stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo jääkäreistä R
R > Matti Ryyppö

(9. elokuuta 1889 Valkjärvi) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Tuomas Ryyppö ja Vappu Kaasalainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Laina Onnea Virkin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt vuokselalainen maanviljelijä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 4. joulukuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 22. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin. Hän palasi Suomeen 21. marraskuuta 1918 ja astui 16. joulukuuta 1918 kersanttina palvelukseen Karjalan kaartin rykmenttiin, jossa toimi koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä eri komppanioissa. Armeijasta hän erosi 14. heinäkuuta 1919 ja oli sen jälkeen poliisikonstaapelina Viipurin poliisilaitoksella. Hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1921 ja määrättiin varusmestariksi Polkupyöräpataljoona 2:een, josta hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1921 eläinlääkintä-aliupseeriksi Raskaaseen kenttätykistörykmenttiin ja 1. toukokuuta 1934 alkaen Kenttätykistörykmentti 3:een. Kengityskoulun täydennyskurssin hän suoritti vuosina 1930–1931.
Talvisotaan hän osallistui Erillinen Pataljoona 3:ssa (Er.P 3), josta hänet siirrettiin Eläinlääkintäaliupseeriksi 2. Kenttähevossairaalaan ja edelleen 1. Kenttähevossairaalaan. Välirauhan aikana hän toimi edelleen samassa tehtävässä kunnes hänet komennettiin varastonhoitajaksi Karjalan sotilasläänin esikuntaan. Jatkosotaan hän osallistui edelleen samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin komppanianvääpeliksi ja joukkueenjohtajaksi Viipurin ilmasuojelupiirin 1710. ilmasuojelukomppaniaan ja vuonna 1943 alkaen hän sai komppanian päällikkyyden. Myöhemmin hän toimi evakuointitehtävissä Karjalankannaksella ja Lapissa. Sotien jälkeen hän toimi Alkon tarkkailijana Naantalissa. Luottamustoimissa hän toimi Jääkäriliiton Hämeenlinnan alaosaston jäsenenä vuodesta 1949 alkaen ja Karjalan Kaartin Killan ja Torkkelin Killan Hämeenlinnan alaosaston jäsenenä. Ylennykset: Kersantti 16. joulukuuta 1918, Vääpeli 1. kesäkuuta 1921. Kunniamerkit:  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. mitali,  Talvisodan muistomitali,  Jatkosodan muistomitali,  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. mitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Antti Räihä

(12. elokuuta 1890 Kirvu) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Räihä ja Eliina Näveri. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Hilja Katri Henttosen kanssa. Tämä Kirvulainen maanviljelijä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 4. huhtikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin 30. heinäkuuta 1916 pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin 22. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin. Suomeen hän palasi 11. joulukuuta 1918 ja on toiminut sen jälkeen työmiehenä ja suutarina Kirvussa ja Suojärvellä sekä myöhemmin rautatienrakennustyömailla eri paikkakunnilla. Hänen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki.
R > Martti Henrik Räisänen

(28. elokuuta 1895 Iisalmi – 10. huhtikuuta 1940) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat kelloseppä Heikki Räisänen ja Maria Kristina Wahlberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Kerttu Maria Pekkalan kanssa, mutta Kerttu Maria Pekkala kuoli jo vuonna 1926 ja hän avioitui toisen kerran vuonna 1937 Linda Sofia Makkosen kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1914–1915 ja suoritti lainopilliset alkututkinnot. Hän liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 24. joulukuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1.Jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin armeija uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoiseen kaartiin, jossa toimi joukkueenjohtajana, adjutanttina ja komppanianpäällikkönä. Hänet siirrettiin 17. syyskuuta 1919 Keski-Suomen rykmenttiin, missä oli konekiväärikomppanian päällikkönä, rykmentin konekivääri- ja aseupseerina ja pataljoonankomentajan viransijaisena. Armeijasta hän erosi 12. huhtikuuta 1922 ja astui Lapin rajavartioston palvelukseen ja toimi 1. toukokuuta – 30. kesäkuuta 1922 Rovaniemen komppanian ja 1. heinäkuuta – 10. marraskuuta 1922 Pohjolan suojeluskuntapiirin 1. alueen päällikkönä. Turun suojeluskuntapiirin 2. sotilasohjaajana hän toimi 1. joulukuuta 1923 – 28. helmikuuta 1925 välisen ajan. Mikkelin suojeluskuntapiirin 2. alueen päällikkönä hän toimi 1. heinäkuuta – 31. elokuuta 1927 välisen ajan. Kajaanin ja Kainuun Sanomain toimittajana Kajaanissa hän toimi vuosina 1922–1923 ja 1925–1932. Vuodesta 1932 hän toimi Jääkärikodin kirjanpitäjänä ja varastonhoitajana ja vuodesta 1936 isännöitsijänä. Talvisotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Erillinen pataljoona 7:ssä (Er.P 7). Ylennykset: Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917, Luutnantti 11. helmikuuta 1918, Kapteeni 16. toukokuuta 1919. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk; miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Albert Räsänen
Veikko Räsänen
R > Väinö Vilho Räsänen

