stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gilgameš
Sisältö > Kahdestoista taulu

(Viimeinen taulu, alkujaan sumerinkielisen Gilgameš, Enkidu ja manala -kertomuksen akkadiksi käännetty loppuosa, on myöhäinen lisäys eepokseen, eikä se ole kaikin osin yhteneväinen eepoksen muiden osien kanssa, Enkidu on esimerkiksi edelleen elossa.)
Gilgameš valittaa Enkidulle, että hänen ”pukkunsa” ja ”mekkunsa”, joiden on tulkittu tarkoittavan muun muassa palloa ja mailaa, vannetta ja keppiä tai rumpua ja rumpukapulaa, ovat pudonneet manalaan. Enkidu lupaa hakea ne takaisin. Gilgameš antaa Enkidulle tarkat ohjeet siitä, miten manalassa tulee käyttäytyä, jottei joutuisi vaikeuksiin. Ei tule muun muassa pitää puhtaita vaatteita eikä pitää kenkiä eikä voidella vartaloa tuoksuvin öljyin. Enkidu ei kuitenkaan noudata herransa neuvoa, ja aaveet tunnistavat hänet eläväksi ja kiusaavat häntä, eikä manala päästä Enkidua takaisin maan päälle. Gilgameš rukoilee Enliliä päästämään Enkidun. Enlil ei vastaa, ja Gilgameš anoo Siniä apuun. Sinkään ei vastaa. Gilgameš puhuttelee vuorostaan Eaa. Ea pyytää manalan Nergalia päästämään Enkidun takaisin elävien pariin ja kertomaan Gilgamešille manalan järjestyksen, mihin tämä suostuu. Gilgameš kyselee Enkidulta, mitä tämä on nähnyt manalassa ja Enkidu kertoo järkyttyneenä kokemistaan kauhuista.
Vedenpaisumuskertomus

Vedenpaisumuskertomus on Gilgameš-eepoksen taulussa XI. Sen sankari oli Utnapištim. Arkki oli kertomuksen mukaan valtavan ison kuution muotoinen, jonka jokainen sivu oli 120 kyynärää ja joka oli jaettu yhdeksään osaan. Utnapištim lastasi arkkiin omaisuutensa. Alkoi etelämyrsky, joka paisutti vedet ja pimensi maan. Avara maa särkyi saviruukun tavoin. Jumalat säikähtivät itse aiheuttamaansa vedenpaisumusta. Kuuden päivän ja seitsemän yön jälkeen tyyntyi ja vesi laski niin, että korkein vuorenhuippu ilmestyi näkyviin. Maa oli muuttunut savimaaksi. Laiva oli ajautunut Nisirin vuorelle. Utnapištim odotti Nisirin vuorella ja laski lentoon ensin kyyhkysen, joka palasi, sitten pääskysen, joka palasi, ja lopulta korpin, joka ei palannut. Utnapištim uhrasi tämän jälkeen jumalalleen. Kukaan muu kuin Utnapištim vaimoineen ei pelastunut tulvasta.
Gilgamešin vedenpaisumuskertomus muistuttaa toista sumerilaista vedenpaisumuskertomusta Ziusudrasta ja on alkujaan itsenäinen teos, joka tunnetaan akkadinkielisessä kirjallisuudessa nimellä Atrahasis. Gilgameš-eepoksessa tarinaa ei Atrahasisista poiketen kerro kaikkitietävä kertoja, vaan kertojana on vedenpaisumuksesta selviytynyt Utnapištim itse. Saman vedenpaisumuskertomuksen vastine esiintyy myös muuttuneena Raamatun Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa, ja on syytä olettaa, että niin Gilgameš kuin muukin mesopotamialainen kirjallisuus on osaltaan vaikuttanut Raamatun kirjojen muotoutumiseen.
Tulkintoja

