stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suolilieve

Vatsaontelon alaosa ja siellä sijaitseva suolilieve.
 
1. Suorat vatsalihakset 

2. Ohutsuoli 

3. Suolilieve 

4. Aortta 

5. Alaonttolaskimo 

6. Nouseva koolon 

7. Sacrospinalis -lihas

8. Psoas major -lihas

9. Quadratus lumborum -lihas

10.Laskeva koolon
Suolilieve on suolia ympäröivä osa, jonka kautta verisuonet ja hermot kulkevat suolistoon. Suolilieve on rakenteeltaan levy, joka koostuu kahdesta vatsakalvokerroksesta sekä side- ja rasvakudoksesta.
Suoliliepeellä on todennäköisesti jokin tehtävä eikä se ole vain suolten kiinnittymisalusta, mutta tutkimus on vielä tammikuussa 2017 kesken. Suolilieve itsessään on tunnettu jo pitkään ja jo Leonardo da Vinci kuvasi sen yhtenä elimenä. Myöhemmin monet muut tutkijat ovat myös määritelleet sen elimeksi. Pääasiassa kuitenkin lääketieteessä se on katsottu joukoksi erillisiä kudoksia. Vuonna 2016 kaksi irlantilaistutkijaa esitti suoliliepeen määrittelemistä omaksi elimekseen. Asiasta kuitenkin kiistellään tiedeyhteisössä. Anatomian perusteoksen Grayn anatomian uusimmissa painoksissa suolilieve katsotaan omaksi elimekseen.
Suitsuke

Palavia suitsukkeita.
Suitsuke on aromaattinen aine, joka palaessaan suitsuttaa eli levittää ympäristöönsä tuoksua. Suitsukkeita on käytetty muun muassa lääkinnässä, uskonnollisissa riiteissä, seremonioissa ja juhlissa. Suitsuke voidaan polttaa käsissä pitäen tai telineessä, jolloin suitsuke on yleensä joko pieniä alustalla poltettavia kakkuja tai bambutikun ympärille liima-aineella koottua hajuainetta.
Materiaalit ja valmistus

Suitsukkeita tehdään kasvien osista. Aineena käytetään esimerkiksi pihkaa, kaarnaa, yrttiä, maustetta tai öljyä. Usein suitsukkeeseen on käytetty useampaa kuin yhtä ainetta. Ainekset kuivataan ja hienonnetaan jauheeksi tai sekoitetaan tahnaksi. Jotta suitsuke palaisi tasaisesti, seokseen lisätään hiiltä tai jotain muuta palamisen edistäjää.
Suitsukkeiden tuoksut voidaan jakaa kuuteen pääryhmään: kukat, hedelmät, yrtit, puut, pihkat ja mausteet. Kukkatuoksuja ovat esimerkiksi laventeli, ruusu, orvokki, ylang-ylang ja jasmiini. Hedelmätuoksuja ovat esimerkiksi sitronella, omena, appelsiini, kookospähkinä ja persikka. Yrttituoksuihin kuuluvat salvia, sitruunaruoho, kamomilla ja aloe vera. Metsäisiä puutuoksuja ovat santeli, setri, mänty, agarpuu ja eukalyptus. Pihkaisia tuoksuja ovat olibaanihartsi eli frankinsensi, mirha ja lohikäärmeen veri. Mausteisiin tuoksuihin kuuluvat esimerkiksi kaneli, rosmariini ja neilikka.
Suitsukkeet tehdään usein tikun, kartion tai spiraalin muotoon. Suitsuketikku on yleensä suitsukejauheella päällystetty bambupuusäle. Suitsukekartiot ja -spiraalit sekä kirkkojen rituaalikynttilät valmistetaan painamalla suitsuketahna muotin läpi tai kiertämällä se spiraalin muotoon. Suitsuke poltetaan paloturvallisessa telineessä.
Historia

