stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Toivari

Paavo Veikko Toivari (11. tammikuuta 1917 Säkkijärvi – 10. helmikuuta 2010 Hamina) oli suomalainen yleisurheilija, joka menestyi parhaiten estejuoksussa ja maastojuoksussa.
"Patu" Toivari karsiutui Lontoon 1948 olympialaisten 3 000 metrin estejuoksun alkuerissä. Hän edusti seuratasolla Sortavalan Viritystä, Säkkijärven Rannanpoikia, Vehkalahden Veikkoja ja Karhulan Katajaisia. Hän voitti Suomen mestaruuden 4 × 1 500 metrin juoksussa vuonna 1947 sekä maastojuoksun pitkän matkan joukkuekilpailussa vuosina 1948 ja 1949. Henkilökohtaiset SM-pronssimitalit hän saavutti maastojuoksussa ja 3 000 metrin estejuoksussa vuonna 1949. Hän edusti Suomea Ruotsi-maaottelussa vuonna 1947.
Henkilökohtaiset ennätykset

1 500 metriä: 3.54,8 (1947)
3 000 metriä: 8.45,8 (1948)
3 000 metrin esteet: 9.18,0 (1948)
Aiheesta muualla

Paavo Toivari Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Kari-Pekka Toivonen (jääkiekkoilija)

Kari-Pekka Toivonen (20. marraskuuta 1952 Pori – 20. elokuuta 2012) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1969–1971.
Toivonen edusti SM-sarjaurallaan Porin Ässiä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 13 ottelua, joissa hänen tilastomerkintänsä jäivät kahteen jäähyminuuttiin. Hän kuului Ässien joukkueeseen sen mestaruuskaudella 1970–1971 mutta ei pelannut riittävästi otteluita saadakseen kultamitalin.
Toivonen toimi Ässien joukkueenjohtajana 1990-luvulla ja oli voittamassa pronssia kaudella 1994–1995. Hän omisti Bobby Wellness Center -kuntosalin. Toivonen kuoli syöpään 20. elokuuta 2012.
Aiheesta muualla

Kari-Pekka Toivonen Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Kari-Pekka Toivonen Eurohockey.com. (englanniksi)
Tokugawa Hidetada

| Tokugawa Hidetada> 徳川 秀忠 |
| --- | --- |

Shōgun
 1605–1623  
Edeltäjä:  Tokugawa Ieyasu
Seuraaja:  Tokugawa Iemitsu
Henkilötiedot
Syntynyt: 1579
Kuollut: 1632
Tiedot
 Nimikirjoitus
Tokugawa Hidetada (jap. 徳川 秀忠, 1579–1632) oli Japanin Tokugawa-shōgunaatin toinen shōgun. Hän oli ensimmäisen Tokugawa-shōgunin Tokugawa Ieyasun kolmas poika. Hidetada toimi shōgunina vuodesta 1605 vuoteen 1623, mutta oli vastuussa shōgunaatin päätöksenteosta vasta isänsä kuoltua 1616. Tätä ennen vastuu päätöksenteosta oli pääsääntöisesti edelleen Ieyasulla, joka oli luopunut shōgunin asemasta vain päästäkseen eroon sen asettamista rituaalisista velvollisuuksista.
Sekigaharan taistelussa Hidetada melkein maksoi Ieyasulle taistelun voiton, koska viivytteli matkallaan taisteluun yrittäen valloittaa linnoitusta, jonka hän olisi voinut kiertää. Sekigaharassa osoittamastaan liiallisesta varuillaan olosta huolimatta historioitsijat pitävät juuri Hidetadan huolellisuutta ja varovaisuutta syynä hänen valintaansa seuraavaksi shōguniksi.
Shōguniksi noustuaan Hidetada avioitui Oeyon kanssa, ja he saivat kaksi poikaa, Tokugawa Iemitsun ja Tokugawa Tadanagan. He saivat myös kaksi tytärtä, joista Kazukon Hidetada naittoi keisari Go-Mizunoolle ja tästä liitosta syntyi keisarinna Meishō.
Toinen Säätiö

