stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bohemian Rhapsody (elokuva)
Aiheesta muualla

Bohemian Rhapsody (elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Queen |
| --- | --- |
 Brian May  Roger Taylor Freddie Mercury  John Deacon 
Studioalbumit:  Queen  Queen II  Sheer Heart Attack  A Night at the Opera  A Day at the Races  News of the World  Jazz  The Game  Flash Gordon  Hot Space  The Works  A Kind of Magic  The Miracle  Innuendo  Made in Heaven  The Cosmos Rocks 
Kokoelmat:  Greatest Hits  The Complete Works  Greatest Hits II  Queen Rocks  The Crown Jewels  Greatest Hits III  Absolute Greatest 
Livetallenteet:  Live Killers  Live Magic  Live at Wembley ’86  Live at the Bowl  Return of the Champions  Queen Rock Montreal 
Muuta:  Diskografia  Bohemian Rhapsody -elokuva (2018) 
| n k Parhaan draamaelokuvan Golden Globe -palkinnon saaneet elokuvat |
| --- | --- |
1951–1970:  Paikka auringossa (1951)  Suuri maailmansirkus (1952)  Näin hänen kuolevan (1953)  Alaston satama (1954)  Eedenistä itään (1955)  Maailman ympäri 80 päivässä (1956)  Kwai-joen silta (1957)  Kahlitut (1958)  Ben-Hur (1959)  Spartacus (1960)  Navaronen tykit (1961)  Arabian Lawrence (1962)  Kardinaali (1963)  Becket (1964)  Tohtori Živago (1965)  Kunnian mies (1966)  Yön kuumuudessa (1967)  Leijona talvella (1968)  Tuhannen päivän kuningatar (1969)  Rakkaustarina (1970) 
1971–1990:  Kovaotteiset miehet (1971)  Kummisetä (1972)  Manaaja (1973)  Chinatown (1974)  Yksi lensi yli käenpesän (1975)  Rocky (1976)  Käännekohta (1977)  Keskiyön pikajuna (1978)  Kramer vastaan Kramer (1979)  Tavallisia ihmisiä (1980  Kultalampi (1981)  E.T. (1982)  Hellyyden ehdoilla (1983  Amadeus (1984)  Minun Afrikkani (1985)  Platoon – nuoret sotilaat (1986)  Viimeinen keisari (1987)  Sademies (1988)  Syntynyt 4. heinäkuuta (1989)  Tanssii susien kanssa (1990) 
1991–2010:  Bugsy (1991)  Naisen tuoksu (1992)  Schindlerin lista (1993)  Forrest Gump (1994)   Järki ja tunteet (1995)  Englantilainen potilas (1996)  Titanic (1997)  Pelastakaa sotamies Ryan (1998)  American Beauty (1999)  Gladiator (2000)  Kaunis mieli (2001)  Tunnit (2002)  Taru sormusten herrasta: Kuninkaan paluu (2003)  Lentäjä (2004)  Brokeback Mountain (2005)  Babel (2006)  Sovitus (2007)  Slummien miljonääri (2008)  Avatar (2009)  The Social Network (2010) 
2011–:  The Descendants (2011)  Argo (2012)  12 Years a Slave (2013)  Boyhood (2014)  The Revenant (2015)  Moonlight (2016)  Three Billboards Outside Ebbing, Missouri (2017)  Bohemian Rhapsody (2018)  Taistelulähetit – 1917 (2019)  Nomadland (2020)
Maurice Utrillo

