stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valokuvakeskus

Valokuvakeskukset ovat yhdistyksiä, jotka työskentelevät valokuvan, erityisesti valokuvataiteen näkyvyyden puolesta. Ne eroavat kameraseuroista siinä, että kameraseurat pyrkivät kehittämään oman jäsenistönsä toimintaa kun taas valokuvakeskusten kohderyhmänä on niin sanottu suuri yleisö.
Tyypillisesti valokuvakeskuksien toiminta ei rajoitu yhteen kaupunkiin tai kuntaan, vaan niillä on oma toimialue. Toimialueet noudattelevat suurpiirteisesti entistä läänijakoa.
Opetusministeriön alainen Valtion valokuvataidetoimikunta jakaa erityistä valokuvakeskustukea valokuvakeskusten toimintaa varten.
Suomessa toimii tällä hetkellä kymmenen itsensä valokuvakeskukseksi laskevaa yhdistystä:
Fotocentrum Raseborg Valokuvakeskus r.f. (kotipaikka Karjaa, toimialue Uusimaa ja Itä-Uusimaa)
Kaakkois-Suomen Valokuvakeskus ry (kotipaikka Lappeenranta, toimialue Etelä-Karjala ja Kymenlaakso)
Luovan valokuvauksen keskus ry (kotipaikka Jyväskylä, toimialue Keski-Suomi)
Mikkelin valokuvataide r.y. (kotipaikka Mikkeli, toimialue Etelä-Savo)
Pohjanmaan Valokuvakeskus Lakeus ry (kotipaikka Lapua, toimialue Etelä- ja Keski-Pohjanmaa, sekä (ruotsinkielinen) Pohjanmaa)
Pohjoinen valokuvakeskus - Nordliga fotocentret ry (kotipaikka Oulu, toimialue Pohjois-Pohjanmaa ja Lappi)
Valokuvakeskus Nykyaika ry (kotipaikka Tampere, toimialue Pirkanmaa)
Valokuvakeskus Peri ry (kotipaikka Turku, toimialue Varsinais-Suomi)
Victor Barsokevitsch -Seura ry (kotipaikka Kuopio, toimialue Pohjois-Savo)
Lisäksi mukaan lasketaan usein Helsingissä toimiva valokuvagalleria Hippolyte, jota ylläpitää Valokuvataiteilijoiden liitto ry.
Aiheesta muualla

Suomalaiset valokuvakeskukset (Arkistoitu – Internet Archive)
Valokuvagalleria Hippolyte
Reijo Salonen

Reijo Salonen (19. heinäkuuta 1938 – 30. syyskuuta 1991) oli suomalainen pikajuoksija. Hän oli Suomen parhaimmistoa 1960-luvun alussa. Hän osallistui 6 maaotteluun vuosina 1965-67 ja edusti Suomea vuoden 1962 Belgradin EM-kisojen pitkässä viestissä. Ammatiltaan Salonen oli apteekkari ja koulutukseltaan farmasian tohtori.
Ammatillinen ura

Reijo Salonen aloitti apteekkiuransa kotiseudullaan Lahdessa, valmistui farmaseutiksi 1962 ja  provisoriksi 1965 Helsingin yliopistossa. Sen jälkeen hän toimi Yliopiston apteekin laboratoriossa ja lääketehdas Orionin kehityslaboratoriossa, kunnes hän siirtyi vuonna 1969 Lääkintöhallitukseen apteekkiosaston tarkastajaksi.
Salonen siirtyi vuonna 1974 Äänekoskelle, jonne hän sai apteekkioikeuden. Äänekoskella ollessaan hän jatkoi opintojaan Kuopion yliopistossa, josta hän valmistui farmasian lisensiaatiksi vuonna 1991. Sivutoimisesti hän hoiti sosiaalifarmasian professorin virkaa ja jatkoi väitöskirjatutkimustaan Pohjois-Karjalan väestön lääkkeiden käytöstä, jonka pohjalta tehty väitöskirja valmistui vuonna 1984.
Samana vuonna Salonen siirtyi apteekkariksi Suomen suurimpaan yksityiseen apteekkiin Helsingin Hakaniemeen. Hän kehitti apteekilleen uuden tietokonepohjaisen lääketiedoston ns. resepti-Riston, joka sisälsi tärkeimmät lääkkeitä koskevat hoitoon liittyvät seikat. Järjestelmän käyttö levisi useisiin suomalaisapteekkeihin.
Salonen oli mukana ammattialansa useissa työryhmissä mm. Apteekkariliiton hallituksen jäsen 1982-84, varapuheenjohtaja 1988.
Urheilu-ura

