stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jouko Vahtola

Jouko Olavi Vahtola (s. 22. syyskuuta 1949 Taivalkoski) on suomalainen historioitsija ja Suomen ja Skandinavian historian emeritusprofessori Oulun yliopistosta. Hänen tutkimuksensa ovat käsitelleet varsinkin Suomen keskiaikaa ja 1600-lukua, Pohjois-Suomen historiaa ja vuosien 1918–1921 heimosotia. Vahtola tunnetaan onomastiikan eli nimistöntutkimuksen soveltamisesta asutushistoriallisessa tutkimuksessa. Hänen vuonna 1980 valmistunut väitöskirjansa käsitteli Tornion- ja Kemijokilaaksojen myöhäisrautakautista ja keskiaikaista asutushistoriaa. Vuonna 2003 ilmestyi laajalle lukijakunnalle suunnattu Suomen historian yleisesitys Suomen historia jääkaudesta Euroopan unioniin.
Vahtolan vanhemmat ovat Olavi Ilmari Vahtola ja Helvi Sofia Honkanen. Hän tuli ylioppilaaksi Pudasjärven yhteiskoulusta 1969 ja valmistui Oulun yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1975, lisensiaatiksi 1980 ja tohtoriksi 1980. Oulun yliopiston assistenttina Vahtola toimi 1974–1978, Suomen Akatemian tutkimusassistenttina 1980–1981 ja vt. vanhempana tutkijana 1982,  Oulun yliopiston dosenttina ja vt. apulaisprofessorina 1982–1989 ja Suomen ja Skandinavian historian apulaisprofessorina ja professorina vuodesta 1989. Humanistisen tiedekunnan varadekaanina hän toimi 1991–1994 ja dekaanina 1994–1996. . Vahtola sai Elias Lönnrot -palkinnon 1982, Suomen Tiedeseuran Homénin palkinnon 1984, Olaus Magnus -palkinnon 1993 ja Oulun yliopiston professori Pentti Kaiteran palkinnon 1999.  Eläkkeelle Vahtola jäi syksyllä 2013.
Vahtola on sotilasarvioltaan reservin ylikersantti (1981), hänen puolisonsa on Aino Marjatta Iinatti.
Teoksia

Haukiputaan seurakunnan historia.  Haukiputaan seurakunta, Haukipudas 1980
Tornionjoki- ja Kemijokilaakson asutuksen synty. Nimistötieteellinen ja historiallinen tutkimus. Studia Historica Septentrionalia 3. Societas Historica Finlandiae Septentrionalis. Rovaniemi 1980.
Pudasjärven seurakunnan historia. Pudasjärven seurakunta, Pudasjärvi 1981
Pudasjärvi : kehittyvä kunta Koillismaalla ; teksti Eino Riekki, Jouko Vahtola ; kuvat Kauko Jerkkola. Pudasjärven kunta, Pudasjärvi 1983
Brandenburgs Annäherung an Schweden zu Beginn der Regierungszeit Kurfürst Friedrich Wilhelms 1640–1641. Studia Historica Septentrionalia 7. Pohjois-Suomen Historiallinen Yhdistys. Rovaniemi 1984.
Muhoksen seurakunnan historia. Muhoksen seurakunta, Muhos 1986
Oulujokilaakson historia kivikaudelta vuoteen 1865 ; kirj. Matti Huurre, Jouko Vahtola. Oulujokilaakson historiatoimikunta, Oulu 1991
Iin seurakunnan historia ; kirj. Kyösti Elo, Reija Satokangas, Jouko Vahtola. Iin seurakunta, Ii 1998
”Suomi suureksi – Viena vapaaksi”: Valkoisen Suomen pyrkimykset Itä-Karjalan valtaamiseksi vuonna 1918.  (Studia historica septentrionalia 17)  Rovaniemi Oulu:  Pohjois-Suomen historiallinen yhdistys, 1988.  ISBN 951-95473-9-8
Oulujokilaakson historia keskiajalta 1860-luvulle. Oulujokilaakson historiatoimikunta. Oulu 1991.
Nuorukaisten sota. Suomen sotaretki Aunukseen 1919. Otava. Helsinki 1998.
Suomen historia: Jääkaudesta Euroopan unioniin.  Helsingissä:  Otava, 2003 (4. painos 2005).  ISBN 951-1-17397-9
Tankit tulee! : taistelu hyökkäysvaunuja vastaan talvisodassa 1939–1940. Docendo, Jyväskylä 2015
Miehen vaellus Hämeestä Koillismaalle. Väyläkirjat 2017.
Toimitustöitä

