stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kallankarit

| Kallankarit |
| --- | --- |
 Kaljaasi Ansio Maakallan satamassa kesällä 2013.
Maantiede
Sijainti:  Perämeressä noin 16 kilometriä mantereelta.
Koordinaatit:  64°19′00.0″N, 023°30′00.0″E
Merialue:  Perämeri
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kallankarit eli Maakalla ja Ulkokalla sijaitsevat Perämeressä 16 kilometriä mantereelta Kalajoen kaupungin edustalla. Saarilla on yhä kalastajien tukikohta, ja kesäisin ne ovat suosittuja matkailukohteita.
Kallankarien erikoisuus on niiden luonnon lisäksi saarten itsehallinto, jonka "ylintä päätäntä- ja tuomiovaltaa" käyttää karikokous. Itsehallinto on peräisin Ruotsin vallan ajalta ja pohjautuu kuningas Aadolf Fredrikin vuonna 1771 säätämään hamina-ordningiin, jossa karien hallinto määrätään kalastajien huostaan. Karikokous kokoontuu vuosittain Jaakonpäivää, 25. heinäkuuta, lähinnä olevana sunnuntaina. Maanmittauslaitos on todennut, että saaret omistaa Suomen valtio, mutta kuninkaallisen asetuksen nojalla Maakallan hallinta on luovutettu kalastajille. Oikeudellisesti Kallankarit eivät kuitenkaan kuulu Suomen itsehallinnollisiin yhteisöihin tai organisaatioihin, toisin kuin esimerkiksi Ahvenanmaa.
Maakallan kirkko on sopivalla säällä nähtävissä rannikolta, esimerkiksi Kalajoen hiekkasärkiltä.
Nähtävyyksiä

Maakallan kirkko, kahdeksankulmaisen puukirkon on rakentanut kalajokinen Simon Silvén vuonna 1780
Kirkon tuntumassa sijaitseva pieni pappila on 1780-luvulta.
Kalastusmuseo
Ulkokallan majakkasaari
Aiheesta muualla

Valloita Kalajoki! Visit Kalajoki. Viitattu 22.5.2020.
Kallakarien kalastajatukikohta Museovirasto – Valtakunnallisesti merkittävät rakennetut kulttuuriympäristöt RKY. 22.12.2009. Viitattu 22.5.2020.
Sälynoja, Juhana: Suomen vanhin itsehallintoalue Kallankarit unohtui EU:n ulkopuolelle Yle Elävä arkisto. 30.10.2015. Viitattu 22.5.2020.
Maa­kal­las­ta ei tule tu­ris­ti­ry­sää Kaleva.fi. 24.7.2006. Viitattu 22.5.2020.
Kallankarin valtio, Suomen Kuvalehti, 10.11.1934, nro 46, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kallankari yksinäinen pienoisyhteiskunta, Seura, 17.08.1938, nro 33, s. 42, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Helena Kallio

Helena Katariina Kallio (s. 13. maaliskuuta 1969 Turku) on suomalainen kirjailija ja näyttelijä. Hän on työskennellyt myös ohjaajana, käsikirjoittajana ja teatterintutkijana. Kallio on julkaissut novelleja, runoja, artikkeleita sekä dramatisoinut näytelmiä. Hänen esikoisromaaninsa Ennen kuin sielu puutuu ilmestyi 2006.
Kallio voitti Gummeruksen ja Nuoren Voiman Liiton novellikilpailun 2002 novellillaan 04.02. Lisäksi hän on sai 2004 kunniamaininnan Solveig von Schoultz -kilpailussa ruotsinkielisellä runosarjalla Sisyfos ja oli ehdokkaana 2006 Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Helena Kallion vanhemmat ovat professori Aili Nenola-Kallio ja tutkija Jussi Kallio.
Teokset

Ennen kuin sielu puutuu. Teos, 2006. ISBN 951-851-081-4
Kalarakastaja. Teos, 2009. ISBN 978-951-851-199-4
Aiheesta muualla

Helena Kallio Teoksen sivuilla
Helena Kallio Kirjasampo.fi:ssä
Kangasniemi, Sanna: Ura päättyi 20 vuotta sitten vakavaan sairastumiseen. Helsingin Sanomat 7.11.2016.
Kalliotemppeli

