stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaltio
Aiheesta muualla

Kaltion kotisivut
Valta, Reijo: Kaltion Muhammed-kohu helmikuussa 2006 Pois työpöydältä.  27.2.2010. Viitattu 5.9.2022.
Lindfors, Jukka: Tanskan Muhammed-piirrokset poikivat Oulussa sarjakuvaskandaalin Elävä arkisto.  10.10.2012. Helsinki:  Yleisradio Oy. Viitattu 5.9.2022.
| n k Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultin jäsenlehdet |
| --- | --- |
Jäsenliitot:  Aakusti  Aikakauskirja Genos  Aikamerkki  Amfion.fi  Animalia  Antimilitaristi  ARK – Arkkitehti  Astra  Asukki  Blues News  Debatti  Demeter  Elonkehä  Eläinten ystävä  Elävän ravinnon ystävä  Esperantolehti  Etsijä  Filmihullu  Finlands Natur  Finnanest  Finnish Music Quarterly  Finnisharchitecture.fi  Freelance Online  Futura  Grafia  Haava  Historiallinen Aikakauskirja  Idäntutkimus  Ikaros  Imetysuutisia  Improbatur  Jahrbuch fur Finnisch-Deutsche literaturbeziehungen  Jazzrytmit  Jyväskylän Ylioppilaslehti  Jänkä  Kajastus  Kaltio  Kamera-lehti  Kansanmusiikki  Kansan Tahto  Kantele  KD-lehti  Kehrääjä  Kide  Kiiltomato.net  Kirjailija  Kirjallisuusterapia  Kirjastolehti  Kompositio  Kosmopolis  Kosmoskynä  Kristosofi  Kritiikin uutiset  Kulttuurintutkimus  Kulttuurivihkot  Kuti  Kuvittaja  Kynnys  Lapillinen  Lapsen Maailma  Lehto  Leija  Le Monde Diplomatique & Novaja Gazeta  Libero  Liikekieli.com  Linnut  Lippu  Long Play  Lukufiilis  Lumooja  Luonnonsuojelija  Lähikuva  Lätta Bladet  Maailma.net  Maailman Kuvalehti  Maatiainen  Media & viestintä  Minna  Museo  Musiikin Suunta  Musiikintekijä  Mustekala.info  Muuriankkuri  Natura  Niin & näin  Niinipuu  NMI-Bulletin  Nuorisotutkimus  Nuori Voima  Nuorten Luonto  Ny Tid  Näkövammaisten Airut  Olutposti  Onnimanni  Pirta  Plan  Portti  Protu  Psykoanalyyttinen psykoterapia  Psykologia  RATKES – Ratkaisukeskeisen kulttuurin lehti  Rauhanpuolustaja  Rondo  Ruskeat Tytöt  Ruumiin kulttuuri  Sarjainfo  Selkosanomat  Sieppo  Skeptikko  Skrolli  Sosiologia  Steiner-kasvatus  Stylus  Sukupuolentutkimus – Genusforskning  Sukuviesti  Sulasol  Suomen Luonto  Suomi–Puola Finlandia–Polska  Synkooppi  Synsygus  Synteesi  Särö  Taide  Taiteilija  Taito  Takoja  Tatsi  Teatteri & tanssi + sirkus  Tehohoito  Teosofi  Tiede & edistys  Tiedepolitiikka  Tiede-toimittaja  Tiedonantaja  Tiedosta  Tieteessä tapahtuu  Tringa  Tsilari  Tukiviesti  Tuli & Savu  Tulva  Turun ylioppilaslehti  Työelämän tutkimus  Työväentutkimus vuosikirja  Tähtivaeltaja  Ulkopolitiikka  Ultra  Uusi Safiiri  Vaikutuksessa-media  Vapaa ajattelija  Vasen kaista  Virikkeitä  Visiiri  Voima  Ydin  Yhteiset lapsemme  Yliopisto  Ylioppilaslehti 
Kaltio 5/2006.
Kamakura

