stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
D-vitamiini
Muu biokemia > Imeytyminen ja kuljetus

Ruuan D-vitamiini päätyy ohutsuolessa sappinesteen liuottamana miselleihin. Näistä se päätyy suolisoluihin. Imeytymismekanismi suolisoluihin on tuntematon, mutta se tapahtuu ilmeisesti osin samoin kuljetinproteiinein kuin kolesterolin imeytyminen. Suolisoluista vitamiini päätyy imunesteen kylomikroneihin, jotka päätyvät lopuksi vereen.
Ihmisillä ja useimmilla eläimillä on veressä D-vitamiinia sitovia proteiineja (DBP, geeni GC), joita syntyy maksassa. Kylomikronit luovuttavat DBP:ille osan D2:sta ja D3:sta, joihin DBP:t sitoutuvat ihmisillä likimain yhtä tehokkaasti. Lipidisisältöään luovuttaneet kylomikronijäänteet päätyvät maksaan, jossa ne hajoavat ja niiden D-vitamiinit voivat vapautua vereen DBP:ihin liittyneenä. UV-säteilytyksellä syntynyt D3 päätyy ihosta veren DBP:ihin kulkematta kylomikronien kautta. DBP:iden sijaan jotkin linnut ja nisäkkäät tosin kuljettavat D-vitamiineja veressä kiinni lähinnä albumiinissa ja rustokalat lipoproteiineissa.
| Aine | Sitoutuminen (%)> DBP | Sitoutuminen (%)> Lipo- proteiini | Sitoutuminen (%)> Albumiini | Pitoisuus | Pitoisuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| D3 | 60 | 40 | 0 | 2–4 ng/ml | 5,2–10,4 nM |
| 25OHD3 | 98 | 2 | 0 | 15–38 ng/ml | 37,4–94,8 nM |
| 24,25(OH)2D3 | 98 | 2 | 0 |  |  |
| 1,25(OH)2D3 | 62 | 15 | 23 | 20–40 pg/ml | 48,0–96,0 pM |
ng: nanogramma, pg: pikogramma, M: molaarisuus
Ihmisillä DBP sitoo tiukemmin alempana käsitellyn 25OHD eri muotoja kuin 1,25(OH)2D. DBP:n pitoisuus ihmisten veriplasmassa on normaalisti 4–8 µM pysyen lähes vakiona. DBP:tä on siis monikertaisesti enemmän kuin veren D3-metaboliitteja (taulukko). DBP:tä syntyy maksassa joten maksatulehdus tai muu häiriö voi alentaa sen tuottoa. Estrogeeniterapia ja raskaus lisää DBP:n veripitoisuuksia.
Ihmiskehossa kalsitriolin (1,25(OH)2D3) veripitoisuus on hyvin säädelty ja pysyy lähes vakiona. Kalsidiolin (25OHD3) ja 24,25(OH)2D3:n pitoisuudet taas muuttuvat ollen pienet esimerkiksi pohjoisilla ja eteläisillä leveyspiireillä asuvilla hämärinä vuodenaikoina.
Muu biokemia > 25OHD ja 1,25(OH)2D

Eläimillä D2:n ja D3:n 25-hiiliin liittyy OH-ryhmä – saadaan vastaavasti erkalsidioli (25OHD2) ja kalsidioli (25OHD3), joiden yhteissymboli on 25OHD, jos aine on tarkemmin määrittelemätön. Ihmisillä maksasolujen solulimakalvoston CYP2R1 (EC-numero 1.14.14.24) on tärkein 25-hydroksylaasi. Sitten 25OHD:t kulkeutuvat veressä munuaisiin. Niiden 1α-hiilet hydroksyloituvat – saadaan erkalsitrioli (1,25(OH)2D2) ja kalsitrioli (1,25(OH)2D3), joiden yhteissymboli on 1,25(OH)2D. Ihmisten tärkein 1α-hydroksylaasi on munuaissolujen mitokondrioiden CYP27B1 (EC 1.14.15.16).
Munuaisten munuaistiehyissä verestä tullut DBP:hen liittynyt 25OHD yhtyy megaliini-kalvoproteiiniin (geeni LRP2), jonka toimintaan osallistuvat kubiliini (CUBN) ja amnionless (AMN). Endosytoosi tapahtuu klatriinin avulla rakkuloihin. Rakkuloiden happamoituminen irrottaa DBP-25OHD-kompleksin megaliinista. DBP-25OHD päätyy rakkuloiden sisällä eri soluosiin, kuten lysosomeihin. Näissä DBP hajoaa ja 25OHD vapautuu.
Kalsitriolin tuottoa säädellään, jotta sitä ei synny liikaa tai liian vähän. Vereen erittynyt parathormoni lisää CYP27B1:n aktiivisuutta. Aktiivisuutta alentaa veren kalsitrioli ja fibroblasti-kasvutekijä 23 (FGF23). Kalsitrioli siis estää itsensä tuottoa – kyse on negatiivisesta takaisinkytkennästä. CYP27B1:n aktiivisuutta alentaa myös veren suuri kalsium- tai fosfaattipitoisuus. Kalsium tekee tämän lähinnä estämällä parathormonin toimintaa ja fosfaatti lisäämällä FGF23:n toimintaa.
Muu biokemia > Varastoituminen

