stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Studio Ghibli

| Studio Ghibli |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Kabushikigaisha
Markkina-arvo:  15,77 miljardia ¥ (2011)
Perustettu:  15. kesäkuuta 1985
Perustaja:  Hayao Miyazaki Isao Takahata
Toimitusjohtaja:  Kōji Hoshino
Avainhenkilöt:  Kōji Hoshino (toimitusjohtaja) Hayao Miyazaki (ohjaaja) Isao Takahata (ohjaaja) Toshio Suzuki (tuottaja)
Kotipaikka:  Koganei, Tokio, Japani
Toimiala:  elokuvat, media ja viihde
Tuotteet:  Animaatioelokuvat, televisioelokuvat, mainoselokuvat, elokuvat
Nettotulos:  1,426 miljardia jeniä (2011)
Henkilöstö:  300
Omistaja:  Tokuma shoten (1999–2005)   itsenäinen (2005–)
Kotisivu:  ghibli.jp
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Studio Ghibli (jap. スタジオジブリ) on japanilainen animaatiostudio. Sen anime-elokuvat ovat mielikuvituksellisia, tunteellisia ja laajasti kehuttuja ympäri maailmaa.
Vuonna 1985 perustettua studiota johtaa arvostettu ohjaaja Hayao Miyazaki kollegansa ja opastajansa Isao Takahatan kanssa. Miyazakin Ghibli-ajan elokuvien ääniraidat ovat säveltäjä Joe Hisaishin käsialaa. Ghiblin pääkonttori, jossa animaatiot valmistetaan, sijaitsee Tokiossa.
Historiaa

Studio Ghiblin historia juontaa vuoteen 1983, jolloin julkaistiin Tuulen laakson Nausicaä mangana Tokuma shotenin Animage-lehdessä. Tokuma on Ghiblin emoyhtiö, joka on muun muassa välittänyt Disneylle video-oikeudet kahdeksaan Ghiblin elokuvaan sekä oikeudet Prinsessa Mononoken ja Henkien kätkemän maailmanlaajuiseen levittämiseen.
Ghibli toimintaperiaate oli pitkään se, että filmejä tehtiin yksi kerrallaan, katsottiin, menestyykö se teattereissa, ja jos menestyi, niin tehtiin toinenkin elokuva.lähde? Aluksi Ghibli oli vaakalaudalla, koska elokuvien tuotto kattoi juuri ja juuri niiden kustannukset. Nykyisin Ghibli on menestyvä yritys, joka on tuottanut monia huippusuosittuja elokuvia, kuten Miyazakin Prinsessa Mononoken, Naapurini Totoron (tunnetaan myös nimellä Näkymätön ystävä), Henkien kätkemän ja Liikkuvan linnan, Takahatan Tulikärpästen haudan sekä Yoshifumi Kondōn Sydämen kuiskauksen. Eräs Ghiblin perussäännöistä on se, että menestyneillekään elokuville ei tehdä jatko-osia.
Fanisivustolla kerrotaan studion nimen juontavan juurensa Miyazakin innostukseen Italiasta ja italialaisista lentokoneista. "Ghibli" on alun perin arabiankielinen, Libyassa käytetty sana, jolla tarkoitetaan Pohjois-Afrikan aavikolta puhaltavaa kuumaa ja pölyistä ilmavirtausta. Italialaiset nimesivät toisen maailmansodan aikana erään Saharalla tiedustelulentoja lentäneen lentokoneensa (Caproni Ca.309) ”Ghibli”-lisänimellä.
Ghiblin elokuvat