Sumerilaisen lähdemateriaalinsa tavoin Gilgameš on päällisin puolin nimihenkilön matkoista kertova seikkailukertomus, mutta eepoksella on myös filosofinen taso, kysymys ikuisen elämän ja viisauden etsimisestä. Eepoksen lopussa Gilgameš ymmärtää ihmisen osan ja tyytyy siihen. Osa eepokseen muinaisbabylonialaisella kaudella tehdyistä muutoksista on pyrkinyt nimenomaisesti tämän tason luomiseen: esimerkiksi sumerilaisissa tarinoissa Gilgamešin palvelijana esiintyvä Enkidu on muutettu Gilgamešin toveriksi ja ”veljeksi”, jotta Enkidun kuolemasta aiheutuvalle Gilgamešin surulle ja järkytykselle on saatu tehokkaampi motiivi.
Tarinallisen ja filosofisen tason lisäksi Gilgameš-eepoksella on nykytutkimuksen mukaan kolmaskin, esoteerinen taso, jonka on mahdollisesti luonut eepoksen standardiversion sommittelija Sin-leqi-unninni. Kielitieteilijä ja assyriologi Simo Parpola on tuonut julkaisuissaan esille sen, että eepoksen rakenne vastaa assyrialaisessa uskonnossa keskeistä elämänpuuta. Tällöin eepos kuvaisi päähenkilön henkistä kasvamista ja kehitystä kohti täydellisyyttä, ja yksittäiset taulut toista ja kolmatta lukuun ottamatta vastaavat elämänpuun kymmentä osaa. Viidennessä taulussa kaadettava jättiläismäinen seetri kuvaisi ensimmäisissä tauluissa pöyhkeänä ja ylimielisenä esiintyvän Gilgamešin minää, joka estää hänen tiensä kohti täydellistä ihmistä. Elämänpuun latvusta vastaava kahdestoista taulu on puolestaan eepoksen huipentuma, se viisaus, jonka Gilgameš saavutti. Myös päähenkilön nimi, joka kirjoitetaan eepoksessa yllättävästi muodossa d=GISH.GIN2.MASH, sisältää mahdollisesti esoteerisen salaisuuden, ja sen kirjoitusasun mietiskeleminen on voinut kuulua spirituaalisiin harjoituksiin. Esoteerisessa tulkinnassa eepoksen lopullinen merkitys olisi kulkenut eteenpäin suullisena ja huolellisesti varjeltuna, salaisena opetuksena. Eri tulkinnat eepoksen tarkoituksesta eivät sulje toisiaan pois.
Kirjallisuutta

George, Andrew R.: The Babylonian Gilgamesh Epic. Introduction, Critical Edition and Cuneiform texts. Vol. I−II. Oxford University Press 2003.
Hämeen-Anttila, Jaakko (suom.): Gilgamesh: Kertomus ikuisen elämän etsimisestä.  Helsinki:  Basam Books, 2000.  ISBN 952-9842-34-1  Teoksen verkkoversio.
Parpola, Simo (toim.): The Standard Babylonian Epic pf Gilgamesh. State Archives of Assyria Cuneiform Texts 1, 1997.
Salonen, Armas (suom.): Gilgamesh-eepos. Maailman vanhin sankaritaru.  WSOY, Helsinki 1943.
Salonen, Armas (suom.): Gilgameš. Maailman vanhin sankaritaru.  WSOY, Porvoo – Helsinki – Juva 1980. Uusi suomennos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gilgameš Wikimedia Commonsissa
Lady Jane Grey

| Lady Jane Grey |
| --- | --- |
 
Englannin ja Irlannin kuningatar (kiistanalainen)
Valtakausi:  10. heinäkuuta 1553 – 19. heinäkuuta 1553
Edeltäjä:  Edvard VI
Seuraaja:  Maria I

Syntynyt:  12. lokakuuta 1536/1537 Leicester, Englanti
Kuollut:  12. helmikuuta 1554 (17 vuotta) tai 12. helmikuuta 1554 (16 vuotta) Lontoo, Englanti
Puoliso:  Lordi Guildford Dudley
Suku:  Grey
Isä:  Henry Grey
Äiti:  Frances Grey
Uskonto:  protestantti
Nimikirjoitus:  
Lady Jane Grey (lokakuu 1537 – 12. helmikuuta 1554) oli Englannin kuninkaan Henrik VII:n tyttären tyttärentytär ja toimi de facto Englannin ja Irlannin kuningattarena yhdeksän päivän ajan vuonna 1553. Janen lyhyt valtakausi päättyi kuitenkin, kun viranomaiset kumosivat hänen kuningattareksi julistamisensa. Kuningatar Maria I:n hallituskaudella hänet lopulta teloitettiin maanpetoksesta syytettynä. Lady Jane Greyn hallitsijakausi on kuitenkin kiistanalainen.
Nousu valtaistuimelle