| Maurice Utrillo> Maurice Valadon |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1883  Montmartre 
Taiteilija
Taidesuuntaus:  Pariisin koulukunta
 Nimikirjoitus
Maurice Utrillo vuonna 1921 Suzanne Valadonin maalauksessa.
Maurice Utrillon hauta Pariisin Saint-Vincentin hautausmaalla
Maurice Utrillo, oikealta nimeltään Maurice Valadon (26. joulukuuta 1883, Pariisi – 5. marraskuuta 1955 Dax, Landesin departementti) oli ranskalainen, Pariisin koulukuntaan kuulunut taidemaalari.
Maurice Utrillo syntyi Montmartrella Pariisissa taidemaalari Suzanne Valadonin aviottomana lapsena. Espanjalainen kirjailija Miguel Utrillo tunnusti hänet pojakseen. Utrillon elämää hallitsivat voimakas alkoholisoituminen ja mielenterveydelliset ongelmat, joita hän purki maalaustaiteeseensa. Silti hän vietti mielisairaaloissa ja parantoloissa osia elämästään.
Utrillo maalasi konemaisesti, spontaanisti, valtavalla nopeudella ja kulki tarjoamassa vielä märkiä kankaitaan kapakoihin punaviiniä saadakseen. Erilaiset seinät ja muurit ovat hänen tuotannossaan keskeisellä sijalla. Pääosan maalauksistaan hän teki Montmartrella. Hänen taiteestaan voidaan erottaa valkoinen kausi 1908–1914, jolloin hän käytti paljon sinisen ja ruskean sävyjä valkoisia seiniä maalatessaan. Hän kuvasi vaaleita seinäpintoja sitomalla värit yhteen liiman ja liitujauhon sekoituksella. Herkkä värisommittelu tehostaa teoksen surullista tunnelmaa. Utrillon katsotaan kuvanneen Montmartren hökkeleiden ja kapakoiden lakastunutta viehätystä paremmin kuin kukaan muu.
Utrillo alkoi saavuttaa menestystä taiteilijana vuoden 1910 tienoilla, ja hänestä tuli kansainvälisesti tunnettu taiteilija. Hän ei kuitenkaan koskaan päässyt yli sairaudestaan. Itsemurhayritystä seurasi pitkäkestoinen sekavuustila ja toipilasaika. Myöhemmin hän löysi uskonnosta helpotusta tilaansa. Hän yritti herättää huomiota käyttäytymällä erikoisesti: hänen luokseen sai tulla vain tietynväriseen asuun pukeutuneena. Hän soitti harmonia ja ilmoitti säveltävänsä suurta sinfoniaa, tai leikki pienellä sähkörautatiellä. Vuonna 1935 hän avioitui Lucie Valoren kanssa. Tämä alkoi valvoa hänen elämäänsä ja loi suuren omaisuuden keinottelemalla miehensä maineella ja tauluilla. Maurice Utrillo kuoli 5. marraskuuta 1955.
Kirjallisuutta

Fabris, Jean et al.: Utrillo, sa vie, son oeuvre.  Paris:  Editions Frédéric Birr, 1982.  (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Maurice Utrillo. Boheemi ja Pariisin kuvaaja, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 14.07.1929, nro 28, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Uunissa saunominen

Uunissa saunominen on vanha saunomisen muoto, jossa saunana toimii suuri leivinuuni. Uunissa saunomista on entisaikaan harjoitettu muun muassa Vepsänmaalla Karjalassa. Nykyään tapa on yhä käytössä Tverin Karjalassa. Uunissa otetaan hiki pintaan ja vastotaan, minkä jälkeen peseydytään vedellä.
Kylpemistä varten uuni lämmitetään, ja uunin pohjalle asetetaan kerros olkia. Uunin ja sen luukun on oltava suurikokoisia. Kylpijä ryömii uuniin jalat edellä ja makaa selällään, kokonaan uunin sisällä. Uunin sisällä kylpijä viskoo vettä uunin kuumille pinnoille löylyä saadakseen. Uunissa voi käyttää myös vihtaa tavanomaiseen tapaan. Pintojen matalan lämpötilan vuoksi löylyt ovat vaatimattomat, mutta vihtomalla pienessä tilassa saadaan löylykokemus paremmaksi. Varsinainen peseytyminen tapahtuu uunin ulkopuolella.
Uudenmaan Sanomat