| Elokuva | Ensi-ilta JP | Ensi-ilta FI | Ohjaaja | Tuotto |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Laputa – linna taivaalla | 2. elokuuta 1986 | 6. maaliskuuta 2009 | Hayao Miyazaki |  |
| Tulikärpästen hauta (esitettiin yhdessä Naapurini Totoron kanssa) | 16. huhtikuuta 1988 | 22. maaliskuuta 2006 | Isao Takahata |  |
| Naapurini Totoro (esitettiin yhdessä Tulikärpästen haudan kanssa) | 16. huhtikuuta 1988 | 29. syyskuuta 2006 | Hayao Miyazaki |  |
| Kikin lähettipalvelu | 29. heinäkuuta 1989 | 30. maaliskuuta 2007 | Hayao Miyazaki | 18 000 000 $ |
| Eilisen kuiskaus | 20. heinäkuuta 1991 | 9. joulukuuta 2016 | Isao Takahata |  |
| Porco Rosso | 18. heinäkuuta 1992 | 7. maaliskuuta 2008 | Hayao Miyazaki | 34 000 000 $ |
| Aaltojen kuohu | 5. toukokuuta 1993 | 3. lokakuuta 2008 | Tomomi Mochizuki |  |
| Pom Poko | 16. heinäkuuta 1994 | 24. syyskuuta 2010 | Isao Takahata |  |
| Sydämen kuiskaus | 15. heinäkuuta 1995 | 27. maaliskuuta 2009 | Yoshifumi Kondō |  |
| Prinsessa Mononoke | 12. heinäkuuta 1997 | 26. helmikuuta 2010 | Hayao Miyazaki | 159 400 000 $ |
| Naapurini Yamadat | 17. heinäkuuta 1999 | 27. lokakuuta 2011 | Isao Takahata | 20 500 000 $ |
| Shiki-Jitsu (Ghiblin tytäryhtiön tuottama live-elokuva) | 7. joulukuuta 2000 |  | Hideaki Anno |  |
| Henkien kätkemä | 27. heinäkuuta 2001 | 29. marraskuuta 2002 | Hayao Miyazaki | 289 100 000 $ |
| Kissojen valtakunta | 20. heinäkuuta 2002 | 27. lokakuuta 2005 | Hiroyuki Morita | 54 000 000 $ |
| Liikkuva linna | 20. marraskuuta 2004 | 15. maaliskuuta 2006 | Hayao Miyazaki | 235 000 000 $ |
| Maameren tarinat | 29. heinäkuuta 2006 | 28. syyskuuta 2007 | Gorō Miyazaki | 68 673 565 $ |
| Ponyo rantakalliolla | 19. heinäkuuta 2008 | 25. syyskuuta 2009 | Hayao Miyazaki | 201 750 937 $ |
| Kätkijät | 17. heinäkuuta 2010 | 28. lokakuuta 2011 | Hiromasa Yonebayashi | 145 600 000 $ |
| Kukkulan tyttö, sataman poika | 16. heinäkuuta 2011 | 28. syyskuuta 2012 | Gorō Miyazaki | 61 460 000 $ |
| Tuuli nousee | 20. heinäkuuta 2013 | 4. huhtikuuta 2014 | Hayao Miyazaki | 136 500 000 $ |
| Prinsessa Kaguyan taru | 23. marraskuuta 2013 | 24. lokakuuta 2014 | Isao Takahata | 24 200 000 $ |
| Marnie – tyttö ikkunassa | 19. heinäkuuta 2014 | 2. lokakuuta 2015 | Hiromasa Yonebayashi | 30 600 000 $ |
| Aya ja noita | 30. joulukuuta 2020 | 6. elokuuta 2021 | Gorō Miyazaki | 842 744 $ |
| Poika ja haikara | 14. heinäkuuta 2023 | 17. marraskuuta 2023 | Hayao Miyazaki |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Studio Ghiblin viralliset sivut (japaniksi)
Studio Ghiblin Suomessa julkaistut DVD:t (Arkistoitu – Internet Archive)
Nausicaa.net, Ghibli-aiheinen fanisivusto (englanniksi)
Studio Ghiblin tuotanto
Laputa – linna taivaalla (1986)
Naapurini Totoro (1988)
Tulikärpästen hauta (1988)
Kikin lähettipalvelu (1989)
Eilisen kuiskaus (1991)
Porco Rosso (1992)
Aaltojen kuohu (1993)
Pom Poko (1994)
Sydämen kuiskaus (1995)
Prinsessa Mononoke (1997)
Naapurini Yamadat (1999)
Henkien kätkemä (2001)
Kissojen valtakunta (2002)
Liikkuva linna (2004)
Maameren tarinat (2006)
Ponyo rantakalliolla (2008)
Kätkijät (2010)
Kukkulan tyttö, sataman poika (2011)
Tuuli nousee (2013)
Prinsessa Kaguyan taru (2013)
Marnie – tyttö ikkunassa (2014)
Poika ja haikara (2023)
Nick Vujicic

