stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karhuhalli
Historia

Karhuhallin nimi valittiin yleisökilpailulla, ja se otettiin käyttöön Porin Päivänä syyskuussa 1992. Ajatus maapohjaisesta jalkapallohallista esitettiin Porissa jo vuonna 1955, mutta varsinaisesti hallin suunnittelu käynnistyi vasta 1980-luvun lopussa. Alun perin tarkoitus oli rakentaa vain jalkapalloilijoiden käyttöön tarkoitettu halli, mutta loppuvaiheessa suunnitelmia muutettiin ja halliin tuli myös juoksuradat. Karhuhalli rakennettiin 1990-luvun alun syvimpänä lamakautena. Kaupunginjohtaja Martti Sinisalmen mukaan rakentamispäätös tehtiin keväällä 1991 aivan viime tingassa, sillä viikkoa myöhemmin pidetyssä kaupunginvaltuuston kokouksessa sitä ei enää olisi uusien taloustietojen valossa tehty.
Karhuhallin 400 metrin pituinen juoksurata oli valmistuessaan Pohjoismaiden ensimmäinen. Alkuperäinen hiekkatekonurmi vaihdettiin kumigranulaattipinnoitteeseen vuonna 2008.lähde? Valaistus uusittiin vuonna 2017, jolloin vanhat monimetallivalaisimet vaihdettiin LED-valaistukseen. Hallin ulkokatto uusittiin vuonna 2018.
Karhuhallissa on pelattu yksi jalkapallon Veikkausliigan ottelu huhtikuussa 1996 FC Jazzin ja Jaron välillä. Ottelua oli seuraamassa 1 300 katsojaa, mikä on Karhuhallin yleisöennätys urheilutapahtumissa. Helmikuussa 1997 FC Jazz kohtasi Karhuhallissa harjoitusottelussa ruotsalaisen AIK Tukholman. FC Jazzin lisäksi hallissa ovat sarjaotteluita pelanneet FC PoPa ja NiceFutis. Karhuhalli on toiminut jalkapallon TUL Cupin lopputurnauksen isäntänä vuonna 1993. Pesäpallon naisten halli-SM on Karhuhallissa pelattu useampia kertoja.lähde? Vuonna 2016 Eero Haapala hyppäsi Karhuhallissa pituushypyn sisäratojen Suomen ennätyksen 811, joka oli myös hallikauden kansainvälinen kärkitulos.
Urheilutapahtumien lisäksi Karhuhalli toimii erilaisten messujen ja konserttien pitopaikkana. Siellä ovat esiintyneet muun muassa Eppu Normaali, Yö ja Hector. Karhuhallissa järjestetään vuosittain Porin Rakennusmessut ja myös Satakunnan Messut järjestää hallissa säännöllisesti erilaisia messutapahtumia.
Aiheesta muualla

Karhuhalli Porin kaupungin sivuilla
Ilías Venézis

| Ilías Venézis> Ηλίας Βενέζης |
| --- | --- |
 Ilías Venézis
Henkilötiedot
Syntynyt: 1904 Turkki
Kuollut: 1973 (68–69 vuotta) Ateena, Kreikka
Kansalaisuus:  Kreikka
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: kreikka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ilías (Elias) Venézis (kreik. Ηλίας Βενέζης), oikealta nimeltään Ilías Méllos (Ηλίας Μέλλος, 1904 Ayvalık, Turkki – 1973 Ateena, Kreikka) oli kreikkalainen kirjailija.
Venézis joutui 1922 perheensä kanssa muuttamaan kotiseudultaan Turkista Kreikkaan. Venézis käsittelee teoksissaan tätä tapahtumaa ja sen synnyttämää nostalgiaa. Venézis työskenteli alkuun pankissa. Hän oli vuodesta 1957 Ateenan akatemian jäsen.
Suomennetut teokset

Aiolian maa (Aiolikí gi), suom. Johannes Polva, WSOY 1960
Näkymätön ja näkyvä, suom. Reija Tanninen, Anna Wartiovaara, Helsinki: Suomen Ateenan instituutti 2000 ISBN 951-95295-9-4
Asklepionin yö
Lokit
Veneily

Jorma Ponkalan suunnittelema Aton-retkivene.
Veneily on veneen harrastuskäyttöä tyypillisesti vapaa-aikana virkistykseen, liikkumiseen tai osana toista harrastusta. Esimerkiksi kalastuksessa tai sukelluksessa veneily on tärkeä toista harrastusta tukeva osa-alue, purjehdus ja veneily taas tarkoittavat lähes samaa. Veneilyä harrastetaan purjeveneillä, soutuveneillä ja moottoriveneillä. Veneiden määrä on Suomessa arviolta 737 000 kappaletta.
Veneily on Suomessa jokamiehenoikeus.
Kirjallisuutta

Perälä, Osmo & Perälä, Rae: Pienveneet ja veneily. Helsinki. Alfamer, 2004. ISBN 952-5089-98-3
Perälä, Osmo & Perälä, Rae: Pienet perämoottorit: käyttö, huolto ja korjaukset. Helsinki. Alfamer, 2003. ISBN 952-5089-90-8 (sid.)
Streiffert, Bo (toim.): Kipparin kirja: Käteviä vedenpitäviä ohjeita vapaa-ajan veneilijöille.  ((Salta boken: Vattentäta fakta till hands för fritidsskepparen, 2010.) Suomeksi toimittaneet Topi T. Järäinen, Paul J. Lammi ja Jori Nordström. Uudistettu laitos)  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26786-7
Veneenkuljettaja. Helsinki: Suomen veneilyliitto, 2006. ISBN 952-9610-19-X.
Vesiliikenteen säädökset (toim. Linhala, Jari). Helsinki: Edita, 2007. ISBN 978-951-37-4841-8.
Nilsson, L-G: Merisää.  ((Väder och vind till sjöss, 2010.) Suomentanut Ari Jaatinen)  Helsinki:  Nemo, 2011.  ISBN 978-952-240-073-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Veneilysivu
Helsingin kaupunginkirjaston tietopaketti veneilystä[vanhentunut linkki]
Merenkulkulaitoksen Veneilyn jokamiesluokka –sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Pietari Suuren testamentti

