stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kidō senshi Gundam – gyakushū no Char
Tuotanto

Gyakushū no Char sijoittuu samaan avaruusvuosisadaksi kutsuttuun aikajatkumoon kuin Kidō senshi Gundam. Tarinan tapahtumat on asetettu vuonna 0079 tapahtunutta yhden vuoden sotaa 14 vuotta myöhäisempään aikaan, vuoteen 0093. Elokuva kuvaa toisen Neo Zeonin konfliktin tapahtumia. Elokuva päättää Gundam-sarjan päähenkilöiden Amuron ja Charin välisen kilpailun ja on myös Kidō senshi Gundam -elokuvasarjan tarinan päättävä teos.
Elokuvan hahmosuunnittelijaksi ja animaatio-ohjaajaksi pyydettiin Yoshikazu Yasuhikoa, mutta tämän kieltäydyttyä vastuu annettiin Kidō senshi Gundam ZZ:n parissa työskennelleelle Hiroyuki Kitazumelle.
Kidō senshi Z Gundam esitteli muuntautumiskykyiset mobile suitit, ja Gundam ZZ:ssa robottien koko ja voima kasvoivat entisestään, mutta Gyakushū no Char keskittyy ihmismuotoisiin mobile suiteihin. Psycoframe, joka on valmistettu sinetöimällä Psycommu-piiri metallihiukkasilla robotin runkoon, esitellään elokuvassa, ja ν Gundam on ensimmäinen pääosarobotti Gundam-sarjassa, joka käyttää funneleita.
Z Gundamin ja Gundam ZZ:n tavoin pääosarobotin suunnittelusta järjestettiin kilpailu, joiden pohjalta Masahisa Suzukin luotsaama suunnittelutiimi valmisteli useita luonnoksia, jotka lopulta Yutaka Izubuchi piirsi puhtaiksi. Izubuchi suunnitteli myös Neo Zeonin sotarobotit. Gainax vastasi taistelulaivojen suunnittelusta (Neo Zeonin aluksista Hideaki Anno, Londo Bellin Shōichi Masuo.
Side 1:n Londenionin ja Sweet Waterin avaruussiirtokuntien piirtämiseen käytettiin elokuvan tekoaikaan aikaan harvinaista tietokonegrafiikkaa. Londenion-kuvaa käytettiin myös myöhemmin Kidō senshi Gundam 0080 – poketto no naka no sensōn loppukohtauksessa esiintyvän Side 6:n Libot-siirtokunnan kuvaamiseen.
Itsekin elokuvan tekoon osallistunut Anno julkaisi myös ”Gyakushū no Char tomo no kai” -nimisen fanikirjan. Masami Yūki, Yutaka Izubuchi, Haruhiko Mikimoto, Hiroyuki Kitazume, Kunihiko Ikuhara, Toshio Suzuki, Tsukasa Kotobuki, Yukihisa Fujita, Yoshitō Asari ja Hiroyuki Yamaga osallistuivat kirjan tekoon, ja sen sisältö koostui muun muassa Annon, Tominon ja Mamoru Oshiin välisistä keskusteluista. Monet kirjassa olleet Annon ja Tominon kommentit nousivat puheenaiheiksi kirjan ilmestyttyä.
Elokuva julkistettiin televisio-ohjelmassa, jossa esiintyivät Tominon lisäksi Amuron äänestä vastaava Tōru Furuya, Charin ääni Shūichi Ikeda, Maria Kawamura (Quess) ja Charin ihailijaksi tunnustautunut Yasuko Tomita. Ohjelmassa Tomino lahjoitti Tomitalle Neo Zeonin univormun ja välitti katsojille toiveensa, että erityisesti yli 35-vuotiaat miehet tulisivat katsomaan elokuvan.
Tuotantohenkilöstö

