stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stirling Moss
F1-kaudet, autot ja pisteet

1951 (HWM): 0 MM-pistettä, sijoitus MM-sarjassa -
1952 (HWM, ERA, Connaught): 0 pistettä, sijoitus -
1953 (Connaught, Cooper): 0 pistettä, sijoitus -
1954 (Maserati): 4,14 pistettä, sijoitus 13.
1955 (Mercedes): 23 pistettä, sijoitus 2.
1956 (Maserati): 27 (28) pistettä, sijoitus 2.
1957 (Maserati, Vanwall): 25 pistettä, sijoitus 2.
1958 (Cooper, Vanwall): 41 pistettä, sijoitus 2.
1959 (Cooper, BRM): 25,5 pistettä, sijoitus 3.
1960 (Cooper, Lotus): 19 pistettä, sijoitus 3.
1961 (Lotus, Ferguson): 21 pistettä, sijoitus 3.
Ennätykset

Eniten voittoja ilman mestaruutta: 16
Eniten voittoja eri talleissa: 5 (Cooper, Lotus, Maserati, Mercedes, Vanwall)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Stirling Mossin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
GrandPrix.com / Moss (englanniksi)
F1-Forum / Niin lähellä, niin kaukana (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Bonnie ja Clyde (elokuva)

| Bonnie ja Clyde> Bonnie and Clyde |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Arthur Penn
Käsikirjoittaja:  David Newman Robert Benton
Tuottaja:  Warren Beatty
Säveltäjä:  Charles Strouse
Kuvaaja:  Burnett Guffey
Leikkaaja:  Dede Allen
Tuotantosuunnittelija:  Dean Tavoularis
Lavastaja:  Dean Tavoularis
Pääosat:  Warren Beatty Faye Dunaway
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros. Warner Bros.-Seven Arts
Levittäjä:  Warner Bros.-Seven Arts
Ensi-ilta:   18. heinäkuuta 1967  13. elokuuta 1967  1. joulukuuta 1967
Kesto:  111 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bonnie ja Clyde (engl. Bonnie and Clyde) on Arthur Pennin ohjaama elokuva vuodelta 1967. Se kertoo rikollispari Bonnie ja Clyden tarinan. Suomen televisiossa sitä on esitetty myös nimellä Bonnie ja Clyde... me ryöstämme pankkeja.
Elokuva sai Oscarit parhaasta kuvauksesta ja parhaasta naissivuosasta.
Bonnie ja Clyde valittiin vuonna 1992 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti ja kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Ulmosenjoki

| Ulmosenjoki Улмосенйоки |
| --- | --- |

Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen vesistöalue Ulmosenjoen valuma-alue
Pinta-ala:  245 km²  
Järvisyys:  7,8 %
Pääuoman pituus:  45 km 
Pääuoman osuudet:  Ulmosenjoki ←Sarkajoki ←Lautaoja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Suistamonjärvi
 :  61.9065°N, 31.0962°E
Laskupaikka:  Jänisjärvi
 :  61.9112°N, 31.0733°E
Taajamat:  Suistamo
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  72,7 m
Laskukorkeus:  64,4 m
Korkeusero:  8,3 m
Pituus:  1,8 km  
Kaltevuus:  4,61 m/km
Keskivirtaama:  2,68 m³/s (MQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Ulmosenjoki tai Ulmasenjoki ( ven. Улмосенйоки, Улмосенъёки, Ulmosenjoki) on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven piirissä virtaava 1,8 kilometriä  pitkä joki, joka alkaa Suistamonjärvestä ja laskee Jänisjärven Ulmasenlahteen. Ulmosenjoki on osa 45 kilometriä pitkää pääuoma, johon kuuluu myös Sarkajoki .
Joen kulku

