stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oboe
Rakenne

Oboessa, niin kuin muissa kaksoisruokolehdykkäsoittimissa, ääni syntyy puhallettaessa kahdesta vastakkain sidotusta ruokolehdykästä muodostuvaan suukappaleeseen, ”rööriin”. Ruokolehdykkään käytettävä materiaali saadaan Arundo donax- eli jättiruoko-nimisestä kasvista, jota kasvaa mm. Välimeren alueella. Soittajat valmistavat ja vuolevat suukappaleensa useimmiten itse. Oboen äänen laatuun vaikuttaa todella paljon se, miten soittaja suukappaleensa vuolee. Suukappaleen käyttöikä vaihtelee muutamasta päivästä muutamaan viikkoon.
Oboen soiva putki, johon lehdykkä liitetään, on kartion muotoinen samoin kuin fagotissa. Putki on vähän yli puolen metrin mittainen ja läpimitaltaan muutamasta millimetristä muutamaan senttiin. Oboe valmistetaan useimmiten tiiviistä ja mustasta afrikkalaisesta grenadilla-puusta. Aloittelijat suosivat myös halpoja ja aloittelijakäyttöön hyvin riittäviä muovisoittimia. Oboen valmistaminen on pitkä ja hankala prosessi, josta suurin osa tehdään edelleen käsityönä. Solistitason oboen valmistamiseen kuluukin kuukauden verran työtunteja.
Historia

Oboensukuisia kaksoisruokolehdykkäsoittimia on käytetty hyvinkin varhaisista ajoista saakka etenkin itämaisessa kansanmusiikissa. Keskiajalla nämä soittimet, skalmeijat saapuivat myös eurooppalaisiin hoveihin, missä niitä käytettiin etenkin ulkoilmamusiikissa. Sisätiloihin paremmin sopiva samantapainen soitin kehitettiin 1600-luvulla, mistä oboe sai alkunsa.
Barokin aikakaudella, 1600-1700-luvulla oboe oli saanut jo perusmuotonsa. Oboessa ei kuitenkaan ollut varsinaista läppäkoneistoa, vaan siinä oli samantapaiset sormireiät kuin nokkahuilussa. Muutamissa sävelasteikon äänissä, joihin sormet eivät ulottuneet, käytettiin yksinkertaisia läppiä. Joidenkin sävelien soittaminen oli käytännöllisesti katsoen mahdotonta. 
Näitä soittimia kutsutaan barokkioboeksi.
Barokkioboen huono puoli oli kuitenkin se, että ne olivat epäkäytännöllisiä ja soivat hyvin vain tietyissä sävellajeissa. Kun haluttiin enemmän kromatiikkaa ja yleisluontoisempaa viritystä, alkoivat nykyajan soittimet kehittyä. Wieniläis-klassisella kaudella oboeen kehitettiin mm. oktaaviläppä. Pikkuhiljaa läppiä tuli lisää, ja voidaan sanoa, että 1800-luvun lopulla syntyivät nykyiset oboet, joissa on tasainen viritys ja monimutkainen läppäkoneisto.
Sukulaissoittimia

Oboen sukulaissoittimia ovat muun muassa kvinttiä alemmaksi viritetyt oboe da caccia ja englannintorvi, pientä terssiä oboeta alemmas viritetty oboe d’amore sekä heckelfoni ja baritonioboe, jotka soivat oktaavia alempaa kuin moderni oboe. Viimeisimmät kaksi ovat erittäin harvinaisia ja niitä tiedetään Suomessa olevan vain yksi kappale kumpaakin.
Oboelle sävellettyä musiikkia