Suitsukkeiden varhaisimmasta käytöstä ei ole tietoa, mutta niitä on poltettu iät ja ajat palvonnan ja parantamisen yhteydessä monessa kulttuurissa eri puolilla maailmaa. Varhaisin historiallinen kirjattu käyttö tunnetaan Kiinasta, jossa poltettiin seremonioissa erilaisia yrttejä ja kasveja kuten soijasennaa ja kanelia. Suitsukkeita käytettiin varhain myös Babyloniassa, Egyptissä, Arabiassa ja Intiassa, ja Arabiasta muodostui suitsukkeiden kauppareitti muualle maailmaan. Yhden teorian mukaan polttohautauksissa käytetty aromaattinen puu saattaisi olla yksi varhaisimmista suitsukkeiden käyttötavoista. Niiden jälkeen alettiin polttaa temppeleissa myös tuoksuvia hartseja ja kumeja, osittain peittämään eläin- ja ihmisuhrien löyhkää. Sitten suitsukkeet saivat uskonnollisen merkityksen ja niitä alettiin polttaa hengellisen valaistumisen vuoksi.
Uskonnoissa > Idän uskonnoissa

Intiassa suitsukkeita käytetään sekä buddhalaisissa että hindulaisissa rituaaleissa. Hindutemppeleissä suitsukkeita poltetaan kunnioituksen merkkinä jumalpatsaiden edessä sekä rukousten aikana ja demonien karkottamiseksi.
Kiinassa suitsukkeita käytettiin uskonnollisessa esi-isien palvonnassa taolaisuudessa ja kungfutselaisuudessa jo ennen buddhalaisuuden leviämistä maahan. Muinaisessa taolaisuudessa poltettiin kumeja ja hartseja muun muassa manauksessa, loitsinnassa ja maagisissa rituaaleissa. Suitsukkeiden polttamisella karkotettiin pahaa ja lepytettiin jumalia. Suitsukkeita käytettiin myös sairauksien parannusrituaaleissa pyytämään apua ”kolmelta taivaalta”. Suitsukkeita poltettiin lisäksi sairauksien ehkäisyrituaaleissa. Taolaisissa jiao-rituaaleissa keskitytään temppelissä poltettavaan suitsukkeeseen, jonka kautta viestitään jumalien kanssa muun muassa pappisvihkimysten, jumalten syntymäpäivien juhlinnan tai onnettomuuksien torjunnan yhteydessä.
Buddhalaisuuden levittyä Tiibetiin, Kiinaan, Japaniin ja Koreaan alueelle tuli Intiasta monia uusia tuoksuja ja suitsukeaineita. Suitsukkeita alettiin käyttää buddhalaisuudessa uskonnollisten rituaalien lisäksi moniin muihinkin tarkoituksiin, minkä myötä suitsukkeiden merkitys buddhalaisuudessa kasvoi.
Korean buddhalaisissa seremonioissa suitsukkeita poltetaan muun muassa pappien vihkimysrituaaleissa. Palava suitsuke polttaa papin käsivarteen arven, joka edustaa papin omistautumista ja pyhyyttä. Suitsukkeita poltetaan Koreassa myös esi-isien palvontarituaaleissa.
Japanilaisissa buddhalaistemppeleissä suitsukkeita käytettiin 1800-luvulle saakka mittaamaan aikaa rukoukseen kutsuvan kellon lyöntien välillä. Tapa oli omaksuttu Kiinasta, jossa sitä oli käytetty ainakin 500-luvulta asti.
Uskonnoissa > Lähi-idän muinaisissa uskonnoissa

Muinaiset egyptiläiset käyttivät suitsukkeita runsaasti rituaaleissaan. He polttivat suitsukkeita auringon kunniaksi kolmesti päivässä lehmäpatsaan edessä. Suitsukkeita poltettiin myös faaraon kruunajaiskulkueessa ja uhrilahjana faaraolle sekä hautajaisissa. Myös mesopotamialaisten Gilgameš-eepoksessa mainitaan suitsukkeet.
Uskonnoissa > Abrahamilaisissa uskonnoissa

