stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyy
Myrkky > Kyyn purema

Kyyn purema johti ihmisen kuolemaan Suomessa viimeksi vuonna 1998 ja sitä ennen vuonna 1984lähde?. Puremia tapahtuu Suomessa 50–150 vuodessa. Vaikka kyy on myrkyllinen, sen purema ei ole tavallisesti vaarallinen terveelle aikuiselle ihmiselle. Pureman vaarallisuus riippuu puremakohdasta, ihmisen iästä ja sairauksista.
Silti kaikkien tulee pureman saatuaan hakeutua välittömästi lääkärille. Alkuoireena voi olla turvotusta purema-alueella, ja myöhemmin voi tulla yleisoireita kuten oksentamista, ripulia ja päänsärkyä. Kyyn myrkylle voi myös olla allerginen, jolloin purema aiheuttaa nopeasti vakavia oireita, kuten kurkunpään turvotusta. Noin 25 %:lle aiheutuu puremasta paikallisia oireita vakavampia oireita. Puremaan liittyy myös jäykkäkouristuksen mahdollisuus.
Jos kyy on purrut lasta, tai henkilön peruselintoiminnot ovat vaarassa, on soitettava hätänumeroon. Pureman saaneen henkilön on syytä välttää liikkumista sekä erityisesti puremakohdan liikuttamista. Purtu raaja on hyvä lastoittaa. Henkilöä kannattaa rauhoittaa, ja raajaan purtu voidaan kantaa hoitoon. Puremakohtaan ei saa koskea. Tulehduskipulääkkeitä ei tule käyttää, eikä myrkkyä kannata yrittää imeä ulos haavasta. Puremaa voi helpottaa kyypakkaus, joka sisältää tulehdusreaktiota lievittävää hydrokortisonia eli kortisolia. Koska kyypakkauksen ottamisesta ei ole kuitenkaan tieteellisesti osoitettu olevan hyötyä, se ei poista lääkärissä käynnin tarvetta, eikä siitä ole hyötyä allergiselle henkilölle. Lääkärissä henkilölle voidaan antaa käärmeseerumia sekä muita hoitoja.
Koirille purema on vaarallisempi. Eläimestä tulee nopeasti väsynyt ja voimaton. Koira pitää viedä heti eläinlääkäriin, eikä sille saa antaa kyytabletteja eikä tulehduskipulääkkeitä. Jos koiran kantaminen ei ole mahdollista, sitä kannattaa kävelyttää rauhallisesti esimerkiksi autoon vietäessä. Tutkimusten mukaan koirien kuolleisuus on muutaman prosentin luokkaa.
Myrkky > Myrkyn koostumus ja toiminta