Uudenmaan Sanomat oli Porvoossa vuosina 1930–1977 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden perustamisen taustalla olivat ristiriidat Porvoon vapaamielisen sivistyneistön ja Uusimaa-lehteä hallinneen oikeistolaisen liikemiesryhmän välillä. Uusimaan muututtua lapualaiseksi puolueettoman porvarilehden perustaminen kävi ajankohtaiseksi. Sen taustalla olivat muun muassa Ilmari Jäämaa, Niilo Kärki, Armas Takala, Ilmari Turja sekä edistyspuoluelainen Kalle Kauppi ja maalaisliittolainen J. Emil Lempinen.
Liberaaleista taustavoimistaan huolimatta Uudenmaan Sanomat oli 1930-luvulla linjaltaan aitosuomalainen. Se oli hyvätasoinen uutislehti, joka alkoi jäädä kilpailijastaan jälkeen vasta 1950-luvulla. Lehden pakinoitsijoina toimivat Maisteri-nimimerkillä esiintyneen Ilmari Turjan lisäksi ”Pökö” eli Rieti Jorkama. Porvoon levikkialue oli liian pieni kahdelle suomenkieliselle sanomalehdelle, eikä Uudenmaan Sanomat lopulta kyennyt vastaamaan Uusimaan kilpailuun. Vuonna 1968 toteutettu painokonehankinta ja ilmestystiheyden laajentaminen veivät yhtiön rahoitusvaikeuksiin, jotka johtivat lehden lakkaamiseen tammikuussa 1977.
Uudenmaan Sanomat ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1954 lähtien neljästi ja vuodesta 1968 viidesti viikossa. Lehden levikki oli pitkään 4 000–5 000 kappaletta ja yli 6 400 vuonna 1973. Päätoimittajina työskentelivät Arvi Kivenheimo (1930–1940), E. J. V. Sipilä (1941–1944), Toivo V. Narva (1944–1946), Toivo Sainio (1946–1949), E. J. Toivonen (1949–1952) ja Ahti Niemelä (1952–1977).
Aiheesta muualla

Uudenmaan Sanomat digitoituna Kansalliskirjastossa
Sami Mutanen

| Sami Mutanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. syyskuuta 1984 (ikä 40) Joensuu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kaivuri
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2006–2020
Seurat:  Jokipojat (S-S/Mestis) HeKi (S-S) Kajastus (II-div.) Blues (SML) Ässät (SML) KalPa (SML) KooKoo (SML) Kopla (II-div.)
Sami Mutanen (s. 20. syyskuuta 1984 Joensuu) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan SM-liigaa Espoo Bluesissa, Porin Ässissä, Kalevan Pallossa ja KooKoossa yhteensä 383 runkosarjaottelua tehopistein 30+55=85 ja 54 playoff-ottelua tehopistein 3+6=9. Mutanen oli voittamassa Suomenmestaruutta Ässissä vuonna 2013 ja SM-hopeaa KalPassa vuonna 2017. Hän voitti myös Mestiksen mestaruuden kasvattajaseurassaan Jokipojissa vuonna 2010. Mutanen tunnettiin pelaajaprofiililtaan työteliäänä puolustavana laitahyökkääjä, jota luonnehdittiin myös voimahyökkääjäksi.
Uunitsa

| Uunitsa У́ница, Unitsa |
| --- | --- |
 Uunitsa
 Koordinaatit: 62°35′51″N, 34°27′41″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunta:  Käppäselkä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2011):  196
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uunitsa (ven. У́ница, Unitsa) on kylä Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Käppäselän kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen Uunitsanlahden rannalla lähellä samannimisen joen suuta. Kylässä on 196 asukasta (vuonna 2011).
Uunitsasta on 32 kilometrin pituinen maantieyhteys Käppäselän taajaman kautta Pietarin ja Murmanskin väliselle M18-valtatielle. Sieltä liikennöi linja-auto Kontupohjaan. Kylässä toimii sahalaitos. Palveluihin kuuluu kauppa ja lääkintäasema.
Paikallinen nähtävyys ovat viipurilaisen kauppiaan vuonna 1851 perustaman sahan rauniot. Lähistöllä sijaitsee Pigmasuon luonnonmuistomerkki.
Muurmannin radalla oleva Uunitsan rautatieasema sijaitsee huomattavasti pohjoisempana Käppäselän ja Perälahden (ven. Perguba) välillä.
Niilo Virtanen

| Niilo Virtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. joulukuuta 1892 Kokemäki
Kuollut: 15. maaliskuuta 1938 (45 vuotta) Kommunarka
Muut tiedot
Järjestö:  SKP, VKP(b), Komintern
Niilo Topias Virtanen (ven. Нило Карлович Виртанен, Niilo Karlovitš Virtanen, 11. joulukuuta 1892 Kokemäki – 15. maaliskuuta 1938 Kommunarka) oli suomalainen kommunisti, joka työskenteli 1920–1930-luvuilla Kominternin asiamiehenä eri puolilla maailmaa. Sisällissodan jälkeen Neuvostoliittoon paenneesta Virtasesta tuli yksi järjestön merkittävimmistä toimihenkilöistä. Hän oli vaikutusvaltaisessa asemassa Otto Wille Kuusisen luottomiehenä ja johti muun muassa Kominternin Berliinin toimistoa. Virtanen teloitettiin Stalinin vainojen aikana vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä.
Elämä > Nuoruus

