stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalixjoki
Yhteiskunta > Taajamia, kyliä ja siltoja joen varrelta

Kiirunan kunnassa Kiirunan lähellä ja muuttuu pian Kiirunan ja Jällivaaran rajajoeksi. Nilivaaran piirin jälkeen joki irtautuu rajasta ja virtaa sitten ensin Pajalassa ja sitten etelään laskiessaan aluksi Ylikainuussa ja lopuksi Kalixissa.
Kalixjoki alkaa nimikkojokena Kaalasjärvestä (toisena nimenä vieläpä Kaalasjoen nimisenä) sen itäpuolen luusuasta, joka sijaitsee Kaalasjärven kylän kohdalla. Muutama kilometri kylän alapuolelta kulkee Kiirunaan tie, josta haarautuu joen yli Fjällnäsiin johtava tie Kalixforsbron sillan kautta. Ylityskohdalla sijaitsee myös samanniminen pieni kylä. Kaalasjärveltä Lappeasuvantoon on matkaa 60 kilometriä ja sen varrella sijaitsee pieni Kiviniemen kylä. Lappeasuvannolla joen ylittää kaksi siltaa, josta uudempaa käyttää Svappavaaraan johtava valtatie E10/E45. Lappeasuvannon ja Tärännön väli on melko asumatonta seutua. Joen varrella on haja-asutusta ja pieniä muutaman talon kyliä. Niistä voidaan mainita Yli-Parakka ja Ali-Parakka, Nurmasuanto ja hieman suurempi Männikkö. Joen voi täällä ylittää useaa siltaa pitkin. Parakassa on silta, tiellä 395 on ja myös Männkössä on silta. Täräntö on isompi paikkakunta, jossa joen voi ylittää kahta siltaa pitkin. Toinen silloista vie tielle 394. Tärännön jälkeen jokilaaksoon on raivattu viljelymaata, joka seuraa peltopalstoina kapeana jokea seuraavana vyöhykkeenä. Merkittävät taajamat löytyvät Narkauksesta, Jockfallista ja Ylikainuusta, joka on kuntansa keskusta. Kaikissa näissä on sillat, josta sekä Ylikainuun yläpuolella että taajamassa olevat sillat ovat tärkeimmät. Joen molempia rantoja seuraa tiet ja ne yhtyvät valtatiehen E10 Svartbyssa ennen uomassa olevia suuria järviä. Morjärvissä tie 744 kulkee järven pohjoisosan saarien kautta sen toiselle puolelle. Ennen Kalixia joen ylittää sillat Kamlungenin koskessa ja Brattlandetissa. Kalix on seudun keskuspaikka, jonka liikennejärjesteltyissä on huomioitu sekä valtateiden E10 ja E4 että Boden–Haaparanta-rautatien tarpeet.
Yhteiskunta > Säännöstely ja voimalatoiminta

Kalixjoki on yksi Ruotsin neljästä suurjoesta, jotka on säästetty voimalaitosrakentamiselta lakiteitse.
Yhteiskunta > Historiaa

Suomen sodan jälkeen Venäjä esitti valtakunnanrajaa siirrettäväksi Kainuunjoelle, Ruotsi puolestaan Kemi- ja Ounasjoelle. Kompromissina raja siirrettiin Tornion- ja Muonionjoelle.
Nimistöä

Meänkielellä joen nimenä on käytetty kahta eri nimeä. Alajuoksulla joki on ollut vanhastaan nimeltään Kainuunjoki , jonka asemesta käytetään nykyisin nimitystä Kainuunväylä . Yläjuoksusta on käytetty nimeä Kaalasväylä. Pohjoissaamelainen nimitys on Gáláseatnu, jonka jälkiosa -”eatnu” on yleensä kääntynyt suomen- ja  meänkielelle muotoon -”eno”. Nykyisin suurta jokea tarkoittava jälkiosa on muuttunut muotoon -”väylä”. Etuosan Gálás- sanan etymologia on epäselvä. Sille on tarjottu selitykseksi joko gállit (suom. rämpiä, kahlata) tai gálus (suom. lauha (sää)). On hyväksytty yleisesti otaksuma, että Kaalasväylä on suomenkielisten sovinnaisnimi saamelaiselle Gáláseatnu.
Ruotsinkielinen nimitys on edellisiä nuorempi. Joesta on käytetty nimityksiä Kalix älv, Kalixälven ja jopa Kalixån. Etuosa ”Kalix”- katsotaan tulleen suomenkielisestä taivutetusta muodosta Kalikse-muodosta. Se on sittemmin arveltu tarkoittaneen kalkkia, joka on latinaksi calix. Kalkki esiintyy astiana Kainuun vaakunassakin.
Suomalaisten suosimaa ”kainuu”-sanue lienee historiallinen, sillä se esiintyy painannimistössä sekä Suomessa että Ruotsissa Perämeren rannikon läheisyydessä. Kainuun maakunnalla ei ole asian kanssa mitään tekemistä. Kainulaiset olivat todennäköisesti germaanien historioitsien mainitsemat kveenit, jotka kuuluivat myöhemmin pirkkalaiseen kauppaorganisaatioon. Jos näin oli todellakin laita, tulee erikieliset nimitykset uuteen valoon.
Huomautuksia

