stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kadonneen aarteen metsästäjät
Juoni

Vuonna 1936 arkeologi Indiana Jones on Etelä-Amerikassa etsimässä kultaista jumalpatsasta. Hän onnistuu henkensä kaupalla pakenemaan temppelistä, jossa sitä säilytetään, ja menettää patsaan kilpailijalleen René Belloqille. Palattuaan Yhdysvaltoihin Indiana kuulee, että natsit ovat Kairossa etsimässä liitonarkkia, jota etsi myös Indianan oppi-isä Abner Ravenwood. Indiana suostuu Yhdysvaltojen agenttien pyyntöön, että hän etsisi arkun ennen natseja ja toisi sen Yhdysvaltoihin.
Indiana tapaa Nepalissa entisen rakastajattarensa, Abnerin tyttären Marion Ravenwoodin, joka kertoo isänsä kuolleen. He kohtaavat Gestapon agentin, natsimajuri Arnold Tohtin, joka haluaa itselleen Marionin hallussa olevan talismaanin, joka paljastaisi arkun olinpaikan. Talismaani päätyy liekkeihin, ja Toht polttaa kätensä yrittäessään ottaa sen. Indiana ja Marion pääsevät pakoon talismaani mukanaan.
Kun Indiana ja Marion saapuvat Kairoon, missä he tapaavat Indiana ystävän Sallah Mohammed Faisel el-Kahirin. Sallah kertoo Belloqin työskentelevän Tohtille ja auttavan natseja arkun etsinnöissä apunaan Tohtin palovammassa talismaanista jääneitä jälkiä. Natsit hyökkäävät, ja Marionin oletetaan kuolleen. Paikallinen imaami tulkitse talismaanin kirjoituksen ja kertoo sen varoittavan arkun avaamisesta sekä osoittavan ”Ran sauvan” olinpaikan, jota tarvittiin arkun löytämiseen. Natsien kaivaessa väärästä paikasta, Indiana ja Sallah löytävät sauvan ja löytävät sen avulla kultaisen liitonarkin Sielujen kaivosta. Mutta Belloq ja natsit, jotka olivat pitäneet Marionia vankina, löytävät heidät, ottavat arkun ja jättävät Indianan ja Marionin kaivoon.
Paettuaan Indiana ja Marion varastavat arkun natsien autosta ja yrittävät kuljettaa sen höyrylaivalla Lontooseen. Mutta natsien U-vene hyökkää ja he sieppaavat sekä arkun että Marionin. Indiana seuraa natseja Egeanmerellä sijaitsevalle saarelle, missä Belloq aikoo kokeilla arkun voimia. Jones uhkaa tuhota arkun, jos Marionia ei vapauteta. Mutta Belloq uskoo, ettei Indiana oikeasti tuhoaisi historiallista esinettä ja että tämä haluaa itsekin nähdä mihin arkun voimat pystyvät. Arkun sisältä näyttää aluksi löytyvän vain hiekkaa, mutta Indianan suljettua silmänsä ja kehotettua Marionia tekemään samoin, arkusta ilmestyvät henget, liekit ja salamat tuhoavat Belloqin, Tohtin ja natsisotilaat, minkä jälkeen arkku sulkeutuu itsestään. Indiana ja Marion toimittavat arkun Yhdysvaltoihin, jossa se piilotetaan jättiläismäiseen varastoon.
Tuotanto > Idea