Oboeta kuulee paljon esimerkiksi barokkiajan vokaalimusiikissa käytettynä soolosoittimena, ja myös monissa tunnetuissa orkesteriteoksessa on oboella näkyvä rooli. Seuraavassa on listattu varta vasten oboelle tehtyä musiikkia:
Tomaso Albinoni: Oboekonsertot
Johann Sebastian Bach: Konsertto viululle ja oboelle c-mollissa, BWW 1060
Johann Sebastian Bach: Brandenburgilaiset konsertot 1 and 2
Ludwig van Beethoven: Trio C-duurissa kahdelle oboelle ja englannintorvelle, opus 87
Paul Hindemith: Oboesonaatti
Georg Friedrich Händel: Oboekonserttoja, Oboesonaatteja, Saban kuningattaren saapuminen (oratoriosta Salomo)
Alessandro Marcello: Oboeboekonsertto d-mollissa
Wolfgang Amadeus Mozart: Oboekonsertto C-duurissa
Francis Poulenc: Oboesonaatti
Gioacchino Rossini: La Scala di Seta, alkusoitto
Robert Schumann: Kolme romanssia oboelle ja pianolle, opus 94
Richard Strauss: Oboekonsertto D-duuri
Georg Philipp Telemann: Oboesonaatteja
Antonio Vivaldi: Oboekonsertot
Ralph Vaughan Williams: Oboekonsertto
Antonio Pasculli: Oboekonsertot Oboelle ja pianolle/orkesterille
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Oboe- ja fagottiseura
The all oboe page (Arkistoitu – Internet Archive)
Oboe links page
Kai Pahlman -turnaus

| Kaj Pahlman -turnaus |
| --- | --- |

Laji:  jalkapallo
Maa(t):   Suomi
Perustettu:  1993
Joukkueita:  16
Hallitseva mestari:  TPS
Kai Pahlman -turnaus on Suomen Palloliiton järjestämä valtakunnallinen poikien jalkapallon C-junioreiden seurajoukkueturnaus, joka on nimetty jalkapalloilija Kai Pahlmanin mukaan. Se pelataan vuosittain eri paikkakunnalla ja turnaukseen osallistuu nykyään 16 alueellisista karsinnoista selvinnyttä joukkuetta. Kai Pahlman -turnaus perustettiin vuonna 1993 Jalkapallon C-poikien SM-sarjan korvaajaksi ja sitä voidaan pitää myös C-poikien epävirallisena SM-kilpailuna.
Voittajat

| Vuosi | Turnauspaikka | Voittaja | Paras pelaaja | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 | Mikkeli | HJK |  |  |
| 1994 | Lahti | MuSa |  |  |
| 1995 |  | TPS |  |  |
| 1996 |  | HJK / Ilves |  |  |
| 1997 | / Kemi | Ponnistus / JJK |  |  |
| 1998 |  | HJK / FC Honka |  |  |
| 1999 | Pori / Kokkola | HJK / VPS |  |  |
| 2000 |  | PalloReipas / FC Jazz |  |  |
| 2001 |  | HJK |  |  |
| 2002 | Turku | HJK |  |  |
| 2003 |  | FC Reipas |  |  |
| 2004 | Kokkola | FC Honka |  |  |
| 2005 | Kokkola | HJK |  |  |
| 2006 | Salo | HJK |  |  |
| 2007 | Helsinki | FC Honka |  |  |
| 2008 | Joensuu | OLS | Joni Mäkelä, OLS |  |
| 2009 | Porvoo | HJK | Nnemeka Anyamele, HJK |  |
| 2010 | Tampere | FC Honka | Simon Skrabb, Jaro |  |
| 2011 | Pori | KaaPo | Niklas Blomqvist, KaaPo |  |
| 2012 | Mikkeli | KäPa | Matias Lindfors, KäPa |  |
| 2013 | Oulu | HJK | Lucas Lingman, HJK |  |
| 2014 | Turku | TPV | Abukar Mohamed, TPV |  |
| 2015 | Seinäjoki | KäPa | Akseli Ollila, KäPa |  |
| 2016 | Lahti | KäPa | Anssi Suhonen, KäPa |  |
| 2017 | Iisalmi | KuPS | Eetu Rissanen, KuPS |  |
| 2018 | Tornio | TPS | Nikolas Talo, TPS |  |
| 2019 | Mikkeli | HJK | Jimi Tauriainen, HJK |  |
| 2021 | Tampere | HJK | David Ezeh, HJK |  |
| 2022 | Oulu | HJK |  |  |
| 2023 | Turku | OLS |  |  |
Aiheesta muualla