| Kamakura (鎌倉市) |
| --- | --- |
 Tsurugaoka Hachiman-gūn pyhäkkö
 lippu:  Symboli
 Kamakuran sijainti Kanagawan prefektuurissa
 Kamakura
 Koordinaatit: 35°19′09.3″N, 139°32′48.1″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Kanagawa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  39,67 km²
Väkiluku (2017):  172 352
 – Väestötiheys:  4 345 as./km²
Symbolit:  
 – Kukka:  Gentiana scabra
 – Puu:  Kiinanvuoristokirsikka
Aikavyöhyke:  UTC+9
 
 www.city.kamakura.kanagawa.jp 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kōtoku-inin suuri buddha 1800-luvun lopulla
Kamakura (jap. 鎌倉市, Kamakura-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäosassa Tyynenmeren Sagaminlahden rannikolla Jokohaman ja Tokion eteläpuolella. Kamakurassa on 172 352 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 39,67 neliökilometriä.
Kamakura tunnetaan Kamakura-kaudella hallinneen Kamakura-sotilashallinnon hallintopaikkana ja siten yhtenä Japanin entisistä pääkaupungeista. Runsaiden historiallisten nähtävyyksien, suositun uimarannan ja Tokion läheisen sijainnin ansiosta kaupunki on nykyään merkittävä matkailukohde.
Historia

Kamakuran nimi lienee alun perin ainun kieltä ja tarkoittaa ”vuorten takana”. Kaupungin nimen kirjoittamiseen nykyään käytetyt kirjoitusmerkit tarkoittavat ”sirppivarastoa”.
Kamakuran kaupunki perustettiin 600–700-luvuilla. Kaupungista tuli merkittävä vuonna 1192, kun Minamoto no Yoritomo perusti sinne uuden sotilashallintonsa (bakufu). Kamakura pysyi Japanin hallintokeskuksena vuoteen 1333 saakka. Kaupunkiin rakennettiin tänä aikana kymmeniä monumentteja, joista merkittävimpiin kuuluvat Song-dynastian Kiinasta pakenevien munkkien perustavat zentemppelit. Vuonna 1219 valta siirtyi Minamoto-klaanilta Hōjō-klaanille, joka kukistui vuosisadan loppupuolen mongolihyökkäysten jälkeen, ja keisari Go-Daigo anasti vallan takaisin Kiotoon lopulta vuonna 1333. Viimeinen Hōjō-sijaishallitsija ja hänen noin 800 vasalliaan tekivät seppukun keisarin armeijoiden lähestyessä kaupunkia.
Kamakura pysyi shōgunaatin kaatumisen jälkeenkin merkittävänä sotilaskeskuksena, mutta taantui 1400-luvun lopulla. Tämänkin jälkeen kaupungin temppelit houkuttelivat pyhiinvaeltajia. Uuden nousun kaupunki koki 1900-luvulla, kun siitä kehittyi matkailukohde ja Tokion asuinlähiö. Kaupunkioikeudet Japanin nykyisen kuntalaitoksen puitteissa Kamakura sai vuonna 1939.
Liikenne

Kamakuraa palvelevat JR Higashi-Nihonin Tōkaidō-päälinja, Yokosuka-linja ja Negishi-linja, Shōnan-monorailin Enoshima-linja sekä Enoshima-rautateiden Enoshima-linja.
Nähtävyydet

