stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Litiumdi-isopropyyliamidi
Valmistus ja käyttö

Litiumdi-isopropyyliamidia voidaan valmistaa di-isopropyyliamiinin ja n-butyylilitiumin välisellä reaktiolla. Toinen tapa, joka soveltuu erityisesti suureen mittakaavaan on litiumin reaktio styreenin kanssa ja tämä yhdiste reagoi di-isopropyyliamiinin kanssa dietyylieetteriliuoksessa.
Litiumdi-isopropyyliamidi on erittäin vahva emäs, jota käytetään yleisesti orgaanisessa kemiassa enolaattien ja allyylisten, aromaattisten ja heteroaromaattisten karbanionien valmistamiseen, koska se kykenee poistamaan happaman protonin jopa hiileltä. Yhdisteen etuna on se, että se ei useista muista emäksistä poiketen ole nukleofiilinen. Tämä johtuu siitä, että isopropyyliatomit aiheuttavat steeristä estettä negatiivisen typpiatomin ympärille, eikä se pääse reagoimaan nukleofiilina. Litiumdi-isopropyyliamidia hyödynnetään muun muassa useiden lääkeaineiden, kuten gemfibrotsiilin, synteeseissä.
Litiumdi-isopropyyliamidi muodostaa dimeerejä, jotka koordinoituvat tetrahydrofuraaniin
Livones Veinalenses

Livones Veinalenses oli Henrikin Liivinmaan kronikassa mainittu nimitys Väinäjoen liiviläisten asuttamalle muinaismaakunnalle. Aluetta kutsuttiin myös nimellä "Livonia", mutta tämä nimitys yleistyi tarkoittamaan koko Väinäjoen pohjoispuolista Latviaa, sekä Viron etelä-osia. Maakunta ulottui suurin piirtein nykyisen Riian alueelta Aizkraukleen. Alueen keskus oli Ykskylä, jonne piispa Meinhard perusti alueen ensimmäisen kirkon vuonna 1184. Vuonna 1187 sinne tuli piispanistuin, joka siirtyi vuonna 1201 Riian kaupunkiin. Ennen kuin alue siirtyi kokonaan saksalaisen vallan alle se oli ollut muodollisessa verovelvollisuudessa Polotskin ruhtinaalle. Alueen liiviläiset kapinoivat Akon johdolla vuonna 1206, mutta saksalaisten ristiretkeläisten sekä heidän kristittyt liiviläiset liittolaiset onnistuivat kukistamaan kapinan.
Livia Orestilla

Livia Orestilla
Livia Orestilla tai Cornelia Orestilla/Orestina (lähteestä riippuen) oli roomalainen ylhäistöön kuulunut nainen, joka oli keisari Caligulan toinen vaimo. Hän saattoi olla vapaasyntyinen pompejilainen ja konsuli P. Corneliuksen tytär. Orestilla syntyi Jeesuksen syntymän aikoihin.
Orestilla oli aluksi naimisissa Gaius Calpurnius Pison kanssa, mutta kerrotaan että Caligula oli vieraana Orestillan ja Pison häissä vuonna 37, joissa hän ihastui Orestillaan niin, että määräsi, että hänet vietäisiin keisarin omaan kotiin. Caligula ilmoitti seuraavana päivänä ottaneensa uuden vaimon "vanhaan tapaan". Suhde loppui parin kuukauden päästä.
Vuonna 40 Caligula syytti yhteen palanneita Orastillaa ja Pisoa aviorikoksesta ja ajoi heidät maanpakoon. Caligula oli kieltänyt heiltä heidän suhteensa ja tuomitsi heidät nyt tämän kiellon rikkomisesta.
Litiumjodidi

| Litiumjodidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  10377-51-2
PubChem CID:  66321
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiI
Moolimassa:  133,841
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  450 °C
Tiheys:  3,494 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1 650 g/l (20 °C)
Litiumjodidi (LiI) on litium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa elektrolyyttinä paristoissa ja orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä ja reagenssina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa litiumjodidi on valkoista kiteistä ainetta. Aineen väri on usein kellertävä, johtuen siitä, että se hitaasti hajoaa muodostaen jodia. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen. Kidevedettömän litiumjodidin lisäksi tunnetaan kidevedelliset mono-, di- ja trihydraatit (LiI·H2O, LiI·2H2O ja LiI·3H2O). Kidevesi poistuu näiden rakenteesta kuumennettaessa alennetussa paineessa. Litiumjodidi liukenee erittäin hyvin veteen. Veden lisäksi se liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, etanoliin ja asetoniin.
Valmistus ja käyttö

Kidevedetöntä litiumjodidia voidaan valmistaa kuumentamalla litiumin ja jodin seosta tai litiumhydridin ja jodin välisellä reaktiolla dietyylieetterin toimiessa liuottimena. Kidevedellistä litiumjodidia valmistetaan tyypillisimmin neutraroimalla litiumhydroksidia tai -karbonaattia vetyjodidilla.
Litiumjodidia käytetään litiumioneja johtavana elektrolyyttinä paristoissa, joilta vaaditaan pitkää kestoaikaa. Tämän vuoksi se on elektrolyyttimateriaalina esimerkiksi sydämentahdistimissa käytettävissä litium-jodiparistoissa. Orgaanisen kemian synteeseissä litiumjodidia käytetään aldoliadditioiden ja aldolikondensaatioiden katalyyttinä, epoksidirenkaita avaavana reagenssina, estereiden dekarboksylointiin ja jodidi-ionien lähteenä. Yhdistettä käytetään myös valokuvausreagenssina.
Litanijoen taistelu

Litanijoen taistelu oli osa operaatio Exporteria toisessa maailmansodassa 9. kesäkuuta 1941. Kenraalimajuri John Lavarackin Australian 7. divisioona ylitti joen kohdaten Vichyn Ranskan joukkoja.
Taustaa

Palestiinan pohjoisosiin kootut Australian joukot ylittivät Vichyn Ranskan hallitseman Libanonin rajan varhain 8. kesäkuuta. Vichyn Ranskan joukkoja kohdattiin ensimmäisen kerran Litanijoen eteläpuolella, mutta vastarinta oli vielä hajanaista.
Taistelu

Australian 21. prikaati eteni pitkin rantatietä kohti Beirutia ja sen piti ylittää Litanijoki. Everstiluutnantti R. L. Pedderin No. 11 (Scottish) Commando teki maihinnousun tavoitteenaan lähellä jokisuuta olevan sillan valtaus, mutta maihinnousu viivästyi vuorokaudella kovan merenkäynnin vuoksi. Viive antoi Vichyn Ranskan joukoille aikaa sillan hävittämiseen. Kommandojen noustua maihin kolmessa eri pisteessä he kärsivät kovia tappioita muun muassa Pedder sai surmansa. Kommandojen komentajaksi tuli Geoffrey Keyes, jonka johdolla joukot saivat varmistettua ylimenon.
Etenevät australialaisjoukot joutuivat Vichyn Ranskan laivaston hävittäjien Guépardin ja Valmyn tuleen. Australian kenttätykit kuitenkin saivat alukset vetäytymään kauemmas rannasta.
Käännös suomeksi
Susanne Lindholmin murha

