stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarlo Sarkia

| Kaarlo Sarkia |
| --- | --- |
 Kaarlo Sarkia
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. toukokuuta 1902 Kiikka
Kuollut: 16. marraskuuta 1945 (43 vuotta) Sysmä
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija, kääntäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kaarlo (Kalle) Sarkia (alkuperäiseltä nimeltään Kaarlo Teodor Sulin) (11. toukokuuta 1902 Kiikka – 16. marraskuuta 1945 Sysmä) oli suomalainen romanttisen tyylin runoilija ja esteetikko. Hän oli myös ranskalaisen runouden suomentaja. Hänestä on käytetty myös nimitystä ”suomalainen Apollo”.lähde?
Tausta

Sarkia syntyi aviottomana piian lapsena vuonna 1902. Hänen äitinsä oli Aleksandra (Sandra) Maria Sulin (1874–20.2.1916), joka kuoli pojan ollessa vajaa 14-vuotias, ja poika joutui kummitätinsä Hilda Runnin kasvatiksi. Isäselvennä oli puuseppä Malakias Korkki, jonka suku oli kotoisin Houhajärven Kuukan talosta. Sarkian biologinen isä oli lähes täysin varmasti Tyrväältä ollut kirvesmies Heikki Laaksonenlähde?.
Sarkia asui äitinsä kanssa tämän palveluspaikassa Aadolfilla (Aadolfi Mäkelä), mutta tämän kuoltua joulukuussa 1914 he muuttivat äidin vanhempien kotitaloon Kaarlon isoäidin Emman (Lindroos) ja isoisän Pauli Sulinin (myöh. Pajunen) eli ”Vahalan vaarin” luokse. Äidin terveys heikkeni, ja vastuun otti Hilda Runni. Siirryttyään oppikouluun Kaarlo asui kauppias Lehtosen perheessä ja auttoi apteekkari Bäckmanin poikia läksyissä. Bäckmanin perheestä tuli tärkeä hänen myöhemmälle elämälleen, sillä hän oppi perheen sveitsiläissyntyiseltä äidiltä ranskaa ja saksaa. Sarkia koki silminnäkijänä paikkakunnan sekasortoisen ajan Suomen sisällissodassa 1918, mistä hän sai epäpoliittisen ja pasifistisen vakaumuksensa, jonka hän säilytti koko elämänsä ajan.
Vaatimattomista lähtökohdista huolimatta Sarkia menestyi koulussa ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1923 Tyrvään yhteiskoulusta. Ylioppilaaksi valmistumisensa jälkeen hän jatkoi opiskelujaan Helsingin ja Turun yliopistoissa. Turussa opiskellessaan hän tutustui kirjallisuuden professoriin V. A. Koskenniemeen, jonka kirjalliseen piiriin hän liittyi. Hän ei kuitenkaan suorittanut loppututkintoa, vaan ryhtyi kirjailijaksi. Kotiseudullaan Kiikassa Sarkia kävi viimeisen kerran vuonna 1931.
Tuberkuloosi

Monet suomalaiset sairastivat 1900-luvun alkupuolella erilaisia tuberkuloosin muotoja, ja yksi heistä oli Sarkian runoilijatoveri Uuno Kailas. Myös Sarkia sairastui keuhkotuberkuloosiin. Jo nuorena tauti oli oireillut lievänä kaularauhastuberkuloosina, mutta iän myötä tauti eteni keuhkoihin ja muualle ruumiiseen. Nuoren miehen mieleen vaikuttivat myös kokemukset oman fyysisen minän heikkoudesta ja ruumiista kasvavasta sairaudestalähde?. Tästä olivat seurauksena ajoittaiset masennukset. Sarkia käsittelikin runoissaan elämän peruskysymyksiä, kuten kuolemaa ja ihmisen kärsimystä.
Kirjallisuustutkija Panu Rajala toteaa esitelmässään, että vaikka keuhkotauti varjosti Sarkian koko elämää, eivät parantoloissa vietetyt ajat olleet runoilijalle vastenmielisiä, sillä eniten luomistyössään Sarkia kaipasi rauhaa, vapautta ja arjen huolenpitoa. Kaikkea näitä hän olisi saanut osakseen parantoloissa. Rajalan mukaan potilas näyttää suorastaan paenneen sairauteensa, jotta välttäisi arkeen ja työhön liittyvät ponnistelut. Hiisku kertoo kuitenkin Sarkia-elämäkerrassaan, että parantolailmapiiri tiukkoine sääntöineen ahdisti Sarkiaa, hän ei osallistunut potilaiden viihdeiltoihin ja hälinä häiritsi häntä. Niinpä toisella parantolamatkallaan 1935 koetut sopeutumisongelmat saivat hänet pakenemaan kesken hoidon..
Sarkialla oli hyvät mahdollisuudet saada hoitoa sairauteensa, sillä häntä hoidettiin WSOY:n antaman stipendin turvinlähde?.
Homoseksuaalisuus