Kyyn myrkyssä on ainakin noin 25–31 erilaista mahdollisesti myrkyllisen entsyymitoiminnan omaavaa proteiinia ja peptidiä. Myrkyn koostumus vaihtelee kyiden välillä muun muassa niiden sukupuolen, elinympäristön, ravinnon ja iän mukaan. Eri mittauksissa suurimman pitoisuuden näistä myrkyllisistä aineista ovat yleensä omanneet A2-fosfolipaasit, käärmeenmyrkkyseriiniproteaasit eli SVSP:t (eng. snake venom serine proteases) ja käärmeenmyrkkymetalloproteaasit eli SVMP:t (eng. snake venom metalloproteinases). Myrkyissä on usein myös ollut hieman vähemmän L-aminohappo-oksidaaseja ja kysteiinirikkaita eritysproteiineja (CRISP, eng. cysteine-rich secretory proteins). Joissain mittauksissa myrkyissä on ollut huomattavia määriä myös bradykiniiniä tehostavia peptideitä (BPP, eng. bradykinin potentiating peptides) ja C-tyypin natriureettisia peptideitä.
Kyiden myrkky on lähinnä verimyrkkyä. Se estää saaliseläimissä veren hyytymistä puremakohdassa ja voi aiheuttaa myöhemmin myös sisäistä verenvuotoa. Myrkyssä on myös aineita, jotka voivat toimia lihaksia halvaannuttavina hermomyrkkyinä. Käärmeiden myrkkyjen A2-fosfolipaasit voivat käärmelajista riippuen aiheuttaa hyvin moninaisia vaikutuksia. Ne voivat esimerkiksi häiritä veren hyytymistä estämällä verihiutaleiden aggregaatiota tai hermoston toimintaa estämällä halvaannuttaa lihaksia. Kyiden SVMP:t ja SVSP:t ovat verimyrkkyjä. SVMP:t hajottavat hiussuonten tyvikalvojen rakenteita aiheuttaen siten verenvuotoa. Ne myös aktivoivat protrombiinia ja tekijä X:ää ehdyttäen siten näitä verestä ja estäen siten veren hyytymistä. Kyiden SVSP:iden puolestaan arvellaan edistävän veren hyytymistä nisäkkäissä toimimalla trombiinin tapaan, mutta myös vähentävän hyytymistä hajottamalla fibriiniä ja toimimalla kallikreiinien tapaan. Eri käärmelajien L-aminohappo-oksidaasit taas lisäävät puremakohdan kudosten oksidatiivista stressiä tuottamalla vetyperoksidia. Käärmeiden CRISP:t puolestaan ovat tiettävästi hermomyrkkyjä, jotka estävät erilaisten ionikanavien toimintaa.
Kyyn karkottaminen

Pitkävartiset saappaat suojaavat puremilta, koska käärme ei yllä puremaan kovinkaan korkealle. Käärme suosii suojaisia paikkoja ja pyrkii pääosin välttämään aukeaa, joten pihapiirissä kyiden poissa pitäminen onnistuu parhaiten pitämällä nurmikko lyhyeksi leikattuna ja poistamalla pihalta mättäiköt, pensaikot, risu- ja romukasat ja muut maan tasalla olevat paikat, joihin käärme voi piiloutua. Toinen kyitä mahdollisesti houkutteleva tekijä on tarjolla oleva ravinto. Jätteet tulisi laittaa sellaisiin astioihin ja lintujen ruokinta suunnitella niin, etteivät ne houkuttele paikalle kyyn ravintoa, jyrsijöitä.
Käärmeiden vaistomainen suojautumismekanismi on pysähtyminen liikkumattomaksi, joten tiheässä maastossa kyyn huomaa usein vasta ollessaan sen kohdalla. Kyy syö vain pienikokoisia eläimiä eikä hyökkää vapaaehtoisesti uhkana pitämiään suuria eläimiä tai ihmistä kohti. Lähietäisyydellä käärme saattaa puolustautua puremalla, yleensä vasta äänekkään varoitussihinän jälkeen. Kyyn pureman voi välttää astumalla rauhallisesti pari askelta taaksepäin. Liian nopea liike voi säikäyttää käärmeen puremaan.
Kyyn puremisetäisyys on vain puolisen metriä ja käärmettä voikin ohjailla pitkällä kepillä kauemmaksi, tai sen voi ohjata kannelliseen astiaan ja siirtää parin kilometrin päähän. Kyy ei yleensä etsi tietään takaisin samalle alueelle. Sopiva elinympäristö voi kuitenkin houkutella poistettujen kyiden tilalle pian uusia yksilöitä. Jos kyistä halutaan päästä lopullisesti eroon, on piha muutettava sellaiseksi, ettei se ole käärmeille mieluinen.
Jos haluaa päin vastoin houkutella kyyn luokseen, tällöin kannattaa muistaa, että käärmeet pelkäävät korkeita liikkuvia hahmoja, kuten seisoma-asennossa olevia ihmisiä. Sen sijaan ne tulevat helposti tarkastelemaan kalliolla makuullaan olevaa ihmistä.
Kyy Suomessa