Kokemäellä syntynyt Niilo Virtanen kirjoitti ylioppilaaksi Porin Lyseosta 1913, jonka jälkeen hän opiskeli kieliä Helsingin yliopistossa. Virtanen oli mukana ylioppilaskunnan riennoissa osallistuen muun muassa lausuntakilpailuihin Satakuntalaisen osakunnan edustajana. Vuonna 1915 hän liittyi SDP:n jäseneksi ja työskenteli Porissa ilmestyneen Sosialidemokraatin toimittajana.
Elämä > Kominternin palvelukseen

Sisällissodan aikana Virtanen oli kansanvaltuuskunnan palveluksessa Yrjö Sirolan johtaman ulkoasian osaston kansliapäällikkönä. Sodan loppuvaiheessa kansanvaltuuskunta evakuoitiin Viipuriin, josta hän pakeni punaisten joukossa Pietariin. Virtanen toimi aluksi punapakolaisia avustaneen Suomen asiain komitean sihteerinä ja liittyi syyskuussa 1918 perustetun SKP:n jäseneksi. Pietarista Virtanen lähetettiin Murmanskin kautta Norjaan, jossa hän toimi 1919-1920 Kominternin Skandinavian osaston asiamiehenä. Virtanen organisoi puolue- ja ammattiyhdistystoiminnan ohella muun muassa länsimaalaisten valtuutettujen matkoja keväällä 1920 Neuvosto-Venäjällä pidettyyn järjestön kongressiin. Syksyllä 1920 Virtanen osallistui SKP:n kursseille Tukholmassa, josta hän siirtyi Petroskoihin kansankomissaarien neuvoston tiedotustoimiston päälliköksi ja Karjalan Kommuunin (myöh. Punainen Karjala) toimittajaksi. Virtanen oli lehden alkuvuosien tärkein hahmo ja toinen päätoimittaja 1923–1924. Työnsä ohessa hän ohjasi Oskari Johanssonin kaltaisia Neuvosto-Karjalan suomenkielisiä kirjailijoita kaunokirjallisissa ja aatteellisissa kysymyksissä. Virtanen suomensi myös yhden V. I. Leninin teoksen. Hänen monipuolinen kielitaitonsa käsitti venäjän ohella norjan, saksan, englannin ja ranskan.
Vuonna 1925 Virtanen palkattiin Otto Wille Kuusisen suosituksesta Kominternin toimeenpanevan komitean palvelukseen Mauno Heimon avustajaksi. Vuosina 1926–1927 Virtanen oli Punaisen ammattiyhdistysinternationaalin edustajana Skandinaviassa ja alkuvuodesta 1928 Kominternin Länsi-Euroopan toimistossa Berliinissä. Ulkomaanmatkoja varten hänellä oli väärennettyjä passeja useilla eri nimillä ja kansallisuuksilla. Keväällä 1929 Virtanen kuului brittiläisen R. Page Arnotin johtamaan työryhmään, joka valmisteli Perliinissä pidettäväksi suunniteltua Kominternin kolonialismikongressia. Virtanen kannatti Nikolai Buharinin johtamaa VKP(b):n oikeisto-oppositiota, jonka vuoksi hänet komennettiin Kiinaan vuonna 1929. Virtasen tehtäväksi annettiin selvittää Kominternin masinoiman Kantonin kapinan epäonnistumista. Syksyllä 1930 Virtanen siirtyi Kanadaan, jossa hän työskenteli Ontariossa ilmestyneen Vapaus-lehden toimittajana. Vuonna 1933 Virtanen oli jonkin aikaa Kominternin järjestelijänä Yhdysvaltain kommunistisessa puolueessa, kunnes palasi Moskovaan järjestön angloamerikkalaiseen maasihteeristöön.
Elämä > Vankeus Saksassa

