Ensimmäinen intifada
Intifada

8. joulukuuta 1987 tapahtui liikenneonnettomuus, jossa israelilainen rekka törmäsi palestiinalaisia työläisiä kuljettaneeseen autoon Gazassa. Useita palestiinalaisia kuoli ja pian lähti liikkeellee huhu, jonka mukaan rekka olisi ajanut palestiinalaisten päälle tahallaan. Gazassa ihmiset alkoivat järjestää mielenosoituksia, jotka levisivät myös Länsirannalle. Nopeasti mielenosoitusten tyypillisiksi piirteiksi nousivat lakkoilu, kivien ja polttopullojen heittely, sekä autonrenkaiden polttaminen.
Intifadan syttymistä ei ollut osattu odottaa Israelissa, eikä siitä ollut tietoinen myöskään PLO. Intifada alkoi kuitenkin muuttua poliittiseksi kapinaksi, jonka johtoon perustettiin niin sanottu Yhdistynyt kansallinen johto. Sen jäseniä olivat tärkeimmät palestiinalaiset vasemmistolaiset järjestöt, sekä Fatah. Palestiinalaisten vaatimuksia olivat miehityksen päättäminen ja itsenäinen Palestiina. Vaikka PLO oli ollut aluksi intifadan ulkopuolella, se tajusi pian sen merkityksen ja alkoi osallistumaan sen koordinoimiseen saadakseen sen hallintaansa. PLO onnistuikin pitkälti saavuttamaan hallitsevan aseman kesään 1988 mennessä. Gazan kaistalla PLO:n kontrollin estivät kuitenkin islamilaiset järjestöt Hamas ja Islamilainen jihad. PLO:n täysi ylivalta palestiinalaisten johdossa oli haastettuna näin ensi kertaa.
Israelissa ei oltu varmoja siitä, miten intifadaan tulisi vastata. Toisin kuin aikaisemmat uhat, palestiinalaisten uhka oli itse maan sisällä ja vihollinen käytti vain kiviä ja polttopulloja. Maan oikeiston kannan mukaan intifada oli sotilaallinen konflikti ja vuonna 1988 vaalikampanjaa tehnyt Yitshak Shamir kuvaili kyseessä olevan uhka Israelin olemassaololle. Vasemmistossa intifada nähtiin puolestaan ei-sotilaallisena levottomuutena, johon tulisi puuttua poliisin kautta mahdollisimman vähän voimaa käyttäen. Vaihtoehto ei ollut ongelmaton, sillä poliiseja oli tilanteen hallitsemiseksi todellisuudessa liian vähän, eikä esimerkiksi mellakantorjuntavarusteita ollut tarpeeksi. Armeijan kanta oli joihinkin poliitikkoihin nähden maltillinen. Yitshak Mordekhai ilmoitti, että jos sotilaat alkaisivat ampua mielenosoittajia seuraukset olisivat kohtalokkaita koko Israelin yhteiskunnalle.
Lopulta pääministeri Yitzhak Rabinin linja oli kompromissi. Sotilaille jaettiin pamppuja ja heille annettiin määräys mielenosoittajien luiden rikkomisesta. Toisaalta tuliaseiden käyttöä vältettäisiin. Muita keinoja olivat kumiluodit, ulkonaliikkumiskiellot, aktivistien suurimittaiset pidätykset ja väkivaltaan syyllistyneiden tai siitä epäiltyjen talojen tuhoaminen. Uutiskuvat mielenosoittajia hakkaavista israelilaissotilaista huononsivat Israelin kuvaa maailmalla. Samaan tapaan pahennusta herätti harjoitetut kollektiiviset rangaistukset. Israelin kannatus laski jopa sen läheisessä liittolaismaassa Yhdysvalloissa. Israel yritti mielenosoituksien hillitsemisen ohella myös iskeä intifadan johtoa vastaan. PLO:n kohteita vastaan ulkomailla tehtiin useita iskuja. Esimerkiksi järjestön kakkosmies Khalil al-Waziri murhattiin Tunisiassa huhtikuussa 1988.
Mikään Israelin käyttämistä keinoista ei ollut kovin tehokas, mutta kansannousu alkoi lopulta hiipua muista syistä. PLO:n kannatus kärsi palestiinalaisten keskuudessa palestiinalaisten sisäisistä väkivallanteoista. Intifada alkoi hiljetä kolmantena vuotenaan ja virallisesti se päättyi Oslon sopimukseen 1993. Käytännössä se oli kuitenkin ohi jo Madridin rauhankonferenssiin mennessä lokakuussa 1991.