Matkailussa Kamakuraa kutsutaan toisinaan "Itä-Japanin Kiotoksi". Se tunnetaan etenkin lukuisista buddhalaisista temppeleistään ja šintolaisista pyhäköistään. Pyhäköistä tärkein on kaupungin keskustassa sijaitseva Tsurugaoka Hachiman-gū mereltä pyhäkölle saakka johtavan Wakamiya-ōji-kadun pohjoispäässä. Se toimi Minamoto-klaanin suojelijapyhäkkönä vuodesta 1063 lähtien.
Kaupungin pohjoisosassa sijaitsevista temppeleistä tärkeimpiä ovat vuonna 1282 perustettu Engaku-ji, kaupungin zentemppeleistä merkittävin Kenchō-ji, Tōkei-ji, Jōchi-ji ja Ennō-ji. Keskustan itäpuolella ovat muiden muassa Kamakura-gū-pyhäkkö sekä Zuisen-ji- ja Sugimoto-dera-temppelit. Länsipuolen kukkuloilla on esimerkiksi Zeniarai benten -pyhäkkö, joka tunnetaan tavasta pestä rahaa lähdevedessä talousonnen houkuttelemiseksi. Lähempänä merta lounaassa sijaitsevat suosittu Hase-deran temppeli ja kaupungin ehkä tunnetuin nähtävyys: Kōtoku-in suurine buddhapatsaineen (daibutsu). Temppelin Amida-buddhaa esittävä patsas valmistui vuonna 1252 ja se on 11,4 metrin korkuisena Japanin toiseksi suurin buddhapatsas. Ulkoilmassa olevaa patsasta suojasi alun perin rakennus, joka kuitenkin huuhtoutui mereen vuoden 1495 tsunamissa.
Etelässä kaupunki kohtaa Tyynenmeren Sagaminlahden Zaimokuza- ja Yuigahama-uimarantoineen.
Kansainvälinen yhteistyö

Kamakuralla on viisi sisarkaupunkia, joista kolme sijaitsee Japanissa ja kaksi ulkomailla.
Nizza, Ranska (vuodesta 1966)
Hagi, Japani (vuodesta 1979)
Ueda, Japani (vuodesta 1979)
Ashikaga, Japani (vuodesta 1982)
Dunhuang, Kiina (vuodesta 1998)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamakura Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi) (englanniksi) (koreaksi) (kiinaksi)
kamakura-info.jp (japaniksi)
| n k Kanagawan prefektuuri |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Atsugi  Ayase  Chigasaki  Ebina  Fujisawa  Hadano  Hiratsuka  Isehara  Jokohama (pääkaupunki)  Kamakura  Kawasaki  Minami-Ashigara  Miura  Odawara  Sagamihara  Yamato  Yokosuka  Zama  Zushi  |  |
| Kunnat piirikunnittain | Aikōn piirikunta (Aikawa · Kiyokawa) · Ashigarakamin piirikunta (Kaisei · Matsuda · Nakai · Ōi · Yamakita) · Ashigarashimon piirikunta (Hakone · Manazuru · Yugawara) · Kōzan piirikunta (Samukawa) · Miuran piirikunta (Hayama) · Nakan piirikunta (Ninomiya · Ōiso) |  |
Janne Kanerva

Janne Nikodemus Kanerva (s. 29. heinäkuuta 1970 Kankaanpää) on suomalainen, 1990-luvulla menestynyt painonnostaja.
Kanerva edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Barcelonassa 1992 hän sijoittui 90-kiloisten sarjassa 17:nneksi ja Atlantassa 1996 108-kiloisten sarjassa 14:nneksi. MM-kilpailuissa hän sijoittui 12:nneksi vuonna 1994, 16:nneksi vuonna 1995, 11:nneksi vuonna 1997 ja 12:nneksi vuonna 1998. EM-kilpailuissa hän oli parhaimmillaan seitsemäs vuonna 1996 ja kahdeksas vuonna 1995. Pohjoismaiden mestaruuden hän voitti vuonna 1997.
Seuratasolla Kanerva edusti Kankaanpään Voimailijoita. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1994–1997.
Juha Kandolin

| Juha Kandolin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Juha Antti Kandolin
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1951 Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, teatteriohjaaja
Juha Antti Kandolin (s. 16. huhtikuuta 1951 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän aloitti Radioteatterissa vuonna 1973.
Ura

