stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jiaqing

| Jiaqing  嘉慶帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  9. helmikuuta 1796 – 2. syyskuuta 1820
Edeltäjä:  Qianlong
Seuraaja:  Daoguang

Syntynyt:  13. marraskuuta 1768 Vanha kesäpalatsi, Kiina
Kuollut:  2. syyskuuta 1820 (51 vuotta) Rehen palatsi, Kiina
Puoliso:  Xiaoshurui  Xiaoherui
Suku:  Aisin-Gioro
Isä:  Qianlong
Äiti:  Xiaoyichun
Keisari Jiaqing, myös Kiaking tai Jen-tsung' (kiin. 嘉慶帝, 13. marraskuuta 1768 – 2. syyskuuta 1820), alku­peräiseltä nimeltään Yongyan (kiin. 永琰), oli mantšulaisen Qing-dynastian seitsemäs keisari ja viides tähän sukuun kuulunut Kiinan hallitsija vuosina 1796–1820.
Jiaqing oli keisari Qianlongin poika. Valta­kaudellaan hän asetti syytteeseen Heshenin (和珅), Qianlongin korrup­toituneen suosikin, yritti palauttaa valta­kunnan entiseen voimaansa ja pitää kurissa oopiumin sala­kuljetuksen Kiinaan.
Varhaisvuodet

Yongyan syntyi Vanhassa kesä­palatsissa Pekingistä luoteeseen, 8 kilo­metriä kaupungin muurien ulkopuolella. Hänen nimensä kirjoitettiin kiinaksi alun perin 永琰, mutta sen kirjoitus­asu muutettiin muotoon 顒琰, kun hänestä tuli keisari; nimen ensimmäinen merkki 永 vaihdettiin merkiksi 顒, jotka molemmat lausutaan Yong, mutta joista ensimmäinen on yleisemmässä käytössä. Tämän tavan oli ottanut käyttöön hänen isänsä Qianlong, jonka mielestä oli vanhan nimitabun vuoksi sopimatonta, että keisarin yksityisessä nimessä oli näin tavallinen merkki.
Yongyan oli keisari Qianlongin viides­toista poika. Hänen äitinsä oli Qianlongin Han-kiinalainen jalkavaimo Ling 令贵妃/令貴妃), josta tuli keisarin suosikki. Hän sai kuolemansa jälkeen arvo­nimen Keisarinna Xiaoyichun (孝仪纯皇后/孝儀純皇后), kun hänen pojastaan tuli keisari. Hän oli Qingtai (魏清泰) -nimisen virka­miehen poika, jonka Han-kiinalainen suku oli kauan sitten päässyt kuulumaan pää­asiassa mantšuista muodostuneeseen ylä­luokkaan. Vuonna 1818 keisari Jiaqing julisti äitinsä suvun virallisesti mantšuiksi ja muutti heidän kiinalaisen suku­nimensä Wei mantšu­laiseksi klaanin nimeksi Weigiya.
Sen jälkeen kun kaksi Qianlongin itselleen alun perin valitsemaa seuraaja oli varhain kuollut sairauteen, joulukuussa 1773 hän valitsi salaisesti seuraajakseen Yongyanin. Vuonna 1789 hänet nimitettiin ensimmäisen arvo­luokan prinssiksi nimellä Jia (嘉亲王/嘉親王).
Valtakautensa lopulla keisari Qianlong toimi läheisessä yhteis­työssä mantšulaisen Heshen-nimisen ministerin kanssa. Prinssi Jia vihasi Hesheniä, koska tämä oli hyvin korrup­toitunut ja käytti valta-asemaansa väärin, ja hän vannoi rankaise­vansa ministeriä heti tultuaan keisariksi.
Nousu valtaistuimelle

