stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomalainen oopperamusiikki
Oopperan varhaisvaiheet Suomen suuriruhtinaskunnassa > Suomenkielisen oopperan synty

Vuosisadan loppupuolella alkoivat uudelleen pyrkimykset luoda uutta suomalaista oopperaa ja hakea aiheita siihen suomalaisesta kansanrunoudesta. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julisti 1891 sävellyskilpailun ensimmäisen suomenkielisen oopperan säveltämisestä, jonka tuli olla suomalaisen säveltäjän kirjoittama ja olla ”sisällyksensä puolesta mytologista tai historiallista ainetta”. Määräaikaan mennessä vuonna 1896 yhtään teosta ei ollut ilmoitettu kilpailuun. Jean Sibelius suunnitteli ilmeisesti kilpailuun liittyen pitkän oopperan Veneen luominen säveltämistä, ja Tuonelan joutsen -teos perustuu tämän oopperan alkusoitoksi suunniteltuun materiaaliin. Sibelius kuitenkin luopui suunnitelmasta ottaessaan musiikillisesti etäisyyttä Richard Wagneriin. Hänen ainoaksi oopperakseen jäi lyhyt Neito tornissa (Jungfrun i tornet, 1896)[lähde? ].
Kilpailu toistettiin vuonna 1897, ja tällä kertaa kilpailuun ilmoitettiin yksi teos: Oskar Merikannon Pohjan neiti (1898). Merikanto oli aikaisemmin säveltänyt pääasiassa yksinlauluja, ja oopperassa parasta antia ovatkin sen melodiat. Orkestrointi on sen sijaan varsin vaatimatonta. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi ooppera sai ensiesityksensä vasta Viipurin laulujuhlilla vuonna 1908. Oskar Merikanto jatkoi oopperoiden säveltämistä teoksilla Elinan surma (1910) ja Regina von Emmeritz (1920), jonka ensiesityksen hän myös itse johti toimiessaan vastaperustetun Kotimaisen Oopperan ylikapellimestarina aina vuoteen 1922 saakka.[lähde? ]
Turun teatterissa ensiesitettiin vuonna 1910 Selim Palmgrenin säveltämä J. J. Wecksellin näytelmään perustuva ooppera Daniel Hjort, joka suomalaisessa mittapuussa oli sävelkieleltään varsin moderni. Uusia suomalaisia oopperoita esitettiin myös vuosien 1912 ja 1916 välisenä aikana Savonlinnan oopperajuhlilla, muun muassa Erkki Melartinin Aino (1912). Melartinin Aino perustuu Kalevalan runoihin 3–5, ja sen libreton kirjoitti Jalmari Finne, jonka idea oopperan säveltäminen myös alun perin oli. Oopperan musiikki on jonkin verran wagneriaanista ja sisältää kauniita melodioita.
Varhaisiin suomenkielisiin oopperasäveltäjiin kuuluu myös Armas Launis (1884–1959), joka nykyisin on varsin vähän tunnettu. Launiksen esikuva oli myös Richard Wagner, ja esikuvansa tapaan hän kirjoitti itse oopperoidensa libretot. Säveltäjän ensimmäinen ooppera oli Aleksis Kiven romaaniin pohjautuva Seitsemän veljestä (1913), jossa säveltäjä pyrki luomaan erityisen suomalaisen resitatiivin joka muistutti puhelaulua. Muita säveltäjän oopperoita olivat Kullervo (1917), Aslak Hetta (1922) ja Jehudith (1930).
Oopperan varhaisvaiheet Suomen suuriruhtinaskunnassa > Kotimainen ooppera

