stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Clarté
Historia

Liikkeen synnyn taustana oli Barbussen ensimmäisen maailmansodan aikana vahvistunut käsitys sodan mielettömyydestä. Vuoden 1919 ensimmäisenä päivänä hän julkaisi ranskalaisessa sosialistisessa lehdessä Le Populairessa vetoomuksen ”Hengen taistelijoille koko maailmassa”, jossa hän toivoi ”sielujen internationaalin” perustamista. Nimi Clarté tuli Barbussen samana vuonna julkaisemasta samannimisestä romaanista. Barbussen perustamaan kansainväliseen komiteaan liittyivät muun muassa Anatole France, George Bernard Shaw, Georg Brandes ja Selma Lagerlöf. Barbussen johtama komitea lakkasi toimimasta hänen liityttyään Ranskan kommunistiseen puolueeseen, mutta Clarté-liike jatkoi toimintaansa eri maissa. Ranskassa se oli ryhmittynyt samannimisen lehden ympärille ja toimi läheisessä yhteistyössä kommunistien kanssa. Myös André Bretonin johtamat surrealistit tukivat Clartéa vuodesta 1925 alkaen.
Ruotsissa

Elinvoimaiseksi Clarté-liike muodostui Ruotsissa, jossa Ruotsin Clarté-liitto perustettiin vuonna 1921 ja alkoi 1924 julkaista samannimistä aikakauslehteä. Ruotsissa liikkeeseen kuului sekä kommunisteja, sosiaalidemokraatteja että puolueisiin sitoutumattomia vasemmistolaisia. Mukana toiminnassa oli muun muassa tuleva pääministeri Tage Erlander. Toiminnan levittyä Norjaan ja Tanskaan perustettiin vuonna 1927 Pohjoismainen Clarté-liitto. Ruotsin sosiaalidemokraattinen puolue kielsi jäseniltään Clarté-liittoon kuulumisen vuonna 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen vuoksi, mutta kielto peruttiin vuonna 1942.
Suomessa

Myös Suomeen yritettiin perustaa Clarté-osastoa vuonna 1926. Perustamiseen osallistuivat kirjailija Hagar Olsson, runoilija L. Onerva, taidekauppias Ivar Hörhammer, maisteri T. I. Wuorenrinne, tohtori Yrjö Ruutu, LTK Aulis Siikanen ja ylioppilas Cay Sundström. Toiminta ei jatkunut perustavaa kokousta pidemmälle.
Suomessa > Hiilet

Myös Jarno Pennasen, Katri Valan ja Iris Uurron vuonna 1931 perustama Hiilet-yhdistys oli tarkoitettu Suomen Clartéksi, mutta Helsingin raastuvanoikeus määräsi keväällä 1932 sen lakkautettavaksi tammikuussa 1930 vahvistetun uuden yhdistyslain perusteella. Lain mukaan "vastoin lakia ja hyviä tapoja" toimiva yhdistys voitiin lakkauttaa, ja käytännössä se tarkoitti kaikenlaisia vapaamielisiä toisinajattelijoita, jotka eivät kannattaneet ajan oikeistolaisia ihanteita. Laukkauttamisen myötä Pennanen erotettiin Uuden Suomen uutistoimituksesta, ja hän kuvaa kokemusta antologiassa Ilon ja aatteen vuodet (Karisto 1965, toim. Tyyni Tuulio).
We Feed the World