Kai Pahlman -turnaus Suomen Palloliiton sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuoden 2014 turnauksen kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Anemodoúri

| Anemodoúri Ανεμοδούρι |
| --- | --- |
 Anemodoúri
 Koordinaatit: 37°21′37″N, 22°13′6″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Arkadia
Kunta:  Megalópoli
Kunnallisyksikkö:  Falaisía
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  4004030401
Korkeus:  700 m
Väkiluku (2011):  68
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Anemodoúri (kreik. Ανεμοδούρι) on Kreikan kylä, joka kuuluu hallinnollisesti Megalópolin kuntaan, Arkadian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kylän väkiluku on 68 (vuonna 2011).
Anemodoúrin kylä sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan keskiosissa linnuntietä noin kahdeksan kilometriä kaakkoon Megalópolin kaupungista. Se on rakennettu noin 700 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Anemodoúri muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Ανεμοδουρίου, Topikí Koinótita Anemodouríou).
Antiikin aikana kylän paikalla sijaitsi Oresthasionin kaupunki. Sen akropolis eli yläkaupunki ja linnavuori sijoitetaan kylän läheiselle kukkulalle, jonka nykyinen nimi on Gkroumouroú (Γκρουμουρού). Kylän lähellä on myös osmaniajalla 1400–1700-luvulla rakennetun tornin rauniot. Nykyinen kylä kuului aiemmin Falaisían kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Megalópolin kunnan Falaisían kunnallisyksikköön.
Andreapol

| Andreapol Андреаполь |
| --- | --- |
 vaakuna
 Tverin alueen sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Andreapol
 Koordinaatit: 56.6467°N, 32.2706°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tverin alue
Piiri:  Andreapol
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  13 km²
Väkiluku (2015):  7 397
 – Väestötiheys:  662 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.andreapol.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Andreapol (ven. Андреа́поль) on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Valdain ylängön reunalla Väinäjoen yläjuoksulla. Kaupunki on Andreapolin piirin keskus. Sen kautta kulkee Bologojen ja Velikije Lukin välinen rautatie (Andeapolin aseman sijainti 56°38′46.6″N, 32°15′49.6″E). Kaupungin itäpuolella sijaitseva sotilaslentokenttä erottuu selvästi satelliittikuvasta. Asukkaita on 8 600 henkeä (vuonna 2009).
Andreapolissa sijaitsee Jaroslavin alueelta Velikije Lukin suuntaan ja edelleen Valko-Venäjän Navapolatskiin johtavan öljynsiirtoputken pumppuasema. Tätä pumppuasemaa on tarkoitus uudistaa tukemaan Venäjän rakenteilla olevaa toista Itämeren öljyputkea (BPS-2).
Aiheesta muualla

Andreapolin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Aney

| Aney |
| --- | --- |
 Aney
 Koordinaatit: 19°22′7″N, 12°53′58″E 
Valtio:  Niger
Alue:  Agadez
Departementti:  Bilma
Kunta:  Dirkou
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2001):  1 100
Aikavyöhyke:  UTC+1
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aney (myös Anney) on kylä Kawarin keidasalueella Nigerissä 89 kilometriä Bilmasta pohjoiseen. Hallinnollisesti se kuuluu Dirkoun kuntaan. Vuonna 2001 kylässä oli 1 100 asukasta.
Aneyn asukkaat ovat tubujen ja kanurien sekakansaa, josta käytetään nimitystä guézébida. He kasvattavat taateleita ja harjoittavat puutarhaviljelyä. Kylässä on vanhan linnoituksen rauniot. Se on Kawarin sulttaanin perinteinen asuinpaikka.
Tartto