Kandolinin vanhemmat olivat näyttelijä Uljas Kandolin ja Meeri Elina Parikka. Hän opiskeli näyttelijäntyötä 1969–1973 ja aloitti Radioteatterin Viihdetoimituksessa niin ikään 1973. Kandolin on vieraillut Helsingin Kaupunginteatterissa, Intimiteatterissa ja Helsingin Kesäteatterissa useita kertoja. Hän on näytellyt MTV:n sarjoissa ja ohjannut radiossa.
Kandi (Benin)

| Kandi (Benin) |
| --- | --- |
 fiKandi 
 11°07′44″N, 2°56′13″E 
Väkiluku 2013:  179 290 
Kandi on piirikunta, kaupunki ja Aliborin departementin keskus Beninissä. Se sijaitsee maan pohjoisosassa 523 kilometriä maan pääkaupungista Porto-Novosta pohjoiseen. Piirikunnassa oli 95 200 asukasta (vuonna 2002).
Kandin piirikunnan pinta-ala on 3 421 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Aliborin departementiin Malanvillen, idässä Ségbanan, etelässä Gogounoun ja lännessä Banikoaran piirikuntiin.
Seudulla virtaavat Nigerin sivujoet Alibori ja Sota. Pinnanmuodostukseltaan se on jokilaaksojen halkomaa tasankoa. Ilmasto on tyypiltään sudanilainen. Vuotuinen sademäärä vaihtelee 800 ja 1 300 millimetrin välillä. Kasvillisuus on etupäässä metsä- ja pensassavannia.
Piirikuntaan kuuluu kymmenen arrondissementtia: Kandi I, Kandi II, Kandi III, Angaradébou, Bensékou, Donwari, Kassakou, Saah, Sam ja Sonsoro. Ne käsittävät yhteensä 39 kylää ja 9 kaupunginosaa. Kaupunkiväestön osuus on 42 prosenttia.
Suurimmat etniset ryhmät ovat barbat, fulbet, dendit, mokolet ja bokot. Uskonnoltaan 72,5 prosenttia asukkaista on muslimeja, 12,2 prosenttia katolisia, 4,6 prosenttia perinteisten uskontojen harjoittajia ja 1,3 prosenttua protestantteja.
Ennen siirtomaa-aikaa Kandi oli yksi baribavaltioista, joka itsenäistyi Nikkistä 1800-luvun lopussa. Sen kautta kulki tärkeä kauppareitti Kanosta Ašantiin.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät tuotantokasvit ovat vilja, maapähkinä ja puuvilla. Kotieläimiä ovat naudat ja pienkarja. Teollisuutta edustaa kaksi puuvillankäsittelylaitosta.
Kandin kautta kulkee etelästä Nigerin rajalle johtava päällystetty maantie. Kaupungin lähistöllä on lentokenttä. Palveluihin kuuluu 55 alakoulua, viisi yläkoulua, aluesairaala ja kahdeksan terveyskeskusta. Matkailupalvelut ovat vähäisiä.
Aiheesta muualla

Kandin piirikunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Kamigamo-jinja

| Kamigamo-jinja |
| --- | --- |
 Hosodono-halli ja kaksi tatezunaa
Maailmanperintökohde
Sijainti:   Japani  35°03′37″N, 135°45′10″E
Tyyppi:  Kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  688
Valintahistoria
Valintavuosi:  1994
Pyhäkölle johtava kulkutie
Kamigamo-jinja (jap. 上鴨神社, ’Kamon ylempi pyhäkkö’) on šintolainen pyhäkkö Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Kioton pohjoisosassa Kita-kun suuralueella Kamojoen vasemmalla rannalla. Pyhäkön palvonnan kohde on kami Kamo Wakeikazuchi no mikoto, ja sen virallinen nimi onkin Kamo Wakeikazuchi-jinja (jap. 賀茂別雷神社).
Kamigamo-jinja ja läheinen Shimogamo-jinja kuuluvat Japanin vanhimpiin šintolaisiin pyhäköihin. Niillä on yhteinen historia, ja ne tunnetaankin myös yhteisellä nimellä Kamo-jinja (jap. 賀茂神社). Molempien pyhäkköjen yhdessä järjestämä festivaali Aoi-matsuri on yksi Kioton kolmesta suuresta festivaalista.
Kamigamo-jinja on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit” vuonna 1994.
Historia