| We Feed the World |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Erwin Wagenhofer
Käsikirjoittaja:  Erwin Wagenhofer
Tuottaja:  Helmut Grasser
Säveltäjä:  Helmut Neugebauer
Kuvaaja:  Erwin Wagenhofer
Leikkaaja:  Erwin Wagenhofer
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Itävalta
Tuotantoyhtiö:  Allegro Film
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  95 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ranska, saksa, portugali, englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
We Feed the World on itävaltalaisen Erwin Wagenhoferin ohjaama dokumentti vuodelta 2005. Elokuva käsittelee teollista ruoantuotantoa direct cinema -tyylisesti. Elokuvassa kuvataan alkutuotantoa Itävallassa, Ranskassa, Espanjassa, Romaniassa, Sveitsissä ja Brasiliassa.
Elokuva koostuu ruoantuotannon vaiheiden kuvaamisesta ja alan työntekijöiden haastatteluista. Elokuvassa kyseenalaistetaan tehomaatalouden mielekkyyttä, mm. sitä, että mahdollisimman suureen tuotantoon pyrittäessä laatu kärsii. Elokuvassa käsitellään myös maatalouden globaalia olemusta ja maataloustuen vaikutusta niihin, jotka eivät saa tukia. Esimerkiksi Brasiliassa kaadetaan sademetsää, jotta siellä voidaan kasvattaa soijaa, jota sitten tuodaan Eurooppaan eläinten ruoaksi. Afrikassa eurooppalaiset tuen avulla valmistetut maataloustuotteet vievät paikallisilta viljelijöiltä mahdollisuuden pärjätä edes paikallisesti, mikä taas aiheuttaa siirtolaisuutta Eurooppaan esimerkiksi maatalaustyöläisiksi.
Eräs haastateltavista on Jean Ziegler.
Aiheesta muualla

We Feed the World – A film by Erwin Wagenhofer. We Feed the World. Arkistoitu 143.9.2008. Viitattu 8.11.2021. (englanniksi)
We Feed the World Internet Movie Databasessa (englanniksi)
William Robertson (sotamarsalkka)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Robertson (sotamarsalkka) Wikimedia Commonsissa
William Rowan Hamilton

| William Rowan Hamilton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. elokuuta 1805 Dublin, Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 2. syyskuuta 1865 Dublin
Arvonimi: Sir
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Trinity College, Dublin
Väitöstyön ohjaaja:  John Brinkley
Instituutti:  Trinity College, Dublin
Tutkimusalue:  Fysiikka, tähtitiede, matematiikka
Tunnetut työt:  Hamiltonin polku Hamiltonin mekaniikka Hamiltonin operaattori Kvaternio nabla
William Rowan Hamilton (3. elokuuta 1805 Dublin, Irlanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 2. syyskuuta 1865 Dublin) oli irlantilainen matemaatikko. Hän jatkoi Isaac Newtonin työtä ja julkaisi 1830-luvulla tämän mekaniikan uuden matemaattisen muodon, ”Hamiltonin formalismin”. Siitä tuli klassisen fysiikan keskeinen matemaattis-dynaaminen konstruktio. Sitä on sovellettu niin lämpöopin kuin sähkömagnetisminkin teorioissa.
Hamilton otti käyttöön nablan, ∇, jolla nykyaikaisessa analyysissä merkitään vektoriyhtälön derivaattaa.
Hamilton keksi myös kvaternion, kompleksilukujen nelikomponenttisen laajennuksen.
Elämä

