stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valokemia

Valokemia eli fotokemia on kemian ala, joka tutkii sähkömagneettisen säteilyn aikaansaamia kemiallisia reaktioita ja muita ilmiöitä. Valokemiassa ”valoksi” luetaan tavallisesti näkyvän valon ohella lähi-infrapunasäteily ja ultraviolettisäteily vakuumi-UV-alueelle asti, joten säteilyn aallonpituus on suunnilleen 100–1000 nanometrin välillä. Ihmiselle tärkein valokemiallinen reaktio on yhteyttäminen eli fotosynteesi.
Valokemialliset prosessit

Valokemiassa sähkömagneettinen säteily virittää atomeja ja molekyylejä yleensä elektronisesti. Tässä prosessissa säteilykentän fotoni absorboituu ja elektroni saa energiakvantin ja virittyy korkeammalle energiatasolle. Absorption määrää voidaan tavallisesti kuvata Beerin ja Lambertin lain avulla. Ylimääräisen energian vuoksi viritystila voi olla hyvin erilainen kuin perustila, joten valon avulla virittämällä voidaan saada aikaan reaktioita, joita ei voida tuottaa pelkästään lämmön avulla.
Viritystila voi purkautua useilla tavoilla. Molekyyli voi hajota, ionisoitua, isomeroitua tai reagoida. Virittynyt molekyyli voi myös siirtää säteilemättä energiaa molekyylin sisällä tai kahden molekyylin välillä. Se voi esimerkiksi virittää elektronisesti toisen molekyylin. Jos tällainen epäsuorasti virittynyt molekyyli reagoi, ilmiöstä käytetään nimeä valoherkistys.  Tapahtumaa, jossa viritysenergia muuttuu molekyylien törmäyksissä lämpöliikkeeksi, sanotaan sammutukseksi. Kun viritysenergia purkautuu säteilynä, puhutaan luminesenssista. Tärkeimmät luminesenssi-ilmiöt ovat fluoresenssi ja fosforesenssi.
Valokemialliset tapahtumat jaetaan primaarisiin ja sekundaarisiin prosesseihin. Primaarisella prosessilla tarkoitetaan viritystilan suoraan aiheuttamia tapahtumia, kun taas sekundaariset prosessit perustuvat primaaristen prosessien synnyttämiin välituotteisiin. Valo voi primaarisessa prosessissa esimerkiksi hajottaa molekyylin radikaaleiksi, jotka reagoivat sekundaarisissa prosesseissa.
Kvanttisuhde eli kvanttisaanto on tapahtumien lukumäärä jaettuna absorboituneiden fotonien lukumäärällä. Se ilmoittaa, kuinka tehokkaasti fotonit saavat aikaan halutun ilmiön tai tuotteen. Primaarinen kvanttisuhde tarkoittaa jonkin primaarisen tapahtuman lukumäärän ja absorboituneiden fotoneiden lukumäärän suhdetta. Koska viritystilan on purkauduttava jollakin tavalla, kaikkien primaaristen prosessien kvanttisuhteiden summa on yksi.
Valokemia luonnossa ja sovelluksissa