Kamigamo-jinja toimi alun perin voimakkaan Kamo-klaanin suojeluspyhäkkönä. Legendan mukaan ukkosen kami Kamo Wakeikazuchi no mikoto ilmestyi läheisen vuoren juurelle, kun klaanin suojeluskamin tytär Tamayorihime no mikoto oli suorittamassa siellä puhdistautumisrituaaleja. Tämä olisi tapahtunut keisari Jinmun aikaan. Ensiksi pyhitettiin vuoren huippu, ja myöhemmin keisari Tenmun hallintokaudella 600-luvun lopulla rakennettiin pyhäkkö vuoren lounaispuolelle.
Kun Japanin pääkaupunki siirrettiin Kiotoon eli Heian-kyōhon 700-luvun lopussa, pyhäkön kamista tuli koko kaupungin ja Japanin keisarihuoneen suojelija, minkä myötä pyhäkkö sai paljon vaikutusvaltaa. Vuonna 810 siellä alkoi työskennellä keisarihovista valittu papitar (saiin), joka oli saanut koulutuksensa Isen pyhäkössä (saigū). Tämä perinne jatkui 400 vuoden ajan. Keisarit palvoivat pyhäköllä säännöllisesti. Shimogamo-jinjan tavoin siitä tehtiin myös Yamashiron provinssin pääpyhäkkö (ichinomiya). Lisäksi siitä tuli yksi historiallisesti tärkeistä 22 pyhäköstä.
Japanin keskiajalla Kamigamo-jinjalla oli paljon läänityksiä. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla se oli Tokugawa-klaanin suojeluksessa ja käsitti nykyistä paljon laajemman alueen. Pyhäkön eteläpuolelle rakentui papiston asuinalue, josta on säilynyt jäänteitä nykypäivään saakka.
Pyhäkön alue suojeltiin valtion muinaisjäännöksenä vuonna 1993 ja Unescon maailmanperintöluetteloon se valittiin seuraavana vuonna.
Rakennukset

Kamigamo-jinjaan kuuluu yli 30 rakennusta, jotka ovat tarkkoja kopioita alkuperäisistä 1600–1800-luvuilta. Pyhäkkö rakennettiin šintolaisten periaatteiden mukaan pitkään uudestaan joka 20. vuosi. Nykyinen päärakennus on vuodelta 1863. Pyhäkön päähalli (honden) ja sivuhalli (gonden) on rakennettu Heian-kauden nagare-zukuri-tyyliin. Molemmat on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Sivuhalli on kopio päähallista, ja nykyisin sen tarkoitus on toimia varasijana pyhäkön kamille, jos päähalli on vahingoittunut.
Pyhäkön muut rakennukset on nimetty tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Niihin kuuluu muun muassa rōmon-portti, chūmon-portti, puhdistautumiseen käytetty Tsuchinoya ja pyhäkön läpi virtaavan puron päälle rakennettu Hashidono. Hosodono-hallin edessä on kaksi hiekkakasaa (tatezuna); ne muistuttavat pyhäkön takaisia vuoria, joille kami Wakeikazuchi laskeutui.
Kamigamo-jinjan kamia on pidetty maanviljelyn suojelijana. Kamigamo-jinjalla onkin ympäri Japania yli 2 000 sivupyhäkköä, joihin kami on pyhitetty (kanjō).
Festivaalit

Kamigamo-jinjan tärkein festivaali on vuosittain 15. toukokuuta yhdessä Shimogamo-jinjan kanssa järjestettävä Kamo-matsuri eli Aoi-matsuri, yksi Kioton kolmesta suuresta festivaalista. Sen nimi merkitsee kirjaimellisesti ”taponlehtijuhlaa” ja juontuu alun perin Asarum caulescens -kasvista, jolla festivaalin vaunut ja osallistujat koristeltiin. Festivaalin viettäminen on pyhäkön kronikan mukaan alkanut keisari Kinmein valtakaudella vuonna 544. Siihen kuuluu 800 metriä pitkä kulkue, joka lähtee pyhäkölle Kioton keisarilliselta palatsilta.
Kamigamo-jinjan muita juhlia ovat 5. toukokuuta järjestettävä hevoskilpailu, jota pidetään vanhimpana japanilaisena hevoskilpailuna, 12. toukokuuta pidettävä Miare-shinji-rituaali ja 30. kesäkuuta vietettävä puhdistautumiseen tarkoitettu rituaali Nagoshi no harae, joka on mainittu jo Hyakunin isshu -runokokoelmassa Kamakura-kaudelta.
9. syyskuuta pidettävä Karasu-zumō eli ”varissumo” on erikoislaatuinen lasten sumokilpailu, jonka yhteydessä pyhäkön työntekijät matkivat variksen liikkeitä ja ääntelyä.
Kuvia

