stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pienet vihreät miehet (Ukrainan kriisi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta  2014 Venäjää tukevat mielenosoitukset Ukrainassa Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 2014 Venäjän ja venäläismielisten aseistettu toiminta Ukrainassa Wikimedia Commonsissa
Putin Propagandists Caught Red-Handed Again: Pro-Russian Self-Defense Forces Capture Snipers' Diapers (20.4.2014) (englanniksi) (forbes.com)
Ukraine crisis timeline (englanniksi) (bbc.com)
Ukraine's Leaky Border With Russia (9.5.2014) (englanniksi) (businessweek.com)
Clashes in Donetsk: Separatists have difficulty sharing power (29.4.2014) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (belsat.eu)
Terroristien vastaisen operaation (ATO) tilannekartta 13.7.2014 (ukrainaksi) (slovoidilo.ua)
Prospects Of The Conflict In Ukraine's Southeast (kriittisyyttä: tämäkin venäläinen lähde, maassa sensuuri) (englanniksi) (ria.ru)
Tšto slutšilos s desantikami? Vse materialy Dožd. (Tv-kanava Dožd: Mitä tapahtui (venäläisille) laskuvarjosotilaille? Kuinka nuorten laskuvarjosotilaiden haudoilta katoavat nimikyltit ja asiasta raportoivia toimittajia uhkaillaan..., 27.8.2014) (venäjäksi) (tvrain.ru)
René Ny­berg (Suomen entinen Moskovan suurlähettiläs): Realismi on ratkaisu Suomen suhteissa Venäjään (Vieraskynä 30.8.2014) (Arkistoitu – Internet Archive) dos. Pekka Kauppala: Ukrainan sota rajoittuu Donbassin alueelle (3.9.2014) (Arkistoitu – Internet Archive) (hs.fi)
Latest from OSCE Special Monitoring Mission to Ukraine (SMM), based on information received as of 19:30 (Kyiv time), 4 May 2015 (Organization for Security and Co-operation in Europe) (englanniksi) (reliefweb.int)
Itä-Ukrainan kriisi Ylen Elävässä arkistossa 2014
Ash, Lucy: How Russia outfoxes its enemies. Määritä julkaisu!29 January 2015.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 7 April 2015.
Vesiratas

Vesiratas Alankomaissa.
Vesiratas tai vesipyörä on voimakone, jonka tarkoitus on muuttaa virtaavan tai putoavan veden energia hyötyenergiaksi. Vesiratas on muodostunut joko puisesta tai metallisesta pyörästä, jonka ulkokehällä on siipilautoja tai kouruja, joihin osuessaan vesi pyörittää koko ratasta.
Vesirattaan tehoon vaikuttavat monet tekijät, kuten veden paine, rattaan suuruus ja asento sekä monet rakenteelliset tekijät. Tavallisesti ratasta käytettiin alavedellä, jolloin virtaava vesi ohjattiin rattaan alaosan siipiin (alavesiratas). Hieman harvinaisempi ratas tyyppi on ylävesiratas, jossa vesi ohjataan mahdollisimman lähelle rattaan lakipistettä.
Ala- ja ylävesirattaan lisäksi on olemassa myös rintavesiratas. Vesirattaan hyötysuhde on huono ja se on altis jäätymiselle. Siksi vesiturbiinit ovat laajalti syrjäyttäneet ne.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta vesiratas Wikimedia Commonsissa
Vhutemas

