stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Närhi
Aiheesta muualla

Närhi Radio Suomen luontoäänenä (Arkistoitu – Internet Archive)
Lintukuva.fi: Ääni ja kuvia
Korpimäki, Erkki 1982: Närhen Garrulus glandarius pesinnät tuulihaukkapöntössä ja ladossa. – Lintumies 4.1982 s. 188. LYL.
Väisänen, Olavi 1987: Tervapääsky närhen saaliina. – Lintumies 1.1987 s. 38. LYL.
LuontoPortti: Närhi (Garrulus glandarius)
ITIS: Garrulus glandarius (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Garrulus glandarius:  Wikidata: Q25354  Wikispecies: Garrulus glandarius  ADW: Garrulus_glandarius  ARKive: garrulus-glandarius  Avibase: D8D10F2C5A9AA49F  BioLib: 8975  BirdLife: 103723684  BOLD: 93216  BOW: eurjay1  BTO: bob15390  CoL: 6JYHZ  eBird: eurjay1  EPPO: GARRGL  EUNIS: 1060  EURING: 15390  Fauna Europaea: 97127  Fauna Europaea (new): 6e0f761c-8847-40a3-b18f-92313a5f8c4c  GBIF: 5229493  IBC: eurasian-jay-garrulus-glandarius  iNaturalist: 8088  IRMNG: 10213784  ITIS: 560214  IUCN: 103723684  NBN: NHMSYS0000530374  NCBI: 56783  Observation.org: 92  OBIS: 1464523  Paleobiology Database: 369040  Paleobiology Database: 369040  TSA: 7322  WoRMS: 1464523  Xeno-canto: Garrulus glandarius  Laji.fi: MX.37090 
Corvus glandarius:  Wikidata: Q107055631  GBIF: 8961690  WoRMS: 1464524  ZooBank: 21D08566-F953-45BC-ADEF-2CA6575F2F37 
Närhen munia
Saksan koripallomaajoukkue

Saksan koripallomaajoukkue edustaa Saksaa koripallon maajoukkuekilpailuissa.
Historia > Olympialaisissa

Saksa on osallistunut olympialaisten koripalloturnaukseen viisi kertaa. Se oli mukana kotikisoissaan Berliinissä 1936 ja Münchenissä 1972 mutta ilman suurempaa menestystä. Los Angelesin 1984 boikottikisoissa se sijoittui kahdeksanneksi, Barcelonassa 1992 seitsemänneksi ja Pekingissä 2008 kymmenenneksi.
Historia > MM-kisoissa

Maailmanmestaruuskilpailuihin Saksan joukkue on osallistunut viidesti. Vuonna 1986 se sijoittui 16:nneksi. Vuonna 1994 sijoitus oli 12:s.
Toistaiseksi ainoan MM-mitalinsa Saksa sai Indianapolisin MM-kisoissa 2002, kun se suomalaisen Henrik Dettmannin valmentamana ylsi pronssille. Joukkue oli nuori; ainoa yli 30-vuotias pelaaja oli Henrik Rödl. Mukana oli muun muassa 19-vuotias Misan Nikagbatse, jonka äiti on suomalainen. Ensimmäisen ottelun Saksa voitti Kiinaa vastaan luvuin 88–76. Toisessa ottelussa Saksa hävisi isäntämaa Yhdysvalloille luvuin 87–104. Lopulta Saksa sijoittui lohkossaan toiseksi Yhdysvaltain taakse. Jatkopeleissä Saksa sai vastaansa kisojen yllättäjäjoukkue Uuden-Seelannin, Argentiinan sekä Venäjän. Argentiinaa vastaan Saksa kärsi kisojen toisen tappionsa.
Puolivälierissä Saksa voitti Espanjan. Välierissä se hävisi Argentiinalle luvuin 80–86. Pelin tiimellyksessä Argentiinan tähtipelaaja Manu Ginóbili nyrjäytti nilkkansa, mikä ei kuitenkaan auttanut saksalaisia voittoon. Pronssiottelussa Saksa voitti Uuden-Seelannin pistein 117–94. Dirk Nowitzki oli kisojen paras pistemies ja hänet valittiin myös kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Saksan joukkueessa pelasi myös Marko Pesic, jonka isä Svetislav Pešić valmensi kultamitalin voittanutta Jugoslaviaa.
Vuoden 2006 MM-kisoissa Japanissa Saksa sijoittui kahdeksanneksi. Vuoden 2010 MM-kisoissa Turkissa ilman tähtipelaajaansa Dirk Nowitzkia esiintynyt Saksa voitti alkulohkossaan vain kaksi ottelua, ja vaikka toinen voitettu joukkue oli lohkon lopulta voittanut Serbia, ei Saksa selviytynyt lohkosta neljännesvälieriin.
Historia > EM-kisoissa

