stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentikulaarinen kuva
Historiaa

Lentikulaarisen kuvan esihistoria juontaa 1500-luvun lopun tabula scalata -maalauksiin, jotka on tehty laskostetulle materiaalille ja näyttävät erilaisilta kahdesta eri suunnasta katsottuina. Vuonna 1692 ranskalainen maalari G. A. Bois-Clair kokeili asettaa ohuista sauvoista koottuja ritilöitä tietyllä tavoin tehtyjen maalaustensa eteen. Näin kuvat näyttivät muuttuvan vähitellen, kun katsoja kulki niiden ohi. Tätä tekniikkaa sovellettiin valokuvaukseen 1900-luvun vaihteen tienoilla Ranskassa ja Yhdysvalloissa, jossa Frederick E. Ives (1856–1937) patentoi siihen perustuvan stereokuvien katselulaitteen nimeltä ”Parallax Stereogram”. Hänen poikansa, televisiotekniikan uranuurtajana tunnettu Herbert E. Ives kehitti keksintöä edelleen, ja vielä 1990-luvulla tietokoneella tehdyt, pystysuoriin rimoihin tai harjanteisiin perustuvat, eri suunnista erilaisilta näyttävät mainostaulut nousivat hetkeksi suosioon muun muassa lentoasemilla ennen kuin korvautuivat videoseinillä ja muilla liikkuvan kuvan ratkaisuilla.
1900-luvun taitteessa ranskalainen fyysikko Gabriel Lippmann kehitti stereo- ja värivalokuvausta perustuen pieniin pyöreisiin linssielementteihin ja hilan tavoin aikaansaatuun valon diffraktioon. Tämän Nobel-palkitun keksinnön pohjalta Herbert E. Ives ja muut tutkijat kehittivät 1920-luvun lopulla puolisylinterin muotoisista harjanteista muodostuvan lentikulaarilevyn, jota alettiin vähitellen soveltaa painokuvien ohella myös televisio- ja valokuvaustekniikassa.
Lentikulaarisia levyjä opittiin 1960-luvulla valmistamaan sarjatuotantona ja edullisesti ohuina PVC-kalvoina, joilla osakuvien kapeista kaistaleista vuorotellen koostetut kuvat päällystettiin kirjapainon jälkikäsittelyssä. Xograph-nimellä kutsutun tekniikan kehitti Eastman Kodak, ja helmikuussa 1964 Look-aikakauslehti julkaisi näin toteutetun kolmiulotteisen mustavalkoisen kuvan Thomas Edisonin rintakuvasta. Huhtikuussa oli vuorossa värillinen lentikulaarikuva. Tekniikkaan perustuvia kuvia alettiin painaa kirjojen kansiin, keräilykortteihin, myymälämainoksiin, rintanappeihin ja muihin näyttävyyttä vaatiiviin kohteisiin useilla eri nimillä eri valmistajien tekeminä. Tuotemerkkejä olivat Vari-Vue, Crowle Communications ja Hallmark, Toppan, Dai-Nippon, Optipan, Linearoptics ja Optigraphics, joka 1980-luvulla oli viimeinen jäljelle jäänyt valmistaja. Toisaalta 1980-luvulla yhdysvaltalaiset Jerry Nims ja Alan Lo kehittivät neliobjektiivisen valokuvauskameran nimeltä Nimslo, jonka palveluun kuului asiakkaan kinofilmille kuvaamien, neljästä negatiiviruudesta muodostuvien kuvien vedostaminen yrityksen varustamassa ja valtuuttamassa kuvavalmistamossa lentikulaarisiksi 3D-kopioiksi. Lentikulaaritekniikkaa kehitetään edelleen kuvankäsittely- ja tulostusmahdollisuuksien jatkuvasti parantuessa.
Suomessa lentikulaarikuvia on käytetty muun muassa Kellogg’s-aamiaismurojen keräilykuvina. Suomalaisista kuvataiteilijoista tekniikkaa käyttää ainakin Anssi Kasitonni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lentikulaarinen kuva Wikimedia Commonsissa
What are motion cards and how do they work? Menetelmän selitystä HowStuffWorks-sivustolla (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: en:Lenticular lens & en:Lenticular printing
Käännös suomeksi
Leena Ikkala

