stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teodorico Pedrini

Teodorico Pedrinin muotokuva Favier Alphonsen kirjassa Péking: histoire et description (Péking: Imprimerie des Lazaristes au Pé-T'ang, 1897)
Teodorico Pedrini C.M. (德理格, Dé Lĭgé) (30. kesäkuuta 1671 Fermo – 10. joulukuuta 1746 Peking) oli italialaissyntyinen lähetyssaarnaaja, säveltäjä, musiikinteoreetikko ja soitinrakentaja. Roomassa koulutuksensa saanut Pedrini matkusti Kiinaan, jonne hän saapui yhdeksän vuotta kestäneen matkansa päätteeksi helmikuussa 1711 ja jossa hän vietti loppuelämänsä keisarillisen hovin palveluksessa. Pekingissä hän täydensi edeltäjänsä, portugalilaisen jesuiitta Tomás Pereiran, aloittaman länsimaista musiikinteoriaa käsittelevän kirjan (律呂纂要, LǜlǚZhèngyì-Xùbiān) vuonna 1713.
Pedrinin sävellyksistä tunnetaan ainoastaan Kiinan kansalliskirjastossa säilytettävät 12 sonaattia viululle ja continuolle op. 3 (Sonate a violino solo col basso del Nepridi, opera terza), joiden esikuvana on erinäisiä lainauksia myöten Arcangelo Corellin sonaattikokoelma op. 5.
Aiheesta muualla

A. B. Duvigneau: "Théodoric Pedrini, prêtre de la mission, protonotaire apostolique, musicien à la cour impériale de Pékin". Bulletin catholique de Pékin 1937. Sivut 312–323
Gerlinde Gild-Bohne: Das Lü-lü-zheng-yi-xubian: ein Jesuitentraktat über die europäische Notation in China von 1713 (= Orbis musicarum; Bd. 8). Göttingen: Edition Re, ©1991. ISBN 3-927636-29-0 (nidottu)
Joyce Lindorff: "The harpsichord and clavichord in China during the Ming and Qing dynasties". Early keyboard studies newsletter: a publication of the Westfield Center for Early Keyboard Studies, Inc., vol. VIII, no. 2 (1994). Sivut 1–8
陶亚兵 [Táo Yàbīng]: 中西音乐交流史稿 [Zhōngxī yīnyuè jiāoliú shǐ gǎo]. 第1版 [Dì 1 bǎn]. 北京 [Běijīng]: 中国大百科全书出版社 [Zhōngguó dà bǎikē quánshū chūbǎn shè], 1994. ISBN 7-5000-5374-6
Galeffi Fabio G., Tarsetti Gabriele, “The missionary Teodorico Pedrini (Fermo, 1671 - Beijing, 1746): from the University of Fermo to the Imperial court”, in The education of the doctor during the Early Modern Period (from the Sixteenth century until the Eighteenth century), Atti della 38a Tornata degli Studi Storici dell’Arte Medica e della Scienza, Fermo, Marche, 20-22 Maggio 2010, a cura di Roberto Sani e Fabiola Zurlini, Macerata, EUM Edizioni Università di Macerata, 2013, pp. 325-354
Galeffi Fabio G., Tarsetti Gabriele, “… mariner, musician and missionary, and true priest always…- Teodorico Pedrini’s life in Xitang”, Atti del “11th International Symposium, History of the Church in China, From its beginning to the Scheut Fathers and 20th Century”, a cura del Verbiest Institute, Katholieke Universiteit Leuven, 4-7 settembre 2012. Leuven Chinese Studies XXIX, Verbiest Institute ed., Leuven, 2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani 
Muut:  Europeana  IdRef
John Peel

