Antiikin filosofia
Historia > Kreikan klassinen filosofia

Sofistien ja Sokrateen vaikutuksesta filosofinen pohdiskelu kääntyi luonnonfilosofiasta ihmisten sielunelämään liittyviin asioihin. Kreikan filosofian historian toisena aikakautena ja kukoistuskautena voidaan pitää sen klassista aikaa, joka kesti Sokrateesta Aristoteleeseen noin vuosina 430–320 eaa. Tänä aikana Platon ja Aristoteles rakensivat filosofiset järjestelmänsä, jotka käsittelivät maailmanarvoituksen kaikkia puolia, ja kehittivät filosofiaa pääasiassa idealistiseen suuntaan. Aikakauden filosofian keskuksena toimi Ateena.
Sokrateesta tuli länsimaisen filosofian merkittävimpiä ikoneita. Hänen merkittävimpiä perintöjään länsimaiselle ajattelulle ovat olleet hänen käyttämänsä sokraattinen kyselymenetelmä sekä kaiken kyseenalaistaminen. Sokrates myös opetti useita merkittäviä kreikkalaisia filosofeja, joiden perustamista oppisuunnista myöhemmin kehittyivät lähes kaikki suurimmat kreikkalaisen filosofian koulukunnat. Merkittävin Sokrateen oppilaista oli Platon. Sokrateen piirissä sana 'filosofia' sai sen merkityksen, jossa sitä nykyään käytetään — siihen kuuluivat pyrkimys viisauteen, tiedostaminen sekä kriittisen tiedon tavoittelu. Sokrateen ajattelu ja toiminta kuitenkin järkyttivät useita hänen aikansa merkkihenkilöitä, ja hänet tuomittiin kuolemaan. Monet myös pilkkasivat Sokratesta, koska eivät ymmärtäneet, miksi viisautta pitäisi tavoitella sen itsensä vuoksi, jos se ei suoraan hyödytä yhteiskuntaa. Sokrates ei itse kirjoittanut mitään, joten kaikki mitä hänestä tiedetään tulee enimmäkseen Platonin kirjoituksista.
Platonin aikaan mennessä kreikkalaiset filosofit olivat esittäneet kaikki merkittävät filosofiset kysymykset, jotka ovat olleet länsimaisessa filosofiassa käsittelyn kohteena sen jälkeen. Tämän vuoksi sanotaan yleisesti, että koko länsimainen filosofia olisi vain joukko reunahuomautuksia Platonin teoksiin. Platon perusti kuuluisan Akatemiansa noin vuonna 385 eaa. Platonin merkittävin oppilas oli Aristoteles, ja merkittävimmät seuraajat Akatemian johdossa Ksenokrates ja Arkesilaos.
Aristoteleen merkitys on ollut ehkä vielä Platoniakin suurempi. Hänen filosofiset ja luonnontieteelliset tutkielmansa asettivat pohjan länsimaiselle tieteelle renessanssin alkuun saakka. Erityisesti keskiajalla hänen teoksensa olivat Raamatun lisäksi lähes kaiken opetuksen pohjana. Tämän vuoksi useiden tieteenalojen termistö on perua Aristoteleelta ja useat tieteet voivat pitää häntä jos ei varsinaisena niin ainakin henkisenä perustajanaan ja oppi-isänään. Aristoteles perusti Lykeionin peripateettisen koulun noin vuonna 335 eaa. Hänen merkittävin seuraajansa oli Theofrastos.
Vaikka Platonin ja Aristoteleen ajattelu ja teokset liittyvät yhteen monilla tavoin, ne myös eroavat huomattavasti sekä tyyliltään että käsittelemiltään asioilta. Platon kirjoitti useita filosofisia dialogeja, joissa yleensä esitettiin Sokrates yhtenä keskustelijoista (ns. sokraattinen dialogi). Vaikka Platonin varhaisimmat dialogit käsittelevätkin lähinnä tiedon löytämisen erilaisia menetelmiä ja myöhäisemmät dialogit oikeudenmukaisuutta ja käytännöllistä etiikkaa, hänen tunnetuimmat työnsä esittivät kuitenkin kokonaisfilosofisen näkemyksen metafysiikasta, etiikasta, järjestä, tiedosta ja inhimillisestä elämästä. Platonin pääajatuksena oli, että aistein saatu tieto on aina vajavaista ja epäpuhdasta, ja että ainoastaan ihmisen sielu kykenee lähestymään "todellista" tietoa. Vain sielulla voi olla tietoa ikuisista ideoista, asioiden todellisista olemuksista, joista havaitsemamme maailma on vain epäpuhdas kopio. Tämä ideaoppi on selvästi kehittynyt Parmenideen ja Herakleitoksen ajattelun pohjalle. Platon voidaan nähdä sekä idealistina että rationalistina.
Aristoteles puolestaan laittoi enemmän arvoa aistein saadulle tiedolle. Hän ei halunnut Platonin tavoin erottaa järjellä käsitettävää maailmaa erilliseksi olemassaolon tasoksi, vaan katsoi aistein havaittavan aineellisen maailman olevan aito todellisuus, josta voidaan näin hankkia myös todellista tietoa. Häntä voidaankin pitää jos ei modernina niin ainakin oman aikansa empiristinä. Näin Aristoteles asetti perustan sille mistä vuosisatoja myöhemmin kehittyi tieteellinen menetelmä. Hänen laajan tuotantonsa suurin merkitys on todellisuuden eri osa-alueiden monipuolisessa kuvaamisessa ja luokittelussa, joka perustui sekä loogiseen päättelyyn että laajojen havaintojen keräämiseen.
Mainittujen filosofien lisäksi ajan filosofiaan vaikutti merkittävästi kyynikoiden koulukunta, jonka perustaja Antisthenes oli hänkin Sokrateen oppilas. Muita merkittäviä kyynikoita olivat muun muassa tynnyrissä asujana tunnettu Diogenes sekä Krates. Koulukunnan filosofia oli pessimististä ja naturalistista. Antisthenes sai Sokrateelta sen periaatteen, että olemassaolon perimmäinen tarkoitus on hyve, ei nautinto. Tieto käsitettiin pelkästään käytännöllisenä toimintana, hyveen kehittämisenä. Siksi koulukunta luopui tieteellisestä tutkimuksesta ja lähes kaikesta mitä kreikkalaiset ymmärsivät koulutuksella. Kyynisyyden pohjalle kehittyi hieman myöhemmin stoalaisuus. Kyynisen koulukunnan lisäksi muita sokraattisia koulukuntia olivat kyreneläinen, megaralainen, dialektinen ja elisläinen koulukunta.