Leena Ikkala (o.s. Hellman, s. 10. marraskuuta 1932) on suomalainen suunnistaja ja kameraseura-aktiivi, koulutukseltaan ekonomi.
Helsingin Suunnistajia edustanut Ikkala saavutti suunnistuksen SM-kilpailuissa 1950-luvulla neljä henkilökohtaista kultaa, kahdeksan hopeaa ja kuusi pronssia sekä viestijoukkueiden jäsenenä kaksi kultaa ja seitsemän pronssisijaa. Lisäksi hän oli tuomassa hiihtosuunnistuksessa yhden joukkuekullan. Suunnistuksen veteraanikisoihin hän osallistui vielä 2010-luvullakin 86 vuoden iässä.
Leena Ikkala on Suomen Kameraseurojen Liiton kunniajäsen ja ensimmäinen kunniapuheenjohtaja. Hän toimi SKsL:n puheenjohtajana vuosina 1986–1987 ja hallituksessa 1978–1987. Ikkala on edustanut liittoa kansainvälisen amatöörivalokuvaajajärjestön FIAPin (Fédération internationale de l’art photographique) kokouksissa sekä Suomen valokuvataiteen museon edustajistossa ja Valtion valokuvataidetoimikunnassa. Hänelle on myönnetty SKsL:n kultainen ansiomerkki sekä EFIAP- ja HonEFIAP -arvonimet saavutuksista kansainvälisissä näyttelyissä.
Leena Ikkalan puoliso vuodesta 1956 oli ylilääkäri, professori Eero Ikkala (1931–2000).
Libyan Arab Airlinesin lento 114

| Libyan Arab Airlinesin lento 114 |
| --- | --- |
 Tietokoneella luotu kuva alasampumisesta
Yhteenveto
Päivämäärä:  21. helmikuuta,1973
Onnettomuustyyppi:  Alasampuminen
Tapahtumapaikka:  Siinain niemimaa
Lähtöpaikka:  Tripolin kansainvälinen lentoasema, Tripoli, Libya
Välilaskupaikka:  Bengasin lentoasema, Bengasi, Libya
Määränpää:  Kairon kansainvälinen lentoasema, Kairo, Egypti
Kuolleita:  106
Loukkaantuneita:  5
Eloonjääneitä:  5
Lentokone
Konetyyppi:  Boeing 727
Lentoyhtiö:  Libyan Arab Airlines
Rekisteritunnus:  5A-DAH
Matkustajia:  104
Miehistöä:  9
Libyan Arab Airlinesin lento 114 oli Libyan Arab Airlinesin lento Tripolista Kairoon. Israelin ilmavoimien hävittäjät ampuivat lennon alas Siinain niemimaalla 21. helmikuuta 1973. Virallisten tietojen mukaan 90 ihmistä  kuoli, joista kaksi israelilaisessa sairaalassa. Egyptin mukaan koneessa oli 113 henkilöä, joista 106 kuoli. Kone oli luultavasti erehtynyt suunnasta ja lentänyt Israelin miehittämän Siinain yli.
Israelin ilmavoimien kaksi F-4 Phantom II -hävittäjää yritti pakottaa koneen laskeutumaan, jonka jälkeen ilmavoimat ampuivat lentokonetta, joka putosi Siinain erämaahan 30 kilometrin päähän Suezin kanavasta.
Reaktiot lennon alasampumisesta saivat suurta kansainvälistä huomiota. Arabimaat Egyptin johdolla tuomitsivat tapauksen. Israelin pääministeri Golda Meir valitteli tapahtunutta. Hän kertoi Israelin toimineen kansainvälisten ilmailusääntöjen mukaisesti ja että koneen ranskalainen kapteeni ei ollut laskeutunut Israelin lennonjohdon ohjeiden mukaisesti. Israelin ilmavoimien päällikkö Mordechai Hod selitti lehdistötilaisuudessa 22. helmikuuta, että hävittäjälentokoneiden ei ollut tarkoitus ampua alas konetta, vaan tavoitteena oli pakottaa se laskeutumaan Siinain erämaahan. Hodin mukaan lentokone oli lentänyt tärkeiden sotilastukikohtien yllä Siinailla, jolloin vakoilu oli mahdollista. Hänen mukaansa koneen kapteeni ei reagoinut varoituksiin.
Kairossa esitettiin nauhat, joista selvisi lennon kulku. Nauhoista ei selvinnyt Israelin ilmavoimien ampuneen varoituslaukauksia. Nauhan mukaan kapteeni luuli lentävänsä Egyptin ilmatilassa ja luuli Israelin ilmavoimien lentokoneita Egyptin ilmavoimien MiG-hävittäjiksi. Israelin puolustusministeri Moshe Dayanin mukaan Israel kantaa osan vastuusta lentokoneen alasampumisesta, mutta päävastuu on hänen mukaansa koneen lentokapteenilla.
Linda Gray