Elokuvaohjaaja Steven Spielberg oli jo kauan ennen vuonna 1981 julkaistua ensimmäistä Indiana Jones -elokuvaa halunnut tehdä seikkailuelokuvan, jossa hahmot kiertäisivät maailmaa ja kävisivät eri paikoissa. Hän olisi halunnut ohjata James Bond -elokuvan, mutta tuotantoyhtiö torjui tarjouksen koska piti Bond-elokuvien tekemistä brittien etuoikeutena.
Elokuvaohjaaja ja tuottaja George Lucas oli jo pitkään suunnitellut seikkailuelokuvaa, joka toimisi kunnianosoituksena sarjaelokuville, joista hän oli pitänyt nuorena. Tällaisia sarjoja olivat olleet Republic Picturesin 1930- ja 1940-luvuilla tuottamat Zorro's Fighting Legion, Spy Smasher ja Don Winslow of the Navy, joka kertoi natseja vastaan taistelevasta laivaston tiedustelu-upseerista. Lucas alkoi suunnitella Tähtien sotaa, muttei kuitenkaan täysin jättänyt ajatustaan seikkailuelokuvasta, jonka pääosassa olisi aarteita metsästävä arkeologi. Vuonna 1975 hän esitteli suunnittelemaansa seikkailija-arkeologia ensimmäisen kerran ohjaaja Philip Kaufmanille, joka piti ajatuksesta ja ehdotti liitonarkkia elokuvan aarteeksi. Kaufman lähti kuitenkin tekemään toista elokuvaa, eikä Lucasilla Tähtien sodan takia ollut aikaa seikkailuelokuvalleen, joten hanke unohtui.
Maaliskuussa 1977 Spielberg ja Lucas vaimoineen matkustivat yhteiselle lomalle Havaijille, Mauna Kean saarelle, koska Lucas halusi välttää Tähtien sota (Star Wars, 1977) -elokuvansa ensi-illan tuoman paineen. Kuultuaan elokuvan olleen suuri menestys hän ilahtui ja tiedusteli Spielbergiltä, mitä hän aikoi tehdä seuraavaksi. Spielberg sanoi haluavansa tehdä elokuvan, jossa päähenkilöt liikkuisivat maailman ympäri. Spielbergin kerrottua, ettei häntä ollut valittu seuraavan James Bond -elokuvan ohjaajaksi, Lucas totesi, että hänellä olisi Spielbergille ”jotakin parempaa”. Hän kertoi suunnittelemastaan sankarihahmosta, tunnetusta arkeologista ja aarteenmetsästäjästä, josta hän tuolloin käytti nimeä Indiana Smith silloisen Indiana-nimisen koiransa mukaan. Spielberg innostui ajatuksesta muttei pitänyt hahmon nimestä, jolloin Lucas käski Spielbergiä nimeämään elokuvan ”Indiana Jonesiksi tai miksi hyvänsä, sehän on sinun elokuvasi”. Kun Spielberg suostui ohjaamaan elokuvan, Lucas lisäsi, että he tekisivät kolme elokuvaa hahmon ympärille. Spielberg suostui, ja sarjasta sovittiin Spielbergin kertoman mukaan toukokuussa 1977.
Tuotanto > Käsikirjoitus ja tuotanto

Ennen kuvausten alkua George Lucas ja Steven Spielberg palkkasivat käsikirjoittajaksi Lawrence Kasdanin. Kasdan oli työskennellyt käsikirjoittajana vasta kuukauden, kun Spielberg sanoi hänelle tekevänsä elokuvaa Lucasin kanssa ja haluavansa Kasdanin kirjoittavan sen. Spielberg kutsui Kasdanin tapaamiseen Lucasin kanssa, jolloin Lucas sanoi tekevänsä elokuvan, jonka ”päähenkilö on nimetty koirani mukaan, hänellä on ruoska, ja se on kuin vanhan ajan sarjaelokuvat”. Tämän sanottuaan Lucas pyysi saada kätellä muita, koska piti hetkeä historiallisena.
Työn alkaessa Spielberg ja Lucas keskustelivat Kasdanin kanssa elokuvan aiheesta ja suunnittelemistaan toimintakohtauksista. Spielbergin mielestä varsinainen elokuva syntyi käsikirjoitusvaiheessa eikä Havaijilla, jossa Spielberg ja Lucas olivat vasta ideoineet  päähenkilön.
Monia kohtauksia käsikirjoituksesta jouduttiin jättämään pois varsinaisesta elokuvasta keston vuoksi. Esimerkiksi suunniteltu romanttinen kolmiodraama Marionin, Indianan ja hänen arkkivihollisensa Belloqin kanssa poistettiin kokonaan. Joitakin kohtauksia käytettiin kuitenkin myöhemmin, esimerkiksi takaa-ajokohtaus kaivoskärryillä liitettiin myöhemmin elokuvan jatko-osaan Indiana Jones ja tuomion temppeli. Näkemyserot elokuvan tyylistä näkyivät hahmojen suunnittelussa. Spielberg olisi alun perin halunnut tehdä majuri Tohtista kyborgin, jonka toisen käden paikalla olisi ollut liekinheitin, mutta Lucas torjui idean.
Monet studiot hylkäsivät Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen eivätkä suostuneet tuottamaan sitä. Studiot suhtautuivat epäillen 20 miljoonan dollarin budjettiin, jonka Lucas oli elokuvalle kaavaillut, eivätkä ne halunneet Spielbergiä ohjaajaksi, koska hänen viimeisin elokuva 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? oli ollut suuri taloudellinen pettymys. Lopulta elokuvan suostui tuottamaan Paramount Pictures, jolle Lucas tarjosi elokuvaa  riitaannuttuaan Tähtien sodat tuottaneen 20th Century Foxin kanssa.
Tuotanto > Näyttelijöiden valinta