Kyy on rantakäärmeen ja Ahvenanmaalla elävän kangaskäärmeen ohella yksi kolmesta Suomen luonnossa esiintyvästä käärmelajista ja niistä ainoa myrkyllinen. Kyyt ovat vähentyneet Suomessa monin paikoin voimakkaasti rakentamisen, liikenteen ja vainon takia. Euroopan luonnonsuojelusopimus edellyttää kaikkien matelijoiden rauhoittamista, mutta Suomi teki kyyn kohdalla varauksen liittyessään sopimukseen vuonna 1983. Kyyn rauhoittamista esitettiin vuosina 1981 ja 2010. Kesäkuun 2023 alussa astui voimaan uusi eläinsuojelulaki, joka rauhoitti kyyn ja kielsi sen perusteettoman tappamisen. Lain mukaan kyyn saa tappaa vain, jos se aiheuttaa vaaraa ihmiselle tai kotieläimelle pihapiirissä eikä sen siirtäminen ole mahdollista.
Suomessa tapahtuu kyyn puremia vuosittain noin 50–150 ihmiselle. Kuolemantapaus on tapahtunut viimeksi vuonna 1998, ja sitä ennen vuonna 1984.
Kyy ja rantakäärme. Kyyllä ei ole silmien takana suuria kilpimäisiä suomuja kuten rantakäärmeellä, mikä on hyvä tuntomerkki silloin kun tunnistettava käärme on kokonaan musta.
Kyy on melko lyhyt ja tukeva käärme, jolla on muusta ruumiista selvästi erottuva lyhyt häntäosa, toisin kuin rantakäärmeellä, joka kapenee pyrstöä kohti tasaisesti ja on muodoltaan ”ruoskamainen”.
Aiheesta muualla

Kyyatlas
Laji.fi: Kyy (Vipera berus)
ITIS: Vipera berus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Vipera berus, Adder, Northern Viper (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Vipera berus, the Common European adder (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Vipera berus:  Wikidata: Q192056  Wikispecies: Vipera berus  BioLib: 378  CoL: 5BJ7Y  EoL: 51380266  EPPO: VIPEBE  Fauna Europaea: 214764  Fauna Europaea (new): 0bbf9dfb-2c7e-4661-adb0-ef02c45bdb91  GBIF: 5960862  iNaturalist: 81521  ITIS: 634988  IUCN: 47756146  NBN: NBNSYS0000005075  NCBI: 31155  Observation.org: 437  OBIS: 1506591  Open Tree of Life: 579239  Paleobiology Database: 319090  RD: berus  Laji.fi: MX.37641 
Coluber berus:  Wikidata: Q109513287  EUNIS: 10713  ITIS: 1058701 
Kyyn suomuissa on harjanteet, ja sillä on pystysuora pupilli.
Tanskalainen kyykoiras.
Kyynaaras Etelä-Englannissa. Naarailla on lyhyempi häntä kuin koirailla.
Francisco de Sá de Miranda

| Francisco de Sá de Miranda |
| --- | --- |
 Francisco de Sá de Miranda. Aikalaiskaiverruksen mukaan 1885 tehty piirros.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1481 Coimbra, Portugali
Kuollut: 1558 (76–77 vuotta) Tapada, Portugali
Kansalaisuus:  Portugali
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: portugali
Tuotannon kieli: portugali
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Francisco de Sá de Miranda (noin 1481 Coimbra, Portugali – 1558 Tapada, Portugali) oli portugalilainen runoilija. Hän oleskeli Italiassa ja sai sieltä vaikutteita runojensa muotoon, tyyliin ja tavun pituuteen, jotka hän vakiinnutti portugalilaiseen runouteen. Erityisen merkittäviä ovat hänen ekloginsa ja sonettinsa.
Suomennettuja runoja

Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Tyyni Tuulio, Helsinki: WSOY 1954
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Sonetti (Soneto, (O sol é grande)), suom. Tyyni Tuulio, antologiassa: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja
Laulu (Cantiga (Redondilhas: 2)) suom. Aale Tynni, antologiassa: Tuhat laulujen vuotta , 1974, 2004
On paahtava helle ja linnut putoavat (Soneto, (O sol é grande)), suom. Aale Tynni antologiassa: Tuhat laulujen vuotta  1974, 2004
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francisco de Sá de Miranda Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat 2  Ruotsi  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Niilo Saarinen

Niilo Saarinen (28. syyskuuta 1896 Kalanti – 4. joulukuuta 1976 Hanko) oli suomalainen merikapteeni ja Suomen Meripelastusseuran pitkäaikainen päällikkö.
Saarinen lähti merelle nuorena miehenä ja sai merikapteeninkirjan Rauman Merenkulkuopistosta vuonna 1926. Saarinen oli moottorikuunari Drakenin kapteenina, kun laiva haaksirikkoutui 11. marraskuuta 1929 Utön lähellä. Viisi miehistön jäsentä menehtyi ennen kuin pelastajat pääsivät myrskyn laannuttua pelastamaan kallioluodolle jääneet miehistön jäsenet. Drakenin haaksirikon seurauksena meripelastustoimintaa alettiin uudistaa Suomessa.  Vuonna 1936 Meripelastusseura kutsui Saarisen valvomaan Suomen ensimmäisen pelastusaluksen rakentamista. Tämä alus, pelastusristeilijä Outoori, laskettiin vesille seuraavana keväänä ja Saarinen nimitettiin sen päälliköksi.
Hän muun muassa valvoi kaikkien vuosina 1936–1947 valmistuneiden pelastusalusten rakentamista. Näitä aluksia oli kahta mallia: yksikoneiset ja -potkuriset Anna Gadd, Haapasaari, Kokkoluoto ja Ledsund sekä kaksikoneiset ja -potkuriset Hailuoto, Hans Helenius, Merikokko, Seiskari, Siilinkari, Syväri (1945 alkaen Reposaari), Sälgrund, Tankar ja Ääninen (1945 alkaen Valsörn). Vuonna 1950 Meripelastusseuran valtuuskunta nimitti Saarisen virallisesti seuran lippukapteeniksi.
Saarisen ura meripelastajana oli pitkä. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1960 ja jäi edelleen asumaan vanhaan kotitaloonsa Hangon Korkeavuorenkadulle. Seuraavana vuonna valmistui ensimmäinen jäätä murtava pelastusalus, joka nimettiin Saarisen mukaan. Kun Isokari (1965–1988 p/r Russarö) meni vuonna 1967 täyskorjaukseen, jossa siitä poistettiin mastot, vanha keulamasto lahjoitettiin Saariselle.
Saarinen kuoli joulukuussa 1976, ja Meripelastusseura järjesti hänelle juhlalliset hautajaiset.
Kerttu Saarenheimo

Kerttu Kirsti Saarenheimo (o.s. Tanner; 20. joulukuuta 1922 Laitila – 14. kesäkuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja Turun yliopiston kirjallisuuden professori. Hän tutki erityisesti suomenkielistä runoutta.
Saarenheimo valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1949 ja lisensiaatiksi vuonna 1954 Turun yliopistosta sekä väitteli siellä tohtoriksi vuonna 1955 V. A. Koskenniemen ehdottamasta aiheesta, myytillisistä tarinoista suomalaisessa taidelyriikassa. Hän toimi Turun yliopistossa kotimaisen kirjallisuuden dosenttina vuosina 1961–1968, apulaisprofessorina 1968–1971 ja professorina 1971–1986 sekä Turun yliopiston kirjallisuuden ja musiikkitieteen laitoksen johtajana vuosina 1977–1978 ja 1981–1985. Lisäksi hän oli ylimääräisenä kirjallisuuden opettajana Åbo Akademissa vuosina 1960–1963. Hän teki pitkän uran kirjallisuudentutkijana, ja hän on kirjoittanut muun muassa Katri Valan ja Elina Vaaran elämäkerrat.
Saarenheimon puoliso oli toimittaja Eero Saarenheimo.
Teokset

