stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liljakasvit
Liljakasvien taksonomia

Liljakasvien heimo käsitettiin aikaisemmin huomattavasti nykyistä laajemmaksi ja siihen luettiin myös suuri joukko kasveja, jotka nykyään luetaan jopa toisiin lahkoihin. Kasvien geneettinen tutkimus on kuitenkin johtanut siihen, että niiden tieteellistä luokitusta on ollut muutettava. Omiksi heimoikseen katsotaan nykyisin mm. seuraavat, joihin kaikkiin kuuluvat kasvit on aikaisemmin luettu liljakasveihin:
Agavaceae – agaavekasvit, nykyään Asparagales-lahkossa, osana parsakasvien (Asparagaceae) heimoa
Alliaceae – laukkakasvit, nykyään Asparagales-lahkossa, osana narsissikasvien (Amaryllidaceae) heimoa
Anthericaceae – hietaliljakasvit, nykyään Asparagales-lahkossa, osana parsakasvien (Asparagaceae) heimoa
Asparagaceae – parsakasvit, nykyään Asparagales-lahkossa
Asphodelaceae – soihtukasvit, nykyään Asparagales-lahkossa
Convallariaceae – kielokasvit, nykyään Asparagales-lahkossa, osana parsakasvien (Asparagaceae) heimoa
Hyacinthaceae – hyasinttikasvit, nykyään Asparagales-lahkossa, osana parsakasvien (Asparagaceae) heimoa
Melanthiaceae – sudenmarjakasvit, nykyään omana heimonaan Liliales-lahkossa
Nartheciaceae, nykyään Dioscoreales-lahkossa
Smilacaceae – sarsaparillakasvit, nykyään omana heimonaan Liliales-lahkossa
Tecophilaeaceae – chilentähtikasvit, nykyään Asparagales-lahkossa
Themidaceae, nykyään Asparagales-lahkossa, osana parsakasvien (Asparagaceae) heimoa
Tofieldiaceae – karhunruohokasvit, nykyään Alismatales-lahkossa
Trilliaceae, nykyään Liliales-lahkossa, osana sudenmarjakasvien (Melanthiaceae) heimoa
Uvulariaceae – aasianliljakasvit, nykyään Liliales-lahkossa, osana myrkkyliljakasvien (Colchicaceae) heimoa
Näistä heimoista sarsaparillakasvit (Smilaceaeae) ovat nykyisten tutkimusten mukaan läheisintä sukua liljakasveille. Joidenkin tutkijoiden mukaan myös mariposaliljat (Calochortus) ja muutamat muut sille läheiset suvut olisi luokiteltava omaksi heimokseen Calochortaceae (seuraavassa alaheimo Calochortoideae).
Liljakasvien heimon oletetaan kehittyneen 58 miljoonaa vuotta sitten paleoseenikauden alkuvaiheessa.
Liljakasvien taksonomia > Alaheimot

