stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Transhumanismi
Teoria ja käytäntö

Useimmat transhumanistit pyrkivät edistämään humanitaarisia periaatteita ja arvoja tieteellisen ja teknologisen kehityksen kautta, mutta transhumanismin erityinen fokus on kuitenkin teknologioiden soveltamisessa ihmiskehon paranteluun yksilöllisellä tasolla. Progressiiviset transhumanistit haluavat edistää tulevaisuuden teknologioiden käyttöä kaikkien ihmisten elämänlaadun parantamiseen innovatiivisilla sosiaalisilla järjestelyillä ja fyysisten sekä henkisten esteiden poistamisella, kun taas libertaristiset transhumanistit haluavat oikeuden itsensä ja jälkeläistensä paranteluun kehittyneellä teknologialla ilman yhteiskunnan väliintuloa.
Transhumanistien mielestä morfologinen vapaus (vapaus valita oma fyysinen ja henkinen olomuotonsa) tulisi tunnustaa ihmisoikeudeksi, jotta yksilöille taattaisiin periaatteellinen mahdollisuus kehittyä esimerkiksi kyborgiksi, virtuaalitodellisuuteen ladatuksi mieleksi, nanoroboteista koostuvaksi sumuksi tai miksi tahansa muuksi posthumaaniksi olennoksi. Transhumanistit näkevät yleensä myös yli-inhimillisen tekoälyn luomisen ja vahvan molekulaarisen nanoteknologian saavutettavissa olevina vaihtoehtoina, minkä vuoksi niihin liittyvät hyödyt ja riskit otetaan vakavasti. Näitä päämääriä silmällä pitäen transhumanistit pyrkivät ymmärtämään, arvioimaan ja kokoamaan tietoa ja sovelluksia kaikilta tieteen aloilta.
Käytännöllisemmällä tasolla transhumanistit yleensä kannattavat elämäntyylejä, joiden katsovat edistävän pitkää ikää, fyysistä hyvinvointia ja kognitiivista suorituskykyä, suosien myös marginaalisempia valintoja kuten kehonmuokkausta ja nootropiineja. Monet aktivistit pyrkivät edistämään transhumanististen päämäärien saavuttamista suoralla tutkimus- ja kehitystyöllä, tai epäsuorasti lahjoittamalla rahaa Methuselah Mouse Prizen tapaisiin hankkeisiin. Globaalit ja kansalliset foorumit ja yhteisöt tukevat transhumanistien välistä keskustelua ja yhteistyötä.
Suuntauksia

Transhumanismin sisällä on monia erilaisia ajattelusuuntauksia, mutta useimpien transhumanististen ajattelijoiden näkökulmat ovat hyvin monimutkaisia ja jatkuvasti kehittyviä, jolloin heitä on vaikea sijoittaa tarkasti tietyn alaotsikon alle. Joitakin selkeästi erottuvia suuntauksia ovat kuitenkin (aakkosjärjestyksessä):
Anarkotranshumanismi, poliittinen filosofia, joka yhdistää anarkismin ja transhumanismin.
Demokraattinen transhumanismi, poliittinen filosofia, joka yhdistää liberaalidemokratian, sosiaalidemokratian, suoran demokratian ja transhumanismin
Extropianismi, varhainen transhumanismin muoto, joka painottaa extropiaanisia periaatteita.
Hedonistinen imperatiivi, moraalifilosofia, jonka mukaan kaikkien tietoisten olentojen kokema kärsimys täytyy poistaa, mikäli pystymme tulevaisuudessa valitsemaan, kuinka paljon kärsimystä haluamme säilyttää.
Kristillinen transhumanismi, uskonnollinen filosofia, joka yhdistää liberaalin kristillisyyden ja transhumanismin.
Libertaaritranshumanismi, poliittinen filosofia, joka yhdistää libertarismin ja transhumanismin.
Postgenderismi, sosiaalinen filosofia, joka pyrkii poistamaan perinteisen sukupuolisuuden ja sukupuoliroolit teknologian avulla.
Posthumanismi, filosofia, joka pyrkii päivittämään renessanssin humanismin periaatteet lähemmäs 2000-luvun tieteellistä maailmankuvaa.
Singularitarianismi, moraalifilosofia, joka kannattaa tietoista työskentelyä teknologisen singulariteetin turvallisen käynnistämisen edistämiseksi.
Teknogaianismi, moraalifilosofia, jonka mukaan transhumanististen teknologioiden avulla voidaan pelastaa Maapallon biosfääri ja niiden kehittämisen tulisi olla yksi ympäristöaktivismin päämäärä.
Transhumanistinen sosialismi, poliittinen filosofia, joka yhdistää demokraattisen sosialismin ja transhumanismin.
Hengellisyys

