stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eoseeni
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Map of Eocene Earth
Paleos Eocene page
PBS Deep Time: Eocene
Eocene and Oligocene Fossils
Eocene Primate, Carnegie Museum of Natural History (Arkistoitu – Internet Archive)
The UPenn Fossil Forest Project, focusing on the Eocene polar forests in Ellesmere Island, Canada
Basilosaurus Primitive Eocene Whales (Arkistoitu – Internet Archive)
Eocene Whale Origins
Kenotsooinen maailmankausi (66,0mvs – nykyään)
| --- | --- |
Paleogeenikausi (66,0–23,03 mvs): Paleoseeni (66,0–56 mvs) • Eoseeni (56–33,9 mvs) • Oligoseeni (33,9–23,03 mvs)
Neogeenikausi (23,03–2,588 mvs): Mioseeni (23,03–5,333 mvs) • Plioseeni (5,333–2,588 mvs)
Kvartäärikausi  (2,588 mvs – nykyään): Pleistoseeni (2,588 mvs – 11,7 tvs) • Holoseeni (11,7 tvs – nykyään)
Mesonyx, eoseeniajan petoeläin.
Ambulocetus, eräs eoseeniajan valaan edeltäjä. Valaat kehittyivät eoseenin alun perin näkyvästi neliraajaisista nisäkkäistä.
Esirippu. Poirotin viimeinen juttu

| Esirippu>  Poirotin viimeinen juttu.Curtain: Poirot’s Last Case |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansikuva
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Agatha Christie
Kieli:  englanti
Genre:  Salapoliisiromaani
Kustantaja:  Collins Crime Club
Julkaistu:  1975
Ulkoasu:  sidottu, nidottu
Sivumäärä:  224
ISBN:  0-00-231619-6
Suomennos
Suomentaja:  Anna-Liisa Laine
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1976
Sivumäärä:  215
ISBN:  951-0-07525-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Esirippu. Poirotin viimeinen juttu (engl. Curtain: Poirot’s Last Case) on Agatha Christien 1940-luvun alussa kirjoittama salapoliisikirja, jonka päähenkilönä on Hercule Poirot. Christie kirjoitti Esiripun toisen maailmansodan aikana turvatakseen tyttärelleen elannon, mikäli itse kuolisi pommituksessa. Käsikirjoitus suljettiin kassakaappiin ja julkaistiin vasta 1975 juuri ennen Christien kuolemaa. Christie "tappoi" Poirot’n, jottei hänen salapoliisilleen kävisi kuten Sherlock Holmesille eli joku toinen kirjailija kirjoittaisi kirjoja samalla hahmolla. Kirjan julkaiseminen sai New York Timesin julkaisemaan etusivullaan Poirot’n kuolinilmoituksen, joka on sittemmin jäänyt ainoaksi laatuaan kyseisessä lehdessä.
Juoni

Poirot’n viimeinen tarina sijoittuu sinne, mistä kaikki alkoi – englantilaiseen Styles Courtin majataloon. Poirot’n ystävä Hastings toimii kirjan minä-kertojana. Poirot houkuttelee Hastingsin paikalle ja pian tämä saa kuulla todellisen syyn: Poirot sanoo tietävänsä talossa olevan murhaajan ja lisäksi tietää, kuka kyseinen murhaaja on, mutta ei tiedä, kenet tämä aikoo murhata. Poirot pyytää Hastingsia tarkkailemaan ympäristöään ja keksimään murhattavan muttei kerro hänelle murhaajan henkilöllisyyttä. Poirot itse ei enää tähän pysty, koska hän joutuu halvaantuneena olemaan pyörätuolissa ja kärsii lisäksi vakavista sydänoireista.
Poirotin ohjauksessa Hastings yrittää yhdistellä johtolankoja. Hyväuskoinen Hastings ei kuitenkaan halua ajatella pahaa muista kuin vihaamastaan casanovasta, joka vaikuttaa olevan liian kiinnostunut Hastingsin tyttärestä Judithista. Onko tämä sinisilmäisyys vaaraksi tutkimuksille? Murhasiko murhaaja myös Poirot’n, joka löytyy kuolleena huoneestaan ilman sydänlääkkeitään?
Vasta epilogissa kaikki tapahtumat valkenevat Hastingsille, ja tämä järkyttyy oikeutetusti kaikista käänteistä.
Henkilöt

