stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuuselankankaan asuinpaikka
Esineistö > Keramiikka

Kuuselankangas on mielenkiintoinen asuinpaikka, sillä sieltä on löydetty sekä Kierikin- että kampakeramiikkaa. Ajoituksien perusteella voidaan esittää, että keraaminen tyyli on vaihtunut noin 3600−3500 eaa. vaihteessa. Keraaminen traditio näyttäisi jatkavan tyypillisen kampakeraamisen kulttuurin traditiota ruukkujen käytössä, vaikka sen valmistustekniikassa lisättiin saviseokseen asbestinkuituja ruukun seinämien vahvistamiseksi. Suurimman todetun ruukun laskennallinen vetoisuus on 100 litraa, mikä on varsin suuri.
Alkujaan asuinpaikan kaksi erilaista keraamista traditiota johti tulkintaan, että näitä harjoitettiin eri aikoina eli että tyypillinen kampakeraaminen väestö korvaantui myöhemmin kierikinkeraamisella väestöllä. Toisenlainen näkemys olettaa molempien väestöjen elänneen samalla asuinpaikalla yhtä aikaa. Tätä tukisivat radiohiiliajoitukset, jotka ovat lähes samoja eri asumuksille. Asumukset, jotka sijaitsevat hieman eri paikoissa ja jotka ovat eri kokoisiakin, ovat löytöprofiililtaan erilaisia ja juuri tämä jakaa mielipiteitä. Kolmas vaihtoehto olisi, että kulttuurin muutoksia tapahtui saman väestö sisällä uudessa asuinpaikassa ja että asuinpaikka olisi vielä asutettu uudelleen tämän muutoksen jälkeen.
Esineistö > Meripihkakorut

Suurin osa meripihkalöydöistä on tehty asuinalueen pihamaasta tai asumuksen pohjalta eli sen sisältä, jonne rikkoutunut koru on pudonnut ja hautautunut hiekkaan. Uutena meripihka on kestävä ja sitkeä materiaali ja helposti työstettävää. Valolle ja ilmalle altistuessaan se menettää nämä ominaisuutensa. On selvää, että lopulta korut hajoavat ja putoavat maahan. Useimmille meripihkakoruille on varmaan käynnyt juuri näin. Muuten ne olisivat päätyneet ihmisen mukana hautaan, josta ne sitten olisivat hauta-antimina löytyneet. Runsaat esiintymät asumusten lähellä ovat tutkijoiden mielestä osoitus siitä, että ne annettiin eteenpäin nuoremmille, joiden käytössä ne sitten lopulta murenivat ja hävisivät.
Suurin osa meripihkakoruista voidaan liittää kierikinkeramiikan kanssa samaan kontekstiin. Vain viisi meripihkakorua liittyi kampakeramiikkaan (2 helmeä, ripus, nappi ja ehjä pala) eikä kahta korua ole voitu kytkeä kumpaankaan traditioon. Vaikka myös kampakeraamisella kaudella käytiin kaukokauppaa, on piikivellä ollut siinä merkittävin asema. Meripihkaesineet ovat kampakeraamisella kaudella harvinaisempia löydöksiä kuin Kierikin keraamisella kaudella, jolloin sitä on tuotu Iijoelle runsaasti. Tämä Kierikin muinaisalueen yleishavainto pätee myös Kuuselankankaalla.
Eniten meripihkan löytöaineistossa esiintyi nappeja (40 kappaletta), joihin on neulomista varten porattu taidokkaasti kaksi toisiinsa yhtyvää reikää napin samalle puolelle. Myös riipuksia oli saman verran (43 kappaletta). Riipukset ovat vähemmän säännöllisiä ja muodoltaan levymäisiä koruja, jotka on ripustettu reunaan portattusta rei'ästä. Helmiä tunnetaan vain muutamia (4 kappaletta). Ne on valmistettu pyöristämällä pallomainen tai pitkänmallinen meripihkapalaa ja poraamalla siihen pitkittäinen reikä helmen läpi narun pujottamista varten. Edellisistä poikkeava korutyyppi on meripihkarengas, johon on kairaamalla tehty laaja reikä. Kuuselankankaalta löytyi yksi ehjä rengas.
Meripihka on ilmeisesti peräisin eteläisen Itämeren itärannikolta. Siellä on myös ollut käytössä vastaavia korutyyppejä, joten ainakin osa koruista vaihdettiin valmiina tuotteina. Omasta korujen valmistuksesta ei ole löytynyt mainintoja.
Esineistö > Kupariveitsi