1900-luvun alkupuolella homoseksuaalisuus oli vahva tabu. Se oli myös vankeudella rangaistava rikos. Asiasta joko vaiettiin tai siitä puhuttiin kiertoilmaisuin. Aikalaiset ja myöhemminkin kirjoittaneet ovat olleet hienotunteisia Sarkialle ja käsitelleet hänen homoseksuaalisuuttaan kierrellen. Sarkia itse ei juuri missään vaiheessa ilmaissut viehtymyksiään ulkopuolisille.
Esitelmässään filosofian tohtori Panu Rajala toteaa Sarkian homoseksuaalisuudesta seuraavaa:.
»Milloin Sarkia kärsi anomaliasta, sisäisestä ristiriidasta, syyllisyydestä, poikkeavuudesta tai yleensä vain eriasteisesta vieraudesta. Ei voitu suoraan sanoa, että Sarkian syvimmät ongelmat juontuivat ihanteellisesta esteettisyydestä, johon yhdistyi hellittämätön omasta homoseksuaalisuudesta johtuva synnintunto. Myös Sarkian ajoittaista taipumusta hillittömiin nautintoihin tuli kosketella hienovaraisesti.»
Artikkelissaan Rajala tuo esille ainakin kolme vakavampaa Sarkian suhdetta, jotka olisivat voineet olla seksuaalisia. Tunnetuin lienee suhde Uuno Kailaaseen. Siitä on niukalti tietoja myös Kailaan papereissa. Toisaalta matkat ulkomaille saattoivat antaa Sarkialle mahdollisuuden eroottisiin suhteisiin ilman paljastumista.
Suhtautuminen politiikkaan

Pasifismistaan huolimatta Sarkia ei ollut kiinnostunut politiikasta. Runoissa hän ei ota kantaa ajan tapahtumiin, ei lukenut lehtiä ja väheksyi vuonna 1930 erään Saksassa parhaillaan oleskelleen tuttavansa kiinnostusta esimerkiksi talonpoikaismarssiin:
»Muistan kyllä että Saksassa melkein jokainen juttelee politiikka bierlasiensa ääressä, mutta että Sinä olet haksahtanut!» 
(Hiisku s. 153.)
Hänen mielipiteensä kuitenkin kallistuivat vasemmistoon, ja samalla siihen liittyi vahva isänmaallisuus. Hän ei hyväksynyt AKS:ää vaan sen sijaan luki innostuneena Pentti Haanpään novellikokoelmaa Kenttä ja kasarmi.
Sarkian muistaminen