Valokemialliset reaktiot vaikuttavat luonnossa monella tapaa. Elämän kannalta keskeinen prosessi on yhteyttäminen, jossa Auringon energiaa varastoituu kasveihin. Valoa tarvitaan yhteyttämisessä elektronien siirtämiseen vedeltä hiilidioksidille hapetus-pelkistysreaktiossa. Maan ilmakehän koostumus pohjautuu valokemiallisiin reaktioihin. Esimerkiksi stratosfäärin otsonin määrää säätelevät erilaiset kemialliset syklit, jotka perustuvat Auringon säteilyyn.
Myös näköaistiin liittyy valokemiaa. Ihmisen silmän valoa aistivissa sauvasoluissa on rodopsiinia, joka koostuu opsiini-nimisestä proteiinista ja valoa absorboivasta retinaalimolekyylistä. Retinaali pystyy valon lisäksi vastaanottamaan UV-säteilyä, mutta UV-säteily pidättyy silmän linssissä eli mykiössä. Pimeässä retinaali on taipuneessa 11-cis-muodossa, mutta se voi valon vaikutuksesta muuttua niin, että kaikki kaksoissidokset ovat trans-muotoisia. Tämä isomeroituminen vapauttaa retinaalin proteiinista, mikä aloittaa hermoimpulssin syntymiseen johtavan ketjun.
Valokemian ilmiöillä on paljon sovelluksia. Optiset kirkasteet ovat aineita, jotka vastaanottavat ultraviolettisäteilyä ja lähettävät sinistä valoa. Näin erilaiset materiaalit, kuten kankaat ja paperit, näyttävät tavallista valkoisemmilta. Valokemiaa sovelletaan myös valokuvauksessa ja muissa kuvantuottomenetelmissä. Perinteisissä filmeissä on hopeahalideja (AgBr, AgCl), joiden hopeaionit pelkistyvät valon vaikutuksesta neutraaliksi hopeaksi.  Lääketieteessä valoa käytetään muun muassa psoriaasin hoitamisessa. Yksi valokemian tärkeä tutkimuskohde on aurinkoenergian sähköksi muuttaminen ja varastointi.
Valokemiallisia reaktioita käytetään myös erilaisten yhdisteiden valmistamisessa. Valokemiaa sovelletaan suuren mitan kemianteollisuudessa melko vähän, koska valon käyttö on kallista verrattuna lämpöä hyödyntäviin menetelmiin. Yksi merkittävä poikkeus on polymeerien klooraus, jossa kloorimolekyyli hajotetaan valolla ja radikaaliketjureaktioiden ansiosta kvanttisuhteen arvoksi tulee useita tuhansia. Puolijohdeteollisuudessa käytettävä optinen litografia soveltaa myös valokemiaa. Parhaiten valokemia sopii tarkkuutta vaativaan pienten ainemäärien valmistamiseen esimerkiksi lääketeollisuudessa, sillä tällöin valon hinta voi olla murto-osa tuotteen hinnasta. Esimerkiksi D-vitamiinia teollisesti tuotettaessa ohjataan UV-säteilyä 7-dehydrokolesteroliin. Valmistusmekanismi on samanlainen kuin ihmiskehossa, jossa D-vitamiinia syntyy iholla.
Valokemiallisilla reaktioilla on myös haittoja. Ultraviolettisäteily voi muuttaa ja tuhota nukleiinihappoja ja proteiineja. Valo voi haalistaa väriaineita ja heikentää polymeerejä. Jälkimmäistä ominaisuutta voidaan käyttää hyödyksi: jätteiden määrän kasvua pystytään hillitsemään valmistamalla muoveja, jotka hajoavat jauheeksi auringonvalon vaikutuksesta.
Historia

Valokemiallisia reaktioita on tunnettu pitkään, mutta niitä alettiin tutkia varsinaisesti vasta 1800-luvulla. Ensimmäisiä sovelluksia oli valokuvaus. Theodor Grotthuss ja John William Draper ehdottivat 1800-luvulla, että vain absorboitunut valo voi aiheuttaa valokemiallisen muutoksen. Toinen merkittävä valokemian laki on Starkin ja Einsteinin sääntö, jonka mukaan yksi kvantti voi virittää vain yhden molekyylin. Valokemia alkoi kehittyä nopeasti 1950-luvulla. Etenkin laserit vauhdittivat alan tutkimusta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
IUPAC:n valokemian sanasto (1996)[vanhentunut linkki], vuoden 2006 sanasto (englanniksi)
Michigan State University: Photochemistry (englanniksi)
Yuri V. Il'ichev: Photochemistry, Theoretical Concepts and Reaction Mechanisms (englanniksi)
Kendric C. Smith: Basic Photochemistry (englanniksi)
Luminesenssissa elektroni siirtyy ylemmältä energiatasolta alemmalle ja ylimääräinen energia poistuu fotonina.
Valofotoni suoristaa retinaalimolekyylin, mikä johtaa silmässä näköaistimukseen.
D-vitamiinin valmistusmekanismin valokemiallinen vaihe, jossa 7-dehydrokolesterolin rengas aukeaa ultraviolettisäteilyn vaikutuksesta.
Valuma-alue
Valuma-alueiden laskumeret

