Megadeth
Historia > Peace Sells... But Who’s Buying? ja ensiaskeleet menestykseen (1986–1989)

Musiikkinäytteet
Albumin  nimikkokappale ”Peace Sells” on yksi Megadethin uran tunnetuimmista levytyksistä. Se sai julkaisunsa yhteydessä paljon huomiota Yhdysvaltojen taloudellista tilannetta ja amerikkalaista elämäntapaa kritisoivista sanoituksistaan.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Dave Mustaine vastasi yhtyeen esikoisalbumin tapaisesti myös Megadethin seuraavan albumin kappaleiden kirjoittamisesta. Levy-yhtiö Combat Recordsin seuraavaa albumia varten yhtyeelle kustantama alhainen budjetti ei kuitenkaan miellyttänyt yhtyettä, ja pian Megadeth solmi uuden levytyssopimuksen Capitol Recordsin kanssa. Capitol osti Combat Recordsin omistamat oikeudet yhtyeen tulevaan studioalbumiin Peace Sells... But Who’s Buying? ja palkkasi tuottaja Paul Lanin miksaamaan albumin uudestaan. Albumi tuotettiin 25 000 dollarin budjetilla ja julkaistiin vuoden 1986 lokakuussa. Peace Sells... But Who’s Buying? oli yhtyeen esikoisalbumiin nähden huolellisemmin tuotettu ja Mustainen kappalemateriaali oli aiempaan verrattuna ottanut askeleen eteenpäin sekä sävellyksissä että sanoituksissa, ja Mustaine kertoi tietoisesti pyrkineensä kirjoittamaan albumille ajanmukaisia kappaleita. Albumi huomioitiinkin erityisesti nimikkokappaleen ”Peace Sells” poliittisesta kantaa ottavuudesta, ja se kasvatti yhtyeen fanikantaa entisestään. Nimikkokappaleesta ”Peace Sells” ja singlenä julkaistusta avauskappaleesta ”Wake Up Dead” tuotetut musiikkivideot saivat paljon esitysaikaa Music Televisionilla. ”Peace Sellsin” kyyninen sanoitus Yhdysvaltojen taloudellisesta tilanteesta sai myös paljon huomiota musiikkikriitikoilta. Vuonna 1992 Yhdysvalloissa platinarajan ylittänyt, Billboardin albumilistalla korkeimmillaan 76. sijalla ollut Peace Sells... But Who’s Buying? nosti Megadethin thrash metalin ”suureen nelikkoon” Slayerin, Anthraxin ja Metallican rinnalle.
Vuoden 1987 helmikuussa Megadeth kiersi Yhdysvaltoja Alice Cooperin lämmittelijänä Cooperin Constrictor -studioalbumia seuranneella kiertueella. Yhdysvalloissa yhtye lämmitteli myös King Diamondia ja Motörheadia. Maaliskuussa Megadeth aloitti kiertueen ensimmäistä kertaa urallaan pääesiintyjänä konsertoidessaan Britanniassa, jonka jälkeen yhtye jatkoi kiertuettaan myös Yhdysvalloissa lämmittelijöinään Overkill ja Necros. Kiertueen kuluessa rumpali Gar Samuelsonin päihdeongelmat kuitenkin kasvoivat aiempaa suurempiin mittasuhteisiin, ja Mustaine sekä Ellefson alkoivat pohtia erottavansa Samuelsonin yhtyeestä. Mustainen mukaan Samuelson oli päihteiden vaikutuksen alaisena liian vaikea persoona käsiteltäväksi, ja päihdevaikeuksien seurauksena Samuelsonin rumputeknikko Chuck Behler soitti rumpuja kiertueen lopulla.
Samuelsonin ongelmien kasautuessa myös Mustainen ja soolokitaristi Chris Polandin välinen suhde kiristyi, sillä Poland oli pantannut yhtyeen instrumentteja ja muita välineitä saadakseen rahaa heroiiniin. Tämä johti lopulta sekä Samuelsonin että myös Polandin erottamiseen vuoden 1987 kesäkuussa. Samuelsonin rumputeknikko Chuck Behleristä tuli virallisesti yhtyeen rumpali, mutta Megadeth oli edelleen vailla soolokitaristia. Muun muassa 16-vuotias Jeff Loomis koe-esiintyi muulle yhtyeelle, mutta Mustaine hylkäsi hänet nuoren iän vuoksi vaikka olikin pitänyt tämän soittotaidosta valtavasti. Polandin korvasi alun perin Jay Reynolds, mutta Megadethin alettua työstämään seuraavaa studioalbumiaan Reynoldsin tilalle valittiin lopulta Jeff Young, joka oli työskennellyt Reynoldsin kitarateknikkona. Youngin liittyessä yhtyeeseen Megadeth oli ehtinyt työstää seuraavaa studioalbumiaan jo kuuden viikon ajan.