Terveillä ihmisillä D-vitamiinivarannot riittävät noin 2–6 viikkoa vitamiinin saannin loppumisesta ruuasta ja UVB-säteilyn kautta. Rasvaliukoinen D-vitamiini jakautuu ihmisillä lähes tasaisesti kehoon kertyen solujen rasvaliukoisiin osiin. Vitamiinin pitoisuudet rasvakudoksissa ovat muita kehon kudoksia hieman isommat. Pääosa kehon D-vitamiinista on D3-vitamiinina (kolekalsiferolina). Toiseksi yleisin muoto on 25OHD3, jota on kokonaismäärästä noin 20 %, mutta veressä sen pitoisuudet ovat monikertaiset D3:en verrattuna. 25OHD3:a on verrattain paljon myös munuaisissa, maksassa, keuhkoissa ja aortassa, jotka ovat D-vitamiinien yliannostuksessa elimistä ensimmäisiä, joissa ilmenee yliannostuksen aiheuttamaa kudosten kalsiumkertymien muodostumista.
Ihmisillä ja muilla eläimillä maksa ei varastoi pääosaa kehon D-vitamiineistä. Tämä tilanne poikkeaa siten muista rasvaliukoisista vitamiineista (A-, E- ja K-vitamiinit). Poikkeuksena ovat tosin muun muassa tietyt kalat, joiden maksojen D-vitamiinipitoisuudet ovat isot.
Muu biokemia > Hajotus ja erittyminen

D-vitamiini hajoaa ihmisissä ja eläimissä yli 30:ksi eri hajoamistuotteeksi. Nämä ovat lähinnä D-vitamiineja vesiliukoisempia glukuronideja ja sulfaatteja, jotka erittyvät sappinesteessä ulosteeseen. Vain hyvin pieni osa erittyy virtsaan. Hajoamisessa vitamiinit voivat hydroksyloitua ja isomerisoitua esimerkiksi eri cis-trans-isomeereiksi. Niiden sivuketju voi hapettua karboksyylihapoksi tuottaen kalsitroiinihappoa (CAS-numero 71204-89-2) tai syklisoitua laktoniksi, kuten 1,25-laktoniksi (CAS 81203-50-1).
Hajotukseen osallistuvia entsyymeitä on muutamia. Esimerkiksi CYP24A1 (EC-numero 1.14.15.16) hydroksyloi hiilen 23 tai 24 tuottaen kalsitriolista (1,25(OH)2D3) tai muista dihydroksideista trihydroksideja, kuten 1,23,25(OH)3D3:a tai 1,24,25(OH)2D3:a. Nämä voivat muuntua samalla entsyymillä vastaavasti edelleen kalsitroiinihapoksi tai sitten 1,25-laktoniksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta D-vitamiini Wikimedia Commonsissa
Fineli: D-vitamiinin lähteet ruoka-aineissa
Linus Pauling Institute: Vitamin D (englanniksi)
IUPAC:n hyväksymää hiilinumerointia ja renkaiden kirjainsymboleita käyttävä kolekalsiferolin (D3-vitamiinin) rakennekaava. Samanlainen numero- ja kirjainsymboleiden käyttö pätee muillekin 9,10-sekosteroideille.
Bloch- (vasen) ja KR-reitit.
7DK muuntuu D3:ksi.
D3:n 9,10-sidoksen s-cis → s-trans–muunnos.
Maksan D3 → 25OHD3-muunnos.
Munuaisten 25OHD3 → 1,25(OH)2D3-muunnos.
Kalsitroiinihappo.
Suitian kartano

