stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1917
Kuolleita > Huhtikuu–kesäkuu

1. huhtikuuta – Scott Joplin, yhdysvaltalainen ragtime-pianisti ja säveltäjä (s. 1867)
1. huhtikuuta – Kössi Kanto, suomalainen näyttelijä (s. 1887)
1. huhtikuuta – Wivi Nordberg, suomenruotsalainen kirjailija (s. 1846)
6. huhtikuuta – Minna Krohn, suomalainen lastenlehti Pääskysen toimittaja (s. 1841)
8. huhtikuuta – Richard Olney, yhdysvaltalainen lakimies ja poliitikko (s. 1835)
14. huhtikuuta – Ludovic Lazarus Zamenhof (”Dr. Esperanto”), liettuanjuutalainen silmälääkäri ja kielitieteilijä (esperanton kehittäjä) (s. 1859)
1. toukokuuta – José Enrique Rodó, uruguaylainen esseisti (s. 1872)
6. toukokuuta – Alfred John North, australialainen lintutieteilijä (s. 1855)
7. toukokuuta – Janne Hautala, suomalainen toimittaja ja työväenliikkeen poliitikko (s. 1881)
10. toukokuuta – Joseph B. Foraker, yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko (s. 1846)
15. toukokuuta – Isaac Bentham, brittiläinen vesipalloilija (s. 1886)
17. toukokuuta – Aatu Ruotsalainen, suomalainen SDP:n kansanedustaja (s. 1859)
19. toukokuuta – Jørgen Brunchorst, norjalainen kasvitieteilijä, poliitikko ja diplomaatti (s. 1862)
25. toukokuuta – Maksim Bahdanovitš, valkovenäläinen runoilija ja kääntäjä (s. 1891)
25. toukokuuta – Villem Reiman, virolainen kansanvalistaja ja opettaja (s. 1861)
6. kesäkuuta – Fredrik Aalto, suomalainen kirjailija (s. 1854)
9. kesäkuuta – Edvard Valentin Emeleus, suomalainen pankinjohtaja, Suomen Yleisen Työnantajaliiton ensimmäinen johtaja (s. 1857)
12. kesäkuuta – Teresa Carreño, venezuelalainen pianisti (s. 1853)
13. kesäkuuta – Ossian Wuorenheimo, suomalainen senaattori ja elinkeinoelämän vaikuttaja (s. 1845)
22. kesäkuuta – Kristian Zahrtmann, tanskalainen taidemaalari (s. 1843)
27. kesäkuuta – Dragutin Dimitrijević, serbialainen upseeri ja tiedustelujohtaja (s. 1876)
27. kesäkuuta – Gustav von Schmoller, saksalainen taloustieteilijä ja sosiaalipoliitikko (s. 1838)
Kuolleita > Heinäkuu–syyskuu