Hercule Poirot, belgialainen salapoliisi
Kapteeni Arthur Hastings, Poirot’n ystävä ja Judithin isä
Curtiss, Poirot'n uusi palvelija
Tri John Franklin, tutkimuskemisti
Barbara Franklin, tämän halvaantunut vaimo
Judith Hastings, Franklinin laboratorioapulainen ja kapteeni Hastingsin itsenäinen tytär
Hoitaja Craven, hoitaa Barbara Franklinia
Sir William Boyd Carrington, entinen kuvernööri
Majuri Allerton, casanova
Colonel Toby Luttrell, Styles Courtin omistaja
Mrs Daisy Luttrell, tämän vaimo
Elizabeth Cole
Stephen Norton
George, Poirot’n entinen palvelija
Sovitukset

Esirippu laskee (2013) on Hercule Poirot -televisiosarjan (Agatha Christie's Poirot) viimeinen osa. Siinä David Suchet on Poirot ja Hugh Fraser esittää Hastingsia. Esirippua ei ole aikaisemmin filmatisoitu.
Aiheesta muualla

Esirippu. Kirja-arvostelu.
Mårten Ericsson

Mårten Georg Ericsson
Mårten (Martin) Georg Ericsson ent. Blomqvist (27. lokakuuta 1898 Munsala – 20. heinäkuuta 1979) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Erik Blomqvist ja Maria Sofia Dalkarl. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1941 Ella Emilia Räsäsen kanssa.
Opinnot

Ericsson kävi kansakoulun ja viisi luokkaa Uudenkaarlepyyn seminaarissa oppikoulua sekä yhden vuoden Vaasan ruotsalaista yhteiskoulua. Jääkärialipäällystölle järjestetylle aktiiviupseerikurssille hän osallistui Kadettikoulussa vuonna 1921, taktiikan soveltamiskurssille Suojeluskuntain päällystökoulussa hän osallistui vuosina 1924, 1925 ja 1926, Kadettikoulun erikoiskurssin hän suoritti vuosina 1927–1928, komppanianpäällikkökurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti vuosina 1929 ja 1935, talvisotakurssin hän suoritti vuonna 1930 ja luutnanttikurssin vuonna 1937.
Jääkäriaika

Ericsson liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 25. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Kengitysseppäkurssin hän suoritti Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Ericsson saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan lähetiksi ja kengitysseppien esimieheksi ensin 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan, josta hänet komennettiin 1. jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonaan lähetiksi ja kengitysseppien esimieheksi. Hän otti osaa taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suomen sisällissodan jälkeen Ericsson palveli Helsingin jalkaväkirykmentissä, josta myöhemmin muodostettiin Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1 ja lopuksi Porin rykmentti. Hän toimi joukkueenjohtajana 5. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 1. huhtikuuta 1919. Sotiminen ei hänen osaltaan ollut vielä loppu vaan hän liittyi 14. huhtikuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa toimi 2. pataljoonan 2. komppanian joukkueenjohtajana ja 8. kesäkuuta – 11. elokuuta 1919 komppanian päällikkönä. Otti osaa taisteluihin muun muassa Vitelessä, Tuuloksessa ja Alavoistella. Hän toimi Munsalan suojeluskunnan paikallispäällikkönä ajalla 15. helmikuuta 1920 – 1. elokuuta 1921, sen jälkeen Vaasan suojeluskuntapiirin 1. huhtikuuta 1927 viidennen ja 1. heinäkuuta 1928 alkaen kahdeksannen alueen päällikkönä sekä opettajana lukuisilla Vaasan suojeluskuntapiirin alipäällystö- ja päällystökursseilla. Hän hoiti 11. helmikuuta – 14. kesäkuuta 1929 piirin 1. sotilasohjaajan tehtäviä.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Ericsson osallistui JR 9:n komppanianpäällikkönä ja myöhemmin 2. pataljoonan komentajana, osallistuen taisteluihin Länsi-Kannaksella. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä ja Vaasan suojeluskuntapiirin 8. alueen päällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui JR 61:ssä komppanianpäällikkönä aina siihen asti kun hän haavoittui 28. syyskuuta 1941. Haavoista parannuttuaan hänet määrättiin Vaasan varuskunnan komendantin viransijaiseksi ja myöhemmin Vaasan vartio- ja esikuntakomppaniaan päälliköksi. Hän osallistui jalkaväenupseereille tarkoitetulle pioneerikurssille vuonna 1941, Vaasan kenttäoikeuden jäsenenä hän toimi vuosina 1942–1944.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Ericsson toimi komppanianpäällikkönä JR 4:ssä vuonna 1945. Vaasan sotainvalidipiirin puheenjohtajana hän toimi vuosina 1943–1944 ja toiminnanjohtajana vuosina 1946–1952. Vuodesta 1953 alkaen hän viljeli omistamaansa maatilaa aina vuoteen 1959 asti. Hän on sivutoimenaan toimittanut Geologiselle tutkimuslaitokselle malmihavaintoja.
Luottamustoimet