Sisäkuva eräästä Elloran kalliotemppelistä.
Kalliotemppeli tai luolatemppeli on kallioon louhittu tai luonnonluolaan rakennettu suoja uskonnollisten menojen harjoittamista varten. Tällaisia temppeleitä on varsinkin Intiassa, Kiinassa ja Välimeren alueella. Intiassa ne ovat pääasiassa buddhalaisia ja rakennettu 200 eaa. – 700 jaa. Esimerkiksi Ajantassa vuoriin hakattujen temppelien freskot ovat ajalta 300–600 jaa. Ne esittävät Buddhan elämänvaiheita ja kohtauksia Jataka-kertomuksista. Intian Ellorassa on kolmisenkymmentä luolatemppeliä, jotka ovat peräisin 400–1000 jaa. Niistä tunnetuin on veistoksin ja maalauksin koristeltu Kailasa-temppeli. Bombayn edustalla olevalla Elephantan saarella on kuusi kalliotemppeliä, joista suurimman ala on 40 neliömetriä. Sen kattoa kannattaa 40 pilaria, jotka seinien lailla on koristeltu reliefeillä ja maalauksilla.
Egyptin Abu Simbelissä on Amon-Ralle omistettu kalliotemppeli, jonka edessä on neljä 20 metriä korkeaa kuningasta esittävää veistosta. Siellä on myös rakkaudenjumalatar Hathorille omistettu kalliotemppeli ja sen edustalla kuusi 10 metristä kuninkaan ja hänen puolisonsa muotokuvaa. Vähässä-Aasiassa luolatemppeleitä on Hidžasissa, Petrassa ja Jerusalemin lähistöllä.
The Scarecrow (Avantasian albumi)

| The Scarecrow Avantasia |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 25. tammikuuta 2008
 Tyylilaji: sinfoninen power metal
 Kesto: 64.43
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Listasijoitukset
  26.
Avantasian muut julkaisut
| Lost in Space Part 2 (EP) 2007 | The Scarecrow 2008 | The Wicked Symphony 2010 |
The Scarecrow on Avantasia -musiikkiprojektin studioalbumi, joka julkaistiin 25. tammikuuta 2008. Se debytoi Suomen virallisen listan sijalla 26.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Twisted Mind | 6.14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | The Scarecrow | 11.12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Shelter from the Rain | 6.08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Carry Me Over | 3.52 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | What Kind of Love | 4.55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Another Angel Down | 5.41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | The Toy Master | 6.20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Devil in the Belfry | 4.41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Cry Just a Little | 5.15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | I Don't Believe in Your Love | 5.33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Lost in Space | 3.52 |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  | 63.43 |  |  |  |  |  |  |  |
Kappaleet > Korean bonuskappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | The Toy Master (vaihtoehtoinen versio)  | 6.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | I Don't Believe in Your Love (vaihtoehtoinen versio)  | 5.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Lost in Space (mukana Michael Kiske)  | 5.08 |  |  |  |  |  |  |  |
Kappaleet > Bonus DVD

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Song by Song (haastattelu)  | 13.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Carry Me Over (musiikkivideo)  | 3.54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Carry Me Over (Making of)  | 3.51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Lost in Space (Electronic Press Kit)  | 4.12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Lost in Space (musiikkivideo)  | 3.49 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | I Don't Believe in Your Love (vaihtoehtoinen versio)  | 5.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | The Toy Master (vaihtoehtoinen versio)  | 5.19 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Tobias Sammet – laulu, basso, kosketinsoittimet
Sascha Paeth – kitara
Miro – kosketinsoittimet, orkestrointi
Eric Singer – rummut
Kokoonpano > Vierailevat laulajat

Jørn Lande (kappaleet 2, 6, 8)
Michael Kiske (kappaleet 2, 3, 5)
Bob Catley (kappaleet 3, 9)
Amanda Somerville (kappale 5)
Alice Cooper (kappale 7)
Roy Khan (kappale 1)
Oliver Hartmann (kappale 10)
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Henjo Richter – kitara (kappaleet 2, 3, 6, 7, 8)
Kai Hansen – kitara (kappale 3)
Rudolf Schenker – kitara (kappale 10)
Arvostelut