Liljakasvien heimoon kuuluvat 19 sukua ja 610 lajia jaetaan kolmeksi alaheimoksi:
1. Lilioideae Eaton. Alaheimo käsittää 11 sukua ja 595 lajia lauhkeassa vyöhykkeessä, erityisesti Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa. Alaheimossa on kaksi tribusta:
Medeoleae Benth. Lehtiasento joskus kiehkurainen; siemenet pyöreitä; alkio vähäpätöinen. Kaksi sukua ja kuusi lajia Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa.
Lilieae Ritgen. Sipulikasveja, joilla on supistuvia juuria; mm. tuliposidi-estereitä; lehdet silposuonisia; kukat usein kookkaita; vartalo puuttuu tai on pitkä, luotti harjumainen tai lyhytliuskainen; kota liiteluomainen; siemenet usein litteitä. Tribukseen kuuluu yhdeksän sukua ja 595 lajia lauhkeassa vyöhykkeessä, erityisesti Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa. Runsaslajisimmat suvut ovat pikarililjat (Fritillaria, 130 lajia), liljat (Lilium, 120 lajia), käenrieskat (Gagea, [70–]90[–275] lajia) ja tulppaanit (Tulipa, 90 lajia).
2. Calochortoideae Dumort. Joillakin lajeilla on putkiloita varressa, joillakin lehdet tupellisia, joillakin on silposuonitus verkkosuonituksen sijaan, eräillä kehän ulkokiehkura on verhiömäinen ja eräillä on sikiäimessään laitaistukat. Kehälehdet ovat tavallisesti vaihtelevassa määrässä hapsuisia; mesiäiset enemmän tai vähemmän pussimaisia; kota liiteluomainen, siemenet vaihtelevasti litistyneitä. Alaheimossa on kaksi sukua ja 85 lajia Itä-Aasian ja Pohjois-Amerikan itäosan lauhkeilla alueilla. Mariposaliljat (Calochortus, 65 lajia) ovat sipulikasveja; konnanliljoilla (Tricyrtis, 20 lajia) on kaksi kukan esilehteä.
3. Streptopoideae Reveal. Lehtikanta tuppimainen; siemenet vaihtelevissa määrin pyöreitä, juovaisia. Kolme sukua, 15 lajia pohjoisessa lauhkeassa vyöhykkeessä, erityisesti Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikan itä- ja länsiosassa. Suvussa Scoliopus kukan kehäkiehkurat ovat hyvin erilaiset ja heteitä on kolme.
Liljakasvien taksonomia > Suvut

Liljakasveihin luetaan nykyisin seuraavat suvut:
Calochortus Pursh – mariposaliljat
Cardiocrinum (Endl.) Lindl. – jättililjat
Clintonia Raf. – klintoniat
Erythronium L. – koiranhampaat
Fritillaria L. – pikarililjat
Gagea Salisb. – käenrieskat
Lilium L. – liljat eli isoliljat
Medeola L. – kurkkujuuret
Nomocharis Franchet – suloliljat
Notholirion Wall. ex Boiss. – tuoksuliljat
Prosartes D.Don
Scoliopus Torr.
Streptopus Michx. – polvikielot
Tricyrtis Wall. – konnanliljat
Tulipa L. – tulppaanit
Kuvia

Calochortus albus -mariposaliljalaji
Japaninjättililja (Cardiocrinum cordatum)
Clintonia andrewsiana -klintonialaji
Erythronium albidum -koiranhammaslaji
Anatolianpikarililja (Fritillaria acmopetala)
Gagea bohemica -käenrieskalaji
Suippusulolilja (Nomocharis aperta)
Notholirion macrophyllum -tuoksuliljalaji
Prosartes hookeri
Scoliopus bigelovii
Streptopus lanceolatus -polvikielolaji
Tricyrtis affinis -konnanliljalaji
Loimutulppaani (Tulipa agenensis)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Liljakasvit (Liliaceae)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q53480  Wikispecies: Liliaceae  APNI: 54481  BOLD: 121209  CoL: 6259D  EoL: 4174  EPPO: 1LILF  FloraBase: 22927  FNA: 10507  FoAO2: Liliaceae  FoC: 10507  GBIF: 7699  GRIN: 652  iNaturalist: 47328  IPNI: 30000259-2  IRMNG: 114848  ISC: 1079  ITIS: 42633  NBN: NBNSYS0000160311  NCBI: 4677  NZOR: ae3f9af3-deab-4ab5-81b2-95271baca3df  Open Tree of Life: 781605  Paleobiology Database: 54578  Plazi: 478AC4A9-D409-FADE-31CA-E99CF6F3E971  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000259-2  Tropicos: 42000374  VASCAN: 155  VicFlora: e9650979-d7a8-41f4-ae35-0d3cbda3bc32  Watson & Dallwitz: liliacea  WFO: wfo-7000000336  WoRMS: 382480
Rakel Liehu