Turjanmeren maa : Petsamon historia 1920–1944 ; toimittajat Jouko Vahtola ja Samuli Onnela ; kuvatoimittaja Veikko Aitamurto. Petsamo-seura, Rovaniemi 1999
Oulu ja oululaiset sodissa 1918 ja 1939–1945 : Oulun veteraanikirja ; toimittaneet Janne Kankainen, Panu-Pekka Rauhala ja Jouko Vahtola. Oulun kaupunki, Oulu 2002
Oulu varuskuntakaupunkina ; kirjoittajat Katri Hiltula ym. ; toimittaja Jouko Vahtola. Pohjan prikaatin kilta, Oulu 2005
Aiheesta muualla

Vahtola Oulun yliopiston sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Vaarallinen tehtävä: Dark Mission

| Vaarallinen tehtävä: Dark Mission> Dark Mission: Flowers of Evil |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jesús Franco
Käsikirjoittaja:  Jesús Franco Georges Friedland
Tuottaja:  Daniel Lesoeur Tako Pezonaga
Pääosat:  Christopher Mitchum Brigitte Lahaie Christopher Lee
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Ranska  Espanja
Tuotantoyhtiö:  Eurociné Siodmak P.C.
Ensi-ilta:   18. elokuuta 1988
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaarallinen tehtävä: Dark Mission (Dark Mission: Flowers of Evil; esp. Dark Mission (Operación cocaína)) on Jesús Francon ohjaama ranskalais-espanjalainen toimintaelokuva vuodelta 1988. Elokuvan pääosissa ovat Christopher Mitchum, Brigitte Lahaie ja Christopher Lee.
Juoni

Derek Carpenter (Christopher Mitchum) matkustaa Etelä-Amerikkaan reportterina. Todellisudessa hän on CIA-agentti, jonka tehtävänä tuhota valtava organisaatio, joka toimittaa huumeita Amerikan markkinoille. Lentokoneessa hän tapaa Linda Montanan (Cristina Higueras), joka on matkalla kotiin opiskeltuaan Yhdysvalloissa. Myöhemmin selviää, että Linda on organisaation päämiehen Don Louis Montanan (Christopher Lee) tytär. Derek on lujasti päättänyt tuhota huumeliigan, mutta se vaatii kovia otteita, nopeaa toimintaa ja uhrauksia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Christopher Mitchum  | … |  Derek Timothy Carpenter   |
|  Brigitte Lahaie  | … |  Mauria   |
|  Christopher Lee  | … |  Luis Morel Stuart   |
|  Richard Harrison  | … |  Luutnantti Sparks   |
|  Henri Lambert  | … |  Antonio   |
|  Cristina Higueras  | … |  Linda   |
|  Alicia Moro  | … |  Rouva Barrios   |
|  Daniel Katz  | … |  Herra Barrios   |
|  Antonio Mayans  | … |  Tohtori Meryl Ramos   |
Tuotanto

Elokuvan käsikirjoittajina toimi ohjaaja Franco ja Georges Friedland. Elokuvan tuottajia olivat Daniel Lesoeur ja Tako Pezonaga.
Vaarallinen tehtävä: Dark Mission -elokuvan kuvaukset alkoivat maaliskuussa vuonna 1987 ja kestivät huhtikuuhun asti. Elokuvaa kuvattiin Espanjan Alicantessa ja Murciassa ja Portugalissa.
Julkaisu

Vaarallinen tehtävä: Dark Mission julkaistiin 18. elokuuta vuonna 1988 Espanjassa. Portugalissa elokuva pääsi teatterilevitykseen 8. kesäkuuta vuonna 1990. Vaarallinen tehtävä: Dark Mission oli julkaistu Ruotsissa videolle jo 21. huhtikuuta vuonna 1988.
Vaarallinen tehtävä: Dark Mission -elokuvaa on levitetty myös nimikkeillä Columbian Connection ja Flowers of Evil.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa ”tasaiseksi toimintalättäykseksi” ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Vaarallinen tehtävä: Dark Mission Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vaarallinen tehtävä: Dark Mission Elonet.
Vaarallinen tehtävä: Dark Mission AllMoviessa. (englanniksi)
Seurustelu