Imperiumi.net:
Soundi:
Aiheesta muualla

The Scarecrow (Avantasian albumi) Discogsissa. (englanniksi)
Albumi The Scarecrow (Avantasian albumi) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Avantasia |
| --- | --- |
 Tobias Sammet 
Studioalbumit:  The Metal Opera  The Metal Opera Part II  The Scarecrow  The Wicked Symphony  Angel of Babylon  The Mystery of Time  Ghostlights  Moonglow  A Paranormal Evening with the Moonflower Society  Here Be Dragons 
Livealbumit:  The Flying Opera 
Videoalbumit:  The Flying Opera 
Kokoelmat: Lost in Space Part I & II The Metal Opera: Pt 1 & 2 – Gold Edition 
EP:t:  Avantasia  Lost in Space Part 1  Lost in Space Part 2 
Singlet:  ”Avantasia”  ”Lost in Space”  ”Carry Me Over”  ”Drying for an Angel”  ”Sleepwalking”  ”Mystery of a Blood Red Rose”  ”The Raven Child”  ”Moonglow”  ”Misplaced Among The Angels” (Feat. Floor Jansen)  ”The Inmost Light” 
Muuta:  diskografia
Tauno Kallio

Tauno Urpo Tapio Kallio (8. kesäkuuta 1923 Kauvatsa – 31. joulukuuta 2011) oli suomalainen metsätieteilijä ja oli Metsäntutkimuslaitoksen metsänsuojelun tutkimusosaston metsäpatologian professori vuodesta 1975. Helsingin yliopiston dosentti hän oli 1972–1985
Tauno Kallion vanhemmat olivat metsäteknikko Jooseppi Sefanias Kallio ja Olga Elina Nuto. Hänen puolisonsa vuodesta 1950 oli lääketieteen ja kirurgian tohtori Hanna Kallio (o. s. Juhe). Kallio valmistui ylioppilaaksi Tyrvään yhteiskoulusta vuonna 1945 ja metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1951 sekä väitteli maatalous- ja metsätieteen tohtoriksi vuonna 1970. Hän toimi metsätalouden ja luonnontieteiden lehtorina Pienviljelysneuvojaopistossa Hyvinkäällä vuosina 1958–1966, assistenttina Helsingin yliopiston kasvipatologian laitoksella vuosina 1967–1973 ja Suomen Akatemian nuorempana tutkijana vuosina 1973–1974. Kallion väitöskirja käsitteli juurikääpien esiintymistä Suomessa.
Julkaisuja

Maatilan metsäoppi (Jaakko Lehdon kanssa), 1963, Kirjayhtymä.
Aerial distribution of root fungus (väitöskirja), 1970.
Theodor Kallifatides

Theodor Kallifatides Hki vuonna 2004.
Kallifatides 2012
Theodor Kallifatides (s. 1938) on ruotsinkreikkalainen kirjailija. Hän on asunut Ruotsissa vuodesta 1964. Hän työskenteli ensin filosofian opettajana Tukholman yliopistossa ja sitten Bonnierin kirjallisuuslehden päätoimittajana. Monet Kallifatidesin teokset kuvaavat elämää Kreikassa tai kreikkalaisen elämää ulkomailla. Hän on kirjoittanut myös runoja ja rikosromaaneita, sekä Ateenaa esittelevän teoksen, jonka kuvitti Henrik Tikkanen.
Vuonna 2009 Kallifatidesin romaani Rakkaus (1979) pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Suomennettuja teoksia

Kastanjapuun kylä (1975, Kreikan sisällissota-trilogiaa)
Kastanjan varjossa (1976, Kreikan sisällissota-trilogiaa)
Julma rauha (1977, Kreikan sisällissota-trilogiaa)
Minun Ateenani (1978, yhdessä Henrik Tikkasen kanssa)
Rakkaus (1979)
Pudonnut enkeli (1981)
Isäni, kreikkalainen (1983)
Poika Kreikasta (1985, nuortenkirja)
Kaunis Alkibiades (1987)
Pitkä päivä Ateenassa (1989)
Kuudes matkustaja (2003, rikosromaani)
Yksinkertainen rikos (2004, rikosromaani)
Uusi maa ikkunani takana (2005)
Rikos ruumiissani (2006, rikosromaani)
Suomentamattomia teoksia