| Rakel Liehu |
| --- | --- |
 Rakel Liehu lokakuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1939 (ikä 85) Nivala
Kansalaisuus:   Suomi
Kirjailija
Tuotannon kieli: Suomi
Palkinnot
 Kirjallisuuden valtionpalkinto 2008 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Rakel Maria Liehu (o.s. Tuomi, s. 3. syyskuuta 1939 Nivala) on suomalainen kirjailija.
Liehu kirjoitti ylioppilaaksi Raudaskylän lukiosta vuonna 1958 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi (suomen kieli ja kotimainen kirjallisuus) vuonna 1963. Hän toimi äidinkielen ja historian opettajana Raahen yhteislyseossa lukuvuoden 1963–1964. Hänen vuonna 2003 julkaistu romaaninsa Helene, joka kertoo Helene Schjerfbeckin elämästä, nosti hänet Suomen eturivin kirjailijoiden joukkoon. Hän oli ehdokkaana Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2005. Vuonna 2008 hän sai kirjallisuuden valtionpalkinnon. Liehun runoja on käännetty usealle kielelle. Ennen omia julkaisujaan hän suomensi useita kirjoja saksasta, ruotsista ja englannista Suomen Kirkon Sisälähetysseuran Kirjaneliö-kustantamolle. Rakel Liehun ensimmäinen puoliso vuodesta 1962 oli rovasti Jouko Liehu (8.10.1936–24.9.2008). Heillä on kolme lasta, joista nuorin on filosofi ja kirjailija Heidi Liehu. Toinen puoliso on neurofysiologi, ylilääkäri Veikko Häkkinen.
Tuotanto > Romaanit

Seth Mattsonin tarina (1976)
Punainen ruukku (1980)
Helene (2003)
Valaanluiset koskettimet (2020)
Tuotanto > Runot

Ihmisen murhe on yhteinen (1974)
Savikielellä minä ylistän (1975)
Valo, läheisyys (1977)
Runoja 1974–1977 (1978)
Liian lähellä, liian äkkiä (1982)
Gammayökkönen (1985)
Joki sepittää minulle (1987)
Sininen Lasarus (1990)
Kubisseja (1992)
Murehtimatta! smaragdinen (1993)
Readymade (1995)
Skorpionin sydän (1997)
Runot 1974–1997 (2002)
Bul bul (2007)
Älä vielä lähde (2010)
Cocoduu Cocodaa (2022)
Tuotanto > Näytelmät

Mitä pimeämpi yö..., TV-elokuva Mathilda Wreden elämästä. Televisioteatteri 1991
Eeva. Näytelmä (yhd. Heidi Liehun kanssa). Teatteri Raivoisat Ruusut, kansainvälinen teatterifestivaali, Helsinki 1994
Tuotanto > Muu tuotanto

Pullinen. Laila Pullisen veistoskielestä ja tiestä (1993)
Kubisseja (Käännös englanniksi, Penumbra Press 1999)
Sininen kala: välähdyksiä elämästä (Esseitä, 1999)
Helene (Käännökset  ruotsiksi, Forum 2003, norjaksi, Gyldendal 2006 ja viroksi, NyNorden 2013)
Tuotanto > Näytelmäsovitus

Seth Mattsonin tarina, dramatisointi ja käsikirjoitus Eija-Elina Bergholm, ohjaus Tuija-Maija Niskanen, Yle Televisioteatteri 1979
Punainen ruukku, käsikirjoitus ja ohjaus Eija-Elina Bergholm, Yle Televivioteatteri 1985
Helene, näytelmäsovitus, Helena Kallio, teatteri Avoinet Ovet
Tuotanto > Elokuvasovitus

Helene, ohjaus Antti J. Jokinen, 2020
Palkinnot

Tornion kaupungin taidepalkinto 1980
Lapin läänin taidepalkinto 1980
Suomen maakuntakirjailijoiden kirjallisuuspalkinto 1980
Kirkon kirjallisuuspalkinto 1986
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon tunnustuspalkinto 1992
Valtion 5-vuotinen taiteilija apuraha 1988 ja 1992
Runeberg-palkinto 2004
Kiitos kirjasta -mitali 2004
Valtion taiteilijaeläke 2004
Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali 2006
Kirjallisuuden valtionpalkinto 2008
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2009
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rakel Liehu Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Rakel Liehu Wikisitaateissa
Rakel Liehun runoja Electric Verses -verkkoantologiassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Carl Eldh