EM-kisoissa Saksan miehet ovat yltäneet mitaleille kahdesti. Suurin menestyksen hetki koitti kotikisoissa 1993, joissa Saksa voitti kultaa. NBA-tähti Detlef Schrempf kieltäytyi kisoista, ja alkulohkossaan joukkue hävisi Virolle 103–113 ja jatkolohkossa lisäksi Ranskalle 56–64 ja Kroatialle 63–70. Saksa varmisti pääsynsä pudotuspeleihin vasta jatkolohkonsa viimeisessä ottelussa voittamalla Turkin 77–64. Puolivälierissä Saksa kohtasi toisen jatkolohkon voittajan, Espanjan, ja voitti vasta jatkoajan jälkeen pistein 79–77 (varsinainen peliaika päättyi 72–72). Välierässä Saksa voitti Kreikan 76–73. Finaalivastustaja oli Venäjä, jonka Saksa voitti 71–70. Christian Welp tasoitti pelin 3,9 sekuntia ennen peliajan päättymistä ja sai vastustajan rikkeestä vielä yhden vapaaheiton, jonka hän pussitti koriin. Welp teki loppuottelussa 18, Kai Nürnberger 14, Henning Harnisch 13 ja Michael Jackel 10 pistettä. Joukkuetta valmensi Svetislav Pešić.
Serbia ja Montenegrossa pelatuissa vuoden 2005 EM-kisoissa Saksa sai hopeaa. Se hävisi finaalissa Kreikalle pistein 78–62. Dirk Nowitzki oli jälleen korikuningas ja kisojen arvokkain pelaaja. Espanjassa pelatuissa vuoden 2007 EM-kisoissa Saksa sijoittui viidenneksi. Vuosien 2009 ja 2011 EM-kisoissa Saksa selviytyi 12 parhaan jatkolohkoihin mutta karsiutui puolivälieristä.  Vuosien 2013 ja 2015 EM-kisoissa Saksa jäi kuuden joukkueen alkulohkossaan viidenneksi eikä selviytynyt 12 parhaan joukkoon. EM-kilpailuissa 2017 se sijoittui kuudenneksi.
Saksan maajoukkue  MM-karsintaottelussa marraskuussa 2017.
Saksan 3. panssaridivisioona

| 3>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1935–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Koko:  2 prikaatia, tykistörykmentti ja erillisyksiköt
Tukikohta:  Berliini
Lempinimi:  Karhu-divisioona
Sodat ja taistelut:  Puola Ranska Itärintama
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Horst Stumpff Walter Model Hermann Breith Franz Westhoven Fritz Bayerlein Rudolf Lang Wilhelm Philipps Wilhelm Söth
3. panssaridivisioona (saks. 3. Panzer-Division) oli vuonna 1935 perustettu Saksan maavoimien panssariyhtymä toisessa maailmansodassa. Divisioonan lempinimenä oli karhudivisioona perustamispaikkansa Berliinin vaakunaeläimen karhun mukaan.
Divisioona osallistui Itävallan liittämiseen Saksaan ja vuonna 1939 se oli mukana Saksan hyökätessä Puolaan. Toisen maailmansodan aikana divisioona osallistui Ranskan valtaukseen, jonka jälkeen se oli lähinnä uusien panssaridivisioonien kaaderin koulutuspaikkana. Operaatio Barbarossan alkaessa kesäkuussa 1941 divisioona kuului Keskustan armeijaryhmään, jonka mukana se käväisi aina Moskovan porteilla. Neuvostoliiton aloitettua vastahyökkäykset divisioona vetäytyi vuoteen 1945 mennessä Ukrainan, Romanian ja Unkarin kautta Itävaltaan, jossa se antautui amerikkalaisille.
Perustaminen