William Hamiltonin isä Archibald Hamilton oli uskonnollinen kiihkoilija ja liikemies sekä ryyppymies; hänen äitinsä Sarah Hutton taas oli tunnetusta älykkösuvusta. Hänellä oli kolme vanhempaa sisarusta. Hänen vanhempansa kuolivat jo ennen kuin hän täytti viittätoista vuotta. Hänen setänsä, pastori James Hamilton oli poikkeuksellinen kielinero. William Hamiltonin kerrotaan osanneen lukea ja tehdä aritmeettisia tehtäviä kolmivuotiaana. Setänsä kannustuksesta hän oppi jo lapsena myös eri itämaisia kieliä kuten arabiaa, persiaa, sanskriittia ja kaldeaa sen lisäksi, että hallitsi italiaa, latinaa ja ranskaa. Kolmetoistavuotiaana hän kertoi oppineensa kielen ikävuottaan kohden. Hän oli joutua myös kaksintaisteluun, joka kuitenkin saatiin peruttua. Muutoin William Hamiltonin nuoruudesta kerrotaan, että hän oli kutakuinkin tavallinen poika, joka piti luonnosta ja erityisesti eläimistä pitäen niitä vertaisinaan.
Hamilton tutustui nuoreen amerikkalaiseen laskentaneroon Zerah Colburniin, joka opiskeli Lontoossa. Tämä veti hänet kerralla ja lopullisesti matematiikan ja tähtitieteen pariin. Jo 17-vuotiaana hän huomasi virheen eräästä Laplacen työstä, mikä tuli dublinilaisen tähtitieteen professori John Brinkleyn tietoon. On merkillepantavaa, että Hamilton ei käynyt lainkaan koulua ennen kuin pääsi Dublinin Trinity Collegeen vuonna 1823 parhaana hakijana. Siellä hän esitteli ensimmäisen valo-oppia käsittelevän tutkimuksensa Irlannin tiedeakatemialle, jolloin Brinkley sanoi hänen olevan aikansa ensimmäinen matemaatikko. Vuonna 1825 Hamilton koki onnettoman rakkausseikkailun, josta selviytyi hartaan uskonnollisuutensa, runoharrastuksensa ja runoilijaystäviensä, ennen muuta William Wordsworthin ja Samuel Taylor Coleridgen avulla.
Vuonna 1827 William Hamilton valittiin yksimielisellä päätöksellä Cloynen piispaksi siirtyneen Brinkleyn tilalle professorin virkaan huolimatta siitä, ettei hän ollut sitä hakenut. Tämän jälkeen keskittyi pitkälti matematiikkaan ja sai aikaan suurimman osan merkittävistä saavutuksistaan.
Vuonna 1833 Hamilton avioitui uskonnollista hyväntahtoisuuttaan noudattaen sairaalloisen papinlesken Helen Maria Bayleyn kanssa. Hän rupesi myös alkoholisoitumaan. Hän kuitenkin jatkoi työskentelyään erityisesti kvaternioteorian sekä muun muassa vektorianalyysin parissa. Näin hän vietti elämänsä viimeiset 22 vuotta saaden aikaan valtaisan epäjärjestyksen kotonaan sekä myös papereissaan.
William Hamilton sai osakseen huomattavaa arvonantoa. Hänet aateloitiin 30-vuotiaana. Kun hän oli 32-vuotias, hänestä tuli Irlannin kuninkaallisen tiedeakatemian esimies. Englannin pääministeri Sir Robert Peelin aikana hänelle myönnettiin Englannin hallituksen elinkautinen eläke. Kuolinvuoteellaan hänestä tuli Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian ensimmäinen ulkomainen jäsen.
Daltonit tekevät parannuksen

| Daltonit tekevät parannuksen> Les Dalton se rachètent |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Morris
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  1964
Suomennos
Suomentaja:  Juhani Härmä, Timo Reenpää
Kansitaiteilija:  Morris
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1973
Ulkoasu:  pehmeäkantinen
Sivumäärä:  48
ISBN:  951-1-01067-0
Sarja: Lucky Luke
Edeltävä:  Billy the Kid, pikku nappula
Seuraava:  Calamity Jane
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Daltonit tekevät parannuksen on kahdeksas Suomessa ilmestynyt Lucky Luke -sarjakuva-albumi. Albumin on käsikirjoittanut René Goscinny ja piirtänyt Morris. Se julkaistiin suomeksi 1973 Juhani Härmän ja Timo Reenpään suomentamana.
Juoni