Pyhäkön toinen torii-portti
Rōmon-portti
Pyhäkön toimisto (shamusho)
Karasu-zumō Kamigamo-jinjalla
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamigamo-jinja Wikimedia Commonsissa
Kamigamo-jinjan internetsivut
| n k 22 pyhäkköä |
| --- | --- |
Ylemmät 7 pyhäkköä:  Ise-jingū  Iwashimizu Hachiman-gū  Kamo-jinja (Kamo Mioya-jinja · Kamo Wakeikazuchi-jinja)  Matsunoo-taisha  Hirano-jinja  Fushimi Inari-taisha  Kasuga-taisha 
Keskimmäiset 7 pyhäkköä:  Ōharano-jinja  Ōmiwa-jinja  Isonokami-jingū  Ōyamato-jinja  Hirose-taisha  Tatsuta-taisha  Sumiyoshi-taisha 
Alemmat 8 pyhäkköä:  Hiyoshi-taisha  Umenomiya-taisha  Yoshida-jinja  Hirota-jinja  Yasaka-jinja  Kitano Tenman-gū  Niukawakami-jinja  Kifune-jinja 
| n k Muinaisen Kioton historialliset monumentit |
| --- | --- | --- |
| Kioto |  Daigo-ji  Ginkaku-ji  Kamigamo-jinja  Kinkaku-ji  Kiyomizu-dera  Kōzan-ji  Nijōn linna  Ninna-ji  Nishi-Hongan-ji  Ryōan-ji  Saihō-ji  Shimogamo-jinja  Tenryū-ji  Tō-ji  |  |
| Uji |  Byōdō-in  Ujigami-jinja  |  |
| Ōtsu | Enryaku-ji |  |
Hannu Kamppuri

| Hannu Kamppuri> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1957 (ikä 67) Helsinki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hannu Kamppuri (s. 1. heinäkuuta 1957 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti.
Kamppuri oli Suomen parhaita maalivahteja 1980-luvulla, mistä kertoo neljä valintaa SM-liigan parhaaksi maalivahdiksi. Kamppuri pelasi Suomessa kuudessa eri joukkueessa pääsarjaa: HJK:ssa, Jokereissa, Tapparassa, Saimaan Pallossa, Kärpissä ja KooKoossa. Hänen uransa alkoi HJK:ssa vuonna 1973. Seuraavat viisi kautta Kamppuri pelasi Jokereissa. Viimeisen Jokerit-kauden jälkeen hän siirtyi pelaamaan Edmonton Oilersiin WHA-liigaan. Seuraavana kautena Kamppuri torjui kiekkoja niin ikään Pohjois-Amerikassa, tosin farmisarjoissa.
Ensimmäisen Pohjois-Amerikan kiertueensa jälkeen Kamppuri palasi Suomeen 1980, Tampereen Tapparan joukkueeseen. Hän torjui neljä kautta Tapparassa ja johdatti joukkueen kahteen mestaruuteen. Tapparasta Kamppuri palasi taalakaukaloihin, NHL:n New Jersey Devils -joukkueeseen, jossa hän pelasi 13 ottelua ja lisäksi muutamia AHL- ja IHL-farmisarjoissa. Vuonna 1985 Kamppuri siirtyi SaiPaan, josta seuraavana vuonna Kärppiin. Uransa Kamppuri lopetti KooKoossa 1990. Yhteensä hän pelasi SM-sarjassa ja -liigan runkosarjassa 504 ottelua, joista kentällä 463, ja pudotuspeleissä 45 ottelua ja kaikki kentällä.
Kamppuri torjui maajoukkueessa 106 ottelussa. Hän edusti Suomea viisissä MM-kisoissa.
Kamppuri toimii vakuutus- ja rahoitusalalla, Finlandia Group -nimisessä yhtiössä.
Saavutukset ja palkinnot

2 Suomen mestaruutta (1982, 1984)
2 SM-hopeaa
SM-liigan paras maalivahti (1981, 1982, 1984, 1987)
Lynces Academicin parhaan maalivahdin patsas (1981, 1982, 1983, 1984, 1987, 1989)
Valinta SM-liigan All Stars -kentälliseen (1978, 1979, 1981, 1983, 1984, 1987)
Suomen Jääkiekkoleijona #115
Aiheesta muualla

Artikkeli Kamppurista 2005
Hannu Kamppuri – nhlfinns.com
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jorma Valtonen Rauli Sohlman Markus Mattsson | Urpo Ylönen -palkinnon voittaja 1981 & 1982 1984 1987 | Seuraaja: Rauli Sohlman Kari Takko Jarmo Myllys |
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 1986
Kamppuri |
 Tammi |
 Eloranta |
 Grönstrand |
 Laksola |
 Narvanmaa |
 Nikander |
 Ruotanen |
 Suoraniemi |
 Virtanen |
 Arbelius |
 Jalonen |
 Järvenpää |
 Lehtonen |
 Makkonen (C) |
 Oksanen |
 Pohja |
 Ruuttu |
 Suikkanen |
 Susi |
 Vilander |
 Vuori |
Valmentaja Rauno Korpi
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 1987
1 Kamppuri |
2 Numminen |
3 Laksola |
5 Kuusisto |
6 Ruotanen |
7 Jutila |
8 Ojanen |
10 Susi |
12 Jalonen |
13 Jalo |
14 Kurkinen |
15 Järvi |
16 Virtanen |
17 Järvelä (C) |
19 Myllys |
20 Ruuttu |
22 Seppo |
23 Virta |
24 Mikkolainen |
25 Summanen |
26 Torkki |
29 Skriko |
30 Tammi |
Valmentaja Rauno Korpi
Eino Kanerva

Eino Ensio Kanerva (s. 20. syyskuuta 1910 Tampere – 8. tammikuuta 1942 Poventsa) oli suomalainen pesäpalloilija, jääpalloilija ja jalkapalloilija.
Eino Kanerva aloitti urheilu-uransa pesäpalloilijana, jossa hän saavutti vuonna 1928 Suomen mestaruuden Viipurin Pallonlyöjien riveissä.
Seuraavaksi Kanerva panosti jääpalloon, jossa hän pelasi Viipurin Palloseuran  (ViPS) riveissä. ViPS:n riveissä Kanerva oli voittamassa kaksi Suomen mestaruutta kausina 1931 ja 1936. Kanerva saavutti ViPS:n riveissä 1930-luvulla myös muita jääpallomitaleita: hopeaa kaudella 1934 joukkueen hävittyä loppuottelu-uusinnassa HIFK:lle ja vuosina 1932 ja 1933 pronssia. Kanerva nousi jääpallomaajoukkueeseen helmikuussa 1931 ja pelasi sen jälkeen viisi A-maaottelua Ruotsia vastaan sekä kaksi B-maaottelua. Talvisodan jälkeen ViPS:n toiminta yhdistettiin Helsinkiin siirtyneisiin Susiin, jossa Kanerva oli voittamassa hopeaa Välirauhan kaudella 1941.
Eino Kanerva pelasi myös jalkapalloa ja oli ensimmäisessä viipurilaisessa joukkueessa, kun ViPS pelasi jalkapallon SM-sarjaa kaudella 1930.
Eino Kanervan elämä päättyi jatkosodassa Poventsassa tammikuussa 1942, jossa hän haavoittui kuolettavasti.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-kulta: 1928
1 SM-pronssi: 1929
Kananlihalle meneminen