↑  Koordinaatit luettu verkkokartasta www.hitta.se Kaalasjärven luusuasta.
↑  Koordinaatit ja joen pituus luettu saksankielisestä artikkelistä de:Kalixälven.
↑  Joen alkupään korkeusarvo luettu ruotsinkielisestä järviartikkelista sv:Kaalasjärvi,_Lappland, jonka vedenpinnan korkeus vastaa järven luusuan korkeutta.
↑  Laskettu lähdekorkeuden ja laskukorkeuden erotuksena.
↑  Joen pituus luettu ruotsinkielisestä artikkelistä sv:Kalixälven.
↑  Joen keskikaltevuus on laskettu korkeuserolla 461 metriä ja joen pituudella 430 kilometriä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kalastusalueita: Översiktskarta (ruotsiksi)
Erosioherkät äyräät: Översiktlig inventering av erosionsförutsättningar (ruotsiksi)
Mäenkartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Tarfalaglaciären, Svenska glaciärer, Tukholman yliopisto (ruotsiksi)
Ohjeita melojielle (ruotsiksi)
Partenokarpia

Halkaistu siemenetön päärynä. Siemenemättömyyden vuoksi se on kasvanut tavallista pitkulaisemmaksi.
Partenokarpia (engl. parthenocarpy, kreik. karpos, suom. hedelmä) on kasvin hedelmän kehittyminen ilman siemenen muodostumista. Partenokarpia johtuu joko pölytyksen, hedelmöityksen tai siemenaiheen kehittymisen estymisestä.
William Sterling Parsons

Yhdysvaltain laivaston vara-amiraali William S. "Deak" Parsons.
William Sterling "Deak" Parsons (26. marraskuuta 1901 – 5. joulukuuta 1953) oli yhdysvaltalainen laivaston upseeri. Hän tuli tunnetuksi Manhattan-projektista, jossa toimi Enola Gayn aseupseerina. Parsons viritti lopulliseen toimintavalmiuteen Little Boy -atomipommin, ensimmäisen sodassa käytetyn ydinaseen.  Se tuhosi täysin Hiroshiman keskustan 6. elokuuta 1945. Silverplate-projektin eli atomipommiin liittyvien lentoharjoitusten alussa Parsons oli ollut sotilasarvoltaan komentajakapteeni, mutta kohosi kommodoriksi, joka oli tuota historiallista tehtävää täyttäessään. Parsons oli lopuksi kontra-amiraalin arvoinen.
Parsons, koodinimeltään Judge ("Tuomari"), oli räjähdeasiantuntija ja kenraalimajuri Leslie Grovesin suorassa alaisuudessa. Hän osallistyi myös atomipommin  rakenteelliseen suunnitteluun Los Alamosissa. Parsonsin läheinen työtoveri oli Frederick L. "Dick" Ashworth, toinen Manhattan-projektin avainhenkilö, joka toimi vastaavasti Fat Man -pommin aseupseerina.
Parsonsin aseman projektissa osoittaa se, että hän lensi Wendoveriin Utahiin Dora Doughertyn kuljettamana. Hän tarkasti 509. raskaan erityispommitusrykmentin pommikoneet henkilökohtaisesti ja totesi, että ne oli pakko vaihtaa  uudempaan malliin. Myöhemmin kommodori William S. Parsons osallistui myös konventionaalisten, raskaitten Pumpkin eli Kurpitsa-pommien kehitykseen. Niiden muotoilu vastasi täysin Fat Man:ia, mutta räjähde oli perinteinen. Siinä oli 2 900 kg RDX/TNT -räjähdettä.
Parsons Tinianilla vuonna 1945, tuolloin vielä komentajakapteenin arvoisena.
Pommin viritykseen kului noin 25 minuuttia. Tehtävälista oli 11-kohtainen. Pommi viritettiin vasta ilmassa, jottei se pääsisi aiheuttamaan ennenaikaista vaaraa esimerkiksi lentoonnousun yhteydessä. Parsons työskenteli paljain käsin Boeing B-29 Superfortress pommikoneen pommiruumassa. Hän oli kuitenkin harjoitellut räjähdepanoksen kasaamista Tinianin tukikohdassa ennakkoon. Apulaisena toimi Morris R. Jeppson, 1. Erillisen Taisteluvälinelaivueen aliluutnantti (Lieutenant, 2nd Grade). Jeppsonista tuli myöhemmin tiedemies.
Little Boy'ta ladataan Enola Gay'hin, "Deak" Parsonsin valvonnan alla.
Käännös suomeksi
Isä Parmen