Vuosina 1904–1910 järjestettiin pääasiassa eri kapellimestarien, kuten Merikannon ja Kajanuksen, ansiosta Kansallisteatterissa useita yksittäisiä oopperaesityksiä. Onnistuneiden esitysten rohkaisemana muun muassa Edvard Fazer, Oskar Merikanto ja Aino Ackté perustivat vuonna 1911 Kotimaisen oopperan. Oopperan nimi oli ilmeisesti kompromissi ruotsin ja suomenkielisten ryhmien välillä. Uuden oopperan johtokunta pyrki välttämään kieliriitoja myös järjestämällä esityksiä niin suomeksi kuin ruotsiksikin. Lisäksi johtokunta palkkasi oopperaan myös ulkomaisia taiteilijoita. Uuden oopperanseurueen ensimmäisinä produktioina olivat Acktén toivomuksesta Ruggiero Leoncavallon Pajatso ja Jules Massenetin Navarralainen. Ackté ajautui nopeasti ristiriitoihin oopperan muun johdon kanssa ja lähti vuonna 1912 Kotimaisesta oopperasta. Samana vuonna hän perusti Savonlinnan oopperajuhlat.
Vuonna 1914 Kotimainen ooppera muutettiin osakeyhtiöksi ja samalla sen nimi muutettiin Suomalaiseksi oopperaksi. Sen väliaikaiseksi esiintymispaikaksi annettiin 1919 vanha venäläinen varuskuntateatteri Aleksanterin teatteri, josta tuli sen koti aina vuoteen 1993 saakka. Koska valtio ei rahallisesti juuri tukenut toimintaa, se oli pitkälti Fazerin tuen varassa. Fazer myös toimi oopperan johtajana ja tarvittaessa harjoituspianistinakin.
Suomalaisen oopperan uusi tuleminen

Sotavuosina oopperassa keskityttiin esittämään vain suosikkioperetteja ja -oopperoita. Ooppera jatkoi toimintaansa koko sota-ajan, vaikka Aleksanterin teatteri vaurioituikin lievästi talvisodan pommituksissa. Soini perusti jopa vuonna 1942 Oopperan balettikoulun.
Sotien jälkeen oopperassa palattiin varsin konservatiiviseen ohjelmistoon, johon kuului muun muassa Benjamin Brittenin ja Carl Nielsenin teoksia. Soini toteutti myös suunnitelmansa ulkomaiden- ja maaseutukiertueista. Oopperan baletti (1946) ja Madetojan Pohjalaisia (1950) vierailivat Tukholmassa. Myös yhteydet kansainvälisiin oopperapiireihin tiivistyivät ja Suomalaisessa oopperassa alkoi esiintyä enenevässä määrin ulkomaalaisia kapellimestareita ja laulajia; muun muassa slovenialainen Leo Funtek toimi kapellimestarina vuosina 1925–1959. Vuonna 1956 Suomen Kansallisoopperaksi nimetty entinen Suomalainen Ooppera pyrki seuraamaan ulkomaista modernismia ja 1960-luvulla sen ohjelmistoon pääsivät jo Alban Bergin Wozzeck ja Lulu.
1960-luvulle tultaessa suomalainen ooppera oli varsinaisessa aallonpohjassa. Koko vuosikymmen aikana Kansallisoopperassa nähtiin vain neljä uutta suomalaista oopperateosta. Vuonna 1967 tapahtui kuitenkin useita merkittäviä seikkoja, jotka loivat pohjaa oopperan renessanssille 1970-luvulla: Kansallisoopperassa nähtiin Suomen itsenäisyyden 50-vuotisjuhlallisuuksien yhteydessä ensi kertaa Merikannon Juha ja paljon huomiota herättänyt Tauno Pylkkäsen Tuntematon sotilas. Samana vuonna myös herätettiin henkiin Savonlinnan oopperajuhlat loppuunmyydyllä Ludwig van Beethovenin Fideliolla. Alun vaikeuksien, kuten talousongelmien ja savonlinnalaisten oopperanvastaisten asenteiden jälkeen oopperajuhlat saavuttivat jättimenestyksen Mozartin Taikahuilulla, jossa yhdistyi sopivalla tavalla kansanomaisuus ja korkea taiteellinen taso.
Tauno Pylkkänen (1918–1980) sävelsi uransa aikana yhdeksän oopperaa, jotka tyylillisesti muistuttavat Giacomo Puccinia ja joissa on vaikutteita myös Sibeliuksen, Melartinin ja Madetojan melodiikasta. Pylkkäsen oopperoita ovat muun muassa Mare ja hänen poikansa (1945), Sudenmorsian (1948), joka voitti kolmannen palkinnon Prix Italia-kilpailussa, ja Suomen itsenäisyyden 50-vuotisjuhlien tilausteos Tuntematon sotilas (1967), jota esitettiin yli kolmekymmentä kertaa. Pylkkänen toimi myös Kansallisoopperan taiteellisena johtajana vuosina 1960–1969. Muita merkittäviä sotienjälkeisten vuosikymmenien oopperasäveltäjiä olivat Ahti Sonninen, joka sävelsi Suomen ensimmäisen radio-oopperan Merenkuninkaan tytär (1949), sekä Tauno Marttinen, joka uransa aikana siirtyi myöhäisromanttisesta tyylistä dodekafoniaan opiskeltuaan sitä Vladimir Vogelin johdolla. Marttisen Suuren joen laulu (1980) -oopperan kantaesitystä Kemissä pidetään kaikkien aikojen pohjoisimpana oopperaensi-iltana.
Suomalaisen oopperan uusi tuleminen > 1970-luvun oopperabuumi