Saksan hallitus julkaisi 16. maaliskuuta 1935 lain asevoimien perustamisesta, jonka perusteella Saksan uudet sotavoimat luotiin. Joukko motorisoituja koulutusyksiköitä muodostettiin, jotta saataisiin kokemuksia ja mahdollisuus kouluttaa henkilöstöä uusiin yksiköihin. Toukokuussa koottiin Döberitziin näistä yksiköistä kenraalimajuri Hothin alaisuuteen koulutusdivisioona. Everstiluutnantti Harpen johtama moottorikoulutuskeskuksen I pataljoona ja majuri Breithin motorisoidut yksiköt olivat ensimmäisiä, jotka saivat käyttöönsä PzKw I -panssarivaunut.
Divisioona muodostettiin Wünsdorfin harjoitusalueella Berliinissä 15. lokakuuta 1935, jolloin siihen kuuluivat Altengrabowissa perustetun 3. kiväärirykmentin (eversti Horst Stumpff) ja 3. moottoripyöräpataljoonan (majuri von Manteuffel) muodostama 3. kivääriprikaati (eversti Bernard) sekä 5. ja 6. panssarirykmentin muodostama 3. panssariprikaati (eversti Kühn). Lisäksi divisioonaan liitettiin kaksi patteristoinen 75. motorisoitu tykistörykmentti sekä divisioonajoukkoja. Panssarirykmenttien miehistö tuli moottorikoulutusesikunta Zossenista (saks. Kratffahr-Lehrstab Zossen) ja keväällä motorisoidusta 4. ratsuväkirykmentistä Potsdamista. Muiden yksiköiden miehistö tuli 7. ja 11. ratsuväkirykmenteistä, 3. ratsuväkidivisioonan jalkavärykmentti Meinigenistä, 2., 3. ja 6. kuljetuspataljoonista sekä lääninpoliisista (saks. Landespolizei) muun muassa Köslinin poliisiopistosta. Miehistöaines oli pääosin Preussista. Divisioonan esikunta oli Berliinissä Kurfürstenstrassen ja Burggrafenstrassen kulmassa.
Historia

