stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ison-Britannian laivaston ilmavoimat
Historia > Laivaston ilmavoimat > Sodan jälkeen

Lähes välittömästi toisen maailmansodan päätyttyä Euroopassa ja Tyynellämerellä alkoi joukkojen supistaminen. Sodan päättyessä palveluksessa oli 74 ensilinjan laivuetta ja 59 tukialusta, joille laivueita oli sijoitettu. Lentokoneita oli palveluksessa 3 700 ja henkilöstöä 72 000 sijoitettuna kaikkiaan 56 tukikohtaan ympäri maailmaa. Tukikohtiin on laskettu mukaan siirrettävät tukikohdat (engl. Mobile Naval Air Bases, MONAB) Australiassa.
Vuoden 1947 alussa oli aktiivipalveluksessa olevia ensilinjan laivueita ainoastaan kaksitoista. Laivueet oli pääosin sijoitettu pareittain Lentotukialusrykmentteihin kuudelle kevyelle lentotukialukselle (HMS Triumph, HMS Ocean, HMS Theseus, HMS Glory, HMS Venerable ja HMS Vengeance), jotka kaikki oli otettu palvelukseen 1945–1946. Kaikki saattuetukialukset oli poistettu palveluksesta.
Laivaston ilmavoimat sai 1940-luvun lopulla palveluskäyttöön ensimmäisen suihkuhävittäjänsä, Sea Vampire -koneen. Kone oli samalla ensimmäinen suihkukone, joka kykeni nousemaan ja laskeutumaan lentotukialukselle. Suihkukoneiden rinnalla laivasto käytti kuitenkin pitkään potkurikoneita, minkä vuoksi Korean sodassa Pohjois-Korean ilmavoimat olivat Ison-Britannian laivastoon nähden teknisesti ylivoimaisia.
Historia > Laivaston ilmavoimat > Korean sota

Pohjois-Korean joukot ylittivät Koreoiden välisen rajan 25. kesäkuuta 1950. Britannia lupasi toteuttaa Yhdistyneiden kansakuntien päätöstä ja lähetti alueelle Japaninmerellä olleen laivasto-osastonsa, joka toimi Korean sodassa osana Yhdysvaltain laivastoa amiraali Joyn alaisuudessa. Kuninkaallisen laivaston runkona oli kevyt tukialus HMS Triumph, jonka ilma-aseen muodosti 12 Supermarine Seafirea ja 12 Fairey Firefly 1:tä.
Triumph otti osaa 25. heinäkuuta hyökkäykseen Haejun lentokentälle ja samoin seuraavana päivänä. Laivaston ilmavoimien lentokoneet osoittautuivat heikoiksi vastustajiksi Pohjois-Korean suihkuhävittäjille ja niiden kantama oli huonompi kuin amerikkalaisten tukialuskoneiden. Triumph siirrettiin partiotehtäviin ja sukellusveneiden torjuntaan.
Triumph oli 12. syyskuuta tukemassa Inchonin maihinnousua. Operaation päättyessä Triumphin koneet oli kulutettu loppuun ja tukialus korvattiin HMS Theseuksella, joka saapui alueelle 5. lokakuuta. Theseuksella oli kannellaan 12 Fairey Firefly AS5 ja 21 Sea Fury FB11 -konetta. Kumpikin konemalli oli suorituskyvyltään parempi kuin Triumphilla olleet. Theseuksen lentokoneet suorittivat noin 3 500 taistelulentoa ennen kuin alus lähti 25. huhtikuuta 1951 paluumatkalle Englantiin.
Theseuksen tilalle alueelle saapui HMS Glory, jonka koneet suorittivat lähes 3 000 taistelulentoa ennen kuin HMAS Sydney vapautti sen alueelta. Glory vapautti vuorostaan Sydneyn 64 päivää myöhemmin. HMS Ocean puolestaan vapautti toukokuussa 1952 Gloryn. Pohjois-Korean käyttöön ottamat MiG-15 -hävittäjät aiheuttivat ongelmia laivaston ilmavoimien lentäjille.
Aselevon allekirjoittamiseen saakka taistelutoimet jatkuivat samanlaisina. Sodan aikana 22 lentokoneiden miehistöjen jäsentä kaatui taisteluissa ja lisäksi 13 sai surmansa onnettomuuksissa. Sodassa helikoptereilla oli ensimmäistä kertaa tärkeä rooli lyhyen kantaman pelastuskoneina ja erilaisissa vartio- ja partiotehtävissä.
Historia > Laivaston ilmavoimat > Uutta kalustoa palvelukseen

