellinen tiedekunta  Lääketieteellinen tiedekunta  Oulun yliopiston kauppakorkeakoulu  Teknillinen tiedekunta  Tieto- ja sähkötekniikan tiedekunta  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Muut:  IdRef