Vhutemasin arkkitehtuuri 1920–1927 -julkaisun kansikuva. Kannen on suunnitellut El Lisitski.
Vhutemas tai Vkhutemas (ven. Вхутемас – Высшие художественно-технические мастерские, ”Valtion ylemmät taiteellis-tekniset työpajat”) oli neuvostoliittolainen taideoppilaitos, joka perustettiin Moskovassa vuonna 1920.
Sen taustalla oli alun perin Pietarissa vuonna 1918 perustettu Svomas, joka organisoitiin uudelleen vuonna 1920 Inhukin tapaan. Vhutemasissa kiinnostus kohdistui nousemassa olevaan konstruktivismiin, ja sieltä valmistuvat taiteilijat oli tarkoitus sitoa uuteen yhteiskuntajärjestelmään. Vhutemas ja Inhuk olivat toisiaan täydentävässä yhteistyössä, mutta Vhutemas suuntautui selvemmin Bauhaus-tyyppiseen moderniin käyttötaiteeseen.
Vhutemasin opetusohjelma oli samantyyppinen kuin Bauhausissa. Ensimmäisenä opiskeluvuonna opiskelijat kävivät peruskurssin, jonka aineisiin kuuluivat väriteoria, rakentaminen, taidehistoria sekä taide- ja poliittinen kasvatus. Peruskurssin lisäksi opetettiin metallitöitä, puutöitä, tekstiilisuunnittelua ja arkkitehtuuria. Valokuvaus ja elokuva eivät kuuluneet varsinaiseen opinto-ohjelmaan, mutta niitä hyödynnettiin oppilaitoksen projektitöissä.
Vhutemasissa oli kaksi tiedekuntaa: taiteellinen (maalaustaiteen osasto, kuvanveiston osasto, arkkitehtiosasto) ja tuotannollinen (kirjapainoteollisuuden osasto, tekstiilitaiteen osasto, puutyön osasto ja metallityön osasto). Vhutemasista valmistui pääasiassa taiteilijoita ja arkkitehteja. Taiteilijat eivät kuitenkaan olleet perinteisiä taidemaalareita tai kuvanveistäjiä, vaan pikemminkin uudentyyppisiä luovia  suunnittelijoita, jotka kykenivät myös suunnittelemaan taloustavaroita, työkaluja ja muita käyttöesineitä.
Koulussa opettivat muun muassa Aleksandr Rodtšenko, Gustav Klutsis, Aleksandra Ekster ja Ljubov Popova. Vhutemasin arkkitehtiosastolla opetettiin kolmella linjalla, Ivan Žoltovskin johtamalla uusklassismin linjalla, Nikolai Ladovskin johtamalla rationalistisella linjalla sekä Konstantin Melnikovin ja Ilja Golosovin johtamassa ”Uudessa akatemiassa”. Koulun opiskelijat saivat toteuttaa ideoitaan melko vapaasti, mistä esimerkkejä olivat Nikolai Sokolovin konstruktivistinen kylpylä, joka oli tarkoitus rakentaa osittain vuoren uumeniin, tai Georgi Krutikovin suunnittelema ”Lentävä kaupunki”.
Neuvostoliiton politiikkaa muuttui 1920-luvun lopussa pragmaattisempaan suuntaan, ja Vhutemasilta ryhdyttiin vaatimaan vahvempaa tukea kansalliselle teollisuudelle. Stalinismi merkitsi oppilaitoksen vääjäämätöntä lakkauttamista, ja samalla utopistisimmat muotokokeilut saivat väistyä modernismin ja kansainvälisen tyylin tieltä. Vuonna 1928 Vhutemas uudelleenorganisoitiin ja nimettiin Vhuteiniksi (Ylempi taiteellis-tekninen instituutti). Vuonna 1930 oppilaitos suljettiin lopullisesti.
Venäjän valkoinen armeija

| Valkoinen armeija Белая армия Belaja Armija |
| --- | --- |
 Venäjän valtion vaakuna
Toiminnassa:  1918–1923
Valtio:   Venäjän valtio
Rooli:  asevoimat
Koko:  noin 1 023 000 (1919)
Sodat ja taistelut:  Venäjän sisällissota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Lavr Kornilov, Aleksandr Koltšak, Anton Denikin, Pjotr Wrangel, Nikolai Judenitš, Mihail Dieterichs
Venäjän valkoinen armeija (ven. Белая Армия, Belaja Armija) tai Valkokaartit (ven. Белая Гвардия, белогвардейцы, Belaja Gvardija, belogvardeitsy) oli venäläinen monarkistiliike, joka taisteli Venäjän sisällissodassa (1918–1921) punaisia sekä niin sanottuja Vihreää armeijaa (nationalistit) ja Mustaa armeijaa (anarkistit) vastaan. Se sai apua Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan muodostamalta kolmoisententeltä. Valkoinen armeija taisteli muun muassa Etelä-Venäjällä, Krimin niemimaalla, Venäjän Tyynenmeren seudulla Amurin alueella, Pamirissa sekä Persian ja Venäjän rajamaastossa.
Sodan kulku