Suunnittelu: Eiji Yamaura
Tuotanto: Masanori Itō
Ohjaus: Yoshiyuki Tomino
Alkuperäisidea: Hajime Yatate/Alkuteos: Yoshiyuki Tomino
Hahmosuunnittelu: Hiroyuki Kitazume
Mobile suit -suunnittelu: Yutaka Izubuchi
Mekaaninen suunnittelu: Gainax, Yoshinori Sayama
Suunnitteluavustus: Kōichi Ōhata
Animaatio-ohjaus: Yoshinobu Inano, Hiroyuki Kitazume, Kisaraka Yamada, Hidetoshi Ōmori, Mikio Odagawa, Takatsuna Senba
Apulaisanimaatio-ohjaus: Naoyuki Onda, Kazunobu Nakazawa, Atsushi Shigeta, Toshimitsu Kobayashi
Musiikki: Shigeaki Saegusa
Kuvaus: Kazuhiro Furubayashi, Atsushi Okui
Kuvataide: Shigemi Ikeda
Leikkaus: Yumiko Fuse
Ohjausavustajat: Toshifumi Kawase, Shinji Takamatsu
Tuottaja: Kenji Uchida
Alkuperäispiirrokset: Toshimitsu Kobayashi, Yasuomi Umetsu, Tōru Yoshida, Tomokazu Tokoro, Ken Ueno, Eiji Suganuma, Kōichi Chigira, Yorihisa Uchida, Shin’ya Ōhira, Toshihiro Kawamoto, Yūki Kinoshita, Hiroyuki Kitakubo ym.
Tunnuskappale

Tunnuskappale ”Beyond the Time – Möbius no sora o koete”
Sanat Mitsuko Komuro, sävel ja sovitus Tetsuya Komuro, laulu TM Network (Epic/Sony)
Oheistuotteet > Romaanit

Ohjaaja Tomino kirjoitti elokuvan pohjalta kaksi romaania.
Oheistuotteet > Romaanit > High Streamer

High Streamer oli alun perin animaatiolehti Animagessa jatkokertomuksena julkaistu kertomus. Jatkokertomus käsittelee ennen elokuvaa tapahtuneita tapahtumia (Amuro soluttautuu Sweet Wateriin, ν Gundamin suunnittelukokous, Amuron ja Charin jälleennäkeminen, Quessin opiskelu Maassa), mutta kirjana julkaistun romaanin tapahtumat alkavat 5th Lunan taistelusta ja seuraavat elokuvan tapahtumia lähes täysin. Tominon myöhemmistä kommenteista on päätelty, että hänen alkuperäinen tarkoituksensa oli sijoittaa tarinaan myös uusia hahmoja elokuvan tarinan käsittelyn ohella. Animagen julkaistessa romaanin pokkarimuodossa nimeksi vaihdettiin elokuvan mukaisesti Kidō senshi Gundam – gyakushū no Char.
Romaanin kansikuvat piirsi scifi-piirtäjä Tadanobu Hoshino. Hoshinon näkemykset poikkesivat varsin rajusti elokuvasta ja sitä seuranneista teoksista.
Lokakuussa 2002 romaani julkaistiin Tokuma Duel bunko -sarjassa jälleen High Streamer -nimellä. Tämän version kuvitti Chimaki Kuori, mutta Hoshinon piirrokset oli myös liitetty kirjojen loppuun.
Oheistuotteet > Romaanit > Beltorchika Children

