stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daniel Radcliffe
Yksityiselämä

Radcliffe kävi Sussex House School -nimistä poikakoulua ja City of London Schoolia. Hän ansaitsi A-arvosanan (vastaa Suomessa arvosanaa 10) kolmessa AS-tasossa vuonna 2006, mutta päätti sen jälkeen pitää taukoa opiskelusta.
Radcliffe on sanonut olevansa ateisti ja samalla myös "erittäin ylpeä juutalaisuudestaan". Hän soittaa bassokitaraa (häntä opetti Gary Oldman, joka näytteli Sirius Mustaa Harry Potter -elokuvissa) ja hän onkin punk- ja rockmusiikin ystävä; hän ihailee muun muassa Sex Pistolsia, Arctic Monkeysia ja Hard-Fi:tä sekä Jack Penatea ja Kate Nashia. Hänen lempibändinsä on The Hold Steady. Hän on myös lontoolaisen jalkapallojoukkue Fulham FC:n kannattaja.
Radcliffe oli vuonna 2006 Sunday Timesin rikkaiden henkilöiden listalla, jossa hänen omaisuutensa arvioitiin olevan noin 14 miljoonan punnan arvoinen, mikä teki hänestä Yhdistyneen kuningaskunnan rikkaimman nuoren. Vuonna 2007 hän oli jälleen samalla listalla, tällöin sijalla 33 noin 17 miljoonan punnan omaisuudella. Hänen on arvioitu ansainneen noin 250 000 puntaa ensimmäisestä Potter-elokuvasta ja noin 5,6 miljoonaa neljännestä Potter-elokuvasta. Varakkuudestaan huolimatta Radcliffe on sanonut, ettei hänellä ole kallis maku. Hän sanoo tuhlaavansa eniten rahaa kirjoihin, koska lukee paljon. Radcliffe on tukenut myös lukuisia hyväntekeväisyyskohteita muun muassa Demelza House -lastensairaalaa Sittinbournessa, Kentissä, johon myös fanit voivat tehdä lahjoituksia hänelle syntymäpäivälahjan muodossa. Helmikuussa 2005 Radcliffe huutokauppasi allekirjoittamansa "Hogwarts Crew" -T-paidan auttaakseen tsunamin uhreja.
Radcliffe on lehtihaastattelussa julkisesti myöntänyt kärsivänsä alkoholiongelmasta ja lopettaneensa juomisen Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 2 -elokuvan kuvausten jälkeen.
Radcliffe on seurustellut näyttelijä Erin Darken kanssa vuodesta 2012, ja he saivat huhtikuussa 2023 esikoislapsen.
Palkinnot > Ehdokkuudet

2011
Paras suudelma (yhdessä Emma Watsonin kanssa); MTV Movie Awards
Paras taistelu (yhdessä Rupert Grintin ja Helena Bonham Carterin kanssa); MTV Movie Awards
Paras miesnäyttelijä (MTV Movie Awards)
2010
Paras miesnäyttelijä (MTV Movie Awards)
Global Superstar (MTV Movie Awards)
Iconic Movie Actor (J-14's Teen Icon Awards)
2009
Erottuva miesnäyttelijä näytelmässä (Drama Desk Awards)
Palkinto erinomaisesta esityksestä (Drama League Awards)
2008
Paras suudelma (2008 MTV Movie Awards U.S.) (yhdessä Katie Leungin kanssa)
Nuoren miesnäyttelijän paras esiintyminen (Saturn Awards)
Paras miesnäyttelijä (Empire Award)
2006
Paras nuori miesnäyttelijä (Broadcast Film Critics Association Awards)
Vuoden miesnäyttelijä (AOL Moviefone Moviegoer Awards)
Nuoren miesnäyttelijän paras esiintyminen (Saturn Awards)
Paras sankari (MTV Movie Awards)
Paras tiimi (yhdessä Emma Watsonin ja Rupert Grintin kanssa; MTV Movie Awards)
2005
Nuoren miesnäyttelijän paras esiintyminen (Saturn Awards)
Paras nuori miesnäyttelijä  (Broadcast Film Critics Association Awards)
2003
Nuoren miesnäyttelijän paras esiintyminen (Saturn Awards)
Paras esitys (Phoenix Film Critics Society Awards)
Unohtumattomin kohtaus (kohtaus "Harry taistelee basiliskin kanssa" Harry Potter ja salaisuuksien kammio) (American Moviegoer Awards)
2001
Nuoren miesnäyttelijän paras esiintyminen (Saturn Awards)
Nuoren nuori miesnäyttelijä (Broadcast Film Critics Association Awards)
Miesnäyttelijän läpimurto (MTV Movie Awards)
Paras tulokas (Phoenix Film Critics Society Awards)
Paras debyytti (yhdessä Emma Watsonin ja Rupert Grintin kanssa; Sony Ericsson Empire Awards)
Erottuva miesnäyttelijä (American Moviegoer Awards)
Paras esiintyminen: Nuori miesnäyttelijä pääosassa (Young Artist Awards)
Paras tiimi (yhdessä Emma Watsonin ja Rupert Grintin kanssa; Young Artist Awards)
Palkinnot > Voitot