Muinaisten heprealaisten kirjoituksissa suitsukkeita kutsutaan pyhiksi aineiksi, jotka on varattu Jahvelle. Laulujen laulussa kerrotaan suitsukkeilla hajustetun kuningas Salomon sohvaa.
Sanalla "suitsuke" viitataan usein olibaanihartsiin: esimerkiksi Raamatussa (Matt. 2:11) mainittu suitsuke tarkoittaa olibaanihartsia ja todennäköisesti Boswellia sacra -puusta saatavaa, jota pidetään laadulta parhaana.
Suitsuttaminen on Vanhan testamentin jumalanpalveluksesta periytyvä kristillinen tapa. Idän kirkossa suitsuttamista alettiin käyttää 400-luvulla ja läntisen kirkon piirissä kaksisataa vuotta myöhemmin. Se on käytössä etenkin katolisessa ja ortodoksisissa kirkoissa. Myös protestanttisissa kirkoissa, etenkin anglikaanisessa kirkossa suitsuttaminen on säilynyt käytössä lähes keskeytyksettä. Luterilaiset kirkot Ruotsissa ja USA:ssa ovat 1900-luvun lopulta alkaen ottaa tämän tavan uudelleen käyttöön jumalanpalveluselämässään. Martin Lutherille suitsuttaminen kuului jumalanpalvelustapana samaan ryhmään kuin kellojen soitto ja alttarikynttilöiden käyttö; se oli niin sanottu adiafora – vähemmän tärkeä asia. Myös Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa on annettu ohjeita miten suitsuttaminen voi tapahtua.
Suitsuttaminen tapahtuu yleensä siten, että pappi ottaa vasemmalla kädellä kiinni suitsuttimen ketjun päästä ja oikealla kädellä kiinni ketjusta noin puolivälistä tai lähempää kohti suitsuttimen astiaa. Heilauttamalla oikeaa kättään eteenpäin liturgi tekee pieniä heilautuksia suitsuttimella. Kun avustaja suitsuttaa, avustaja pitää kiinni oikealla kädellään suitsuttimen ketjun päästä ja heiluttaa suitsutinta pitkässä kaaressa edestakaisin.
Ortodoksinen kirkko käyttää suitsuketta, joka on tehty puun pihkasta, johon on sekoitettu hajuaineita. Tämä suitsuke esiintyy pieninä palasina, jotka asetetaan erityisessä suitsutusastiassa olevan hehkuvan hiilen päälle. Suitsuke alkaa palaa ja kehittää hyväntuoksuista savua; varsinaisen suitsutuksen tekee pappi tai diakoni heiluttamalla suitsutusastiaa ristinmuotoisessa kuviossa edessään. Suitsutus kuvaa rukousta. Jumalanpalveluksissa suitsutetaan ikoneille, ikonostaasille ja kirkkokansaan päin. Suitsuttaminen kuuluu erityisen vahvasti eukaristian sakramentin toimittamiseen, kun ehtoollislahjoja valmistetaan ja pyhitetään. Suitsuttamisia tapahtuu palveluksen aikana useita. Läntisissä kirkoissa suitsuttamiselle jumalanpalveluksessa on kolme eri kohtaa: jumalanpalveluksen alussa, evankeliumin lukemisen yhteydessä sekä ehtoollisosan aikana, ennen ehtoollisen viettämistä.
Islamissa suitsukkeilla ei ole erityistä uskonnollista merkitystä. Suitsukkeita poltetaan, jotta palvontapaikoissa tuoksuisi hyvältä. Intian muslimit käyttävät suitsukkeita merkittävissä tilaisuuksissa, kuten häissä, syntymissä ja uskonnollisissa juhlissa.
Terveysvaikutukset

Suitsukkeiden polttamisen on todettu heikentävän sisäilman laatua ja olevan siten mahdollinen terveyshaitta. Palavista suitsukkeista vapautuu ilmaan haitallisia orgaanisia yhdisteitä ja formaldehydiä. Suitsukkeista keuhkoihin päätyvät kemikaalit voivat aiheuttaa tulehdusreaktioita, ja suitsukkeiden käyttöä onkin väitetty jopa vaarallisemmaksi kuin tupakointi.
Jotkut käyttävät suitsukkeita parantamaan mielialaansa. Eri tuoksujen sanotaan olevan esimerkiksi virkistäviä, rentouttavia, rauhoittavia, tai aisteja tai mielikuvitusta herätteleviä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Historiaa ja valmistustapoja (Arkistoitu – Internet Archive). Arno Forsius.
Burning Incense Is Psychoactive: New Class Of Antidepressants Might Be Right Under Our Noses. Science Daily 2008.
Suitsukespiraaleja aasialaisessa temppelissä.
Suitsuttamista Lamatemppelillä Pekingissä Kiinassa.
Katolinen pappi tai messupalvelija valmiina suitsuttamiseen
Sunniemenranta

| Sunniemenranta |
| --- | --- |
 Sunniementietä Sunniemenrannan kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Pohjoinen Maa-Pori
Kaupunginosa nro:  19
Väkiluku:  87 (Sunniemen yksinäistalo) (2013)
Postinumero(t):  28240
Sunniemenranta (ruots. Sonnässtranden) on Porin 19. kaupunginosa. Sen länsipuolella kulkee Kokemäenjoki ja pohjoispuolella Harjunpäänjoki. Sunniemenrannan naapurikaupunginosia ovat lännessä Harjunpäänjoen toisalla puolella Isojoenranta ja Kokemäenjoen toisella puolella Kalaholma, sekä idässä Ulvilan Sunniemi ja Harjunpää. Sunniemenranta kuuluu Kalaholman koulupiiriin, ja sen postinumero on 28240.
Aiheesta muualla

Sunniemenranta Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Sukupuolivähemmistöt

Sukupuolivähemmistö on vähemmistö, joka koostuu ulkoisten tai henkisten ominaisuuksiensa perusteella mies- ja naissukupuolesta poikkeavista ihmisistä. Tyypillisiä esimerkkejä ovat transsukupuoliset, transvestiitit, muunsukupuoliset ja intersukupuoliset.
Sukupuolivähemmistöjä ei pidä sekoittaa seksuaalivähemmistöihin. Sukupuolivähemmistöihin kuuluvat eivät välttämättä kuulu seksuaalivähemmistöihin.
Transsukupuolisuus

Transsukupuolisuus on tila, jossa ihminen kokee kuuluvansa eri sukupuoleen kuin ulkoiset sukupuolitunnusmerkkinsä, siis ulkoiselta olemukseltaan mies kokee olevansa nainen ja ulkoiselta olemukseltaan nainen kokee olevansa mies. Tätä on varsinkin aikaisemmin pidetty yksin sukupuolidysforiaan liittyvänä mielenterveyden häiriönä, mutta viimeaikaisissa tutkimuksissa transsukupuolisilla on huomattu myös muita syntymäsukupuolesta poikkeavia aivojen eroavaisuuksia. Transsukupuolisuus aiheuttaa yleensä etenkin dysforiasta kärsivälle ihmiselle kovaa henkistä tuskaa. Tämä saa enemmistön transsukupuolisista ihmisistä hakeutumaan sukupuolenkorjausprosesseihin.
Transvestisuus

Transvestiitit ovat suhteellisen suuri sukupuolivähemmistö. He ovat henkilöitä, jotka pukeutumisellaan pyrkivät eläytymään myös vastakkaisen sukupuolen rooliin. Toisin kuin transsukupuoliset, transvestiitit kokevat kuuluvansa henkisesti samaan sukupuoleen kuin kehonsa, eivätkä koe tarvetta muuttaa ulkoisia sukupuoliominaisuuksia.
Muunsukupuolisuus

Muunsukupuoliset kuuluvat transsukupuolisiin, sillä heidän syntymässään määritelty sukupuoli ei vastaa heidän sukupuoli-identiteettiään. Muunsukupuoliset ovat kaksijakoisen (binäärisen) sukupuolijärjestelmän (mies/nainen) ulkopuolella. Muunsukupuolisen identiteetti voi olla sekoitus maskuliinisuutta ja femininiisyyttä ja se voi myös olla vaihteleva ja liukuva (eng. gender fluid). Osa muunsukupuolisista kärsii kehonsa ja identiteettikokemuksensa välisestä ristiriidasta ja siitä johtuvasta ahdistuksesta, jota kutsutaan kehodysforiaksi. Tästä syystä osa muunsukupuolisista henkilöistä haluaa korjata sukupuoltaan, jotta heidän kehonsa vastaisi paremmin heidän sukupuoli-identiteettiään.
Intersukupuolisuus

Intersukupuoliseksi kutsutaan henkilöä, jonka sukupuolikromosomeissa on hedelmöityksessä tapahtunut tiettyjä mutaatioita (esimerkiksi androgeeni-insensitiivisyyssyndrooma) tai jonka sukupuolikromosomien määrä on tavallista suurempi tai pienempi (esimerkiksi Turnerin syndrooma ja Klinefelterin oireyhtymä). Intersukupuolisten ulkoinen sukupuoli ei ole aina selvä johtuen edellämainituista tekijöistä, ja tämä on edeltävinä vuosikymmeninä johtanut usein intersukupuolisten vauvojen sukuelinten kosmeettisiin leikkauksiin heti syntymän jälkeen.
Kirjallisuutta

Korhonen, Johanna & Östman, Jeanette (toim.): Kaikella rakkaudella: Sanoja seksuaalisuudesta ja sukupuolesta.  Helsinki:  Into, 2014.  ISBN 978-952-264-293-6
Lehtonen, Jukka & Mustola, Kati (toim.): ”Eihän heterotkaan kerro...”: seksuaalisuuden ja sukupuolen rajankäyntiä työelämässä.  (Seksuaali- ja sukupuolivähemmistöt työelämässä Equal-hanke)  Helsinki:  Työministeriö, 2004.  ISBN 951-735-603-X
Tuovinen, Liisa (toim.): Saanko olla totta? Sukupuolisen moninaisuuden kohtaaminen.  Helsinki:  Gaudeamus, 2011.  ISBN 978-952-495-201-9
Aiheesta muualla

Sukupuolen moninaisuus - Seta
Trasekin kotisivut
Sundansieppokäpinkäinen

| Sundansieppokäpinkäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Vangat Vangidae
Suku::  Sieppokäpinkäiset Hemipus
Laji::  hirundinaceus
Kaksiosainen nimi
 Hemipus hirundinaceus  (Temminck, 1822) 
Katso myös
   Sundansieppokäpinkäinen Wikispeciesissä   Sundansieppokäpinkäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sundansieppokäpinkäinen (Hemipus hirundinaceus) on Etelä-Aasiassa elävä käpinkäisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan sundansieppokäpinkäinen on noin 13–15 cm. Koiras on päästään, selästään ja siivistään musta. Posket ja vatsa ovat lajilla valkoiset. Alaselässä on yksi leveä ja muutama kapeampi poikkiraita. Koiras sundansieppokäpinkäinen muistuttaa suuresti sieppokäpinkäistä (Hemipus picatus), joka kuitenkin eroaa valkoisen siipiraitansa perusteella. Naaras on hieman ruskehtavampi, mutta ei kuitenkaan yhtä ruskea kuin sieppokäpinkäisnaaras. Nuori sundansieppokäpinkäinen on vaalean ruskea ja höyhenpuvussa on raitoja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Sundansieppokäpinkäistä tavataan Sundasaarten alueella eli Bruneissa, Indonesiassa, Myanmarissa, Malesiassa ja Thaimaassa. Lajin elinympärstöä ovat sademetsät, mutta lajia tavataan myös soisissa mangrovemetsissä ja myös vuoristojen juurilla. Yleensä laji pysyttelee alueilla, jotka sijaitsevat alle 300 metrin korkeudella merenpinnasta. Ravintonaan laji käyttää hyönteisiä, joita se pyydystää ilmasta.
Sulkasato

Sulkasato tarkoittaa lintujen höyhenpeitteen uusiutumista.
Kuningaspingviini (Aptenodytes patagonicus) kesken postjuvenaalisen sulkasadon
Sulkasadon pääpiirteet

Linnulla on höyhenpeite, joka kuluu käytössä. Kulumista aiheuttavat muun muassa kosketus vieraisiin esineisiin (oksiin, kolojen seiniin, maahan), lentäminen (etenkin käsisulat), auringon säteily sekä lämpötilojen vaihtelut. Pohjoisissa oloissa myös jään muodostuminen, tavallisesti pyrstöön, kuluttaa sulkia. Sulkasadossa lintu pudottaa vanhan, kuluneen höyhenen, ja kasvattaa tilalle uuden. Sulkasadon ajoittuminen ja kesto vaihtelevat suuresti lintulahkoittain ja -heimoittain. Esimerkiksi kotkat ja suuret lokit vaihtavat vuosittain vain osan höyhenpuvustaan, ja kaikkien höyhenten vaihtumiseen kuluu jopa 4-5 vuotta. Varpuslinnuilla sulkasato on tavallisesti kerran vuodessa, mutta muutamat lajit sulkivat täydellisesti kaksi kertaa vuodessa. Sulkasato voi keskeytyä muuton ajaksi ja jatkua talvehtimisalueella.
Höyhenten kuluminen

Linnut saavat sulkasadossa niin sanotun peruspuvun. Monilla lajeilla sukupuolet ovat silloin lähes saman näköisiä. Syksyn ja talven aikana höyhenten kärjet kuluvat, ja alta tulee näkyviin aivan uusia värejä. Monilla lajeilla on talven aikana osittainen ruumiinhöyhenten sulkasato. Useilla lajeilla koiras on keväällä värikkäämpi. Esimerkiksi pajusirkkukoiras muistuttaa peruspuvussa naarasta, mutta keväällä pään höyhenet ovat kuluneet, ja niiden alta tulee näkyviin koiraan tunnusomainen musta-valkoinen pään kuviointi. Sukupuolierojen korostuminen on tärkeää lisääntymisajan koittaessa. Tätä koiraslintujen värikästä pukua kutsutaan juhlapuvuksi.
Keratiinin rakennusaineen väri on se tavallisin ja arkisin väri, harmaanruskean sekoitus, hiirenharmaa. Lintujen kirkkaat värit aiheutuvat höyhenten pigmenttisoluista, joista heijastuvan, eri aallonpituuksilla etenevän valon, silmän tappisolut erottavat. Monien lintujen puvuissa esiintyvät metallinhohtoiset värit ovat heijastusta valon osuessa tietyllä tavalla järjestyneisiin höytyjen hienorakenteisiin. Höyhenen kuluessa tai haalistuessa värit, eli pigmenttisolut ja höytyjen pintarakenne, kuluvat, ja niiden alta alkaa paistaa hiirenharmaa perusväri. Laji- ja sukupuolituntomerkkien erottuminen heikkenisi, ellei lintu vaihtaisi uutta höyhentä kuluneen tilalle.
Höyhenten ja sulkien kulumiserot ovat tärkeä ikätuntomerkki, jota ihmissilmä ei välttämättä edes huomaa. Lintujen nokkimisjärjestys perustuu suurelta osin ikä- ja sukupuolituntomerkkeihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tutkimus varpuslintujen sulkasadosta (Arkistoitu – Internet Archive)
Lukas, Jenni (toim.); Raffael, Winkler (toim.): Moult and Ageing of European Passerines . Poyser, 1994. ISBN 0-12-384150-X
Dick Forsman: Suomen päiväpetolinnut.
Martti Hario: Itämeren lokkilinnut.
Aarno Salminen: Suomen sorsalinnut.
Svensson, Lars 1997: Euroopan varpuslinnut - sukupuolen ja iän määritys. - Lintutieto. Jyväskylä.
Juhani Vuorinen: Kahlaajaopas.
Lehikoinen, Esa & Niemelä, Pekka 1977: Varpuslintujen sulkasadon tutkimus. - Lintumies 2.1977 s. 33-44. LYL.
Lehikoinen, Esa & Niemelä, Pekka 1982: Sulkasatotutkimus - väliraportti. - Lintumies 2.1982 s. 79-83. LYL.
Vikberg, Pentti 1974: Sulkasadon selvittely Signilskärillä alkusyksyinä 1971-72. - Lintumies 2.1974 s. 57-60. SLY.
Harmaalokin poikanen
Harmaalokki nuoruuspuvussa
Harmaalokki aikuispuvussa
Sinisorsat peruspuvussa: edessä ilmeisesti vanha koiras ja takana nuori koiras
Sinisorsapari juhlapuvussa: koiras edessä, naaras takana
Kristian Sundqvist

Kristian Sundqvist (s. 1973) on suomalainen aiemmin muun muassa Englannissa toiminut vapaa toimittaja sekä jalkapalloseura Pietarsaaren Jaron entinen toiminnanjohtaja. Sundqvist on opiskellut historiaa Oulun yliopistossa ja ollut Oulun ylioppilaslehden päätoimittaja vuonna 2003.
Sundqvist valittiin Jaron toiminnanjohtajaksi 29-vuotiaana vuonna 2003. Hänen isänsä oli pelannut seuran edustusjoukkueessa ja Sundqvist itse juniorijoukkueissa. 16. heinäkuuta 2004 Sundqvist antoi potkut joukkueen silloiselle valmentajalle Sixten Boströmille.
Sundqvistin artikkeleita ja kolumneja ovat julkaisseet mm. Helsingin Sanomat sekä useat maakuntalehdet. Vuonna 2009 Sundqvist ryhtyi pitämään Helsingin Sanomien internet-sivuilla Brittifutista Sundqvistin mitalla -nimistä blogia, jossa hän kirjoittaa brittiläisestä jalkapallosta sivuten myös muita kulttuurin osa-alueita.
Teokset