| Reijo Salonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. heinäkuuta 1938 Lahti
Kuollut: 30. syyskuuta 1991 (53 vuotta) Siilinjärvi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  apteekkari
Uran tiedot
Pituus:  176 cm
Paino:  73 kg
Laji:  100 m, 200 m ja 400 m
Seura:  Lahden Urheilijat (-1964) Helsingin Kisa-Veikot (1965-)
Saavutukset
Ennätykset:  100 m: 10,7 (1962)  200 m: 21,7 (1965)   400 m: 48,5 (1963)
Ensimmäiset SM-mitalinsa Reijo Salonen saavutti Lahden Urheilijoiden joukkueessa viesteissä eli vuonna 1960 4 x 400 metrillä pronssia ja seuraavana vuonna niin 4 x 100 kuin 4 x 400 metrillä pronssia. Kauden 1962 4 x 400 metrin viestin pronssin lisäksi hän voitti ensimmäisen henkilökohtaisen SM-mitalin Kalevan kisoissa eli pronssia 400 metrillä turkulaisten Jussi Rintamäen ja Pentti Rekolan jäljessä. Samana syksynä Salonen oli mukana Belgradin EM-kisoissa Suomen 4 x 400 metrin viestijoukkueessa, jossa Rintamäen, Rekolan ja Salosen lisäksi juoksi Börje Strand joukkueen jäädessä kuitenkin alkueriin. Kaudella 1963 Salonen saavutti jälleen viestipronssia niin 4 x 100:lla kuin 4 x 400 metrillä sekä henkilökohtaisen SM-pronssin 400 metrillä. Vuoden 1964 SM-viesteissä tuli ensimmäinen mestaruus LU:n 4 x 100 metrin joukkueessa ja jälleen pronssia 4 x 400 metrillä. Saman vuoden Kalevan kisoissa Salonen saavutti kolmannen henkilökohtaisen SM-pronssin; nyt 200 metrillä.
Kaudeksi 1965 Salonen siirtyi Helsingin Kisa-Veikkojen (HKV) riveihin ollen ottamassa viestikultaa niin 4 x 100:la kin 4 x 400 metrillä.
Reijo Salonen saavutti urheilu-urallaan kolme viestimestaruutta ja seitsemän SM-pronssia. Henkilökohtaisesti hän saavutti kolme SM-pronssia.
Urheilun järjestöllinen ura

Reijo Salonen oli mukana aktiivisen urheilu-uran päätyttyä seuransa HKV:n johtotehtävissä. Yhdessä Rolf Haikkolan ja Jaakko Tuomisen kanssa he olivat keskeisesti mukana HKV:n järjestämissä Maailmankisoissa.
Siirrytyään Äänekoskelle vuonna 1974 järjestöura päättyi HKV:n riveissä.
Substraatti (kielitiede)

Substraatti (latinan sanoista sub ’alla’ ja stratum ’kerros’) on syrjäyttävässä kielessä ilmenevä syrjäytyneen kielen vaikutus.
Substraattien synty

Kielelliset substraattivaikutukset syntyvät kielenvaihdon yhteydessä. Historiallisessa kielitieteessä on esitetty erilaisia käsityksiä siitä, minkälaisia substraattivaikutukset voivat olla. On muun muassa arveltu, että puutteellinen kielenoppiminen voi nopean kielenvaihdon tapauksessa johtaa fonologisiin muutoksiin kielenvaihtajien omaksumassa kielessä. Tällaisia foneettisia substraattivaikutuksia onkin muun muassa Irlannissa puhuttavassa englannissa. Myös esimerkiksi syntaktisissa rakenteissa voi esiintyä puutteellisen kielenomaksumisen aiheuttamaa yksinkertaistumista tai muita muutoksia, jotka voidaan katsoa väistyneen kielen aiheuttamiksi.
Sanasto