Todellinen suomalaisen oopperan läpimurto tapahtui 1970-luvulla, kun Joonas Kokkosen Viimeiset kiusaukset (1975) ja Aulis Sallisen Ratsumies -oopperat ensiesitettiin. Korvat auki -yhdistyksen nuorten, jotka halusivat samastua eurooppalaiseen avantgardeen, piirissä teoksia alettiin pian pilkallisesti kutsua karvalakkioopperoiksi viitaten niiden perinteiseksi koettuun sävelkieleen ja kansallisiin aiheisiin. Toisaalta juuri teosten ”karvalakkimaisuus” teki vaikutuksen niin kotimaiseen yleisöön, kriitikoihin kuin ulkomaisiin kuulijoihinkin. Teokset koettiin aidoksi ja raikkaaksi vaihtoehdoksi ajan modernistiselle nykyoopperalle. Sallisen ja Kokkosen oopperateokset saivat aikaan ennen näkemättömän oopperainnostuksen, joka on jatkunut aina 2000-luvulle asti. Oopperaa ryhdyttiin Suomessa esittämään laajasti myös ulkoilmanäyttämöillä ja toteuttamaan amatöörivoimin ”kyläoopperoissa”. Ooppera laajeni maassa myös suuren yleisön taidemuodoksi. Suomalaiseen 1980-luvun ”oopperabuumiin”, joka ilmeni aikana, jolloin oopperaa pidettiin muualla maailmassa jo aikansa eläneenä taidemuotona, vaikutti osaltaan se, ettei Suomessa ollut vanhaa kuninkaallisen hovin musiikkiperinnettä. Yleisöä eivät siten sitoneet ennakkoasenteet oopperamusiikkia kohtaan. Oopperabuumiin vaikuttivat myös vuonna 1973 Kansallisoopperan ylikapellimestariksi valittu Ulf Söderblom ja oopperan pääjohtajana vuosina 1974–1983 toiminut Juhani Raiskinen, jotka toivat voimakkaasti esiin sekä uutta että vanhempaa suomalaista oopperamusiikkia.
Suomalaisen oopperan uusi tuleminen > 1970-luvun oopperabuumi > Karvalakkioopperat