47 % maailman valuma-alueista virtaa Atlantin valtamereen
Pohjois-Amerikassa Atlanttiin virtaa Isojenjärvien alue ja Saint Lawrence -joki ja Yhdysvaltain itärannikko. Amerikan sisämeret (Karibianmeri, Meksikonlahti) saavat vetensä Pohjois-Amerikan ja Väli-Amerikan joista, esimerkiksi Mississipistä. Euroopan joista osa virtaa suoraan Atlanttiin tai Välimereen, joka on yhteydessä Atlantin valtamereen. Afrikan joista Niili laskee Välimereen. Etelä-Amerikan joista Amazon, joka saa vetensä Andeilta, virtaa Atlanttiin. Arktisen alueen Pohjois-Amerikan, Grönlannin, Skandinavian ja Pohjois-Aasian vedet virtaavat Atlanttiin tai Pohjoiseen jäämereen.
13 % maailman valuma-alueista virtaa Tyyneenmereen. Venäjän Aasian puoleiset ja Kiinan joet laskevat vetensä Tyyneenmereen.
13 % Intian valtamereen. Monet suuret Intian niemimaan joet saavat alkunsa Himalajan vuoristosta, ja ne laskevat Intian valtamereen. Lähi-idän vedet virtaavat Eufrat- ja Tigrisjokien kautta Persianlahteen ja edelleen Intian valtamereen. Afrikan itäosan joet ja Punainen meri laskevat vetensä Intian valtamereen.
Antarktis on arviolta 9 % maailman valuma-alueista. Etelänapamantereen sulamisvedet virtaavat Eteläiseen valtamereen.
Sikkim

| Sikkim |
| --- | --- |
 Vaakuna
 Sikkimin sijainti Intian kartalla.
Valtio:   Intia
Intian piirikunnat:  4 piirikuntaa
Perustettu:  16. toukokuuta 1975
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Gangtok
 – Kuvernööri:  Ganga Prasad
 – Pääministeri:  Prem Singh Tamang
Edustus:  Intian parlamentti
 – Ylähuone Rajya Sabha:  1 paikkaa
 – Alahuone Lok Sabha:  1 paikkaa
Pinta-ala:  7 096 km²
Väkiluku (2011):  610 577 (31.)
 – väestötiheys:  86 as./km²
 
https://www.sikkim.gov.in/
Sikkim on Intian osavaltio maan koillisosassa Nepalin ja Bhutanin välissä Kiinan vastaisella rajalla. Osavaltion pääkaupunki on Gangtok, ja suuri osa sen pinta-alasta koostuu lumihuippuisista vuorista. Sikkimin kuningaskunta perustettiin vuonna 1642, ja kuninkaiden dynastia hallitsi maata aina vuoteen 1975 saakka. Sikkim ajautui 1800-luvulla Brittiläisen Intian alaisuuteen, mutta maa ei liittynyt Intiaan Intian itsenäistyessä vuonna 1947. Maasta tuli kuitenkin Intian protektoraatti vuonna 1950, ja vuonna 1975 se liittyi kansanäänestyksen jälkeen Intiaan uutena osavaltiona. Kiina ei ole täysin selvästi tunnustanut liitosta, ja mailla on myös rajakiista koskien pientä aluetta osavaltion pohjoisosassa. Nykyisin Sikkimin valtaväestö polveutuu enimmäkseen nepalilaisista maahanmuuttajista. Alueen alkuperäiset heimot muodostavat väestöstä noin viidenneksen. Suurimpia uskontoja ovat hindulaisuus ja buddhalaisuus. Vuonna 2011 osavaltion väkiluku oli 610 577.
Maantiede