Megadeth työsti kolmatta studioalbumiaan So Far, So Good... So What! tuottaja Paul Lanin kanssa yhteensä viiden kuukauden ajan. Albumin tuotantoprosessi kuitenkin kärsi Mustainen päihderiippuvuudesta, ja hän oli eri mieltä tuottaja Lanin kanssa erityisesti tavasta, jolla Lani halusi välttämättä äänittää albumin rumpuosuudet. Myöhemmin albumia miksattaessa Mustaine ja Lani riitautuivat entisestään, ja yhtye erotti Lanin tehtävistään albumin miksausten alkaessa. Lopullisesta miksauksesta vastasi lopulta Michael Wagener, joka oli työskennellyt miksaajana muun muassa Metallican vuoden 1986 studioalbumilla Master of Puppets. So Far, So Good... So What! julkaistiin vuoden 1988 tammikuussa ja se sai yleisön keskuudessa lämpimän vastaanoton. Kriitikoiden keskuudessa albumin vastaanotto oli kuitenkin vaihteleva. Albumi saavutti täysin ilman radiosoiton tuomaa kaupallista apua Billboardin listalla 28. sijan ja se nousi listoille myös Euroopan maissa, Japanissa ja Uudessa-Seelannissa. Albumilta julkaistiin kolme singleä: Sex Pistols -cover ”Anarchy in the U.K.”, ”Mary Jane” ja ”Liar”, mutta yksikään singleistä ei noussut listoille. Sex Pistolsin kitaristi Steve Jones vieraili albumilla soittamassa kitaraa kappaleessa ”Anarchy in the U.K.”. Albumi sisälsi myös kappaleen ”In My Darkest Hour”, jonka Mustaine oli kirjoittanut kuultuaan entisen yhtyetoverinsa, Metallican basistin Cliff Burtonin kuolemasta. Kappaleesta kuvattiin myös musiikkivideo. So Far, So Good... So What! myi kultaa sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa, ja vuonna 1998 yhtye vastaanotti Yhdysvalloissa albumista myös platinalevyn. Kanadassa albumi ylitti platinarajan vuonna 1992.
Julkaisun jälkeen Megadeth kiersi lämmittelijänä Dion Dream Evil -albumin kiertueella, ja myöhemmin vuonna 1988 yhtye oli lämmitteli Iron Maidenia Seventh Tour of a Seventh Tour -kiertueella. Elokuussa Megadeth esiintyi Monsters of Rock -festivaalitapahtumassa Britanniassa yli 100 000 hengen yleisölle. Britanniassa järjestetyn festivaalin jälkeen Megadethin oli tarkoitus jatkaa Monsters of Rock -kiertueen mukana, mutta basisti David Ellefson ilmoitti jättävänsä kiertueen kesken hakeutuakseen vieroitushoitoon. Yhtye joutui perumaan esiintymisiään suurilla stadioneilla, ja Dave Mustaine oli hyvin suivaantunut tapahtuneesta. Tiedotusvälineille viralliseksi syyksi yhtyeen poisjäämiselle esitettiin väite, jonka mukaan Ellefson oli liukastunut hotellihuoneensa kylpyammeessa ja venäyttänyt ranteensa.
Hieman Monsters or Rock -esiintymisen ja Ellefsonin vieroitushoidon jälkeen Mustaine erotti yhtyeestä sekä soolokitaristi Jeff Youngin että rumpali Chuck Behlerin, ja Megadeth perui Australian -kiertueensa. So Far, So Good... So What! -kiertueen edetessä Mustainen ja Behlerin välille oli kehittynyt ongelmia, ja tämän vuoksi Mustaine toimi samoin kuten Gar Samuelsonin kanssa kaksi vuotta aiemmin: Behlerin rumputeknikko Nick Menza liittyi yhtyeen rumpaliksi vuoden 1989 heinäkuussa. Young sen sijaan joutui lähtemään yhtyeestä, sillä Mustaine uskoi että hänen tyttöystävällään oli suhde Youngin kanssa.
Vuonna 1989 Mustaine, Ellefson ja Menza äänittivät kolmihenkisenä kokoonpanona cover-version Alice Cooperin kappaleesta ”No More Mr. Nice Guy” Wes Cravenin ohjaaman kauhuelokuvan Shocker soundtrack-albumille, ja kappale julkaistiin myös singlenä ja siitä kuvattiin musiikkivideo. Päihdeongelmiensa kanssa paininut Dave Mustaine joutui maaliskuussa vieroitukseen, kun hän kolaroi päihteiden vaikutuksen alaisena pysäköitynä olleen auton kanssa. Vieroitushoidosta palatessaan Mustaine raitistui ensimmäistä kertaa kymmeneen vuoteen.