Käsivarren ihoa kananlihalla.
Kananlihalle meneminen ihmisellä tai yleisemmin nisäkkäillä piloerektio tarkoittaa ihon karvankohottajalihasten supistumista niin, että iho ihmisellä näyttää paljaalta kanan nahalta tai karvapeitteisellä nisäkkäällä karvat pörhistyvät. Tämä on yleensä reaktio ilman lämpötilan laskuun, mutta se voi syntyä myös muista ärsykkeistä, kuten  voimakkaasta tunnekuohusta tai uhkaustilanteesta. Karvankohoamisen aiheuttaa adrenaliinihormoni.
Ilmiön alkuperä

Ihon kananlihalle nousemisen ihmisellä uskotaan olevan jäänne siitä evoluution vaiheesta, jossa ihmisillä oli kattavampi karvapeite. Tällöin karvankohottajalihakset saattoivat kohottaa turkin pystyyn ilman keräämiseksi sen alle, jolloin ilma toimi lämpöeristeenä.
Merkitys nykyään

Nykyihmiselle tällä ilmiöllä ei ole juuri merkitystä lämmön varaajana vähäisen karvoituksen vuoksi. Lähes päinvastaisesti se vain kuluttaa turhaan energiaa tilanteessa, jossa kaikki mahdolliset resurssit saatettaisiin tarvita kylmästä selviämiseen.lähde?
Kanamomotti

| Kanamomotti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Momotit Momotidae
Suku::  Leveänokkamomotit Electron
Laji::  carinatum
Kaksiosainen nimi
 Electron carinatum  (Du Bus de Gisignies, 1847) 
Katso myös
   Kanamomotti Wikispeciesissä   Kanamomotti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kanamomotti (Electron carinatum) on momotteihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Väli-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kanamomotti voi kasvaa 31–38 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Yleisväritykseltään kanamomotti on vihreä ja vihreitä ovat niin  pää, selkä, siivet, vatsa kuin pyrstökin. Pyrstössä on kaksi pidentynyttä sulkaa. Linnun otsa on väriltään ruskea ja silmien yläpuolella ja nokan alapuolella on sinistä. Silmäkulmajuova on musta. Kanamomotin rinnassa on musta laikku.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kanamomottia tavataan laikuttaisesti Meksikosta Costa Ricaan ulottuvalta alueelta. Sen elinympäristöä ovat ainavihannat metsät usein virtaavan veden läheisyydessä. Lajin ravintoa ovat hyönteiset. Kanamomotti pesii törmissä ja kallioleikkauksissa. Lintua uhkaa sopivien elinympäristöjen häviäminen metsien hakkuiden vuoksi. Kannan kooksi arvioidaan 1 500–7 000 aikuista yksilöä ja se luokitellaan vaarantuneeksi.
Reijo Kanerva

Kanerva 1960-luvun keskivaiheilla.
Reijo Juhani Kanerva (29. tammikuuta 1944 Ylöjärvi – 1. maaliskuuta 2016) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Kanerva edusti urallaan Lielahden Kipinää, Kalevan Pallo-Poikia 1962–1963, Åbo IFK:ta 1964–1965, Upon Palloa 1966–1967 ja Tampereen Palloilijoita 1968–1973. Hän voitti ÅIFK:ssa Suomen Cupin 1965. Kaikkiaan Kanerva pelasi viiden kauden aikana 81 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Kanerva pelasi Suomen miesten maajoukkueessa vuosina 1964–1967 yhteensä 17 maaottelua. Urheilumme kasvot -teoksessa vuodelta 1973 Kanervaa kuvailtiin "raisuotteiseksi ja uhrautuvaksi puolustuspelaajaksi", joka voitti Suomen joukkueessa topparina Pohjolan mestaruuden vuonna 1966.
Jääkiekkoa Kanerva pelasi SM-liigassa maalivahtina Upon Pallossa ja Vehmaisten Urheilijoissa vuosina 1967–1969. Hän oli joukkueen kokoonpanossa kahdeksassa ottelussa ja pelasi yhden ottelun.
Kanakit

Kanakit ovat Ranskaan kuuluvan Uuden-Kaledonian alkuperäisasukkaita.