Helmikuun lopulla ja maaliskuun alussa 1936 divisioona oli hälytysvalmiudessa ja se poistui kasarmeiltaan Berliinistä. Junakuljetuksin se siirrettiin länteen ja panssarijoukkojen esikunta perustettiin Sennen harjoitusalueelle. Joukot harjoittelivat aamusta iltaan ja kävivät ammunnoissa, kunnes kuultiin radiosta Saksan asevoimien miehittäneen Reininmaan alueen 7. maaliskuuta. Samalla saatiin tieto siitä, että panssarijoukot oli siirretty alueelle torjumaan mahdolliset Ranskan toimet. Harjoitukset jatkuivat kuitenkin aina 7. huhtikuuta saakka. Tilanteen laukeamisesta huolimatta joukkoja ryhmiteltiin uudelleen ja 6. panssarirykmentti siirtyi 14. kesäkuuta Zossenista Altruppinin kautta Neuruppiniin. Samoin moottoripyöräpataljoona siirrettiin Bad Freiwenwaldeen ja viestipataljoona Potsdam-Nedlitzistä Stahnsdorfiin 30. kesäkuuta.
6. panssarirykmentin vapaaehtoisista perustettiin vuosina 1937–1939 kaaderi Kondorilegioonan 88. panssaripataljoonaan, joka taisteli Espanjan sisällissodassa kenraali Francisco Francon joukkojen riveissä. Divisioona osallistui Itävallan Saksaan liittämiseen ja hyökkäykseen Puolaan 1939, jolloin se oli osa kenraali Heinz Guderianin johtamaa XIX armeijakuntaa. Divisioona  hyökkäsi Pommerista Toruńiin Pohjois-Puolaan ja siitä edelleen kaakkoon kohti Brest-Litovskia.
Se oli mukana taistelussa Ranskasta 1940, jolloin divisioona oli liitettu Erich Hoepnerin XVI motorisoituun armeijakuntaan. Divisioona osallistui Albertin kanavan taisteluun ja Brysselin eteläpuolisiin taisteluihin sekä Dunkerquen evakuoinnin jälkeiseen takaa-ajoon, joka päättyi Ranskan antautumiseen. Vuoden lopulla divisioona luovutti 5. panssarirykmentin 5. kevyelle divisioonalle, josta muodostettiin 21. panssaridivisioona. Divisioona vastaanotti 394. jalkaväkidivisioonan, josta muodostettiin myöhemmin panssarikrenatöörirykmentti. Talven 1940-1941 aikana divisioona menetti luovutuksina lähes puolet panssarivahvuudestaan, mutta se sai 543. panssarintorjuntapataljoonan. Sen alkuperäinen 39. panssarintorjuntapataljoona oli lähetetty Libyaan alkuvuodesta, 1941 ja se tuhoutui lopulta Tunisiassa toukokuussa 1943.
Historia > Itärintama

Divisioona ylitti Keskustan armeijaryhmän kärkenä Neuvostoliiton rajan operaatio Barbarossan alkaessa 22. kesäkuuta 1941 ja valtasi raja-alueella Bugin ylittävän Kodeńin sillan. Se osallistui Białystok-Minskin saarrostustaisteluun, Smolenskin saarrostukseen ja Dneprjoen ylitykseen ennen siirtoaan Etelän armeijaryhmään. Divisioona osallistui armeijaryhmän mukana Kiovan alueella olleiden neuvostojoukkojen tuhoamiseen ja niiden päätyttyä hyökkäykseen kohti Moskovaa taistellen muun muassa Tulassa.
Neuvostoliiton talvihyökkäyksessä 1941–1942 divisioona oli taisteluissa aina kriittisissä kohdissa kuten Orjolin ja Kurskin taisteluissa ja maaliskuussa 1942 Harkovan toisessa taistelussa. Kesällä divisioona otti osaa Kaukasukselle tehtyyn hyökkäykseen, jossa se kärsi suuria tappioita Mozdokin ympäristössä käydyissä taisteluissa.
Divisioona pakeni Kubanista Asovanmeren jään yli Rostovin puolustuksen petettyä tammikuussa 1943. Se osallistui Kurskin ja Belgorodin taisteluihin heinäkuussa ja kärsi suuria tappioita syksyllä Harkovan taisteluissa. Divisioona osallistui Dneprjoen alueen taisteluihin syyskuusta 1943 tammikuuhun 1944. Niissä divisioona osoitti jälleen kykynsä ja taisteli Tšerkasyn ympäristössä ja Umanissa talvella 1943–1944. Divisioona joutui saarroksiin Kirovohradissa 5. tammikuuta 1944, mutta se murtautui ulos 10. tammikuuta perässään neljä muuta divisioonaa. Divisioona jatkoi etulinjassa raskaista tappioistaan huolimatta, taisteli Kiovassa ja osallistui vetäytymistaisteluihin Ukrainasta ja Itä-Puolasta poistuttaessa. Divisioona murtautui ulos Romanian saarrostuksesta ja osallistui Unkarin taisteluihin. Divisioonan sotatoimet päättyivät Steiermarkissa Itävallassa.
Adolf Hitlerin surmattua itsensä 30. huhtikuuta 1945 ja jo ennen Saksan virallista antautumista divisioona pyrki irtautumaan neuvostojoukoista suunnaten länteen, jotta se voisi antautua länsiliittoutuneille ja siten välttää sotavankeuden Neuvostoliitossa. Divisioonan jäänteet antautuivat amerikkalaisille Ennsissä.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraaliluutnantti Leo Geyr von Schweppenburg 1. syyskuuta – 7. lokakuuta 1939
kenraaliluutnantti Horst Stumpff 7. lokakuuta 1939 – 1. syyskuuta 1940
kenraaliluutnantti Friedrich Kühn 1. syyskuuta – 4. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Horst Stumpff 4. lokakuuta – 13. marraskuuta 1940
kenraaliluutnantti Walter Model 13. marraskuuta 1940 – 2. lokakuuta 1941
kenraaliluutnantti Hermann Breith 2. lokakuuta 1941 – 1. lokakuuta 1942
kenraaliluutnantti Franz Westhoven 1. lokakuuta 1942 – 25. lokakuuta 1943
kenraaliluutnantti Fritz Bayerlein 25. lokakuuta 1943 – 5. tammikuuta 1944
eversti Rudolf Lang 5. tammikuuta – 25. toukokuuta 1944
kenraaliluutnantti Wilhelm Philipps 25. toukokuuta 1944 – 1. tammikuuta 1945
kenraalimajuri Wilhelm Söth 1. tammikuuta – 19. huhtikuuta 1945
eversti Volkmar Schöne 19. huhtikuuta 1945 – antautumiseen
3. panssariryhmän ajoneuvoja kesällä 1941.
Divisioonan PzKw IV elokuussa 1943
Johan Salila

