stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bromietaani

| Bromietaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  74-96-4
PubChem CID:  6332
SMILES:  CCBr
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H5Br
Moolimassa:  108,96 g/mol
Sulamispiste:  -119 °C
Kiehumispiste:  38,4 °C
Tiheys:  1,4 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,91 g/100 ml
    
Bromietaani eli etyylibromidi (C2H5Br) on haloalkaaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään jäähdytysaineena sekä kemianteollisuudessa yhdisteiden etylaatiossa ja liuottimena. Aiemmin sitä käytettiin myös ihmisen nukutusaineena. Bromietaania esiintyy luonnostaan ilmakehässä ja merivedessä mahdollisesti merilevien tuottamana.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa bromietaani on väritön neste, jolla on eetterimäinen haju sekä maku. Aine reagoi hyvin vahvasti emäksien ja hapettimien sekä muutamien metallien kuten alumiinin ja sinkin kanssa.
Valmistus

Bromietaania voidaan valmistaa liittymisreaktiolla. Reaktiossa vetybromidi reagoi eteenin kanssa, jolloin muodostuu bromietaania.
Lisäksi bromietaania on mahdollista valmistaa etanolista ja vetybromidin ja rikkihapon seoksesta.
Käyttö orgaanisessa synteesissä

Bromietaania käytetään yhdisteiden etyloinnissa. Aineen avulla voidaan muuntaa muun muassa karboksylaattisuolat estereiksi.
Bromietaanin ja ammoniakin vesiliuoksen reagoiminen tuottaa etyyliamiinia. Etyyliamiini voi reagoida edelleen ammoniakin kanssa muodostaen di- ja trietyyliamiinia.
Turvallisuus

Bromietaanin hengittäminen aiheuttaa uneliaisuutta ja pahimmillaan tajuttomuuden. Lisäksi suurille pitoisuuksille altistuminen voi aiheuttaa vaurioita keskushermostossa. Aineen on todettu aiheuttavan kohtusyöpää hiirinaaraissa, mutta aineen mahdollisesta karsinogeenisestä vaikutuksesta ihmiseen ei ole varmuutta.
Aiheesta muualla

Bromietaanin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
Stasi

| Stasi > Ministerium für Staatssicherheit |
| --- | --- |

 Stasin entinen päämaja Itä-Berliinissä, nykyinen Stasi-museo Berliinissä.
Perustettu:  8. helmikuuta 1950
Lopetettu:  13. tammikuuta 1990
Tehtävä:  salainen poliisi, tiedustelupalvelu
Päätoimi­paikka:  Lichtenberg, Itä-Berliini, Saksan demokraattinen tasavalta
Työntekijöitä:  noin 91 000 päätoimista työntekijää
Stasi (pidemmin Staatssicherheit ‘Valtion turvallisuus’, virallisesti Ministerium für Staatssicherheit, MfS ‘Valtion turvallisuusministeriö’) oli Saksan demokraattisen tasavallan (DDR) eli Itä-Saksan salainen poliisi vuosina 1950–1989. Se oli kymmenistä osastoista muodostunut organisaatio, jonka toiminta kattoi lähes kaiken mahdollisen Itä-Saksan omien kansalaisten valvonnasta ulkomaanvakoiluun, vastavakoiluun ja radiotiedusteluun. Stasi toimi läheisessä yhteistyössä Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun KGB:n kanssa.
Lakkauttamisen jälkeen