Minnet i exil (1969)
Utlänningar (1971)
Tiden är inte oskyldig (1971)
Bönder och herrar (1973)
Plogen och svärdet (1975)
Den sena hemkomsten. Skisser från Grekland (1976)
Den grymma freden (1977)
Brännvin och rosor (1983)
Lustarnas herre (1986)
En lång dag i Athen (1989)
Sidospår (1991)
Vem var Gabriella Orlova? (1992)
Cypern (1992)
Ett liv bland människor (1994)
Svenska texter (1994)
Det sista ljuset (1995)
Afrodites tårar (1996)
De sju timmarna i paradiset (1998)
För en kvinnas röst (1999)
En kvinna att älska (2003)
I hennes blick (2005)
Herakles (2006)
Mödrar och söner (2007)
Israelin itsenäisyyssota

Israelin itsenäisyyssota alkoi Israelin itsenäisyysjulistuksen jälkeen 15. toukokuuta 1948, kun viisi arabivaltiota - Egypti, Transjordania (nykyinen Jordania), Syyria, Libanon ja Irak hyökkäsivät vastaperustettua juutalaisvaltiota vastaan. Sota kesti 20. heinäkuuta 1949 asti ja päättyi Israelin voittoon sekä maan itsenäisyyden vakiintumiseen.
Vuonna 1947 Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous hyväksyi päätöslauselman 181, joka ehdotti Palestiinan brittiläisen mandaattialueen jakamista juutalaisvaltioon ja arabivaltioon. Juutalaiset hyväksyivät suunnitelman, mutta arabimaat ja palestiinalaiset arabit hylkäsivät sen ja aloittivat aseellisen vastarinnan juutalaisia vastaan. Tämän seurauksena suunniteltua arabivaltiota ei koskaan perustettu.
Ennen hyökkäystä arabijohtajat kehottivat muslimeita pakenemaan Palestiinasta naapurimaihin, sillä juutalaiset murskattaisiin ja pakolaiset pääsisivät nopeasti palaamaan takaisin.  Sodan aikana ja sen jälkeen noin 700 000 palestiinalaista arabia pakeni tai karkotettiin alueelta. Samalla arabi- ja muslimimaista karkotettiin yli 850 000 juutalaista, joiden omaisuus takavarikoitiin ja joita vainottiin. Toisin kuin palestiinalaispakolaiset, jotka jäivät ilman kansalaisuutta arabimaissa, suurin osa juutalaispakolaisista otettiin vastaan Israelissa ja muissa maissa.
Sodan päättyessä Israel hallitsi noin 78 prosenttia entisestä Palestiinan brittiläisestä mandaattialueesta. Jordania miehitti Länsirannan ja Itä-Jerusalemin, ja Egypti otti hallintaansa Gazan kaistan. Palestiinalaisvaltiota ei syntynyt, sillä arabimaat eivät tukeneet sen perustamista, vaan keskittyivät sotatoimiin Israelia vastaan.
Tausta

Brittilippu laskeutui viimeisen kerran Jerusalemissa 14. toukokuuta 1948 ja Palestiinan mandaatti päättyi virallisesti seuraavana keskiyönä. David Ben-Gurion antoi vielä samana päivänä Israelin itsenäisyysjulistuksen.
Osapuolet

15. toukokuuta Egypti, Jordania, Syyria, Libanon ja Irak hyökkäsivät Israeliin. Saudi-Arabia lähetti muodon vuoksi pienen joukon omia sotilaitaan. Jemen piti itseään sodassa Israelia vastaan, mutta ei lähettänyt joukkoja sotaan. Arabimaista koko voimallaan sotaan osallistui vain Jordania hyvin koulutetulla Arabilegioonallaan. Muiden maiden joukot käsittivät vain osan niiden koko potentiaalista. Sodan alussa arabimaiden vahvuus oli noin 20 000–30 000 miestä. Sodan aikana tämä määrä lisäänty vain hitaasti. Israelissa aseissa oli sodan alussa noin 35 000 sotilasta. Sodan lopussa heidän määränsä oli jo arabimaihin nähden kaksinkertainen. Israelin puolustusvoimat muodostettiin nopeasti sodan jo alettua Haganan pohjalta toukokuun lopulla. Irgun liitettiin puolustusvoimiin kesäkuussa Altalenan välikohtauksen jälkeen. Koulutuksen ja johdon tehokkuuden kannalta israelilaiset olivat yleisesti ottaen arabeja parempia. Aseistuksen puolesta arabimaat olivat aluksi ylivoimaisia. Esimerkiksi raskasta aseistusta heillä oli israelilaisiin nähden selvästi enemmän. Asevarustelun kannalta Israel kiri kuitenkin arabimaat kiinni kesän aikana. Arabimailla ei ollut samalla tavalla varaa hankkia uutta varustusta sodan aikana. Heiltä puuttui myös juutalaisten kansainväliset yhteydet ja hyökkääjinä heitä rasitti huoltoyhteyksien ylläpito. Yhdistyneet kansakunnat olivat asettaneet molemmat sodan osapuolet asevientikieltoon, jota israelilaiset kiersivät huomattavasti arabeja tehokkaammin.
Tulitauko

