Länsimuuri
Historia > Brittien valtakausi 1917–1948 > Syyskuun 1928 levottomuudet

Vuonna 1922 mandaattihallinto kielsi jälleen asettamasta penkkejä ja tuoleja muurin eteen. Tällainen kielto oli säädetty edellisen kerran vuonna 1915, mutta tämä osmanihallinnon säätämä kielto oli pian kumottu Chacham Bashin puututtua asiaan. Vuonna 1928 arabit pyysivät Jerusalemin piirikomissaari Edward Keith-Roachia saattamaan kiellon tehokkaasti voimaan. Tämän vuoksi paikalle asetettiin brittiläinen upseeri valvomaan, ettei juutalaisten sallittu istua. Juutalaiset eivät myöskään saaneet erottaa miehiä ja naisia tosistaan väliseinillä. Nämä olivat vähitellen kehittynyt vanha käytäntö, ja tällaisia siirrettäviä seiniä asetettiin paikalle ajoittain, kun suuri ihmisjoukko kokoontui sinne rukoilemaan.
24. syyskuuta, suurena sovituspäivänä, brittiläiset poliisit yrittivät pakkokeinoin poistaa paikalta puisen väliseinän, mechitzan, joka erotti toisistaan rukoilevat miehet ja naiset. Poliisit löivät naisia, jotka jotka yrittivät estää heitä poistamasta seinää, ja käyttivät sen hajonneita puupalasia lyömäaseina. Tuolit työnnettiin pois iäkkäämpien rukoilijoiden alta. Asiasta kerrottiin uutisissa eri puolilla maailmaa, ja juutalaiset kaikkialla paheksuivat brittien toimintaa. Jerusalemin ultraortodoksisten juutalaisten rabbi Yosef Chaim Sonnenfald lähetti yhteisönsä niissä vastalausekirjeen, ja Edah HaChareidis ja Afudas Yisroel tuomitsivat ankarasti pyhän paikan häpäisyn. Useat paikalliset johtajat julistivat yleislakon. Etz Chain Yeshivassa pidettiin suuri kansankokous, jonka jälkeen vihainen ihmisjoukko hyökkäsi paikalliselle poliisiasemalle, jossa he uskoivat asiaan sekaantuneen brittiläisen upseerin majailleen.
Komissaari Edward Keith-Roach katsoi tapahtumasarjan rikkoneen osmanien antamaa, edelleen voimassa ollutta kieltoa, etteivät juutalaiset eivät saaneet sijoittaa Länsimuurin alueelle mitään rakennelmia. Hän selitti juutalaisyhteisölle, että väliseinät oli poistettu hänen käskystään sen jälkeen, kun Ylin muslimineuvosto oli valittanut asiasta. Arabit olivat huolissaan siitä, että juutalaiset yrittäisivät laajentaa oikeuksiaan muurilla ja että heidän tarkoituksenaan kenties olisi ottaa haltuunsa Al-Aqsan moskeijakin. Brittihallitus laati tapauksesta selostuksen, jossa siitä syytettiin juutalaista gabbaita. Siinä korostettiin, että verhon poistaminen oli välttämätöntä, mutta pahoiteltiin seuranneita tapahtumia.
Arabit käynnistävät laajalle koko maahan levinneen kampanjan vastustaakseen juutalaisten oletettuja pyrkimyksiä ottaa Al Aqsan moskeija haltuunsa, ja he perustivat "Muslimien pyhien paikkojen suojeluseuran." Juutalaisten kansallisneuvosto Vaad Leumi vastasi arabien pelkoon julistamalla korostetusti ja rehellisesti, ettei yksikään juutalainen ollut aikonut loukata muslimien oikeutta pyhiin paikkoihin, mutta että vastaavasti myös arabien pitäisi tunnustaa juutalaisten oikeudet niihin paikkoihin Palestiinassa, joita he pitävät pyhiä. Komitea pyysi myös, että brittihallinto lunastaisi muurin juutalaisille.
Lokakuusta 1928 lähtien mufti Amin al-Husseini ryhtyi toimenpiteisiin osoittaakseen, että arabeilla oli yksinoikeus Temppelivuoreen ja sen lähistöön. Hän määräsi aloitettavaksi rakennustöitä Länsimuurin läheisyydessä ja sen yläpuolella.  Britit myönsivätkin arabeille luvan muuttaa erään muurin vieressä olleen talon moskeijaksi ja rakentaa siihen minareetin. Sinne nimitettiin muessin lausumaan rukouskutsut ja suorittamaan dhikr-rituaalit aivan muurin vieressä. Muurilla rukoilleet juutalaiset pitivät tätä provokaationa.He esittivätkin vastalauseita, ja kiista kärjistyi.
Britit käynnistivät levottomuuksien vuoksi tutkimuksen pääasiallisesta kiistan aiheesta, juutalaisten rukoilijoiden oikeudesta tuoda paikalle esineitä. Ylin muslimineuvosto esitti turkkilaisaikaisia asiakirjoja vaatimustensa tueksi. Kuitenkaan päärabbinaatille esitettyihin huomautuksiin, että sen pitäisi tarkistaa, mitkä esineet ovat sallittuja, ei saatu vastausta. He kieltäytyivät toimenpiteestä sillä perusteella, että juutalaisilla oli rajoittamaton oikeus rukoilla muurilla. Marraskuussa 1928 hallitus julkaisi muistion nimeltä "Jerusalemin länsi- eli valitusmuuri: valtiosihteerin muistio siirtomaille (engl. The Western or Wailing Wall in Jerusalem: Memorandum by the Secretary of State for the Colonies). Siinä korostettiin, että status quo oli edelleen voimassa ja että juutalaiset saivat tuoda paikalle vain niitä esineitä, jotka olivat olleet sallittuja Turkin vallan aikana.
Muutamaa kuukautta myöhemmin Haj Amin valitti John Chancellorille, että juutalaiset toivat muurille yhä enemmän penkkejä ja pöytiä, kiinnittivät muuriin nauloja ja ripustivat niihin lamppuja.