Stasin nimi vaihdettiin Berliinin muurin murtumisen jälkeen 17. marraskuuta 1989 Kansallisen turvallisuuden virastoksi (Amt für nationale Sicherheit, AfNS). Samalla sen johtajaksi tuli Wolfgang Schwanitz. AfNS lakkautettiin tammikuussa 1990. Väkijoukot valloittivat sen jälkeen Stasin päämajan Berliinissä ja keskeyttivät Stasin dokumenttien hävittämisen. Stasin jälkeenjääneitä papereita hallinnoi Saksassa BStU-niminen viranomainen, jota johtaa Roland Jahn.
Vaikka Stasin arkistot osin tuhoutuivatkin Itä-Saksan romahtaessa vuonna 1989, onnistui Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu hankkimaan Stasin ulkomaanvakoiluosaston arkistoista kriisitilannetta varten tehdyn kopion toisesta Itä-Euroopan maasta niin sanotussa Rosewood-operaatiossa (Rosenholz).
Stasin arkistojen paljastukset ovat herättäneet huomiota eri maissa. Länsi-Saksassa 253 Stasin avustajaa joutui oikeuteen Saksojen yhdistymisen jälkeen. Yleisradion mukaan Suomesta tietoja Stasille keräsi kaikkiaan 200 lähdettä. Julkisuudessa ovat puhututtaneet suomalaisia Stasin yhteyshenkilöitä sisältävä, toistaiseksi salassa pidetty Tiitisen lista, ja eräät yksittäiset henkilöt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stasi Wikimedia Commonsissa
The Founding of the Ministry for State Security BStU – Die Behörde des Bundesbeauftragten für die Stasi-Unterlagen. Arkistoitu 20.8.2019. Viitattu 7.2.2020. (englanniksi)
Welcome to the Stasi Museum Berlin Stasi Museum Berlin. Viitattu 7.2.2020. (englanniksi)
Cameron, Joel D.: Stasi britannica.com. Viitattu 7.2.2020. (englanniksi)
Insiderkomitee zur Förderung der kritischen : Aneignung der Geschichte des MfS Encyclopædia Britannica. Arkistoitu 16.2.2020. Viitattu 7.2.2020. (saksaksi)
Stasin käyttämä kamera, joka kykeni ottamaan kuvan yhden millimetrin kokoisesta reiästä sulkijan äänen kuulumatta.
Kansalaisia protestoimassa Stasia vastaan 16. tammikuuta 1990. Kyltissä väitetään Stasin sekä Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen olevan natsienkaltaisia diktaattoreja.
Theodore Roszak

| Theodore Roszak |
| --- | --- |
 Theodore Roszak
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. marraskuuta 1933
Kuollut: 5. heinäkuuta 2011 (77 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, toimittaja ja kulttuurihistorioitsija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Theodore Roszak (15. marraskuuta 1933 – 5. heinäkuuta 2011) oli yhdysvaltalainen kirjailija, toimittaja ja kulttuurihistorioitsija. Hänen katsotaan kehittäneen käsitteen vastakulttuuri (engl. counterculture). Hänellä oli professuuri Kalifornian valtionyliopistossa, ja hänen artikkeleitaan on julkaistu muun muassa The New York Timesissa. Hän kirjoitti 18 kirjaa ja oli kahdesti ehdolla National Book Awardin saajaksi. Roszakin romaaneista on suomennettu Flicker (1991) sekä Paholainen ja herra Silverman (2003).
Flicker voitti parhaalle suomennetulle science fiction -kirjalle myönnettävän Tähtivaeltaja-palkinnon vuonna 1997.
Suomennetut teokset

Konetiedon kritiikki.  (The Cult of Information, 1986)  Suomentanut Maarit Tillman. Helsinki:  Art House, 1992.  ISBN 951-884-085-7
Flicker.  (Flicker, 1991.)  Suomentanut J. Ahokas. Helsinki:  Like, 1996.  ISBN 951-578-241-4
Paholainen ja herra Silverman.  (The Devil and Daniel Silverman, 2003)  Suomentanut Pauliina Klemola. Helsinki:  Like, 2006.  ISBN 978-952-471-778-6
Aiheesta muualla

Markku Soikkeli: Humanistin nauru Raamatulle[vanhentunut linkki]. Turun Sanomat 2.5.2007.
Marjatta Ripsaluoma: Paholainen, luultavasti.
Tiina Raevaara: Juutalainen ateistihomo kohtaa maailman. Kiiltomato.net 14.3.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Riitta Brännkärr

Riitta Teija Maarit Brännkärr (o.s. Salo, s. 19. helmikuuta 1963 Kaustinen) on suomalainen kiekonheittäjä, joka saavutti 1980-luvun lopulla kolme SM-hopeaa ja edusti Suomea maaotteluissa. Hän edusti kotimaassa Kaustisen Pohjan-Veikkoja ja häntä valmensivat Sakari Penttilä ja Pentti Kahma.
Brännkärr edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 1985–1989 ja sijoittui parhaimmillaan toiseksi Ruotsi-maaottelussa Tukholmassa 1989 ennätyksellään 52,86 m. Hän sai Kalevan kisoissa hopeaa 1987, 1988 ja 1989. Hän sijoittui Kalevan kisoissa neljänneksi vuosina 1985 ja 1986, viidenneksi vuonna 1984, kuudenneksi vuonna 1982, seitsemänneksi vuonna 1981 sekä kahdeksanneksi vuonna 1980. Hän voitti sisäratojen Suomen-mestaruuden Kuopiossa 1989 parhaalla hallituloksellaan 49,00 m.
Parhaat tulokset vuosittain

| Vuosi | Tulos (m) | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 1980 | 47,14 | Kokkola | 9.9. |
| 1981 | 48,62 | Kokkola | 9.9. |
| 1982 | 48,66 | Kokkola | 31.8. |
| 1983 | 49,02 | Veteli | 1.9. |
| 1984 | 51,54 | Kokkola | 12.6 |
| 1985 | 52,74 | Kannus | 7.7. |
| 1986 | 50,02 | Kälviä | 1.6. |
| 1987 | 52,46 | Ylivieska | 5.7. |
| 1988 | 52,34 | Kokkola | 2.8. |
| 1989 | 52,86 | Tukholma | 20.8. |
Lähde:
Gregory Maguire

| Gregory Maguire |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1954 (ikä 70) Albany (New York)
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Aiheesta muualla
gregorymaguire.com (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gregory Maguire (s. 9. kesäkuuta 1954) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka on julkaissut romaanin Noita: Lännen Ilkeän Noidan elämä ja teot. Kirjaan perustuu Broadway-musikaali Wicked. Maguire on julkaissut myös muita romaaneja sekä lastenkirjoja. Hän on lasten kirjallisuusopetuksen asiantuntija ja on kirjoittanut arvosteluja New York Times Book Review -lehteen. Hän on kirjoittanut useita lastenkirjoja ja on mukana homo- ja lesbonuorille suunnatussa novellivalikoimassa Am I Blue? Coming Out From the Silence (1994) .
Suomennetut teokset

Noita: Lännen ilkeän noidan elämä ja teot: Romaani.  ((Wicked: The Life and Times of the Wicked Witch of the West, 1995.) Kuvitus: Douglas Smith. Suom. Katja Rosvall)  Sammakko, 2008.  ISBN 978-952-483-062-1
Noidan poika: Romaani.  ((Son of a Witch, 2005.) Suom. Katja Rosvall)  Sammakko, 2010.  ISBN 978-952-483-126-0
Kirjallisuutta

Sisättö, Vesa & Halme, Jukka & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia fantasiakirjailijoita 2.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-732-2
Aiheesta muualla

Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Brändön kirkko

| Brändön kirkko |
| --- | --- |
 Brändön kirkko heinäkuussa 2016
Sijainti:  Brändö, Ahvenanmaa
Koordinaatit:  60°24.977′N, 021°03.263′E
Hiippakunta:  Porvoon hiippakunta
Seurakunta:  Brändön seurakunta
Rakentamisvuosi:  1893
Suunnittelija:  David Lönnroth
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  350
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Brändön kirkko on kirkkorakennus Brändössä Ahvenanmaan maakunnassa. Se on pyhitetty Pyhälle Jaakobille. Kirkko rakennettiin alun perin 1740-luvun lopulla, mutta se siirrettiin ja pystytettiin uudelleen nykyiseen paikkaansa alkuperäisestä laajennetussa muodossaan. Kirkko vihittiin käyttöön vuonna 1893. Kirkko on muodoltaan päätytornillinen pitkäkirkko, jonka alttaripäädyssä on lyhyet ja vähän runkohuonetta matalammat poikkisakarat. Vastakkaisessa päädyssä on kirkon kellotorni. 
Kirkon alttaritaulun on maalannut Alexandra Frosterus-Såltin vuonna 1881, ja sen aihe on Kristuksen taivaaseenastuminen. Kirkossa on myös myöhäiskeskiaikainen alttarikaappi 1400-luvulta.
Brändön kirkon yhdeksänäänikertaiset urut on rakentanut uusikaupunkilainen Zachariassenin urkutehdas vuonna 1912, ja ne on uudistanut Veikko Virtanen vuonna 1966.
Brändön kirkko, takapiha
Brändön kirkon tuloportti
Sivuun siirrettyjä hautakiviä
Vanhoja hautakiviä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brändön kirkko Wikimedia Commonsissa
Brändön kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Pappisluettelo (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Brändön kirkko (Q10436955)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko, kirkonpaikka
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Brändö
sijainti: Brändö
koordinaatit: 60°24′59″N 21°03′16″E﻿ / ﻿60.41631°N 21.05436°E﻿ / 60.41631; 21.05436
Anton Tšehov