Edvard VI kuoli 6. heinäkuuta 1553, ja Northumberlandin herttua julistutti lady Jane Greyn Englannin kuningattareksi tämän oleskellessa New Innissä, Gloucesterissa 10. heinäkuuta 1553. Joidenkin tarinoiden mukaan herttua sai kavaluudellaan Janen asettamaan kruunun päähänsä. Jane kuitenkin kieltäytyi nimeämästä aviomiestään Guilfordia kuninkaaksi, vaan antoi hänelle sen sijaan Clarencen herttuan arvonimen. Se raivostutti Dudleyn perhettä: Guilfordin äiti neuvoi poikaansa kieltäytymään jakamasta aviovuodetta, ja lähtemään linnasta. Jane käski linnanvartijan pysäyttää aviomiehensä ja kertoi tälle, että vaikka häntä ei kiinnostanut, missä tämä yönsä viettäisi, niin päivisin tämän tuli olla hänen rinnallaan.
Northumberlandin herttualla oli edessään lukuisia tehtäviä hänen yrittäessään lujittaa valtaansa. Kaikkein tärkeintä oli eristää tai vangita Maria, jotta tämä ei voisi kerätä ympärilleen tukijoita. Maria sai kuulla ennakkoon herttuan aikeista, ja pakeni etäiseen Framlinghamin linnaan, Suffolkiin.
Janen asema monarkkina on kiistanalainen, sillä hänen nousuunsa valtaistuimelle liittyi ristiriitaisuuksia. Kruununperimyslaki vuodelta 1544 antoi Henrik VIII:lle oikeuden määritellä seuraajansa testamentissaan, kun taas kuningas Edvard VI:n julkinen testamentti, jossa kuningas nimesi Jane Greyn seuraajakseen, oli ristiriidassa em. lain kanssa, koska alaikäisenä Edvard ei ollut vielä päässyt siihen ikään, että olisi voinut laatia testamentin. Vaikka Janen “nousu valtaan” rikkoi Englannin lakeja, monet olivat valmiita hyväksymään hänet Englannin kuningattareksi, vaikkakin vain siksi, että halusivat näin estää Henrikin vanhinta tytärtä, katolilaista Mariaa nousemasta valtaistuimelle.
Kruunun menetys

Marian kannatus osoittautui kuitenkin vahvemmaksi kuin Janen osittain siksi, että kansa tunsi yhä sympatiaa prinsessan kaltoin kohdeltua äitiä Katariina Aragonialaista kohtaan. Framlinghamin linnassa Maria keräsi ympärilleen 20 000 miehen armeijan, ja marssi Lontooseen syrjäyttämään Janen. Aluksi vaikutti todennäköiseltä, että valtaistuimelle nyt noussut Maria säästäisi Janen hengen. Kuningatar Maria lähetti lady Janen luo John de Feckenhamin käännyttääkseen tämän takaisin katoliseen uskoon.
Teloitus

