stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusplatonismi
Kristitty uusplatonismi

Kristinuskon saavutettua merkittävän aseman uusplatonismia käytettiin pakanuuden puolustamiseen kristinuskoa vastaan. Kuitenkin myös monet kristityt saivat paljon vaikutteita uusplatonismista. Uusplatonismin kristityissä tulkinnoissa Ykseys on tulkittu Jumalaksi. Kristinuskon ja uusplatonismin yhteensulautumista edesauttoivat muun muassa näkemykset ykseydestä korkeimpana hyvänä, korkeimman olennon eri hypostaaseista eli olemuksista (vertaa kolminaisuusoppiin), sielusta sekä rakkauden merkityksestä.
Uusplatonismin opetukset auttoivat kirkkoisä Augustinusta tämän oman kertoman mukaan hylkäämään dualistisen manikealaisuuden ja kääntymään kristinuskoon. Kun hän kolme tai neljä vuotta vuonna 387 suoritetun kasteensa jälkeen kirjoitti tutkielmansa Tosi uskonnosta, hän tulkitsi kristinuskoa edelleen uusplatonilaisesta näkökulmasta. Kun hänet vihittiin papiksi ja piispaksi ja hän hankki enemmän tuntemusta Raamatusta, hän oppi näkemään eroja uusplatonilaisuuden ja kristinuskon välillä. Hänen myöhemmän ajattelunsa alisteisuus Raamatulle on täysi vastakohta ei-kristillisen filosofian ajattelulle. Uusplatonismin lisäksi hän sai vaikutteita kuitenkin myös keskiplatonisteilta, kuten Cicerolta.
Monet kristityt saivat kuitenkin hänenkin jälkeensä vaikutteita uusplatonilaisuudesta. Merkittävin ja vaikutusvaltaisin kristitty uusplatonikko ja mystikko oli 400-luvulla vaikuttanut kirjoittaja, joka tunnetaan nimellä Pseudo-Dionysios Areopagita. Hänen teoksensa ovat olleet merkittäviä sekä itäiselle että läntiselle kristinuskolle ja vaikuttivat laajalti ajatteluun keskiajalla. Johannes Scotus Eriugenan 800-luvun käännös eräästä hänen teoksestaan oli laajalti käytössä. Monet myöhemmät keskiajan mystikot, kuten Mestari Eckhart, olivat uusplatonilaisia.
Varhaiskristillisinä aikoina uusplatonilaisuus vaikutti huomattavasti myös gnostilaisuuteen, myöhemmin harhaopiksi julistettuun kristilliseen mystiikkaoppiin. Plotinos kuitenkin torjui gnostilaisuuden toisen Enneadin yhdeksännessä traktaatissa, nimeltään Niitä vastaan, jotka katsovat maailmankaikkeuden luojan ja maailmankaikkeuden itsensä olevan pahoja, yleisesti tunnettu nimellä Gnostilaisia vastaan. Oppinsa Platonin ajatuksiin perustavina uusplatonilaiset paheksuivat erityisesti gnostilaista käsitystä demiurgista, jumaluudesta, jota Platon käsitteli Timaioksessa. Jotkut tutkijat ovat katsoneet, että myös uusplatonismi olisi saanut vaikutteita kristinuskolta. Tämä saattoi tapahtua gnostilaisuuden välityksellä.
Uusplatonismi jatkui itäisessä kirkossa itsenäisenä perinteenä, ja lännessä sen esitteli uudelleen Plethon. Renessanssin ajan Italiassa sen herättivät henkiin muun muassa Marsilio Ficino, Medicit ja Sandro Botticelli. Thomas Taylor kirjoitti laajalti platonismista ja käänsi englanniksi lähes koko Platonin tuotannon. Uusplatonismi on vaikuttanut myös joihinkin nykyisiin kristittyihin teologeihin.
Juutalainen ja islamilainen uusplatonismi

Keskiajalla uusplatonilaiset ajatukset vaikuttivat juutalaisten kabbalistien, kuten Iisak Sokean, ajatteluun. Kabbalistit kuitenkin muokkasivat uusplatonilaisia oppeja sopimaan omiin monoteistisiin uskomuksiinsa. Solomon ibn Gabirol oli myös tunnettu juutalainen uusplatonikko. Tällä ajalla uusplatonistiset ajatukset vaikuttivat myös islamilaisiin ja sufilaisiin ajattelijoihin kuten al-Farabiin ja hänen kauttaan Avicennaan.
Islamilainen uusplatonismi kehittyi ympäristössä, joka oli jo alun perinkin kyllästetty Plotinoksen ja Aristoteleen ajattelulla. Ensin mainittu opiskeli Aleksandriassa, ja aleksandrialaisiin piireihin kuuluivat myös monet muut uusplatonilaiset, kuten Porfyrios ja Proklos. Näihin oppineisiin liittyvät kaksi islamilaisen uusplatonilaisuuden kannalta tärkeää teosta, pseudo-Aristoteleen Aristoteleen teologia sekä Liber de causis (Syiden kirja). Ensiksi mainitulla ei ole todellisuudessa mitään tekemistä Aristoteleen kanssa, vaan se sisältää yhteenvedon Enneadien kirjoista IV–VI pienillä lisäyksillä. Viimeksi mainittu taas perustui Prokloksen teokseen Teologian alkeet. Muita merkittäviä islamilaiseen filosofiaan liittyviä keskuksia Aleksandrian ohella olivat Gundishapur ja Harran.
Islamilaiset uusplatonikot painottivat yhtä Koraanin Jumalan aspektia, ylimaallisuutta, ja unohtivat toisen, luovan aspektin. Uusplatonisteille kaikki asiat emanoituivat jumaluudesta. Islamilaiset filosofit olivat enemmän tai vähemmän kyllästettyjä aristotelismilla tai uusplatonilaisuudella, ja usein molemmilla. Al-Kindi, islamilaisen filosofian isä, oli uusplatonilainen, mutta islamilainen uusplatonismi huipentui al-Farabin ja Ibn Sinan kehittämissä monimutkaisissa emanaatiohierarkioissa. Heidän näkemyksensä ovat myöhemmin kehittyneet myöhempien ajattelijoiden valojen emanaatiohierarkiaksi, jota esitti muun muassa Shihab al-Din al-Suhrawardi, ja Olemisen Ykseyden opiksi, jota esitti Ibn al-'Arabi. Al-Ghazali ja Ibn Rushd vastustivat uusplatonilaisia näkemyksiä voimakkaasti, mutta viimeksi mainittu hyökkäsi myös ensin mainittua vastaan, koska tämä vastusti kaikkea filosofiaa.
Uusplatonismi vaikutti suuresti šiamuslimeihin jotka tunnetaan isma'ileina ja siitä tuli heidän teologiansa osa. Vaikka uusplatonismi menetti suurimman merkityksensä, se jätti pysyvän jäljen islamilaisen maailman uskonnolliseen, historialliseen ja kulttuurilliseen perintöön, ja vaikuttaa ismailiittien kautta nykyäänkin.
Renessanssin ja uuden ajan uusplatonismi

Renessanssin uusplatonismia ei voida varsinaisesti pitää koulukuntana tai edes selkeänä liikkeenä. Päinvastoin kuin humanismi tai aristotelismi, sillä ei ollut koulutusohjelmia eikä se näin ollen ollut osa koulutusta. Marsilio Ficinon ja Cosimo de’ Medicin perustaman Firenzen Akatemian ohella se sai vain vähän institutionaalista tukea. Vain muutamat filosofit, kuten Ficino, Johannes Bessarion, Nicolaus Cusanus ja Giovanni Pico della Mirandola voidaan lukea selkeästi uusplatonilaisiksi. Aatehistoriassa renessanssin uusplatonismi on merkittävintä siinä, että se vaikutti useisiin muihin filosofioihin, sekä kulttuuriin, kuten kirjallisuuteen, maalaustaiteeseen ja musiikkiin.
Humanistit, alkaen Petrarcasta, yhdistivät itsensä osittain platonilaiseen filosofiaan reaktiona aristotelismia vastaan, vaikka varhaiset humanistit tiesivätkin platonismista vain vähän, jos mitään. Vasta Bysantin filosofien, kuten Plethonin, siirryttyä länteen italialaiset pääsivät tutustumaan Platonin koko tuotantoon. Ensimmäinen joka otti tehtäväkseen Platonin teosten kääntämisen ja välittämisen muulle Euroopalle oli kardinaali Bessarion, joka oli ollut Plethonin oppilaana tämän vieraillessa Italiassa ja omaksunut näin platonismin. Bessarionin aloittama käännöstyö valmistui muutamassa kymmenessä vuodessa, kun Ficino otti tehtäväkseen mammuttimaisen työn Platonin teosten kääntämisestä latinan kielelle.
Ensimmäinen laajalti vaikuttanut italialaisen renessanssin uusplatonilainen filosofi oli Nicolaus Cusanus, joka kehitti rikkaan ja monimutkaisen näkemyksen maailmankaikkeudesta ja inhimillisestä tiedosta. Hänen tärkeimpiin ja kauaskantoisimpiin ajatuksiinsa kuului ajatus matemaattisesta tiedosta aina täysin varmana tietona. Sellaisena matemaattiset tieteet olivat hänen mukaansa korkeampia kuin muut tieteet, mukaan lukien Aristoteleen kvalitatiivinen empirismi. Cusanus myös katsoi, että Jumalan mielessä oli olemassa yksi, arkkityyppinen idea, joka oli läsnä kaikissa muissa ideoissa ja fyysisissä kappaleissa. Oikealla ymmärryksellä oli mahdollista päästä tähän arkkityyppiseen ideaan tutkimalla mitä tahansa asiaa tai kappaletta.
1600-luvulla Cambridgen platonistit kannattivat uusplatonismia toisaalta puritaanien dogmatismia ja toisaalta ajan muita filosofisia näkemyksiä, kuten René Descartesin kartesiolaisuutta ja Thomas Hobbesin materialismia, vastaan.
Vaikutus

Uusplatonismi on vaikuttanut länsimaiseen kulttuuriin erityisesti kahden aspektin kautta: toisaalta painottaessaan matematiikan ensisijaisuutta ja varmaa totuutta, toisaalta Ficinon platonista rakkautta koskevien ajatusten kautta. Siinä missä renessanssiajan taiteilijat, ajattelijat ja muut kulttuurintuottajat omaksuivat uusplatonismista vain osia, platonisen rakkauden ajatus vaikutti laajalle kaikkeen kulttuuriin.
Nicolaus Cusanus laajensi platonilaista ajatusta siitä, että matematiikka oli täydellisen varmuuden muoto, radikaaliksi teesiksi, jonka mukaan matematiikka edusti jumalallisia ideoita. Tämä uusplatonilaisten laajalti omaksuma kanta muodostui kokonaisen uuden tieteen pohjaksi. Sydänkeskiajalla tieteellistä tutkimusta hallitsi kvalitatiivinen, empiirinen aristoteelinen tiede, johon oli yhdistynyt arabifilosofi Averroeksen oppi siitä, että fyysisen maailman tutkimuksen ei tulisi koskaan sisältää Jumalaa tai muuta metafysiikkaa koskevia pohdiskeluita. Vastakohtana tälle, uusplatonilaiset uskoivat, että fyysinen maailma oli perusteiltaan matemaattinen ja että tieto tästä matematiikasta tarjoaisi pääsyn jumalalliseen mieleen.
Kuuluisimmat tämän tieteellisen mielipiteen omanneista olivat Johannes Kepler ja vuosisata myöhemmin Galileo Galilei. Kepler uskoi, että maailmankaikkeuden matematiikka oli totuutta maailmankaikkeudesta. Ennen Kepleriä tähtitieteilijät ja astrologit uskoivat, että kvalitatiivinen ymmärrys maailmankaikkeudesta ohitti kvantitatiivisen ymmärryksen.
Ptolemaioksen maailmankuva, joka selitti taivaankappaleiden liikkeet matemaattisesti suhteessa keskellä sijainneeseen Maahan, oli jo pitkään katsottu matemaattisesti järjettömäksi. Vaikka siinä ei ollutkaan matemaattisesti paljon järkeä, se oli tarjonnut kuitenkin jonkinlaisen matematiikan, jolla taivaankappaleiden liikkeet voitiin ennustaa jotenkuten oikein. Keplerille tähtien ja planeettojen liikkeiden matematiikka oli tähtien ja planeettojen liikettä – kaikkein rationaalisin matemaattinen maailmankaikkeus oli sellainen, jossa planeetat ja tähdet kiersivät aurinkoa. Koska tämä oli matemaattisesti rationaalisinta, se edusti hänelle myös fyysistä totuutta. Tämä edusti täydellistä matemaattista uudelleensuhtautumista fyysisiin ilmiöihin.
Vaikka Galilein suhde uusplatonismiin on paljon kiistanalaisempi, hän vaikuttaa perineen uusplatonismista ainakin tämän saman suhtautumisen matematiikkaan. Hän katsoi, että maailmankaikkeuden perimmäinen totuus oli matemaattinen. Vasta kun ymmärryksemme maailmankaikkeudesta vastasi maailmankaikkeuden matematiikkaa, voimme sanoa ymmärtävämme maailmankaikkeutta. Vastauskonpuhdistuksen jälkimainingeissa kirkko ei ollut valmis hyväksymään kaikkia johtopäätöksiä, joita tästä näkökulmasta seurasi, kuten ajatusta siitä, että aurinko on aurinkokunnan keskipisteessä. Tämä matemaattinen näkemys maailmankaikkeudesta sai pysyvän jalansijan vasta Newtonin aikana ja muutti eurooppalaisen tieteen pysyvästi.
Nykyajan uusplatonismi

Integraalifilosofi Allan Combs väittää esseessään Inner and Outer Realities: Jean Gebser in a Cultural/Historical Perspective, että kymmentä uuden ajan ajattelijaa voidaan pitää uusplatonilaisina. Hänen mukaansa he ovat: J. W. von Goethe, Friedrich Schiller, F. W. J. Schelling, G. W. F. Hegel, S. T. Coleridge, R. W. Emerson, Rudolf Steiner, Carl Jung, Jean Gebser sekä Brian Goodwin. Hän näkee näiden ajattelijoiden olevan osa perinnettä, joka eroaa sekä empiristisestä, rationalistisesta, dualistisesta että materialistisesta länsimaisesta perinteestä.
Kirjallisuutta

Armstrong, A. H. (toim.): The Cambridge History of Later Greek and Early Medieval Philosophy.  Cambridge:  Cambridge University Press, 1970.  (englanniksi)
Hadot, Pierre: Mitä on antiikin filosofia?.  ((Qu’est-ce que la philosophie antique?, 1995.) Suomentanut Tapani Kilpeläinen)  Tampere:  Niin & näin, 2010.  ISBN 978-952-5503-48-7.
Harris, R. Baine (toim.): The Significance of Neoplatonism.  Norfolk:  International Society for Neoplatonic Studies, 1976.  (englanniksi)
Lloyd, A. C.: The Anatomy of Neoplatonism.  Oxford:  Clarendon Press, 1990.  (englanniksi)
Remes, Pauliina: Neoplatonism.  (Vol. 4 / Ancient Philosophies)  University of California Press, 2008.  ISBN 0520258347.  (englanniksi)
Thesleff, Holger: Platon ja platonismi. Teoksessa Korkman, Petter & Mikko Yrjönsuuri (toim.): Filosofian historian kehityslinjoja.  Helsinki:  Gaudeamus, 1999.  ISBN 951-662-708-0.
Wallis, R. T.: Neoplatonism.  London:  Bristol Classical Press, 1992.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Moore, Edward: Neoplatonism The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Turner, William: Neo-Platonism Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
International Society for Neoplatonic Studies. Malline:€n
Antiikin filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Esisokraattinen filosofia: Miletoslaiset · Pythagoralaiset · Efesoslaiset · Elealaiset · Pluralistit · Atomistit · Sofistit
Sokraattinen filosofia: Akatemialaiset · Peripateetikot · Kyynikot · Kyreneläiset · Megaralaiset · Dialektikot · Elisläiset
Hellenistinen filosofia: Epikurolaiset · Stoalaiset · Skeptikot · Uuspythagoralaiset · Uusplatonistit
Uusplatonismin oppi-isä Plotinos.
Hypatia Aleksandrialainen
Jean Rouget

Jean Marcel Paul Rouget (7. marraskuuta 1916 Rennes – 7. joulukuuta 1998 Boulogne-Billancourt) oli ranskalainen maahockeypelaaja. Hän edusti Ranskaa Berliinin kesäolympialaisissa 1936 ja Lontoon kesäolympialaisissa 1948.
Joni Ruuskanen

Joni Ruuskanen (s. 2. helmikuuta 1988 Anjalankoski, Suomi) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kotkan Työväen Palloilijoita. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja tai hyökkääjä.
Ruuskanen edusti juniorina Purhaa, Kotkan Työväen Palloilijoita ja FC KooTeePeetä, joista jälkimmäisessä hän aloitti uransa aikuisten tasolla. Hän kuului KooTeePeen Veikkausliiga-joukkueeseen kaudet 2005–2008. Liigadebyyttinsä hän teki 27. huhtikuuta 2006 ottelussa Kuopion Palloseuraa vastaan, ja liigaotteluita hän on pelannut yhteensä 15.
Kaudella 2009 Ruuskanen pelasi KooTeePeessä Ykköstä ja kaudella 2010 lappeenrantalaisessa PEPOssa Kakkosta. Kaudeksi 2011 hän palasi KTP:hen.
Vääräjärvi (Kouvola, Jaala)

| Vääräjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°04′40″N, 26°25′31″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Karijärven valuma-alue (14.94)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.945.1.013
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  93,7 m  
Pituus:  760 m  
Leveys:  400 m  
Rantaviiva:  2,364 km  
Pinta-ala:  11,813 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVääräjärvi 
Vääräjärvi  on Kymenlaaksossa Kouvolassa  Jaalan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 760 metriä pitkä, 400 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 11,8 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Karijärven valuma-alueella (14.94), jonka Rautjoen valuma-alueeseen (14.945) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 93,7 metriä mpy.
Jenő Rittich

| Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten telinevoimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Unkari> Miesten telinevoimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tukholma 1912 | Joukkuevoimistelu |  |
Jenő Rittich (myös Reti, 13. tammikuuta 1889 Ujvarad – 24. joulukuuta 1961) oli unkarilainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla budapestilaista BBTE:tä. Rittich oli Tukholman olympialaisissa 1912 voittamassa hopeaa joukkuevoimistelusta.
Jean Collas

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jean Collas vuonna 1900. |  Jean Collas vuonna 1900. |  Jean Collas vuonna 1900. |  |
Maa:   Ranska
Miesten rugby union
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1900 | Rugby union |  |
Miesten köydenveto
|  Hopeaa | Pariisi 1900 | Köydenveto |  |
Jean Collas (3. heinäkuuta 1874 – 30. joulukuuta 1928) oli ranskalainen rugby union -pelaaja, köydenvetäjä ja olympiavoittaja. Hän edusti Ranskaa Pariisin olympialaisissa 1900 kahdessa lajissa: rugby unionissa hän voitti kultaa ja köydenvedossa hopeaa.
Jean-Baptiste-Donatien de Vimeur de Rochambeau

| Jean-Baptiste-Donatien de Vimeur, comte de Rochambeau |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1725 Vendôme, Ranskan kuningaskunta
Kuollut: 10. toukokuuta 1807 (81 vuotta) Thoré, Ranska
Koulutus ja ura
   
 Nimikirjoitus
Jean-Baptiste-Donatien de Vimeur, comte de Rochambeau (Rochambeaun kreivi)  (1. heinäkuuta 1725 Vendôme, Ranskan kuningaskunta – 10. toukokuuta 1807 Thoré, Ranska) oli ranskalainen marsalkka, joka taisteli Yhdysvaltain vapaussodassa komentaen ranskalaisia joukkoja, jotka auttoivat amerikkalaisia voittamaan britit Yorktownin piirityksessä Virginiassa vuonna 1781.
Elämä ja ura

Rochambeauta oli alun perin suunniteltu kirkon palvelukseen, ja hän sai opetusta Blois'n jesuiittakoulussa, mutta isoveljensä kuoleman hän astui armeijaan 16-vuotiaana, ja vuonna 1745 hänestä tuli Orléansin herttuan Ludvig Filipin apulainen, jonka jälkeen hän komensi ratsuväkirykmenttiä. Hän taisteli Itävallan perimyssodassa Böömissä, Baijerissa ja Reininmaalla ja oli vuonna 1747 saavuttanut everstin arvon. Hän osallistui Maastrichtin piiritykseen vuonna 1748, hänestä tuli Vendômen kuvernööri vuonna 1749, ja kun hän oli kunnostautunut vuonna 1756 Menorcan retkikunnassa, hänet ylennettiin jalkaväen prikaatikenraaliksi. Vuosina 1757 ja 1758 hän taisteli Saksassa, erityisesti Krefeldissä, haavoittui useita kertoja Kloster Kampin taistelussa vuonna 1760, nimitettiin vuonna 1761 ratsuväen tarkastajaksi. Ranskan ministerit kysyivät häneltä usein neuvoa sotateknisissä kysymyksissä.
Kun Ranskan kuningas päätti lähettää sotilasjoukon auttamaan Amerikan siirtomaita vapaussodassa, Rochambeau nimitettiin kenraaliluutnantiksi ja määrättiin noin 6 000 miehen vahvuisen joukon komentajaksi auttamaan George Washingtonin johtamia amerikkalaisia englantilaisia vastaan. Hän rantautui Newportiin Rhode Islandille 10. heinäkuuta 1780, mutta jäi sinne toimettomana vuodeksi, koska hän ei halunnut hylätä ranskalaista laivastoa, jonka britit saartoivat Narragansettin lahdella. Viimein heinäkuussa 1781 Rochambeaun joukot pystyivät lähtemään Rhode Islandilta ja marssivat Connecticutin halki Washingtonin luo Hudsonjoelle muutaman kilometrin päähän New Yorkin kaupungista. Rochambeau hoiti diplomaatin ja kenraalin kaksoisvelvollisuudet vieraassa armeijassa hienosti vaikeissa olosuhteissa, joista vähäisin ei ollut hänen ja Washingtonin viileät välit.
Tapaamista seurasi yhdistyneiden joukkojen kuuluisa marssi Yorktowniin, jossa ne 22. syyskuuta liittyivät Gilbert du Motier de Lafayetten joukkoihin. Yorktownissa Charles Cornwallisin johtamat englantilaiset joukot joutuivat antautumaan 19. lokakuuta, jolloin vihollisuudet päättyivät. Rochambeau oli koko ajan asettunut täysin Washingtonin komentoon ja komentanut joukkojaan osana Yhdysvaltain armeijaa. Tunnustukseksi hänen palveluksistaan Yhdysvaltain kongressi antoi hänelle ja hänen joukoilleen kansakunnan kiitokset ja lahjoitti hänelle kaksi englantilaisilta otettua tykkiä. Nämä tykit, jotka Rochambeau vei takaisin Vendômeen, takavarikoitiin vuonna 1792. Palattuaan Ranskaan Ludvig XVI antoi hänelle runsaasti suosionosoituksia. Hän sai Pyhän Hengen ritarikunnan kunniamerkin vuonna 1783 ja Ranskan marsalkan arvon vuonna 1791. Hänet myös nimitettiin Picardien kuvernööriksi. Vallankumouksen aikana hän johti Pohjoisarmeijaa vuonna 1790, mutta erosi vuonna 1792. Hänet pidätettiin suuren terrorin aikana, ja hän välttyi täpärästi giljotiinilta. Napoleon Bonaparte myönsi hänelle eläkkeen vuonna 1804, ja hänet palkittiin Kunnialegioonan suurupseerin ristillä. Viimeisinä elinvuosinaan Rochambeau saneli muistelmansa, jotka ilmestyivät kahtena niteenä Pariisissa vuonna 1809.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jean-Baptiste-Donatien de Vimeur de Rochambeau Wikimedia Commonsissa
Jean-Claude Pascal

Jean-Claude Pascal (oik.) ja saksalainen valokuvaaja Horst Grund vuonna 1968.
Jean-Claude Pascalin hauta
Jean-Claude Pascal, oikealta nimeltään Jean-Claude Villeminot, (24. lokakuuta 1927 Pariisi – 5. toukokuuta 1992 Pariisi) oli ranskalainen laulaja ja näyttelijä.
Pascal edusti kahdesti Luxemburgia Eurovision laulukilpailussa. Hän voitti vuoden 1961 kilpailun kappaleella ”Nous les amoureux”. Hän oli toinen kilpailun voittanut miessolisti vuoden 1958 voittajan André Claveaun jälkeen. Kappaleen oli säveltänyt Jacques Datin ja sanoittanut Maurice Vidalin. Kaksikymmentä vuotta myöhemmin Pascal osallistui vuoden 1981 kilpailuun ja sijoittui yhdenneksitoista kappaleella ”C’est peut-être pas l’Amérique”.
Pascal julkaisi vuonna 1986 omaelämäkertansa La Beau masque. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1992.
Filmografia

Un grand patron
Quattro rose rosse
Ils étaient cinq
Le Jugement de Dieu
Le Plus heureux des hommes
Le Rideau cramoisi
La Forêt de l’adieu
Un caprice de Caroline chérie
Alerte au sud
La Rage au corps
Les Enfants de l’amour
Le Coeur frivole ou La galante comédie
Le Chevalier de la nuit
Si Versailles m’était conté
Le Grand jeu
I Tre ladri
Les Mauvaises rencontres
Le Fils de Caroline chérie
Milord l’Arsouille
La Châtelaine du Liban
Le Salaire du péché
Las Lavanderas de Portugal
Guinguette
Pêcheur d’Islande
Le Fric
Die Schöne Lügnerin
Préméditation
Les Arrivistes
La Encrucijada
Le Rendez-vous
La Salamandre d’or
Vol 272
Poppies Are Also Flowers
Comment ne pas épouser un milliardaire
Las 4 bodas de Marisol
Indomptable Angélique
Angélique et le sultan
Unter den Dächern von St. Pauli
Au théâtre ce soir: Les Français à Moscou
Le Temps de vivre, le temps d’aimer
Le Chirurgien de Saint-Chad
Liebe läßt alle Blumen blühen
Au théâtre ce soir: Adieu Prudence
Aiheesta muualla

Jean-Claude Pascal Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jean-Claude Pascal Elonetissä.
Jean-Claude Pascal Myspacessa (englanniksi)
voittajat
| --- | --- |
1950–luku:   1956: Lys Assia  1957: Corry Brokken  1958: André Claveau  1959: Teddy Scholten 
1960–luku:   1960: Jacqueline Boyer  1961: Jean-Claude Pascal  1962: Isabelle Aubret  1963: Grethe & Jørgen Ingmann  1964: Gigliola Cinquetti  1965: France Gall  1966: Udo Jürgens  1967: Sandie Shaw  1968: Massiel  1969: Frida Boccara · Lenny Kuhr · Lulu · Salomé 
1970–luku:   1970: Dana  1971: Séverine  1972: Vicky Leandros  1973: Anne-Marie David  1974: Abba  1975: Teach-In  1976: Brotherhood of Man  1977: Marie Myriam  1978: Izhar Cohen / Alphabeta  1979: Gali Atari / Milk & Honey 
1980–luku:   1980: Johnny Logan  1981: Bucks Fizz  1982: Nicole  1983: Corinne Hermès  1984: Herreys  1985: Bobbysocks  1986: Sandra Kim  1987: Johnny Logan  1988: Céline Dion  1989: Riva 
1990–luku:   1990: Toto Cutugno  1991: Carola  1992: Linda Martin  1993: Niamh Kavanagh  1994: Paul Harrington / Charlie McGettigan  1995: Secret Garden  1996: Eimear Quinn  1997: Katrina and the Waves  1998: Dana International  1999: Charlotte Nilsson 
2000–luku:   2000: Olsen Brothers  2001: Tanel Padar / Dave Benton / 2XL  2002: Marie N  2003: Sertab Erener  2004: Ruslana  2005: Elena Paparizou  2006: Lordi  2007: Marija Šerifović  2008: Dima Bilan  2009: Alexander Rybak 
2010–luku:   2010: Lena  2011: Ell & Nikki  2012: Loreen  2013: Emmelie de Forest  2014: Conchita Wurst  2015: Måns Zelmerlöw  2016: Jamala  2017: Salvador Sobral  2018: Netta Barzilai  2019: Duncan Laurence 
2020–luku:   2020: Ei järjestetty  2021: Måneskin  2022: Kalush Orchestra  2023: Loreen  2024: Nemo