Tyypillisiin substraattivaikutuksiin kuuluu myös sellaisen sanaston siirtyminen, joka on tiettyyn maantieteelliseen alueeseen kytköksissä. Esimerkiksi Suomen Lapissa monet maantieteellisiin muodostumiin, kasvillisuuteen ja eläimistöön liittyvät termit ovat peräisin saamelaiskielistä (esimerkiksi kaamos, jänkä, tokka ja tunturi). Vaikka saamelaiskielten puhujat ovat suomalaistuneet, on tällainen sanasto säilynyt kielenvaihdon läpi, sillä se kuvaa konkreettisia tarkoitteita, joilla ei ole täsmällisiä vastineita suomen kielen muilla puhuma-alueilla. Samantapaisia saamesta lainattuja sanoja, kuten esimerkiksi  hiihtoon ja käsityöhön liittyviä termejä, esiintyy lisäksi melko runsaasti myös suomen pohjoisimpien murteiden eteläpuolella, ja monien levikki kattaa koko suomen ja karjalan.
Paikannimet

Kaikkein yleisin ja kiistattomin kielellisen substraatin ilmenemismuoto on paikannimistön siirtyminen syrjäytyvästä kielestä uuteen kieleen. Esimerkiksi intiaanikielten vaikutus amerikanenglantiin rajoittuu lähes pelkästään paikannimistöön. Myös esimerkiksi saamelaiskielten vaikutus Suomen paikannimistöön ja uralilaisten kielten vaikutus Venäjän eri alueiden paikannimistöön on ollut hyvin huomattava.
Muut substraattivaikutukset

Sanastovaikutuksia lukuun ottamatta kielellisen substraattivaikutuksen todistamiseen liittyy yleensä melkoisia ongelmia. Esimerkiksi suomalais-ugrilaisten kielten vaikutus venäjän kieleen on nähty tutkimushistoriassa milloin valtavaksi, milloin mitättömäksi. Muita paljon keskusteltuja kielellisiä substraattivaikutuksia ovat muun muassa kelttiläisten kielten vaikutus englantiin ja ranskaan, baskin ja Iberian niemimaan kuolleiden kielten vaikutus espanjaan, illyyrien kielten vaikutus Balkanin kieliin jne.
Substraattien tutkijoita

Suomalaista kielitieteilijöistä substraatti-ilmiöitä ovat tutkineet muun muassa indoeuropeisti Petri Kallio, sekä aiheesta väitelleet fennougristit Janne Saarikivi ja Ante Aikio. Myös foneetikko ja Turun yliopiston fonetiikan emeritusprofessori Kalevi Wiik on esittänyt rohkeita oletuksia eri kielten substraattivaikutuksista muotoillessaan käsityksiä Euroopan kielten alkuperästä. Wiikin käsitysten suuresta julkisuudesta huolimatta asiantuntijat eivät kuitenkaan ole pitäneet niitä perusteltuina.
Antoni Gałecki

Antoni Gałecki
Antoni Gałecki (4. kesäkuuta 1906 – 14. joulukuuta 1958) oli puolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän liittyi Puolan A-maajoukkueeseen lokakuussa 1928 ja pelasi joukkueessa 17 ottelua. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon MM-kilpailuissa 1938 ja kesäolympialaisissa 1936.
Uralilaisten kielten alkukoti

Uralilaisten kielten nykyinen levinneisyys.
Uralilaisten kielten alkukodista on vuosien varrella esitetty erilaisia hypoteeseja. Kysymys on tällöin uralilaisten kielten kantakielen eli kantauralin ajoituksesta ja paikannuksesta.
Hypoteeseja > Jatkuvuusteoriat