Myytilliset tarinat suomalaisessa taidelyriikassa. Väitöskirja. 1954. Turun yliopiston julkaisuja 50. Sarja B, Humaniora. ISSN 0082-6987
Kalevalainen romantiikka suomalaisessa kirjallisuudessa vuosina 1890–1910. 1960 Turun yliopiston julkaisuja 75. Sarja B, Humaniora. ISSN 0082-6987
Tulenkantajat: Ryhmän vaiheita ja kirjallisia teemoja 1920-luvulla. WSOY 1966.
Pyramidiuni: Piirteitä tulenkantajien runoudesta. SKS 1969.
Katri Vala ja Friedebert Tuglas: Varhaisia kosketuskohtia. Eripainos julkaisusta Kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja 25, sivut 175–183. Turun yliopiston kotimaisen kirjallisuuden laitos, 1971. (Eripainossarja, 1.)
Katri Vala: Aikansa kapinallinen. WSOY, 1984. ISBN 951-0-12181-9
Nuori voima 1907–1960: Bibliografia. Turun yliopisto, 1985
Runoilija metsän peitossa, teoksessa Runoilijan monet kasvot: kirjoituksia V. A. Koskenniemestä. Yhtenä toimittajana Kerttu Saarenheimo. Turun yliopisto, 1985. ISBN 951-642-673-5
Elina Vaara: Lumotusta prinsessasta itkuvirsien laulajaksi. SKS 2001. ISBN 951-746-237-9
Hurma ja paatos: Näkökulmia 1920- ja 1930-luvun kirjallisuuteen. Toimittaneet Ulla-Maija Juutila, Kerttu Saarenheimo, Päivi Lappalainen. Turun yliopisto, 1984. ISBN 951-642-477-5
Kirjoja kätköistä: Näkökulmia 1920- ja 1930-luvun unohtuneeseen kirjallisuuteen. Toimittaneet Kerttu Saarenheimo ja Ulla-Maija Juutila. Turun yliopisto, 1986. ISBN 951-642-762-6
Katri Vala: Eikä minussa ollut pelkoa. Runoilijan omakuva kirjeiden, päiväkirjojen ja kirjoitusten valossa. Toimittanut Kerttu Saarenheimo. WSOY, 1991. ISBN 951-0-17481-5
Ruotsin kirkon virsikirja

| Ruotsin kirkon virsikirja |
| --- | --- |
 Ruotsin kirkon virsikirja
Kieli:  suomi
Genre:  hengellinen laulukokoelma
Kustantaja:  Ruotsin kirkko
Suomennos
Julkaistu:  2002
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ruotsin kirkon virsikirja on Ruotsin kirkon virallinen suomenkielinen käännös ruotsinkielisestä virsikirjasta Den svenska psalmboken 1986. Virsikirjassa on 749 virttä.
Ruotsin kirkon virsikirja on julkaistu vuonna 2002 ja se on 1986 julkaistun Den svenska psalmbokenin suomenkielinen laitos.  Virsikirjan julkaisi Verbum förlag AB. Virsikirjan virret 1–700 ovat yhteneviä Den svenska psalmbokenin vastaaviin virsiin, mutta virret 71:2 ja 701–749 ovat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjasta valittuja tunnetuimpia virsiä, joita ei löydy ruotsinkielisestä virsikirjasta.
Historia > Aikaisemmat virsikirjat