SKP:n sisäisten puhdistusten käynnistyttyä Virtanen pyrki hankkiutumaan mahdollisimman nopeasti takaisin ulkomaille. Vaihtoehtoina oli siirtyä GRU:n palvelukseen Kiinaan tai ryhtyä Kominternin Berliinin-toimiston johtajaksi. Syksyllä 1933 hän järjesti Aino Kuusisen vanhan ystävänsä Jan Berzinin suhteilla Japaniin ja lähti itse Saksaan. Virtanen ehti toimimaan Berliinissä menestyksellisesti puolen vuoden ajan ennen kiinnijäämistään toukokuussa 1934. Viranomaisten huomion kiinnitti väärennetty norjalainen passi, jota hän piti itsekin niin huonosti tuunattuna, että oli jo tilannut uuden Tukholmasta. Virtanen sai viranomaisten erehdyttämisestä kuuden kuukauden vankeustuomion, jonka hän istui Oranienburgin vankilassa. Poliittisten vankien avustuksella Virtanen pystyi salaa lähettämään kirjeitä ja pitämään yhteyttä Kominterniin. Virtanen vapautui marraskuussa 1934, jonka jälkeen hänet karkotettiin Saksasta. Joulukuussa ruotsalainen Aftonbladet uutisoi Tanskan lehdistön saaneen vihiä tärkeän Kominternin edustajan saapumisesta Kööpenhaminaan. Henkilön luultiin olevan unkarilainen Bela Kun, mutta kaupungissa liikkunut salaperäinen kommunisti paljastuikin Virtaseksi, jonka tarkoitus oli jatkaa matkaansa Tukholmaan ja sieltä edelleen laivalla Neuvostoliittoon. Kun Virtasesta ei enää tammikuussa näkynyt jälkeäkään Ruotsissa, epäili Social-Demokraten hänen joutuneen natsien murhaamaksi. Muutamaa päivää uutisen jälkeen Etsivä keskuspoliisi ilmoitti Virtasen olevan heidän suojissaan. Hän oli saapunut Suomeen jouluaattona ja pidätetty välittömästi. Virtanen päätettiin palauttaa maan kansalaisena Neuvostoliittoon, koska aihetta syytteeseen ei löytynyt. EK ei onnistunut selvittämään, oliko hänen toimintansa Kominternissä ollut kytköksissä Suomeen.
Elämä > Teloitus

Moskovaan palattuaan Virtanen työskenteli Kominternin toimeenpanevan komitean yhdysosastolla. Hänen tuttavapiiriinsä lukeutui muun muassa brittiläinen vakooja Richard Sorge. Virtanen pohti edelleen Kiinaan siirtymistä, mutta oli huolissaan Neuvostoliittoon jäävästä perheestään. Hänen puolisonsa työskenteli konekirjoittajana SKP:n toimistossa. Stalinin vainojen kiihtyessä Virtanen joutui tutkinnan kohteeksi Mauno Heimon ilmiannon johdosta. Huomiota herätti Virtasen natsi-Saksassa saaman vankeusrangaistuksen lyhyys sekä karkotus Suomesta ilman syytteitä. Virtasen väitettiin myös olleen yhteydessä puolueenvastaisiin ryhmiin Saksassa ja Kiinassa. Lisäksi hänen syntilistaansa luettiin kontaktit Japanista palanneeseen Aino Kuusiseen sekä kadulla tapahtunut satunnainen kohtaaminen Nikolai Buharinin kanssa. Syyskuussa 1937 NKVD pidätti Virtasen huoneestaan Hotelli Luxista. Kuulusteluissa Virtanen erehtyi mainitsemaan, että EK:n pidätyssellissä häntä oli käynyt tapaamassa vanha koulutoveri Suomen Sosialidemokraatin toimittaja Kalle Manninen, mitä pidettiin raskauttavana lisätodisteena. Myöhemmin Aino Kuusisen oikeudenkäynnissä Virtasen väitettiin olleen jopa Suomen, Norjan ja Saksan tiedustelupalvelujen palveluksessa. Maaliskuussa 1938 hän sai artikla 58:n nojalla kuolemantuomion osallisuudesta vastavallankumoukselliseen terrorijärjestöön. Virtanen teloitettiin vielä samana päivänä Moskovan lähellä sijaitsevalla Kommunarkan joukkoteloituspaikalla. Samassa yhteydessä teloitettiin myös hänet ilmiantanut Mauno Heimo. Aino Kuusisen mukaan Otto Wille Kuusinen ei tehnyt elettäkään vanhojen luottomiestensä pelastamiseksi. Virtanen rehabilitoitiin vuonna 1988.
Suomennokset

