stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pienoisautoilu
RC-autoilussa menestyneitä suomalaisia (SM, PM, EM ja MM)

Sakke Ahoniemi (Euroopan mestari ja moninkertainen Suomen mestari)
Simo Ahoniemi (Euroopan mestari ja moninkertainen Suomen mestari)
Joona Haatanen (1:8 polttiscrossin SM 2016, 1:10 2wd crossin PM 2016, 1:8 Polttiscrossin Nuorten EM)
Leo Hongisto (kaksinkertainen suomen mestari nitrokasi luokassa, useita suomen mestaruuksia niin 1/24 kuin 1/10 luokissa)
Pekko Iivonen (1:5 polttomoottoricrossin EM 2019 )
Teppo Kauppinen (Moninkertainen suomenmestari)
Teemu Leino (Euroopan mestari sähkö-touringissa ja useita eri luokkien mestaruuksia)
Mika Leppälahti (Euroopan mestari 1:12 mattoautoilussa, moninkertainen Suomen mestari 1980-luvulla, 5 x 1:8 nitro SM)
Juho Levänen (Moninkertainen Suomen mestari ja kolminkertainen Euroopan mestari)
Heikki Naulapää (Pohjoismaiden mestari 1:10 2WD ja 4WD crossissa)
Joseph Quagraine (Moninkertainen PM ja SM voittaja 1:8 polttomoottoricrossissa)
Timo Rinne (1/10 ratapolttomoottoriautojen maailmanmestari 1998/1999)
Karri Salmela (1:10 2wd crossin SM 2011, 2016, 2017; 1:10 4wd crossin PM 2012; 1:10 Touring Modified SM 2014, 2016)
Jukka Steenari (Voittanut sähköcrossin SM:ässä. Kaksinkertainen maailmanmestari.)
Petri Ström (6 kertainen Suomen-Mestari. Luokat: M2-10 ja M4-10.)
Aiheesta muualla

AKK - suomalainen autourheilun kattojärjestö
RC10.fi - Foorumi
Aiheesta muualla > Seurat

Ahveniston autourheilijat ry (AAU)
EPUArc (EPUA)
Fullspeed RC (Pääkaupunkiseutu)
Hyvinkään UA / Hyvinkään SRC
Jämsän Äijät
Kymen pienoisautoilukerho
Lahden Urheiluautoilijat (Arkistoitu – Internet Archive)
Laukaan Moottorimiehet
Lohjan Urheiluautoilijat
Mikkelin Urheiluautoilijat
Oulun UA ja Oulu RC Racing
Pirkanmaan rc-autoilijat (PRCA)
Rannikkoseudun RC-autoilijat RY (RSRCA)
Riihimäen Urheiluautoilijat
Saimaan Karting ry
Tampereen Urheiluautoilija Ry (TamUA)
Turun Urheiluautoilijat RY (TUA)
Uudenmaan Autourheilijat
Vaasan Urheiluautoilijat (Arkistoitu – Internet Archive)
Vakka-Suomen Urheiluautoilijat
Äänekosken Pienoisautoilijat
Stenius

Stenius on suomalainen suku joka on vaikuttanut monella saralla. Suku on oletettavasti lähtöisin Steen-nimisestä talosta nykyisestä Porista. Suvun kantaisänä voidaan pitää Martinus Thomae Steniusta, Vesilahden kirkkoherraa vuodelta 1644.
Suvun jäseniä > Suvun jäsenten puolisoita

Avioliiton kautta sukunimen saaneisiin kuului muun muassa:
Dagny Stenius (1893–1968), ruotsalaissyntyinen näyttelijä, Rafael Steniuksen puoliso
Elisabeth Stenius-Aarneenkallio (o.s. Gripenberg, 1847–1924), suffragetti
Signe Lagerborg-Stenius, (1870–1968) arkkitehti, naisasianainen, Gunnar Steniuksen puoliso.
Kirjallisuutta

Tauno J. Korpijaakko: 400 vuotta Stenius (Steen) sukua (Tekijän kustantama) 1974. 357 sivua.
Sukututkimusseuran vuosikirja XVII (1935)
Aiheesta muualla