Sea Harrier otettiin palveluskäyttöön.
Laivaston ilmavoimat otti käyttöön helikopterit aluksi tukialuksilla ja myöhemmin pienemmillä aluksilla 1960-luvulta alkaen. Nykyään kaikilla vähintään fregattiluokkaan kuuluvilla on helikoptereja.
Historia > Laivaston ilmavoimat > Falklandin sota ja Persianlahden sodat

Falklandin sodassa sekä Wasp-helikopterit että Sea Harrierit olivat merkittävässä tehtävässä tiedustellessaan, suojatessaan aluksia ja joukkoja sekä antaessaan tulitukea.
Persianlahdella Lynx- ja Sea King -helikopterit toimivat moninaisissa taistelua tukevissa tehtävissä.
Laivueet

Kuninkaallisen laivaston ilmailupalvelun yksiköt olivat lentueita, joiden numerointi oli seuraava:
Lentueet 401–439 olivat laivaston lähivalvonta- ja tulenjohtoyksiköitä (engl. Fleet Spotter Flight), jotka oli sijoitettu taistelulaivoille ja risteilijöille.
Lentueet 440–459 olivat myös tiedusteluyksiköitä (engl. Fleet Reconnassaince Flight).
Lentueet numerosta 460 eteenpäin olivat torpedopommittajia (engl. Fleet Torpedo Flight).
Taistelutehtävissä olleet lentueet yhdistettiin laivueiksi 1933. Taistelulaivoilla ja risteilijöillä palvelleet katapultilla laukaistavat koneet yhdisteltiin 1936 700-sarjan lentueiksi. Tuolloin sarjat muodostuivat seuraaviksi:
Lentueissa 700–749 olivat katapultilta laukaistavat koneet (kaikki yhdistettiin 21. tammikuuta 1940 700. laivueeksi)
numerot 750–799: koulutus- ja täydennyskoulutuslaivueet
numerot 800–809: hävittäjälaivueet
numerot 810–819: torpedopommittajalaivueet
numerot 820–859: tiedustelulaivueet
numerot 860–869 kuuluivat aluksi tiedustelulaivueille, mutta myöhemmin niihin muodostettiin hollantilaisten lentäjien laivueet
numerot 870–899: yksipaikkaisilla hävittäjillä varustetut laivueet, mutta numerosarjat 870–879 siirrettiin Kanadan laivaston laivueille.
Numeroiden loppuessa sodan aikana kesken perustettiin uusia lisäämällä sarjoihin ykkönen eteen (1700–1799 ja 1800–1899). Nämä laivueet oli miehitetty pääasiassa Kuninkaallisen laivaston vapaaehtoisen reservin lentäjillä.
1700–1749 torpedopommittajatiedustelulaivueet
1770–1799 kaksipaikkaiset hävittäjät
1810–1829 syöksypommittajat
1830–1899 yksipaikkaiset hävittäjät
Kun katapulttiyksiköt yhdistettiin yhdeksi laivueeksi, numerot 701–749 vapautuivat samalla uudestaan käyttöön. Nämä jaettiin 1943 siten, että otettiin uudelleen 701–710 lentovene- ja kellukekonelaivueille.
Kesäkuussa 1943 laivueita ryhdyttiin yhdistelemään lennostoiksi ja työ saatiin suoritettua loppuun 25. lokakuuta. Britannian Tyynenmeren laivaston lennostoista muodostettiin 30. kesäkuuta 1945 lentoryhmiä amerikkalaisen mallin mukaisesti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fleet Air Arm virallinen sivu
Fleet Air Arm archive
RUM RATION - epävirallinen Royal Navy forum (Arkistoitu – Internet Archive)
Fleet Air Arm Rating Aircrewmans Association
Fleet Air Arm Association
Aircraft Handlers Association (Arkistoitu – Internet Archive)
Telegraphist Air Gunners (TAGS) Association (Arkistoitu – Internet Archive)
British Naval Aviation - ennen, tänään ja huomenna (Arkistoitu – Internet Archive)
Sea Vampire (1945)
Royal Navyn Sea Harrier (1984)
Oliver Leese

| Oliver William Hargreaves Leese |
| --- | --- |
 Kenraaliluutnantti Oliver Leese, Italia 1944
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1894 Lontoo
Kuollut: 22. tammikuuta 1978 Llanrhaeadr, Wales
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Iso-Britannia
Palvelusvuodet:  1914–1947
Komentajuudet:  XXX armeijakunta 8. armeija Liittoutuneiden maavoimat Kaakkois-Aasia
Taistelut ja sodat:  I maailmansota II maailmansota
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Kunniamerkit:  KCB CBE DSO
Oliver Leese (oikealla) Sir Henry Maitland Wilsonin seurassa.
Oliver William Hargreaves Leese (27. lokakuuta 1894 – 22. tammikuuta 1978) oli brittiläinen kenraaliluutnantti toisessa maailmansodassa.
Leese kävi koulua Eton Collegessa ja liittyi ensimmäisen maailmansodan syttyessä Coldstream Guards -rykmenttiin. Hän haavoittui Ranskassa Sommen hyökkäyksessä 1916. Sodan jälkeen hän jäi armeijan palvelukseen.
Toisen maailmansodan alkaessa hän oli kouluttajana Intiassa, jonka jälkeen toimi prikaatinkomentajana sekä esikuntaupseerina. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja tammikuussa 1941 hänet nimitettiin skottilaisen 15. divisioonan komentajaksi. Hän oli kaartin panssaridivisioonan komentaja sen perustamisen ja koulutuksen ajan 17. toukokuuta 1941 – 12. syyskuuta 1942. Myöhemmin samana vuonna hän osallistui menestyksellisesti divisioonankomentajana taisteluihin Rommelin Afrikakorpsia vastaan El Alameinin ja Sisilian taisteluissa. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin XXX armeijakunnan komentajaksi.
Leese vastaanottaa kentällä ritarinarvonsa kuningas Yrjö VI:lta.
Kun kenraali Bernard Montgomery lähti 8. armeijan komentajan paikalta vuonna 1943 valmistelemaan liittoutuneiden hyökkäystä Normandiaan, Leese nimitettiin hänen seuraajakseen. Leese oli 8. armeijan komentajana 31. joulukuuta 1943 – 30. syyskuuta 1944 muun muassa Monte Cassinon taistelussa, jossa saksalaiset sotamarsalkka Albert Kesselringin joukot pakotettiin perääntymään Italiasta. Vuonna 1944 hänet siirrettiin Burmaan liittoutuneiden Kaakkois-Aasian maavoimien ylipäälliköksi. Hän komentajuutensa ei ollut menestyksekäs ja lopulta hänet vapautettiin tehtävistään, kun hän yritti erottaa 14. armeijan komentajan William Slimin, joka siirrettiinkin Leesen tilalle.
Leese jäi armeijasta eläkkeelle 23. tammikuuta 1947 ja tuli myöhemmin tunnetuksi myös puutarhurina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oliver Leese Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Trove
Legio XX Valeria Victrix

Walesista löydetty Legio XX Valeria Victrixin symboli 100-200-luvulta jaa. British Museum
Legio XX Valeria Victrix (Legio XX Valeria Victrix Antoniniana Deciana) oli roomalainen legioona, jonka Augustus perusti noin vuonna 31 eaa.. Legioonan tunnus oli villisika.  Legioonan nimi merkitsee suunnilleen ”Urhea ja voitokas”. Legioona palveli Hispaniassa, Illyriassa ja Germaniassa, kunnes se vuonna 43 jaa. osallistui Britannian valloitukseen. Britanniasta tuli legioonan pysyvä asemapaikka aina 300-luvulle saakka.
Illyriassa Valeria Victrix kuului Tiberiuksen armeijaan, joka taisteli markomanneja vastaan vuonna 6 jaa. Roomalaisten hävittyä Teutoburgin taistelun Valeria Victrix siirrettiin turvaamaan Germanian raja-alueita. Legioonan asemapaikkana oli Oppidum Ubiorum, nykyinen Köln.
Vuonna 43 jaa. Valeria Victrix oli yksi Britannian vallanneista neljästä legioonasta. Legioonan pääasemapaikaksi tuli Camulodunum, nykyisessä Colchesterissa. Vuonna 60 tai 61 Valeria Victrix oli kukistamassa Boudiccan johtamaa kapinaa. On mahdollista, että legioonan nimi Valeria Victrix on peräisin kapinan menestyksellisestä tukahduttamisesta. Britanniassa legioona luultavasti osallistui myös Hadrianuksen vallin rakentamiseen.
Kirjallisuutta