| Suitian kartano> Svidja slott |
| --- | --- |
 Suitian kartanon julkisivu Siuntion kirkolta tultaessa.
Osoite:  Suitia, 02570 Siuntio Kk
Sijainti:  Siuntio, Uusimaa
Koordinaatit:  60°11′19″N, 24°11′42″E
Rakennustyyppi:  Kartanolinna
Perustettu:  1400-luku
Valmistumisvuosi:  1540-luku, nykyinen ulkoasu 1900-luvun alku
Rakennuttaja:  Erik Fleming
Omistaja:  Gustaf ja Henrik Rehnberg
Tyylisuunta:  Uusgoottilainen
Runkorakenne:  Kivi
Julkisivumateriaali:  rapattu
Kerrosluku:  2
Huoneistoala:  1 300 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suitian kartano (joskus myös Syrjä, ruots. Svidja) on Länsi-Uudellamaalla Siuntiossa sijaitseva rälssitila, jonka historia ulottuu keskiajalle saakka. Nykyisen päärakennuksen ensimmäiset vaiheet ovat 1540-luvulta, nykyinen ulkoasu on 1900-luvun alusta.
Vuoteen 2020 kartanon maat ovat käsittäneet 726 hehtaaria, ja niiden alueella on yli 60 rakennusta. Päärakennuksessa on kerrosalaa 1 300 neliömetriä.
Kartano sijaitsee Suitian kylässä Siuntion kirkonkylän pohjoispuolella. Kirkonkylän ja Lohjan keskustaajaman välinen seututie 116 kulkee kartanon itäpuolelta. Kartanon eteläpuolella virtaa Kirkkojoki, jonka varrella sijaitsee Siuntion kirkko.
Suitian kartano ja Siuntion kirkko muodostavat yhdessä yhden Museoviraston määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kartanon historia > Varhaishistoria

Tilan historia ulottuu ainakin 1400-luvulle. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuodelta 1420 olevassa rajankäyntiasiakirjassa, jossa tilan omistajaksi mainitaan Hämeen linnan vouti ja Raaseporin tuomiokunnan tuomari Björn Ragvaldson. Tilan oli mahdollisesti muodostanut hänen isänsä Ragvald Ragvaldsson yhdistämällä useita pientiloja ja saamalla mailleen rälssioikeuden. Tilan alkuperäinen nimi lienee ollut Syrjä.
Kartanon historia > Flemingien aika

Björn Ragvaldssonin tytär Elin meni naimisiin valtaneuvos Joakim Flemingin kanssa, joten tila siirtyi vuonna 1494 Flemingin suvulle. Flemingien aikana kartano sai nimen Svidja, joka vääntyi suomeksi muotoon Suitia, mahdollisesti viittauksena suvun Paraisilla omistamaan Qvidjan eli Kuitian kartanoon. Flemingit laajensivat Suitian maita, ja kartanolla oli jopa oma satama meren rannalla Pikkalanjoen suulla. Valtaneuvos Erik Fleming perusti 1530-luvulla Suitian maille Suomen ensimmäisen rautaruukin. Suitian ruukki (tunnettu myös Nybyn ruukkina) toimi Siuntionjoen varrella Kvarnbyn koskessa 1550-luvulle saakka. Suomen vaikutusvaltaisena käskynhaltijana toiminut Klaus Fleming asui lähes koko ikänsä Suitiassa. Flemingit omistivat kartanon vuoteen 1599 ja uudelleen vuosina 1661–1679.
Kartano oli Flemingin suvun naislinjaisilla perillisillä vuoteen 1730, minkä jälkeen se myytiin marsalkka Carl Henrik Wrangelille. Vuosina 1754–1813 kartanon omisti Reuterholmin vapaaherrallinen suku.
Kartanon historia > 1800–1900-luku