Pietari Suuren testamentti on Ranskassa vuonna 1836 julkaistu asiakirjaväärennös, jonka väitettiin olevan Venäjän tsaari Pietari Suuren poliittinen testamentti. Sen tarkoituksena oli lietsoa Venäjän-pelkoa Länsi-Euroopassa.
Kansilehti vuonna 1812 ilmestyneestä teoksesta Des progrès de la puissance russe, joka oli ”Pietari Suuren testamentin” pohjana.
”Pietari Suuren testamentti” pyrkii osoittamaan, että Venäjän politiikka tähtäsi perimmältään läntisen Euroopan valloittamiseen tai alistamiseen. Sen on tarkoitus kuvata Pietari Suuren poliittisen ohjelman oletettua toteutumatonta osaa, jonka pohjana oli kyltymätön laajentumispyrkimys. Testamentissa kerrotaan Venäjän tavoitteiksi sotaisa laajentuminen, Euroopan hallitseminen ja levittäytyminen Lähi-itään. Se sisältää neljäntoista kohdan luettelon ohjeista Venäjän tuleville vallanpitäjille. Ohjeissa kehotetaan muun muassa ylläpitämään jatkuvaa sotatilaa, kehittämään Venäjän merivaltaa ja sekaantumaan Euroopan maiden asioihin sekä aiheuttamaan hajaannusta niiden välille ja sisälle. Tavoitteeksi on asetettu myös Persian valtakunnan kukistaminen ja eteneminen kohti Intiaa.
Vuonna 1725 kuollut Pietari Suuri ei todellisuudessa jättänyt jälkeensä mitään testamenttia. Valetestamentti julkaistiin Ranskassa vuonna 1836, mutta sen pohjana oli De la politique et des progrès de la puissance russe (”Venäjän politiikasta ja sen mahdin kasvusta”) -niminen kirja, joka oli ilmestynyt Pariisissa vuonna 1812, sopivasti juuri ennen Napoleonin Venäjän-sotaretkeä.
Nykytiedon mukaan ”Pietari suuren testamentti” on 1700-luvulla useassa vaiheessa ja useassa eri maassa syntynyt väärennös. Varsinkin Venäjän uhkaamissa Itä-Euroopan maissa monet halusivat paljastaa Pietari Suuren ja hänen seuraajiensa oletetut salaiset aikeet. Valetestamentin ensimmäinen versio laadittiin ilmeisesti 1700-luvun alkupuolen Unkarissa, toinen versio hieman myöhemmin Ukrainassa, ja lopullista versiota olivat tekemässä Ranskaan siirtyneet puolalaiset emigrantit. Puolalainen kenraali Michał Sokolnicki luovutti vuonna 1794 Ranskan direktoriohallitukselle muistion, joka sisälsi käytännössä saman tekstin kuin vuonna 1812 julkaistu kirjanen. Jälkimmäisen julkaisi ilmeisesti Napoleonin hallinnon propagandisti Charles-Louis Lesur. Testamentti osoitettiin väärennökseksi jo 1800-luvun lopussa, mutta siihen vedottiin ajoittain vielä 1900-luvullakin, kun Euroopassa haluttiin nostattaa Venäjän-vastaista mielialaa.
Jalkaväkirykmentti 33 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 33 (JR 33) (1. tammikuuta 1940 alkaen JR 6) oli Lahden sotilaspiirin 9. –11. lokakuuta 1939 Päijät-Hämeen alueella perustama rykmentti, joka liitettiin 11. divisioonaan.
Keskittäminen

Rykmentti kuormattiin 16. lokakuuta junaan ja siirrettiin Viipurin kautta Äyräpäähän, josta edelleen Pölläkkälään. YH:n ajan se oli linnoitustöissä Salmenkaitajoella, jossa suoritettiin ampuma-alojen raivaus ja tehtiin kenttälinnoitteita kuten pienehköjä korsuja ja pesäkkeitä sekä piikkilankaesteitä. Marraskuun lopussa päämaja päätti siirtää 11. divisioonaa 20 kilometriä lähemmäs valtakunnan rajaa, jolloin JR 33 joutui lähes linnoittamattomiin asemiin. Rykmentti puolusti helmikuuhun 1940 Mannerheim-linjan lohkoa, joka ulottui Punnusjärveltä Vuokselle.lähde?
Yksiköt

Esikuntakomppania (Esik.K/JR 33), Rykmentin komentajana evl Karl-Vilhelm Grünn
Kolonna (Kol./JR 33)
Kranaatinheitinkomppania (Krh.K/JR 33)
I Pataljoona
1. Komppania (1.K), Lahti
2. Komppania (2.K), Asikkala
3. Komppania (3.K), Padasjoki
1. Konekiväärikomppania (1.KKK), Hollola
II Pataljoona
4. Komppania (4.K), Orimattila
5. Komppania (5.K), Orimattila
6. Komppania (6.K), Artjärvi
2. Konekiväärikomppania (2.KKK), Orimattila
III Pataljoona
7. Komppania (7.K), Heinolan mlk
8. Komppania (8.K), Heinolan mlk
9. Komppania (9.K), Sysmä
3. Konekiväärikomppania (3.KKK), Sysmä
Komentaja(t)

everstiluutnantti Karl-Vilhelm Grünn
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Rykmentti vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
11. divisioonan ryhmitys joulukuun puolivälissä. JR 33 vastuualueena oli Vuoksen ja Punnusjärven välinen osa Mannerheim-linjaa.
Timo Veijola