Elokuvan päärooliin valittiin alun perin Tom Selleck, joka joutui kuitenkin jättämään hankkeen, koska oli sitoutunut Magnum-sarjaan. Spielberg halusi pääosaan Harrison Fordin, mutta Lucas vastusti tätä. Ford oli esiintynyt tuohon mennessä kolmessa Lucasin elokuvassa (Svengijengi '62, Tähtien sota ja Imperiumin vastaisku) eikä Lucas halunnut, että hänet ja Ford yhdistettäisiin toisiinsa, kuten ohjaaja Martin Scorsese ja näyttelijä Robert De Niro. Lucas oli myös epäileväinen siitä, suostuisiko Ford uuteen kolmen elokuvan sopimukseen heti Tähtien sota -sarjan päätyttyä. Spielberg päätti yrittää, ja luettuaan käsikirjoituksen Ford suostui.
Indianan tyttöystävän Marion Ravenwoodin roolia varten haastateltiin monia näyttelijättäriä, kuten Barbara Hersheyta, Debra Wingeria ja Sean Youngia. Rooliin lopulta valitun Karen Allenin annettiin omaa koe-esiintymistään varten nähdä käsikirjoituksesta ainoastaan hänen ja Indianan ensimmäinen kohtaaminen kapakassa. Hän suoritti koe-esiintymisensä John Shean kanssa, joka haki Indianan rooliin. Testikuvauksensa Allen näytteli Tim Mathesonin kanssa.
Spielberg oli kaavaillut Belloqin rooliin italialaista Giancarlo Gianninia. Lopulta rooliin palkattiin Paul Freeman, jonka Spielberg oli nähnyt Death of a Princess -draamadokumentissa. Myöhemmin Spielberg tajusi, ettei tiennyt, osasiko Freeman puhua ranskalaisella aksentilla, joten Freemanin piti matkustaa junalla Spielbergin luokse osoittamaan taitonsa.
Spielbergin mukaan Sallahin piti alun perin olla pienikokoinen, ja hänen rooliaan tarjottiin Danny DeVitolle, joka olisi näytellyt sen mielellään, mutta häntä työllisti juuri toinen hanke. John Rhys-Davies kysyikin Spielbergiltä ensimmäisenä, haluaako hän tämän menevän leikkaukseen, koska Sallahin roolihahmoa sanottiin käsikirjoituksessa lyhyeksi ja laihaksi. Spielberg sanoi haluavansa Rhys-Daviesin näyttelevän jotakin ”Shōgunin ja Falstaffin väliltä”.
Tuotanto > Näyttelijöiden valinta > Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harrison Ford   | … |  Indiana Jones   |
|  Karen Allen   | … |  Marion Ravenwood   |
|  Paul Freeman   | … |  Rene Belloq   |
|  Ronald Lacey   | … |  Arnold Toht   |
|  John Rhys-Davies   | … |  Sallah Mohammed Faisel el-Kahir   |
|  Denholm Elliot   | … |  Marcus Brody   |
|  Alfred Molina   | … |  Satipo   |
|  Wolf Kahler   | … |  Eversti Dietrich   |
|  Anthony Higgins   | … |  Gobler   |
|  Vic Tablian   | … |  Barranca   |
|  Don Fellows   | … |  eversti Musgrove   |
|  William Hootkins   | … |  majuri Eaton   |
|  Fred Sorenson   | … |  Jock   |
|  Anthony Chinn   | … |  Mohan   |
|  Christopher Frederick   | … |  Otto   |
|  Kirah Shah   | … |  Abu   |
|  Souad Messaoudi   | … |  Fayah   |
|  Terry Richards   | … |  arabimiekkamies   |
|  Michael Sheard   | … |  sukellusveneen kapteeni   |
|  Dennis Muren   | … |  natsivakooja lentokoneessa   |
|  Glenn Randall Jr.   | … |  mekaanikko   |
|  Frank Marshall   | … |  lentäjä   |
|  Pat Roach   | … |  Sherpa, iso saksalainen sotilas   |
Tuotanto > Kuvaukset