Lokakuussa 1795, hallitsijakautensa 60. vuotena keisari Qianlong ilmoitti aikovansa luopua kruunusta prinssi Jian hyväksi, sillä hän ei pitänyt sopivana hallita kauemmin kuin iso­isänsä, keisari Kangxi oli hallinnut. Helmikuussa 1796 prinssi Jia nousi valta­istuimelle ja otti hallitsija- ja aika­kausi­nimen Jiaqing (kiin. 嘉慶, mantšuksi ᠰᠠᡳᠴᡠᠩᡤᠠ ᡶᡝᠩᡧᡝᠨ, saicungga fengšen). Muutaman seuraavan vuoden Jiaqing kuitenkin hallitsi keisarina vain nimellisesti. Päätökset teki hänen isänsä Qianlong, jolla oli nyt arvonimi Taishang Huang ("täysinpalvellut keisari").
Sen jälkeen kun hänen isänsä helmi­kuussa 1799 kuoli, keisari Jiaqing otti hallituksen johdon omiin käsiinsä ja asetti Heshenin syytteeseen. Häntä syytettiin korruptiosta ja vallan väärin­käytöstä. Hän menetti kaikki arvo­nimensä ja kaiken omaisuutensa ja hänen käskettiin tehdä itsemurha. Heshenin miniä, prinsessa He Xiao, uuden keisarin sisar, välttyi rangaistukselta ja sai omakseen osan Heshenin varoista.
Jiaqingin hallitsijakaudella valtakunta alkoi rappeutua ja kohtasivat sisäiset levottomuudet, ennen kaikkea laaja-alaiset Valkoisen lootuksen (1796–1804) ja Miao-kapinat (1795–1806). Jiaqing yritti kykyjensä mukaan rauhoittaa valtakunnan ja kukistaa kapinat. Hänen tavoitteenaan oli palauttaa Kiinalle sellainen hyvin­vointi ja mahti­asema kuin sillä oli ollut 1700-luvulla. Muutamat Kiinan aikaisemmin valloittamat alus­maat kuitenkin irrottuivat sen yhteydedestä. Valtion kassakin tyhjeni, ja muutoinkin maan taloudellinen asema heikkeni, osittain siitä syystä, että hopea virtasi maasta ulos, kun kiina­laiset ostivat sillä yhä enemmän Britti­läisestä Intiasta sala­kuljetettua oopiumia.
Nousu valtaistuimelle > Murhayritykset

Keisarillisen Qing-suvun jäsenet yrittivät kahdesti murhata keisari Jiaqingin, vuosina 1803 ja 1813. Murha­yrityksiin syyllistyneet prinssit teloitettiin, ja satoja muita keisari­suvun jäseniä karkotettiin maasta.
Nousu valtaistuimelle > Kristinuskon vastustus

Qingin suuressa lakikokoelmassa oli säännös, jonka otsikkona oli "Noitia ja velhoja koskevia kieltoja" (禁止師巫邪術). Vuonna 1811 siihen lisättiin lause, jossa mainittiin kristinusko. Sitä muutettiin vuosina 1815, jolloin myös katoliset lähetyssaarnaajat karkotettiin, ja 1817. Daoguangin aikana vuonna 1839 se sai lopullisen muotonsa, jossa se oli voimassa, kunnes se Tongzhin aikana vuonna 1870 kumottiin.
Säädöksen mukaan eurooppalaiset, jotka yrittivät levittää katoli­suutta kiinalaisten ja mantšujen keskuuteen, oli tuomittava kuolemaan. Uskostaan kiinni pitäneet kristityt lähetettiin Xinjiangin islamilaisiin kaupunkeihin, jossa he joutuivat paikallisten muslimi­johtajien ja beiden orjiksi.
Perhe

Isä: keisari Qianlong
Äiti: Qianlongin jalkavaimo Ling, myöhemmin keisarinna Xiaoyichun
Perhe > Puolisot > Keisarinnat