Arkeologista jatkuvuutta on käytetty pitkään kielellisen jatkuvuuden todisteena. Argumentin esittivät virolaiset Paul Ariste ja Harri Moora vuonna 1956. Tällaista argumentaatiota on kuitenkin kritisoitu voimakkaasti jo pitkään. Jatkuvuusteorian vanhinta versiota on kutsuttu maltilliseksi jatkuvuusteoriaksi. Sen mukaan kielellinen jatkuvuus Virossa ja Suomessa voidaan jäljittää tyypillisen kampakeramiikan saapumiseen noin 6000 vuotta sitten. Tästä näkökulmasta tuli vallitseva monitieteisessä Tvärminne-symposiumissa vuonna 1980. Tuolloin ei näyttänyt olevan varteenotettavia kielitieteellisä näyttöjä, jotka olisivat olleet ristiriidassa tämän arkeologisen näkemyksen kanssa.
Uralilaiskielten tutkimuksen jatkuvuusteoriat tulivat aiempaa tunnetummaksi 1990-luvulla, jolloin ns. radikaali jatkuvuusteoria tuli populaariin tietoisuuteen. Radikaalissa jatkuvuusteoriassa väitetään, että kielellinen jatkuvuus Suomessa voidaan jäljittää ensimmäisten asukkaiden saapumiseen mesoliittisella kaudella yli 10 000 vuotta sitten.
Indoeurooppalaisten kielten tutkimuksen puolella J. P. Mallory oli kuitenkin perusteellisesti käsitellyt jatkuvuusteorioiden argumentoinnin metodologisia heikkouksia jo vuonna 1989.selvennä Uralilaiskielten tutkimuksissa todettiin myös pian, että samaa argumenttia (arkeologista jatkuvuutta) voitiin käyttää tukemaan ristiriitaisia näkemyksiä, jotka paljastivat menetelmän epäluotettavuuden.
Samanaikaisesti uudet tutkimustulokset näyttivät olevan ristiriidassa jatkuvuusteorioiden kanssa: kantasaamen ja myöhäiskantasuomen sekä kantauralin puhuma-ajankohtien (Kallio 2006; Häkkinen 2009) on todettu olleen huomattavasti myöhemmin kuin jatkuvuusteorioiden puitteissa ajateltiin.
Nykyään vain harva kielitieteilijä uskoo jatkuvuusteorioihin, koska niissä on metodologisia puutteita ja ne ovat ristiriidassa uusimpien tutkimustuloksien kanssa. Jotkut arkeologit ja maallikot saattavat silti esittää kielellisiä jatkuvuusteoreettisia näkemyksiä.
Nykykäsitys

2010-luvulla kielitieteelliset tutkimukset ovat sijoittaneet kantauralin puhuma-alueen joko Kama-joen ympäristöön tai yleisemmin lähelle Volgan mutkaa ja Uralvuoria. Kantauralin leviäminen on ajoitettu noin vuoteen 2000 eKr. (4000 vuotta sitten), ja sen aikaisemmat kehitysmuodot ovat peräisin ainakin vuosituhannen tai kahden takaa. Kummassakin tapauksessa tämä on huomattavasti myöhempi ajoitus kuin aikaisemmissa jatkuvuusteorioissa, jotka sijoittivat kantauralin puhuma-alueen syvälle Eurooppaan.
Juha Janhunen on ehdottanut kotimaan sijainniksi Siperian itä- tai keskiosaa, Obin ja Jenisein välistä aluetta tai aluetta lähellä Sajanvuoria Venäjän ja Mongolian rajaseudulla. Hänen näkemyksensä perustuu kuitenkin vain lukusanoihin.
Vuonna 2022 Riho Grünthal, Juha Janhunen, Janne Saarikivi, Johanna Nichols ym. ovat esittäneet, että perustelut uralilaisten kielten alkukodin sijainnille Ural-vuorten itäpuolella läntisessä Siperiassa ovat vahvemmat kuin sen sijainnille Volgan mutkassa. Kantauralin jakautumisen ja leviämisen he ajoittavat käyttäen vertailukohtana kolmea tapahtumaa: Kuivuus noin 4 200 vuotta sitten, Seima-Turbino-ilmiö sekä uralilaisten kielten kontaktit indoiranilaisiin kieliin.
Vuonna 2023 Jaakko Häkkinen käsitteli kantauralin paikantamista ja korosti, että myöhäiskantauralia paikannettaessa paljon kaukaisempaan menneisyyteen liittyvät ilmiöt eivät ole ajallisesti relevantteja. Hyvin varhaista esikantauralia on hyvinkin voitu puhua kaukana alueesta, jolla uralilaisten kielten viimeistä yhteistä kantakielitasoa puhuttiin. Hän myös jakoi paikannusargumentit pakottaviin ja vihjaaviin; jälkimmäisten painoarvo on hyvin vähäinen verrattuna ensimmäisiin. Häkkinen päätyi sijoittamaan myöhäiskantauralin ja sitä seuranneet kantakielen jakautumisvaiheet Keski-Uralin alueelle eräiden puiden nimitysten ja indoiranilaisten lainasanakerrostumien perusteella. Hänen mukaansa kantakielen jakautuminen alkoi pian vuoden 2500 eaa. jälkeen, mutta kieliyhteisö säilyi suppea-alaisena vielä pitkään, aina toiselle vuosituhannelle eaa. saakka, minkä jälkeen vasta uralilaisen puhuma-alueen laajeneminen käynnistyi. Tällä perusteella Seima-Turbino-verkoston varhaisvaiheet Lounais-Siperiassa eivät vielä voisi liittyä uralilaisiin kieliin.
Väestögeneettiset todisteet