Vuonna 1822 tila siirtyi panttioikeuksin kornetti Claes Robert Favorinille, joka myi sen edelleen vuonna 1838. Vuosina 1838–1874 omistajana oli luutnantti Karl Ludvig von Zansen, joka jätti tilan perinnöksi tyttärelleen Henriette von Zansenille. Tämä oli naimisissa kenraalimajuri Wilhelm von Kraemerin kanssa, joka myi tilan vuonna 1898 August Wrede af Elimälle. Kartanon alueella käytiin taisteluja Suomen sisällissodan alkuvaiheessa, kun paikallinen suojeluskunta linnoittautui päärakennukseen jouduttuaan punakaartilaisten piirittämiksi. August Wrede af Elimän jouduttua 1933 konkurssiin tilan lunasti valtio.
Suomen valtion lunastettua tilan etuosto-oikeudella vuonna 1933 sosiaaliministeriö luovutti sen Vapaussodan Invaliidien Liiton käyttöön työhuoltolaksi. Vuonna 1944 tila siirtyi Sotainvalidien Veljesliitolle. Kartano oli vuosina 1975–2007 Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan käytössä tutkimus- ja koetilana. Vuodesta 2007 Suitiasta huolehtivat yhteisvoimin yliopisto, Työtehoseura ja läheinen Gårdskullan kartano.
Vuonna 2015 liikemies Antti Herlin sekä Gårdskullan omistavat veljekset Gustav ja Henrik Rehnberg ostivat Suitian kartanon Senaatti-kiinteistöiltä 11,7 miljoonan euron hinnalla. Eduskunta hyväksyi kaupan. Herlin myi kuitenkin pian omistusosuutensa pois. Pihvikarjan kasvattajina tunnetut Rehnbergit muuttivat kartanon osakeyhtiöksi, vuokrasivat sitä hää- ja kokoustilaksi sekä pitivät siellä kahvilaa. Kesällä 2020 kartanon päärakennus ja kahdeksan hehtaaria maata sen ympäriltä asetettiin myyntiin 4,8 miljoonan euron hintaan.
Päärakennus

Kartanon harmaakivisen päärakennuksen rakennutti valtaneuvos Erik Fleming 1540-luvulla. Rakennustöitä johti vuodesta 1541 tallinnalainen kivenhakkaaja Tomas Tomasson, joka toteutti muun muassa kalkkikiviset ikkunankehykset, avotakan ja vesialtaan. Rakennuksessa on kaksi kerrosta korkean kellarikerroksen päällä. Kiviseinät tehtiin yli metrin paksuisiksi puolustustarkoituksia varten. Rakennuksessa oli myös neljä tuohon aikaan hyvin harvinaista lasi-ikkunaa. Kartanon omistanut Esbjörn Reuterholm rakennutti toisen kerroksen uudelleen 1760-luvun alussa. Sen suunnitteli muurarimestari Samuel Berner.
Rakennuksen nykyinen ulkoasu on peräisin 1800- ja 1900-luvun vaihteesta ja valmistui vuonna 1906. Kartanon tuolloin omistanut August Wrede teetti muutoksen myöhäiskeskiaikaiseen ja goottilaisvaikutteiseen tyyliin, jota ilmentävät sakaraharjat, suippokaariset ikkuna- ja oviaukot sekä torni. Wrede suunnitteli ilmeisesti itse muutokset, joiden oli tarkoitus viitata Flemingien aikaan. Lopputulos vastaa Wreden ja hänen ystävänsä taiteilija Axel Haartmanin mielikuvaa keskiaikaisesta kivilinnasta, ei niinkään rakennuksen alkuperäistä ulkonäköä.
Pohjakerroksen tuvat muutettiin ritarisaliksi ja asehuoneeksi. Haartman maalasi ritarisalin päätyseinälle Kirkholman taistelua esittävän seinämaalauksen ja puuseppä Carl Edward Österblom veisti seinien puupaneeleihin kartanon entisten omistajasukujen aatelisvaakunoita esittävät korkokuvat. Wreden aikana rakennettiin myös vuonna 1906 valmistunut keittiösiipi.
Päärakennus oli vuosina 1987–1995 Museoviraston hallussa ja tyhjillään. Helsingin yliopisto kunnosti päärakennuksen Museoviraston suunnitelmien mukaisesti vuosina 1997–1999.
Suitia elokuvien kuvauspaikkana

