stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Traffic (yhtye)

| Traffic |
| --- | --- |
 Kokoonpanoaan muuttanut Traffic vuonna 1973.
Tiedot
Toiminnassa:  1967–1969 & 1970–1974
Tyylilaji:  progressiivinen rock, psykedeelinen rock, folk rock, fuusiojazz
Kotipaikka:  , Birmingham Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  :Alkuperäisjäsenet: Steve Winwood Jim Capaldi Chris Wood Dave Mason Myöhemmissä kokoonpanoissa: Jim Gordon Ric Grech Rebop Kwaku Baah David Hood Roger Hawkins Barry Beckett Rosko Gee Randall Bramblett Michael McEvoy Walfredo Reyes J
Levy-yhtiö:  :Island Records United Artists Polydor Virgin Records
Infobox OKNimi-testi OK: 
Traffic oli brittiläinen rockyhtye, joka oli toiminnassa vuosina 1967–1974. Traffic yhdisteli musiikissaan soul-, jazz- ja folkvaikutteita psykedeeliseen rockiin. Yhtyeen tunnetuimmat jäsenet olivat Steve Winwood (laulu, kosketinsoittimet, kitara) ja Dave Mason (laulu, kitara, sitar). Yhtyeeseen kuuluivat myös huilisti-saksofonisti-kosketinsoittaja Chris Wood sekä rumpali-laulaja Jim Capaldi.
Historia > Syntymä

Trafficin syntymä ajoittui alkukesään 1967 eli samaan aikakauteen, jolloin flower power ilmiö puhkesi täyteen kukoistukseensa. Winwood oli ehtinyt hankkia jo runsaasti mainetta The Spencer Davis Groupin laulusolistina ja kosketinsoittajana vuodesta 1963. Yhtyeen singlemenestyksistä huolimatta ("Keep On Running", "Somebody Help Me" ja "Gimme Some Loving") Winwood ei ollut ollut tyytyväinen Spencer Davis Groupin saavutuksiin ja oli lähtenyt omille teilleen. Halu esittää jotain uutta ja omaperäistä oli tärkein kriteeri Trafficin luomiseen. Yhtye syntyikin oikeastaan jo paljon ennen kuin Winwood oli jättänyt Spencer Davis Groupin. Kvartetin jäsenet soittivat eri yhtyeissä, mutta tapailivat toisiaan aina kun voivat harjoitellen tulevaa yhtyettään varten. Yhtyeen tunnuskuvio esitti neljää toisiinsa kietoutunutta nuolta, jotka symbolisoivat yhtyeen jäsenten pyrkimystä saumattomaan yhteistyöhön. Trafficin kokoonpano oli sikäli erikoinen, että siitä puuttui alun perin basso. Winwood ei pitänyt puutetta ongelmana: "Basso on täysin tarpeeton kapine, jos yhtyeeseen kuuluu urut".
Historia > Nopea nousu

Trafficin levyistä tunnetuin lienee yhtyeen ensilevy Mr. Fantasy, joka julkaistiin marraskuussa (1967). Jo aiemmin samana vuonna heillä oli Englannissa kaksi suurta singlemenestystä, joista ensimmäinen, nimeltään "Paper Sun", tuli myyntiin toukokuussa ja nosti Trafficin hetkessä huipulle. Kappale oli Winwoodin käsialaa, ja hän myös lauloi sen. Lisäksi se julkaistiin ennen kuin Traffic oli esiintynyt yhdelläkään keikalla. "Paper Sunin" iskostuessa kansan suosioon oli Trafficin helppo nousta esiin pimennosta. Yhdysvalloista levinnyt hippiliike saavutti Britannian samana kesänä. Rakkauden kesäksi kutsuttu aikakausi nosti Britteinsaarilla hetkessä esiin kymmeniä psykedeelistä rockia soittavia yhtyeitä, joiden eturintamaa Traffic edusti.
Elokuussa julkaistiin Trafficin toisena singlenä Dave Masonin tekemä ja laulama "Hole In My Shoe". Kappale jatkoi edeltäjänsä vahvasti psykedeelista tyylisuuntaa ja nousi nopeasti brittien myyntilistoilla kakkoseksi. Samoihin aikoihin ensimmäisen albumin Mr. Fantasyn kanssa ilmestynyt kolmas single "Here We Go Round The Mullberry Bush" menestyi sekin vielä kohtalaisen hyvin.
Historia > Kaupallinen epäonnistuminen

Albumista tuli kriitikoiden suosikki, ja se oli kunnianhimoinen näyttö Trafficin monipuolisista taidoista, eritoten Winwoodin ja Masonin osaamisista. Kaupallisessa mielessä albumi ei kuitenkaan vastannut levy-yhtiön asettamia korkeita odotuksia. Englannissa se viipyi muutaman viikon Top-20 listalla mutta putosi nopeasti sen ulkopuolelle. Vielä laimeampaa oli kysyntä Euroopan mantereella ja Yhdysvalloissa. Vaikka Traffic oli tullut ympäri maailmaa tutuksi kahden ensimmäisen singlensä ansiosta, vierasti ostava yleisö sen albumia, joka ei sisältänyt helposti tarttuvia kappaleita. Englannissa levyltä julkaistiin singlenä Winwoodin tulkitsema "No Face, No Name, No Number". Ostajat eivät kuitenkaan innostuneet laulusta. Yhdysvalloissa singlen A-puoleksi valittiin "Dear Mr. Fantasy", mutta sen saama vastaanotto oli vaatimaton. Jälkeenpäin laulu on noussut kuitenkin yhdeksi Trafficin klassikoksi, kuten myös myöhemmin julkaistut kappaleet "Glad", "Freedom Rider", "John Barleycorn (Must Die)" ja "Low Spark of High Heeled Boys".
Diskografia > Albumit

Mr. Fantasy (1967)
Suomessa LP oli myynnissä hieman poikkeavana versiona Coloured Rain (1967)
Traffic (1968)
Last Exit (1968)
Best Of Traffic (1969)
John Barleycorn Must Die (1970)
The Low Spark Of High Heeled Boys (1971)
Shoot Out At The Fantasy Factory (1973)
When The Eagle Flies (1974)
Far From Home (1994)
Diskografia > Livealbumit

Welcome to the Canteen (1971)
On The Road (1973)
Last Great Traffic Jam (2005)
Diskografia > Kokoelmat

Best of Traffic (1969)
Heavy Traffic (1975)
More Heavy Traffic (1975)
Smiling Phases (1991)
Heaven Is in Your Mind - An Introduction to Traffic (1998)
Feelin' Alright: The Very Best of Traffic (2000)
The Collection (2002)
The Best of Traffic - The Millennium Collection (2003)
Traffic Gold (2005)
Diskografia > Singlet

Paper Sun (1967)
Hole In My Shoe (1968)
Here We Go Round The Mullberry Bush (1967)
No Face, No Name, No Number (1968)
Heaven Is Your Mind (1968)
Feelin' Allright (1968)
Medicated Goo (1968)
Empty Pages (1970)
Glad (1971)
Rock and Roll Stew (Part 1) (1972)
Walking in the Wind (1974)
Here Comes a Man (1994)
Some Kinda Woman (1994)
Steve Winwood loi menestyksellisen soolouran Trafficin hajoamisen jälkeen.
Dave Mason.
Pedro Dellacha

