stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tieto Keilalahti Campus
Historia

Nokian uudesta pääkonttorirakennuksesta järjestettiin arkkitehtuurikilpailu jo vuonna 1983. Kilpailun voitti arkkitehtitoimisto Helin & Siitonen Oy. Kilpailun voittaneen ehdotuksen pohjalta laadittiin Keilaniemen rantaan uusi asemakaava pääkonttoria varten. Tästä asemakaavasta tehtiin myöhemmin valitus, joka myöhästytti rakennushankkeen alkamista. Myöhästymisen aikana Nokia Oy päätti keskittyä yritystoiminnassaan matkapuhelintoimintaan, jonka seurauksena yritys myi sekä erotti osastot omiksi yrityksiksi, jotka eivät kuuluneet sen suunniteltuun ydinliiketoimintaan. Tämän seurauksena pääkonttorin peruskonsepti, idea dynaamisesta tietoalan suuryrityksen tulevaisuuteen suuntautuvasta pääkonttorista ehti organisaatiomuutoksen mukana vanhentua. Nokia Oy, joka organisaatiomuutoksen jälkeen oli jäänyt jäljelle, oli tässä vaiheessa vielä huomattavasti pienempi kuin se oli ennen muutosta ollut. Yrityksellä oli kuitenkin pääkaupunkiseudulla suuri tarve toimistotiloista, ja Keilaniemen pääkonttoria suunniteltiin paikkaamaan puutetta.
Valituksen käsittelyyn ja uuden asemakaavan valmistumiseen kulunut aika käytettiin hyväksi perehtymällä poikkeuksellisen huolellisesti toimistorakentamisen uusiin kehityssuuntiin ja mahdollisuuksiin. Lopullinen rakennusratkaisu, johon päädyttiin, oli niin sanottu valokombi, joka edustaa toiminnallisesti kehittyneintä ratkaisutapaa toimistorakennuksissa myös Suomen oloja laajemmin arvioiden.
Pääkonttorin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1995 ja ne saatiin valmiiksi vuonna 1997. Nokia muutti uuteen pääkonttoriin silloisesta Esplanadilla sijaitsevasta toimistosta.
Rakennusta laajennettiin vuonna 2001. Vuonna 2012 Nokia myi pääkonttorinsa Exilion Capital Oy:lle 170 miljoonan euron hintaan. Nokia jäi toimistorakennukseen vuokralaiseksi.
Vuonna 2013 Nokian pääkonttori Keilaniemessä siirtyi Microsoftin käyttöön, jolloin Nokia muutti Karaporttiin Nokia Solutions and Networksin tiloihin.
Vuonna 2017 Exilion myi Tieto Keilalahti Campuksen saksalaiselle Deutsche Asset Managementille.
Rakennus

Työ- ja palvelutilat kiertyvät suurten valopihojen ympärille. Rakennuksen pohjakerroksessa on yhteisiä tiloja, kuten ravintola, kahvila, kokous- ja kabinettitiloja, auditorio ja näyttelytilaa ym. Toimistot ja tuotekehitystilat on pyritty rakentamaan mahdollisimman joustaviksi.
Rakennuksen tukirakenteen muodostavat kerroksenkorkuiset betoniset pilarielementit. Välipohjarakenne koostuu jatkuvista matalista jännebetonipalkeista, niiden varaan rakennetuista jännelaatoista ja paikalla valetusta pintabetonista, jotka yhdessä muodostavat monoliittisen liittorakenteen. Liukuvaletut Porrastornit siirtävät vaakakuormat perustuksille, jotka on paalutettu lyönti- ja Franki-paaluilla.
Rakennus > Julkisivu

Rakennuksen kaksoisjulkisivurakenne oli valmistuessaan ensimmäinen laatuaan Suomessa.
Kaksoisjulkisivu on kehärakenteinen ja se on tuettu suorakaideputkiprofiileista koottuun runkorakenteeseen. Julkisivun runkorakenne on valmistettu haponkestävästä teräksestä. Putkiprofiili on hitsattu sandwich-elementtijulkisivuun pultein kiinnitettyihin säädettäviin kannakkeisiin ja ripustettu katolla olevista katosrakenteista. Näihin teräsprofiileihin on tuettu myös kerroksien kohdalla olevat alumiiniset huoltoritilät.
Ulkopuolen julkisivu koostuu 1 350  mm leveistä ja 3 600 mm korkeista kirkkaista ja karkaistuista 6 mm:n float-laseista. Sisäpuolen julkisivulasituksena on käytetty samankokoista selektiivilasia. Lasien väliin jäävä välitila on täytetty argonilla. Välitilaan on asennettu lämpö-, kosteus- ja tuulianturit, jotka ohjaavat räystäsrakenteeseen integroituja moottoroituja sulkupeltejä. Lämpiminä vuodenaikoina välitila jäähdyttää julkisivua ja kylminä aikoina suljettu välitila vähentää rakennuksen lämpöhäviötä.
Rakennuksen välissä olevat, kerrostasoja yhdistävät, kaarirakenteeseen ripustetut ristikkosillat siirtävät sisääntuloaulan lasiseinään kohdistuvat tuulikuormat porrastorneille. Tämän vinon lasiseinän vaakaristikot tukeutuvat pendelisaunojen välityksellä siltaristikkoihin.
Arkkitehtuuri

Arkkitehtisuunnitelman lähtökohtana pidettiin merellisen Länsiväylän maisematilaa. Suuri rakennus on upotettu rantapuustoon mahdollisimman kompaktiin, kiteenomaiseen muotoon. Rakennukselle ominainen keveys, ilmavuus ja huolellinen detaljointi yhdessä tilaratkaisun kanssa saavat aikaan modernin ja omaperäisen työympäristön.
Ratkaisun toiminnallisena perusosana on monikäyttöinen ryhmätyöyksikkö, joka toistuu läpi rakennuskokonaisuuden. Rakennuksen tilat on ryhmitelty kahdeksi massaksi, jotka edelleen jakautuvat kahteen itsenäiseen toimiyksikköön. Kombiyksiköt on kytkettynä toisiinsa kulmista, jolloin maksimoidaan tilojen horisontaalinen ja vertikaalinen kytkettävyys. Toimitilayksiköiden kehät ja ytimet jäävät vapaiksi sitovista fyysisistä rakenteista. Yksiköt on kierretty toisiinsa nähden kahdeksi kehäksi, jolloin niiden keskelle jää kaksi suurta valopihaa. Koko toimistomassan sitoo yhteen perusmuodoltaan suorakulmainen ulkoterassi. Sen alla sijaitsevat huolto- ja väestönsuojatilat. Meren puoleiseen päätyyn on sijoitettu yhteiset ravintolatilat. Ne on porrastettu merinäköalan suuntaan ja jäsennetty viherkasvien, tasoerojen ja kattovalopyramidien avulla pienimuotoisiksi lounasnurkkauksiksi ja kabineteiksi.
Arkkitehtuuri > Sisustus

Nokian entinen toimitusjohtaja Jorma Ollila on tunnettu taiteen ystävänä. Entisessä toimistossa Esplanadilla oli yrityksen konttoria koristanut Gallen-Kallelan teokset. Kun yritys muutti uusiin tiloihin Espoon Keilaniemeen, todettiin, etteivät entiset vanhat teokset sovi uusiin toimistotiloihin. Vanhat arvotaulut vietiin johtokunnan huvilalle Kirkkonummen Båtvikiin. Uuteen pääkonttoriin alettiin kerätä uusia nykytaiteen teoksia Euroopasta, Amerikasta ja Aasiasta. Sisustuksessa suosittiin taiteilijoita, jotka olivat pinnalla vuosituhannen vaihteessa. Hankinnoilla haluttiin tukea elossa olevia nykytaiteilijoita. Kokoelman keräämisessä käytettiin konsulttiapuna taiteilija Osmo Rauhalaa, joka etsi teoksia maailman eri gallerioista. Lopullisen valinnan teoksista teki raati, johon käytännössä kuuluivat Rauhala, Nikula ja Jorma Ollila, mutta käytännössä päätöksen teki Ollila. Pääkonttorissa olevat taideteokset kerättiin pääasiassa Ollilan toimitusjohtajakaudella, vuosina 1992-2006.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tieto Keilalahti Campus Wikimedia Commonsissa
Pääsisäänkäynti
Pääaula ja vastaanotto
Euroopan vapaakauppajärjestö

| Euroopan vapaakauppajärjestö |
| --- | --- |
  Nimi työkielellä ja jäsenvaltioiden virallisilla kielillä:  European Free Trade Association (englanniksi)  Fríverslunarsamtök Evrópu (islanniksi)  Associazione europea di libero scambio (italiaksi)  Det europeiske frihandelsforbund (norjaksi)  Eurohppá friddjagávpelihttu (pohjoissaameksi)  Association européenne de libre-échange (ranskaksi)  Associaziun europeica da commerzi liber (retoromaaniksi)  Europäische Wirtschaftsgemeinschaft (saksaksi)   

 Euroopan vapaakauppajärjestön jäsenvaltiot
Perustettu:  1960
Tyyppi:  vapaakauppa-alue
Päämaja:  Geneve Bryssel Luxemburg
Jäsenet:   Islanti  Liechtenstein  Norja  Sveitsi
Viralliset kielet:  englanti (työkieli)
Pääsihteeri:   Henri Gétaz
Pinta-ala:  
– yhteensä:  529 600 km²
Väkiluku (2017):  14 050 000
– väestötiheys:  26,5 / km²
Valuutta:  Islanti: Islannin kruunu Liechtenstein / Sveitsi: Sveitsin frangi Norja: Norjan kruunu ({{{valuuttatunnus}}})
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Euroopan vapaakauppajärjestö eli EFTA (lyhenne sanoista European Free Trade Association) on valtioiden välistä vapaakauppaa edistävä kansainvälinen järjestö, johon kuuluvat nykyisin Islanti, Liechtenstein, Norja ja Sveitsi. EFTA ja Euroopan unioni (EU) muodostavat yhdessä Euroopan talousalueen (ETA), johon Sveitsi ei kuulu.
Historia

EFTA perustettiin alun perin Yhdistyneen kuningaskunnan johdolla vastavedoksi EEC:lle, josta myöhemmin kehittyi EU. Britannian sen aikainen Konservatiivipuolueen johto vastusti Euroopan yhdentymiskehitystä, joka näytti johtavan ylikansallisten instituutioiden pikemminkin kuin vain maiden välisen yhteistyön suuntaan. Toisaalta Ranska ei halunnut Britanniaa EEC:hen. EFTAn oli tarkoitus olla löyhempi yhteisö ja sen toimialan rajoittua vain vapaakauppaan ilman poliittisempia ulottuvuuksia.
EFTAn perustivat Britannia, Norja, Itävalta, Portugali, Ruotsi, Sveitsi ja Tanska vuonna 1960. Islanti liittyi EFTAan vuonna 1970.
Suomi liittyi EFTAan liitännäisjäseneksi vuonna 1961 FINEFTA-sopimuksella. Vuonna 1986 Suomesta tuli EFTAn täysjäsen.
Suomen lähentyminen EEC:hen alkoi vuoden 1973 vapaakauppasopimuksella, kun EFTA menetti painoarvoaan Britannian liityttyä EEC:n jäseneksi vuoden 1973 alusta Edward Heathin pääministerikaudella. Suomelle Britannia on ollut perinteisesti merkittävä vientimaa, erityisesti paperiteollisuudelle. Britannian mukana EEC:n jäseneksi siirtyi Tanska. Portugali siirtyi EFTAsta EY:hyn vuonna 1986. EFTAan liittyi vuonna 1991 Liechtenstein, joka halusi tällä tavoin päästä mukaan EFTAn ja EU:n väliseen kauppapoliittiseen järjestelyyn eli Euroopan talousalueeseen (ETA) sen jälkeen kun Sveitsi oli kansanäänestyksessä hylännyt ETA-jäsenyyden. Norjan, Islannin ja Liechtensteinin suhteet Euroopan talousalueeseen järjestyvät EFTAn kautta, kun taas ETAsta kansanäänestyksellä kieltäytynyt Sveitsi on solminut EU:n kanssa kahdenvälisiä sopimuksia. Liechtenstein käyttää rahanaan Sveitsin frangia ja sen ulkomaanedustuksen hoitaa Sveitsi, jolloin se on yhdentynyt Sveitsiin. Islanti ei ole harkinnut EU:hun liittymistä, mikä on Norjassa torjuttu toistaiseksi. Norjassa EU-jäsenyyttä pelätään yhteisen maatalouspolitiikan, aluetukien ja energiapolitiikan vuoksi.
Neuvostoliitto suhtautui kriittisesti EEC:hen siksi, että sen jäsenet olivat pääasiassa Nato-maita. Tämän vuoksi Suomessa Neuvostoliiton kanssa käytävän bilateraalikaupan turvaamiseksi yhdentymistä länteen harjoitettiin pienin askelin. Neuvostoliitolle bilateraalikauppa- ja kauppapolitiikka oli ulkopolitiikan elimellinen jatke, mikä edellytti Suomelta puolueettomuuden korostamista.
Jäsenet > Nykyiset jäsenvaltiot

| Valtio | Liittyi |
| --- | --- |
 Norja: 1960
 Sveitsi: 1960
 Islanti: 1970
 Liechtenstein: 1991
Jäsenet > Entiset jäsenvaltiot

| Valtio | Liittyi | Erosi |
| --- | --- | --- |
|  Britannia | 1960 | 1973 |
|  Itävalta | 1960 | 1995 |
|  Portugali | 1960 | 1986 |
|  Ruotsi | 1960 | 1995 |
|  Tanska | 1960 | 1973 |
|  Suomi | 1986 | 1995 |
Pääsihteerit

| Pääsihteeri | Valtio | Vuodet |
| --- | --- | --- |
| Frank Figgures |  Britannia | 1960–1965 |
| John Coulson  |  Britannia | 1965–1972 |
| Bengt Rabaeus |  Ruotsi | 1972–1975 |
| Charles Müller |  Sveitsi | 1976–1981 |
| Per Kleppe |  Norja | 1981–1988 |
| Georg Reisch |  Itävalta | 1988–1994 |
| Kjartan Jóhannsson |  Islanti | 1994–2000 |
| William Rossier |  Sveitsi | 2000–2006 |
| Kåre Bryn |  Norja | 2006-2012 |
| Kristinn F. Árnason |  Islanti | 2012–2018 |
| Henri Gétaz |  Sveitsi | 2018– |
EFTA-maiden suhde Euroopan unioniin

| EFTA-maat | EFTA-maat | Soveltaa eurooppaoikeutta | Euroopan atomienergiayhteisössä | Euroopan puolustusvirastossa | Schengenin sopimuksessa | EU:n arvolisäveroalueella | Euroopan tulliliitossa | Euroopan unionin sisämarkkinoilla | Euroalueessa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Islanti |  Islanti | Osittain | Ei | Ei | Kyllä | Ei | Ei | Osittain ETA:n kautta  | Ei, (Islannin kruunu) |
|  Liechtenstein |  Liechtenstein | Osittain | Ei | Ei | Kyllä | Ei, Sveitsin ja Liechtensteinin välinen arvonlisäveroalue | Ei, Sveitsin ja Liechtensteinin välinen arvonlisäveroalue | Osittain ETA:n kautta  | Ei, (Sveitsin frangi) |
|  Norja, paitsi: |  Norja, paitsi: | Osittain | Ei | Osallistuu ei-jäsenenä | Kyllä | Ei | Ei | Osittain ETA:n kautta | Ei, (Norjan kruunu) |
|  |  Huippuvuoret | Osittain | Ei | demilitarisoitu | Ei | Ei, arvonlisäverovapaa-alue | Ei | Ei | Ei, (Norjan kruunu) |
|  |  Bouvet’nsaari | Ei | Ei | Osallistuu | Ei | Ei | Ei | Ei | Ei, (Norjan kruunu) |
|  |  Pietari I:n saari | Ei | Ei | demilitarisoitu | Ei | Ei | Ei | Ei | Ei, (Norjan kruunu) |
|  |  Kuningatar Maudin maa | Ei | Ei | demilitarisoitu | Ei | Ei | Ei | Ei | Ei, (Norjan kruunu) |
|  Sveitsi, paitsi: |  Sveitsi, paitsi: | Osittain | Osittain tarkkailijana | Ei | Kyllä | Ei, Sveitsin ja Liechtensteinin välinen arvonlisäveroalue | Ei, Sveitsin ja Liechtensteinin tulliliitto | useiden kahdenvälisten sopimusten kautta | Ei, (Sveitsin frangi) |
|  |  Samnaun | Osittain | Osallistuu Sveitsin kanssa  | Ei | Kyllä | Ei, arvonlisäverovapaa-alue | Ei, Sveitsin ja Liechensteinin tulliliitto | useiden kahdenvälisten sopimusten kautta | Ei, (Sveitsin frangi) |
Aiheesta muualla

EFTAn viralliset sivut (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Euroopan vapaakauppajärjestö Wikimedia Commonsissa
EFTAn nykyiset jäsenvaltiot
Euroopan talousliitot vuonna 1988. EFTA vihreällä, EEC sinisellä, SEV punaisella.
Suomen eduskunta 100 vuotta

Suomen eduskunta 100 vuotta on vuosina 2006–2008 julkaistu 12-osainen kirjasarja eduskunnan historiasta. Eduskunnan julkaiseman kirjasarjan tutkimusjohtajana ja päätoimittajana oli dosentti Juhani Mylly.
Eduskunta päätti vuonna 2000 tilata Turun yliopistolta satavuotisjuhlansa kunniaksi 12-osaisen kirjasarjan suomalaisesta demokratiasta ja eduskunnan toiminnasta. Seitsemän vuotta kestäneen tutkimusprojektin nimi oli Suomen eduskunta 100 vuotta – Eduskunta ja suomalainen demokratia. Hankkeen arvioitiin maksavan yli 14,8 miljoonaa markkaa, jotka eduskunta maksoi osissa vuosittain kustannusarvion mukaan. Hankkeessa oli tutkimusjohtaja ja projektisihteeri, minkä lisäksi kirjoitussopimuksilla työskenteli 20-25 kirjoittajaa. Teossarjan myötä Turun yliopistoon perustettiin Eduskuntatutkimuksen keskus, jonka tehtävänä on edistää eduskuntaa sekä suomalaista demokratiaa ja parlamentarismia koskevaa tutkimusta.
Kirjasarja maksoi lopulta 2,7 miljoonaa euroa. Se oli noin puolet koko eduskunnan satavuotisjuhlien 5,5 miljoonan euron budjetista. Kirjaprojekti sai aikanaan paljon arvostelua sen korkeana pidettyjen kustannusten takia.
Kirjasarjan osat

Osa 1: Juhani Mylly: Edustuksellisen kansanvallan läpimurto. 2006.ISBN 951-37-4541-4.
Osa 2: Antero Jyränki & Jaakko Nousiainen:  Eduskunnan muuttuva asema. 2006.ISBN 951-37-4542-2.
Osa 3: Vesa Vares, Mikko Uola & Mikko Majander: Kansanvalta koetuksella. 2006.ISBN 951-37-4543-0.
Osa 4: Irma Sulkunen, Maria Lähteenmäki & Aura Korppi-Tommola: Naiset eduskunnassa. 2006.ISBN 951-37-4544-9.
Osa 5: Anne Ollila & Heikki Paloheimo: Kansanedustajan työ ja arki. 2007.ISBN 951-37-4545-7.
Osa 6: Mikael Hidén & Helena Honka-Hallila: Miten eduskunta toimii. 2006.ISBN 951-37-4546-5.
Osa 7: Voitto Helander, Kyösti Pekonen, Jouni Vainio & Tapani Kunttu: Valiokunnat lähikuvassa. 2006.ISBN 978-951-37-4547-9.
Osa 8: Tapani Paavonen & Olli Kangas: Eduskunta hyvinvointivaltion rakentajana. 2007.ISBN 951-37-4548-1.
Osa 9: Ville Pernaa & Allan Tiitta: Sivistyksen ja tiedon Suomi. 2007.ISBN 978-951-37-4549-3.
Osa 10: Ville Pernaa, Tuula H. Laaksovirta & Pentti Lumme: Ensimmäinen ja neljäs valtiomahti. 2007.ISBN 978-951-37-4550-9.
Osa 11: Jorma Kallenautio, Ilkka Seppinen, Teija Tiilikainen, Tapio Raunio & Reino Paasilinna: Kansainvälinen eduskunta. 2007.ISBN 978-951-37-4551-6.
Osa 12: Jaakko Nousiainen, Seppo Tiitinen, Tytti Isohookana-Asunmaa, Seppo Hentilä, Jorma Kalela, Paavo Lipponen, Raija Julkunen, Marjatta Hietala, Martti Häikiö, Mervi Kaarninen, Marianne Liljeström, Antti Kuusterä, Arto Haveri & Hannu Salmi: Suomen ja kansanvallan haasteet. 2008.ISBN 978-951-37-4552-3.
Aiheesta muualla

Kirjasarjan tiedot finna.fi. Eduskunnan kirjasto.
Eduskunnan satavuotisen historian kirjoitushanke utu.fi. Turun yliopisto.
| n k  Eduskunta |
| --- | --- | --- |
| Organisaatio |  Kansanedustaja Luettelo  Avustajat  Puhemies Luettelo  Puhemiesneuvosto  Valiokunta  Kansliatoimikunta Sisäinen tarkastus  Tietosuojavastaava  Eduskunnan kanslia Pääsihteeri  Hallinto- ja palveluosasto  Kansainvälinen osasto  Keskuskanslia  Tieto- ja viestintäosasto  Turvallisuusosasto  Valiokuntasihteeristö  |  |
| Politiikka |  Eduskuntaryhmä  Puolueet  |  |
| Vaalit |  1907  1908  1909  1910  1911  1913  1916  1917  1919  1922  1924  1927  1929  1930  1933  1936  1939  1945  1948  1951  1954  1958  1962  1966  1970  1972  1975  1979  1983  1987  1991  1995  1999  2003  2007  2011  2015  2019  2023  2027  |  |
| Toimielimet |  Arkisto  Kirjasto  Tilintarkastajat  Pankkivaltuusto  Oikeusasiamies Ihmisoikeuskeskus  Ulkopoliittinen instituutti  Sitra  |  |
| Rakennukset |  Eduskuntatalo  Kansalaisinfo  Pikkuparlamentti  |  |
| Toiminta |  Valtiopäivät  Lähetekeskustelu  Suullinen kysymys  Välihuuto    |  |
| Muuta |  Nuorten parlamentti  Suomen eduskunta 100 vuotta  |  |
Julkinen liikenne

Suurnopeusjuna, Tšekki
1970- ja 1980-luvun nivelraitiovaunut liikennöivät edelleen Helsingissä.
Kaukoliikenteen linja-auto, Ruotsi
Kaupunkibussi, Utrecht, Alankomaat
Julkinen liikenne on henkilöliikennettä, joka hoidetaan kaikkien käytettävissä olevilla liikennevälineillä, kuten junilla, linja-autoilla, takseilla, raitiovaunuilla, metrojunilla, laivoilla ja ilma-aluksilla. Se voidaan jakaa kauko-, tilaus- ja paikallisliikenteeseen. Julkinen liikenne on liikkujalle yleensä vastikkeellista, mutta se voi olla myös vastikkeetonta. Julkisen liikenteen liikennevälinettä kuljettaa työkseen ammattikuljettaja, jonka kyydissä liikkuja tai liikkujat ovat. Vastaavasti yksityisen liikenteen liikennevälinettä kuljettaa liikkuja tai hänen matkaseurassaan oleva itse. Julkinen liikenne on suurimmalta osaltaan joukkoliikennettä eli henkilöiden kuljettamista suurille henkilömäärille tarkoitetuilla liikennevälineillä.
Julkisen liikenteen välineitä

tieliikenteessä: linja-auto, taksi, reittitaksi
raideliikenteessä: juna, raitiovaunu, metro, pikaraitiotie, monorail, raidetaksi
vesiliikenteessä: laiva, lautta
lentoliikenteessä: lentokone, helikopteri
Joukkoliikenteen verkostossa eri liikennevälineet soveltuvat erilaisiin tarkoituksiin. Junat, lentokoneet ja laivat, toisinaan myös helikopterit, kuljettavat matkustajia pidempiä matkoja suurten keskusten välillä. Kaukoliikenteen linja-autot ja taajamajunat pysähtelevät myös pienemmillä paikoilla. Kaupunkialueilla merkittävän osan joukkoliikenteestä muodostaa kaupunkiraideliikenne eli raitiotiet, pikaraitiotiet, paikallisjunat ja metrot. Toisinaan kaupungeissa liikennettä hoitavat myös lautat.lähde?
Julkisen liikenteen ja joukkoliikenteen ero

Julkinen liikenne kattaa liikenteen muodot, joissa matkustaja ei itse omista tai hallitse kulkuneuvoaan. Julkinen liikenne on siis kenen tahansa vapaasti käytettävissä, joskin yleensä vain rahallista korvausta vastaan. Käsite on lähes muttei täysin yhteneväinen joukkoliikenteen kanssa, jossa samalla kulkuvälineellä voi kulkea useita toisilleen vieraita ihmisiä yhtä aikaa. Julkinen liikenne voi olla myös yksilöliikennettä, jossa samalla kulkuvälineellä voi kulkea yksi tai muutama toisilleen tuttu ihminen yhtä aikaa. Julkinen liikenne tarjoaa tavan liikkumiseen niin, että matkustajan ei tarvitse omistaa, pitkäaikaisesti vuokrata tai itse ajaa käyttämäänsä kulkuvälinettä. lähde?
Kulkiessaan ennalta ilmoitetun reitin ja aikataulun mukaan julkisen liikenteen palvelua sanotaan myös vuoroliikenteeksi ja yksittäisiä reittiajoja vuoroiksi. Kulkiessaan kuljetushetken reitti- ja aikataulutarpeen mukaan julkisen liikenteen palvelu voi olla kutsuohjattua liikennettä tai tilausliikennettä. Esimerkiksi kutsuohjatun kutsubussin tai kutsutaksin lopullinen reitti määräytyy tyypillisesti eri kohteisiin matkaavien asiakkaiden matkustustarpeiden yhdistelyn perusteella, kun taas tilausliikenteen bussin tai taksin ajoreitin määrää kuljetustilauksen tehnyt asiakas. lähde?
Asema ja kehitys

Joukkoliikennettä kehitettiin länsimaissa 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. 1950-luvulta lähtien julkisen liikenteen matkustajat alkoivat vähentyä monissa maissa yksityisautoilun houkutellessa vaurastuvia kansoja ja joukkoliikennepalvelut alkoivat heikentyä. Esimerkiksi raitioliikenne lakkautettiin monissa kaupungeissa (esim. Turussa) yksityisautojen ja bussien ottaessa liikenteessä pääroolin. Suomessa liikkumisen rakennemuutos tapahtui muuta Eurooppaa myöhemmin, 1970-luvulla, jolloin kaupunkisuunnittelua alettiin perustaa yksityisautoiluun. Nopeasti kasvaneet ruuhkat sekä ympäristöongelmat ovat sittemmin johtaneet siihen, että joukkoliikennettä kehitetään nykyään osana kaupunkisuunnittelua.
Entisissä sosialistimaissa kuten Baltian maissa ja DDR:ssä julkisen liikenteen rappeutuminen alkoi vasta Neuvostoliiton hajotessa 1990-luvun alussa, mutta niissä on edelleen neuvostoajan perintönä kattava julkisen liikenteen verkosto ja vankka käyttökulttuuri sille. 2000-luvun kuluessa on entisten sosialistimaiden joukkoliikennejärjestelmiä kehitetty vastaamaan nykypäivän vaatimuksia.
Matkustajamäärät vaikuttavat joukkoliikenteen suunnitteluun ja välineen valintaan. Suurimmat matkustajamäärät kuljetetaan laivoilla, junilla ja lentokoneilla. Kaupunkiliikenteessä yksikkökooltaan pienin ja halvimmalla käyttöön otettava joukkoliikennemuoto on bussi. Sen jälkeen yksikkökooltaan suurempia ja joustavampia, mutta rakennuskustannuksiltaan jonkin verran kalliimpia ratkaisuja ovat raitiotie ja pikaraitiotie. Matkustajamäärän kasvaessa huomattavan suureksi voidaan ottaa käyttöön juna- tai metrorata, joiden rakennuskustannukset ovat suurimmat mutta myös kuljetuskapasiteetti suurin.
Kaupunkiraideliikenteessä ero rautateiden, metron ja raitiovaunun välillä on joskus häilyvä. Termejä käytetään vaihtelevasti joten esim. metro voi tarkoittaa erilaisia ratkaisuja. Raitiovaunu on yleensä pienempi ja taipuisampi kuin juna tai metro, ja kulkee ainakin osittain kadulla. Metrot ja junat on yleensä eristetty kokonaan muusta liikenteestä. Metro- ja junaratoja sekä raitioteitä voidaan myös yhdistää esimerkiksi siten, että raitiovaunu kulkee osan matkasta juna- tai metroradalla (duoraitiovaunu). Esimerkiksi Amsterdamissa ja laajemmalla Randstadin alueella junat kulkevat usein 10 minuutin välein ja ottavat metron roolin, metro on vain osittain maan alla ja pikaraitiotie on perusrakenteeltaan raitiovaunu, joka kulkee suurinopeuksisella raideverkolla, muun muassa metrotunnelissa.