stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sakari T. Lehto
Aiheesta muualla

Sakari T. Lehdon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Lehto, Sakari T. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Legenda (albumi)

| Legenda – Yön 36 suurinta hittiä Yö |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1983-2001
 Julkaistu: 21. syyskuuta 2001
 Formaatti: 2CD
 Tyylilaji: suomirock, poprock
 Kesto: 140.41
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 1. (39/2001)
Yön muut julkaisut
| Valo 2000 | Legenda – Yön 36 suurinta hittiä 2001 | Rakkaus on lumivalkoinen 2003 |
Legenda – Yön 36 suurinta hittiä on vuonna 2001 ilmestynyt Yön kokoelma-albumi, joka julkaistiin yhtyeen 20-vuotisjuhlan kunniaksi. Sitä on myyty yli 146 000 kappaletta, mikä tekee Legendasta Yön myydyimmän levyn sekä myös Suomen kaikkien aikojen 21. myydyimmän kotimaisen albumin.
Yleistä

Levy sisältää materiaalia yhtyeen jokaiselta siihen mennessä julkaistulta neljältätoista studioalbumilta. Lisäksi mukana on Olli Lindholmin vuoden 2000 soololevyltä Voima löytyvä Mona, kolme singlejulkaisua sekä neljä kokonaan uutta kappaletta, joista Hän tanssi kanssa enkeleiden on alun perin Jussi Hakulisen levyttämä vuodelta 1996. Muut uudet kappaleet ovat Hakulisen tekemä Sunnuntaisin kuolee kuninkaat sekä singlenäkin julkaistut Pauli Hanhiniemen sanoittamat Särkyvää ja Mysteeri. Niistä jälkimmäisen sävellys tilattiin Eppu Normaali -yhtyeen Pantse Syrjältä. Kappaleet äänitettiin huhti–kesäkuun 2001 aikana yhdessä Dan Tigerstedtin kanssa.
Yön 20-vuotisjuhlan lisäksi kokoelman julkaisulla oli tarkoitus nostaa yhtyeen suosiota heikosti myyneen Valo -albumin jälkeen. Uusien kappaleiden singlejulkaisujen ohella sen myyntiä vauhditettiin ottamalla niitä keikkaohjelmistoon ennen levyn ilmestymistä. Myöhemmin lokakuussa Yö aloitti laajan 20-vuotisjuhlakiertueen, jonka kaikki konsertit myytiin loppuun.
Listasijoitukset ja myyntiluvut

Levy nousi heti ilmestyttyään Suomen virallisen listan kärkeen viikolla 39/2001 ja pysyi siellä kahden viikon ajan, kunnes Ultra Bran kokoelma-albumi Sinä päivänä kun synnyin pudotti sen kakkoseksi. Seuraavat kaksi viikkoa Yön albumi oli jälleen kärjessä, mutta viikolla 44 Ultra Bra nousi taas ykköseksi ja viikolla 45 Legendan edelle kiilasi myös Agentsin & Jorma Kääriäisen uutuusalbumi Agents Is... Rock!. Viimeisen kerran Yön kokoelma kohosi listakärkeen viikkoa myöhemmin. Albumille kertyi syyskuun 2001 ja maaliskuun 2003 välisenä aikana yhteensä 40 listaviikkoa.
Legenda on 2000-luvun neljänneksi myydyin albumi Suomessa. Yhteensä sitä on myyty lähes 147 000 kappaletta. Ilmestymisvuotenaan levy myi tuplaplatinaa ja multiplatinamyynniin se saavutti vuotta myöhemmin.
Kappaleet