Ruotsissa on ollut uskonpuhdistuksesta lähtien suomenkielisiä virsikirjoja. Suomen ja Ruotsin kirkkojen erottua toisistaan 1800-luvun alussa, jatkettiin silti Ruotsissa myös vuoden 1701 suomenkielisen virsikirjan käyttämistä. Vuonna 1701 hyväksytty virsikirja Uusi suomenkielinen Wirsikir­ja, niin sanottu ”Vanha virsikirja”, oli Ruots­issa käytössä aina 1890-luvulle saakka. Vuonna 1898 ilmestyi  Ruotsin kirkon suomenki­elinen Wirsikirja. Tämä kirja oli sisällöltään Suomen kirkon vuoden 1886 virsikirja pienin muutoksin. Siihen liittyvät Evankeliumikirja ja jumalanpalvelusten järjestykset olivat Ruotsin kirkon silloin voimassa olleen Käsi- ja Evankeliumi­kirjan mukaisia.
Vuonna 1949 julkaistiin uusi suomenkielinen virsikirja, Ruotsin suomenkielinen virsikirja. Kirja perustui Ruotsin kirkon vuoden 1937 ruotsinkieliseen virsikirjaan ja siinä oli pyritty kääntämään ja sovittamaan virret, säkeistöt ja sävelmät ruotsista suomeksi. Kaikkia virsiä ei kuitenkaan oltu käännetty. Käännöstyö oli pitkälti Övertorneån lääninrovastin Per Boremanin ja Luulajan piispan Bengt Jonzonin käsialaa ja kirjaa oli työstetty Luulajan alueen suomalaistyön tarpeisiin. Kirja saikin lempinimen "Boremanin virsikirja" toimittajansa mukaan.
Boremanin virsikirjaa pidettiin monin paikoin puutteellisena, minkä vuoksi vuonna 1972 julkaistiin uusi suomenkielinen virsikirja Ruotsin kirkon virsikirja. Tätä kirjaa kutsuttiin "Luulajan virsikirjaksi". Se pohjautui myös Ruotsin kirkon virsikirjaan, mutta monet virret, jotka olivat myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa, oli otettu sellaisenaan sieltä. Luulajan virsikirja sisälsi 626 virttä ja hengellistä laulua. Virsien lisäksi kirjassa oli myös liite "Hengellisiä lauluja", jossa oli 26 laulua, pääasiassa Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjasta, Hengellisiä lauluja ja virsiä - kokoelmasta sekä lestadiolaisen herätysliikkeen käyttämiä lauluja.
Luulajan virsikirjaa valmisteli työryhmä, jossa oli jäseninä koulutoimen tarkastaja William Snell, kirkkoherrat Oskar Haapaniemi ja Hannes Huhtasaari sekä kirjailija Anna-Maija Raittila. Kirjan toimitti painatuskuntoon silloinen Luulajan tuomiorovasti Olaus Brännström. Koska joissakin Ruotsin kirkon vuoden 1937 virsikirjan virsissä oli enemmän säkeistöjä kuin Suomen kirkon virsikirjassa, puuttuvat säkeistöt oli käännetty. Näiden säkeistöjen kääntäjinä olivat useimmiten Per Boreman ja William Snell.
Historia > Vuoden 1986 virsikirja

