stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Scarlett Johansson
Ura näyttelijänä > Myöhempi näyttelijänura

Vuonna 2002 Johansson valmistui Manhattanin Professional Children's Schoolista. Pian sen jälkeen hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen esitettyään Charlottea Sofia Coppolan ohjaamassa elokuvassa Lost in Translation (2003), joka sai hyvän vastaanoton niin kriitikoiden kuin katsojienkin keskuudessa. Hän sai Golden Globe -ehdokkuuden sarjassa paras naispääosa komediassa.
Myöhemmin vuonna 2003 sai ensi-iltansa elokuva Tyttö ja helmikorvakoru, jossa Johansson esitti Grietiä. Myös se menestyi hyvin ja Johansson sai Golden Globe -ehdokkuuden sarjassa paras naispääosa draamassa. Hän sai kummastakin elokuvasta myös BAFTA-ehdokkuuden sarjassa paras naispääosa ja voitti palkinnon suorituksellaan elokuvassa Lost in Translation.
Vuonna 2004 Johansson esitti Pursy Williä pienen budjetin draamassa A Love Song for Bobby Long ja sai jälleen Golden Globe -ehdokkuuden sarjassa paras naispääosa draamassa. Vuonna 2005 Johanssonilla oli Nola Ricen rooli Woody Allenin ohjaamassa elokuvassa Match Point. Hän oli kolmatta vuotta peräkkäin Golden Globe -ehdokkaana, sarjassa paras naissivuosa. Match Pointin jälkeen Johansson on ollut Allenin luottonäyttelijöitä. Hän esitti Sondra Pranskyn roolia Allenin elokuvassa Scoop vuodelta 2006 ja yhtä pääosaa, Cristinaa, syksyllä 2008 ilmestyneessä elokuvassa Vicky Cristina Barcelona.
Muita tunnetuimpia elokuvia, joissa Johansson esiintyy, ovat muun muassa vuonna 2006 ilmestyneet James Ellroyn romaaniin perustuva, Brian De Palman ohjaama Musta Dahlia ja Christopher Nolanin ohjaama The Prestige, vuonna 2005 ilmestynyt Michael Bayn ohjaama toimintaelokuva The Island ja vuonna 2010 ilmestynyt supersankarielokuva Iron Man 2, jossa hänellä Natasha Romanoffin eli Mustan Lesken rooli, jossa hän jatkoi vielä myöhemmissäkin Marvel Cinematic Universen elokuvissa.
Vuonna 2009 Johansson debytoi teatterissa Broadwaylla Arthur Millerin näytelmässä Näköala sillalta. Hän sai siitä Tony-palkinnon parhaasta naissivuosasta.
Vuonna 2016 hän teki ääniroolin elokuvassa Sing (2016).
Vaatesuunnittelija ja laulaja

Johansson on kunnostautunut myös vaatesuunnittelijana. Hänen urheilujätti Reebokille suunnittelemansa mallisto kulkee nimellä Scarlett 'Hearts' Rbk. Se tuli myyntiin keväällä 2007. Johanssonin kasvot nähdään myös Reebokin mainoksissa. Mallina toimiminen on Johanssonille ennestään tuttua, sillä hänet on nähty useissa Louis Vuittonin ja L'Oréalin mainoksissa.
Johansson on myös laulaja. Hän on levyttänyt laulaja-lauluntekijä Tom Waitsin kappaleita levylleen Anywhere I Lay My Head vuodelta 2008 ja vuonna 2009 hän teki yhteisalbumin Break Up Pete Yornin kanssa.
Yksityiselämä

Johansson seurusteli näyttelijä Josh Hartnettin kanssa, mutta he erosivat 2006.
Johansson meni naimisiin näyttelijä Ryan Reynoldsin kanssa vuoden 2008 loppupuolella. Pari erosi vuonna 2011.
Erottuaan Reynoldsista Johanssonilla oli näyttelijä Sean Pennin kanssa lyhyeksi jäänyt mutta paljon julkisuutta saanut suhde, joka päättyi kesäkuussa 2011.
Marraskuussa 2012 Johansson alkoi seurustella ranskalaisen Romain Dauriacin kanssa. Seuraavana vuonna pari kihlautui. Syyskuussa 2014 tiedottaja vahvisti Johanssonin synnyttäneen heidän esikoistyttärensä. Johansson ja Dauriac vihittiin avioliittoon 1. lokakuuta 2014 Montanassa. Pari erosi vuoden 2017 alkupuolella. Johansson alkoi seurustella koomikko Colin Jostin kanssa vuonna 2017, he kihlautuivat toukokuussa 2019 ja avioituivat lokakuussa 2020. Vuoden 2021 elokuussa he saivat poikalapsen.
Diskografia

| --- | --- |
 Albumit Anywhere I Lay My Head (2008)  Break Up (2009) EP:t Rhapsody Originals (2008)  Live Session (2008)  Live at KCRW.com (2009)  Apart (2018) :  Singlet "Falling Down" (2008)  "Relator" (2009)  "Blackie's Dead" (2009)  "Bad Dreams" (2008)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Scarlett Johansson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Johansson Vicky Cristina Barcelonan kuvauspaikalla heinäkuussa 2007.
Johansson César-palkintogaalassa vuonna 2014.
Kronberg im Taunus

| Kronberg im Taunus |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Kronberg im Taunus
 Koordinaatit: 50°11′N, 8°31′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Piirikunta:  Hochtaunuskreis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  18,6 km²
Korkeus:  257 m
Väkiluku (2020):  18 242
 – Väestötiheys:  980 as./km²
Postinumero:  61476
Suuntanumero(t):  06173
 
 www.kronberg.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kronberg im Taunuksen sijainti Hochtaunuksen piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Hessenin osavaltiossa.
Kronberg im Taunus on kaupunki Hochtaunuksen piirikunnassa Hessenin osavaltiossa keskisessä Saksassa. Se on osa Reinin–Mainin konurbaatiota.
Maantiede

Kronberg im Taunus sijaitsee Taunus-vuoristoon kuuluvan Altkönig-vuoren (798 metriä mpy) kaakkoisella rinteellä neljätoista kilometriä Frankfurt am Mainin keskustan Hauptwachelta luoteeseen. Se rajoittuu etelässä tiheäänasuttuun Main-Taunuksen piirikuntaan, idässä on Oberursel, kaakossa Steinbach ja lännessä Königstein im Taunus. Pohjoisessa ja luoteessa on suhteellisen harvaanasuttua vuoristoa.
Kronbergiin kuuluu kantakaupungin lisäksi Oberhöchstadt ja Schönberg, jotka liitettiin siihen 1972.
Historia

Kronbergin historia alkaa keskiaikaisesta linnasta, joka ympärille tuli asutusta, joka kasvoi vähitellen kaupungiksi. Paikkakunta sai rajoitetut kaupunkioikeudet 1330 ja laajemmat oikeudet 1367. Kaupunki laajeni ja sen ympärille rakennettiin muuri. Kaupungin alue pysyi melko vakiona 1400-luvun puolivälistä 1800-luvun puoleenväliin. Kronbergin suku hallitsi kaupunkia aina vuoteen 1704, jolloin Johann Nicolaus von Kronberg kuoli vailla perillisiä. Sen jälkeen kaupunki oli osa Mainzin vaaliruhtinaskuntaa, kunnes se 1806 liitettiin Nassaun herttuakuntaan, joka liitettiin Preussiin 1866.
Kronbergin keskiaikainen kaupunkikuva alkoi murentua Nassaun aikana. Suurin osa vanhoista linnoituksista purettiin ja katuverkkoa uusittiin. Kronberg laajeni voimakkaasti ja läheisen Frankfurtin asukkaat kiinnostuivat paikkakunnasta. Sinne kehittyi muun muassa frankfurtilaisten taidemaalareiden yhteisö, Künstlerkolonie Kronberg.
Preussin aikana Kronberg vaurastui; kukoistuskausi päättyi ensimmäiseen maailmansotaan. Kronbergista tehtiin osa uutta Hessenin osavaltiota heti toisen maailmansodan jälkeen. Kronberg sai virallisen kylpyläkaupungin aseman 1966.
Kronberg im Taunuksen historiallisia rakennuksia ovat muun muassa kirkot St. Peter und Paul, St. Vitus, St. Alban ja St. Johann.
Talous ja liikenne

Kronberg im Taunuksen elinkeinorakenne on palveluvaltainen, tietointensiivisiä yrityksiä on useita.
Kronbergin rautatieasema on osa Frankfurtin seudun paikallisjunaliikennejärjestelmää. Lähimmät moottoritiet ovat BAB 66, BAB 661, BAB 3 ja BAB 3.
Aiheesta muualla

Kronberg im Taunus, Hessen, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Kronberg im Taunus
Viktoria Park
Käännös suomeksi
Viernheim

| Viernheim |
| --- | --- |
 Goetheschule Viernheimissa
 lippu:  vaakuna
 Viernheim
 Koordinaatit: 49°32′30″N, 08°34′43″E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Hallintopiiri:  Darmstadt
Piirikunta:  Bergstraße
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  48,4 km²
Väkiluku (30.6.2021):  34 176
 – Väestötiheys:  706 as./km²
Postinumero:  68519
 
 www.viernheim.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viernheim on Saksan kaupunki Hessenin osavaltion Bergstraßen piirikunnassa. Se sijaitsee aivan Hessenin eteläosassa Rein–Neckarin kolmiossa Mannheimin koillispuolella. Kesäkuussa 2021 Viernheimissa oli 34 176 asukasta ja sen pinta-ala on 48,4 neliökilometriä.
Viernheimin sijainti Bergstraßen piirikunnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viernheim Wikimedia Commonsissa
Robert De Niro

| Robert De Niro |
| --- | --- |
 Robert De Niro Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2016
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert Anthony De Niro
Syntynyt: 17. elokuuta 1943 (ikä 81) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, elokuvaohjaaja, elokuvatuottaja
Vanhemmat:  Robert De Niro Sr.
Puoliso:  Diahnne Abbott (vih. 1976–88)   Grace Hightower  (vih. 1997; ero 2018)
Lapset:  7
Näyttelijä
Aktiivisena:  1963–
Merkittävät roolit:   Kummisetä II  Taksikuski  Kauriinmetsästäjä  Kuin raivo härkä  Koomikkojen kuningas  Suuri gangsterisota  Lahjomattomat  Mafiaveljet  Heräämisiä  Cape Fear  Jäähyväiset kummisedälle  Casino  Heat – ajojahti  Jackie Brown  Unelmien pelikirja  The Irishman  Killers of the Flower Moon 
Palkinnot
  Parhaan miespääosan Oscar  1980 Kuin raivo härkä  Parhaan miessivuosan Oscar  1974 Kummisetä II  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Robert Anthony De Niro (s. 17. elokuuta 1943 New York, New York) on yhdys­valtalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja elokuvatuottaja, joka nousi 1970-luvun lopulla sukupolvensa arvostetuimpien näyttelijöiden joukkoon. Hän näytteli 1970-luvulla muun muassa elokuvissa Kummisetä osa II, Taksikuski, Kauriinmetsästäjä ja Kuin raivo härkä. De Niro on tehnyt usein yhteistyötä ohjaaja Martin Scorsesen kanssa, ja he ovat tehneet yhdessä kymmenen elokuvaa. De Niro tuli tunnetuksi erityisesti väkivaltaisten ja karskien hahmojen esittämisestä, mutta varsinkin uran loppuvaiheessa hän on näytellyt myös koomisissa rooleissa äreitä vanhoja miehiä.
Varhainen elämä

Robert De Niro syntyi taiteilijoiden suosimassa boheemissa Greenwich Villagessa New Yorkissa. Hänen äitinsä oli taide­maalari ja runoilija Virginia Holton Admiral ja hänen isänsä abstrakti-ekspressionistinen taide­maalari ja kuvan­veistäjä Robert De Niro Sr. Vanhemmat erosivat Robertin ollessa kaksivuotias, ja hän kasvoi pääosin äitinsä luona mutta säilytti hyvän suhteen isäänsäkin. Vanhempiensa kautta De Niron kasvuympäristössä oli paljon muun muassa taiteilijoita ja intellektuelleja, ja toisaalta hänen sosiaaliseen piiriinsä kuului myös jengiksikin kutsuttu nuorisoporukka, jonka kanssa hän teini-ikäisenä vietti aikaansa Little Italyn kaduilla.
De Niron vanhemmat eivät olleet uskonnollisia eivätkä halunneet lastaan kastettavaksi, mutta asuessaan roomalais­katolilaisten iso­vanhempiensa luona vanhempiensa erotessa iso­vanhemmat kastattivat hänet katolisen kirkon jäseneksi. Ystäviensä vaikutuksesta hän osallistui nuorena kirkon messuihin.
Usein Robert De Niroa pidetään amerikan­italialaisena näyttelijänä, mutta hän on vain neljäs­osaksi italialainen. Hänen isänsä oli puoliksi italialainen ja puoliksi irlantilainen, kun taas hänen äitinsä oli englantilaista, saksalaista, ranskalaista ja hollantilaista synty­perää. De Niron italialaiset iso­vanhemmat Giovanni De Niro ja Angelina Mercurio muuttivat Yhdys­valtoihin Ferrazzanosta Campobasson maa­kunnasta Molisesta. Hänen amerikan­irlantilainen iso­äitinsä Helen O'Reilly taas oli Irlannista muuttaneen Edward O’Reillyn lapsen­lapsi. Kun Robert De Niro sai Italian kansalaisuuden 21. loka­kuuta 2006, hän ilmoittautui Molisen vaali­piirin äänestäjäksi. Italian kansalaisuuden myöntämis­juhlallisuuksien yhteydessä De Niro sanoi rakastavansa Italiaa ja pitävänsä itseään enemmänkin italialaisena kuin vaikkapa irlantilaisena, hollantilaisena, ranskalaisena tai saksalaisena.
De Niron äiti oli työskennellyt Maria Ley-Piscatorille, ja osana työkorvausta 10-vuotias De Niro oli saanut osallistua tämän teatterikoulun oppitunneille ilmaiseksi. 16-vuotiaana De Niro keskeytti high schoolin opiskellakseen näyttelemistä, ja hän opiskeli Stella Adlerin ja myöhemmin Lee Strasbergin johdolla. Hän esiintyi teatterinäytelmissä ennen elokuvauraansa.
Ura > Ensimmäisistä teatterirooleista läpimurtoon

De Niro puhuu new­yorkilaisella aksentilla, jossa on sekoitus niin italialaisia, juutalaisia kuin irlantilaisiakin vaikutteita. De Niro on puhunut useilla eri aksenteilla ja murteilla eri elo­kuvissa, mutta hänen Kummisetä-elo­kuvissa puhumaansa sisilialaista murretta on kehuttu poikkeuksellisen aidoksi. Ulko­näöltään De Niron on sanottu olevan italialainen, mikä selittää osittain sen, miksi hän on päätynyt esittämään italialaista niin monissa elo­kuvissa. De Niro ei oppinut italian kieltä juurikaan lapsuudessaan vaan joutui opettelemaan sitä aikuisena. Hän teki italian­kielisen roolin myös elokuvassa 1900.
De Niro aloitti uransa teatterissa, mutta muutaman off-off-Broadway-näytelmän jälkeen hän sai ensimmäisen elokuvaroolinsa. Brian De Palman ohjaama The Wedding Party oli kuvattu jo 1963, mutta ensi-iltansa se sai vasta 1969. De Niro teki sen jälkeen muutaman pienen elokuvan, ja ensimmäisen kerran hän sai tunnustusta elokuvasta Bang the Drum Slowly – hiljennä-hidasta (1973). Samana vuonna ilmestyi myös Martin Scorsesen ohjaama Sudenpesä. Se oli De Niron ja Scorsesen menestyneen yhteistyön ensimmäinen elokuva.
Ura > 1970-luvulla nousu sukupolvensa arvostetuimpiin näyttelijöihin

Ohjaaja Francis Ford Coppolan vaikuttui De Niron suorituksesta Sudenpesässä ja halusi tämän näyttelemään nuorta Vito Corleonea toiseen Kummisetä-elokuvaan. De Niron roolisuoritus hahmona, jonka Marlon Brando oli luonut Kummisetään, teki hänestä kansainvälisesti tunnetun. Hän myös sai elokuvasta parhaan miessivuosan Oscarin.
De Niroa alettiin 1970-luvun lopulla pitää sukupolvensa parhaimpiin kuuluvana näyttelijänä. Scorsesen ohjaamassa Taksikuskissa' (1976) hän näytteli taksinkuljettaja Travis Bicklea, joka oli traumatisoitunut Vietnamin sodassa. De Niro tunnetaan huolellisuudestaan rooleihin valmistautumisessa, ja Taksikuskia varten hän muun muassa ajoi viikkoja taksia New Yorkissa. Hän oli Bicklen roolista ehdokkaana parhaan miespääosan Oscariin.
De Niro oli Taksikuskin jälkeen mukana monien tunnettujen ohjaajien elokuvissa. Hän oli Bernardo Bertoluccin elokuvassa 1900 (1976), Elia Kazanin ohjaamassa Viimeisessä valtiaassa (1976), Scorsesen elokuvassa New York, New York (1977) ja Michael Ciminon Kauriinmetsästäjässä (1978), jota De Niro on pitänyt fyysisesti haastavimpana elokuvanaan. Hän oli siitä toistamiseen ehdolla miespääosan Oscariin.
De Niro palkittiin sekä parhaan miespääosan Oscarilla että Golden Globella roolisuorituksestaan nyrkkeilijä Jake LaMottana, jota hän näytteli Scorsesen elokuvassa Kuin raivo härkä (1980). De Niro muuntautui nyrkkeilijäksi harjoittelemalla itse LaMottan kanssa ja hankkimalla 25 kilogrammaa lisää massaa.
Ura > 1980- ja 1990-luvulla komedioita ja draamoja

De Niron seuraavia elokuvia olivat Salattu totuus (1981), Scorsesen Koomikkojen kuningas (1983) ja eeppinen Suuri gangsterisota (1984). Tieteiselokuva Brazil – tämän hetken tuolla puolen valmistui 1985, historiallisista tapahtumista inspiroitunut Linnake 1986, Lahjomattomat1987 ja toimintakomedia Keskiyön pako (1988). Näistä Koomikkojen kuningas, Suuri gangsterisota ja Brazil eivät menestyneet taloudellisesti. Lahjomattomissa De Niro näytteli gangsteri Al Caponea.
De Niro ja Scorsese palasivat gangsterien maailmaan elokuvassa Mafiaveljet (1990). Samana vuonna ilmestyi myös elokuva Heräämisiä. Siinä hän näytteli katatonista potilasta, joka saa takaisin tietoisuutensa. Hän sai siitä Oscar-ehdokkuuden, ja hän joutui roolia varten muun muassa harjoittelemaan tilalle sopivia tic-liikkeitä. De Niron kuudes Oscar-ehdokkuus tuli Cape Fearista (1991), joka oli jälleen Scorsesen ohjaama. Siinä De Niron roolihahmo on perhettä piinaava tautoitu raiskaaja.
De Niron komediallisia elokuvia olivat Suurkaupungin yöt (1992) ja Mad Dog and Glory (1993). Tämän pojan elämässä (1993) De Niro puolestaan oli nuoren Leonardo DiCaprion väkivaltainen isä. Jäähyväiset kummisedälle (1993) oli De Niron esikoisohjaus. Se perustui Chazz Palminterin käsikirjoittamaan ja esittämään yhden miehen näytelmään. De Niro vaikuttui suuresti siitä ja piti sitä mahdollisesti historian parhaana yhden miehen näytelmänä.
Mary Shelleyn Frankensteinissa (1994) De Niro on maskeerattu lähes tunnistemattomaksi, sillä hän näytteli siinä Frankensteinin hirviötä. Scorsesen Casinossa (1995) De Niro esittää Frank Rosenthaliin perustuvaa mafialiittolaista. Vuonna 1995 ensi-iltansa sai myös Michael Mannin ohjaama Heat – ajojahti (1994), missä De Niro näytteli lopettamisesta haaveilevaa pankkiryöstäjää ja Al Pacino tätä metsästävää poliisia. De Niro, Val Kilmer ja Tom Sizemore kävivät elokuvaa varten Folsomin osavaltionvankilassa keskustelemassa rikollisten kanssa.
Ura > 2000-luvun roolit

De Niron 1990-luvun lopun komediallisia elokuvia olivat satiiri Wag the Dog – häntä heiluttaa koiraa (1997) ja Terapian tarpeessa (1999). Perhe on painajainen (2000) oli huippusuosittu, ja sille tehtiin myös kaksi jatko-osaa, Painajainen perheessä (2004) ja Pienin painajainen perheessä (2010). De Niro teki 2000-luvun alussa tasaisesti sekä komedioita että draamoja. Jatkoterapian tarpeessa ilmestyi 2002 ja vakoojatrilleri The Good Shepherd 2006.
De Niron uran seitsemäs Oscar-ehdokkuus, joka myös oli ensimmäinen yli 20 vuoteen. tuli Unelmien pelikirjasta (2012), missä hän näyttelee isää, jonka poika kärsii mielenterveyden ongelmista. Varietyn kriitikon Justin Changin mukaan De Niro ei ollut pitkään aikaan ollut yhtä rakastettava ja rentoutunut elokuvaroolissaan.
Mafiaperheessä (2013) De Niro on todistajansuojeluohjelmaan sitoutunut gangsteri, joka muuttaa perheineen Ranskaan. Sen jälkeen hän on näytellyt muun muassa komediassa Last Vegas (2013), elokuvassa Legendat kehässä (2013), jossa hän kohtaa Sylvester Stallonen hahmon kanssa vielä kerran nyrkkeilykehässä, työpaikkakomediassa Harjoittelija (2015) ja elokuvassa Joy (2015). Elokuvassa Hands of Stone (2016) De Niro näyttelee nyrkkeilijä Roberto Duránin valmentajaa ja televisioelokuvassa The Wizard of Lies (2016) sijoittaja ja Ponzi-huijaaja Bernie Madoffia. De Niro sai roolista Golden Globe -ehdokkuuden.
De Niro on vuodesta 2018 ollut säännöllisesti mukana Saturday Night Live -viihdeohjelmassa, missä hän on näytellyt asianajaja Robert Muelleria. De Niro oli mukana vuoden 2019 Jokerissa, joka on sarjakuvahahmo Jokerin raju alkuperätarina. Scorsesen ohjaamassa The Irishmanissa (2019) näytteli Frank Sheerania, jonka väitetään tappaneen Jimmy Hoffan. De Niro oli myös elokuvissa The War with Grandpa (2020) ja Amsterdam (2022).
De Niron ja Scorsesen kymmenes yhteinen elokuva on Killers of the Flower Moon (2023), mikä käsittelee 1920-luvulla tapahtuneita osage-murhia. De Niron roolihahmo William King Hale oli vauras karjankasvattaja, joka suunnitteli osagien murhia heidän maansa valtaamiseksi öljyoikeuksien takia. De Niro sai elokuvasta uransa yhdeksännen Oscar-ehdokkuutensa. Hänen ensimmäisestä ehdokkuudestansa tuli jo 49 vuotta eikä kukaan muu näyttelijä ole ollut ehdokkaana niin pitkällä aikavälillä.
De Niro on tehnyt myös muuta uraa näyttelemisen ohella. Hän on ollut tuottamassa elokuvia, televisiosarjoja ja teatteriakin, ja hän on myös ohjannut elokuvat Jäähyväiset kummisedälle (1993) ja The Good Shepherd (2006). Hän oli myös mukana perustamassa Tribecan elokuvajuhlia. Lisäksi De Niro on menestynyt kiinteistö- ja ravintola-alalla.
Tunnustukset

De Nirolle myönnettiin Yhdys­valtain elo­kuva­instituutin elämän­työ­palkinto vuonna 2003. Hän sai 2009 Kennedy Center -tunnustuksen ja 2011 Golden Globen elämäntypalkinnon Cecil B. DeMille -palkinnon. De Nirolle myönnettiin marras­kuussa 2016 Yhdys­valtain korkein siviileille myönnettävä kunnia­merkki Presidentin vapauden­mitali.
Yksityiselämä

De Niro on ollut kahdesti naimisissa. Ensimmäinen avio­liitto Diahnne Abbottin kanssa kesti vuodesta 1976 vuoteen 1988. Liitosta heille syntyi poika Raphael De Niro. Robert De Niro adoptoi myös Diahnnen tyttären Drenan.
De Niro seurusteli pitkään malli Toukie Smithin kanssa. He saivat vuonna 1995 syntyneet kaksoset. Vuonna 1997 De Niro vihittiin näyttelijä Grace Hightowerin kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta, jotka syntyivät vuonna 1998 ja vuonna 2011 sijais­synnyttäjän avulla. Paris­kunta erosi lopullisesti vuonna 2018. De Niro jätti ensimmäisen avio­ero­hakemuksen jo vuonna 2000, mutta perui sen. De Nirosta tuli isä seitsemännen kerran 79 vuoden iässä vuonna 2023 .
De Nirolta leikattiin etu­rauhas­syöpä vuonna 2003.
Vuonna 2006 De Nirolle myönnettiin Italian kansalaisuus. De Niro on osa­omistajana Filippiinien Manilassa sijaitsevassa hotellissa Nobu Hotel Manila.
Valikoitu filmografia

Kummi­setä osa II (1974)
Taksikuski (1976)
Kauriinmetsästäjä (1978)
Kuin raivo härkä (1980)
Koomikkojen kuningas (1982)
Suuri gangsterisota (1984)
Lahjomattomat (1987)
Mafiaveljet (1990)
Heräämisiä (1990)
Cape Fear (1991)
Jäähyväiset kummisedälle (1993)
Casino (1995)
Heat – ajojahti (1995)
Jackie Brown (1997)
Unelmien pelikirja (2012)
The Irishman (2019)
Killers of the Flower Moon (2023)
Kirjallisuutta

Tammi, Eero: ”Noodles, raiskaaja – De Niron miehinen murhenäytelmä”. Filmihullu 2/2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert De Niro Wikimedia Commonsissa
De Niro ja Dominique Sanda elokuvassa 1900.
Robert De Niro vuonna 1988.
De Niro Karlovy Varyn elokuvajuhlilla 2008
De Niro ja Grace Hightower vuonna 2010.
Minna Kelhä

| Minna Kelhä> Opetushallituksen pääjohtaja |
| --- | --- |
 7.6.2021–  
Edeltäjä:  Olli-Pekka Heinonen
Henkilötiedot
Syntynyt: 1969 (ikä 54–55) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  virkamies
Tiedot
Puolue:  Vasemmistoliitto
Minna Kelhä (s. 1969 Helsinki) on suomalainen virkamies ja nykyinen Opetushallituksen pääjohtaja. Koulutukseltaan Kelhä on kasvatustieteen tohtori.
Kelhä on Vasemmistoliiton jäsen ja toimi Paavo Arhinmäen erityisavustajana sekä myöhemmin vuosina 2016–2019 Vasemmistoliiton eduskuntaryhmän pääsihteerinä. Hän työskenteli myös Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksella kehittämispäällikkönä vuosina 2014 ja 2015. Ennen Opetushallituksen pääjohtajuutta Kelhä toimi opetusministeri Jussi Saramon valtiosihteerinä.
Minna Kelhä nimitettiin Opetushallituksen pääjohtajaksi kaudelle 7.6.2021–6.6.2026. Valtioneuvosto joutui vetämään nimitysesityksen alun perin pois, sillä oikeuskansleri Tuomas Pöystin mukaan nimitystä ei ollut perusteltu tarpeeksi vakuuttavasti. Esittelymuistiota täydennettiin ja nimitys tapahtui seuraavalla viikolla 27. toukokuuta 2021.
Timo Lankinen

| Timo Lankinen |
| --- | --- |
 Timo Lankinen maaliskuussa 2023.
Opetushallituksen pääjohtaja
 1.1.2008–31.12.2011  
Edeltäjä:  Kirsi Lindroos
Seuraaja:  Aulis Pitkälä
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. marraskuuta 1959 (ikä 64) Hyvinkää
Kansalaisuus:  suomalainen
Timo Lankinen (s. 19. marraskuuta 1959 Hyvinkää) on valtioneuvoston kanslian nykyinen alivaltiosihteeri. Hänet nimitettiin virkaan marraskuussa 2011. Sitä ennen hän toimi Opetushallituksen pääjohtajana.
Lankinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1978 ja hänestä tuli oikeustieteen kandidaatti vuonna 1983. Lankinen oli Pääkaupunkiseudun kurssikeskuksen työmarkkinaopin opettaja vuosina 1982–1984, opetusministeriön ylitarkastaja vuosina 1984–1986, projektipäällikkö vuonna 1987, pääsihteeri vuosina 1988–1990, hallitusneuvos vuosina 1991–2007, rakennerahastoyksikön päällikkö vuosina 1995–1997 ja ammatillisen koulutuksen yksikön johtaja vuosina 1997–2007. Lankinen toimi Opetushallituksen pääjohtajana vuosina 2008–2011, vuodesta 2012 lähtien hän on ollut alivaltiosihteeri.
Vuosina 1985–1986 Lankinen oli Suomenlinnan hoitokunnan sihteeri, vuosina 1991–1993 Lapin yliopiston Arktisen keskusjohtokunnan jäsen, EU:n ammatillisen koulutuksen pääjohtajien jäsen, Euroopan koulutussäätiön johtokunnan jäsen sekä EU:n ammatillisen koulutuksen neuvoa-antavan komitean jäsen vuosina 1997–2007, FTP International oy:n hallituksen puheenjohtaja vuosina 1998–2002, Euroopan sosiaalirahasto -ohjelman seurantakomiteassa 2000–2007, Skills Finland ry:n hallituksen puheenjohtaja vuosina 2000–2012, WorldSkills Hki 2005 järjestelykomiteassa 2000–2005, Suomen Ilmailuopisto oy:n hallituksen puheenjohtaja 2008–2012, Perusopetus 2020–valtakunnalliset tavoitteet ja tuntijako -ryhmän jäsen 2009–2010, ja vuodesta 2012 hän on ollut HAUS kehittämiskeskus oy:n hallituksen jäsen.
Lankinen on naimisissa, ja hänellä on vuosina 1985 ja 1990 syntyneet tyttäret sekä vuonna 1987 syntynyt poika.