| Toinen Säätiö> Second Foundation |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Isaac Asimov
Kieli:  englanti
Genre:  tieteisromaani
Julkaistu:  1953
Suomennos
Suomentaja:  Tuulikki Lahti
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1977
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  284
Sarja: Säätiö
Edeltävä:  Säätiö ja Imperiumi
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Toinen Säätiö (engl. Second Foundation) on vuonna 1953 julkaistu Isaac Asimovin tieteisromaani. Se päättää Asimovin alkuperäisen Säätiö-trilogian.
Kirjan nimi tulee jo ensimmäisessä Säätiö-romaanissa, Säätiö, paljastetusta seikasta, jonka mukaan Hari Seldon perusti alun perin kaksi Säätiötä Linnunradan vastakkaisiin päihin. Säätiössä siihen vain viitataan, Säätiön ja Imperiumin toisessa osassa sitä etsitään, mutta vasta nyt Toinen Säätiö tuodaan esille.
Kirja on alkuperäisen Säätiö-trilogian muidenkin osien tavoin jaettu erillisen tarinan omaaviin osiin, jotka on 1940-luvulla julkaistu amerikkalaisissa scifi-lehdissä.
Juoni > Muuli etsii

Kirjan alussa on kulunut vain viisi vuotta siitä, mihin edellinen romaani Säätiö ja Imperiumi jäi. Muuli on valloittanut Säätiön ja kaikki siihen kuuluvat maailmat. Häntä kuitenkin huolettaa edelleenkin Toinen Säätiö, jota ei etsinnöistä huolimatta ole löydetty, sillä laskelmien mukaan se on luotu, jotta hänen kaltaisensa Seldonin-suunnitelman muuttujat poistettaisiin. Etsinnät eivät kuitenkaan tuota tulosta. Muuli päättää kuitenkin yrittää vielä tavalla, jota ei ole aiemmin kokeillut, ja lähettää matkaan kenraalinsa Han Prichterin ja Bail Channisin, jonka tunteita hän ei poikkeuksellisesti ole käsitellyt. Muuli uskoo, että hänen ihmisiin istuttamansa pelon tunne aiheuttaa sen, ettei kukaan tosissaan etsi Toista Säätiötä ja käytä aivojensa koko potentiaalia siihen. Vain täysin käännyttämättömät aivot saattavat löytää Toisen Säätiön.
Juoni > Säätiö etsii

Tarina sijoittuu sata vuotta edellisen osan jälkeiseen aikaan. Muulin valtakunta on romahtanut, vaikka hänen hallintoplaneettansa Kalganin johtajat käyttävät edelleenkin itsestään Muulin arvonimeä Ensimmäinen kansalainen. Ensimmäinen Säätiö on noussut jälleen kukoistukseensa, mutta uusi kriisi lähestyy. Säätiö on tajunnut, että Toinen Säätiö tarkkailee heidän liikkeitään joka hetki ja estää heitä tuhoutumasta. Toinenkin Säätiö on huomannut tämän ja sen psykologit tajuavat, että ilman määrätietoista etenemistä Säätiö ei tule ikinä muodostamaan seuraavaa Imperiumia. He päättävät kokeilla hyvin riskialtista suunnitelmaa, jonka onnistumistodennäköisyys on pieni, mutta jonka pitäisi siirtää Säätiö takaisin Hari Seldonin ennalta suunnittelemalle kehityspolulle.
Toimitusministeristö

