stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oili Suomi
Aiheesta muualla

.aspx Oili Suomi Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (36):  Aitio  Alenius  Hjerppe  Honkonen  Jokinen  Juvela  Järvenpää  Kantola  Koivunen  Koskenniemi  Koskinen  Kuusinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Mustonen  Männistö  Nieminen  Niskanen  Puhakka  Pursiainen  Rekonen  Rosnell  Rytkönen  Räsänen  Saarto  Salla  Salmi  Sinisalo  Suomi  Tamminen  Tiekso  Tuominen  Weckman  R. Virtanen  Åsvik 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1975–1979 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (40):  Aitio (1975–1977)  Alenius (1975–1977)  Alppi (1976–1979)  Björklund  Ekorre  Hjerppe (1975–1978)  Hongisto (1978–1979)  Honkonen  Hyvönen  Jokinen  Jokiniemi  Juvela  Järvenpää  Kainulainen  Kivistö  Koskenniemi  Koskinen  Laine  Lehmonen  Liedes  Merisaari (1975–1978†)  Mustonen  Männistö  Niskanen  Peltola (1977–1979)  Puhakka  Pulkkinen (1975–1977†)  Rekonen  Rosnell  Ruotsalainen  Rytkönen (1978–1979)  Räsänen  Saarinen  Saarto  Sinisalo  Stenius  Suomi (1977–1979)  Talvitie  Tamminen  Tennilä  Tuominen  Uitto  Wahlström  Weckman (1975–1976)  Vepsäläinen  Vähäkangas (1978–1979) 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Itä-Karjalan sotilashallinto

Itä-Karjalan sotilashallinto oli Suomen muodostama miehityshallinto Neuvostoliiton Karjalassa (ei kuitenkaan siihen kuuluneella pohjoisella Karjalankannaksella eikä Laatokan Karjalassa) sekä Leningradin alueen Lotinapellon piirin koillis- ja Koskenalan piirin pohjoisosan alueilla ja Vologdan alueen Vytegran piirin lounaisreunassa jatkosodassa vuosina 1941–1944. Hallinto perustettiin pian Suomen aloittaman hyökkäyksen jälkeen heinäkuussa 1941, ja sen ensimmäiseksi komentajaksi tuli Enso-Gutzeitin toimitusjohtaja, vuorineuvos ja everstiluutnantti Väinö Kotilainen. Hänen apulaisekseen nimitettiin jääkärieverstiluutnantti Ragnar Nordström. Esikuntapäälliköksi oli ajateltu Lapin läänin maaherraa Kaarlo Hillilää, mutta hänet tarvittiin ylläpitämään suhteita Pohjois-Suomen saksalaisjoukkoihin.
Heimoaktivistit olivat jättäneet Päämajalle everstiluutnantti Nordströmin johdolla jo ennen jatkosodan syttymistä 16. kesäkuuta 1941 päivätyn asiakirjan ”Suunnitelmia eräiksi toimenpiteiksi Itä-Karjalan kysymyksessä”. Sen mukaan Itä-Karjalan hallintoa varten oli luotava ”Erillinen Sotilashallintolaitos”. Siihen liittyen mukana oli lista Akateemisen Karjala-Seuran (AKS) jäsenistä, jotka voisivat olla mukana järjestettäessä Itä-Karjalan hallintoa.
Sotilashallinnon perustamista edelsi suomalaisten valtaaman Vienan Karjalan Vuokkiniemen kylässä Ylä-Kuittijärven rannalla 20. heinäkuuta 1941 järjestetty suuri kansalaisjuhla, jonka tarkoitus oli toimia suomalaisen miehityshallinnon perustamisen oikeuttajana.
Sotilashallinnon vahvuus oli 30. marraskuuta 1941 yhteensä 2 893 henkeä, joista upseereita ja sotilasvirkamiehiä oli 437.
Hallinnon suunnittelu ja sotilashallintokomentajat

