stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jani Karvinen
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Elämän suola | Toimittaja Jaatinen |
| 2000 | Kaverille ei jätetä | Näyttelijä |
| 2001 | Korkeajännitystä – eli sähköä kotiin kuljetettuna | Juha Hulkari |
| 2002–2003 | Salatut elämät | Ville Paananen |
| 2004 | Käenpesä | Kaarlo |
| 2009 | Kotikatu | autokauppias |
| 2010 | Sydänjää | Antti Niittylä |
| 2014 | Raja | Johannes Nurmi |
| 2020 | Hotel Swan Helsinki | venekerhon vahtimestari |
| 2020 | Downshiftaajat | Arvo Kuusela |
| 2021 | Aikuiset | Javier |
| 2022 | Syke | Antero Lehto |
Aiheesta muualla

Jani Karvinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jani Karvinen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Yle
Sarvipääkampela

| Sarvipääkampela |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Piikkimakrillikalat Carangiformes
Heimo::  Oikeasilmäkampelat Pleuronectidae
Suku::  Pleuronichthys
Laji::  verticalis
Kaksiosainen nimi
 Pleuronichthys verticalis  Jordan & Gilbert, 1880 
Katso myös
   Sarvipääkampela Wikispeciesissä   Sarvipääkampela Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Sarvipääkampela (Pleuronichthys verticalis) on oikeasilmäkampeloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikan länsirannikolta.
Koko ja ulkonäkö

Sarvipääkampela voi kasvaa suurimmillaan noin 37 cm pitkäksi. Naaraat tulevat täysikasvuisiksi suurempina kuin koiraat. Laji on ruumiinmuodoltaan soikea ja litteä. Kookkaat silmät sijaitsevat kalan oikealla kyljellä ja niiden välissä on harjanne, jonka takaosassa on piikki. Sarvipääkampelan pyrstöevä on pieni ja pyöreähkö ja vatsaevät ovat molemmilla kyljillä. Lajin oikea kylki on väriltään ruskea tai harmaa ja siinä on sekä tummempia että vaaleampia epämääräisiä läikkiä antaen tehden siitä kirjavan. Vasen kylki on vaalea.
Levinneisyys ja elintavat

Sarvipääkampelaa tavataan Kaliforniasta Baja Californiaan ulottuvalta alueelta. Satunnaisesti sitä on tavattu pohjoisempanakin. Laji elää hiekka- ja mutapohjilla, osittain niihin kaivautuneena. Kalan ravintoa ovat monisulasmadot ja nilviäiset. Lisääntymiskauden huiput ovat helmikuussa ja heinäkuussa, mutta sarvipääkampela kutee ympärivuotisesti. Sarvipääkampelaa saadaan trooleilla sivusaaliina, mutta pienen kokonsa vuoksi sitä ei kalasteta kaupallisesti tai juurikaan hyödynnetä.
Manne Vuorinen

Hiihtäjä Manne Vuorinen
Manne Vuorinen (vas.) ja Matti Raivio (oik.) huoltamassa välineitään Helsingissä 1928.
Manne Vuorinen (6. helmikuuta 1894 Karstula – 1. toukokuuta 1966 Karstula) oli suomalainen Karstulassa asunut maanviljelijä ja maastohiihtäjä. Hän edusti kilpailuissa Karstulan Kivaa ja Karstulan suojeluskuntaa.
Vuorinen aloitti kilpailu-uransa vuonna 1915 voittamalla Jyväskylässä Keski-Suomen mestaruuden 10 kilometrin hiihdossa. Vuonna 1919 hän voitti Suomen talvikisojen 60 kilometrin hiihdon. Vuonna 1922 hän voitti Tukholmassa Pohjoismaisissa kisoissa 30 kilometrin hiihdon.
Suomen-mestaruuskilpailuissa Vuorinen on voittanut 30 kilometriltä kultaa vuonna 1920, hopeaa vuosina 1917 ja 1921 sekä 10 kilometriltä hopeaa vuonna 1923.
Aiheesta muualla

Jussi Kirjavainen : Suomalaisia suurhiihtäjiä 7. Manne Vuorinen. Aamulehti, 30.01.1938, nro 28, s. 19, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Hannes Laasonen