Sarkian synnyinpitäjässä Kiikassa (nykyisin Sastamalan kaupungin osa) on useita Sarkian muistokohteita. Lapsuudenkodin paikalla toimii Sarkia-museo ja lähellä olevan synnyinkodin paikalla on Sarkian patsas. Patsaassa on nelitahoisen jalustan päällä runoilijan pään näköispatsas. Sen on veistänyt Kauko Räike vuonna 1959. Patsas paljastettiin 17.7.1960. Paljastuspuheen piti opetusministeri Heikki Hosia. Samalla paikalla on myös syntymäkodin merkkiviiri.
Kiikan entisen kansakoulun seinässä on reliefi, joka kertoo Sarkian käyneen siellä koulua. Sarkian kummitädin ja kasvatusäidin Hilda Runnin hautamuistolaattaan on tehty marmorijalusta, jossa on teksti Kaarlo Sarkian kasvatusäiti.
Tyrvään yhteiskoulussa (nykyisin Vammalan lukio), josta Sarkia kirjoitti ylioppilaaksi, on koulun oppilaskunnan hankkima, vuonna 1948 paljastettu Essi Renvallin veistämä Sarkian rintakuva.
Sarkian muistoa vaalii vuonna 1952 perustettu Sarkia-seura. Alun perin sen ensisijainen tehtävä oli patsaan hankinta.
Espoon Vermonniityn asuinalueelta löytyy Kaarlo Sarkian katu. Samalla alueella on katuja omistettu myös muille 1930-luvun taiteilijoille Uuno Kailaalle ja Anna Sahlsténille.
Teokset

Kahlittu, WSOY, 1929
Velka elämälle, WSOY, 1931
Unen kaivo, WSOY, 1936
Kohtalon vaaka, WSOY, 1943
Runot, WSOY 1944 (Kootut)
Teokset > Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1931 ja 1943.
Aleksis Kiven rahaston palkinto 1938.
SKS:n palkinto 1939 ja 1945.
Kirjallisuutta

Uuno Kailaasta Aila Meriluotoon, WSOY 1947, sivut 231-252.
Magnus Björkenheim: Kaarlo Sarkia, WSOY 1952
Unto Kupiainen: Suomalainen lyriikka Juhani Siljosta Kaarlo Sarkiaan, WSOY 1965
Matti Kurjensaari: Veljeni merellä myrskyävällä, muotokuvia muistista, WSOY 1966.
Sirpa Lustig: Kaarlo Sarkia tutkimuksen ja kritiikin kohteena, Turun yliopisto 1978.
Hannu Launonen: Suomalaisen runon struktuurianalyysiä: tutkimus, SKS 1984.
Pirjo-Riitta Junnila: Kaarlo Sarkian alkutuotannon runojen riimit ja niiden merkityksen suhde runojen merkityssisältöön  Helsingin yliopisto 1985. (Julkaisematon pro gradu -tutkielma)
Marjut Ahola: Kaarlo Sarkian runojen adjektiivinen sanasto (1990) Jyväskylän yliopisto. (Julkaisematon pro gradu -tutkielma)
Taru Kivineva: Antiteesit Kaarlo Sarkian runokokoelmassa "Kohtalon vaaka", Helsingin yliopisto 1998. (Julkaisematon pro gradu -tutkielma)
Sarkian maisemia, Tyrvään seudun kotiseutuyhdistys, 1985. toim. Martti Hangaslahti ISBN 951-9279-16-4
Pietilä, Esko: Kotiseutumme muistot, Tyrvään seudun kotiseutuyhdistys, 2002 ISBN 951-9279-36-9
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Kaarlo Sarkian e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
Kerttu Saarenheimo: / Sarkia, Kaarlo (1902 - 1945) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kaarlo Sarkia (Arkistoitu – Internet Archive)-tietopaketti, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kaarlo Sarkia -verkkonäyttely Suomalaisen kirjan museo Pukstaavin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Sarkiaseuran nettisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto – Kaarlo Sarkia: Velka elämälle
Ylen Elävä arkisto – "Kalle oli hiljainen poika"
Esa Helander: Haikuilua - Kaarlo Sarkia (Arkistoitu – Internet Archive)
Unen kaivon runoilija, Suomen Kuvalehti, 12.12.1936, nro 50, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Tässä rakennuksessa Sysmässä Kaarlo Sarkia asui kuollessaan. Seinässä on runoilijan muistolaatta.
Sarkian hauta Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä.
Loistokatleija

× Brassolaeliocattleya 'Korat Sunset'.
Loistokatleija (× Brassolaeliocattleya) on kämmekkäkasvien (heimo Orchidaceae) kolmen suvun välinen risteymä. Kyseiset suvut ovat brassavolat (Brassavola), katleijat (Cattleya) ja leeliat (Laelia). Risteymiä käytetään huonekasveina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Loistokatleija Wikimedia Commonsissa
Paul Ljungberg