Sallinen teki oopperoissaan yhteistyötä kirjailija Paavo Haavikon kanssa. Sallisen ensimmäinen ooppera Ratsumies voitti Savonlinnan oopperajuhlien järjestämän Olavinlinnan 500-vuotisjuhlien sävellyskilpailun ja siitä tuli suomalaisen uuden oopperataiteen lähtölaukaus. Vaikka Sallisen sävelkieli onkin varsin modernia on se samalla kuitenkin helposti lähestyttävää, mikä on laajentanut nykyoopperan yleisöpohjaa. Ratsumiehen jälkeen myös oopperat Punainen viiva, Kuningas lähtee Ranskaan (1984), Kullervo (1993) ja Palatsi (1995) ovat olleet menestyksiä.
Kokkonen sävelsi uransa aikana vain yhden oopperan. Viimeiset kiusaukset kertoo herännäisjohtaja Paavo Ruotsalaisen henkisestä kehityksestä ja uskonnollisista ja sosiaalisista kriiseistä. Teoksen musiikki on varsin sinfonista ja tonaalisempaa kuin Kokkosen aikaisempi tuotanto. Keskeinen musiikillinen teema on Sinuhun turvaan Jumala -virsi, joka toistuu teoksessa useasti ja jota kehitellään muun musiikillisen aineksen kanssa.
Muita uuden suomalaisen oopperan säveltäjiä ovat olleet Einojuhani Rautavaara, jonka ensimmäinen teos Kaivos ensiesitettiin vuonna 1963. Muita Rautavaaran oopperoita ovat olleet muun muassa Thomas (1985) ja Vincent van Goghin juhlavuodeksi sävelletty Vincent (1990). Paavo Heininen on säveltänyt kaksi oopperaa Silkkirumpu (1984) ja Veitsi (1989), joista jälkimmäinen voitti Savonlinnan oopperajuhlien sävellyskilpailun. Ooppera ei kuitenkaan saavuttanut yleisön suosiota ja aiheutti oopperajuhlille vaikeita taloudellisia ongelmia. Heinisen teoksen katsottiin aikanaan olevan modernistien vastaveto oopperoiden karvalakkimaisuudelle ja Uudessa Suomessa arveltiin ensi-illan tiimoilta, että karvalakkioopperoiden aikakausi oli päättymässä. Toinen uuden modernistisen oopperan keskeinen teos oli Kalevi Ahon monologiooppera Avain (1979). Teoksessa käytettiin monia kokeilevia keinoja, muun muassa kaikkia mahdollisia välimuotoja puheen ja laulun väliltä.
Suomalaisen uuden oopperamusiikin maine kasvoi ulkomaillakin muun muassa Suomen Kansallisoopperan vierailtua vuonna 1979 Lontoossa Sadler’s Wellsin teatterissa ja molemmat esitetyt teokset, Viimeiset kiusaukset ja Punainen viiva, saivat myönteisen vastaanoton. Punainen viiva menestyi myös Zürichissä, Leningradissa ja Tallinnassa. Erityinen menestys oli myös vierailu New Yorkin Metropolitan Operassa vuonna 1983, jolloin New York Times -lehden musiikkitoimittaja Donald Henahan totesi Punaisesta viivasta: ”Todetakseni asian nopeasti, Aulis Sallisen Punainen viiva on paras uusi ooppera, jonka olen kuullut moneen vuoteen...”
Suomalaisen oopperan uusi tuleminen > Oopperan tekijöitä