| Tartto (Tartu) |
| --- | --- |
 Annelinn Tarton keskustasta katsottuna.
 lippu:  vaakuna
 Tartto
 Koordinaatit: 58°23′N, 026°43′E 
Valtio:   Viro
Maakunta:  Tartumaa
Kunta:  Tarton kaupunki
Perustettu:  1030 (1. maininta)
Kaupunkioikeudet:  ennen vuotta 1262
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  epäitsenäinen kaupunki
 – Kaupunginjohtaja:  Urmas Klaas
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  38,97 km²
 – Maa:  37,9 km²
 – Josta vettä:  1,3 km² (3,39 %)
Korkeus:  57,2 m
Väkiluku (1.1.2016):  93 687
 – Väestötiheys:  2 537 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 Muut nimitykset: Tarbatu (alkup. nimi), Dorpat (saks.), Dorpt, Derpt (Дерпть), Jurjev (Юрьев) (ven.), Tarto (Etelä-Viron murteella) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nelikopterilla ilmasta kuvattu video Toomemäellä Tartussa
Näkymä vanhan Tarton keskustaan.
Tartto  (vir. Tartu) on Viron toiseksi suurin kaupunki, jossa asui 1. tammikuuta 2023 97 435 asukasta. Emajoen varrella sijaitseva Tartto on Etelä-Viron ja Tartumaan maakunnan keskus.
Tarttoa pidetään Viron kulttuurin ja sivistyksen pääkaupunkina, henkisenä pääkaupunkina. Kaupungissa on vuonna 1632 perustettu maan vanhin ja suurin yliopisto, vanhin vironkielinen teatteri Vanemuine, Viron opetus- ja tiedeministeriö, korkein oikeus ja Viron kansallismuseo (Eesti Rahva Muuseum).
Hallinnollisesti Tartto on epäitsenäinen kaupunki (linn, asustusüksus), laajemman Tarton kaupungin (linn, haldusüksus) osa.
Maantiede ja kaupunginosat

Tartto sijaitsee Emajoen keskijuoksulla Võrtsjärven ja Peipsijärven välillä. Emajoen laakso halkaisee kaupungin luoteesta kaakkoon 800–2 000 metriä leveänä. Laakeaa laaksoa ympäröivät aaltoilevat moreenitasanteet. Tarton keskusalueella sijaitsee tasalakinen Toomemägi, jota ympäröivät pienemmät notkelmat.
Kaupungin pinta-alasta 38,97 km² on veronalaista maata eli 58 prosenttia. Tonttimaata on 11,0 km², soista vesijättö- ja joutomaata 4,7 km², maatalousmaata 4,3 km², katuja 6,2 km² ja rautateitä 5,3 km², puistoja ja viheralueita 3,8 km² sekä teollisuusalueita 5,9 km².
Tartto jakautuu 17 kaupunginosaan (linnaosa) ja 31 alueeseen (asum), joiden asukasluku ja pinta-ala vaihtelevat suuresti. Runsasväkisimmät kaupunginosat ovat itäinen lähiökaupunginosa Annelinn (27 000 asukasta), puutalokaupunki Karlova (9 000 as.) sekä omakoti- ja viheralue Tammelinn (8 000 as.). Väestömäärältään pienimpiä ovat Maarjamõisa (400 as.) ja läntisimpänä sijaitseva Ränilinn, maaseutumainen Ihaste keskustan kaakkoispuolella ja puutaloalue Supilinn (1 800 as.). Pinta-alaltaan suurimmat kaupunginosat ovat Annelinn (540 ha), Ihaste (424 ha) ja eteläinen Ropkan teollisuusalue (354 ha). Alueeltaan pienimpiä kaupunginosia ovat Supilinn (48 ha), Vaksali (76 ha) ja Variku (77 ha).
Historiaa

Tartto on Viron vanhin ja Pohjois-Euroopan vanhimpia kaupunkeja. Ensimmäinen kirjallinen maininta siitä on vuodelta 1030.
Historiaa > Venäläisten, saksalaisten, puolalaisten ja ruotsalaisten kiistakapula