Vujicic vuonna 2021.
Nicholas James Vujicic (s. 4. joulukuuta 1982) on australialainen saarnaaja ja puhuja. Hän syntyi ilman käsiä ja jalkoja harvinaisen oireyhtymän, tetra-amelia syndrooman takia. Lapsena hän kärsi masennuksesta, mutta tuli lopulta sinuiksi sairautensa kanssa ja 17-vuotiaana hän perusti Life Without Limbs -hyväntekeväisyysjärjestön. Vujicic on suorittanut kaksi taloustieteen korkeakoulututkintoa. Nykyään hän pitää puheita ympäri maailmaa ja keskittyy vähäosaisten asioihin. Vujicic avioitui Kanae Miyaharan kanssa vuonna 2012. Heillä on kaksi lasta, 2013 ja 2015 syntyneet pojat. Kiyoshi James Vujicic ja Dejan Levi.
Teoksia

Vujicic, Nick: Ra(a)jaton elämä / Nick Vujicic (suom. Mirja Sevón).  Hämeenlinna:  Päivä, 2011.  ISBN 978-952-475-506-1
Vujicic, Nick: Unstoppable: The Incredible Power of Faith in Action.  The Doubleday Religious Publishing Group, 2013.  9780307730893
Vujicic, Nick: Limitless: Devotions for a Ridiculously Good Life.  The Doubleday Religious Publishing Group, 2013.  9780307730916
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Life Without Limbs
Attitude is Altitude (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Cornelis Vreeswijk

Cornelis Vreeswijk Yrjö Kukkapuron suunnittelemassa tuolissa vuonna 1967.
Cornelis Vreeswijk (8. elokuuta 1937 IJmuiden, Velsen – 12. marraskuuta 1987 Tukholma) oli hollantilaissyntyinen ruotsalainen lauluntekijä ja laulaja.
Uran alku

Vreeswijkin perhe muutti Alankomaista Ruotsiin Cornelisin ollessa 12-vuotias. Maahanmuuttajapoika halusi oppia ruotsin kielen nopeasti paremmin kuin luokkatoverinsa, jottei häntä voitaisi kiusata. Siten hän opetteli kirjoittamaan hauskoja laulelmia, jotka olivat myös osittain  yhteiskuntakriittisiä. 1960-luvun alussa hän alkoi esiintyä opiskelijaklubeilla, ja 1963 häntä kuuli silloin jo tunnettu trubaduuri Fred Åkerström, joka vihjaisi hänestä tutulle kustantajalle. Näin hän sai levyttää ensimmäinen levynsä, Ballader och oförskämdheter (”Balladeja ja hävyttömyyksiä”). Levy nousi heti suosioon, ja painos myytiin loppuun. Kriittisyydestä johtuen levy sai Sveriges Radiossa heti ”pääkallomerkinnän” eli sitä sai esittää radiossa vain hyvin harkitusti. Koko 1960-luku oli Vreeswijkille tuottoisa, ja hän teki sinä aikana 5–6 LP-levyä omilla teksteillään. Hänen suosionsa nousi, mutta samalla hän vietti myrskyisää yksityiselämää. Hän ehti 60-luvulla mennä jo kaksi kertaa naimisiin, ja oli kaiken kaikkiaan neljä kertaa naimisissa. Hän on myös istunut vankilassa rattijuoppoudesta.
Levymyynnillä hän ansaitsi miljoonia, mutta hän oli hyvin antelias luonteeltaan ja täysin numerosokea, joten miljoonat menivät samalla vauhdilla. 1969 hänellä oli 125 000 kruunua verorästejä. Vaikka hän maksoi niitä aina kun sai rahaa, hän ei koko elinaikanaan saanut verovelkojaan täysin maksettua. Hänen kuollessaan rästit olivat yhteensä 700 000 kruunua.
Uran hiipuminen