7. heinäkuuta – Selim Osvald Wasastjerna, suomalainen lääkäri ja lahjoittaja (s. 1831)
8. heinäkuuta – Tom Thomson, kanadalainen taidemaalari (s. 1877)
12. heinäkuuta – Hugo Simberg, suomalainen taidemaalari ja -graafikko (”Haavoittunut enkeli”) (s. 1873)
14. heinäkuuta – Octave Lapize, ranskalainen maantie- ja ratapyöräilijä (s. 1887)
19. heinäkuuta – Erik Landell, ruotsalais-suomalainen Vapaakirkon saarnaaja ja kirjailija (s. 1858)
20. heinäkuuta – Leo Lehmussaari, suomalainen taidemaalari (s. 1894)
22. heinäkuuta – Runar Appelberg, suomalainen jääkäri (s. 1889)
22. heinäkuuta – Jevgeni Bauer, venäläinen elokuvaohjaaja (s. 1865)
27. heinäkuuta – Emil Theodor Kocher, vuoden 1909 Nobelin lääketieteen palkinnon saanut sveitsiläinen kirurgi ja tutkija (s. 1841)
28. heinäkuuta – Ririkumutima, Burundin kuningaskunnan sijaishallitsija
30. heinäkuuta – Hans Konrad Foosnæs, norjalainen poliitikko (s. 1846)
2. elokuuta – Jaan Mahlapuu, virolainen Venäjän ilmavoimien hävittäjälentäjä (s. 1894)
5. elokuuta – George Granfelt, suomalainen hovioikeudenneuvos ja RKP:n kansanedustaja (s. 1865)
5. elokuuta – Tom Thomson, kanadalainen taidemaalari (s. 1877)
12. elokuuta – Henrik Menander, ruotsalainen sosialistinen runoilija, toimittaja ja agitaattori (s. 1853)
13. elokuuta – Eduard Buchner, vuoden 1907 Nobelin kemianpalkinnon saanut saksalainen biokemisti (s. 1860)
13. elokuuta – Matti Fält, suomalainen jääkäri ja puuseppä (s. 1894)
15. elokuuta – Thomas Crisp, englantilainen merikapteeni (s. 1876)
20. elokuuta – Adolf von Baeyer, vuoden 1905 Nobelin kemianpalkinnon saanut saksalainen orgaanisen kemian tutkija (s. 1835)
3. syyskuuta – Ecaterina Teodoroiu, romanialainen vänrikki ja kansallissankari (s. 1894)
5. syyskuuta – Johannes Winding Harbitz, norjalainen poliitikko (s. 1831)
5. syyskuuta – Marian Smoluchowski, puolalainen tilastollisen fysiikan tutkija (s. 1872)
6. syyskuuta – Otto Sarvi, suomalainen maanmittaushallituksen ylitirehtööri ja Oulun läänin kuvernööri (s. 1864)
7. syyskuuta – Karl Hällström, suomalainen apteekkari, kuoronjohtaja ja säveltäjä (s. 1860)
11. syyskuuta – Georges Guynemer, ranskalainen hävittäjälentäjä (s. 1894)
15. syyskuuta – Viktor Magnus von Born, suomalainen poliitikko ja vapaaherra (s. 1851)
19. syyskuuta – Maria Tschetschulin, Suomen ensimmäinen ylioppilastutkinnon suorittanut nainen (s. 1852)
27. syyskuuta – Edgar Degas, ranskalainen kuvanveistäjä ja impressionistinen taidemaalari (s. 1834)
27. syyskuuta – Edvard Rudolf Neovius, suomalainen matemaatikko, professori ja senaattori (s. 1851)
28. syyskuuta – Martti Kykkling, suomalainen kansanedustaja (s. 1857)
Kuolleita > Lokakuu–joulukuu

7. lokakuuta – Osku Velho, suomalainen runoilija, kääntäjä ja jääkärivärväri (s. 1895)
9. lokakuuta – Sarah Aaronsohn, turkinjuutalainen vakooja (s. 1890)
9. lokakuuta – Hussein Kamel, Egyptin sulttaani (1914–1917) (s. 1853)
10. lokakuuta – Alfred Emil Ingman, suomalainen sotilas- ja vankilapappi sekä nuortenkirjailija (s. 1860)
10. lokakuuta – Max Oker-Blom, suomalainen lääkäri ja hygienian professori (s. 1863)
15. lokakuuta – Margaretha Geertruida Zelle (”Mata Hari”), alankomaalainen tanssija ja vakoilija (s. 1876) (teloitettiin)
15. lokakuuta – Gösta Michelsson, suomalainen kadettiupseeri (s. 1878) (teloitettiin)
16. lokakuuta – Walter Flex, saksalainen sotakirjailija (s. 1887)
21. lokakuuta – Albin Koponen, suomalainen apteekkari, keksijä ja lääketehtailija (s. 1858)
25. lokakuuta – Maximilian Bayer, saksalainen sotilas, kirjailija, partioliikkeen kehittäjä ja jääkäripataljoona 27:n komentaja (s. 1872)
28. lokakuuta – Kaarlo Braxén, suomalainen näyttelijä (s. 1879)
7. marraskuuta – Alfred Kordelin, suomalainen liikemies ja mesenaatti (s. 1868) (tapettiin Mommilassa)
8. marraskuuta – Adolph Wagner, saksalainen taloustieteilijä ja professori (s. 1835)
11. marraskuuta – Lili‘uokalani, Havaijin kuningatar (1891–1893) (s. 1838)
12. marraskuuta – Vera Slutskaja, venäläinen vallankumouksellinen (s. 1874)
15. marraskuuta – Émile Durkheim, ranskalainen sosiologi ja antropologi (s. 1858)
15. marraskuuta – John W. Foster, yhdysvaltalainen kenraali ja diplomaatti (s. 1836)
16. marraskuuta – Adolf Reinach, saksalainen filosofi (s. 1883)
17. marraskuuta – Auguste Rodin, ranskalainen kuvanveistäjä (Ajattelija) (s. 1840)
19. marraskuuta – Paul Sinebrychoff, suomalainen tehtailija, kauppaneuvos ja taiteenharrastaja, Sinebrychoffin panimon johtaja (s. 1859)
1. joulukuuta – John January, yhdysvaltalainen jalkapalloilija (s. 1882)
3. joulukuuta – Nikolai Duhonin, venäläinen kenraali (s. 1876)
4. joulukuuta – Aasmund Halvorsen Vinje, norjalainen poliitikko (s. 1851)
8. joulukuuta – Mendele Mojkher Seforim, venäjänjuutalainen kirjailija, nykyaikaisen heprean- ja jiddišinkielisen kirjallisuuden uranuurtaja (s. 1835)
10. joulukuuta – Mackenzie Bowell, Kanadan pääministeri (1894–1896) (s. 1824)
12. joulukuuta – Andrew Taylor Still, yhdysvaltalainen lääkäri, kirjailija ja keksijä, osteopatian perustaja (s. 1828)
20. joulukuuta – Lucien Petit-Breton, oik. Lucien Mazan, ranskalainen maantiepyöräilijä (s. 1882)
22. joulukuuta – Juho Piirainen, suomalainen insinööri ja tehtailija (s. 1879)
24. joulukuuta – Ivan Goremykin, venäläinen poliitikko ja ministeri (s. 1839)
26. joulukuuta – Gaston Alibert, ranskalainen kalpamiekkailija ja olympiavoittaja (s. 1883)
30. joulukuuta – Gustaf Nyström, suomalainen arkkitehti ja Teknillisen korkeakoulun rehtori (s. 1856)
31. joulukuuta – Wilhelm Neumann-Torborg, saksalainen kuvanveistäjä (s. 1856)
Nobelin palkinnot