Paul Martialis Ljungberg
Paul Martialis Ljungberg (9. heinäkuuta 1893 Pietari – 8. huhtikuuta 1918 Vesilahti) oli suomalainen jääkäriratsumestari (kapteeni). Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä eskadroonan päällikkönä, missä toimessa hän kaatui Vesilahden taistelussa.
Perhe ja koulutus

Ljungbergin vanhemmat olivat kultaseppä Reinhold Edvard Ljungberg ja Olga Josefina Stenholm. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Viipurilaiseen osakuntaan. Ennen jääkärikoulutukseen lähtemistään hän kerkesi aloittaa jatko-opinnot Högre svenska handelsläroverket i Helsingfors nimisessä oppilaitoksessa.
Jääkärikausi

Ljungberg liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella.
Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 10. syyskuuta 1915 alkaen. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Myöhemmin hänet siirrettiin 2. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin edelleen pataljoonan ratsuosaston suomalaiseksi päälliköksi.
Suomen sisällissota

Ljungberg astui Suomen armeijan palvelukseen ratsumestariksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan eskadroonan päälliköksi Uudenmaan rakuunarykmentin 1. eskadroonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Kuhmalahdella, Eräjärvellä, Orivedellä ja Vesilahdella, missä hän lopulta kaatui taistelussa 8. huhtikuuta 1918. Kuollessaan hän oli naimaton ja kirjoilla Viipurissa ja hänet haudattiin Imatran sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgewehrführer 10. syyskuuta 1915  Gewehrführer 6. marraskuuta 1915  Zugführer 12. tammikuuta 1917  Ratsumestari (Kapteeni) 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan päällystöä Libaussa syksyllä 1917. Alin rivi': Oberzugf. Hugo Österman, zugf. Eric Schauman, oberzugf. Gabriel von Bonsdorff, zugf. Paul Ljungberg, oberzugf. Karl Mandelin, zugf. Einar Johansson. Keskimmäinen rivi: luutnantti Franzen, luutnantti Huyssen, luutnantti Rüets, kapteeni Ulrich von Coler, kapteeni Eduard Ausfeld, tohtori Valter Sivén, yliluutnantti Stahel, Luutnantti Mellis, luutnantti Könnecke, tohtori Yrjö Salminen. Ylin rivi: oberzugf. Lauri Malmberg, oberzugf. Maximilian Savonius, oberzugf. Erik Heinrichs, oberzugf. Harald Öhquist, talouspäällikkö Arp, hauptzugf. Torsten Jernström, zugf. Torsten Lesch, oberzugf. Karl Oesch, zugf. Knut Solin, tohtori Häberle, zugf. Lars Homén, zugf. Gustaf Taucher.
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Lone Wolf (intiaanijohtaja)

Lone Wolf
Lone Wolf (vanhempi, 1820–1879), omakieliseltä nimeltään Guipago, oli kiowa-intiaanien ylin päällikkö vuosina 1868–1875. Hän seurasi edeltäjänsä Dohasanin jälkiä jakaen ylipäällikön paikan yhdessä Kicking Birdin kanssa, joka oli rauhanajan johtaja.
Yhdysvaltoja vastaan Texasissa käydyn Red riverin sodan (1874) jälkeen Lone Wolf pakoili armeijan joukkoja kuukausien ajan kunnes hän  helmikuussa 1875 antautui Fort Sillissä Oklahomassa tuoden 252 soturia mukanaan. Lone Wolf lähetettiin 25 muun päällikön kanssa vankeuteen Floridaan. Päästyään vuonna 1879 vankilasta hän malarian heikentämänä kuoli saman vuoden aikana.
Satu Loitsu