Vreeswijk asui Tukholmassa asuntoveneessä Mälarenin laiturissa, josta oli lyhyt matka Söderin ravintoloihin. Kapakkakierroksilla hän tapasi kaikenlaisia ihmisiä ja tämän värikkään kaartin hän kietoi vähitellen myös laulelmiinsa. Hän oli myös kovin mustasukkainen ja alkoholin vaikutuksesta kiivasluonteinen, joten 1975 hän istui taas useampaan otteeseen vankilassa pahoinpitelystä. Ohessa hän ehti tehdä lisää levytyksiä ja levytti oman tuotantonsa lisäksi myös muitten lauluja. Muun muassa hän teki omat tulkinnat Evert Tauben, Povel Ramelin ja Carl Michael Bellmanin lauluista. Hän esiintyi myös Roskilden laulufestivaaleilla ja teki kiertueen Hollannissa. Hän levytti muutamat levynsä myös hollanniksi, mutta ei saavuttanut siellä koskaan samaa suosiota kuin Ruotsissa. Hänen elämäntyylinsä alkoi vähitellen verottaa terveyttä. Hän oli diabeetikko, ja tämän lisäksi hän sairastui maksasyöpään. Hän kuoli Södersjukhusetissa vain 50-vuotiaana.
Vreeswijk ja Suomi

Suomeksi käännettynä Vreeswijkin tunnetuin teos lienee Fredin esittämä ”Roskisdyykkarin balladi”. Hannu Pelkonen käänsi ja levytti Antero Jakoilan kanssa vuonna 1992 neljätoista Vreeswijkin laulua nimikkeellä Erilainen Erkki – Cornelis Vreeswijkin lauluja. Myös joitakin hänen Vietnamin sodan vastaisia laulujaan käännettiin suomeksi. Hän kävi esiintymässä Helsingissä useaan otteeseen ja tutustui kapakoissa Tapio Rautavaaran tuotantoon. Niistä hän innostui sen verran, että käänsi niitä ruotsiksi (pienellä avulla, hän ei osannut suomea) ja levytti kokonaisen LP-levyn siitä aineistosta nimellä En spjutkastares visor (Keihäänheittäjän lauluja). Kappaleista ainakin ”Halta Eriksson” (”Ontuva Eriksson”) ja ”Farfars halmhatt” (”Isoisän olkihattu”) kipusivat listoille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Cornelis Vreeswijk Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ihailijakerhon kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (suomeksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef 
Cornelis Vreeswijkin hauta.
Agni (ohjus)

Kehitteillä olevan Agni V-ohjuksen koelaukaisu.
Agni on Intian kehittämien strategisten ydinohjusten tuoteperhe. Niiden kantomatka on noin 700–6 000 kilometriä. Agni-ryhmään kuuluu pääosin ballistisia kiinteäpolttoaineisia ohjuksia. Nimi Agnī tarkoittaa sanskritissa tulta, joka polttaa syntiset. Se on myös tulen jumala.
Agni I:n kantomatka on 700 km, ja se on tarkoitettu pelotteeksi Pakistania vastaan. Agni II:n kantomatka oli 2 000 km, Agni III:lla matka kasvoi 3 500 kilometriin, jotta se oli selkeästi suunnattu Kiinaa vastaan. Kolmivaiheinen Agni IV 5 500 kantomatkalla kattaa koko Kiinan Pekingiin asti.
2010-luvulla kehitetyt Agni V ja Agni VI ovat jo selvästi mannertenvälisiä ohjuksia.
Agni TD