Vaasan suojeluskuntapiirin kunniatuomioistuimen jäsenenä Ericsson toimi vuonna 1934 ja kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1935–1939.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Regina Linnanheimo

| Regina Linnanheimo |
| --- | --- |
 Regina Linnan­heimo vuonna 1941 elo­kuvassa Kaivopuiston kaunis Regina.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Axa Regina Elisabeth Linnanheimo
Syntynyt: 7. syyskuuta 1915 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 24. tammikuuta 1995 (79 vuotta) Helsinki
Ammatti:  elokuvanäyttelijä, kääntäjä
Puoliso:  Carl Robert Mörner  (vih. 1948; k. 1952)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Regina Mörner
Aktiivisena:  1931–1956
Merkittävät roolit:   ”Regina Berg”  Kaivopuiston kaunis Regina  ”Rosinka”  Kulkurin valssi  ”Katariina”  Katariina ja Munkkiniemen kreivi 
Palkinnot
  Parhaan naispääosan Jussi  1946 Levoton veri  1946 Rakkauden risti  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Axa Regina Elisabeth Linnanheimo (vuoteen 1924 saakka Leino, vuodesta 1948 Mörner; 7. syyskuuta 1915 Helsinki – 24. tammikuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen elo­kuva­näyttelijä ja -käsikirjoittaja. Elo­kuvauransa jälkeen hän toimi kääntäjänä.
Regina Linnan­heimo oli yksi suomalaisen elo­kuvan kulta­kauden tähdistä ja kuului niihin aikansa harvoihin elo­kuva­näyttelijöihin, joilta puuttui teatteri­tausta. Linnan­heimo erikoistui romanttis-historiallisiin puku- ja melo­draamoihin. Hänen tunnettuja elo­kuviaan ovat muun muassa epookki­romanssit Kaivopuiston kaunis Regina, Kulkurin valssi ja Katariina ja Munkkiniemen kreivi. Näyttelijän­työn ohella Linnan­heimo käsi­kirjoitti useita Teuvo Tulion elo­kuvia ja esiintyi myös niiden pää­osissa.
Linnan­heimo sai Jussi-palkinnon vuonna 1946 elo­kuvista Levoton veri ja Rakkauden risti. Hän lopetti elo­kuva­uransa vuonna 1956 ja työskenteli sen jälkeen kielen­kääntäjänä Yleisradiossa nimellä Regina Mörner. Luonteeltaan introvertti ja julkisuutta parhaansa mukaan vältellyt Linnan­heimo oli yleisön sekä lehdistön juorujen kohteena vielä pitkään tähti­aikansa jälkeen.
Lapsuus ja nuoruus

