stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muntjakit

| Muntjakit |
| --- | --- |
 Kiinanmuntjakki (Muntiacus reevesi)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Jalokauriit Cervinae
Suku::  Muntjakit Muntiacus  Rafinesque, 1815
 Muntjakkien suvun levinneisyys
Lajit
 Katso teksti 
Katso myös
   Muntjakit Wikispeciesissä   Muntjakit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muntjakit (Muntiacus) on hirvieläinten suku, johon on löydetty uusia lajeja vielä 1990-luvulla. Ne elävät Kaakkois-Aasiassa. Useimmat suvun jäsenet painavat 15–35 kiloa, mutta suurin laji, jättimuntjakki, voi painaa jopa 50 kiloa.
Monet muntjakkilajit tunnetaan puutteellisesti, eikä niiden mahdollisesta uhanalaisuudesta ole tarpeeksi tietoa.
Luokittelu

Muntiacus-suvun muntjakit luokiteltiin aiemmin tupsumuntjakin (Elaphodus cephalophus) kanssa yhteiseen muntjakkien alaheimoon (Muntiacinae). Nykyisin ne kuitenkin luetaan jalokauriiden alaheimoon (Cervinae).
Vuonna 2005 julkaistun Mammal species of the World -teoksen mukaan muntjakkien suvussa oli 11 lajia. Kun muntjakki (Muntiacus muntjak) on vielä sittemmin pilkottu kolmeksi erilliseksi lajiksi, on lajeja 13:
Borneonmuntjakki (Muntiacus atherodes) – löydetty vuonna 1982
Tummamuntjakki (Muntiacus crinifrons)
Thaimaanmuntjakki (Muntiacus feae)
Yunnaninmuntjakki (Muntiacus gongshanensis) – löydetty vuonna 1990
Muntjakki (Muntiacus muntjak -ryhmä):
Muntiacus malabaricus
Muntiacus muntjak
Muntiacus vaginalis
Muntiacus puhoatensis – löydetty vuonna 1997
Muntiacus putaoensis – löydetty vuonna 1999
Kiinanmuntjakki (Muntiacus reevesi)
Muntiacus rooseveltorum
Muntiacus truongsonensis – löydetty vuonna 1997
Jättimuntjakki (Muntiacus vuquangensis) – löydetty vuonna 1994
Museoneuvos

Museoneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 7. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 8 700 euroa tai 2 200 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1986.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Nro | Päivämäärä | Henkilö | Ammatti tai arvo | Kotipaikka | Lähteet |
|  1.  | 14.11.1986  | Jorma Heinonen | filosofian maisteri | Vantaa |   |
|  2.  | 23.11.2001  | Anneli Ilmonen | aluetaidemuseon johtaja, fil. maist. | Tampere |   |
|  3.  | 6.6.2003  | Jouko Heinonen | museonjohtaja, filosofian tohtori | Lahti |   |
|  4.  | 26.11.2004  | Marja-Liisa Haveri-Nieminen  | museotoimenjohtaja, hum. kand. | Seinäjoki  |   |
|  5.  | 12.6.2008  | Mariliina Perkko | museotoimenjohtaja, filosofian kandidaatti | Espoo |  |
|  6.  | 12.6.2009  | Kati Heinämies | museonjohtaja, filosofian maisteri | Helsinki |  |
|  7.  | 20.5.2011  | Ritva Kava | ent. museonjohtaja, dosentti, filosofian tohtori  | Harjavalta |  |
|  8.  | 2.12.2011  | Anja-Tuulikki Huovinen | pääsihteeri, filosofian maisteri | Helsinki |   |
|  9.  | 11.12.2015  | Jaakko Martikainen | museonjohtaja, everstiluutnantti evp.  | Tuusula |  |
|  10.  | 10.3.2017  | Toimi Jaatinen | tuotantojohtaja, filosofian maisteri | Tampere |   |
Muntin silta

| Muntin silta |
| --- | --- |
 Silta Kustavintien suunnasta
Ylittää:  Muntinsalmen (kuroutunut)
Sijainti:  Taivassalo
Ylläpitäjä:  yksityinen
Siltatyyppi:  kivinen holvisilta
Pituus:  23,6 m
Leveys:  4,2 m
Liikenne päivässä:  Ei liikenteellä.
Avattu liikenteelle:  1850
Koordinaatit:  60°34′10.9″N, 021°38′0.8″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Muntin silta on vuonna 1850 valmistunut kivinen, yksiaukkoinen holvisilta Taivassalossa. Silta sijaitsee nykyisen Kustavintien eli seututien 192 varrella. Sillan pinta-ala on 99 m² ja aukko 2 m.
Muntin silta yhdisti rakentamisaikanaan vuonna 1850 saaressa sijainneen Koiviston kylän mantereen puolella olleeseen Taivassaloon yli kapean Muntinsalmen, joka on kuroutunut suurelta osin umpeen.  Paikalla sijaitsi ennen kivisiltaa 1700-luvun lopulla rakennettu puusilta. Silta sulautuu hyvin ympäristöönsä, ja sen ylittämä salmi on maankohoamisen johdosta kutistunut pieneksi puroksi.
Silta hyväksyttiin museosillaksi vuonna 1982, ja paikalle on pystytetty opastaulu. Silta rakennettiin pitäjän asukkaiden kustannuksella, ja se ladottiin luonnonkivistä niin sanottuna kylmämuurina. Se muistuttaa rakenteeltaan 1700-luvun holvisiltoja. Muntin silta kuuluu Saariston rengastien nähtävyyksiin, ja se kuuluu myös Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Venäjän armeijan sotilaskartoittajien tekemässä Senaatin kartaston kartassa vuodelta 1882 Taivassalo näkyy vielä saarena. Muntin silta oli silloin Taivassaloa mantereesta erottaneen salmen kapeimmassa kohdassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muntin silta Wikimedia Commonsissa
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Muntin silta (Q18346759)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kiviholvisilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Taivassalo
koordinaatit: 60°34′11″N 21°38′01″E﻿ / ﻿60.56969°N 21.63356°E﻿ / 60.56969; 21.63356
Luettelo Karjalan Kielen Seuran julkaisuista

Tämä on luettelo Karjalan kielen seuran julkaisuista. Seura aloitti vuonna 2005 karjalankielisten kirjojen sekä äänikirjojen julkaisutoiminnan. Seura on julkaissut vuosina 2005-2018 kaikkiaan yli 60 kirjaa ja vuosina 2007-2014 yli 10 äänikirjaa. Julkaistujen teosten joukossa on muun muassa sanakirjoja ja sanastoja, ortodoksista hartauskirjallisuutta, lastenkirjoja, kielioppeja, oppikirjoja, muistelmateoksia, runokirjoja sekä käännösromaaneja. Seuran julkaiseman livvinkarjalaisen Kalevalan on kääntänyt kotkatjärveläinen Zinaida Dubinina. Seuralla on oikeudet Tove Janssonin Muumi-kirjojen teksteihin sekä kuvituksiinlähde?. Muumeja on tähän mennessä käännetty karjalaksi kuusi, ja kääntäjänä on toiminut Natalja Sinitskaja.lähde?
Lisäksi seura julkaisee karjalankielistä Karjal Žurnualu -lehteä sekä painettuna että verkkoversiona.
Julkaisuluettelo > Äänikirjat

Eila Ahpolan murrejuttuja, 1 cd, 2007
Opastummo karjalakse, 4 cd, 2007
Psaltiri, 1 cd/mp 3, 2009
Uuzi Sana, Jevangeliit, 11 cd, 2009
Uuzi Sana, 1 cd/mp 3, 2009
Puhtasjärven Masha, 6 cd da 1 cd/mp3, 2009
Viktor Kuusela: Runoloi, 1 cd, 2009
Armaš miun randane, 1 cd/ mp3, 2010
Fed’an Paušu: Tuhkamukki, 1cd/mp3, 2010
Vladimir Brendojev: Runoloi, 1 cd, 2010
Elias Lönnrot; Kalevala-eepossu, 4 CD-R da 1 cd/mp3, 2014
Tiedoiniekan hattu, 1cd/mp 3, 2014
Muolaan seurakunta

Muolaan viimeinen vuonna 1852 valmistunut kirkko tuhoutui talvisodassa.
Muolaan seurakunta (aikaisempia nimiä Äyräpää ja Pyhänristin seurakunta) oli Viipurin hiippakunnan Äyräpään rovastikuntaan kuulunut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Karjalankannaksella Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Se käsitti Muolaan kunnan alueen ja vuosina 1890-1934 toimineen Kyyrölän kunnan, joka lakkauttamisensa jälkeen liitettiin Muolaan kuntaan. Seurakunnan väkiluku oli kirkokonkirjojen mukaan 10 402 vuonna 1939.
Historia

Muolaa oli vanhin Viipurin itäpuolinen seurakunta ja se mainitaan ensimmäisen kerran nimellä Äyräpää (parrochia Aegrepae) vuonna 1348. Seurakunta käsitti suuren alueen Karjalankannaksen eteläosasta. Keskiajalla sen eteläosasta muodostettiin Uudenkirkon ja Kivennavan seurakunnat. Näiden seurakuntien tarkkoja perustamisvuosia ei tiedetä, mutta ne mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1445. Valkjärvi mainitaan Muolaan kappeliseurakuntana vuonna 1648. Heinjoen kappeliseurakunta erosi omaksi seurakunnakseen vuonna 1868, mutta käytännössä ero toteutui vasta 1889. Vuonna 1913 erotettiin Vuosalmen kylä uuteen Vuokselan seurakuntaan ja vuonna 1926 muodostettiin seurakunnan pohjoisosasta uusi seurakunta, joka otti nimekseen emäseurakunnan vanhan nimen Äyräpää.
Seurakunta lakkautettiin vuoden 1949 lopulla muiden luovutetulle alueelle jääneiden seurakuntien tavoin.
Munkkiniemen kirkko

| Munkkiniemen kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Tiilipolku 6, Helsinki
Koordinaatit:  60°11′51″N, 024°52′24″E
Seurakunta:  Munkkiniemen seurakunta Petrus församling
Rakentamisvuosi:  1954
Suunnittelija:  Pauli Salomaa
Materiaali:  betoni, tiili
Istumapaikkoja:  440
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Munkkiniemen kirkko Helsingin Munkkiniemessä on valmistunut vuonna 1954. Ennen Munkkiniemen seurakunnan itsenäistymistä vuonna 1961 se toimi Huopalahden seurakunnan sivukirkkona. Kirkon on suunnitellut arkkitehti Pauli Salomaa. Kirkko on rakennettu betonista ja puhtaaksi muuratusta tiilestä. Kirkkosalin lattia on porrastettu, se alenee ja kapenee pääovelta alttarille päin. Alttarin yläpuolella on kattoikkuna, josta lankeava valo on keskeinen tekijä muutoin pelkistetyssä kirkkosalissa. Kirkon sisäänkäynti on erikoinen, kirkkosaliin astutaan votiivilaivan ali. Kirkkosalin epäsymmetrinen muoto, materiaalien käyttö ja valaistusratkaisu ovat ominaisia juuri 1950-luvun kirkkoarkkitehtuurille. Kirkon pinta-ala on 302 m2 ja siellä on istumapaikat 440 henkilölle.
Alttariseinällä on pronssiveistos Ristiinnaulittu, jonka tekijä on kuvanveistäjä Johannes Haapasalo. Myös saarnastuoli on salin alaosassa, lattian tasossa. Kirkon urut ovat 18-äänikertaiset ja ne on rakentanut Kangasalan Urkutehdas vuonna 1979.
Kirkossa on erillinen kellotorni.
Kuvia

Verkosto-yhteisön jumalanpalvelus Munkkiniemen kirkossa
Kellarikerroksen kokoontumistiloja
Kellarikerroksen kokoontumistiloja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Munkkiniemen kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Helsingin kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Mikael Agricola  Alppila  Andreaskirkko  Diakonissalaitoksen kirkko  Hakavuori (ei enää käytössä)  Herttoniemi  Huopalahti  Itäkeskus  St. Jacobs kyrka  Jakomäki (purettu 2023)  Johanneksenkirkko  Kallio  Kannelmäki  Karunan kirkko  Konala (ei enää seurakuntakäytössä)  Kontula  Koskelan kirkko  Kristuskyrkan  Kulosaari  Käpylä  Laajasalo  Lauttasaari  Luther-kirkko  Lähetyskirkko  Malmi  Maunula  Meilahti  Merimieskirkko  Munkkiniemi  Munkkivuori  Myllypuro  Olaus Petrin kirkko  Oulunkylä  Oulunkylän puukirkko  Paavali  Pakila  Pasila (purettu 1978)  Pihlajamäki  Pitäjänmäki  Puistola  Pyhän Henrikin katedraali  Pyhän Kolminaisuuden kirkko  Pyhän Marian kirkko  Pyhän Nikolauksen kirkko  Roihuvuori  Saalem-temppeli  Saksalainen kirkko  Suomenlinna  Tammisalo  Tapanila  Temppeliaukio  Tuomaankirkko  Tuomiokirkko  Töölö  Uspenskin katedraali  Vanha kirkko  Vartiokylä  Viikki  Vuosaari  Östersundom 
Kappelit:  Herttoniemenranta  Jätkäsaari  Kamppi  Katukappeli (Vuosaari)  Leposaari (Kulosaari)  Länsi-Pasila (ei enää seurakunnan käytössä)  Malminkartano  Merirasti-kappeli  Puotila  Pyhän Laurin kappeli  Pyhän Sydämen kappeli  Ruoholahti  Vankilahotellin kappeli
Felipe Muñoz

| Mitalit> Maa:   Meksiko.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Meksiko.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Meksiko.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Meksiko> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 | 200 m rintauinti |  |
Felipe Muñoz (s. 3. helmikuuta 1951) on entinen meksikolainen uimari ja olympiavoittaja
17-vuotias Felipe Muñoz ui Méxicon 1968 olympialaisissa 200 metrin rintauinnin alkuerien nopeimman ajan 2.31,1. Finaalin puolimatkassa hän oli vasta neljäntenä mutta nousi jälkipuoliskolla voittoon ajalla 2.28,7. Se oli isäntämaa Meksikon ensimmäinen kultamitali noissa kisoissa. Neljä vuotta myöhemmin Muñoz sijoittui Münchenin olympialaisissa samalla matkalla viidenneksi.
Muñoz valittiin International Swimming Hall of Fameen 1991. Hänen valmentajansa oli yhdysvaltalainen Ron Johnson.
Saavutukset

Olympiakultaa 200 metrin rintauinnissa Méxicossa 1968 (aika 2.28,7)
Olympiakisoissa viides 200 metrin rintauinnissa Münchenissä 1972 (aika 2.26,44)
Aiheesta muualla

International Swimming Hall of Fame: Felipe Muñoz (Arkistoitu – Internet Archive)
Miesten 200 metrin rintauinnin olympiavoittajat
Murom

| Murom Муром |
| --- | --- |
 vaakuna
 Vladimirin alue Venäjällä, alla Vladimirin kaupunki alueella
 Murom
 Koordinaatit: 55.57948°N, 42.05375°E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Vladimir
Piiri:  Murom
Väkiluku (2006):  120 800
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.murom.info 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pyhän kolminaisuuden kirkko Muromissa.
Murom (ven. Му́ром) on kaupunki Vladimirin alueen itäosassa Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Volgan sivujoen Okan länsirannalla, linnuntietä runsas 120 kilometriä alueen pääkaupungista Vladimirista itään.
Murom on Muromin piirin hallinnollinen keskus, mutta ei itse kuulu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Asukkaita on 120 800 henkeä (vuonna 2006).
Kaupungin nimi juontuu seudulla ennen slaavien tuloa asuneesta suomalaisugrilaisesta muroman kansasta. Ensimmäisen kerran kaupunki mainitaan Nestorin kronikassa vuoden 862 tienoilla. Vuodesta 1097 aina 1400-luvulle se oli Muroman ruhtinaskunnan pääkaupunki. Vuonna 1088 sitä hävittivät Volgan bulgaarit ja vuosina 1239, 1281 ja 1293 mongolivalloittajat. 1400-luvun alussa kaupunki liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan, ja se toimi pitkään Moskovan itäisenä rajalinnoituksena. Vuodesta 1778 lähtien Murom oli samannimisen Vladimirin läänin kihlakunnan keskus.
1600-luvulla Murom oli tärkeä käsityöläisammattien keskus, johon alkoi seuraavalla vuosisadalla syntyä teollisuutta. Nykyään kaupungissa on kone- ja laiterakennus-, elektroniikka-, tekstiili- ja puunjalostusteollisuutta.
Kaupunki sijaitsee Okajoen jyrkällä rannalla. Vuonna 1788 laaditun säännöllisen asemakaavan mukaan rakennettu keskusta koostuu etupäässä kaksikerroksisista kauppiastaloista.
Kaupungin eteläosassa sijaitsee 1000-luvulla perustettu Vapahtajan luostari, jossa on säilynyt 1500-luvun loppupuolella rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali. Luostarin lähellä on pieni Kosman ja Damianin kirkko vuodelta 1565 sekä samanniminen klassistinen kirkko (1804) kellotapuleineen.
Keskustassa sijaitsevat pääosin 1600-luvulla rakennetut Pyhän kolminaisuuden, Marian ilmestyksen ja Ylösnousemuksen luostarit. Rantavallin reunalla on vuosina 1700–1717 pystytetty pyhän Nikolaoksen kirkko.
Keskustassa on empiretyylisiä rakennuksia sekä jugendtyylinen rautatieasema vuodelta 1912. Kotiseutumuseon kokoelmat käsittävät 1500–1800-lukujen ikoneja, käsityötaidetta sekä venäläisten taidemaalarien teoksia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Muromin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Murom Vladimirin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Epävirallinen kaupunkisivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Murom sivu osoitteessa wikiway.com (venäjäksi)
Esa Murtoaro

Esa Rudolf Johannes Murtoaro (s. 27. heinäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen painija, joka kilpaili 1980-luvun loppupuolella kreikkalais-roomalaisen tyylin arvokisoissa 52:n ja 57 kilon sarjoissa. Hän saavutti nuorten sarjassa EM-hopeaa sekä sotilaiden MM-kilpailuissa kultaa.
Murtoaro teki ensiesiintymisensä aikuisten arvokisoissa vuonna 1986, jolloin hän sijoittui MM-kilpailuissa yhdeksänneksi. Samana vuonna hän sijoittui nuorten MM-kilpailuissa seitsemänneksi. Vuonna 1987 Murtoaro saavutti nuorten sarjassa EM-hopeaa mutta karsiutui aikuisten MM-kilpailujen alkukierroksilla. Soulin 1988 olympialaisissa hän karsiutui kolmannessa ottelussa 52 kilon sarjassa.
Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa Murtoaro voitti nuorten 52-kiloisten sarjan vuonna 1987 sekä saavutti aikuisten puolella hopeaa 57 kilon sarjassa vuosina 1987 ja 1989. Kotimaassa hän saavutti vantaalaista Ylä-Tikkurilan Kipinää edustaen kuusi SM-hopeaa, joista yhden vapaapainissa, sekä kaksi SM-pronssia vuosina 1983–1993. Lisäksi hän oli voittamassa kahta joukkueiden Suomen-mestaruutta.
"Murtsi" Murtoaro voitti sotilaiden maailmanmestaruuden vuonna 1991 ja MM-hopeaa vuonna 1993. Vuodesta 1995 alkaen hän on toiminut seuravalmentajana ja Puolustusvoimain valmentajana. Hänen henkilökohtaisiin valmennettaviinsa on kuulunut muun muassa Juha Lappalainen.
Saavutuksia

MM-kilpailuissa yhdeksäs 1986
Nuorten EM-hopea 1987
Sotilaiden MM-kulta 1991 ja MM-hopea 1993
PM-hopea 1987 ja 1989
SM-hopea 1983 (vapaapaini), 1984, 1987, 1989, 1992, 1993 (kr.-room. paini)
SM-pronssi 1985, 1990 (kr.-room. paini)
Joukkueiden SM-kulta 1985, 1986
Francesco Musso

Francesco Musso
Francesco Musso (s. 22. lokakuuta 1937 Port-Saint-Louis-du-Rhône, Bouches-du-Rhône, Ranska) on entinen italialainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Musso voitti Rooman 1960 olympialaisissa kultaa höyhensarjassa eli alle 57-kiloisissa. Se oli hänen ainoa arvokisamitalinsa.
Munkki (leivonnainen)

Munkkeja
Suklaakuorrutettu donitsi
Munkkien paistamista vappuna 2023.
Munkki tai donitsi on rasvassa uppopaistettu, pullataikinasta tai kakkutaikinasta valmistettu makea leivonnainen. Munkkien yleisimmät muodot ovat pallo, jonka sisällä on hilloa tai muuta makeaa täytettä, ja rengas, joka on perinteisesti tehty kietomalla taikina kepin ympärille.lähde? Nykyään saatetaan käyttää myös leikkuria, joka leikkaa taikinan keskeltä pienen palasen. Nämä palaset voidaan paistaa erikseen ”donitsireikinä”.lähde?
Sana munkki on ollut käytössä leivonnaisen nimityksenä ainakin jo 1600-luvulla. Se juontuu vertauskuvallisesta assosiaatiosta luostarimunkkeihin: ”kun nokare munkkitaikinaa pannaan kuumaan rasvaan, se pullistuu nopeasti hyvinvoivan ruskeakaapuisen munkin kaltaiseksi”.
Perinteisesti Suomessa on valmistettu seuraavan tyyppisiä munkkileivonnaisia:
Hillomunkki (”tavallinen munkki”lähde?), on rasvasta nostettuna hillotettu ja kieritelty hienossa sokerissa.
Munkki, joka on päällystetty karamellivärillä värjätyllä, tomusokerista valmistetulla kuorrutteella eli pomadalla. Tämä versio tunnetaan nimellä berliininmunkki (vaaleanpunainen kuorrute) tai, erityisesti Turun seudulla, piispanmunkki (vaaleanpunainen tai valkoinen kuorrute).
Pienikokoista munkkia kutsutaan myös konvehtimunkiksi.lähde?
Munkkirinkeli tai -rinkilä joka on toroidin muotoinen rinkula. Munkkirinkeli sokeroidaan paiston jälkeen.
Donitsi on tavallisesti munkkirinkeliä pienempi ja kovakuorisempi. lähde? Amerikkalainen Hanson Gregory väitti keksineensä renkaan muotoisen donitsin vuonna 1847 kalkkikauppalaivalla ollessaan 16-vuotias. Gregory oli tyytymätön erilaisiin muotoihin kierrettyjen munkkien rasvaisuuteen ja tavallisten munkkien raakaan keskustaan. Hän väitti tehneensä reiän taikinan keskelle laivan pippurilaatikolla ja myöhemmin opettaneensa tekniikan äidilleen. Donitsi leivotaan kakkutaikinasta, jossa on leivinjauhetta, ja ne paistetaan rasvassa kohottamatta. Donitsissa voi olla erilaisia kuorrutteita sokerista suklaaseen. Kuorrutteen päälle voidaan vielä ripotella erilaisia koristeita kuten nonparelleja tai strösseleitä. Yleensä donitsia ei sokeroida.
Possumunkki eli munkkipossu on ”porsaan muotoinen” eli nelikulmainen munkki, jonka nurkissa on korvat ja sisällä omenahillotäyte. Possumunkki tunnetaan myös nimellä posso etenkin Kotkassa.
Sokeroituja munkkirinkilöitä lautasella
Saksalaistyyppinen hillomunkki
Malasada

Malasada on varsinkin Portugalissa, Madeiralla, Azoreilla ja Havaijilla tunnettu hillomunkin muunnelma. Se valmistetaan hyvin samaan tapaan kuin tavalliset munkit, uppopaistamalla. Malasadaa on tapana valmistaa ja syödä varsinkin Mardi Gras'n aikaan tuhkakeskiviikkoa edeltävänä päivänä.lähde?
Munkkien historiaa

Munkkien eli uppopaistettujen makeiden pullataikinaleivonnaisten historia ulottuu Euroopassa keskiajalle saakka. Varhaisimmat varmat tiedot munkkien kaltaisista leivonnaisista ovat espanjalaisesta "Libri de Sent Sovi"-kirjasta vuodelta 1325, jossa juustoiset sokeripäällisteiset mykyt tunnetaan nimellä bunyol. Jokseenkin samaan aikaan Saksassa alettiin valmistaa leivonnaisia, jotka tunnettiin nimellä Schmalzbachernes eli ihraleivokset, luultavasti, koska ne uppopaistettiin sianrasvassa. Eräs niistä oli nimeltään Knapfen, josta tuli saksalainen perinneleivonnainen, ja joka on meidänselvennä hillomunkkimme esiäiti. Sen varhaisin resepti on olemassa vuodelta 1350, keittokirjassa "Das Buch von guter Speise“. 1700-luvulla siitä tuli Berliinin tunnusomainen leivonnainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Munkki (leivonnainen) Wikimedia Commonsissa
Eetu Murros

Karl  Edvard  (Eetu)  Murros (sukunimi vuoteen 1906 asti Molin; 17. elokuuta 1880 Tampere – 9. kesäkuuta 1949 Tampere) oli suomalainen rakennusmestari, joka suunnitteli useita 1920-luvun  klassismia edustavia rakennuksia.
Murroksella oli Tampereella oma piirustus- ja rakennustoimisto vuosina 1913–1917. Aikaisemmin hän oli työskennellyt arkkitehti Georg Schreckin toimistossa. Vuodesta 1917 alkaen Murros toimi vanhimpana piirtäjänä ja työnjohtajana Tampereen kaupungin arkkitehtiosastolla.
Suunnittelutöitä Tampereella

Alilääkärin asuintalo (nyk. Hatanpään sairaalan M-rakennus; 1923), Hatanpään puistokuja 7
Pyynikin urheilukentän aita- ja katsomorakennelmat (1924), F. E. Sillanpään katu 1; yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Koukkuniemen kunnalliskodin talousrakennus (nyk. vanhainkodin hallintorakennus; 1925), Ahlgrenin puistokuja 7; yhdessä Strömmerin kanssa
Ludekylä (useita puolitoistakerroksisia asuinrakennuksia; 1926, 1928), Kalevan puistotie 9 – Petsamonkatu 2; yhdessä Strömmerin ja Vilho Kolhon kanssa
As.oy Välimaankatu 25 (kaksikerroksinen asuinrakennus; 1928), Salhojankatu 4 – Pohjolankatu 27
Hämeen museon lisärakennus (ns. Alamuseo; 1928), Kuninkaankatu 2; yhdessä Strömmerin kanssa
Mältinrannan vedenpuhdistuslaitos (nyk. Taidekeskus Mältinranta; 1929), Kuninkaankatu 2
As.oy Kastinkallio (asuinkerrostalo; 1932), Lapintie 28 – Siltakatu 8
As.oy Lapintie 3 (ns. Laivatalo; 1936), Lapintie 11 – Ihanakatu 6 – Pajakatu 5
Alilääkärin talo Hatanpäällä.
Laivatalo Armonkalliolla.