Tulitauko kesti pääosin 11. kesäkuuta–9. heinäkuuta. Palestiinaan saapui tulitaukoa valvomaan Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajia Belgiasta, Ranskasta, Ruotsista ja Yhdysvalloista. Tulitaukoa valvoi YK:n Palestiinan rauhanvälittäjä kreivi Folke Bernadotte. Tulitauon oli tarkoitus kestää 28 päivää ja sen jatkoa kaavailtiin. Israelilaiset saivat merkittävää vahvistusta tulitauon aikana. Maahan saapui uusia siirtolaisia, joista monilla oli kokemusta toisen maailmansodan taisteluista. Maahan saapui myös uutta raskasta kalustoa. Tulitaukoa ei lopulta jatkettu YK:n suunnitelmista huolimatta. Taistelut alkoivat jälleen sen päättyessä 9. heinäkuuta kello 06.00.
Tulitauko > Kymmenen päivän taistelut

Niin sanotut kymmenen päivän taistelut jäivät ensimmäisen tulitauon ja sitä seuranneen uuden tulitauon väliin 9.-18. heinäkuuta. Egyptiläiset olivat jo ennen tulitauon päättymistä aamulla 8. heinäkuuta alkaneet hyökätä israelilaisia vastaan etelässä. He valtasivat Kawkaban kylän, mutta tulivat voitetuksi Beit Darasin valtausyrityksen aikana. Seuraavana yönä israelilaiset valtasivat vastaiskussaan Iraq Suwaydanin, Beir Affan ja Ibdisin kylät. Egyptiläisten asemat murtuivat 17. heinäkuuta ja uuden tulitauon tullessa voimaan 18. heinäkuuta israelilaiset olivat luoneet maayhteyden tähän saakka eristyksissä olleelle Negeville samalla, kun egyptiläisten joukkojen yhteys länteen oli tuhottu.
Kymmenen päivän aikana käytiin myös taisteluja Jordaniaa vastaan. Operaatio Danin aikana vallattiin Ramla ja Lod. Lodissa sijaitsi tuolloin alueen suurin lentotukikohta. Erityistä hajaannusta jordanialaisissa aiheutti israelilaisten kommandojoukkojen tekemä isku Lodin läpi ja paluumatkalla jälleen sen halki 10. heinäkuuta. Operaatio Danin taistelut olivat myös ensimmäisiä, joissa israelilaiset käyttivät panssarivaunuja. 13. heinäkuuta vallattiin myös irakilaisten aikaisemmin valtaama Ras al-Ain. Arabilegioona pyrki jälleenkokoamaan joukkojaan Ramallahin ja Latrunin välille. Latrunia he onnistuivat pitämään hallussaan koko sodan ajan huolimatta siitä, että se oli jäänyt käytännössä eristyksiin. Israelilaiset tekivät joitakin valtauksia myös Jerusalemin suunnalla, mutta Arabilegioonan onnistui pitää kiinni sen vanhankaupungin hallinnasta.
Pohjoisessa suurin voitto israelilaisille oli operaatio Dekel, jonka aikana vallattiin Nasaret. Arabien vapautusarmeijan joukkoja johtanut al-Qawuqji joutui pakenemaan kohti pohjoista Nasaretin antautuessa 16. heinäkuuta. Operaatio Dekelin aikana Israel valtasi koko alueen Haifan ja Genesaretinjärven välillä. Carmelin prikaati yritti vallata myös syyrialaisten tähän asti hallitseman Mishmar HaYardenin, jossa taistelut päättyivät kuitenkin ilman selvää lopputulosta.
Tulitauko > Toinen tulitauko