Susanne Lindholmin murha on 8. elokuuta 1976 tapahtunut selvittämätön henkirikos, jossa 25-vuotias lentokenttävirkailija Susanne Helene Lindholm löydettiin raiskattuna ja surmattuna kotitalonsa pyöräkellarista Helsingin Käpylässä.
Lindholm oli ollut viettämässä lauantai-iltaa ensin Haagassa ja myöhemmin Helsingin keskustassa ja päätynyt Mannerheimintien varrella sijaitsevaan Hotelli Hesperiaan. Silminnäkijähavaintojen mukaan hän oli hotellin ulkopuolella noin kello 3 aamuyöllä, minkä jälkeen hän oli poistunut Mannerheimintietä pitkin Helsinginkadulle. Lindholmin kotimatkasta ei ole tämän jälkeen lainkaan havaintoja. Ei ole siten myöskään tiedossa, kulkiko hän noin neljän kilometrin matkan jalan vai autokyydillä. Talon asukas löysi Lindholmin ruumiin Sofianlehdonkatu 9 B:n pyöräkellarista seuraavana iltapäivänä kello 13.30. Hänet oli raiskattu ja kuristettu erittäin raa’asti.
Rikos sai osakseen huomattavaa julkisuutta. Poliisille tulvineista vihjeistä ja muutamista pidätyksistä huolimatta tapaus on jäänyt selvittämättömäksi. Vielä vuonna 2004 aloitettujen uusien tutkimusten myötä tehtiin kiinniotto, mutta todisteita epäillyn syyllisyydestä ei ollut riittävästi.
Illan tapahtumat

Susanne Helene Lindholm (s. 9. joulukuuta 1950) työskenteli virkailijana Helsinki-Vantaan lentoaseman matkatavaroiden vastaanottopisteellä. Lauantaisen työpäivän päätyttyä hän halusi lähteä juhlimaan. Kun kukaan Lindholmin työtovereista ei halunnut tulla mukaan, hän soitti Haagassa asuvalle ystävättärelleen. Autokyydin Länsi-Helsinkiin hän sai miespuoliselta ystävältään. Jätettyään Lindholmin kadunvarteen Hotelli Haagan eteen ystävä jatkoi välittömästi matkaansa kotiinsa Kannelmäkeen.
Illanvieton Susanne aloitti siskonsa Camilla Lindholmin kanssa Hotelli Haagassa kello 22 jälkeen. Sieltä naiset siirtyivät hetkeksi Helsingin keskustassa sijaitsevalle Helsinki-klubille. Susanne tapasi siellä vuonna 1947 syntyneen norjalaismiehen, joka oli Suomessa liikematkalla. Susanne poistui miehen kanssa Mannerheimintielle Hotelli Hesperiaan. Camilla-sisko ei lähtenyt mukaan, vaan poistui seurasta Rautatientorilla kello 1.20. Hän matkusti kotiin pian lähteneellä viimeisellä bussilla.
Hesperiassa Lindholm oli vieraillut muutaman minuutin ajan norjalaisen hotellihuoneessa ja nauttinut siellä viskigrogin. Kolmen aikaan yöllä Lindholm oli valittanut väsymystä ja tulevaa työpäiväänsä. Hän kieltäytyi miehen saattotarjouksesta kotiin, mutta vaihtoi tämän kanssa puhelinnumeroita ja sopi tapaamisen seuraavaksi päiväksi.
Kotimatka

Kaksi opiskelijapoikaa oli nähnyt Lindholmin seisovan hotellin ulkopuolella odottavan näköisenä noin kello 3.00–3.10. Poliisitutkimusten mukaan hän torjui kaikki kyytiehdotukset ja siirtyi kävellen Mannerheimintietä pitkin läheiselle Helsinginkadulle. Nämä ovat viimeiset havainnot Lindholmista. Viimeinen suora bussilinja kotiin Käpylään oli mennyt noin kello 1.20, mutta muilla linjoilla hän olisi päässyt lähelle vielä noin kello 2.45. Hänellä ei ollut taksirahaa mukanaan. Kukaan ei ole myöskään ilmoittautunut hänen kuljettajakseen kotimatkalla.
Susanne Lindholm oli asunut vuodesta 1960 lähtien vanhempiensa ja sisarustensa kanssa Käpylässä osoitteessa Sofianlehdonkatu 9 B, jonne on Hotelli Hesperiasta neljän kilometrin matka. Talossa asunut nainen kertoi heränneensä avunhuutoihin sunnuntaiaamuna kello 4. Hän painotti kuulleensa etäistä naisen huutoa ja sanan ”auttakaa”. Hän ei kuitenkaan reagoinut ääniin mitenkään, vaan jatkoi uniaan. Lindholmin perheen alapuolella asunut kanslianhoitaja Jouko Saarto puolestaan sanoi kuulleensa rappukäytävästä edestakaista kävelyä, miehen ja naisen ääniä sekä kellarikäytävän oven paukahduksen varmuudella kello 2.10 yöllä. Talonmies, joka asui aivan ulko-oven ja kellarirapun yläpuolella, ei ollut kuullut mitään. Kellarin yläpuolella asunut isännöitsijä oli surmayönä matkoilla.
Ruumis löytyy