Nobelin fysiikanpalkinto: Charles Glover Barkla
Nobelin kirjallisuuspalkinto: Karl Adolph Gjellerup ja Henrik Pontoppidan
Nobelin rauhanpalkinto: Kansainvälinen Punainen Risti
Muuta

Kirjallisuusvuosi 1917
Kenttätykistöpatteriston määrävahvuus (talvisota)

Kenttätykistöpatteriston määrävahvuus talvisodan aikana oli riippuvainen lähinnä siitä millainen tykkikalusto patteristolla oli käytettävissään.
Pääsääntöisesti pyrittiin siihen, että kaksi alayksikköä (eli patteria, joka vastasi lähinnä jalkaväen komppaniaa) olisi varustettu kanuuna-kalustolla (yleensä 76,2 mm) ja yksi alayksikkö haupitsi-kalustolla (yleensä 122 mm).
Patteristo vastasi lähinnä jalkaväkipataljoonaa määrävahvuuksiltaan.
Aivan kaikkien patteristojen osalta kyseiseen kalustotavoitteeseen ei päästy. Muun kaluston osalta ongelmana oli myös kaluston riittävyys, jota puolustusvoimilla ei ollut kylliksi.
Vahvuus

Määrävahvuuteen kuului:
12 tykkiä
noin 780 henkilöä
noin 430 hevosta
Organisaatio

Kenttätykistöpatteristo oli organisoitu siten, että siihen kuuluivat muun muassa:
Esikunta
Komentotoimisto
Huoltotoimisto
Esikuntapatteri (vastasi siis esikuntakomppaniaa)
Viestijaos
Asemajaos (valmisteli tuliasemia)
Toimitusjaos (talous-, lääkintä- ja eläinlääkintä)
Patteriston kolonna
Ampumatarvikekolonna
2 elintarvikekolonnaa
1. patteri
Komentoryhmä
Toimitusjaos
Tulenjohtue
2 tulenjohtoryhmää
Tulipatteri (yhteensä 4 tykkiä)
Asemajaos
1. tulijaos (2 tykkiä)
2. tulijaos (2 tykkiä)
2. patteri
kuten edellä
3. patteri
kuten edellä
Numerointi perustui samaan menetelmään kuin jalkaväessä. Esimerkiksi KTR 13:n ensimmäisen patteriston toinen patteri numeroitiin 2.(/I)/KTR 13 ja KTR:n kolmannen patteriston ensimmäinen patteri numeroitiin 9.(/III)/KTR 13.
Matti Leppäranta