AKS:n varapuheenjohtajana toiminut tekn.tri, insinöörikapteeni Reino Castrén sai tehtäväkseen johtaa Itä-Karjalan hallinnon suunnittelua. Ehdotus valmistui 10. heinäkuuta. Sen mukaan olisi Päämajan alainen hallintoelin, jossa Karjalan vapausliike olisi saanut vahvan aseman. Tämän marsalkka Mannerheim torjui. Mannerheim nimitti 15. heinäkuuta Itä-Karjalan sotilashallintokomentajaksi vuorineuvos, everstiluutnantti Väinö Kotilaisen.
Marsalkka Mannerheim nimitti 27. heinäkuuta Karjalan vapausliikkeen 12-henkisen johdon sotilashallintokomentajan neuvottelukunnaksi, jolla oli annettu tilaisuus lausua mielipiteensä periaatteellisesti tärkeistä ja perustavaa laatua olevista Itä-Karjalan olojen järjestämistä koskevista kysymyksistä ”mikäli olosuhteet sen sallivat”.
Väinö Kotilainen luopui tehtävästä kesäkuussa 1942, minkä jälkeen sotilashallintokomentajana toimi eversti Johan Arajuuri elokuuhun 1943 saakka, minkä jälkeen eversti Olli Paloheimo hoiti tehtävää Suomen miehityksen loppuun saakka 1944.
Itä-Karjalan sotilashallinto aloitti toimintansa Mikkelissä, missä sijaitsi myös Suomen asevoimien Päämaja. Hallinto siirtyi Joensuun seudulle Niittylahden kansanopistoon lokakuussa 1941 sekä tilojen järjestyttyä Joensuun kaupunkiin marraskuussa. Petroskoihin eli tuolloiseen Äänislinnaan hallinto siirrettiin keväällä 1943.lähde?
Suomalainen muinaismuistohallinto pyrki myös erilaisin toimin suojelemaan muinaismuistoja ja kulttuuriperintöä Itä-Karjalan sotatoimialueella. Se, että miehittäjä pyrkii estämään arkeologisen perinnön tuhoutumisen vallatulla alueella, on harvinaista. Tällaisesta toiminnasta solmittu Haagin sopimus astui voimaan myöhemmin, vuonna 1954.
Organisaatio

Suomalaisten aloittaessa hyökkäystä Itä-Karjalaan annettiin ylipäällikkö, Suomen marsalkka Mannerheimin ”Käsky Itä-Karjalan sota-ajan hallinnosta” 15. heinäkuuta 1941. Käskyn valmisteluun osallistuivat professori, majuri Tapio Tarjanne, eversti Einar Mäkinen ja kenraalimajuri Aksel Airo. Käskyn mukaan järjestettiin väliaikainen suomalainen sota-ajan hallinto. Sen mukaan alueen hallintoa johti suoraan ylipäällikön alainen sotilashallintokomentaja, johon ensivaiheessa nimitettiin vuorineuvos, everstiluutnantti Väinö Kotilainen ja apulaiseksi asiantuntijana määrättiin everstiluutnantti Ragnar Nordström.lähde?
Organisaatio > Sotilashallinnon osastot

Sotilashallintokomentajalla oli sotilashallintoesikunta, jota johti esikuntapäällikkö ja johon asetettiin tarpeelliset toimistot eri toimialoja varten. Siihen kuuluivat komento-osasto johtajanaan kapteeni Oiva Mäkelä ja myöhemmin majuri Jakob Suomela, hallinnollinen osasto johtajanaan varatuomari Ilmari Helomaa, taloudellinen osasto johtajanaan professori Nils Osara, hallinnollis-taloudellinen osasto johtajanaan tekn.tri, insinöörikapteeni Reino Castrén, tiedusteluosasto, valistusasiainosasto johtajanaan fil.tri, vänrikki Vilho Helanen ja vuodesta 1943 fil.maist., sotilasvirkamies Yrjö Vuorjoki sekä lääkintäosasto johtajanaan lääkintäkomentajakapteeni Aarne Valle. Osastopäälliköt etenkin miehityshallinnon alkuvaiheessa olivat vahvasti AKS-taustaisia, kuten Castrén, Osara, Helanen, Vuorjoki ja Valle, joista kolme viimeksi mainittua AKS-puheenjohtajia.
Organisaatio > Sotilashallinnon osastojen eri toimistot