Malone, Stephen James: Legio XX Valeria Victrix. Prosopography, archeology and history.  (BAR International Series 1491)  Oxford:  Archaeopress, 2006.  ISBN 9781841719221
Lefkátas

| Lefkátas> Λευκάτας |
| --- | --- |
 Lefkátaksen niemi mereltä nähtynä.
  Lefkátas 
Muut nimet:  Doukáto (Δουκάτο) Kávos tis Kyrás/Nirás (Κάβος της Κυράς/Νιράς)
Sijainti:  38°35′7″N, 20°33′9″E
Merialue:  Joonianmeri
Valtio
Valtio:   Kreikka
Alue:  Jooniansaaret
Alueyksikkö:  Lefkas
Kunta:  Lefkas
Lefkátas (kreik. Λευκάτας; myös Lefkáta) eli Doukáto (Δουκάτο) tai Kávos tis Kyrás/Nirás (Κάβος της Κυράς/Νιράς) on niemi Lefkaksen saarella Kreikassa. Se on saaren eteläisin kärki ja sitä ympäröi Joonianmeri. Hallinnollisesti niemi kuuluu Lefkaksen kuntaan.
Lefkátaksen niemi sijaitsee Lefkaksen lounaisosassa ja työntyy kohti Kefalonián saarta. Niemeä reunustavat noin 60 metriä korkeat vaaleat kalliojyrkänteet. Niemeltä on hyvä näkymä Kefaloniálle ja Ithakalle. Niemen länsirannikolla sijaitsevat Pórto Katsíkin ja Egkremnoín rannat.
Lefkátaksen niemeä.
Homeros kutsui todennäköisesti samaa niemeä ”valkoiseksi kallioksi”. Niemi on ollut kultti- ja uhripaikka jo mykeneläisellä ajalla. Antiikin ajalla paikan kultin syrjäytti Apollon Leukataksen kultti ja niemen kärjessä oli tälle omistettu temppeli. Kerrotaan, että paikalla olisi heitetty mereen vankeja, joiden kehon ympärille sidottiin lintuja ja hyöheniä. Jos nämä selvisivät hypystä, heidät armahdettiin. Toisaalta kerrotaan, että niemen kärjessä olisi myöhemmin suoritettu kulttimenoja, joihin kuului vapaaehtoinen hyppääminen mereen jyrkänteeltä epäonnisesta rakkaudesta toipumiseksi. Legendan mukaan myös runoilijatar Sapfo olisi suorittanut tällaisen hypyn paikalla. Joidenkin versioiden mukaan hänen tapauksessaan kyseessä olisi kuitenkin ollut itsemurha mereen hyppäämällä.
Nykyisin niemen kärjessä on valkoinen majakka, joka on suurin piirtein antiikin aikaisen temppelin paikalla. Majakka rakennettiin alun perin vuonna 1890. Se tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 1950 ja rakennettiin uudelleen vuonna 1956. Majakan korkeus on 14 metriä ja merenpinnasta laskettuna 70 metriä. Temppelistä on jäljellä vain vähäisiä jäänteitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lefkátas Wikimedia Commonsissa
Suomen läänit

Suomen läänit olivat valtionhallinnon aluejako, joka oli käytössä vuodesta 1634 vuoteen 2009. Ne korvasivat keskiaikaiset linnaläänit. Kunkin läänin toimintaa johti lääninhallitus, jonka johdossa oli maaherra.
Läänit lakkautettiin 31. joulukuuta 2009 ja niiden tehtävät siirtyivät aluehallintovirastoille sekä elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksille.
Läänit Suomen suuriruhtinaskunnassa 1809–1917

Suomi siirtyi Ruotsilta Venäjän vallan alle vuonna 1809 jolloin siitä muodostettiin autonominen suuriruhtinaskunta. Oulun lääni laajeni nyt suuresti, kun siihen liitettiin Västerbottenin läänistä hallinnoidut Kemin Lappi,  Tornion Lapin itäosa ja Tornionlaakson itäpuoli. Venäjän aikaisemmin valtaama Vanha Suomi yhdistettiin vuonna 1812 suuriruhtinaskuntaan uutena Viipurin lääninä. Keisari Nikolai I:n määräyksestä Suomen läänijakoon tehtiin vuonna 1831 huomattavia muutoksia. Tällöin vanha Uudenmaan ja Hämeen lääni jaettiin kahtia, Hämeen lääniksi ja Uudenmaan lääniksi. Uuden­maan lääniin liitettiin myös etelä­osa siihen­astisesta Kymenkartanon läänistä. Pää­asiassa Kymen­kartanon läänin keski- ja pohjois­osista muodostettiin Mikkelin lääni, johon liitettiin myös alueita Viipurin läänistä ja Savon ja Karjalan läänistä. Savon ja Karjalan läänin jäljelle jääneistä osista tuli Kuopion lääni.
Vuoden 1832 alusta Suomen kahdeksan lääniä olivat siis seuraavat:
Uudenmaan lääni
Hämeen lääni
Turun ja Porin lääni
Viipurin lääni
Mikkelin lääni (Mikkeli pääkaupungiksi vasta 1.4.1843)
Kuopion lääni
Vaasan lääni
Oulun lääni.
Läänien rajoja muutettiin jonkin verran tämän jälkeenkin. Niinpä esimerkiksi Tampere siirrettiin vuonna 1870 Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kartta L Läänit 1809–1812 1. Turun ja Porin lääni 2. Uudenmaan ja Hämeen lääni 3. Oulun lääni 4. Kymenkartanon lääni 5. Vaasan lääni 6. Savon ja Karjalan lääni   | Kartta M Läänit 1812–1831 1. Turun ja Porin lääni 2. Uudenmaan ja Hämeen lääni 3. Oulun lääni 4. Kymenkartanon lääni 5. Vaasan lääni 6. Savon ja Karjalan lääni 7. Viipurin lääni  | Kartta N Läänit 1831–1917 1. Turun ja Porin lääni 2. Uudenmaan lääni 3. Oulun lääni 4. Mikkelin lääni 5. Vaasan lääni 6. Kuopion lääni 7. Viipurin lääni 8. Hämeen lääni |
Läänit itsenäisessä Suomessa 1917–2009 > Toteutumattomat hankkeet

Suomen itsenäisyyden ajan alkuvaiheessa suunniteltiin Helsingin läänin, Keski-Pohjanmaan läänin ja Korsholman läänin perustamista.
Vuonna 1962 säädettiin laki, jonka mukaan kaksi uutta lääniä, Tampereen ja Satakunnan läänit olisi voitu perustaa asetuksella sen jälkeen, kun valtion tulo- ja menoarviossa oli myönnetty tarkoitukseen määrä­rahat. Samalla olisi Turun ja Porin läänin jäljelle jääneen osan nimi muutettu Turun lääniksi. Näitä lain mahdollistamia uusia läänejä ei kuitenkaan ollut perustettu, ennen kuin hallitus vuonna 1986 antoi edus­kunnalle uuden esityksen laiksi lääni­jaosta. Tämän esityksen mukaisesti olisi perustettu kolme uutta lääniä: Pirkanmaan lääni, joka vastasi aiemman lain mukaista Tampereen lääniä, Sata­kunnan lääni ja Kainuun lääni.
Eduskunnan laki- ja talousvaliokunta kuitenkin asettui mietinnössään vastustamaan uusien läänien perustamista, ja sen mukaisesti eduskunta päätti niukalla äänten­enemmistöllä (91–89) hylätä suunnitelmat uusien läänien perustamiseksi. Vuonna 1962 annettu laki kumottiinkin uudella lailla lääni­jaosta, jossa lueteltiin vain tuolloin jo toiminnassa olleet läänit.
Läänit itsenäisessä Suomessa 1917–2009 > Lääniuudistus, suurläänit ja läänien lakkauttaminen

