Selkäkivun hoito
Kuormituksen vähentäminen ja lepo

Selkäkipupotilaan pitäisi rajoittaa fyysistä aktiivisuutta ja etenkin selkärangan liiallista taivuttelua. Yhdysvalloissa suositellaan myös, että ortopedinen sairaanhoitaja opettaisi potilaalle ja hänen perheelleen elintapamuutoksia, jotka tukevat paranemista ja vähentävät uusien rustorepeymien syntymisen riskiä.
Vuodelevon on havaittu nopeuttavan selkäkivun paranemista, jos lepo aloitetaan heti kivun ilmaannuttua. Vuodelevon kipua lievittävä vaikutus saattaa liittyä esimerkiksi siihen, että lannerangan välilevyihin kohdistuu makuulla 25–75 prosenttia vähemmän painetta kuin seistessä ja 60-86 prosenttia vähemmän painetta kuin etukumarassa istumatyössä.
Vuodelevon tehokkuudesta akuutin selkäkivun hoidossa on julkaistu vain yksi olosuhteiltaan tiukasti kontrolloitu tutkimus. Vuonna 1980 julkaistussa kahden viikon pituisessa yhdysvaltalaistutkimuksessa havaittiin, että ne armeijan alokkaat, jotka määrättiin ympärivuorokautiseen vuodelepoon kunnes paranivat, toipuivat keskimäärin 44 prosenttia nopeammin kuin ne, joiden ainoana tehtävänä oli seisoskella katsomassa muiden alokkaiden harjoittelua. Vuoteessa levänneet paranivat keskimäärin 6,6 päivässä. Vain osa seisoskelua harrastaneista toipui, ja heidän toipumisensa kesti keskimäärin 11,8 päivää. Lievimmästä kivusta kärsivät toipuivat keskimäärin 3,6 päivässä vuodelevolla ja 10,4 päivässä jalkeilla ololla. Osa seisoskelleista oli kahden viikon kuluttua kokeen alkamisesta niin huonossa kunnossa, että he joutuivat sairaalaan. Vuodelevolla hoidettujen kipu lieveni keskimäärin 60 prosenttia tehokkaammin kuin seisoskelleiden ja ero oli suurin kovimmista kivuista kärsineiden kohdalla. Vuoteessa levänneiden keskimääräinen kipu voimistui hiukan kokeen toisena päivänä, mutta alkoi sitten lievittyä siten että kivun keskiarvo oli seitsemäntenä päivänä enää kymmenen prosenttia alkuperäisestä. Seisoskeluryhmäläisten keskimääräinen kipu voimistui selvästi neljäksi päiväksi, palasi alkuperäiselle tasolle kuudentena ja seitsemäntenä päivänä, ja alkoi lievittyä vasta sitten. Vuodelepoon määrätyt majoitettiin sairaalaan ja he saivat kävellä ainoastaan WC:hen. Osanottajia oli 160, ja koejärjestelyistä vastasivat Pennsylvanian yliopiston ja Penssylvanian yliopistollisen sairaalan tutkijat.
Myöhemmistä tutkimuksista on saatu viitteitä siitä, että pitkään jatkuvan kuormituksen välttäminen saattoi olla oleellisempi tekijä kuin vuodelevon määrä. Vuonna 1988 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että ne akuutista selkäkivusta kärsineet potilaat, joita ohjeistettiin lepäämään vuoteessa 20–24 tuntia päivässä 4–6 päivän ajan, olivat lumeryhmää paremmassa kunnossa kolmen viikon kuluttua, mutta ryhmien välinen ero oli kadonnut kahden kuukauden kuluttua. Vuoden 1995 tutkimuksessa taas havaittiin, että kuusi tuntia päivässä levänneiden kipu oli viikon kuluttua lievempää kuin sen ryhmän, joka lepäsi päivittäin kaksi kertaa pidemmän ajan, koska lääkäri oli määrännyt heidät täydelliseen vuodelepoon. Ryhmien väliset erot katosivat kuitenkin kuukaudessa. Vuonna 1992 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, ettei 4 ja 2,5 vuorokautta levänneiden välillä ollut eroa kivun lievittymisessä ja vuonna 1986 julkaistussa tutkimuksessa saatiin sama tulos työkyvyn palautumisen suhteen.
Liian pitkään kestävän tauottomana toteutetun vuodelevon on havaittu aiheuttavan selkäkipua ainakin terveille potilaille. Fowlerin asento, jossa jalat ovat kohollaan, vähentää kuitenkin tätä ongelmaa. Puolittaisessa fowlerin asennossa (psoas-asento) makaaminen lievittää kipua tavallista makuuasentoa tehokkaammin, koska se poistaa suurimman osan välilevyille ja hermojuurille tulevasta paineesta.
Fowlerin asennossa lepääminen voi sekä lievittää että lisätä välilevyvauriosta kärsivien kipuja riippuen esimerkiksi vaurion tyypistä, sijainnista, koosta ja vaikeusasteesta. Vuodelepo ei ehkä sovellu myöskään sille osalle potilaista, joille kehittyvä lihasten hermotuksen toimintahäiriö aiheuttaa sen, että selkälihakset ovat jännittyneimmillään makuuasennossa.