Al-Andalus
Umaijadien kausi 756–1031 > Córdoban kultakausi 929–975

Espanjan islamilaisen vaiheen kukoistus koettiin 900-luvulla keskuksena sen pääkaupunki Córdoba. Ajanjakso kesti alle 40 vuotta mutta jätti pysyvän muiston historiaan. Vuonna 912 emiiriksi oli noussut Abd al-Rahman III (912–961). Hän vahvisti sotaväkeään tuomalla Espanjaan berbereitä ja orjasotilaita, joita käytti arabiklaanien vastapainona. Emiirin sotaretket tuottivat tulosta. Hän alisti valtaansa kapinoivan kaupungin toisensa jälkeen ja menestyi myös Pohjois-Espanjan pieniä kristittyjä valtioita vastaan. Rikkaiden perheiden pakkosiirto Córdobaan lisäsi pääkaupungin loistoa. Emiiri rakennutti laajan palatsikompleksin nimeltä Madῑnat al-Zahra seitsemän kilometrin päähän kaupungista. Córdobaan tuotiin ylellisyystarvikkeita Lähi-idästä, mutta niitä tuotettiin myös paikallisesti. Palatsialueen arkeologiset kaivaukset ovat tuoneet päivänvaloon kullasta, norsunluusta, kristallista, lasista ja keramiikasta tehtyjä esineitä. Löydetyt antiikin filosofeja ja muita hahmoja esittävät veistokset osoittavat, että 900-luvun kultakauden kalifit legitimoivat valtaansa esiintymällä tieteen ja oppineisuuden ystävinä. Palatsialueen ulkopuolella nämä teokset olisivat olleet ulama-papiston vallan takia mahdottomia pakanallisen taustansa takia.
Esiin kaivettu loisto on johtanut virheellisesti uskomaan, että samanlainen ylellisyys vallitsi myös muissa kaupungeissa ja pitempäänkin. Näin ei ollut. Brittihistorioitsija Roger Collins toteaa, että ”islamilainen kultakausi” rajoittui lähes pelkästään Córdobaan ja sielläkin korkeintaan 50 vuoden jaksoon vuosien 930 ja 980 välillä.
Todellinen kukoistuskausi alkoi vuoden 929 tienoilla, jolloin Abd ar-Rahman III julistautui kalifiksi. Se päättyi hänen poikansa ja seuraajansa al-Hakam II:n kuolemaan vuonna 976. Kalifaatin perustaminen merkitsi sitä, että hallitsija irtautui Bagdadin kalifaatin auktoriteetista ja julistautui itse Muhammedin seuraajaksi. Córdobasta rikkauksineen tuli 900-luvun kalifaatin aikana kulttuurin, oppineisuuden ja kaupankäynnin keskus, joka veti vertoja Bagdadille, Konstantinopolille ja muille suurille keskuksille.
Myytti islamilaisen Andalusian suvaitsevaisuudesta perustuu luultavasti siihen, että Abd ar-Rahman III palkkasi juutalaisia hallintovirkoihin. Tunnetuin heistä oli hallitsijan sihteeri ja lääkäri Hasdai ibn Shaprut. Vuodelta 987 peräisin oleva lääkäriluettelo osoittaa, että umaijadien hovissa kristillistaustaiset lääkärit alkoivat  harvinaistua samaan aikaan, kun juutalaiset yleistyivät. Ulama eli islamilainen papisto ei katsonut hyvällä juutalaisten suosimista, mutta kalifin lisääntynyt valta oli tehnyt hänet osittain riippumattomaksi näiden suosiosta. Syynä juutalaisten suosintaan ei ollut suvaitsevaisuus vaan laskelmointi. Samasta syystä kuin kalifit palkkasivat orjasotilaita armeijaan välttääkseen arabiklaanien taholta tulevaa uhkaa, he palkkasivat juutalaisia hallintoon välttääkseen hallintomiesten taholta tulevan kaappausvaaran.
Tiedossa ei ole, millaisia eri uskonryhmien suhteet olivat arkielämässä, eikä sitäkään, miten kalifi suhtautui pääkaupungin kristittyihin. Córdoban ulkopuolella asuneista juutalaisista tietoa löytyy vain hautakirjoituksista. Sekä juutalaisten että muslimien puhtaussäännöt kuitenkin viittaavat siihen, että esimerkiksi yhteinen ruokailu oli mahdotonta.