Arkeologiset tutkimukset osoittavat, että Tarton kohdalla Toomemäen laella on ollut virolaisten muinaislinna jo 400-luvulla. Vuonna 1030 Kiovan ruhtinas Jaroslav I Viisas valloitti Tarbatun ja rakensi paikalle linnoituksen, josta on käytetty nimeä Jurjevin linnoitus. Tarton kautta kulkivat kauppatiet Suomenlahdelta länteen liiviläisten maille sekä itään Pihkovan ja Novgorodin valtakuntiin. Virolaiset valtasivat Tarton takaisin vuonna 1061..
Saksalaiset ristiritarit valloittivat Liivinmaan ja Vironmaan useita kertoja. Vuonna 1224 Tartto päätyi saksalaisten käsiin. Saksalaiskaudella kaupunki oli piispan valtapiirissä. Piispanlinna mainitaan kirjallisissa lähteissä 1234. Venäläiset hyökkäsivät Tarttoon vuonna 1262, ja aiemmin on oletettu että kaupunginmuurin rakentaminen alkoi pian sen jälkeen. Kuitenkin uudemmat tutkimukset ajoittavat muurin rakentamisen 1300-luvun alkupuolelle, jolloin kaupungin suunnitelma oli valmis. Muurin rakentamisen aloituksesta ei ole kirjallisia mainintoja.
Tuolloin kaupungista käytettiin nimeä Tarbatu. Vanhat linnoitusrakennelmat jäivät saksalaisten piispanlinnoituksen muurien alle. Toomemäen pohjoisosaan alettiin rakentaa Baltian suurinta kirkkoa, Pyhän Dionysiuksen tuomiokirkkoa, joka jäi pois käytöstä uskonpuhdistuksen levittyä alueelle vuonna 1525.
1200-luvun lopusta lähtien Tartto kuului Hansaliittoon saksalaisella nimellä Dorpat. Kun Pihkova ja Novgorod joutuivat Moskovan valtapiiriin, Tarton merkitys kauppakaupunkina väheni.
Liivinmaan sodassa 1500-luvun jälkipuolella venäläiset valloittivat Tarton. Sen jälkeen kaupungissa valta vaihtui tiuhaan tahtiin, kun venäläisten jälkeen tulivat puolalaiset, sitten ruotsalaiset, kunnes taas puolalaiset. Venäläisvalta kesti pisimpään, eli vuodet 1558–1582, mutta Venäjän–Puolan rauhansopimuksessa vuonna 1583 Tartto jäi Puolalle. Jesuiitat perustivat Tarttoon vuonna 1583 Viron ensimmäisen korkeakoulun, kymnaasin. Kaupunkiin saapuneet jesuiitat alkoivat käännyttää katolisuuteen takaisin virolaisia, jotka eivät olleet ehtineet omaksua uudistettua, luterilaista uskoa. Käännytysyritykset eivät vaikuttaneet saksalaisiin, jotka pysyivät luterilaisina.
Kaupunki joutui jälleen Ruotsin valtaan vuonna 1625, ja jesuiittojen käännytystyö päättyi. Vuonna 1630 ruotsalaiset perustivat kaupunkiin kymnaasin ja vuonna 1631 kirjapainon. Seuraavana vuonna perustettiin Tarton yliopisto, Academia Dorpatensis, josta kaupunki erityisesti tunnetaan. Kansalta alettiin edellyttää lukutaitoa, ja siksi tarvittiin opettajia. Tarttoon perustettiin koko Ruotsin valtakunnan ensimmäinen kyläkoulunopettajien seminaari, niin sanottu Forseliuksen seminaari.
Historiaa > Tsaarin aika ja kansallinen herääminen