Sir Thomas Wyattin johtama protestanttien kapina vuoden 1554 ensimmäisten kuukausien aikana sinetöi Janen kohtalon, vaikka hänellä ei ollutkaan suoranaisesti mitään tekemistä kapinan kanssa. Wyattin aloittama kapina käynnisti mellakan, jonka sai aikaan Marian tuleva avioliitto katolilaisen prinssi Filipin (myöhemmän Espanjan kuninkaan 1556–1598) kanssa. Janen isä, Suffolkin herttua Henry Grey ja muut aateliset liittyivät mukaan kapinaan vaatien Janen paluuta valtaistuimelle. Filip neuvonantajineen painosti Mariaa teloituttamaan Janen, jotta mitään levottomuuksia ei enää tulevaisuudessa puhkeaisi. Maria tarjosi Janelle armahdusta, mikäli tämä kääntyisi katoliseen uskoon, mutta Jane kieltäytyi. Viisi päivää Wyattin pidätyksen jälkeen Jane ja Guilford teloitettiin.
12. helmikuuta 1554 aamulla viranomaiset hakivat Guilford Dudleyn huoneistaan Towerissa ja veivät hänet Tower Hillin julkiselle teloituspaikalle, missä hänen kaulansa katkaistiin. Hänen maalliset jäännöksensä vietiin hevoskärryillä takaisiin Toweriin ohi niiden huoneiden, missä Janea pidettiin vankina. Seuraavaksi Jane vietiin yksityiseen teloitukseen Tower Greenille, Towerin sisäpuolelle. Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta yksityiset mestaukset sallittiin vain kuninkaallisille. Jane teloitettiin yksityisesti kuningatar Marian pyynnöstä, tämän kunnioituksesta serkkunsa tytärtä kohtaan. John de Feckenham, joka ei ollut onnistunut käännyttämään Janea, piti tälle seuraa koko teloituksen ajan. Jane oli päättänyt kuolla arvokkaasti, mutta kun hänen silmänsä oli sidottu, hän ei löytänyt tietään mestauslavalle. Hän alkoi joutua paniikkiin, kunnes joku tuntematon, mahdollisesti de Feckenham, auttoi häntä löytämään tien ja säilyttämään arvokkuutensa loppuun saakka.
Jane Grey kuoli kuudentoista vanhana. Ei ole löydetty mitään todisteita siitä, että hänen äitinsä olisi yrittänyt anomuksella tai muutoinkaan pelastaa tytärtään kuolemalta. Hänen isänsä odotteli jo omaa teloitustaan jouduttuaan vangiksi Wyattin kapinan jälkeen. Jane ja Guilford haudattiin St. Peter ad Vinculan kappeliin, Tower Greenin pohjoispuolelle. Kuningatar Maria eli vain neljä vuotta sen jälkeen, kun oli määrännyt serkkunsa tyttären Janen teloitettavaksi. Kuningatar Maria pidätytti Northumberlandin herttuan neljä muuta poikaa, John, Ambrose, Henry ja Robert Dudleyn näiden osallisuudesta isänsä juoneen, mutta myönsi heille myöhemmin armahduksen.
Populaarihistoriassa lady Janea kutsutaan joskus “yhdeksän päivän kuningattareksi” (10.–19. heinäkuuta 1553) tai ”kolmentoista päivän kuningattareksi” (6.–19. heinäkuuta 1553) – on epävarmaa, milloin hän itse asiassa nousi valtaistuimelle ja milloin hänet syrjäytettiin. Yleisempi versio kuitenkin on ”yhdeksän päivän kuningatar”. Historioitsijat pitävät hänen lyhyen hallituskautensa ensimmäisenä päivänä joko hänen edeltäjänsä kuolinpäivää, 6. heinäkuuta, tai hänen virallista julistamistaan kuningattareksi, 10. heinäkuuta. Lady Jane oli maineeltaan yksi aikansa oppineista naisista, ja historioitsija Alison Weir kuvaa häntä yhdeksi “vuosisadan järkevimmistä naisista”.
Lady Jane Grey populaarikulttuurissa

Lady Jane oli aiheena Nicholas Rowen tragediassa Lady Jane Grey vuodelta 1715. Siinä painotetaan Janen kohtalon traagisuutta. Jane oli myös pääosassa Ann Rinaldin kirjassa Nine Days a Queen – The Short Life and Reign of Lady Jane Grey vuodelta 2005.
Bob Dylanin laulu “Queen Jane Approximately” kertoo mahdollisesti Jane Greystä. Myös Rolling Stonesin ”Lady Jane” -kappale kertoo Janen kohtalosta.
Lisäksi Harry Potter -kirjasarjan Korpinkynnen tupakummitusta, Harmaata leidiä, pidetään Jane Greyn hahmona.
Lady Jane Grey populaarikulttuurissa > Elokuvataide

Lady Jane Grey; Or, The Court of Intrigue (1923)
Tudor Rose (1935), Janen roolissa Nova Pilbeam
Lady Jane (1986), pääosassa Helena Bonham Carter
Lady Jane Grey populaarikulttuurissa > Maalaustaide

The Execution of Lady Jane Grey
Lady Jane Grey Preparing for Execution, katso oikealla
Kaiverrus lady Janesta
Kirjallisuutta

