stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
UFO 2: Flying

| UFO 2: Flying UFO |
| --- | --- | --- |

Albumin etukansi
Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1971
 Julkaistu: 1971
 Tuottaja(t): Guy Fletcher ja Doug Flett
 Tyylilaji: Hard rock, space rock
 Kesto: 59.57
 Levy-yhtiö: Beacon Records
UFOn muut studioalbumit
| UFO 1 1970 | UFO 2: Flying 1971 | Phenomenon 1974 |
UFO 2: Flying on brittiläisen hard rock-yhtye UFOn toinen albumi. Se julkaistiin 1971. Albumi jäi kitaristi Mick Boltonin viimeiseksi yhtyeessä.
Yhtyeen ensimmäisen levyn heikohkosta menestyksestä huolimatta yhtye sai julkaista uuden studioalbumin. Albumin tuottivat edellisen tavoin Doug Flett ja Guy Fletcher, tosin Flettin mukaan hän nauhoitti albumin yksin. Lokakuussa 1971 julkaistu toinen studioalbumi poikkesi edeltäjästään musiikillisesti, sillä debyyttialbumiin verrattuna kappaleet olivat selvästi pitempiä; esimerkiksi nimikappale ”Flying” kestää yli 26 minuuttia. Lisäksi yhtyeen jäsenet olivat kehittyneet musiikillisilta taidoiltaan. UFO 2: Flying ei edeltäjänsä tavoin noussut Ison-Britannian tai Yhdysvaltain albumilistoille, mutta se myi melko hyvin Saksassa ja siitä julkaistu single ”Prince Kajuku” nousi Länsi-Saksan singlelistalla sijalle 26.
Albumi julkaistiin uudelleen Flying - The Early Years kokoelmalla.
Kappaleet > A-puoli

Kaikki kappaleet kirjoittanut UFO.
Silver Bird – 6.53
Star Storm – 18.53
Prince Kajuku – 3.55
Kappaleet > B-puoli

The Coming of Prince Kajuku – 3.43
Flying – 26.30
Singlet

”Prince Kajuku” / ”The Coming Of Prince Kajuku” (1971)
Kokoonpano

Mick Bolton - Kitara
Phil Mogg - Laulu
Andy Parker - Rummut
Pete Way - Basso
Ufosieppaus

Ufosieppaus eli abduktio on kokemus avaruusolentojen sieppaamaksi joutumisesta. Tyypillisessä tapauksessa ihminen nostetaan avaruusalukselle vastoin tahtoaan, ja hänelle tehdään lääketieteellisiä kokeita. Ihminen voi toimia kuitenkin myös viestinvälittäjänä avaruusolentojen ja ihmisten välillä.
Sieppauksen kohteeksi joutuneet ihmiset eivät yleensä muista tapahtumia kunnolla ja tieto kaappauksesta voidaan saada unien tai hypnoosin kautta. Monet "sieppaukset" on havaittu lavastetuiksi tai keksityiksi. Osan kokemuksista arvellaan juontuvan hallusinaatioista, jotka saattavat liittyä valveuniin tai unihalvauksiin.
Sieppaustarinat yleistyivät paljon julkisuutta saaneen Betty ja Barney Hillin abduktiotapauksen (1961) myötä 1960-luvulla.
Merkittävät sieppausväitteet

1956: Elizabeth Klarer (Etelä-Afrikka)
1957: Antonio Villas Boas (Brasilia)
1961: Betty ja Barney Hillin abduktio (USA)
1967: Schirmer-sieppaus (USA)
1973: Pascagoula-sieppaus (USA)
1975: Travis Waltonin ufosieppaus (USA)
1976: Allagash-sieppaukset (USA)
1978: Frederick Valentichin katoamistapaus (Australia)
1979: Robert Taylorin tapaus (Skotlanti)
1970–1980-luvuilla: Whitley Strieber (USA)
1997: Kirsan Ilyumzhinov (Venäjä)
Ufosieppaukset kulttuurissa