Vuonna 1997 kaivauksissa löytynyt taotusta luonnonkuparista muotoiltu ruodollinen veitsi. Sitä kutsutaan yleisesti Kierikin kupariveitseksi (KM 30775:1). Veitsi löytyi asumuspainanteen numero 4 reunavallin päältä, kun siitä revittiin turvetta ja kunttaa irti. Se on 12,7 cm pitkä, 19 mm leveä ja 1,5 mm paksu. Veitsen kärki on modernisti kääntyvä, joten sillä on viilletty. Ruoto on kavennettu osittain kääntämällä kapeammaksi, joten veitsellä on ollut kahva. Veitsi löytyi kokonaan vihreäksi korrodtioituna.
Seuraavat tulokset mitattu vuonna 2009 metallinäytteestä, joka on otettu ruodosta. Kupariveitsen materiaali on luonnonkuparia. Siinä on 99,508 % kuparia, jonka epäpuhtauksena on ainakin 0,200 % hopeaa, 0,079 % arseenia ja 0,051 % antimonia. Metallin kiteet ovat pieniä ja vähän muuntuneita, joten hypoteesit "takomalla muotoiltu" ja "vähän lämpökäsitelty" voidaan julkistaa oikeiksi. Lämmittämisen ylärajaksi saatiin väljästi 600 °C. Veitsen kovuus oli Mohsin asteikolla vain 2, joten kovin käytännöllinen veitsi ei ollut. Sillä on voinut leikata pehmeää orgaanista materiaalia.
Ruodon tyvässä ollut pallomainen aines, jota kutsutaan liima-aineeksi, tutkittiin vuonna 2009 myös. Se ei liuennut orgaanisia materiaaleja liuottaviin nesteisiin. Aineen syntyalkuperä jäi sen vuoksi auki. Mittausten mukaan se voi koostua epäorgaanisista aineista, mutta siinä on mukana vähän hiiltä, koska siitä tehtiin vuonna 2001 radiohiilianalyysi, joka viittasi keskiaikaan. Liima-ainetta löytyi myös veitsen krakkeloituneen pinnan alta.
Vaikka kupariveitsen kytkös kivikauteen jää toistaiseksi auki, on vielä huomattava lopuksi, että juuri noihin aikoihin Äänisen ympäristössä opittiin käsittelemään kuparia ja sitä on löydetty Äänisen länsi- ja luoteispuolen asuinpaikoilta paljon. Koska piikiven kauppa Äänisen suuntaan oli vilkasta, on kupariesineitäkin voinut kulkeutua Yli-Iihin. Myös Korvalan asuinpaikalta on löydetty kuparipalanen (KM 32134:1387).
Elinkeinot

Suurin osa eli yli 90 % löydetyistä poltetuista luunsiruista katsotaan kuuluvan hylkeille. Kun 1990-luvulla löydetyistä nuotiossa poltetuista hylkeenluista tehtiin lajitunnistus, onnistui se 762 luunpalasesta vain 3:lle palaselle. Kaikki kolme kuuluivat grönlanninhylkeelle.
Tutkimushistoria

Vuonna 1993 Pentti Koivusen vetämällä Oulun yliopiston arkeologian inventointikurssilla löytyi maansiirtotyömaalla Kuuselankankaalla merkkejä muinaisesta asutuksesta. Pentti Koivunen ja Merja Makkonen tutkivat Kuuselankangasta kaivauksilla vuosina 1993, jolloin aloitettiin asuinpainanteen 17 tutkimukset, ja niitä jatkettiin vuonna 1994, jolloin edellisten lisäksi osallistui tutkimuksiin myös Mika Sarkkinen. Kaivauksia laajennettiin kahtena seuraavana vuonna muihin maansiirtotöissä tuhoutuneisiin kohteisiin. Myös museoviraston tutkijat osallistuivat vuosina 1994−1995 alueen itäosan kaivauksilla Mika Sarkkisen ja Kaarlo Katiskosken johdolla. Tällöin tutkittiin asumuspainanteet 7, 9, 12 ja 13 sekä niiden ympäristöä.
Vuonna 1995 avattiin taas kaksi kohdetta, joita tutkivat Pentti Koivunen ja Minna Korolainen sekä Kaarlo Katiskoski ja vuonna 1996 samoin kaivausjohtajina Pentti Koivunen ja Patrik Franzén sekä Petri Halinen. Vuonna 1997 kaivoivat Pentti Koivunen ja Timo Ylimaunu, mutta Hans-Peter Schulz inventoi paikkaa. Milton Nuñez sekä Tuija Rankama ja Heli Maijanen kaivoivat 1998, Petro Pesonen vuonna 2000 ja Andre Costopoulos vuonna 2002.
Tutkimushistoria > Eteläharjun kupariveitsi