Regina Linnan­heimo syntyi seitsen­lapsisen perheen nuorimmaksi syys­kuussa 1915 Helsingin Ensi-sairaalassa. Hänen vanhempansa olivat kiinteistö­välittäjä ja liike­mies Johan Gustaf Leino (alk. Grön­roos) ja Aksa Johanna Grön­lund. Molemmat olivat alkujaan Turusta, ja he olivat avioituneet juhannuksena 1899. Reginalla oli neljä sisarta: Ragnhild, Ellen, Ester ja Rakel sekä kaksi veljeä, Eino Leinon mukaan nimetty Eino ja Reino. Eino kävi aikoinaan Suomen Näyttämöopiston, muttei omistautunut näyttelemiselle. Regina oli ilta­tähti: hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Reginan syntyessä hänen vanhempansa olivat jo neli­kymmen­vuotiaita. Toiseksi nuorin eli Rakel oli Reginan syntyessä seitsemän­vuotias.
Leinon perhe oli muuttanut Turusta Helsinkiin vuonna 1911. Mukana seurasi Aksa Grön­lundin naimaton sisar Aina, josta tuli lapsille kuin toinen äiti. Perhe asui Helsingin kanta­kaupungissa, jossa Reginakin omaksui ruotsin toiseksi kielekseen. Jo lapsena ohi­kulkijat ihastelivat sini­silmäistä ja vaalea­hiuksista Reginaa. Hänen äiti­suhteensa oli läheinen läpi elämän. Kun häneltä toisen maailman­sodan vuosina kysyttiin, ketä hän eniten ihailee, vastaus tuli heti: ”Mammaa.” Lapsuuden kesät kuluivat Uuden­maan maa­seudulla. Sisällis­sota­vuonna 1918 Johan Leino oli hankkinut perheelleen kesä­paikan Pornaisten Lauk­koskelta. Hän löysi paikan paetessaan takaa-ajajia reellä yli Kotojärven. Korjausten jälkeen Leinojen kesä­asunnossa oli 24 huonetta. Heillä oli myös muutaman vuoden ajan Teri­joella täysi­hoitola Meri­harju, joka oli etenkin viipurilaisten näyttelijöiden suosima loma­paikka.
Linnan­heimon lapsia yhdisti kiinnostus teatteriin, mitä heidän isänsä ei hyväksynyt lainkaan. Hänestä moinen ammatti ei sopinut kunniallisen perheen lapsille. Lopulta Linnan­heimojen tyttäristä peräti neljä päätyi näyttelijöiksi. Reginan ensi­kosketus teatteriin tuli kuusi­vuotiaana. Hänen sisarensa Ragnhild Peit­salon kesäinen teatteri­kiertue ulottui Pornaisiin. Kaksi­kymppinen Ragnhild näytteli äitiä, ja Regina oli avustamassa hänen poikansa roolissa. Näyttämöllä Regina kuitenkin jäi katselemaan yleisöä mietteissään ja unohtui näyttämölle yksin, kunnes Ragnhild haki kyyneleisen sisarensa pois. Muutama vuosi myöhemmin Regina toimi kuiskaajana, mutta epä­onnistui pahoin. Jo tuolloin hän päätti pysyä erossa teattereista.
Regina Leino aloitti koulu­tiensä seitsemän­vuotiaana Helsingin Saksalaisessa koulussa. Oppilaat tunsivat mannermaisen muodin ja musiikin viimeisimmät virtaukset. Vuonna 1924 Leinon perheen suku­nimi muutettiin Linnan­heimoksi. Teini-ikäisenä Regina Linnan­heimo kulutti tasku­rahansa elo­kuviin: hänen ihanteitaan olivat Greta Garbo ja Colleen Moore.
Elokuvaura > Alku