Ruotsin kirkko julkaisi uuden virsikirjan vuonna 1986 ja vuoden 1992 kirkolliskokouksessa päätettiin virsikirjan kääntämisestä suomeksi. Käännöstyö julkaistiin vuonna 2002, jolloin Kirkolliskokous hyväksyi sen ja se otettiin käyttöön ensimmäisenä adventtina vuonna 2003.
Virsikirjan kääntämistä ja valmistelua varten Ruotsin kirkon Seurakuntatyön toimikunta (Församlingsnämnden) asetti työryhmän, jonka puheenjohtajaksi kutsuttiin Luulajan hiippakunnan emerituspiispa Olaus Brännström ja varapuheenjohtajaksi kirkkoherra Pekka Turunen. Runoilijajäseniksi kutsuttiin runoilija Anna-Maija Raittila, rovasti Niilo Rauhala, runoilija Anna-Mari Kaskinen ja lehtori Pekka Kivekäs sekä muusikkojäseniksi kirkkomuusikot Katarina Engström ja Jarmo Kainulainen sekä Sirpa Lampinen. Työryhmän sihteerinä toimi työalasihteeri Tomi Valjus. Virsikirjan nimeksi tuli Ruotsin kirkon virsikirja samalla tapaa kuin eräät aikaisemmat Ruotsin kirkon suomenkieliset virsikirjat.
Käännöstyön periaatteisiin kuului muun muassa, että Ruotsin kirkon virsikirja Den svenska psalmboken käännetään kokonaan normaalille suomen kielelle. Käännöksen tuli olla yhtenevä ruotsinkielisen virsikirjan kanssa säkeistömäärän, sävelmien ja runomitan osalta. Siten suomennosten pohjana oli ruotsinkielinen teksti, jotka muiden kuin ruotsalaisten virsien osalta olivat jo käännöksiä, vain muutaman virren kohdalla käännös noudattaa virren alkukielistä tekstiä. Valmista suomenkielistä materiaalia, joka on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon vuoden 1986 virsikirjassa, tuli käyttää mahdollisuuksien mukaan. Lisäksi tehtävään kuului koota liite sellaisista suomenkielisten rakastamista ja paljon käyttämistä virsistä, joita ei ole Ruotsin kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa.
Virsikirjan pääosastot > Virsikirjan kolme osaa

Ruotsin kirkon ruotsinkielinen virsikirja, Den svenska psalmboken, jakautuu kahteen osaan. Ensimmäinen osa, virret 1–325 on ekumeeninen osa, jota kirjan valmistumisen jälkeen 1986 käytti 16 kirkkoa ja uskonnollista yhdyskuntaa, muun muassa Katolinen kirkko, Pelastusarmeija ja useimmat niin sanotut vapaakirkot. Nämä yhteiset virret ovat ennen muuta ”perusvirsiä”, kuten kirkkovuosivirsiä, ehtoollisvirret, aamu- ja iltavirret. Lisäksi mukana on uudempaa ekumeenista aineistoa ja niin sanottujen vapaitten suuntien aineistoa sekä anglosaksista ja anglikaanista aineistoa.
Näiden yhteisten virsien jatkoksi useimmat kirkot valmistelivat oman osan. Ruotsin kirkon osassa ovat virret 326–700. Siellä ovat ”luterilaiset perusvirret”, kuten kastevirret, uudempia 1900-luvun ja oman aikamme virsiä ja ”viisuja”, raamattuhymnit, kaanonit ja kertosäkeiset psalmivirret. Kokonaisuudessaan virret 1–700 ovat Ruotsin kirkon kirkolliskokouksen 1986 hyväksymä virsikirja.
Suomenkielisessä virsikirjassa on myös kolmas osa (virret 71:2, 701–745), jossa on 49 virttä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjasta, ja jotka ovat perinteisesti keskeisiä suomalaiselle hengellisyydelle ja hurskaudelle. Kussakin osassa on virret ryhmitelty samanlaisiin osastoihin, joten esimerkiksi ylistysvirret löytyvät Virsikirjassa kahdesta eri kohdasta.
Virsikirjassa on virsien lisäksi otteita Ruotsin kirkon käsikirjasta, Ruotsin kirkon evankeliumikirja, Rukouskirja, otteita Vähästä katekismuksesta sekä laajat hakemistot.
Virsikirjan pääosastot > Sävelmät

Virsien sävelmät ovat samat kuin ruotsinkielisessä kirjassa. Muutamaan virteen on lisätty suomenkielisille laulajille tuttu, yleensä Suomessa käytetty vaihtoehtoinen sävelmä. Virsikirjaan on tehty myös koraalikirja: Ruotsin kirkon koraalikirja I–III.. Virsikirjan kertosäkeisten psalmivirsien musiikki on julkaistu omana kirjanaan Laulakaa ja soittakaa. Ruotsin kirkon psalmimusiikkia vuonna 2009.
Virsikirjan pääosastot > Yhteiset virret Suomen virsikirjan kanssa