Tia-Maria – 3.48 (säv. Olli Lindholm, Jani Viitanen, Markku Petander, Juha Rauäng & Veikko Lehtiranta, san. Juice Leskinen)
Vie mut minne vaan – 3.48 (säv. Olli Lindholm, san. Ari Ahonen)
Laulu rakkaudelle – 2.56 (säv. & san. Olli Lindholm)
Särkyvää – 4.42 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Miehen tie (remix) – 4.43 (säv. Markku Petander, san. Pauli Hanhiniemi)
Likaiset legendat I – 3.56 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Kuorotyttö – 4.41 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Katujen kuningatar – 3.54 (säv. Rockheart & Frogley, san. Rockheart)
Vain yksi mies voi nostaa myrskyn – 3.25 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Lasisilmä – 4.17 (säv. Olli Lindholm, Jani Viitanen, Markku Petander, Juha Rauäng & Veikko Lehtiranta, san. Olli Lindholm)
Kultasiipi – 4.12 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Mustat päivät jäädä saa – 3.45 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Laulu meille kahdelle – 4.18 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Särkynyt enkeli – 2.46 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Mysteeri – 3.16 (säv. Mikko Syrjä, san. Pauli Hanhiniemi)
Ihmisen poika – 3.32 (säv. Olli Lindholm, san. Juice Leskinen)
Hetki kahden (remix) – 3.53 (säv. Olli Lindholm, san. Juice Leskinen)
Täältä tulee Yö – 2.52 (säv. & san. Jyri Honkavaara)
Joutsenlaulu – 5.32 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Yötä vastaanottamaan – 3.31 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Niin paljon me teihin luotettiin – 4.54 (säv. Olli Lindholm, Jani Viitanen, Markku Petander, Juha Rauäng & Veikko Lehtiranta, san. Olli Lindholm)
Sua muistoistani pois en saa – 4.40 (säv. Jani Viitanen & Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Viivy aamukuuteen – 4.14 (säv. Olli Lindholm, san. Mr. Spirit)
Hän tanssi kanssa enkeleiden – 4.07 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Kulkuripoika – 3.33 (säv. Markku Petander, san. Heikki Salo)
Ei voi elää rakkaudesta – 2.32 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Suomi bailaa – 4.14 (säv. Markku Petander, san. Heikki Salo)
Kuljettaa keväinen tie – 3.57 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Satelliitit – 3.42 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Mona – 3.28 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Angelique – 3.37 (säv. Rob Hyman, Eric Bazilian & Rick Chertoff, san. Ari Ahonen)
Kuuhullu – 3.51 (säv. Costello Hautamäki, san. Ari Ahonen)
Enkelille – 3.26 (säv. Olli Lindholm, Jani Viitanen, Markku Petander, Juha Rauäng & Veikko Lehtiranta, san. Olli Lindholm)
En saanut sua pilviin – 4.24 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Pojat – 3.54 (säv. & san. Olli Lindholm)
Sunnuntaisin kuolee kuninkaat – 4.16 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Aiheesta muualla

Legenda discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Dian Cecht

Dian Cécht on jumala Irlannin kelttiläisessä mytologiassa. Hän on jumalten heimon Tuatha Dé Danannin lääkäri ja parantaja. Kun jumalten kuningas Nuada oli menettänyt kätensä Mag Tuiredin ensimmäisessä taistelussa, teki Dian Cécht Nuadalle hopeisen käden, joka toimi kuin oikea käsi. Dian Céchtin poika Miach pystyi kuitenkin antamaan Nuadalle toimivan ihmiskäden. Kateellinen Dian Cécht tappoi poikansa. Dian Cécht väitti kuitenkin surman syyksi sitä, että käden liitos oli tehty epäkunnioittavalla tavalla.
Dian Céchtin sanottiin pystyvän herättämään henkiin kuolettavasti haavoittuneet. Hän oli pyhittänyt Slane-kaivon tätä tarkoitusta varten. Dian Cécht upotti haavoittuneen kaivoon ja veti hänet sitten ylös henkiin vironneena. Tämä saattaa viitata kelttien rituaalisiin kylpyihin tai hukkuttautumisiin.
Dian Cécht on myös Cianin isä, joka puolestaan on Lughin isä.
Markku Lehmuskallio