| John Peel |
| --- | --- |
 John Peel studiossa
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. elokuuta 1939 Heswall, Englanti
Kuollut: 25. lokakuuta 2004 (65 vuotta) Cusco, Peru
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  musiikkituottaja, toimittaja
Puoliso:  Shirley Anne Milburn (1965–1973;ero)   Sheila Gilhooly (1974–2004; kuolema)
Lapset:  William, Alexandra, Tom, and Florence.
Muut tiedot
Lempinimet:  John Peel
Aiheesta muualla
Kotisivu
John Robert Parker Ravenscroft (30. elokuuta 1939 – 25. lokakuuta 2004), tunnetummin John Peel, oli BBC:n musiikkitoimittaja. Hän työskenteli BBC:ssä vuodesta 1967 kuolemaansa asti. Peel oli ensimmäisiä, jotka toivat suuren yleisön tietoisuuteen muun muassa punk-, reggae- ja hip hop -musiikkia.
Käytyään armeijan Peel muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1960. Seitsemän vuoden aikana hän työskenteli useilla radioasemilla ja palasi takaisin Isoon-Britanniaan vuonna 1967. Peel toimi hetken DJ:nä luvattomalla radioasemalla Radio Londonilla ennen kuin hänet palkattiin vasta perustettuun BBC:n populaarimusiikkiin keskittyneeseen Radio 1:een. Yli 40 vuoden ura musiikkitoimittajana kertoo miten intohimoisesti hän suhtautui musiikkiin ja radiotyöhön.
Peelin tunnetuin ja pitkäkestoisin ohjelma oli The Peel Session. Lähes jokainen merkittävä yhtye tai artisti ja useat sadat tuntemattomammat ovat tehneet oman Peel Sessionin. Suomalaisista yhtyeistä oman Peel Sessionin ovat päässeet tekemään ainakin Aavikko, Circle, Deep Turtle ja Pan sonic. Merkittävimmistä yhtyeistä vain The Beatles, The Rolling Stones ja Oasis eivät ole olleet Peel Sessionissa.
Myös Suomessa John Peelillä oli vuosina 1987–2003 oma erikoisohjelma Rockradiossa, Radiomafiassa ja YleX:ssä. Ohjelmassa Peel soitti kaikkea mahdollista: country-kappaleen jälkeen saattoi tulla monotonista teknoa. Peelin tavaramerkkinä oli myös soittaa vahingossa levyjä väärällä nopeudella, joka sitten korjattiin ja soittaminen aloitettiin alusta.
Vuonna 2002 järjestetyssä 100 Greatest Britons -äänestyksessä Peel sijoittui 43. tilalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Peel Wikimedia Commonsissa
John Peelin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
John Peelin sivu BBC Radio 1:ssä. (englanniksi)
Home Truths Radio 4:ssä. (englanniksi)
Peel Sessions - BBC Radio 1. (englanniksi)
The John Peel -makeistensyöntipeli. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  DDB  Trove
Samuli Paulaharju

| Samuli Paulaharju |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1875 Kurikka
Kuollut: 6. helmikuuta 1944 (68 vuotta) Oulu
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, kansakoulunopettaja, valokuvaaja
Puoliso:  Kreeta-Liisa Paulaharju, s. Isokorpi, (1895–k.1913) Jenny Paulaharju, s. Simelius (1919–1944)
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Aikakausi:  1906–1943
Aiheet:  kansanperinne; kirjoitti, valokuvasi, piirsi, keräsi
Esikoisteos:  Kansatieteellinen kuvaus asuinrakennuksista Uudellakirkolla Viipurin läänissä (1906)
Muuta tietoa
 Oulun Tuiraan on vuonna 1995 pystytetty kuvanveistäjä Ari Kochin tekemä Samuli Paulaharjun muistomerkki Tuirasta Ruijan rannoille.  Samuli Paulaharjun elämäntyön tunnettuuden parantamiseksi ja hänelle tärkeiden kansanperinteen keräämisen ja julkaisemisen sekä perinteisen käsityötaidon ja rakennustaidon edistämiseksi on perustettu Samuli Paulaharjun Säätiö 1998. 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Samuli Paulaharju (14. huhtikuuta 1875 Kurikka – 6. helmikuuta 1944 Oulu) oli kansakoulunopettaja, kirjailija ja kansanperinteen kerääjä. Paulaharju oli myös merkittävä suomalainen valokuvaaja.
Tuotantoa