Ufosieppaus esiintyy juoniaiheena Tintti-sarjakuva-albumissa Lento 714.
Aiheesta muualla

http://www.ufoabduction.com/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Mack, John E.: Ufosieppaukset.  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14879-6
Matheson, Terry: Alien Abduction: Creating A Modern Phenomenon.  Buffalo, New York: Prometheus Books, 1998.  ISBN 1-57392-244-7
Ukrainan kansallinen lastenkirjasto

| Ukrainan kansallinen lastenkirjasto> Національна бібліотека України для дітей |
| --- | --- |
 Ukrainan kansallisen lastenkirjaston julkisivua Kiovassa.
Osoite:  päärakennus: vul. Januša Kortšaka 60, 03190 Kiova, Ukraina
Koordinaatit:  50.4708°N, 30.4226°E
Rakennustyyppi:  kirjastorakennus
Valmistumisvuosi:  1978
Suunnittelija:  arkkitehdit Myh’ailo Budylovskyi ja I. A. Tseitlina
Omistaja:  Ukrainan valtio
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ukrainan kansallinen lastenkirjasto (ukr. Національна бібліотека України для дітей, Natsionalna biblioteka Ukrajiny dlja ditei, lyhennys ukr. НБУ для дітей, NBU dlja ditei, kirjaimellisesti Ukrainan kansalliskirjasto lapsille) on lasten tarpeita varten vuonna 1967 perustettu kansalliskirjasto Ukrainan pääkaupungissa Kiovassa. Se on Ukrainan suurin lastenkirjasto ja sai kansalliskirjaston aseman vuonna 2003. Kirjasto palvelee lapsia ja toimii kansallisena lastenkirjallisuuden kirjasäilönä sekä tieteellisen tiedon ja tuen keskuksena yli 1 300 lastenkirjastolle, lähes 22 000 koululle ja lähes 18 000 paikalliskirjastolle.
Kansallisen lastenkirjaston päärakennuksen suunnittelivat ukrainalaiset arkkitehdit Myh’ailo Budylovskyi (ukr. Михайло Пейсахович Будиловський) ja I. A. Tseitlina (ukr. І. А. Цейтліна). Rakennuksen julkisivun, edustan ja sisustuksen suunnitteluun osallistui useita taiteilijoita. Kirjasto muutti näihin tiloihin vuonna 1978. Rakennus sijaitsee Kiovan Ševtšenkon piirin länsiosassa, noin 700 metriä Syretsin metroasemalta lounaaseen.
Kirjaston kokoelmat käsittävät yli 525 000 kirjaa, aikakausijulkaisua tai audiovisuaalista media-aineistoa (2022). Kirjastossa käy yli 20 000 kävijää vuosittain. Kirjastolla on kattava ja arvokas 1800-luvulta olevien teosten kokoelma. Ukrainalaisen kirjallisuuden lisäksi kokoelmiin kuuluu yli 15 000 muunkielistä kirjaa.
Aiheesta muualla

The most interesting libraries in Kyiv worth visiting (englanniksi) (visitukraine.today)
Udmurttien kirjallisuus

Venäjällä etupäässä Udmurtian tasavallassa asuvien udmurttien kirjallisuus alkoi kehittyä 1800-luvulla.
Tsaarin aika

Aluksi udmurtiksi ilmestyi lähinnä venäjästä käännettyä uskonnollista kirjallisuutta, oppikirjoja ja kansanperinnekokoelmia. Ensimmäinen alkuperäinen kaunokirjallinen teos oli Grigori Vereštšaginin vuonna 1889 julkaisema runo Čagyr, čagyr dydyke.. (”Siniharmaa kyyhkynen”). Ivan Mihejev julkaisi vuosina 1904–1909 Kazanissa udmurtinkielistä kalenteria Udmort kylyn kalendar, jossa vuonna 1909 ilmestyi Mihail Možginin kansanrunoon perustuva balladi Begloi (”Karkuri”). Vuonna 1915 perustettiin ensimmäinen udmurtinkielinen lehti Voinayś ivor (”Sotaviesti”), jonka työtä jatkaa nykyään sanomalehti Udmurt duńńe. Ensimmäinen merkittävä udmurttikirjailija oli Kedra Mitrei, joka vuonna 1911 kirjoitti venäjänkielisen omaelämäkerrallisen teoksen Ditja bolnogo veka (”Sairaan vuosisadan lapsi”). Vuonna 1915 hän julkaisi historiallisaiheisen tragedian Eš-Terek. Kaikkiaan ennen Venäjän vallankumousta painettiin 216 udmurtinkielistä kirjaa.
Neuvostoliiton alkuaika