Linnan­heimon vanhin sisar Ragnhild kuoli marraskuussa 1931 keuhkokuumeeseen. Häneltä jäi Virosta adoptoitu tytär Liisa, joka siirtyi Linnan­heimon perheen hoiviin. Edellistalvena oli kuvattu Jääkärin morsianta, jossa Regina Linnan­heimo oli siskonsa Rakelin sijais­näyttelijänä mäen­lasku­kohtauksessa. Rakel oli jo aiemmin kuvannut kyseisen kohtauksen, mutta se jouduttiin uusimaan eikä Rakel ollut enää saatavilla. Aksa Linnan­heimo keksi, että Regina voisi tuurata siskoaan. Regina haettiin koulusta kesken oppitunnin kuvaus­paikalle Santahaminaan, ja hän puki ylleen siskonsa hankkimat rooli­vaatteet. Hänet nähdään elo­kuvassa vain takaa­päin hiihtämässä mäkeä alas. Myöhemmin Linnan­heimo kutsui tuota hetkeä filmi­uransa iki­muistoisimmaksi. Hän halusi nimenomaan elo­kuva­näyttelijäksi eikä ollut kiinnostunut Näyttämö­opistosta ja teattereiden lavoista.
Linnanheimon seuraavat elo­kuva­työt olivat pikkuosia Theodor Tugain (myöhemmin Teuvo Tulio) ja Valentin Vaalan elo­kuvissa. Tugai kävi Saksalaista koulua, kuten Reginakin, mutta he tapasivat vasta, kun Rakel Linnan­heimo esitteli heidät toisilleen. Keväällä 1931 Linnanheimo lopetti koulun ja meni konttoristiksi toimistoon. Hän vietti paljon aikaa Vaalan ja Tugain seurassa. Ystävysten kanta­paikka oli Kluuvikadun Fazer. Vuonna 1933 Rakel Linnan­heimo ilmoitti sisarensa Miss Suomi -kilpailuihin Munkki­niemen Golf-kasinolla. Regina ei viihtynyt yleisön arvioitavana eikä sijoittunut kolmen kärkeen. Saman vuoden syksynä alettiin kuvata äänielokuvaa Helsingin kuuluisin liikemies, jonka tuotannossa Linnan­heimo hermoili suoriutumistaan Maikin roolissa. Vahva itse­kriittisyys oli Linnan­heimolle ominaista läpi hänen uransa.
Elokuvaura > Regina Heimo

Syksyllä 1942 Saksan Filmi­kamari kutsui joukon elo­kuva­näyttelijöitä ja ohjaajia kahden viikon pituiselle vierailulle Saksaan. Mukana oli viisi suomalaisen elo­kuvan tähti­näyttelijää: Regina Linnan­heimo, Lea Joutseno, Helena Kara, Irma Seikkula ja Leif Wager sekä kolme ohjaajaa: Wilho Ilmari, Hannu Leminen ja Ilmari Unho. Matka toteutettiin 10.–24. marras­kuuta 1942. Sen kohteina olivat elo­kuva­studiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Linnan­heimo, Kara ja Leminen päättivät matkustaa lento­koneella, kun muu ryhmä lähti matkaan laivalla. Lento­matkan aikana tuli alin­omaa ilma­hälytyksiä, ja kone joutui lopulta laskeutumaan Danzigiin. Sen jälkeen edessä oli raskas juna­matka Berliiniin, jossa seurue vietti viikon erilaisten vierailujen ja juhlien merkeissä. Matkaan kuului muun muassa ministeri Joseph Goebbelsin vastaan­otto, ja vierailu sai runsaasti huomiota saksalaisessa lehdistössä. Myös paikallinen radio kiinnostui suomalaisista vieraista. Saksan­kielen­taitoinen Linnan­heimo joutuikin suoraan radio­haastatteluun, jota hän vielä vuosien päästä muisteli kauhulla.
Berliinistä ryhmä siirtyi Münchenin kautta Wieniin. Tunnelma siellä oli loistelias verrattuna Berliinin ja Münchenin täyden pimennyksen tunnelmiin, joissa kaupunkien valot oli sammutettu (sodan aikaisen järjestelyn tarkoituksena oli suojautua vihollisen pommeilta). Wienissä ryhmä kävi muun muassa tee­kutsuilla kirjailija Gerhart Hauptmannin kotona sekä Burg-teatterin ja Wienin valtionoopperan näytöksissä. Linnan­heimo jäi Saksaan koe­kuvauksiin muun seurueen palattua Suomeen. Ufan studioilla Berliinissä hän sai yllätyksekseen itse päättää, mitä näyttelisi koe­kuvauksessa. Hän valitsi kaksi kohtausta parhaillaan kuvattavasta elo­kuvasta Nacht ohne Abschied. Saksan tappion sodassa häämöttäessä kaatuivat suunnitelmat ”Regina Heimosta”, millä nimellä Linnan­heimon oli määrä esiintyä Saksassa.
Elokuvaura > Suomi-Filmissä