Pedro Dellacha
Pedro Dellacha (9. heinäkuuta 1926 Lanús, Argentiina – 31. heinäkuuta 2010) oli argentiinalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän toimi myös valmentajana.
Dellacha edusti seuratasolla kotimaansa Quilmesia ja Racing Club sekä meksikolaista Necaxaa. Hän liittyi Argentiinan A-maajoukkueeseen toukokuussa 1953 ja pelasi joukkueessa 25 ottelua. Hän voitti Copa Américan kahdesti kausina 1954–1955 ja 1956–1957. Hän kuului lisäksi joukkueen kokoonpanoon MM-kilpailuissa 1958.
Panevėžysin lääni

| Panevėžysin lääni Panevėžio apskritis |
| --- | --- |
 Tie Krekenavan luonnonpuistossa
 Lippu:  Vaakuna
 Panevėžysin läänin sijainti Liettuassa
Valtio:  Liettua
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Panevėžys
 – Maaherra:  Viktor Trofimov
Pinta-ala:  7 881 km²
Väkiluku (2016):  231 001
 – väestötiheys:  29,3 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  LT-PN
Panevėžysin lääni (liett. Panevėžio apskritis) on yksi Liettuan kymmenestä läänistä. Lääni sijaitsee koillisessa Liettuassa ja sen keskus on Panevėžys. Siellä on arviolta 231 001 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 7 881 neliökilometriä.
Aluejako

Biržain kunnallispiiri
Kupiškisin kunnallispiiri
Panevėžysin kaupunkikunta
Panevėžysin kunnallispiiri
Pasvalysin kunnallispiiri
Rokiškisin kunnallispiiri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panevėžysin lääni Wikimedia Commonsissa
Liettuan läänit ja kunnallispiirit
| --- | --- |
Alytus:  Alutys  Druskininkai  Varēna  Lazdijai 
Kaunas:  Birštonas  Jonava  Kaišiadorys  Kaunas  Kaunasin kaupunkikunta  Kēdainiai  Prienai  Raseiniai 
Klaipėda:  Klaipėdan kaupunkikunta  Klaipėdan kunnallispiiri  Kretinga  Neringa  Palangan kaupunkikunta  Skuodas  Šilutė 
Marijampolė:  Kalvarija  Marijampolėn kunta  Šakiai  Vilkaviškis  Kazlų Rūdan kunta 
Panevėžys:  Biržai  Kupiškis  Panevėžysin kaupunkikunta  Panevėžysin kunnallispiiri  Pasvalys  Rokiškis 
Šiauliai:  Akmenė  Joniškis  Kelmė  Pakruojis  Radviliškis  Šiauliain kaupunkikunta  Šiauliain kunnallispiiri 
Tauragė:  Jurbarkas  Pagėgiai  Šilalė  Tauragė 
Telšiai:  Mažeikiai  Plungė  Rietavas  Telšiai 
Utena:  Anykščiai  Ignalina  Utena  Visaginasin kaupunkikunta  Zarasai  Molėtai 
Vilna:  Elektrėnai  Šalčininkai  Širvintos  Švenčionys  Trakai  Ukmergė  Vilnan kaupunkikunta  Vilnan kunnallispiiri
Tampereen Säästö-Tex

| Tampereen Säästö-Tex Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1977
Toimitusjohtaja:  Markku Vuokila
Kotipaikka:  Tornio, Suomi
Toimiala:  Vähittäiskauppa
Liikevaihto:  14 milj. € (tilikausi 3/2020-3/2021)
Henkilöstö:  42 (2021)
Kotisivu:  www.tex.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tampereen Säästö-Tex oli pohjoissuomalainen halpakauppaketju, jolla oli laajimmillaan myymälät Kemissä, Torniossa, Rovaniemellä ja Kemijärvellä.  Ketju käytti markkinointinimenä myös lyhennettä TEX. Ketjun asiakaslupauksena oli olla reilu ja huippuedullinen, suurten valikoimien ostospaikka. Liikevaihto 3/2021 päättyneellä tilikaudella oli noin 14 miljoonaa euroa ja henkilökuntaa 42. Tulos oli ollut viimeisinä vuosina tappiollinen.
Tokmanni Oyj osti myymälät Tampereen Säästötexin koko liiketoiminnan ja kaksi jäljellä olevaa myymälää Torniossa ja Kemissä 30. kesäkuuta 2021 julkaistulla yrityskaupalla. Liikkeenluovutus oli 1. elokuuta 2021. Säästö-Tex myi 2018 Tokmannille Rovaniemen ja Kemijärven myymälät.
Historia

1977 Yrittäjäpariskunta Matti ja Aira Vuokila perustavat Tampereen Säästö-Texin.  Reilun sadan neliön liike avataan Tornioon.
2009 Tornion myymälän laajennus valmistuu. Lisäneliöitä tulee 2000. Laajennus on 22. yhtiön historiassa.
2021 Halpakauppaketju Tokmanni ostaa yhtiön molemmat myymälät Torniosta ja Kemistä.
Tavaratalot

Pohjois-Suomessa oli neljä TEX-tavarataloa.
Tornio (13 500 m2)
Kemi
Rovaniemi
Kemijärvi
Tuotevalikoima

Tampereen Säästö-Tex myy tavarataloissaan muun muassa seuraavien tuoteryhmien tuotteita:
Elintarvikkeet
Rauta
Urheilu ja vapaa-aika
Kodintekniikka
Naisten, miesten ja lasten pukeutuminen
Taloustavarat
Pesuaineet ja siivoustarvikkeet
Musiikki, elokuvat, lehdet
Lelut
Lemmikkitarvike
Askartelu ja lahja
Sesonkituotteet
Puutarhamyymälä
Tunnuslukuja

| Vuosi | Liikevaihto (euroa) | Työntekijöiden lukumäärä |
| --- | --- | --- |
| 2008 | 24 216 000 | 89 |
| 2009 | 23 294 000 | 89 |
| 2010 | 22 145 000 | 89 |
| 2011 | 22 589 000 | 95 |
| 2012 | 23 387 000 | 95 |
| 2020 | 15 022 000 |  |
| 2021 | 14 000 000 | 42 |
Schleissheimin linna

Ilmakuva Schleissheimin linnasta
Schleissheimin linna (saks. Schloss Schleißheim) koostuu kolmesta yksittäisestä, alunperin 1500–1700 -luvun palatsista suuressa barokkipuistossa Oberschleißheimin kylässä, Münchenin esikaupunkialueella, Baijerissa, Saksassa. Linna oli Wittelsbachin-sukuun kuuluvien Baijerin hallitsijoitten kesäasunto. Palatsit on rakennettu uudelleen vuodesta 1970 lähtien toisen maailmansodan pommitusten tuhojen jälkeen.
Schleissheimin linnan alue, vas. Vanha linna, keskellä Uusi linna ja oikealla Lustheimin linna.
Palatsit > Vanha Schleissheimin linna

Schleissheimin linna historia alkaa Baijerin herttua Vilhelm V:n (1548–1626) Dachaun linnan lähelle vuonna 1597-1598 rakennuttamasta maalaistalosta ja erakkomajasta. Keskusportti ja kellotorni ovat peräisin ensimmäiseltä rakennuskaudelta. Sisemmän pihan nimi on Maximilianshof ja ulompi on Wilhelmshof. Vilhelmin pojan herttua Maksimilian I:n hallitusaikana aiempi rakennus purettiin kellareihin asti ja hänen omistuksessaan olleen Vincenzo Scamozzin arkkitehtuuriteos L'Idea dell’ architettura universalen (1615) ja mahdollisesti arkkitehtien Heinrich Schön ja Hans Krumpperin suunnitelmien mukaan vuodesta 1617 lähtien rakennukset laajennettiin ns. Vanhaksi linnaksi. Myöhäisrenessanssiaikainen palladiolaiseen tyyliin suunniteltu rakennus valmistui todennäköisesti vuonna 1623.
Huoneet on sisustettu alankomaalaisen taidemaalari Peter Candidin (n. 1548–1628) suunnitelmien mukaisesti. Maksimilianin poika ja seuraaja Ferdinand Maria kuoli täällä vuonna 1679. Toisen maailmansodan aikaisten suurten pommitustuhojen jälkeen linna rakennettiin uudelleen vuodesta 1970 lähtien. Suurin osa Wilhelmskapellen kappelin, läntisen vestibyylin, sen seinien ja kellarinholvien alkuperäisestä stukkokoristelusta on säilynyt. Vanhassa Schleissheimin linnassa on ollut vuodesta 1986 lähtien kaksi museonäyttelyä, joista toinen käsittelee uskontojen kulttuuria ja toinen Preussin historiaa. Päärakennuksen keskellä oleva suuri sali toimii nykyään museoiden sisääntuloaulana.
Vanhan linnan puutarhassa on Baijerin kuninkaallisille ilmavoimiln muistomerkki, jonka tukikohta ensimmäisen maailmansodan aikana oli lentokenttä linnan alueen vieressä.
Palatsit > Lustheimin linna