Chronicle of Queen Jane and of Two Years of Queen Mary – tuntemattoman tekijän kirjoittama kronikka
Alison Weir (2008): Children of England ISBN 9780099532675
Faith Cook (2004): Nine Days Queen of England ISBN 9780852346136
Alison Plowden (2004): Lady Jane Grey: Nine Days Queen ISBN 9780750937696
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lady Jane Grey Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Edvard VI | Englannin kuningatar (kiistanalainen) 1553 | Seuraaja: Maria I |
| n k Englannin hallitsijat ja valtionpäämiehet (927–1707) |
| --- | --- |
 Alfred Suuri  Edvard Vanhempi  Ethelweard  Athelstan  Edmund I  Edred  Edwy  Edgar Rauhaisa  Edvard Marttyyri  Ethelred Neuvoton  Sven Haaraparta  Ethelred Neuvoton  Edmund Rautakylki  Knuut Suuri  Harald Jäniksenkäpälä  Knuut III Hardeknut  Edvard Tunnustaja  Edgar Atheling  Harald Godwininpoika  Vilhelm Valloittaja  Vilhelm Punainen  Henrik I  Tapani  Matilde  Eustace IV  Henrik II  Rikhard Leijonamieli  Juhana Maaton  Ludvig VIII  Henrik III  Edvard I  Edvard II  Edvard III  Rikhard II  Henrik IV  Henrik V  Henrik VI  Edvard IV  Henrik VI  Edvard IV  Edvard V  Rikhard III  Henrik VII  Henrik VIII  Edvard VI  Lady Jane Grey  Maria I  Filip II  Elisabet I  Jaakko I  Kaarle I  Oliver Cromwell  Richard Cromwell  Kaarle II  Jaakko II  Maria II  Vilhelm III Oranialainen  Anna 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tuntemattoman taiteilijan 1500-luvulla tekemä maalaus, jonka on aiemmin oletettu esittävän lady Jane Greytä.
Lady Jane Grey Preparing for Execution,George Whiting Flaggin maalaus vuodelta 1853.
Fredrik Grönholm

Fredrik Ludvig Johannes Grönholm (15. kesäkuuta 1892 Liminka – 20. toukokuuta 1952) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat rovasti Ludvig Grönholm ja Martta Karoliina Ljung.
Opinnot

Grönholm kävi viisi luokkaa Tornion yhteiskoulua ja opiskeli kaksi lukukautta Saksassa Altenburgin teknillisessä opistossa vuonna 1914. Hän kävi Lappeenrannan tykistökoulun vuonna 1919 ja jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921.
Jääkärikausi

Grönholm liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 7. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 16. toukokuuta 1916 ja edelleen pataljoonan 2. komppaniaan 21. elokuuta 1916, kunnes viimein hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1916 äskettäin perustettuun pataljoonan haupitsipatteriin. Seuraavaksi hänet siirrettiin hänen sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon 23. lokakuuta 1917. Takaisin pataljoonan tykistöön hänet siirrettiin 16. tammikuuta 1918. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Grönholm saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan kuormastoaliupseeriksi Jääkäritykistön 2. patteriin. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen toteutetussa tykistön uudelleen järjestelyssä hänet sijoitettiin Jääkäritykistöprikaatin 2. ammuskolonnaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Grönholm palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet määrättiin tykistön uudelleenjärjestelyn yhteydessä ensin Hämeen kenttätykistörykmentti l:n 3. patteristoon ja myöhemmin raskaaseen tykistörykmenttiin. Tykistörykmentissä hän toimi 1. patterin vääpelinä ja siirtyi 24. huhtikuuta 1920 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Viipurin paikallispataljoonaan ja 20. huhtikuuta 1921 alkaen patteriupseeriksi Rannikkotykistörykmentti 2:een. Armeijasta hän erosi 29. kesäkuuta 1922 ja siirtyi työnjohtajaksi Kemiin.
Talvi- ja jatkosota

Grönholm osallistui talvisotaan autokolonnan johtajana Rannikkotykistörykmentti 3:ssa. Välirauhan aikana hän toimi työkomppanian päällikkönä Jaakkiman lohkolla. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin talousupseeriksi Ratsuväkiprikaatiin, josta hänet kotiutettiin vuonna 1942 ja hän siirtyi Ouluun työnjohtajaksi Oy Herman Andersonille. Hänet haudattiin Ouluun.
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Erwin Rommel

| Erwin Rommel |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Erämaan kettu (saks. Wüstenfuchs)
Syntynyt: 15. marraskuuta 1891 Heidenheim, Saksan keisarikunta
Kuollut: 14. lokakuuta 1944 (52 vuotta) Ulm, natsi-Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Saksa  Saksa
Palvelusvuodet:  1910–1944
Komentajuudet:  7. panssaridivisioona 1940  Deutsches Afrikakorps 1941–1943 Armeijaryhmä E 1943 Armeijaryhmä B 1943–1944
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota toinen maailmansota
Sotilasarvo:  sotamarsalkka
Kunniamerkit:  rautaristi tammenlehvillä, miekoilla ja briljanteilla Pour le Mérite
 Nimikirjoitus
Erwin Johannes Eugen Rommel (15. marraskuuta 1891 Heidenheim – 14. lokakuuta 1944 Ulm) oli saksalainen kansallissosialistisen hallinnon sotamarsalkka ja yksi arvostetuimmista toisessa maailmansodassa taistelleista sodanjohtajista.
Rommel tuli tunnetuksi etenkin Saksan Pohjois-Afrikassa taistelleen armeijan Deutsches Afrikakorps’n komentajana. Hänet tunnettiin lempinimellä ”Erämaan kettu” (Wüstenfuchs,  kuuntele ääntämys (ohje), myös suom. Aavikkokettu). Tätä ennen hän tuli tunnetuksi johdettuaan 7. panssaridivisioonaa taistelussa Ranskasta, missä yksikkö liikkui niin nopeasti että sekä vihollinen että ylikomento olivat epävarmoja sen sijainnista, minkä antoi yksikölle lempinimen Aavedivisioona.
Pohjois-Afrikan retken jälkeen Rommel siirrettiin Ranskaan huolehtimaan sen puolustuksesta liittoutuneiden todennäköisen maihinnousuoperaation varalta. Rommel pakotettiin tekemään itsemurha, koska hänen epäiltiin sekaantuneen Adolf Hitleriä vastaan suunnattuun pommiattentaattiin. Epäilyä ei kuitenkaan ole koskaan pystytty todistamaan perustelluksi.
Erwin Rommel muistetaan loistavana sotataktikkona ja johtajana, mutta myös hänen vastustajiaan kohtaan osoittamastaan ritarillisuudesta ja kunnioituksesta. Hän oli yksi niistä komentajista, jotka kieltäytyivät noudattamasta Hitlerin kommando-käskyä, jossa määrättiin kaikki kiinni jääneet kommandot teloitettaviksi. Rommel hämäsi usein vihollistaan, teki nopeita yllätyshyökkäyksiä ja eteni joskus niinkin nopeasti, että hänen esimiehillään oli vaikeuksia seurata hänen etenemistään kartalla. Hänen onnistui usein hämätä suurikin vihollisjoukko antautumaan, vaikka sillä olisi vielä ollut mahdollisuuksia jatkaa taistelua.
Rommelilla ei ollut kiinnostusta politiikkaan, eikä hän koskaan kuulunut kansallissosialistiseen puolueeseen, johon hän suhtautui varauksellisesti. Rommel piti aluksi Hitleriä vahvana johtajana, joka voisi nostaa silloisen Saksan sekasorrosta uuteen loistoon. Natseja hän piti huijareina ja pyrkyreinä, joita kerääntyi Hitlerin ympärille. ”Tuntuvat olevan huijareita koko joukko”, oli Rommel sanonut vaimolleen ennen Hitlerin tuloa valtakunnankansleriksi.
Lapsuus ja perhe