| Markku Lehmuskallio |
| --- | --- |
 Markku Lehmuskallio Sodankylän elokuvajuhlilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1938 (ikä 86) Rauma
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, elokuvaaja, metsäteknikko
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Korpinpolska (1980) Seitsemän laulua tundralta (2000) Elämän äidit (2002)
Palkinnot
 Parhaan lyhytelokuvan Jussi (1974) Pohjoisten metsien äänet Parhaan kuvauksen Jussi (1975) Maestro ja maisema Parhaan työryhmän Jussi (1980) Korpinpolska Erikois-Jussi (1993) Minä olen I ja Minä olen II Parhaan elokuvan Jussi (2001) Seitsemän laulua tundralta Aho & Soldan -elämäntyöpalkinto (2002) Parhaan dokumentin Jussi (2003) Elämän äidit 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Markku Lehmuskallio (s. 31. joulukuuta 1938 Rauma) on yksi tunnetuimmista suomalaisista dokumentintekijöistä, joka on saanut tunnustusta myös ulkomailla.
Lehmuskallion vanhemmat olivat merenkulkuneuvos Osmo Lehmuskallio ja Kerttu Johanna Penttilä.
Lehmuskallio on kuvannut monissa elokuvissaan Siperian, Pohjois-Kanadan sekä Skandinavian alkuperäiskansojen elämää ja perinteitä, ja hänen tuotantonsa käsittää yhteensä 18 pitkää elokuvaa sekä sarjan lyhytelokuvia. Dokumenttien ohella Lehmuskallio on ohjannut myös fiktiivisiä elokuvia, kuten ensimmäisen nenetsikielisen näytelmäelokuvan Seitsemän laulua tundralta (2000), joka palkittiin muun muassa Suomessa vuoden elokuvan Jussi-patsaalla ja Pariisin elokuvajuhlilla lehdistön palkinnolla. Yhdessä nenetsikansaan kuuluvan Anastasia Lapsuin kanssa Lehmuskallio on tehnyt jo 11 elokuvaa.
Uran alku

Lehmuskallio kouluttautui ja toimi usean vuoden nuoruudessaan metsäteknikkona. Alkusysäyksenä elokuva-alalle toimi oman asunnon ja irtaimiston tuhoutuminen tulipalossa. Lehmuskallio osti vakuutusrahoilla 16 millimetrin elokuvakameran ja alkoi opetella harrastuksekseen elokuvanteon eri vaiheita. Hän pysyi metsähallituksen palkkalistoilla, mutta teki päätyönsä ohella metsäaiheisia opetuselokuvia Yhdyspankille ja dokumenttielokuvia Yle TV2 -kanavalle. Vuonna 1969 hän sai paikan mainoselokuvaajana Filmitalo Oy:ssä ja siirtyi sieltä Aimo Jäderholmin yritykseen ja edelleen Filmisyndikaatti-nimiseen tuotantoyhtiöön, kunnes vuonna 1973 jättäytyi vapaaksi elokuvantekijäksi. 1970-luvulla hän toimi omien elokuvahankkeidensa ohella kuvaajana kolmessa pitkässä elokuvassa: Asko Tolosen Kesän maussa, Heikki Partasen ym. Antti Puuhaarassa ja Mikko Niskasen Pulakapinassa.
Elokuvat > Lyhytelokuvat (ohjaus)

| Vuosi | Elokuva | Huomioitavaa |
| --- | --- | --- |
| 1973 | Pohjoisten metsien äänet | 14 min, dokumentti, Jussit (1974): paras lyhytelokuva |
| 1974 | Tapiola | 15 min, dokumentti |
| 1974 | Mies jolla on kahdet kasvot | 19 min, dokumentti |
| 1975 | Elämän tanssi | 15 min, dokumentti, ohjaus yhdessä Erkki Malinin, Pekka Vainion, Pekka Martevon ja Seppo Virtasen kanssa, Uudenmaan läänin taidepalkinto (1977) |
| 1977 | Mikä mies metsuri | 19 min, dokumentti, ohjaus yhdessä Harri Rumpusen kanssa |
Elokuvat > Pitkät elokuvat (ohjaus)