Aseellinen taistelu bolševikkeja vastaan alkoi, kun Tšekkoslovakian legioona kieltäytyi vuonna 1918 luovuttamasta aseitaan puna-armeijalle ja otti hallintaansa Siperian radan. Sen esimerkki innosti Venäjän itäosissa laajan bolševikkien vastaisen rintaman syntyyn. Useissa Volgan varren ja Siperian kaupungeissa kuten Samarassa ja Omskissa tuli valtaan valkoinen hallitus. Se sai haltuunsa myös suuren osan Venäjän valtion kultavarannosta. Keisarillisen laivaston entinen amiraali Aleksandr Koltšak johti Itä-Venäjällä 100 000 miehen armeijaa, joka eteni kohti länttä. Vuoden 1918 puolivälissä Leninin hallitus oli ajettu ahtaalle, kunnes loppukesällä puna-armeija aloitti vastaiskun valtaamalla Samaran ja Kazanin. Samaan aikaan länsivaltojen armeijat pääsivät vapaaksi ensimmäisen maailmansodan taisteluista ja alkoivat tukea valkoista kenraali Anton Denikiniä, joka operoi Etelä-Venäjällä. Viron suunnalta oli tekeillä kenraali Nikolai Judenitšin johtama hyökkäys kohti Pietaria. Vuoden 1919 keväällä länsivallat kuitenkin muuttivat Venäjän-politiikkansa ja vetivät sotaväsymyksestä kärsiviä joukkojaan pois Venäjältä. Koltšak joutui perääntymään syksystä 1919 alkaen itään päin ja hän sai surmansa Irkutskissa helmikuussa 1920. Judenitšin hyökkäys Pietariin marraskuussa 1919 epäonnistui. Sen jälkeen puna-armeija saattoi keskittyä Denikinin vastaiseen taisteluun Etelä-Venäjällä. Loppuvuonna 1919 hänen joukkonsa menettivät Odessan ja vetäytyivät Krimille. Denikin luovutti ylipäällikkyyden keväällä 1920 kenraali Pjotr Wrangelille, joka pyrki etenemään Ukrainaan ja yhdistämään valkoiset voimat Puolan armeijan operaatioon. Tämä hanke kuivui kokoon, kun Puola solmi Neuvosto-Venäjän kanssa aselevon maaliskuussa 1920.
Emigrantit

Valkoinen armeija keskittyi myös emigranttitoimintaan. Valkoinen armeija auttoi monia anti-neuvostovenäläisiä pakenemaan muun muassa Berliiniin, Pariisiin, Harbiniin, Konstantinopoliin ja Shanghaihin. Monet valkoiset ja anti-neuvostomieliset venäläiset löysivät uuden kotinsa toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloista. Valkoisten toiminta Venäjän sisällissodassa oli suuri. He kärsivät tappion ja monet pakenivat ulkomaille, jossa he suunnittelivat muun muassa vastavallankumousta ja bolševikkien vastaista toimintaa. Monet valkoiset liittyivät ulkomailla asuinmaansa armeijaan. Monia valkoisia taisteli muun muassa Ranskan ja Saksan armeijassa toisen maailmansodan aikana.
Tunnettuja valkoisia

Mihail Aleksejev
Stanisław Bułak-Bałachowicz
Anton Denikin
Mihail Drozdovski
Aleksandr Dutov
Mohammed Beck Hadjetlaché
Ivan Iljin
Nikolai Judenitš
Aleksei Kaledin
Aleksandr Koltšak
Lavr Kornilov
Pjotr Krasnov
Konstantine Kromiadi
Aleksandr Kutepov
Vladimir Mai-Majevski
Sergei Markov
Jevgeni Miller
Viktor Pokrovski
Aleksandr Rodzjanko
Nikolai Nikolajevitš Romanov
Grigori Semjonov
Andrei Škuro
Ariadna Tyrkova-Williams
Roman von Ungern-Sternberg
Pjotr Wrangel
Kirjallisuutta

Roselius, Aapo & Silvennoinen, Oula: Villi itä: Suomen heimosodat ja Itä-Euroopan murros 1918–1921. Tammi, 2019. ISBN 978-951-31-7549-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän valkoinen armeija Wikimedia Commonsissa
Venäjän vapautusarmeija

Venäjän vapautusarmeijan sotilas
Venäjän vapautusarmeija (ven. Русская освободительная армия, Russkaja osvoboditelnaja armija, lyh. ROA) oli toisessa maailmansodassa saksalaisten puolella toiminut sotilasyksikkö, joka koostui suurimmaksi osaksi etnisistä venäläisistä. Armeijaa johti saksalaisten puolelle siirtynyt entinen neuvostokenraali Andrei Vlasov. Armeijan sotilaat koostuivat sotavangeiksi jääneistä neuvostoliittolaisista ja Venäjän sisällissodan jälkeen pakoon lähteneistä emigranteista. Venäläisiä SS-joukkoja johti Bronislav Kaminski.
Alkuperä

Venäläisiä oli taistellut Saksan armeijan puolella jo sodan alusta lähtien, mutta he palvelivat saksalaisissa yksiköissä saksalaisten alaisuudessa. Heillä oli omat hihamerkkinsä, joilla saksalaiset yrittivät luoda kuvaa vapaaehtoisten venäläisten armeijasta, jota ei vielä tuolloin ollut olemassa. Heistä alettiin pian muodostaa pieniä omia yksiköitään partisaanien vastaiseen taisteluun. Sodan alussa Saksa sai yli kolme miljoonaa sotavankia, näistä yli miljoona liittyi Saksan armeijaan taistelemaan Neuvostoliittoa vastaan. Itärintaman vahvuudesta 20 prosenttia olikin neuvostoliiton kansalaisia. Näistä puolet eli 10 prosenttia kokonaisvahvuudesta etnisiä venäläisiä.
Andrei Vlasov ehdotti Adolf Hitlerille ja Saksan ylijohdolle venäläisen armeijan perustamista, mutta näitä ehdotuksia ei edes kuunneltu. Vuosina 1942–1943 venäläisyksiköiden taistelutahto oli saksalaisten mielestä olennaisesti laskenut ja saksalaiset pelkäsivät kapinaa. Tuohon aikaan Saksan armeijassa oli jo satoja tuhansia venäläisiä taistelijoita. Venäläiset päätettiin lähettää 1943 länsirintamalle, jotta heidän taistelutahtonsa kohenisi. He eivät kuitenkaan taistelleet kovin voimakkaasti länsirintamallakaan, vaan monet heistä antautuivat liittoutuneille.
Armeijan perustaminen

Vasta vuonna 1944 perustettiin venäläinen armeija Heinrich Himmlerin ehdotuksesta. Tarkoituksena oli kymmenen divisioonaa käsittävän armeijan perustaminen. Lokakuun 14. päivänä 1944 armeijan johtajaksi valittu Vlasov julkaisi Prahan manifestinsa, jossa luki 14 kohtaa, joiden puolesta Venäjän vapautusarmeija taisteli. Helmikuussa 1945 saatiin kootuksi ensimmäinen kokonainen divisioona venäläisistä. Se taisteli lyhyen aikaa Oderin luona ja loikkasi Neuvostoliiton puolelle näiden vallatessa Prahan. Kaksi muutakin divisioonaa perustettiin, mutta niitä ei saatu täysvahvuisiksi.
Aktiivisesti Venäjän vapautusarmeija taisteli vain Oderin rintamalla huhtikuussa 1945. Armeija taisteli kolmen päivän ajan ennen kuin sen piti vetäytyä ylivoimaisen vihollisen tieltä. Loikkaamistapauksia ei havaittu. Tämän taistelun jälkeen Vlasov komensi armeijansa marssimaan etelään, jotta he voisivat antautua länsiliittoutuneille.
Loppuvaiheet

Kun armeija oli marssimassa etelään, Vlasovin alaisuudessa ollut ensimmäinen divisioona liittyi Prahan kapinaan tšekkien puolella. He taistelivat SS-joukkoja vastaan, ja onnistuivat yhdessä tšekkien kanssa säästämään Prahan SS-joukkojen suunnittelemilta räjäytystöiltä, joita tehtiin myös Varsovassa. He joutuivat perääntymään Neuvostoliiton edettyä Prahaan ja yrittivät antautua amerikkalaisille joukoille etelämpänä, mutta amerikkalaiset eivät halunneet vahingoittaa välejään Neuvostoliiton kanssa. Eräät venäläisille myötämieliset amerikkalaiskomentajat tosin antoivat pienten yksiköiden ylittää länsiliittoutuneiden rintamalinjat. Valtaosa heistä luovutettiin kuitenkin takaisin Neuvostoliittoon.
Liechtensteinin ruhtinaskunta antoi alueellaan oleville Venäjän vapautusarmeijan yksiköille turvapaikan, ja sieltä suurin osa venäläisistä muutti Argentiinaan. Puna-armeija kohteli entisiä vapautusarmeijan jäseniä pettureina ja heidät joko teloitettiin välittömästi kiinni jäädessään, ja elossa säilyneet saattoivat joutua vuosiksi vankileireille. Vankileireireiltä elossa säilyneet saivat kansalaisoikeutensa takaisin vasta vuonna 1995. Vlasov ja muut komentajat hirtettiin Moskovassa vuonna 1946.
Arvomerkit vuosina 1942–1945