Satu Loitsu (ent. Hlinovsky, s. 1977/1978) on suomalainen kääntäjä ja kustantaja. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti George R. R. Martinin Tulen ja jään laulu -romaanisarjan suomentamisesta.
Tulen ja jään laulun viiden osan suomennosurakka on kestänyt toistakymmentä vuotta. Satu Loitsu omistaa puolisonsa Jan Hlinovskyn kanssa Kirjava-pienkustantamon, joka on kustantanut Tulen ja jään laulun suomennokset. Kirjava perustettiin vuonna 2002. Vuonna 2003 ilmestyneestä Valtaistuinpelistä  tuli Kirjavan ensimmäinen julkaisu. Toinen osa Kuninkaiden koitos julkaistiin 2004. Sarjan kolmas osa Miekkamyrsky julkaistiin kahdessa osassa sen pituuden takia. Ensimmäinen nide julkaistiin vuonna 2005 ja toinen nide 2006. Neljäs osa Korppien kestit ilmestyi 2007 ja viides osa Lohikäärmetanssi kahdessa osassa vuonna 2014.
Suomennoksia

Valtaistuinpeli (engl. A Game of Thrones , 1996)
pehmeäkantinen 2003, Kirjava, ISBN 952-99268-0-4
kovakantinen kuvitettu laitos 2009, Kirjava, ISBN 978-952-5802-02-3
Kuninkaiden koitos (engl. A Clash of Kings , 1999)
pehmeäkantinen 2004, Kirjava, ISBN 952-99268-1-2
kovakantinen kuvitettu laitos 2011, Kirjava, ISBN 978-952-5802-05-4
Miekkamyrsky (engl. A Storm of Swords , 2000)
nide 1, pehmeäkantinen 2005, Kirjava, ISBN 952-99268-4-7
nide 2, pehmeäkantinen 2006, Kirjava, ISBN 952-99268-6-3
kovakantinen kuvitettu laitos, 2014, Kirjava,
Korppien kestit (engl. A Feast for Crows , 2005)
pehmeäkantinen 2007, Kirjava, ISBN 978-952-99268-8-6
Lohikäärmetanssi (engl. A Dance with Dragons , 2011)
nide 1, pehmeäkantinen 2014, Kirjava, ISBN 978-952-5802-09-2
nide 2, pehmeäkantinen 2014, Kirjava, ISBN 978-952-5802-10-8
Cogman, Bryan: Game of Thrones. Valtaistuinpelin kulisseissa.  ((Inside HBO’s Game of Thrones, 2012.) Esipuhe: George R. R. Martin. Johdanto: David Benioff & D. B. Weiss. Suomennos: Satu Hlinovsky)  Vantaa:  Pen & Paper, 2012.  ISBN 978-952-5871-14-2
Tuli ja veri (engl. Fire & Blood , 2018)
nide 1, kovakantinen 2024, Otava, ISBN 978-951-1-49344-0
Unio Sarlin

| Unio Sarlin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Unio Bernhard Sarlin
Syntynyt: 6. tammikuuta 1893 Helsinki
Kuollut: 19. maaliskuuta 1981 (88 vuotta) Helsinki
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärikenraaliluutnantti
Unio Bernhard Sarlin (6. tammikuuta 1893 Helsinki – 19. maaliskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti ja kilpa-ampuja. Hän oli sotilaskoulutuksensa Saksassa saanut jääkäri, josta tuli lopulta Suomen itsenäisen armeijan pioneerikoulutushaaran kantaisä.
Unio Sarlinista on esittely Museo Militarian perusnäyttelyssä Linnankasarmin toisessa kerroksessa.
Perhetausta

Sarlinin vanhemmat olivat lehtori Aron Josef Sarlin ja Anna Gustafva Heikel. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1940 Mary Montellin kanssa. Sarlinin serkunpojat Eino ja Osmo Kalpala olivat 1950-luvulla menestyneitä alppihiihtäjiä ja autourheilijoita.
Opinnot