Egyptiin sijoittuvat kohtaukset päätettiin kuvata Tunisiassa, joka oli kuvausryhmän kannalta helpompi vaihtoehto, koska sfinksiä tai pyramideja ei tarvinnut näyttää kuvissa. Kuvausten aikana Tunisiassa ryhmä kohtasi vaikeuksia, kun Harrison Ford kärsi vatsakivusta, ja kohtausta, jossa Indiana Jonesin piti taistella miekkailevaa arabisoturia vastaan, jouduttiin lyhentämään niin, että hän vain ampui tämän. Lisäksi koska elokuvan tapahtumat sijoittuivat 1930-luvulle, kuvausryhmä joutui poistamaan 300 televisioantennia talojen katoilta. Lisäksi toista kuvausryhmää johtanut Lucas tuli merisairaaksi matkallaan La Rochelleen ja joutui palaamaan takaisin kotiinsa toipumaan. Kun Lucas vihdoin pääsi osallistumaan kuvauksiin Tunisiassa, hänen ihonsa paloi pahasti auringossa ja hänen kasvonsa turposivat. Spielberg on sanonut Lucasin näyttäneen niin pahalta, että ”kääntämällä kameran ympäri hän olisi voinut kuvata kauhuelokuvan”.
Sielujen kaivo -kohtaukset kuvattiin Englannissa Elstreen studiolla. Alun perin kaivossa piti olla 500–600 käärmettä lähikuvia varten ja kaukaa kuvattaessa kaivossa olisi käytetty mekaanisia käärmeitä. Spielberg kuitenkin tyrmäsi ehdotuksen ja kuvauspaikalle toimitettiin 6 000 aitoa käärmettä. Indianaa näytellyt Ford on kommentoinut, ettei käärmeiden kanssa työskentely häirinnyt häntä, koska ”se on vain näyttelemistä”.
Kuvausten aikana Ford halusi tehdä itse kaikki stunttinsa, joihin kykeni. Hän suunnitteli usein sijaisnäyttelijänsä Vic Armstrongin kanssa sitä, miten Indiana Jonesin hahmo toimisi erilaisissa tilanteissa.
Elokuvan loppukohtausta Arkin avaamista kuvattaessa Spielberg ja Lucas eivät keskittyneet siihen, miten veriseltä kohtaus näyttäisi. Käsikirjoituksessa kohtaus oli kuvattu yksinkertaisesti ja Spielberg saneli kohtauksen kulun. Lucasin mukaan siihen aikaan tuollaisia tehosteita pystyi tekemään kenenkään puuttumatta asiaan.
Kadonneen aarteen metsästäjiä tehdessään Spielberg oli asettanut henkilökohtaiseksi tavoitteekseen pysymisen budjetissa ja aikataulussa, sillä hänen aiemmat elokuvansa Tappajahai (1975), Kolmannen asteen yhteys (1977) ja 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979) olivat ylittäneet annetun budjettinsa ja myöhästyneet aikataulusta. Kadonneen aarteen metsästäjät valmistuikin 17 päivää etuajassa, ja sen tuotantokustannukset pysyivät tarkasti budjetissa.
Tuotanto > Musiikki

Säveltäjä John Williams oli aiemmin tehnyt musiikin yhtä lukuun ottamatta kaikkiin Spielbergin ohjaamiin pitkiin elokuviin ja säveltänyt musiikin Lucasin Tähtien sota -elokuviin. Spielberg on korostanut Williamsin musiikin merkitystä sanoessaan myöhemmin, että Kadonneen aarteen metsästäjistä piti alusta alkaen tulla elokuva, jossa olisi seikkailua, maailman ympäri matkaamista ja hienoa John Williamsin musiikkia. Williams otti elokuvan musiikkiin vaikutteita vanhoista Warner Bros:in elokuvista ja sävelsi kappaleet omien sanojensa mukaan kieli poskessa. Indiana Jonesin teemamusiikki syntyi parissa viikossa Williamsin lisätessä silloin tällöin uuden nuotin. Hän soitti Spielbergille pari kehittämäänsä osaa teemasta, jolloin tämä kysyi, miksei Williams yhdistäisi niitä.
Vastaanotto