Kun Kuuselankankaan asuinpaikan kaivaukset saatiin vuonna 1997 melkein suoritettua loppuun, alkoi sen ympäristön kartoitus. Muun muassa Kuuselankankaasta 250 metriä kaakkoon sijaitsevalla pienellä Eteläharjulla avattiin Timo Ylämaunun johdolla koeruutu, josta löytyi ruodollinen kupariveitsen terä. Veitsenterä ajoitettiin kivikautiseksi löytöaineiston perusteella ja korkeuskäyrän avulla se sijoitettiin 3 500 eaa.
Kupariveitsen ruodon tyvestä paaputettiin irti liima-ainetta, jonka vuonna 2001 tehty ajoitus sijoitti ristiretkiaikaan. Eteläharjulle palattiin kaivamaan vuonna 1999 Oulun yliopiston järjestämän ja André Costopoulosin johtaman arkeologisen kurssin voimin. Kupariveitsen löytöpaikan kohdalta avatusta tutkimusalueesta löytyi suorakaiteen muotoinen alue, jolta kivikauden löydöt puuttuivat. Lisäksi löytyi rautakuonaa. Alueella olisi tämän johtopäätöksen vuoksi asuttu myös rautakaudella tai myöhemmin. Kupariveitsen ajoittaminen kivikauteen ei tutkimusryhmän mielestä enää ollut perusteita.
Aiheesta muualla

http://kulttuuriymparisto.nba.fi/netsovellus/rekisteriportaali/mjhanke/read/asp/r_hanke_det.aspx?HANKE_ID=8821 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://groups.jyu.fi/diaario/seminaari2008/luennot/080403_03_LEHTINEN.pdf
http://kulttuuriymparisto.nba.fi/netsovellus/rekisteriportaali/mjhanke/read/asp/hae_liite.aspx?id=113847&ttyyppi=pdf&kunta_id=972 (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.avoinmuseo.fi/kivikaudenkyla/Stone%20Age%20buildings.pdf (Arkistoitu – Internet Archive)
Iisalmen kauppahalli

| Iisalmen kauppahalli |
| --- | --- |
 Kauppahalli kesällä 2023
Osoite:  Kauppakatu 14, 74100 Iisalmi
Sijainti:  Iisalmi
Koordinaatit:  63°33′25.8″N, 27°11′20.4″E
Rakennustyyppi:  kauppahalli
Valmistumisvuosi:  1926
Suunnittelija:  Johan Victor Strömberg
Rakennuttaja:  Iisalmen kaupunki
Tyylisuunta:  1920-luvun klassisismi
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  rapattu tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Iisalmen kauppahalli on Iisalmen kaupungin rakennuttama kauppahalli Iisalmen torilla.
Arkkitehti Johan Victor Strömbergin suunnittelema rapattu tiilirakenteinen rakennus valmistui vuonna 1926. Kauppahalliin rakennettiin 24 myymäläkojua, neljä isompaa myymälätilaa, kahvilatilat sekä lihan- ja maidontarkastamot. Talvisodan aikana kauppahallissa toimi puolustusvoimien ammuslataamo.
Kemin kauppahalli

Kemin kauppahalli oli Kemissä kauppatorin laidalla sijainnut kauppahalli. Vuonna 1899 valmistunut rakennus oli yksi harvoista 1800-luvulla rakennetuista puurakenteisista kauppahalleista.
Kaupungin rahatoimikamari esitti kauppahallin rakentamista ensimmäisen kerran jo vuonna 1896. Tavoitteena oli siivota tori kauppiaiden hieman epämääräisistä myyntikojuista ja toisaalta tuoda kaupungille tuloja hallin kauppapaikkojen vuokrina. Päätös kauppahallin rakentamisesta tehtiin keväällä 1898 ja halli valmistui seuraavan vuoden keväällä. Ensimmäiset kauppapaikkojen haltijat valittiin 30. toukokuuta järjestetyssä huutokaupassa.
Puinen harjakattoinen rakennus oli kemiläisen J.H. Junkkosen suunnittelema. Tyyliltään runsain puukoristein somistettu rakennus edusti lähinnä uusgotiikkaa. Kooltaan rakennus oli 30 × 10 metriä ja siinä oli 16 kauppapaikkaa.
Hallikauppa Kemin kauppahallissa päättyi vuonna 1949, josta lähtien se toimi pitkään linja-autoasemana. Kauppahallirakennus purettiin 1962.
Huomautuksia

