Taiwaninsaaren historia
Qing-valta

Seuraavien kahden vuosisadan ajan Taiwania hallittiin osana Fujianin maakuntaa. Qing-dynastia lähetti saarelle omat virkamiehensä, jotka pitivät taiwanilaisia kiinalaisen sivilisaation alempiarvoisena kansanosana. Taiwan oli viimeisin alue, jossa Qing valtaa vielä vastustettiin ja alusta alkaen Qing-dynastia noudatti politiikkaa, jonka tarkoitus oli ehkäistä mahdolliset mantšuvastaiset kapinat. Väestön liikkumista manner-Kiinan ja Taiwanin välillä rajoitettiin, jotta mahdolliset kapinalliset aatteet eivät leviäisi mantereelle. Tämän toteuttamiseksi Taiwania hallinneet virkamiehet saivat käsiinsä paljon valtaa.
Eristyspolitiikka ei kuitenkaan onnistunut. Mantereella Fujianin ja Guangdongin väestö lisääntyi ja väestön ruokkimiseksi ei ollut tarpeeksi viljelysmaata mäkisessä maastossa. Sen sijaan Taiwanilla oli suuret viljelemättömät tasangot ja harvalukuinen asutus. Tämä teki Taiwaninsalmen ylityksestä houkuttelevan vaihtoehdon Qing-vallan kielloista piittaamatta. Taiwanille muutti suuri määrä han-kiinalaista väestöä Qing-kaudella, jolloin alkuperäisasukkaat jäivät vähemmistöksi. Alkuperäisasukkaita oli alun perin saarella noin 200 000, kun han-kiinalaisten määrä nousi Qing-kaudella nopeasti 100 000 asukkaasta 2,5 miljoonaan, vuosien 1683-1895 välillä. Heidän mukanaan kiinalainen kulttuuri tuli saaren hallitsevaksi kulttuuriksi. Suurinta maahanmuutto Taiwanille oli 1700-luvulla ja yhä uusia maa-alueita otettiin käyttöön viljelysmaaksi sokeriruo'olle ja riisille. Suuri osa saaren tasangoista muuttui viljelysmaaksi ja elintarvikkeita vietiin runsaasti mantereelle. Mantereelta taas tuotiin Taiwanille tekstiilejä, posliinia ja rakennustarvikkeita, mistä Taiwanilla oli pula. Monet kauppiaat ja maanomistajat vaurastuivat tämän kehityksen tuloksena ja Taiwanin rannikolle syntyi vauraita satamia.
Länsimaat ja etenkin brittiläiset olivat hyvin kiinnostuneita Taiwanin kaupasta. Toisen oopiumisodan jälkeen solmittu Tianjinin sopimus pakotti Qing-dynastian avaamaan Taiwanin satamat ulkomaisille aluksille, jolloin saaresta muodostui tärkeä meriliikenteen solmukohta Itä-Aasiassa. Saari avattiin myös ulkomaisille liikemiehille, jotka saattoivat käydä vapaasti kauppaa. Saaren tärkeimmäksi vientituotteeksi tuli tee, erityisesti oolong-teetä vietiin ulkomaille. Muita saarelta saatavia tärkeitä tuotteita olivat kamferi ja kivihiili, sokeri säilyi myös tärkeänä tuotteena. Kaupankäynti oli Taiwanille ylijäämäistä ja ihmisten elintaso parani vähitellen. Maataloustuotteita valmistettiin lähinnä saaren pohjoisosassa, jolloin etelästä tuli saaren poliittinen ja kulttuurinen keskus. Kun saari avattiin ulkomaalaisille, saarelle tuli myös lähetyssaarnaajia levittämään kristinuskoa. Paitsi levittivät uskontoa, lähetyssaarnaajat kehittivät kirjoitusjärjestelmän ja sitä kautta taiwanilaisten lukutaito parani. He myös rakensivat kouluja ja toivat mukanaan länsimaisia tapoja. Nämä kaikki vaikuttivat suuresti taiwanilaiseen kulttuuriin.
Taiwanin koulujärjestelmä kehittyi kuitenkin hitaasti verrattuna nopeasti kasvavaan talouteen ja saarta hallittiin perinteisin kiinalaisin tavoin. Monet olivat tulleet Taiwanille ensisijaisesti hakemaan elantonsa, eikä heillä ollut aikaa kouluttautua. Taiwanin oppilaitosten taso ei myöskään ollut korkea verrattuna mantereeseen, eikä kouluttautumiseen ollut aihetta, sillä ihmiset saattoivat vaurastua kukoistavan talouden vuoksi ilman sitäkin. Saaren vauraampi yläluokka taas joutui rahoittamaan Qing-hovia armeijan ylläpitämiseksi toistuvien kapinoiden ja ulkovaltojen aggressioiden vuoksi. Siksi he olivat Qing-vallan suosiossa eikä heidän tarvinnut suorittaa keisarillisia tutkintoja. Saarta hallitsivat muualta tulleet Qing-dynastiaa palvelleet virkamiehet.
Taiwanin asukkaat eivät olleet tyytyväisiä Qing-valtaan ja saarella nousi aika ajoin kapinoita. Suurin syy Qing-dynastian vastustukseen oli se, että se oli mantšujen dynastia, eikä han-kiinalainen dynastia. Saarelle oli muodostunut Qing-vallan aikana maahanmuuttajayhteiskunta, jolle oli ominaista lain ja järjestyksen puute. Levottomuuksia esiintyi myös han-kiinalaisten ja saaren alkuperäisasukkaiden välillä. Saaren sisäiset konfliktit ja kapinat tekivät saaren oloista epävakaat. Qing-hallintoa vastaan suunnatut kapinat olivat toisinaan niin uhkaavia, että Qing-dynastia lähetti joukkoja Taiwaniin tukahduttaakseen kapinat. Sisäiset konfliktit, joita esiintyi alkuperäisasukkaiden ja han-kiinalaisten, sekä myös hakka-kiinalaisten väleillä, olivat yleisiä ja ne hidastivat taiwanilaisuuden käsitteen muodostumista.
Qing-dynastia piti Taiwania suhteellisen merkityksettömänä valtakunnan osana, mutta sen strateginen sijainti tärkeiden merireittien varrella kasvoi. Heikentyvä Qing-dynastia ei kyennyt estämään länsimaiden vyöryä itään. Taiwanille vaurautta tuoneet merkittävät vientituotteet kuten kamferi ja kivihiili alkoivat valua vieraiden valtojen käsiin. Taiwanin lähivedet olivat myös vaaralliset, sillä majakoita ei ollut avustamassa laivoja navigoimisessa ja haaksirikot olivat yleisiä. Eloonjääneille haaksirikkoutuneille merimiehille Taiwanille ajautuminen saattoi olla yhtä vaarallista ja he saattoivat tulla alkuperäisasukkaiden ryöstämäksi ja surmaamiksi. Nämä syyt antoivat ulkovalloille perusteen harkita Taiwanin valloittamista. Tapahtuma joka uhkasi vakavimmin Qing-valtaa Taiwanilla, tapahtui vuonna 1871, kun useita japanilaisia kalastajia Ryukyusaarilta haaksirikkoutui taifuunin seurauksena Taiwanille. He joutuivat pelastautumaan saarelle, missä alkuperäisasukkaat surmasivat heidät. Tapahtumapaikan mukaan nimetty Mudanin välikohtaus sai Japanin vaatimaan oikeutta Qing-dynastialta kalastajien kuolemien johdosta. Qing-hallinto vastasi, että välikohtaus tapahtui sivistymättömällä alueella, joka ei kuulu Kiinaan, sillä alkuperäisasukkaat eivät ole kiinalaisia, joten Taiwanin hallintoa ei voi rangaista heidän teoistaan. Vuonna 1874 Japani viittasi Qing-dynastian sanomisiin, että koska sivistymätön maa ei kuulunut Qing-dynastian hallintoon, Japani lähetti sotajoukkoja hyökkäämään Taiwaniin ja valmistautui jo ottamaan koko saaren pysyvästi haltuunsa. Qing-dynastia joutui lähettämään neuvottelijansa Taiwanille ja joutui maksamaan suuret korvaukset vastineeksi japanilaisten vetäytymisestä Taiwanilta.
Qing-dynastiaa uhkasi sen etelärajalla Vietnamia hallinneet ranskalaiset. Taiwan joutui osaksi Kiinan–Ranskan sotaa vuosina 1884-1885. Sodan levitessä ranskalaiset hyökkäsivät Taiwanille, mutta saarta ei kuitenkaan saatu miehitettyä. Ranskalaiset saivat kuitenkin haltuunsa Peskadorit, mistä käsin he pystyivät saartamaan Taiwanin, jolloin kaupankäynti lamaantui ja ihmisten toimeentulo vaikeutui. Ranska kumosi kauppasaarron sodan päätyttyä vuonna 1885, eivätkä ranskalaiset saavuttaneet sodassa Taiwanin osalta mitään.
Qing-dynastia joutui kuitenkin sotien seurauksena kiinnittämään suurempaa huomiota Taiwaninsaareen ja ulkomaailman taholta kohdistuviin uhkiin. Saaren hallintoa alettiin tehostaa ja vuonna 1885 Taiwan erotettiin Fujianin maakunnasta omaksi hallinnolliseksi yksikökseen. Saaren vielä kiinalaistumattomien alkuperäisasukkaiden vastarinta kukistettiin. Saarella toteutettiin hallintouudistuksia ja verouudistuksia kuvernööriksi nimitetyn Liu Mingchuanin johdolla. Saaduilla tuloilla kehitettiin infrastruktuuria puolustuksen ja kuljetusyhteyksien parantamiseksi, ja saarelle rakennettiin ensimmäiset lennätinlinjat ja rautatiet. Taipei sai myös katujen valaistukseen ensimmäiset sähköisteyt katuvalot. Liu Minchuanin johtamana Taiwan kohosi Qing-valtakunnan edistyksellisimmäksi maakunnaksi. Liulla oli kuitenkin vastustajia Qing-dynastian sisällä ja hän joutui palaamaan mantereelle vuonna 1891 ennen kuin hän sai päätökseen Taiwanin moderisaatioon tähtääviä hankkeitaan. Historioitsijat pitävät häntä merkittävänä hahmona Taiwanin historiassa.