2009
Paras miesnäyttelijä Broadway-näytelmän pääosassa (Broadway.com Audience Award)
Paras läpimurtoesitys (Broadway.com Audience Award)
2008
Vuoden tulokas (Whatsonstage.com Theatregoers’ Choice Awards, UK)
2007
Paras miesnäyttelijän esitys (National Movie Awards, UK)
2006
Paras miesnäyttelijä (Cine Awards, Belgia)
Paras elokuvatähti (mies) (Kultaa): Otto Awards, 2006
Paras miesnäyttelijä/elokuva (SyFy Portal's SyFy Genre Awards)
2005
Paras nuori näyttelijä (SyFy Portal's SyFy Genre Awards)
2004
Top 10 lapsitähdet (RTL Television, Saksa)
Paras miesnäyttelijän läpimurto (Star Channel Star Awards, Japani)
Paras nuori menestyjä (Relly Awards)
Vuoden nuori lahjakkuus (ITV Celebrity Awards)
Paras miesnäyttelijä elokuvassa (K-Zone Kids Awards, Filippiinit)
Paras elokuvatähti/miesnäyttelijä (Alankomaat Kids Choice Awards)
2003
Paras nuori miesnäyttelijä (SyFy Portal's SyFy Genre Awards)
Paras miesnäyttelijä(Roadshow Cinema Grand Prix Awards, Japan)
2002
Vuoden henkilö (Time For Kids)
Targa d'Oro ("Kultainen lautainen", David di Donatello Awards)
Erottuva uusi lahjakkuus (Sir James Carreras Award for the Variety Club Showbusiness Awards)
2001
Vuoden löytö (miesnäyttelijä) (Hollywood Women's Press Club)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daniel Radcliffe Wikimedia Commonsissa
Epävirallinen Radcliffe-sivusto
Fanisivusto
Emman, Danielin ja Rupertin jäljet Chinese Theatren edessä
Gary Oldman opetti Danielia soittamaan bassoa.
Radcliffe maaliskuussa 2010 kuvaamassa elokuvaa Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 2.
Radcliffe Empire Awards 2006 -palkintogaalassa.
Kvalsund

Kvalsund eli Valasnuora (norj. Kvalsund, kveeniksi Valasnuoran komuuni, pohjoissaameksi Fálesnuori gielda) oli vuoteen 2020 saakka toiminut kunta ja satama Norjan Finnmarkin läänin luoteisosassa. Kvalsundissa sijaitsee Hammerfestiin vievä silta (Kvalsundbron), joka ylittää Kvalsundin salmen. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Kvalsundin kunnassa oli 1 036 asukasta.
Kvalsundin kunta rajautui pohjoisessa Jäämereen, koillisessa Moseijaan, idässä ja etelässä Porsankiin, lounaassa Alattioon sekä luoteessa Kvaløyan ja Seilandin saarilla Hammerfestiin. Seilandin saarella Kvalsundin kunta rajautui lounaassa myös Alattion kuntaan. Seilandin saarella sijaitsee Seilandin kansallispuisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kvalsund Wikimedia Commonsissa
Finnmarkin läänin kunnat
Alattio (Alta)
Berlevåg
Båtsfjord
Etelä-Varanki (Sør-Varanger)
Gamvik
Hammerfest
Hasvik
Kaarasjoki (Karasjok)
Koutokeino
Kvalsund
Lappea (Loppa)
Lebesby
Moseija (Måsøy)
Nordkapp
Porsanki (Porsanger)
Teno (Tana)
Uuniemi (Nesseby)
Vesisaari (Vadsø)
Vuoreija (Vardø)
Norjan läänit | Norja
Portaanpään kristillinen opisto

| Portaanpään kristillinen opisto |
| --- | --- |

Sijainti:  Portaanpääntie 63 73100 Lapinlahti
Koordinaatit:  63.3505°N, 27.3864°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1919
Sitoutuneisuus:  Herännäisyys
Rehtori:  Petri Järveläinen
Opiskelijoita:  noin 300
Aiheesta muualla
Sivusto
Portaanpään kristillinen opisto on Lapinlahden kirkonkylässä, Onkiveden rannalla toimiva kansanopisto. Se järjestää ammatillista, yleissivistävää ja vapaatavoitteista koulutusta. Opistossa voi suorittaa myös ylioppilastutkinnon. Herännäishenkinen opisto on perustettu vuonna 1923.
Opisto on merkittävä pohjoissavolaisen kulttuuri- ja sivistysverkoston osa, joka on historiallisesti muokannut alueen henkistä maaperää.
Aiheesta muualla

Portaanpään kristillinen opisto (peda.net)
Kainuun opisto

| Kainuun Opisto |
| --- | --- |

 Yksi Kainuun Opiston rakennuksista, joka toimii sekä kirkkona että liikuntasalina.
Sijainti:  Paltamo
Koordinaatit:  64.394118°N, 27.981701°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1909
Sitoutuneisuus:  Herännäisyys
Rehtori:  Helena Ahonen
Aiheesta muualla
Sivusto
Pirtti, eräs Kainuun Opiston rakennuksista.
Kainuun Opisto on Paltamon Mieslahdessa sijaitseva kansanopisto ja kurssikeskus, joka tarjoaa yleissivistävää ja ammatillista koulutusta.
Opiston toimintaa ohjaa kristillisen humanismin arvopohja. Opisto kuuluu herännäisopistoihin.
Opisto tarjoaa kokous- ja koulutuspalveluja, juhlatiloja sekä majoitus- ja ateriapalveluja. Opisto sijaitsee Oulujärven rannalla. Ympäristö tarjoaa muun muassa Kallen 15 kilometrin vaellusreitin sekä valaistut ladut ja lenkkipolut.
Vuonna 2009 julkaistiin 100-vuotishistoriikki Ei vain koulu koulujen joukossa, Kainuun Opisto 1909–2009. Satu Kemppaisen ja Lauri Pykäläisen teos kertoo opiston vaiheet, esittelee henkilökunnan ja toimintaan vaikuttaneet henkilöt sekä opiskelijat.
Opiston entisiin opiskelijoihin kuuluu teatteriohjaaja Jussi Parviainen, joka suoritti siellä keskikoulun ja teatterikoulun välissä yliopistokursseja sosiologiasta, psykologiasta, filosofiasta ja kasvatustieteestä. Hän näytteli Paavo Ruotsalaisen roolin opistolaisten esittämässä Lauri Kokkosen näytelmässä Viimeiset kiusaukset.
Aiheesta muualla

Kainuun  Opisto
Carl Michael Bellman

| Carl Michael Bellman |
| --- | --- |
 Per Krafft vanhempi 1779, Carl Michael Bellmanin muotokuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. helmikuuta 1740 Tukholma
Kuollut: 11. helmikuuta 1795 (55 vuotta) Tukholma
Ammatti:  runoilija
Puoliso:  Lovisa Fredrica Bellman
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Pääteokset:  Fredmans Epistlar Fredmans Sånger
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Carl Michael Bellman (4. helmikuuta 1740 Tukholma – 11. helmikuuta 1795 Tukholma) oli ruotsalainen runoilija ja muusikko, jota on kutsuttu myös Ruotsin kansallisrunoilijaksi.
Bellman aloitti kirjoittamalla juomalauluja ja satiirisia runoja, ja kääntämällä runoutta saksasta ja ranskasta. Kaikkiaan hän kirjoitti yli 1700 runoa, joista useimmat on sävelletty.
Hänen runoistaan tunnetuimman ryhmän muodostavat vuosina 1790 ja 1791 julkaistut kokoelmat Fredmanin epistoloita (Fredmans Epistlar) ja lauluja (Fredmans Sånger). Niihin Bellman keräsi runoja, joista suuren osan hän oli kirjoittanut jo 1760-luvulla.
Yksittäisistä Bellmanin lauluista tunnetuin on ”Ukko Nooa” (Gubben Noach), joka on eräänlainen parodiamukaelma Raamatun Vanhan testamentin pohjalta. Myös Suomessa suosittu kevätlaulu ”Tuuli hiljaa henkäilee” (suomalainen teksti Olli Vuorinen) kuuluu Bellmanin lauluihin (Solen glimmar blank och trind, ep. 48).
Laulujen melodiat olivat yleensä sovitettuja ajan suosituista sävelmistä ja harvemmin Bellmanin täysin itse säveltämiä.
Kirjallisuutta

Bellman, Carl Michael: Lauluja lasin läpi. Carl Michael Bellmanin epistoloita ja lauluja.  (Suomentanut Liisa Ryömä)  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22082-5
Bellman, Carl Michael: Bellman, lauluja ja epistoloita.  ((Suomennosvalikoima kokoelmista: Fredmans sånger 1791; Fredmans epistlar, 1790; Bacchi orden, 1932. Laulujen tekstit ruotsiksi ja suomeksi.) Suomentanut Reino Hirviseppä. Kuvat: Johan Tobias Sergel)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1991.  ISBN 951-570-076-0
Bellman, Carl Michael: Fredmanin epistoloita.  (Fredmans epistlar, 1790.) Suomentanut Unto Kupiainen. 3. painos (1. painos 1957)  Hämeenlinna:  Karisto, 1990.  ISBN 951-23-2878-X
Huldén, Lars: Ruusunpunainen suru. Carl Michael Bellmanin elämäkerta.  ((Carl Michael Bellman, 1994.) Suomentanut Seppo Mussalo)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1999.  ISBN 951-570-342-5
Massengale, James: Ämneswennen & Hofskalden. Om sambandet mellan Olof von Dalin och Carl Michael Bellman.  Falkenberg:  Olof von Dalinsällskapet, 2013.  ISBN 978-91-979149-6-3  (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Carl Michael Bellman on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl Michael Bellman Wikimedia Commonsissa
Bellman.net. Carl Michael Bellman -sivusto, tekijä Thord Lindé.
Bellman.org. Bellmanssällskapet.
Ruotsalainen rappion ääni – Bellman. Jyväskylän yliopisto.
Muutamia käännöksiä C. M. Bellmanin lauluista: ynnä mukailema Ingeborgin valituksesta, ja Yksi Juoma-Laulu. Frenckellin kirjapaino 1837. Suomentanut Johan Fredrik Granlund.
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Carl Michael Bellman. Teosten yhtenäistettyjen nimekkeiden ohjeluettelo. Suomen musiikkikirjastoyhdistys Helsinki 2012. Suomen musiikkikirjastoyhdistyksen julkaisusarja 106. (PDF)
Valkealan opisto

| Valkealan opisto> Valkealan kristillinen kansanopisto |
| --- | --- |

 Valkealan opiston päärakennus.
Sijainti:  Hasula, Kouvola
Koordinaatit:  61.058954°N, 26.691607°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  1944
Sitoutuneisuus:  Herännäisyys
Rehtori:  Kaisa Majuri
Opiskelijoita:  alle 100
Aiheesta muualla
Sivusto
Valkealan opisto (ent. Valkealan kristillinen kansanopisto) on Kouvolassa toimiva kansanopisto. 2020-luvulla siellä opiskelee kerrallaan noin sata nuorta, ja henkilökuntaa on noin kymmenen. Opisto sijaitsee Saanjärven itärannalla Selänpään Hasulassa.
Historiaa

Opisto aloitti toimintansa jatkosodan päättymisvuonna 1945 silloisessa Valkealan kunnassa vapaan sivistystyön merkeissä. Opiston ensimmäinen johtaja Kalevi M. Nykänen toimi tehtävässä 33 vuotta aina vuoteen 1978 saakka. 1950-luvulta lähtien opetustarjonta monipuolistui alkaen kesäkursseista ja kansalaiskoulukursseista aina linjamuotoiseen opetukseen. 1960-luvulla mukaan tuli kansankorkeakoulun opetusohjelma. Yleislinjan ohella uusia opetuslinjoja olivat 1970-luvulla lievästi kehitysvammaisten erityislinja ja hoitoalan linja. Yleislinjan käyminen rinnastettiin 1980-luvulla peruskoulun suorittamiseen. Kymppiluokkatoiminta muuttui vuonna 2022 tutkintokoulutukseen valmentavaksi koulutukseksi (TUVA). 2010-luvulta alkaen opisto on suunnannut tarjontaansa myös maahanmuuttajille.
Vapaan sivistystyön kursseihin ovat 2000-luvulla kuuluneet henkilökohtaisen avun koulutus sekä maahanmuuttaneiden valmentavat ja suomen kielen koulutukset. Oppivelvollisuuden laajentumisen myötä vapaan sivistystyön koulutustarjontaan tuli vuonna 2021 Kansanopistovuosi oppivelvollisille -koulutus.
Ammatillinen koulutus alkoi Valkealan opistossa vuonna 1994 koulunkäyntiavustajien koulutusohjelmana, jonka käyminen johtaa nykyisin kasvatus- ja ohjausalan ammattitutkintoon. 2000-luvun vaihteessa koulutusta annettiin myös lasten ja nuorten erityisohjaajiksi tähtääville.
Kesäisin opisto on järjestänyt erilaisia leirejä, kuten rippi- ja perheleirejä sekä kehitysvammaisten leirejä.
Sigrid Schauman

| Sigrid Maria Schauman |
| --- | --- |
 Sigrid Schauman vuonna 1901.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1877 Tšugujev, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 22. helmikuuta 1979 (101 vuotta) Helsinki
Ammatti:  taidemaalari, kriitikko
Sigrid Maria Schauman (24. joulukuuta 1877 Tšugujev, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 22. helmikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja taidekriitikko.
Taideopinnot ja taiteilijan ura

Lapsuutensa Sigrid Schauman vietti perheensä kanssa Radomissa Puolassa. Schaumanin vanhemmat olivat everstiluutnantti Waldemar ja Elin Maria Schauman. Hänen vanhempansa olivat pikkuserkkuja keskenään, molemmat kuuluivat Schaumanin tunnettuun ja arvostettuun aatelis- ja upseerisukuun. Äidinpuoleinen isoisä oli Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman. Hänen isoveljensä olivat Rafael ja Eugen Schauman. Perheen äidin kuoltua Schaumanit muuttivat Suomeen vuonna 1885.
Sigrid opiskeli Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1899–1901 ja 1904. Hänen opettajiaan olivat muun muassa Carl Jahn, Albert Gebhard ja Helene Schjerfbeck. Vuonna 1901 hän osallistui ensimmäistä kertaa teoksillaan taidenäyttelyyn Ateneumissa.
Päätettyään taideopinnot Suomessa Schauman opiskeli aluksi N. V. Dorphin ateljeessa Kööpenhaminassa (1904–1906). Sen jälkeen hän työskenteli Italiassa (1908–1910), Pariisissa (1910) ja Egyptissä (1910). Ulkomaan kokemuksista tärkeimpiä olivat yhteydet orfismin ja simultanismin edustajiin Sonja ja Robert Delaunayhin, joiden tavan käyttää värejä ja valoa voi havaita Schaumanin maalauksissa.
Sigrid Schauman liittyi katoliseen kirkkoon 1930-luvulla, vaikka hän tuli merkittävästä luterilaisesta suvusta.
Schauman oli eräs Prisma-ryhmän perustajista vuonna 1956. Näön heikkeneminen vei 1960-luvun lopulla Schaumanilta maalauskyvyn. Vielä vuotta ennen kuolemaansa Schauman osallistui 100-vuotisjuhlansa kunniaksi järjestetyn retrospektiivisen näyttelyn avajaisiin Amos Andersonin taidemuseossa. Samana vuonna hän sai Ruotsin kuninkaalta Prinssi Eugen -palkinnon taiteellisesta toiminnastaan.
Kriitikko, kirjoittaja ja opettaja

Sigrid Schaumanin palattua kotimaahan hän muutti asumaan yhteen liikemies Reguel Wolffin kanssa, ja he saivat tyttären nimeltään Elisabeth. Wolf kuoli pian lapsen syntymisen jälkeen. Yksinhuoltajana Sigrid Schaumanin täytyi yrittää etsiä pysyvämpiä tulolähteitä kuin mitä maalaustaiteen tekeminen tarjosi. Vuonna 1920 hän aloitti taidekriitikon uran Dagens Press -lehdessä (vuodesta 1922 Svenska Pressen, vuodesta 1945 Nya Pressen) taidearvostelijana avustaen lehteä lähes 30 vuoden ajan. Hän julkaisi lehdessä yhteensä yli 1 500 taidearvostelua, haastattelua ja matkakuvausta. Schauman oli kriitikkokollegansa Signe Tandefeltin kanssa johtavia suomenruotsalaisia päivälehtikriitikoita parin vuosikymmenen ajan.
Taidemaalarin tai arvostelijan rooleista Sigrid Schaumanin oli vaikea asettaa etusijalle kumpaakaan. Kriitikon työn takia maalaaminen jäi sivuun joksikin aikaa. Ajanjakso oli myös merkittävä osa Suomen taidekritiikin historiaa. Sigrid Schauman oli kriitikkona erikoinen, suora, ja lahjomaton. Hän ilmaisi mielipiteensä selkeästi. Hän ei ollut pelkästään ruotsinkielisten taiteilijoiden hovikriitikko, vaan kiinnitti huomiota myös suomenkielisiin taiteilijoihin varsinkin uransa alussa. Myöhemmin hän suuntasi enemmän ruotsinkielisten ja pohjoismaisten taiteilijoiden arvosteluun.
Viimeiset vuodet

Toisen maailmansodan jälkeen Schauman toimi Vapaan taidekoulun opettajana vuosina 1945–1946. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1949, mutta jatkoi maalaamista Helsingin kaupungin apurahan sekä valtion taiteilijaeläkkeen turvin.
Sigrid Schauman oli sotien jälkeen poliittisesti Urho Kekkosen idänpolitiikan kriitikko ja hyvin antikommunistinen, hänestä Kekkonen oli kommunisti. Hän oli Perustuslaillisen oikeistopuolueen jäsen jonka puheenjohtaja Georg C. Ehrnooth oli Sigridin ystävä. Schaumanin kekkosvastaisuus ilmeni myös siinä että hän palautti vuonna 1953 Pro Finlandia -mitalin Taiteilijaseuralle ja ilmoitti, että hän ei suostu vastaanottamaan mitalia, koska sen myöntäjä oli tuolloinen pääministeri Urho Kekkonen.
Vuonna 1964 Schauman julkaisi elämäkerrallisen kirjan veljestään Eugenista  Min bror Eugen (Veljeni Eugen Schauman).
Sigrid Schauman kuoli 101 vuoden ikäisenä 22. helmikuuta vuonna 1979. Hänen hautajaisensa pidettiin katolisessa Pyhän Marian kirkossa Meilahdessa. Hänet haudattiin Näsimäen hautausmaalle Porvooseen. Schaumanin hauta sijaitsee hänen veljensä Eugenin haudan vieressä.
Kirjallisuutta

Enckell, Carolus ym.: Sigrid Schauman 1877–1979: Valon syleilyssä — Sigrid Schauman 1877–1979: Omfamnad av ljus.  (Turun taidemuseon julkaisuja, 1/2002)  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISSN 0789-9610  ISBN 951-0-27212-4
Aiheesta muualla

Schaumanin teoksia Kansallisgallerian kokoelmissa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Schauman, Sigrid hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Pirjo Bergström