| Anton Tšehov> Антон Чехов |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. tammikuuta (17. tammikuuta) 1860  Taganrog, Venäjä
Kuollut: 15. heinäkuuta 1904 (44 vuotta) (2. heinäkuuta)  Badenweiler, Saksa
Kansalaisuus:  venäläinen
Ammatti:  kirjailija, lääkäri
Kirjailija
Tyylilajit:  novellisti
Aiheet:  yksinäisyys, tarpeettomuus
Pääteokset:  Turha voitto (1882) Lokki (1885) Aro (1888) Vanja-eno (1900)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anton Pavlovitš Tšehov (ven. Анто́н Па́влович Че́хов, 29. tammikuuta (J: 17. tammikuuta) 1860 Taganrog, (nyk. Rostovin alue) Venäjän keisarikunta – 15. heinäkuuta (J: 2. heinäkuuta) 1904 Badenweiler, Saksan keisarikunta) oli venäläinen kirjailija, joka uudisti novelli- ja näytelmäkirjallisuutta.
Anton Tšehovin tuotanto sijoittuu realismin ja modernismin väliin: kerronta on realistista, mutta tapa hahmottaa maailma uudenlainen, usein impressionistiseksi kuvailtu. Sitä ei voi sijoittaa mihinkään tiettyyn virtaukseen. Tšehovin kerronta on puolueetonta, objektiivista ja tarkkaa. Kieli on konkreettista ja yksinkertaista. Kertomukset ovat tiiviitä, vailla johdantoja ja juonenkäänteitä.
Tšehovin toistuvia teemoja ovat ihmisen eristyneisyys, yksinäisyys ja tarpeettomuus. Novellillaan ”Tarpeettomia ihmisiä” Tšehov liittyi tietoisesti venäläiseen tarpeettoman ihmisen kuvauksen perinteeseen. Hänen koko tuotantoaan voidaan pitää tutkielmana tarpeettomasta ihmisestä. Tarpeettomuus, eristyneisyys ja yksinäisyys ovat Tšehoville jotakin ihmisluontoon kuuluvaa, eivät poikkeuksellista. Ne näkyvät hahmojen keskinäisessä kommunikaatiossa tai sen puutteessa sekä heidän suhteessaan yhteiskuntaan.
Novellistiikka

Tšehovin novelleissa on vaikutteita draamasta ja lyriikasta. Jotkut hänen novelleistaan ovat kuin kerrottuja versioita näytelmistä. Lyyrisiä vaikutteita ovat novellien rakenteiden rytmi, metaforat ja symbolit sekä runoille tyypilliset keinot, kuten alkusointu, assonanssi ja motiivit.
Tšehovin varhaiset kirjoitukset ovat pakinoita ja humoristisia kertomuksia. Myöhemmin hän ei pitänyt varhaisista teoksistaan eikä antanut julkaista kaikkia niistä kootuissa teoksissaan. Novelli ”Aro” (1888) on Tšehovin käänne kohti tyyliä, jota kutsutaan ”tšehovilaiseksi”. Novelli kuvaa päähenkilön matkaa arolla kotikylästään kaupunkiin, jonne hän on menossa kouluun. Tarina etenee melkein ilman juonta. Aro on Venäjän menneisyyden ja avoimen tulevaisuuden vertauskuva. Matka kuvaa päähenkilön siirtymistä tutusta elämänkulusta tuntemattomaan tulevaisuuteen. ”Aron” jälkeen Tšehov ei julkaissut enää humoristisia tarinoita.
Tšehovin ensimmäinen eksistentiaalinen teos oli novelli ”Ikävä tarina” (1889). Tarinan päähenkilö aavistaa kuolemansa lähenevän. Hän pitää elämäänsä merkityksettömänä eikä kykene kommunikoimaan muiden kanssa. ”Sotamies Gusev” (1890) on novelli kahdesta kuolemansairaasta merimiehestä, jotka ovat matkalla Kaukoidästä Venäjälle. He kuolevat ja heidän ruumiinsa heitetään mereen. Novelli päättyy meren kuvailuun. Tarina jatkoi ”Ikävän tarinan” teemaa kyvyttömyydestä kommunikoida ja lisäsi siihen ajatuksen luonnon välinpitämättömyydestä. ”Sali n:o 6:n” (1892) päähenkilön mielestä mielisairaalan potilaat ovat mielenkiintoisempia kuin niin sanotut tavalliset ihmiset. Novellia on tulkittu tragikoomiseksi esitykseksi yksinäisyydestä. Yksinäisyys ja eristäytyminen esitetään ihmiselle luontaisena. Tämä luo kuvaa, että ihmiset ja yhteiskunta ovat moraalisesti rappeutuneita ja armottomia.
Elämäkerta

Anton Tšehov syntyi vuonna 1860 Taganrogin kaupungissa Asovanmeren rannalla, Krimin niemimaan itäpuolella lähellä Ukrainan rajaa. Hänen itsevaltaisena tunnettu kauppias-isoisänsä oli ollut maaorja. Antonin isä Pavel Jegorovitš Tšehov (1825-1898) ostettiin 16-vuotiaana vapaaksi maaorjuudesta ja hän oli niin ikään kauppias sekä kiinnostunut kuorolaulamisesta, johon hän opetti omia poikiaan. Kirjailijan äiti Jevgenia Jakovlevna Morozova (1835-1919) oli kauppiaan tytär, jota ei kiinnostanut lainkaan lukeminen ja kirjoittaminen, vaan lapsistaan huolehtiminen. Lapsia oli viisi poikaa ja tytär, joista kolmesta tuli kirjailijoita ja kahdesta taiteilijoita.
Vuonna 1879 Anton aloitti lääkärinopinnot Moskovan yliopistossa. Tšehov kirjoitti jo varhain lehtiin, osittain siksi että tarvitsi rahaa itselleen, sisaruksilleen ja perheelleen. Tšehovilla oli jo nuoresta asti tuberkuloosi, johon hän tiesi kuolevansa. Tämä synkisti hänen maailmankuvaansa.
Vuonna 1890 Tšehov matkusti Sahalinin saarelle, jossa hän haastatteli rangaistusvankeja ja osallistui väestönlaskentaan. Hän laati kokemuksistaan ja havainnoistaan matkakertomuskirjan Sahalin (1895), jossa hän kuvasi rangaistusvankeja ja paikallista alkuperäisväestöä. Sahalin muistuttaa sosiologista tutkielmaa ja sen puolueeton kuvaustapa on samantyyppinen, mitä Tšehov käytti kaunokirjallisissa teoksissaan. Teos sai aikaan laajan julkisen keskustelun ja myöhemmin se johti rangaistusvankien olojen parannuksiin.
Tšehov siirtyi novelleista myös näyttämötaiteen pariin ja kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä Ivanovin 1887 – hänen varsinaista esikoisnäytelmäänsä Platonov (1878) ei aikanaan esitetty, ja se julkaistiin vasta kirjoittajan kuoleman jälkeen. Hänen kuuluisin näytelmänsä on 1895 julkaistu Lokki. Lokki kärsi aluksi täydellisen epäonnistumisen Pietarissa ja saavutti suosiota vasta Moskovassa kolme vuotta myöhemmin. Tämän jälkeen ”tšehovilaiset” näytelmät saavuttivat yhä kasvavaa suosiota. Hänen viimeisiksi teoksikseen jäivät näytelmät Vanja-eno (1900), Kolme sisarta (1901) ja Kirsikkapuisto (1904). Vuonna 1901 Tšehov solmi avioliiton Moskovan taiteellisen teatterin näyttelijättären Olga Leonardovna Knipperin (1868-1959) kanssa.
Vuonna 1904 Tšehov oli hoidattamassa tuberkuloosiaan Saksassa Badenweilerin kylpyläkaupungissa, jossa hän kuoli sairauteen.
Aikalaisvastaanotto

Kriitikot, jotka suhtautuivat Tšehoviin myönteisesti, kutsuivat hänen kerrontaansa impressionistiseksi, kun taas kielteisesti suhtautuvat pitivät teoksia muodottomina, katkelmallisina, umpimähkäisinä ja epätäydellisinä. Niiden tyyliä pidettiin yleisesti lakonisena. Dmitri Merežkovskin mukaan Tšehov ei korota ääntään eikä sano mitään ylimääräistä, vaan ”kerronnan yksinkertaisuus on niin yksinkertaista, että se herättää kylmiä väreitä, taide on siinä lähellä loppuaan, tyhjyyden partaalla, ja vaatii tarkkuutta nähdä, että tässä tyhjyydessä onkin – kaikki”.
Nykyään Tšehovia pidetään novellin ja näytelmän uudistajana ja tšehovilaisuutta ilmaisutapana. Aikalaiset pitivät häntä enemmänkin toivottomuuden kuvaajana. 1900-luvun alussa tšehovilaisuus tarkoitti toivon ja idealismin puuttumista ja arjen kuvausta ilman syvempää merkitystä.
Suomennoksia

Sahalin.  ((Iz Sibiri; Ostrov Sahalin, 1895.) Suomentanut ja toimittanut Valdemar Melanko)  Helsinki:  WSOY, 1972 (2. painos 1991).  ISBN 951-0-16958-7
Muistikirjasta.  (Valikoinut ja suomentanut Martti Anhava. Seitsentähdet)  Helsingissä:  Otava, 1979.  ISBN 951-1-05290-X
Kirjeitä 1: Vuosilta 1877–1890: Oppivuodet, läpimurto, Sahalin.  (Valikoinut, suomentanut ja selityksin varustanut Martti Anhava. Seitsentähdet)  Helsingissä:  Otava, 1982.  ISBN 951-1-06996-9
Kirjeitä 2: Vuosilta 1891–1898: Melihovon aika.  (Valikoinut, suomentanut ja selityksin varustanut Martti Anhava. Seitsentähdet)  Helsingissä:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08988-9
Kirjeitä 3, Vuosilta 1899–1904: Taiteellinen teatteri, avioliitto, Jalta.  (Valikoinut, suomentanut ja selityksin varustanut Martti Anhava. Seitsentähdet)  Helsingissä:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-09286-3
Suomennoksia > Kertomakirjallisuus

Juhani Konkka suomensi Valitut novellit -kokoelman kahdessa osassa WSOY:lle 1959:
Valitut novellit I–II.  (Suomentanut Juhani Konkka (ilm. 1959) – 4. painos)  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21568-6
Tarpeettomia ihmisiä.  (2. painos)  Kirjayhtymä, 1983.  ISBN 951-26-2502-4
Kirjavia kertomuksia.  (3. painos)  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-24354-X
Avioliitto: Kokoelma aviotarinoita.  Kirja, 1929.
Kertomuksia.  Kirja, 1935.
Valittuja kertomuksia ja novelleja I.  (Suomentanut Matti Lehmonen)  Smia, 1945.
Valittuja kertomuksia ja novelleja II.  (Suomentanut Matti Lehmonen)  Smia, 1945.
Ensirakastaja.  Tammi, 1946.
Ulla-Liisa Heino suomensi Suuret kertomukset -kokoelman kahdessa osassa Otavalle 1961.
Suuret kertomukset 1.  Otava, 1961.
Suuret kertomukset 2.  Otava, 1961.
Suuria kertomuksia.  (4. painos)  Otava, 1996.  ISBN 951-1-14517-7
Aro ja muita novelleja.  (5. painos)  Otava, 1997.  ISBN 951-1-15131-2
Tuntemattoman tarina ja muita novelleja.  Otava, 1971.
Nainen ja sylikoira.  (4. painos)  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19707-X
Muita julkaisuja:
Mestarinovelleja 1.  (Suom. Ulla-Liisa Heino & Marja Koskinen. Suuret venäläiset kertojat)  Otava, 1975.  ISBN 951-1-01340-8
Mestarinovelleja 2.  (Suom. Ulla-Liisa Heino & Marja Koskinen. Suuret venäläiset kertojat)  Otava, 1975.  ISBN 951-1-01341-6
Vaimoni ja muita novelleja.  (Suomentajat: Martti Anhava, Ulla-Liisa Heino, Marja Koskinen (1. painos 1978))  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24505-6
Kohtaus metsästysretkellä: Tosikertomus.  ((Drama na ohote, 1884–1885.) Suom. Valdemar Melanko)  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10109-5
Hepsakka ja muita kertomuksia.  (Suom. Reino Silvanto, Erkki Valkeila ja P. Alarik Pesonen. 1. painos kertomuksista Hepsakka ja Koteloitunut ihminen ilmestynyt 1957)  WSOY, 1980.  ISBN 951-23-1675-7
Turha voitto.  (Suom. Vilho Elomaa)  Sanasato, 2003.  ISBN 952-5086-53-4
Suomennoksia > Näytelmät

