Bahrainin historia
Moderni historia > Brittiläinen Bahrain

Brittiläinen Itä-Intian kauppakomppania oli ollut Persianlahdella läsnä 1600-luvun alusta lähtien. Vuonna 1816 yhtiön Persian edustaja vieraili Bahrainissa yhteishallitsija Abdullah bin Ahmad Al Khalifan kutsusta. He allekirjoittuvat sopimuksen, joka rauhanomaisen kaupan edistämisen lisäksi mahdollisti brittien yritystoiminnan Bahrainissa. Ensimmäiset alueelle saapuneet ulkomaiset tulivat Intiasta. Tämä merkitsi samalla brittiläis-intialaisen poliittisen vaikutuksen alkua Bahrainin sisä- ja ulkosuhteissa. Seuraavan sadan vuoden aikana britit allekirjoittuvat usean Persianlahden rannikon hallitsijan kanssa sopimuksia, joissa oli määritetty laaja-alaisia taloudellisia ja poliittisia vaikutuksia. Tämän seurauksena ensimmäisen maailmansodan loppuun mennessä Persianlahden rannikkovaltioiden ulkosuhteiden hallinta oli siirtynyt Britannialle.
Bahrainissa brittivalta oli huipussaan Ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Britit painostivat sunnalaista Al Khalifa -sukua antamaan enemmän oikeuksia šiialaisille, jotka muodostivat maan enemmistön. Al Khalifa -suvun valloittaessa Bahrainin Persialta 1700-luvun lopulla, joutuivat šiialaiset alisteiseen asemaan sunnalaisiin nähden.
Britit olivat jo joutuneet puuttumaan tilanteeseen karkottamalla maasta šiialaisia vastaan hyökänneitä sunneja. Myös Persia puuttui tilanteeseen viemällä kiistan Bahrainin hallinnasta Kansainliittoon sillä perusteella, että šiiat olivat Bahrainissa sorretussa asemassa. Britit puuttuivat vuonna 1923 tilanteeseen syrjäyttämällä vuodesta 1861 hallinneen Isa ibn Ali Al Khalifan maan johdosta ja nostamalla hänen tilalleen tämän pojan Hamad ibn Isa Al Khalifan. Tämän toivottiin lievittävän jännitteitä. Brittiläistä valtaa Bahrainissa käytti Hamad ibn Isa Al Khalifan neuvonantajaksi vuonna 1926 nimetty Charles Belgrave. Hän käytti todellista valtaa Bahrainin sisäisissä asioissa.
Bahrainista löydettiin öljyä vuonna 1932. Osa öljytuloista käytettiin Bahrainin siirtomaahallinnon rakentamiseen. Maahan luotiin vahvat poliisivoimat ja poliittisia toisinajattelijoita karkotettiin Intiaan. Näillä toimilla luotiin pohja sortavalle poliittiselle järjestelmälle, johon Al Khalifa -hallitsijat turvautuivat itsenäistymisen jälkeen. Uudistusten taustalla oli Charles Belgrave.
Vuonna 1942 maan hallitsijaksi nousi Salman bin Hamad Al Khalifa. Hänen valtakaudellaan Brittiläinen Intia itsenäistyi brittivallasta vuonna 1947. Persianlahden maille tämä tarkoitti sitä, että hallitsijasuvut eivät ehkä enää voineet turvautua brittiläisten tukeen. Salman lähestyi Saudi-Arabiaa, tunnustaen näin suuren naapurimaansa kasvavan voiman Arabian niemimaalla. Salman kuoli vuonna 1961 ja hänen seuraajansa Isa ibn Salman Al Khalifa sai taakseen Saudi-Arabian taloudellisen ja sotilaallisen avun. Persianlahden rannikkomaista Bahrain oli ainoa, jossa nousi brittivastaisia mielenosoituksia. Mielenosoitusten keskipisteenä oli Charles Belgrave, joka joutui lähtemään Bahrainista vuonna 1957.
Britit ilmoittivat vuonna 1968 vetäytyvänsä Persianlahden rannikkomaista. Lähtökohtana oli, että Persianlahden yhdeksästä emiraatista muodostettaisiin itsenäinen liittovaltio, johon nykyisten Emiraattien lisäksi kuuluisivat Qatar ja Bahrain. Bahrain oli pinta-alaltaan pieni, mutta asukasluvultaan suurin näistä alueista. Siksi oli luonnollista että Bahrain halusi äänivallan perustuvan asukaslukuun, mutta tätä ajatusta tuki vain Qatar. Liittovaltioneuvotteluissa ei päästy yhteisymmärrykseen ja neuvottelut päättyivät siihen, että Bahrain ja Qatar eivät liittyneet Yhdistyneiden arabiemiraattien valtioon.
Myöskään Iran ei hyväksynyt sellaisen arabivaltion muodostamista, johon kuuluisi myös Bahrain, vaan vaati Bahrainia liitettäväksi itseensä. Lopulta asian ratkaisi YK, joka epäsi Iranin vaatimukset alueeseen ja salli Bahrainista muodostettavan itsenäisen valtion.