Ulmosenjoki alkaa Suistamonjärven länsirannasta virraten alussa rauhallisesti. Joen niskalla on pieni saari ja samassa kohtaa joen ylittää paikallistie. Joella on alussa 750 metriä pitkä suora osuus, jonka päätteeksi joki haarautuu. Joen haarat laskeutuvat Jänisjärven Ulmalahteen noin kilometrin etäisyydelle toisistaan. Kummassakin kohdassa joki laskee järveen koskena, sillä Jänisjärven rannat ovat Ulmalahdella jyrkkärinteiset. Vanhoissa suomalaisissa kartoissa on koskien vieressä myllyyn viittaavat nimet. Eteläisimmän kosken luona lukee Ylämylly ja pohjoisen kosken luona Myllyranta. Koskien yläpuolella kulkee paikallistie, joka ylittää joet ennen koskia. Pohjoisen kosken alla on suvantolampi, josta vesi jatkaa vielä uomaa myöten Jänisjärveen. Kummankin kosken läheisyydessä on edelleen asutusta, mutta eteläisen kosken kohdalle nykykartoissa merkintä kylästä Ulmalahti (Улмалахти). Järvessä näkyy satelliittivalokuvissa lahdella kellumassa kalankasvatusaltaita, jotka saavat koskien virtauksessa hapekasta vettä.
Näkymä Ulmosenjoen niskalta alajuoksulle elokuussa 2020
Silta Ulmosenjoen niskalla elokuussa 2020
Eteläisempi koski Ulmalahdella maaliskuussa 2020
Suistamonjärvi
Ulmosenjoen valuma-alue > Yleistä

Ulmosenjoki kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jossa Ulmosenjoen valuma-alue sijaitsee Jänisjärven lähialueella. Jänisjärvi laskee vuorostaan Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Ulmosenjoen valuma-alue > Pääuoma

Ulmosenjoen valuma-alueen pääuoma muodostuu alajuoksulla Ulmosenjoesta, Suistamojärvestä ja siihen laskevasta Sarkajoesta. Sarkajoella on yläjuoksulla myös Vaaherjoen nimi. Vaaherjoki alkaa Latvajärvestä, johon laskee pohjoisesta 20 kilometriä pitkä Lautaoja. Pääuoman pituudeksi tulee näin noin 45 kilometriä.
Ulmosenjoen valuma-alue > Valuma-alue

Ulmosenjoen alueelle on vanhoissa suomalaisissa kartoissa merkitty kaksi sivuojaa. Pohjoisesta laskee jokeen lyhyt oja Katajamäen juurelta ja etelästä Lohioja Lohilammesta. Suistamonjärveen laskevia ojia on selostettu Suistamonjärven artikkelissa eikä niitä käsitellä tässä. Järveen laskevan alueen pinta-ala on noin 41 neliökilometriä.
Suistamonjärven itärantaan laskee Sarkajoki 22 kilometriä pitkä joki, jonka yläjuoksua kutsutaan myös nimellä Vaaherjoki. Sen tärkein sivujoki on 17 kilometriä pitkä Ihatsunjoki, joka yhtyy siihen 13 kilometriä Suistamonjärvestä yläjuoksulle. Ennen sitä jokeen yhtyy joitakin sivu-uomia, joilla on merkitystä. Sarkajoen alajuoksun eteläpuolella sijaitsee Rekijärvi ja kaksi muuta lampea. Ne ovat Sarkajokeen yhteydessä Sammallampeen lasku-uoman välityksellä. Noin kuusi kilometriä ylempänä jokeen yhtyy pohjoisesta virtaava Aramajoki, jonka valuma-alueella sijaitsevat Aramajärvi ja Äimäjärvi . Äimäjärven tärkein tulouoma on Haukioja, jonka yläjuoksulla sijaitsevat Haukilampi ja Koitonjärvi . Hieman Aramajoen yläpuolella sijaitsee Sarkajärvi , joka on kaksiosainen järvi. Järvenosien välissä on lyhyt jokiosuus. Sarkajärvien alla sijaitsevat pienet Sairionjärvet ja Kuikkalampi, ja järvenosien yläpuolella Haukilampi, Härkälammet ja Höytiöjärvi. Sarkajärvien yläpuolista jokiosuutta kutsutaan Vaaherjoeksi, johon siis Ihatsunjoki yhtyy. Yhtymäkohta sijaitsee 86 metriä mpy.
Ihatsunjoki virtaa pohjoisesta kohti etelää, tosin joki tekee alajuoksulla käännöksen kaakkoon ja sitten lounaaseen. Ihatsunjoen valuma-alueella sijaitsevat Laihalampi, Polvilampi, Ala-Ihatsu, Kalliolampi, Iso-Tervalampi, Ihatsujärvi ja Latvalampi. Ihatsunjärven alapuolelle yhtyy Malasoja, jonka valuma-alueella sijaitsevat Petäjäjärvi, Ala-Pänjärvi, Ylä-Pänjärvi, Mertalampi ja Pitkälampi.
Vaaherjoen yläjuoksulla siihen yhtyy kaksi suopuroa, joista eteläisen kautta tulee Vuohenlammen vedet. Ennen Latvajärveä, joka on Vaaherjoen lähdejärvi, jokeen yhtyy idästä tuleva Hirsikkojärven ja Saarijärven lasku-uoma . Järvien vieressä sijaitsee myös Särkkälampi. Vaaherjoen lähdejärveen tulee kaksi puroa. Luoteesta laskee Latvajärven luoteispäähän puron varrelta järviketju Tanskalampi, Lamelikko, Roukkeenjärvi, Rahkalammet ja Siltarahkonen. Järviketjun vieressä sijaitsevat Luokanlampi, Matikkalampi, Pitkälampi, Yölampi ja Niinipaatta. Latvajärven kaakkoispäähän laskee Lautaoja, jonka varrelta löytyy Mustajärvi, Ristijärvi ja Tervalammet. Ojan yläjuoksulla ei ole enää järviä.
Huomioita