Suomessa toimitusministeristö on hallitus, jolla ei ole varmaa kansanedustuslaitoksen parlamentaarista luottamusta ja jonka ei odoteta tekevän uusia poliittisia toimia. Toimitusministeristön asemasta ei kuitenkaan ole nimenomaisia säännöksiä, vaan sen asemaa määrittävät valtiosääntötulkinnat ja -käytännöt.
Alun perin toimitusministeristöllä on tarkoitettu hallitusta, joka on jättänyt eronpyyntönsä, mutta joka silti jatkaa toistaiseksi toimintaansa, yleensä valtionpäämiehen pyynnöstä, kunnes uusi hallitus on saatu muodostetuksi. Täten hallitus- ja hallintovallan käytössä ei voi syntyä tilannetta, jolloin toimivaltaista hallitusta ei olisi. Laajentuneessa merkityksessä toimitusministeristöllä voidaan tarkoittaa myös tasavallan presidentin nimittämää virkamieshallitusta, jolla ei alun perinkään ole selvää parlamentaarista pohjaa.
Parlamentarismin periaatteen mukaisesti valtioneuvoston jäsenten on nautittava eduskunnan luottamusta. Jos eduskunta antaa hallitukselle tai jollekulle sen ministerille epäluottamuslauseen, esimerkiksi välikysymyksen yhteydessä, hallituksen tai ministerin on jätettävä eronpyyntönsä.  Tapaukset, joissa hallitus on kaatunut eduskunnan nimenomaisesti antamaan epäluottamuslauseeseen, ovat kuitenkin olleet harvalukuisia. Paljon yleisempää on ollut, että hallitus on jättänyt eronpyyntönsä, kun jokin hallituksen tärkeänä pitämä esitys ei ole tullut eduskunnassa hyväksytyksi tai muutoin on ilmeistä, että hallituksella ei ole riittävää kannatusta. Lisäksi, vaikka asiasta ei valtiosäännössä olekaan nimenomaista säännöstä, on vakiintunut tavaksi, että eduskuntavaalien jälkeen hallitus jättää aina eronpyyntönsä riippumatta vaalien tuloksesta. Tämä onkin viime vuosikymmeninä ollut yleisin syy hallituksen eroamiseen, sillä vuodesta 1983 lähtien useimmat hallitukset ovat istuneet koko vaalikauden. Aikaisemmin oli tapana, että hallitus "jätti paikkansa käytettäväksi" myös tasavallan presidentin vaihduttua tai uuden toimikauden alettua.
Kun Suomessa vanha hallitus on pyytänyt eroa, se yleensä jatkaa toimitusministeristönä, kunnes uusi hallitus on saatu muodostettua. Näin tapahtuu muun muassa eduskuntavaalien jälkeen, kun vaalien tulos on vahvistettu, jolloin vanha hallitus esittää eronpyynnön, minkä jälkeen tasavallan presidentti kuitenkin säännönmukaisesti kehottaa sitä jatkamaan toimitusministeristönä, kunnes kansanedustuslaitoksen uudet ja uudelleen valitut kansanedustajat pääsevät yhteisymmärrykseen uudesta hallituksesta, jolloin sellainen sitten nimitetään.lähde?
Toimitusministeristötilassa olevan valtioneuvoston jäsentä voidaan kutsua toimitusministeriksi. Nimitys ei ole virallinen, koska ministerillä on samat valtuudet kuin ennenkin. Valtuuksistaan huolimatta hänen ei odoteta tekevän suuria poliittisia ratkaisuja ministeriönsä päällikkönä, koska luottamusta nauttivan hallituksen synnyttyä hänen tehtäväänsä voi hoitaa joku toinen.lähde?
Toimivalta

Toimitusministeristön asemasta ei ole nimenomaisia säännöksiä, ja toimitusministeristöllä on muodollisesti sama toimivalta kuin hallituksella ennen sen eronpyyntöä. Toimitusministeristövaiheessa hallituksen ei kuitenkaan odoteta tekevän uusia poliittisia ratkaisuja tai aloitteita.
Toimitusministeristön katsotaan voivan hoitaa välttämättömät juoksevat rutiiniasiat ja sellaiset kiireelliset asiat, joiden ratkaisua ei voida siirtää uudelle hallitukselle. Toimitusministeristö ei kuitenkaan enää toteuta hallitusohjelmaa.
Toimitusministeristö voi esimerkiksi antaa valtioneuvoston asetuksia ja tehdä hallintopäätöksiä, joihin ei liity merkittävää yhteiskunnallisen tarkoituksenmukaisuuden harkintaa. Toisaalta vakiintuneesti katsotaan, että toimitusministeristö ei voi päättää nimittämisestä korkeimpiin valtion virkoihin.
Poikkeuksellisia ratkaisuja on kuitenkin tehty. Esko Ahon hallituksen ollessa vuonna 1995 viimeistä päivää toimitusministeristönä kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Kääriäinen nimitti erityisavustajansa Jussi Yli-Lahden kauppa- ja teollisuusministeriöön ylitarkastajaksi. Vuonna 2003 Paavo Lipposen toisen hallituksen aikainen liikenne- ja viestintäministeri Kimmo Sasi taas vaihtoi VR:n hallituksen melkein kokonaan samana päivänä, kun hallituksesta tuli toimitusministeristö.
Historia

Nykyisin kaikista Suomen hallituksista tulee eduskuntavaalien jälkeen toimitusministeristöjä. Kesken vaalikauden toimitusministeristö voi syntyä esimerkiksi hallitusneuvottelujen epäonnistuessa tai hallituksen hajotessa.
Vakiintuneen käytännön mukaan hallitus jättää eduskuntavaalien jälkeen aina eronpyyntönsä riippumatta vaalien tuloksesta. Vielä 1930-luvulla näin ei kuitenkaan aina tapahtunut. Niinpä vuonna 1932 nimitetty Kivimäen hallitus jatkoi toimintaansa vuoden 1933 vaalien jälkeenkin, sillä presidentti Svinhufvud salli sen jatkaa ja myös oppositiossa olleet sosiaalidemokraatit hyväksyivät ratkaisun, koska tuolloisessa sisäpoliittisessa tilanteessa käytännössä ainoana vaihtoehtona olisi ollut vielä oikeistolaisempi hallitus. Tämä hallitus erosikin vasta seuraavien vaalien jälkeen syksyllä 1936 ja silloinkin vasta tehtyään eräistä Suomen rikoslakiin ja sotaväen rikoslakiin esittämistään muutoksista luottamuskysymyksen.
Virkamieshallituksia ovat olleet Suomen historiassa muun muassa  Lehdon hallitus vuosina 1963–1964, Auran I hallitus vuonna 1970, Auran II hallitus vuosina 1971–1972 ja Liinamaan hallitus vuonna 1975.
Vuonna 2019 Juha Sipilä esitti hallituksensa eronpyynnön 8. maaliskuuta maakunta- ja soteuudistuksen jatkamisen kaaduttua, ja hallitus muuttui toimitusministeristöksi. Uutta poliittista hallitusta ei kuitenkaan alettu muodostaa, sillä seuraaviin eduskuntavaaleihin oli aikaa enää noin kuukausi. Alle vuosi Sipilän eronpyynnön jälkeen Sipilän seuraaja Antti Rinne pyysi hallituksensa eroa 3. joulukuuta 2019. Rinteen hallitus jatkoi toimitusministeristönä viikon verran kunnes uusi Marinin hallitus nimitettiin.
Tokugawa Iemochi