Gabriel Johannes (Hannes) Laasonen (29. heinäkuuta 1878 Mikkeli – 6. lokakuuta 1941 Kuusankoski) oli suomalainen kansakoulunopettaja, päätoimittaja ja kirkkoherra.
Hannes Laasosen vanhemmat olivat talonomistaja Gabriel Laasonen ja Karoliina Tukkalainen. Laasonen pääsi ylioppilaaksi 1899 (Läroverket för gossar och flickor) ja suoritti kansakoulunopettajan tutkinnon 1900. Hän suoritti suomen kielen, historian ja matematiikan opintoja Helsingin yliopistossa 1901–1904 ja suoritti siellä teologisen erotutkinnon 1914 sekä pastoraalitutkinnon 1917. Laasonen vihittiin papiksi 1913. Laasonen oli keväällä 1912 Helsingin kansakoulujen stipendiaattina Saksassa, Sveitsissä ja Tanskassa.
Laasonen oli opettajana Helsingin kaupungin yleisessä poikakansakoulussa 1901–1915, historian, suomen kielen ja maantiedon opettajana Helsingin kauppakoulussa 1902–1905, johtajana ja opettajana Värtsilän yhteiskoulussa 1908–1910, Kallion uuden kansakoulun johtajana Helsingissä 1910–1914, suomen kielen opettajana Helsingin ruotsinkielisen kansakoulun jatkoluokalla 1910–1914 sekä suomen kielen opettajana Helsingin kauppakoulussa 1918–1920. Hän opetti myös Helsinkiin siirretyssä Kolppanan opettajaseminaarissa.
Papiksi vihkimisen jälkeen Laasonen oli Kuoreveden vt. kirkkoherrana ja kirkkoherran viran välivuoden saarnaajana. Hän toimi sen jälkeen Helsingin pohjoisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherran apulaisena 1913–1914, Helsingin eteläisen suomalaisen seurakunnan vt. kappalaisena 1914, Helsingin pohjoisen suomalaisen ja ruotsalaisen seurakunnan kirkkoherran apulaisena Pasilassa 1915–1917 ja Töölössä vuodesta 1917 sekä Helsingin kaupungin kunnalliskodin ja työlaitoksen saarnaajana vuodesta 1916. Laasonen valittiin Kuusankosken kirkkoherraksi 1929. Hän sai rovastin arvon 1932. Iitin rovastikunnan lääninrovastiksi Laasonen valittiin 1935. Laasonen oli Suomen evankelis-luterilaisen pyhäkouluyhdistyksen sihteerinä ja rahastonhoitajana vuodesta 1922 alkaen ja oli yhdistyksen johtokunnan jäsen ja varapuheenjohtaja. Hän toimi myös Kotikasvatusyhdistyksen puheenjohtajana ja Helsingin Raamattuseuran johtokunnan jäsenenä ja sihteerinä.
Laasonen toimi Heinolan Sanomain ja Kansanvalta-lehden päätoimittajana, Kotimaa-lehden toimitussihteerinä ja Lasten Pyhäkoululehden päätoimittajana. Hän kuului lisäksi Koti-lehden ja Vartija-lehden toimituskuntiin.
Hannes Laasonen oli naimisissa vuodesta 1904 kansakoulunopettaja Mildred Hanna Ottilia Stadiuksen (1882–1967) kanssa. Heidän poikansa oli matemaatikko ja Teknillisen Korkeakoulun rehtori Pentti Laasonen.
Julkaisuja

Pyhäkoulujen järjestely ja hoito meillä. Suomen pyhäkouluyhdistys, Helsinki 1918 (Digitoituna Kansalliskirjastossa)
Kuusankosken seurakunta vv. 1919-1930. Kuusankosken seurakunta, Kouvola 1930
Jasmiina Yildiz

Jasmiina Yildiz (s. 1997) on suomalainen tositelevisioesiintyjä ja podcastjuontaja.
Yildiz on Suomen Kansa Ensin -puoluetta johtaneen Riikka Salmen tytär. Hänellä on sisaruksia. Yildiz muutti lapsuudenkodistaan 16-vuotiaana. Hän eteni vuoden 2021 Big Brotherin voittajaksi. Yildiz on kertonut aiemmasta velkakierteestään, johon oli johtanut muun muassa pikavippien ottaminen. 30 000 euron voittosummalla hän muun muassa maksoi kaikki velkansa. Ennen Big Brother -voittoaan Yildiz työskenteli lähihoitajana ja ravintola-alalla. Sittemmin hän on esiintynyt myös tositelevisio-ohjelmissa Sinkut paljaana ja Selviytyjät Suomi. Hän on juontanut Niko Saarisen kanssa viikottaista Nikotellen-podcastia, joka on yksi Suomen suosituimmista. Yildiz on kertonut saaneensa aggressiivista palautetta, jopa tappouhkauksia Big Brother -voittonsa jälkeen.
Yildizilla todettiin maaliskuussa 2024 kohdunkaulan syöpä. Hän oli joulukuussa 2023 saanut virheellisen virtsatietulehdusdiagnoosin. Yildiz kertoi sairastumisestaan Nikotellen-podcastin jaksossa. Marraskuussa 2024 syöpä levisi muun muassa imusolmukkeisiin, eikä sitä voida enää leikata.
Allan Kustaa Saarela