Agni-ohjuksen kehittely aloitettiin vuonna 1979. Agnin ensimmäinen versio on viralliselta nimeltään Agni Technical Demonstrator eli Agni TD. Ensimmäinen vaihe käytti kiinteää ja toinen nestemäistä polttoainetta.
Agnin ensimmäinen rakettivaihe perustui SLV-3-kantoraketin ensimmäiseen vaiheeseen, joka puolestaan pohjautui Yhdysvaltojen Scout-kantorakettiin. Toinen vaihe käytti nestemäistä polttoainetta kuten myös Prithvi-ohjus. Agni TD:tä testattiin kolme kertaa: 1989, 1992 ja 1994.
Agni I

Vuonna 1997 ohjelma käynnistettiin uudelleen, mahdollisesti Kiinan ohjuskokeiden takia. Ohjusten nimiä muutettiin niin, että vanhasta ykkösestä tuli TD ja vanhasta kakkosesta Agni-I.
Agni-I oli 15 metriä pitkä 12 tonnia painava yksivaiheinen keskipitkän matkan ohjus, joka käytti kiinteää polttoainetta.
Agni II

Agni-ohjuksen kehittelyn tuloksena syntyi kokonaan kiinteäpolttoaineinen Agni-II, jonka kantomatka on noin 2 000 km 1 000 kg:n kärjellä ja 3 500 km pienennetyllä kuormalla. Se lukeutuu keskipitkän matkan ohjuksiin IRBM:iin. Sen kantosäde ulottuu koko Pakistaniin ja osiin Kiinasta. Agni II:n tarkkuuden (CEP) on raportoitu olevan jopa 40 metriä. Siinä on INS/HGPS laitteisto ja kaksitaajuustutka.
Agni III

Ensimmäinen Agni III -ohjuksen koelaukaisu epäonnistui vuonna 2006. Huhtikuussa 2007 testi onnistui. Ohjus kantaa 4 000 km eli käytännössä koko Kiinaan, muun muassa Pekingiin ja Shanghaihin.
Agni III voi kuljettaa 1,5 tonnin hyötykuorman. Kaksivaiheinen ohjus käyttää kiinteää polttoainetta.
Maaliskuussa 2008 Intian tiedemiehet ilmoittivat kehittäneensä ja patentoineensa uuden lämpökilven päällysteen, joka suojaa lämpökilpeä höyrystymällä suurissa nopeuksissa. Tämä mahdollistaa ohjusten kantomatkojen kasvattamisen 40 %.
Agni IV

Vuonna 2011 Agni IV lensi testissä 3 000 km, pitemmän matkan kuin yksikään aikaisempi koelaukaisu. Testissä kuormaa oli 800 kg, mutta ohjus on suunniteltu 1 000 kilon hyötykuormalle.
20 tonnia painavaa Agni IV:tä voidaan rautatien lisäksi kuljettaa myös maantiellä, joten liikutettavuus paranee. Siinä on erityisesti kehitetty ominaisuuksia joilla vältetään vihollisen ohjustorjuntajärjestelmät. Siihen kehitetään monien taistelukärkien järjestelmää, jolloin yksi laukaisu voi suuntautua useisiin kohteisiin.
Agni-V

Agni IV:n testilaukaisu marraskuussa 2011 onnistui hyvin. Seuraavana päivänä Intian puolustusvoimat ilmoitti olevansa valmis testaamaan Agni V:tä helmikuuhun mennessä.
Agni V:tä testattiin menestyksellä huhtikuussa 2012. Tämä Agni III:sta paranneltu ohjus kantaa noin 5 000–6 000 km. Ohjus on näin ollen sama kuin Agni III, mutta yksi rakettivaihe lisätty. Ydinkärjen paino on noin 1 000 kg. Ohjus on 17,5 m pitkä, 2 m paksu. 
Intia määritteli sen olevan mannertenvälinen ohjus ICBM.
Agni VI

Helmikuussa 2013 ilmoitettiin että Agni VI -ohjuksen kehitystyö on aloitettu. Sen oletetaan lentävän selvästi edeltäjiään pidemmälle, noin 8 000 km:n päähän.
K-4

K-4 on Agni III -ohjuksen pohjalta kehitetty sukellusveneestä laukaistava ohjus. Se kantaa jopa 3 500 km:n päähän, taistelukärjen paino on 2 400 kg.
Agnin taistelukärjet

Vuonna 2012 Intialla uskottiin olevan 80–100 ydinkärkeä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.globalsecurity.org/wmd/world/india/agni.htm
http://www.missilethreat.com/missiles/agni-2_india.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.missilethreat.com/missiles/agni-3_india.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.fas.org/nuke/guide/india/missile/agni.htm
Agni-IV, Agni-III launch this week Asian Defence 17.9.2012
Agni-II -tyypin ohjus tasavallanpäivän paraatissa New Delhiissä vuonna 2004
Agni II:n, III:n ja V:n kantamat
Vuolijoen vaakuna

Vuolijoen vaakuna (1966–2006)
Vuolijoen vaakuna oli Vuolijoen kunnan tunnus. Vaakunan aiheen kaateinen polviorsi viittaa paikkakunnan nimen alkukirjaimeen ja raudan merkki Otanmäen kaivokseen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä alainen, kaateinen polviorsi, jonka yläpuolella raudan merkki; molemmat hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Kaj Kajander, ja Vuolijoen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 11. maaliskuuta 1966. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 7. heinäkuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2007, kun Vuolijoki liittyi osaksi Kajaanin kaupunkia.
Vuohenkello

| Vuohenkello |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Kellokasvit Campanulaceae
Suku::  Kellot Campanula
Laji::  rapunculoides
Kaksiosainen nimi
 Campanula rapunculoides  L. 
Katso myös
   Vuohenkello Wikispeciesissä   Vuohenkello Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuohenkello (Campanula rapunculoides) on kellokasveihin (Campanulaceae) kuuluva kasvilaji. Ne kasvavat lähes metrin pituisiksi pääosin niityillä ja ojanvarsilla.
Suomeen vuohenkello tuotiin koristekasviksi, mutta sitä käytetään myös hyötykasvina. Osa sen juurista turpoaa mukulamaisiksi ravintovarastoiksi, joita on käytetty myös ihmisen ruokana. Vahvojen maanalaisten juuriensa avulla ne pysyvät paikallaan hyvin.
Vuohenkelloa kasvaa Etelä- ja Keski-Suomessa muun muassa puistoissa, puutarhoissa, tienreunoilla ja joskus rehevissä metsiköissäkin. Sen kapeat kukat ovat sinipunaiset ja noin 2−3 cm pitkät. Lehdet ovat hammaslaitaisia, tyvestä terävät.
Vuohenkellon lähimmät sukulaislajit ovat ukonkello (Campanula latifolia) ja varsankello (Campanula trachelium).
Aiheesta muualla

Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Vuohenkello (Campanula rapunculoides)
Luontoportti: Vuohenkello (Campanula rapunculoides)
Pohjolan kasvien pauloissa: Campanula rapunculoides – vuohenkello
ITIS: Campanula rapunculoides (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Campanula rapunculoides (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q341547  Wikispecies: Campanula rapunculoides  APDB: 19654  APNI: 104621  BioLib: 41211  CoL: QBTT  EoL: 577767  EPPO: CMPRA  EUNIS: 165082  FNA: 242416225  GBIF: 5410436  GRIN: 316600  iNaturalist: 85321  IPA: 5257  IPNI: 140949-1  IRMNG: 10718761  ISC: 112931  ITIS: 34494  MichiganFlora: 699  MoBotPF: 359085  NatureServe: 2.148535  NBN: NBNSYS0000004284  NCBI: 209536  NSWFlora: Campanula~rapunculoides  NZOR: 4c1c33f8-4232-4aed-aed6-b3b297664fda  NZPCN: 3576  Observation.org: 6516  Open Tree of Life: 589792  PalDat: Campanula_rapunculoides  PfaF: Campanula rapunculoides  Plant List: kew-365789  PLANTS: CARA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:140949-1  RHS: 77412  VASCAN: 4170  WisFlora: 2859  WFO: wfo-0000828416  Laji.fi: MX.39709
Vuokšjärvi

| Vuokšjärvi Вокшозеро, Vokšozero |
| --- | --- |
 Vuokšjärvi
 Koordinaatit: 65°18′49″N, 33°30′48″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kemin piiri
Kunta:  Kuusema
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vuokšjärvi (myös Vokšajärvi, ven. Во́кшозеро, Vokšozero) on entinen kylä Karjalan tasavallan Kemin piirin Kuuseman kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi samannimisen järven rannalla 35 kilometriä Kuusemasta linnuntietä länteen.
Seudun asutus on saanut alkunsa Vienan Kemin volostista vuonna 1723 mainitusta Ruokojärven (ven. Rogozero) kylästä. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Vuokšjärven ja Rudometovon kylät sekä Kokoran (Kokorino) ja Ruokojärven uudiskylät muodostivat Ruokojärven kyläkunnan, joka kuului Ponkaman volostiin, mutta Paanajärven seurakuntaan. Vuonna 1905 kyläkunnassa oli 220 ja Vuokšjärvellä 97 asukasta.
Neuvostoaikana kylistä muodostettiin aluksi Kemijoen ja sittemmin Kemin piiriin kuulunut Vuokšjärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 301 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Ruokojärvi ei esiinny vuoden 1926 asutusluettelossa, mutta vuonna 1933 se mainitaan metsätyöläisasutuksena. Vuokšjärvellä oli tuolloin 127 asukasta, joista 120 oli karjalaisia ja loput venäläisiä.
Vuokšjärven kyläneuvosto lakkautettiin vuonna 1959 ja sen neljä asutusta siirrettiin Juuman (ven. Juma) taajamaneuvoston alaisuuteen. Nykyään kylät ovat virallisesti asumattomia, mutta Kokorassa ja Rudometovossa on kesäasutusta.
Keijo Voutilainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 14. syyskuuta 1936
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Kuolinaika: 23. syyskuuta 2014 (78 vuotta)
Kuolinpaikka: Lahti, Suomi
Lempinimi: Velho
| Urheilijan ura> Seurat |
| --- | --- | --- | --- |
| Vuodet | Seura | Ottelut (Maalit) | Ottelut (Maalit) |
| 1954–1959 1960 1961–1965 1966–1967 1968 | Kuopion Palloseura Lahden Pallo-Miehet Lahden Reipas Porvoon Akilles Hollandia SC | 88 (22) 0? (8) 73 (7) 0? (9) 0? (?) | 88 (22) 0? (8) 73 (7) 0? (9) 0? (?) |
Maajoukkue
| 1956–1962 |  Suomi | 05 (0) | 05 (0) |
Valmennusura
1972–1976 1977–1979 1980–1987 1988 1993–1994 1995–1996: Lahden Reipas Koparit Kuusysi Koparit Kuopion Palloseura Finnairin Palloilijat
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Keijo Voutilainen (14. syyskuuta 1936 Kuopio – 23. syyskuuta 2014 Lahti) oli suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Pelaajana hän voitti kolme mestaruutta ja valmentajana Voutilainen johdatti Kuusysin kolmeen Suomen mestaruuteen, minkä ansiosta hänet valittiin vuoden jalkapallovalmentajaksi Suomessa kahdesti.
Pelaajaura