Keisarillisten säännösten mukaan samanaikaisesti saattoi olla vain yksi keisarinna. tämä ei kuitenkaan estänyt muiden korottamista tähän asemaan aikaisemman keisarinnan kuoltua. Jiaqingin aikana ehti olla kaksi keisarinnaa:
Hitara, tuli keisarinnaksi Jiaqingin noustessa valtaistuimelle vuonna 1796. Syntyisin mantšulaiseta Hitara-klaanista. Keisari Daoguangin äiti. Tunnettiin kuolemansa jälkeen nimellä keisarinna Xiaoshurui  (孝淑睿皇后).
Keisarinna Xiaoherui (1776–1849), nimitettiin keisarinnaksi Xiaoshuruin kuoltua vuonna 1798. Syntyisin Niohuru-klaanista.
Perhe > Puolisot > Keisarilliset jalosukuiset puolisot

Keisarillisten säännösten mukaan samanaikaisesti sai olla vain kaksi keisarillista jalosukuista puolisoa.
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Gonshun (1787–1860), Niohuru-klaanista
Keisarillinen jalosukuinen puoliso Heyu (k. 1833), Lugiya-klaanista.
Perhe > Puolisot > Puolisot

Keisarillisten säännösten mukaan puolisoja sai samanaikaisesti olla enintään neljä. Ellei lueta mukaan niitä, jotka myöhemmin saivat korkeammat arvot, heitä oli Jiaqingin hallitsijakaudella vain kaksi:
Hua (k. 1808), Hougiya-klaanista.
Zhuang (k. 1811), Wang-klaanista.
Perhe > Puolisot > Keisarilliset jalkavaimot

Keisarillisten säännösten mukaan keisarillisia jalkavaimoja sai samanaikaisesti olla enintään kuusi.
En (k. 1846), Qyua-klaanista
Xuan,  Chengiya-klaanista
Jian (k. 1780), Guangiya-klaanista
Rong (k. 1826), Liang-klaanista
Chun (k. 1819), Dongiya-klaanista
An (k. 1837), Guargiya-klaanista
Perhe > Lapset > Pojat

Mianmu, keisarillisen jalosukuisen puoiso Heuyn poika
Mianning (綿寧) (16. syyskuuta 1782 – 25. helmikuuta 1850), keisarinna Xiaoshuruin poika, isänsä jälkeen vuodesta 1820 lähtien keisari Daoguang
Miankai (綿愷), keisarinna Xiaoheruin poika
Mianxin (綿忻), keisarinna Xiaoherui poika
Mianyu (綿愉) (1814–1865), keisarillisen jalosukuisen puoliso Gonshunin poika
Perhe > Lapset > Tyttäret

ensimmäinen tytär (1780–1783), keisarin jalkavaimo Xuanin tytär.
toinen tytär (1780–1783), keisarinna Xiaoshuruin tytär.
Heshuon prinsessa Zhuangjing [莊敬和碩公主] (1781–1811), keisarillisen jalosukuisen puoliso Heyun tytär.
Kurunin prinsessa Zhuangjing [莊静固倫公主] (1784–1811) keisarinna Xiaoshuruin tytär.
Prinsessa Hui'an (1786–1795).
kuudes tytär (1789–1790), Huan tytär.
seitsemäs tytär (1793–1795) keisarinna Xiaoheruin tytär.
kahdeksas tytär (1805) keisarillisen jalosukuisen puoliso Gonshunin tytär
yhdeksäs tytär (1811–1815), kuolemansa jälkeen vuodesta 1820 Kurun-prinsessa Huimin (慧憫固倫公主), keisarillisen jalosukuisen puoliso Gongshunin tytär
Kuolema ja hautaus

Keisari Jiaqing kuoli 2. syyskuuta 1820 Rehen (Jeholin) palatsissa 230 kilo­metriä Pekingistä koilliseen, missä keisarihovilla oli kesäasunto. Qing-dynastian virallinen historia­teos ei kerro kuolin­syytä. Eräiden tietojen mukaan häneen olisi osunut salama, mutta toisen teorian mukaan hän kuoli halvaukseen, sillä hän oli varsin lihava. Häntä seurasi hallitsijana hänen toinen poikansa, keisari Daoguang.
Jiaqing haudattiin läntisiin Qing-hautoihin, 120 kilo­metriä Pekingistä lounaaseen, Changlingin mausoleumi­kompleksiin.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jiaqing Emperor
Keisari Jiaqing työhuoneessaan
Käännös suomeksi
Risto Johnson

Maa jota ei ole -teoksen takakannessa Johnson on demokraattipuolueen entisen tunnuseläimen aasin selässä.
Risto Johnson (16. tammikuuta 1952 Pello – 10. heinäkuuta 2001 Kalifornia  Yhdysvallat) oli suomalainen valtiotieteen maisteri ja Yleisradion pitkäaikainen taloustoimittaja sekä Yhdysvaltain kirjeenvaihtaja.
Johnson aloitti uransa Yleisradion palveluksessa 1971 Kokkolassa alueradion toimittajana. Hän siirtyi pian tv:n uutistoimituksen palvelukseen aloittaen siellä vakinaisena toimittajana 1973.
Johnson toimi taloustoimittajana tv:n uutistoimituksessa sekä ajankohtaisohjelmissa. Hän oli myös taloustoimituksen esimiehenä ja vuosina 1994–1997 Yleisradion Yhdysvaltain-kirjeenvaihtajana. Johnson kuoli äkillisesti ollessaan työmatkalla Yhdysvalloissa heinäkuussa 2001.
Teokset

Maa jota ei ole. Tuhat yötä Billin ja Hillaryn lumemaassa.  Jyväskylä ; Helsinki:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5223-7
Aiheesta muualla

Risto Johnson Radio- ja tv-arkiston Ritva-tietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Ellipsi (kielitiede)

Ellipsi (m.kreik. ἔλλειψις elleipsis 'puuttuminen, pois jättäminen') on sanojen tai lausekkeiden toistamattomuuteen perustuva tekstinrakentamisen keino: peräkkäisissä lauseissa jätetään sanomatta jotakin, mikä on jo aikaisemmin mainittu.
Esimerkiksi:
Ellipsiä kutsutaan myös sananheitoksi.kenen mukaan?
Kirjallisuutta

Hakulinen, Auli &al. (toim.): Iso suomen kielioppi, s. 1123–1141 (§ 1177–1196).  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 950)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-557-2
Elektrofiilinen aromaattinen substituutio

Elektrofiilisessä aromaattisessa substituutiossa nukleofiilinen aromaattinen rengas luovuttaa elektroniparin elektrofiilille, jolloin muodostuu aromaattinen karbokationi. Karbokationista eliminoituu protoni ja yhdisteen aromaattisuus palautuu.
Elektrofiilisiä aromaattisia substituutioita: halogenointi, nitraus, sulfonointi, Friedel–Crafts-alkylointi ja  -asylointi.
Elektrofiilinen aromaattinen substituutio on substituutioreaktio, jossa elektrofiili korvaa vetyatomin aromaattisen yhdisteen rakenteessa. Elektrofiilisiä aromaattisia substituutioita ovat muun muassa halogenointi, nitraus, sulfonointi, Friedel–Crafts-alkylointi, Friedel–Crafts-asylointi, Vilsmeier-reaktio ja atsokytkentä.
Reaktion mekanismi

Elektrofiilisen aromaattisen substituution ensimmäisessä vaiheessa nukleofiilinen aromaattinen rengas luovuttaa elektronitiheyttään elektrofiilille, jolloin muodostuu aromaattisen renkaan ja elektrofiilin π-kompleksi. Tämän kompleksin muodostuminen on tyypillisesti nopea, eikä se ole reaktion nopeutta rajoittava vaihe. Seuraavassa vaiheessa elektrofiili (alla olevassa kuvassa A) reagoi aromaattisen renkaan kanssa muodostaen areniumkationin. Tätä kationia stabiloi resonanssi. Kationin tiedetään olevan välivaihe, koska kyseinen kationi voidaan eristää reaktioseoksesta tetrafluoroboraattisuolana. Kationin muodostuminen on hitain vaihe elektrofiilisessa aromaattisessa substituutiossa. Reaktion viimeisessä vaiheessa areniumkationista eliminoituu protoni, ja yhdisteen aromaattisuus palautuu.
Substituenttien vaikutus elektrofiiliseen aromaattiseen substituutioon > Aktivoivat substituentit

Elektroneja aromaattiseen rengassysteemiin luovuttavat substituentit aromaattisessa renkaassa lisäävät yhdisteen reaktiivisuutta elektrofiilisissä aromaattisissa substituutioissa. Aktivoivia ryhmiä ovat muun muassa alkyyliryhmät, ja vielä voimakkaammin aktivoivat amino- tai hydroksyyliryhmät. Esimerkiksi tolueeni reagoi 4000-kertaisella nopeudella bentseeniin verrattuna, ja  N,N-dimetyylianiliinin reaktio elektrofiilien kanssa on nopeudeltaan 1014 kertaa suurempi kuin bentseenin. Reaktion nopeuden kasvu johtuu substituentin aiheuttavasta areniumionin stabilisoitumisesta. Alkyyliryhmät stabiloivat areniumionia hyperkonjugaation kautta, ja hydroksyyli- ja aminoryhmissä heteroatomi kykenee luovuttamaan vapaan elektroniparinsa ja täten stabiloi kompleksia. Aktivoivat substituentit johtavat elektrofiilin liittymiseen orto- tai para-asemaan substituenttiin nähden.
Substituenttien vaikutus elektrofiiliseen aromaattiseen substituutioon > Inaktivoivat substituentit > Inaktivoivat meta-ohjaavat substituentit

Elektronegatiiviset elektroneja puoleensa vetävät ryhmät inaktivoivat aromaattisia yhdisteitä. jolloin elektrofiilinen aromaattinen susbtituutio hidastuu. Inaktivoiminen voi perustua joko induktiiviseen efektiin, kuten esimerkiksi trifluorimetaani- ja ammonium-ryhmissä, tai konjugaatioon, kuten nitro-, syano-, karbonyyli-, karboksyyli- ja sulfonihapporyhmien tapauksessa. Konjugaatio inaktivoi aromaattisia yhdisteitä voimakkaammin kuin induktiivinen efekti. Inaktivoivat substituentit ohjaavat elektrofiilin meta-asemaan substituenttiin nähden.
Substituenttien vaikutus elektrofiiliseen aromaattiseen substituutioon > Inaktivoivat substituentit > Inaktivoivat orto- tai para-ohjaavat substituentit

Halogeeniatomit fluori, kloori, bromi ja jodi inaktivoivat aromaattisia systeemejä vetämällä elektroneja puoleensa. Tätä kutsutaan induktiiviseksi efektiksi. Halogeeneilla on kuitenkin myös vapaa elektronipari, jonka ne voivat luovuttaa aromaattiselle systeemille. Tämän vuoksi ne ohjaavat elektrofiilin itseensä nähden orto- tai para-asemaan, mutta ovat inaktivoivia. Halogeeneista fluori inaktivoi aromaattisia yhdisteitä heikoiten ja jodi voimakkaimmin.
Polyaromaattisten ja heteroaromaattisten yhdisteiden elektrofiilinen aromaattinen substituutio

Polysykliset aromaattiset hiilivedyt, kuten naftaleeni, antraseeni ja fenantreeni, reagoivat elektrofiilien kanssa helpommin kuin bentseeni. Tämä johtuu siitä, että areniumionin muodostumiseen tarvittava aktivoitumisenergia on niillä bentseeniä alempi.
Heteroaromaattisten yhdisteiden reaktiivisuus elektrofiilisissa aromaattisissa substituutioissa riippuu siitä, onko yhdisteen aromaattinen rengas elektronirikas vai elektroniköyhä. Elektronirikkaat heteroaromaattiset yhdisteet, kuten pyrrolit, furaanit tai tiofeenit, reagoivat helposti elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Sen sijaat elektroniköyhät heteroaromaattiset yhdisteet, kuten pyridiini, eivät reagoi elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla.
Erkki Jokela