Carl Eldh ateljeessa, noin 1935.
Carl Johan Eldh (10. toukokuuta 1873 Film, Uplanti – 26. tammikuuta 1954 Tukholma), oli ruotsalainen kuvanveistäjä.
Eldhin isä oli seppä, ja 19-vuotiaana Carl aloitti opinnot Tekniska högskolanissa. Vuosina 1897–1904 hän oleskeli Pariisissa. Hän sai vaikutteita Auguste Rodinilta. Eldh teki aikansa poliitikoista ja taiteilijoista rinta- ja kokovartalokuvia veistoksellisten monumentaalitöiden ohella.
Tultuaan kotiin Pariisista hän tapasi Elise Perssonin, ja vuonna 1907 heille syntyi tytär Brita. Vuonna 1921 vaimo ja lapsi muuttivat Kaliforniaan. Carl Eldhin kuoleman jälkeen Brita Eldh vaikutti tarmokkaasti Eldhin ateljeemuseon perustamiseen. Ateljeemuseo toimii 1918 valmistuneessa Eldhin entisessä ateljeessa, joka sijaitsee Tukholman keskustan pohjoislaidalla Bellevueparken-puistossa.
Eldh oli Christian Erikssonin ja Carl Millesin kanssa Ruotsin huomattavimpia kuvanveistäjiä 1900-luvun alkupuolella. Eldh työskenteli monien arkkitehtien, kuten Ivar Tengbomin, Erik Lallerstedtin ja Ragnar Östbergin kanssa.
Kuvia

"August Strindberg", Tegnérlunden, Tukholma
"Sången", Stadshusparken, Tukholma
"Strömkarlen", Strömkarlsbron, Trollhättan
"Den unge Strindberg i Skärgården"
Veistos Filmstadenissa Råsundassa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Carl Eldhs Ateljémuseum
Lisää Carl Eldhistä (SIC)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi 
Taiteenala:  KulturNav 2  Musée d'Orsay  RKD Artists 
Muut:  Europeana
Erik Lindorm

| Erik Lindorm> Gustaf Erik Jonsson |
| --- | --- |
 Erik Lindorm
Henkilötiedot
Syntynyt: 1889 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 1941 (51–52 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gustaf Erik Lindorm, oik. Gustaf Erik Jonsson (1889 Tukholma, Ruotsi – 1941 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen runoilija ja toimittaja.
Lindorm oli pilalehti Naggenin toimittaja 1913–1922 ja Bonniers Veckotidningin toimittaja 1924–1930. Hänen runotuotannossaan on voimakas yhteiskunnallinen motiivi, ja siksi hänet on sijoitettu työläiskirjailijoihin. Keskustelua synnytti eroottissisältöinen runokokoelma På marsch (1934). Hän on kirjoittanut myös pakinoita ja näytelmiä.
Suomennettuja runoja

Runoja antologiassa Kevätsade: valikoima ruotsalaista lyriikkaa , suom. Elina Vaara ja Lauri Viljanen, Porvoo: WSOY 1926
Arki-ilta (En vardagskväll), suom. Lauri Viljanen
Iltapäivä (En eftermiddag), suom. Elina Vaara
Isä ja poika (En fader med sin son), suom. Lauri Viljanen
Laulu nuoruudessa (Sång i ungdomen), suom. Lauri Viljanen
Onnen hetki (Det späda barnet: Lyckans minut), suom. Lauri Viljanen
Isä ja poika, suom. Uuno Kailas, teoksissa Uuno Kailas, Runot 1922–1931 SKS 2002 ISBN 951-746-314-6 ja Lausuntaohjelmistoa (1929), WSOY 1929
Isä ja poika, nimetön suomentaja (Kailas tai Viljanen?) teoksessa Onnellinen päivä: runoja lapsista, koonnut Kasimir Kramsu, Helsinki: Gummerus 2013 ISBN 978-951-20-9153-9
Konfirmantit (Konfirmander), suom. Aale Tynni, teoksessa Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Kuollut työläisvaimo: I (En död arbetarhustru), suom. Yrjö Jylhä?, teoksessa Yrjö Jylhä, Runon pursi: maailmankirjallisuuden kertovaa runoutta Porvoo–Helsinki: WSOY 1934
Kuollut työläisvaimo: II, suom. Yrjö Jylhä, teoksessa Runon pursi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Erik Lindorm Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Marie Linder

| Marie Linder |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1840 Pietari
Kuollut: 5. maaliskuuta 1870 (29 vuotta) Helsinki
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marie Linder (o.s. Musin-Puškin, alk. ven. Мария Мусина-Пушкина; 8. joulukuuta 1840 Pietari – 5. maaliskuuta 1870 Helsinki) oli venäläis-suomalainen Kytäjän kartanon emäntä ja yksi Suomen ensimmäisistä naiskirjailijoista.
Elämäkerta