Seurusteleva pari luonnon helmassa.
Seurustelu on vakituinen rakkauteen ja yhdessäoloon perustuva suhde. Nimitystä seurustelu käytetään myös ihmisten välisestä yhdessä oleskelusta ja keskustelusta.
Seurustelusuhde voi johtaa kihlautumiseen tai avo- tai avioliittoon. Länsimaissa avoliittoa tai avioliittoa edeltääkin yleensä seurustelu.
Nykyään on silti hyvin yleistä, että seurustelu ei johda ja tavoite ei ole johtaa kihlautumiseen, avo- tai avioliittoon.
Seurustelun aloittaminen

Suomalainen mies aloittaa seurustelun keskimäärin 17,5-vuotiaana, nainen 16,5-vuotiaana. Viidesosa aloitti alle 15-vuotiaana ja kolmasosa alle 16-vuotiaana. Ennen 1960-lukua seurustelu aloitettiin pari vuotta myöhemmin. Yhdynnän aloittamisikä on pudonnut vastaavasti ja on vain hieman korkeampi.
Kirjallisuutta

Hjelm, Titus: Passio: Rakkauden, seksin ja seurustelun filosofiaa nuorille.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-26-4809-1
Anttila, Anna: Leikin asia: Näkökulmia varhaisnuorten romanttiseen seurustelukulttuuriin.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Anna Anttila, 2009.  ISBN 978-952-92-6007-2  Teoksen verkkoversio (PDF).[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ero edessä – hoida se kuin mies. Huoltamo.com.
Shakespeare: Kuinka Williamista tuli Shakespeare?

| Shakespeare: Kuinka Williamista tuli Shakespeare?> Will in the World: How Shakespeare Became Shakespeare |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stephen Greenblatt
Kieli:  englanti
Julkaistu:  2004
Suomennos
Suomentaja:  Kaisa Sivenius
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2008
ISBN:  978-951-1-20960-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Shakespeare: Kuinka Williamista tuli Shakespeare? (engl. Will in the World: How Shakespeare Became Shakespeare) on Stephen Greenblattin vuonna 2004 julkaistu kirja William Shakespearesta.
Tutkija Greenblatt oikoo kirjassa monia Shakespearen elämää koskevia vakiintuneita uskomuksia syntymäpäivästä alkaen.
The Shadow of Your Smile

The Shadow of Your Smile (suom. Mä muistan hymyn vain) on Johnny Mandelin säveltämä ja Paul Francis Websterin sanoittama laulu vuoden 1965 elokuvasta Kuuma ranta. Elokuvassa kappaleen esitti jazz-trumpetisti Jack Sheldon. Laulaja Tony Bennett nauhoitti oman versionsa joitakin viikkoja Kuuma ranta -elokuvan ensi-illan jälkeen. Kappale palkittiin parhaan laulun Oscarilla, parhaan kappaleen Golden Globella ja vuoden kappaleen Grammylla. Melodia toistuu elokuvan musiikkiraidalla useita kertoja ja se tunnetaan myös nimellä ”Love Theme from The Sandpiper”.
1960-luvulla ”The Shadow of Your Smilesta” tuli suosittu jazzstandardi. Sen ovat nauhoittaneet muun muassa Wes Montgomery, Astrud Gilberto, Oscar Peterson, Bill Evans, Sarah Vaughan ja Ella Fitzgerald. Suomeksi kappaleen ovat äänittäneet Danny, Ericus-kuoro ja Merja Raski. Suomenkielisen sanoituksen teki Kari Tuomisaari.
Seututie 749

Seututie 749 on Perämeren rannikolla Uudestakaarlepyystä Pietarsaareen ja Luodon saariston läpi Kokkolaan kulkeva seututie. Tien pituus on 69 kilometriä. Varsinkin tien saaristo-osuudesta välillä Pietarsaari–Kokkola käytetään nimitystä Seitsemän sillan (saaristo)tie – Sju broars väg.
Seututie 749 palvelee Pietarsaaren seutukunnan sisäistä liikennettä sekä liittää alueen asutuskeskuksia valtatieverkkoon. Pietarsaaressa tie on kaupungin eteläinen ohikulkutie. Kokkolassa tie on yksi kaupungin valtaväylä ja pohjoinen ohikulkutie.
Reitti