Johan "Jussi" Gustaf Salila (28. heinäkuuta 1884 Hollola – 12. elokuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen painija ja tarkastuskonstaapeli.
Salila voitti Helsingin MM-kilpailuissa 1921 kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestaruuden raskaimmassa painoluokassa, yli 82 kilogramman sarjassa. Hän osallistui kolmiin olympialaisiin, Tukholmassa 1912, Antwerpenissä 1920 ja Pariisissa 1924, mutta ei saavuttanut menestystä.
Seuratasolla Salila edusti Helsingin Atleettiklubia. Hän voitti raskaan sarjan Suomen mestaruuden kreikkalais-roomalaisessa painissa vuonna 1918 ja vapaapainissa vuonna 1924.
Salila oli 25 vuoden ajan Helsingin poliisilaitoksen palveluksessa. Painimaineensa vuoksi hänet tunnettiin Hollolan Jussin lempinimellä. Salila kuoli elokuussa 1932 saatuaan painiharjoituksissa sydänkohtauksen.
Holger Salin (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 18. syyskuuta 1911
Syntymäpaikka: Helsinki
Kuolinaika: 27. lokakuuta 1943 (32 vuotta)
Pelipaikka: välihyökkääjä
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1929–1943 | HIFK | 136 | (101) |
Maajoukkue
| 1931–1943 | Suomi | 22 | (4) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Holger Vilhelm Salin (18. syyskuuta 1911 Helsinki – 27. lokakuuta 1943) oli suomalainen jalkapalloilija, joka pelaajauran viimeiseksi kaudeksi jäi kauden 1943–1944 alku. Pelipaikaltaan hän oli välihyökkääjä.
Salin pelasi koko uransa HIFK:ssa. Hän oli yksi seuran kantavista voimista, kun HIFK voitti neljä mestaruutta vuosina 1930, 1931, 1933 ja 1937. Salin oli mestaruussarjan paras maalintekijä kausilla 1930 ja 1931. Suomen jalkapallomaajoukkueessa Salin pelasi 22 maaottelua, joissa hän teki 4 maalia.
Saksan Kamerun

Kamerun oli vuonna 1884 perustettu Saksan keisarikunnan siirtomaa Länsi-Afrikassa. Siirtomaa liitettiin Ranskan ja Britannian siirtomaihin ensimmäisen maailmansodan seurauksena vuonna 1916. Suurin osa Saksan Kamerunista sijaitsee nykyisen Kamerunin alueella.
Historia > Perustaminen

Kamerun viittasi alun perin pelkästään doualoiden asuttamaan rannikkoon. Britit olivat toimineet alueella lähetyssaarnaajina ja kauppiaina 1840–luvulta alkaen, saksalaiset tulivat alueelle vasta vuonna 1869, mutta aloittivat ankaran kilpailun brittien kanssa. Doualahallitsijat olivat anoneet brittejä liittämään heidän alueensa brittien siirtomaihin, mutta Kamerunia pidettiin taloudellisesti liian merkityksettömänä ja sen ilmasto epäterveellisenä. Sen sijaan saksalaiset iskivät silmänsä alueeseen.
Otto von Bismarck lähetti vuonna 1884 Gustav Nachtigalin salassa suoritettavalle tehtävälle Kamerunin liittämiseksi Saksaan. Briteille kerrottiin hänen matkustavan Afrikkaan suojelemaan saksalaisten kauppiaiden etuja. Ensimmäisenä solmittiin sopimus doualoiden kanssa 12. kesäkuuta 1884, jolla he luovuttivat vallan alueillaan saksalaisille. Vuosien 1884 ja 1916 välillä solmittiin vielä 95 muuta sopimusta muiden etnisten ryhmien kanssa siirtomaan levittäytyessä rannikolta.
Historia > Hallinto

Vaikka paikalliset kuninkaat luovuttivat ylivallan saksalaisille, he saattoivat silti jatkaa omaa hallintoaan pitkälti samaan tapaan, kunhan he pysyivät uskollisina saksalaisille. Siirtomaan hallinnoimiseksi Kamerun jaettiin virkamiesten hallinnoimiin hallintoalueisiin. Kamerunissa toimi kaksi eri oikeusjärjestelmää, yksi mustille ja yksi eurooppalaisille. Vuonna 1895 perustettiin paikalliset siirtomaajoukot. Uudet siirtomaaisännät joutuivat myös taistelemaan paikallisia vastaan. Vastarintaa aiheutti muun muassa haluttomuus maksaa veroja, maan anastus ja rautateiden aiheuttama joidenkin etnisten ryhmien kauppamonopolin menetys. Tunnetuinta vastarintaa johti doualoiden kuningas Rudolf Duala Manga Bell vuodesta 1910 vuoteen 1913.
Vastarinnasta huolimatta siirtomaan hallinto ja talous kehittyi. Saksalaiset yhtiöt perustivat Kameruniin plantaaseja ja niillä tuotettujen tuotteiden kuljettamiseksi rakennettiin teitä ja rautateitä. Alueella toimi myös useita saksalaisia lähetyssaarnaajia. Lähetyssaarnaajat perustivat saarnauksen ohessa kouluja ja terveysasemia. Lähetyssaarnaajien koulujen lisäksi siirtomaassa oli myös valtion koulujärjestelmä, jonka koulutuskielenä toimi saksa ja rajoitetusti douala, mutta eivät muut paikalliset kielet. Virkamiestehtäviin koulutettiin myös paikallisia lähettämällä heidät Saksaan parempiin opintoihin.
Historia > Loppu

Ensimmäinen maailmansota saapui Kameruniin elokuussa 1914. Taistelu Kamerunista kesti vähän yli vuoden. Brittiläis–ranskalainen sotajoukko kenraalimajuri Charles Dobellin johtamana ja belgialais–ranskalainen joukko kenraali Joseph Aymerichin johdolla hyökkäsivät siirtomaahan. Saksalaiset voitettiin ja maa jaettiin huhtikuussa 1916 ranskalaisten hallitsemaan neljään viidesosaan brittien ottaessa yhden viidesosan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Siirtomaavallat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   Alankomaat   Belgia  |   Britannia   Espanja  |   Italia   Japani  |   Kuurinmaa   Ranska  |   Ruotsi   Saksa  |   Tanska   Portugali  |   Venäjä   Yhdysvallat  |
Kamerunin kartta vuodelta 1905.
Banaanien lastausta Saksaan menevään laivaan.
Salansuu

| Salansuu Сала, Sala |
| --- | --- |
 Salansuu
 Koordinaatit: 59°25′36″N, 28°23′36″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Suuri-Lutska
Ensimmäinen maininta:  1571
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  28
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salansuu (myös Lauttakylä, ven. Са́ла, Sala) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Suuren-Lutskan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Laukaanjoen vasemmalla rannalla 17 kilometriä kunnan keskustaajamasta Kingiseppskistä luoteeseen. Kylässä on 28 asukasta (vuonna 2010).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Šelonin viidenneksen verokirjassa vuonna 1571 nimellä Sola. 1580-luvun ruotsalaismiehityksen aikana se esiintyy muodossa Salussus ja 1600-luvun lopussa nimellä Lautakyla. Nimitykset perustuvat Laukaanjoen vastarannalle laskevaan Salanjokeen (nykyään ven. Tararaika) ja Laukaanjoen ylittämiseen käytettyyn lauttaan.
Vuonna 1848 Salansuussa asui venäläisten ohella 39 Narvan ruotsalais-suomalaiseen seurakuntaan kuulunutta savakkoa. Ortodoksit kuuluivat Pätnitsän (ven. Novopjatnitskoje) seurakuntaan. Paikalliset talonpojat olivat Salan kartanon maaorjia. Vuonna 1862 kylässä oli 12 taloa ja 149 asukasta. Vuonna 1899 Salansuu kuului kyläkuntana Aleksandrovskaja Gorkan volostiin. Kylän 148 asukkaasta venäläisiä oli 84, suomalaisia 35 ja ”sekoittuneita” 29. Luterilaisia heistä oli 39 henkilöä.
Salansuun ympärillä on sijainnut kolme ruotsalaisajalta periytynyttä kartanoa: Sala, Marienhof ja Blekenhof (myöhemmin Nadeždina), joiden yhteisnimityksenä oli Terpigorje. 1700-luvulla ne omisti Venäjän palvelukseen siirtynyt Franz-Josef Bleken. Salan kartano kuului myöhemmin Korfin paronisuvulle. Nykyään siitä on jäljellä puistoalueen jäänteitä, talousrakennusten raunioita ja Korfin suvun hautakappeli.
Neuvostoaikana Salansuu kuului aluksi Sveiskin, vuodesta 1928 lähtien Koskinan, vuodesta 1950 Konovan ja vuodesta 1954 jälleen Koskinan kyläneuvostoon. Vuonna 1928 kylässä oli 104 ja vuonna 1958 76 asukasta.
Salansuu koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista, joista suurin osa toimii kesähuviloina. Korfin kartanoalue sijaitsee kylän länsiosassa. Länsireunalla on myös toisen maailmansodan aikainen bunkkeri. Kylään johtaa soratie Luutsan ja Kopolan (ven. Pervoje Maja) väliseltä maantieltä. Salansuun rautatieasema sijaitsee kauempana Pietarin ja Ivangorodin välisen radan varrella.
Saksan armeijan kenttärangaistusleirit Suomessa