Gyakushū no Char -elokuvan ensimmäisen luonnoksen sisäisessä tarkastuksessa esitettiin ehdotus, että animaatioelokuvan päähenkilöllä olisi vaimo ja lapsia. Varsinaista luonnosta ei julkistettu, mutta sen hengessä Kadokawa Sneaker bunko -sarjassa julkaistiin romaani nimellä Kidō senshi Gundam – gyakushū no Char: Beltorchika Children. Kirjan loppusanoissa todetaan, miten sponsorit vaativat tarinan loppuun robotteja, minkä vuoksi elokuvan loppukohtauksen yksityiskohtia muutettiin. Pääpiirteissään romaani seuraa elokuvan tapahtumia, mutta joitakin yksityiskohtia ja hahmoja on muutettu, ja kokonaisuutena tarina on lyhyempi kuin alkuluonnoksessa. Erityisesti tarina on selkeämmin jatkoa Kidō senshi Z Gundam -televisiosarjalle. Tarinassa Quess Paraya myös kuolee Hathawayn harhalaukauksesta, mikä muuttaa tarinan loppua oleellisesti. Romaani Kidō senshi Gundam – senkō no Hathaway on jatkua tälle juonipolulle.
Yutaka Izubuchi piirsi romaanin kansikuvan, mutta muokkasi ν Gundamin ulkonäköä. Tämä robotti esiintyi myöhemmin peleissä ja pienoismalleina nimellä Hi- ν Gundam ja keräsi kohtuullista suosiota. Tarinassa esiintyy myös Sasabin tilalla Charin mobile suit Nightingale, joka myös nousi suosituksi.
Romaani julkaistiin myös Kadokawan lanseeraamassa Kadokawa kasetto bunko -sarjassa kuunnelmana. Ääninäyttelijöiden roolitusta muutettiin osittain elokuvasta (koska Beltorchika esiintyy romaanissa, Quessin ääninäyttelijä vaihdettiin Beltorchikan roolista Z Gundamissa vastanneesta Maria Kawamurasta Mayumi Shōhon), ja Toshio Masuda sävelsi kuunnelmaan musiikin.
Oheistuotteet > Sarjakuva

Elokuvan ensi-illan jälkeen julkaistiin siitä Toshiya Murakamin sarjakuvaversio kahdessa osassa Comic Bom Bom -lehden vuoden 1988 huhti- ja toukokuun numeroissa. Sarjakuva poikkesi elokuvasta tarinan yksityiskohdissa. Daitosha julkaisi sarjakuvan uudelleen vuonna 1999 Kidō senshi Gundam ZZ -sarjakuvapokkareissa. Myös Kōichi Tokita teki elokuvasta oman sarjakuvaversionsa, joka julkaistiin Comic Bom Bom -lehdessä lokakuun 1998 ja helmikuun 1999 välisenä aikana sekä koottiin pokkariksi maaliskuussa 1999. Tokitan näkemys noudattaa elokuvaa lähes täysin.
Oheistuotteet > Johdannaiset

Gundam Evolven viidennessä osassa kuvataan tietokonegrafiikalla ja animaatiokalvoilla toteutettu ν Gundamin ja α Azierun taistelu, joka etenee eri tavalla kuin elokuvassa ja romaaneissa. Kyseinen animaatio on julkaistu DVD:llä yhdessä Gundam Evolven osien 1−4 kanssa nimellä Gundam Evolve +. Gundam Evolven osista tämä on ainoa, jonka tarinan Tomino itse kirjoitti. Elokuvasta ja Senkō no Hathaway -romaanista poiketen Quessin ja Hathawayn tarina saa onnellisen lopun.
Oheistuotteet > Pelit

Bandai julkaisi elokuvaan perustuvan, samannimisen kolmannen persoonan 3D-toimintapelin PlayStationille. Pelin tapahtumat alkavat Amuron ja Charin ensitapaamisesta yhden vuoden sodassa ja jatkuvat Gyakushū no Char -elokuvan loppukohtauksiin. Myös moninpeli on mahdollinen.
Super robot taisen -sarjassa Gyakushū no Char -elokuvan tapahtumat ja hahmot esiintyvät jopa alkuperäistä Gundam-televisiosarjaa useammin. Charin esiintyessä pelaajan puolella hänestä käytetään Grypsin konfliktin aikaista salanimeä Quattro Bajeena, ja elokuvan Charina hänen esiintymisensä ovat Amuroon verrattuna vähäisiä (vain Super robot taisen D:ssä pelaaja saa puolelleen ”Neo Zeonin armeijan ylikomentaja Char Aznablen”). Elokuvan tapahtumat ja hahmot esiintyvät myös Another Century’s Episode -sarjan peleissä.
Aiheesta muualla

