stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lentokone
Lentokoneen rakenne > Siipi

Lentokoneen siipi voi olla muodoltaan suora, trapetsinen, elliptinen tai kolmiomainen eli deltasiipi. Sen etureuna voi olla suora tai taaksepäin tai, harvemmin, eteenpäin viistetty, jollainen on yleensä potkuri tai potkuriturbiinikoneissa. Aikoinaan koneet olivat yleensä kaksitasoisia, jolloin siiven kuormitus pieneni ja kevyen ja kestävän siiven suunnittelu helpottui. Siiven poikkileikkauksen muoto, siipiprofiili, on hyvin tärkeä siiven nostovoimaan ja vastukseen vaikuttava tekijä.
Nostovoimaa lisäävät laitteet (laipat, solakot jne.), laskutelineet ja muut järjestelmät ja laitteet ovat merkittävä osa lentokoneesta. Siipeen liittyy laipat, lentojarrut, siivekkeet ja etureunalaipat. Siivekkeillä säädellään koneen kallistusta pituusakselin suhteen. Muut mainitut ohjaimet liittyvät koneen nousuun ja laskuun ja silloin tarvittavaan lisänostovoimaan. Lentojarru hidastaa konetta joko laskussa tai laskun jälkeen. Sotilaskoneissa lentojarrulla voi olla käyttöä, esimerkiksi syöksypommittajan nopeuden rajoittaminen. Siiven kärkeen voidaan asentaa winglet parantamaan nostovoimaa ja alentamaan polttoaineenkulutusta.
Deltasiipisessä lentokoneessa korkeusvakain puuttuu tai on toisinaan koneen eturungossa nk. canardina. Sivuvakain voi toisinaan yhdistyä V-kulmassa olevaan korkeusvakaimeen, kuten on esimerkiksi Fouga Magister -koneessa. Korkeusvakain ja -peräsin tasapainottavat siiven tuottaman nostovoiman ja koneen painopisteen keskinäisen aseman aiheuttaman koneen nokkaa alaspäin kääntävän momentin ja aikaansaavat voimat, joilla koneen asentoa poikittaisakselin suhteen muutetaan. Korkeusvakain ja korkeusperäsin integroidaan nykyisin sotilaskoneissa yhdeksi liikkuvaksi elementiksi, esimerkiksi F-16-hävittäjässä on näin.
Lentokoneen rakenne > Voimalaite

Lentokoneen voimalaite on useimmiten mäntä-, potkuriturbiini-, suihkuturbiini- tai suihkumoottori tai rakettimoottori, ja nykyään kehitteillä on myös sähkömoottorilla toimivia lentokoneita. Koneen voimalaitteen ollessa suunnattava, kone voi nousta ilmaan pelkän moottorin työntövoiman avulla, tällöin kyseessä on VTOL-lentokone. Useimmissa purjelentokoneissa ei ole voimalaitetta, vaan lentäjä hankkii ilmassa pysymiseen tarvittavan energian ilmakehän nousevista ilmavirtauksista.
Lihasvoimalla lentäviä koneita on rakennettu satojen vuosien ajan, mutta ensimmäiset todella lentävät valmistettiin vasta 1970-luvulla, jolloin muun muassa lennettiin ensimmäistä kertaa yli Englannin kanaalin poljettavalla ilma-aluksella. Toimiviksi osoittautuneissa ratkaisuissa käytetään polkupyörään verrattavaa poljinmekanismia.
Toimintaperiaate

Lentokone pysyy ilmassa aerodynamiikan lakien mukaisesti siipien nostovoiman avulla. Kun lentokone liikkuu eteenpäin riittävällä nopeudella, sen siivet kääntävät ilmavirtausta ja nostovoima syntyy Newtonin III lain mukaisesti vastakkaiseen suuntaan. Samalla siiven pinnalle aiheutuu paineenmuutoksia, ja nostovoima on laskettavissa yläpinnan ja alapinnan välisestä paine-erosta siiven vaikutusalueella.
Ohjaus

Lentokoneen ohjauslaiteratkaisuja on kahta päätyyppiä: sauvamainen ("joystick") ja rattityyppinen ("yoke") ohjaussauva. Sauvamaisella ohjaussauvalla ohjataan joitakin pienkoneita, käytännössä kaikkia hävittäjiä sekä useimpia Airbus-merkkisiä liikennekoneita. Sauva on sijoitettu joko ohjaajan jalkojen väliin, tai Airbusin ratkaisussa ohjaamon sivulle. Toinen yleisesti käytetty ratkaisu on muotoilultaan hieman rattia muistuttava ohjaussauva, joka kääntymisen lisäksi liikkuu myös syvyyssuunnassa. Ohjaussauvalla liikutetaan ohjaussiivekkeitä (sauvan sivuttaisliike tai rattia muistuttavan sauvan kääntöliike) ja korkeusperäsintä (työntö ja veto). Lisäksi polkimet liikuttavat sivuperäsintä (esimerkiksi vasen poljin kääntää peräsintä sekä koneen keulaa vasemmalle).
Siivissä olevien liikkuvien tasojen eli ohjaussiivekkeiden avulla kone saadaan kallistumaan ja kaartamaan. Myös sivuperäsintä käytetään kaarrossa apuna estämään sivuluisua. Koneen pituuskallistusta muutetaan korkeusperäsimen  avulla, millä käytännössä ohjataan konetta ylös ja alas.
Suurten koneiden siivissä voi olla myös niin sanotut spoilerit, jollaisia kutsuttiin aiemmin lentojarruiksi. Ne ovat siivestä ylös nousevia paneeleita, joita on yleensä 3–5 kpl/siipi. Lähimpänä runkoa olevat paneelit molemmissa siivissä ovat ns. maaspoilerit ja muut ovat lentospoilereita. Spoilerit auttavat kaarrossa siten, että ne tulevat ulos laskevasta siivestä sitä enemmän, mitä jyrkempi kaarto on. Spoilereita käytetään lentojarruina, ja silloin ne toimivat ohjaamon lentojarruvivusta symmetrisesti. Koneen laskeutuessa ja telineiden osuessa maahan tulevat spoilerit (nyt myös maaspoilerit) ulos siivestä tuhoten siiven nostovoiman.
Etenkin purjekoneissa käytettävä muunnelma spoilereista on lentojarru, jota käytetään laskussa koneen liitokulman säätelyyn. Se lisää vastusta ja usein myös tuhoaa osan nostovoimasta. Yleisin malli on Schempp-hirth -lentojarru, joka nousee kohtisuoraan siiven ylä-, ja joskus myös alapinnasta. lähde?
Siivissä olevien laskusiivekkeiden eli laippojen avulla kone voi hidastaa vauhtiaan laskeutumista varten kohtauskulman muuttumatta liian suureksi. Eräissä lentokoneissa on siipien etureunassa solakot, joiden avulla siiven nostovoimaa voidaan kasvattaa lentoonlähtöä ja laskua varten.
Vanhemmissa ja pienemmissä lentokoneissa käskyt ohjaimilta siirtyvät ohjainpinnoille vaijereiden ja vipujen välityksellä. Uudenaikaiset liikenne- ja sotilaslentokoneet on varustettu ns. fly-by-wire -järjestelmällä, jossa käskyt ohjainpinnoille välittyvät sähköisesti tietokoneen kautta ilman mekaanista yhteyttä ohjainten ja ohjainpintojen välillä. Tällaisissa lentokoneissa on yleensä monimutkainen kolmen ohjauskomentojärjestelmän yhdistelmä, joista ainakin kahden on toimittava samalla tavalla samanaikaisesti, muuten lennon turvallisuus vaarantuu.
Lentokoneen synty

Ensimmäiset välineet, joilla ihminen on päässyt jonkinlaiseen lentoon tai liitoon, saattavat olla leijat ja liidokit. Muun muassa Kiinassa on jo varhain ollut isoja tiedusteluleijoja, joihin kiinnitetty lapsi tai poikkeuksellisen pienikokoinen ihminen on tarkkaillut korkealta maastoa. Ensimmäiset itseään liikuttavat ilma-alukset ovat olleet eurooppalaisia ilmalaivoja.
Ilmaa raskaampaa alusta on ennen niiden valtakauden alkua pohtinut muun muassa kirjailija Jules Verne. Hän oletti, että tulevaisuus on ilmaa raskaampien lentolaitteiden ilmaa kevyempien ilmalaivojen ja ilmapallojen sijaan. Hänen ilma-aluksensa muistutti kovasti laivaa. Sen kannella oli paljon isoja potkureita, ikään kuin purjeita mastoissa. Tällaisia lentäviä laivoja, ”lentolaivoja”, on ollut muissakin kuvitelmissa, mutta niitä ei ole koskaan toteutettu.
Vuosina 1799–1853 brittiläinen Sir George Cayley suunnitteli ja rakennutti liitimiä, joilla tehtiin koelentokin. Cayley oli lentämisen uranuurtaja, joka toi monta lentämisen peruskäsitettä esille. 1800-luvun loppua kohti tehtiin tihenevissä määrin kokeita erilaisilla ilmaa raskaammilla lentolaitteilla. Yleensä ne olivat liitimiä. Höyrykäyttöisiä lentolaitteita koetettiin saada nousemaan tuloksetta ilmaan. Onnistuttiin lennättämään hyvin tuloksin kumimoottorilla ja myös paineilmalla toimivia pieniä lennokkeja.
Vuonna 1890 ranskalainen insinööri Clément Ader lensi rakentamallaan höyrykonekäyttöisellä laitteellaan Pariisin lähistöllä noin 54 m:n matkan lentokorkeuden ollessa noin 20 cm, kone ei kuitenkaan ollut mitenkään ohjattavissa sivusuunnassa tai muutenkaan ja se ei osoittautunut kehityskelpoiseksi. 1891–1896 saksalainen Otto Lilienthal teki muutama tuhat lentoa itse rakentamallaan liitimellä, mutta lopulta syöksyi eräällä lennollaan ohjausvirheen takia torille, vammautui vakavasti, ja kuoli seuraavana päivänä.
Moottorilennon historian katsotaan yleensä alkaneen 17. joulukuuta 1903, jolloin Wilbur ja Orville Wrightin rakentama kaksitasoinen, puusta ja kankaasta rakennettu, polttomoottorilla varustettu ”Flyer”-niminen lentokone lensi ensilentonsa Kill Devil Hillsissä Pohjois-Carolinassa Yhdysvalloissa. Ohjaajana toimi Orville Wright ja tuo ensilento kesti 12 sekuntia. Lennetty matka oli 37 metriä. Ensilennon jälkeen lentojen pituus ja lentoaika kasvoivat nopeasti. Wrightin veljesten kone poikkesi muista saman aikakauden lentolaitteissa erityisesti siinä, että se oli täysin ohjattavissa lennon aikana ja veljekset pystyivät säilyttämään koneen hallinnan noususta hallittuun laskuun.
Wrightien johtoasema lentokoneen kehityksessä säilyi jonnekin vuosille 1908–1909. Sen jälkeen kehityksen painopiste siirtyi Ranskaan. Ensimmäinen maailmansota ajoi potkurikäyttöisten lentokoneiden kehitystä kovasti eteenpäin, ja toi mukaan metallirunkoisen yksitason.
Uusia lentämisen pioneereja ilmestyi taas 1970-luvulla. Lihasvoimakoneella lennettiin ennaltamäärätty 8-muotoinen mailin rata vuonna 1977, koneen nimi oli ”Gossamer Condor”. Vuonna 1979 saman tekijän (Paul MacCready) ”Gossamer Albatross” oli ensimmäinen lihasvoimakone joka ylitti Englannin kanaalin.
Turvallisuus

Lentomatkustaminen on nykyään turvallisin tapa matkustaa. Kuolemantapaukset miljardia kilometriä kohden ovat lentäen 0,003, junalla 0,27 ja autolla 2,57.
Turvallisuus > Onnettomuudet

Lentokoneiden turvallisuudesta huolimatta myös niille tapahtuu joskus onnettomuuksia, nykyisin kuitenkin huomattavasti harvemmin kuin ennen. Lento-onnettomuudet ovat aina useamman osatekijän summa. Syitä on monia, kuten sää, lentäjien vireystila, lentäjien koulutus, kieliongelmat ja lentokoneen tekniset ongelmat. Onnettomuuden satuttua syyt sen tapahtumiseen ja muut taustat siihen liittyen selvittää yleensä onnettomuuden tapahtumavaltion onnettomuustutkintaviranomainen. Tutkintaan saattaa lisäksi osallistua tutkintaviranomaisia myös ilma-aluksen suunnittelu-, valmistus- ja rekisteröintimaista, sitä käyttävän lentoyhtiön kotimaasta sekä esimerkiksi maista, joiden kansalaisia on ollut onnettomuuslennolla huomattava määrä. Vuosittain tapahtuu noin 70–90 lento-onnettomuutta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lentokoneet ja ilmailu Yle Elävä arkisto. Viitattu 22.10.2018.
Siiven ohjauspintoja.
Kiitotielle laskeutuva Boeing 747 laskutelineet ulkona. Koneen perän pystysuuntainen ohjainpinta on sivuperäsin ja vaakasuuntainen korkeusperäsin.
F. E. Kellosalmi

| F>  E. Kellosalmi |
| --- | --- |
 F. E. Kellosalmi vuonna 1909.
Kansanedustaja
 1.6.1909–31.1.1911, 1.11.1917–16.5.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1877 Messukylä
Kuollut: 28. maaliskuuta 1939 (61 vuotta) Petroskoi
Ammatti:  faktori
Felix (Feliks) Emil Kellosalmi (vuoteen 1908 Pettersson, ven. Феликс Петрович Келлосальми, 3. kesäkuuta 1877 Messukylä – 28. maaliskuuta 1939 Petroskoi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1909–1911 ja 1917−1918. Sisällissodan aikana Kellosalmi työskenteli Suomen kansanvaltuuskunnan maksukonttorin johtajana ja pakeni sodan loppuvaiheessa Neuvosto-Venäjälle.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

F. E. Kellosalmen vanhemmat olivat Orivedessä syntynyt pellavatehtaan työmies Pietari Kustaa Pettersson (1849-1892) ja Teiskosta kotoisin ollut Aleksandra Heikintytär (s. 1847). Perheeseen syntyi seitsemän lasta, joista kolme kuoli jo pienenä. Sisarukset ottivat suomenkielisen sukunimensä Oriveden Kellosalmen talosta. Kansakoulun ja käsityöläiskoulun käytyään Kellosalmi oli muun muassa tehdastyöläisenä Helsingissä. Myöhemmin hän hankki kirjaltajan ammatin ja eteni lopulta faktoriksi.
Elämä > Politiikkaan

Kellosalmi vaikutti 1890-luvun puolivälistä lähtien raittiusliikkeessä. Hän oli Helsingissä toimineen raittiusyhdistys Rauhan puheenjohtaja ja osallistui Raittiuden Ystävien edustajana Suomen Työväenpuolueen Forssan puoluekokoukseen. Kellosalmi kuului Suomen Kirjaltajaliiton hallitukseen sekä Helsingin kaupunginvaltuustoon, jonne hänet valittiin Suomalaisen puolueen listoilta. Syksyllä 1904 Kellosalmi muutti Kotkaan hankittuaan Reino Drockilan kirjapainon oikeudet. Samalla hän liittyi Kotkan työväenyhdistykseen ja oli mukana perustamassa Eteenpäin-lehteä sekä Kotkan Työväen Osuuskauppaa. Suurlakon aikana Kellosalmi toimitti Tietoja kansalle -nimistä lakkolehteä Vihtori Simosen kanssa. Vuonna 1909 hänet valittiin kansanedustajaksi. Kellosalmi oli myös Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen.
Vuoden 1909 valtiopäivillä Kellosalmi ja Suomalaisen puolueen Juhani Arajärvi aiheuttivat kohun junailtuaan poliittisen lehmänkaupan. Kahta pankkivaltuusmiehen paikkaa täytettäessä suomettarelaiset äänestivät SDP:n Yrjö Sirolaa sosialidemokraattien kannattaessa myöntyväisyyspolitiikkansa ansiosta huonossa huudossa ollutta Ernst Nevanlinnaa. Kumpikin puolue sai näin lisäpaikan nuorsuomalaisten ja ruotsalaisten kustannuksella. Kellosalmi puolestaan ansaitsi tapauksesta lisänimen "Lehmänkellosalmi".
Elämä > Sisällissota

Kellosalmi työskenteli Kotkassa Eteenpäin-lehden kirjapainon johtajana sekä taloudenhoitajana vuoteen 1915 saakka. Keväällä 1917 Kellosalmi muutti Viipuriin, kun hänet valittiin Viipurin Työväen Sanomalehti- ja Kirjapaino-osuuskunnan kirjapainon johtajaksi. Kellosalmi toimi SDP:n Viipurin kunnallisjärjestön puheenjohtajana ja lokakuun 1917 eduskuntavaaleissa hänestä tuli jälleen kansanedustaja. Ennen marraskuun yleislakkoa Kellosalmi valittiin Viipurin työväen järjestyskaartin päälliköksi.
Sisällissodan käynnistyessä eduskunnan pankkivaliokunnan varapuheenjohtajana toiminut Kellosalmi nimitettiin kansanvaltuuskunnan raha-asiainosaston alaisen Valtiokonttoriin valvojaksi. Viraston nimi muutettiin myöhemmin Maksukonttoriksi. Maaliskuun alussa Kellosalmi ja Jaakko Mäki ottivat kansanvaltuuskunnan tietämättä yhteyttä Maalaisliiton kansanedustajaan Eetu Takkulaan ja ehdottivat porvareille rauhanneuvottelujen aloittamista. Huhtikuussa kansanvaltuuskunta evakuoitiin Viipuriin, josta Kellosalmi pakeni puolisoineen sodan viimeisinä päivinä Neuvosto-Venäjälle.
Elämä > Neuvostoliitossa

Kellosalmi päätyi aluksi Pietarin kautta Omskiin, jossa hän työskenteli rautateiden kirjapainossa sekä paikallisen sanomalehden toimitusneuvostossa. Vuonna 1920 Kellosalmi lähetettiin Petroskoihin. Hän työskenteli vuoteen 1923 Karjalan kansallisen kirjapainon johtajana sekä Vapaus-lehden toimittajana, 1924–1926 Kustannusliike Kirjan sihteerinä, 1926–1932 Kansainvälisen Puna-avun organisaattorina ja 1932–1934 Petroskoin talous- ja kauppakorkeakoulun suomenopettajana sekä Kustannusliike Kirjan kielenkääntäjänä. Marraskuussa 1935 NKP:n Karjalan aluekomitea erotti puolueesta 14 Kirjan työntekijää vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Kellosalmen ohella joukossa oli muun muassa kustannusliikkeen johtaja Teemu Törmälä. Kellosalmi vangittiin vielä samana syksynä, mutta helmikuussa hänet vapautettiin heikentyneen terveydentilansa johdosta. Kellosalmi kuoli maaliskuussa 1939 Petroskoissa 61-vuotiaana.
Perhe

F. E. Kellosalmen puoliso oli Sääksmäestä kotoisin ollut ompelija Vilhelmiina ”Mimmi” Santala (s. 1873), jonka kanssa hän avioitui 1899. Pariskunnalla oli Neuvostoliitossa yksi ottopoika. Mimmi Kellosalmi toimi vuodesta 1892 lähtien pitkään raittiusyhdistys Rauhan rahastonhoitajana ja myöhemmin puheenjohtajana. Hän kuului Kotkan työväenyhdistyksen johtokuntaan ja oli yhdistyksen naisosaston puheenjohtaja. Mimmi Kellosalmi toimi myös Työläisnainen-lehden avustajana, oli ehdokkaana eduskuntavaaleissa ja näytteli 1910-luvulla Kotkan Työväen Teatterissa. Sisällissodan jälkeen hän jatkoi järjestötoimintaansa Neuvostoliitossa.
Kellosalmen veli Paavali Rudolf (s. 1885) teloitettiin sisällissodan päätyttyä toukokuussa 1918 Kymissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta F. E. Kellosalmi Wikimedia Commonsissa
Sosialidemokraattien kansanedustajat
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1909–1910 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (84):  Aakula (1909–1910)  Aalle-Teljo  Airola  Annala  Aro  Aromaa  Aronen  Boman  E. Eloranta  V. Eloranta  Eronen  Etelämäki  Gylling  Helle  Herrala  Hoikka  Hokkanen  A. Huotari  An. Huotari  Huttunen  K. Hämäläinen  M. Hämäläinen  Häyrynen  Hörhammer  Jalava  A. Jokinen  V. Jokinen  Järvinen  Kaipio  Kanervo  Kannisto  Kellosalmi  Kiiskinen  Kirjarinta  Kirves  Komu  Koponen  Koskinen  Kotonen  Kronqvist  Kuusinen  Lautasalo  Lehtinen  Lehtonen  Leivo  Lonkainen  Lumio  Lundström  Lylykorpi   Mäkelin  Mäki  Mömmö  Mäkelin (1909)  Nuorteva  Orasmaa  Paasivuori  Partanen  Pipatti  Pohjola  Pärssinen  Rantanen  Raunio  Saaristo  Sainio  Salin  Salo  Savolainen-Tapaninen  Sillanpää  Sirén  Sirola  Suosaari  Tanner  Telkkä  Tikkanen  Tokoi  Tuomi  Turunen  Typpö  Törmä  Vainio  Valavaara  Valjakka  Valpas  S. Wuolijoki  W. Wuolijoki 
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1910–1911 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (86):  Aakula  Aalle-Teljo  Airola  Annala  Aro  Aromaa  Aronen  Boman  E. Eloranta  V. Eloranta  Eronen  Etelämäki  Halonen  Heikkilä  Helle  Herrala  Hoikka  Huttunen  K. Hämäläinen  M. Hämäläinen  Häyrynen  Hörhammer  A. Jokinen  V. Jokinen  Järvinen  Kanervo  Kannisto  Kautto  Kellosalmi  Kiiskinen  Kirves  Kivikoski  Komu  Kopila  Koponen  Koskinen  Kotonen  Kronqvist  Kurkinen  Kääriäinen  Laine  Lautasalo  Lehtonen  Lonkainen  Lumio  Lundström  Manner  Miettinen  Murros  Mäkelin  Mäkelä  Mäki  Mänty  Nuorteva  Orasmaa  Paasivuori  Perttilä  Pohjola  Pärssinen  F. Rantanen  S. Rantanen  Saari  Saarikivi  E. Saarinen  K. Saarinen  Sainio  Salmi  Salo  Savolainen-Tapaninen  Sillanpää  Sirén  Sivenius  Tanner  Telkkä  Tikkanen  Tokoi  Tuomi  Turunen  Typpö  Törmä  Vainio  Valavaara  Valjakka  Valpas  Virkki  S. Wuolijoki 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta 
Suomen Punaisen Kaartin palkanmaksushekki, jossa on F. E. Kellosalmen ja Adolf Taimin allekirjoitukset. Maksukortteja kutsuttiin myös "Kellosalmen rahoiksi".
Seppo Lahtela

| Seppo Lahtela> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1947 (ikä 77) Vehkalahti
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Entiset puolueet:  Suomen Keskusta
Asema:  Kansanedustaja (1999–2007)
Vaalipiiri:  Kymen vaalipiiri
Seppo Tapio Lahtela (s. 16. kesäkuuta 1947 Vehkalahti) on suomalainen maanviljelijä, yrittäjä, entinen kansanedustaja ja kunnallispoliitikko. Kansanedustajana hän toimi vuosina 1999–2007 keskustan ja kokoomuksen eduskuntaryhmissä. Kunnallispolitiikassa Lahtela oli Vehkalahden kunnanvaltuustossa vuosina 1996–2002 ja Vehkalahden ja Haminan kuntaliitoksen jälkeen Haminan kaupunginvaltuustossa 2003–2004.
Eduskuntaan Lahtela valittiin vuoden 1999 vaaleissa keskustan listalta. Hän ilmoitti 16. kesäkuuta 2006, ettei lähde ehdolle keskustan listalta vuoden 2007 vaaleihin, koska häntä mustamaalataan Kymen vaalipiirissä, ja muiden puolueiden tunnustelujen vuoksi. Lahtela ilmoitti 25. kesäkuuta 2006, että jättää eduskunnan kokonaan ainakin seuraavaksi vaalikaudeksi ja että hän pysyy keskustan jäsenenä. Kokoomuksen eduskuntaryhmään Lahtela ilmoitti siirtyvänsä 26. lokakuuta 2006. Lahtela oli ehdokkaana kevään 2007 vaaleissa kokoomuksen listoilta Kymen vaalipiirissä, muttei tullut valituksi.
Lahtela avioitui 1977 Tuula Takin kanssa. Heillä on kaksi lasta: Juho, 1981 ja Ville, 1984. Lahtela on sotilasarvoltaan majuri (ylennetty 1996). Koulutukseltaan hän on maanviljelysteknikko.
Aiheesta muualla

.aspx Seppo Lahtela Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Suomen Keskustan kansanedustajat
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (48):  E. Aho  H. Aho  Aittoniemi (1999)  Ala-Nissilä  Anttila  Aula  Huuhtanen (1999–2000)  Hyssälä  Isohookana-Asunmaa  Jäätteenmäki  Kalli  Karjula  Karpela  Kerola  Keränen  Kiviniemi  Komi  Korkeaoja  Korteniemi (1999–2001)  Korva (2001–2003)  Kääriäinen  Lahtela  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Leppänen  Lintilä  Lämsä  Manninen  Myllyniemi  Mölsä  Neittaanmäki  Nousiainen  Oinonen  Pekkarinen  Puhakka  Ranta-Muotio  Rantakangas  Rehula  Rossi (1999, 2000–2003)  Ryynänen (1999–2003)  Saapunki  Salo  Takkula  Vanhanen  Vehviläinen  Vihriälä  Vilkuna  Väistö  Ylä-Mononen 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (55):  Ahonen  Alatalo  Ala-Nissilä (2003–2006)  Anttila  Haapoja  Hautala  Hoskonen  Hyssälä  Hänninen  Juhantalo  Jäätteenmäki (2003–2004)  Kaikkonen  Kalli  Karjula  Karpela  Karvonen (2004–2007)  Kerola  Kettunen  Kiviniemi  Kiviranta  Komi  Korkeaoja  Markku Koski  Kääriäinen  Lankia  Laukkanen  Lehtomäki  Leppä  Lindqvist  Lintilä  Lämsä  Manninen  Riikka Moilanen-Savolainen  Neittaanmäki  Nousiainen  Oinonen  Paloniemi  Pekkarinen  Peltokorpi (2004–2007)  Pentti  Ranta-Muotio  Rantakangas  Rehula  Reijonen  Rossi  Rundgren  Salo (2006–2007)  Salovaara  Särkiniemi  Takkula (2003–2004)  Tiilikainen  Tölli  Vanhanen  Vihriälä  Vilkuna  Väistö  Ylä-Mononen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Matti Lahtinen (kansanedustaja)

Matti Heikki Juhani Lahtinen (s. 19. syyskuuta 1945 Jyväskylän maalaiskunta) on suomalainen entinen kansanedustaja Keski-Suomen läänin vaalipiiristä. Hän toimi Kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1984–1995. Hän tuli eduskuntaan Kymen läänin maaherraksi siirtyneen Matti Jaatisen tilalle.
Aiheesta muualla

.aspx Matti Lahtinen (kansanedustaja) Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Aaltio  Dromberg  Hetemäki-Olander  Hilpelä  Holvitie  Impiö  Jaatinen (1983–1984)  Jokinen  Jouppila  Junnila  Järvenpää  Kanerva  Koivisto  Kärhä  Lahtinen (1984–1987)  Laurila  Louvo  Löyttyniemi (1983–1985)  Miettinen  Mikkola  Moisander  Mäki-Hakola  Perho  Pesola  Petäjäniemi  Pietikäinen  Pohjala  Pohjanoksa  Puolanne  Pystynen  Rusanen  Saarikoski  Salolainen  Sasi  Siitonen  Suominen  Särkijärvi  Tiuri  Turunen  Uosukainen  Valli  Valo  Varpasuo (1985–1987)  Viinanen  Viljanen  Zyskowicz 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1987–1991 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (53):  Ala-Harja  Antvuori  Dromberg  Hetemäki-Olander  Hilpelä  Hokkanen  Holvitie  Häkämies  Ikkala  Jouppila  Junnila (1990–1991)  Järvenpää  Jääskeläinen  Kanerva  Kohijoki  Korkia-Aho  Kärhä  Lahtinen  Laitinen  Lamminen  Laurila  Linnainmaa  Louvo  Miettinen  Mäki-Hakola  Mörttinen  Niinistö  Perho  Pesola  Pietikäinen  Pohjanoksa  Puolanne  Pystynen  Rauramo  Rusanen  Saastamoinen  Salolainen  Sasi  Savela  Siitonen (1987–1990)  Suominen  Särkijärvi  Taina  Tiuri  Turunen  Uosukainen  Valli  Valo  Varpasuo  Vastamäki  Viinanen  Viljanen  Zyskowicz 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (40):  Ala-Harja  Antvuori  Dromberg  Häkämies  Ihamäki (1993–1995)  Jouppila  Kaarilahti  Kanerva  Karhunen  Kauppinen (1994–1995)  Kohijoki  Kivelä (1993–1995)  Lahtinen  Lamminen  Laurila  Lehtinen  Louvo  Markkula-Kivisilta  Miettinen (1991–1993)  Mäki-Hakola  Niinistö  Ollila  Perho  Pietikäinen  Piha (1994–1995)  Rauramo  Rusanen  Saario  Saastamoinen  Salolainen  Sasi  Savela  Suominen (1991–1994)  Särkijärvi (1991–1993)  Taina  Takala  Tiuri  Toivonen  Turunen  Uosukainen  Varpasuo  Viinanen  Zyskowicz 
1 2  Mauri Miettinen siirtyi Kymen läänin maaherraksi huhtikuussa 1993. Tilalle nousi Timo Ihamäki.  ↑  Riitta Kauppinen liittyi Kokoomuksen eduskuntaryhmään Keskustan eduskuntaryhmästä kesäkuussa 1994.  ↑  Jouni J. Särkijärvi siirtyi ympäristöministeriön asunto- ja rakentamisosaston ylijohtajaksi heinäkuussa 1993. Tilalle nousi Pekka Kivelä.  1 2  Ilkka Suominen siirtyi Alkon pääjohtajaksi 1994. Tilalle nousi Kirsi Piha.  
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Sinkku

Sinkku voi tarkoittaa seuraavia asioita:
sinkku, henkilö, joka ei elä avio- tai avoliitossa tai muussa kiinteässä parisuhteessa
single, pienimuotoinen äänite
Sinuhe "Sinkku" Wallinheimo, suomalainen jääkiekkoilija ja poliitikko.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sinkku”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.