Pirjo Liisa Helena Bergström (o.s. Halminen, 21. huhtikuuta 1939 Helsinki – 15. toukokuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen muusikko, säveltäjä, sovittaja, laulaja ja näyttelijä.
Bergström tuli tunnetuksi pitkästä yhteistyöstään musiikin alalla miehensä Matti Bergströmin kanssa. Yhteistyön tuloksia olivat muun muassa Hectorin kolmen ensimmäisen albumin sovitukset.
Bergström opiskeli Sibelius-Akatemiassa. Hänen pianonsoiton opettajansa oli Martti Paavola ja klassisen laulun opettajansa Mirjam Helin.
Matti Bergströmin kuoltua vuonna 1994 Pirjo Bergström jatkoi sekä säveltäjänä että esiintyvänä taiteilijana. Hän sävelsi monille ammattiteattereille pääkaupunkiseudulla ja muualla Suomessa sekä Yleisradiolle. Hän myös näytteli, muun muassa Helsingin Kaupunginteatterin musikaaleissa Cats ja Sound of Music sekä televisiosarjassa Velipuolikuu.
1990-luvun keskivaiheilta alkaen Pirjo Bergström toimi laulusolistina 1920-luvun jazziin erikoistuneessa harrastajakokoonpanossa Old Time Jazz Band. Hänen myötään yhtyeen ohjelmistoon otettiin gospelmusiikkia, jota esitettiin yli 70 kirkossa ympäri Suomea. Bergström on solistina myös yhtyeen albumeilla Old Time Jazz (1997), Old Time Gospel (1999) ja A Bit of Jazz (2002).
Bergströmin asuinpaikka hänen viimeiset vuotensa oli Lallukan taiteilijakoti. Hän sai valtion taiteilijaeläkkeen keväällä 2008.
Bergström kuoli sairauskohtaukseen 15. toukokuuta 2011 72-vuotiaana. Hänet haudattiin 28. toukokuuta 2011 miehensä viereen Malmin hautausmaalle. Haudan osoite on 61-15-188.
Heiltä jäi kaksi tytärtä: näyttelijät Tiina Bergström ja Carita Mäkelä.
Aiheesta muualla

Pirjo Bergströmin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pirjo Bergström Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Pirjo Bergströmin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Pirjo Bergströmin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Pirjo Bergströmin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Pirjo Bergströmin sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Muutama sana Pirjo Bergströmistä (Arkistoitu – Internet Archive)
Pelle Hermanni ja hypnotisoija

| Pelle Hermanni ja hypnotisoija |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Timo Koivusalo
Käsikirjoittaja:   Timo Koivusalo 
Tuottaja:   Timo Koivusalo 
Säveltäjä:  Esa Nieminen
Kuvaaja:  Pertti Mutanen
Leikkaaja:   Jyrki Luukko  Timo Koivusalo 
Lavastaja:  Markku Myllymäki
Pääosat:   Vesa Vierikko  Jari Salmi  Martti Suosalo  Hannu-Pekka Björkman  Iina Kuustonen  Minttu Mustakallio 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Artista Filmi
Levittäjä:  SF Studios
Ensi-ilta:   2023-12-2222. joulukuuta 2023  
Kesto:  78 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Katsojat:  45 279
Edeltäjä:  Pelle Hermanni
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pelle Hermanni ja hypnotisoija on Timo Koivusalon ohjaama suomalainen elokuva, joka tuli ensi-iltaan joulukuussa 2023.
Elokuvan kuvaukset alkoivat Porissa kesäkuussa 2022. Elokuvassa näyttelevät samat näyttelijät kuin syksyllä 2022 ensi-iltaan jo tulleessa Pelle Hermanni -elokuvassa.
Sirkus Hepokatin väki päättää järjestää Pelle Hermannille suuret yllätysjuhlat. Syntymäpäiväjärjestelyt saavat käänteen, kun kilpailevan sirkuksen johtaja tahtoo Pelle Hermannin oman sirkuksensa vetonaulaksi keinolla millä hyvänsä.
Elokuvan elokuvateatterilevittäjä oli alun perin Aurora Studios, mutta se ajoi kotimaisten elokuvien levitystoimintansa alas joulukuussa 2023 ja elokuvan levitti SF Studios.
Rooleissa

| Näyttelijät | Hahmot |
| --- | --- |
Vesa Vierikko: Pelle Hermanni
Jari Salmi: Tirehtööri Tilpehööri
Martti Suosalo: Taikuri Maximilian
Iina Kuustonen: Akrobaatti Viola
Tom Lindholm: Taikuri Viktor
Minttu Mustakallio: Selvänäkijä Sylvia
Hannu-Pekka Björkman: Sirkustirehtööri
Heikki Nousiainen: Isä Kasperi
Tuija Piepponen: Äitiliini
Milo Tamminen: Roni
Oona Hakanpää: Julia
Tommi Virhiä: Tilpehöörin vahtimestari
Miia Selin: Tarkastaja
Juha Laitila: Hypnotisoitava Tilpehöörin sirkuksessa
Vastaanotto

, J. Lahtonen,  Film'o'holic
, P. Valotie, TS
, T. Yrttiaho, HS