1 2  Asia on laskettu käyttäen hyödyksi venäläistä vesistörekisterin linkkejä ja karttoja. Pääuoman ja sen pituuden muodostuminen on esitelty valuma-alueosiossa.
1 2  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Улмосенйоки.
1 2  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
1 2 3  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Саркайоки.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ulmosenjoki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: ru:Улмосенйоки & ru:Саркайоки
Käännös suomeksi
Batiikki

Kahta intialaista naista kuvaava batiikkimaalaus
Batiikki (jaavaksi batik) on Indonesiasta peräisin oleva kankaiden värjäystekniikka. Siinä kangas värjätään vahavärjäysmenetelmällä tai solmujen avulla, josta kuvio kankaaseen syntyy. Solmubatiikki on suosittua Länsi-Afrikassa ja Intiassa. Afrikan batiikeissa on hyvin voimakkaita värejä ja kuviot ovat kooltaan isoja kun taas Intiassa kuviot ovat paljon pienempiä ja yksityiskohtaisempia.
Solmubatikki

Solmubatikissa eli makaju-värjäyksessä kangas tai vaatekappale solmitaan esimerkiksi käyttämällä kuminauhoja tai narua. Solmimisen jälkeen kangas värjätään. Väri ei imeydy solmukohtiin yhtä hyvin kuin solmimattomaan kankaaseen ja lopputuloksena on erilaisia abstrakteja kuvioita. Tuttu esimerkki solmubatiikista on hippien t-paita, jonka kuviona on monivärinen ympyrä. Solmubatiikkia on menetelmänä mahdotonta hallita täysin,kenen mukaan? ja jokainen värjäyskerta tuo mukanaan erilaisen lopputuloksen.
Vahabatikki

Vahabatikissa kangas kuvioidaan ensin vahalla. Värjääjä voi käyttää siveltimiä tai todella pientä, varrellista kannua. Kangas peitetään mallin mukaan muotoillulla ohuella vahakerroksella. Kuvioinnin jälkeen kangas värjätään. Väri ei imeydy vahan peittämälle alueelle. Kun kangas on kuivunut, vaha poistetaan sulattamalla se käyttämällä esimerkiksi silitysrautaa. Sula vaha imeytetään vaikkapa talouspaperiin. Kuvat voidaan tehdä monivärisiksi käyttämällä useita eri värjäyskertoja, joissa kullakin kerralla on peitetty ne alueet, joille ei haluta värin imeytyvän. Värjätessä vaha murtuu ja vahabatiikkivärjäämiselle tyypillistä onkin kuvioiden raidallisuus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Batiikki Wikimedia Commonsissa
Perinteistä batiikin valmistusta.
Kaarlo Kairisto

Kaarlo Mooses Kairisto, vuoteen 1906 Vahlsten (26. marraskuuta 1881 Masku – 29. maaliskuuta 1954 Masku) oli kunnallisneuvos, opettaja, päätoimittaja ja yritysjohtaja.
Henkilöhistoria