Kadonneen aarteen metsästäjät tuotti 385 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, ja oli vuoden 1981 tuottoisin elokuva Pohjois-Amerikassa. Se sai myös kriitikoilta innostuneen vastaanoton. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 94 prosentin ”tuore”-arvosana. New York Timesin elokuva-arvostelija Vincent Canby sanoi sitä yhdeksi ”hauskimmista, kekseliäimmistä ja tyylikkäimmistä amerikkalaisista seikkailuelokuvista, mitä on koskaan tehty”. Roger Ebert antoi sille neljä tähteä neljästä ja kehui sitä mielikuvitukselliseksi ja nopeatempoiseksi seikkailuelokuvaksi, joka vie katsojan mukanaan jo alussa.
Vuoden 1981 Oscar-gaalassa Kadonneen aarteen metsästäjät voitti neljä Oscar-palkintoa: paras lavastus, leikkaus ja äänitys sekä parhaat erikoistehosteet. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 1998 sadan parhaimman yhdysvaltalaisen elokuvan listalle, ja seuraavana vuonna kongressin kirjasto valitsi sen National Film Registryyn arkistoitaviin elokuviin.
Iltalehden DVD-arvostelussa vuonna 2008 elokuvan sanottiin olevan edelleen yksi kaikkien aikojen parhaista seikkailuelokuvista, jossa sarjakuvamaisen vauhdikas toiminta, terävä huumori ja karismaattinen päähenkilö täydentävät toisiaan.
Vaikutus

Kadonneen aarteen metsästäjien jälkeen julkaistiin niistä huomattavasti vaikutteita ottaneita seikkailuelokuvia ja tv-sarjoja. Ensimmäinen tv-sarja, joka oli selkeästi ottanut vaikutteita Kadonneen aarteen metsästäjistä oli Kultainen apina (Tales of the Gold Monkey, 1982), joka ilmestyi vain vuotta elokuvan jälkeen. Ensimmäisiä elokuvia olivat Vihreän timantin metsästys (Romancing The Stone, 1984) ja Kuningas Salomonin kaivokset (King Solomon's Mines, 1985), joissa kummassakin nähdään Indiana Jones -vaikutteinen sankarihahmo.
Vuonna 1981 Kadonneen aarteen metsästäjät innosti 12-vuotiaat Eric Zalan, Chris Strompolosin ja Jayson Lambin kuvaamaan elokuvasta oman versionsa, joka valmistui vuonna 1988. Elokuva kuvattiin noin 5 000 dollarin budjetilla, ja se noudatti esikuvaansa tarkasti. Elokuva saavutti yllättäen suosiota, kun Harry Knowles otti sen mukaan Butt-Numb-A-Thon-elokuvafestivaaleille. Tekijät lahjoittivat kaikki elokuvasta saamansa voitot hyväntekeväisyyteen. Alkuperäisen elokuvan tekijätkin päättivät katsoa tekijänoikeusrikkomusta läpi sormien, ja uuden version tekijät saivat kutsun niin Lucasin Skywalker Ranchille kuin Spielbergin omistamalle Amblin-studioillekin.
Jatko-osat

Spielbergin ja Lucasin ajatuksena oli alusta alkaen tehdä elokuvalle neljä jatko-osaa. Neljäs ja viimeisin suunniteltu jatko-osa julkaistiin kesäkuussa 2023.
Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984)
Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989)
Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008)
Indiana Jones and the Dial of Destiny (2023)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivusto (englanniksi)
| n k Indiana Jones |
| --- | --- |
Elokuvat:  Kadonneen aarteen metsästäjät (1981)  Tuomion temppeli (1984)  Viimeinen ristiretki (1989)  Kristallikallon valtakunta (2008)  The Dial of Destiny (2023) 
Televisiosarjat: Indiana Jones Junior (1993–1994)
Hahmot:  Indiana Jones  Marion Ravenwood  Sallah  Henry Jones Sr. 
Videopelit:  Raiders of the Lost Ark  The Temple of Doom  The Last Crusade: Action Game  The Last Crusade: The Graphic Adventure  The Last Crusade (Taito)  The Fate of Atlantis  Greatest Adventures  Desktop Adventures  The Infernal Machine  The Emperor’s Tomb  Lego Indiana Jones: The Original Adventures  The Staff of Kings  Lego Indiana Jones 2: The Adventure Continues  The Great Circle 
| n k Steven Spielbergin ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Amblin’ (1968)  Kauhun kilometrit (1971)  Something Evil (1972)  Kovat ratsastajat (1974)  Tappajahai (1975)  Kolmannen asteen yhteys (1977)  1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979)  Kadonneen aarteen metsästäjät (1981)  E.T. (1982)  Hämärän pelottavat varjot (1983)  Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984)  Häivähdys purppuraa (1985)  Auringon valtakunta (1987)  Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989)  Always – ikuisesti (1989)  Hook – Kapteeni Koukku (1991)  Jurassic Park (1993)  Schindlerin lista (1993)  Amistad (1997)  Kadonnut maailma – Jurassic Park (1997)  Pelastakaa sotamies Ryan (1998)  A.I. – Tekoäly (2001)  Minority Report (2002)  Ota kiinni jos saat (2002)  Terminaali (2004)  Maailmojen sota (2005)  München (2005)  Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008)  Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011)  Sotahevonen (2011)  Lincoln (2012)  Vakoojien silta (2015)  Iso kiltti jätti (2016)  The Post (2017)  Ready Player One (2018)  West Side Story (2021)  The Fabelmans (2022) 
John Williams tekemässä musiikkia elokuvaan.
P. G. T. Beauregard