Jokaisessa osastossa oli yleensä kaksi toimistoa. Hallinnollisen osaston alaisuudessa toimi neljä toimistoa eli oikeudenhoitotoimisto johtaajanaan maanjako-oikeuden puheenjohtaja, vänrikki Harry Brotherus, väestötoimisto johtajanaan vanhempi lääninsihteeri, kapteeni Heikki Vartia, poliisiasiain toimisto johtajanaan varatuomari, kapteeni Eemeli Koponen sekä valvontatoimisto, joka sai työntekijänsä Valtiolliselta poliisilta.
Taloudellisen osaston alaisuudessa oli maataloustoimisto ja kalastustoimisto, joista maataloustoimistoa johti agronomi, sotilasvirkamies Kalle Määttä ja kalastustoimistoa sotilasvirkamies Reino V. Kanerva. Tammikuusta 1943 maataloustoimistoa johti Määtän seuraajana agronomi, majuri Johannes Kaltio.
Hallinnollis-taloudellisen osaston alaisuudessa olivat kansanhuoltotoimisto päällikkönään maanviljelysneuvos, sotilasvirkamies Tatu Nissinen, kaupallinen toimisto päällikönään kauppatieteiden kandidaatti, kapteeni Ilmo Nurmela ja metsäasiaintoimisto päällikkönään metsäneuvos, sotilasvirkamies Timo Brofeldt.
Väestön huoltotarpeen selvittyä perustettiin ensin lääkintäkomentajakapteeni Vallen johtamaan lääkintäosastoon sosiaalitoimisto, joka lokakuussa 1941 muutettiin sosiaaliosastoksi päällikkönään pastori, luutnantti Otto Korpijaakko. Lääkintäosastoon perustettiin syyskuussa 1941 oma lääkintätoimisto päällikkönään lääkintäkapteeni Sulo K. Elomaa. Lisäksi lääkintäosaston kantaryhmään kuuli terveyssisar Ida Nenonen.
Valistusasiain osaston vänrikki Helasen alaisuudessa olivat tiedotustoimisto päällikkönään sotilasvirkamies Vuorjoki, koulu- ja nuorisotyön toimisto päällikkönään opettaja, sotilasvirkamies Vilho Timonen sekä kirkollisasiaintoimisto päällikkönään pastori Jussi Kuoppala.
Osastoista riippumattomina erillisinä toimistoina toimivat intendentin toimisto, postiasiaintoimisto sekä tilintarkastustoimisto. Itä-Karjalan sotahallintoesikunnan alaisena toimi myös Itä-Karjalan sotasaalisarkisto.lähde?
Hallinnon tavoitteet > Sotatalous

Hallinnon tarkoituksena oli kytkeä Itä-Karjalan taloutta osaksi Suomen sotataloutta muun muassa puunhankinnan suhteen, lähentää karjalaisväestöä Suomeen opetuksen muodossa sekä valvoa venäläisperäistä väestöä. Hallinto ylläpiti kouluja. Se myös eristi venäläisperäisen väestön keskitysleireihin, joita alettiin vuonna 1943 kutsua siirtoleireiksi erotukseksi saksalaisista keskitysleireistä. Samana vuonna suomalaisperäisenselvennä ja venäläisperäisen väestön kohtelu lähentyi toisiaan ja kuolleisuus leireillä väheni.
Aino Suhola

Aino Suhola Jyväskylän kirjamessuilla 2009.
Aino Kyllikki Suhola (s. 16. tammikuuta 1950 Tampere) on suomalainen filosofian maisteri, sanomalehtitoimittaja ja kirjailija. Hän toimi keskustan kansanedustajana vuosina 1991–1999 Keski-Suomen vaalipiiristä.
Vuonna 2014 Suholalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali.
Teoksia

Rakasta minut vahvaksi.  Jyväskylä:  Atena, 1991.  ISBN 978-951-9-36235-9
Sinäkö, Paavo?  Jyväskylä:  Atena, 1993.  ISBN 978-951-9-36272-4
Tyköistuva tango.  Jyväskylä:  Atena, 1997.  ISBN 978-951-7-96060-1
Luja ja urhoollinen sydän. Sylvi Kekkosen elämä.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 978-951-1-16450-0
Riitta Uosukainen. Punainen vaate.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 978-951-1-17464-6
Jaettu jano. Tänä iltana Jari Sillanpää.  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 978-951-1-18764-6
Yksi näistä.  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 978-951-1-19946-5
Jari Sillanpää. Omat sanat.  Helsinki ; Jyväskylä:  Minerva Kustannus, 2008.  ISBN 978-952-492121-3
Jos ois joku, vaikka Jumala.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-21515-8
Malja sinulle.  Helsinki ; Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-246-3
Aiheesta muualla

