Suomen muinaiset kuninkaat
Arkeologiset lähteet

Muinaispitäjiä laajemmista ja tiiviisti järjestäytyneemmistä hallintokokonaisuuksista Suomessa ei toistaiseksi ole arkeologista tai historiallista todistusaineistoa. Arkeologisten löytöjen perusteella Suomen alueella ei rautakaudella ilmeisesti ole ollut kuningaskuntiin rinnastettavaa voimakasta poliittista organisoitumista, mutta joillakin päälliköillä on voinut olla hetkittäin valtaa laajalla alueella. On todennäköistä, että nykyisen Suomen alueella rautakautinen väestö kutsui valittuja päälliköitään, asemansa perineitä mahtimiehiä tai muista syistä arvostettuja henkilöitä kuninkaiksi. Myös saamelaisväestön keskuudessa näyttää olleen johtajia, joita useissa skandinaavien saagoissa nimitetään ”finnien kuninkaiksi”. lähde tarkemmin? Jouko Vahtola on katsonut, että mikäli nykyisen Suomen alueella oli kuninkaiksi kutsuttuja johtomiehiä, he olivat ilmeisesti paikallisyhteisöjen sukujohtajia, verotus- tai sotaretkien päälliköitä tai yhteisten hankkeiden johtajia.
Viikinkiajalla Suomen lähialueista Tanskassa, Norjassa ja Ruotsissa (lähinnä Mälarenin alue, maakunnat Uplannissa ja Göötanmaalla) alkoi muodostua kuningaskuntia, joissa valta keskittyi yhden ylimyksen käsiin. Suomenkin alueella tapahtui arkeologisten löytöjen perusteella poliittista organisoitumista etenkin merovingiajalta ristiretkiajalle, mutta organisoitumisen tarkkaa luonnetta on vaikea arvioida arkeologisesti. Naisten käyttämien korujen perusteella Suomen ristiretkiajan kulttuurialueet tai suomalaiset heimot voidaan jakaa lounaissuomalaiseen, hämäläiseen ja savolais-karjalaiseen kulttuurialueeseen. Solkityyppien levinneisyyden on nähty viittaavan erityisen "suomalaisen", "hämäläisen" ja "karjalaisen" identiteetin ilmaisuun. Luultavasti Suomen alue muistutti kuitenkin enemmän rautakauden Gotlantia, Islantia tai Pohjois-Ruotsin Jämtlandia, joissa valta oli paikallisjohtajilla. Näillä yhteiskunnilla oli yhteinen oikeuslaitos ja päätöksentekojärjestelmä. (Etelä-)Suomessa näitä on voinut vastata käräjälaitos.
Arvokkaiden ase- ja korulöytöjen leviäminen Lounais-Suomeen ja Etelä-Pohjanmaalle ja vauraat ruumis- ja polttohautaukset näillä alueilla on tulkittu merkiksi yläluokan muodostumisesta roomalaiselta rautakaudelta (0–400 jaa.) lähtien. Huomattavaa on Suomesta löytynyt suuri määrä Ulfberht-tyypin miekkoja (tähän mennessä 31 kpl), mikä on enemmän kuin Tanskassa tai Ruotsissa. Varhaisena esimerkkinä mahdollisesta paikallisen ”ruhtinaan” tai ”kuninkaan” haudasta on mainittu muun muassa Laitilan Soukaisten röykkiöhauta 200-luvulta. Suurempi määrä tällaisia hautauksia tunnetaan merovingiajalta, kuten Euran Pappilanmäen sekä Isonkyrön Pukkilan ja Vähänkyrön Kaavontönkän haudat. Euran Käräjämäen 500-luvun jälkipuoliskolle ajoitetusta haudasta vainajan pään alta löydetyn hioinkiven on tulkittu viittaavan vainajan korkeaan asemaan. Englannissa Sutton Hoon laivahaudasta löytynyt vastaavanlainen miekanhioin on tulkittu kuninkaan valtikaksi. Ajatuksena on että hioimen omistava päällikkö tai kuningas oli alaistensa miekkojen terävyydestä päättävä henkilö.
Suomessa oli käynnissä kehitys, joka olisi ajan mittaan voinut muodostaa hyvinkin yhtenäisen kuningaskunnan. Omavarainen kehitys hidastui, kun Suomen läntiset ja eteläiset asutusalueet 1200-luvulta lähtien liitettiin osaksi Svean- ja Göötanmaan vaikutuspiiriä. Rasitteena olivat myös jatkuvat yhteenotot novgorodilaisten kanssa, joita Novgorodin Ensimmäinen Kronikka listaa 13 kpl ajanjaksolta 1042-1311. Norjalainen arkeologi Björn Myhre katsoo Suomessa olleen rautakaudella päällikkökuntia ja ”pienkuningaskuntia”.
Suomessa on muun muassa linnavuorten perusteella esitetty tulkintoja maakunnallisten puolustusorganisaatioiden olemassaolosta Hämeessä ja Satakunnassa. J.-P. Taavitsainen on arvostellut näitä teorioita. Suurin osa nykytutkijoista kuitenkin katsoo, että Hämeen linnaketjua koskeva teoria on hyvin varteenotettava . Toisten mielestä muinaislinnat ovat osoitus järjestäytymättömistä yhteisöistä, joiden sodankäynti on perustunut lyhyisiin ryöstöretkiin ja sellaisilta suojautumiseen, sillä pitkiin piirityksiin muinaislinnat eivät juuri ole soveltuneet.