Uusikaarlepyy
Ytterjeppo (vt 8, E8, vt 19)
keskusta (st 746)
Soklot
Pedersöre
Sundby, (yt 7492)
Sandsund (Hietasalmi), (st 741)
Pietarsaari (kt 68)
Luoto
Holm (yt 7495)
Eugmo
Kokkola
Öja (yt 7497)
Ykspihlaja (st 756)
Piispanmäki (vt 8, E8)
Tien seitsemän siltaa järjestyksessä Pietarsaaresta Kokkolaan ovat:
Lammassaaren silta (ruots. Fårholmsbron)
Varassaarensilta (ruots. Tjuvörsbron)
Storströmeninsilta (ruots. Storströmsbron)
Gertrudinsilta (ruots. Gertrudsbron)
Åköströminsilta (ruots. Åköströmsbron)
Vattunginsilta (ruots. Vattungsbron)
Hickarönsilta (ruots. Hickaröbron)
Liikennemäärät

Tien liikennemäärät vaihtelevat. Suurimmat liikennemäärät ovat Kokkolan ja Pietarsaaren keskustojen ympäristössä. Vuonna 2022 koko tien keskimääräinen vuorokausiliikenne (KVL) oli 1 500–8 100 ajoneuvoa vuorokaudessa. Kokkolassa Pohjoisväylällä liikennemäärät olivat 4 100–8 100 ajoneuvoa vuorokaudessa. Kokkolan ja Pietarsaaren välillä liikennemäärät olivat 2 900–5 500 ajoneuvoa vuorokaudessa ja Pietarsaaren ja Uudenkaarlepyyn välillä 1 500–3 400 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seututie 749 Wikimedia Commonsissa
Hickarön silta
Uusklassinen arkkitehtuuri

Robert Smirke, British Museum,  1827–1857, Lontoo. Museon julkisivu on eräs englantilaisen uusklassisen arkkitehtuurin tunnetuimpia esimerkkejä.
Uusklassinen arkkitehtuuri on arkkitehtuurin suuntaus, joka syntyi suurin piirtein 1700-luvun puolivälissä lähes yhtä aikaa Ranskassa, Saksassa ja Englannissa. Uusklassismi otti vaikutteensa suoraan antiikin Kreikan ja Rooman rakennustaiteesta sekä renessanssiajan palladiolaisesta arkkitehtuurista. Rönsyilevän barokki- ja rokokooarkkitehtuurin jälkeen uusklassismi pyrki takaisin "puhtaaseen" klassiseen arkkitehtuuriin, ja se palautti rakennuksiin yksinkertaiset ja suoraviivaiset muodot sekä antiikista tutut pylväsjärjestelmät. Sen nousuun vaikutti antiikin taiteen ja arkkitehtuurin kasvanut tuntemus, sekä varsinkin sisätilojen suunnittelussa Pompejissa tehdyt löydöt. Antiikista tuli tuolloin muoti-ilmiö kasvavien arkeologisten löytöjen ansiosta.
Suomessa ja Ruotsissa varhaisin uusklassismi tunnetaan kustavilaisena tyylinä. Sitä seurasi Napoleonin ajan keisarityyli eli empire. Helsingin keskusta-arkkitehtuuri edustaa etenkin Carl Ludvig Engelin suunnitelmien ansiosta suurelta osin uusklassismia. Samoin Pietari ja München ovat likimain uusklassismin ulkomuseoita.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Iso-Britannia > Palladiolainen perinne

Iso-Britannia oli uusklassisen arkkitehtuurin edelläkävijöitä 1750-luvulta alkaen. Antiikin tyyliin perustunut palladiolainen arkkitehtuuri oli hallinnut brittiläistä arkkitehtuuria 1700-luvun puoliväliin asti, ja siitä oli tullut maan arkkitehtuurin normi. Palladiolaista arkkitehtuuria pidettiin englantilaiskansallisena tyylinä toisin kuin esimerkiksi barokkia, sillä tunnettu englantilainen arkkitehti Inigo Jones oli suunnitellut palladiolaisen tyylin mukaisesti jo 1600-luvulla. Palladiolaiselle arkkitehtuurille oli ominaista selkeys ja yksinkertaisuus, symmetria ja tasapaino. Palladiolaisen arkkitehtuurin leviämistä Britanniassa avitti lisäksi maan rakennusbuumi: kaikki maanomistajat rakennuttivat itselleen suuria kartanoita maaseudulle, missä ylemmät sosiaaliluokat viettivät suurimman osan vuodesta.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Iso-Britannia > Uusklassismin aika