Timo Kaarlo Veijola (25. huhtikuuta 1947 Oulu – 1. elokuuta 2005 Hyvinkää) oli suomalainen teologi. Hän oli Helsingin yliopiston Vanhan testamentin eksegetiikan professori 1985–2005. Veijola oli paitsi kansainvälisesti merkittävä tutkija myös arvostettu opettaja, joka valittiin vuonna 2004 teologisen tiedekunnan vuoden opettajaksi.
Ura

Veijola valmistui Helsingin yliopistosta teologian maisteriksi vuonna 1970 ja väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1975. Hänen väitöskirjansa käsitteli Vanhan testamentin ns. Deuteronomistisen historiateoksen (Deuteronomium sekä Joosuan, Tuomareiden, Samuelin ja Kuninkaiden kirjat) toimituksellisia kerrostumia. Hänen arvioitiin olevan tämän teoksen synnyn paras asiantuntija maailmassa.
Veijola kuului Raamatunkäännöskomiteaan vuosina 1983–1991.
Viimeisenä suurena työnään Veijola sai valmiiksi saksankielisen Viidennen Mooseksen kirjan kommentaarin ensimmäisen osan. Veijola tutki myös Israelin oikeushistoriaa sekä Vanhan testamentin teologiaa ja hermeneutiikkaa. Viimeisinä vuosinaan hän käsitteli julkisissa esitelmissään depressiota omakohtaisena ja teologisena ongelmana.
Teoksia

Die ewige Dynastie: David und die Entstehung seiner Dynastie nach der deuteronomistischen Darstellung. Diss. AASF B 193. Helsinki 1975. ISBN 951-41-0196-0
Das Königtum in der Beurteilung der deuteronomistischen Historiographie: Eine redaktionsgeschichtliche Untersuchung. AASF B 198. Helsinki 1977. ISBN 951-41-0299-1
Verheissung in der Krise: Studien zur Literatur und Theologie der Exilszeit anhand des 89. Psalms. AASF B 220. Helsinki 1982. ISBN 951-41-0415-3
Ihmisenä Jumalan maailmassa: Vanhan testamentin näkökulmia ihmisestä, politiikasta ja teologiasta. STKSJ 131. Helsinki. ISBN 951-9111-42-5
Riekkinen, V. – Veijola, T.: Johdatus eksegetiikkaan: Metodioppi. SESJ 37. Helsinki 1983 (2. uud. p. 1986). ISBN 951-95185-2-5
Dekalogi. Raamatullisen etiikan perusteita.  Helsinki:  Suomen eksegeettisen seuran julkaisuja 49, 1988 (2. painos 1993).  ISBN 951-9217-04-5
Vanhan Testamentin tutkimus ja teologia. STKSJ 167. Helsinki 1990. ISBN 951-9111-79-4
Ihminen, missä olet? Vanha testamentti tänään. Helsinki: Suomen pipliaseura 1990. ISBN 951-577-000-9
The Law in the Bible and in its Environment. (Toimite.) SESJ 51. Helsinki 1990. ISBN 951-9217-06-1
David: Gesammelte Studien zu den Davidüberlieferungen des Alten Testaments. SESJ 52. Helsinki 1990. ISBN 951-9217-07-X
Das Deuteronomium und seine Querbeziehungen. (Toimite.) SESJ 62. Helsinki 1996. ISBN 951-9217-17-7
Teksti, tiede ja usko: Epäajanmukaisia eksegeettisiä tutkielmia ajankohtaisista aiheista.  (Suomen eksegeettisen seuran julkaisuja 69)  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 1998.  ISBN 951-9217-24-X
10 vapauttavaa sanaa: Kymmenen käskyä lyhyesti. Helsinki: Piplia 2000. ISBN 951-577-271-0
Moses Erben: Studien zum Dekalog, zum Deuteronomismus und zum Schriftgelehrtentum. BWANT 149. Stuttgart: Kohlhammer 2000. ISBN 3-17-016698-0
Scriver, Christian: Pieni kirja masentuneelle. Suomentanut Timo Veijola. Helsinki: Kirjapaja 2001. ISBN 951-625-801-8
Das 5. Buch Mose Deuteronomium: Kapitel 1, 1 – 16, 7. ATD 8, 1. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht 2004. ISBN 3-525-51138-8
Kolkuttakaa, niin teille avataan: Päiväkirjamerkintöjä ahdistuksen ja ilon ajalta. Helsinki: Kirjapaja 2005. ISBN 951-607-229-1
Kirjallisuutta