Sunrisen virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (japaniksi)
Elokuvalle omistettu sivusto (japaniksi)
Kimmelsammalet

| Kimmelsammalet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Palmikkosammalten lahko Hypnales
Heimo::  Palmikkosammalten heimo Hypnaceae
Suku::  Kimmelsammalet Taxiphyllum  M. Fleisch.
Katso myös
   Kimmelsammalet Wikispeciesissä   Kimmelsammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kimmelsammalet (Taxiphyllum) on suku lehtisammaliin kuuluvassa palmikkosammalten heimossa (Hypnaceae). Se sisältää 44 lajia The Plant Listin mukaan. Lajeista esiintyy myös Suomen alueella kimmelsammal (Taxiphyllum wissgrillii), jota kasvaa harvinaisena maan etelä- ja keskiosissa.
Kimmelsammalten lajeja

Taxiphyllum barbieri – jaavansammal (suom. ja tiet. nimen yhteys epävarma)
Taxiphyllum wissgrillii – kimmelsammal
S/s Protector (pelastusalus)

S/s Protector  oli Neptun Oy:n omistama höyrykäyttöinen pelastushinaaja. Alus rakennettiin vuonna 1899 Viipurissa tai Helsingissä, ja se osallistui moniin pelastustoimiin. Alkuaikojen tunnetuimpia oli matalikolle Porkkalassa ajaneen keisarillisen huvijahti s/s Standartin pelastustyö vuonna 1907.
Talvella 1921 Protector auttoi yhdessä pelastusalus Assistansin kanssa matalikolle ajaneen amerikkalaisen Eastern Starin irti. Tammikuussa 1940 osui Protectorin kohdalla sodan vaikein pelastustyö, kun jäänmurtaja Sampo ajoi karille Reposaaren luona. Työ kävi ylivoimaiseksi ja sitä jatkoi Protector yhdessä Assistansin ja muiden pelastusalusten kanssa vasta toukokuussa, ja juhannuksena Sampo oli saatu hinatuksi Turkuun. Myös S/S Ariadnen pelastusyrityksiin Protector osallistui joulupäivänä 1944. Ariadne oli sotakorvauksena matkalla Leningradiin. Ariadne saatiin irti vasta seuraavana keväänä ja sen sijasta luovutettiin S/S Aallotar.
Alusta korjattiin, pidennettiin ja koneet uusittiin Hietalahdessa vuonna 1921. Vanha pelastushinaaja poistettiin käytöstä vuonna 1959lähde? ja romutettiin Teijossa 1961. Alukselle rakennettiin vuonna 1963 saman niminen 3 000 hevosvoiman tehoinen dieselkäyttöinen seuraaja.
Ari Kinnunen

Ari Matti Kinnunen (s. 1969) on Pihtiputaan kunnanjohtaja. Pihtiputaan valtuusto valitsi hänet kunnanjohtajaksi vuonna 2010. Hän oli aikaisemmin Perhon ja sitä ennen Lestijärven kunnanjohtaja.  Hän on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri.
Kiimasjärven retki

Karjalan metsäsissien esikunta Kiimajärvellä Sakari Pälsin valokuvassa. Oikealla Jalmari Takkinen.
Kiimasjärven retki oli Itä-Karjalan kansannousun aikana tammi–helmikuussa 1922 tapahtunut sotilasoperaatio, jolloin Toivo Antikaisen johtama puna-armeijan hiihtokomppania iski kapinallisten metsäsissien ja heitä tukeneiden suomalaisten vapaaehtoisten selustaan. Isku pakotti suomalaiset perääntymään takaisin rajan taakse ja samalla se ratkaisi kansannousun Neuvosto-Venäjän voitoksi. Antikaisen johtama osasto oli koottu Pietarin kansainvälisen sotakoulun suomalaisoppilaista ja punaupseereista, jotka olivat Suomen sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle paenneita punakaartilaisia.
Antikaisen joukot hiihtivät retkensä aikana ankarissa talviolosuhteissa viiden viikon aikana lähes tuhat kilometriä. Merkittävin taistelu käytiin Kiimasjärvellä 20. helmikuuta, jolloin Antikaisen joukot valtasivat kapinallisten päätukikohdan. Retki muistetaan Suomessa myös 1930-luvulla käydystä poliittisesta oikeudenkäynnistä, jossa Toivo Antikaista syytettiin retken aikana surmansa saaneen suojeluskuntalaisen Antti Marjoniemen murhasta. Oikeudenkäynti herätti kansainvälistä huomiota ja käynnisti Suomessa laajan kuolemanrangaistuksen vastaisen ihmisoikeusliikkeen.
Taustaa

Itä-Karjalan kansannousun käynnistyessä syksyllä 1921 puna-armeijalla oli alueella vain pieniä rajavartio-osastoja, minkä johdosta jääkärikapteeni Gustaf Svinhufvudin komentamat joukot onnistuivat helposti miehittämään suurimman osan seudusta. Kapinallisten metsäsissien esikunta asettui Kiimasjärven rannalla sijaitsevaan samannimiseen kylään, josta muodostui heidän päätukikohtansa. Ylipäälliköksi tuli salanimellä ”Ilmarinen” esiintynyt suomalainen heimoaktivisti Jalmari Takkinen. Metsäsissit jaettiin kolmeen rykmenttiin, joista Kiimasjärvelle sijoitettiin Karjalan Metsäsissirykmentti (MSR). Sen vastuulla oli kapinallisten valtaaman alueen keskiosa. MSR:n komentajana toimi Bodenista kotoisin ollut kapteeni Emil Hiukka. Tukikohdassa oli noin 80 miehen vahvuinen IV pataljoonan reserviosasto, joka majoittui järven etelärannalla sijaitsevalle Kyläniemelle. Esikunta toimi pohjoisrannalla Kiimasjärven kansakoululla, jossa oli myös lääkintäkapteeni Sven E. Donnerin johtama Duodecimin kenttäsairaala.
Joulukuussa 1921 puna-armeija keskitti Itä-Karjalaan noin 20 000 miestä ja aloitti vastahyökkäyksen kolmella eri suunnalla. Vaikka bolševikeilla oli selkeä miesylivoima, heiltä puuttui talvisodankäyntiin soveltuvia suksijoukkoja. Tämän johdosta Pietarin sotakoulu sai tammikuussa määräyksen koota suksikomppania, jonka piti ajaa Neuvosto-Venäjälle tunkeutuneet valkosuomalaiset takaisin rajan taakse. Upseerikurssilaisista muodostettiin 200 miehen suksiosasto, johon valitut suomalaiset olivat pääosin vuoden 1918 sisällissodan veteraaneja. Suksikomppanian päälliköksi valittiin Toivo Antikainen ja varapäälliköksi Simo Susi. Antikaisen adjutanttina ja 1. komppanian päällikkönä toimi Johannes Heikkonen, jota on luonnehdittu myös retken ”sieluksi”.
Antikaisen hiihto-osaston matka > Marssi Kiimasjärvelle

Antikaisen joukot lähtivät junalla Pietarista 5. tammikuuta. Seuraavana päivänä osasto saapui Petroskoihin, jossa se sai komentaja Aleksandr Sedjakinilta tehtäväkseen koukata Maaselän asemalta syvälle valkosuomalaisten selustaan Repolaan sekä hyökätä Kiimasjärven tukikohtaan. Vuorokautta myöhemmin komppania oli perillä Maaselässä, josta matka jatkui hiihtomarssina Paateneeseen ja Honkaniemeen. Tästä eteenpäin jatkoi 136 parhaan hiihtäjän ryhmä, joka muodostui 122 kurssilaisesta ja 14 punaupseerista. Hiihtokomppania eteni lähes 40 asteen pakkasessa vesistöjen jäällä ja metsissä asutusta vältellen. Vuorokaudessa matkaa taitettiin parhaimmillaan jopa 70 kilometriä. Kapinallisten vähäisestä määrästä johtuen rintamalinjassa oli suuria aukkoja, joita Antikaisen joukot käyttivät hyväkseen.
12. tammikuuta osasto kohtasi Pieningän ja Tsholkan välillä suomalaisen partion, jonka kanssa syntyneen kahakan yhteydessä valkoisista kaatui luutnantti Gunnar Lassy (s. 1895). Hänen veljensä oli vankilassa parhaillaan istunut sosialisti Ivar Lassy. Tsholkasta suksikomppanian matka jatkui Repolaan, joka vallattiin 14. tammikuuta kylässä olleen Repolan Pataljoonan osaston perääntyessä Suomen puolelle. Seuraava etappi oli 60 kilometrin päässä Kiimasjärveltä sijaitseva Saarenpää, josta lähdettyään Antikainen vangitsi Roukkulaan matkalla olleen Takkisen kuriirin. Vielä ennen määränpäätään hiihtokomppania otti vangiksi kaksi kohtaamaansa suomalaisten partiota.
Antikaisen hiihto-osaston matka > Kiimasjärven valtaus

Kiimasjärven taistelun aikana 20. tammikuuta tukikohdan päällikkönä toimi ”ratsumestari Karhuvaara” eli jääkärikapteeni Svinhufvud, kun Takkinen oli edellisenä päivänä lähtenyt Suomeen. Järven etelärannalla majaili vajaat 60 miestä, joiden ohella tukikohdassa oli parikymmenen miehen esikuntaosasto sekä kenttäsairaalassa noin 30 lievästi haavoittunutta.
Vangeilta saatujen tietojen pohjalta Antikainen pystyi helposti etenemään tukikohtaan. Viimeinen yöpymispaikka oli 14 kilometriä ennen Kiimasjärveä, josta suksikomppania lähti liikkeelle neljältä aamuyöllä ja saapui Kiimasjärven eteläpuolelle kello 7.30. Osasto pääsi vartiosta läpi ilman tunnussanaa kertomalla olevansa Roukkulaan lähetetyn vänrikki Riutan joukkue. Tämän jälkeen suksijoukko laskeutui mäen rinnettä järven jäälle hajaantuen kolmeen hyökkäysosastoon. Kyläniemi saarrettiin idästä käsin toisen ryhmän edetessä samalla lännestä ja parinkymmenen miehen ryhmän suunnatessa katkaisemaan esikuntaan johtavaa jäätietä. Piiritykseen ei ollut mahdollisuutta vähäisten patruunoiden vuoksi, joten hyökkäys oli tehtävä rynnäköllä.
Ensimmäisten laukausten kajahtaessa metsäsissien komppanianpäällikkö Karpov määräsi unilta heränneet miehensä vetäytymään järven poikki esikunnan puolelle, mutta Antikaisen joukko oli jo ehtinyt saartamaan majoitusrakennukset. Varsinaista taistelua ei syntynyt, sillä edellisenä iltana rankasti juhlineet upseerit eivät pystyneet organisoimaan miehiä puolustusasemiin, eivätkä vienankarjalaiset ja suomalaiset myöskään ymmärtäneet toisiaan. Osa metsäsisseistä onnistui pakenemaan saartorenkaasta järven jäälle, jossa kaksi miestä kaatui Antikaisen joukkojen ampumaan yhteislaukaukseen.
Hyökkäyksen käynnistyttyä alettiin järven pohjoisrannalla välittömästi evakuoimaan esikuntaa ja kenttäsairaalaa. Potilaita ja esikunnan irtaimistoa lastattiin rekiin, jotka suuntasivat Kiimajärven pohjoispuolella sijaitsevaan Nokeukseen. Järven ylittäneet Antikaisen joukot hyökkäsivät esikuntaan kahdelta suunnalta ja saivat vangiksi noin 40 metsäsissiä, joista osa oli sairaalan potilaita. Esikuntana toimineen kansakoulun kellarista vapautettiin 12 punaista vankia, jonka jälkeen rakennus ammusvarastoineen sytytettiin tuleen. Sen mukana paloi neljä ullakolle piiloutunutta valkoista. Sotasaaliiksi saatiin 14 hevoskuormaa kivääreitä, ampumatarvikkeita, erilaisia varusteita ja elintarvikkeita. Valtauksen jälkeen Antikaisen osasto vetäytyi takaisin Saarenpäähän, jossa vankisaattueen päällikkönä toiminut Valfrid Pihkanen luovutti vangit Tšekalle.
Antikaisen hiihto-osaston matka > Matka Vienan Kemiin

Puna-armeijan eteläisen kolonnan saavuttua Saarenpäähän, suksikomppania palasi sen mukana Kiimasjärvelle 24. tammikuuta. Matka jatkui edelleen Pääkönniemelle, jonka osasto valtasi kolme päivää myöhemmin. Hyökkäyksessä kaatui neljä suksikomppanian miestä. Seuraavaksi osasto jatkoi Luvajärven kautta Kontokkiin 1. helmikuuta. Vuorokautta myöhemmin hiihtokomppania eteni Kostamukseen ja 4. helmikuuta Vuokkiniemeen. Näin valkoisten Uhtualta Suomeen johtanut pääreitti saatiin katkaistua ja heidän oli saarrostuksen välttääkseen pakko perääntyä. Vetäytyessään valkoiset noudattivat poltetun maan taktiikkaa. Pelkästään Uhtualla tuhottiin yli 300 rakennusta, niin että ainoastaan kaksi taloa jäi ehjäksi. Lisäksi seitsemän pitäjän alueella surmattiin siviiliväestöä ja teurastettiin yli 4 000 kotieläintä.
Vuokkiniemen jälkeen Antikaisen hiihtojoukko valtasi 6. helmikuuta Ponkalahden, mutta Akonlahteen tehty hyökkäys epäonnistui. Kylään lähetetty kuusimiehinen tiedustelupartio oli jäänyt valkoisten vangiksi ja teloitettu Vuonnisessa jo 5. helmikuuta. Akonlahti vallattiin lopulta venäläisen komppanian tukemana 9. helmikuuta. Seuraavana päivänä Antikaisen joukot valtasivat vielä Vuonnisen, jonka jälkeen osasto sai yhteyden Pistojärven vallanneeseen puna-armeijan pohjoiseen kolonnaan. Levättyään muutaman päivän Vuonnisessa Antikaisen osasto palasi Uhtuan kautta Vienan Kemiin 15. helmikuuta. Hiihtomarssin kokonaispituudeksi Maaselän asemalta Vienan Kemiin tuli 980 kilometriä. Kun Vuonnisesta tehdyt tiedusteluretket lasketaan mukaan, osa miehistä hiihti noin 1 100 kilometriä.
Kylien valtaukset luhistivat nopeasti kapinallisten taistelutahdon. Karjalan Metsäsissirykmentti perääntyi Suomen puolelle 10. helmikuuta ja Vienan Rykmentti neljä päivää myöhemmin, jonka jälkeen suomalaisten vapaaehtoisten Itä-Karjalan retki päättyi helmikuun loppuun mennessä. Antikaisen arvion mukaan valkoisten tappiot kaatuneina ja vangittuina olivat 117 miestä. Suksijoukon omat tappiot käsittivät kahdeksan kaatunutta ja kymmenen haavoittunutta.
Antikaisen suksijoukko palasi Pietariin 5. maaliskuuta, jonka jälkeen Johannes Heikkonen kävi selostamassa Kiimasjärven tapahtumia Moskovan kaupunkineuvostolle. Heikkonen tapasi myös V. I. Leninin, joka pyysi häntä välittämään retken osanottajille neuvostohallituksen kiitokset.lähde? Karjalan Toimeenpaneva Komitea myönsi sotakoululle Punalipun kunniamerkin, jonka lisäksi retkeen osallistuneet saivat 27 henkilökohtaista kunniamerkkiä. Punalipun kunniamerkin saivat Antikaisen ja Heikkosen ohella muun muassa Kiimasjärvellä haavoittunut Emil Vaateri sekä Oskari Kumpu.
Kulttuuri

1930-luvulla Neuvostoliitto ryhtyi käyttämään Antikaisen hiihtokomppanian retkeä hyväkseen omassa propagandassaan. Vuonna 1933 ilmestyi Gennadi Fišin menestysromaani Kiimasjärven valtaus ja 1936 Armas Äikiän runoelma Laulu kotkasta. Vuonna 1937 sai ensi-iltansa Rafael ja Juri Musikantin ohjaama Fišin romaanin filmatisointi Neuvostoisänmaan puolesta. Muistoa pidettiin yllä myös Karjalan museoissa ja kouluissa, joissa oli Kiimasjärven retkeen liittyvää esineistöä. Näyttelyitä on edelleen muun muassa Repolan koulumuseossa.
Repolan opettajat puolestaan ryhtyivät organisoimaan vuosittaista laturetkeä, joka seurasi Antikaisen hiihtokomppanian reittiä. Uljas Vikströmin vuonna 1975 julkaistun Toivo Antikaisen elämäkerran mukaan kestävyyshiihto järjestettiin jo ainakin vuonna 1935, jolloin Antikaisen osaston veteraanit olivat mukana esittelemässä taistelupaikkoja. 1970-luvulla Neuvostoliittolainen hiihton olympiavoittaja Fjodor Simašev ehdotti, että ”Antikaisen latuna” tunnettu reitti pitäisi saada kaikkien maan hiihtoharrastajien käyttöön. Tapahtuma lakkautettiin vuonna 1990, mutta paikalliset hiihdon ystävät herättivät sen henkiin jälleen 2006.
Kirjallisuutta

Antikainen, Toivo: Neuvosto-Karjalan puolesta : taistelukuvauksia pohjoiselta rintamalta.  Leningrad:  Kirja, 1927.
Ilmarinen (Jalmari Takkinen): Metsäsissipäällikön muistelmat II.  Porvoo:  WSOY, 1931.
Salomaa, Markku: Punaupseerien nousu ja tuho. Otava, 2018. ISBN 978-951-1-32381-5
Aiheesta muualla

Kiimasjärven kohtalo - Antikainen, Suomen Kuvalehti, 22.02.1936, nro 8, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Toivo Antikainen vuonna 1922.
Antikaisen hiihtokomppanian miehiä.
Antikaisen (selin) oikeudenkäynti Helsingin keskusvankilassa 1936.
Kim Yo-jong

| Kim Yo-jong |
| --- | --- |
 Kim vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1987 (ikä 37)
Poliitikko
Puolue:  Korean työväenpuolue
Vanhemmat:  Kim Jong-Il ja Ko Yong-hui
Sukulaiset:  Kim Jong-un (veli)
 Nimikirjoitus
Kim Yo-jong (s. 26. syyskuuta 1987 tai 1989) on pohjoiskorealainen poliitikko ja maan johtajan Kim Jong-unin pikkusisko. Hän on merkittävässä asemassa Pohjois-Korean hallinnossa.