WTA:n tekemien kyselyjen mukaan suurin osa transhumanisteista on joko ateisteja, agnostikkoja tai muuten ei-uskonnollisia materialisteja. Vähemmistöön jää kuitenkin laaja kirjo erilaisia hengellisiä perinteitä tai näkökulmia, kuten buddhalaisuutta, kristillisyyttä ja hindulaisuutta. Jotkut uudemmat uskonnolliset liikkeet, kuten raelismi ja skientologia, jakavat tiettyjä piirteitä transhumanismin kanssa, mutta pääosin transhumanistit pitävät edellä mainittuja liikkeitä vahingollisina kultteina ja WTA:n vuonna 2002 tekemän lausunnon mukaan "ei-hyväksyttävinä transhumanistiseen yhteisöön".
Sekulaarista asenteestaan huolimatta monet transhumanistit tavoittelevat päämääriä, jotka on aikaisemmin yhdistetty pelkästään uskontoon, kuten kuolemattomuutta. Suurin osa transhumanisteista ei myöskään usko sielun olemassaoloon, mutta monet uskovat siihen, että ihmismielen voi teoriassa siirtää esimerkiksi koneeseen. Jotkut pyrkivät myös kontrolloimaan "spirituaalisia" kokemuksia tai muuttuneita tietoisuuden tiloja teknologian avulla.
Julkaisussa "Journal of Evolution and Technology" on julkaistu tutkimuksia uskon ja transhumanismin suhteesta. Artikkelit pohtivat uskonnon suhdetta transhumanismiin, erityisesti kristinuskon suhdetta.
Fiktio ja taide

Transhumanistiset teemat ovat nousseet esiin liikkeen kehittymisen ja teknologian kehittymisen ohessa enimmäkseen tieteiskirjallisuudessa. Nykyisin science fiction sisältää useita kuvauksia teknologisesti muokatuista ihmisistä ja yhteiskunnista, kun aikaisemmin kuvaukset olivat pääosin pessimistisiä ja varoittelivat ihmisyyttä muuttavien teknologioiden huonoista puolista. Näkyvimpiä esimerkkejä ovat muun muassa 1980-luvun kyberpunk-genre, Iain M. Banksin Kulttuuri, Vernor Vingen Rainbows End ja Orion's Arm -projekti, Warhammer 40,000-universumin Adeptus Mechanicus-teknologiapapit sekä uusimpana venäläisen kirjailijan Viktor Pelevinin Transhumanism Inc (2021). Transhumanistiset skenaariot ovat suosittuja myös elokuvien puolella, esimerkkeinä Blade Runner, RoboCop, Gattaca, Matrix ja X-Men, sekä tietokonepeleissä kuten Deus Ex ja Halo.
Muiden taidemuotojen puolella esillä ovat olleet Natasha Vita-Moren lisäksi muun muassa performanssitaiteilijat Orlan ja Stelarc.
Kirjallisuutta

Blomqvist, Jarkko: Paremman ihmisen puolesta: Transhumanismi biologisen kansalaisuuden ilmentymänä. Pro gradu -tutkielma, sosiologia ja kansalaisyhteiskunnan maisteriohjelma. Jyväskylän yliopisto, 2010. (PDF)
Ollila, Maija-Riitta: Tulevaisuuden paranneltu ihminen.  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-44001-7
Sotala, Kaj: Kehittyvä ihmiskunta.  Helsinki:  Finn Lectura, 2009.  ISBN 978-951-792-433-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Transhumanistiliitto
World Transhumanist Association (Arkistoitu – Internet Archive)
Journal of Evolution and Technology
Yksityisetsiva - suomalainen transhumanistinen blogi
Tomperi, Tuukka: Transhumanismi eli ihmisen ylittämisestä – Kommentteja keskusteluun ihmisen ja koneen. niin & näin 1/2001, 15–22.
Tribunicia potestas

Keisari Tituksen kolikko jonka takapuolella on teksti "TR POT VIII COS VII", eli kolikon lyöntihetkellä Tituksella oli ollut tribunicia potestas kahdeksan vuoden ajan ja hän oli ollut konsulina seitsemän kertaa.
Tribunicia potestas oli Rooman valtakunnassa aluksi nimitys kansantribuuneille kuuluvasta vallasta, mutta myöhemmin siitä tuli yksi tärkein Rooman keisareiden oikeuksista.
Aluksi tribunicia potestaan tarkoitus oli suojella kansantribuuneja, joiden tehtävä oli suojella plebeijejä virkamiesten mielivallalta. Tribunicia potestaan kuului sacrosanctitas, plebeijien takaama loukkaamattomuus. Kansantribuunien valta kasvoi ajan myötä ja sisälsi lopulta muun muassa oikeuden puhua senaatissa, käyttää veto-oikeutta virkamiesten päätöksiä vastaan ja kutsua senaatti koolle. Senaatti myönsi Augustukselle ikuisen tribunicia potestaan vuonna 23 eaa. ilman että tästä tehtiin kansantribuunia. Keisariajalla tribunicia potestaan myöntäminen oli selvä merkki keisarin suosiosta. Augustuksen tribunicia potestas oli siitä erikoinen että hän sai kansantribuunien valtaoikeudet ilman että häntä olisi nimitetty mihinkään virkaan. Augustus ei olisi patriisina myöskään voinut toimia kansantribuunina. Tasavallan aikana virkamiehiä koski useita sääntöjä, jotka eivät koskeneet Augustuksen tribunicia potestaa. Heidän virkakautensa kestivät aina vain vuoden ja virkakauden jälkeen heidät voitiin viedä oikeuteen. Augustus toimi esimerkiksi myös konsulina, mutta hänet valittiin aina äänestyksellä ja hänellä oli aina konsulikumppani.
Augustus antoi Agrippalle tribunicia potestaan vuonna 18 eaa. viideksi vuodeksi ja vuonna 13 eaa. vielä viideksi vuodeksi lisää. Agrippa kuoli kuitenkin seuraavana vuonna. Seuraavaksi hän antoi tribunicia potestaan viideksi vuodeksi Tiberiukselle vuonna 6 eaa., mutta sitä ei uusittu vuonna 2 eaa. Augustuksen ottopojan Gaius Caesarin kuoleman jälkeen Augustus antoi jälleen tribunicia potestaan Tiberiukselle vuonna 4 jaa. kymmeneksi vuodeksi. Vuonna 13 jaa. Tiberiuksen tribunicia potestaa jatkettiin kymmenellä vuodella ja seuraavana vuonna, Augustuksen kuollessa, hänestä tuli keisari.
Rick Rubin

Rick Rubin vuonna 2006.
Frederick Jay ”Rick” Rubin (s. 10. maaliskuuta 1963 Long Island, New York) on yhdysvaltalainen musiikkituottaja. Rubin on työskennellyt monipuolisesti niin rock-, pop-, rap-, country- kuin heavy metal -artistienkin kanssa. Näiden joukkoon kuuluvat esimerkiksi Metallica, Linkin Park, Slayer, Red Hot Chili Peppers, LL Cool J, Slipknot, Shakira, Justin Timberlake, System of a Down, Limp Bizkit, Johnny Cash , The Smashing Pumpkins ja Eminem.
Rolling Stone -lehti on kutsunut Rubinia maailman menestyneimmäksi musiikkituottajaksi kaikki genret huomioon ottaen. Music Television kutsui häntä vuonna 2005 viimeisten 20 vuoden ajan tärkeimmäksi tuottajaksi.
Varhainen elämä

Rick Rubin syntyi 1963 New Yorkin Long Islandilla juutalaisen perheensä ainoaksi lapseksi. Hän on yhdeksänvuotiaasta asti ollut hyvin kiinnostunut taikuudesta. Kouluikäisenä Rubin soitti soolokitaraa The Pricks -nimisessä punkyhtyeessä. Hän ihaili 1970-luvulla erityisesti australialaista AC/DC:tä, jota hän pitää yhä kaikkien aikojen rock'n'roll-yhtyeenä. Vuonna 1980 Rubiniin teki suuren vaikutuksen soul-legenda James Brown, jonka konsertissa hän kävi. Rubin on kertonut halunneensa sen jälkeen tuoda samanlaisen tunteen ja grooven tuottamilleen levyille.
Rubin aloitti 1981 opinnot New Yorkin yliopistossa tavoitteenaan lakiura. Hän opiskeli päivisin ja kävi musiikkiklubeilla iltaisin. Hän alkoi kiinnostua punkin lisäksi myös silloin melko tuntemattomasta hip hop -musiikista ja toimi tiskijukkana opiskelija-asuntolassa. Hän soitti yliopistoaikanaan rock-yhtyeessä nimeltä Hose.
Ura

Rubin aloitti tuottajanuransa hip hopin parissa. Hän perusti Def Jam Recordings -levy-yhtiön Russell Simmonsin kanssa 1984 ja tuotti LL Cool J:n albumin Radio (1985) ja Beastie Boys -albumin Licensed to Ill (1986). Jälkimmäinen oli ensimmäinen rap-albumi, joka nousi listaykköseksi, ja samalla hip hopista tuli kaupallisesti merkittävä tyylilaji.
Rubin lähti Def Jamista ja perusti oman levy-yhtiönsä Def American. Hän siirtyi samalla rapista metallimusiikkiin ja tuotti vuodesta 1986 alkaen muun muassa Danzigin ja Slayerin albumeita. Rubinin tuottama Blood Sugar Sex Magik (1991) toi Red Hot Chili Peppersille ensi kertaa mainstream-menestystä ollen samalla uskollinen yhtyeen juurille. Rubinin yhteistyö Johnny Cashin kanssa 1990-luvulla ja 2000-luvulla nosti Cashin jälleen suosioon ja toi Rubinille menestystä, minkä seurauksena hän saattoi alkaa valikoida artistinsa entistä tarkemmin. Rubinin tuottamat artistit ovat edustaneet hyvin monipuolisesti eri tyylilajeja.
Rubin toimi Columbia Recordsin yhtenä johtajana 2007–2012.
Kirjallisuutta

Rubin, Rick & Strauss, Neil: Luovuus ja olemisen taito.  (Alkuteos: The creative act – a way of being)  Suomentanut Kosti Salminen. Helsinki:  Like, 2024.  ISBN 978-951-1-48456-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana
Ruosteorakas

| Ruosteorakas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Thelephorales
Heimo::  Bankeraceae
Suku::  Nahkaorakkaat Hydnellum
Laji::  ferrugineum
Kaksiosainen nimi
 Hydnellum ferrugineum  P. Karst. 
Katso myös
   Ruosteorakas Wikispeciesissä   Ruosteorakas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruosteorakas (Hydnellum ferrugineum) on nahkaorakkaisiin kuuluva havumetsien ja kuivien kankaiden sieni. Se on aluksi vaalea ja voimakkaasti vettä imevä, muuttuu ruskehtavaksi vanhetessaan. Lajille tyypillistä on pisarointi, se saattaa erittää punertavaa nestettä varsin huomattavina pisaroina. Jalka on pinnasta huopainen, ruskea, ja jalka on varsin kova. Sinistä väriä ruosteorakkaassa ei ole, eikä se ole karva­sorakkaan (Hydnellum peckii) tapaan voimakkaan makuinen. Halkaistuna sieni on vähemmän vyöhykkeinen kuin mut suvun lajit. Hajua voi pitää hieman öljyisenä.
Ruosteorakas ei ole kovuutensa vuoksi ruokasieni. Sitä käytetään kuitenkin sienivärjäykseen, ja sillä saadaan puretuksesta riippuen ruskean ja vihreän värisävyjä.
Theodore Roosevelt

| Theodore Roosevelt |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 26. presidentti
 14. syyskuuta 1901 – 4. maaliskuuta 1909  
Varapresidentti:  ei kukaan (1901–1905) Charles W. Fairbanks (1905–1909)
Edeltäjä:  William McKinley
Seuraaja:  William Howard Taft
Yhdysvaltain 25. varapresidentti
 4. maaliskuuta 1901 – 14. syyskuuta 1901  
Presidentti:  William McKinley
Edeltäjä:  Garret A. Hobart
Seuraaja:  Charles W. Fairbanks
New Yorkin 33. kuvernööri
 1. tammikuuta 1899 – 31. joulukuuta 1900  
Varakuvernööri:  Timothy Woodruff
Edeltäjä:  Franck Black
Seuraaja:  Benjamin Odell
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1858 New York City, New York
Kuollut: 6. tammikuuta 1919 (60 vuotta) New York
Ammatti:  kirjailija, historioitsija, virkamies
Puoliso:  (1) Alice HathawayLee Roosevelt, (2) Edith CarowRoosevelt
Tiedot
Puolue:  Republikaanit
Uskonto:  protestantti
Kunnianosoitukset:   Nobelin rauhanpalkinto (1906)
 Nimikirjoitus
Theodore Roosevelt (27. lokakuuta 1858 – 6. tammikuuta 1919) oli Yhdysvaltain 26. presidentti vuosina 1901–1909. Roosevelt toimi presidentti William McKinleyn varapresidenttinä kunnes tämä murhattiin, ja 42-vuotiaana hänestä tuli Yhdysvaltain nuorin presidentti.
Roosevelt oli republikaanipuolueen uudistaja, joka muutti puolueensa konservatiivisia ajatuksia 1900-luvun mukaisiksi. Roosevelt oli ensimmäinen yhdysvaltalainen Nobel-palkinnon vastaanottaja: hän sai rauhanpalkinnon vuonna 1906 Venäjän–Japanin sodan menestyksellisestä rauhanneuvottelutyöstä.
Nuoruus

Roosevelt syntyi 27. lokakuuta 1858 varakkaaseen perheeseen New Yorkissa. Hän oli vanhempiensa, Theodore vanhemman ja Marthan, neljästä lapsesta toinen. Theodore Roosevelt matkusteli lapsuudessaan pitkiä aikoja vanhempiensa kanssa Euroopassa ja Lähi-idässä. Hänen varhaiskasvatuksensa perustui yksityisten opettajien antamaan kotiopetukseen.
Theodore Roosevelt kärsi lapsena astmasta, minkä vuoksi hän sairasteli usein. Teini-ikäisenä Roosevelt alkoi kuitenkin harrastamaan aktiivisesti liikuntaa ja jatkoi liikuntaharrastustaan koko elämänsä ajan. Liikuntaharrastuksen ansiosta Roosevelt oli fyysisesti vahva.
Vuonna 1876 Roosevelt aloitti opiskelun Harvardin yliopistossa. Harvardissa ollessaan Roosevelt opiskeli laajasti erilaisia oppiaineita aina saksasta luonnonhistoriaan. Harvardissa ollessaan Roosevelt tapasi varakkaaseen pankkiiriperheeseen kuuluneen Alice Hathaway Leen ja avioitui tämän kanssa lokakuussa 1880. Avioitumisen jälkeen Roosevelt alkoi opiskella lakia Columbian yliopistossa, mutta lopetti opiskelut jo vuoden päästä lähteäkseen mukaan politiikkaan.
Poliittisen uran alku ja pako länteen

Roosevelt valittiin vuonna 1882 New Yorkin osavaltion lainsäädäntöelimeen, jossa hän toimi kahden kauden ajan vuoteen 1884 asti. 12. helmikuuta 1884 Alice Lee synnytti pariskunnan esikoistytön, joka sai saman nimen kuin äitinsä. Kaksi päivää synnytyksen jälkeen Theodore Rooseveltin oma äiti kuitenkin kuoli lavantautiin. Vain muutamaa tuntia tämän jälkeen Rooseveltin vaimo Alice menehtyi munuaisongelmien vuoksi. Kahden läheisen ihmisen menettäminen järkytti Rooseveltia syvästi ja hän pakeni seuraavien kuukausien ajaksi surua työhönsä politiikan parissa.
Roosevelt päätti lopulta luopua työstään ja lähteä länteen Dakotan territorioon. Roosevelt jätti tyttärensä siskonsa hoidettavaksi ja muutti asumaan Dakotan erämaihin. Dakotassa Roosevelt osti itselleen kaksi karjatilaa ja tuhatpäisen karjalauman. Roosevelt vietti aikaansa ratsastaen, metsästäen, hoitaen karjaansa ja jahdaten sheriffinä Dakotan lainsuojattomia.
Roosevelt muutti takaisin itään vuonna 1886, mutta vieraili tämänkin jälkeen useita kertoja Dakotan erämaissa. Takaisinmuuttoon vaikutti suuresti se, että Roosevelt oli tutustunut uudelleen Edith Kermit Carowiin, johon Roosevelt oli ollut nuorempana ihastunut. Pari meni naimisiin Lontoossa joulukuussa 1886 ja muutti asumaan New Yorkin Oyster Bayhyn. Pariskunta sai yhteensä viisi omaa lasta, joiden lisäksi he huolehtivat Rooseveltin esikoistyttärestä Alice Leesta.
New Yorkissa Roosevelt alkoi kirjoittaa ahkerasti kirjoja. Hän kirjoitti useita teoksia muun muassa merisodankäynnistä, Thomas Hart Bentonista ja Gouverneur Morrisista.
Paluu politiikkaan ja sota Espanjaa vastaan

Roosevelt palasi politiikkaan vuonna 1886, kun hän pyrki New Yorkin kaupungin pormestariksi. Roosevelt ei kuitenkaan voittanut vaaleja. Kaksi vuotta myöhemmin Roosevelt kampanjoi republikaanien Benjamin Harrisonin puolesta presidentinvaaleissa. Harrison voitti vaalit ja nimitti Rooseveltin henkilöstökomissioon (United States Civil Service Commission), jossa hän jatkoi vielä seuraavan presidentin, demokraattien Grover Clevelandin alaisuudessa vuoteen 1895. Tuolloin Rooseveltistä tuli New Yorkin kaupungin poliisikomission (New York City Police Board) johtaja. Poliisikomissiossa Roosevelt muun muassa kitki korruptiota poliisilaitoksesta ja kielsi viinan myymisen sapattina.
Republikaanipresidentti William McKinley nimitti Rooseveltin laivaston varaministeriksi vuonna 1897. Vuonna 1898 Yhdysvaltain laivaston alus USS Maine räjähti Havannan satamassa vieden mukanaan 266 yhdysvaltalaissotilasta ja Roosevelt asetti Yhdysvaltain laivaston täyteen hälytystilaan. Yhdysvaltalaisessa mediassa Espanjaa syytettiin laivan upottamisesta, vaikka todellisuudessa Espanjalla ei ollut mitään osuutta asiaan. Mediassa velloneiden syytösten vuoksi Roosevelt alkoi kuitenkin valmistaa laivastoa sotaan Espanjaa vastaan. Kun sota Espanjaa vastaan lopulta alkoi, niin Roosevelt erosi laivastoministeriöstä ja järjesti eversti Leonard Woodin kanssa ensimmäisen vapaaehtoisen ratsuväkirykmentin, jolle lehdistö antoi nimen ”Rough riders”. Roosevelt johti rykmenttiä yhdessä Santiagon taistelun hyökkäyksistä, minkä seurauksena hänestä tuli sodan jälkeen suuri sotasankari.
Sodasta palattuaan Rooseveltia pyydettiin republikaanien ehdokkaaksi New Yorkin kuvernöörinvaaleihin demokraattien ja Tammany Hallin suosittua Judge Augustus van Wyckia vastaan. Republikaanien puoluekoneiston ja erityisesti republikaanipuolueessa merkittävässä asemassa olleen Thomas C. Plattin voimakkaan tuen ansiosta Roosevelt voitti vaalit täpärästi. Kuvernööriksi noustuaan Roosevelt kuitenkin toimi usein juuri päinvastoin kuin republikaaninen puolue olisi toivonut: Roosevelt muun muassa kieltäytyi nimittämästä Plattin haluamia puolueaktiiveja tiettyihin julkisiin virkoihin ja tuki julkista infrastruktuuria pyörittäneiden yritysten verotuksen kiristämistä. Tämän seurauksena Rooseveltin ja Plattin välit tulehtuivat. Platt ei halunnut Rooseveltin pyrkivän enää toiselle kuvernöörikaudelle, minkä vuoksi hän päätti vuonna 1900 ehdottaa Rooseveltia istuvan presidentin William McKinleyn varapresidenttiehdokkaaksi seuraaviin vaaleihin. Roosevelt suostui ehdotukseen, koska hän ajatteli sen tarjoavan väylän lähteä presidenttiehdokkaaksi vuoden 1904 vaaleissa.
Presidentinvaalit 1901 ja McKinleyn murha

Demokraatit asettivat vuoden 1900 presidentinvaaleissa McKinleyn ja Rooseveltin vastaehdokkaiksi William Jennings Bryanin ja Adlai E. Stevensonin. Roosevelt kampanjoi ahkerasti ja kiersi kampanjansa aikana puhumassa yli 500 eri kaupungissa. Vaaleissa McKinley ja Roosevelt löivät vastaehdokkaansa selvästi saaden yli 860 000 ääntä enemmän ja vieden valitsijamiehet äänin 292–155. McKinleyn presidenttikausi jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä anarkisti Leon Czolgosz ampui McKinleytä 6. syyskuuta 1901, ja tämä kuoli viikkoa myöhemmin.
Roosevelt vannoi virkavalansa 14. syyskuuta 1901 Näin 42-vuotiaasta Rooseveltista tuli maan historian nuorin presidentti.
Presidenttinä

Roosevelt toimi presidenttinä lopulta vajaan kahden kauden ajan. Vuoden 1904 presidentinvaaleissa Roosevelt voitti demokraattiehdokkaan Alton B. Parkerin selvästi valitsijamiesäänin 336–140.
Presidenttinä > Sisäpolitiikka

Presidentiksi noustuaan Roosevelt lupasi leikata trustien valtaa Yhdysvalloissa. Roosevelt nosti kahden presidenttikautensa aikana yhteensä 44 syytettä suuryrityksiä vastaan, mistä hän sai lempinimen ”trust-buster”. Trustien vastainen Sherman Antitrust Act oli säädetty jo vuonna 1890, mutta sitä ei ollut ennen Rooseveltin presidenttikautta juurikaan käytetty. Vuonna 1902 Yhdysvaltain oikeusministeriö kuitenkin haastoi John Pierpont Morganin johtaman The Northern Security Company -rautatieyhtiön oikeuteen. Yhtiö oli fuusioiden kautta saanut itselleen monopoliaseman, minkä vuoksi Yhdysvaltain korkein oikeus määräsi sen vuonna 1904 purettavaksi. Lisäksi Rooseveltin presidenttikaudella hyväksyttiin useita yritysten toimintaa sääteleviä uusia lakeja: Hepburn Act määritteli 1906 suurimmat lippujen hinnat rautateillä. Pure Food and Drug Act ja Meat Inspection Act määräsivät elintarvikkeiden tarkastamisesta sekä tehtaiden hygieniasta.
Trustien purkamisen lisäksi Roosevelt otti aktiivisen roolin työtaistelujen selvittämisessä, vaikka hänellä ei ollutkaan muodollista valtaa sopia työtaisteluja. Toukokuussa 1902 hiilityöläiset ryhtyivät lakkoon, mikä uhkasi monien amerikkalaisten lämmöntuotantoa. Roosevelt kutsui työnantajien ja -tekijöiden edustajat neuvottelemaan Valkoiseen taloon. Lisäksi hän uhkasi ottaa kaivokset liittovaltion hallintaan armeijan avulla ja sopi suurten investointiyritysten kanssa, että nämä lopettaisivat hiiliyhtiöiden rahoittamisen, jos lakkoa ei saataisi päätökseen. Uhkailu tehosi ja osapuolet pääsivät sopimukseen, joka lopetti lakon. Roosevelt antoi tälle taktiikalle nimen "square deal", jonka hän myös otti vuoden 1904 presidentinvaaleissa kampanjasloganikseen.
Roosevelt puhui myös aktiivisesti luonnonsuojelun puolesta. Rooseveltin presidenttikaudella Yhdysvaltoihin luotiin viisi uutta kansallispuistoa ja suojeltujen luontoalueiden määrä maassa vähintään nelinkertaistui. Roosevelt myös kasvatti liittovaltion metsistä huolehtivan Forest Servicen vaikutusvaltaa.
Rooseveltin suhtautuminen afroamerikkalaisiin oli kaksijakoinen. Roosevelt uskoi joidenkin yksittäisten afroamerikkalaisten olevan lahjakkaampia kuin yksittäiset valkoihoiset ja halusi tarjota näille mahdollisuuden todistaa omat kykynsä, mutta toisaalta hän piti afroamerikkalaisia yleensä valkoihoisia heikompana rotuna. Presidenttikautensa alussa Roosevelt sai etelävaltioiden median vihat niskoilleen, kun hän kutsui tummaihoisen Booker T. Washingtonin keskustelemaan Valkoiseen taloon etelävaltioiden poliittisista virkanimityksistä. Vuonna 1906 Roosevelt taas erotti kunniattomasti ("dishonorable discharge") kolmen komppanian verran tummaihoisia sotilaita Yhdysvaltain armeijasta ilman oikeudenkäyntiä, koska pieni osa miehistä oli osallistunut yhden valkoihoisen miehen surmaan, eikä kukaan sotilaista tunnustanut syyllisyyttään.