| Vuosi | Elokuva | Huomioitavaa |
| --- | --- | --- |
| 1980 | Korpinpolska | Jussit (1980): paras työryhmä, Berliinin elokuvajuhlat (1980): kunniamaininta |
| 1982 | Skierri – vaivaiskoivujen maa |  |
| 1985 | Sininen imettäjä |  |
| 1988 | Inuksuk |  |
| 1992 | Minä olen – Elokuva tundralla asuvien ihmisten taiteesta: Esihistoria ja kohtaaminen | dokumentti, Jussit (1993) erikois-Jussi |
| 1992 | Minä olen - Elokuva tundralla asuvien ihmisten taiteesta: Nykytaide | dokumentti, Jussit (1993) erikois-Jussi |
| 1993 | Poron hahmossa pitkin taivaankaarta... | dokumentti |
| 1994 | Kadotettu paratiisi | dokumentti |
| 1995 | Jäähyväisten kronikka | dokumentti |
| 1997 | Anna | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 1998 | Uhri – elokuva metsästä | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa, |
| 2000 | Seitsemän laulua tundralta | draamadokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa, Jussit (2001): paras elokuva |
| 2001 | Paimen | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2002 | Elämän äidit | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa, Berliinin elokuvajuhlat (2002): CICAE:n erikoispalkinto, Jussit (2003): paras dokumentti |
| 2004 | Jumalan morsian | ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2005 | Fata Morgana | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2007 | Saamelainen | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2007 | Matka | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2009 | Maan muisti | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2010 | Sukunsa viimeinen | ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2012 | Yksitoista ihmisen kuvaa | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2015 | Tsamo | ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin kanssa |
| 2017 | Pyhä | dokumentti, ohjaus yhdessä Anastasia Lapsuin ja Johannes Lehmuskallion kanssa |
| 2020 | Anerca – elämän hengitys | dokumentti, ohjaus yhdessä Johannes Lehmuskallion kanssa |
Kirjallisuutta

Toiviainen, Sakari: Kadonnutta paratiisia etsimässä : Markku Lehmuskallion ja Anastasia Lapsuin elokuvat, SKS 2009. ISBN 978-952-222-067-7.
Markku Lehmuskallion ajatuksia teoksessa Nyt vasta näen, s. 72–87, Otava 2009, ISBN 978-951-1-23284-1.
Varjola, Markku: ”Elokuvallinen tutkimusmatkailija”, Markku Lehmuskallion haastattelu, Filmihullu 3/2009.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Jaakko Puhakka

Jaakko Antero Puhakka (s. 17. maaliskuuta 1954 Eno) on entinen Tampereen teknillisen yliopiston rehtori sekä ympäristötekniikan professori . Puhakka toimi Itä-Suomen yliopiston akateemisena rehtorina 2015-2017.
Henkilöhistoria

Puhakka syntyi opettaja Antti Puhakan ja terveydenhoitaja Rauha Pajarisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1980 on diplomi-insinööri Ritva Vaaranrinta. Puhakka tuli ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1973, suoritti Helsingin yliopistossa maatalous- ja metsätieteiden maisterin tutkinnon 1981 ja lisensiaatin tutkinnon 1986 ja väitteli siellä filosofian tohtoriksi 1990.
Ammattiura

Toimittuaan Helsingin yliopistossa tutkijana 1981–1983 ja Tampereen teknillisessä korkeakoulussa tutkijan eri tehtävissä 1983 ja 1985–1989 hän oli viimeksi mainitussa ympäristö- ja biotekniikan apulaisprofessori 1995–1997 ja professori vuodesta 1998. Vesi- ja ympäristötekniikan laitoksen esimies hänestä tuli 1997 ja Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan dosentti 1991. Hän on myös toiminut yliopiston tutkimuksesta vastaavana vararehtorina (2014), luonnontieteiden tiedekunnan varadekaanina sekä kemian ja biotekniikan laitoksen johtajana. Puhakka on tehnyt tutkimusta ympäristöä säästävän kaivostekniikan parissa ja tutkinut mm. kiveä syöviä mikrobeja. Yhdysvalloissa Puhakka oli vierailevana tutkijana  1983–1984 ja vierailevana apulaisprofessorina 1991–1994.
Puhakan Itä-Suomen yliopiston akateemisen rehtorin tehtävän päätoimipaikka oli yliopiston kampus Joensuussa.
Hannu Leimu