Laajemmin udmurttien kirjallisuus alkoi kehittyä vallankumouksen jälkeen. Vuonna 1920 Iževskiin perustettiin Udmurtian kirjakustantamo, vuonna 1921 pidettiin ensimmäinen udmurttikirjailijoiden kokous ja vuonna 1926 alkoi ilmestyä kirjallisuuslehti Keńeš (”Neuvosto”). 1920-luvun kaunokirjallisuudessa etusijalla oli runous, jossa alkuvaiheen romanttiset sävyt korvasi ajan mittaan realistinen elämänkuvaus. Ensimmäisiä vallankumouksen jälkeisiä runoilijoita olivat Maksim Prokopjev, Daniil Maiorov (1889–1923) ja Ivan Djadjukov (1896–1955). Udmurttien kansalliskirjailijaksi mainitun Kuźebai Gerdin teemoja olivat kansan historia, luonto ja uuden yhteiskunnan rakentaminen. Hän kirjoitti myös lastenrunoja, laati oppikirjoja ja keräsi kansanperinnettä. Ensimmäisen naisrunoilijan Ašaĺči Okin tuotantoa pidetään taiteellisesti erityisen merkittävänä.
Ensimmäiset näytelmät olivat lyhyitä ja luonteeltaan valistavia. Vuonna 1926 ilmestyi Prokopi Sokolovin (1895–?) kirjoittama historiallinen draama Vugyrjaśkiśjos (”Kapinoitsijat”), joka kuvaa vuoden 1905 vallankumoustapahtumia Udmurtian maaseudulla. Mihail Timašov laati ensimmäisen musiikkinäytelmän Naśtok (1928). Proosaa edustavat Kedra Mitrein pienoisromaani Vužgurt (”Vanha kylä”, 1926) ja Dmitri Baženovin (1904–1946) pienoisromaani Śöd peri (”Musta vihuri”, 1927), joiden aiheena ovat Venäjän kansalaissodan tapahtumat. Ensimmäinen udmurtinkielinen romaani, Kedra Mitrein Śekyt zibet (”Raskas ies”, 1929), kertoo maaseudun elämästä 1700–1800-lukujen vaihteessa.
Stalinin aika

1930-luvulla tärkeimmälle sijalle nousi proosa. Aleksandr Mironovin (1905–1931) pienoisromaanin Kydalo (”Karaistuvat”, 1931) ja Mihail Konovalovin pienoisromaanin Vuryso bam (”Arpinaama”, 1933) aiheena on kansallisen työväenluokan muodostuminen. Konovalovin historiallinen romaani Gajan (1936) kertoo udmurttien osallistumisesta Jemeljan Pugatšovin talonpoikaiskapinaan. Grigori Medvedev laati maatalouden kollektivisoinnista kertovan  kolmiosaisen sosiaalipsykologisen romaanin Löźa besmen (”Lözjan raja”, 1932–1936, kolmas osa ilmestyi 1958). Pjotr Blinovin romaanin Ulem pote (”Haluan elää”, 1940) aiheena on ihmisen psykologinen muutos. Kedra Mitrein pienoisromaanin jatko-osa Zurka Vužgurt (”Vanhakylä vavahtaa”, 1936) kuvaa vallankumousta edeltäviä tapahtuvia Udmurtian maaseudulla. Erityisen suosittu oli Filipp Kedrovin pienoisromaani Kat’a (1940), joka kertoo udmurttinaisen yhteiskunnallisesta heräämisestä.
Runoutta edustivat 1930-luvulla Mihail Petrov, Ignati Gavrilov (1912–1973), Filipp Kedrov ja Prokopi Tšainikov (1916–1954), jotka kirjoittivat etupäässä ajankohtaista kansalaislyriikkaa. Lastenrunoutta laativat Filipp Aleksandrov (1907–1943) ja Arkadi Klabukov (1904–1984). Vuonna 1931 Iževskiin perustettiin ensimmäinen udmurtinkielinen ammattiteatteri ja maaseudulle syntyi useita harrastajateattereita.
1930-luvun alussa Udmurtiaan perustettiin Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksen RAPP:in osasto ja vuonna 1934 Neuvostoliiton kirjailijaliiton paikallisjärjestö. Huomattava osa nuoresta udmurttisivistyneistöstä tuhottiin vuosien 1937–1938 vainoissa. Edellä mainituista kirjailijoista surmansa saivat Ivan Mihejev, Kuzebai Gerd, Mihail Timašov, Mihail Konovalov ja Grigori Medvedev. Kedra Mitrei menehtyi vankileirin jälkeisessä karkotuksessa. Lisäksi monet nuoret kirjailijat kaatuivat toisessa maailmansodassa.
Sodan aikana julkaistiin isänmaallista runoutta, kuvauksia ja kertomuksia. Vuonna 1952 ilmestyi Mihail Petrovin pienoisromaani Dźardon aźyn (”Ennen aamunkoittoa”) ja vuonna 1954 romaani Vuž Multan (”Vanha Multan”), jota pidetään yhtenä udmurttikirjallisuuden parhaimmista saavutuksista. Siihen perustuu myös samanniminen näytelmä. Vasili Sadovnikovin (1915–1975) suosittu musiikkikomedia Śuan (”Häät”) sai ensi-iltansa vuonna 1946.
Toisen maailmansodan jälkeen

