Sri Lankan historia
Ceylonin dominio

Brittiläisten ja ceylonilaisten välinen vallansiirto virallistettiin vuonna 1947 julistetulla itsenäisyyssäädöksellä. Ceylonin pääneuvottelijana toimi saaren valtioneuvoston johtaha D.S. Senanayake. Hän oli myös Yhdistyneen kansallispuolueen (United National Party, UNP) perustaja ja johtaja. UNP voitti selvästi vuoden 1947 vaalit, sitä vastusti vain pieni joukko vasemmistolaisia puolueita. Todellisen itsenäisyyden Ceylon sai 4. helmikuuta 1948, jolloin tuli voimaan uusi perustuslaki. Maan ensimmäisenä pääministerinä aloitti D.S. Senanayake. Hänen puolueensa UNP sai laajan tuen, mutta sen heikkoutena oli että hallitus koostui brittiläisen koulutuksen saaneesta eliittiryhmästä, joka edusti vain pientä osaa väestöstä. Heidän arvomaailmansa oli täysin eri, kuin singaleesien ja tamilien enemmistöllä. Paikallisen kulttuurin laiminlyönti muodosti kuilun kansan ja hallinnon välille, mikä johti kansan herätysliikkeiden muodostumiseen.
Ceylonilla itsenäistyminen sujui kuitenkin ilman suurta väkivaltaa, toisin kuin Intiassa vuotta aiemmin. Ceylonilla oli kuitenkin myös ratkaisemattomia etnisiä ongelmia jotka vaativat kiireellistä ratkaisua. Näistä merkittävin oli teeviljelyksillä työskentelevien Intiasta muuttaneiden tamilien poliittinen asema. Maan hallitus päätti olla myöntämättä heille äänioikeutta, mitä päätöstä Ceylonin intialaisten kongressipuolue vastusti. Jännitteet kasvoivat singaleesien ja tamilien välillä ja myös intiantamilien ja ceylonintamilien välillä oli eripuraisuutta.
UNP-puolue ei kyennyt purkamaan singaleesien ja tamilien välistä eripuraa, vaan jotkut toimet kuten singaleesien asuttaminen saaren pohjoisosan tamilialueille vain kasvattivat erimielisyyksiä. D.S. Senanayake kuoli tapaturmaisesti vuonna 1952, minkä jälkeen järjestettiin välittömästi uudet vaalit. UNP:n johtoon nousi D.S. Senanayaken poika Dudley Senanayake. UNP voitti vaalit ja merkittävimmäksi oppositiopuolueeksi nousi Sri Lankan vapauspuolue (Sri Lanka Freedom Party SLFP), jota johti Solomon Bandaranaike.
Pian vaalien jälkeen maa alkoi kohdata kasvavia taloudellisia vaikeuksia. Saaren tärkeimmät vientituotteet tee, kumi ja kookospähkinä menestyivät hyvin, mutta nopeasti kasvavan väestön tarvitsemat palvelut ja kulutushyödykkeiden vapaa tuonti söivät nopeasti ulkomaankaupan tulot. Maailmanpankki suositteli että valtion apua riisintuotannolle vähennetään, mikä vei suurimman osan menoista. Pääministeri Dudley Senanayake seurasi neuvoa, mutta tämä johti laajamittaiseen kansalaistottelemattomuusliikkeeseen, mikä johti hänen eroonsa vuonna 1953. Hänen tilalleen pääministeriksi nousi John Kotelawala, joka toimi pääministerinä vuoteen 1956 asti, jolloin UNP hävisi vaalit. UNP:n vaalitappioon johti maassa vallinnut poliittinen ja taloudellinen tyytymättömyys, jolloin myös singaleesinationalismi kasvatti suosiotaan. Vaalivoittajaksi selviytyi Solomon Bandaranaiken johtama SLFP. Bandaranaike kampanjoi itseään singaleesikulttuurin puolustajana ja vaati maan poliittiseen järjestelmään radikaaleja muutoksia.