Hannu Leimu (s. 1969 Kokkola) on suomalainen kuvataiteilija ja sarjakuvantekijä.
Leimun nelimetrinen naispuolista kentauria esittävä pronssiveistos Auringon lapsi sijaitsee Vaasan ylioppilastalon edustalla. Maalaustaiteessaan Leimu on käsitellyt muun muassa väkivaltaa ja virtuaalimaailmojen vaikutusta ihmismieleen.
Auringon lapsi, 2010, Vaasa.
Leimulta on ilmestynyt kaksi sarjakuvateosta, Kadonneet (2021) ja Aavikon reiteillä (2023). Esikoisteoksessa Kadonneet isä ja poika etsivät ihmiskauppiaiden ryöstämää pojan äitiä kulkien läpi dystopisen, sisällisodan runteleman maan. Aavikon reiteillä puolestaan kertoo arvokasta rahtia kuljettavan vartijan ja paimentolaiskylälleen suojelijaa etsivän pienen pojan tarinan.
Teoksia

Kadonneet. Helsinki: Like, 2021. ISBN 978-951-1-38729-9
Aavikon reiteillä. Helsinki: Like, 2023. ISBN 978-951-1-45426-7
William Kidd – Merirosvon aave. Egmont, 2024. ISBN 978-952-334-712-0
Jari Lehtoväre

Jari E. Lehtoväre (s. 20. marraskuuta 1966 Juupajoki) on tamperelainen tietokirjailija. Lapsuutensa ja nuoruutensa Kuorevedellä viettänyt Jari Lehtoväre kirjoitti ylioppilaaksi Mäntän lukiosta vuonna 1985. Hän valmistui upseeriksi Kadettikoulusta vuonna 1991 ja filosofian lisensiaatiksi Tampereen yliopistosta 2013. Hänen esikoisteoksensa "Riihimäen varuskunnan historia 1" julkaistiin vuonna 2001.
Teokset

Riihimäen varuskunnan historia 1'', 1909–1939. Riihimäen varuskunta ja Riihimäen kaupunki, 2001. ISBN 951-25-1257-2
Riihimäen varuskunnan historia 2, 1939–1945. Omakustanne, 2005). ISBN 952-91-9100-6
Etulinjassa 50 vuotta. Etelä-Hämeen Reserviläispiiri 1958–2008. Hämeenlinna: Etelä-Hämeen Reserviläispiiri ry, 2008. ISBN 978-952-92-4094-4
& Seppo Uro, Riihimäen varuskunnan historia 3, 1945–2009. Riihimäki, Viestirykmentti, 2009. ISBN 978-951-25-2039-8
Asevelvollisten koulutus Karjalan kannaksen sotatoimiyhtymissä jatkosodan aikana. Lisensiaatintyö Tampereen yliopisto 2013. Verkossa
Muistakaa – Heille kallis oli maa. Riihimäen Kallenpäivät 1945–2015. Riihimäki: Riihimäen Kallenpäivätoimikunta, 2015. ISBN 978-952-93-4335-5
Kutsui meitä taisteluun Isänmaa – Hausjärven veteraanikirja 1939–1945. Hikiä: Hausjärven Sotaveteraanit ry, 2016. ISBN 978-952-93-6480-0
Tampere varuskuntakaupunkina 1914–2014. Omakustanne, Tampere 2019. ISBN 978-952-94-1528-1
Artikkelit