Genetiikkaan, arkeologiaan ja kielitieteeseen perustuvassa vuonna 2019 tehdyssä tutkimuksessa todettiin, että siperialaisen perimän leviäminen Itämeren rannoille osuu rautakauden alkuun eli suunnilleen samaan aikaan kuin uralilaisten kielten puhujat saapuivat alueelle idempää.
Uralilaisia kieliä puhuvien kansojen tyypillinen geneettinen markkeri on haploryhmä N1c-Tat (Y-DNA), joka tunnetaan myös nimellä N-M46. Tähän haploryhmään kuuluu 63 prosenttia suomalaisista, 47 prosenttia saamelaisista ja 41prosenttia virolaisista Samojedeilla on pääasiassa enemmän N1b-P43:a kuin N1c:tä. Haploryhmä N on peräisin Kiinan pohjoisosasta 20 000 – 25 000 vuoden takaa ja on levinnyt Pohjois-Euraasiassa Siperian kautta Pohjois-Eurooppaan. Lisäksi haploryhmä Z (mtDNA), jota esiintyy matalalla taajuudella saamelaisilla, suomalaisilla ja siperialaisilla, liittyy suurella todennäköisyydellä uralilaisten kansojen muuttoliikkeeseen.
Vladimir Napolskikh, joka on tutkinut niin sanotun sukeltajamyytin alkuperää ja levinneisyyttä, on päätellyt, että tietty myyttivalikoima, joka esiintyy uralilaisten kansojen ja muiden N1 (Y-DNA)-väestöjen kansanperinteessä, on peräisin Länsi-Siperiasta.
Käännös suomeksi
Dejvické divadlo

| Dejvické divadlo |
| --- | --- |

Osoite:  Zelená 1084/15a, Praha 6
Koordinaatit:  50.106770°N, 14.393117°E
Perustettu:  1992
www.dejvickedivadlo.cz
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dejvické divadlo on teatteri Prahan Dejvicen alueella. Se on valittu Tšekin vuoden teatteriksi kuusi kertaa.
Historia

Dejvické divadlon ensimmäinen esitys pidettiin 14. lokakuuta 1992. Teatteri sai ammattiteatterin aseman vuonna 1993.
Dejvicessä tapahtuvan remontin vuoksi Dejvické divadlo muuttaa vuosiksi 2025 ja 2026 Hájen metroaseman lähelle. Remontin aikana Dejvicen näyttämön kapasiteettia nostetaan noin 50:llä istumapaikalla.
Teatterin johtajat > Taiteelliset johtajat

Miroslav Krobot (1996–2014)
Michal Vajdička (2014–2016)
Martin Myšička (2017-2024)
Jiří Havelka (2025 –)
Teatterin johtajat > Johtajat