↑  Muita puurakenteisia kauppahalleja olivat Viipurin kauppahalli (1897) ja Savonlinnan I kauppahalli (1898)
Myrkkykeiso

| Myrkkykeiso |
| --- | --- |
 Myrkkykeison kukinto
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae
Alaheimo::  Apioideae
Suku::  Keisot Cicuta
Laji::  virosa
Kaksiosainen nimi
 Cicuta virosa  L.  
Katso myös
   Myrkkykeiso Wikispeciesissä   Myrkkykeiso Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Myrkkykeiso Köhler's Medizinal-Pflanzenissa. Alakulmassa näkyy tunnusomainen vaakalokerollinen juurakko.
Myrkkykeiso (Cicuta virosa) on kesä-heinäkuussa kukkiva, märillä paikoilla esiintyvä monivuotinen, paksujuurinen, tappavan myrkyllinen sarjakukkaiskasvi.  Muita lajista käytettäviä nimityksiä ovat keisanputki, keisonputki, keisoputki, vesiputki, villiputki, velhonputki, myrkkyputki ja eläintenmyrkky. Myrkkykeison tieteellisen nimen alkuosa Cicuta on roomalaisten lajista käyttämä nimitys, ja loppuosa virosa tarkoittaa voimakkaasti haisevaa, mikä tässä yhteydessä viittaa juurakkoon. Sanaa virosa lähellä on myös sana virus, joka viittaa myrkyllisyyteen ja myrkkyyn.
Ulkonäkö ja koko

Myrkkykeison karvaton, sileä ja ontto varsi kasvaa 50–150 cm korkeaksi. Juurakko on lokeroinen ja paksun porkkanan muotoinen. Lehtien ruoti on ontto. Lehtilapa on puikea, yhteen tai kahteen kertaan parilehdykkäinen. Lehdykät ovat 3–8 cm pitkiä ja isohampaisen sahalaitaisia. Kasvin tyvilehdet ovat pitkäruotisia ja varsilehdet ruodillisia–ruodittomiaselvennä. Myrkkykeison likaisenvalkoinen sarjakukkainen kukinto on kerrannaissarja, jossa on pikkusarjoja yleensä noin 10–20 kappaletta ja joka muistuttaa koiranputken kukintoa. Sen teriö on säteittäinen, valkoinen ja noin 5 millimetriä leveä. Terälehdet ovat ehyet ja niiden kärjet ovat sisään kiertyneet. Kukassa on viisi verholehteä ja hedettä. Kukkien emiöt ovat kaksiluottisia. Hedelmä on pallomainen, punaruskeahko, sivuilta litteä ja noin kaksi millimetriä leveä lohkohedelmä.
Muunnokset

Myrkkykeisosta esiintyy kaksi muunnosta: rantamyrkkykeiso (Cicuta virosa var. virosa) ja kaitamyrkkykeiso (Cicuta virosa var. angustifolia). Kumpaakin esiintyy Suomessa.
Suomessa myrkkykeisosta tunnetaan yleisimmin muunnos var. angustifolia, mutta monet katsovat lajiin kuuluvaksi myös muunnos var. tenuifolia. Tenuifolia erottuu angustifoliasta siten, että se on matalampi ja hennompi. Sen aluslehtien lehdykät ovat kapeita ja heikosti hammaslaitaisia; sen kukinnoissa on vähemmän pikkusarjoihin johtavia säteitä. Sen esiintymisalue on Suomessa pohjoisempi. Letoilla kasvavat myrkkykeisot ovat lähes poikkeuksetta angustifolia-muunnosta.
Myrkkykeison kromosomilukuna pidetään yleisesti lukua 2n=22.
Pohjois-Amerikassa kasvaa lisäksi monia myrkkykeison sukulaislajeja, joista ainakin osaa voidaan jopa pitää myrkkykeison alalajeina. Näitä ovat muun muassa Cicuta maculata ja Cicuta mackenziana Kanadan havumetsävyöhykkeellä sekä länsiosissa Cicuta douglasii.
Elinympäristö