Erkki Jokela 1976
Erkki Markus Pietari Jokela (3. kesäkuuta 1924 Rovaniemi – 1. joulukuuta 2011 Oulu) oli pohjoissuomalainen kirkonmies.
Elämä ja ura

Erkki Jokelan vanhemmat olivat puuseppä, kunnallisneuvos Pekka Aapo Jokela ja Iida Maria Mölläri. Heillä oli kaikkiaan kahdeksan lasta, joihin kuuluivat muun muassa päätoimittaja, opetusneuvos Eila Jokela ja varatuomari, kansanedustaja Mikko Jokela. Erkki Jokela oli vuodesta 1952 naimisissa kotitalousopettaja Kyllikki Tuovilahden kanssa. Avioliitosta on viisi poikaa, Timo (1953), Olli Pekka (1955), Heikki (1957), Eero (1961) ja Hannu (1964).
Erkki Jokela tuli ylioppilaaksi rintamalla 1943, virallisesti Rovaniemen yhteislyseosta. Hän aloitti teologian opintonsa jo sodan aikana 1944 ns. Viipurin teologisessa seminaarissa ja valmistui teologian kandidaatiksi 1951 Helsingin yliopistossa ja vihittiin papiksi samana vuonna. Seuraavina vuosina hän toimi seurakuntatehtävissä Haukiputaalla ja Turtolassa. Oulun tuomiokirkkoseurakunnan virallisena apulaisena hän työskenteli 1955–1963. Tällöin Oulun tuomiorovastina oli L. P. Tapaninen, josta tuli Erkki Jokelan hyvin läheinen työtoveri ja opastaja. Tapaninen valittiin 1963 Oulun hiippakunnan piispaksi, ja Erkki Jokela katsoi, että oli aika hakeutua muihin tehtäviin. Hänet äänestettiin vuonna 1963 Haukiputaan kirkkoherraksi. Tämän jälkeen hän johti 1974–1988 Oulun Diakonissalaitosta ja kehitti voimakkaasti sen toimintaa.
Erkki Jokelalla oli lukuisia, lähinnä kirkollisia luottamustehtäviä. Hän toimi kirkolliskokousedustajana  vuosien 1965–1981 aikana ja kirkkohallituksen jäsenenä 1982–1988. Tärkeä tehtävä oli toiminta nelijäsenisessä työryhmässä, jonka piispainkokous asetti 1977 pohjustamaan naispappeuskysymyksen käsittelyä. Oulussa Erkki Jokela oli muun muassa seurakuntayhtymän kirkkovaltuuston puheenjohtajana vuosina 1975–1990.
Erkki Jokela oli vanhoillislestadiolaisesta kodista, ja hänen isänsä oli aikanaan herätysliikkeen johtavia maallikkoja. Kun vanhoillislestadiolaisuus hajaantui 1960-luvun alussa, Erkki Jokela jäi runsaasti pappeja sisältäneeseen muun muassa elämänsanalaisuudeksi kutsuttuun ryhmään, joka joutui erilleen Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen vallanneesta enemmistöstä. Oulussa vaikuttanut heinoslaisuudeksi kutsuttu uskonnollinen liike yritti 1967 taivuttaa Erkki Jokelaa keulakuvakseen siinä onnistumatta.
Eleutherna

| Eleutherna> Ἐλεύθερνα |
| --- | --- |
 Eleuthernan akropolis eli linnavuori Pyrgín kukkulalla.
Sijainti
 Eleutherna
Koordinaatit:  35°19′53″N, 24°40′25″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Archaía Eléftherna, Réthymno, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Korkeus:  380 m
Aiheesta muualla
  Eleutherna Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eleutherna (m.kreik. Ἐλεύθερνα; kreik. Ελεύθερνα, Eléftherna) eli Apollonia (Ἀπολλωνία, Apollōnia) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Réthymnon kunnassa kaupungista nimensä saaneiden Archaía Eléfthernan ja Eléfthernan kylien välisellä alueella.
Historia