Taloon hiljattain muuttanut varatuomari Esko Savolainen löysi Lindholmin kuolleena pyöräkellarista seuraavana iltapäivänä, sunnuntaina 8. elokuuta kello 13.15, kun hän oli ollut hakemassa kellarista polkupyörän pumppua. Lindholmin työpäivä lentokentällä oli ollut määrä alkaa samoihin aikoihin. Koska nuori nainen makasi keskilattialla pää verilammikossa, Savolainen kiirehti talonmiehen luokse, joka soitti paikalle poliisin.
Lindholm oli raiskattu ja kuristettu hänen kassistaan otetulla Finnairin paidalla erittäin raa’asti. Rikospoliisin mukaan kyseessä oli seksuaalirikos ja uhri oli ruhjottu epäinhimillisellä tavalla. Kellarissa oli käyty ankaraa kamppailua, kunnes Lindholm oli joutunut luovuttamaan. Vaatteet olivat sekaisin ja ruumiin päälle oli aseteltu suksisauva ja lasten muovilapio. Toisaalta Susannen isä, eläkkeellä ollut urheilutoimittaja Torsten Lindholm, kertoi Seuran haastattelussa vuonna 1976 hieman eriäviä väitteitä. Hänen mukaansa Susanne oli siististi peitelty työtakillaan, Finnairin vihreällä jakulla, jota tämä oli pitänyt harteillaan.
Poliisitutkinta ja julkisuus