Kairiston vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Vahlsten ja Karoliina Rosten. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1906–1916 oli Alma Aleksandra Rauvola ja toinen vuodesta 1918 Martta Matilda Juva. Kairisto valmistui kansakoulun opettajaksi 1907 ja toimi sen jälkeen opettajana vuoteen 1945 saakka. Turunmaan päätoimittaja hän oli 1934–1952 ja Varsinais-Suomen Sähkö Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1927. Hän osallistui myös Maskun kunnalliselämään, toimien muun muassa kunnanvaltuuston puheenjohtajana yli 30 vuotta, 1919–1950.
Julkaisuja

Lounais-Suomen sankarivainajain muistojulkaisu 1939–1940, 1940, Väinö Perälä, Otto Holmström,  Juho Silkkilä, Kaarlo Kairisto (toim.)
Gerda Taro

| Gerda Taro |
| --- | --- |
 Gerda Taro Leica-kameransa kanssa Espanjassa heinäkuussa 1937.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. elokuuta 1910 Stuttgart, Saksan keisarikunta
Kuollut: 26. heinäkuuta 1937 (26 vuotta) San Lorenzo de El Escorial, Espanja
Ammatti:  kuvajournalisti
Gerda Taro (alk. Gerta Pohorylle; 1. elokuuta 1910 Stuttgart, Saksan keisarikunta – 26. heinäkuuta 1937 San Lorenzo de El Escorial, Espanja) oli saksalainen valokuvaaja ja Robert Capan yhteistyökumppani. Häntä pidetään ensimmäisenä sotatapahtumassa kuolleena naispuolisena kuvajournalistina.
Nuoruus

Gerta Pohorylle syntyi 1. elokuuta 1910 Stuttgartissa puolanjuutalaiseen perheeseen. Pohorylle kävi Saksassa kaupallista oppilaitosta ja rakastui venäläiseen lääketieteen opiskelijaan Georg Kavitkesiin. Hänen kauttaan Pohorylle tutustui bolševismiin. Pohorylle oli aktiivinen kommunistijärjestöjen jäsen, kun Hitler nousi valtaan 1933. Hänen epäiltiin sekaantuneen Hitlerin vastaiseen salaliittoon, mutta hän onnistui vakuuttamaan kuulustelijoille olevansa vain nuori nainen vailla poliittista vakaumusta. Pohorylle pakeni Saksasta ja ylitti elokuussa Ranskan rajan.
Ura

Pohorylle tapasi syyskuussa 1934 Endre Friedmannin, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Robert Capa. Pohorylle auttoi keväällä 1935 Fred Steinia pimiössä. Alliance-kuvatoimiston perustaja Maria Eisner palkkasi lokakuussa hänet avustajakseen, ja ensimmäisen lehdistökorttinsa hän sai helmikuussa 1936 amsterdamilaiselta A. B. C Press-Service -kuvatoimistolta.
Pohorylle ja Friedmann saivat vuonna 1936 idean ”kolmen ihmisen liitosta”. He keksivät kuuluisan yhdysvaltalaisen valokuvaajan Robert Capan, jonka sihteerinä ja myyntiedustajana Pohoryllen piti toimia. Capa alkoi pian saada kuvaustehtäviä, ja he alkoivat ansaita elantonsa Capan avulla. Vaikka juoni paljastui pian, he alkoivat käyttää uusia nimiään. Friedmann oli jatkossa Capa ja Pohorylle Gerda Taro. Taro sai nimensä japanilaistaiteilija Tarō Okamoton ja näyttelijä Greta Garbon mukaan.
Espanjan sisällissota syttyi 17. heinäkuuta 1936. Taro ja Capa kannattivat molemmat Espanjan vasemmistolaisia. He lähtivät elokuussa 1936 Espanjaan kuvaamaan sotaa Vu-lehdelle. Taro otti Barcelonassa muun muassa sarjan valokuvia sotaa varten harjoittelevista naisista. Aluksi he ottivat useimmat kuvat yhdessä, ja vuosien ajan oli epäselvää, kumman ottamia heidän julkaisemansa valokuvat olivat. Toisen kerran Taro ja Capa matkustivat Espanjaan 1937, jolloin kuvat julkaistiin nimellä ”Capa&Taro”. Tässä vaiheessa he käyttivät kumpikin 35-millimetristä kuvaformaattia, ja kuvien erottamisesta tuli entistä vaikeampaa.
Ensimmäinen yhteisellä nimellä kuvitettu uutinen ilmestyi Regards-lehdessä 18. maaliskuuta. Capa palasi pian tämän jälkeen Ranskaan, mutta Taro jäi Espanjaan. Tässä vaiheessa hän alkoi kehittää omaa tyyliään, ja hänen kuviaan julkaistiin muun muassa Regardsissa, Ce Soirissa ja Volks-Illustriertessa.
Taro käväisi Ranskassa, mutta oli Valenciassa 14. toukokuuta kaupungin joutuessa pommituksen kohteeksi. Hän otti pommituksen jälkeen sairaalassa ja ruumishuoneessa kuvia, jotka kuuluvat hänen vaikuttavimpiinsa. Syväkontrastiset mustavalkokuvat olivat kuin studiossa otettuja muotokuvia. Taro ja Capa palasivat kesäkuussa Segovian rintamalle ja kuvasivat muun muassa Madridissa tehdastyöläisiä. Capa palasi heinäkuussa Ranskaan, mutta Taro jäi Espanjaan. Hän kuvasi muun muassa Bruneten taistelussa 6. heinäkuuta. Käväistyään Pariisissa hän palasi muutaman päivän päästä Madridiin. Hän matkusti Ted Allanin kanssa Villanueva de la Cañadan ja Bruneten välissä olleelle taistelupaikalle. He joutuivat kuitenkin keskelle sekasortoista pakoa. Lojalistien panssarivaunu osui heidän autoonsa, ja seuraavana aamuna Taro kuoli vammoihinsa kenttäsairaalassa San Lorenzo de El Escorialissa.
Kirjallisuutta