Arkkitehti Enrico Zuccalli (n. 1642–1724) rakennutti Lustheimin linnan italialaiseen puutarhaan vuosina 1684–1688 Maksimilian II Emanuelille tämän avioiduttua ensimmäisen puolisonsa, Itävallan arkkiherttuatar Maria Antonian kanssa vuonna 1685. Vaaliruhtinas tilasi metsästyslinnan ja puutarhapalatsin Grisonista Pohjois-Italiasta kotoisin olevalta hoviarkkitehdiltään, jonka suunnittelmat pohjautuivat italialaisiin casino-rakennuksiin, jotka olivat olleet suosittuja 1500-luvun alusta lähtien ja joita rakennettiin varsinaisen asuinpalatsin ulkopuolelle.
Lustheim sijaitsee pyöreällä saarella ja muodostaa barokkihovipuutarhan pääteaiheen. Tyyliteltyä H-kirjainta muistuttavassa päälinnaan liittyy kaksi siipimäistä risaliittia. Tiilestä muurattu ja rapattu rakennus on kaksikerroksinen, keskiosaa hallitsee Belvedere, josta avautuu laaja näkymä ympäröivälle maaseudulle. Palatsin keskipiste on keskiosassa oleva suuri sali, jonka sivuilla ovat vaaliruhtinaan ja vaaliruhtinattaren asunnot. Yläkerran hoviväen huoneet olivat yksinkertaisia, kellarikerroksessa sijaitsivat keittiö ja taloustilat sekä palvelijoiden tilat.
Sisätilaa hallitsee rakennuksen keskellä oleva suuri kaksikerrosta korkea juhlasali. Metsästyksen jumalatar Dianaa kuvaavat kattofreskot ovat Johann Anton Gumppin, Francesco Rosan ja Johann Andreas Trubillion vuosina 1686-1687 maalaamat. Vaaliruhtinaan ja vaaliruhtinattaren huoneistojen seinät oli verhottu damastilla, jota täydensivät samanväriset ikkuna- ja oviverhot. Jäljellä ovat enää kattofreskot, friisi maalattuineen koristeineen sekä maalaus hallin seinien yläosassa.
Samanaikaisesti linnan rakennustöitten kanssa aloitettiin myös suurten, puoliympyrän muodostavien pylväskäytävien rakentaminen Lustheimin linnan takana. Niiden oli tarkoitus yhdistää linnaan kaksi pohjoisessa ja etelässä olevaa paviljonkia ja muodostaa laaja kaari, jonka katkaisivat vain polut ja keskuskanava. Paviljonkeihin oli määrä sijoittaa orangerioita, juhlahuoneita ja vierashuoneistoja. Kunnollisten rakennustekniikoiden puute ja alueiden suuri koko aiheutti kuitenkin ongelmia. Arkkitehti Zuccallin ja Maksimilian Emanuelin kuoleman jälkeen rakennukset tuhoutuivat ja lopulta ne purettiin vuonna 1741.
Kaksi paviljonkia on edelleen olemassa, Enrico Zuccalli rakennutti Renatus-kappelin vuonna 1686 eteläiseen paviljonkiin. Pohjoispaviljongissa on taidokkaasti Aurora-, Apollon- ja Diana-aiheisilla trompe l'oeil freskoilla koristeltu talli, jotka ovat baijerilaisen taidemaalari Caspar Gottfried Stuberin (1688–1749) tekemiä. Talli rakennettiin kuudelletoista vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuelin täysveriratsulle vuonna 1689. Rakennuksen kunnostus valmistui vuonna 2004 ja kärsii niin pahoista suolaantumisongelmista, että sitä voidaan katsella vain kesäisin suojaavan seinämän lävitse.
Vuodesta 1968-1971 lähtien linnassa on ollut esillä yli 2 000 esinettä käsittävä mittava kokoelma Meissenin posliinia, jota laajempi on vain Dresdenin posliinitehtaan kokoelma Dresdenin Zwingerissä.
Barokkimaalaus galleria