Sikkimin osavaltion pinta-ala on 7 096 km². Osavaltio rajautuu pohjoisessa Kiinan Tiibetin autonomiseen alueeseen, idässä Bhutaniin ja lännessä Nepaliin. Etelässä Intian puolella Sikkimin naapuriosavaltio on Länsi-Bengali. Osavaltion pääkaupunki Gangtok sijaitsee Sikkimin kaakkoisosassa.
Maantieteelisesti Sikkim käsittää altaan, jota ympäröivät kolmelta eri suunnalta hyvin nopeasti kohoavat vuoret. Tistajoen laakso on vain 225 metrin korkeudella merenpinnasta mutta vain 80 kilometrin päässä laaksosta sijaitsee Intian korkein vuorenhuippu Kanchenjunga noin 8 600 metrin korkeudessa. Paikallisittain nimellä Khangchendzonga-nimellä tunnettua vuorta pidetään pyhänä. Muita yli 7 000 metrin korkeuteen kohoavia huippuja Sikkimissä ovat Tent, Kabru, ja Pauhunri. Kaikkiaan noin kaksi kolmasosaa osavaltion alueesta on lumihuippuista vuoristoa. Nepalin vastaisella rajalla sijaitsee Singalilan vuorijono ja Tiibetin vastaisella rajalla Dongkyan vuorijono. Tiibetin vastaisella rajalla on useita solia ja näin reitti kohti Tiibetin pääkaupunki Lhasaa. Tintajoen lisäksi osavaltiota halkovat sen sivujoet Rangit, Lhonak, Talung ja Lachung.
Sikkimin ilmasto vaihtelee huomattavasti korkeudesta riippuen. Matalimmilla alueilla ilmasto on lähes trooppinen, kun taas korkeammalla vallitsee ankara vuoristosää. Pääkaupunki Gangtokissa vuoden keskimääräinen alin päivittäinen lämpötila on 11,2 °C ja korkein 18,9 °C. Vuotuinen sadanta on keskimäärin 3736,8 mm. Suurin osa sateista saadaan monsuunikaudella toukokuun ja lokakuun välillä. Rankkasateet ja lumisateet saattavat aiheuttaa ajoittain suuria maa- ja lumivyöryjä.
Noin kaksi viidesosaa Sikkimin pinta-alasta on metsien peitossa. Metsien tyyppi vaihtelee korkeuden mukaan. Matalammilla alueilla on subtrooppisia metsiä, jotka muuttuvat korkeammalle mentäessä lauhkean vyöhykkeen metsään ja edelleen metsättömään vuoristotundraan korkeimmilla seuduilla. Sikkimin eläimistöön lukeutuvat esimerkiksi kauluskarhu, karhu, kultapanda, puolilammas, chiru, leopardi, intiantiikeri, idänkäki, korppi ja minivetit. Sikkimissä on useita suojeltuja alueita, kuten Kanchenjungan kansallispuisto.
Hallinto ja politiikka

Sikkimin osavaltion päämies on kuvernööri, jonka nimittää Intian presidentti. Nykyinen Sikkimin kuvernööri on Ganga Prasad. Kuvernöörin apuna toimii pääministerin johtama parlamentti. Nykyinen pääministeri on Prem Singh Tamang. Parlamentti on yksihuoneinen, ja sen jäsenet valitaan vaaleilla. Tietty osuus paikoista on varattu lepchoille, bhutioille ja kastittomille. Yhden varatuista paikoista valitsevat buddhalaiset lamat. Sikkimin korkein oikeus sijaitsee pääkaupunki Gangtokissa.
Hallinnollisesti Sikkim on jaettu neljään piirikuntaan, joita ovat itäinen, läntinen, pohjoinen ja eteläinen piirikunta. Jokaisella piirikunnalla on omat päämiehensä, jotka toimivat välikätenä piirikunnan hallinnon ja paikallisen väestön välillä. Kylillä on omat valtuustonsa (Panchayat).
Kansakunnan tasolla Sikkimistä valitaan yksi edustaja Intian parlamentin molempiin huoneisiin. Paikallisena erikoisuutena Sikkimissä ovat erittäin voimakkaat alueelliset puolueet, kuten Sikkim Democratic Front ja Sikkim Krantikari Morcha.
Talous

Maatalous on Sikkimin talouden suurin osa-alue. Ala työllistää yli puolet paikallisista. Alueella kasvatetaan esimerkiksi maissia, riisiä, vehnää, hirssiä, perunaa ja teetä. Sikkim on myös yksi maailman suurimmista kardemumman tuottajista. Maanviljelyn puolesta Sikkim julistettiin vuonna 2016 Intian ensimmäiseksi luomuviljellyksi osavaltioksi. Paikalliset kasvattavat myös esimerkiksi nautoja, puhveleita, jakkeja, sikoja, lampaita ja vuohia. Sikkimin luonnonvaroja ovat esimerkiksi kupari, lyijy, sinkki, hiili ja kalkkikivi. Osavaltion alueella sijaitsee myös joitakin suuria vesivoimaloita. Alueella on myös pienimuotoista teollisuutta.
Väestö