Sodan toinen tulitauko tuli voimaan 18. heinäkuuta kello 19.00. Tulitaukoa rikottiin melkein heti esimerkiksi tykkitulella. Se kesti kuitenkin pääpiirteissään lokakuun puoliväliin saakka. Tulitauon aikana eri arabimaiden välit heikkenivät olennaisesti. Jordania oli saavuttanut tärkeimmät tavoitteensa ja yritti etsiä tietä ulos sodasta. Maa yritti saada Israelilta hiljaista hyväksyntää liittää Palestiinan arabialueet itseensä. Egypti pyrki estämään Jordanian aikeet perustattamalla Amin al-Husainin johtaman Koko Palestiinan hallituksen Gazassa. Jordaniassa tähän vastattiin perustamalla kilpaileva Palestiinan kansallinen kongressi Ammanissa. Egyptin Koko Palestiinan hallitus menetti myöhemmin merkityksensä sen joutuessa pakenemaan Kairoon.
Sodan toinen vaihe

Etelässä Israelin armeija aloitti iskut egyptiläisiä vastaan 15. lokakuuta. Seuraavien kymmenen päivän operaatio Yoavin aikana israelilaiset valtasivat Negevin alueen. Hyökkäyspäivän yönä Israelin ilmavoimat iskivät Egyptin ilmavoimia vastaan Rafahissa tuhoten suuren osan egyptiläisistä lentokoneista Rafahin lentokentällä. Tästä lähtien heillä oli käsissään ilmaherruus. Egyptin laivaston alus Amir Faruq upotettiin erikoisjoukkojen iskussa Gazan rannikolla. Beerseba vallattiin 21. lokakuuta. 28. lokakuuta egyptiläiset vetäytyivät Ashdodista ja Majdalista 6. marraskuuta. Joukko egyptiläisiä joukkoja jäi saarroksiin niin sanottuun Falujan mottiin.
Pohjoisessa käytiin lokakuussa taisteluja Arabien vapautusarmeijaa vastaan. 28. lokakuuta alkanut operaatio Hiram tähtäsi vapautusarmeijan murtamiseen. 29. lokakuuta vallattiin Ylä-Galilean keskus Sa'sa' ja seuraavana päivänä Tarshiha. Al-Malkiyya vallattiin yllätyshyökkäyksellä ja Libanonin rajalla israelilaiset etenivät myös Libanonin puolelle. Jishin, Sa'san ja Tarshihan kukistuttua Arabien vapautusarmeijan joukot alkoivat evakuoida vielä hallitsemiaan osia nykyisen Israelin alueella. Kun 31. lokakuuta tuli voimaan jälleen uusi tulitauko, israelilaiset hallitsivat jo koko Galileaa.
Etelässä uutta tulitaukoa rikkoivat molemmat osapuolet. Egypti vaati Israelia vapauttamaan Falujan motin ennen Yk:n turvallisuusneuvoston vaatimien neuvottelujen alkua. Israel päätti sen sijaan toteuttaa operaatio Horevin egyptiläisten ajamiseksi ulos Israelin kaavailluilta rajoilta. Egyptiläiset joukot sijaitsivat kahdella suunnalla. Voimakkaampi joukoista oli Gazan ja Rafahin suunnalla rannikolla ja toinen Beerseban eteläpuolella. 22. joulukuuta israelilaiset iskivät kohti rannikon egyptiläisiä. Alueella käytiin esimerkiksi rajut taistelut kukkula 86:n hallinnasta. Israelilaisten isku tällä suunnalla oli kuitenkin harhautus, jonka tarkoituksena oli vetää egyptiläisten huomio pois pääsuunnalta idässä. Hyökkäys tällä suunnalla alkoi 25. joulukuuta. Israelilaiset voittivat ja egyptiläiset ajettiin pois nykyisen Israelin rajojen sisältä. Hyökkäys jatkui edelleen länteen ja pohjoiseen Siinaille, jossa edettiin Abu Aweigilalle saakka. Kommandojoukot ja panssarivaunut tekivät myös iskun al-Arishin lentokentälle saakka, jolta palattiin takaisin Abu Aweigilaan 30. joulukuuta. Operaatiot Siinain suunnalla lopetettiin lopulta kansainvälisen painostuksen takia.
Taistelut jatkuivat rannikolla. Rafahin valtaus estyi uuden tulitauon takia 7. tammikuuta. Samana päivänä israelilaiset olivat ampuneet alas brittien tiedustelukoneita. Britanniassa hallitus joutui ankaran opposition hyökkäyksen kohteeksi, koska tilanne nähtiin lähes avoimena sekaantumisena taisteluihin. Taisteluja oli käyty myös Falujan motin suunnalla, mutta egyptiläiset pitivät siellä pintansa aina sodan loppuun saakka. Egyptin kanssa tehtiin aselepo 24. helmikuuta ja sitä seurasivat muut arabimaat. Jordania teki vastaavan sopimuksen 3. huhtikuuta, Libanon 23. maaliskuuta ja Syyria 20. heinäkuuta. Syyrian kanssa tehty aselepo päätti Israelin itsenäisyyssodan.
Seuraukset