Kansatieteellinen kuvaus asuinrakennuksista Uudellakirkolla Viipurin läänissä. SKS, 1906.
Matkakertomuksia Karjalan kankahilta. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1908.
Kuvauksia Hailuodosta. Kansanvalistusseura, 1914.
Kuva tuolta, toinen täältä kautta Suur-Suomen. Kirja, 1919.
Kolttain mailta: Kansatieteellisiä kuvauksia Kuollan Lapista. Kirja, 1921.
Lapin muisteluksia. Kirja, 1922.
Kainuun mailta : kansantietoutta Kajaanin kulmilta. Tietosanakirja-Osakeyhtiö, 1922.
Vanhaa Lappia ja Perä-Pohjaa. Kirja, 1923.
Syntymä, lapsuus ja kuolema. Vienan-Karjalan tapoja ja uskomuksia. WSOY, 1924.
Wanha Raahe. Kirja, 1925.
Taka-Lappia. WSOY, 1927.
Ruijan suomalaisia. Kirja, 1928.
Suomenselän vieriltä. WSOY, 1930.
Seitoja ja seidan palvontaa.  (Eripainos aikakauskirjasta Suomi)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1932.
Härmän aukeilta. WSOY, 1932.
Tunturien yöpuolta : vanhoja tarinoita. WSOY, 1934.
Ruijan äärimmäisillä saarilla. WSOY, 1935.
Kiveliöitten kansaa Pohjois-Ruotsin suomalaisseuduilta. WSOY, 1937.
Sompio: Luiron korpien vanhaa elämää. WSOY, 1939.
Rintakyliä ja larvamaita : Kurikan wanhaa elämää. WSOY, 1943.
Tuotantoa > Postuumit teokset

Metsän satua ja totta.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000 (1. painos 1945).  ISBN 951-746-236-0
Vaeltaja tunturien maassa.  Porvoo:  WSOY, 1947.
Kymmenen virran maata.  (Toimittanut Erkki Kärkkäinen)  Oulu:  Oulu-seura, 1995.  ISBN 951-96461-1-6
Syntymä, lapsuus ja kuolema: Vienan Karjalan tapoja ja uskomuksia.  (Toimittanut Pekka Laaksonen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1995.  ISBN 951-717-825-5
Karjalaista rakennustaitoa: Kuvaus Pohjois- ja Itä-Karjalan rakennuksista.  (Toimittanut Pekka Laaksonen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-525-4
Kytösavujen mailla: Kuvauksia Etelä-Pohjanmaalta.  (Kirjoitukset julkaistu pääosin Vaasa-lehdessä 1920–1940-luvulla. Toimittanut Marjut Paulaharju)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30349-6
Samuli Paulaharjun Inkeri.  (Lehtikirjoituksia Samuli Paulaharjun vuonna 1911 Inkeriin suuntautuneelta rakennustutkimusmatkalta. Toimittanut Marjut Paulaharju)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura: Museovirasto, 2010.  ISBN 978-951-616-217-4
Ingermanlandija glazami Samuli Paulakharju Veloekspeditsija letom 1911 goda. Gjolj 2014.(venäl. Samuli Paulaharjun Inkeri). ISBN 978-590-479-021-9
Tuotantoa > Uusintapainoksia