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |



|  | Kenraalikunta | Kenraalikunta | Kenraalikunta | Esiupseerit | Esiupseerit | Esiupseerit | Komppaniaupseerit | Komppaniaupseerit | Komppaniaupseerit | Aliupseerit | Aliupseerit | Miehistö | Miehistö |


|  | Kenraali | Kenraaliluutnantti | Kenraalimajuri | Eversti | Everstiluutnantti | Majuri |  Kapteeni |  Yliluutnantti  |  Luutnantti  | Vääpeli | Aliupseeri | Korpraali | Sotamies |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän vapautusarmeija Wikimedia Commonsissa
ROA:n sotilaita
Kaarlo Vennevirta

Kaarlo Wennerström
Kallis Kaarlo Wennerström myöh. Vennervirta (15. joulukuuta 1889 Mustasaari – 30. elokuuta 1951) oli suomalainen reservin luutnantti.
Perhetausta

Wennerström vanhemmat olivat maanmittausinsinööri Karl Otto Edvard Wennerström ja Maria Josefina Tenlen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Elna Maria Muukkosen kanssa. Vennervirta avioitui uudelleen vuonna 1935 Aino Vilma Turusen kanssa.
Opinnot

Wennerström kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan reaalilyseosta vuonna 1909 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun kemiallisella osastolla vuosina 1909–1913 ja Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1919–1922 ja Suoritti oikeustutkinnon vuonna 1922 sekä sai varatuomarin arvon vuonna 1925.
Jääkärikausi

Wennerström liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Hän ei kauaa viihtynyt joukoissa vaan erosi jo 8. kesäkuuta 1915 ja palasi takaisin Suomeen.
Suomen sisällissota

Wennerström liittyi ennen sisällissotaa 15. lokakuuta 1917 Savonlinnan suojeluskuntaan. Savonlinnan suojeluskunnassa hänet nimitettiin 1. joulukuuta 1917 alkaen suojeluskunnan piiripäälliköksi. Joulun tienoilla 1917 hän toimeenpani harjoitukset paikallisille suojeluskuntajoukoille.  Sisällissodan puhjettua aseelliseksi toiminnaksi hän johti 24. tammikuuta 1918 Savonlinnan suojeluskuntalaisia venäläisten aseistariisumisessa Pääskylahden reservikasarmilla. Hän otti Savonlinnan suojeluskuntakomppanian päällikkönä osaa Lehtoniemen taisteluun ja Varkauden valloitukseen. Hänet määrättiin 23. maaliskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan ja otti osaa Viipurin taisteluun.
Sisällissodan jälkeinen aika

Wennerström palveli sisällissodan jälkeen edelleen 4. Jääkärirykmentissä. Hän erosi armeijasta ja liittyi 7. heinäkuuta 1918 suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin Savonlinnan suojeluskuntaan, missä hän toimi 9. joulukuuta 1918 alkaen 1. komppanian päällikkönä ja 1. helmikuuta – 10. huhtikuuta 1919 välisen ajan Mikkelin suojeluskuntapiirin päällikkönä. Hän toimi Savonlinnan suojeluskunnan paikallispäällikkönä 15. huhtikuuta 1919 – 15. kesäkuuta 1920 välisen ajan ja Mikkelin suojeluskuntapiirin kansliapäällikkönä 1. lokakuuta – 31. lokakuuta 1920 välisen ajan sekä Joroisten suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. marraskuuta 1920 – 1. maaliskuuta 1922 välisen ajan ja Savonlinnan suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. helmikuuta 1923 – 31. joulukuuta 1925 välisen ajan. Hänet nimitettiin Savonlinnan kaupunginviskaaliksi 29. marraskuuta 1922 ja Juvan piirin nimismieheksi vuonna 1933. Hän toimi edellisten toimiensa ohella myös vuosina 1923 – 1933 asianajajana Savonlinnassa. Vuonna hänen toimiessaan Juvan piirin nimismiehenä hänet pidätettiin osallisuudesta asekätkentään vuonna 1945, mutta todisteiden puutteessa hänet vapautettiin ja hän työskenteli sen jälkeen asianajajana Juvalla vuoteen 1951 saakka. Hänet haudattiin Savonlinnaan. Wennerström muutti nimensä Vennervirraksi.
Luottamustoimet

Wennerström toimi Savonlinnan suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuosina 1926–1932 ja Juvan suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuodesta 1938 alkaen. Hän toimi Savonlinnassa suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuosina 1926–1932 ja Juvalla vuosina 1938–1944.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri  23. maaliskuuta 1918  Reservinvänrikki 17. huhtikuuta 1918  Reservinluutnantti 6. joulukuuta 1936 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Vetluga (joki)

| Vetluga |
| --- | --- |

Laskupaikka:  Tšeboksaryn tekojärvi, Volga
Maat:  Venäjä
Pituus:  889 km
Virtaama:  255 m³/s
Valuma-alue:  39 400 km²
Vetluga (ven. Ветлу́га, mariksi Вӱтла, Vütla) on Volgan sivujoki Venäjällä. Se laskee pohjoisesta Volgaan (Tšeboksaryn tekojärveen). Sen pituus on sen 889 kilometriä, ja se kulkee Marin tasavallassa, Novgorodin, Kirovin ja Kostroman alueilla.
Vetluga on purjehduskelpoinen 700 kilometrin matkalla, ja lähellä sen suuta sijaitsee Kozmodemjanskin kaupunki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vetluga (joki) Wikimedia Commonsissa
Ingevald Pipping

Ingevald Pipping
Ingevald "Inge" Pipping (28. joulukuuta 1887 Altona Yhdysvallat – 30. elokuuta 1973) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat insinööri Maximilian Vilhelm Pipping ja Minna Christiane Bielenberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lillian Katarina Örnin kanssa.
Opinnot

Pipping kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1906 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja suoritti oikeustutkinnon vuonna 1911.
Nuoruusvuodet

Pipping toimi auskultanttina Viipurin hovioikeudessa 15. helmikuuta 1911 alkaen ja toimi asianajajana asianajotoimistossa 15. helmikuuta – 15. marraskuuta 1911 välisen ajan. Hän hoiti Salmin tuomiokunnan tuomarin virkaa 7 kuukauden ajan vuosina 1912–1913 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1914.
Jääkäriaika

Pipping liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään, jossa hänet sijoitettiin 2. lokakuuta 1915 pataljoona 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Pipping astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 yliluutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan patterinpäälliköksi Pietarsaaren tykistökoulun 5. Pohjanmaan tykistöpatteriin. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ahvolassa. Hänet siirrettiin myöhemmin päälliköksi Karjalan Armeijakunnan 7. patteriin, jonka päällikkönä otti osaa taisteluihin Kuurmanpohjassa, Lauritsalassa ja Joutsenossa ja etenemiseen Lappeenrantaan sekä taisteluihin Simossa ja Luumäellä sekä etenemiseen Haminaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pipping palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet komennettiin 25. kesäkuuta 1918 ja lopulta siirrettiin 9. lokakuuta 1918 Suomen senaatin sota-asiaintoimituskuntaan. Hän toimi Sotaministeriössä esittelijänä ja oikeudellisen osaston I toimiston päällikkönä. Myöhemmin hän hoiti samaisia tehtäviä oikeudellisen osaston lakkauttamisen jälkeen virkamiehenä ja vuodesta 1927 alkaen esittelijäneuvoksena. Hänet nimitettiin puolustusministeriön esittelijäneuvokseksi 27. kesäkuuta 1928 alkaen. Pipping toimi talvi- ja jatkosodan aikana ja aina vuoteen 1951 saakka puolustusministeriön hallitusneuvoksena, jonka jälkeen hän toimi Tammisaaren Ängholmissa Ab Ängholmin toimitusjohtajana. Hänet on haudattu Tammisaareen.
Luottamustoimet

Pipping toimi Sotaylioikeuden sotilasjäsenenä vuosina 1919–1920 ja vuonna 1919 sotilasasiaintuntijana eduskunnan käsitellessä lakiehdotuksia, jotka koskivat uutta sotilasrikoslakia sekä lakia sotatuomioistuimista ja oikeudenkäynnistä niissä. Hän toimi myös niin sanotun Holman komitean jäsenenä vuonna 1924 ja tapaturmalautakunnan vakinaisena jäsenenä vuosina 1932–1935. Hän toimi Vakuutusneuvoston sotilasjäsenenä vuosina 1938–1952.
Kirjallista tuotantoa

Skärgardsliv och skepparhistorier. Söderström, Helsingfors 1956
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 24. marraskuuta 1916  Gruppenführer 24. joulukuuta 1916  Yliluutnantti 7. helmikuuta 1918  Kapteeni 10. toukokuuta 1918  Majuri 25. helmikuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1926  Eversti 16. toukokuuta 1931 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.