Eleuthernan paikka on ollut asuttuna neoliittiselta kaudelta bysanttilaiselle kaudelle. Antiikin aikana se oli yksi Kreetan merkittävimpiä kaupunkivaltioita. Kaupungin kerrotaan saaneen nimensä joko Eleuthereas-nimisestä kureetista tai Demeter Eleuthouksesta.
200-luvulla eaa. Eleutherna oli sodassa Rhodoksen ja Knossoksen kanssa. Toisaalta se oli Knossoksen puolella muita kreetalaisia kaupunkeja vastaan. Kaupunki vastusti roomalaisten hyökkäystä vuonna 68 eaa., mutta lopulta tuli vallatuksi petoksen seurauksena.
Kaupunki on ollut vuoristossa erinomaisen suojaisassa paikassa, josta on kuitenkin ollut näköyhteys merelle. Hautalöydöt ovat paljastaneet muun muassa Kyprokselta, Vähästä-Aasiasta ja Foinikiasta peräisin olevia esineitä, minkä perusteella kaupungilla on ollut laajat kauppayhteydet. Kaupunki taantui vaiheittain 700-luvulta 1200-luvulle tultaessa.
Arkeologiset kaivaukset, joita suoritti British School at Athens eli brittiläinen arkeologinen koulu Ateenassa, alkoivat alueella vuonna 1929 Humphrey Paynen johdolla. Vuodesta 1985 kaivauksia on suorittanut Kreetan yliopisto. Kaivaukset jatkuvat edelleen.
Rakennukset ja löydökset

Eleutherna sijaitsee Ídavuoren juurella sen luoteispuolella noin 380 metrin korkeudessa. Kaupungin alue on kahdella kukkulalla: Nisín kukkulalla Eléfthernan kylän puolella ja Pyrgín kukkulalla Archaía Eléfthernan puolella. Kaupungin keskus on ollut Pyrgín alueen pohjoisosassa.
Alueelta on löydetty muun muassa geometrisen ja arkaaisen ajan hautausmaa, jossa on erilaisia hautamuistomerkkejä ja -pihoja; hellenistisen ajan asutus ja kaupunginmuuria; roomalaisen ajan asutusta ja kylpylä; sekä suuri julkinen rakennus, joka on ollut käytössä sekä hellenistisellä että roomalaisella ajalla. Pyrgín laella on hellenistiseltä ajalta bysanttilaiselle ajalle käytetyn tornin jäänteet ja kukkulan pohjoispuolella hellenistisellä ajalla rakennettu silta.
Löydöksiin kuuluvat myös varhaiskristillisen basilikakirkon jäänteet. Kirkko oli rakennettu hellenistisen ajan pyhäkön paikalle noin vuonna 430–450 ja omistettu arkkienkeli Mikaelille. Se tuhoutui 600-luvulla.
Kaupungin kaivauksista tehtyjä esinelöytöjä on Antiikin Eleuthernan museossa, joka sijaitsee arkeologisen alueen lähellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eleutherna Wikimedia Commonsissa
Eleuthernan arkeologista aluetta.
Eleuthernan raunioita.
Eleuthernan hellenistisellä ajalla rakennettu silta.
Pentti Elo

Pentti Olavi Elo (10. kesäkuuta 1929 Hämeenlinna – 4. kesäkuuta 1991 Hämeenlinna) oli suomalainen jääkiekko- ja maahockeypelaaja.
Elo kuului Suomen maahockeyn olympiajoukkueeseen Helsingissä 1952 ja pelasi kaikkiaan kymmenkunta kansainvälistä ottelua. Suomen mestaruuden hän voitti Hämeenlinnan Pallokerhon riveissä vuosina 1951, 1952 ja 1954.
Jääkiekossa Elo voitti Suomen mestaruuden Hämeenlinnan Tarmon joukkueessa vuosina 1948 ja 1949. SM-hopeaa hän sai vuosina 1947, 1950 ja 1951. Hän pelasi jääkiekossa yhden A-maaottelun ja neljä nuorten maaottelua.
Marjut Jokela

Marjut Anneli Jokela (s. 16. joulukuuta 1959 Orivesi) on suomalainen juristi. Hän toimi korkeimman oikeuden jäsenenä eli oikeusneuvoksena vuosina 2008–2022.
Jokela valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1982. Hän on työskennellyt lakimiehenä Helsingin kaupungilla, kuluttaja-asiamiehen toimiston esittelijänä sekä tutkijana, lainsäädäntösihteerinä, lainsäädäntöneuvoksena ja lainsäädäntöjohtajana oikeusministeriössä. Jokela on toiminut useissa lainsäädäntöhankkeissa toimikunnan tai työryhmän puheenjohtajana tai jäsenenä. Hän on lisäksi edustanut Suomen hallitusta Euroopan unionin valmisteluelimissä ja kansainvälisissä sopimusneuvotteluissa.
Jokela auskultoi Helsingin raastuvanoikeudessa ja sai varatuomarin arvon vuonna 1989. Korkeimman oikeuden jäseneksi hänet nimitettiin 1. tammikuuta 2008 alkaen. Hän on laatinut julkaisuja varallisuusoikeuden alalta. Marjut Jokela jäi eläkkeelle oikeusneuvoksen virasta vuonna 2022.
Julkaisu

Jokela, Marjut & Kartio, Leena & Ojanen, Ilmari: Maakaari.  Talentum, 2004.  ISBN 952-14-0641-0
Mercer Ellington

| Mercer Ellington |
| --- | --- |
 Mercer Ellington vuonna 1975.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1919
Kuollut: 8. helmikuuta 1996 (76 vuotta)
Ammatti:  orkesterinjohtaja, säveltäjä, sovittaja, muusikko
Muusikko
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  trumpetti
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mercer Kennedy Ellington (1919–1996) oli yhdysvaltalainen muusikko ja orkesterinjohtaja. Hän johti omaa yhtyettään ja soitti myös toisinaan isänsä Duke Ellingtonin orkesterissa.
Ellington opiskeli musiikkia ja johti omaa orkesteriaan ennen liittymistään Duke Ellingtonin yhtyeeseen vuonna 1940. Hän osallistui orkesterin asioiden järjestelyyn ja 1950- ja 1960-luvuilla soitti trumpettia yhtyeessä. Hänen omat yhtyeensä, joita hän johti vuosina 1939, 1946–1949 ja 1959, eivät saavuttaneet mainittavaa suosiota. Kun Duke Ellington kuoli vuonna 1974, Mercer Ellington otti hänen paikkansa orkesterin johtajana 1990-luvulle asti.
Tunnetuimmat sävellyksensä Ellington julkaisi 1940-luvulla muusikkoliitto ASCAP:n lakon aikana. Duke Ellington ei liiton jäsenenä saanut soittaa omia sävellyksiään radiossa, joten hän otti ohjelmistoonsa Mercer Ellingtonin ja Billy Strayhornin kirjoittamia kappaleita. Orkesterin tunnuskappaleeksi tuli Strayhornin ”Take the ’A’ Train”, ja Mercer Ellingtonin sävellyksistä muun muassa ”Things Ain’t What They Used to Be”, ”Jumpin’ Punkins”, ”Moon Mist” ja ”Blue Serge” otettiin orkesterin repertuaariin.
Orkesterinjohtamisen lisäksi Ellington toimi Cootie Williamsin orkesterin managerina, Della Reesen musiikillisena ohjaajana ja työskenteli levy-yhtiössä. Hän ohjasi isänsä musiikkiin perustuvan musikaalirevyyn Sophisticated Ladies ja valvoi Duke Ellingtonin julkaisematta jääneiden nauhoitusten julkaisua.
Ellington kuoli 8. helmikuuta 1996 Kööpenhaminassa, Tanskassa.