Aulikki Rautawaara, Orchester des Deutschen Opernhauses Berliniä johtaa Hans Schmidt-Isserstedt
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Keskeisiin taiteilijoihin ja oopperavaikuttajiin sodanjälkeisenä aikana kuuluu Alfons Almi, jonka ura alkoi vuonna 1933 Radameksen roolilla Sortavalassa järjestetyssä Verdin Aidan amatööriesityksessä. Tuolloin meijerinjohtajana työskennellyt Almi sai kapellimestari Järnefeltin ansiosta mahdollisuuden laulaa sama rooli Suomalaisen Oopperan tuotannossa. Edvard Fazer kiinnitti tämän jälkeen Almin välittömästi oopperan ensitenoriksi. Almista kehittyi arvostettu Wagner-tenori, joka esiintyi myös monissa Mozartin tenorirooleissa. 1950-luvulta eteenpäin Almi keskittyi oopperan hallinnollisiin tehtäviin toimien talouspäällikkönä 1952–1953, apulaisjohtajana 1953–1955, johtajana 1955–1966 ja lopulta pääjohtajana 1966–1971. Almin kaudella perustettiin Suomen Kansallisoopperan säätiö ja oopperan nimi muutettiin Suomen Kansallisoopperaksi.
Bassot Kim Borg ja Martti Talvela loivat kansainvälisen laulajauran. Borg työskenteli pääsääntöisesti Kööpenhaminan Kuninkaallisessa teatterissa. Borg lauloi uransa aikana rooleja yhteensä 16 eri kielellä ja oli tunnettu erityisesti Boris Godunovin roolistaan. Martti Talvela nousi yleisön tietoisuuteen voitettuaan 1960 Klemetti-opiston laulukilpailun. Hän esiintyi tämän jälkeen muun muassa Tukholmassa ja Saksassa. Talvela sai kotimaassa suurta mainetta muun muassa Viimeisten kiusausten pääroolistaan. Naislaulajista aikakauden parhaina pidetään Aulikki Rautawaaran ohella Lea Pilttiä, Irja Aholaista ja Anita Välkkiä. Piltti toimi Wienin valtionoopperan ensimmäisenä koloratuurisopraanona vuosina 1938–1943, jolloin sota keskeytti hänen uransa. Piltti vieraili joitain kertoja Suomalaisessa Oopperassa, mutta ei koskaan saanut sinne pysyvää kiinnitystä ja hän lopetti uransa 1961.
Suomalainen nykyooppera

1990-luvun alussa suomalainen oopperamusiikki sai lopulta arvoisensa olosuhteet, kun Kansallisooppera siirtyi vuonna 1919 tilapäisesti Kotimaisen Oopperan käyttöön annetusta Aleksanterin teatterista[lähde? ] uuteen oopperataloon, joka oli vihitty käyttöön marraskuussa 1993. Talon ensimmäinen kantaesitys oli suomalaisen avantgarden uranuurtajan Erik Bergmanin Det sjungande trädet (1995). Uuden oopperatalon pieni näyttämö eli Alminsali on pyrkinyt toimimaan vastapainona päänäyttämön perinteisemmälle ohjelmistolle, ja sinne on pyritty tekemään kokeellisempia tuotantoja. Alminsalin ensimmäinen ensi-ilta oli Tapio Tuomelan säveltämä Korvan tarina (1991–1993), jota tekijät kuvailevat ”amoderniksi metaoopperaksi”. Kansallisoopperan ja Savonlinnan oopperajuhlien tarjontaa ovat täydentäneet Tampereen oopperan korkeatasoiset produktiot ja maakuntaoopperoiden paikalliset esitykset, jotka pitävät yllä suuren yleisön kosketusta oopperataiteeseen.
Suomalaisen oopperamusiikin merkittävin ulkomainen tilaustyö ja tähänastisistaselvennä teoksista suurin menestys on Kaija Saariahon ooppera Kaukainen rakkaus (L’amour de loin, 2000), jonka tilasivat Salzburgin musiikkijuhlat ja Théâtre du Châtelet. Viisinäytöksinen, ranskankielinen Kaukainen rakkaus kertoo keskiaikaisen tarinan trubaduuriprinssi Jaufré Rudelin ja Tripolin kreivitär Clémenceen rakkaudesta. Libreton oopperaan on kirjoittanut libanonilais-ranskalainen Amin Maalouf. Saariahon toinen ooppera Adriana Mater sai ensi-iltansa vuonna 2006 Pariisin oopperassa.
Toinen vuonna 2000 ensi-iltansa saanut suomalainen esikoisooppera oli Mikko Heiniön Riddaren och draken, joka tilattiin Turun tuomiokirkon 700-vuotisjuhlaa varten. Teoksen libreton on kirjoittanut Bo Carpelan. Teoksen tonaalisuudessa on vaikutteita Olivier Messiaenin musiikista, ja se hyödyntää kaksitoistasäveljärjestelmää ja moodeja. Heiniön toinen ooppera Käärmeen hetki sai ensi-iltansa Suomen Kansallisoopperassa vuonna 2006.
Suomalainen nykyooppera > Kansanooppera