Pakkala, Juha – Nissinen, Martti (toim.): Houses Full of All Good Things: Essays in Memory of Timo Veijola.  (Suomen Eksegeettisen Seuran julkaisuja, 95)  Helsinki:  Suomen Eksegeettinen Seura, 2008.  ISSN 0356-2786  ISBN 978-951-9217-50-5
Aiheesta muualla

Sollamo, Raija: / Veijola, Timo (1947–2005). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 24.8.2012. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Jalkaväkirykmentti 34 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 34 eli JR 34 oli Sortavalan sotilaspiirin 9.–11. lokakuuta 1939 välisenä aikana Sortavalan–Jaakkiman alueella perustama rykmentti. Rykmetti perustettiin siis jo ennen Ylimääräiset harjoitusten nimellä 14. lokakuuta 1939 aloitettua liikekannallepanoa. Rykmentti kuului 12. divisioonaan, jota komensi eversti Lauri Tiainen.
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen Laatokan Karjalaan (Loimolaan) 12. lokakuuta 1939. Se pyrittiin saamaan määrävahvuiseksi, mutta varsinkaan kaluston osalta siihen ei päästy puolustusvoimien kalustopulan johdosta.
Yksiköt

Rykmentin esikunta (E/JR 34), johon kuului komentajan lisäksi 12 henkilöä
Rykmentin esikuntakomppania (Esik.K./JR) 34(169 henkilöä)
Rykmentin kranaatinheitinkomppania (Krh.K./JR 34) (83 henkilöä)
Rykmentin kolonna eli sen huolto- ja kuljetusosasto (Ampumatarvikekolonna 59 henkilöä + Elintarvikekolonna x 2 a 48 henkilöä)
Jalkaväkipataljoonat I/JR 34, II/JR 34 ja III/JR 34; jotka siis numeroitiin roomalaisilla numeroilla (a 845 henkilöä)
Komentaja(t)

everstiluutnantti WilhelmTeittinen (Sota-Ville)
I/JR 34. Majuri Yrjö Valkama, Ilmari Salovaara ja kapteeni Arnold Majewski,
II/JR 34. Ratsumestari Carl von Haartman ja
III/JR 34. Kapteeni Niilo Pietiläinen.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Rykmentti vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Varsijousi

Varsijousi
Arbalestin virittäminen.
Varsijousi eli jalkajousi on käsijousesta kehitetty ase. Varsijousi koostuu lyhyestä, jäykästä jousesta joka on kiinnitetty poikittain laukaisukoneistolla varustettuun tukkiin. Varsijousella ammutaan lyhyitä nuolia, vasamia taikka savi- tai lyijykuulia.
Historia > Alkuperä

Varsijousen varhainen historia on huonosti tunnettu. Ensimmäinen luotettava maininta siitä on Kiinasta vuodelta 341 eaa. Ma Lingin taistelusta. Sun Tzu puhuu varsijousesta Sodankäynnin taidossaan. Ensimmäinen länsimainen maininta löytyy nelisenkymmentä vuotta myöhemmin hellenistisestä maailmasta, jossa varsijousta kutsuttiin nimellä gastraphetes (vatsajousi). Roomalaiset tunsivat varsijousen nimellä arcuballista, ja sitä käyttivät roomalaiset jousimiehet. Aseesta oli kaksi versiota: kevyempi yhden miehen ja raskaampi kahden miehen ase, joka yleensä tuettiin puujalan varaan. Meritaisteluissa aseella ammuttiin tulinuolia tai yritettiin osua vihollisalusten soutajiin ja peräsinmiehiin. Kiinassa varsijousi (nu 弩) syrjäytti käsijouset jo 200-luvulla eaa. Mielenkiintoisimpia kiinalaisia keksintöjä on chu-ko-nu, sarjatulivarsijousi, joka kykenee ampumaan kevyitä vasamia nopeana mutta epätarkkana sarjatulena.
Historia > Varsijousi keskiajan Euroopassa