(10. tammikuuta 1895 Sortavala – 5. huhtikuuta 1931) oli suomalainen jääkärikapteeni ja muusikko. Hänen vanhempansa olivat räätäli Johan Henrik Räsänen ja Mathilda Lovisa Corander. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Alli Alfhilda Väyrysen kanssa, josta hän erosi vuonna 1928. Hän kävi viisi luokkaa Sortavalan reaalilyseota ja Viipurin kirkkomusiikkiopiston. Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 12. tammikuuta 1916 ja toimi myös pataljoonan orkesteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui Polangenissa pidetyille erikoiskursseille (pommarikurssi) vuonna 1917. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 30. maaliskuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 17. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan ja edelleen 15. huhtikuuta 1918 alkaen saman pataljoonan konekiväärikomppaniaan päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodassa Viipurin valloitukseen johtaneisiin sotatoimiin. Sisällissodan jälkeen hän toimi joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi muutettiin ensin Jääkäripataljoona n:o 3:ksi ja myöhemmin Kajaanin sissipataljoonaksi ja lopuksi Pohjanmaan jääkäripataljoonaksi. Hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1919 Keski-Suomen rykmenttiin, josta hänet komennettiin samalla komppanianpäälliköksi Terijoen rajavartiopataljoonaan ja 7. marraskuuta 1919 takaisin rykmenttiinsä, jossa toimi komppanianpäällikkönä eri komppanioissa. Hän erosi armeijasta 26. maaliskuuta 1925 ja toimi sen jälkeen pianistina ja kapellimestarina eri paikkakunnilla. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918. Ylennykset: Hilfsgruppenführeriksi 24. joulukuuta 1916, Vänrikki 11. helmikuuta 1918, Luutnantti 29. toukokuuta 1918, Kapteeni 16. toukokuuta 1920. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera kera,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
R > Albert Rönkänharju

(6. huhtikuuta 1891 Pyhäjärvi Oulun lääni) oli suomalainen jääkäri. Saksassa hän käytti peitenimeä Renkonharju. Hänen vanhempansa olivat työmies Isko Rönkönharju ja Vappu Luoma. Tämä Pyhäjärveläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 8. helmikuuta 1916, josta hänet laskettiin 26. maaliskuuta 1916 sotapalvelukseen kykenemättömänä siviilitöihin. Hänen myöhemmistä elämänvaiheista ei ole saatu tietoja.
R > Anders Johan Evert Rönn

(2. tammikuuta 1898 Raippaluoto – 19. heinäkuuta 1916 Belgia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat kalastaja Abraham Anders Rönn ja Lena Sofia Sand. Tämä raippaluotolainen kalastaja liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 19. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan, josta hänet laskettiin sotilaspalvelukseen kykenemättömänä siviilitöihin 28. maaliskuuta 1916. Hän kuoli keuhkotautiin sotilassairaalassa Belgiassa.
R > Erik Emil Rönn