Saksan armeijan kenttärangaistusleirit Suomessa olivat Pohjois-Suomessa jatkosodan aikaan vuonna 1942 toimineita natsi-Saksan vankileirejä tuomituille saksalaisille sotilaille. Leirejä oli kolme, Kenttärangaistusleirit I, II ja III.. Ne toimivat keväästä 1942 alkaen, kunnes ne siirrettiin Suomesta Leningradin rintamalle talvella 1942–1943. Sinä aikana kun leirit olivat Suomessa, vangeista kuoli noin kolmasosa.
Kenttärangaistusleirit

Kenttärangaistusleiri (saks. Feldstraflager) oli tarkoitettu pääasiassa Saksan sotavoimien sotilasvangeille, jotka oli tuomittu Saksan silloisen rikoslain mukaan. Jokainen leiri käsitti alun perin noin 600 vankia ja 300 vartijaa tai muuta henkilöstöön kuuluvaa. Vankeja oli tarkoitus käyttää rakennustöissä, miinanraivauksessa ja ruumiiden hautaamisessa. Ohjeet määräsivät vangit sijoitettavaksi kaikkein kovimpiin töihin ja vaarallisimpiin paikkoihin sotatoimialueella. Ankarien olosuhteiden vuoksi kuolleisuus oli suuri, ja sotilaiden nimitys leireille olikin Himmelsfahrtkommando (suom. taivaaseenlähtöyksikkö). Historioitsijoiden mukaan rangaistusleirien rangaistussotilailla oli suurempi kuolleisuus ja vielä kovemmat olot kuin puna-armeijan sotavankien leireillä.
Vangit leireille tuotiin Saksasta, Wehrmachtin Torgaussa olevasta rangaistusvankien järjestelykeskuksesta, jossa oli keväällä 1942 30 000 tuomittua tai syytteessä olevaa sotilasvankia. Osa vangeista oli tavanomaisia rikollisia, osa karkureita, kutsuntapakolaisia, aseistakieltäytyjiä tai pasifisteja, ja osa natsihallinnon poliittisia vastustajia. Torgaussa pidettiin kuitenkin myös sotavankeja ja vangittuja vastarintaliikkeiden jäseniä eri puolelta Eurooppaa.
Perustaminen ja siirtyminen Suomeen

Kenttärangaistusleirit I ja II perustettiin Torgaussa Fort Zinnesin sotilasvankilassa 24. huhtikuuta 1942, ja ne kuljetettiin 4. kesäkuuta Danzigin kautta Pietarsaareen ja sieltä junalla Rovaniemelle. Miehiä oli yhteensä 1 200. Rovaniemeltä matka jatkui jalkapatikassa kohti Petsamoa. Kylien läpi kuljettaessa vangit lyötiin kahleisiin.
Marssikuri oli ankara, ja saksalaisten omien tietojen mukaan rivistöstä ammuttiin matkan aikana 15–50 vankia. He eivät olleet jaksaneet jatkaa matkaa tai olivat tehneet rikkeitä, esimerkiksi ottaneet siviilien tarjoaman tupakan tai palan leipää. Tunturimaaston nousut kävivät monille vangeille ylivoimaisiksi, ja heidät ammuttiin tien reunaan, mihin myös ruumiit jätettiin. Suomalaiset kävivät myöhemmin hautaamassa ruumiit.
Ykkösleiri toimi Norjan Etelä-Varangissa, Petsamossa, Kuusamossa ja Taivalkoskella. Toinen leireistä perustettiin Salmijärvelle Petsamoon, ja se toimi myös Taivalkoskella. Petsamossa vangit paransivat tiestöä ja Taivalkoskella rakensivat kenttärataa. Komentajana toimi everstiluutnantti Klinge.
Kolmas leiri, Kenttärangaistusleiri III, perustettiin Torgaussa Brükenkopsin sotilasvankilassa 1. elokuuta ja laivattiin Suomeen saman kuun aikana. Pietarsaaresta matka jatkui kuitenkin kävellen Taivalkoskelle, jossa vankien oli määrä rakentaa kapearaiteista Hyrynsalmen–Kuusamon kenttärataa. Rangaistusyksikön komentajana toimi majuri Berdin.