Schaber, Irme: Gerda Taro: Une photographe révolutionnaire dans la guerre d’Espagne. Monaco: Éditions du Rocher, coll. Anatolia, 2006.
Gerta Taro. International Center of Photography, 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gerda Taro Wikimedia Commonsissa
Historia: Nainen ja kamera sodassa (Searching for Gerda Taro), Yle Areena.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Santamäen koulu

| Santamäen koulu |
| --- | --- |
 Santamäen koulun sisäänkäynti koulun pihan puolelta.
Osoite:  Peltomiehentie 5
Sijainti:  Kempele
Valmistumisvuosi:  1989
Suunnittelija:  O. Ylipahkala Oy
Omistaja:  Kempeleen kunta
Käyttäjä:  Kempeleen Santamäkitalo
 Vuonna 2008 koulun yhteyteen rakennettiin päiväkoti. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
| Santamäen koulu> Santamäen koulu & Vihiluodon koulu (1989–1999) Santamäen koulu & Santamäen erityiskoulu (2000–2012) |
| --- | --- |
 Koulun nimiteksti ulkoseinällä.
Sijainti:  Santamäki, Kempele
Tyyppi:  peruskoulu
Perustettu:  1989 1976 (Vihiluodon apukoulu)
Rehtori:  Anu Piltonen (2022–)
Luokat:  1–4 (perusopetus) 1–9 (TOI-opetus)
Oppilaita:  160 (2024)
Verkkosivut
Santamäen koulu on Kempeleen Santamäen asuinalueella sijaitseva peruskoulu. Koulu sijaitsee noin yksi kilometri kunnan keskustasta.
Koulussa oppilaita oli keväällä 2024 160. Koulussa annetaan perusopetusta luokka-asteilla 1–4 sekä toiminta-alueittain järjestettävää opetusta (TOI-opetus) pienluokalla luokka-asteilla 1–9. Asuinalueen vanhemmat perusopetuksen oppilaat opiskelevat Kirkonkylätalossa sijaitsevassa Kirkonkylän koulussa.
Koulun rehtorina on toiminut Anu Piltonen lukukauden 2022 alusta lukien.
Koulun historiaa > Koulun suunnittelu