Kansanoopperaksi on nimitetty oopperamuotoa, jossa ”vakavan musiikin” oheen on liitetty viihteellisempiä elementtejä. Vuonna 1975 alkaneen Ilmajoen Musiikkijuhlien Kansallisoopperaa tai Savonlinnan oopperajuhlia kansanomaisemmat oopperaesitykset ovat osaltaan vaikuttaneet siihen, että Suomessa suuri yleisökin on löytänyt oopperan taidemuotona. Ilmajoella kantaesitettyihin teoksiin kuuluu muun muassa Jorma Panulan Jaakko Ilkka (1978), jonka ohjasi Edvin Laine, ja Pekka Kostiaisen Lakeuksien lukko (2006).
Suurimpia suomalaisia kansanoopperaksi laskettavia esityksiä oli Tuomas Kantelisen ”urheiluooppera”, Paavo Nurmen elämästä kertova Paavo Suuri. Suuri juoksu. Suuri uni. (2000), joka kantaesitettiin Helsingin olympiastadionilla.
Suomalainen nykyooppera > Savonlinnan oopperajuhlat

Savonlinnan oopperajuhliat on vuoden 1967 henkiinherättämisestään alkaen ollut merkittävimpiä suomalaisen oopperamusiikin näyttämöitä. Vuosien saatossa festivaali on kasvanut viikosta kuukauden mittaiseksi tapahtumaksi, jonka kävijämäärä vuosittain on noin 60 000. Oopperajuhlilla on toteutettu vuoden 1967 jälkeen yhteensä kahdeksan suomalaisen oopperan kantaesitystä.
Savonlinnan oopperajuhlilla on myös vuodesta 1987 nähty ulkomaisten oopperatalojen vierailuja. Juhlilla ovat esiintyneet muun muassa Tallinnan Estonia-teatteri, Deutsche Oper am Rhein, Lontoon Covent Garden ja pietarilainen Mariinski-teatteri. Vuoden 2007 vierailija oli Bolšoi-teatteri Moskovasta.
Aiheesta muualla

Suomen Kansallisooppera ja -baletti (suomeksi, ruotsiksi, englanniksi)
Ensimmäisen suomalaisen oopperan säveltäjä Fredrik Pacius.
Kohtaus ensimmäisen suomenkielisen oopperan, Merikannon Pohjan neidin, kantaesityksestä Viipurissa vuonna 1908. Väinämöisen roolissa Abraham Ojanperä ja pohjan neitinä Mally Burjam-Berga.
Aino Ackté
Armas Järnefelt tyttärensä Evan kanssa vuosisadan vaihteessa.
Savonlinnan Olavinlinna, joka on ollut Savonlinnan oopperajuhlien näyttämönä 1912–1916 ja uudelleen vuodesta 1967 alkaen.
Vuonna 1993 valmistunut Suomen Kansallisooppera ja -baletti.
Keijunmekot

| Keijunmekot |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Rhodochiton  Zucc. ex Otto & A.Dietr.
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keijunmekot (Rhodochiton) on ratamokasvien heimoon kuuluva suku. Yksi siihen kuuluva laji on keijunmekko (Rhodochiton atrosanguineum), jonka kukat ovat violetit ja jota kasvatetaan koristekasvina ruukuissa ja amppelissa.
Keewatin Railway Company