Senaattori Jonas O'Joice on laatinut uuden lakiehdotuksen, jonka nojalla vankeja lasketaan kuukaudeksi ehdolliseen vapauteen. Jos he käyttäytyvät rikkeettä tämän ajan, vangit voivat palata vapaina yhteiskuntaan, mutta jos he tekevät koeaikana pienenkin rikoksen, he palaavat vankilaan lopullisesti. Lakiehdotusta täytyy tietenkin kokeilla, onko se toimiva, joten valtion pahimmat rikolliset, Daltonin veljekset, päästetään tekemään kokeen. Lucky Luke saa valvoa suoritusta. Daltonit suunnittelevat olevansa kunnolla kuukauden ja sitten nitistävänsä Lucky Luken, sillä ilman häntä mikään valamiehistö ei uskalla tuomita heitä. Aluksi Daltonien on vaikea sopeutua, ja muutaman kerran on lähellä, etteivät he joudu takaisin vankilaan. Lopulta Averell huomaa, että kuukauden viimeinen päivä on jo ruksattu. Silloin Daltonit alkavat ryöstää kaupunkilaisia ja lopulta ottavat senaattori O'Joicen ja Lucky Luken vangeikseen. Lopulta kuitenkin Daltonit huomaavat, että Averell on ruksannut kalenterista väärän kuukauden päivät; koeaikaa olisi siis vielä kaksi päivää jäljellä. Daltonit eivät siis selvinneet kokeesta ja joutuivat takaisin vankilaan.
William Henry Fitzhugh Lee

| William Henry Fitzhugh Lee |
| --- | --- |

Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Virginian 8. vaalipiiristä
 4. maaliskuuta 1887 – 15. lokakuuta 1891  
Edeltäjä:  John S. Barbour Jr.
Seuraaja:  Elisha E. Meredith
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. toukokuuta 1837 Arlington House, Arlington, Virginia
Kuollut: 15. lokakuuta 1891 (54 vuotta) Ravensworth, Virginia
Puoliso:  Charlotte Wickham Mary Tabb Bolling
Lapset:  4
Tiedot
Puolue:  demokraatit
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat  Konfederaatio
Palvelusvuodet:  Yhdysvallat: 1857–1859 Konfederaatio: 1861–1865
Sotilasarvo:   Vänrikki (Yhdysvallat)  Kenraalimajuri (Konfederaatio)
Taistelut ja sodat:  Yhdysvaltain sisällissota
William Henry Fitzhugh Lee (31. toukokuuta 1837 Arlington House, Arlington, Virginia – 15. lokakuuta 1891 Ravensworth, Virginia), tunnetaan nimillä Rooney Lee tai W. H. F. Lee, oli Robert E. Leen ja Mary Anna Randolph Custisin toinen poika. Hän oli maanviljelijä, konfederaation ratsuväenkenraali ja myöhemmin kongressin jäsen.
Lapsuus ja nuoruus

Lee syntyi Arlingtonin talossa Arlingtonissa Virginiassa. Hän meni Harvardin yliopistoon ja seurasi isänsä jalanjälkiä menemällä Yhdysvaltain armeijaan 1857, jossa hänestä tehtiin vänrikki. Hän palveli Yhdysvaltain 6. jalkaväkirykmentissä Albert Sidney Johnstonin[lähde? ] alaisena ja otti osaa Utahin sotaan mormoneja vastaan. Vuonna 1859 hän erosi armeijasta ja alkoi työskentelemään "White House" -plantaasillaan New Kent Countyssa Virginiassa.
Sisällissodan alku

Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua 1861 Lee liittyi Konfederaation armeijaan kapteenina ja sai komentoonsa oman ratsuväkikomppanian. Lee ylennettiin pian majuriksi. Hän palveli alussa läntisimmässä Virginiassa prikaatikenraali William W. Loringin alaisena 1861 ja alkuvuonna 1862. Hänet sijoitettiin everstiluutnantiksi prikaatikenraali J. E. B. Stuartin alaisuuten. Myöhemmin hänestä tuli 9. Virginian ratsuväen eversti.
Antietam

South Mountainin taistelun jälkeen Lee ylennettiin prikaatikenraaliksi. Hän taisteli Antietamin taistelussa serkkunsa Fitzhugh Leen alaisena. Hän komensi 3. prikaatia Stuartin ratsuväendivisioonasta Fredericksburgin ja Chancellorsvillen taisteluissa. Hän haavoittui Brandy Stationin taistelussa Gettysburgin kampanjan alussa ja jäi Unionin joukkojen vangiksi Hickory Hillissä Virginiassa kaksi viikkoa myöhemmin ollessaan toipumassa.
Sodan loppu ja myöhemmät vaiheet

Lee oli sotavankina New Yorkin osavaltiossa, kunnes hänet vaihdettiin konfederaation armeijaan 25. helmikuuta 1864. Hänet vaihdettiin unionin sotavankina olleeseen prikaatikenraali Neal S. Dowiin. Huhtikuussa hänet ylennettiin kenraalimajuriksi, ja hän komensi ratsuväen armeijakuntaa Petersburgin läpimurron ja isänsä armeijan perääntymisen aikana Appomattox-taistelussa. Sodan lopussa hän oli toiseksi korkea-arvoisin konfederaation ratsuväenupseeri. Hän antautui isänsä kanssa Appomattoxin käräjätalolla.
Sodan jälkeen Lee valittiin Virginian osavaltionsenaattiin vuosiksi 1875-1878 ja Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen 1887, jossa hän toimi aina kuolemaansa 1891 saakka. Hän kuoli Ravensworthissa ja hänet on haudattu Leen kappeliin Lexingtoniin Virginiaan.
Käännös suomeksi
Coliseum Alfonso Pérez

| Coliseum Alfonso Pérez |
| --- | --- |
 Taustalla stadionin itäkatsomo
Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Getafe, Madridin alue, Espanja
Avattu:  1998
Omistaja:  Getafen kaupunki
Kenttä:  luonnonnurmi
Kustannukset:  800 miljoonaa pesetaa
Käyttäjät
 Getafe Club de Fútbol 
Katsojakapasiteetti
 17 000 
Kentän mitat
 105 × 70 metriä 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Coliseum Alfonso Pérez on jalkapallostadion Getafessa Madridin alueella Espanjassa. Se toimii Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelaavan Getafe Club de Fútbolin kotistadionina. Stadion sijaitsee Getafe Norten alueella kaupungin pohjoisosassa Madridin rajan ja M-45-moottoritien tuntumassa ja se on nimetty kaupungissa syntyneen entisen maajoukkuejalkapalloilijan Alfonso Pérezin mukaan.
Coliseum Alfonso Pérez avattiin syyskuussa 1998 Madridin aluehallituksen silloisen puheenjohtajan Alberto Ruiz-Gallardónin johdolla. Avajaispäivänä stadionilla pelattiin turnaus, johon ottivat osaa Atlético de Madrid, alankomaalainen Feyenoord ja saksalainen Borussia Dortmund. Kansanpuolue kritisoi stadionhanketta voimakkaasti sen rakennuskustannusten (800 miljoonaa pesetaa) ja tuolloin ylimitoitetun kapasiteetin vuoksi. Stadionin valmistuessa Getafe CF pelasi Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä ja sillä oli vain 2 000 jäsentä.
Stadionin nykykapasiteetti on 17 000 istumapaikkaa. Kenttää ympäröi kaksikerroksiset katsomot kaikilla neljällä sivulla. Pohjois- ja itäkatsomot on rakennettu pienten mäkien päälle, länsikatsomo on nykyään katettu. Coliseum Alfonso Pérez on Estadio Santiago Bernabéun ja Estadio Vicente Calderónin jälkeen Madridin alueen kolmanneksi suurin jalkapallostadion, mutta yksi Primera Divisiónin pienimmistä. Getafe CF:n kotiotteluissa yleisöä on keskimäärin 9 000 henkilöä.
Coliseum Alfonso Pérezillä on pelattu Espanjan pääsarjan Primera Divisiónin otteluita alkaen kaudesta 2004–2005, jolloin Getafe CF nousi sarjaan ensimmäistä kertaa historiassaan. Kaudella 2007–2008 sillä pelattiin myös kansainvälisiä seurajoukkueotteluita Getafen CF:n ottaessa osaa UEFA-cupiin. Espanjan maajoukkue pelasi stadionilla ystävyysottelun Andorraa vastaan 5. kesäkuuta 2004. 20. toukokuuta 2010 stadionilla pelattiin Naisten mestarien liigan loppuottelu.
Stadionin itäpuolella sijaitsee seuran harjoituskeskus ja kaupungin uimala. Ennen nykyisen stadionin valmistumista Getafe CF pelasi kotiottelunsa Las Margaritasin urheilukeskuksessa.
Aiheesta muualla

Coliseum Alfonso Pérez Getafe CF:n sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Coliseum Alfonso Pérez Getafen kaupungin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Primera Divisiónin stadionit kaudella 2016–2017
Anoeta
Balaídos
Benito Villamarín
Butarque
Camp Nou
El Molinón
El Sadar
Estadio de la Cerámica
Gran Canaria
Ipurua
La Rosaleda
Los Cármenes
Mendizorrotza
Mestalla
RCDE Stadium
Riazor
San Mamés
Sánchez Pizjuán
Santiago Bernabéu
Vicente Calderón
Werhon kartano

Werhon (Verho) kartano on Padasjoella sijaitseva kartano, joka perustettiin neljästä veromaasta eli talonpoikaistilasta vuonna 1569. Kartanon omistivat huomattavat aatelissuvut aina vuoteen 1914.
Kartanon historia ja omistajat > Särkilahtien aika

Verhon rälssitila syntyi 21.marraskuuta 1569, kun Ruotsin kuningas Juhana III lahjoitti 4 veromaata eli talonpoikaistilaa Padasjoen Nyystelästä (nyk. Nyystölä) Iivar Maununpoika Särkilahdelle. Syynä lahjoitukseen oli otaksuttavasti se, että Juhana tahtoi palkita Iivaria siirtymisestä Eerik XIV:n puolelta hänen tukijakseen. Tila oli varsin suuri, sen kokoa kuvaa manttaaliluku, joka oli 22.
Ivari Maununpojan pojat menettivät perintöoikeutensa rälssiin, koska taistelivat Nuijasodassa Sigismundin puolella Kaarle-herttuaa vastaan. Iivarilla oli myös muita läänityksiä Padasjoella
Kartanon historia ja omistajat > Hornien aika

Kun Ivar kuoli v. 1573, Nyystölän rälssiä hallitsi hänen puolisonsa Elin Kurki (Kurck) vuoteen 1609. Nyystölän säteri siirtyi edelleen heidän tyttärelleen Ingeborg Ivarsdotterille, jolta se siiryi Horn-suvulle, sillä hänen puolisonsa oli Arvid Henrikinpoika Horn, joka oli Pohjanmaan käskynhaltija sekä Kankaisten herra ja kuoli jo 1606.  Arvid Henrikinpojan ja Ingeborgin tytär meni naimisiin Turun hovioikeuden asessorin Mauritz Hornin kanssa. Näin syntyi sukulaisuhde Åminnen Hornien kanssa. Horneista muodostuikin Padasjoen tärkein aatelissuku. Mauritz Horn sai 1639 lahjoituksena 27 tilaa, joista muodostui Verhon ja Turvan kartanot. Edelliseen kuului 8 ja jälkimmäiseen 4 tilaa.
Mauritzin poika Arvid Horn (1631-92) peri kartanon ja oli Padasjoen huomattavin ja vaikutusvaltaisin henkilö 1600-luvulla. Hän omisti myös maatiloja Vesijaolla ja Auttoisilla, sekä Alhon ja Kasiniemen. ja hän toimi mm. Hämeen ja Uudenmaan läänin ratsurykmentin komentajana. Arvid Hornilla oli myös huomattava vaikutus Padasjoen kirkon rakentamiseen, joka valmistui 1669. Arvid Horn kuoli 1692 omistamassaan Karunan kartanossa, Sauvossa ja on haudattu Turun tuomiokirkkoon.
Arvidin poika, vapaaherra ja majuri Christer Horn oli seuraava omistaja vuoteen 1717.  Christer Horn oli ainut lapsi isänsä 2. avioliitosta, hän syntyi 1680 ja kuoli naimattomana 1717. Siten hänen jälkeensä Verhon ja samalla Alhon, Kasiniemen sekä Vesijaon säterien omistajaksi tuli eversti ja vapaaherra Gustav Horn. Hän oli Christer Hornin vanhempi velipuoli (s. 1670, kuoli joko 1747 tai 1757).
Kartanon historia ja omistajat > Forssell, Hornien vävy

Seuraava omistaja olikin nuori tykkijunkkari Lars Forssell v:sta 1751, joka sai haltuunsa Verhon siirtokirjalla ja sitoutui samalla huolehtimaan säteri-rusthollin ratsupalveluksesta. Hän oli mennyt naimisiin Gustav Hornin tyttärentyttären kanssa. Kun Lars Forssel kuoli jo 1756, Verho siirtyi heidän perillisilleen.
Kartanon historia ja omistajat > Metherien aika

Forssellin perilliset olivat riitaisia, ja kartano siirtyi Mether-suvulle. Sotakamreeri Carl Mether sai toisen ratsutiloista Carl Heleniukselta ja osti osan toisensa jälkeen em. perillisiltä. Näin Verho oli kokonaan hänen 1791. Carl Mether oli vaikutusvaltainen henkilö; mm. hänen puoltokirjelmänsä ansiosta A.I.Arwidssonin isä, kappalainen Anders Arwidson sai asuinpaikan Padasjoelta. Carlin poika, rykmentinkirjuri ja Turun akatemian matematiikan professori, Anders Johan Mether  omisti kartanoa 1801-37 ja tämän leski Hedvig Lovisa os.Gyllenberg hallitsi tilaa v:een 1869.  A.J. Mether puolisoineeen olivat adoptoinneet rva Metherin sisarenpojan Anders Alfred Börgströmin, jonka oli otettava  sukunimekseen Mether-Borgström.  Siten Anders Mether-Borgström sai kartanon rouva Hedvig Metherin kuoltua.
Anders ja puoliso Aurora, omaa sukua Forssell (!), saivat pojan nimeltään Ernst Johan Henrik Mether-Borgström. Hän omisti kartanoa v.sta 1869 alkaen. Ernst Mether-Borgströmin johtamana Verhossa toimi maanviljelyskoulu, v. 1898-1914.
Kartanon historia ja omistajat > Vararikko 1914 ja sen jälkeinen aika

Vuonna 1914 Verho joutui vararikkoon. Sitä seuranneessa pakkohuutokaupassa Verhon osti Hämeenlinnan kaupunki, joka hallitsi tilaa 1914-26.
Helmikuussa 1918 Verhon kartanossa majoittui Padajoen Suojeluskunnan harjoitusleiri. Vuonna 1926 tila jakautui pienempiin osiin, päätilan osti Toivo Tulokas tilanomistaja Lammilta.  Suuri osa metsiä ja Turvan tila jäivät Hämeeninnan kaupungille. Verholle kuulunut Harilan tila myytiin huutokaupassa Laineen perheelle.
Toivo Tulokkaan poika Kaleva perheineen viljeli tilaa 1970-luvulle asti. 1970-luvun lopulla Tulokkaat päättivät myydä tilan ja muuttaa Yhdysvaltoihin.
Tilan omistajaksi 1978 tuli Verhonkartano Oy, jonka toimitusjohtaja on Johan Dieckman. Hän on mm. ruokatalo Saarioinen Oy:n suuromistajia.  Hänen aikanaan tilan maataloustuotantoa on kehitetty voimaperäisesti.
Kartanon rakennukset

Kartanon vanhasta rakennuskannasta ei ole säilynyt paljoa tietoa. Vuonna 1659 Verhossa oli kymmenen vuotta aiemmin rakennettu tuparakennus, jossa oli kaksi kamaria, puotirakennus, salirakennus ja aittarakennus, kaikki tarpeellisine huoneineen.
Vuonna 1797 Carl Mether haki palovakuutuksen kartanon päärakennukselle. Tuolloin Verhon kaksikerroksisessa puurakenteisessa päärakennuksessa oli taitekatto ja 12 huonetta. Rakennus oli noin 20 m pitkä ja 12 m leveä. Tontilla oli yhdeksän talousrakennusta sekä puutarha ja yrttitarha.
Verho sai vuonna 1878 uuden päärakennuksen, jonka suunnittelivat arkkitehdit Konstantin Kiseleff ja Elia Heikel. Tulipalo tuhosi 1880-luvulla sen edeltäjän, joka oli pitkä, talonpoikaistyyppinen rakennus. Uusi rakennus edusti empiretyyliä, jossa oli renessanssin ja barokin vaikutteitta. Keskiosassa oli pyramidi ja siipiosassa satulakatto.
1970-luvulla huonoon kuntoon mennyt kartanorakennus purettiin ja tilan päärakennukseksi rakennettiin moderni tiilitalo. Vanhat talousrakennukset olivat tuhoutuneet tulipalossa jo 1910, joten Verhon vanhempaa rakennuskantaa ei enää ole jäljellä.
Verhon kartano, päärakennus vuonna 1931
Yeni Malatyaspor

Yeni Malatya Spor Kulübü on jalkapalloseura Malatyan kaupungista. Seura pelaa kaudella 2018–2019 Turkin korkeimmalla sarjatasolla Turkin Superliigassa.
Waken taistelu

Wake saaren 98-kivi
Waken taistelu oli toisessa maailmansodassa Japanin ja Yhdysvaltain välinen taistelu Waken saaresta. Taistelu alkoi 8. joulukuuta 1941 ja päättyi japanilaisten voittoon 23. joulukuuta, jolloin japanilaiset valtasivat saaren itselleen.
Taustaa

Tammikuussa 1941 Yhdysvaltain laivasto aloitti sukellusvenetukikohdan ja lentokentän rakentamisen saarelle. Ensimmäinen vakinainen varuskunta, jonka muodosti vajaavahvuinen 1. merijalkaväen tukikohtapataljoona, saapui 19. elokuuta saarelle. Varuskunnanpäällikön majuri P. S. Devereux'n alaisuudessa oli kaikkiaan noin 450 upseeria ja miestä. Pataljoonan tukena oli majuri Paul A. Putnamin komentama merijalkaväen hävittäjälaivue VMF-211, jossa oli kaksitoista F4F-3 Wildcat hävittäjää. Saarella oli lisäksi 68 laivaston miestä sekä 1 221 Morrison-Knudsen Cicil Engineering Companyn työntekijää rakentamassa tukikohtaa. Pan American Airwaysin henkilökuntaa oli 54 mahdollistamassa Pan Am Clipperin Tyynenmeren ylittävät lennot, jotka oli aloitettu 1935.
Merijalkaväen aseistuksena oli kuusi viiden tuuman 51 pituuskaliiperin rannikkotykkiä, jotka olivat alun perin olleet taistelulaiva USS Texasilla, ja kaksitoista kolmen tuuman 50 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykkiä. Aseistuksen täydensi kahdeksantoista raskasta .50" Browning-konekivääriä ja kolmekymmentä .30" neste- ja ilmajäähdytteistä raskasta, keskiraskasta ja kevyttä konekivääriä.
Komentaja Winfield S. Cunningham otti 28. marraskuuta Waken varuskunnan komentoonsa. Hänelle jäi siten ainoastaan alle kaksi viikkoa aikaa tutustua saareen ja sen puolustusjärjestelyihin sekä sitä puolustaviin joukkoihin ennen sodan syttymistä.