Linderin vanhemmat olivat Musin-Puškin-sukuun kuulunut kreivi Vladimir Musin-Puškin (Moussine-Pouchkine, 1798–1854) ja tämän suomalaissyntyinen puoliso Emelie Stjernvall (1811–1846), jonka isä oli maaherra Carl Johan Stjernvall ja isäpuoli prokuraattori Carl Johan Walleen. Isänsä puolelta Linder oli kaukaista sukua runoilija Aleksandr Puškinille. Äitinsä kuoltua kuusivuotias Marie Linder muutti Suomeen Träskändan kartanoon tätinsä Aurora Karamzinin luo. Isänsä kuoltua vuonna 1854 Linder lähetettiin kotiopettajattaren seurassa Ranskaan sisarensa Alinen (Aleksandrine) luo. Tämänkin kuoltua vuonna 1858 Linder palasi takaisin Suomeen, jossa Aurora Karamzin esitteli sisarentyttärensä pietarilaiselle seurapiirilleen, joka oli koko keisarikunnan ylin.
Linder alkoi harrastaa kirjoittamista jo varhain mutta harrastus jäi syrjään hänen mentyään vuonna 1859 naimisiin Constantin Linderin kanssa. Parille syntyi kolme lasta: Emilie (s. 1861), Hjalmar (s. 1862) ja Marie (s. 1863). He asettuivat vuonna 1862 asumaan Kytäjän kartanoon, jota hoidettiin menestyksekkäästi ja edistyksellisesti. Linderit perustivat omalla kustannuksellaan Kytäjän ensimmäisen kansakoulun vuonna 1864 ja avustivat vuosien 1867–1868 suurten nälkävuosien aikana hädänalaisia. Linder tapasi keisari Aleksanteri II:n tämän vieraillessa Helsingissä vuoden 1863 valtiopäivien avajaisissa ja pyysi tätä antamaan valtakuntansa alamaisille uskonnonvapauden, jotta hän voisi erota ortodoksisesta kirkosta ja liittyä miehensä ja lastensa luterilaiseen kirkkoon.
Vuonna 1865 kuolleen pankinjohtaja Henrik Borgström nuoremman on väitetty olleen Linderin salainen rakastaja. Borgström kuoli virallisen tiedon mukaan ratsastusonnettomuudessa, mutta huhun mukaan hän olisi loukkaantunut kuolettavasti hypättyään Kytäjän kartanon toisen kerroksen parvekkeelta paetessaan Constantin Linderiä, joka olisi yllättänyt hänet yhdessä Marien kanssa.
Avioliiton vaikeudet ja neljännen lapsen kuolema vuonna 1865 saivat Marie Linderin palaamaan takaisin kirjoitusharrastuksensa pariin. Tämän tuloksena syntyi ensin Vecko-Biblioteket-lehteen nimimerkillä Stella kirjoitettuja novelleja ja sitten samalla nimimerkillä romaani Aikamme nainen (En qvinna af vår tid, joka julkaistiin vuonna 1867. Romaanin päähenkilö Lucy kamppailee tuon ajan yhteiskunnan naisille asettamia rajoitteita vastaan, ja romaanissa kuvataan hänen suhdettaan itsevaltaiseen isäänsä, kihlattunsa Edvardiin, jota Lucy itse pitää vastenmielisenä, sekä rakastettuun Oscariin, jonka kanssa Lucylla on platoninen suhde.
Linder ei julkaissut useampia teoksia, sillä hän kuoli muutama vuosi romaanin ilmestymisen jälkeen. Virallisen tiedon mukaan kuolinsyy oli kouristuskohtaus,lähde? mutta kyseessä saattoi olla myös itsemurha. Linderin on väitetty ottaneen yliannostuksen kloroformia, jota lääkäri oli antanut hänen annostella itselleen kipulääkkeeksi.
Linder on haudattu Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle Helsinkiin.
Teokset

Aikamme nainen: luonteenkuvaus (1867). Alkuperäinen nimi En qvinna af vår tid. Suom. Benita Holopainen. Suomeksi julkaissut Antikvariaatti Vilho, Helsinki 2009. ISBN 978-952-92-5297-8
Kirjallisuutta

Lehto, Katri: Marie Linder, Kytäjän kreivitär. Otava 1985. ISBN 951-1-08596-4
Wickman, Maj: Marie Linder: Liv & litteratur.  Helsingfors:  Omakustanne, 2003.  ISBN 952-91-5883-1
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Marie Linderin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa.
En qvinna af vår tid. (Arkistoitu – Internet Archive) Marie Linderin romaani.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Waldemar Lindberg

Ferdinand Waldemar Lindberg (30. lokakuuta 1891 Tammisaari – 17. elokuuta 1969) oli suomalainen jääkäri ja päällikkölääkäri sekä lääketieteen lisensiaatti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän joutui komennuksellaan Suomeen santarmien pidättämäksi ja hänestä tuli lopulta Spalernajan vanki ja niin sanottu kalterijääkäri. Myöhemmissä Suomen sodissa hän toimi lääkintätehtävissä ja sotien jälkeen hän loi uransa rautateiden lääkärinä.
Perhe ja Opinnot

Hänen vanhempansa olivat kirjanpitäjä August Ferdinand Lindberg ja Sofia Karolina Handström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Kirsti Hedvig Hedmanin kanssa.Heille syntyi kolme tytärtä: Inger v.1930 - 2011 (vuodesta1953 Korkeakivi ) Anita v.1932 ( vuodesta1953 Vartiainen ) ja Ann-Sofi v.1942
W.Lindberg kirjoitti ylioppilaaksi Tammisaaren ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopistossa vuosina 1912–1915 ja 1918–1925 ja suoritti Lääketieteen alkututkinnon vuonna 1913, lääketieteen kandidaattitutkinnon vuonna 1918, lääketieteen lisensiaattitutkinnon vuonna 1925.
Jääkärikausi

Lindberg liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Kurssilta hänet komennettiin erikoistehtäviin Suomeen 17. kesäkuuta 1915.
Suomeen hän saapui lopulta elokuun lopussa vuonna 1915. Hänen toimintansa loppui Suomessa hänen jouduttua santarmien pidättämäksi maaliskuun alussa vuonna 1916. Häntä pidettiin vangittuna Suomenlinnassa syyskuuhun saakka, jona aikana hänen kuulusteluistaan vastasi Serebrjakoff. Kuulusteluiden jälkeen hänet siirrettiin Katajanokan lääninvankilaan, missä oli poliittisille vangelle järjestetty tilat entiseltä naisosastolta. Katajanokalta hänet siirrettiin muutaman viikon kuluttua Pietariin Spalernajan vankilaan, jonka matkan hän suoritti tyylikkäästi tukevat kahleet raajoissaan ja ylioppilaslakki päässään. Spalernajassa hän sai sellikaverikseen Arvo Ahdin. Spalernajasta hän vapautui Venäjän vallankumouksen pyörteissä 12. maaliskuuta 1917.,
Suomen sisällissota

Lindberg liittyi sisällissodan alkaessa Itä-Uudenmaan suojeluskuntaan ja toimi niiden kouluttajana. Hän koulutti joukkoja muun muassa Liljendalissa, Pernajassa ja Loviisassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin komppanianpäällikkönä Loviisassa. Lindberg siirtyi Pellingin joukkojen mukana Suomenlahden yli Viroon, mistä hän palasi saksalaisten mukana Hankoon. Hangossa hän sai määräyksen toimia Tammisaaren sotilaspäällikkönä ja johtaa saksalaisten joukkojen mukana noin 100-miehistä suojeluskuntaosastoa sivustavarmistuksena Tammisaaresta Karjaan ja Lohjan kautta Kärkölään.
Sisällissodan jälkeinen aika