.aspx Aino Suhola Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Suomen Keskustan kansanedustajat
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (55):  Aho  Ala-Nissilä  Alaranta  Anttila  Aula  Björkenheim  Heikkinen  Huuhtanen  Isohookana-Asunmaa  Jokiniemi  Juhantalo (1991–1993)  Järvilahti  Jäätteenmäki  Kalli  Kauppinen  Kemppainen  Koistinen  Komi  Korkeaoja  Korva  Koski  Korteniemi (1994–1995)  Kuittinen  Kuuskoski  Kääriäinen  Laivoranta  Laukkanen  Lehtosaari  Leppänen  Liikkanen  Lindqvist  Mattila  Morri  Mölsä  Näsi  Pekkarinen  Pelttari  Pesälä  Pokka (1991–1994)  Puhakka  Pura (1992–1995)  Rehn  Renko (1991–1995)  Rossi  Ryynänen  Röntynen  Saapunki  Saari  Siuruainen (1991)  Suhola  Tenhiälä (1991–1992)  Vanhanen  Vihriälä  Viljanen  Virrankoski  Vuorensola  Väistö  Väyrynen  Ääri (1993–1995) 
| n k Suomen Keskustan kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Aho  Aittoniemi  Ala-Nissilä  Alaranta  Anttila (1995–1996)  Aula  Huuhtanen  Hyssälä  Isohookana-Asunmaa  Juhantalo  Jäätteenmäki  Kalli  Karjula  Kemppainen  Kiviniemi  Koistinen  Komi  Korkeaoja  Korteniemi  Koski  Kääriäinen  Lehtosaari  Leppänen  Liikkanen  Lindqvist  Lämsä  Manninen  Myllyniemi  Mölsä (1995–1999)  Pekkarinen  Pesälä  Ranta-Muotio  Rehn  Rehula (1996–1999)  Saapunki  Saari  Salo  Suhola  Takkula  Vanhanen  Vehviläinen  Vihriälä  Vuorensola  Väistö  Väyrynen (1995) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Eduskunta 
Muut:  IdRef
Samuli Tuomikoski

Samuli Tuomiokoski 1930-luvun alussa.
Emil Samuel (Samuli) Tuomikoski (6. heinäkuuta 1875 Liminka – 28. lokakuuta 1960 Liminka) oli suomalainen poliitikko.
Tuomikoski valittiin eduskuntaan kaksissa vaaleissa, 1929 ja 1930, Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä, ja hän toimi kansanedustajana neljän vuoden ajan, elokuusta 1929 elokuuhun 1933. Hän kuului kokoomuspuolueen eduskuntaryhmään. Eduskunnan valiokunnista hän vaikutti lakivaliokunnassa, maatalousvaliokunnassa, puolustusasiainvaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa.
Tuomikoski vaikutti myös Limingan kunnallispolitiikassa. Hän toimi sekä kunnan kuntakokouksen että kunnan kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hänen muihin luottamustehtäviinsä kuuluivat muun muassa puolueensa Oulun läänin eteläisen piiriliiton puheenjohtajuus, Pohjois-Pohjanmaan nuorisoseuran esimiehen tehtävä sekä MTK:n ja Pellervo-Seuran valtuuskuntien jäsenyydet. Hänelle myönnettiin vuonna 1937 kunnallisneuvoksen arvonimi.
Kansakoulun ja kansanopiston käynyt Tuomikoski oli ammatiltaan maanviljelijä, jona hän toimi vuodesta 1907 ostettuaan isältään liminkalaisen Alatalon tilan. Hän toimi myös paikallisen säästöpankin kirjurina ja rahastonhoitajana.
Tuomikosken vanhemmat olivat niin ikään kansanedustajana toiminut Antti Tuomikoski ja Vilhelmiina Tuorila. Myös hänen isoveljensä Heikki Tuomikoski oli mukana politiikassa, muun muassa Limingan kunnanvaltuuston ensimmäisenä puheenjohtajana. Samuli Tuomikosken puoliso oli Aina Kaisa Siira, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902.
Irja Tulonen