Lenin, V. I.: Mitä tehdä? Meidän liikkeemme kipeitä kysymyksiä.  Suomentanut Niilo Virtanen. Leningrad:  Kirja, 1929.
Urpo

| Urpo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. toukokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  31. lokakuuta
Muunnelmia:  Urpa, Urpu
Vastineita eri kielissä:  Urban, Urbano, Urbas, Urbo
Nimen alkuperä:  Urbanus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Urpo on suomalainen etunimi. Se on suomalainen versio latinalaisesta nimestä Urbanus, joka merkitsee ”kaupunkilainen”, ”hienosti sivistynyt” ja joka on ollut myös kahdeksan paavin nimenä. Urpon nimipäivä on Suomessa 25. toukokuuta, joka katolisessa kirkossa on paavi Urbanus I:n muistopäivä.
Suomessa nimi Urpo annettiin 1900-luvulla noin 5 100 henkilölle, mutta 2000-luvulla se on annettu vain noin kymmenelle. Nimi on annettu ainakin kahdelle naiselle. Nimi oli suosituimmillaan 1940- ja 1950-luvuilla. Myöhemmin slangissa nimi on ollut haukkumasana, joka tarkoittaa hölmöä.
Tunnettuja Urpoja

Urpo Ahola (1905–1970), näytelmäkirjailija ja toimittaja, pakinoitsija nimimerkillä Antipas
Urpo Haapanen (1931–2002), äänilevytutkija
Urpo Hansson (1900–1978), näyttelijä
Urpo Harva (1910–1994), kasvatustieteilijä ja professori
Urpo Helkovaara (s. 1947), jääkiekon miesten SM-liigan toimitusjohtaja
Urpo Hoikkala (1924–2023), agronomi, Valtion Viljavaraston ent. toimitusjohtaja
Urpo Huhtanen (1935–2011), kuvataiteilija ja graafikko
Urpo Häyrinen (1937–1992), viranhaltija, luonnonsuojelija, luontokuvaaja ja luontokirjailija
Urpo Jokinen (1920–2007), suomalainen musiikkipedagogi ja -kirjailija, toimittaja, kuoronjohtaja ja säveltäjä
Urpo Kangas (s. 1951), siviilioikeuden professori
Urpo Kari (1906–1992), toimittaja ja kirjailija
Urpo Kivikari (1939–2024), taloustieteen professori
Urpo Korhonen (1923–2009), hiihdon olympiavoittaja ja sotakirjailija
Urpo Kortela (s. 1945), säätö- ja systeemitekniikan professori
Urpo Koskela (1937–2020), sotilas- ja liikennelentäjä
Urpo Kuuskoski (1905–1982), yliopettaja ja oppikirjojen tekijä
Urpo Lahtinen (1931–1994), lehtiyrittäjä
Urpo Lauri (1919–1962), teatteriohjaaja, radiokuunnelmien ohjaaja, dramaturgi ja kääntäjä
Urpo Lempiäinen (1917–1977) (myöh. Arhosuo), kirjailija (nimimerkki Esa Anttala)
Urpo Leppänen (1944–2010), Suomen Maaseudun puolueen kansanedustaja ja ministeri
Urpo "Zape" Leppänen (1947–2019), rockmuusikko ja säveltäjä
Urpo Levo (1921–1998), kenraaliluutnantti ja presidenttinä toimineen Urho Kekkosen avustaja
Urpo Martikainen (s. 1947), uutisankkuri
Urpo Pesonen (1915–1994), viulutaiteilija, kapellimestari ja kuoronjohtaja
Urpo Pikkupeura (s. 1957), pikaluistelija
Urpo Pitkänen (s. 1938), opettaja ja eräkirjailija
Urpo Rastimo (s. 1930), varatuomari ja hallintojohtaja
Urpo Rauhala (s. 1955), kuoron- ja orkesterinjohtaja
Urpo Rinne (s. 1935), neurologian professori
Urpo Rinne (1911–2000), maanviljelijä, yritysjohtaja ja maanviljelysneuvos
Urpo Sankila, oik. Juho Järviö (1889–1951), käsityöläinen ja kirjailija
Urpo Siirala (1908–1982), lääkäri ja professori
Urpo Sivula (s. 1988), lentopalloilija
Urpo ”Upi” Sorvali (1952–1989), muusikko, rumpali, säveltäjä, opettaja
Urpo Vento (1935–2020), kielen ja kansanperinteen tutkija, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran pääsihteeri 1972–2000 ja kanslianeuvos
Urpo Vihervaara (1935–2018), toimittaja, järjestö- ja yritysjohtaja ja liikenneneuvos
Urpo Viinikka (1920–1944), jatkosodan aikana teloitettu sotilasviranhaltija
Urpo Virkkunen (1925–2011), toimittaja, Antenni- (aik. Radiokuuntelija)-lehden päätoimittaja
Urpo Vähäranta (1926–2011), keskimatkojen juoksija
Urpo Wainio (1910–1975), taidemaalari
Urpo Ylönen (s. 1943), jääkiekkomaalivahti
Kuvitteellisia Urpoja

Toinen nalleista Hannele Huovin Urpo ja Turpo -kirjoissa.
Uudenkaupungin rautatieasema

Uudenkaupungin rautatieasema (lyh. Ukp, ruots. Nystads järnvägsstation, ratakm 264+795) on rautatieasema Uudessakaupungissa Varsinais-Suomessa. Asema palvelee enää ainoastaan tavaraliikennettä, ja sen läpi kulkee joka arkipäivä Yaran lannoitetehtaan kuljetuksia.
Uudenkaupungin asema on Thure Hellströmin suunnittelema ja se valmistui radan myötä vuonna 1924. Samassa yhteydessä asemalle rakennettiin myös kaksipaikkainen veturitalli. Koska asema sijaitsi suhteellisen kaukana kaupungin keskustasta, jatkettiin matkustajajunayhteyttä vuonna 1933 aina Kalarannan seisakkeelle asti.
Henkilöliikenne asemalla ja koko radalla lakkautettiin 1.1.1993, jonka jälkeen asema jäi vain tavaraliikenteen käyttöön. Siitäkin suurin osa jatkaa aseman ohi lannoitetehtaalle. Aseman tavaramakasiini paloi vuonna 2001, mutta itse asema säästyi ja se kunnostettiin 2000-vuosikymmenen alussa.lähde? Aseman vieressä ovat säilyneet myös pitkään käyttämättömänä ollut veturitalli ja höyryveturien vesitorni. Asema muutettiin kauko-ohjatuksi vuonna 2008 ja jo vuonna 2007 se siirtyi Senaattikiinteistöjen myyntikohteeksi. Kesäkuussa 2010 Senaatti-kiinteistöjen antaman tiedon mukaan asemaa ei kuitenkaan aiota myydä.
Aiheesta muualla

Kuvia Uudenkaupungin rautatieasemasta Vaunut.org -sivustolla
Uskonnon alkuperä

Profeetta Elia surmaa Baalin profeetat (1.kuninkaiden kirja 18:38) (1860)
Jumalan olemassaolo
Agnostisismi
Ateismi
Deismi
Henoteismi
Monoteismi
Panenteismi
Panteismi
Polyteismi
Teismi
Jumalatodistukset
Kaikkivaltius
Kaikkivoipaisuuden paradoksi
Kosmologinen todistus
Luonnollinen teologia
Ontologinen todistus
Pahan ongelma
Teleologinen todistus
Jumalausko
Usko
Uskonnollisuus
Uskonnon alkuperä
Uskonto
Uskovainen
Jumaluusoppi
Teologia
Uskonnonfilosofia
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Uskonnon alkuperästä on erilaisia käsityksiä. Uskonnollinen käyttäytyminen näyttäisi olevan ihmiselle lajityypillistä, sillä uskonnollisluonteisia uskomuksia (henkiin, jumaluuksiin, jne), rituaaleja ja uskontoon liittyviä tai siitä kumpuavia mitä erilaisimpia moraalikäsityksiä esiintyy eri ihmisryhmissä universaalisti alkaen metsästäjä-keräijöiden yhteisöistä ja päättyen suuriin sivilisaatioihin suurine maailmanuskontoineen. Uskonnollisen käyttäytyminen näyttäisi nykyisen tutkimuksen valossa kehittyneen neoliittisella aikakaudella. Uskonnon alkuperää, sen enempää kuin kysymystä sen mahdollisesta tai todennäköisestä evolutiivisesta tai kulttuurievolutiivisesta funktiosta ei kuitenkaan olla ratkaistu tavalla, josta vallitsisi tutkijoiden yksimielisyys. Erilaisia näkemyksiä on useita, ja teorioita ovat kehittäneet filosofit, yhteiskuntatieteilijät, psykologit, luonnontieteilijät (lähinnä biologit), historioitsijat ja kulttuurintutkijat.