Isättömyys (Platonov); Ivanov; Metsähiisi.  ((Bezottsovštšina/Platonov, 1881; Ivanov, 1887; Leshi, 1889.) Suom. Esa Adrian)  Love kirjat, 1986.  ISBN 951-835-100-7
Lokki; Vanja-eno; Kolme sisarta; Kirsikkatarha.  ((Cajka, 1895; Djadja Vanja, 1900; Tri sestry, 1901; Višnevyi sad, 1904.) Suom. Martti Anhava)  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15882-1
Suomennoksia > Pienoisromaanit

Turha voitto „Ненужная победа“ (1882)
Kohtaus metsästysretkellä : tosikertomus (1884)
Aro (1888) „Степь“ (teoksessa Aro ja muita novelleja)
Kaksintaistelu (1891) „Дуэль“ (teoksessa Aro ja muita novelleja)
Tuntemattoman tarina (1893) „Рассказ неизвестного человека“ (teoksessa Tuntemattoman tarina ja muita novelleja)
Kolme vuotta (1895) „Три года“ (teoksessa Mestarinovelleja II)
Elämäni  (1896) „Моя жизнь“ (teoksessa Nainen ja sylikoira)
Kirjallisuutta

Troyat, Henri: Tšehov.  ((Tchekhov, 1984.) Suomentanut Irene Sorsa. Anton Tšehovin kirje- ja muistikirjasitaatit suomentanut Martti Anhava. 2. painos (1. painos 1987). Laatukirjat)  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18230-3
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anton Tšehov Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Anton Tšehovin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Jatkokertomuksia-blogissa kertomukset Albumi ja Koleeraa pelättäessä Suomen Kansa -lehdestä vuodelta 1901.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Kirjailijakaksikko Anton Tšehov (vas.) ja Leo Tolstoi Jaltassa.
Anton Tšehov ja Olga Knipper kuherruskuukaudellaan 1901
Antov Tšehov ja Olga Knipper 1901
Adam de la Halle

Adam de la Halle
Adam de la Halle, myös Hale (1237 Arras, Ranska – 1288 Napoli) oli ranskalainen truveeri. Hänen elämänvaiheensa tunnetaan huonosti, mutta hänen tiedetään siirtyneen Italiaan Kaarle I Anjoulaisen palvelukseen, sillä hän kertoo siitä teoksessaan Roi de Sicile. Adam toimi Napolissa hovirunoilijana.
Adam de la Halle tunnettiin myös lempinimellä Bossu ("kyttyräselkä"). Adam de la Hallen on arveltu olleen kotoisin Arrasista. Hänen teoksiaan Le jeu de Robin et Marion (noin 1288) ja Le jeu de la feuillée pidetään koomisen oopperan edelläkävijöinä. Jälkimmäistä, sävyltään hyvin modernia teosta pidetään hänen pääteoksenaan..
Paimennäytelmä Jeu de Bobin et Marion on keskiajalta säilynyt vanhin maallisaiheinen draama. Sen parhaana viehätyksenä ovat lukuisat laulukappaleet. Le jeu d’ Adam ou jeu de la feuillée on satiirinen kuvaus hänen kotikaupunkinsa Arrasin oloista.