Tapahtunutta alettiin heti tutkia asiantuntijavoimin ja esimerkiksi Helsingin rikospoliisin tutkimusauto lähti liikkeelle poliisilaitoksen 150-vuotisjuhlien kalustonäyttelystä. Lindholmin tuntomerkit ja myöhemmin valokuva levitettiin pian julkisuuteen. Poliisia askarrutti, kuinka ja mihin aikaan uhri oli joutunut kotitalonsa kellariin. Kysymyksiä herätti erityisesti se, kuinka Lindholm oli rahattomana päässyt kotitalolleen, sillä kävellen matka oli melko pitkä. Poliisia kiinnosti, saiko Lindholm autokyydin surmaajaltaan, vai liittyikö tämä seuraan vasta kotiovella. Poliisi uskoo, että uhri surmattiin tunnin sisällä siitä, kun hän lähti hotellista. Kuolinajaksi määriteltiin tutkimusten perusteella kello 3–4.
Poliisi tarkisti pienimmätkin vihjeet. Lindholmin yökerhossa tapaamat henkilöt selvitettiin ja lähiasukkaat kuulusteltiin tarkoin. Poliisi vetosi myös takseihin ja muihin mahdollisiin kyydin antajiin. Lindholmin kotimatka ja reitti jäivät kuitenkin epäselviksi, eikä ole tiedossa kuinka hän tuli kotiin.
Aluksi poliisi oli toiveikas, sillä tutkimukset edistyivät nopeasti. Epäiltyjen joukko oli pieni, ja siitäkin pudotettiin nopeasti kaksi henkilöä, joiden alibit osoittautuivat tiukoissa kuulusteluissa kestäviksi. Ensimmäinen epäilty oli Sofianlehdonkadulta hermostuneen oloisena taksiin noussut mies. Myös Lindholmin seurassa liikkunut norjalainen mies joutui poliisin kuulusteltavaksi. Hänellä oli vankka alibi, eikä häntä epäillä syylliseksi. Tilanne hankaloitui, kun tapaukselle ei kuukausien aikana löytynytkään ratkaisua. Epäiltyjen määrä kasvoi kymmeniksi, jopa sadoiksi.
Rikos sai huomattavaa julkisuutta, minkä myötä poliisille tulvi vihjeitä. Asian tiimoilta suoritettiin satoja kuulusteluja. Poliisi oli kiinnostunut etenkin miehistä, joiden tiedettiin seuraavan naisia ja ottavan heitä kyytiin, sillä poliisille tehtiin havaintoja Hesperian edessä naisia autoissaan kärkkyneistä miehistä. Joitakin miehiä oli pidätettyinä kuulusteluja varten, mutta syyllistä ei tavoitettu. Eräässä vaiheessa tutkijat alkoivat etsiä naarmukasvoista miestä. Lindholmin kynsien alta löytyi ihoa, joten oletettiin, että hän oli ehtinyt raapia surmaajaa ennen kuolemaansa. Ilmoituksen myötä poliisi oli hukkua vihjeisiin, joissa kerrottiin monista helsinkiläisistä arpinaamoista, eikä tästä ollut toivottua hyötyä. Jossain vaiheessa tutkijat epäilivät ryöstömurhaa, sillä uhrilta oli viety kaksi kultasormusta sekä haitarimallinen kukkaro. Vaihtoehdosta kuitenkin luovuttiin vähin äänin. Kun tapahtuneesta oli kulunut vuosi, poliisi sai edelleen viikoittain uusia vihjeitä.
Tapaus on jäänyt selvittämättömäksi. Vuonna 2004 aloitettujen uusien tutkimusten myötä tehtiin kiinniotto, mutta todisteita epäillyn syyllisyydestä ei ollut riittävästi. Ilta-Sanomien Rikos-TV:n raportti vuonna 2014 keräsi pari uutta vihjettä. Molempien epäiltyjen taustat oli kuitenkin tarkistettu jo aiemmin.
Surman aikaan vuonna 1976 rikospaikkatutkinta oli jo niin kehittynyttä, että poliisilla on hallussaan materiaalia, jota voidaan uusin menetelmin analysoida entistä paremmin.
Aiheesta muualla

Ilta-Sanomien Rikos-TV:n raportti murhasta
Ilta-Sanomien Rikos-TV: Ruumiin löytäjän videohaastattelu
Hotelli Hesperia vuonna 1978. Nykyinen Crowne Plaza.
Sofianlehdonkatu 9:n sisäpiha elokuussa 2015. Pyöräkellari sijaitsee etualalla näkyvien A- ja B-rappujen välissä.
Livilla