Allan Kustaa Saarela (5. joulukuuta 1888 Tampere – 23. heinäkuuta 1979) oli suomalainen kirkkoherra.
Saarelan vanhemmat olivat työnjohtaja Kustaa Saarela (Siren) ja Anna Gustava Wellroos. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta 1908 ja suoritti pro munere-tutkinnon 1916. Saarela vihittiin papiksi 1912.
Saarela oli Sortavalassa kirkkoherran apulaisena, papiston apulaisena ja kappalaisen viran armovuodensaarnaajana 1915–1916 sekä vt. kirkkoherrana ja kirkkoherran viran armovuodensaarnaajana 1916–1917. Hän oli Impilahden kappalaisena 1917–1921, vt. kirkkoherrana 1918 sekä vt. kirkkoherrana ja kirkkoherran viran virkavuodensaarnaajana 1920. Tämä jälkeen hän oli Kontiolahdella pitäjänapulaisena 1921–1929 ja kirkkoherrana 1929–1941. Hän oli lisäksi Joensuun rajavartioston pastorina 1926–1940, Kontiolahden keuhkotautiparantolan pastorina 1930-1940 ja sotasairaalan pastorina 1939–1940. Viimeksi Saarela oli Teiskon kirkkoherrana 1941–1958 ja jäi sitten eläkkeelle. Saarela sai rovastin arvon 1943.
Saarela oli Impilahden köyhäinhoitolautakunnan esimiehenä, kansakoulun johtokunnan jäsenenä sekä Kontiolahden ja Teiskon Mannerheimin Lastensuojeluliiton paikallisosastojen puheenjohtajana 1938–1957. Hän julkaisi uskonnollisia kirjoitelmia sekä 'Sortavalan maa- ja kaupunkiseurakunnan historiateoksen.
Saarela oli naimisissa vuodesta 1916 Enni Elina Sahlmanin (s. 1895) kanssa.
Julkaisuja

Nimellä A. K. Saarela:
Sortavalan kouluolojen historiaa 1. Kouluolot Sortavalassa Vanhan Suomen yhdistämiseen asti vuoteen 1812 ; julkaistu Sortavalan seudun opettajayhdistyksen toimesta. Sortavala 1915
Sortavalan maa- ja kaupunkiseurakunnan historia: pitäjänkertomus.  Sortavalan maaseurakunnan kirkkoherranvirasto, Sortavala 1932
Teiskon seurakunnan vaiheita. Teiskon seurakunta, Tampere 1960
Kiskobussi (junatyyppi)

Dm12-kiskobusseja on käytetty taajamajunina vuodesta 2005.
Kiskobussi (ent. taajamajuna) on VR:n käyttämä nimitys lyhyen matkan junatyypille, joka kulkee suurten asutuskeskusten välillä ja pysähtyy kaikilla tai lähes kaikilla niillä väliasemilla, jotka sijaitsevat enimmäkseen taajamissa. Niillä käytettävää kalustoa kutsutaan myös kiskobusseiksi. Kiskobussit ja niitä edeltäneet taajamajunat toimivat jatkoyhteyksinä nopeammille, pienemmät asemat ohittaneille InterCity- ja Pendolino-junille. Kiskobussivuorot merkitään aikatauluihin HDM-tunnuksella (esimerkiksi HDM 486). Vuonna 2024 VR-ilmoitti, että entisiä taajamajunia aletaan kutsua niillä ajattavan kaluston mukaan kiskobusseiksi. Kyse on vain nimenmuutoksesta, eli palvelut ovat pysyneet samana.
Kesäkuusta 2016 lähtien niin sanotuissa kiskobussitaajamajunissa ei ole ollut konduktööriä. Entistä konduktöörin virkaa hoitaa veturinkuljettaja poikkeustiedottamisen ja matkustajien avustamisen osalta, lipuntarkastajat lippujen tarkastuksen osalta ja lippuautomaatit matkan aikana tapahtuvan lipunmyynnin osalta. Lippuautomaatit on sittemmin poistettu ja junalippu tulee ostaa etukäteen.
Kiskobusseja ajetaan Suomessa vuonna 2024 ainoastaan sähköistämättömillä rataosilla kalustonaan Dm12-kiskobussit.
Kalusto