Kartanon tiloissa ja alueella on kuvattu elokuvia Tottisalmen perillinen (1940), Linnaisten vihreä kamari (1945), Rosvo-Roope (1949), Noita palaa elämään (1952), Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962), Kummeli Kultakuume (1997) ja Comeback (2023). Elokuvassa Tähdet kertovat, komisario Palmu majuri Vadenblickin kartanoa esittävät ulkokuvat on kuvattu Suitian pihalla ja ympäristössä, sisätilat studioon rakennetussa tilassa. Suitiassa on kuvattu myös Ivalo-televisiosarjan 2. tuotantokauden jaksoja (2021), joissa kartano esittää ulkokuvissa venäläistä luostaria. Ruotsinkielisessä television minisarjassa Hallonbacken – Osasto 23 (2023) Suitia esittää keskeistä tapahtumapaikkaa, kuvitteellista Hallonbackenin tuberkuloosiparantolaa.
Kuvia

Kartano tulopihalta päin.
Talli.
Sisääntuloaulan uuni.
Uuni yläkerrassa.
Keskiajalta säilynyttä kellaria päärakennuksen alla.
Viljamakasiini.
Wrede af Elimä -suvun sankarihautamonumentti Suitian kartanolla.
Vaakunoita ritarisalin seinäpaneloinnissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suitian kartano Wikimedia Commonsissa
Anu Lahtinen: Arkea ja juhlaa Flemingien mailla Helsingin yliopisto (Archive.org)
Suitian rakennushistoriallinen selvitys (2008) Senaatti-kiinteistöt
Suitian Invaliidikodin metsätalouskartta 1:8 000.    1938-1939.  Kansallisarkisto (jpg)
Aatelislinnasta invaliidien työkodiksi. Suitian kartano varustautuu parhaillaan ottamaan vastaan uudet asukkaansa, Hakkapeliitta, 12.06.1934, nro 24, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Flemingien Suitia ja sen uudet isännät, Seura, 03.03.1938, nro 9, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Muistolaatta vuoden 1918 taisteluille kartanon ulkoseinässä.
Taiteilija Axel Haartmanin suunnittelema ritarisali ovelta.
Ritarisali vastakkaisesta suunnasta.
Dominique Thorne

Dominique Thorne (s. 5. marraskuuta 1997 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Elämä

Thornen vanhemmat ovat kotoisin Trinidadin ja Tobagon saarivaltiosta. Hän opiskeli yhteiskuntatieteitä Cornellin yliopistossa ja valmistui vuonna 2019.
Filmografia > Elokuvat

| Vuosi | Elokuva | Roolihahmo |
| --- | --- | --- |
| 2018 | If Beale Street Could Talk | Sheila Hunt |
| 2021 | Judas and the Black Messiah | Judy Harmon |
| 2022 | Black Panther: Wakanda Forever | Riri Williams |
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Roolihahmo |
| --- | --- | --- |
| 2024 | What If...? | Riri Williams (äänirooli) |
| 2025 | Ironheart | Riri Williams / Rautasydän |
| 2025 | Marvel Zombies | Riri Williams (äänirooli) |
Aiheesta muualla

Dominique Thorne Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Tšekki
Christopher Lasch