Sikkimin asukasluku oli Intian vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 610 577 ja vuoden 2001 vastaavan laskennan mukaan 540 851. Nykyisin alueen väestön valtaosa, tai noin kolme neljäsosaa kaikista sikkimiläisistä, polveutuu nepalilaisista. Noin viidesosa väestöstä kuuluu Intian kastilaitoksen ulkopuolisiin heimoihin, joista suurimpia ovat bhutiat, lepchat ja limbut.
Vuonna 2011 74,85 % sikkimiläisistä asui maaseudulla ja 25,15 % kaupungeissa. Suurin kaupunki ja ainoa suurempi kaupunki oli pääkaupunki Gangtok, jonka asukasluku oli 100 286. Pienempiä kaupunkeja ovat esimerkiksi Singtam, Rangpo, Jorethang, Naya Bazar, Mangan, Gyalshing ja Namchi. Miehiä alueen asukkaista oli 323 070 ja naisia 288 484. Väestöntiheys Sikkimissä oli 86 as./km² ja lukutaitoisuus 81,42 %.
Vuonna 2011 Sikkimin asukkaista 382 200 henkilöä puhui äidinkielenään nepalia. Bhutiaa puhui 41 889 henkilöä, hindiä 48 586, limbua 38 733 ja lepchaa 38 313.
Hindut muodostivat vuonna 2011 57,76 % Sikkimin väestöstä. Buddhalaisia oli 27,39 %, kristittyjä 9,91 % ja muslimeja 1,62 %. Muita kuin Intian suurimpia uskoja harjoitti 2,67 % väestöstä. Hindut ovat pääasiassa nepalilaistaustaista väestöä heimojen harjoittaessa mahajana-buddhalaisuutta ja bön-uskoa.
Kulttuuri

Sikkimiläisessä kulttuurissa on voimakkaita tiibetiläisiä vaikutteita. Vaikutteita on myös buddhalaisuutta edeltäneistä perinteisistä uskonnoista. Merkittävin paikallinen juhla on elokuulle tai syyskuulle ajoittuva Phanglhapsol, jolloin esitetään Kanchenjungalle omistettuja tansseja. Tansseja kutsutaan nimellä chaam, ja niiden esittäjät pukeutuvat lohikäärmeitä tai eläimiä esittäviin naamioihin ja värikkäisiin asusteisiin. Tanssit esittävät usein hyvän voittoa pahasta. Niiden tarkoituksena on karkottaa pahaa, päättää kuluva vuosi ja tuoda onnea seuraavalle. Thangka on paikallinen nimitys kääröille maalattaville uskonnollisille värikkäille maalauksille. Maalaukset liittyvät buddhalaisuuteen, ja ne esittävät usein Buddhan tai bodhisattvojen elämää.
Kanchenjunga.
Kultapanda Sikkimissä.
Sikkimin kuningaskunnan lippu.
Sikkimin piirikunnat.
Teeviljelmiä Sikkimissä.
Rumtekin luostari.
Paikallisia tanssijoita.
Valtatie 27

Valtatie 27 on Kalajoelta Iisalmeen johtava valtatie. Tien pituus on 203 kilometriä. Tie on kaksikaistainen ja liikennemääriinsä nähden hyvätasoinen, joskin tie kulkee muutamien taajamien läpi. Tien vilkkaimmat kohdat ovat Ylivieskan ja Iisalmen kohdilla.
Valtatien 27 ja kantatien 88 yhteistä osuutta Koljonvirralla Iisalmessa, länteen nähtynä.
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Pohjois-Pohjanmaa – Pohjois-Savo.
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: Kalajoki – Alavieska – Ylivieska – Nivala – Haapajärvi – Pyhäjärvi – Haapajärvi (uudelleen) – Pyhäjärvi (uudelleen) – Kiuruvesi – Iisalmi – Vieremä – Iisalmi (uudelleen).
Historiaa

Kalajoen ja Iisalmen välinen tie on rakennettu 1960- ja 1970-luvuilla. Vuonna 1971 se numeroitiin kantatieksi 87, jota myöhemmin jatkettiin Nurmekseen saakka. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa Kalajoen ja Iisalmen välinen osuus numeroitiin uudelleen valtatieksi 27.
Paikkoja tien varrella