Koulun suunnitteleminen alkoi vuonna 1985, jolloin kunnassa käytiin värikästä keskustelua uuden koulun rakentamisesta. Kirkonkylän koulun ja Kempeleen yläasteen opetustilat olivat käymässä pieneksi. Kempeleen yläasteen tiloissa opiskelleet Vihiluodon apukoulun oppilaat tarvitsivat myös uusia tiloja. Apukoulu aloitettiin vuonna 1976. Tuolloinen peruskoululainsäädäntö velvoitti kuntia huolehtimaan myös erityisopetuksesta joko yksin tai kuntainliittojen puitteissa. Apukoulun oppilaita oli Kempeleen lisäksi muun muassa Oulunsalosta ja Hailuodosta. Lisäksi kehitysvammaisten, harjaantumisopetuksen oppilaiden haluttiin siirtyvän käymään koulua kotikunnassa. Uuden koulun sijoituspaikkoja olivat Ristisuon alue, Kempeleen keskustaajaman jo edesmennyt urheilukentän alue sekä Santamäki. Useiden kunnanhallituksen ja valtuuston äänestyksien jälkeen rakennuspaikaksi valittiin Santamäki. Koulun nimeksi kaavailtiin ensin Peltomiehen koulu, mutta lopulta koululle päätettiin antaa nimeksi Santamäen ja Vihiluodon koulu. Vihiluodon koulun nimen taustalla oli erityisopetuksen yhteistyö silloisen Oulunsalon kunnan kanssa.
Koulurakennuksen suunnittelijana toimi arkkitehti Riikka Ollinaho arkkitehtitoimisto Olavi Ylipahkala Oy:sta. Hänen tavoitteena oli rakentaa värikäs ja ajaton koulurakennus, jossa oppilaat ja aikuiset viihtyisivät. Värimaailma ja sen yksityiskohdat välittäisivät viestiä ihmisten ja oppilaiden erilaisuuden rikkaudesta ja merkityksestä. Koulupihaa täydensi tontilla oleva metsäalue, jonka haluttiin olevan osa tulevaa oppimisympäristöä. Sen ajan uutta tekniikkaa edustivat liikuntasalin siirtokatsomo, valojärjestelmä ja äänentoisto. Rakennushankkeen pääurakoitsijana toimi Oulun Rakennus Oy. Muina urakoitsijoina olivat LVI-R. Keinänen ja AR-Sähkö Ky. Koulurakennuksen rakentamiskustannukset olivat lopulta 15,6 miljoonaa markkaa, josta valtionavustus kattoi noin puolet. Kalustaminen maksoi noin miljoona markkaa. Lisäksi koulun johtajat ja opettajat suunnittelivat että ruokasaliin hankittiin muovilautasten ja -mukien sijasta posliinilautaset ja juomalasit.
Koulun historiaa > Ensimmäinen lukukausi

Koulurakennus avattiin 16. elokuuta 1989. Ensimmäisenä lukukautena (1989–1990) opiskeli luokka-asteiden 1–5 oppilaita 121, ja Vihiluodon koulun puolella 33 oppilasta. Seuraavana lukukautena koulussa aloittivat myös 6. luokka-asteen oppilaat. Virallisia koulun vihkiäisiä vietettiin koulun liikuntasalissa 16. helmikuuta 1990. Vihkiäisten pääpuhujana toimi kouluhallituksen osastopäällikkö Veikko Lepistö. Puheessaan hän korosti koulun tehtävää tiedon oppimisen lisäksi taitojen oppimisessa sekä muutosvalmiuteen, luovuuteen ja rohkeuteen kannustamisessa. Tilaisuuden avasi koululautakunnan puheenjohtaja Maija-Liisa Siira. Kunnan pitkäaikaisia opettajia muistettiin kunniamerkein. Tässä yhteydessä puheenvuoron piti silloinen Kempeleen kunnanvaltuuston puheenjohtaja Veikko Sipilä ja kunniamerkkien saajista Ylikylän koulun rehtori Juhani Konola. Koulun siunaamistilaisuuden 30. elokuuta 1989 toimitti Kempeleen kunnan kirkkoherra Veikko Kärnä.
Koulun historiaa > Muutamia myöhempiä tapahtumia ja vaiheita koulun historiassa