Linda Gray vuonna 2011.
Linda Ann Gray (s. 12. syyskuuta 1940) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, tuottaja ja entinen malli. Hän esitti vakituisesti vuosina 1978–1989 Larry Hagmanin esittämän J.R. Ewingin vaimoa Sue Ellen Ewingiä menestyssarjassa Dallas. Hän on kaksinkertainen Golden Globe -ehdokas ja avioliiton kautta sukua Lindsay Wagnerille.
Let’s do it!

Let’s do it! (tai Let’s do it! World) on kansainvälinen siivoustalkooliike. Se sai alkunsa vuonna 2008 Virossa järjestetystä Teeme ära! -tempauksesta, jossa 50 000 virolaista siivosi talkoovoimin yhden päivän aikana 10 000 tonnia roskaa ja jätettä julkisista paikoista. Vuonna 2011 liikkeeseen osallistui 2,5 miljoonaa ihmistä 16 maassa. Vuoden 2012 siivouskampanja oli nimeltään World Cleanup 2012. Yli 70 maata on toistaiseksi osallistumassa talkoisiin, myös Suomi.
Suomessa

Suomessa liikkeeseen on osallistuttu vuosina 2011 ja 2012. Vuoden 2011 talkoot olivat nimeltään Suomi puhtaaksi – päivässä!, ja niiden suojelija oli Tasavallan Presidentti Tarja Halonen. Vuoden 2012 talkoot ovat nimeltään Talkoillaan – Suomi puhtaaksi!. Vuoden 2012 talkoisiin on osallistunut toukokuun 10. päivään mennessä Suomessa 130 kuntaa.
Aiheesta muualla

World Cleanup 2012 -kotisivu letsdoitworld.org. Viitattu 16.5.2012. (englanniksi)
Lidoríki

| Lidoríki Λιδωρίκι |
| --- | --- |
 Mórnoksen tekojärvi. Lidoríkin kylä kaukana järven toisella puolella.
 Kunnallisyksikön sijainti
 Lidoríki
 Koordinaatit: 38°31′38″N, 22°12′11″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Thessalia jaKeski-Kreikka
Alue:  Keski-Kreikka
Alueyksikkö:  Fokis
Kunta:  Dorída
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kylä
 – Kallikrates-koodi:  310203
Väkiluku (2011):  3 388
 – Kylä:  875
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Rekisterikilpi:  ΑΜ
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lidoríki (kreik. Λιδωρίκι; kath.kreik. Λιδωρίκιον, Lidoríkion) on Kreikan kylä sekä samanniminen Dorídan kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Λιδωρικίου, Dimotikí Enótita Lidorikíou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Fokiin alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 3 388 ja varsinaisen Lidoríkin kylän väkiluku 875 (vuonna 2011). Lidoríki on Dorídan kunnan kuntakeskus.
Lidoríkin kylä sijaitsee lähellä Mórnoksen tekojärven itärantaa. Kunnallisyksikkö käsittää alueen järven pohjois-, itä- ja eteläpuolella. Lidoríki oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Dorídan kunnaksi yhdessä Efpálion, Tolofónan ja Vardoúsian kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Lidoríkin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Amygdaliá | Amygdaliá | 387 |
| Ávoros | Ávoros | 39 |
| Dáfnos | Dáfnos | 129 |
| Diakópi | Diakópi | 230 |
| Dorikó | Dorikó | 23 |
| Kállio | Kállio | 63 |
| Kállio | Klíma | 4 |
| Kállio | Trivídi | 8 |
| Karoútes | Karoútes | 21 |
| Koniákos | Koniákos | 213 |
| Lefkadíti | Lefkadíti | 106 |
| Lidoríki | Lidoríki | 875 |
| Malandríno | Malandríno | 681 |
| Pentápoli | Aigítio | 3 |
| Pentápoli | Léfka | 29 |
| Pentápoli | Palaiókastro | 33 |
| Pentápoli | Pentápoli | 283 |
| Pentápoli | Skaloúla | 27 |
| Perithiótissa | Perithiótissa | 59 |
| Sótaina | Sótaina | 20 |
| Stília | Stília | 83 |
| Sykéa | Sykéa | 52 |
| Vraḯla | Vraḯla | 20 |
Yhteensä: 3 388
Lehtitalo

Lehtitalo on yritys, joka julkaisee sanoma- ja aikakauslehtiä. Yksi lehtitalo voi julkaista useaa lehteä, ja monet lehtitalot ovat osa suurempaa viestintäyhtiötä. Esimerkkeinä suurista lehtitalojen viestintäyhtiöistä Suomessa ovat Sanoma Oy, Alma Media ja Aller.
Linda Hallin

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 14. maaliskuuta 1996
Syntymäpaikka: , Ruotsi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 167 cm
Paino: 67 kg
Seura
Seura: Hammarby IF
Pelinumero: 21
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2017 | KIF Örebro DFF | 55 | (3) |
| 2018– | Hammarby IF | 0 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 55 | (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 8.4.2019.
Linda Hallin (s. 14. maaliskuuta 1996 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelaa nykyisin Hammarbyn riveissä Damallsvenskanissa, jonne hän siirtyi 2018 KIF Örebrosta. Hallin käyttää pelinumeroa 21.
Latvijas Balzams

| AS Latvijas Balzams |
| --- | --- |

Osake:  OMXR: BAL1R
Perustettu:  1997
Toimitusjohtaja:  Intars Geidans
Puheenjohtaja:  Rolands Gulbis
Kotipaikka:  Riika, Latvia
Toimiala:  alkoholiteollisuus
Liikevaihto:   75,1 milj. € (2018)
Liikevoitto:   17,9 milj. € (2018)
Nettotulos:   9,4 milj. € (2018)
Henkilöstö:   636 (keskim. 2018)
Emoyhtiö:  Amber Beverage Group (89,99 %)
Kotisivu:  lb.lv
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
AS Latvijas Balzams on latvialainen alkoholivalmistaja, jonka tunnetuimpiin tuotteisiin kuuluu Riga Black Balsam -yrttilikööri. Latvijas Balzamsilla on kaksi tuotantolaitosta Riiassa, joissa se valmistaa vahvojen alkoholijuomien lisäksi kuohuviinejä ja mietoja alkoholijuomia.
Historia

Nykyisen Riga Black Balsam -juoman historia ulottuu aina vuoteen 1756, kun apteekkari Abraham Kunce kehitti reseptin, jonka pohjalta juomaa alettiin valmistaa. Albert Wolfschmidt perusti vuonna 1847 kaupunkiin tehtaan, jossa kyseistä juomaa alettiin valmistaa Kuncen reseptiin perustuen. Nykyisen Latvijas Balzams -yhtiön historian katsotaan taas alkaneen vuonna 1900, kun ”Riian valtiollinen viinavarasto no. 1” aloitti toimintansa.
Tislaamo kansallistettiin vuonna 1940 ja nimettiin Riian viina- ja vodkatislaamoksi (latv. Rīgas spirta un degvīna rūpnīca). Tuotanto vientiä varten alkoi vuonna 1960 ja tislaamo vaihtoi nimensä nykyiseen Latvijas Balzams -muotoon vuonna 1970.
Neuvostoaikojen päätyttyä perustettiin SIA Bravo -yhtiö ja ensimmäiset Latvijas Balzams -kaupat avasivat ovensa Latviassa. Tislaamo yksityistettiin 1997 ja seuraavana vuonna se listautui Riian pörssin toissijaiselle listalle. Vuonna 2000 Latvijas Balzams yhdistyi AS Rīgas vīni -yhtiön kanssa.
Aiheesta muualla

Latvijas Balzams (latviaksi, englanniksi)
Amber Beverage Group (englanniksi)
Magneettikuvauksen historia