Vuonna 1988 Lättähattujen poistuessa liikenteestä korvattiin kaikki vuorot Dv12:n vetämällä tavallisesti kolmen vaunun junalla, johon kuului sekä niin sanottuja sinisiä vaunuja että puukorisia vaunuja, joista kuitenkin luovuttiin 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Tämän jälkeen VR yritti useaan otteeseen hankkia uusia veturijunia korvaavia kiskobusseja, ja Lättähattujen jälkeen ensimmäiset kiskobussit saatiin käyttöön vuonna 2005. Kaikki sähköistämättömillä rataosilla ajettavat taajamajunavuorot ovat ajettu vuodesta 2016 Dm12-kiskobussilla.
Palvelut ja reitit

Kiskobussi on yksinkertaisin vaihtoehto VR:n junatarjonnassa, eikä niihin voi varata istumapaikkaa. Kiskobussiin sovelletaan kaukoliikenteen hinnoittelua, joten sama matka kiskobussilla ja InterCity-/Pendolino-junalla maksaa saman verran, esimerkiksi Tampere–Orivesi-välillä. Myös polkupyörän ja lemmikin kuljettamisesta täytyy maksaa lisämaksu, toisin kuin lähiliikenteen junissa. Hintatiedot ovat tammikuulta 2022. Lähijunaliikenteen ulkopuoliset kiskobussit ovat suurimmaksi osin valtion tukemaa ostoliikennettä, sillä se on VR:lle taloudellisesti kannattamatonta pienten matkustajamäärien vuoksi.
Palvelut ja reitit > Kiskobussit ja dieselmoottorijunat

Tšekkiläiset Dm12-sarjan kiskobussit liikennöivät rataosilla Jyväskylä–Seinäjoki, Savonlinna–Parikkala, Tampere–Haapamäki, Pieksämäki–Joensuu ja Joensuu–Nurmes. Yhdessä yksikössä on 63 istumapaikkaa, ja niitä voidaan kytkeä yhteen kolme kappaletta. Kiskobusseista löytyy invapalvelut, lemmikkipaikkoja ja lastenvaunujen ja polkupyörien kuljetusmahdollisuus.
Palvelut ja reitit > Kiskobussit ja dieselmoottorijunat > Reitit

Tiedot ovat tammikuulta 2025. Linjanumerot ovat suluissa.
Savonlinna–Parikkala (HDM 740–752)
Pieksämäki–Joensuu (HDM 720, 723, 724, 727, 729)
Joensuu–Nurmes (HDM 760–763)
Tampere–Haapamäki–Jyväskylä (HDM 420, 422, 429)
Tampere–Keuruu (HDM 421, 423, 424, 426–428)
Jyväskylä–Seinäjoki (HDM 481, 482, 485, 486)
Seinäjoki–Ähtäri (HDM 480, 489), reitin lempinimi: Pandalino
Seinäjoki–Alavus (HDM 483, 484)
Entiset taajamajunatyypit Suomessa > Veturivetoiset taajamajunat