Matti Juhani Leppäranta (s. 24. helmikuuta 1950 Tuusula) on suomalainen geofysiikan emeritusprofessori ja tietokirjailija.
Matti Leppäranta syntyi varastonhoitaja Mauri Tapani Leppärannan ja Riika Hujasen perheeseen. Hän avioitui opettaja Leena Leinosen kanssa 2001. Leppäranta tuli ylioppilaaksi Järvenpään yhteiskoulusta 1969 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1976, missä hän myös väitteli 1981 filosofian tohtoriksi tutkimuksella On the structure and mechanics of pack ice in the Bothnian Bay.
Leppäranta oli Merentutkimuslaitoksen tutkija 1974–1982 ja erikoistutkija 1983–1992. Helsingin yliopistossa hän oli geofysiikan dosentti 1982–1992 ja meritieteen dosentti vuodesta 1998, apulaisprofessori ja professori 1992–2000 ja sitten geofysiikan professori eläköitymiseensä saakka. Hän on ollut myös vieraileva tutkija ja professori Saksassa, Alaskassa, Japanissa, Kanadassa ja Kiinassa ja hänellä on ollut useita kotimaisia ja kansainvälisiä asiantuntijatehtäviä. Leppäranta on julkaissut kryologian eli jään ja lumen tutkimuksen, meritieteen ja hydrologian tieteellisten tutkimusten lisäksi useita tietokirjoja, kuten Suomalaisen järvikirjan (2021) Lauri Arvolan ja Timo Huttulan kanssa, samoin kuin on ollut Geophysica-lehden päätoimittaja. Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon hän sai 2020 Kai Myrbergin kanssa teoksesta Itämeri ja ihminen.
Oksaalihappo

| Oksaalihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Etaanidihappo
CAS-numero:  144-62-7
PubChem CID:  3819775 ja 18676629 971, 3819775 ja 18676629
SMILES:  OC(=O)C(O)=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H2O4
Moolimassa:  90,04 g/mol
Sulamispiste:  189,5 °C (hajoaa)
Kiehumispiste:  157 °C (sublimoituu)
Tiheys:  1,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  95,1 g/l veteen (20 °C)
Oksaalihappoa
Oksaalihappo, (COOH)2, systemaattiselta nimeltään etaanidihappo on yksinkertaisin kaksi happoryhmää sisältävä karboksyylihappo eli dikarboksyylihappo. Oksaalihapon CAS-numero on 144-62-7. Se on eräs voimakkaimmista orgaanisista hapoista.  Oksaalihappo on nimetty Oxalis-kasvisuvun mukaan.
Vesiliuoksesta kiteytetyssä oksaalihapossa on kaksi kidevesimolekyyliä kaavayksikköä kohden: (COOH)2 · 2H2O. Tämän yhdisteen sulamispiste on noin 102 °C.
Laboratoriossa oksaalihapon määrä voidaan selvittää titraamalla kaliumpermanganaatilla, joka hapettaa oksaalihapon ja oksalaatti-ionit vedeksi ja hiilidioksidiksi. Toisaalta näin voidaan selvittää kaliumpermanganaattiliuoksen pitoisuus.
Monet kasvit sisältävät oksaalihappoa. Sitä tuotetaan myös teollisesti natriumformiaatista. Natriumformiaatti taas valmistetaan natriumhydroksidin ja hiilimonoksidin välisessä reaktiossa:
Oksalaatit ovat kasveissa esiintyviä oksaalihapon anioneita, suoloja ja estereitä. Jotkut kasviperäiset elintarvikkeet sisältävät niitä runsaasti.
Myös elimistö muodostaa oksalaattia esimerkiksi C-vitamiinista.
Käyttö

Oksaalihappoa käytetään muun muassa ruosteen poistoon ja valkaisuaineena. Sitä käytetään myös valokuvien sävyttämiseen esimerkiksi platina- ja palladiumsävytyksessä. Oksaalihappoa voidaan käyttää puretusaineena värjättäessä tekstiilejä kasviväreillä. Veneilijät käyttävät oksaalihappoa geelipinnoitteen puhdistamiseen.
Ravinnossa

Oksaalihappoa ja oksalaatteja esiintyy runsaasti monissa kasvikunnan tuotteissa kuten raparperissa, pinaatissa, kaakaossa, punajuuressa, pavuissa, mantelissa, perunassa, viikunoissa ja vadelmissa. Perunan oksaalihappo sijaitsee etenkin kuoressa ja kuoren alla. Kiinankaali, parsakaali ja mustikat sisältävät vain vähän oksaalihappoa.
Elimistö ei kykene hajottamaan oksalaattia. Enintään 50 milligramman päiväsaantia pidetään kohtuullisena tasona. Jotkut ihmiset ovat kuitenkin niin herkkiä oksalaatille, että sen päiväsaanti pitää rajoittaa 10 milligrammaan.
Sadassa grammassa kaakaota on keskimäärin 469 milligrammaa liukoista oksalaattia, raparperissa 380 mg, pinaatissa 101 mg, perunoissa 14, valkoisessa leivässä 7 mg, teessä 4 ja kahvissa 0,6 mg/dl.
Oksalaatin kokonaismäärä on chian siemenissä 470 mg. Soijajuoman oksaalihappopitoisuus saattaa olla jopa 336 mg/dl. Tattarin keskipitoisuus on 269 mg. Maitosuklaan oksaalihappopitoisuus on 125 mg/100 g.
Kuumentaminen ei tuhoa oksalaattia, mutta esimerkiksi perunoiden keitinveteen liukenee 30-80 prosenttia perunan sisältämästä liukoisesta oksalaatista.
Ravinnon ja lisäravinteiden sisältämä C-vitamiini muuntuu elimistössä oksalaatiksi. Myös elimistöön joutunut glykoli muuttuu oksaalihapoksi.
Ravinnossa > Terveysvaikutukset

Oksaalihappo on lievästi myrkyllistä, minkä vuoksi se ärsyttää suolen seinämiä. Oksalaatti sitoutuu suolistossa ensisijaisesti kalsiumiin. Jos kalsiumia ei ole tarjolla, oksalaatti päätyy verenkiertoon. Oksalaatti voi poistua elimistöstä virtsan mukana liukoisessa muodossa tai oksalaattikiteinä. Munuaiskiviä muodostuu silloin, kun virtsassa on liikaa kalsiumia ja oksalaattia.
Jo kerta-annoksen runsaasti oksalaattia sisältävää ravintoa on havaittu muuttavan yli tuhannen geenin toimintaa ja häiritsevän myöskin immuunijärjestelmän ja mitokondrioiden toimintaa sekä solujen autofagiaa. Erittäin oksaalihappopitoisen ravinnon pitkäaikainen nauttiminen saattaa vaurioittaa munuaisia. Oireita aiheuttavia teräviä oksalaattikiteitä alkaa kertyä tällöin luihin, niveliin, sydämeen, silmiin tai ihoon. Tämä saattaa johtaa esimerkiksi nivelreuman puhkeamiseen.
Oksalaatti saa munuaissolut vapauttamaan tulehdusta lietsovia sytokiineja. Kalsiumoksalaattikiteitä tai niistä muodostuneita munuaiskiviä sisältävästä munuaiskudoksesta on löytynyt myös muita tulehdusmerkkiaineita sekä syöjäsoluja eli makrofageja. Syöjäsolujen tehtävänä on ottaa sisäänsä oksalaattikiteitä ja kuljettaa niitä munuaisten ulkopuolelle. Jos tämä ei tapahdu riittävän tehokkaasti, munuaiskudos saattaa tulehtua, hapettua ja vaurioitua. Lisäksi saattaa muodostua munuaiskiviä.
Vuonna 2021 julkaistussa iranilaistutkimuksessa havaittiin, että runsas teenjuonti (vähintään neljä kupillista päivässä) lähes kolminkertaistaa riskin saada munuaiskiviä.
Oksalaatteja > Oksaalihapon suoloja

Ceriumoksalaatti (Ce2(C2O4)3)
Kaliumoksalaatti (K2C2O4)
Kaliumvetyoksalaatti (C2HO4K)
Kalsiumoksalaatti (C2O4Ca)
Kobolttioksalaatti (C2O4Co)
Nikkelioksalaatti (C2O4Ni)
Rauta(II)oksalaatti (C2O4Fe·2 H2O)
Rauta(III)oksalaatti (Fe2(C2O4)3)
Toriumoksalaatti (C4O8Th)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oksaalihapon kansainvälinen kemikaalikortti
Kemian työsuojeluneuvottelukunta (KETSU): Oksaalihappo (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: Oxalic acid (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo oksaalihappoa sisältävistä kasveista
Human Metabolome Database: Oxalic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Oxalic acid (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Oxalic Acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Oxalic acid (englanniksi)
Oxalic acid Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Oxalic-acid (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - oxalic acid (englanniksi)
Alfred Rudolf Laitio