Udmurttien kirjallisuus elpyi 1950-luvun suojasään aikana. Murhattujen ja kiellettyjen kirjailijoiden teokset julkaistiin uudelleen ja kirjallisuuteen tuli paljon uusia tekijöitä. Sodan alussa lakannut kirjallisuuslehti perustettiin vuonna 1954 uudelleen nimellä Molot (”Moukari”). Kaunokirjallisuudessa tärkeimmän roolin sai jälleen proosa, jonka aiheet ja muoto laajenivat. Suuria proosateoksia ovat Trofim Arhipovin (s. 1908) kaksiosainen maaseuturomaani Luddzi šur duryn (”Ludzinka-joen rannalla”, 1949–57) ja Ignati Gavrilovin kolmiosainen romaani Vordiśkem paljosyn (”Kotiseudulla”, 1958–63), jonka aiheena on 1930-luvun udmurttisivistyneistö. Aikakauden merkittävin kirjailija on Gennadi Krasilnikov, joka Kuźebai Gerdin ja Mihail Petrovin ohella tunnetaan parhaiten Udmurtian rajojen ulkopuolella. Hänen tärkeimpiä teoksiaan ovat psykologiset pienoisromaanit Vuž jurt (”Vanha talo”, 1956) ja Tonen kyliśko (”Sinun luoksesi”, 1960), romaanit Tölśaśka (”Tuulikukka”, 1962) ja Arlen kutskonez (”Vuoden alku”, 1965) sekä kertomuskokoelma Koškiśez med koškoz (”Joka menee, menköön vain”, 1971). Varhain kuolleen Roman Vališinin kriittinen yhteiskuntakuvaus Töl gureź (”Tuulten vuori”, 1978) luetaan udmurttikirjallisuuden parhaiden teosten joukkoon. Aikakauden suosituimpia lyyrikkoja olivat Stepan Širobokov (1912–1983), Nikolai Baiterjakov ja Flor Vasiljev.
Vuonna 1989 Udmurtian kirjailijaliittoon kuului 34 jäsentä ja lisäksi laskettiin olevan noin sata aloittelevaa tai harrastajakirjailijaa. 1950-luvulta lähtien kaikki tärkeimmät udmurtinkieliset teokset julkaistiin myös venäjäksi käännettyinä. 1990-luvulla perustetun kirjallisuuslehti Invožon ympärille on kerääntynyt uusi nuorten kirjailijoiden ryhmä.
Suomennoksia