Tokugawa Iemochi
Tokugawa Iemochi (jap. 徳川 家茂, 1846–1866) oli Japanin Tokugawa-shōgunaatin neljästoista shōgun. Hän toimi asemassaan vuodesta 1858 vuoteen 1866. Shōgun Tokugawa Iesada kuoli ilman jälkeläisiä, joten hänen seuraajansa valittiin Tokugawan kadettisuvuista. Vasta kaksitoistavuotias Iemochi nousi  Kiin kadettisuvun jäsenenä toisen ehdokkaan Hitotsubashi Keikin ohi ja Iemochista tuli shōgun.
Kōbu-gattaina tunnetun, hovin ja bakufun lähentämistä tavoittelevan, liikkeen aikana Iemochi meni naimisiin keisari Kōmein nuoremman sisaren, prinsessa Kazun kanssa. Vuonna 1862 Hitotsubashi Keiki nimitettiin nuoren shōgunin holhoojaksi (kōken). Iemochin kauden aikana bakufu lievensi sankin kōtai-järjestelmän määräyksiä niin, että daimioiden ei tarvinnut viettää Edossa kuin yhden vuoden kolmesta. Toisin kuin aikaisemmin, heillä oli myös lupa viedä perheensä pois Edosta. Muutoksen tarkoitus oli antaa daimoille mahdollisuus valmistautua mahdollisena pidettyyn sotaan ulkomaalaisia vastaan.
Tokugawa Iemochi menehtyi sairauteen Osakan linnassa 29. elokuuta 1866. Hänen kuolemansa pidettiin kuitenkin salaisuutena 28. syyskuuta asti. Iemochi oli kuollessaan kaksikymmentävuotias. Iemochin monarkki oli Japanin keisari Komei. Hänen seuraajakseen valittiin Hitotsubashi Keiki, joka otti shōguniksi nousunsa yhteydessä nimekseen Tokugawa Yoshinobu.
Tuija Toivonen

Tuija Sisko Annele Toivonen (vuosina 1985–1988 Jousimaa, s. 22. syyskuuta 1958 Elimäki) on suomalainen kestävyysjuoksija, jonka päämatka oli maratonjuoksu.
Helsingin MM-kisoissa 1983 Toivonen sijoittui kahdeksanneksi ja Los Angelesin olympialaisissa 1984 kymmenenneksi. Hän osallistui myös Ateenan EM-kisoihin 1982, Rooman MM-kisoihin 1987, Soulin olympialaisiin 1988 sekä maastojuoksun MM- ja EM-kilpailuihin.
SM-kilpailuista Toivosella on yhteensä 14 kultaa ja kaiken kaikkiaan 27 mitalia. Suomen ennätyksiä Toivonen juoksi 3 000, 5 000 ja 10 000 metrillä sekä maratonilla. Hän lopetti uransa vuonna 1996, jolloin tavoitteli vielä paikkaa Atlantan olympialaisiin, mutta ei tullut valituksi. Samana syksynä hän osallistui vielä Suomi–Ruotsi-maaotteluun yhdeksännen kerran.
Toivonen edusti urallaan Riihimäen Kiskoa ja Helsingin Kisa-Veikkoja ja häntä valmensi Esko Toivonen. Vuosina 1985–1988 Tuija Toivonen tunnettiin nimellä Tuija Jousimaa, kun hän oli naimisissa estejuoksijana tunnetun Ilpo Jousimaan kanssa.
SM-mitalit

Kalevan kisat
1 500 m
Hopeaa 1988
3 000 m
Kultaa 1980, 1984
Hopeaa 1981, 1982, 1983, 1985, 1986
Pronssia 1987, 1991
10 000 m
Kultaa 1984, 1985, 1987, 1988
Hopeaa 1983, 1991
Maraton
Kultaa 1980, 1982
Maastojuoksu
Kultaa 1983, 1984, 1985, 1987, 1988, 1989
Hopeaa 1982, 1986, 1996
Halli-SM
1 500 m
Pronssia 1980, 1982, 1984
3 000 m
Kultaa 1982, 1983, 1985
Hopeaa 1988
Toiset 48 tuntia

| Toiset 48 tuntia> Another 48 Hrs. |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Hill
Käsikirjoittaja:   John Fasano  Larry Gross  Jeb Stuart 
Tuottaja:   Lawrence Gordon  Robert D. Wachs 
Säveltäjä:  James Horner
Kuvaaja:  Matthew F. Leonetti
Leikkaaja:   Donn Aron  Carmel Davies  Freeman A. Davies 
Pääosat:   Eddie Murphy  Nick Nolte 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Eddie Murphy Productions  Paramount Pictures 
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:   8. kesäkuuta 1990  3. elokuuta 1990 (Suomi) 
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  153 518 974 USD
Edeltäjä:  48 tuntia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Toiset 48 tuntia on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva ja jatko-osa elokuvalle 48 tuntia. Elokuvan päätähtinä jatkavat Eddie Murphy ja Nick Nolte. Muita elokuvan tähtiä ovat Brion James, Kevin Tighe, Ed O'Ross ja Andrew Divoff. Elokuvan on ohjannut Walter Hill.
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuosia ensimmäisen elokuvan jälkeen. Reggie Hammond (Eddie Murphy) on vapautumassa vankilasta. Poliisi Jack Cates (Nick Nolte) yrittää saada Hammondin avukseen selvittämään rikosta, mutta tämä ei suostu ellei Cates palauta hänelle rahoja joita Cates lupasi säilyttää ensimmäisen elokuvan lopussa. Heidän täytyy löytää huumelordi, joka kutsuu itseään nimellä ”Ice Man”. Heillä on jälleen vain 48 tuntia aikaa ratkaista rikos ja pysäyttää huumelordi.
Hammond nousee vankilan edestä bussiin joka joutuu moottoripyöräjengiläisten hyökkäyksen kohteeksi. Yksi jengiläisistä on Richard "Cherry" Ganz jonka veljen Albert Ganzin Jack Cates ampui ensimmäisen elokuvan lopussa.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Toiset 48 tuntia saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Roosa Toivonen

| Roosa Toivonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1971 (ikä 53)
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Avain Italiaan
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Roosa Toivonen (taiteilijanimeltään Rosa Karo, s. 9. kesäkuuta 1971) on suomalainen elokuvaohjaaja.
Toivosen elokuva Avain Italiaan (engl. The Italian Key) voitti pääpalkinnon Los Angelesin Feel Good -elokuvafestivaaleilla vuonna 2011.
Toivonen on juontanut yhdessä Wenzel Hagelstamin kanssa televisio-ohjelmaa Antiikkia, antiikkia.
Toivonen on yksi vuoden 2007 Eurovision laulukilpailun ohjelmanumeroiden välissä esitettyjen postikorttien ohjaajista.
Toivosen isä on toimittaja Seppo Toivonen ja äiti päätoimittaja Leena Karo. Arkkitehti ja muusikko Tuomas Toivonen on Roosa Toivosen veli.
Aiheesta muualla

Ykkösen aamu-tv: The Italian Key -elokuvan ohjaaja Rosa Karo YLE.fi Areena.  9.5.2011.[vanhentunut linkki]
Roosa Toivonen Suomileffa.fi-sivustolla suomileffa.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet
Tokio (sarjakuva)

| Tokio> Spirou à Tokyo |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jean-David Morvan
Kuvittaja:  José-Luis Munuera
Kieli:  ranska
Genre:  sarjakuva
Kustantaja:  Dupuis
Julkaistu:  2006
Sivumäärä:  62
ISBN:  2-8001-3844-0
Suomennos
Suomentaja:  Antti Pajunen
Kustantaja:  Egmont
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  464
ISBN:  952-469-636-3
Sarja: Pikon ja Fantasion seikkailuja
Edeltävä:  Taistelu kuolemattomuudesta
Seuraava:  Zorbulin lähteillä
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tokio (ransk. Spirou à Tokyo) on vuonna 2006 ilmestynyt Piko ja Fantasio -sarjan albumi. Sarjakuvan on käsikirjoittanut Jean-David Morvan ja piirtänyt José-Luis Munuera.
Aiheesta muualla