Keijo Voutilainen edusti pelaajana Kuopion Palloseuraa, Lahden Pallo-Miehiä, Lahden Reipasta ja Porvoon Akillesta. Hän voitti KuPS:ssa mestaruuden 1956 ja 1958 sekä Reippaassa mestaruuden 1963 ja Suomen Cupin 1964. Peliuransa päätteeksi hän pelasi myös vuoden australialaisessa Hollandiassa. Voutilainen pelasi urallaan kaikkiaan 161 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 29 maalia. Voutilainen esiintyi myös Suomen maajoukkueessa viidessä A- ja seitsemässä B-maaottelussa.
Ura valmentajana

Pelaajauran jälkeen Voutilainen siirtyi valmentajaksi. Hän valmensi muun muassa Kuusysiä vuosina 1980–1987 johdattaen sen mestaruuteen 1982, 1984 ja 1986 sekä cupin voittoon 1983 ja 1987.  Hän on valmentanut myös Reipasta 1972–1976, Kopareita 1977–1979 ja 1988, Kuopion Palloseuraa 1993–1994 ja Finnairin Palloilijoita 1995–1996. Voutilaisen valmennuksessa Reipas voitti Suomen Cupin viisi kertaa peräkkäin vuosina 1972–1976.
Voutilainen valittiin vuoden jalkapallovalmentajaksi 1982 ja 1986.
Keijo ”Velho” Voutilainen valmensi Kuusysissä muun muassa Keith Armstrongia. Armstrong onkin sanonut, että Suomessa häneen on tehnyt valmentajista suurimman vaikutuksen juuri Voutilainen.
Aiheesta muualla

Keijo Voutilaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Simo Syrjävaara Martti Kuusela | Suomen vuoden jalkapallovalmentaja 1982 1986 | Seuraaja: Pertti Lundell Jyrki Heliskoski |
| n k Suomen vuoden urheiluvalmentaja |
| --- | --- |
Voittajat:  1975: Pekka Toivonen  1976: Juhani Julku  1977: Esko Olkkonen  1978: Immo Kuutsa  1979: Jukka Kalliokoski  1980: Niilo Halonen  1981: Toivo Sillanpää  1982: Matti Pulli  1983: Toivo Sillanpää  1984: Sulo Repo  1985: Martti Kuusela  1986: Keijo Voutilainen  1987: Ilpo Seppälä  1988: Pentti Matikainen  1989: Pekka Vähäsöyrinki  1990: Eino Maksimainen  1991: Jorma Kinnunen  1992: Jarkko Laine  1993: Kari Ormo  1994: Esa Sievinen  1995: Curt Lindström  1996: Leo Pusa  1997: Mika Holopainen  1998: Antti Muurinen  1999: Marko Mustonen  2000: Jorma Tuominiemi  2001: Torsten Smedslund  2002: Henrik Dettmann  2003: Mirjami Seppälä  2004: Raimo Summanen  2005: Michael Käld  2006: Tommy Ekblom  2007: Mauro Berruto  2008: Markku Kanerva  2009: Magnar Dalen  2010: Kai Suikkanen  2011: Jukka Jalonen  2012: Sami Hyypiä  2013: Henrik Dettmann  2014: Tuomas Sammelvuo  2015: Petteri Piironen  2016: Jukka Jalonen  2017: Olli Ohtonen  2018: Markku Kanerva  2019: Markku Kanerva  2020: Markku Kanerva  2021: Tuomas Sammelvuo  2022: Jukka Jalonen  2023: Gordon Herbert