Suuressa Pohjan sodassa venäläiset valtasivat jälleen Tarton. Ruotsalaiset siirsivät yliopiston sodalta turvaan Pärnuun, ennen kuin sen toiminta lakkasi kokonaan. Ruotsalaisten paluuta pelätessään venäläiset karkottivat vuonna 1708 kaupungin lähes kaikki saksalaiset asukkaat Venäjälle ja hävittivät kaupungin talot ja puolustusrakennelmat.
Kaupunki toipui sodasta hitaasti, ja 1700-luvun kuluessa kaupunkia tuhosivat myös tulipalot vuosina 1755, 1763 ja pahimmin 1775, jolloin kaupungista tuhoutui kaksi kolmasosaa. Sen jälkeen, keisarinna Katariina Suuren hallintokaudella, Tartto rakennettiin lopullisesti uudelleen. Keisarinna lahjoitti kaupungille myös Kivisillan, joka oli ensimmäinen pysyvä silta joen yli ja koko Baltian ensimmäinen kivisilta.
Vuodesta 1782 lähtien Tartto ei ole ollut enää linnoituskaupunki. Tuolloin Toomemäki siirtyi kaupungin hallintaan. Asukkaita kaupungissa oli 1800-luvun alussa 3 500. Yliopisto avattiin uudelleen vuonna 1802. Sen ansiosta kaupungin elämä vilkastui, ja se alkoi kasvaa nopeaan tahtiin, niin että ensimmäisen virallisen väestönlaskennan mukaan vuonna 1881 asukkaita oli 30 000 ja vuonna 1897 jo 42 000. Vuonna 1876 Tartto sai rautatien, joka yhdisti sen Tallinnaan ja sitä kautta Pietariin. Myöhemmin rautatieyhteyttä jatkettiin Valgaan ja Riikaan.
Tartto oli yliopiston ansiosta koko Vironmaan ja Liivinmaan henkinen keskus. Siitä tuli myös Viron kansallisen heräämisen keskipiste 1800-luvun loppupuolella. Kaupungissa alkoi ilmestyä Eesti Postimees -sanomalehti ja siellä perustettiin 1865 Vanemuine-yhdistys. Tartossa perustettiin myös Eesti Kirjameeste Selts (Viron kirjailijoiden seura) ja Õpetatud Eesti Selts (Viron sivistysseura). Tartossa aloitti toimintansa myös ensimmäinen vironkielinen oppikoulu, Miina Härman koulu vuonna 1906.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen tilanne Virossa oli pitkään epäselvä. 24. helmikuuta 1918 Viro julistettiin itsenäiseksi, mutta käytännössä saksalaiset miehittävät maan ja etenivät etelästä kohti Tallinnaa, jolloin Tarttokin joutui saksalaisten ankaran miehityksen alle. Vallankumous Saksassa pakotti saksalaiset miehitysjoukot lähtemään, ja seuraavaksi kaupunki joutui Viron työkansan kommuunin joukkojen hirmuhallinnon alle 22. joulukuuta 1918.lähde? Viron joukot vapauttivat kaupungin lopulta 14. tammikuuta 1919 Julius Kuperjanovin johdolla.
Kaupungin nimi oli vuosina 1893–1919 jälleen Jurjev (ven. Юрьев). Tämän nimisenä Liivinmaan kuvernementin kihlakuntakaupunkina se on esimerkiksi vuoden 1897 väestönlaskennassa.
Historiaa > Itsenäisen Viron sivistyspääkaupunki

Tartossa solmittiin rauhansopimukset Neuvosto-Venäjän ja Viron välillä 2. helmikuuta 1920 ja Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä 14. lokakuuta 1920. Itsenäisessä Virossa Tarton asema sivistyspääkaupunkina säilyi ja jopa vahvistui. Kaupungissa toimi kansallinen yliopisto, musiikkikorkeakoulu, taideyhdistys Pallas ja sen perustama taidekoulu Pallas.
Historiaa > Toinen maailmansota

Viro liitettiin Neuvostoliittoon 6. elokuuta 1940, ja sen jälkeen aloitettiin suuria sosialistisia muutoksia. Kaupungin budjetti kasvoi peräti kolminkertaiseksi, kun terveydenhuoltoa ja sivistystointa tehostettiin. Yritykset ja kiinteistöt kansallistettiin, ja monia omistajia vainottiin. Ensimmäiset suurkarkotukset olivat virolaisille suuri järkytys: 14. kesäkuuta 1941 alkoivat virolaisten kuljetukset karjavaunuissa Siperiaan, ja Tartosta vietiin lähes tuhat henkeä.
Kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941, alkoivat Tartossa pakkoevakuoinnit ja summittaiset vangitsemiset. Taistelu Tartosta alkoi 10. heinäkuuta ja kesti kaksi viikkoa. Taistelu käytiin aluksi pääasiassa virolaisten sissien eli metsäveljien ja Neuvostoliiton armeijan välillä saksalaisten pysäytettyä hyökkäyksensä etelämmäksi. Tarttoon saapui vain kaksi kuorma-autollista saksalaisia sotilaita, mutta puna-armeija vetäytyi keskustasta Emajoen toiselle puolelle, koska luuli Saksan aloittaneen suuremman hyökkäyksen. Neuvostojoukot pitivät puoliaan Emajoen toisella puolella tuhottuaan joen yli vievät sillat, muun muassa historiallisen Kivisillan. Saksan armeija jatkoi hyökkäystään ja valtasi Tarton 25. heinäkuuta.
Vaikka saksalaiset otettiin aluksi vastaan vapauttajina, pian huomattiin, että hirmuhallinto oli vain vaihtunut toiseen. Saksalaiset tuhosivat niin vasemmistoaktivistit, juutalaiset kuin romanitkin. Saksalaiset perustivat kaupungin laidalle keskitysleirin. Teloitukset suoritettiin kaupungin etelälaidalla, eikä panssarikaivantoihin haudattujen ruumiiden määrää tiedetä nykyisinkään.
Puna-armeija alkoi lähestyä Viroa murrettuaan Leningradin saartorenkaan. Elokuussa 1944 puna-armeijan joukot saapuivat Tarttoon etelästä Peipsijärven eteläpuolelta. Tällä kertaa taistelu kaupungista oli ankarampi kuin 1941. Saksalaiset polttivat kaupunkia vetäytyessään. Keskikaupunki jäi puna-armeijan haltuun 25. elokuuta. Saksalaiset onnistuttiin ajamaan Emajoen takaa vasta 17. syyskuuta. Taisteluissa ja tykistön tulituksessa kaupungista raunioitui kaksi kolmasosaa, muun muassa kaikki sillat, Armas Lindgrenin suunnittelema Vanemuine-teatteri. Myös Raadin kartano, jossa toimi Viron kansallismuseo, tuhoutui. Yliopisto ja raatihuone sen sijaan säästyivät.
Sodan jälkeen kaupunkilaiset velvoitettiin mittaviin raivaus-, purku- ja rakennustöihin. Vaativimmat rakennustyöt jäivät saksalaisten sotavankien vastuulle. Kaupungin keskustassa olevat puistot ja viheralueet ovat peräisin sodanjälkeiseltä ajalta, sillä kaupunginarkkitehti Arnold Matteus vaati, että keskikaupunkiin jätettäisiin tilaa.
Historiaa > Neuvostokaupunkina