Lindberg määrättiin sisällissodan jälkeen heinäkuussa 1918 sotilaspäällikön virkansa ohella Tammisaaren vankileirin ylilääkärin apulaiseksi. Hän erosi tehtävästä elokuussa vuonna 1918, jonka jälkeen hän hoiti lyhyitä aikoja sotilas-, kunnan-, kaupungin- ja sairaalanlääkärin toimia useilla eri paikkakunnilla ja sairaaloissa vuosina 1920–1925. Vuodesta 1925 alkaen hän toimi yksityislääkärinä Riihimäellä vuoteen 1927 saakka, jolloin hän siirtyi 2. tehtaanlääkäriksi Kemiyhtiön palvelukseen Karihaaraan 1. heinäkuuta 1927 alkaen työskennellen samalla Kemin sotilaspiirin lääkärinä kesäkuusta 1930 alkaen. Molempia tehtäviä hän hoiti vuoteen 1939 saakka.
Talvi-, jatko- ja Lapinsota

Lindberg toimi talvi- ja jatkosodan aikana lääkärinä varuskuntasotilassairaaloissa ja päällikkölääkärinä sairaalajunassa Kemin ja Rovaniemen alueella. myöhemmin hän toimi lääkärinä Suomen Punaisen Ristin ja Suomen Huollon sairaalassa Karihaarassa vuoteen 1942 saakka, jolloin hän siirtyi Pörhölän keuhkotautiparantolaan, missä hän palveli vuoteen 1945 saakka. Hän osallistui Lapinsodassa lääkintäpalveluun Lappia evakuoitaessa. Sotien jälkeen hän työskenteli edelleen Pörhölän keuhkotautiparantolan lääkärinä vuoteen 1949 saakka, jonka jälkeen hän toimi lääkärinä Valtion Rautateillä (VR) aina vuoteen 1969 saakka. W.Lindberg oli myös Kemin Sotilaspiirin lääkäri. Yksityislääkärin praktiikkaa hän hoiti koko elämänsä ajan pitäen vastaanottoa Kemissä ensin Meripuistokatu 23:ssa kirkkoa vastapäätä ja 1950-luvulta alkaen Kauppakatu 17:ssä kuolemaansa saakka v.1969. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Jääkäri 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki |
Elinkeino-oikeus

Elinkeino-oikeus on oikeudenala, jonka piiriin kuuluvat elinkeinonharjoittamista ja elinkeinon harjoittamisen oikeutta koskevat asiat. Joissakin maissa elinkeino-oikeus on elinkeinoasioita käsittelevä erityistuomioistuin. Subjektiivisena oikeutena elinkeino-oikeus tarkoittaa jokaiselle kansalaiselle kuuluvaa oikeutta harjoittaa elinkeinoa.
Elinkeino-oikeus sijoittuu oikeudenalojen jaottelussa markkinaoikeuden alalohkoksi. Markkinaoikeuden muut osa-alueet ovat kilpailuoikeus eli kilpailunrajoitusoikeus, kilpailumenettelyoikeus, tuotepolitiikkaan ja tuoteturvallisuuteen liittyvä oikeus sekä kuluttajaoikeus eräiltä keskeisiltä osiltaan. Markkinaoikeus luo puitteet elinkeino- ja yritystoiminnalle. Laajasti ymmärrettyy elinkeino-oikeuteen kuuluvat elinkeinojen harjoittamista, julkista yritystoimintaa, maassa olevia ulkomaisia elinkeinonharjoittajia, talouspolitiikkaa, ulkomaankauppaa, valuuttamääräyksiä ja yritystoiminnan valvontaa säätelevät normit ja oikeuskäytäntö. Elinkeino-oikeuden pyrkimyksenä on ohjata elinkeinotoimintaa oikeana ja tarkoituksenmukaisena pidettyyn päämäärään. Sitä varten säädetty lainsäädäntö on eri yhteiskunta- ja talousjärjestelmissä erilainen.