Tapio Rautavaara
Musiikkiura > Levytykset

Ensimmäinen Rautavaaran levytys oli vuonna 1946 julkaistu venäläinen romanttinen sävelmä ”Lokki”. Se julkaistiin B-puolena salanimellä T. Rantanen, ja levyn A-puolella oli Georg Malmsténin kappale ”Jäähyväiset”. Levy ei herättänyt huomiota. Seuraavaksi Rautavaara levytti yhdessä Helismaan kanssa J. Alfred Tannerin lauluja. Joidenkin mielestä Tannerin humoristiset kupletit eivät sopineet Rautavaaran jäyhään ja totiseen tyyliin. Rautavaara levytti silti Tannerin tuotantoa myöhemmin useaan otteeseen. Tannerin vakavasta laulusta ”Laulu on iloni ja työni” tuli Rautavaaralle erityisen läheinen, ja sitä hän esitti myöhemmin keikoillaan koko uransa ajan. Ensimmäinen klassikoksi muodostunut levytys oli maaliskuussa 1949 tehty ”Päivänsäde ja menninkäinen”, joka oli todennäköisesti Rautavaaran useimmin esittämä laulu. Saman vuoden syyskuussa hän levytti toisen uransa kestosuosikin ”Reissumies ja kissa”, joka oli heti menestys.
Rautavaara teki monet Reino Helismaan sanoittamat ja Toivo Kärjen säveltämät kappaleet tunnetuiksi. Suuren osan sovituksista teki Kärki, mutta Rautavaaran kappaleita sovittivat myös muiden muassa George de Godzinsky ja Georg Malmsten. Rautavaaran ja Helismaan väitetystä välirikosta puhuttaessa on siteerattu useimmin Toivo Kärkeä, josta hieman tapauksen jälkeen tuli Helismaan kiinteä työpari. Kärki sanoi Maarit Niiniluodon toimittamassa elämäkerrassa, että miesten välit eivät enää koskaan myöhemmin palanneet ennalleen, ja esitti todisteena, ettei Rautavaara kelpuuttanut levytettäväkseen juuri hänelle tehtyjä lauluja ”Reppu ja reissumies”, ”Kulkurin iltatähti” ja ”Lapin jenkka”. Kärki jätti kuitenkin mainitsematta, että Rautavaara levytti – Kärjen toimiessa levytyskapellimestarina – lokakuussa 1952 Kärjen ja Helismaan tekemät kappaleet ”Laivat puuta, miehet rautaa” (Rallinelosten kanssa) ja ”Lauluni aiheet”; etenkin jälkimmäisestä tuli yksi Rautavaaran tunnuskappaleista. Luultavasti hän ei levyttänyt tarjottuja kappaleita siksi, että ne edustivat hänen mielestään rillumareikulttuuria. Hän halusi olla vakavammin otettava taiteilija ja keskittyä laulelmiin.  Rautavaara ei arvostanut myöskään iskelmämusiikkia. Hänen mielestään laulussa piti olla tarina, alku ja loppu.
Rautavaara levytti useille eri levy-yhtiöille. Erityisen paljon hänen levytyksiään julkaisivat Levytukku ja Musiikki-Fazer. 1950- ja 1960-luvun vaihteessa hän levytti molemmille yhtiöille hieman vastentahtoisesti muutamia iskelmiä, jotka istuivat hänen tyyliinsä huonosti. Fazer piti 1960-luvun alussa Rautavaaraa jo sammuneena tähtenä eikä halunnut panostaa levytyksiin. Rautavaara oli tuonut Amerikan-kiertueeltaan countrylevyjä, joita päädyttiin kokeilemaan Levytukulla suomenkielisinä versioina. Countrya ei vielä tuolloin juurikaan tunnettu Suomessa. Levytyksiä on jälkeenpäin pidetty onnistuneina, mutta aikanaan ne eivät menestyneet kaupallisesti. Poikkeus oli ”Yölinjalla”, josta tuli yksi Rautavaaran tunnetuimmista kappaleista.
Rautavaara palasi Musiikki-Fazerille ja levytti vielä muutaman listoille nousseen menestyskappaleen. Helismaan ja Kärjen tekemä ”Tuopin jäljet” ilmestyi joulukuussa 1963, ja erittäin suosituksi tulleen ”Häävalssin” Rautavaara levytti 1965. Samoihin aikoihin hän levytti myös Kärjen ja Helismaan 1952 tekemät laulut, joita ei ollut aiemmin halunnut ottaa ohjelmistoonsa. Vuonna 1966 Rautavaara levytti suomalaisia kansanlauluja sisältäneen albumin Kansanlauluja 1, jota on kiitetty sekä tulkinnoiltaan että sovituksiltaan onnistuneeksi. Sovitukset teki Toivo Kärki. Sen jälkeen ilmestyi vielä kaksi kansanlaulualbumia, jotka ovat tyyliltään vauhdikkaampia.
Helismaan kuoltua Kärjen ja Rautavaaran yhteistyö jatkui vilkkaana, originaalikappaleita tekstittivät Kärjen uudet sanoittajakumppanit. Lauri Jauhiaisen kynästä oli mm. "Vanhan jermun purnaus" (1966), sotaveteraanipolven jämerä mutta sovinnollinen vastaisku ajan rienaajille. Pauli Salonen sanoitti mm. kappaleen "Rööperin Reiska" (1969), Juha Vainio mm. jenkan "Saimaan kanavalla", Tuula Valkama mm. valssin "Muistoissain muuttumaton" (1969).
Rautavaara sävelsi ja sanoitti myös itse esittämiään kappaleita, joista tunnetuin on ”Isoisän olkihattu”. Lisäksi hän teki sävellyksiä runoihin; tunnetuimpia ovat P. Mustapään ”Sininen uni” ja ”Ontuva Eriksson”, jonka teksti on Oiva Paloheimon runosta ”Kerjäläislegenda”. Muita tunnettuja Rautavaaran esittämiä kappaleita ovat muun muassa  ”Korttipakka”, ”Juokse sinä humma”, ”Kulkuri ja joutsen” ja ”Anttilan keväthuumaus”. Rautavaaran oma suosikki oli ”Sininen uni”. Suurelle yleisölle hieman tuntemattomammaksi jäänyt ”Danakil” oli Rautavaaran mielestä hänen tulkinnallisesti parhain levytyksensä.
1970-luvulla Rautavaaralta ilmestyi kolme albumia, joissa oli sekä uusia lauluja että tulkintoja vanhoista, tutuista kappaleista. Hänen viimeiseksi levytyksekseen jäi Reino Markkulan säveltämä ja Juha Vainion sanoittama valssi ”En päivääkään vaihtaisi pois”. Rautavaara oli vuonna 1972 levyttänyt saman nimisen, Toivo Kärjen säveltämän ja Vexi Salmen sanoittaman kappaleen. Se ei kuitenkaan ollut juuri herättänyt huomiota, joten Kärki antoi Markkulalle ja Vainiolle luvan käyttää samaa laulun nimeä.
Rautavaara lauloi 33 vuotta kestäneen laulajanuransa aikana levylle 328 laulua.
Hän sai uransa aikana kultalevyt levyttämistään kappaleista ”Isoisän olkihattu” , ”Vain merimies voi tietää” ja ”Häävalssi”. Rautavaaran myydyin levy on vuonna 1979 ilmestynyt kokoelmatupla-albumi Reissumiehen taival, jota on myyty yli 150 000 kappaletta.