Bandaranaiken johtama hallitus alkoi välittömästi muuttaa maan poliittista rakennetta. Maan itsenäistymisen jälkeen oli hyväksytty että singaleesi ja tamili korvaavat englannin virallisena kielenä, mutta Bandaranaiken hallinto päätti että vain singaleesi oli maan virallinen kieli. Valtion tukea myönnettiin myös buddhalaisen ja singaleesikulttuurin tukemiseen. Bandaranaiken toimet aiheuttivat välirikon singaleesien ja tamilien välille. Yli 100 tamilia menetti henkensä seuranneissa väkivaltaisuuksissa, kun tamilit protestoivat uusia lakeja.
Hallitusta nousi vastustamaan tamilien liittopuolue (Federal Party, FP), joka organisoi tamilien keskuudessa väkivallattoman protestiliikkeen. Toimet johtivat lopulta osapuolten väliseen sopimukseen, jolla myönnettiin tamileille autonominen asema saaren pohjoisissa ja itäisissä maakunnissa. Singaleesinationalistinen aika oli maassa poliittisen epävakauden aikaa. Tilanne kärjistyi vuonna 1958 kun singaleesien ja tamilien välille syttyi valtakunnanlaajuisia mellakoita, joissa menehtyi satoja ihmisiä, heistä suurin osa tamileja. Hallitus julisti hätätilan ja siirsi voimakeinoin 25 000 tamilia singaleesienemmistöisiltä alueilta saaren pohjoisosaan.
Buddhalalainen munkki salamurhasi Bandaranaiken vuonna 1959. Hänen leskensä Sirimavo Bandaranaike nousi vapauspuolueen johtoon ja maan pääministeriksi vuonna 1960. Hänestä tuli samalla maailman ensimmäinen naispääministeri. Hän jatkoi miehensä singaleesinatiolistista politiikkaa, mikä jälleen aiheutti tyytymättömyyttä tamiliväestön keskuudessa.
Vuoden 1965 vaaleihin mennessä singaleesinationalismin äänekäs kannatus oli hiipunut. Kielen ja uskonnon merkitys painoi vähemmän kuin poliittiset kysymykset. Maa oli edelleen talouskriisissä ja oppositiopuolue UNP:n suosio kasvussa. UNP voitti vaalit ja Dudley Senanayake nimettiin pääministeriksi. Senanayake pyrki kehittämään maan taloutta ja etenkin yksityistä sektoria ja maatalouden tuottavuutta. Talous ei kuitenkaan toipunut merkittävästi, mikä johtui suureksi osaksi kasvaneesta inflaatiosta. Myös etnisiä levottomuuksia esiintyi, UNP teki myönnytyksiä tamiliväestön aseman kohentamiseksi, mikä aiheutti singaleesiaktivistien keskuudessa vihamielisyyttä tamileita kohtaan. SFLP muodosti marxilaisten puolueiden kanssa hallituksen vastaisen koalition, joka vaati talouden valtion valvontaan. Koalitio voitti vuoden 1970 vaalit ja Sirimavo Bandaranaike palasi pääministeriksi.
Bandaranaiken hallitus alkoi rajoittaa yksityisen sektorin toimivaltaa ja yrityksiä ja ulkomaisia omistuksia kansallistettiin. Sosiaalista eriarvoistumista pyrittiin vähentämään maareformiohjelmalla. Uudistukset eivät kuitenkaan ratkaisseet talouden perusongelmia ja tyytymättömyys Bandaranaiken hallintoon kasvoi. Vuonna 1971 maolainen ja ensisijaisesti maaseudun singaleesien nuorisoliike Kansan vapautusrintama (Janatha Vimukthi Peramuna, JVP), käynnisti aseellisen kapinan hallitusta vastaan, mikä kukistettiin verisesti. Kuolonuhrien määrän virallinen arvio on 1200, mutta epäviralliset arviot ovat paljon korkeammat.