1990-luvun alussa koulu aloitti yhteistyön Ketolanperän koulun kanssa.
Koulu aloitti valinnaiskurssit 1990-luvun puolivälissä uuden opetussuunnitelman mukaisesti. Suosituimpia kursseja olivat kotitalousaiheiset. Valinnaiskurssien aikana eri vuosiluokkien yleis- ja erityisopetuksen oppilaat opiskelivat samassa ryhmässä.
Vuonna 2000 Vihiluodon koulun nimi muutettiin Santamäen erityiskouluksi.
Syyskuussa 2000 Oulun lääninhallituksen juhlassa koulu sai tunnustuksen kehittämistoiminnasta, jossa erityisopetusta on intergroitu muun opetustoimen yhteyteen.
Lukuvuonna 2000–2001 koulussa aloitettiin esiopetus. Esiopetus oli koulun toimintaa vuoteen 2010, jolloin ne siirtyivät Santamäen päiväkodin toiminnaksi.
Lukuvuoden 2003–2004 alussa siirtyivät erityisopetuksen 7–9. vuosiluokan oppilaat käymään koulua Kempeleen yläasteelle. Oppilailla oli mahdollisuus näin intergroitua yleisopetukseen.
Lukuvuoden 2005–2006 alussa yleisopetuksen 5–6. luokkalaiset siirtyivät opiskelemaan Kirkonkylän koululle, ja siirtyivät täten hallinnollisesti Kirkonkylän koulun oppilaiksi. Erityisopetuksen 7–9. luokkalaiset siirtyivät myös hallinnollisesti Kempeleen yläasteen oppilaiksi.
Vuonna 2007 koulun tiloja saneerattiin. Muun muassa koulun keittiöön rakennettiin tarjoilu- ja palautuslinjasto sekä henkilökunnan tauko-, neuvottelu-, ja työskentelytiloja myös ajanmukaistettiin. Seuraavana vuonna (2008) koulun eteläpäätyyn rakennettiin Santamäen päiväkoti. Päiväkodin rakentamisen jälkeen alettiin puhua Santamäkitalosta, jonka päiväkoti ja koulu yhdessä muodostavat.
Lukuvuonna 2011–12 koulussa muodostettiin luokkia myös siten, että erityistä tukea tarvitsevat oppilaat ja heidän erityisluokanopettajansa ovat opiskelleet yleisopetuksen luokassa, jolloin opetus on toteutettu yhteistyönä. Vuonna 2012 koulu siirtyi lähikouluperiaatteen toteuttamiseen. Sen yhteydessä lakkautettiin Santamäen erityiskoulu elokuussa 2012.
Lukuvuonna 2014–15 siirryttiin alkuopetuksessa 1–2 vuosiluokkien yhdysluokkiin. Sen tavoitteena oli entistä joustavampi ryhmien muodostaminen, joustavammat ja yksilöllisemmät opetusjärjestelyt, oppilaiden keskinäinen vertaisoppiminen ja aikuisten välinen yhteistyö.
Vuonna 2018 käynnistettiin koulun uuden pihan suunnittelu, johon osallistuivat oppilaat kotiväkeineen aktiivisesti. Piha rakennettiin kunnan omana työnä kesällä 2019. Piha otettiin käyttöön 3. syyskuuta 2019.
Lähteet:
Koulun johtajat ja rehtorit

Pentti Rautakoski (koulun johtaja, rehtori 1991–2009, 2012–2022)
Marjatta Säkkinen (Vihiluodon koulun johtaja, 1977–1978, rehtori 1978-1979)
Pirjo Hukari (Vihiluodon koulun rehtori, 1979–1991)
Päivi Näyhä-Laakko (rehtori, 2009–2012)
Anu Piltonen (rehtori, 2022–)
↑  Vihiluodon apukoulu toimi vuosina 1976–1989 Kempeleen yläasteen tiloissa ennen siirtymistä Santamäen koulun tiloihin.
↑  Vihiluodon apukoulu toimi vuosina 1976–1989 Kempeleen yläasteen tiloissa ennen siirtymistä Santamäen koulun tiloihin.
↑  Vihiluodon apukoulu toimi vuosina 1976–1989 Kempeleen yläasteen tiloissa ennen siirtymistä Santamäen koulun tiloihin.
↑  Vuonna 1991 Pentti Rautakoski aloitti Santamäen koulussa koulun johtajana, jonka jälkeen hän oli yhteisesti Santamäen ja Vihiluodon koulujen johtaja ja myöhemmin rehtori.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Päiväkodin rakentamisen jälkeen alettiin puhumaan Santamäkitalosta, jonka koulu ja päiväkoti muodostavat.
Santamäen koulun pihaa vuonna 2008.
Väinö Perälä

Väinö Herman Perälä (12. heinäkuuta 1884 Vesanto – 28. elokuuta 1964 Turku) oli suomalainen historioitsija, pappi, opettaja ja tietokirjailija.