Isä Parmen (1863 – 21. elokuuta 1933 Petsamo) oli venäläissyntyinen Petsamon Alaluostarin munkki. Hän tuli 1920-luvulla tunnetuksi rakennettuaan muun muassa sähkölaitoksen ja oman auton.
Parmen tuli Petsamoon 1890-luvulla Solovetskin luostarista. Hän oli kiinnostunut teknillisistä laitteista vaikkei hänellä ollutkaan mitään alan koulutusta. Parmen rakensi Petsamonjoen pienen sivujoen Näsykkäjoen suulle tehdaslaitoksen, johon kuului saha, korjauspaja ja sähkölaitos. Hän suunnitteli ja rakensi itse laitoksen rakennukset ja työkoneet sekä sähkölaitoksen dynamon. Parmenin vesivoimaa käyttänyt sähkölaitos tuotti valoa sotilaskasarmille, kruununvoudin virkatalolle, posti- ja lennätinkonttorille ja parille muulle pienemmälle rakennukselle, joiden yhteinen valopistemäärä oli noin 250. 1930-luvun alussa sähkölaitos oli kuitenkin jo rappeutunut eikä kyennyt tuottamaan riittävästi sähköä käyttäjille.
Parmen alkoi suunnitella itselleen myös autoa. Hän kokosi keväällä 1926 autonsa valmiista tehdastekoisista osista, niin että autossa oli Fordin runko, Chevroletin moottori ja Fiatin kaasutin. Auto ei kuitenkaan toiminut tyydyttävästi, joten Parmen osti Norjasta sitten valmiin Ford-auton. Parmenin auto vaurioitui 7. elokuuta 1931 Näsykkäjoen sillalla kahden auton yhteenajossa. Parmenin ohjaama auto törmäsi sillan kaiteeseen ja sitä väistänyt toinen soralastissa ollut kuorma-auto syöksyi alas joenuomaan vaurioituen pahoin. Henkilövanhinkoja ei onnettomuudessa tullut. Parmen rakensi myös seinäkellon ja ns. "ullikellon", joka näytti luode- ja vuoksivesien vaihtelun Petsamonvuonossa.
Parmen kuoli elokuussa 1933 sydänkohtaukseen ajaessaan autoaan. Hän oli lähtenyt maanantaina 21. elokuuta viemään rakentamallaan autolla heinäväkeä luostarista Parkkinaan ja oli palaamassa sieltä tyhjällä autolla takaisin. Paluumatkalla noin viiden kilometrin päässä luostarista hän sai sydänkohtauksen ja sen seurauksena auto suistui ohjauskyvyttömänä ojaan. Parmen vietiin Petsamon sairaalaan, jossa hän kuoli.
Kirjallisuutta

Tuulikki Soini : Petsamo, tuulien kotimaa, Gummerus, 1985 ISBN 951-20-2683-X
Elina Kahla : Petsamon marttyyri ja maailman pohjoisin luostari, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2020 ISBN 9789518581065
Paranthropus boisei

| Paranthropus boisei |
| --- | --- |

 Plioseeni - Pleistoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Alaheimo::  Homininae
Tribus::  Hominini
Alatribus::  Hominina
Suku::  Paranthropus
Laji::  boisei
Kaksiosainen nimi
 Paranthropus boisei  Leakey, 1959 
Katso myös
   Paranthropus boisei Wikispeciesissä   Paranthropus boisei Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paranthropus boisei (aikaisemmin Zinjanthropus boisei ja Australopithecus boisei) eli vankka-apinaihminen oli varhainen homini, jota on kuvailtu suurimmaksi lajiksi Paranthropus-suvussa. Laji eli 2,6–1,2 miljoonaa vuotta sitten plioseeni- ja pleistoseenikausien aikana Itä-Afrikassa.
Löydöt

Antropologi Mary Leakey löysi ensimmäiset todisteet lajista vuonna 1959 Tansaniasta. Kallo lempinimeltään ”Nutcracker Man” on noin 1,75 miljoonaa vuotta vanha ja siinä on luonteenomaisia piirteitä Australopithecus-suvustalähde?. Mary ja hänen aviomiehensä Louis Leakey nimesivät lajin Zinjanthropus boiseiksi, joka juontuu tutkijaryhmän rahoittajan, Charles Boisen, nimestä. P. Boisei näytti olevan todellinen aarre, varsinkin kun tutkijaryhmän poika, Richard Leakey arveli sen olevan ensimmäinen laji, joka käytti alkeellisia kivityökaluja. Toinen kallo löydettiin Turkana-järven lähettyviltä vuonna 1969.lähde?
Vuonna 1993 Etiopiasta löydettiin lajin suurin kallo, joka ajoitettiin 1,4 miljoonaa vuotta vanhaksi. Löytö on ainut Itä-Afrikan ulkopuolelta.lähde?
Muoto-oppi ja lajin sijoitus

Lajin aivotilavuus oli vain 500–550 kuutiosenttimetriä, joka ei ole juurikaan isompi kuin lajien Australopithecus afarensis tai A. africanus vastaava. Kallo oli ominaisuuksiltaan kehittynyt tehokkaaseen pureskeluun ja siinä on yhtäläisyyksiä nykyisten gorillojen kanssa. P. boisei asui kuivassa savanni- ja metsämaalla. Miespuoliset yksilöt painoivat 68 kilogrammaa ja seisoessaan ne olivat 1,3 metriä pitkiä. Naispuoliset yksilöt painoivat 45 kiloa ja olivat 1,05 metriä pitkiä. Uros- ja naaraspuolen erot koossa olivat erittäin suuria. Lajin takahampaat olivat noin neljä kertaa isommat kuin nykyihmisen ja olivat selvästi soveltuvia pureksimaan juureksia, pähkinöitä ja lehtiä heinikosta.lähde?
Suoria todisteita siitä, että laji olisi käyttänyt kivityökaluja, ei ole löydetty. Homo habilis on edelleen ensimmäinen laji, joka todistetusti on käyttänyt työkaluja. Aiemmin Richard Leakey uskoi lajin olleen välitön ihmissuvun edeltäjä, mutta nykytutkimus asettaa sen omaan sukulinjaansa eroon ihmisten kehityslinjasta. Nykytutkimuksen valossa lajin ei uskota olleen ilmiömäisen älykäs verrattuna nykyaikaisempiin ihmisapinoihin.lähde?
Aiheesta muualla

Kreger, C. David: Australopithecus boisei. ArchaeologyInfo.com. Arkistoitu 16.5.2011. Viitattu 27.10.2021. (englanniksi)
Human Ancestors Hall: Paranthropus boisei. Human Evolution at the Smithsonian Institution. Arkistoitu 4.9.2007. Viitattu 27.10.2021. (englanniksi)
Kaaro, Jani: Tutkijat: Ihmisen varhainen sukulainen söi heinää. Helsingin Sanomat. 3.5.2011. Arkistoitu 6.5.2011. Viitattu 27.10.2021.
Ihmisen evoluutio
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q310531  Wikispecies: Australopithecus boisei  BioLib: 32374  EoL: 4454137  GBIF: 4827634  IRMNG: 10992869  Open Tree of Life: 3607689  Paleobiology Database: 385303  Paleobiology Database: 83068
Timo Partanen