Alfred (Ape) Rudolf Laitio, sukunimi aik. Laigren (2. maaliskuuta 1885 Helsinki – 26. huhtikuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliisikomisario.
Ape Laition vanhemmat olivat ajuri Matti Laigren ja Anna Potila. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1904 ja opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa.
Laitio oli ensin harjoittelijana postilaitoksessa ja siirtyi sitten sanomalehtialalle ja oli muun muassa Lahti-lehdessä aputoimittajana. Vuosina 1908–1909 ja 1910–1911 hän toimi Suomalainen Työväenliitto-lehden ja sen seuraajan Työväenliiton toimitussihteerinä sekä vastaavana toimittajana 1912. Karjalatar-lehden aputoimittajana Laitio oli 1912–1915. Hän oli myös Suomalaisen Työväenliiton keskushallinnon sihterinä 1907–1910, Ylioppilaiden raittiusyhdistyksen ja Suomen opiskelevan nuorison raittiusyhdistyksen toimistosihteerin apulaisena ja Uudenmaan raittiuspiirin sihteerinä. Laitio toimi useissa muissakin, etupäässä raittius- ja valistusseuroissa. Oulunkylässä asuessaan hän oli sikäläisen Suomalaisen Seuran, kansakoulun ja Oulunkylän yhteiskoulun johtokuntien jäsenenä sekä Oulunkylän kunnallislautakunnan puheenjohtajana ja valtuuston jäsenenä. Vuonna 1925 hän oli mukana perustamassa Mannerheimin Lastensuojeluliiton Oulunkylän osastoa ja toimi osaston sihteerinä.
Laitio oli sittemmin vuodesta 1918 alkaen Helsingin poliisilaitoksen palveluksessa. Vuonna 1928 hänet nimitettiin väkijuomalakiosaston päälliköksi ja hänen tehtävänään oli johtaa Helsingissä taistelua alkoholin salakuljetusta vastaan. Viimeksi hän toimi vanhempana komisariona. Laitio oli mukana perustamassa Poliisimies-lehteä julkaissutta Poliisijärjestöjen Sanomalehtiosakeyhtiötä ja oli alkuaikoina yhtiön johtokunnan jäsenenä.
Ape Laitio oli naimisissa vuodesta 1910 Hilja Amanda Kotivirran (1888-1957) kanssa. 73-vuotiaana huhtikuussa 1958 kuollut Laitio on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Julkaisuja

Suomalaisen työväenliiton kolmas yleinen edustajakokous Kotkassa 31 p. heinäk.-2 p. elok. 1909; selostanut kokouksen kirjuri Ape Laitio. Helsinki 1909
Suomennoksia

Eduard Vilde : Päivän koittaessa: novelli ; tekijän luvalla vironkielestä suomentanut Ape Laitio. Karisto 1907 (Kirja Project Gutenbergissä)
Aiheesta muualla

Ape Laitio : Helsingin esikaupunkeja katsomassa, Finlandia, 01.01.1924, s. 121, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ape Laitio : Poliisitoimintaa Helsingin ympäristössä, Suomen poliisilehti, 18.08.1926, nro 15-16, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Spriikanisterien matka rantavesistä Helsingin "kauppiaille". Salakuljettajat ampuvat nykyään rakettipistoolilla. Tilaston avulla aiotaan tunnetut viinatalot saattaa syytteeseen. Poliisi vierailee usein spriikaupoissa, mutta saa harvoin spriitä. Edustajamme kieltolakiosaston toimintaan tutustumassa, Helsingin Sanomat, 03.11.1931, nro 298, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Salakaupassakin tunnetaan “service". Viinakauppiaan liikevoitto 42-139 pros. Alkoholiliikkeen hinnoista. Spriilitra maksaa Helsingissä nykyisin 65 markkaa. Kuinka etsivät ottivat vastaan viinakaupan puhelintilauksen, Ilta-Sanomat, 15.01.1936, nro 11, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helena Leino-Kilpi

Helena Tellervo Leino-Kilpi, o.s. Leino (s. 2. tammikuuta 1955 Laitila) on suomalainen hoitotieteen emeritaprofessori, joka on saanut terveydenhuoltoneuvoksen arvonimen.
Leino-Kilpi syntyi sahanasettaja Viljo Samuel Leinon ja emäntä Hilma Maria Nummisen perheeseen. Hän avioitui 1986 aluejohtaja Reima Kilven kanssa. Leino-Kilpi tuli ylioppilaaksi Laitilan yhteiskoulusta 1974 ja valmistui Turun sairaanhoito-oppilaitoksesta sairaanhoitajaksi 1976, erikoissairaanhoitajaksi 1978 ja sairaanhoidon opettajaksi 1981. Kasvatustieteen maisteriksi hän valmistui 1984 ja terveydenhuollon lisensiaatiksi 1988. Terveydenhuollon tohtoriksi hän väitteli Turun yliopistossa 1990 tutkimuksella Good nursing care: on what basis?.
Leino-Kilpi toimi erikoissairaanhoitajana 1978–1981 ja oli terveydenhuollon opettaja Turun terveydenhuolto-oppilaitoksessa 1982–1985. Turun yliopistossa hän oli suunnittelija 1986, assistentti ja lehtori 1986–1988, yliassistentti 1989–1993, apulaisprofessori ja professori 1993–2002 ja sitten hoitotieteen professori vuoteen 2023 saakka. Leino-Kilpi toimi Turun yliopistossa myös laitosjohtajana 1996–1998 ja 2001–2022. Hän oli vieraileva tutkija New Yorkin yliopistossa 1992 ja Edinburghin yliopistossa 1998–1999 sekä osa-aikainen vieraileva professori Trinity Collegessa Irlannissa 2016–2018 ja 2019–2021, minkä lisäksi hänellä on ollut useita kotimaisia ja kansainvälisiä asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Terveydenhuoltoneuvoksen arvonimen hän sai 2024.
Saleh Mehdi Amash

Saleh Mehdi Amash (arab. صالح مهدي عماش‎, Ṣāliḥ Mahdī ’Amāš, myös Salih Mahdi Ammash; 1. heinäkuuta 1924 tai 1928 Bagdad, Irak – 30. tammikuuta 1985 Helsinki, Suomi) oli irakilainen kenraali, poliitikko ja diplomaatti, joka toimi Irakin puolustusministerinä ja varapresidenttinä. Hän oli viimeksi Irakin suurlähettiläänä Suomessa vuosina 1975–1985.
Elämänvaiheet > Uran alkuvaiheet

Amash syntyi maanviljelijäperheeseen ja kävi armeijan esikuntakoulun Bagdadissa. Hän liittyi Baath-puolueeseen vuonna 1952 ja vapaiden upseerien liikkeeseen vuonna 1956. Hänet pidätettiin useasti oppositiotoiminnasta Abdulkarim Qasimin valtakaudella. Amash osallistui helmikuun 1963 vallankumoukseen, jonka seurauksena Baath-puolue nousi Irakissa ensimmäisen kerran valtaan. Hän toimi ensimmäisessä Baath-hallituksessa puolustusministerinä ja kuului samalla vallankumouksen komentoneuvostoon sekä Baath-puolueen kansainväliseen johtoon. Kun Irakin Baath-hallitus syrjäytettiin marraskuun 1963 vallankaappauksella ja valta siirtyi Abdulsalam Arifille, Amash lähti maanpakoon. Hän palasi Irakiin heinäkuun 1968 vallankumouksen jälkeen ja sai takaisin paikkansa vallankumouksen komentoneuvostossa sekä puoluejohdossa. Amash oli Irakin sisäministerinä vuosina 1968–1970, jolloin hän ajautui valtataisteluun puolustusministeri Hardan al-Tikritin kanssa. Tilanteen rauhoittamiseksi he joutuivat molemmat eroamaan hallituksesta huhtikuussa 1970, ja kumpikin sai Irakin varapresidentin tehtävän. Amash riitautui myös muun puoluejohdon kanssa, joten hänet erotettiin vuonna 1971 varapresidentin tehtävästä ja vallankumousneuvostosta.
Amashista tuli vuonna 1972 Irakin Neuvostoliiton-suurlähettiläs, ja hänet akkreditoitiin tällöin myös Suomen-suurlähettilääksi. Hän oli suurlähettiläänä Neuvostoliitossa vuoteen 1974 ja sen jälkeen vuoden suurlähettiläänä Ranskassa.