Rooman valtakunnan hajotessa ase painui lännessä unohduksiin, mutta säilyi Itä-Roomassa nimellä solenarion. Varsijousi yleistyi varsinaisesti karolingisen renessanssin myötä varhaiskeskiajalla 800-luvulta alkaen, varsinkin 1100- ja 1200-luvuilla, kun jalkamiehet tarvitsivat puolustuskeinon haarniskoituja ratsumiehiä vastaan. Ase oli niin tehokas, että paavi kielsi sen käytön ensin 1097 ja myöhemmin 1139 käytettäessä kristittyjä vastaan.
Varsijousi oli ristiretkeläisten ”salainen ase”, ja se tuli Lähi-idässä tunnetuksi nimellä qaws Ferengi, ”frankkilainen jousi”. Ristiretkeläiset käyttivät sitä menestyksellisesti arabien ja turkmeenien ratsumiehiä vastaan - varsijousijalkamiehet kykenivät ampumaan tehokkaammin kuin ratsujousimiehet - ja varsijousilla oli ratkaiseva merkitys Arsufin voitossa 1191 sekä Pyhän Maan takaisinvaltaamisessa. Frankkien varsijousimiehet olivat arabimaailmassa hyvin haluttuja palkkasotureita, varsinkin arabien taistellessa mongoleja vastaan 1200-luvulla. Varsijousta käytettiin usein myös ratsailla, varsinkin Saksassa ja Skandinaviassa. Länsimaissa varsijousi vanheni sota-aseena tuliaseiden kehittyessä 1500-luvun puolessavälissä, mutta vielä kolmikymmenvuotisessa sodassa 1600-luvun alkupuolella olivat sekä pitkäjousi että varsijousi satunnaisessa käytössä.
Historia > Varsijousi sota-aseena

Varsijousen käyttö oli käsijousta helpompi omaksua ja sen tehokkuus oli valtava. Keskiajan raskaimmat kenttätaisteluissa käytetyt varsijouset heittivät nuolen yli 400 metrin päähän ja läpäisivät haarniskan 200 metrin etäisyydeltä. Vetovastus niissä oli jopa 1 500 newtonia.  Aseen haittana oli sen hidas virittäminen, joka tapahtui taljakoneiston ja kampilaitteen avulla. Jalkajousi viritettiin laittamalla aseen kärjessä oleva jalustin jalkaterän ympäri. Jousen jänne kiinnitettiin ampujan vyöllä olevaan koukkuun ja suoristaessaan selkänsä ampuja viritti aseen. Arbalesti oli kaikkein raskain varsijousimalli, jota käytettiin hitautensa ja suuren kokonsa vuoksi tuelta eniten piirityksissä.
Historia > Varsijousen rakenne

Varsijousen kaari tehtiin aluksi yhdestä puusta, mutta 1100-luvulta lähtien laminoimalla vatsa sarvenkappaleista, ydin marjakuusesta tai tammesta ja selkä jänteistä sekä raakanahasta; laminoinnissa liimana käytettiin nahka- tai kalaliimaa. Usein kaari päällystettiin pergamentilla tai paperilla. Jänteenä käytettiin paksua pellava- tai hamppupunosta. 1400-luvulta lähtien teräskaaret alkoivat yleistyä, ja ne syrjäyttivät vähitellen muut materiaalit sotavarsijousten kaarissa.
Historia > Varsijousi Suomessa