Sinisistä vaunuista koostuvat veturivetoiset taajamajunat liikennöivät viime vuosinaan rataosilla Jyväskylä–Vaasa, Tampere–Pori, Seinäjoki–Rovaniemi ja Pieksämäki–Joensuu. Junissa oli tavallisesti 2–4 vaunua, joista yhdessä oli lemmikkieläinpaikkoja ja yhdessä tavaraosasto, jossa oli mahdollista kuljettaa polkupyöriä ja lastenvaunuja. Useissa junissa oli myös invapalvelut. Junat olivat dieselveturin (pääsääntöisesti Dv12) vetämiä, mutta rataosuuksilla Tampere–Pori ja Seinäjoki–Rovaniemi niitä veti sähköveturi Sr1 tai Sr2.
Sinisten vaunujen säännöllinen käyttö taajamajunaliikenteessä on loppunut vuonna 2016.
Vihreistä Eil-lähiliikennevaunista koostuvia junia ajettiin arkipäivisin Helsingin ja Riihimäen välillä ja Lahden oikorataa pitkin Helsingin ja Lahden sekä Helsingin ja Kouvolan välillä. Junassa saattoi olla jopa kymmenen vaunua, joista yksi oli lipunmyyntivaunu. Junissa on mahdollisuus kuljettaa polkupyörää, lastenvaunuja ja lemmikkejä, joiden lisäksi vaunuissa on myös pyörätuolipaikkoja. Niiden käyttö loppui kesäkuussa 2017.
Veturivetoiset taajamajunat tekivät paluun joulukuussa 2024, kun Iisalmi–Ylivieska-välin taajamajunia alettiin liikennöidä Eil-lähiliikennevaunuilla.
Entiset taajamajunatyypit Suomessa > Sähkömoottorijunat

Sähkömoottorivarusteiset taajamajunat liikennöivät vuoteen 2021 saakka rataosilla Lahti– Kouvola–Kotkan satama. Junia liikennöitiin rataosilla reiteillä Lahti–Kotkan satama, Lahti– Kouvola ja Kouvola–Kotkan satama. Kalustona käytetään pääasiassa Sm2-sarjan sähkömoottorijunia. Junissa oli WC-tilat sekä kuljetusmahdollisuus polkupyörille, lastenvaunuille ja lemmikeille. VR:n uudempaa Sm4-sarjaa ei kuitenkaan tavattu lähes ollenkaan enää vuonna 2020 Lahti–Kotkan satama reittien junissa lukuun ottamatta paria Z-lähijunana ajettavaa Kouvola–Lahti–Helsinki-vuoroa. Vuoden 2022 alusta Lahden ja Kotkan sataman väliset, tuolloin viimeiset sähkömoottorijunilla liikennöidyt, taajamajunavuorot muuttuivat lähijuniksi.
VR:n kiskobussein ajettavissa taajamajunissa ei ole kesäkuusta 2016 lähtien ollut konduktöörejä. Lipun pystyi ostamaan kesäkuuhun 2021 asti junien sisälle sijoitetuista lippuautomaateista, jotka on epäluotettavuuden takia sittemmin poistettu.
Taajamajuna H445 Jyväskylästä Vaasaan Jyväskylän rautatieasemalla vuonna 2009.
Sm2-sähkömoottorijuna Kotkan sataman asemalla.
Tuhkamuuranen

| Tuhkamuuranen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  iheringi
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula iheringi  Snethlage, 1914 

Katso myös
   Tuhkamuuranen Wikispeciesissä   Tuhkamuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tuhkamuuranen (Myrmotherula iheringi) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuhkamuurasta tavataan Boliviassa, Brasiliassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 1 650 000 km2. Lajia on kuvattu harvinaiseksi, ja sen arvellaan olevan vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Laajan levinneisyysalueen turvin se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Illallinen yhdelle

| Illallinen yhdelle> Der 90. Geburtstag oder Dinner for One |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Heinz Dunkhase
Käsikirjoittaja:  Lauri Wylie
Tuottaja:  Heinz Dunkhase
Säveltäjä:  Lew Pollack
Kuvaaja:  Frank A. Banuscher (käännä suomeksi)
Pääosat:   Freddie Frinton  May Warden  Heinz Piper 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Saksan liittotasavalta
Tuotantoyhtiö:  NDR
Ensi-ilta:  1963
Kesto:  18 min
Alkuperäiskieli:   englanti  saksa 
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Illallinen yhdelle (Der 90. Geburtstag oder Dinner for One) on saksalaisen televisioyhtiön Norddeutscher Rundfunkin (NDR) vuonna 1963 tuottama 18-minuuttinen lyhytelokuva. Se on Heinz Dunkhasen ohjaama – kuitenkin perustuen Freddie Frintonin suunnitteluun – ja pohjautuu englantilaisen kirjailijan Lauri Wylien kirjoittamaan sketsiin, ja siinä esiintyvät brittinäyttelijät Freddie Frinton ja May Warden. Illallinen yhdelle esitetään säännöllisesti Saksan television lisäksi myös muiden maiden televisioissa, joissa sen esittämisestä televisiossa uudenvuodenaattona on tullut perinne. Se on Guinnessin ennätysten kirjan mukaan maailman uusituin televisio-ohjelma. Elokuva esitetään aina vuoden viimeisenä päivänä myös Suomessa ja on vapaasti nähtävillä verkossa.
Juoni