Murskautuneet tähdet: udmurtialaisia novelleja. Toimittanut ja suomentanut Esa-Jussi Salminen. Kemi: Atrain & Nord, 2020.
Suuren Guslin kaiku: udmurttilaista taidelyriikkaa. Valikoinut ja suomentanut Raija Bartens. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1995.
Ulpia Severina

Ulpia Severina oli roomalainen keisarinna ja keisari Aurelianuksen vaimo. Aurelianus otti Severinan vaimokseen vuonna 274, ja julisti hänet Augustaksi. Hänestä ei tiedetä paljoakaan, mutta numismaattiset lähteet viittaavat siihen, että hän hallitsi Roomaa Aurelianuksen kuoltua parin kuukauden ajan syys- tai lokakuusta marras- tai joulukuuhun 275, kunnes hän antoi vallan Tacitukselle. Ulpia Severinan valtakaudella hänen koko nimensä oli Ulpia Severina Pia Felix Augusta.
Uhripuu

Vanha uhripuu Yläsäiniön kylässä Viipurin maalaiskunnassa 1910–1920-luvulla.
Uhripuu tai Pitämyspuu (muita nimityksiä aljopuu, lyylityspuu, pihapuu, kartanopuu ja elättipuu) on niin Länsi- kuin Itä-Suomessa pihapirissä ollut uhripaikka. Länsi-Suomessa uhrattiin yleensä esivanhemmille eli vainajille, Itä-Suomessa puolestaan uhrattiin maan haltialle tai luonnon elinvoimaa ylläpitäville jumalille. Suomessa ja Virossa uhripuita oli usein pyhissä lehdoissa. Usein pihapuut ovat olleet pyhiä. Uhripuuperinne tunnetaan myös muiden itämerensuomalaisten ja volgansuomalaisten kansojen keskuudessa.
Uhripuille annettiin tyypillisesti säännöllinen uhri. Syksyllä kekrin ja sadonkorjuun aikaan puun juurelle kannettiin ensimmäiset jyvät tai kun lehmä alkoi lypsää alkukesästä, annettiin puulle ensimmäiset maitopisarat. Uhrieläimen, yleensä lampaan lihat syötiin itse, mutta sen luut vietiin puun alle. Pitämyspuita oli tavallista muistaa myös eri vuodenaikoina ajankohdan tuoreilla ruuilla. Niille saatettiin uhrata myös ongelmatilanteissa, esimerkiksi lehmän sairastuessa.
Uhripuuna saattoi olla niin havu- kuin lehtipuukin. Lehtipuut yhdistettiin usein elämään ja havupuut kuolemaan. Usein uhripuiksi mainittuja puita ovat olleet kuusi, koivu ja pihlaja. Pitämyspuun oksan katkeaminen katsottiin usein kuoleman enteeksi ja sen kaatuminen kertoi talon häviöstä. Uhripuiden kaatamista vältettiin, koska uskottiin puun kiroavan kaatajan mielisairaaksi tai raajarikoksi.
Historia

Puihin liittyvä uhrikäytäntö tunnettiin vielä 1900-luvun alussa Itä-Suomessa. Kirkollisissa asiakirjoissa 1600- ja 1700-luvuilla pitämyspuista kirjoitetaan paheksuvasti ja niiden kaatamisista mainitaan. 1700-luvulta on säilynyt useita lähteitä joissa kerrotaan uhripuiden järjestelmällisestä hävittämisestä. Esimerkiksi toukokuussa 1746 Rantasalmen piispantarkastuksen yhteydessä annetussa tiedonannossa kerrotaan, että muutamilla miehille maksettiin palkkaa, jotta he kaataisivat talojen piirissä kasvavat uhripuut.
Vielä vuonna 1827 Karjalan eteläisimmillä metsäseuduilla uhrikuusia oli vielä jokaisella talolla. Helsingin Laajasalon Yliskylässä on tiettävästi ainoa pääkaupunkiseudulla säilynyt pyhä uhripuu. Se on alun perin sijainnut paikallisen talon pihassa, mutta on nykyään kerrostalojen ympäröimä.
Tapionpöytä