Varsijousi tuli Suomeen 1200- tai viimeistään 1300-luvulla. Se oli yleisessä käytössä sota-aseena 1600-luvulle saakka. Talonpoikaisena metsästysaseena sitä käytettiin vielä 1700-luvulla ja sillä ammuttiin oravia aina 1800-luvulle saakka.
Mielenkiintoisimpia varsijousen ampumatapoja on perinteinen suomalainen ”epäsuoran tulen” tyyli. Siinä varsijousen tukki asetetaan olkapään sijaan kainaloon, ja asetta pidetään vinossa kulmassa niin, että vasaman kärki on silmän korkeudella. Tähtäyslinjan muodostaa tällöin maali, vasaman kärki sekä jalustimessa oleva merkki. Vaikka ulkomaalaiset ovatkin oudoksuneet tätä tapaa pitäen sitä epätarkkana, sillä saavutetaan hyvä tarkkuus ahkeralla harjoittelulla. Ammunta on samankaltaista vaistoammuntaa kuin perinteisellä käsijousella. Koska asetta pidetään kulmassa vaakatasoon nähden, tällä tyylillä saadaan jonkin verran pitempi kantama kuin suorasuuntauksella.
Nykyaikainen varsijousi

Varsijousi sai uutta suosiota 1950-luvulla käyttöön otettujen synteettisten materiaalien ansiosta. Varsijousella metsästäminen ja kalastaminen on suosittua muun muassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Näissä maissa jousen omistaminen ei edellytä aseenkantolupaa. Myöskään Suomessa jouset eivät vaadi hankinta- ja hallussapitolupaa, mutta varsijousen käyttö on  kielletty kaikessa metsästyksessä metsästysasetuksella.
Kaupallisten varsijousien kaaret tehdään nykypäivänä lasi- tai hiilikuidusta taikka joskus teräksestä. Myös puisella kaarella olevia varsijousia on mahdollista saada, mutta ne tehdään yleensä tilaustyönä. Myös taljavarsijousia on saatavilla.
Nykyaikaiset varsijouset soveltuvat sekä metsästykseen että urheiluun. Nopeimmillaan sarjavalmisteisten varsijousien lähtönopeudet ovat yli 100 metriä sekunnissa.
Varsijousi kirjallisuudessa

Sveitsin kansallissankari Wilhelm Tell lienee kuuluisin varsijousen käyttäjä.
Kalevalassa Joukahainen ampuu Väinämöistä väijyksistä varsijousella.
Desmond Bagleyn romaanissa Andien vangit  romumetalleista rakennetut kaksi arbalestia ovat olennaisessa osassa torjuttaessa kommunistisotilaiden hyökkäykset pakkolaskun tehneitä päähenkilöitä vastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Varsijousi Wikimedia Commonsissa
Nykyaikainen varsijousi ampumaradalla.
Jalkaväkirykmentti 36 (talvisota)

Jalkaväkirykmentti 36 eli JR 36 oli Joensuun sotilaspiirin 9.-11. lokakuuta 1939 välisenä aikana Joensuussa perustama rykmentti eli sen perustaminen tapahtui siis jo ennen YH:n nimellä käskettyä yleistä liikekannallepanoa 14. lokakuuta 1939. Rykmentti kuului 12. divisioonaan, jonka komentajana oli eversti Lauri Taavetti Tiainen.
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin 13.-14. lokakuuta 1939 välisenä aikana Laatokan Karjalaan Leppäsillan alueelle. Se pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaisesti, mutta puolustusvoimien kalustopulan vuoksi niihin ei varsinkaan kaluston osalta päästy.
Yksiköt

Rykmentin esikunta (E/JR 36), johon kuului komentajan lisäksi 12 henkilöä
Rykmentin esikuntakomppania (Esik.K./JR 36) (169 henkilöä)
Rykmentin kranaatinheitinkomppania (Krh.K./JR 36) (83 henkilöä)
Rykmentin kolonna  eli huolto- ja kuljetusosasto (Ampumatarvikekolonna 59 henkilöä + Elintarvikekolonna x 2 a 48 henkilöä)
Jalkaväkipataljoonat I/36, II/36 ja III/36; jotka siis numeroitiin roomalaisilla numeroilla (á 845 henkilöä)
Komentaja(t)

eversti Aarne Sainio
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Rykmentti vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämän jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.