Yläluokkainen miss Sophie (May Warden) täyttää 90 vuotta. Hän on joka vuosi kutsunut syntymäpäiväillallisilleen neljä vanhaa ystäväänsä: Sir Tobyn, amiraali von Schneiderin, Mr. Pommeroyn ja Mr. Winterbottomin. Valitettavasti viimeinenkin neljästä herrasta on kuollut jo aikaa sitten, joten hovimestari James (Freddie Frinton) joutuu tarjoilun ohessa esittämään kaikkia vieraita. 
Alkuruokana aterialla on Mulligatawny-keittoa ja sherryä, sitten Pohjanmeren koljaa ja valkoviiniä, kanaa ja samppanjaa, sekä jälkiruokana hedelmiä ja portviiniä. 
James joutuu joka ruokalajin yhteydessä kohottamaan neljä maljaa miss Sophien kanssa ja matkimaan hänen poissa olevia vieraitaan: sir Toby skoolaa römeällä rintaäänellä, amiraali von Schneider karjaisee "Skål" ja lyö kantapäänsä yhteen (mikä on kihtiselle Jamesille tuskallista), Mr. Pommeroy toivottaa kimeällä äänellä "hyvää uutta vuotta" ja Mr. Winterbottom mutisee jotain epämääräistä. 
Illan edetessä ja maljojen tyhjentyessä humaltuva James alkaa kaadella juomaa ohi lasien, panna omiaan skoolatessaan ja kompastella lattialla lojuvaan tiikerintaljaan. Jokaisen ruokalajin alkaessa miss Sophie ja James käyvät saman keskustelun:
James: The same procedure as last year, Miss Sophie? 
Miss Sophie: The same procedure as every year, James!
[James: Sama käytäntö kuin viime vuonna, miss Sophie? 
Miss Sophie: Sama käytäntö kuin joka vuosi, James!]
Illallisen päätteeksi juopunut James saattaa miss Sophieta ylös portaita makuuhuoneeseen ja kysyy:
James: By the way, the same procedure as last year, Miss Sophie? 
Miss Sophie: The same procedure as every year, James! 
James: Well, I'll do my very best!
[James: Muuten, sama käytäntö kuin viime vuonna, miss Sophie? 
 Miss Sophie: Sama käytäntö kuin joka vuosi, James! 
 James: No, lupaan tehdä parhaani!]
Historia

Saksalainen ohjaaja Heinz Dunkhase ja viihdetaiteilija Peter Frankenfeld näkivät 1963 Freddie Frintonin ja May Wardenin esittävän "Illallinen yhdelle" -sketsiä Blackpoolin Winter Gardens -teatterissa. Kaksikko oli esittänyt brittikirjailija Lauri Wylien kirjoittamaa sketsiä jo 1940-luvulta lähtien, ja Frinton oli ostanut 1950-luvun alussa kirjailijalta sen oikeudet. Samaa sketsiä olivat aiemmin esittäneet myös muut näyttelijät, ja 1953 se oli jopa pyörinyt Yhdysvalloissa osana Broadway-revyytä.
Dunkhase ja Frankendelf suostuttelivat Frintonin ja Wardenin tulemaan Saksaan ja esittämään sketsinsä kameran edessä. Illallinen yhdelle kuvattiin 8. elokuuta 1963 Hampurin Besenbinderhof-teatterissa elävän yleisön edessä, Dunkhasen ohjaamana. Legendan mukaan sketsi esitettiin englanniksi, koska Frinton ei toisen maailmansodan aikaisten antipatioidensa vuoksi suostunut lausumaan saksankielisiä repliikkejä. Jotta saksalainen yleisö ei putoaisi kärryiltä, filmin alussa kuuluttaja (Heinz Piper) astuu kameran eteen ja selostaa saksaksi sen alkuasetelman. Kuuluttaja myös kääntää saksaksi Jamesin ja miss Sophien "Same procedure as last year" -vuoropuhelun, ja ilmoittaa, ettei mikään muu heidän sanomansa ole erityisen tärkeää. Mustavalkoiselle, 18-minuuttiselle filmille annettiin saksalais-englantilainen kaksoisnimi Der 90. Geburtstag oder Dinner for One ("90. syntymäpäivä eli Illallinen yhdelle").
Jamesin jatkuva kompastelu tiikerintaljaan ei alun perin kuulunut sketsiin. Eräässä esityksessä lavalla oli talja ja Freddie Frinton kompastui siihen vahingossa, mikä sai yleisön repeämään nauruun. Tämän jälkeen Frinton lisäsi taljaan kompastumisen esityksen vakituiseksi osaksi.
Vuonna 1972 Illallinen yhdelle näytettiin Saksan televisiossa ensimmäisen kerran uudenvuodenaattona, ja sketsi on sen jälkeen uusittu vuosittain samalla paikalla.
Suomessa ohjelmaa on esitetty ainakin vuodesta 1982.
Tapa levisi vuosikymmenten aikana ympäröiviin maihin, ja nykyään Illallinen yhdelle esitetään joka uusivuosi ainakin Itävallan, Sveitsin, Tanskan, Ruotsin ja Suomen televisiossa. Norjassa se esitetään niin ikään vuosittain, mutta jouluaatonaattona.
Aiheesta muualla