Ylivieskan Savarin ostoskeskusalue. Alueella muun muassa Kärkkäisen ostoskeskus, K-Citymarket, Prisma ja erilaisia erikoisliikkeitä.
Kiuruveden tieikonikappeli
Nivalan varalaskupaikka
Valmiera

| Valmiera |
| --- | --- |
 Valmieran keskustan halki kulkeva katu Rigas Iela
 lippu:  vaakuna
 Valmiera
 Koordinaatit: 57°33′N, 25°24′E 
Valtio:  Latvia
Perustettu:  1323
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Inesis Bokis
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  18.1 km²
Väkiluku (2008):  27 569
Postinumero:  LV-420(1-3)
 
 www.valmiera.lv 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valmiera (historiallisesti saksaksi Wolmar) on 27 569 (2008) asukkaan kaupunki Latvian pohjoisosassa. Valmiera sijaitsee noin sadan kilometrin päässä maan pääkaupungista Riiasta ja 50 kilometrin päässä Viron rajasta. Kaupungin läpi virtaa Gauja-joki. Valmiera on vuodesta 2009 alkaen yksi Latvian yhdeksästä tasavallan tason kaupungista.
Historia

Valmiera on Latvian vanhimpia kaupunkeja. Paikallisen Liivinmaan ritarikunnan rakentaman linnan tarkkaa rakentamisajankohtaa ei tiedetä, mutta rakentaminen saattaa ajoittua 1200-luvulle. Valmieran kaupunki mainittiin ensimmäisen kerran aikakirjoissa vuonna 1323, jolloin sillä oli jo oma maistraatti.
Keskiajalla Valmiera oli pieni käsityö- ja kauppakaupunki. Vuonna 1365 se liittyi Hansaliittoon. Kaupungin keskeisen sijainnin vuoksi siellä pidettiin vuosina 1385–1500 yli 30 tapaamista, joissa päätettiin Hansaliiton taloudellisista asioista. Tuolloin siellä pidettiin myös useita Liivinmaan säätyvaltiopäiviä.
1400–1600-luvuilla rutto riepotteli Valmieraa useaan otteeseen. 1500–1600-luvuilla Puola, Ruotsi ja Venäjä taistelivat Valmierassa. Vuonna 1583 Liivinmaan sodassa vahingoittunut kaupunki kuului Cesisin hiippakunnalle, joka taas kuului Puolalle. Vuonna 1622 ruotsalaiset miehittivät Valmieran, ja vuonna 1702 venäläiset hyökkäsivät kaupunkiin ja tuhosivat sen.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Valmieraan perustettiin monia pieniä yrityksiä, muun muassa saha, kangasvärjäämö ja -kutomo. 1900-luvun taitteessa kaupunkiin perustettiin opetuksellisia yksiköitä, mikä edisti Valmieran asemaa Vidzemen koulutuskeskuksena. Myöhemmin kaupungista tuli myös Pohjois-Vidzemen taloudellinen, kulttuurillinen ja urheilun keskus.
Toisen maailmansodan yhteydessä Saksan ja Neuvostoliiton armeijoiden taistellessa Valmierassa noin kolmasosa kaupungin rakennuksista tuhoutui. Lähes kaikki keskustan historialliset rakennukset menetettiin. Neuvostoliiton saatua Latvian haltuunsa sodan jälkeen Valmieran tehtaita laajennettiin niin paljon, että kaupunkiin piti tuoda lisää työläisiä muualta Neuvostoliiton alueelta.
Nykypäivä

Valmiera toimii erilaisten kulttuuri- ja urheilutapahtumien paikkana. Siellä pidetään erilaisia musiikkitapahtumia ja esimerkiksi moottoripyöräilytapahtuma Gauja Cup.
Ystävyyskaupungit

Halle, Saksa
Pihkova, Venäjä
Solna, Ruotsi
Viljandi, Viro
Kuvia

Valmieran keskustaa Rigas Ielan ja Stacijas Ielan risteyksessä
Neuvostoliiton aikainen kerrostalo Rigas Iela -kadulla
Valmieran halki kulkevaa Gaujajokea
Valmieran vanha aptekki ja linnanraunioita
Aiheesta muualla