Myös tapionpöydilä on merkittävä asema suomalaisessa muinaisuskossa, ja niille on viety uhreja metsän kuninkaalle Tapiolle. Tutkija Martti Haavion mukaan tapionpöytä saattoi myös olla hyvin matala ja leveä kataja. Myös Sakari Paulaharjun mukaan tapionpöytää on pidetty perinteisenä metsänhaltijan palvontapaikkana, jolle asetettiin metsälle annettavia lahjoja. Puolestaan Uno Harva on kirjoittanut, että linnustettaessa sille voitiin viedä ensimmäiseksi saatu lintu, joka keitettiin höyhenineen. Haavio on todennut, että puille voitiin viedä myös varsoneen tamman jälkeiset, jotta varsa osaisi aina palata kotiinsa.
Kirjallisuutta

Kovalainen, Ritva & Seppo, Sanni: Puiden kansa.  Kemiö: Helsinki:  Hiilinielu tuotanto: Miellotar, 2006.  ISBN 952-99113-1-9
Aiheesta muualla

Pakanalliset pyhät paikat Suomen luonnossa. Thuleian tupa.
Marien Semyk-juhla vuonna 2002. Pappi siunaa uhripuun juurelle kerätyt ruoat ja juomat.
Ulasoori

| Ulasoori |
| --- | --- |
 Ulasoorintietä Ulasoorin kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Läntinen Maa-Pori
Kaupunginosa nro:  30
Väkiluku:  31 (2013)
Postinumero(t):  28600
Ulasoori (ruots. Ulasöre ) on Porin kaupunginosa, joka sijaitsee Länsi-Porissa valtatie 2:n varrella. Sen naapurikaupunginosia ovat Tikkula ja Vähärauma. Ulasoorista länteen on haja-asutusaluetta, joka erottaa Porin keskustaajaman ja Meri-Porin.
Kaupunginosa on suurelta osin teollisuusaluetta. Ulasoorintien Tikkulan puoleisessa päässä sijaitsee myös WinNovan oppilaitoksia, jotka mielletään kuuluvaksi Ulasooriin, mutta ovat kuitenkin Tikkulan puolella. Kaupunginosien raja kulkee Suntinojan kohdalla.
Ulasoorin kaupunginosasta ovat lähtöisin porilaisen pesäpallon juuret. Kaupunginosassa, joka vielä tuolloin kuului Porin maalaiskuntaan, toimi pesäpalloseura Ulasoorin Karhut. Seura liittyi Suomen pesäpalloliittoon 1963, josta voidaan katsoa järjestelmällisen pesäpallotoiminnan alkaneen. Vuonna 1984 Ulasoorin Karhujen pesäpallojaosto sai nimekseen Pesäkarhut.
Aiheesta muualla

Ulasoori Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Ulompi kylkivälilihas

Uloimmat kylkivälilihakset kylkiluiden väleissä
Ulommat kylkivälilihakset (t. kylkiluuvälilihakset) (lat. musculi intercostales externi)  kuuluvat sisäänhengityslihaksiin. Ne sijaitsevat jokaisessa kylkiluuvälissä kiinnittyen aina kahteen kylkiluuhun. Uloimpien kylkiluuvälilihaksien lihassyyt kulkevat thoraxin lateraalisessa kohdassa kaudoventraalisesti eli anteroinferiorisesti. Niiden alla sijaitsevien sisempien kylkivälilihasten syyt kulkevat poikittaiseen suuntaan eli kranioventraalisesti.
Sisäänhengityksen aikana ulommat kylkivälilihakset supistuvat ja nostavat rintakehää ylös ja sivuille. Niitä kuten muitakin kylkivälilihaksia hermottavat kylkivälihermot (selkäydinhermoista T1–T11).
Uljas (urheilulehti)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Uljas oli Helsingissä vuosina 1886–1887 ilmestynyt urheilulehti.
Alaotsikolla Urheuden ja reippauden edustaja ilmestynyt Uljas oli ensimmäinen suomenkielinen urheilulehti, tosin sanaa urheilu ei tuolloin vielä käytetty. Sen julkaisija ja toimittaja Onni Ruuth näki urheilussa varsinkin nuorison terveyden kohentajan. Ruotsinkielisen Sportenin tavoin lehti keskittyi metsästykseen, purjehdukseen, soutuun, voimisteluun ja talviurheiluun sekä esitteli tunnettujen urheilijoiden elämäkertoja. Avustajiksi olivat lupautuneet muun muassa Berndt Höök, Onni Wetterhoff, Ernst Bonsdorff, Viktor Heikel, Ivar Wilskman, Anton Moberg, Karl Gustaf Ekebom ja Viktor Bergman. Julkaisu maksoi ainoastaan 3,60 markkaa vuodelta, jotta vähätuloisemmillakin olisi mahdollisuus tilata lehteä.
Kerran kuukaudessa ilmestynyt Uljas sai ensimmäisenä vuonnaan lähes 800 tilaajaa, mutta sen jälkeen määrä laski alle 500:n. Lehti lakkasi avustajien puutteeseen, toimittajan kiireisiin ja levikin vähäisyyteen. Urheilun edistäjäksi lupautui tuolloin sanomalehti Uusi Suometar.
Aiheesta muualla