Keewatin Railway Company Ltd  on kanadalainen rautatieyhtiö, joka hoitaa tavaraliikennettä omistamallaan 300 kilometrin mittaisella rataosalla Manitoban provinssin pohjoisosassa. Rautatie yhdistää Sherritt Junctionin ja Lynn Laken kaupungin, ja se oli aiemmin Hudson Bay Railwayn omistuksessa. Henkilöliikennettä hoidetaan yhteistyössä VIA Rail Canadan kanssa. Suurin osa rahtiliikenteestä on puutavaran ja kaivannaisten kuljetusta.
Keewatin Railway Company perustettiin vuonna 2005, ja sen omistavat Mathias Colomb Indian Band, Tataskweyak Cree Nation sekä War Lake First Nation -intiaaniyhteisöt.
Keewatin Railway Company hankki entisen Hudson Bay Railwayn Sherridon Subdivision -rataosan Kanadan ja Manitoban hallitusten sekä alueen alkuperäiskansojen antaman 6,2 miljoonan Kanadan dollarin tuen turvin. Lisäksi Kanadan hallitus tukee rautatieliikenteen aloittamista 3,2 miljoonalla Kanadan dollarilla.
The Polite Force

| The Polite Force Egg |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : toukokuussa 1970, Morgan Studios Lontoo
 Julkaistu: helmikuussa 1971
 Tuottaja(t): Neil Slaven
 Tyylilaji: progressiivinen rock, Canterburyn koulukunta
 Kesto: 42.52
 Levy-yhtiö: Deram Records (SDN 14)
Eggin muut julkaisut
| Egg 1970 | The Polite Force 1971 | The Civil Surface 1974 |
The Polite Force on brittiläisen progressiivisen rock yhtye Egg albumi.
Kappaleet > A-Puoli

A Visit to Newport Hospital – 8.26 (säv. Mont Campbell, Dave Stewart)
Contrasong – 4.25 (säv. Campbell)
Boilk – 9.21 (säv. Stewart)
Kappaleet > B-Puoli

Long Piece No. 3 – 20.40 ( säv. Campbell )
Part 1 – 5.08
Part 2 – 7.38
Part 3 – 5.02
Part 4 – 2.52
Kokoonpano

Dave Stewart – urut, piano, tone generator, orchestron
Mont Campbell – basso, laulu, piano, urut, käyrätorvi
Clive Brook – rummut
Henry Lowther - trumpetti (kappaleessa: A2)
Mike Davis - trumpetti (kappaleessa: A2)
Bob Downes - tenorisaksofoni (kappaleessa: A2)
Tony Roberts - tenorisaksofoni (kappaleessa: A2)
Arviot

Allmusic:
Aiheesta muualla

The Polite Force discogs.com -sivustolla
The Polite Force progarchives.com -sivustolla
Keskilämpötila

Keskilämpötilalla tarkoitetaan sitä, kun jonkin ajanjakson välillä mitatuista lämpötiloista lasketaan keskiarvo. Keskilämpötilaa käytetään usein esimerkiksi säätiedotusten yhteydessä (esimerkiksi vuorokauden keskilämpötila, kuukauden keskilämpötila).[lähde? ]
Keskilämpötilojen avulla seurataan myös vuodenaikojen virallista vaihtumista. Esimerkiksi kevät alkaa, kun vuorokauden keskilämpötila nousee virallisesti nollan yläpuolelle.
Toisiotutkavastain