Wade Koivurinne: Piko ja Fantasio Japanissa. Kvaak.fi 14.4.2007.
Tityrat

| Tityrat |
| --- | --- |
 Naamiotityra (Tityra semifasciata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tityrat  Tityridae  G. R. Gray, 1840
Katso myös
   Tityrat Wikispeciesissä   Tityrat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tityrat (Tityridae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Heimon lajit on aikaisemmin luokiteltu kuuluviksi kontingojen, tanssijoiden tai tyrannien heimoihin. Molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella ne kuitenkin muodostavat monofyleettisen ryhmän tityroiden heimona. BirdLife Suomen luokituksen mukaan tityroihin kuuluu 7 sukua ja 35 lajia.
Tityroita tavataan Keski- ja Etelä-Amerikasta. Ne ovat ulkonäöltään ja elintavoiltaan epäyhtenäinen ryhmä lintuja. Useimmat ovat ruskeankirjavia, mutta osa linnuista on hyvinkin värikkäitä. Lajit elävät monenlaisissa metsäympäristöissä. Tityralajien ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset, mutta eräät lajit syövät myös hedelmiä.
Suvut ja lajit > Bekardit Pachyramphus

| --- | --- |
 Haavabekardi Pachyramphus minor  Harmaakulmabekardi Pachyramphus castaneus  Harmaabekardi Pachyramphus rufus  Jamaikanbekardi Pachyramphus niger  Kanelibekardi Pachyramphus cinnamomeus  Keltaposkibekardi Pachyramphus xanthogenys  Kirjobekardi Pachyramphus versicolor  Liuskebekardi Pachyramphus spodiurus  Lyijybekardi Pachyramphus homochrous:  Meksikonbekardi Pachyramphus major  Nokibekardi Pachyramphus validus  Nokiselkäbekardi Pachyramphus surinamus  Pikibekardi Pachyramphus polychopterus  Ruusubekardi Pachyramphus aglaiae  Tuhkabekardi Pachyramphus marginatus  Viherbekardi Pachyramphus viridis  Vuoribekardi Pachyramphus albogriseus
Suvut ja lajit > Kirjokotingat Iodopleura

Brasiliankirjokotinga Iodopleura pipra
Guayanankirjokotinga Iodopleura fusca
Kirjokotinga Iodopleura isabellae
Suvut ja lajit > Laulutyrannit Laniocera

Ruostelaulutyranni Laniocera rufescens
Tuhkalaulutyranni Laniocera hypopyrra
Suvut ja lajit > Surukit Schiffornis

| --- | --- |
 Guayanansurukki Schiffornis olivacea  Harmaapääsurukki Schiffornis major  Pronssisurukki Schiffornis aenea  Rastassurukki Schiffornis turdina:  Ruostesiipisurukki Schiffornis stenorhyncha  Ruskosurukki Schiffornis veraepacis  Sammalsurukki Schiffornis virescens
Suvut ja lajit > Tityrat Tityra

Hopeatityra Tityra cayana
Mustalakkitityra Tityra inquisitor
Naamiotityra Tityra semifasciata
Valkopyrstötityra Tityra leucura
Suvut ja lajit > Lajeja, joilla on oma sukunsa

Lepinkäiskotinga Laniisoma elegans
Valkovatsatyranni Xenopsaris albinucha
Ranskan naisten koripallomaajoukkue

Ranskan naisten koripallomaajoukkue edustaa Ranskaa koripallon naisten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Ranskan koripalloliitto.
Ranska sai pronssia ensimmäisissä naisten MM-kilpailuissa Chilessä 1953 sijoituttuaan kuuden joukkueen loppusarjassa Yhdysvaltojen ja Chilen jälkeen kolmanneksi. Se on edelleen joukkueen ainoa MM-mitali.
Olympialaisissa Ranskan joukkue on esiintynyt kolme kertaa. Sydneyssä 2000 se hävisi puolivälieräottelussa Etelä-Korealle. Lontoossa 2012 Ranska saavutti hopeaa hävittyään loppuottelussa Yhdysvalloille 50–86. Rio de Janeirossa 2016 Ranska hävisi pronssiottelussa Serbialle 63–70 ja sijoittui neljänneksi.
Ranska saavutti ensimmäisen EM-mitalinsa Alankomaiden kisoissa 1970. Se voitti välierässä Bulgarian pistein 69–64, mutta hävisi loppuottelussa Neuvostoliitolle 33–94. Italian kisoissa 1993 Ranska sai hopeaa: voitettuaan välierässä Italian 56–54 se hävisi loppuottelussa Espanjalle 53–63. Puolassa 1999 Ranska kukisti välieräottelussa Slovakian 66–39, mutta hävisi loppuottelussa Puolalle 56–59.
Ranska voitti ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa kotikisoissaan 2001. Se kukisti välierässä Liettuan 74–55 ja Le Mansissa pelatussa loppuottelussa Venäjän 73–68. Ranska voitti Euroopan-mestaruuden myös Latviassa 2009. Kukistettuaan välierässä Valko-Venäjän 64–56 se voitti Riiassa pelatussa loppuottelussa Venäjän 57–53. Puolan kisoissa 2011 Ranska sijoittui kolmanneksi voitettuaan pronssiottelussa Tšekin 63–56.
Viisissä viimeisissä EM-kilpailuissa Ranska on saavuttanut hopeaa. Vuoden 2013 kotikisoissaan se hävisi loppuottelussa Espanjalle 69–70. Unkarissa ja Romaniassa käydyissä vuoden 2015 EM-kisoissa Ranska hävisi loppuottelussa Serbialle 68–76. Tšekin EM-kisoissa 2017 loppuottelussa oli vastassa Espanja ja tappiolukemat olivat 55–71. Vuoden 2019 loppuottelussa Ranska hävisi Espanjalle 66–86 ja vuoden 2021 loppuottelussa Serbialle 54–63.
Arvokilpailut > Olympialaiset

2000: viides
2012: hopeaa
2016: neljäs
Arvokilpailut > Maailmanmestaruuskilpailut

1953: pronssia
1964: kymmenes
1971: kuudes
1979: seitsemäs
1994: yhdeksäs
2002: kahdeksas
2006: viides
2010: kuudes
2014: seitsemäs
2018: viides
Arvokilpailut > Euroopan-mestaruuskilpailut

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  1938 : neljäs  1950 : neljäs  1952 : seitsemäs  1954 : kuudes  1956 : seitsemäs  1958 : kuudes  1962 : kahdeksas  1964 : kymmenes  1966 : yhdestoista  1968 : yhdestoista  1970 : hopeaa  1972 : neljäs  1974 : seitsemäs  1976 : neljäs  1978 : neljäs  1980 : alemmassa loppusarjassa  1985 : kahdeksas |   |  1987 : kahdeksas  1989 : kahdeksas  1993 : hopeaa  1995 : ensimmäinen kierros  1999 : hopeaa  2001 : kultaa  2003 : viides  2005 : viides  2007 : kahdeksas  2009 : kultaa  2011 : pronssia  2013 : hopeaa   2015 : hopeaa   2017 : hopeaa   2019: hopeaa   2021: hopeaa |
Ranskan naisten maajoukkue

Ranskan naisten maajoukkue EM-kisoissa 2013.
Aiheesta muualla

Ranskan koripalloliiton virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Rantalentopallo

Rantalentopallo-ottelu käynnissä Espanjassa.
Rantalentopallo eli beach volley on lentopallon muunnos, jota pelataan kaksihenkisin joukkuein hiekka-alustalla. Pelialueen koko on kahdeksan kertaa kahdeksan metriä ja verkon korkeus sama kun lentopallossa. Lentopallosta poiketen torjunta lasketaan yhdeksi kosketukseksi.