Kulju, Mika & Sundqvist, Kristian: Salibandykirja.  Helsinki:  Gummerus Kustannus, 2002.  ISBN 951-20-6107-4
Kesäyön pimeys ja muita kertomuksia.  Pietarsaari:  Pietarsaaren Sanomat, 2008.  ISBN 978-952-92-4590-1
Aiheesta muualla

HS.fi blogit: Brittifutista Sundqvistin mitalla (Arkistoitu – Internet Archive)
Suolaaminen

Prosciutto-kinkkua suolataan hieromalla suolaa sen pinnalle.
Suolaaminen on ruoan säilömistä suolan avulla. Suola säilöö elintarvikkeen vetämällä sen soluista vettä ja väkevöittämällä liemen mikrobitoimintaa ehkäiseväksi. Suolaamista käytetään elintarviketeollisuudessa sekä yksinään että muiden säilöntämenetelmien kanssa. Teollisessa suolauksessa elintarvikkeeseen lisätään ruokasuolan lisäksi muitakin lisäaineita parantamaan sen säilyvyyttä tai rakennetta. Suolaaminen oli ennen vanhaan ainoa lihan, kalan ja kasvisten säilöntämenetelmä, mutta se on menettänyt merkitystään uusien säilöntämenetelmien myötä.
Suolausmenetelmiä

Kuivasuolaamisessa elintarvikkeen pinnalle hierotaan suolaa, joka siirtyy osmoosin kautta sen sisäosiin. Menetelmä soveltuu pienten kappaleiden suolaamiseen, sillä se on hidas. Tyypillisiä kuivasuolattavia ruoka-aineita ovat kestokokolihavalmisteet, sienet (etenkin rouskut) ja kala (etenkin graavisuolattu lohi). Kalaan suolaa tarvitaan kolme kiloa yhtä perattua kalakiloa kohti, ja suolamäärä riippuu kalan koosta ja säilytyspaikan lämpötilasta.
Liuossuolauksessa valmistetaan suolalaukka, jossa veteen liuotetaan noin 300 grammaa ruokasuolaa vesilitraa kohti ja lisätään yleensä sokereita, fosfaatteja, nitriittiä ja C-vitamiinia. Elintarvike peitetään kokonaan suolalaukkaan ja suolautuminen alkaa sen pinnalta. Liuossuolausta käytetään muiden suolausmenetelmien kanssa etenkin kesto- ja kokolihavalmisteisiin.
Ruiskutussuolaus on nopea suolaustapa, jossa suolalaukka paineruiskutetaan ohuilla neuloilla tasaisesti elintarvikkeeseen.
Pekka Sulkunen

Pekka Juhani Sulkunen (s. 15. heinäkuuta 1948 Jyväskylä) on Helsingin yliopiston sosiologian professori (1. elokuuta 2000 lähtien) ja Jyväskylän yliopiston sosiologian dosentti. Hän on aiemmin työskennellyt muun muassa tutkijana ja esimiehenä Alkoholipoliittisessa tutkimuslaitoksessa sekä tutkimusprofessorina Stakesissa.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Pekka Sulkunen on ollut Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 2002. Suomen sosiologien kansallisen tiedeseuran Westermarck Societyn puheenjohtajana hän on toiminut vuosina 1992–1996 sekä 2004–. Vuosina 2008-2010 hän oli Euroopan sosiologiyhdistys ESA:n johtokunnan jäsen ja hänet valittiin vuosiksi 2011-2013 ESA:n presidentiksi.
Sulkunen sai vuonna 1997 kansainvälisen Jellinek Memorial Award -palkinnon yhteiskuntatieteellisistä ja kulttuurintutkimuksellisista ansioistaan alkoholitutkimuksen alalla.