Sarlin kirjoitti ylioppilaaksi Tampereella suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Nylands Nationiin. Hän suoritti vuonna 1914 Teknillisessä korkeakoulussa koneinsinööriosastolla diplomi-insinööritutkinnon ensimmäisen osan ja vuonna 1921 tutkinnon tierakennuksessa sekä vuonna 1922 diplomi-insinööritutkinnon. Sarlin kävi Ranskassa vuosina 1927–1929 Sotakorkeakoulun. Hän suoritti opintomatkan vuonna 1922 tutustumaan tanskalaiseen ja saksalaiseen kevyeen ponttonikalustoon sekä Daimler-Mercedesin ja Fiatin autotehtaisiin. Vuonna 1924 hän teki opintomatkan tutustumaan Ranskan teknillisiin joukko-osastoihin ja kouluihin sekä Marokon teknillisten joukko-osastojen sodanaikaiseen toimintaan. Vuonna 1926 hän teki jälleen opintomatkan nyt Italiaan, missä hän tutustui teknillisiin joukko-osastoihin ja kouluihin sekä sotatarviketeollisuuteen. Seuraavan opintomatkan hän suoritti vuonna 1929 Ranskaan, missä hän tutki ajoneuvoissa käytettäviä puukaasuttajia. Vielä vuonna 1931 hän teki opintomatkat Sveitsiin ja Ranskaan ja vuonna 1932 Saksaan, Unkariin ja Englantiin, missä hän tutki ponttonikalustoja.
Jääkärikausi

Sarlin liittyi niiden ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi. Kurssi järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Hän ilmoittautui leirille 7. maaliskuuta 1915, ja hänet sijoitettiin 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 27:n perustamisen jälkeen sen pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa ja Aa-joella. Hän suoritti vuoden 1916 syksyllä Mitaussa järjestetyn lähitaistelukoulun.
Suomen sisällissota (vapaussota)

Sarlin saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin aluksi komppanianpäälliköksi Suomen Valkoisen Armeijan 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka päällikkönä hän otti osaa taisteluihin Lempäälässä. Lempäälästä hänet määrättiin 19. huhtikuuta 1918 alkaen Karjalan 3. rykmentin komentajaksi. Tehtävän hän vastaanotti saavuttuaan 21. huhtikuuta 1918 Imatralle. Imatralta hän marssitti rykmenttinsä 25. huhtikuuta 1918 Joutsenon rintamalta Lappeenrantaan. Hän vastasi Karjalan rintaman oikeasta siivestä Saimaasta Kuurmanpohjaan. Hän johdatti rykmenttinsä taisteluihin Simolassa, Pulsassa, Luumäellä ja Taavetissa, jonka jälkeen rykmentti alistettiin armeijajohdon alaisuuteen ja edelleen se liitettiin Savon ryhmään kenraalimajuri Ernst Linderin komentoon ja määrättiin etenemään Haminaan ja Liikkalaan. Sarlinin rykmentin toimintaa sisällissodassa voidaan kuvailla sanoilla – hyvin itsenäistä. Vielä juuri ennen sodan päättymistä hänet siirrettiin komentajaksi Karjalan 2. rykmenttiin 9. toukokuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karjalan 2. rykmentistä Sarlin siirrettiin sisällissodan jälkeen 28. kesäkuuta 1918 alkaen 3. Divisioonan ja 10. heinäkuuta 1918 alkaen 2. Divisioonan esikuntapäälliköksi. Sarlin oli osallisena 16. elokuuta 1919 järjestetyssä suojeluskuntalaisten mielenosoitusparaatissa, joka oli järjestetty presidentti K. J. Ståhlbergin valintaa vastaan ja Mannerheimin kunniaksi. Paraatissa hän piti raflaavan puheen, jossa hän syytti demokraatteja kaunaisuudesta kruunaamatonta hallitsijaa kohtaan, jolla hän tarkoitti Mannerheimia. Puhetta kommentoi Helsingin Sanomat otsikolla Tämä menee jo liian pitkälle, syyttäen Sarlinia avoimen kapinalliseksi.
Sarlin siirrettiin 2. Divisioonasta 25. syyskuuta 1918 Suomen valkoiseen kaartiin. Valkoisesta kaartista hänet komennettiin 10. marraskuuta 1918 – 28. maaliskuuta 1919 väliseksi ajaksi Helsingin suojeluskunnan päälliköksi, jonka jälkeen hänet siirrettiin Suojeluskuntain yliesikunnan sotilaallisen osaston ja sen ohella suojeluskuntain moottorijoukkojen päälliköksi. Helsingin suojeluskuntapiirin päällikön tehtävät hän vastaanotti 1. heinäkuuta 1919 alkaen.
Sarlin astui takaisin armeijan palvelukseen 23. maaliskuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Teknillisten joukkojen esikuntapäälliköksi ja 14. kesäkuuta 1921 alkaen Teknillisten joukkojen komentajaksi. Kyseistä tehtävää suorittaessaan hän osallistui vuoden 1924 alussa niin sanottuun upseerikapinaan, jonka tarkoituksena oli painostaa Lauri Ingmania ottamaan hallitukseensa puolustusministeriksi Lauri Malmberg tiukkoine ehtoineen, johon vaatimukseen Ingman sitten myöntyikin presidentti Ståhlbergin periaatteellisesta vastustuksesta huolimatta. Sarlin siirrettiin Yleisesikuntaan 3. toukokuuta 1927, missä hän toimi teknillisten ja huoltojoukkojen tarkastajana, kunnes hänet siirrettiin Puolustusministeriöön 1. tammikuuta 1938 samanlaisiin tehtäviin. Vuonna 1939 ministeri Juho Niukkanen nimitti hänet puheenjohtajaksi komiteaan, jonka oli määrä käsitellä vapaaehtoista linnoittamista.
Talvi- ja jatkosota