Myrkkykeison kasvupaikat ovat yleensä pehmeähköjä rantoja, joilla laji kasvaa joko matalassa vedessä tai tulvavaikutteisella niityllä. Pohjois-Suomessa myrkkykeiso kasvaa myös märillä letoilla ja nevoilla.
Levinneisyys

Myrkkykeisoa tavataan Suomesta Keski-Eurooppaan ulottuvalla alueella ja samoilla leveysasteilla ympäri pohjoisen pallonpuoliskon.
Myrkkykeisoa esiintyy lähes koko Suomessa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Enimmäkseen se on melko yleinen, mutta paikoin Keski-Suomessa hyvinkin yleinen. Lounais-Suomessa ja maan itäosan pohjoispuolella on selviä aukkoja levinneisyydessä. Muunnoksista leveälehtisemmän rantamyrkkykeison levinneisyys painottuu Etelä-Suomeen ja kapealehtisemmän kaitamyrkkykeison levinneisyys Lappiin.
Myrkyllisyys

Myrkkykeiso on Suomen vaarallisimpia myrkkykasveja; se on aiheuttanut paljon myrkytyksiä etenkin rantaniityillä laidunnetulle karjalle. Siihen on kuollut karjaa ja lapsia, jotka ovat syöneet kasvin makeita juurakoita. Myrkkykeison juurakkoa on voitu pitää sellerin juurakkona ja lehtiä persiljan lehtinä. Juurakko onkin myrkkykeison myrkyllisin osa, ja jo yksi juurakko on aikuisellekin tappava. Myrkkykeiso on paljon myrkkykatkoa (Conium maculatum) myrkyllisempi, jopa niin vaarallinen, että rikkoutuneet myrkkykeison kasvinosat, kuten juurakot, voivat joskus myrkyttää vesialueen niin pahasti, että siitä juotu vesi voi aiheuttaa myrkytystilan. Samoin myös pelkkä kasvin imeminen voi aiheuttaa myrkytysvaaran. Kasvi voi tappaa karjaa myös heinärehun joukossa ollessaan.
Muutamat Suomen luonnon nisäkkäät voivat kuitenkin syödä myrkkykeisoa vahingoittumatta. Myrkky aiheuttaa epilepsiaa muistuttavan, hoitamattomana muutamassa tunnissa kuolemaan johtavan oireyhtymän, joka kehittyy noin 20 minuutissa, viimeistään tunnin sisällä kasvin nauttimisesta. Aluksi oireita ovat suun polttelu, kielen, nielun ja suun kangistuminen, pahoinvointi ja oksentaminen, sydämen tykytys ja huimaus. Näiden jälkeen tulee epilepsiaa muistuttavia kouristuksia, joiden aikana selkälihakset jännittyvät ja suusta tulee verensekaista vaahtoa. Kuolema seuraa hoitamattomana hengityselimistön lamaantumisesta puolessa vuorokaudessa myrkytyksen alkamisesta. Noin puolet myrkytyksistä päättyvät kuolemaan.
Myrkkykeison vaarallisuutta lisäävät sen yleisyys ja se, että lajin voi helposti sekoittaa muihin samannäköisiin kasveihin, esimerkiksi koiranputkeen tai myrkkykatkoon.
Myrkkykeison aiheuttaman myrkytyksen ensiapuna annetaan mahdollisimman nopeasti lääkehiiltä. Muutoin hoito on oireenmukaista – kouristuksia hoidetaan epilepsialääkkeillä ja mahdollinen hengityslama hoidetaan teho-osastolla. Myrkkykeison myrkkyyn ei tunneta varsinaista vastalääkettä.
Myrkkykeisossa esiintyviä myrkkyjä ovat ainakin kikutoksiini (C17H22O2, CAS-numero 505-75-9) ja kikutoli (C17H22O, CAS-numero 109116-12-3). Kikutoksiinia myrkkykeison juurakoissa on jopa 0,2 prosenttia. Myrkyllisimmillään sen sanotaan olevan keväällä. Myrkkykeison juurakot ovat myrkyllisimmillään tuoreina, ja niiden myrkyllisyys vähenee, kun ne kuivataan.
Käyttö

Myrkkykeisolla ei ole lääketieteellistä käyttöä rohdoskasvina, vaikkakin aiemmin sen juurakkoa on käytetty lihaskipuihin ja kroonisiin ihosairauksiin, Siperiassa paiseisiin. Norjassa myrkkykeisoa on käytetty myös hoitona kihtiin ja reumaan.
Myrkkykeiso kulttuurissa

Suomen kansalliseepoksessa Kalevalassa Lemminkäinen surmataan Tuonelan virralla vesikyyn eli myrkkykeisosta valmistetun taikakalun avulla.
Suomessa myrkkykeison myrkyllisyyden keksi kenties ensimmäisenä Carl von Linné, joka ratkaisi Torniota piinanneen karjataudin salaisuuden – kymmeniä nautaeläimiä kuoli joka vuosi keväällä niiden päästyä juuri laitumelle. Linné havaitsi ongelman syyn: kevätlaitumella oli runsaasti myrkkykeisoa, jota talven aikana nälkiintyneet naudat söivät.
Kirjallisuutta

Jouni Paarlahti: Myrkkykasvit.  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30079-9
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2018: Myrkkykeison (Cicuta virosa) levinneisyys Suomessa
Pinkka – Lajituntemuksen oppimisympäristö: Myrkkykeiso (Cicuta virosa)
Luontoportti: Myrkkykeiso (Cicuta virosa)
Nettikasvio: Myrkkykeiso (Cicuta virosa)
Den virtuella floran: Sprängört (Cicuta virosa) (ruotsiksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q27609  Wikispecies: Cicuta virosa  APNI: 69123  BioLib: 40285  CoL: VB5S  EoL: 596818  EPPO: CIUVI  EUNIS: 152295  FNA: 200015491  FoC: 200015491  GBIF: 5371864  GRIN: 404335  iNaturalist: 160575  IPNI: 840414-1  IRMNG: 11074598  ITIS: 182155  IUCN: 167932  NatureServe: 2.151755  NBN: NBNSYS0000003674  NCBI: 48109  NZOR: 47894d8a-caea-4420-876c-defb356646c8  Observation.org: 6609  Open Tree of Life: 49609  PFI: 3585  Plant List: kew-2720775  PLANTS: CIVI5  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:840414-1  Tropicos: 1700057  VASCAN: 2562  WFO: wfo-0000604532  Laji.fi: MX.39223 
Myrkkykeison kukinnon pikkusarja.
Myrkkykeison lehdet eroavat selvästi koiranputkesta.
Kikutoksiinin rakenne
Hurjapäät

| Hurjapäät> The Fast and the Furious |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Rob Cohen
Käsikirjoittaja:  Gary Scott Thompson Erik Bergquist David Ayer
Tuottaja:  Neal H. Moritz
Säveltäjä:  BT
Kuvaaja:  Ericson Core
Leikkaaja:  Peter Honess
Pääosat:  Vin Diesel Paul Walker Michelle Rodríguez Jordana Brewster Rick Yune Chad Lindberg Johnny Strong Ted Levine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures Original Film Mediastream Film
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix Universal Studios
Ensi-ilta:   22. kesäkuuta 2001  14. syyskuuta 2001
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  38 miljoonaa $
Tuotto:  207,3 miljoonaa $
Seuraaja:  2 Fast 2 Furious
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hurjapäät (engl. The Fast and the Furious) on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva. Suomessa elokuvan ikäraja on 16 vuotta.
Elokuvalle on tehty yhdeksän jatko-osaa: 2 Fast 2 Furious, Hurjapäät: Tokio Drift, Fast & Furious,  Fast & Furious 5, Fast & Furious 6, Fast & Furious 7, Fast & Furious 8, Fast & Furious 9 ja Fast & Furious X. Elokuvasarjaa täydentää myös lyhytelokuvat Turbo-Charged Prelude ja Los Bandoleros.
Juoni