Itsenäisyyssota oli ollut Israelin täydellinen voitto. Se laajensi alueitaan YK:n alkuperäisen jakosuunnitelman ulkopuolelle saaden Palestiinasta neljä viidesosaa. Joidenkin tahojen pettymykseksi Länsiranta ja Itä-Jerusalem jäivät kuitenkin Jordanialle. Poliittinen voitto oli, että YK:n suunnitelman mukaista palestiinalaisvaltiota ei syntynyt ollenkaan. Palestiina oli jaettu Israelin ja Jordanian kesken. Jordania oli arabimaista ainut, jonka voidaan katsoa saavuttaneen näin myös huomattavampia voittoja. Gazan kaista jäi Egyptille.
Palestiinassa asuneille arabeille sota oli katastrofi. Juutalaisjoukot surmasivat noin 15000 palestiinalais-siviiliä, hyökätessään yli 400 palestiinalaisten asuttamaan kaupunkiin ja kyläkuntaan, joista useimmat israelilaiset sitten lopulta myös tuhosivat räjäyttämällä tai jyräten niitä maan tasalle, estääkseen pakoon ajamiensa palestiinalaisten paluun koteihinsa. Kristittyjä palestiinalaisia pakeni jo brittien vetäytymisen myötä Egyptiin, Libanoniin, Syyriaan ja muihin maihin. 1,3 miljoonasta arabista 700 000–750 000 pakeni tai karkotettiin kodeistaan vuosien 1947 ja 1949 välillä. Arabiaksi tapahtumat tulivat tunnetuksi nimellä al-nakba ("katastrofi"). Kysymys palestiinalaisten kohtalosta leimasi pitkään yleisarabialaista politiikkaa.
Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelma 1947.
Arabilegioonan joukkoja Jerusalemissa toukokuussa 1948.
Latrunin taisteluja kesäkuussa 1948.
Givatin prikaatin joukkoja kesäkuussa 1948.
Israelilaisia sotilaita operaatio Hiramin aikana.
Israelin lippu nostetaan Eilatissa 10. maaliskuuta 1949.
Bury Tomorrow

| Bury Tomorrow |
| --- | --- |
 Daniel Winter-Bates esiintymässä vuonna 2014.
Tiedot
Toiminnassa:  2006–
Tyylilaji:  melodinen metalcore, metalcore, post-hardcore
Kotipaikka:   Southampton, Englanti
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Daniel Winter-Bates   Jason Cameron   Adam Jackson   Kristan Dawson   Davyd Winter-Bates  
Entiset jäsenet:  Mehdi Vismara  
Levy-yhtiö:  Basick   Artery   Nuclear Blast  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Bury Tomorrow on melodinen metalcore-yhtye Englannin Southamptonista. Yhtye on perustettu vuonna 2006, ja siihen kuuluvat laulaja Daniel Winter-Bates, rumpali Adam Jackson, laulaja Tom Prendergast, basisti Davyd Winter-Bates, kitaristi Ed Hartwell ja kitaristi Kristan Dawson, joka korvasi vuonna 2013 yhtyeestä lähteneen Mehdi Vismaran. Bury Tomorrow on julkaissut viisi studioalbumia, ja heidän uusin albuminsa The Seventh Sun julkaistiin vuonna 2023.
Historia > Portraits 2006-2010

Bury Tomorrow perustettiin vuonna 2006 Southamptonissa. Yhtye julkaisi ensimmäisen EP:nsä The Sleep of the Innocence vuonna 2007. Heidän ensimmäinen albuminsa Portraits julkaistiin vuonna 2009.