Talvisodan pommitukset Riihimäellä. Teoksessa: Risteysasema Riihimäki (Riihimäen kaupunginmuseo 2010).
Taistelu Riihimäestä 22.4.1918. Teoksessa: Sotahistoriallinen aikakauskirja 29 (Suomen Sotahistoriallinen Seura, Helsinki 2010).*
Kerho- ja muu yhdistystoiminta. Teoksessa: Suomen puolustusvoimat 1944–1974, Puolustusvoimien rauhan ajan historia osa 2. Maanpuolustuskorkeakoulun Sotahistorian laitos 2006 ISBN 978-951-0-32493-6
Riihimäen varuskunta 1909–2009. Viestimies 3/2009 ja 4/2009.
Naton CIS - viestitaktiikkaako? Teoksessa: Informaatioajan viestitaktisia ajatuksia (Viestikoulu, Loimaa 2000).
NORDPOL (Nordic-Polish) prikaatin viestitoiminta Bosnian IFOR-operaatiossa. Viestimies 4/1996 ja 1/1997.
Etelä-Suomen Viestipataljoona 1985–1995. Viestimies 4/1995.
Leijonankorvat

| Leijonankorvat |
| --- | --- |
 Palloleijonankorva (Leonotis nepetifolia)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Leijonankorvat Leonotis  (Pers.) R.Br.
Katso myös
   Leijonankorvat Wikispeciesissä   Leijonankorvat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leijonankorvat (Leonotis) on huulikukkaiskasveihin kuuluva suku, jossa on noin 30 lajia. Ne kasvavat pääosin Etelä-Afrikassa, mutta yksi laji, palloleijonankorva on levinnyt laajalle trooppisilla alueilla. Leijonankorvat ovat aromaattisia yksi- tai monivuotisia ruohokasveja, pensaita tai varpuja. Niillä on näyttävät kukinnot, jotka ovat monista kaksihuulisista kukista muodostuneita lehdekkäitä, terttumaisia kiehkuroita.
Tulileijonankorvaa viljellään huonekasvina, leikkokukkana ja yksivuotisena koristekasvina, palloleijonankorvaa yksivuotisena.
Lajeja

tulileijonankorva (Leonotis leonurus)
palloleijonankorva (Leonotis nepetifolia)
kapinleijonankorva (Leonotis ocymifolia)
Tulileijonankorva.
Tulileijonankorva.
Palloleijonankorva.
Palloleijonankorvan kukinto.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Leijonankorvat (Leonotis)
Suomen Lajitietokeskus: Leijonankorvat – Leonotis
ITIS: Leonotis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Leonotis (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Leonotis:  Wikidata: Q952840  Wikispecies: Leonotis  APDB: 192036  APNI: 95090  CoL: 8VYSJ  EoL: 70855  EPPO: 1LEOG  FloraBase: 22017  GBIF: 2926904  GRIN: 6650  iNaturalist: 132850  IPNI: 20966-1  IRMNG: 1374471  ITIS: 32544  NCBI: 378903  NZOR: 40d9378c-a889-4582-b894-bf63ad6e3356  Open Tree of Life: 691709  PLANTS: LEONO  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:20966-1  Tropicos: 40003940  VicFlora: 941b1aef-1a3b-47cd-a1dd-8730d575a9e8  WFO: wfo-4000021027 
Phlomis subg. Leonotis:  Wikidata: Q95919793  APNI: 231898  IPNI: 60450940-2  Tropicos: 50214849
Leijonankidat

| Leijonankidat |
| --- | --- |
 Isoleijonankita (Antirrhinum majus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Tribus::  Antirrhineae
Suku::  Leijonankidat Antirrhinum  L.
Katso myös
   Leijonankidat Wikispeciesissä   Leijonankidat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leijonankidat (Antirrhinum) on kasvisuku, joka kuuluu ratamokasvien heimoon. Tunnetuimpia lajeja on isoleijonankita, josta on jalostettu huomattava määrä erivärisiä viljelylajikkeita. Se on perenna, mutta usein yksivuotisena koristekasvina viljelty.
Lajeja

kastilianleijonankita (Antirrhinum braun-blanquetii)
keltaleijonankita (Antirrhinum latifolium)
isoleijonankita (leijonankita) (Antirrhinum majus)
sisilianleijonankita (Antirrhinum siculum)
Leijonankitoihin on alun perin luettu myös pikkumirrinkita eli pikkuleijonankita (Misopates orontium, aik. Antirrhinum orontium).
Keltaleijonankita.
Isoleijonankita.
Isoleijonankita.
Sisilianleijonankita.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Leijonankidat (Antirrhinum)
ITIS: Antirrhinum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Antirrhinum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157646  Wikispecies: Antirrhinum  APDB: 188195  APNI: 95978  CoL: XQV  EPPO: 1ATHG  FNA: 102101  GBIF: 3172000  GRIN: 793  iNaturalist: 48970  IPNI: 37430-1  IRMNG: 1070709  ITIS: 33467  NBN: NHMSYS0000455982  NCBI: 4150  NZOR: 7edab866-28a7-4ff5-8d8a-51d200d71b19  Open Tree of Life: 596453  PLANTS: ANTIR2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:37430-1  Tropicos: 40016716  VASCAN: 831  VicFlora: 51288ebe-e126-488c-a63d-42efdda46a68  WoI: 99  WFO: wfo-4000002509
Ahti Lavonen

| Ahti Lavonen |
| --- | --- |
 Ahti Lavonen.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Antti Ahti Lavonen
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1928 Kaskinen
Kuollut: 26. helmikuuta 1970 (41 vuotta) Helsinki
Antti Ahti Lavonen (21. maaliskuuta 1928 Kaskinen – 26. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija. Lavonen kuului Suomen 1960-luvun modernismin keskeisiin vaikuttajiin. Lavonen oli myös Brondan vintin taiteilijaryhmän keskeinen jäsen.
Lavonen opiskeli kuvataidetta Helsingin Työväenopistossa ja Vapaassa taidekoulussa. Hän maalasi ekspressiivisävyisiä asetelmia ja maisemia 1950-luvulla.  1960-luvulle tultaessa Lavonen siirtyi maalaamaan informalismin tyylisuuntaisesti, mikä nosti hänet modernismin etujoukkoihin. Vuosina 1962–1965 hän työskenteli Pariisissa. 1960-luvun puolessavälissä Lavonen hylkäsi informalismin ja hän siirtyi kokeilemaan plastista ilmaisua.
Lavonen osallistui kulttuurielämään aktiivisesti ja laati lehtikirjoituksia. Hänen tiedetään suunnitelleen oman runokirjan julkaisemista. Runokirja jäi ilmestymättä, mutta hän suunnitteli lukuisia runokokoelmien kansia Otavalle.
Tasavallan presidentti Urho Kekkonen myönsi Lavoselle Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin 6. joulukuuta 1969.
Ahti Lavosen ensimmäinen puoliso oli Elsa Lavonen, heidän tyttärensä on Soida Lavonen. Lavosen toinen puoliso oli tekstiilitaiteilija Maija Lavonen. Myös perheen poika Kuutti Lavonen on taidemaalari; tytär Sussa Lavonen puolestaan on dramaturgi ja teatteritaiteen maisteri.
Kirjallisuutta

Lindgren, Liisa: Ahti Lavonen – aikansa haastaja: Kirjoituksia vuosilta 1958–1970. Kuvataiteen Keskusarkisto 2002. ISBN 952-5019-23-3
Sakari, Marja: ”Lavonen, Ahti (1928–1970)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 788–789.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Ahti Lavonen Kansallisgallerian kokoelmissa
Lavonen, Ahti, taidemaalari. Valtion taidemuseo. Arkistoitu 24.5.2012.
Stewen, Kaarle: Ahti Lavosen haastattelu 1965. Yle Elävä arkisto.
Lavonen, Ahti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef