stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lihas

Ihmisen luurankolihaksia selkäpuolelta. Punaisella korostettuna kaksoiskantalihakset.
Lihas on kudossäiekimppu, joka liikuttaa eläimen ruumiinosia tai elimiä. Lihas sisältää lihassolujen muodostamaa lihaskudosta sekä muun muassa sidekudosta, verisuonia ja hermokudosta.
Määrä

Ihmisellä on noin 640 lihasta eli kehon symmetrisyyden vuoksi 320 lihasparia. Luku on epätarkka, sillä monen lihaksen kohdalla on määritelmäkysymys, onko kyse yhdestä lihaksesta eri osineen vai useasta itsenäisestä lihaksesta.
Ihmisen 640 lihaksesta noin 430 on tahdonalaisen hermotuksen alaisia. Loput 210 toimivat pääasiassa autonomisesti.
Tehtävät

Lihakset kykenevät supistumaan, koska kaikissa lihassoluissa on runsaasti supistumiskykyisiä proteiinisäikeitä, jotka muodostuvat erityisesti aktiini- ja myosiiniproteiinista.
Lihasten päätehtäviä ovat voiman tuottaminen ja kehonosien liikuttaminen. Lihasten muita tehtäviä ovat vartalon asennon säilyttäminen, sisäelinten, hermojen ja verisuonien tukeminen ja suojaaminen, ruumiinaukkojen toiminnan säätely, peristaltiikka eli etenevien supistusaaltojen tuottaminen, verenvirtausten säätely sekä lämmönsäätely. Lisäksi lihakset osallistuvat elimistön homeostasian eli sisäisen tasapainotilan ylläpitämiseen ja säätelyyn. Lihakset myös tuottavat lämpöä lihasvärinän kautta sekä varastoivat energia- ja ravintoaineita ja osallistuvat niiden aineenvaihduntaan.
Rakenne

Lihas koostuu lihaskudoksesta ja sidekudoksesta.
Rakenne > Lihaskudos

Kaiken lihaskudoksen yhteisiä ominaisuuksia ovat sähkönjohtavuus, ärtyvyys, venymiskyky, supistumiskyky ja rentoutumiskyky. Noin kaksi kolmasosaa ihmisen lihaksista on tahdonalaisia. Ihmisellä on kolmentyyppistä lihaskudosta: poikkijuovaista, sileää ja sydänlihaskudosta.
Luustolihakset eli luurankolihakset koostuvat poikkijuovaisesta lihaskudoksesta. Ne ovat kiinni luissa ja supistuessaan lähentävät luita toisiinsa ja aiheuttavat liikkeen.
Sileät lihakset koostuvat sileästä lihaskudoksesta. Niitä ovat muun muassa verisuonten, hengitysteiden, virtsateiden ja ruuansulatuskanavan seinämien lihakset. Sileät lihakset säätelevät sisäelinten liikkeitä ja vastaavat ravinnon, ilmavirtauksen, veren ja virtsan kuljetuksesta sekä ihokarvojen kohottamisesta ja silmän pupillin koon säätelystä.
Sydänlihas koostuu sydänlihaskudoksesta.
Rakenne > Lihassolut

Lihaskudos koostuu pitkistä ja kapeista, supistumiskykyisistä lihassoluista, jotka puolestaan koostuvat lihassäikeistä. Lihassolut eli lihassyyt muodostavat lihassolukimppuja.
Lihaksissa on kahdentyyppisiä lihassoluja, nopeita ja hitaita. Nopeat lihassolut supistuvat lyhimmillään 20 millisekunnissa ja pystyvät tuottamaan enemmän voimaa kuin hitaat lihassolut. Hitaat lihassolut ovat hitaampia mutta kestävämpiä kuin nopeat, ja niiden avulla ihminen suorittaa pitkäkestoiset ja matalatehoiset lihastyöt.
Rakenne > Sidekudos

Sidekudos ympäröi lihaksen lihaskudosta ja yksittäisiä lihassoluja. Lihasten sidekudos jaetaan löyhään ja tiiviiseen sidekudokseen. Sidekudos muodostaa lihassolujen ulkoista väliainetta sekä erilaisia kalvorakenteita. Tiivis sidekudos muodostaa jänteitä, jotka välittävät lihaksen tuottamia voimia luihin, joihin ne ovat kiinnittyneet, sekä saavat aikaan venyvyyttä ja elastisuutta.
Lihasten ohjaus

Lihaksia ohjaa keskushermosto. Lihasreseptorit muuttavat ärsykkeet keskushermoston ymmärtämään muotoon ja tarjoavat sille palautejärjestelmän lihasten toiminnan säätelyyn. Lihassukkulat viestittävät tuntohermoja pitkin tietoa lihaksen pituudesta ja sen muutoksista, Golgin jänne-elin aistii jänteeseen kohdistuvaa venytystä, ja vapaat hermopäätteet tarkkailevat lihaksen liiallista rasitusta ja venytystä.
Lihasten supistumisesta päättävät primaarisen motorisen aivokuoren neuronit. Lihasjäntevyyden säätelystä vastaa suplementaarinen motorinen aivokuori. Lihastoiminnan tasapainon ylläpitoon ja lihastoiminnan hienosäätelyyn osallistuvat pikkuaivot. Lihastoiminnan suunnittelusta ennen liikkeen alkamista vastaavat tyvitumakkeet. Tiedon lihaksiin aivoista välittää selkäydin, ja perifeeriset selkäydinhermot kuljettavat hermoimpulssit selkäytimestä lihaksiin. Lihassoluun tuleva viejähaarake muodostaa lihaksen kanssa hermo-lihasliitoksen, jonka kautta lihassolu saa supistumiskäskynsä hermoimpulssin muodossa.
Energiantuottotavat

Lihaksen energiatuotto, eli lihassolun supistuminen tuotetaan pääpiirteittäin kolmella eri tavalla:
Anaerobisessa alaktaattisessa, eli hapettomassa maitohapottomassa energiantuotannossa energia tuotetaan lihassolussa välittömästi saatavilla olevasta adenosiinitrifosfaatista. Adenosiinitrifosfaattia (ATP) on varastoituneena lihassoluun. Suorituksen jatkuessa lihassolu voi tuottaa lisää ATP:ia kreatiinifosfaatista. Myös kreatiinifosfaatti (KP) on varastoituna lihassolussa. ATP:n ja KP:n rajallisen määrän takia anaerobinen alaktaattinen energianmuodostus voi jatkua vain muutamia sekunteja. Lihastyön edelleen jatkuessa energianmuodostus perustuu joko hapen avulla (aerobinen), tai ilman happea (anaerobinen) tapahtuvaan kemialliseen prosessiin, jossa ATP:ia tuotetaan lisää elimistön välillisistä energialähteistä.
Anaerobisessa laktaattisessa, eli hapettomassa maitohapollisessa energiantuotannossa ATP:ia tuotetaan hiilihydraateista, glykogeenistä, tai glukoosista joita on varastoituneena lihassoluun, mutta myös vereen ja sisäelimiin. Anaerobiseksi glykolyysiksi kutsutulle prosessille on ominaista että se tuottaa tehokkaasti ATP:ia ilman happea, mutta toisaalta syntyy myös maitohappoa, joka kerääntyessään lihassoluun estää prosessin jatkumisen jo muutamien minuuttien jälkeen.
Aerobisessa, eli hapellisessa energianmuodostuksessa ATP:ia tuotetaan kemiallisesti hiilihydraateista, rasvoista, tai proteiineista. Soluhengitykseksi kutsuttu prosessi ei monimutkaisuudessaan kykene tuottamaan ATP:ia kovin tehokkaasti, lisäksi se edellyttää, että lihassolun käytettävissä on riittävästi happea. Toisaalta se ei happamoita elimistöä. Aerobista energianmuodostusta rajoittaa välillisten energiavarastojen riittävyys. Käytännössä lihastyö voi jatkua useita tunteja.
Energiantuotto voi olla myös osin aerobista, osin anaerobista laktaattista. Tällöin passiiviset lihassolut ja sisäelimet poistavat syntyvää maitohappoa ja lihastyö voi jatkua joitakin kymmeniä minuutteja.
Biomekaniikka > Lihastyömuodot

Lihaksen työskentely voidaan jakaa karkeasti dynaamiseen lihastyöhön ja staattiseen lihastyöhön.
Dynaamisen lihastyön aikana lihas lyhenee (konsentrinen eli samakeskeinen lihastyö) tai pitenee (eksentrinen eli erikeskeinen lihastyö). Jos lihaksen pituuden muutosnopeus ja liikuteltavan nivelen kulmanopeus vaihtelevat liikkeen aikana, lihastyö tapahtuu variokineettisesti. Jos muutoksia ei tapahdu, lihastyö tapahtuu isokineettisesti.
Staattisessa eli isometrisessä tai samanmittaisessa lihastyössä lihaksen ulkoinen pituus ei muutu, vaikka sen jännitys vaihtelisikin. Lihastyömuoto on isotoonista, jos lihasjännitys pysyy vakiona.
Biomekaniikka > Liikerata

Lihas voi supistua tai venyä ääriasentoon, mutta se voi toimia myös vain osalla mahdollista liikealuetta. Lihaksen koko liikerata tarkoittaa lihaksen pituuden muutosta täysin venyttyneestä asennosta täysin supistuneeseen asentoon.  Sisärata on keskiosasta täysin supistuneeseen asentoon, ja ulkorata keskiosasta täysin venyttyneeseen asentoon. Keskirata on liikealue liikeradan keskiosan molemmin puolin.
Biomekaniikka > Lihaksen toimintaroolit

Liikkeeseen osallistuu yleensä samanaikaisesti useita lihaksia, joista jokaisella on liikkeessä oma toimintaroolinsa:
Agonisti eli suorittaja on liikkeen puolella oleva lihas, joka kantaa päävastuun suoritettavasta liikkeestä. Se tekee yleensä konsentrista lihastyötä.
Antagonisti eli vastasuorittaja sijaitsee agonistin vastakkaisella puolella ja venyy agonistin supistuessa. Se säätelee liikenopeutta ja pehmentää liikkeitä, ja tekee myös eksentristä liiketyötä ääriasennoissa.
Synergisti eli avustaja sijaitsee liikkeen puolella lähellä agonistia ja avustaa agonistin toimintaa konsentrisella lihastyöllä. Jos agonisti vaurioituu, synergisti voi korvata sen toiminnan ja ottaa päävastuun liikkeen suorittamisesta.
Neutralisoija eli tasaaja eliminoi lihasten yhteistoiminnan kannalta epätarkoituksenmukaista toimintaa, kuten agonistin toisen liikkeen tilanteessa, jossa tällä on kaksoisrooli.
Fiksaattori eli paikallaanpitäjä tukee ja stabilisoi vartalon tai raajan staattisella lihastyöllä antaakseen agonistin lihastyölle hyvän ja tukevan pohjan.
Harjoituksen vaikutus

Lihas kasvaa ja vahvistuu rasittamalla sitä. Aluksi rasitus aiheuttaa lihassoluun vaurioita, ja lihas hajoaa ja menee kataboliseen ja myolyyttiseen tilaan. Sen seurauksena elimistön anaboliset hormonitasot nousevat ja hajotetun lihaksen proteiinisynteesi lisääntyy harjoitusta seuraavina päivinä. Kiihtynyt proteiinisynteesi aiheuttaa lihasfilamenttien kasvamisen ja lisääntymisen. Korjaantunut lihassolu on aiempaa paksumpi ja voimakkaampi. Ihmisellä lihassolujen lukumäärä ei kuitenkaan merkittävästi lisäänny.
Lihasvoimaharjoittelu on poikkijuovaisen lihaskudoksen tietoista harjoittamista, jotta lihakseen saadaan voimaa, voimantuottonopeutta, kestävyyttä tai kokoa. Harjoittelu kehittää myös lihaskudoksen hermotusta. Harjoittelu perustuu lihasten ylikuormittamiseen toistuvien ja vastustettujen lihassupistusten avulla. Tämä voidaan tehdä erilaisilla vastuslaitteilla, vapailla painoilla tai kehon omaa painoa hyväksikäyttäen.
Liike ja liikkuminen ylläpitää lihasta. Mikäli lihasta ei käytetä, lihaskudos surkastuu, sidekudoksen määrä kasvaa, lihaksen hermotus laskee ja lihaksen toimintakyky heikkenee. Täydellisessä liikkumattomuudessa esimerkiksi yläraajojen lihasvoima laskee ensimmäisen viikon aikana 1–5 prosenttia vuorokaudessa, ja kahdessa viikossa lihaksen poikkipinta-ala voi olla pienentynyt 20–30 prosenttia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
OpetusTV, biologia: Luusto ja lihakset
Ihmisen luurankolihasten eri tyyppejä muodon mukaan: A. Ympyrämäinen, B. Kolmionmuotoinen, C. Sulkamainen, D. ja F. Sukkulamainen, E. Spiraalimainen.
Luurankolihaksen rakenne. Lihas kiinnittyy luuhun (1) jänteellä (8). Lihassolut (4) muodostavat lihassolukimppuja (5). Lihaksessa kulkee myös verisuonia (3), ja lihassoluja, lihassolukimppuja ja koko lihasta ympäröivät erilaiset sidekudoksen muodostamat kalvot (2, 6, 7).
1. Alfamotoneuronin viejähaarake eli aksoni. 2. Aksoninpääte. 3. Lihassolu. 4. Lihassäie.
Moktsevaj Kartlisaj

Moktsevaj Kartlisaj (georg. მოქცევაჲ ქართლისაჲ eli "Georgian/Kartlin kääntymys") on varhaisin tunnettu georgialainen historiallinen kokoomateos. Se on erillinen Kartlis tskhovreba -kokoelmasta, joka muodostaa tärkeimmän Georgian keskiaikaista historiaa käsittelevän tekstin. Teos kirjoitettiin 600–800-luvuilla ja se seuraa Kartlin alueen historiaa (Georgian ydinalue, jonka antiikin kirjoittajat tunsivat Iberiana ja jonka nimellä viitattiin joskus koko Georgiaan) aina varhaisimmista ajoista 600-luvulle saakka. Se keskittyy erityisesti siihen, miten Pyhä Nino käännytti georgialaiset kristinuskoon 300-luvun alussa.
Koodeksit

Kartlin kääntymyksen alkuperäinen käsikirjoitus ei ole säilynyt ja viime aikoihin saakka on tunnettu vain kaksi käsikirjoitusta, joita on perusteellisesti tutkittu. Ne ovat Šatberdin ja Tšelišin koodeksit.
Šatberdin koodeksi on teoksen tunnetuista käsikirjoituksista vanhin. Se kopioitiin vuonna 973 munkki Johannes Georgialaisen valvonnassa Šatberdin luostarissa nykyisen Koillis-Turkin alueella. Se löydettiin vuonna 1888 ja sen julkaisi georgialainen tutkija Ekvtime Taqaišvili vuonna 1890. Toinen versio, Tšelišin koodeksi, nimettiin löytöpaikkansa Tšelišin luostarin mukaan. Se kopioitiin 1300- tai 1400-luvulla ja löydettiin vuonna 1903. Kun Pyhän Katariinan luostarissa Siinaivuorella oli tulipalo vuonna 1975, luostarista löydettiin yhdessä lukuisten muiden georgialaisten käsikirjoitusten kanssa kaksi teoksen aiemmin tuntematonta versiota. Löytyneet käsikirjoitukset olivat pääosin 800–900-luvuilta. Näitä versioita ei ole kuitenkaan vielä läpikotaisin tutkittu.
Šatberdin ja Tšelišin koodeksit ovat kieleltään samantyyppisiä ja ne on laadittu samoihin aikoihin. Jälkimmäiseen on kuitenkin tehty merkittäviä muutoksia ja lisätty yksityiskohtaisia tekstinpätkiä. Se on pidempi, mutta tuntematon kopioija on jossain määrin vääristänyt sen oikeinkirjoitusta ja fonetiikkaa. Monet Šatberdin koodeksin osat ovat havainnollisempia, mutta monet niistä eivät liene kuuluneet alkuperäiseen versioon. Esimerkiksi sana Bagdad on vasta 700-luvun jälkeen esiintyvä paikannimi.
Šatberdin koodeksi mainitsee osan lähteistään (kuten Grigol Diakonin laatiman tekstin "lyhyt kertomus Kartlin kääntymyksestä"), joista suurin osa ei ole jäänyt jäljelle tai joita ei muuten tunneta. Nykyajan asiantuntijat ovat esittäneet teoksen laatijoiden mahdollisiksi lähteiksi myös Pseudo-Kallistheneen Aleksanteri-romaania ja Aleksanteri Kyproslaisen Khronikaa. Teosta käyttivät ja sitä muuntelivat myöhemmät georgialaiset kirjailijat, kuten Leonti Mroveli 1000-luvulla.
Ristiriitaisuuksista, kansanperinteestä ja uskonnollisista muisteloista huolimatta Kartlin kääntymys on keskeinen historiallinen lähde. Siinä on lisäksi yksityiskohtainen suhteellinen ja absoluuttinen aikajana, jollaista ei löydy Georgian hagiografisesta ja patristisesta kirjallisuudesta. Teoksella oli huomattava vaikutus myöhempiin georgialaisiin historiallisiin teoksiin ja sillä oli ratkaiseva rooli kristityn identiteetin luomisessa keskiajan Georgiaan.
Osat

Kartlin kääntymys koostuu kahdesta pääosasta. Ensimmäinen niistä tunnetaan yleensä Kronikkana (georg. ქრონიკა, Kronika) ja se sisältää lyhyen Kartlin historian 600-luvulle saakka lähtien Aleksanteri Suuren myyttisestä retkestä georgialaisten maille. Sen ydinteksti eli Kartlin kääntymys, jolta teos on saanut nimensä, kertoo Pyhän Ninon lähetysretkestä. Nino on aiheena myös teoksen toisessa osassa, hagiografisessa tekstissä Pyhän Ninon elämä (georg. ცხოვრება წმიდა ნინოსი, Tskhovreba tsmida Ninosi). Tekstiin on liitetty luettelot Kartlin kuninkaista, ruhtinaista ja prelaateista.
Gillian Lindsay

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gillian Lindsay vuonna 1999. |  Gillian Lindsay vuonna 1999. |  Gillian Lindsay vuonna 1999. |  |
Maa:   Iso-Britannia
Naisten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Sydney 2000 | pariaironelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Köln 1998 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Aiguebelette 1997 | pariairokaksikko |  |
Gillian Lindsay (s. 24. syyskuuta 1973) on brittiläinen soutaja. Hän saavutti pariaironelosessa olympiahopeaa Sydneyssä 2000. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän sijoittui perämiehettömässä nelosessa kahdeksanneksi. Lindsay voitti maailmanmestaruuden pariairokaksikossa Miriam Battenin kanssa Kölnissä 1998, ja sama pari saavutti MM-hopeaa Aiguebelettessa 1997. Tampereen MM-kilpailuissa 1995 Lindsay sijoittui perämiehettömässä nelosessa viidenneksi.
Carol Lindroos

| Carol Lindroos |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1930 (ikä 94) Pohja
Kuollut: 9. joulukuuta 2001 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Uran tiedot
Pituus:  189 cm
Paino:  102 kg
Laji:  kiekonheitto
Seura:  Karjaan Ura Turun Urheiluliitto HIFK
Kilpauran kesto:  1952-1964
Saavutukset
Ennätykset:  kiekonheitto 55,79 (1960)
Carol Oskar Eugen Lindroos (29. toukokuuta 1930 Pohja – 9. joulukuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen kiekonheittäjä. Hän voitti kiekon Suomen mestaruuden vuosina 1953, 1954, 1955, 1957, 1958 ja 1961. Hopealla hän oli vuosina 1962 ja 1964 sekä pronssilla 1959, 1960 ja 1963.
Lindroos heitti 6. lokakuuta 1954 Jugoslaviassa 51,58 m ja rikkoi Kalevi Kotkaksen 17 vuotta vanhan Suomen ennätyksen. Kaikkiaan Lindroos paransi Suomen ennätystä viidesti. Ennätyksensä 55,79 m hän heitti maaottelussa vuonna 1960. Hän edusti Suomea EM-kisoissa vuosina 1954, 1958 ja 1962. Tukholman kisoissa 1958 hän sijoittui seitsemänneksi.
Lindroos osallistui 36 maaotteluun, joista voitti 16. Seuratasolla hän edusti Karjaan Uraa, Turun Urheiluliittoa ja HIFK:ta.
Lindroos opiskeli Arizona State Universityssä Yhdysvalloissa ja valmistui sieltä insinööriksi 1960 neljän opiskeluvuoden jälkeen. Hän työskenteli ruotsalaisessa öljy-yhtiössä aluksi myyntimiehenä ja myöhemmin yhtiön toimitusjohtajana Helsingissä.
Gunnar Lindström

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gunnar Lindström vuonna 1926. |  Gunnar Lindström vuonna 1926. |  Gunnar Lindström vuonna 1926. |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Pariisi 1924 | keihäs |  |
Nils Gunnar Lindström (11. helmikuuta 1896 – 6. lokakuuta 1951) oli ruotsalainen keihäänheittäjä. Hän saavutti  olympiahopeaa Pariisissa 1924 tuloksella 60,92 m. Antwerpenin olympialaisissa 1920 hän sijoittui kuudenneksi ja Amsterdamin olympialaisissa 1928 hän jäi karsintaan. Hän heitti vuonna 1924 maailmanennätyksen 66,62 m. Hänen ennätyksensä oli vuonna 1928 heitetty 67,77 m.
Hänen veljensä Elof Lindström osallistui myös keihäänheitossa Antwerpenin olympialaisiin 1920.
Mobilenlahden taistelu

Mobilenlahden kartta vuodelta 1861
Mobilenlahden taistelu käytiin Yhdysvaltain sisällissodan aikana 3. – 5. elokuuta 1864 pohjoisvaltioiden laivaston ja etelävaltioiden joukkojen välillä. Taistelussa pohjoisvaltiot valtasivat Mobilenlahden sisäänkäyntiä vartioineet linnoitukset, löivät lahdessa operoineen etelävaltioiden laivasto-osaston ja katkaisivat Mobilen satamakaupungin yhteydet avomerelle.
Taustaa

Sisällissodan alusta lähtien pohjoisvaltiot olivat asettaneet etelävaltiot merisaartoon. Etelävaltiot murtivat saartoa onnistuneesti vuoteen 1863 asti. Vaikka pohjoisvaltiot olivat saartaneet suurimman osan etelän satamista, etelävaltioiden kauppa kulki Wilmingtonin, Charlestonin ja Mobilen kautta. Pohjoisvaltiot yrittivät hyökätä tammi – huhtikuussa 1863 Charlestonia vastaan, mutta epäonnistuivat. Tämän jälkeen pohjoisvaltiot alkoivat harkita hyökkäystä Mobilea vastaan.
Mobile sijaitsee Mobilenlahden pohjukassa. Lahden sisäänkäyntiä rajaavat idässä Mobile Point -niemi ja lännessä Dauphin Island, joiden väli on noin puolitoista kilometriä. Sodan aikana suurin osa sisäänkäynnistä oli tukittu erilaisin estein tai se oli luonnostaan purjehduskelvoton. Sisäänkäyntiä vartioivat vahvat linnoitukset: itäpuolella Fort Morgan ja länsipuolella Fort Gaines. Ainoa purjehduskelpoinen osa oli sisäänkäynnin itäosassa, mutta sekin oli suurimmaksi osaksi miinoitettu. Ainoa miinoittamaton väylä kulki läheltä Fort Morgania. Lahdessa oli etelävaltioiden pieni laivasto-osasto, jota johti ironclad-alus Tennessee. Tennessee oli luultavasti etelävaltioiden voimakkain alus sisällissodassa. Sitä komensi amiraali Franklin Buchanan. Osaston kolme muuta alusta olivat pienempiä panssaroimattomia tykkiveneitä.
Pohjoisvaltioiden hyökkäyksen komentajaksi nimettiin kontra-amiraali David Farragut. Hän ei aliarvioinut Mobilenlahden puolustusta, vaan odotti kunnes hänellä oli koottuna tarpeeksi suuri laivasto-osasto. Osastoon kuului neljä monitorialusta ja 14 puista sotalaivaa. Farragutin lippulaiva oli Hartford. Pohjoisvaltioiden hyökkäys suunnattiin Mobilenlahden edustan linnoituksia ja lahdessa olevaa etelävaltioiden laivasto-osastoa vastaan. Hyökkäykseen osallistuneita maajoukkoja komensi kenraalimajuri Gordon Granger.
Taistelu

Pohjoisvaltioiden joukot nousivat maihin Dauphin Islandille 3. elokuuta ja alkoivat pommittaa Fort Gainesia 5. elokuuta aamunkoitteessa. Farragutin laivasto-osasto lähti etenemään Mobilenlahteen läheltä Fort Morgania aamulla 5. elokuuta. Hän järjesti osaston siten, että neljä monitorialusta olivat Fort Morganin puolella ja niiden suojassa etenivät puiset sotalaivat pareittain. Ensimmäisenä edennyt monitori Tecumsehin kapteeni oli innokas kohtaamaan Tennesseen, joka oli jo avannut tulen hyökkääjiä kohti. Tecumseh ajoi suoraan miinoituksen läpi ja siihen osui miina, joka räjähti. Tecumseh upposi aiheuttaen raskaat miehistötappiot. Tässä vaiheessa pohjoisvaltioiden laivasto-osasto vaikutti epäröivän ja oli vaara, että osasto hajoaisi. Farragut teki päätöksen hyökkäyksen jatkamisesta ja komensi ”Damn the torpedoes, full ahead!”. Miinoja kutsuttiin tuolloin vielä torpedoiksi. Hartford raapaisi useita miinoja, mutta ne eivät räjähtäneet, koska Hertzin sarvia ei ollut vielä keksitty. Muu osasto seurasi Hartfordin perässä Mobilenlahteen.
Etelävaltioiden alukset hyökkäsivät lahdessa pohjoisvaltioiden osastoa vastaan ja seurasi lyhyeltä etäisyydeltä käyty tykkitaistelu. Lahdessa taistelun ensimmäinen vaihe päättyi, kun pohjoisvaltioiden osasto löi kahdessakymmenessä minuutissa etelävaltioiden osaston Tennesseetä lukuun ottamatta. Sluupit Hartford, Monongahela ja Lackawanna puskivat Tennesseetä, mutta vahingoittivat yhtä paljon itseään kuin kohdettaankin. Lopulta monitori Chickasaw pakotti Tennesseen antautumaan. Tennessee oli jatkanut taistelua usean tunnin ajan, vaikka sitä oli puskettu useasti. Se antautui vasta ylivoiman edessä, kun sitä ympäröivät pohjoisvaltioiden monitorit, jotka pommittivat ja uhkasivat puskea sitä. Taistelu oli ohi.
Pohjoisvaltiot eivät menettäneet yhtäkään sota-alusta Tecumsehin uppoamisen jälkeen, mutta osaston kaikki 14 puista alusta kärsivät vaurioita.
Seuraukset

Lahden sisäänkäynnin linnoitukset pitivät puoliaan vielä useita päiviä kunnes antautuivat. Etelävaltiot evakuoivat Dauphin Islandin ja mantereen väliä vartioineen Fort Powellin 6. elokuuta vastaisena yönä. Fort Gaines antautui 8. elokuuta. Tämän jälkeen Grangerin johtamat joukot saattoivat keskittyä Fort Morganin valtaamiseen. Hänen joukkonsa nousivat maihin Mobile Pointin niemelle Pilot Towniin ja etenivät päivän aikana alle kahden kilometrin päähän linnoituksesta. Pohjoisvaltioiden joukot saivat piiritystykit asemiin 21. elokuuta mennessä ja aloittivat linnoituksen pommituksen 22. elokuuta aamun sarastaessa. Pommitukseen osallistuivat myös pohjoisvaltioiden kolme monitori-alusta ja vallattu Tennessee. Fort Morgan antautui 23. elokuuta aamulla. Tällöin linnoitus oli tulessa ja puolustajien ruutivarastot olivat hupenemassa.
Valtaamalla linnoitukset pohjoisvaltiot katkaisivat Mobilen yhteydet avomerelle, vaikka kaupungin valtaus onnistui vasta 12. huhtikuuta 1865. Mobilenlahden taistelu oli sisällissodan viimeinen isompi meritaistelu. Farragut ylennettiin voiton ansiosta vara-amiraaliksi.
Mobilenlahden voitolla oli merkittävä vaikutus Yhdysvaltain vuoden 1864 presidentinvaaleihin: yhdessä Atlantan valtauksen kanssa se käänsi vaalit lopullisesti Abraham Lincolnin hyväksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mobilenlahden taistelu Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat
Aarne Linna

Aarne Hjalmar Linna (20. elokuuta 1897 – 14. helmikuuta 1987) oli suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Linna edusti urallaan Helsingin Jalkapalloklubia ja Helsingin Palloseuraa. Hän voitti Suomen mestaruuden HJK:ssa 1917 sekä HPS:ssa 1921 ja 1922. Linna pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1919–1926 yhteensä 18 maaottelua, joissa hän teki kuusi maalia.
Linguère

| Linguère |
| --- | --- |
 Linguèren koululaisia uusine moskiittoverkkoineen.
 Linguère
 Koordinaatit: 15°23′50″N, 15°6′55″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Lougan alue
Departementti:  Linguèren departementti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2013):  15 500
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Linguère on kaupunkikunta ja samannimisen departementin hallinnollinen keskus Lougan alueella Senegalissa. Se sijaitsee 130 kilometriä Lougasta itään. Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 15 500 asukasta.
Linguère sijaitsee kuivalla ja harvaan asutulla Ferlon luonnonalueella. Sen kautta kulkee Thièsin ja Ourossoguin välinen valtatie RN3. Paikallinen nähtävyys on Lougasta 1920-luvulla rakennetun rautatien pääteasema. Liikennöinti rautatiellä loppui jo 1980-luvun alussa.