Uljas digitoituna kansalliskirjastossa
Uljana

Uljana on venäjäksi Uljanovka.
Kirkko Saaplinan rautatieaseman luona.
Uljana (ven. Улья́новка, Uljanovka) on kaupunkimainen taajama Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tusina- ja Sablinkajokien varrella 40 kilometriä Pietarista kaakkoon. Kaupungin kautta kulkee Pietarin ja Moskovan välinen rautatie (Sablinon asema) ja maantie. Asukkaita taajamassa on 9 400 henkeä (vuonna 2006).
Paikkakunnan nimi oli aiemmin Saaplina (ven. Саблино, Sablino). Vuonna 1922 se nimettiin uudelleen Vladimir Uljanov-Leninin mukaan. Hänen sisarensa ja tämän mies omistivat vuosina 1904–1907 Saaplinassa talon, jossa Lenin on vieraillut.
Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen Saaplinan seudusta tuli tärkeä rakennuskiven, tiilien ja hiekan tuotantoalue. Pietarin ja Moskovan välisen rautatien valmistuttua vuonna 1851 seudulle syntyi huvila-asutusta. Kaupunkimaisen taajaman statuksen Uljana sai vuonna 1927.
Suuri osa Uljanan asukkaista käy työssä Pietarissa. Taajamassa toimii alumiiniputkiloita valmistava tehdas Tubeks, puutalovalmistamo, Pietarin valtionyliopiston kokeiluasema sekä naisvankila. Uljanassa on kotiseutumuseo ja pyhälle Nikolaokselle omistettu ortodoksikirkko. Lähellä sijaitsee 220 hehtaarin suuruinen Saaplinan luonnonmuistomerkki, johon kuuluvat mm. Tusinajoen ja Sablinkan vesiputoukset sekä kalkkikiven louhinnan tuloksena syntynyt keinotekoinen luolasto.
Aiheesta muualla

Uljana Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Uhtua

| Uhtua (Калевала, Kalevala) |
| --- | --- |
 Uhtuan rantaa (2007)
 lippu:  vaakuna
 Kalevalan kunta Kalevalan kansallisen piirin kartalla, alla sijainti Karjalan tasavallassa.
 Uhtua
 Koordinaatit: 65.1969°N, 31.1817°E 
Valtio:   Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kalevalan kansallinen piiri
Väkiluku (2010)  ():  4 528
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186910
Suuntanumero(t):  +7 81454
 
 www.visitkalevala.ru/fi 
 Kalevalan piirin sivusto (suomeksi) (venäjäksi) (englanniksi)  Uhtua on piirin hallintokeskus 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uhtua eli Kalevala (ven. Калевала, Kalevala, vuoteen 1963 asti Ухта, Uhta, vienankarj. Uhtuo) on kaupunkikunta ja kaupunkimainen taajama Keski-Kuittijärven pohjoisrannalla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Uhtuan taajamassa asui 4 529 ihmistä ja koko kaupunkikunnassa maaseutuväestö mukaan lukien 4 840.
Kalevala on 8 321 asukkaan Kalevalan kansallisen piirin hallintokeskus. Kunta rajoittuu itäreunallaan Jyskyjärven kuntaan ja on muuten Luusalmen ympäröimä.