Daniel O’Connell
Katolilaisten emansipaation puolesta

Useat O’Connellin suvun jäsenet olivat palvelleet 1700-luvulla Ranskan armeijassa. O’Connell itse kävi katolista koulua Ranskan Douaissa, mutta lähti maasta Ranskan vallankumouksen puhjettua. Hän opiskeli lakia Lontoossa ja valmistui vuonna 1798 asianajajaksi. O’Connell osasi muuntaa esiintymisensä oikeussaleissa poliittiseksi agitaatioksi Irlannin asian puolesta. Hän oli liittynyt vuonna 1797 vallankumoukselliseen Society of United Irishmen -järjestöön, mutta kieltäytyi osallistumasta vuoden 1798 Irlannin kapinaan. Hän vastusti julkisesti vuoden 1801 alussa voimaan astunutta unionilakia, joka yhdisti Irlannin muodollisesti Isoon-Britanniaan ja lakkautti samalla Irlannin parlamentin. O’Connell vaati tämän jälkeen Ison-Britannian parlamenttia kumoamaan katolilaisten vastaisen lainsäädännön, jotta se voisi edustaa myös katolilaisia irlantilaisia. Kamppailua tämän asian puolesta johti protestanttinen poliitikko Henry Grattan, mutta hän kuoli vuonna 1820.
O’Connellista tuli pian merkittävä kansanjohtaja. Hän vastusti lukuisia Ison-Britannian hallituksen esittämiä suunnitelmia, joissa katolisten oikeuksia olisi lisätty vastineeksi siitä, että Englannin kuningas saisi veto-oikeuden katolisten piispojen nimityksiin. O’Connell sai myös Irlannin katoliset prelaatit tukemaan linjaansa. Pysyvien katolisten poliittisten järjestöjen perustaminen oli kiellettyä, mutta O’Connell sai järjestettyä paljon suuria kansankokouksia ja kerättyä adresseja, joissa vaadittiin katolilaisten emansipaatiota. Toukokuussa 1823 hän perusti Richard Lalor Sheilin kanssa toimintansa välineeksi Catholic Association -nimisen yhdistyksen. Alkujaan yhdistyksen päätarkoitus oli kerätä varoja katolilaisten emansipaatiota kannattavien protestanttisten ehdokkaiden vaalikampanjoiden tukemiseen, mutta vuonna 1824 O’Connell päätti muuttaa sen uudentyyppiseksi joukkoliikkeeksi. Kun jäsenmaksu oli ollut alkujaan yhden guinean vuodessa, se alennettiin nyt yhteen pennyyn kuukaudessa, ja sen keräämisestä huolehtivat seurakuntien papit. Näin vähävaraiset talonpojatkin saattoivat liittyä Catholic Associationiin. Juuri alempien yhteiskuntaluokkien ja papiston mukaan saaminen muodostui liikkeen menestyksen pohjaksi. Brittiviranomaiset yrittivät lakkauttaa separatistiseksi pelätyn järjestön vuonna 1825, mutta O’Connell perusti sen uudelleen vain neljää kuukautta myöhemmin ja laati sille säännöt, joissa korostettiin lain noudattamista joka tilanteessa. Järjestön toiminta levisi kaikkialle Irlantiin, se sai kirkon ja älymystön tuen ja siihen liittyi lopulta niin paljon jäseniä, etteivät viranomaiset voineet enää lakkauttaa sitä.
Catholic Association alkoi vaikuttaa myös parlamenttivaaleihin vuodesta 1826 alkaen kannustamalla pientalonpoikia äänestämään itsenäisesti eikä suurmaanomistajien tahtoa myötäillen, kuten siihen saakka oli ollut tapana. Vuodesta 1828 järjestön kampanja suuntautui toryjen ehdokkaita vastaan, sillä Ison-Britannian toryhallituksen tiedettiin vastustavan katolilaisten emansipaatiota. Kesäkuussa 1828 O’Connell asettui ehdolle parlamenttiin Claren kreivikunnassa järjestetyssä täytevaalissa. Katolilaisuutensa vuoksi hänellä ei ollut oikeutta toimia alahuoneen jäsenenä, mutta se ei estänyt ehdokkuutta vaaleissa. Kun O’Connell voitti tory-vastaehdokkaansa suurella enemmistöllä, pääministeri lordi Wellington ja hänen hallituksensa tajusivat katolilaisia sortavien lakien kumoamisen välttämättömäksi, sillä muuten Irlannissa uhkaisi uusi kapinaliike. Wellington määräsi sisäministeri Robert Peelin valmistelemaan lain, joka kumoaisi vanhan Test Actin ja antaisi katolilaisille tasavertaiset kansalaisoikeudet. Peel totteli, vaikka hän oli ollut johtavia katolilaisten emansipaation vastustajia. Vuonna 1829 säädetty Catholic Emancipation Act -laki salli katolilaisille pääsyn parlamenttiin ja useimpiin valtion virkoihin. Voitettuaan Claressa vuonna 1830 järjestetyn uusintavaalin ilman vastaehdokasta O’Connell pääsi ottamaan paikkansa parlamentissa. Välttääkseen jatkossa samanlaiset harmit Ison-Britannian hallitus muutti vaalilakia siten, että useimmat Irlannin pientalonpojat menettivät äänioikeutensa.