Keväällä 1943 Linnan­heimo siirtyi Risto Orkon johtamaan Suomi-Filmiin. Merkittävin syy oli Orkon tarjoama 10 000 markan kuukausi­palkka, joka oli noin kaksin­kertainen muiden nais­tähtien palkkoihin verrattuna. Samana vuonna myös Tauno Palo kiinnitettiin Suomi-Filmiin 25 000 markan kuukausi­palkalla. Linnan­heimo ja Palo jatkoivat yhteis­työtään seikkailu­elo­kuvassa Herra ja ylhäisyys, jonka meksikolais­maisemat kuvattiin Nummelan hiekka­kuopille rakennetussa lavaste­kaupungissa sekä Yyterin hiekka­rannoilla. Meksikolaisen doña Camillan roolia varten Linnan­heimo värjäytti hiuksensa mustiksi.
Kaikkiaan Linnan­heimo näytteli Tauno Palon kanssa kymmenessä elo­kuvassa. Yleisö palvoi heitä yhdessä, ja yhteis­työ oli mieluisaa näyttelijöillekin. Linnan­heimo oli ystävystynyt Palon kanssa, joka kutsui häntä ”oikeaksi ladyksi”. Reginasta ja Taunosta ei kuitenkaan tullut samanlaista käsitettä kuin Ansasta ja Taunosta. Linnan­heimoa on luonnehdittu etäisemmäksi kuin naapurin­tyttömäistä Ansa Ikosta. Linnan­heimon rooli­hahmoihin rakastuneet miehet yleensä ajautuvat jonkin­laiseen kriisiin tai jopa tuhoon, kun taas Ikonen kuten Helena Karakin ovat pää­asiassa onnellisten loppujen sankarittaria.
Jännityselokuvassa Kuollut mies vihastuu (1944) Linnanheimo nähtiin niin ikään tumma­hiuksisena sala­peräisen pianistin osassa. Uuden Suomen arvion mukaan Linnanheimo onnistui luomaan pinta­puolisesta roolistaan tenhoavan ja kohtalon­tuntuisen henkilö­kuvan. Helsingin suur­pommitusten kohtalokkaina päivinä talvella 1944 kuvattiin Vaalan elo­kuva Linnaisten vihreä kamari, jossa Linnan­heimo näytteli viileää aatelis­neito Annaa. ”Kerrankin kunnon rooli. En halua olla mikään pylväs­pyhimys”, hän totesi kiitollisena. Pommi­hälytys keskeytti kuvaukset, mutta sirpale­suojaan ei päästy ja Linnanheimo joutui jäämään kuvaus­ryhmineen kylmään käytävään. Hän lähti Munkki­saaren studioilta vähä­pukeisena harhailemaan liekehtivään kaupunkiin ja vilustui niin pahoin, että joutui puoleksi vuodeksi sairaalaan. Kun kuvauksia viimein jatkettiin, Linnan­heimo oli laihtunut monta kilo­grammaa sairautensa jäljiltä. Hänen rooli­suoritustaan pidettiin kuitenkin onnistuneena. Linnaisten vihreä kamari sai neljä Jussi-palkintoa ja oli myös Linnan­heimon viimeinen elo­kuva­työ Suomi-Filmissä.
Elokuvaura > Taiteellinen täyskäännös