Valmieran kartta gif-muodossa[vanhentunut linkki]
| n k Latvian kunnat ja tasavallan kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit:  Daugavpils  Jelgava  Jūrmala  Liepāja  Rēzekne  Riika  Ventspils 
Kunnat:  Ādažin kunta  Aizkrauklen kunta  Alūksnen kunta  Augšdaugavan kunta  Balvin kunta  Bauskan kunta  Cēsisin kunta  Dienvidkurzemen kunta  Dobelen kunta  Gulbenen kunta  Jēkabpilsin kunta  Jelgavan kunta  Krāslavan kunta  Kuldīgan kunta  Ķekavan kunta  Limbažin kunta  Līvānin kunta  Ludzan kunta  Madonan kunta  Mārupen kunta  Ogren kunta  Olainen kunta  Preiļin kunta  Rēzeknen kunta  Ropažin kunta  Salaspilsin kunta  Saldusin kunta  Saulkrastin kunta  Siguldan kunta  Smiltenen kunta  Talsin kunta  Tukumsin kunta  Valkan kunta  Valmieran kunta  Varakļānin kunta  Ventspilsin kunta 
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe
Vallisaari

Vallisaari
Vallisaari keskellä, vasemmalla Kuninkaansaari, jonne johtaa Kukisalmen yli pengertie, ja oikeassa reunassa Suomenlinna.
| --- | --- |
Muut nimet:  Skanslandet
Sijainti:  Helsinki Uusimaa Suomi
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vallisaari (ruots. Skanslandet) on saari Helsingin edustalla, Suomenlinnan ja Santahaminan välissä. Suomen­linnasta sen erottaa Kustaan­miekan salmi. Saaren yhdistää maa­penger viereiseen Kuninkaan­saareen.
Historiaa

Saaren nimi on vaihdellut asiakirjoissa ja kartoissa useaan otteeseen: Träsköön (1640), Skantz Landhet (1696), Träskholmen (1755), Skants Landet (1766 ja 1775), Båkholmen eller Skantzlandet (1774), Skansland (1842), Alexandersön (1900), Skanslandet (1902) ja Alexanderön (1915). Nykyiset nimet Vallisaari – Skanslandet ovat olleet käytössä vuodesta 1918.
Saaren sotilaallinen historia alkoi, kun Kustaanmiekkaan tehtiin 1554 ensimmäiset suojavallit. Kun Suomenlinnaa 1700-luvulla alettiin rakentaa, myös Vallisaareen rakennettiin pieni linnake. Muutoin saari toimi linnoituksen huoltoalueena, jossa laidunnettiin karjaa ja josta haettiin polttopuita. Vuosisadan lopulla Vallisaaresta tuli luotsien tukikohta.
Krimin sodan jälkeen 1854–1855 tehtiin linnoitustöitä, ja Aleksanteri II vieraili saarella 1863 tarkastuskäynnillä. Häntä varten tehtiin graniittitie ja portaat. Luotsien asunnoiksi saaren pohjoisrannalle rakennettiin vuonna 1878 Luotsitalo.
Viaporin kapinan yhteydessä saarella käytiin 1906 tulitaistelu.
Vuodesta 1918 lähtien saari oli Suomen puolustusvoimien käytössä vuoteen 2012 saakka. Siellä toimi asevarastoja sekä toisen maailmansodan aikana myös ilmavalvontatutka "Raija".
Saarella tapahtui 9. heinäkuuta 1937 tuhoisa ammusvaraston räjähdys, jossa kuoli 12 henkeä. Vuodesta 1946 kesään 1965 saarella toimi puolustusvoimien alainen Keskussääasema.
Saaren asukasluku oli suurimmillaan 1950-luvulla, jolloin siellä asui noin 300 henkilöä, enimmäkseen valtion palveluksessa olevia siviilihenkilöitä. Siellä toimi tuolloin myös kauppa, kansakoulu, kuoro, nuorisoseura ja partio. Luotsit kuitenkin olivat poistuneet saarelta jo 1920-luvulla. Vuodesta 1996 saari ei enää ole ollut asuttu, ja merivoimien vuokrasopimus päättyi 2012. Saarelta on raivattu käytön jälkiä vuodesta 2008 lähtien.