Vaaliruhtinas Maksimilian Emanuelin aloittaman taidekokoelman myötä Schleissheimin uusi linna oli maalausgalleria jo 1700-luvun lopulla, ja sitä saatettiin yhä enemmän yleisön ulottuville. Tätä perinnettä jatkaa Euroopan barokkitaiteen valtion galleria, joka vuonna 2001, täsmälleen 300 vuotta Uuden linnan peruskiven muurauksen jälkeen barokkigalleria avattiin uudelleen kattavan restauroinnin jälkeen.
Baijerin valtion kuvakokoelman omistama barokkimaalausten galleria on nykyään esillä useissa tiloissa. Teoksia on flaamilaisilta barokkimaalareilta Peter Paul Rubens ja Antoon van Dyck; italialaisilta Guido Reni, Luca Giordano, Guercino, Carlo Saraceni, Marcantonio Bassetti, Alessandro Turchi, Carlo Dolci ja Pietro da Cortona; saksalaisilta Joachim von Sandrart, Johann Heinrich Schönfeld ja Johann Carl Loth sekä espanjalaisilta Alonso Cano, José Antolínez ja José de Ribera.
Palatsissa esillä olevat ranskalaiset maalaukset 1600- ja 1700-luvuilta liittyvät suurimmaksi osaksi vaaliruhtinas Maksimilian II Emanueliin ja hänen perheeseensä. Joissakin Pierre-Denis Martinin maalauksissa näkyy hänen ranskalaisia ja puolalaisia sukulaisiaan, hänen vanhempi sisarensa Maria Anna Victoria oli avioitunut Ranskan kruununprinssi Ludvigin, Grand Dauphinin kanssa. Hänen toinen puolisonsa oli Puolan kuningas Juhana III Sobieskin ja Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquienin tytär Theresa Kunigunda Sobieska (1676–1730).
Entinen Gardesaal, joka muutettiin vuonna 1762 ruokasaliksi, esittelee Baijerin vaaliruhtinaitten muotokuvat vuosilta 1597–1777. Nikolaus Pruggerin muotokuva Maksimilian I:stä, George Desmaréesin muotokuva Ferdinand Mariasta ja Martin Maingaudin maalaus Maksimilian II Emanuelista ratsailla komentajana sekä Kaarle Albertin ja Desmaréesin Maksimilian III Joosefin ratsastajamuotokuvia.
Vuonna 1852 yli 1 000 maalausta, jotka olivat olleet varastoituina Bayerische Staatsgemäldesammlungenissa Schleissheimissa, Augsburgissa ja Nürnbergissä, myytiin julkisessa huutokaupassa Baijerin kuningassuvun luvalla. Tällä rahoitettiin Wittelsbach-suvun muotokuvagallerian uusia hankintoja.
Puisto

Suuri puisto on yksi harvoista säilyneistä barokkipuutarhoista Saksassa. Sen alueen, kanavat ja boskettialueen suunnitteli arkkitehti Enrico Zuccalli. Ranskalainen puutarha-arkkitehti Dominique Girard (n. 1680–1738), Versailles'n palatsin puiston arkkitehti André Le Nôtren oppilas, rakennutti suuren parterren eli istutusalueen ja kaskadin eli porrasvesiputouksen vuoteen 1720 mennessä. Vesi muodostaa puutarhan keskeisen elementin. Puutarhan keskipiste keskuskanava (Schlosskanal) ja Lustheim-saarta ympäröivä oja ovat osa Pohjois-Münchenin kanavajärjestelmää. Vesiväylä oli yhteydessä myös Nymphenburgin palatsin kanavajärjestelmään. Vanhasta linnasta on näköyhteys etelään Münchenin Frauenkircheen, joka on myös Fürstenriedin linnaan johtavan näkymän pääteaihe. Pohjoisen sivukanavan pääteaiheena on Dachaun linna.
Vuosina 1865–1868 hovipuutarhuri Carl Effner kunnosti puutarhan sen alkuperäiseen barokkimuotoon kuningas Ludvig I:lle ja lisäsi siihen ajalle tyypillisiä koristeellisia muotoja, joista suurin osa kuitenkin katosi toisen maailmansodan aikana. Myös vanhan ja uuden linnan välinen puutarha on Carl Effnerin suunnittelema. Brunnhausissa (Kaivotalo), jonka Carl von Effner rakennutti vuonna 1867 Vanhan linnan pohjoispuolelle, sijaitsevat edelleen suihkulähteisiin vettä tuottaneet vesipyörä ja pumput. Nykyisin suihkulähteisiin vesi saadaan sähköpumpuilla.
Palatsin puutarhassa on myös 300-vuotias puu, joka on selvinnyt useista salamaniskuista.
Biergarten

Schlosswirtschaft Oberschleißheimenin Biergarten sijaitsee palatsin alueella, jossa on 1 000 istumapaikkaa. Sen juuret ulottuvat vuoteen 1597, jolloin Hofbräuhaus-panimon perustaja jäi eläkkeelle alueella sijaitsevalle maatilalle. Uuden Schleissheimin linnan rakentamisen jälkeen 1600-luvulla Schlosswirtschaft (linnaravintola) tarjosi ruokaa työntekijöilleen ja palvelijoilleen. Perustettiin kuninkaallinen tislaamo, joka tuotti hedelmäviinaa sekä toimi pitkään ja menestyksekkäästi 1920-luvulle saakka sekä panimo, joka toimi vuoteen 1926 asti, kunnes se siirtyi Hofbräuhausin omistukseen. Kastanjapuiden varjossa, josta on näköala linnaan, tarjoillaan nykyisin Hofbräuhaus-oluita ja perinteisiä baijerilaisia ruokia. Myös tislaamotoiminta, jota elvytettiin 1960-luvulla, alkoi uudelleen pienessä mittakaavassa vuonna 2007.
Elokuvien kuvauspaikkana

Useat kuuluisat elokuvatuotannot ovat käyttäneet Schleissheimin linnaa kuvauspaikkana:
Anatole Litvakin ohjaama Vakoilijana omassa maassaan (1951) käytti Schleissheimin linnan sisä- ja ulkotiloja, kun Oskar Wernerin lääkäri-/vakoojahahmo valitaan panssarikenraalin avustajaksi.
Stanley Kubrickin ohjaama Kunnian polut (1957) käytti linnaa ja sen aluetta laajasti. Linna toimi Ranskan armeijan divisioonan päämajana. Ensimmäisen maailmansodan ranskalaisten sotilaiden teloitus kuvattiin Uuden linnan suuressa puutarhassa (Gartenfassade des Neuen Schlosses) ja sotatuomioistuin suuressa salissa (Großer Saal) linnan sisällä.
Alain Resnaisin ohjaama Viime vuonna Marienbadissa (1961) käytti linnaa kahden muun Münchenin linnan kanssa pääkuvauspaikkana.
Kolme muskettisoturia (2011) kuvasi joitain kohtauksia linnassa.
Per me, per semper (2001 musiikkivideo: Eros Ramazzotti) Ohjaaja Paolo Scarfo', kuvaaja Massimo Zeri. Kokonaan kuvattu linnassa.
Linnan museot

Gertrud Weinholdin ekumeeninen kokoelma (Baijerin kansallismuseon sivumuseo, Vanha linna)
Itä- ja Länsi-Preussin kokoelma (Baijerin kansallismuseo, Vanha linna)
Professori Ernst Schneiderin (1900-1977) Meissenposliini-kokoelma (Baijerin kansallismuseo, Lustheimin linna)
Barokkimaalausgalleria (osa Baijerin valtion maalauskokoelmia, Uusi linna)
Lisää aiheesta

Schlossanlage Schleißheim, virallinen kotisivu (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  1 
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Schleissheimin Vanhan linnan kellotorni 1500-luvun lopulta, yksi kelloista on vuodelta 1602
Vanha Schleissheimin linna idästä
Lustheimin linna idästä, boskettialueella
Lustheimin linna lännestä, keskuskanavaa pitkin nähtynä
Ilmakuva Lustheimin linnan alueesta, jossa näkyvät etelä- ja pohjoispaviljongit
Näkymä Uuteen linnaan ja barokkipuutarhoihin lännestä
Uusi linna lännestä
Suuri sali (Großer Saal), hoviarkkitehti Joseph Effner. Kattofresko (15,5 x 27,5 m) oli vuosikymmenien ajan maailman suurin yhtenäinen maalaus, freskomaalari Jacopo Amigoni 1721-1722, koristelu stukkotaiteilija Joseph Baptist Zimmerman 1722-1723 ja seinäfreskot freskomaalari Franz Joachim Beich 1702.
Suuri portaikko (Großer   Treppenhaus), arkkitehti Enrico Zuccalli, hoviarkkitehti Joseph Effner 1720-1721, stukkotaiteilija Johann Baptist Zimmermann, freskomaalari Cosmas Damian Asam. Koristelun muutos uusklassiseen asuun hoviarkkitehti Leo von Klenze 1847-1848.
Suuri galleria (Große Galerie), arkkitehti Robert de Cotte, hoviarkkitehti Joseph Effner, taidemaalari Johann Paul Waxschlunge, taidemaalari Nikolaus Gottfried Stuber, freskomaalari Jacopo Amigoni
Vaaliruhtinas Maksimilian II Emanuelin ratsastajamuotokuva, Martin Maingaud 1710
Schleissheimin linnan puisto, puutarha-arkkitehti Dominique Girard, hovipuutarhuri Carl Effner
Münchenin Biergarten, Max Liebermann 1884
Käännös suomeksi
Lassi Nurmos

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 24. heinäkuuta 1994 (ikä 30)
Syntymäpaikka: Haukipudas, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 179 cm
Lempinimi: Lamo
Junioriseurat
2000–2007: HauPa
2008–2010: Tervarit
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2013 | AC Oulu | 54 | (0) |
| 2014–2015 | RoPS | 16 | (0) |
| 2015–2016 | AC Oulu | 53 | (1) |
| 2017 | PS Kemi | 22 | (0) |
| 2018–2021 | AC Oulu | 81 | (3) |
| 2021 | → OLS | 1 | (0) |
| 2022–2023 | KTP | 47 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 274 | (5) |
Maajoukkue
| 2011 | Suomi U17 | 6 | (0) |
| 2012 | Suomi U18 | 12 | (0) |
| 2013 | Suomi U19 | 1 | (0) |
| 2014 | Suomi U20 | 1 | (0) |
| 2015 | Suomi U21 | 4 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 25. maaliskuuta 2024.
Lassi Nurmos (s. 24. heinäkuuta 1994 Haukipudas) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja. Nurmos debytoi Veikkausliigassa kaudella 2014 RoPS:in riveissä. Nurmos edusti urallaan pisimpään AC Oulua, jossa hän pelasi yhteensä 188 sarjaottelua.