Sarlin toimi sotien aikana Päämajan pioneerikomentajana ja oli Suomen armeijan ensimmäinen pioneerikomentaja ja koko talvi- ja jatkosodan aikaisen pioneeritoiminnan johtaja. Hän osallistui välirauhan aikana muun muassa ylipäällikön Inkilän kartanossa 22. maaliskuuta 1940 järjestämään neuvotteluun, jossa käsiteltiin itärajan uusille rajoille toteutettavia linnoitteita.
Sarlinin johdollaan kehitettiin ja otettiin sota-ajan olosuhteissa käyttöön lukuisia omaperäisiä aseratkaisuja: muun muassa polttopullo ja laatikkomiina olivat hänen keksintöjään. Sotien jälkeen Sarlin toimi Puolustusvoimain pääesikunnan pioneerikomentajana vuoteen 1946 saakka, jolloin hän erosi armeijasta ja siirtyi Suomen Kiviteollisuus Oy:n palvelukseen toimitusjohtajaksi. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1956 saakka.
Luottamustoimet

Sarlin toimi määrävahvuuskomitean jäsenenä vuosina 1922–1923 ja valtioneuvoston asettaman palkkauskomitean jäsenenä vuosina 1924–1932 sekä oli Sotateknillisen Aikakauslehden avustajana vuosina 1924–1925 ja Suomen Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä vuosina 1926–1927. Hän toimi Suomen ampujainliiton liittohallituksen jäsenenä vuosina 1919–1922 ja Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1921–1923 sekä Jääkäriliiton puheenjohtajana vuosina 1923–1924. Upseerien metsästysyhdistyksen varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1923–1927 ja Upseerien ampumayhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1923–1925 sekä varapuheenjohtaja 1925–1928 ja puheenjohtaja vuosina 1933–1946.
Sarlin toimi vuodesta 1946 Suomen Graniitinjalostajain Vientiliiton varapuheenjohtajana. Hän oli vuodesta 1940 Linnoittaja-aseveljien kunniajäsen ja vuodesta 1946 Korian Pioneeriupseerikerhossa, vuodesta 1947 Upseerien Ampumayhdistyksessä sekä vuodesta 1966 Pioneerikillassa. Lisäksi hän oli vuodesta 1950 alkaen Uruguayn kunniakonsuli.
Ampumaurheilu

Sarlin osallistui Pariisin 1924 olympialaisiin ja sijoittui kaksintaisteluammunnassa (olympiapistooli) toiseksi parhaana suomalaisena seitsemänneksi. Suomen mestaruuden hän voitti tarkkuuspistooliammunnassa vuonna 1921 ja kaksintaistelupistooliammunnassa vuonna 1925 ja oli armeijan mestari sotilaspistooliammunnassa vuonna 1923.