Timo Partanen (13. maaliskuuta 1938 Helsinki – 1. toukokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen psykologi, epidemiologi, biostatistikko ja professori. Hän oli Työterveyslaitoksen Epidemiologian ja biostatistiikan osaston vanhempi tutkija vuoteen 2001, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hän jatkoi sittemmin työuraansa Costa Ricassa vierailevana professorina.
Partanen opiskeli yhdysvaltalaisessa Cincinnatin yliopistossa biostatistiikkaa ja valmistui maisteriksi 1966. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa, valmistuen psykologiksi (gradu Vastasyntyneen ja imeväisikäisen äänisignaalien ilmaisuarvo ja tunnistettavuus, 1969) ja väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistosta (1993). Hänen englanninkielinen, väitöskirjansa (1993) tarkasteli mekaanisen puuteollisuuden syöpiä. Tutkimus oli otsikoitu Epidemiology of respiratory cancer in woodworkers (suom. Hengityselinten syöpien epidemiologiaa mekaanisen puuteollisuuden työntekijöillä).
Partanen on osallistunut kansainväliseen tutkimusyhteistyhön osallistumassa äkillisten torjunta-ainemyrkytysten selvittelyyn   Tansaniassa, Keniassa ja Ugandassa. Hän on työskennellyt myös Maailman terveysjärjestön WHO:n syöväntutkimuslaitoksessa.
Pargasin talo

Pargasin talo oli  Turun  Luostarikorttelissa 1400-luvun alusta 1600-luvun puoliväliin sijainnut kivitalo. Talon rakennusvuosiksi on ajoitettu 1404-1410 ja kivitalon on purettu vuosien 1653–1656 välillä. Nykyään talon kellarin rauniot sijaitsevat Aboa Vetus Ars Nova -museon raunioalueella. Talo on ollut arkeologisten kaivausten kohteena 1990-luvulta eteenpäin museon rakentamisen sekä toiminnan yhteydessä. Turun raastuvanoikeudessa käsiteltyjen taloon liittyvien perintöriitojen ansiosta talosta on myös asiakirjalähteitä 1600-luvun alusta. Vuosien 2009-10 kaivauksissa talon pihamaalta löytyi 1200-luvulle, ennen Turun kaupungin perustamista, ajoittuvia merkkejä rakentamisesta ja asutuksesta, minkä johdosta arkeologi Ilari Aalto onkin arvellut, että talo sijaitsee Turun kaikkein vanhimman asutuksen alueella.
Ilari Aallon arvio Pargasin talon sijainnista Gangiuksen vuoden 1634 kartalla.
1600-luvun asiakirjalähteissä talosta käytetään nimeä Pargasin talo sen pitkään omistaneen suvun mukaan, nykyaikaisessa arkeologisessa tutkimuksessa talon nimeksi on kuitenkin vakiintunut suuri kivitalo. Kari Uotila (arkeologi) on myös kutsunut taloa risteyksen kivitaloksi, sillä se sijaitsi aukealla, joka oli muodostunut Luostarin jokikadun ja Luostarin välikadun risteyskohtaan.
Arkeologiset kaivaukset

Rettigin palatsin tontilta on arkeologisia havaintoja 1880-luvulta lähtien, ja myös ensimmäiset varsinaiset kaivaukset suoritettiin vuonna 1928 palatsin rakentamisen yhteydessä. Kuitenkin Pargasin talon osia koskettaneet kaivaukset aloitettiin 1990-luvulla taidemuseon rakentamisen yhteydessä. Tontin arkeologisen arvon selvittyä päätettiin perustaa taidemuseon lisäksi arkeologinen museo, jonka keskeiseksi osaksi Pargasin talon rauniot päätyivät.
Kaivaukset, joissa Pargasin talo löydettiin suoritettiin  Museoviraston toimesta vuosina 1994-1995. Tällöin talo kaivettiin esiin vain osittain: kokonaan tyhjennettiin kaksi talon kellaria sekä suurin osa pihamaasta. Museon avaamisen jälkeen vuonna 1995 kaivaukset jäivät moneksi vuodeksi tauolle, pieniä piha-alueen kaivauksia lukuun ottamatta seuraavat Pargasin taloon keskittyvät kaivaukset aloitettiin vuonna 2012 osana Aboa Vetus Ars Nova -museon arkeologista tutkimustoimintaa. Kaivaukset jatkuivat neljä peräkkäistä kautta vuoteen 2015 asti. Näiden kaivausten aikana tyhjennettiin täyttömaasta 90-luvulla kaivamatta jäänyt kellari. Tästä huolimatta kellariin jäi kaivamattomia osia, joten talon raunioita ei ole toistaiseksi kaivettu kokonaan esiin.
Talon ja tontin käyttövaiheita

Ilari Aalto on esittänyt hypoteettisen arvion, että ennen Pargasin talon rakentamista 1400-luvun alussa sen paikalla on mahdollisesti sijainnut sakraalirakennus. Tähän viittaavat 1290-luvulle tai noin vuoteen 1300 ajoittuva, lasimaalattu ikkunalasilöytö sekä kellarin lattiassa kulkeva suurten kivien rivistö, joka ei ole linjassa kellarin seinien kanssa ja on näin ollen tulkittavissa vanhemman rakennuksen osaksi.
Aalto on arviounut, että yksi talon kellareista on saattanut 1400-luvun lopulla tai 1500-luvun alussa toimia julkisena tai puolijulkisena tilana, kuten tavernana tai saunana. Tavernatulkintaa tukevat arkeologisten kaivausten runsaat lasilöydöt sekä pelinoppa. Saunatulkintaa tukevat puolestaan kellaritilan suuri koko, vesijohto- ja viemärijärjestelmä, talon sijainti kaivon vieressä, suora käynti kadulta kyseiseen kellariin sekä kaksi kiuasuunien jäänteiksi tulkittavissa olevaa rakennetta. Tulkinnat eivät myöskään sulje toisiaan pois.
1500-luvulla talon kellarissa on ollut keittiö, mihin viittaavat lukuisat ruoanlaittovälinelöydöt sekä keittiöjäte. Keittiö on ollut joko osa majatalo- tai tavernatoimintaa tai porvariskodin palveluksessa.
1500-luvun puolivälistä tai lopusta alkaen talon kellaria on käytetty tunkiona, ilmeisesti sen jälkeen kun se tuhoutui tulipalossa. Tunkiokäytön aikana talo siirtyi Elias Espingin ja myöhemmin tämän jälkeläisten omistukseen.
Talo historiallisissa lähteissä

Pargasin talon sekä ympäröivän tontin omistushistoria tunnetaan 1580-luvulta lähtien talon purkamiseen asti. Tieto omistajista selviää yksinomaan Turun raastuvanoikeuden pöytäkirjoista: 1600-luvun alussa oikeus nimittäin ratkoi taloon liittyviä perintöriitoja.
Tontin ensimmäinen tunnettu omistaja on Paraisten kirkkoherrana vuosina 1558-1584 toiminut Elias Esping. Ostamisajankohtaa ei tunneta, mutta Esping omisti tontin kuolemaansa saakka eli noin vuoteen 1584. Vuonna 1587 hänen poikansa Pargas Isak Eliae sai oikeudet taloon. Nimitys Pargasin talo on peräisin juuri tältä aikakaudelta.
Isak Pargas kuoli joko vuonna 1629 tai 1630, jolloin talo siirtyi hänen leskensä Mechtild Stensdotterin ja heidän lastensa omistukseen. Muut Elias Espingin perilliset katsoivat, että ainakin osa talosta kuuluu heille, ja talosta alettiinkin käymään oikeutta vuonna 1638. Vuonna 1645 Elias Espingin tyttärenpoika Elias Grelsson Giös esitti oikeudelle Elias Espingin sukupuun, jonka perusteella oikeus katsoi että osa talosta kuuluu Giösille sekä muille perillisille. Stensdotter ei ilmeisesti kuitenkaan myöntynyt oikeuden päätökseen, sillä vuonna 1648 Giös valitti oikeuteen väittäen Stensdotterin ottaneen käyttöönsä yhden kamarin rikkomalla kaupungin asettaman lukon sekä vieneen kahdesta muusta kamarista savupiippujen pellit. Stensdotter myönsi teon, mutta väitti tehneensä sen vanhuudenheikkouttaan ja tietämättömyyttään. Samana vuonna kultaseppä Zacharias Witte osti ainakin osan Pargasin talosta ja asui siellä lyhyen aikaa.
Talon asutus ja tämän myötä oikeusriidat päättyivät vuonna 1649, jolloin tontti mainittiin rakentamattomana. Talo oli ollut huonokuntoinen ilmeisesti jo Isak Pargasin kuolemasta saakka ja kahdessakymmenessä vuodessa rapistunut entisestään. Vuonna 1650 tontti mainittiin autiona ja 1651 kaupunki vaati sitä takavarikkoon ajan käytännön mukaan. Vuonna 1653 tontti siirtyi kaupungin omaisuudeksi. Aalto arvioi vuoden 1653 myös talon lopulliseksi purkuvuodeksi.
1600-luvun puolivälissä osa Pargasin talon kellareiden raunioista jäi Luostarin jokikadun ja Luostarin välikadun erkanemiskohtaan rakennetun Vähätorin alle. Toinen merkittävä osa kellareiden raunioista jäi puutarhan alle, jonka porvari Bertil Festing perusti 1600-luvun jälkipuolella. Puutarha säilyi käytössä aina vuoden 1827  Turun paloon saakka.
Yksi Pargasin talon kellareista.
Talon kellarit erottava väliseinä.
Thomas Parr

Thomas Parrin muotokuva.
Thomas Parr oli englantilainen mies, jonka tunnettu legenda väittää eläneen 152-vuotiaaksi. Viskimerkki Old Parr on nimetty hänen mukaansa.
Parrin kerrotaan syntyneen vuonna 1483 lähellä Shrewsburya ja menneen naimisiin ensimmäistä kertaa 80-vuotiaana. Väitetään, että Parr sai noin 100-vuotiaana aviottoman lapsen. Hänen väitetään menneen uusiin naimisiin 122 vuoden iässä, jossa virallisesti kaikkien aikojen vanhimmaksi ihmiseksi tunnustettu Jeanne Calment jo kuoli.
Thomas Parr haudattiin 15. marraskuuta 1635.
Runoilija John Taylor kirjoitti Parrin kuoltua hänestä runon  The Old, Old, Very Old Man or the Age and Long Life of Thomas Parr. Uskottaviksi luonnehdittujen lähteiden mukaan Parr oli elämänsä viimeiset vuosikymmenet sokea ja huonokuntoinen.
On myös esitetty Parrin pitkäikäisyyden johtuvan sekaannuksesta hänen samannimisen isoisänsä kanssa. Legendaa on tutkittu, ja on käynyt ilmi, että samassa talossa olivat itse asiassa aikojen kuluessa eläneet sekä isä, poika että pojanpoika, joiden kaikkien nimi oli Thomas Parr.
Hieman samankaltainen legenda on brittiläisen Henry Jenkinsin tarina. Miehen väitettiin syntyneen vuonna 1501 ja kuolleen joulukuussa 1670, jolloin hän olisi ollut 169-vuotias.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thomas Parr Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Lauri Parviainen

Lauri Parviainen
Lauri Parviainen (3. huhtikuuta 1900 Helsinki – 4. toukokuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen musiikinopettaja ja säveltäjä.
Parviainen opiskeli Armas Launiksen, Erkki Melartinin ja Selim Palmgrenin johdolla. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu runsaasti yksinlauluja. Parviainen julkaisi myös koulujen käyttöön laulukirjoja, joissa oli paljon hänen omia sävellyksiään. Näihin kuuluu Koulun laulukirja, josta otettiin lukuisia painoksia 1930-, 1940- ja 1950-luvuilla, sekä niihin kuuluva säestyskirja Sävelmistö sekä Koulun kuorolauluja (WSOY, 1936). Myöhemmin Joulun toivelaulukirjaan sisällytettiin monia Parviaisen tekemiä joululauluja. Hänen lauluistaan on tehty lukuisia äänityksiä.
Urkuri-säveltäjä Jarmo Parviainen, sellisti Heljä Parviainen ja Janne Raition kanssa avioitunut Seija-Sisko Raitio olivat Lauri Parviaisen lapsia.
Paša

Paša (myös Paksujoki, ven. Паша́) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Olhavan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Paksujoen rannalla Pietarin ja Murmanskin välisen maantien ja rautatien varrella (Pašan asema). Asukkaita on 3 100 henkeä (vuonna 1997).
1980-luvulle saakka paikkakunnan nimi oli Paški Perevoz, ”Paksujoen ylityspaikka”. Vuosina 1927–1955 se oli samannimisen hallintopiirin keskus. Naapurikylineen Paša käsittää 10 kilometriä joen rantaa. Kylässä toimii ortodoksinen Kristuksen syntymän kirkko. Lähiseudulta on löydetty Laatokan kurgaanikulttuurin arkeologisia muistomerkkejä.