Suomessa toteutettiin 1. syyskuuta 1997 suuri lääniuudistus, joka vähensi läänien määrän kahdestatoista kuuteen. Lääniuudistus johti siihen, että läänijako enimmäkseen menetti merkityksen aluejakona ja vastaavasti maakuntajaon merkitys aluejakona kasvoi. Esimerkiksi läänien sisääntulokylteistä teiden varsilla luovuttiin ja otettiin sen sijaan käyttöön maakuntien sisääntulokyltit, ja tämä koski uudistuksessa ennalla pysyneitäkin läänejä ja niiden käsittämiä maakuntia. Niin ikään metsäpalovaroitukset alettiin Lapin maakuntaa lukuun ottamatta antaa maakunnittainlähde?.
Uuteen Etelä-Suomen lääniin liitettiin Uudenmaan lääni, Kymen lääni, Hämeen läänistä Kanta-Häme ja lääniin kuuluneet Päijät-Hämeen kunnat sekä Mikkelin läänistä Heinolan seutukunta. Läänin pääkaupungiksi tuli Hämeenlinna.
Uuteen Länsi-Suomen lääniin liitettiin Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni, Keski-Suomen lääni sekä Hämeen lääniin kuuluneet Pirkanmaan kunnat. Läänin pääkaupungiksi tuli Turku.
Uuteen Itä-Suomen lääniin liitettiin Kuopion lääni, Pohjois-Karjalan lääni sekä Mikkelin lääni lukuun ottamatta Heinolan seutukuntaa. Läänin pääkaupungiksi tuli Mikkeli.
Oulun lääni, Lapin lääni ja Ahvenanmaan lääni pysyivät uudistuksessa alueiltaan muuttumattomina.
Lääniuudistusta perusteltiin julkishallinnon keventämisellä ja 20 %:n säästöillä hallintokuluissa. Uudistusta kritisoitiin kuitenkin siitä, että virallisten maakuntien luominen itse asiassa lisäsi uuden hallintokerroksen ja hallintokulujen säästö vaihteli todellisuudessa laskutavasta riippuen nollasta kymmeneen prosenttiin. Uusien läänien nimien katsottiin myös olevan vailla siteitä Suomen perinteisiin alueisiin.
Läänit toimivat valtion keskushallinnon toimeenpanoeliminä ja valvoivat, että kunnat panivat toimeen valtionhallinnon päätökset alueilla. Lääninhallitus toimi seitsemän kansallisen ministeriön aluehallintona seuraavilla alueilla:
sosiaalituki ja terveydenhuolto
opetus ja kulttuuri
poliisi
pelastuspalvelut
liikenne
kilpailu ja kuluttajan asiat
oikeudenhallinto.
Läänijako siirtyi lopullisesti historiaan 31. joulukuuta 2009, jolloin kaikki läänit lakkautettiin. Niiden tilalle perustettiin aluehallintovirastot ja elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskukset.
Aluemuutokset

Kun läänien aluejakoon tehtiin muutoksia, niin joissain tapauksissa lääni jatkoi muodollisesti toimintaansa entisellään, mutta sen alue oli muutoksen jälkeen täysin erilainen. Tällaisia tapauksia ovat seuraavat:
Uudenmaan ja Hämeen lääni 1775. Läänistä erotettiin Keski-Suomi uuteen Vaasan lääniin ja lääniin liitettiin suuri osa Ylä-Satakuntaa Turun ja Porin läänistä.
Turun ja Porin lääni 1775. Läänistä erotettiin suuri osa Ylä-Satakuntaa Uudenmaan ja Hämeen lääniin ja Ähtärin seutu uuteen Vaasan lääniin.
Oulun lääni 1809.  Lääniin liitettiin Lapin historiallinen maakunta ja Tornionlaakson itäpuoli Västerbottenin läänistä.
Oulun lääni 1938.  Läänistä erotettiin Lappi omaksi läänikseen.
Kuopion lääni 1960.  Läänistä erotettiin  Pohjois-Karjala omaksi läänikseen.
Vaasan lääni 1960.  Läänistä erotettiin  Keski-Suomi omaksi läänikseen.
Jonkin verran vähäisemmistä, mutta silti huomattavista muutoksista voidaan mainita seuraavat:
Uudenmaan ja Hämeen lääni 1747. Läänistä erotettiin Sysmä ja osa Hollolaa uuteen Kymenkartanon ja Savon lääniin.
Viipurin lääni 1831. Läänistä erotettiin Savonlinna ja Mäntyharju uuteen Mikkelin lääniin.
Turun ja Porin lääni 1870. Läänistä erotettiin Tampereen seutu Hämeen lääniin.
Hämeen lääni 1870. Lääniin liitettiin Tampereen seutu Turun ja Porin läänistä.
Turun ja Porin lääni 1918. Läänistä erotettiin Ahvenanmaa omaksi läänikseen.
Uudenmaan lääni 1949. Läänistä erotettiin läntinen Kymenlaakso neljä vuotta aikaisemmin perustettuun Kymen lääniin.
Hämeen lääni 1960–1993. Tällä aikavälillä lääni koki lukuisia aluemenetyksiä ja alueliitoksia. Ks. karttaa artikelissa Hämeen lääni.
Turun ja Porin lääni 1993. Läänistä erotettiin Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kihniö, Mouhijärvi, Parkano ja Viljakkala Hämeen lääniin.
Kirjallisuutta

Lääninhallinto 350 vuotta – Länsförvaltningen 350 år.  Helsinki:  Sisäasiainministeriö, 1986.  ISBN 951-46-8896-1
Suomen keskushallinnon historia 1809–1996.  Helsinki:  Hallintohistoriakomitea, 1996.  ISBN 951-37-1976-6
Selovuori, Jorma (toim.): Valta ja byrokratia Suomessa 1809–1998.  Helsinki:  Valtioneuvoston kanslia, 1999.  ISBN 951-37-2783-1
Savolainen, Raimo (toim.): Oma hallinto: kansakuntaa rakentamassa 1809–2009.  Helsinki:  Valtioneuvoston kanslia, 2009.  ISBN 978-951-37-5635-2
Lebadeia

| Lebadeia> Λεβάδεια.Sijainti |
| --- | --- |
 Lebadeia
Koordinaatit:  38°25′53″N, 22°52′30″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Livadeiá, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Huippukausi:  500-luku eaa.–100-luku jaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Boiotia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lebadeia (m.kreik. Λεβάδεια) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Boiotiassa Kreikassa. Se tunnetaan erityisesti Trofonioksen oraakkelistaan. Lebadeia sijaitsi nykyisen Livadeián kaupungin paikalla.
Maantiede

Lebadeia sijaitsi Herkyna-joen (nyk. Érkyna) rannalla Helikon-vuoren (nyk. Elikónas) pohjoisilla alarinteillä, lähellä Kopais-järven länsipäätä. Herkyna-joki kulkee syvässä ja kapeassa rotkossa tullessaan alas vuorilta nykyisen Livadeián kaupungin eteläpuolella. Tämän rotkon länsipuolella on kukkula, joka tunnetaan nykyisin nimellä Ágios Ilías ja itäpuolella kukkula, joka tunnetaan nimellä Granítsa. Tämän jälkeen joki tekee mutkan nykyisen kaupungin alueella kääntyen itään päin. Antiikin Lebadeia sijaitsi tässä joen mutkassa pääosin joen itä- ja eteläpuolella, toisin sanoen nykyisen kaupungin itäosassa. Kaupungin akropoliina toimi ilmeisesti joen etelärannalla oleva kukkula, joka sijaitsee nykyisen kaupungin koillislaidalla.
Kaupungin merkittävimmät pyhäköt, mukaan lukien Trofonioksen kulttipaikka, olivat rotkon suussa ja Ágios Ilíaksen kukkulalla, toisin sanoen kaupungista nähtynä vastakkaisella puolella jokea. Rotkossa on useita vesilähteitä, jotka ovat osa Herkynan alkulähteitä. Antiikin aikana ne tunnettiin nimillä Lethe (”Unohdus”) ja Mnemosyne (”Muisti”).