Suikkanen, Päivi: Illallinen yhdelle – Näitä bileitä ei kannata jättää väliin! Yle TV1. 30.12.2017. Viitattu 26.12.2021.
| n k Uusivuosi |
| --- | --- |
 Uudenvuodenaatto  Uudenvuodenpäivä 
Perinteet:  Ilotulitus  Illallinen yhdelle  Times Squaren pallo  Tinanvalanta  Uudenvuodenjuoksu  Uudenvuodenkello  Uudenvuodenkortti  Uudenvuodenrevyy  Uudenvuoden vierailut  Wienin filharmonikkojen uudenvuoden konsertti 
Musiikki:  Auld Lang Syne  Happy New Year  New Year’s Day  What’s Another Year? 
Urheilu:  Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut  Yliopistojalkapallon kuusikko: Rose  Orange  Sugar  Fiesta  Cotton  Peach  NHL Winter Classic  Spengler Cup  Tour de Ski  Uudenvuoden mäkikilpailu  Keski-Euroopan mäkiviikko 
Politiikka:  Puolustusministerin uudenvuodenpäivän vastaanotto  Tasavallan presidentin uudenvuodenpuhe 
Liittyvät:  Karkaussekunti  Gregoriaaninen kalenteri  Guy Lombardo
Chilentuoksusetri

| Chilentuoksusetrit Chilentuoksusetri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Havupuut Pinophyta
Lahko::  Mäntymäiset Pinales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Callitroideae
Suku::  Chilentuoksusetrit Austrocedrus  Florin & Boutelje, 1954
Laji::  chilensis
Kaksiosainen nimi
 Austrocedrus chilensis  (D. Don) Pic.Serm. & Bizzarri, 1978 
Synonyymit
 Thuja chilensis D.Don, 1832  Libocedrus chilensis (D.Don) Endl., 1847  Thuja andina Poepp. & Endl. 
Katso myös
   Chilentuoksusetri Wikispeciesissä   Chilentuoksusetri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chilentuoksusetri (Austrocedrus chilensis) on sypressikasvien heimoon (Cupressaceae) kuuluva havupuulaji. Se on sukunsa ainoa laji. Chilentuoksusetri on ainavihanta puu, joka kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Amerikan eteläosien Andien rinteiden vuoristometsissä. Suotuisalla paikalla se voi kasvaa noin 25-metriseksi puuksi, mutta voi esiintyy kuivilla ja kallioisilla rinteillä pensasmaisenakin. Lajin piirteitä ovat pienet nelisuomuiset kävyt ja litteät versot, joiden laitalehdet ovat huomattavasti niiden keskilehtiä suurempia. Nimestään huolimatta chilentuoksusetri ei ole sukua mäntykasveihin (Pinaceae) kuuluville varsinaisille setreille, eikä nykytieteen käsityksen mukaan kovin läheistä sukua edes sypressikasvien tuoksusetreille (Calocedrus).
Nimet

Suvun tieteellinen nimi Austrocedrus on muodostettu latinan sanoista australis (eteläinen) ja cedrus (setri). Tieteellinen lajinimi chilensis ja suomenkielinen nimi viittaavat Chilen valtioon, mistä laji kuvattiin tieteelle. Kasvin kotiseudulla Chilessä ja Argentiinassa siitä käytetään espanjankielisiä nimityksiä ciprès (sypressi) ja ciprès de la Cordillera (Kordillieerien sypressi).