Ruotsin kirkon virsikirjassa ja samana vuonna 1986 hyväksytyssä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on 177 yhteistä virttä. Sanasta sanaan yhteneviä on 77 virttä, 32 on yhteneviä myös sävelmänsä puolesta. Moniin yhteisiin virsiin on jouduttu tekemään muutoksia, jotta ne vastaisivat sisällöltään ruotsinkielisiä virsiä tai soveltuisivat Ruotsin kirkon melodiaan. Lisäksi joillakin lähdetekstin mukaan yhteisillä virsillä on eri runomitta.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan ”Jumalanpalvelusten tekstejä ja lauluja” -osastossa on seitsemän yhteistä virttä, joista viisi on samassa sanamuodossa. Vuonna 2015 valmistuneessa Suomen kirkon lisävihkossa on kymmenen yhteistä virttä samassa sanamuodossa ja viisi eri käännöksinä kuin Ruotsin kirkon virsikirjassa.
Myös muissa hengellisissä laulukirjoissa on suomeksi virsiä, jotka ovat Ruotsin kirkon virsikirjassa, mutta ne on poikkeuksetta käännetty uudelleen. Näitä virsiä on noin sata. Niiden suomennokset saattavat olla suomalaisissa laulukirjoissa eri runomittaa kuin Ruotsin kirkon virsikirjan tekstit, ja niitä on muokattu siten, että ne poikkeavat merkittävästi Ruotsin kirkon virsikirjan teksteistä. Joidenkin virsien melodiat edellyttivät uutta suomenkielistä tekstiä.
Ruotsin kirkon Virsikirjan virsiä on julkaistu myös Suomessa ilmestyneissä virsi- ja laulukokoelmissa, muun muassa Suomen Adventtikirkon virsikirjassa Seurakunta laulaa (2001), viidennen herätysliikkeen laulukirjassa Viisikielinen (2014), vanhoillislestadiolaisen herätyliikkeen Siionin laulut -kokoelmassa (2016)  ja 2016 ilmestyneessä Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan lisävihkossa.
Virsikirjan osastojako

(Tiedot virsien alkusanoista osastoittain, kääntäjistä sekä sävelmien alkuperistä, kts Luettelo virsistä ja tietoja niiden tekijöistä.)
Virsikirjan osastojako > Ylistys ja kiitos

Virret 1–17, 326–334
Virsikirjan osastojako > Isä, Poika ja Henki

Virret 18–34, 335–368, 703–705
Kolminaisuus
Jumala, Luojamme ja Isämme
Jeesus, Herramme ja veljemme
Henki, auttajamme ja lohduttajamme
Virsikirjan osastojako > Kirkko ja armonvälineet

Virret 55–102, 369–420, 706–711
Kirkko
Sanae
Kaste
Ehtoollinen
Juhla ja jumalanpalvelus
Avioliittoon vihkiminen
Hautaus
Todistus – palvelu – lähetys
Virsikirjan osastojako > Kirkkovuosi

Virret 103–174, 421–490, 712–720
Adventti
Joulu
Uudenvuodenpäivä
Loppiainen
Paastonaika
Pääsiäinen
Helatorstai, Kristuksen taivaaseenastumisen päivä
Helluntai
Muut juhlapäivät
2. joulupäivä, Pyhän Stefanoksen päivä
Kynttilänpäivä
Neitsyt Marian ilmestyspäivä
Kirkastussunnuntai, Kristuksen kirkastumisen päivä
Mikkelinpäivä, Pyhän Mikaelin päivä
Kiitospäivä
Pyhäinpäivä
Vainajien muisto
Kirkkovuoden loppu