Sodan jälkeen Linnan­heimo jätti Suomi-Filmin ja siirtyi Teuvo Tulion palvelukseen. Yhteistyö Tulion kanssa merkitsi luopumista kuukausi­palkasta, mutta myös uusia haasteita. Hän sai jatkaa työtään käsi­kirjoittajana ja myös etsiä rajojaan näyttelijänä. Tulion ja Linnan­heimon tiivis yhteistyö kesti aina Linnan­heimon filmiuran loppuun asti. Alku­vuodesta 1945 Linnan­heimo matkusti Tukholmaan opiskelemaan puhe­ilmaisua riikinruotsiksi ooppera­laulajatar Marianne Mörnerin johdolla. Tulion kaksi seuraavaa elo­kuvaa oli tarkoitus tehdä Ruotsissa, ja Linnan­heimo halusi päästä eroon suomen­ruotsalaisesta korostuksestaan, joka ei ruotsalaisten korviin kuulostanut hienolta. Sikäläisen filmi­lakon takia suunnitelmat muuttuivat ja molemmat elokuvat ruotsin­kielisine versioineen kuvattiin Suomessa.
Tulion uusista elo­kuva­hankkeista tuli ennalta julkisuuteen vain tieto, että Linnan­heimo esiintyisi molempien pää­osissa. Tulio nosti esille Linnan­heimon sensuellin ja viettelevän eroottisen puolen. Rakkauden risti valmistui keväällä 1946 ja toi valko­kankaille aivan uudenlaisen Regina Linnan­heimon. Hän luopui tavara­merkeiksi muotoutuneista maneereistaan ja flegmaattiseksikin sanotusta näyttelemis­tyylistään. Tilalle tuli turmiollisten ja moni­ulotteisten nais­hahmojen tulkitsija. Tässä elo­kuvassa hän esitti viettelykseen lankeavaa naista, patriarkaalisen suvaitsemattomuuden viatonta uhria, jolla oli vähän mahdollisuuksia palata kunniallisuuden pariin. Osa elo­kuva­yleisöstä kuvitteli näyttelijät kulloistenkin rooli­hahmojensa kaltaisiksi. Niinpä Linnan­heimon luultiin langenneen hyveellisestä neitsyestä paheelliseksi viettelijättäreksi. Hän sai postia, jossa hänen kuviteltua moraalittomuuttaan paheksuttiin. Niin ikään keväällä 1946 ensi-iltansa sai Levoton veri, jossa Linnan­heimo näytteli hulluuteen asti musta­sukkaista vaimoa. Elo­kuvan suora eroottisuus kuohutti moraalin­vartijoita.
Vuosi 1946 oli Linnan­heimon elo­kuvauran koho­kohta. Hän voitti parhaan nais­pää­osan Jussi-patsaan yhteisesti Levottomasta verestä ja Rakkauden rististä. Samana kesänä kuvattiin kymmenen vuoden takaisen Heikkilän talon uusi laitos Intohimon vallassa. Linnan­heimon vasta­näyttelijänä oli Kullervo Kalske sekä suomen- että ruotsin­kielisessä versiossa.
1940-luvun lopussa Linnan­heimo teki vielä kaksi elo­kuvaa muille yhtiöille. Näitä olivat SF:n viulun ihmelapsesta kertovan elo­kuvan jatko-osa Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi sekä Fenno-Filmin tuottama Vain kaksi tuntia. 1950-luvulta alkaen hän näytteli enää ainoastaan Tulion elo­kuvissa.
Elokuvaura > Ms. Leenanhaymo

”En ole koskaan, en Lapissakaan, tuntenut itseäni niin perusteellisesti syvä­jäädytetyksi kuin noiden kuukausien aikana”, Linnan­heimo kuvaili Roylle eli lavastaja Tapio Vilpposelle Englannin-matkaansa. Englanti hytisi ennätys­kylmän talven kourissa vuonna 1947. Samaan aikaan toteutui Linnan­heimon pitkään haaveilema matka Britannian saari­valtakuntaan. Hän halusi kohentaa englannin kielen taitoaan ja tutustua sikäläiseen elo­kuvan­tekoon. Suomi-Filmin Uutisaitta-lehden pää­toimittaja Roy pyysi Linnan­heimoa kirjoittamaan matka­kirjeitä Lontoosta. Puolen vuoden oleskelu ulko­mailla oli tuohon aikaan jotain erikoista, ja ihmisiä kiinnostivat filmi­tähden ulko­maan­kuulumiset. Myös sikäläinen lehdistö huomioi ”Ms. Regina Leenanhaymon” saapuneen Lontooseen. Linnan­heimo ihastui suur­kaupunkiin ja viehättyi saarelaisten elämän­menosta. Eagle-Lionin studioilla hän näki uusimmat englantilaiset elo­kuvat. Kylmää talvea seurasi kuuma kesä, jonka aikana Linnan­heimo matkusteli ympäri Etelä-Englantia.