| P>  G. T. Beauregard |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1818 St. Bernardin piirikunta, Louisiana
Kuollut: 20. helmikuuta 1893 (74 vuotta) New Orleans, Louisiana
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat  Konfederaatio
Palvelusvuodet:  1838–1865
Komentajuudet:  Potomacin armeija Mississippin armeija
Taistelut ja sodat:  Meksikon–Yhdysvaltain sota Yhdysvaltain sisällissota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri ja kenraali
 Nimikirjoitus
Pierre Gustave Toutant Beauregard (28. toukokuuta 1818 – 20. helmikuuta 1893) oli Louisianassa syntynyt etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hänet tunnettiin "Napoleonina harmaissa", ja hän oli myös kirjailija, poliitikko, siviilivirkamies ja keksijä. Beauregard oli ensimmäinen virkaansa nimetty konfederaation kenraali. Hän johti Charlestonin puolustusta Etelä-Carolinassa Fort Sumterin taistelun aikaan 12. huhtikuuta 1861, ja kolme kuukautta myöhemmin hän saavutti voiton ensimmäisessä Bull Runin taistelussa.
Hän komensi myös armeijoita läntisellä taistelunäyttämöllä, mukaan lukien Shilohin taistelussa Tennesseessä ja Corinthin piirityksessä Pohjois-Mississippissä. Hänen kiistatta suurin saavutuksensa oli Petersburgin kaupungin pelastaminen Virginiassa sekä konfederaation pääkaupungin Richmondin puolustaminen ylivoimaisilta unionin armeijoilta kesäkuussa 1864. Kuitenkin hänen vaikutustaan konfederaation strategiaan varjosti hänen huonot suhteensa presidentti Jefferson Davisiin ja toisiin vanhempiin kenraaleihin ja viranomaisiin. Nykyisin häntä kutsutaan yleisesti P.G.T. Beauregardiksi, mutta sodan aikana hän käytti harvoin etunimeään ja allekirjoitti kirjeenvaihtonsa nimellä G.T. Beauregard.
Lapsuus ja nuoruus

Beauregard syntyi "Contreras" plantaasilla St. Bernard Parishissa New Orleansin ulkopuolella valkoiseen kreoliperheeseen. Hän kävi koulunsa New Orleansissa ja meni sitten "ranskalaiskouluun" New York Cityyn. Hän opiskeli Yhdysvaltain sotilasakatemiassa West Pointissa New Yorkissa. Yksi hänen kouluttajistaan oli Robert Anderson, josta myöhemmin tuli Fort Sumterin komentaja kun sisällissota alkoi. Ironisesti Anderson tulisi antautumaan Beauregardille Fort Sumterissa. Hänen perhenimensä oli alkuaan Toutant-Beauregard, mutta hän jätti sen pois ja käytti Toutantia keskimmäisenä lisänimenään, jotta olisi sopinut luokkatovereidensa keskuuteen; hän ei myöskään käyttänyt ensimmäistä nimeään ja vaan kutsui itseään nimellä  "G. T. Beauregard." Hän valmistui toisena luokastaan 1838 ja valmistui sekä tykkimieheksi että sotilasinsinööriksi. Hänen lempinimensä tovereidensa keskuudessa oli Pikku Kreoli (mutta myös Bory, pikku ranskalainen, Felix ja pikku Napoleon).
Sotilasuran alku