Naisen kuva Grand Camée de France -kameessa, jonka on epäilty esittävän Livillaa.
Livilla eli Claudia Livia Julia (n.13 eaa. - 31) oli antiikin roomalainen nainen. Hänen isänsä oli Nero Claudius Drusus ja hänen äitinsä Antonia Minor. Hänen veljiään olivat Germanicus ja Claudius. Hän oli naimisissa kahdesti, ensin Gaius Caesarin kanssa, joka oli Augustuksen lapsenlapsi. He menivät naimisiin 1 eaa. Gaius kuitenkin kuoli 4 jaa. ja pian sen jälkeen Livilla meni naimisiin Drusus Julius Caesarin, Tiberiuksen pojan kanssa. He saivat tyttären Julian ja kaksoset Germanicuksen ja Tiberius Gemelluksen.
Germanicuksen kuoleman jälkeen Drusus oli Tiberiuksen todennäköisin perillinen, mutta hän kuoli 23. Tiberiuksen ollessa vailla selvää perijää, Livilla ja Agrippina kilpailivat saadakseen oman poikansa seuraavaksi keisariksi. Mahdollisesti tällöin Livilla aloitti suhteensa Sejanuksen kanssa. Vuonna 25 Sejanus pyysi Tiberiukselta lupaa avioitua Livillan kanssa, mutta Tiberius torjui ehdotuksen. Tiberiuksen vetäydyttyä Caprille Sejanus oli käytännössä Rooman vaikutusvaltaisin mies. Sejanuksen avulla Livilla hankkiutui eroon tyttärensä miehestä Nero Julius Caesarista, Agrippinan vanhimmasta pojasta. Vuonna 30 Sejanus sai mahdollisesti luvan mennä naimisiin Livillan kanssa ja erosi vaimostaan.
Sejanus kukistui vuonna 31, kun Antonia Minor kertoi Tiberiukselle Sejanuksen juonitteluista. Sejanus teloitettiin ja Roomassa aloitettiin puhdistukset. Ennen itsemurhaansa Sejanuksen entinen vaimo Apicata lähetti Tiberiukselle kirjeen, jossa syytti Livillan myrkyttäneen Drusuksen. Kirje saattoi olla kosto Livillan ja Sejanuksen suhteesta, mutta Tiberius otti syytöksen vakavasti. Kidutuksen avulla tunnustus saatiin Livillan lääkäriltä ja orjalta. Tunnustusten avulla Livilla tuomittiin ja annettiin äitinsä huostaan. Livilla joko näännytettiin nälkään tai hän itse näännytti itsensä. Livillan muisto kirottiin (damnatio memoriae).
Libya

Libyan valtio (arab. دولة ليبيا‎, Dawla Lībiyā) eli Libya (arab. ليبيا‎, Lībiyā) on valtio Pohjois-Afrikassa. Libya sijaitsee Välimeren rannalla ja se on pääosin Saharan aavikkoa. Libyan rajanaapurit ovat idässä Egypti, kaakossa Sudan, etelässä Tšad sekä Niger ja lännessä Algeria sekä Tunisia. Libyan pinta-ala on 1 759 000 neliökilometriä ja se on kooltaan Afrikan neljänneksi suurin valtio. Libyan väkiluku on hieman yli seitsemän miljoonaa.
Libya oli Italian siirtomaa. Yhdistyneet kansakunnat julisti Libyan vuonna 1951 itsenäiseksi kuningaskunnaksi, jonka hallitsija oli Idris I. Monarkia kumoutui vuoden 1969 arabisosialistisessa vallankumouksessa, jonka jälkeen Muammar Gaddafi johti maata itsevaltiaana vuosikymmeniä. Hänen johdollaan talous kansallistettiin ja maasta tehtiin sosialistinen valtio. Gaddafi sai surmansa sisällissodassa vuonna 2011. Sisällissodan jälkeen maa on ollut levoton ja tilanne eskaloitui toiseksi sisällissodaksi vuonna 2014.
Libya on merkittävä maaöljyn ja maakaasun tuottaja ja se on ollut OPECin jäsen vuodesta 1962. Libyan bruttokansantuote henkeä kohden on ollut Afrikan maista korkeimpia.
Historia > Itsenäisyys

Yhdistyneet kansakunnat julisti Libyan itsenäiseksi kuningaskunnaksi vuonna 1951. Maan ensimmäiseksi hallitsijaksi tuli Kyrenikan emiiri Mohammed Idris al-Mahdi al-Sensusi, joka otti nimekseen Idris I. Libya liittyi OPECin jäseneksi vuonna 1962. Idris sai lähes itsevaltiaan vallan, mutta hallitseminen oli vaikeaa paimentolaisheimojen liikkuvuuden takia. Kun Idris oli ulkomailla sairaalahoidossa, maassa tapahtui vuonna 1969 upseereiden järjestämä arabi­sosialistinen vallankumous, jota johti kapteeni, vallankaappauksen aikana vallankaappaajaryhmän everstiksi ylentämä, Muammar Gaddafi. Gaddafin johdolla talous kansallistettiin ja maasta tehtiin sosialistinen valtio. Vuonna 1973 Libya hyökkäsi Tšadiin, muttei onnistunut liittämään uusia alueita itselleen. 1970-luvulla Libya solmi kolme valtioliittoa Syyrian, Tunisian ja Egyptin kanssa, mutta kaikki liitot raukesivat.
Historia > Epäily terrorismin tukemisesta

Libyaa epäiltiin 1980-luvulta lähtien osallisuudesta kansainvälisen terrorismin tukemiseen. Vuonna 1981 Yhdysvallat ampui alas kaksi maan hävittäjää ja pommitti vuonna 1986 Tripolia ja Bengasia, muttei saanut Gaddafia hengiltä. Vuonna 1986 Libyaa syytettiin pommin räjäyttämisestä Länsi-Berliinissä eräässä diskossa, jossa se surmasi amerikkalaisia sotilaita.
Välit viilenivät lopullisesti vuonna 1988, kun Pan Amin lento Lontoosta New Yorkiin räjähti pienen Lockerbien kylän yläpuolella Skotlannissa. Tämä tapahtuma tunnetaan nimellä Lockerbien pommi-isku. Huhtikuussa 1992 Yhdistyneet kansakunnat julisti pakotteet Libyaa vastaan sen painostamiseksi luovuttamaan kaksi libyalaista tiedustelu-upseeria epäiltynä osallisuudesta Lockerbien iskuun. Lopulta epäillyt luovutettiin, ja toinen epäillyistä tuomittiin vuonna 2002. Libyaa valtiona ei tuomittu. Vuonna 2009 Skotlanti luovutti tuomitun vangin Libyaan terveyssyistä.
Vuonna 1989 Libya, Algeria, Marokko, Mauritania ja Tunisia muodostivat Arabien Maghreb-liiton.
Historia > Läheneminen länteen

Maiden välit paranivat kun Gaddafi tuomitsi syyskuun 11. päivän iskut 2001 Yhdysvaltoihin ja luovutti Lockerbien pommi-iskusta epäillyt. Libya maksoi korvauksia Lockerbien pommi-iskun uhreille, vaikkei tunnustanutkaan osuuttaan iskuun. Vuoden 2004 aikana taloussaarrot purettiin ja Libyan öljyvarat tulivat jälleen länsimaiden markkinoille. Libyan suhteet ulkovaltoihin paranivat tämän jälkeen nopeasti. Aikaisemmin Yhdysvallat luki Libyan pahan akseliin kuuluvaksi, mutta poisti sen tästä luettelosta vuonna 2006. Britannian Tony Blair vieraili maassa kaksi kertaa, Britannia myi Libyalle ohjuksia ja brittiläinen BP allekirjoitti 29. toukokuuta 2007 Libyan kanssa kahden miljardin dollarin sopimuksen maan kaasukenttien hyödyntämisestä. Myös Ranska myi maalle aseita, ja Nicolas Sarkozy puhui Libyaan rakennettavan ydinvoimalan puolesta. Italia solmi vuonna 2009 Libyan kanssa ystävyys- ja yhteistyösopimuksen, jossa se lupasi korvata Libyalle viisi miljardia Yhdysvaltain dollaria viiden vuoden aikana siirtomaa-ajan tuhoista.
Historia > Sisällissota, väliaikaishallinto ja vaalit