Erwin Rommel syntyi Saksassa 15. marraskuuta vuonna 1891 Württembergin osavaltiossa Heidenheimissa, joka sijaitsee noin 45 kilometrin päässä Ulmin kaupungista. Hänet kastettiin kaksi päivää syntymänsä jälkeen. Hän oli nelilapsisen protestanttisen perheen toinen poika. Rommelin isä Erwin Rommel vanhempi oli opettaja ja Aalenin oppikoulun rehtori. Rommelin äiti Helene (synt. von Luz) oli paikallisen korkea-arvoisen virkamiehen tytär. Heillä oli Erwinin lisäksi kaksi poikaa, Karl ja Gerhard, ja tytär nimeltä Helene.
Rommel oli kalpea nuorukainen, joka sairasteli usein. Hän ei ollut erityisemmin kiinnostunut sotilasurasta, vaan haaveili lentomekaanikon ammatista. Neljätoistavuotiaana hän rakensi ystävänsä kanssa täysimittaisen purjelentokoneen. Myöhemmin hän ylpeili monesti sillä, että koneella pystyi lentämään, vaikkakaan ei kovin pitkää matkaa. Vuonna 1910 Rommel liittyi isänsä vaatimuksesta paikalliseen 124. jalkaväkirykmenttiin, josta hänet lähetettiin pian kadettikouluun Danzigiin. Kadettikoulun aikana Rommel tapasi tulevan vaimonsa Lucie Maria Mollinin vuonna 1911. Rommel valmistui saman vuoden marraskuussa ja ylennettiin luutnantiksi vuonna 1912. Rommel ja Lucie menivät naimisiin vuonna 1916, ja kahdentoista avioliittovuoden jälkeen heille syntyi poika, Manfred. Perheonnea kuvaavat Rommelin rintamalta lähes päivittäin lähettämät kirjeet.
Toisen maailmansodan aikana vuonna 1943, sotatilanteen jo käännyttyä Saksaa vastaan ja liittoutuneiden aloitettua saksalaisten kaupunkien pommittamisen, Rommelin huoli perheestään kasvoi. Lucie ja Manfred asuivat tuolloin Wiener Neustadtissa lähellä Messerschmittin lentokonetehtaita. Rommel tiesi yli 40 000 siviilin kuolleen Hampurin pommituksissa. Rommel soitti Lucielle ja käski tämän koota ja siirtää arvokkaimman omaisuutensa hyvissä ajoin turvaan. Hän luetteli Lucielle esineitä, jotka hän halusi pelastettavan – muun muassa kameransa, metsästysaseensa, perhearkiston, Führerin nimikirjoituksella varustetun valokuvan sekä Japanin lähetystön lähettämän samurai-miekan. Rommel kirjoitti myöhemmin Lucielle ja vaati tätä etsimään uutta asuinpaikkaa mahdollisimman pian. Tullessaan lomalle heidän uuteen kotiinsa Herrlingeniin Rommelilla oli mukanaan Lucielle yllätys: vuoden ikäinen terrieri nimeltään Ajax.
Sotilasura > Ensimmäinen maailmansota

Rommel osallistui luutnanttina ensimmäiseen maailmansotaan. Hän taisteli länsirintamalla Ranskassa ja itärintamalla Romaniassa sekä Italiassa. Tammikuussa 1915 Rommel sai johtoonsa vuoristopataljoonan (saks. Alpen Korps) Ranskassa, jossa hän sai mainetta nopeista taktisista päätöksistään ja siitä, että hän käytti taitavasti hyväkseen vihollisen joukkojen epäjärjestystä ja sekaannusta. Heinäkuussa Rommel siirrettiin Ranskasta Romaniaan ja syyskuussa edelleen vaativampiin tehtäviin Italian rintamalle.
Rommel haavoittui syyskuussa 1914 luodista vasempaan reiteensä hänelle tyypillisessä tilanteessa: ammukseton kivääri aseenaan kolmea ranskalaissotilasta vastaan. Palattuaan sairaalasta vuoden 1915 tammikuun lopulla hän ryömi miehineen 100 metrin levyisen piikkilankaesteen läpi ranskalaisten pääasemiin, valtasi ja piti hallussaan neljää ranskalaisten bunkkeria ranskalaisen pataljoonan hyökkäyksestä huolimatta. Rommel aiheutti ranskalaisille raskaita tappioita menettäen itse alle tusinan verran miehiä. Hän onnistui vetäytymään ennen vastustajan uutta hyökkäystä. Tästä uroteosta hänelle myönnettiin I luokan rautaristi.
Vuoden 1917 syyskuussa Rommelin komentama vuoristopataljoona siirrettiin Pohjois-Italiaan, jossa hänet ylennettiin kapteeniksi. Samassa yhteydessä hänelle myönnettiin myös arvostettu Pour le Mérite -kunniamerkki. Rommel sai mitalin taisteltuaan Länsi-Slovenian vuorilla. Siellä käydyssä Caporetton taistelussa Rommel valtasi strategisesti tärkeän Mataiur-vuoren. Taistelun päätyttyä Rommel oli yhtämittaisesti ollut liikkeessä 50 tuntia, marssinut noin 19,3 kilometriä linnuntietä vuoristomaastossa, kiivennyt 2100 metrin korkeuteen ja ottanut vangiksi yhteensä 150 italialaista upseeria ja 9 000 sotilasta sekä vallannut 81 tykkiä.