Vuoden 1949 suurkarkotus oli suunnattu erityisesti kulakkeja vastaan, eikä se kohdistunut niinkään kaupunkiväestöön. Tartosta vietiin noin 700 henkeä, maakunnasta kaikkiaan 3 800 henkeä.
Nikita Hruštšovin aikana asuntopulan tyydyttämiseksi alettiin rakentaa nopeasti yksinkertaisia asuinrakennuksia. Näiltä ajoilta ovat peräisin ensimmäiset tyyppitalot, viisikerroksiset harmaatiiliset asuintalot, joita nimitetään hruštšovkaksi. Myös Brežnevin kaudella, niin sanottuna pysähtyneisyyden aikana, rakennustoiminta oli vireää. Tuolloin siirryttiin kuitenkin tehokkaampaan elementtirakentamiseen. Erityisesti Emajoen itäpuolella Annelinnassa on laajoja elementtitalolähiöitä eli mikrorajooneja.
Neuvostoliiton aikana Tartto oli osittain ulkomaalaisilta suljettu sotilaskaupunki, sillä kaupungin itäosissa, Raadilla, oli yksi Neuvostoliiton suurimpia sotilaslentokenttiä. Lentotukikohdan henkilökuntaa varten rakennettiin kaupungin itäosiin kokonainen uusi kaupunginosa.
Raadin lentokenttä oli pitkään joutomaata, kunnes sinne rakennettiin Viron kansallismuseon uusi päärakennus, joka avattiin syksyllä 2016.
Tartto oli henkisenä pääkaupunkina ja yliopistokaupunkina myös Viron vapaustaistelun keskus. 1980-luvulla kuuluisa venäläistämistä vastustava ”40:n kirje” oli päivätty Tartossa ja Tallinnassa ja vuoden 1987 fosforiittisota. Tartossa käytettiin julkisesti ensimmäistä kertaa kansallisvärejä eli sinistä, mustaa ja valkeaa, kun kansallisperintöä vaaliva Muinsuskaitse Selts (Muinaismuistoyhdistys) piti siellä joukkokokoontumisen vuonna 1988.
Historiaa > Uudelleen itsenäistyneessä Virossa

Vuonna 1989 Tartossa oli asukkaita 113 000, mutta vuoteen 2000 mennessä se oli laskenut 101 000:een. Itsenäisyyden aikana Tartto on joutunut kilpailemaan pääkaupunki Tallinnan kanssa. Uusi poliittis-taloudellinen järjestelmä toi mukanaan aluksi elintason laskun, työttömyyttä, sosiaalisia ongelmia ja kaupunkikuvan kurjistumista. Taloudellinen ja sosiaalinen tilanne on kuitenkin kehittynyt 2000-luvun alkuvuosikymmenillä hyvään suuntaan.
Hallinto

Hallinnollisesti vanha Tarton kaupunki on vuoden 2017 kuntauudistuksesta alkaen ollut laajempaan Tarton kaupunkiin kuuluva epäitsenäinen kaupunki.
Tilastollisesti vanhan Tarton kaupungin kaupunginosajaottelua käytetään kuntauudistuksen jälkeenkin vertailukelpoisten tietojen saamiseksi.
Talous

Kaupungissa sijaitsevasta yli 8 000 yrityksestä kolmannes toimii kaupan, palveluiden ja kiinteistönvälityksen alalla. Tartossa on kehittynyt huonekalu-, kone- ja tekstiiliteollisuus. Lisäksi elintarviketeollisuuden alalla toimii kaksi suuryritystä: A. Le Coq -juomatehdas ja Salvest-säilyketehdas. Tarttoon on sijoitettu myös useita valtakunnallisesti tärkeitä instituutioita yliopiston lisäksi, esimerkiksi Baltic Defence College, korkein oikeus, Viron opetus- ja tiedeministeriö sekä muun muassa Viron kansallismuseo ja Viron kirjallisuusmuseo.
Talous > Liikenne

Tartto on liikenteen solmukohta. Sieltä on rautatieyhteys kolmeen suuntaan: Valgaan ja edelleen Riikaan, Koidulaan Venäjän-rajalle sekä Tapaan ja edelleen Tallinnaan ja Narvaan. Tallinnan ja Võrun välinen valtatie 2 ja valtatie 3 Jõhvista Valgaan kulkevat Tarton kautta. Tartosta lähtee lisäksi tie Viljandin (valtatie 92), Jõgevan (kantatie 39) ja Räpinan (kantatie 45) suuntiin.
Tarton lentoasema sijaitsee kaupungista kymmenkunta kilometriä etelään Kambjan kunnan Reolan kylässä. Sieltä lennetään päivittäin yksi lento Helsinkiin.
Raadin lentokenttä on entinen lentoasema ja neuvostoajan lentotukikohta kaupungin koillispuolella.