(10. elokuuta 1894 Raippaluoto – 12. maaliskuuta 1976) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat kalastaja Simon Erik Rönn ja Maria Gammal. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Ingrid Hildegard Erikssonin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Raippaluotolainen kalastaja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Sisällissodassa hän otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella ja Kuokkalassa, missä hän haavoittui 23. huhtikuuta 1918. Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 2. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi. Hänet siirrettiin 3. syyskuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, jonka nimi muutettiin Porin rykmentiksi. Hän toimi koulutusaliupseerina eri komppanioissa. Armeijasta hän erosi 1. marraskuuta 1920 ja astui palvelukseen Maarianhaminan poliisilaitokselle, missä toimi poliisikonstaapelina 1. huhtikuuta 1921 – 1. marraskuuta 1925 välisen ajan. Armeijan palvelukseen hän astui uudelleen 1. marraskuuta 1925 ja hänet sijoitettiin Kaartin jääkäripataljoonaan, jossa hän toimi komppanianvääpelinä, muonitusaliupseerina ja rehuvaraston hoitajana. Hänet siirrettiin 1. toukokuuta 1934 rykmentin lääkintäaliupseeriksi Kenttätykistörykmentti n:o 4:ään. Hän suoritti Valtion poliisikoulun vuonna 1923. Talvisotaan hän osallistui komppanianvääpelinä Raskas patteristo 1:ssä ja osallistui taisteluihin Summassa, Hatjalahdella, Pien-Perossa ja Suur-Perossa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa joukko-osastossa, kunnes myöhemmin hänet siirrettiin Raskas patteristo 4:een. Jatkosotaan hän osallistui komppanianvääpelinä Raskas patteristo 2:ssa vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Tykistön koulutuskeskus 3:een koulutusupseeriksi. Jatkosodassa hän osallistui taisteluihin Korpiselässä, Kokkarissa, Loimolassa, Koirinojalla, Pitkärannassa, Salmissa, Uuksalonpäässä, Lunkulansaaressa ja Mantsissa. sekä Äänilinnan valtauksessa ja Syvärin taistelussa. Sotien jälkeen oli hetken samoissa tehtävissä, kunnes hänet siirrettiin huoltoupseeriksi Kenttätykistö rykmentti 2:n 3. patteristoon. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja astui Ab Vasa Elektriska Oy:n palvelukseen laskuttajaksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1969 saakka. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 10. huhtikuuta 1918, Vääpeli 15. elokuuta 1918, Vänrikki 1942. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera 1918 ja 1941,  Vapaudenmitali 1. lk.,  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali,  Suomen Valkoisen Ruusun 1. lk. mitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi, Keskuskauppakamarin ansiomerkki.
R > Henrik Edvard Rönngård

(10. elokuuta 1896 Raippaluoto – 26. kesäkuuta 1988) oli suomalainen jääkäri ja merivartija. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Henrik Rönngård ja Johanna Westerlund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Elvi Augusta Kronqvistin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Raippaluotolainen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 11. helmikuuta 1917 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin. Suomeen hän palasi 29. marraskuuta 1918 ja toiminut sen jälkeen maanviljelijänä Raippaluodossa. Vuodesta 1920 alkaen hän toimi tullivartijana ja vuodesta 1930 lähtien Merivartiolaitoksen merivartijana Pietarsaaressa. Merivartiolaitoksen poliisikurssin hän suoritti vuonna 1931. Talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi koneenkäyttäjänä Pohjanlahden Merivartiopiirissä. Sotien jälkeen hän toimi koneenkäyttäjänä Pietarsaaren sähkölaitoksella. Kunniamerkit:   Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Johannes Herman Rönngård

(13. huhtikuuta 1891 Raippaluoto – 6. marraskuuta 1956) oli suomalainen jääkäri ja valaja. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Henrik Rönngård ja Johanna Westerlund. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1926 Aurora Sofia Lehtosen kanssa ja toisen kerran vuonna 1944 Elvi Sofia Westerin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Raippaluotolainen maanviljelijä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 7. maaliskuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 3. komppaniaan. Hän poistui pataljoonasta 10. huhtikuuta 1916 ja joutui myöhemmin Altonan työosastoon, josta kesäkuussa 1917 laskettiin siviilitöihin. Suomeen hän palasi 29. marraskuuta 1918 ja toiminut sen jälkeen kirvesmiehenä ja maanviljelijänä Raippaluodossa ja valajana Wärtsilä-yhtymässä Vaasassa vuosina 1920–1956. Hänet on haudattu Vaasaan. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
R > Albert Rönnholm

(5. tammikuuta 1895 Mustasaari – 30. kesäkuuta 1972 Yhdysvallat) oli suomalainen jääkärivääpeli ja puuseppä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johannes Rönnholm ja Ulrika Sofia Nylund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1946 Ida Elina Oravan kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Mustasaarelainen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 1. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. komppaniaan 22. elokuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan koulutusaliupseeriksi ja joukkueenjohtajaksi 5. jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodassa taisteluihin Karjalankannaksella. Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 5. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi. Hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een ja 1. toukokuuta 1919 Suomen valkoiseen kaartiin, missä toimi koulutusaliupseerina eri komppanioissa. Armeijasta hän erosi 18. lokakuuta 1919 ja astui pian uudelleen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Uudelleen hän erosi armeijasta 31. lokakuuta 1920 ja toimi sen jälkeen rakennustyömiehenä Vaasan seuduilla. Vuonna 1927 hän muutti Kanadaan ja edelleen Yhdysvaltoihin, missä hän toimi puuseppänä. Hänet on haudattu Waukeganiin, Illionoisiin Yhdysvaltoihin. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Varavääpeli 16. heinäkuuta 1918, Vääpeli 5. syyskuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenmitali 1. lk;  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Jääkärimerkki.
Jääkäripataljoona 27:n soittokunta.
Lumivaara

| Lumivaara> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Kurkijoen kihlakunta
Kuntanumero:  437
Hallinnollinen keskus:  Kumola
Perustettu:  1923
– emäpitäjä:  Jaakkima
Lakkautettu:  1944 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:   km²
– maa:  292,4 km²
Väkiluku:  5 239 17,1 as/km²  (1939)
Lumivaaran epävirallinen perinnevaakuna.
Lumivaaran kunnallislautakunnan sinetti.
Lumivaara (ven. Лумиваара) on entinen Suomen kunta Laatokan Karjalassa Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella.
Lumivaara kuului Viipurin lääniin, Kurkijoen tuomiokuntaan ja Kurkijoen kihlakuntaan.
Seurakunnan ja kunnan perustaminen

Lumivaaran kunta perustettiin 1923, jolloin eräät Jaakkimaan kuuluneista kylistä irtaantuivat ja muodostivat Lumivaaran kunnan. Lumivaaran kunnan syntymisen taustalla oli yhteismetsän osakkaiden pyrkimys päästä eroon yhteismetsän puiden myynnistä saamiensa jakorahojen kaksinkertaisesta verottamisesta, Jaakkiman kunnalle ja seurakunnalle maksetuista veroista, sekä osakkaiden henkilökohtaisista jakorahoista perityistä veroista. Lumivaaran Yhteismetsän ympärillä olevan lankakunnan kokouksessa, joka pidettiin 11.10.1920 Huhtervun koululla, esitettiin ehdotus kunnan ja seurakunnan perustamisesta, toimikunta päätti perustaa seurakunnan ja valitsi eri kylistä henkilöitä keräämään nimiä seurakunnan perustamisanomukseen.
Seurakunnan perustamispäätös hyväksyttiin valtioneuvostossa 2.2.1922, jonka johdosta Jaakkiman kunnanvaltuuston kokouksessa 8.4.1922 hyväksyttiin yksimielisesti Lumivaaran seurakunnan perustaminen. Valtioneuvoston päätöksellä Lumivaaran seurakunta erosi Jaakkiman seurakunnasta samaan aikaan kuin kuntakin, vuoden 1923 alussa.
Kunnan perustamista vastustivat Jaakkiman seurakunnan kirkkoherra rovasti Viktor Salminen ja nimismies Palvola ja useat muut.
Kunnan keskustan ja kunnantoimiston paikan valitsemisesta käytiin useita keskusteluja, sekä tehtiin useita valituksia, ja turvauduttiin maaherran virka-apuun. Kumolan kylä valittiin lopulta pitäjän keskukseksi, kirkkotontille rakennettiin 1926 kunnan ja seurakunnan yhteinen talo, jonne kunnantoimisto sijoittui.
Kunnalliset laitokset

Kunnallinen palotoimi alkoi 17.6.1935, palopäällikköinä toimivat Toivo Saikkonen ja Matti Vallius.
Köyhäinhoitolautakunta toimi vuoteen 1934 asti, jonka jälkeen perustettiin Huoltolautakunta. Kunnalliskoti rakennettiin Huhtervun kylään. Kunnalliskodilla oli viljeltyä maata enimmillään 20 hehtaaria, 2 hevosta ja 8 lehmää. Kunnalliskodissa asui 30 henkilöä, joista pieni osa oli henkilökuntaa ja loput hoidokkeja. Kunnalliskodin henkilökuntaan kuuluivat johtajatar, emännöitsijä, karjapalvelija ja maataloustyönjohtaja. Kunnalliskodin hoidokit osallistuivat maataloustyöhön.
Lumivaaran kunnankirjasto aloitti toimintansa 1938, jolloin lainattavissa oli 139 kirjaa.
Lumivaarassa ei ollut kunnallista terveydenhuoltolautakuntaa vaan kunnanlääkäri ja kunnan eläinlääkäri olivat yhteiset Jaakkiman ja Lahdenpohjan kauppalan kanssa, ja he ottivat potilaita vastaan Jaakkimassa.
Maantiede

Lumivaaran pitäjä sijaitsi Laatokan luoteisnurkassa Jaakkiman ja Kurkijoen pitäjien välissä. Lumivaaran pitäjä on kaakosta luoteeseen suuntautuvana 34 kilometriä pitkä ja Tervajärven ja Kumolan kylien kohdalla noin 15 kilometriä leveä. Pitäjän koko pinta-ala oli 292,4 neliökilometriä.
Väestö

Pitäjän asukasluku oli suurimmillaan n. 6200 1920-luvun loppupuolella (1928).
Elinkeinot ja teollisuus

Vuonna 1940 sen asukkaista sai elantonsa maa- ja metsätaloudesta 93 %, teollisuudesta, käsityöstä 2,6% ja kaupasta 2,1 %. Lumivaaran yhteismetsä, jonka pinta-ala oli 3321 hehtaaria, oli aikaisemmin kuulunut lahjoitusmaatilaan, joka oli sittemmin ollut Besborodkon kruununpuistona, luovutettiin lahjoitusmaatalonpoikien vaatimuksien johdosta 1.12.1910 yhteismetsänä käytettäväksi 112287 markan kauppahinnasta.
Yhteismetsästä myytiin puita mm. Yhtyneille Paperitehtaille, Oy Kymille, Laatokan Puulle ja OY Vuoksenniskalle.
Tiet ja liikenne

Kunnan alueella olevat keskeiset kulkuväylät olivat 
Parikkalan tie, johon Ihalassa yhtyi Kurkijoen-Jaakkiman maantie, sekä Maasillan-Kurenrannan tie ja sen jatkona oleva vesireitti Laatokalla.
Maasillan-Kurenrannan tie oli huonokuntoinen ja sitä pidettiin vaarallisena Huhtervun kylän kohdalla olevien viiden kallioisen rinteen ja Kuorjärven läheisyydessä olevan Maailmanlopun rinteen vuoksi. Tietä kohennettiin valtionavustuksien avulla, tien kunnossapidon suurten kustannuksien vuoksi, tietä tarjottiin valtion tieksi 1924, joka kuitenkin toteutui vasta 1936.
Uutta tietä kunnan keskuskylästä Kumolasta runsasväkiseen Ihalan kylään suunniteltiin kunnallisvaltuuston kokouksessa 1923. Uuden tien alkamispaikaksi hyväksyttiin Ihalan asema, josta tie kulki Kumolaan Ihalan joen pohjoispuolella, kulkien Myllykylän kautta, ylittäen Ihalan joen Haukkavaaran kohdalla, lopulta saapuen Pönttöahon kohdalla Kurenrannan-Maasillan tielle.
Lumivaaran perustamisen aikana tieverkon pituus oli 33 km, ja kunnan luovutushetkellä tieverkon pituus oli 134 km.
Laatokan liikenne

Laatokan rannoilla sijaitsevien kylien välittämiä tavaroita ja ihmisiä kuljetettiin veneillä ja laivoilla. Lumivaaralaisilla oli useita purje- ja höyrylaivoja, joilla kuljetettiin puutavaraa, halkoja, elävää kalaa ja parkkia Pietariin.
Matkustajaliikenne Lumivaaran kylistä keskittyi pääasiassa Lahdenpohjan kauppalaan, Lopottiin, jossa pidettiin markkinoita ja jonka kirkossa lumivaaralaiset olivat tottuneet käymään.
Matkustajaliikennettä palvelemassa oli useita höyrylaivayrittäjiä, joista useimmpien toiminta kuitenkin jäi varsin lyhyeksi matkustajien vähyyden ja kovan kilpailun vuoksi. Harvion, Utusen rannan ja Kesvalahden kyläteiden valmistuminen paransi rannikkokylien kulkumahdollisuuksia ja huononsi laivaliikenteen kannattavuutta, jota oli jo aikaisemmin huonontanut yksityisten moottoriveneiden lukumäärän lisääntyminen.