1700-luvulla valistuksen myötä tietous klassisesta arkkitehtuurista oli alkanut levitä. Pompejin ja Herculaneumin kaivausten, englantilaisten entistä laajemman Italian-matkailun sekä Kreikan- ja Syyrian-tutkimusretkien myötä havaittiin, kuinka erilaista ja monimuotoisempaa antiikin kreikkalainen ja roomalainen arkkitehtuuri todellisuudessa olivat palladiolaiseen ihanteeseen verrattuna. Arkkitehtuuri alettiin samalla nähdä eri tyylisuuntien vaihteluna eikä suorana jatkumona ja kauneus subjektiivisena, ei objektiivisena ominaisuutena. Näin englantilaiset arkkitehdit saattoivat irtautua palladiolaisuuden ihanteesta ja omaksua uusia tasa-arvoisia tyylisuuntia.
Ensimmäiset pienet doorilaiset kreikkalaiset temppelit rakennettiin englantilaisiin puutarhoihin 1750-luvulla. Niistä antiikin tyylinen suunnittelu levisi 1760-lukuun mennessä suuriin maaseutukartanoihin, aluksi niiden sisätiloihin. Brittiläiset arkkitehdit lukivat antiikin tyyliä esitteleviä julkaisuja ja tekivät opintomatkoja Roomaan ja Kreikkaan tutkiakseen alkuperäistä antiikin ajan arkkitehtuuria paikan päällä. 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun merkittävimpiä brittiläisiä uusklassisia arkkitehteja olivat Robert Adam, Joseph Bonomi, James Wyatt, William Wilkins, John Soane ja John Nash.
Maaseutukartanoiden ohella myös Englannin kaupunkien julkisia rakennuksia alettiin tehdä uusklassisen tyylin mukaan, etenkin uuskreikkalaisittain (engl. Greek Revival). Kreikkalaisia temppeleitä jäljittelevän tyylin katsottiin ilmentävän hallintorakennuksissa arvokkuutta ja auktoriteettia sekä kulttuurirakennuksissa oppineisuutta. Etenkin museot sopivat klassiseen tyyliin, näistä tunnetuimpana esimerkkinä Lontoon British Museum (rakennettu 1842–1847). Sen julkisivun 44 joonilaista pylvästä ovat tarkkoja kopioita Athenan temppelin pylväistä Prienessä. Myös englantilaisiin kirkkoihin otettiin uusklassisia vaikutteita.
Kreikkalaisia esikuviaan uskollisesti jäljittelevät rakennukset olivat 1820- ja 1830-luvulla jo niin yleisiä, että niihin alettiin kyllästyä. Pitkät pylväsrivit ja kreikkalaistyyliset portiikit toistivat itseään ilman suurta vaihtelua, sillä niiden esikuvia oli rajoitettu määrä. Englannissa alettiinkin yhdistellä uusklassista tyyliä renessanssin ja barokin tyyliin, ja keskiaikaa jäljittelevästä uusgotiikasta tuli suosittu tyylisuunta vuosisadan lopulla.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Iso-Britannia > Esimerkkejä

Joseph Hansom, Birminghamin kaupungintalo, 1834, Birmingham.
St. Pancras New Church, Lontoo.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Yhdysvallat

Uusklassisesta arkkitehtuurista tuli 1700-luvun lopulla itsenäistyneessä Yhdysvalloissa tasavaltalaisuuden lipunkantaja. Yhdysvaltain arkkitehtuuri oli ottanut vaikutteita uudisasukkaiden kotimaiden arkkitehtuurista ja sopeutunut paikallisiin ilmasto-oloihin. Pohjoisten osavaltioiden arkkitehtuuri oli usein puritaanisen yksinkertaista ja käytännöllistä, ja materiaalina käytettiin puuta. Yhdysvaltain ensimmäinen uusklassinen rakennus oli palladiolaisvaikutteinen, Peter Harrisonin 1749–1758 rakennuttama kirjasto Redwood Library Newportissa Rhode Islandissa. Presidentti Thomas Jefferson oli yksi Yhdysvaltain merkittävimpiä uusklassisia arkkitehteja 1700-luvun loppupuolella, ja hän näytti suuntaa omaleimaiselle yhdysvaltalaiselle arkkitehtuurin tyylille. Jefferson oli opiskellut Ranskassa ja toi sieltä vaikutteita Yhdysvaltoihin. Jeffersonin merkittävimpiä töitä ovat Virginiaan rakennetut Monticello, Virginian yliopisto ja Virginia State Capitol.
Muita tunnettuja yhdysvaltalaisia uusklassisia arkkitehteja olivat Charles Bulfinch, Benjamin Latrobe ja William Thornton, jotka suunnittelivat pääkaupunki Washingtonin United States Capitolin (1792–1827). Saksan Leipzigissa opiskellut Latrobe oli Yhdysvaltain ensimmäinen ammattiarkkitehti. Hän suunnitteli James Hobanin kanssa myös Valkoisen talon (1815) ja oli etenkin uuskreikkalaisen suuntauksen kantava voima Yhdysvalloissa. Kreikkalaistyylisestä arkkitehtuurista tulikin maassa hyvin suosittua 1800-luvun alkuvuosikymmeninä niin julkisissa rakennuksissa kuin puisissa maaseutukartanoissakin. Uusklassisen ajan viimeisimpiä rakennuksia Yhdysvalloissa oli Ohio Statehouse (1848–1861).
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Yhdysvallat > Esimerkkejä

Thomas Jefferson, Monticello, 1769–1784, Charlottesville, Virginia.
William Thornton, Yhdysvaltain kongressitalo, 1793, Washington (DC).
Ohio Statehouse, 1861, Columbus, Ohio.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Ranska

Ranskalaisen uusklassismin yksi perustajista oli Jacques-François Blondel, joka arkkitehtikoulunsa ja julkaisujensa (etenkin Cours d'Architecture, 1771) kautta loi pohjan ranskalaiselle uusklassismille. Kuninkaan arkkitehti Ange-Jacques Gabriel (1698–1782) muokkasi kansallista arkkitehtuurityyliä ja toi siihen palladiolaisia ja englantilaisia vaikutteita säilyttäen kuitenkin yhteyden ranskalaiseen perinteeseen.
Ehdotuksia Ranskan kirkkoarkkitehtuurin uudistamisesta oli alettu esittää runsaasti 1700-luvun puolivälissä. Vihdoin vuosina 1757–1790 rakennettiin Pariisiin Pyhän Genevièven kirkko (nyk. Panthéon, Jacques-Germain Soufflot), jossa barokin koristeellisuuden tilalla olivat selkeät klassiset aiheet, kuten Halikarnassoksen mausoleumia jäljittelevä kupolia reunustava korinttilainen pylväsrivistö. Pyhän Genevieven kirkon jälkeen myöhemmätkin ranskalaiset kirkot noudattivat sen tyyliä. Myös sekulaarissa arkkitehtuurissa nousi uusia tuulia: Roomassa opiskelleet nuoret ranskalaisarkkitehdit toivat 1740-luvun jälkeen maahan tyylin, jossa yhdistyi antiikin, renessanssin ja barokin ominaisuuksia, näin enteillen uusklassismia. Ryhmän tunnetuimpia töitä oli Comédie-Française-teatteri 1779–1782.
Pariisista uusklassinen arkkitehtuuri levisi nopeasti Ranskan muihinkin kaupunkeihin: maineekkaana esimerkkinä tunnetaan arkkitehti Victor Louisin suunnittelema Bordeaux'n suuri teatteri vuodelta 1772–1780. Muita tunnettuja ranskalaisia uusklassisia vuosisadan lopun arkkitehteja olivat Englannista vaikutteita hakenut Claude-Nicolas Ledoux, François-Joseph Bélanger ja visionääri Étienne-Louis Boullée.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Ranska > Esimerkkejä

Jacques-Germain Soufflot, Pyhän Genevièven kirkko (nyk. Panthéon) 1757–1790, Pariisi
Victor Louis: Bordeaux'n suuri teatteri, 1772–1780, Bordeaux.
Jean Chalgrin, Riemukaari, 1806–1836, Pariisi.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Italia > Esimerkkejä

Giuseppe Valadier, Villa Torlonia, 1806–, Rooma.
Leopoldo Laperuta, San Francesco di Paolan basilika, 1809–1836, Napoli.
Pasquale Poccianti, Cisternone, 1829–1842, Livorno.
Giuseppe Sacconi, Viktor Emanuel II:n monumentti, suunn. 1885, rak. 1911–1935, Rooma.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Saksa > Esimerkkejä

Karl Friedrich Schinkel, Charlottenhofin huvila, 1826–1829, Potsdam.
Karl Friedrich Schinkel, Elisabethinkirkko, 1832–1834, Berliini.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Pohjoismaat

Suomessa ja Ruotsissa varhaisin uusklassismi tunnetaan kustavilaisena tyylinä. Sitä seurasi Napoleonin ajan keisarityyli eli empire. Helsingin keskusta-arkkitehtuuri edustaa etenkin Carl Ludvig Engelin suunnitelmien ansiosta suurelta osin uusklassismia.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Pohjoismaat > Esimerkkejä

Carl Ludvig Engel, Valtioneuvoston linna, 1818−1822, Helsinki.
Carl Ludvig Engel, Helsingin yliopiston päärakennus, 1832, Helsinki.
Carl Ludvig Engel, Kansalliskirjasto, 1840, Helsinki.
Uusklassinen arkkitehtuuri maittain > Venäjä > Esimerkkejä

Auguste Ricard de Montferrand, Iisakin kirkko, 1818–1858, Pietari.
Kirkko Arkhangelskojen kartanossa, Moskovan lähellä, 1909–1916, Venäjä.
Aiheesta muualla

Valistuksen ja klassismin kausi (Arkistoitu – Internet Archive), Rakennusperinto.fi
Vaaljärvi

| Vaaljärvi |
| --- | --- |
 Vaaljärveä nähtynä lännestä huhtikuussa 2017.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Eura (Honkilahti)
Koordinaatit:  60°55′08″N, 22°04′14″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Vaaljoki eli Uusijoki
Järvinumero:  3.004.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  40,9 m 
Rantaviiva:  5,17 km 
Pinta-ala:  84,597 ha  
Keskisyvyys:  alle 1 m  
 fiVaaljärvi 
Vaaljärvi on Honkilahdella Eurassa Satakunnassa sijaitsevat matala järvi, joka kuuluu Lapinjoen vesistöön. Järven pintaa on aikoinaan laskettu ja järvelle on kaivettu uusi lasku-uoma. Mataluuden vuoksi järvi tuottaa runsaan vesikasvuston, jota vesilinnut hyödyntävät. Järvi on merkittävä lintukohde ja järvi kuuluu nykyään Koskeljärven Natura 2000 -alueeseen.
Maantiede

Järvi on muodoltaan V-kirjaimen muotoinen ja alle neliökilometrin kokoinen. Järvi on hyvin matala ja sen rannat ovat pääasiassa ruohottuneet, minkä takia Vaaljärveä voidaan pitää hyvänä lintujärvenä. Vaaljärven rannalla on Vaaljoen kylä.
Luonto

Vaalijärvi on kasvustoltaan puolirehevä järvi. Rannat ovat pääosin luhtaa ja kasvavat saraa ja vesiheiniä. Osa rannoista rajautuvat Vuohisuohon ja tuottavat siellä turvetta. Koska vettä on parhaimmillaan metrin verran, ei kalasto menesty järvellä. Sitä vastoin Vaalijärvellä pesii vuosittain useita lintulajeja parinkymmenen parin voimin. Joka vuonna pesivät sinisorsa, tavi, telkkä, kurki, liro, taivaanvuohi ja keltavästäräkki. Melko säännöllisiä pesiviä lajeja ovat olleet laulujoutsen, ruskosuohaukka, luhtahuitti, kuikka, tukkasotka, niittykirvinen, naurulokki ja pikkulokki. Aiemmin yleiset härkälintua ja punasotkaatavataan harvoin.
Rantaan rajautuvalla 58 hehtaarin suuruisella Vuohensuolla pesii pääosin samat lajit kuin Vaaljärvellä, mutta Kakkurlammella näiden lisäksi usein kaakkuri. Joskus on tavattu jopa lapinpöllö. Elokuussa syysmuuton aikaan järvellä käy ruokailemassa ja lepäämässä suuri määrä lintuja. Silloin lajikirjo edustaa normaalia muuttoparvien lajistoa.