Irja Marjatta Tulonen (o.s. Saikkonen, s. 6. tammikuuta 1943 Lumivaara) on suomalainen sairaanhoitaja ja entinen Kokoomuksen kansanedustaja. Hänet valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1995 vaaleissa. Tulonen on istunut Tampereen kaupunginvaltuutettuna vuodesta 1982 ja oli sen hallituksen puheenjohtaja 1992–1995. Hän oli Karjalan liiton varapuheenjohtaja 2002–2005. Tulosella on kaksi lasta miehensä Rauno Tulosen kanssa.
Tulonen sai julkisuutta keväällä 2005, kun hän teki kirjallisen kysymyksen kulttuuriministeri Tanja Karpelalle jääkiekon väkivaltaisuudesta.
Hän ei asettunut enää ehdokkaaksi vuoden 2007 eduskuntavaaleissa.
Irja Tulonen sai vuonna 2011 kunnallisneuvoksen arvonimen.
Juhani Tuomaala

Ilpo Kari Juhani Tuomaala (18. lokakuuta 1946 Seinäjoki – 25. huhtikuuta 2016 Kurikka) oli suomalainen poliitikko. Hän oli Keskustan kansanedustaja Vaasan läänin vaalipiiristä vuosina 1975–1987. Koulutukseltaan Tuomaala oli hallintotieteiden maisteri. Hän toimi Yleisradion suunnittelusihteerinä 1973–1974 ja Kurikan yritysasiamiehenä 1977–1988.
Juhani Tuomaalan isä oli kansanperinteen kerääjä, kotiseutuneuvos Väinö Tuomaala.
Wiljam Sarjala

| Wiljam Sarjala |
| --- | --- |
 Sarjala vuonna 1966
Suomen valtiovarainministeri
 Sukselaisen II hallitus 13.1.1959–13.7.1961 Miettusen I hallitus 14.7.1961–12.4.1962  
Edeltäjä:  Päiviö Hetemäki
Seuraaja:  Osmo P. Karttunen
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri
 Sukselaisen I hallitus 2.7.1957–29.11.1957  
Edeltäjä:  Kusti Eskola
Seuraaja:  Aku Sumu
Kansanedustaja
 22.7.1948–22.3.1970  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Mikkelin läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1901 Laitila
Kuollut: 6. toukokuuta 1977 (75 vuotta) Espoo
Arvonimi: kunnallisneuvos (1962)
Tiedot
Puolue:  Maalaisliitto/Keskustapuolue
Vihtori Wiljam Sarjala (vuoteen 1935 Sulo; 18. joulukuuta 1901 Laitila – 6. toukokuuta 1977 Espoo) oli suomalainen agrologi ja Maalaisliiton (myöh. Suomen Keskustapuolue) kansanedustaja ja ministeri.
Sarjala sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1962. Hänen poikansa oli professori ja opetushallituksen pääjohtaja Jukka Sarjala.
Varhaiset vuodet

Sarjalan vanhemmat olivat maanviljelijä Herman Sulo ja Liisa Särkijärvi. Hän kävi kansakoulun ja suoritti maamieskoulun 1924 ja maamiesopiston 1927 valmistuen agrologiksi. Sarjala oli maataloustyönjohtajana Lohjalla 1925, maatalousneuvojana Kangasniemellä vuosina 1928–1941, alueneuvojana Kangasniemellä 1941–1948 ja Kangasniemen asutuskassan rahastonhoitajana 1934–1952. Sotavuosina Sarjala toimi työvoimapäällikkönä 1941–1944 ja Mikkelin työvoimapiirin tarkastajana 1944.
Poliittinen ura

Sarjala oli Maalaisliiton (vuodesta 1965 Keskustapuolue) kansanedustajana 1948–1969 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Sarjala toimi eduskunnan I varapuhemiehenä 1966 ja verolakivaliokunnan puheenjohtajana 1968. Hän oli II valtiovarainministeri ja sen jälkeen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Sukselaisen I hallituksessa 1957. Sukselaisen II hallituksessa 1959–1961 ja Miettusen I hallituksessa 1961–1962 Sarjala toimi valtiovarainministerinä.
Presidentin valitsijamiehenä Sarjala oli vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa. Hän oli mukana kunnallispolitiikassa Kangasniemen kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän oli myös jäsenenä muun muassa hinta- ja palkkaneuvostossa, Maalaisliiton keskushallituksessa ja Kunnallisliiton hallituksessa.
E. M. Tarkkanen

Tarkkanen vuonna 1941. Kuva: Aarne Pietinen.
Emil Mikael (Mikko, E. M.) Tarkkanen (3. maaliskuuta 1886 Laihia – 1. helmikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä ja maanviljelysneuvos. Hän oli myös pitkäaikainen Maalaisliiton kansanedustaja.
Tarkkasen vanhemmat olivat maanviljelijä Hermanni Tarkkanen ja Liisa Kestikievari. Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä Laihialla. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1936 ja maanviljelysneuvoksen arvon 1955.
Tarkkanen oli kansanedustajana 1922–1945 ja 1951–1954 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Vuoden 1945 eduskuntavaaleissa hän joutui kolmen muun maalaisliittolaisen poliitikon tavoin luopumaan ehdokkuudestaan. Syynä oli uutta ulkopoliittista suuntausta kannattaneiden piirien (ennen muuta Urho Kekkonen ja J. K. Paasikivi) sekä Liittoutuneiden valvontakomission halu puhdistaa eduskunta sota-ajan poliittisesta johdosta. Tarkkanen saattoi palata eduskuntaan vasta vuonna 1951.
Tarkkanen oli eduskunnan 1. varapuhemies 1940–1944 ja suuren valiokunnan puheenjohtaja 1951–1953. Tarkkanen oli myös Maalaisliiton eduskuntaryhmän ja valtiontilintarkastajien puheenjohtajana. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Laihian kunnanvaltuuston jäsenenä.
Tarkkanen kuului muun muassa MTK:n, Pellervo-seuran ja Valion johtokuntaan ja hän oli puheenjohtajana Valion hallintoneuvostossa, Tuottajain lihakeskuskunnan hallintoneuvostossa sekä hallituksessa ja Osuuskassojen keskus oy:n hallintoneuvostossa.
Mikko Tarkkanen oli naimisissa vuodesta 1919 Alli Ester Rinnan kanssa.
Elli Stenberg

Ellen (Elli) Aleksandra Stenberg (17. maaliskuuta 1903 Tampere – 6. heinäkuuta 1987) oli suomalainen vaatetustyöläinen ja SKDL:n kansanedustaja.
Stenbergin vanhemmat olivat pika-ajuri Frans Oskar Stenberg ja Hilma Aleksandra Pataniitty. Hän kävi kansakoulun, suoritti 1920–1922 iltakauppakoulun ja opiskeli 1924–1928 Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa Leningradissa.
Stenberg oli lapsentyttönä 1915–1917 ja sen jälkeen hän työskenteli modistina ja turkistyöntekijänä Tampereella 1917–1924. Stenberg liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen 18-vuotiaana ja hän lähti 1924 puoluekoulutukseen Leningradiin. Neuvostoliitossa Stenberg oli opettajana Hatsinassa Leningradin lähellä 1928–1928. Suomeen palattuaan 1929 hän toimi Suomen kommunistisen puolueen naistyön järjestäjänä Helsingissä 1929–1930, oli sitten vankilassa poliittisista syistä 1930–1936, työskenteli vapauduttuaan turkistyöntekijänä Helsingissä 1937–1939 ja oli taas uudelleen vankilassa poliittisista syistä 1939–1944.
Stenberg oli SKDL:n kansanedustajana 1945–1966 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Stenberg oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950, 1956 ja 1962 presidentinvaaleissa. Hän oli Suomen kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen ja puolueen Tampereen piirijärjestön puheenjohtaja.
Teoksia

Salmiska ja naapurit : romaani, ilmestynyt alun perin Punalippu-lehden jatkokertomuksena. Punalippu 1985
Toimitustöitä

Yrjö Sirola : muistelmia suomalaisesta demokratian esitaistelijasta ; toim. Elli Stenberg, Ville Pessi ja Kalle Puustinen. Kansankulttuuri, Helsinki 1946
Huomenen tiellä : Suomen työläisnaisliikkeen 60-vuotisjuhlakirja ; toimituskunta Hellä Meltti ym. sekä vastaava toimittaja Elli Stenberg. Suomen naisten demokraattinen liitto, Helsinki 1960
Tulehdus

Tulehdus, tulehdusvaste, tulehdusreaktio eli inflammaatio on elimistön immuunipuolustusjärjestelmän tapa reagoida infektioon eli mikrobitartuntaan tai aiemmasta virustartunnasta peräisin olevien selkäydinhermossa asuvien virusten aktivoitumiseen eli kulkeutumiseen muualle elimistöön. Tulehdusvaste tuottaa hapetusvaurioita aiheuttavia vapaita happiradikaaleja. Myös sinkillä on keskeinen rooli immuunipuolustuksen harjoittamassa tulehduskontrollissa.
Tulehdukseen saattaa liittyä kipua etenkin silloin, kun tulehtuneessa kudoksessa on kipuhermopäätteitä.
Tulehdus voi johtua myös ateriasta, jolla on suuri glykeeminen kuorma. Lisäksi myös kudosvaurioihin kuten esimerkiksi urheiluun liittyvän lihaskuormituksen synnyttämiin lihasten mikrovaurioihin liittyy aina jonkinasteinen tulehdusreaktio. Lihaskuormituksen yhteydessä syntyvät solutason niin sanotut mikrovauriot johtuvat siitä, että kuormituksen lihassoluihin aiheuttama voimakas mekaaninen venytys repii soluja rikki.
Tartunnaksi kutsutaan tilannetta, jossa elimistöön päässeiden haitallisten mikrobien eli patogeenien lisääntyminen on niin runsasta, että ne ehtivät vauroittaa kudoksia. Elimistön immuunpuolustuksen tuottaman tulehduksen tehtävänä on tuhota elimistöön tunkeutuneet patogeenit eli haitalliset mikrobit, jotta ne eivät mädättäisi koko elimistöä. Toisena tehtävänä on korjata mikrobien tai tapaturmien aiheuttamat kudosvauriot. Esimerkiksi syöjäsolut eli fagosyytit tuhoavat viruksen infektoimia soluja. Ne kykenevät myös tuhoamaan tai inaktivoimaan vieraita mikrobeja ja siivoamaan vaurioituneiden kudosten tai solujen jäännöksiä. Myös solut osaavat hajottaa ja kierrättää omia rakenteitaan, mitä kutsutaan autofagiaksi.
Tulehduksen sivuvaikutuksena syntyy myös ympäröivien kudosten vaurioita. Immuunijärjestelmän toiminnan sivutuotteena syntyy joskus yhtä paljon kudosvaurioita kuin mitä patogeenit ehtivät aiheuttaa. Elimistön tuottama tulehdusvaste saattaa jopa tappaa potilaan.
Tulehdussairauksille on ominaista taudin aaltoilu eli fluktuointi, jolla tarkoitetaan oireiden ja voinnin heilahteluja. Osa aaltoilusta saattaa selittyä levon, liikunnan tai stressin määrään taikka ravitsemukseen liittyvällä vaihtelulla.
Elimistöön jääneet virukset saattavat myös aiheuttaa uuden tulehduksen kauan alkuperäisen tulehduksen paranemisen jälkeen. Esimerkiksi selkäytimen hermosoluissa lymyävä vesirokkovirus voi aktivoitua uudelleen siirtyen hermoratoja pitkin muualle elimistöön, jos jokin uusi sairaus tai ikääntyminen heikentää elimistön immuunipuolustusta. Tämä johtaa vyöruusuksi kutsutun sairauden puhkeamiseen. Myös lääkehoidot saattavat johtaa vyöruusun aiheuttavaan immuniteetin heikkenemiseen.
Autoimmuunitulehdus vahingoittaa elimistöä immuunipuolustuksen hyökätessä elimistön omia soluja vastaan.
Bakteeriperäinen tulehdus oli yleinen kuolinsyy länsimaissa ennen antibioottien keksimistä. Moni kuolema johtuu edelleen globaalisti alahengitystieinfektion ja ripulin kaltaisista akuuteista tartuntataudeista.
Tulehduksen vapauttamat välittäjäaineet kuten bradykiniini, ATP, NGF ja prostaglandiini lisäävät tuntohermojen kykyä aistia lämpöä ja painetta, mikä lisää paikallista kipuherkkyyttä