Falun Gong
Vaino ja tukahduttaminen > Arviot vainon syistä

Ulkomaiset tarkkailijat ovat pyrkineet selittämään kommunistipuolueen syitä Falun Gongin kieltämiselle ja nimenneet useita tekijöitä, jotka myötävaikuttivat vainokampanjan aloittamiseen. Näihin lukeutuvat Falun Gongin suosio, sen itsenäisyys valtiosta ja kieltäytyminen puolueen linjanvetojen noudattamisesta, kommunistipuolueen sisäinen valtapolitiikka sekä Falun Gongin moraalinen ja hengellinen sisältö, joka asettaa sen ristiriitaan virallisen ateistisen ideologian kanssa.
Willy Wo-Lap Lam kirjoittaa, että presidentti Jiang Zeminin kampanja Falun Gongia vastaan on saattanut olla seurausta Jiangin pyrkimyksistä vahvistaa häntä kohtaan osoitettua uskollisuutta; Lam lainaa erästä puolueen veteraania, joka sanoi, että ”käynnistämällä Mao-tyylisen liikkeen [Falun Gongia vastaan] Jiang pakottaa puolueen vanhemman ydinjoukon osoittamaan, että he noudattavat hänen linjaansa”. The Washington Post raportoi lähteiden osoittavan, etteivät kaikki Politbyroon istuvan komitean jäsenet tukeneet Jiangin näkemystä siitä, että Falun Gong pitäisi hävittää, mutta James Tongin mukaan Politbyroon taholta ei osoitettu merkittävää vastarintaa hankkeelle.
Human Rights Watch on huomioinut, että Falun Gongia vastaan suunnattu isku heijastelee Kiinan kommunistipuolueen historiallisia pyrkimyksiä hävittää uskonnot yleensä, sillä hallitus uskoo niiden olevan itsessään kumouksellista ainesta. Kiinan hallitus suojelee viittä ”patrioottista”, kommunistipuolueen luvalla toimivaa uskonnollista ryhmää. Rekisteröimättömät uskonnot, jotka jäävät valtion hyväksymien organisaatioiden ulkopuolelle, ovat näin ollen alttiita tukahduttamiselle. The Globe and Mail kirjoittaa: ”...mikä tahansa ryhmä, joka ei ole puolueen hallinnan alaisuudessa, on uhka”. The New York Timesin Craig Smith on sanonut, että hallitukselta, jolla ei määritelmällisesti ole mitään hengellistä katsomusta, puuttuu moraalinen uskottavuus, jolla se pystyisi taistelemaan yksinomaisesti hengellistä vihollista vastaan; puolue on yhä suuremmassa määrin arvioinut minkä tahansa uskomusjärjestelmän, joka haastaa sen ideologian ja pystyy organisoitumaan, olevan sille uhka. Perinteisen kiinalaisen uskonnollisuuden elpymistä heijasteleva Falun Gong, jota harjoitti suuri joukko kommunistipuolueen ja sotilasvoimien jäseniä, näyttäytyi erityisen häiritsevänä Jiang Zeminille. ”Jiang pitää Falun Gongin uhkaa ideologisena: hengelliset uskomukset vastaan militantti ateismi ja historiallinen materialismi. Hän halusi puhdistaa hallituksen ja armeijan tällaisista uskomuksista”.
Xinhua-uutistoimisto, kommunistipuolueen virallinen äänitorvi, julisti Falun Gongin olevan ”Kiinan kommunistipuolueen ja keskushallinnon vastainen sekä saarnaavan idealismia, teismiä ja feodaalista taikauskoa”. Xinhua myös sanoi, että ”Li'n saarnaamalla niin kutsutulla 'Totuudenmukaisuuden, Laupeuden ja Kärsivällisyyden' periaatteella ei ole mitään yhteistä sen sosialistisen eettisen ja kulttuurisen edistyksen kanssa, jota kohti me ponnistelemme” ja esitti, että Falun Gongin murskaaminen oli välttämätöntä kommunistipuolueen ”suunnannäyttäjän roolin ja puhtauden” säilyttämiseksi.
Yuezhi Zhaon mukaan useat tekijät myötävaikuttivat Falun Gongin ja Kiinan valtion ja median suhteiden happanemiseen. Näihin lukeutuivat Kiinan virallisen qigong-instituution ja Falun Gongin väliset erimielisyydet; Falun Gongia muun muassa hintojen polkemisesta syyttävien qigong-mestarien epäilty mustamaalaus- ja lobbauskampanja; ”ideologin roolin ottaneet tiedemiehet, joilla oli poliittisia motiiveja ja henkilökohtaisia suhteita keskushallinnon johtajiin”, mikä johti muutoksiin valtion asennoitumisessa; sekä vuoden 1996 puolivälistä vuoden 1999 puoliväliin jatkuneet ristiriidat Falun Gongin ja Kiinan valtaeliitin välillä siitä, mikä oli liikkeen status ja millä tavoin sitä tulisi kohdella. Kiinassa Falun Gong edusti maan historiaan syvästi juurtunutta hengellistä ja moraalista traditiota, kulttuurista renessanssiliikettä, joka oli jyrkästi ristiriidassa ”kiinalaisen marxismin” kanssa.
Vivienne Shue on kirjoittanut samaan tapaan siitä, että Falun Gong edusti perustavanlaatuista haastetta kommunistipuolueen legitimiteetille. Shuen mukaan Kiinan hallitsijat ovat historiallisesti saaneet legitimiteettinsä siitä väitteestä, että heillä on yksinoikeutettu yhteys ”Totuuteen”. Keisarillisessa Kiinassa totuus perustui konfutselaiseen ja taolaiseen kosmologiaan, kun taas kommunistipuolueen tapauksessa totuutta edustavat marxismi-leninismi ja historiallinen materialismi. Falun Gong haastoi marxistis-leninistisen paradigman ja edisti sellaista maailmankuvaa, joka perustui perinteisempiin buddhalaisiin ja taolaisiin käsityksiin. David Ownby väittää, että Falun Gong myös haastoi kommunistipuolueen hegemonian kiinalaisen nationalistisen diskurssin määrittelyssä: ”[Falun Gongin] esille tuoma erilainen visio kiinalaisesta perinteestä ja sen nykyisestä arvosta näyttäytyy nyt puolueen ja valtion kannalta niin uhkaavana, koska se epää niiltä yksinoikeuden määritellä kiinalaisen nationalismin ja kenties itse kiinalaisuuden merkitys”.