Magneettikuvauksen (MRI) historiaan kuuluu useiden tutkijoiden työ, jotka ovat osallistuneet ydinmagneettisen resonanssin (NMR) löytämiseen ja kuvailleet magneettikuvauksen taustalla olevaa fysiikkaa 1900-luvun alusta alkaen. Magneettikuvauksen keksi Paul C. Lauterbur, joka kehitti syyskuussa 1971 mekanismin, jolla avaruudellinen informaatio voidaan koodata NMR-signaaliin magneettikenttägradienttien avulla; hän julkaisi sen taustalla olevan teorian maaliskuussa 1973. Lääkäri ja tutkija Erik Odeblad ja Gunnar Lindström olivat kuvan kontrastiin johtavia tekijöitä (kudosten relaksaatioaikojen eroja) kuvailleet lähes 20 vuotta aikaisemmin. Monien muiden tutkijoiden joukossa 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla Peter Mansfield kehitti edelleen magneettiresonanssikuvien ottamisessa ja käsittelyssä käytettäviä tekniikoita, ja vuonna 2003 hänelle ja Lauterburille myönnettiin Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto heidän panoksestaan magneettiresonanssikuvauksen kehittämiseen. Ensimmäiset kliiniset magneettiresonanssikuvauslaitteet asennettiin 1980-luvun alussa, ja tekniikkaa on kehitetty merkittävästi vuosikymmenien kuluessa, minkä ansiosta se on nykyään laajalti käytössä lääketieteessä.
Ydinmagneettinen resonanssi

Vuonna 1950 Erwin Hahn havaitsi ensimmäisen kerran spinkaikuja ja vapaan induktion hajoamisen, ja vuonna 1952 Herman Carr tuotti yksiulotteisen NMR-spektrin Harvardin väitöskirjassaan.
Seuraavan askeleen (spektreistä kuvantamiseen) ehdotti Vladislav Ivanov Neuvostoliitossa, joka jätti vuonna 1960 patenttihakemuksen magneettiresonanssikuvauslaitteesta. Ivanovin tärkein aikaansaannos oli ajatus käyttää magneettikentän gradienttia yhdistettynä selektiiviseen taajuusherätykseen/lukemiseen avaruuskoordinaattien koodaamiseen. Nykykäsittein ilmaistuna kyseessä oli vain protonitiheyden (ei relaksaatioaikojen) kuvantaminen, joka oli myös hidasta, koska kerrallaan käytettiin vain yhtä gradienttisuuntausta ja kuvantaminen oli tehtävä viipalekohtaisesti. Kyseessä oli kuitenkin todellinen magneettikuvausmenetelmä. Ivanovin hakemus, joka alun perin hylättiin "epätodennäköisenä", hyväksyttiin lopulta vuonna 1984 (alkuperäisellä etuoikeuspäivämäärällä).
Relaksaatioajat ja magneettikuvauksen varhainen kehitys

Vuoteen 1959 mennessä Jay Singer oli tutkinut veren virtausta elävien ihmisten veren NMR-relaksaatioaikamittauksilla. Tällaiset mittaukset otettiin yleiseen lääketieteelliseen käytäntöön vasta 1980-luvun puolivälissä, vaikka Alexander Ganssen haki patenttia koko kehon NMR-laitteelle, jolla voitiin mitata verenkiertoa ihmiskehossa, vuoden 1967 alussa.
1960-luvulla tieteelliseen kirjallisuuteen ilmestyi tuloksia, jotka koskivat veden relaksaatiota, diffuusiota ja kemiallista vaihtoa erilaisissa soluissa ja kudoksissa. Vuonna 1967 Ligon raportoi veden NMR-relaksaation mittaamisesta elävien koehenkilöiden käsivarsissa. Vuonna 1968 Jackson ja Langham julkaisivat ensimmäiset NMR-signaalit elävältä eläimeltä, nukutetulta rotalta.
1970-luvulla huomattiin, että relaksaatioajat ovat keskeisiä kontrastin määrääviä tekijöitä magneettikuvauksessa, ja niiden avulla voidaan havaita ja erottaa erilaisia patologioita. Useat tutkimusryhmät olivat osoittaneet, että varhaisilla syöpäsoluilla oli taipumus osoittaa pidempiä relaksaatioaikoja kuin vastaavilla normaaleilla soluilla, mikä herätti aluksi kiinnostusta ajatukseen syövän havaitsemisesta NMR:n avulla. Näihin varhaisiin ryhmiin kuuluvat Damadian, Hazlewood ja Chang sekä useat muut. Tämä käynnisti myös ohjelman, jonka tarkoituksena oli luetteloida monenlaisten biologisten kudosten relaksaatioajat, mistä tuli yksi tärkeimmistä motiiveista magneettikuvauksen kehittämiselle.
Maaliskuussa 1971 Science-lehdessä julkaistussa artikkelissa Raymond Damadian, armenialais-amerikkalainen lääkäri ja New Yorkin osavaltionyliopiston Downstate Medical Centerin (SUNY) professori, raportoi, että kasvaimet ja normaali kudos voidaan erottaa toisistaan in vivo NMR:n avulla. Damadianin alkuperäiset menetelmät olivat käytännön käyttöön nähden puutteellisia, sillä ne perustuivat koko kehon pistekohtaiseen skannaukseen ja relaksaationopeuksiin, jotka eivät osoittautuneet tehokkaaksi syöpäkudoksen indikaattoriksi. Tutkiessaan magneettiresonanssin analyyttisiä ominaisuuksia Damadian loi vuonna 1972 hypoteettisen magneettiresonanssilla syöpää havaitsevan laitteen. Hän patentoi tällaisen koneen, U.S. Patent 3,789,832, 5. helmikuuta 1974. Lawrence Bennett ja tohtori Irwin Weisman havaitsivat myös vuonna 1972, että kasvaimilla on erilaiset relaksaatioajat kuin vastaavilla normaaleilla kudoksilla. Zenuemon Abe ja hänen kollegansa hakivat patenttia kohdennetulle NMR-skannerille, U.S. Patent 3,932,805 vuonna 1973. He julkaisivat tämän tekniikan vuonna 1974. Damadian väittää keksineensä magneettikuvauksen.
Yhdysvaltain kansallinen tiedesäätiö toteaa: "Patentti sisälsi ajatuksen NMR:n käyttämisestä ihmiskehon 'skannaamiseen' syöpäkudoksen paikantamiseksi." Siinä ei kuitenkaan kuvattu menetelmää kuvien tuottamiseksi tällaisesta skannauksesta tai tarkkaan, miten tällainen skannaus voitaisiin tehdä.
Kuvantaminen

Paul Lauterbur Stony Brookin yliopistossa kehitti Carrin tekniikkaa ja kehitti tavan tuottaa ensimmäiset magneettikuvaukset 2D- ja 3D-muodossa gradienttien avulla. Vuonna 1973 Lauterbur julkaisi ensimmäisen ydinmagneettiresonanssikuvan ja tammikuussa 1974 ensimmäisen poikkileikkauskuvan elävästä hiirestä. 1970-luvun lopulla Peter Mansfield, fyysikko ja professori Nottinghamin yliopistossa Englannissa, kehitti EPI-tekniikan (echo-planar imaging), jonka ansiosta kuvaukset kestäisivät tuntien sijasta sekunteja ja tuottaisivat Lauterburia selkeämpiä kuvia. Damadian sai yhdessä Larry Minkoffin ja Michael Goldsmithin kanssa kuvan hiiren rintakehässä olevasta kasvaimesta vuonna 1976. He tekivät myös ensimmäisen magneettikuvauksen ihmisestä 3. heinäkuuta 1977, ja he julkaisivat tutkimuksensa vuonna 1977. Vuonna 1979 Richard S. Likes jätti k-avaruutta koskevan patentin U.S. Patent 4,307,343.
Kokovartaloskannaus

1970-luvulla  John Mallardin johtama ryhmä rakensi ensimmäisen kokovartalokuvantamisen magneettikuvauslaitteen Aberdeenin yliopistossa Skotlannissa. He käyttivät tätä laitetta 28. elokuuta 1980 saadakseen ensimmäisen kliinisesti käyttökelpoisen kuvan potilaan sisäisistä kudoksista magneettikuvauksen avulla, jossa todettiin primaarikasvain potilaan rintakehässä, epänormaali maksa ja sekundaarinen syöpä hänen luissaan. Tätä laitetta käytettiin myöhemmin St Bartholomew's Hospitalissa Lontoossa vuosina 1983-1993. Mallardin ja hänen työryhmänsä ansioksi luetaan teknologinen kehitys, joka johti magneettikuvauksen laajaan käyttöönottoon.
Vuonna 1975 Kalifornian yliopiston San Franciscon radiologian laitos perusti radiologisen kuvantamisen laboratorion (RIL). Pfizerin, Diasonicsin ja myöhemmin Toshiba America MRI:n tuella laboratorio kehitti uutta kuvantamisteknologiaa ja asensi järjestelmiä Yhdysvalloissa ja maailmanlaajuisesti. Vuonna 1981 RIL:n tutkijat, joihin kuuluivat Leon Kaufman ja Lawrence Crooks, julkaisivat julkaisun Nuclear Magnetic Resonance Imaging in Medicine. Kirjaa pidettiin 1980-luvulla lopullisena johdantokirjana aiheeseen.
Vuonna 1980 Paul Bottomley liittyi GE:n tutkimuskeskukseen Schenectadyyn, New Yorkiin. Hänen tiiminsä tilasi tuolloin saatavilla olleen suurimman kenttävoimakkuuden omaavan magneetin, 1,5 T:n järjestelmän, ja rakensi ensimmäisen suurikenttäisen laitteen, jolla voitettiin kelan suunnitteluun, RF-läpäisevyyteen ja signaali-kohinasuhteeseen liittyvät ongelmat ja rakennettiin ensimmäinen kokovartalokuvantamislaite MRI/MRS. Tulokset johtivat erittäin menestyksekkääseen 1,5 T:n magneettikuvauslaitteiden tuotesarjaan, josta on toimitettu yli 20 000 järjestelmää. Vuonna 1982 Bottomley suoritti ensimmäisen paikallisen MRS-tutkimuksen ihmisen sydämessä ja aivoissa. Aloitettuaan sydämen sovelluksia koskevan yhteistyön Robert Weissin kanssa Johns Hopkinsissa Bottomley palasi yliopistoon vuonna 1994 Russell Morganin professoriksi ja MR-tutkimusosaston johtajaksi.
Lisätekniikat

Vuonna 1986 Charles L. Dumoulin ja Howard R. Hart General Electricillä kehittivät MR-angiografian, ja Denis Le Bihan sai ensimmäiset kuvat ja patentoi myöhemmin diffuusiomagneettikuvauksen. Vuonna 1988 Arno Villringer ja kollegat osoittivat, että perfuusiomagneettikuvauksessa voidaan käyttää suskeptibiliteettikontrastiaineita. Vuonna 1990 Seiji Ogawa AT&T Bell labsissa havaitsi, että dHb:tä sisältävä hapeton veri vetää puoleensa magneettikenttää, ja keksi tekniikan, joka on toiminnallisen magneettiresonanssikuvauksen (fMRI) perustana.
1990-luvun alussa NIH:ssä työskentelevät Peter Basser ja Le Bihan sekä Aaron Filler, Franklyn Howe ja kollegat julkaisivat ensimmäiset DTI- ja traktografiset aivokuvat. Joseph Hajnal, Young ja Graeme Bydder kuvasivat FLAIR-pulssisekvenssin käytön korkean signaalin alueiden osoittamiseksi normaalissa valkoisessa aineessa vuonna 1992. Samana vuonna John Detre ja Alan P. Koretsky kehittivät arteriaalisen spin labelling -menetelmän. Vuonna 1997 Jürgen R. Reichenbach, E. Mark Haacke ja työtoverit Washingtonin yliopistossa kehittivät suskeptibiliteettipainotteisen kuvantamisen.
Puolijohdeteknologian kehittyminen oli ratkaisevaa käytännön magneettikuvauksen kehittämisessä, sillä se vaatii paljon laskentatehoa.
Vaikka magneettikuvaus tehdään kliinisessä käytössä yleisimmin 1,5 T:n magneettikentällä, suuremmat kentät, kuten 3 T:n kenttä kliinisessä kuvantamisessa ja viime aikoina 7 T:n kenttä tutkimustarkoituksiin, ovat kasvattaneet suosiotaan suuremman herkkyytensä ja resoluutionsa vuoksi. Tutkimuslaboratorioissa ihmistutkimuksia on tehty 9,4 T:llä (2006) ja jopa 10,5 T:llä (2019). Eläintutkimuksia on tehty jopa 21,1 T:llä.
Kuvantaminen vuodeosastolla

Vuonna 2020 Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto (USFDA) antoi 510(k)-hyväksynnän Hyperfine Researchin vuodeosastokuvantamisjärjestelmälle. Hyperfine-järjestelmän kustannukset ovat 1/20 tavanomaisiin MRI-järjestelmiin verrattuna, virrankulutus 1/35 ja paino 1/10. Se käyttää tavallista pistorasiaa virransyöttönä.