Arabikevät levisi vuonna 2011 Libyaankin, ja Gaddafin vastustajat aloittivat pian aseellisen kapinan. 17. helmikuuta alkanut
kapina  sai pian Naton ilmavoimien tuen. YK:n turvallisuusneuvosto asetti lentokiellon Libyan ilmatilaan. Sisällissotaan osallistui länsimaisia Nato-joukkoja, mutta Gaddafia ei pyritty tappamaan, koska YK:n päätöslauselma ei oikeuttanut sitä. Gaddafia vastustaneet kapinalliset surmasivat Gaddafin 20. lokakuuta 2011 ja julistivat sodan päättyneeksi 23. lokakuuta.
Sisällissodan jälkeen Ison-Britannian parlamentin tutkimuksen mukaan maan strategia perustui virheellisiin oletuksiin ja vaillinaiseen aineiston tulkintaan, eikä hallitus kyennyt osoittamaan uhkia joita väitettiin Libyan hallituksen kohdistavan siviileihin.
Libyaa hallitsevaksi tahoksi julistautui Muammar Gaddafin vastaisten kapinallisten Siirtymäajan kansallinen neuvosto (engl. NTC), jonka ovat tunnustaneet useat valtiot. 7. heinäkuuta 2012 järjestettiin vaalit, joissa valittiin Yleinen kansankongressi (engl. GNC, arab. al-Mu’tamar al-Waṭanī al-‘āmm‎), joka korvasi Siirtymäajan kansallisen neuvoston. Kansankongressin tehtävä oli laatia maalle uusi perustuslaki 18 kuukauden kuluessa. Tämä kuitenkin epäonnistui määräajassa.
Historia > Vallankaappaus, uudet vaalit ja toinen sisällissota

Libya oli sekasortoisessa tilassa, järjestysvaltaa ei käytännössä ollut. Äärijärjestöt ja rikolliset käyttävät monin paikoin hyväksi keskusvallan luhistumista. Tämä mahdollisti pakolaisvirran Libyasta Eurooppaan.
Toukokuussa 2014 kenraali Khalifa Haftar nousi useiden poliitikkojen tuella kapinaan islamistien hallitsemaa kansankongressia vastaan. Haftar kehotti kapinaan kansankongressia vastaan ja vaati parlamenttia luovuttamaan vallan väliaikaiselle hallinnolle, joka laatisi Libyalle uuden perustuslain.. Tästä alkoi Libyan toinen sisällissota.
25. kesäkuuta 2014 maassa järjestettiin uudet vaalit ja kansankongressi siirsi 4. elokuuta 2014 tehtävänsä näin valitulle parlamentille (Majlis al-Nuwaab, ”edustajainhuone”). Marraskuussa 2014 Tripolissa vielä toimiva Libyan korkein oikeus tuomitsi maan kansainvälisesti tunnustetun parlamentin perustuslain vastaiseksi. Tobrukissa paossa istuva parlamentti kieltäytyi hyväksymästä päätöstä, joka palauttaisi vallan islamistien hallitsemalle kansankongressille.
Maaliskuussa 2015 parlamentti nimitti Haftarin maan asevoimien komentajaksi.
Sodassa olivat vastakkain Libyan hallitus, Yleinen kansankongressi sekä useita omia etujaan ajavia islamistijärjestöjä ja Gaddafin kannattajia. Qatar ja Sudan tukivat islamisteja ja Arabiemiraatit ja Egypti hallitusta. Isis-järjestö otti haltuunsa kaupunkeja Libyassa.
Vuonna 2021 YK:n johtamassa foorumissa valittiin maan johtoon pääministeri ja kolmijäseninen neuvosto, ja on sovittu, että sen jäsenet eivät asetu ehdokkaiksi joulukuun 2021 vaaleissa.
Elokuussa 2023 Tripolissa otti yhteen kaksi voimakasta sotilasjoukkoa, jotka tukevat Libyan YK:n tukemaa hallitusta. Lääkärien mukaan yhteenotoissa kuoli 55 henkilöä ja haavoittui 146. Puhjenneiden rajujen taisteluiden seurauksena kaupungin päälentokenttä oli suljettava. Väkivaltaisuudet loppuivat, kun toinen osapuoli vapautti komentajan, jonka pidättäminen oli käynnistänyt taistelut. Yhteenotto jätti monet ihmiset loukkuun koteihinsa, kun taisteluita käytiin useilla pääkaupungin alueilla.