Meksikon–Yhdysvaltain sodassa Beauregard palveli insinöörinä kenraali Winfield Scottin alaisuudessa. Hänet ylennettiin kapteeniksi Contrerasin ja Churubuscon taisteluihin sekä majuriksi Chapultepeciin missä hän haavoittui olkapäähän ja reiteen.
1841 Beauregard nai entisen Marie Laure Villerén, Jules Villeré-nimisen sokerinviljelijän tyttären Plaquemines Parishista. Marie oli tyttärentytär Jacques Villerélle, Louisianan toiselle kuvernöörille. Pariskunta sai kolme lasta: Renén, Henrin, ja Lauren. Marie kuoli 1850. Kymmenen vuotta myöhemmin leskimies Beauregard nai Caroline Deslonden, André Deslonden tyttären, joka oli sokerinviljelijä St. James Parishista. Caroline oli käly Louisianan senaattori John Slidellille, josta myöhemmin tuli konfederaation diplomaatti.
Beauregard oli lyhyen aikaa mukana politiikassa kotikaupungissaan ja hävisi vähin äänin New Orleansin pormestarinvaaleissa 1858. Hän oli New Orleansin salaojitushankkeen pääinsinöörinä 1858-1861, ja johti liittovaltion tullirakennuksen rakentamista sinne. Hän palasi sittemmin opettamaan West Pointiin, missä yleni sotilasinstituutin ylitarkastajaksi 1861, mutta erosi viiden päivän jälkeen kun Louisiana erosi Unionista.
Sodan jälkeiset vaiheet

Sodan jälkeen Beauregard puhui kansalaisoikeuksien puolesta ja äänestysoikeudesta äskettäin vapautuneille orjille. Beauregard oli demokraatti joka työskenteli päättääkseen republikaanien hallinnon jälleenrakentamisen aikana.
Beauregardin sotilaskirjoituksen käsittivät mm. kirjat "Principles and Maxims of the Art of War" (1863), "Report on the Defense of Charleston" ja "Commentary on the Campaign and Battle of Manassas" (1891). Hän oli myös nimeämätön kirjoittaja kirjassa "The Military Operations of General Beauregard in the War Between the States" (1884). Hän kirjoitti artikkelin  "Bull Runin taistelu" erääseen aikakauslehteen marraskuussa 1884. Näiden vuosien aikana Beauregard ja Jefferson Davis julkaisivat sarjan katkeria syytöksiä ja vastaväitteitä syyttäen toisiaan konfederaation tappiosta.
Kenraali Beauregard hylkäsi tarjoukset Romanian (1866) ja Egyptin (1869) armeijoiden komentajuudesta. Sen sijaan hän osallistui rautatiehallintoon, sekä yritysjohtajana että konsultoivana insinöörinä. Hän oli presidenttinä New Orleansin, Jacksonin ja Mississippin rautateillä vuosina 1865–1870 ja New Orleansin ja Carrolltonin katurautateiden presidenttinä 1866–1876, mihin hän keksi rautateillä kaapelivoimalla kulkevia johdinautoja.
Beauregard palveli Louisianan osavaltion hallinnossa, ensin adjutanttikenraalina Lousianan valtionmiliisissä (myöhemmin kansalliskaarti), ja vähän myöhemmin Louisianan arpajaisten presidenttinä. Vaikka hän oli henkilökohtaisesti rehellinen, hän epäonnistui kitkemään korruption arpajaisista. Kenties arpajaisten kovin moraalinen kritisoija oli pastori Benjamin M. Palmer, New Orleansin ensimmäisestä presbyteerikirkosta, joka työskenteli tuhotakseen projektin.  1888 Beauregard valittiin New Orleansin yleisten töiden komissioon.
P.G.T. Beauregard kuoli New Orleansissa ja hänet haudattiin Tennesseen armeijan hautaan historialliseen Metairien hautausmaahan kaupungissa. Beauregard Parish Länsi-Louisianassa ja Camp Beauregard, kansalliskaartin leiri lähellä Pinevilleä Keski-Louisianassa, on nimetty hänen kunniakseen
Alexander Doylen Beauregardia kuvaava ratsastajapatsas on sijoitettu New Orleansissa risteykseen nimeltään Beauregard Circle.
Käännös suomeksi