Los Angelesin kaduilla tapahtuu. Nuori poliisi, Brian O’Conner (Paul Walker) soluttautuu katuajojen kingin Dominicin (Vin Diesel) tiimiin tutkiakseen rekkojen varastelutapauksia. Kukaan ei aluksi huomaa Brianin todellisuudessa olevan poliisi, kunnes Vince (Matt Schulze) Dominicin tiimistä alkaa epäillä. Brian kuitenkin onnistuu pitämään poliisin uransa piilossa ja rakastuu Dominicin siskoon Miaan (Jordana Brewster) ja ystävystyy Dominicin kanssa. Lopuksi hän joutuu valitsemaan onko hän tapauksessa poliisien puolella, vai onko hän Dominicin ja tiimin puolella. Hän antaa autonsa Dominicille, jotta tämä pääsee pakenemaan poliiseja. On nimittäin selvinnyt, että Dominicin tiimi oli syyllinen varkauksiin.
Dominic (Vin Diesel) johtaa tiimiään johon kuuluvat Letty (Michelle Rodríguez), Jesse (Chad Lindberg), Leon (Johnny Strong) ja Vince (Matt Schulze). Dominic seurustelee Lettyn kanssa, mutta kaikessa on mutkia matkalla. Vince taas on rakastunut Dominicin siskoon Miaan, mutta Mia taas ei halua lähteä veljensä kavereiden kanssa ulos ennen kuin hän joutuu puolustamaan Briania, koska Vince ärsyttää häntä tahallaan, jolloin Mia suostuu menemään ulos Brianin kanssa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vin Diesel  | … |  Dominic Toretto   |
|  Paul Walker  | … |  Brian O’Conner   |
|  Michelle Rodríguez  | … |  Leticia ”Letty” Ortiz   |
|  Jordana Brewster  | … |  Mia Toretto   |
|  Rick Yune  | … |  Johnny Tran   |
|  Johnny Strong  | … |  Leon   |
|  Chad Lindberg  | … |  Jesse   |
|  Matt Schulze  | … |  Vince   |
|  Ja Rule  | … |  Edvin   |
|  Vyto Rugins  | … |  Harry   |
|  Standton Rutledge  | … |  Muse   |
|  Noel Gugliemi  | … |  Hector   |
|  Ted Levine  | … |  Sgt. Tanner   |
|  R.J. de Vera  | … |  Danny Yamato   |
Aiheesta muualla

Hurjapäät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Leffatykki.comin arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Film-o-holic.comin arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive)
MTV3:n arvostelu
Merihaansilta

| Merihaansilta |
| --- | --- |
 Merihaansilta rakenteilla syyskuussa 2024.
Ajokaistoja:  raitiovaunu-, jalankulku- ja pyöräilysilta
Raiteita:  2
Sijainti:  Sörnäinen, Helsinki
Siltatyyppi:  teräsbetoninen laattasilta
Pisin jänneväli:  20,5 m
Pituus:  422 m
Alituskorkeus:  2,6–2,8 m
Avattu liikenteelle:  kesä 2025 (jalankulku ja pyöräily) 2027 (raitioliikenne)
Koordinaatit:  60°10′43.11″N, 24°58′0.15″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Merihaansilta on  Helsingin Sörnäisiin rakenteilla oleva silta, jonka on tarkoitus yhdistää Merihaka Nihtiin. Se on osa Kruunusillat-hanketta yhdessä Finkensillan ja Kruunuvuorensillan kanssa. Merihaansillan rakentaminen aloitettiin syksyllä 2022, ja sen suunnitellaan avautuvan raitioliikenteelle vuonna 2027. Jalankululle ja pyöräilylle silta avataan jo kesällä 2025. Rakentaminen aloitettiin noin vuotta Finkensiltaa ja Kruunuvuorensiltaa myöhemmin, koska Merihaansillan valmistumisaikataulu on sidoksissa Hanasaaren voimalaitoksen toiminnan päättymiseen. Maatukien ja työsillan rakentaminen aloitettiin samaan aikaan Merihaassa ja Nihdissä.
Sillan pituus on 422 metriä. Sen alikulkukorkeus on 2,6–2,8 metriä, joka tekee sillasta varsin matalan. Nihdin päätyyn rakennetaan nosturien avulla avattava osuus, jota voidaan käyttää poikkeustapauksissa. Merihaansilta on tyypiltään teräsbetoninen jatkuva laattasilta, jota on kuvailtu laiturimaiseksi. Sillalle tulee kaksi raitiovaunuraidetta, kaksi jalkakäytävää ja kaksisuuntainen pyörätie. Sillalla ei sallita moottoriliikennettä, mutta hälytysajoneuvot voivat käyttää sitä pelastustehtävissä.