| Christopher Lasch> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1932 Omaha, Nebraska, Yhdysvallat
Kuollut: 14. helmikuuta 1994 (61 vuotta) Pittsford, New York
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Harvard University
Väitöstyön ohjaaja:  William Leuchtenburg
Instituutti:  Rochesterin yliopisto
Tutkimusalue:  historia
Tunnetut työt:  The Culture of Narcissism (1979)
Christopher Lasch (1. kesäkuuta 1932 Omaha – 14. helmikuuta 1994 Pittsford) oli yhdysvaltalainen historioitsija, moraalifilosofi ja yhteiskuntakriitikko, joka toimi historian professorina Rochesterin yliopistossa. Lasch pyrki käyttämään historiaa välineenä tuodakseen esiin sen, kuinka laajalti amerikkalaisyhteiskunnassa merkittävät julkiset ja yksityiset instituutiot heikensivät perheiden ja yhteisöjen toimivaltaa ja riippumattomuutta. Hän pyrki luomaan historiatietoisen yhteiskuntakritiikin, joka voisi auttaa amerikkalaisia käsittelemään hillitöntä konsumerismia, köyhtymistä ja sitä, mitä hän kutsui tunnetuksi tulleella termillään "narsismin kulttuuri".
Hänen kirjansa synnyttivät laajaa keskustelua. Näitä kirjoja olivat muun muassa The New Radicalism in America (1965), Haven in a Heartless World (1977), The Culture of Narcissism (1979), The True and Only Heaven (1991) ja The Revolt of the Elites and the Betrayal of Democracy (julkaistiin postuumisti vuonna 1996). The Culture of Narcissism -kirjasta tuli yllätysmenestys ja se voitti National Book Award -palkinnon pehmeäkantisten Current Interest -kategoriassa.
Lasch oli aina modernin liberalismin kriitikko ja liberalismin historiallisten heikkouksien havainnoitsija, mutta ajan myötä hänen poliittinen näkökulmansa muuttui dramaattisesti. 1960-luvulla hän oli uusmarxilainen ja kitkerä kylmän sodan aikaisen liberalismin kriitikko. 1970-luvulla hän tuki tiettyjä arvokonservatiivisia piirteitä höystettynä vasemmalle kallellaan olevalla kapitalismikritiikillä. Hän diagnosoi amerikkalaisessa kulttuurissa ja politiikassa havaitsemaansa jatkuvaa heikkenemistä Freud-vaikutteisen kriittisen teorian avulla. Ajoittain feministit tuomitsevat hänen kirjoituksiaan kun taas konservatiivit kiittelevät hänen selvää tukeaan perinteiselle perheelle.
Hän päätyi lopulta siihen, että usein julkilausumaton mutta laajasti levinnyt usko edistykseen sai amerikkalaiset hylkimään monia hänen väitteitään. Viimeisissä merkittävissä teoksissaan hän käsitteli perusteellisesti tätä teemaa katsoen, että amerikkalaisilla olisi paljon opittavaa 1800-luvun ja 1900-luvun alun vaietuilta ja väärin ymmärretyiltä populisti- ja käsityöläisliikkeiltä.
Elämäkerta

1. kesäkuuta 1932 Omahassa Nebraskassa syntyneen Christopher Laschin perhe oli poliittisesti hyvin vahvasti vasemmistolainen. Hänen isänsä Robert Lasch oli Oxfordin yliopistossa opiskellut Rhodes-stipendiaatti sekä toimittaja, joka St. Louisissa voitti Pulitzer-palkinnon Vietnamin sotaa arvostelevilla pääkirjoituksillaan. Hänen äitinsä Zora Lasch (omaa sukua Schaupp) oli filosofian tohtori, joka toimi sosiaalityöntekijänä ja opettajana.
Lasch oli jo varhaisiässä aktiivinen taiteissa ja kirjallisuudessa. Hän julkaisi naapurustosanomalehteä kouluikäisenä ja kirjoitti 13-vuotiaana oopperan "Rumpelstiltskin, ooppera D-duurissa".
Ura

Lasch opiskeli Harvardin yliopistossa huonetoverinaan John Updike. Hän opiskeli myös Columbian yliopistossa, jossa hän työskenteli William Leuchtenburgin kanssa. [10] Richard Hofstadterilla oli myös merkittävä vaikutus häneen. Hän kirjoitti esipuheen Hofstadterin The American Political Tradition -kirjan myöhempiin painoksiin ja kirjoitti artikkelin Hofstadterista the The New York Review of Books -aikakauslehteen vuonna 1973. Hän opetti Iowan yliopistossa, josta vuonna 1970 siirtyi historian professoriksi Rochesterin yliopistoon, jossa toimi aina kuolemaansa asti vuonna 1994. Lasch otti myös näkyvän julkisen roolin. Russell Jacoby totesi tämän kirjoittaen: "en usko, että kukaan hänen sukupolvensa historioitsija siirtyi julkisuuten näin voimakkaasti". Vuonna 1986 hän esiintyi Channel 4 -televisiossa keskustellessaan Michael Ignatieffin ja Cornelius Castoriadisin kanssa.
1960-luvulla Lasch tunnustautui sosialistiksi, mutta häneen ei vaikuttanut pelkästään aikakautensa kirjailijat, kuten C. Wright Millsiin, vaan myös aikaisemmat itsenäiset ajattelijat, kuten Dwight Macdonald. Myöhemmin Laschiin vaikutti Frankfurtin koulukunta ja alkuaikojen New Left Reviewin kirjailijat ja hän koki, että "marxilaisuus tuntui minulle välttämättömältä". 1970-luvulla hän kuitenkin paheksui vasemmiston uskoa ”edistykseen”- teema, jota hänen oppilaansa David Noble myöhemmin käsitteli. Hänelle vahvistui käsitys, että tämä usko oli selittävä tekijä vasemmiston menestymisen epäonnistumiselle laajasta tyytymättömyyden ja ristiriitojen aikakaudesta huolimatta.
Tässä vaiheessa Laschille alkoi muotoutua hänelle tunnusomainen yhteiskuntakritiikin tyyli: synteesi freudilaisesta ja sosiaalikonservatiivisesta ajattelusta, joka pysyi erittäin epäluuloisena kapitalismia ja sen vaikutukseen perinteisiä instituutioita kohtaan.
Leuchtenburgin, Hofstadterin ja Freudin lisäksi Laschiin vaikuttivat erityisesti Orestes Brownson, Henry George, Lewis Mumford, Jacques Ellul, Reinhold Niebuhr ja Philip Rieff. Merkittävä joukko jatko-opiskelijoita työskenteli Rochesterin yliopistossa Laschin, Eugene Genovesen ja Herbert Gutmanin kanssa, joista mainittakoon Leon Fink, Russell Jacoby, Bruce Levine, David Noble, Maurice Isserman, William Leach, Rochelle Gurstein, Kevin Mattson ja Catherine Tumber.
Kuolema

Onnistuneelta vaikuttaneen vuoden 1992 syöpäleikkauksen jälkeen Laschilla diagnosoitiin jälleen etäpesäkkeinen syöpä vuonna 1993. Hän kieltäytyi kemoterapiasta ymmärrettyään sen antavan vain vähän lisää elinaikaa sekä arvioituaan sen vievän energiaa, jota hän tarvitsi kirjoittamisen ja opettamisen jatkamiseen. Eräälle asiantuntijalle hän kirjoitti: "Minä halveksin pelkän elämisen vuoksi elämään takertumista, mikä tuntuu amerikkalaisessa mielenlaadussa niin syvälle juurtuneelta." Lasch kuoli 61-vuotiaana syöpään kotonaan Pittsfordissa New Yorkissa 14. helmikuuta 1994.
Ajattelu > The New Radicalism in America

Hofstadterin huoli Yhdysvaltain radikaaliliikkeiden hajoamisjaksoista osittain enteili Laschin varhaisinta väitettä, jonka mukaan amerikkalainen radikalismi oli jossain kohtaa menneisyydessään muuttunut yhteiskunnallisesti kestämättömäksi. "Vasemmistolaiset" olivat vaihtaneet taloudellisen oikeudenmukaisuuden tavoittelun ja vallankäyttäjien epäilyn ammatillisiin rooleihin ja yhteisöjen moraalia nakertavien tuotteistettujen elämäntapojen kannattamiseen. Hänen ensimmäinen merkittävä kirjansa The New Radicalism in America: The Intellectual as a Social Type (1965) ilmaisi nämä ajatukset virkistävästi kritisoiden 1900-luvun liberalismin pyrkimyksiä kerätä valtaa ja uudistaa yhteiskuntaa, samalla kuitenkin liveten New Dealin tavoitteista. Jopa puhtaasti historiallisissakin kirjoissaan hän kritisoi terävästi niin sanottujen "radikaalien" tavoitteita, jotka edustivat pelkästään ahneen kapitalistisen eetoksen äärimmäisiä muotoja.
Hänen ensimmäisen kerran vuonna 1965 esittämänsä ja koko uransa tutkimansa peruskäsite perheestä oli:
»Kun teollistumisen vapauttamista voimista selviytymisen vuoksi hallinto keskittyi ja politiikka muuttui kansalliseksi, ja kun julkinen elämä muuttui kasvottomaksi ja anonyymiksi sekä yhteiskunta muuttui muodottomaksi demokraattiseksi massaksi, vanha paternalistinen järjestelmä (kotona ja sen ulkopuolella) romahti, vaikka sen ulkokuori säilyi ennallaan. Vaikka patriarkka saattoi nauttia hallituksen puheenjohtajan loistosta, hän alkoi muistuttamaan hiljaisesti kaadetun hallituksen lähettilästä. Perheensä pelkkä teoreettinen tunnustus auktoriteetilleen ei voinut muuttaa sitä tosiasiaa, että hänen suurlähettiläisvaltuuksiensa lähteenä ollut hallinto oli lakannut olemasta.»