Georg Luther: Tauno J. Korpijaakko, 400 vuotta Stenius (Steen) sukua. (Arkistoitu – Internet Archive) - Kirja-arvostelu - Genos 46 (1975), s. 24-25
Venla Sainio: / Stenius, Elisabeth (1847–1924) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 4.5.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Renja Suominen-Kokkonen: / Lagerborg-Stenius, Signe (1870–1968) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 30.11.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Rolf Johansson: / Stenius, Yrsa (1945–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 15.10.2010. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia
Halhin-Golin taistelut

Halhin-Golin taistelut olivat Neuvostoliiton puna-armeijan ja Japanin keisarilliseen armeijaan kuuluneen Kwantungin armeijan välinen yhteenotto kesällä 1939. Yhteenotto alkoi, kun Neuvostoliiton antamia turvallisuustakeita nauttivan Mongolian kansantasavallan sotilaat tunkeutuivat alueelle, jonka Japanin protektoraatti Mantšukuo katsoi itselleen kuuluvaksi.
Taustaa > Kiisteltyjä alueita

Alueen omistus oli epäselvä ja siitä olivat Kiinan keisarikunta ja Venäjän keisarikunta neuvotelleet. Sen jälkeen, kun Japani oli ottanut haltuunsa Mantšurian ja perustuttanut sinne Mantšukuon, olivat japanilaiset alkaneet tukea kiinalaisia käsityksiä rajan oikeasta kulusta, jotta Mantšukuon käsittämä alue olisi laajempi. Japanin ja Neuvostoliiton välit Itä-Aasiassa olivat jännittyneet, koska Neuvostoliitto ei pitänyt hyvänä Japanin toimintaa Kiinassa, missä se oli tukenut niin Kiinan kommunistista puoluetta kuin myös Guomindangia silloin, kun puolueet vielä olivat tehneet yhteistyötä. Japanilla ja Venäjällä oli ollut kiistoja Itä-Aasiassa muun muassa Kuriilien saarten osalta ja Neuvostoliiton voimistuva läsnäolo olisi voinut vaarantaa Japanin valloitukset Kiinassa sekä asettaa Japanin alttiiksi Neuvostoliiton ilmahyökkäyksille.
Taustaa > Mongolian kansantasavalta ja Mantšukuo tukialueina

Neuvostoliitto oli ilmoittanut vuonna 1936, että Ulko-Mongoliassa sijaitseva Neuvostoliiton tukema Mongolian kansantasavalta voi vaatia itselleen kansallisuusperustein myös Sisä-Mongoliaa, missä myös asui mongoleja. Japanin puolustusministeri Seishiro Itakagi oli päättänyt pitää Japanin vahvat asemat. Neuvostoliitolla oli ollut vuonna 1931 ainoastaan kuusi jalkaväkidivisioonaa erityisessä Kaukoidän armeijassa, jonka tehtävänä oli valvoa Mantšurian ja Kiinan rajaa. Vuoteen 1936 mennessä sen vahvuus oli lisääntynyt kahteentoista jalkaväkidivisioonaan, joita tuettiin sadoilla panssarivaunuilla ja -ajoneuvoilla. Mantšukuon ja Neuvostoliiton pitkällä rajalla oli 1936 tapahtunut 33 aseellista yhteenottoa.
Taustaa > Japanin ja Neuvostoliiton ilmataistelut Kiinassa

Vuonna 1937 Neuvostoliitto oli alkanut tukea Kiinan tasavaltaa sen taistelussa Japania vastaan lähettämällä Espanjan sisällissodan tapaan tueksi uusia Polikarpov I-16 -hävittäjiä sekä Polikarpov I-15 -hävittäjiä, kaksisataa vapaaehtoista lentäjää sekä hävittäjien tarvitseman teknisen tuen. Japani ja Neuvostoliitto olivat keskenään välillisesti julistamattomassa ilmasodassa keskenään. Vuonna 1938 Neuvostoliitto lähetti Mongolian kansantasavallan turvaksi 57. erityisen jalkaväkiosaston, joka koostui moottoroidusta jalkaväkidivisioonasta ja neljästä panssariprikaatista. Joukot eivät asettuneet Mongolian kansantasavallan rajoille, mutta olivat läsnä maassa.
Taustaa > Hasanin taistelut 1938

Hasanin taistelut 1938 aiheutuivat siitä, kun Joachim von Ribbentrop kutsui 1. tammikuuta 1938 luokseen Japanin Berliinin suurlähettilään Hiroshi Oshiman keskustelemaan mahdollisesta Saksan ja Japanin liittolaisuudesta. Saksalla oli suunnitelmissa Anschluss ja Tšekkoslovakian sudeettialueiden haltuunotto, minkä vuoksi oli tärkeää sitoa Neuvostoliittoa Itä-Aasiasta nousevaan uhkakuvaan, jottei se kykenisi olemaan niin aktiivinen Keski-Euroopassa. Von Ribbentrop korosti, että Neuvostoliiton armeijassa oli toimeenpantu puhdistuksia sotilasjohdon piirissä marraskuussa 1937, minkä vuoksi se ei olisi kaikkein iskukykyisin.
Japani lisäsi painetta Neuvostoliittoa kohtaan lähettämällä heinäkuussa 1937 Japanin Moskovan suurlähettilään Shigemitsu Mamorun Neuvostoliiton ulkoasiankansankomissaari Maksim Litvinovin luokse vaatimaan, että neuvostoliittolaiset evakuoitaisiin pois kiistellyiltä alueilta Mantšurian rajoilta.
Kuin vastauksena Japanin vaatimuksiin 13. heinäkuuta 1938 neuvostoliittolaiset ottivat haltuunsa Hasanin järven alueen, joka kuului Koreaan, mitä Japani piti hallussaan. 29. heinäkuuta 1938 keisarillisen Japanin armeijan 19. divisioonan komentaja omasta aloitteestaan määräsi hyökkäyksen Hasanin alueelle ja sen lähellä niin ikään neuvostoliittolaisten hallussa olevalle kukkulalle. Mikäli alueet olisivat joutuneet japanilaisille, olisivat nämä voineet uhata 80 kilometrin päästä Vladivostokia ja neuvostoliittolaisten merenkulkua. Neuvostoliittolaiset hyökkäsivät takaisin ja lopulta 9. elokuuta 1938 japanilaisten oli aloitettava tulitauko ja vetäydyttävä.
Taistelun alku > Ratsujoukkojen yhteenotto

Mongolian kansantasavallan ratsujoukko saapui 11. toukokuuta 1939 alueelle, jota Mantšukuo piti itselleen kuuluvana, etsimään laidunta hevosilleen. Mantšukuon joukot ajoivat mongolijoukot pois. Mongoliratsuväki tuli 13. toukokuuta entistä suuremmalla joukolla takaisin ja otti alueen haltuunsa. Tähän reagoi Japanin Kwantungin armeija, joka oli Mantšukuon protektoraattivaltion suojelija. 14. toukokuuta 1939 japanilaisen everstiluutnantti Yaozo Azuman komentamat tiedustelujoukot saapuivat alueelle, mikä sai mongolit vetäytymään. Mongolit kuitenkin jatkoivat alueella oloa, minkä vuoksi Azuma johti viikkoa myöhemmin joukkonsa häätämään tunkeutujia. Mongolit saartoivat Azuman joukot ja tuhosivat ne.
Taistelun alku > Kwantungin armeijan hyökkäys

Pakottaakseen mongolit ja neuvostoliittolaiset alueelta päätti Kwantungin armeijan johto hyökätä. Hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta 1939 23. divisioonan 71.- ja 72. jalkaväkirykmenttien voimin, jotka ottivat haltuunsa Halhan kukkulan sekä aluetta noin 18 kilometrin päähän siitä pohjoiseen Holsten-joelle saakka. Seuraavana päivänä joukko ylitti Halhan ja pakotti neuvostojoukot vetäytymään Baintsagan kukkuloilta.
Samaan aikaan toisella hyökkäyksellä 3.- ja 4. panssarivaunurykmentti, joilla oli yhteensä 73 panssarivaunua, 64. jalkaväkirykmentti, 28. rykmentin 2. pataljoona ja 7. jalkaväkidivisioona etenivät neuvostoliittolaisten asemiin Halhin itärannalla pakottaen ne vetäytymään. Lopulta neuvostoliittolaiset saartoivat japanilaiset mottiin tuhoten lähes kaikki japanilaisten joukot.
Taistelu laajeni lopulta kevein asein käydyistä rajataisteluista raskasta tykistöä, panssarivaunuja ja ilmavoimia vaativaksi suuremmaksi sarjaksi taisteluita, joihin Neuvostoliitto panosti paljon voittaakseen. Sotatila jatkui 16. syyskuuta 1939 saakka. Vasta kun Halhin-Golin tilanne oli selvitetty, hyökkäsi Neuvostoliitto seuraavana päivänä 17. syyskuuta 1939 Itä-Puolaan ja valtasi osansa Puolasta niin kuin Saksa ja Neuvostoliitto olivat sopineet. Saksa oli suostutellut Neuvostoliittoa ottamaan osansa Puolan offensiivinsa kestäessä, jotta puolalaisten asema saksalaisia vastaan heikkenisi ja jotta toisaalta Saksan ei tarvitsisi vallata Neuvostoliitolle sovittua osaa Puolasta ja sitten luovuttaa sitä Neuvostoliitolle.
Japanin ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimus

Selkkauksen seuraus oli se, että Japani oli vakuuttunut Neuvostoliiton sotilaallisesta voimasta ja pidättyi enää hyökkäämästä sitä vastaan. Asia vahvistettiin myös hyökkäämättömyyssopimuksella 13. huhtikuuta 1941. Sotilaallista yleistilannetta valaisi edelleen vakoilija Richard Sorgen tuottama tieto Japanin tulevasta hyökkäyksestä Pearl Harboriin, minkä vuoksi Neuvostoliitto saattoi siirtää Itä-Aasiasta divisioonia Moskovan edustalla marras–joulukuussa 1941 käytyihin taisteluihin. Niiden lopputuloksesta johtui, että Saksa suuntasi 1942 hyökkäyksensä etelämmäs kohti Kaukasusta. Osasyynä hyökkäyksen suuntaamiseen oli Kaukasuksen öljy.
Japanin kalustoa

13. kenttätykistörykmentti, eversti Ise, 24 x tyyppi 38 75 mm kenttätykki, 12 x tyyppi 38 120 mm haupitsi
3. raskas kenttätykistöprikaati, kenraalimajuri Hata
1. raskas tykistörykmentti, eversti Mishima, 16 x Tyyppi 96 150 mm haupitsi
7. erillinen raskas kenttätykistörykmentti, eversti Takatsukasa, 16 x Tyyppi 92 100 mm tykki
Mulingin raskas tykistörykmentti, everstiluutnantti Someya, 6 x Tyyppi 89 150 mm kanuuna
1. erillinen kenttätykistörykmentti, eversti Miayo, 8 x Tyyppi 90 75 mm kenttätykki
3. panssarivaunurykmentti, eversti Yoshimaru, 26 x Tyyppi 89, 4 x tyyppi 97, 15 x Tyyppi 94
4. panssarivaunurykmentti, eversti Tamara, 8 x Tyyppi 89, 36 x tyyppi 95, 4 x Tyyppi 94
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
High Command and Field Army: The Kwantung Army and the Nomonhan Incident, 1939, Alvin D. Coox, Military Affairs, Vol. 33, No. 2 (Oct., 1969), pp. 302–312, Society for Military History
The Nomonhan Incident: Imperial Japan and the Soviet Union, Katsu H. Young, Monumenta Nipponica, Vol. 22, No. 1/2 (1967), pp. 82–102, Sophia University
Nomonhan: Japanese-Soviet Tactical Combat, 1939, Edward J. Drea, Combat Studies Institute, U.S. Army Command and General Staff College, Fort Leavenworth, Kansas, 66027, January 1981  (Arkistoitu – Internet Archive)
Olavi Tikka

Olavi Tikka on suomalainen muusikko, joka tunnetaan luultavasti parhaiten vuonna 1994 perustetusta helsinkiläisestä rock-yhtyeestä The Milestones.
Suomenkielistä rockia soittavassa Olavi Tikka ja Hullumylly -yhtyeessä Tikka on laulaja ja lauluntekijä.
Tikka on myös suositun Hevisaurus-lastenmusiikkiyhtyeen laulaja. Hän on toiminut yhtenä käsikirjoittajana Komediateatteri Arenan Linnanmäen Peacock-teatterissa esittämissä Jurahevimusikaaleissa Eläintarhan Yövahti (2011), Salainen tehtävä (2012) ja Velhojenvuoren salaisuus (2013).
Vuonna 2012 Tikka kirjoitti yhdessä Kiti Kokkosen kanssa Otavan julkaiseman lastenkirjan Hevisaurus ja Sapelihammaslääkäri.
Tikka asuu omakotitalossa Espoossa vuonna 2007 syntyneen tyttärensä ja näyttelijä ja teatterinjohtaja Kiti Kokkosen kanssa. Pari on tavannut vuonna 2010.
Diskografia > The Milestones

Vol 1 (1996)
Souvenirs (1999)
Devil In Me (2009)
Diskografia > Hevisaurus: albumit

Jurahevin kuninkaat (2009)
Hirmuliskojen yö (2010)
Räyh! (2011)
Räyhällistä joulua (2011)
Kadonneen Louhikäärmeen arvoitus (2012)
Vihreä vallankumous (2013)
Soittakaa Juranoid! (2015)
Diskografia > Hevisaurus: singlet

"Jurahevin kuninkaat" (2009)
"Viimeinen mammutti" (2009)
"Saurusarmeija" (2010)
"Kurajuhlat" (2010)
"Hirmuliskojen pikkujoululevy" (2010)
"Räyh!" (2011)
Diskografia > Hevisaurus: musiikkivideot

Jee Hevisaurus (2009)
Viimeinen Mammutti (2010)
Saurusarmeija (2010)
Yhteinen joulu (2010)
Räyh! (2011)
Diskografia > Teatteri / Hevisaurus: Jurahevimusikaalit

Komediateatteri Arena – Linnanmäen Peacock-teatterissa Jurahevimusikaali Hevisaurus – Purppuramysteeri (2010)
Komediateatteri Arena – Linnanmäen Peacock-teatterissa Jurahevimusikaali Hevisaurus – Eläintarhan Yövahti (2011)
Komediateatteri Arena – Linnanmäen Peacock-teatterissa Jurahevimusikaali Hevisaurus – Salainen tehtävä (2012)
Komediateatteri Arena –Linnanmäen Peacock-teatterissa Jurahevimusikaali Hevisaurus – Velhojenvuoren salaisuus (2013)
Käsikirjoittaja

Hevisaurus – Eläintarhan Yövahti – Komediateatteri Arena (2011)
Hevisaurus – Salainen tehtävä – Komediateatteri Arena (2012)
Hevisaurus – Velhojenvuoren salaisuus – Komediateatteri Arena (2013)
Kirjat

Hevisaurus ja Sapelihammaslääkäri – Otava (2012)
Aiheesta muualla

The Milestones yhtyeen viralliset kotisivut
Olavi Tikka Myspacessa (englanniksi)
| n k Hevisaurus |
| --- | --- |
 Herra Hevisaurus (Olavi Tikka)  Milli Pilli (Hanna Risku)  Komppi Momppi (Ville Siuruainen)  Riffi Raffi (Kimmo Nissinen)  Muffi Puffi (Vesa Kuhlman) 
Studioalbumit:  Jurahevin kuninkaat  Hirmuliskojen yö  Räyh!  Räyhällistä joulua  Kadonneen Louhikäärmeen arvoitus  Vihreä vallankumous  Soittakaa Juranoid!  Mikä minusta tulee isona?  Bändikouluun! 
Kokoelmat:  Jurahevin ikivihreät 
Livealbumit:  Purppuramysteeri  Eläintarhan yövahti  Salainen tehtävä  Velhojenvuoren salaisuus  Mikä minusta tulee isona? 
EP:t:  Hirmuliskojen pikkujoululevy 
Singlet:  ”Jurahevin kuninkaat”  ”Viimeinen mammutti”  ”Saurusarmeija”  ”Kurajuhlat”  ”Räyh!”  ”Aarrejahti”  ”Juranoid”  ”Mikä minusta tulee isona?”  ”Bändikouluun!”  ”Poro soitti taikarumpua”  ”100”  ”Hevimetallisarvet”  ”Kalloween” 
Musiikkivideot:  Jee Hevisaurus  Viimeinen mammutti  Saurusarmeija  Yhteinen joulu  Räyh!  Tonttuheviä  Ugala Bugala  Avaruuden autokorjaamo  Liskodisko  Aarrejahti  Juranoid  100  Hevimetallisarvet 
Muuta:  diskografia
Risto Näätänen

| Risto Näätänen |
| --- | --- |
 Risto Näätänen luennoimassa vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1939 Helsinki
Kuollut: 5. lokakuuta 2023 (84 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  psykologian professori akatemiaprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto Suomen Akatemia Tarton yliopisto Århusin yliopisto
Tutkimusalue:  neurotiede
Palkinnot:  Suomen tiedepalkinto (1997)
Risto Kalervo Näätänen (14. kesäkuuta 1939 Helsinki – 5. lokakuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen psykologi ja neurotieteen tutkija.
Henkilöhistoria

Näätäsen vanhemmat olivat professori Esko Näätänen ja Rauni Raudanjoki.
Hän oli Helsingin yliopiston psykologian professori vuodet 1975–1998, mutta toimi Suomen Akatemian tutkimus- tai akatemiaprofessorina kaudet 1983–1988, 1988–1993, 1993–1998, 1998–2007. Näätäsen tutkimustuloksia on julkaistu muun muassa Nature-lehdessä.
Näätänen löysi aivosähkökäyrästä poikkeavuusnegatiivisuus-aallon jolla on ollut huomattava merkitys aivojen tiedonkäsittelyn lainalaisuuksien tuntemisessa. Hänen tutkimustyönsä on vaikuttanut monitieteiseen perustutkimukseen ja psykologian alan sovelluksiin, esimerkkeinä lukivaikeuksien ja mielenterveyden hoito ja musiikin opetus.
Näätänen valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1980. Hän oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1991 ja Venäjän tiedeakatemian jäsen vuodesta 1994. Akatemiaprofessori Näätänen palkittiin ensimmäisellä Suomen tiedepalkinnolla vuonna 1997. Elokuussa 2006 hänelle myönnettiin Psykologian varttuneen tutkijan palkinto Psykologia 2006 -kongressin avajaisissa Tampereella.
Jäätyään eläkkeelle vuonna 2008 Näätänen siirtyi Tarton yliopiston ja Århusin yliopiston vierailevaksi tutkijaksi. Hänellä oli professorin asema Tarton yliopistossa vuodesta 2007 lähtien.
Näätänen kuoli vuonna 2023. Kuolinsyynä mainittiin koronavirus.
Julkaisuja

Näätänen, Risto: Attention and Brain Function.  Hillsdale (N. J.): Lawrence Erlbaum Associates, 1992.  ISBN 0-8058-0984-8
Kirjallisuutta

Ihanus, Juhani: ”Näätänen, Risto (1939–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 288–289.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Näätänen, Risto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
HMS Grafton (F80)

| HMS Grafton |
| --- | --- |
 HMS Grafton

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders
Kölinlasku:  13. toukokuuta 1993
Laskettu vesille:  3. joulukuuta 1994
Palveluskäyttöön:  29. toukokuuta 1997
Poistui palveluskäytöstä:  Chilelle 2008 nimettynä Almirante Lynchiksi
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 500 t (standardi) 4 200 t (max)
Pituus:  133 m
Leveys:  16,1 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  2 x Rolls-Royce Spey SM1A -kaasuturbiinia Risteilymoottori: 4 x GEC-Alsthom Paxman Valenta 12 RP2000CZ yht. 2 980 kW
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  181
Aseistus
Aseistus:  2 x GWS26 Sea Wolf 2 x Boeing Harpoon 2 x kaksiputkista sukellusvenetorpedoputkea 1 x 114 mm Mk.8 2 x 30 mm DS30B 1 x Westland Lynx Mk.8
HMS Grafton (viirinumero F80)  oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 23 fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 23. tammikuuta 1992 Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 13. toukokuuta 1993. Alus laskettiin vesille 3. joulukuuta 1994 ja otettiin palvelukseen 29. toukokuuta 1997.
Palvelus

Alus myytiin 2005 Chilelle, joka liitti sen laivastoonsa 2008  nimellä Almirante Lynch.
Almirante Lynch Portsmouthissa 2007 ennen luovutusta Chilelle
HMS Sutherland (F81)

| Sutherland |
| --- | --- |
 HMS Sutherland

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders, Scotstoun
Kölinlasku:  14. lokakuuta 1993
Laskettu vesille:  9. maaliskuuta 1996
Palveluskäyttöön:  4. heinäkuuta 1997
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 900 t
Pituus:  133 m
Leveys:  16,1 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  2 × Rolls-Royce Spey SM1A -kaasuturbiinia (23 190 kW) Risteilymoottori: 4 × GEC-Alsthom Paxman Valenta 12CM yht. 2 980 kW
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  185
Aseistus
Aseistus:  1 × GWS26 Sea Wolf 2 × Boeing Harpoon 2 × kaksiputkista 324 mm sukellusvenetorpedoputkea Stingray-torpedoille 1 × 114 mm Mk.8 2 × 30 mm DS30M 2 × Minigun 4 × GPMG-konekivääriä 1 × Westland Lynx HMA8
HMS Sutherland (viirinumero F81)  on Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 23 fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin tammikuussa 1992 Scotstounista Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 14. lokakuuta 1993. Alus laskettiin vesille 9. maaliskuuta 1996 ja otettiin palvelukseen 4. heinäkuuta 1997.
Palvelus

Talvella 1998-1999 alus oli Falklandilla ja kuului NTG2000-osastoon vuonna 2000. Osasto oli ensimmäinen kuninkaallisen laivaston osasto, joka kiersi maapallon sitten vuoden 1986. Alukselle ilmoitettiin joulukuussa 2007 tehtävän 35 miljoonan punnan modernisointi, minkä piti tehdä aluksesta laivaston tehokkain. Modernisoinnissa aluksen kaikuluotain vaihdettiin tyypin 2087 kaikuluotaimeen, Seawolf-ohjukset ja etukannen tykki päivitettiin sekä perä muotoiltiin uudelleen virtaviivaisemmaksi vähentämään polttoaineenkulutusta.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:HMS Sutherland(F81)
Käännös suomeksi
Paavo Uronen

| Paavo Uronen |
| --- | --- |
 Beryl Furman: Paavo Urosen muotokuva (1998).
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. lokakuuta 1938 Viipurin maalaiskunta (ikä 86)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  professori, rehtori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu Oulun yliopisto
Instituutti:  Teknillinen korkeakoulu Oulun yliopisto
Tutkimusalue:  teollisuusprosessien automaatio
Paavo Uronen (s. 16. lokakuuta 1938 Viipurin maalaiskunta) on tekniikan tutkija, professori ja rehtori.
Uronen valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1961 sekä Oulun yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1966, tekniikan lisensiaatiksi 1970 ja tekniikan tohtoriksi 1971.
Hän oli Oulun yliopiston prosessitekniikan virkaatekevä professori 1969–1973 ja professori 1973–1988. Hän oli myös teknillisen tiedekunnan varadekaani 1974–1976, dekaani 1976–1978 ja 1985–1987 sekä Oulun yliopiston I vararehtori 1987–1988. Tämän jälkeen hänestä tuli Teknillisen korkeakoulun prosessien ohjauksen ja hallinnan professori vuosina 1988–2003, korkeakoulun vararehtori 1991–1994 ja rehtori 1994–2003. Hän jäi eläkkeelle 2003.
Uronen tutki teollisuusprosessien automaatiota, malleja ja optimointia, etenkin puunjalostusteollisuudessa, metallurgiassa ja kemianteollisuudessa.
Urosen veli oli kansliapäällikkö Reino Uronen.
Professori Uronen on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1999. Hän on myös  Teknillisten tieteiden akatemian jäsen.
2C

2C on ryhmä psykedeelisiä fenetyyliamiineita. Yhteistä näille yhdisteille on 2,5-dimetoksi ryhmä ja yleensä lipofiilinen 4-substituutio. Alexander Shulgin on nimennyt ryhmän bentseenirenkaan ja amiiniryhmän yhdistävän hiilisillan mukaan kirjassaan PiHKAL (Phenethylamines i Have Known And Loved). Hän on myös syntetisoinut suurimman osan tähän kategoriaan kuuluvista yhdisteistä 1970- ja 1980-luvulla. Esimerkiksi 2C-B:n jatkokehiteltyjä muotoja ovat 25B-NBOMe ja sitä edelleen DMBMPP.
Useimmat näistä kemikaaleista luokitellaan Suomen lain mukaan huumaus- tai lääkeaineiksi.
2C–yhdisteiden yhteinen rakenne.
| Yhdiste | Rakenne (2D) | Rakenne (3D) | Rakenne (Animoitu) |
| --- | --- | --- | --- |
2C-B: 
2C-C: 
2C-D: 
2C-E: 
2C-F: 
| 2C-G |  |  |   |
2C-G-3: 
2C-G-4: 
2C-G-5: 
2C-G-N: 
2C-H: 
2C-I: 
2C-N: 
2C-O: 
2C-O-4: 
2C-P: 
2C-SE: 
2C-T: 
2C-T-2: 
2C-T-4: 
2C-T-7: 
2C-T-8: 
2C-T-9: 
2C-T-13: 
2C-T-15: 
2C-T-17: 
2C-T-21: 
2C-TFM:
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Erowid: PIHKAL