Cessna ARC RT-359A -transponderi (vaalea laatikko) ilmailu-VHF-radion alla vuoden 1970 mallin Grumman American AA-1 Yankee -lentokoneen ohjaamossa.
Toisiotutkavastain eli transponderi eli tutkamajakka (engl. transponder, sanoista transmitter ja responder) on ilma-aluksen signaalilähetin, jolla tutkakenttään saapunut kone automaattisesti lähettää toisiotutkaa ylläpitävälle lennonjohdolle tai ilmavalvonnalle tunnisteen eli nelinumeroisen toisiotutkakoodin ja mahdollisesti lisätietoja.
Toisiotutkavastaimen moodit

| Moodi | Vastauspulssin tiedot |
| --- | --- |
A: Toisiotutkakoodi
C: Toisiotutkakoodi ja ilma-aluksen korkeus (merenpinnan tasossa)
S: Toisiotutkakoodi, ilma-aluksen korkeus (merenpinnan tasossa) ja ilma-aluksen kansainvälinen tunnus, mahdollisuus luokitella miltä transpondereilta vastaus halutaan, ACAS-törmäyksenestojärjestelmän välttämätön osa.
Toisiotutkavastaimen moodit > Moodi 3/A

Yleensä maa-asema kysyy 3/A-tietoa joka on lentokoneen toisiovastauskoodi. Toisiovastauskoodi muodostuu neljästä oktaalinumerosta joten maailmassa on 4 096 kappaletta näitä koodeja. Lennonjohtaja kertoo esimerkiksi mittarilennon reittiselvityksen tai tutkapalvelun aloittamisen yhteydessä lentokoneelle toisiokoodin.
Muutama koodi on osoitettu tiettyyn käyttöön, koska eri koodien lukumäärä on hyvin rajallinen.
Yleismaailmallisesti tilanteet ovat saaneet oman toisiokoodin:
Kaappaus (7500)
Radiovika (7600)
Yleinen hätä (7700)
Suomessa kansallisesti siviilialuksia vaaditaan käyttämään VFR-lennoilla valvotussa ilmatilassa koodia 2000 ja valvomattomassa koodia 7000, sotilaat lentävät VFR-lentoja koodilla 3000.
Koodi 0000 oli kylmän sodan ilmoituskoodi: silloin kun ao. maan ilmapuolustus osoitti että olet havaittu, vakoilukone asetti toisiotutkavastaajan päälle ja kone "koodasi" 0000.
Toisiotutkavastaimen moodit > Moodi C

Toisiotutkavastain voi lähettää myös lentokoneen korkeustiedon (eri kyselypulssipari maa-asemalta "moodi C") jos lentokoneen korkeusmittarissa on ao. toiminto mahdollinen. Korkeustieto saadaan lentokoneen korkeusmittausyksiköstä (barometriyksikkö) eli ilmanpainemittarista. Korkeustieto "koodataan" käyttäen gray-koodia.
Toisiotutkavastaimen moodit > Moodi S

Toiselta nimeltään selective interrogation, valikoiva kysely. Vaatii edistyksellisen transponderin, jollainen on lähes kaikissa isoissa liikennekoneissa. Tässä moodissa tietoa voidaan lähettää enemmän. Lennonjohto voi yksilöidä ne transponderit, joilta vastaus halutaan jokaisella antennikierroksella ja ne, joilta vastaus tulee harvemmin. Näin saadaan vähennettyä vilkkaalla liikennealueella vastausten "tulvaa" ja myös tarpeetonta "radioaaltosaastetta". S-moodissa toimiva transponderi on myös välttämätön osa lentoliikenteen yhteentörmäysvaaraa vähentävää järjestelmää ACAS (airborne collision avoidance system). Tällä menetelmällä myös samalla alueella olevien koneiden transponderit liikennöivät keskenään ja varoittavat törmäysvaarasta.
Toisiotutkan transponderin ohjain.
Kaulusvalmuska

| Kaulusvalmuska |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Tricholomataceae
Suku::  Valmuskat Tricholoma
Laji::  focale
Kaksiosainen nimi
 Tricholoma focale  (Fr.) Ricken 
Katso myös
   Kaulusvalmuska Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaulusvalmuska (Tricholoma focale) on valmuskojen sukuun kuuluva laji. Se ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni.