Miksolyydinen
Keskiaikainen ja nykyinen miksolyydinen moodi > Keskiaikainen miksolyydinen sävellaji

Alkujaan termi miksolyydinen tarkoitti siis erästä perinteisen kreikkalaisen teorian mukaista harmoniaa, mutta toisella vuosisadalla Klaudios Ptolemaios käytti sitä, samoin kuin kuutta muutakin, tarkoittamaan määrittelemiään seitsemää tonoita eli transpositioavainta. Neljäsataa vuotta myöhemmin Boëthius tulkitsi Ptolemaiosta latinaksi ja tarkoitti niillä edelleen transpositioavaimia, ei asteikkoja. Kun länsieurooppalainen musiikin teoria 800-luvulla ensimmäisen kerran muotoiltiin, samat nimet, joihin lisättiin vielä hypermiksolyydinen (myöhemmin hypomiksolyydinen), saivat jälleen uudet merkitykset tuntemattoman tekijän laatimassa tutkielmasta Alia Musica. Tästä tutkielmasta laadittiin myöhemmin Nova expositio -niminen kommentaari, jossa nämä termit lopulta tulivat tarkoittamaan kahdeksaa diatonista oktaavilajia, toisin sanoen asteikkoa.
Keskiaikaisen teorian mukaan miksolyydinen oli seitsemäs kirkkosävellaji. Se voitiin määritellä kahdella tavalla: diatonisena asteikkona, joka ulottui G:stä oktaavia korkeammalla olevaan G:hen, tai sävellajina, jonka päätössävel (finalis) oli G ja jossa sävelala ulottui päätössävelen alla olevasta F:stä runsasta oktaavia korkeammalla olevaan G:hen. Toisinaan sitä laajennettiin ”erikoisluvalla” kummassakin päässä niin, että se ulottui päätössävelen alapuolella olevasta E:stä oktaavin ja kvartin verran korkeammalla olevaan A:han saakka. Päätössävelen G ohella siinä oli tärkeä melodinen tehtävä tuba-sävelellä D, joka oli vastasi seitsemännen psalmisävellajin tenoria. Tämä keskiaikainen teoreettinen konstruktio johti siihen, että termillä miksolyydinen tarkoitetaan nykyisin G:stä G:hen ulottuvaa diatonista asteikkoa.
Edellä kuvattua miksolyydistä sävellajia sanottiin autenttiseksi. Muiden kirkkosävellajien tapaan miksolyydisestä oli olemassa myös plagaalinen muunnos, hypomiksolyydinen eli "alempi miksolyydinen" sävellaji, jota keskiaikaisessa teoriassa pidettiin kahdeksantena sävellajina. Sekin voitiin määritellä kahdella tavalla, joko D:stä ylempään D:hen ulottuvana diatonisena asteikkona, jonka finalis-sävel G jakaa kahtia (siis  D–E–F–G + G–A–B–C–D), tai sävellajina, jonka päätössävel oli G ja jonka sävellaji ulottuu sen alapuolella olevasta C:stä päätössävelen yläpuolella olevaan E:hen saakka, siis runsaan oktaavin verran. Siinä tuba-sävelenä oli C, kahdeksannen psalmisävellajin tenori.
Miksolyydinen asteikko muistuttaa G-duuriasteikkoa, josta se eroaa vain siinä, että asteikon seitsemäs sävel on puoliaskelen verran alempi. Toisinaan keski­aikainen mikso­lyydisen kirkko­sävellaji on kuitenkin käsitetty sellaiseksi duurin muodoksi, jossa melodia tavan­omaisesta poiketen päättyy asteikon viidenteen säveleen, huippu­säveleen eli dominanttiin. Täten G-miksolyydinen olisi itse asiassa C-duuri, jossa asteikon päätössävel, finalis G, johon sävelmät päättyvät, ei tonaalisessa mielessä olisikaan perus- vaan huippu­sävel. Vastaavasti hypo­mikso­lyydinen kirkko­sävellaji olisi F-duuri, jossa sävelmä päättyy teräsäveleen eli asteikon toiseen säveleen ja jossa asteikon neljäs sävel, B, on tavallisimmin korotettu H:ksi. Tulkintaa on perusteltu sillä, että melodian keskellä olevan säkeen päättyminen asteikon toiseen tai viidenteen säveleen on uudemmassakin musiikissa aivan yleistä, mutta keskiaikaiset kirkko­sävelmät olisi erityisen vaikutelman aikaan­saamiseksi usein tarkoituksella lopetettu näihin, ikään kuin kesken, jotta kuulija jäisi odottamaan jatkoa.