Eva Kejkrtová Měřičková (1992 – 2019)
Blanka Cichon (2019 – 2023)
Lukáš Průdek (2024 –)
Muuta

Teatterin yhteyteen lukeutuvat myös baari, kahvila sekä antikvariaatti Anti.kvariát.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dejvické divadlo Wikimedia Commonsissa
Dejvické Divadlon näyttelijöitä ja vastuuhenkilöitä vuonna 2023.
Minden

| Minden |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Minden
 Koordinaatit: 52°17′N, 8°55′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Hallintopiiri:  Detmold
Piirikunta:  Minden-Lübbecke
Hallinto:  
 – Pormestari:  Michael Jäcke (SPD)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  101,12 km²
Korkeus:  42 m
Väkiluku (31.12.2022):  83 076
 – Väestötiheys:  822 as./km²
 
 www.minden.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Minden on kaupunki Saksassa Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa. Kaupunki sijaitsee 40 kilometriä Bielefeldistä koilliseen ja 55 kilometriä Hannoverista länteen. Kaupunki on Minden-Lübbecken piirikunnan keskuskaupunki. Vuoden 2022 lopussa Mindenissä oli 83 076 asukasta.
Kaupunki on ollut asuttu ainakin 300-luvulta asti. Kaarle Suuri teki sopimuksenselvennä Mindenissä vuonna 798.
Mittellandkanaalin ja Weser-joen risteyskohta Mindenissä.
Mindenissä oli vuoteen 2003 asti, ennen Magdeburgin vesiväyläristeyksen rakennusta Saksan suurin kahden vesiväylän risteys. Weser ja Mittellandkanaali virtaavat ristiin ”kahdessa kerroksessa”. Mittellandkanaali on 320 kilometriä pitkä ja pisin rakennettu vesiväylä Saksassa. Mittellandkanaali yhdistää Elben ja Reinin. Minden on tärkeä laivaliikenteen risteyspaikka. Kaupunki edistää pyöräilyä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Minden Wikimedia Commonsissa
Kaupungin verkkosivut (saksaksi)
Wasserstraßenkreuz Minden
Misha Defonseca

Misha Defonseca (oikea nimi Monique "Monica" Ernestine Josephine de Wael; s. 1937 Etterbeek, Belgia) on belgialainen kirjailija, joka julkaisi muistelmikseen väittämänsä mutta todellisuudessa fiktiivisen kirjan Susilapsi. Teos kertoo hämmästyttävän tarinan siitä, miten hän olisi selviytynyt lapsena holokaustista muun muassa elämällä susilauman keskuudessa. Se ilmestyi alkujaan 1997 englanniksi nimellä Misha: A Mémoire of the Holocaust Years. Kirjasta tuli Euroopassa menestys, ja se käännettiin 18 kielelle. Kirjan ranskankielinen versio ei ollut käännös, vaan täysin uusi teos nimellä Survivre avec les loups, ja sen julkaisi 1997 Éditions Robert Laffont. Ranskankielisen version pohjalta tehtiin elokuva Survivre avec les loups.lähde?
Paljastusten jälkeen kirjailija ja hänen lakimiehensä myönsivät helmikuussa 2008, ettei menestyskirja ollut omaelämäkerrallinen, kuten oli väitetty.
Hänen tarinastaan on tehty elokuva nimeltä Misha and the wolves (Misha ja sudet), jonka on ohjannut brittiläinen Sam Hobkinson.
Elämäkerta

Monique de Waelin vanhemmat olivat Robert De Wael ja Josephine Donvil. Perhe ei ollut juutalainen, kuten kirjassa sanottiin, vaan katolinen. Vanhemmat kuuluivat vastarintaliikkeeseen, ja saksalaiset vangitsivat ja teloittivat heidät.
Defonseca ja hänen miehensä Maurice muuttivat Pariisista Yhdysvaltoihin 1988 ja ostivat talon Millisistä Massachusettsista. Mies jäi työttömäksi 1990-luvun puolivälissä. Sitten Defonseca alkoi kertoa ystäville tarinaa lapsuudestaan, kuinka hän kulki ympäri Eurooppaa kuusivuotiaana sen jälkeen kun hänen vanhempansa olivat 1941 oli vangittu. Hän väitti, että hänestä olivat pitäneet huolta susilaumat ja että hän oli tappanut itsepuolustukseksi saksalaisen sotilaan livahtaessaan pois Varsovan getosta, ja hän oli viimein sodan päättyessä päässyt kotiin. Kustantaja Jane Daniel suostutteli Defonsecaa kirjoittamaan muistelmansa kuultuaan tarinan Massachusettsin synagogassa.
Ennen väärennökseksi paljastumista kirja oli päätynyt sen kirjoittajan, Danielin ja kirjan amerikkalaisen kustantajan väliseen oikeudenkäyntiin, jossa oli kyse miljoonista dollareista. Daniel ja Defonseca riitaantuivat kirjan tuotoista, josta oli seurauksena oikeudenkäynti. Vuonna 2005 bostonilainen tuomioistuin määräsi Danielin maksamaan Defonsecalle ja tämän haamukirjoittajalle Vera Leelle 22,5 miljoonaa dollaria. Defonsecan asianajajat väittivät, että Daniel ei ole vielä maksanut oikeuden määräämää summaa. Vaikka kirjalla oli kannattajansa, monet kriitikot esittivät, että kirjassa oli jaksoja, jotka olivat loogisesti ja historiallisesti epäuskottavia. Ensimmäinen joka julkisesti epäili tarinan aitoutta oli Henryk M. Broder, joka kirjoitti Defonsecan elämäkerran 1996 saksalaiselle lehdelle Der Spiegelille. Helmikuun lopussa 2008 Jane Daniel julkaisi blogissaan brysseliläisen kirkon kastetodistuksen Monique De Waelille ja merkinnän De Waelien kodin lähellä olevasta alkeiskoulusta, joka osoitti, että Monique ilmoittautui sinne syyskuussa 1943, kaksi vuotta sen jälkeen kun Mishan väitettiin lähteneen Brysselistä. Valtakunnallinen belgialainen sanomalehti Le Soir kertoi pian näistä löydöistä.
29. helmikuuta 2008 belgialaissyntyinen kirjailija myönsi Le Soirelle sen jälkeen kun hänelle oli esitetty lehden ”kiistattomaksi” luonnehtimat todisteet tarinan valheellisuudesta, että hän oli keksinyt tarinan. ”Kirja on kertomus, se on minun kertomukseni”, kirjailija sanoo oikealla nimellään julkaistussa lausunnossa. ”Se ei ole oikeaa todellisuutta vaan minun todellisuuttani. Välillä minun on vaikea erottaa todellisuutta ja omaa sisäistä maailmaani.”
Aiheesta muualla

Misha Defonseca kertoo todellisesta elämästään (ranskaksi)
'Wolf woman' invents Holocaust survival tale (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Halsua-Veteli Pesis

| Halsua-Veteli Pesis |
| --- | --- |
Koko nimi:  Halsua-Veteli Pesis
Perustettu:  2003
Lakkautettu:  2011
Kaupunki:  Halsua Veteli
Kenttä:  Käpylän pesäpallokenttä Ruohopatin pesäpallokenttä
Värit:             punainen, musta
Omistaja:  Halsuan Toivo   Veteli-Pesis
Halsua-Veteli Pesis (HaVe) oli vuonna 2003 perustettu keskipohjanmaalainen pesäpalloseura, jonka perustivat Halsuan Toivo ja Veteli-Pesis. Seura peri Vetelin-Pesiksen sarjapaikan pesäpallon toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Miesten Ykköspesiksessä. Seura pelasi Ykköspesiksessä vuoteen 2005 saakka, jolloin se putosi Suomensarjaan.
HaVe pelasi viimeisen kautensa kaudella 2011, jolloin joukkue sijottui Suomensarjassa kuudenneksi. Kauden jälkeen seura hajaantui takaisin Halsuan Toivoon ja Veteli-Pesikseen, jotka jatkoivat Maakuntasarjassa.