Matkakuvia Karjalan kankailta 1907.  (Ilmestynyt aiemmin 1909 teoksessa: Matkakertomuksia Karjalan kankahilta, 1908. Toimittanut Pekka Laaksonen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1981.  ISBN 951-717-251-6
Kuva sieltä, toinen täältä kautta Suur-Suomen. WSOY 1944 (1. painos 1919)
Kolttain mailta: Kansatieteellisiä kuvauksia Kuolan Lapista.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009 (1. painos 1921).  ISBN 978-952-222-072-1
Lapin muisteluksia
Lapin muisteluksia.  (näköispainos)  Helsinki:  Salakirjat, 2014 (1. painos 1922).  ISBN 978-952-5774-81-8
Lapin muisteluksia.  Helsinki:  WSOY, 1977 (1. painos 1922).  ISBN 951-0-02851-7
Kainuun mailta: Kansantietoutta Kajaanin kulmilta.  Porvoo:  WSOY, 1958 (1. painos 1922).
Kainuun mailta : Kansantietoutta Kajaanin kulmilta. Julkaisupaikka: Helsinki: Salakirjat, 2016.
Vanhaa Lappia ja Peräpohjaa.  Helsinki:  WSOY, 1963 (1. painos 1923).
Vanhaa Lappia ja Peräpohjaa.  (Esipuhe Pekka Laaksonen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010 (1. painos 1923).  ISBN 978-952-222-171-1
Taka-Lappia
Taka-Lappia, Kirja, 1927
Taka-Lappia, 2. p. WSOY, 1965
Taka-Lappia.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2011 (1. painos 1927).  ISBN 978-952-222-266-4
Taka-Lappia, näköispainos, Salakirjat, 2015 ISBN 978-952-5774-83-2
Ruijan suomalaisia.  Helsinki:  WSOY, 1985 (1. painos 1928).  ISBN 951-0-13022-2
Suomenselän vieriltä.  Helsinki:  WSOY, 1981 (1. painos 1930).  ISBN 951-0-10897-9
Härmän aukeilta.  Helsinki:  WSOY, 1996 (1. painos 1932).  ISBN 951-0-20917-1
Tunturien yöpuolta: Vanhoja tarinoita.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000 (1. painos: WSOY, 1934).  ISBN 951-746-174-7
Ruijan äärimmäisillä saarilla.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1968 (1. painos 1935).
Sompio
Sompio: Luiron korpien vanhaa elämää.  Helsinki:  WSOY, 1980 (1. painos 1939).  ISBN 951-0-08404-2
Sompio (näköispainos) Salakirjat, 2015, ISBN 978-952-5774-82-5
Rintakyliä ja larvamaita: Kurikan wanhaa elämää.  Helsinki:  WSOY, 2001 (1. painos 1943).  ISBN 951-0-25729-X
Kuvia

Samuli Paulaharjun valokuvia
Jenny Paulaharju (oik.) harrasti myös perinteen keräämistä.
Utsjoki, 1925.
Kallojärven kylän lapsia.
Kittilä, 1920.
Kurkiluoman heinäväki puolipäivällisellä.
Ylihärmä, 1929.
Pellon raivaajat.
Kiiminki, 1913.
Tervahauta Tikkalan kylässä.
Pihtipudas, 1910.
Kirjallisuutta

Harju, Marjut: Samuli Paulaharju: Ruijanrannan reppuherra.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 490)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1989.  ISBN 951-717-537-X
Paulaharju, Marjut: Monena mies matkalla. Samuli Paulaharjun elämästä, matkoista ja kertojista. BoD. 2018. ISBN 978-952-80-0135-5
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Samuli Paulaharjun e-kirjoja Projekti Lönnrotissa sekä Project Gutenbergissä.
Samuli Paulaharju – Pohjoista kirjallisuutta Oulun kaupunginkirjasto
Esko Salervo lukee Samuli Paulaharjun teosta Sompio. Yle Areena. Äänikirjat.
Samuli Paulaharju. Kirjasampo.
Samuli Paulaharjun digitoituja teoksia. Kansalliskirjasto.
Jokelin, Jantso: Lapin Lönnrot syntyy uudelleen kultaisissa kansissa. Helsingin Sanomat 30.8.2015.
Paulaharjua muistetaan, mutta hänen merkitystään ei tunneta. Yle Uutiset.
Paulaharju, Samuli hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Samuli Paulaharju : Vanhoja pelimanneja, Suomen Kuvalehti, 02.02.1935, nro 5, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Korpi ja erämaa puhuvat sille, joka osaa kuunnella, Seura, 22.12.1937, nro 51, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Paulaharjun entinen asunto Oulun Tuirassa. Sittemmin Sinisenä talona tunnetussa rakennuksessa on toiminut muun muassa antikvariaatti.
José Luís Peixoto

José Luís Peixoto
José Luís Peixoto (s. 1974) on portugalilainen kirjailija. 
Suomessa on julkaistu hänen romaaninsa Tyhjä Taivas, joka on Portugalissa voittanut Jose Saramago -kirjallisuuspalkinnon. Syksyllä 2017 Enostone kustannus julkaisi Rita Dahlin suomentaman Peixoton runokokoelman Ruhtinas, joka rakastui orjaan (ISBN 978-952-5960-59-4).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Europeana  IdRef
Alexander Tunzelman von Adlerflug

Alexander Tunzelman von Adlerflug eli Alexander Örnflykt
Alexander Tunzelmann von Adlerflug (salanimi Alexander Örnflykt; 19. kesäkuuta 1879 Kiova – 23. maaliskuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli ensin Venäjän ja sitten itsenäisen Suomen armeijassa.
Aiheesta muualla

Alexander Tunzelman von Adlerflug. Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Kenraalit ja amiraalit  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Pariisin rauhansopimus (1947)

Pariisin rauhan­sopimus vuonna 1947 julkaistussa suomalaisessa posti­merkissä.
Pariisin rauhansopimus solmittiin Pariisissa, Ranskassa 10. helmikuuta 1947. Toisen maailmansodan voittaneet liittoutuneet (ensi sijassa Yhdysvallat, Neuvostoliitto, Iso-Britannia ja Ranska) neuvottelivat rauhansopimukset häviäjien eli akselivaltoina olleiden Italian, Romanian, Unkarin ja Bulgarian sekä niiden kanssasotijana taistelleen Suomen kanssa heinä–lokakuuhun 1946 pidetyssä rauhankonferenssissa. Häviäjävaltiot säilyivät itsenäisinä ja niillä oli mahdollisuus liittyä Yhdistyneisiin kansakuntiin.
Rauhansopimuksen luominen

Kolmen voittajavaltion – Yhdysvaltain, Britannian ja Neuvostoliiton – ulkoministerit sopivat neuvottelussaan Moskovassa joulukuussa 1945, että viimeistään 1. toukokuuta 1946 pidettäisiin Pariisissa rauhankonferenssi, joka vahvistaisi Italian, Bulgarian, Romanian, Unkarin ja Suomen kanssa solmittavat rauhansopimukset. Siihen mennessä olisi saatava sopimusluonnokset valmiiksi. Voittajavaltioista Ranska ja Kiina eivät osallistuneet tähän kokoukseen.
Rauhansopimusten luonnosten valmistelu kesti kuitenkin paljon kauemmin kuin oli suunniteltu, ja vasta elokuussa 1946 Suomen hallitus sai kutsun lähettää edustajansa "liittoutuneiden ja liittyneiden valtojen" konferenssiin, joka oli 29. heinäkuuta aloittanut Pariisissa Saksan viiden liittolaismaan rauhansopimusten käsittelyn. Suomi erosi muista entisistä vihollisvaltioista sikäli, että maa ei ollut ollut Saksan miehittämä eikä siellä ollut toiminut Saksalle kuuliaista nukkehallitusta. Heti konferenssin aluksi sovittiin, että kunkin entisen vihollismaan sopimusluonnoksen käsittelyyn saivat osallistua liittoutuneista vain ne, jotka olivat allekirjoittaneet aselepo- tai antautumissopimuksen asianomaisen maan kanssa – ”kenen sota, sen rauha”. Näin esimerkiksi Ranska ja Yhdysvallat suljettiin Suomea koskevan sopimusluonnoksen käsittelyn ulkopuolelle.
Hävinneet maat saivat esittää konferenssin yleisistunnossa omat näkökohtansa. Italian edustaja korosti omassa puheenvuorossaan maataan koskevan sopimusluonnoksen ankaruutta ja soveltumattomuutta liittoutuneiden hyväksymiin periaatteisiin sekä otti esille rajajärjestelyt ja sotakorvaukset. Romanian, Unkarin ja Bulgarian edustajat puolestaan kiittivät Neuvostoliittoa sen osoittamasta jalomielisyydestä, mm. sotakorvausten kohtuullisuudesta, mutta arvostelivat läntisiä liittoutuneita suhteettomista vaatimuksista menetetyn omaisuuden korvaamiseksi. Bulgaria ilmoitti pitävänsä kiinni Hitlerin Saksan avulla Kreikalta miehittämästään alueesta. Neuvostoliiton valtuuskunnan johtajan, ulkoministeri Vjatšeslav Molotovin mukaan Italian esiintyminen osoitti, että maa ei ollut sanoutunut irti fasistisesta imperialismista, vaan uusi Italia seurasi edeltäjänsä jälkiä. Toisaalta Balkanin entiset vihollismaat olivat Molotovin mielestä päättäväisesti ja tukea ansaitsevalla tavalla lähteneet demokratian toteuttamisen tielle. Molotov puolusti Bulgarian oikeutta Kreikalta miehittämiinsä alueisiin, minkä Yhdysvaltain ulkoministeri James F. Byrnes puolestaan jyrkästi tuomitsi. Italiassa rauhanehtojen julkistaminen johti vakaviin  levottomuuksiin, ja kysymys Triestestä ja eräistä muista Italian ja Jugoslavian raja-alueista aiheutti selkkauksen maiden välille.
Saksan ja Itävallan kanssa tehtäviä rauhansopimuksia ei päästy edes valmistelemaan ennen kuin vastakkaisten suurvaltablokkien muodostuminen vuoden 1947 aikana tukahdutti läntisten liittoutuneiden ja Neuvostoliiton yhteistyön. Näin Saksa ja Itävalta jäivät toistaiseksi miehityshallintojen alaisuuteen.
Rauhansopimuksen luominen > Allekirjoittajavaltiot

Jokaisen akselivaltioiden puolella sotineen valtion, Italian, Unkarin, Romanian, Bulgarian ja Suomen kanssa liittoutuneet tekivät erillisen rauhansopimuksen. Niiden allekirjoittajavaltiota olivat ne, jotka olivat olleet sodassa kutakin valtiota vastaan. Kaikkien viiden sopimuksen allekirjoittajiin kuuluivat Neuvostoliitto sekä erikseen myös Valko-Venäjän ja Ukrainan sosialistiset neuvostotasavallat, Iso-Britannia sekä Kansainyhteisön maista Etelä-Afrikan unioni, Intia, Australia ja Uusi-Seelanti. Myös Tšekkoslovakia kuului kaikkien viiden sopimuksen allekirjoittajavaltioihin. Lisäksi Kanada kuului kaikkien muiden paitsi Bulgarian, Yhdysvallat taas kaikkien muiden paitsi Suomen rauhansopimuksen allekirjoittajiin. Myös Jugoslavia allekirjoitti Italian, Unkarin ja Bulgarian, samoin Kreikka Italian ja Bulgarian rauhansopimukset. Italian rauhansopimuksen allekirjoittajiin kuuluivat lisäksi Ranska, Belgia, Alankomaat, Puola, Kiina, Brasilia ja Etiopia.
Rauhansopimuksen luominen > Suomen rauhansopimuksen käsittely

Pariisiin 13. elokuuta 1946 saapunut pääministeri Mauno Pekkalan johtama Suomen valtuuskunta sai esittää näkökohtansa viimeisenä. Valtuuskunta oli ennen Helsingistä lähtöään valmistellut yhdessä presidentti J. K. Paasikiven johdolla Suomen puheenvuoron. Paasikiven periaatteiden mukaan Suomen oli "historian edessä" esitettävä oma näkökantansa, joka vastaisi kansan mielialoja ja mahdollistaisi myöhemmin mm. rajakysymysten ottamisen esille Neuvostoliiton kanssa. Suomen puheenvuoron käytti 15. elokuuta ulkoministeri Carl Enckell Pekkalan nimissä ranskan kielellä. Enckell lausui maailmansodan tapahtumien johtaneen siihen, että demokraattinen Suomi seisoi hävinneenä ja suuria menetyksiä kokeneena entisenä vihollismaana voittaneiden demokraattisten maiden edessä. Hän palautti mieliin, että Suomi on ollut uranuurtaja valtiollisessa demokratiassa, joka on ollut ja on natsismin jyrkkä vastakohta. Enckellin mukaan Suomi toivoi lievennyksiä rauhanehtoihin alueluovutusten ja sotakorvausten osalta, jotta maa voisi varmemmin suoriutua sitoumuksistaan. Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov katsoi tiukkasävyisessä vastauksessaan Enckellin puheeseen sisältyneen ehtoja, joita Suomi ei ollut aikaisemmin esittänyt, ja torjui rauhanehtojen lievennykset. Varaulkoministeri Andrei Vyšinski varoitti kiivaaseen äänensävyyn Suomea vehkeilemästä länsivaltojen avulla Neuvostoliittoa vastaan.
Britannian edustajien esiintyminen Suomen rauhansopimusluonnoksen käsittelyssä oli enimmäkseen hyvin passiivista. Max Jakobsonin mukaan oli hämmästyttävää, että britit eivät kommentoineet lainkaan ihmisoikeuksia käsittelevää 6. artiklaa. Suorastaan irvokasta oli, että tämän artiklan sisällyttämistä rauhansopimukseen vaativat nimenomaan Neuvostoliiton edustajat. Kyseinen artikla sisältyi täsmälleen samansisältöisenä kaikkiin sopimusluonnoksiin, ja sen tarkoituksena oli ojentaa niitä entisiä vihollismaita, joissa oli ollut voimassa fasistinen yhteiskuntajärjestelmä. Samaan aikaan Britannia vaati voimakkaasti Suomen puolustusvoimien vahvuutta ja aseistusta koskevien rajoitusten kiristämistä. Taustalla oli ajatus, että Suomen puolustusvoimat joutuisivat tulevaisuudessa Neuvostoliiton käyttöön, joten Britannian edun mukaista oli pitää ne mahdollisimman pieninä. Brittien asenne Suomea kohtaan oli tuoreeltaan pettymys suomalaisille, mutta Jakobsonin mukaan se oli sopusoinnussa Suomen hallituksen toiveiden kanssa, sillä Suomen neuvotteluvaltuuskunta ei pelännyt mitään niin paljon kuin läntisten liittoutuneiden voimakasta myötätuntoa Suomelle. Tätä neuvostoliittolaiset olisivat orastavan kylmän sodan ilmapiirissä voineet käyttää todisteena länsimaiden juonittelusta Neuvostoliittoa vastaan.
Rauhansopimuksen ehdot

Rauhansopimusten mukaan Italian siirtomaavalta purettiin; Italian sekä Albanian, Jugoslavian, Kreikan ja Ranskan; Romanian sekä Neuvostoliiton ja Bulgarian kuin myös Unkarin sekä Tšekkoslovakian ja Romanian välisiä rajoja muutettiin, samalla Suomen ja Neuvostoliiton rajamuutos pohjoisessa vahvistettiin. Sopimuksiin liittyivät myös häviäjävaltioiden velvollisuus taata kaikille kansalaisilleen ihmisoikeudet riippumatta rodusta, sukupuolesta, kielestä tai uskonnosta sekä sanan-, paino-, julkaisu-, uskonnon-. poliittisten mielipiteiden ja kokoontumisvapaus. Oli myös suoritettava sotakorvaukset.
Häviäjävaltiot eivät saaneet rangaista kansalaisiaan, jotka olivat toimineet tai osoittaneet myötätuntoaan liittoutuneille, eivätkä myöskään rodullisen syntyperän takia. Syrjivä lainsäädäntö ja sen aiheuttamat rajoitukset oli kumottava. Oli myös sitouduttava ehkäisemään demokraattiset oikeudet kieltävien yhdistysten olemassaolo ja toiminta.
Ratifiointi

Rauhansopimuksen voimaansaattaminen lykkääntyi liittoutuneiden keskinäisten suhteiden kiristymisen vuoksi. Suomi ratifioi sopimuksen omalta osaltaan ensimmäisenä 18. huhtikuuta 1947, kun taas Italia viivytti ratifiointia heinäkuuhun 1947 saakka. Neuvostoliitto edellytti kaikkien viiden entisen vihollismaansa ratifioivan sopimuksensa ennen omaa päätöstään.
Japani ja Saksa

Häviäjävaltioista Japani solmi rauhansopimuksen San Franciscossa 1951 sekä Saksan liittotasavalta ja Saksan demokraattinen tasavalta 1990 rauhansopimuksen korvaavan sopimuksen Saksaa koskevasta lopullisesta järjestelystä.
Sotakorvaukset

Sotakorvaukset oli suoritettava vuoden 1938 hintatasossa.
360 000 000 Yhdysvaltain dollaria ($) Italialta:
300 000 000 dollaria Romanialta Neuvostoliitolle
300 000 000 dollaria Unkarilta:
300 000 000 dollaria Suomelta Neuvostoliitolle
70 000 000 dollaria Bulgarialta: