stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Architects
Historia > Holy Hell (2017–)

7. maaliskuuta 2017 Daniel P. Carter julkaisi jakson hänen "SWIM (Someone Who Isn't Me)" -podcastistaan Dan Searlen kanssa, jonka kautta Dan puhui hänen veljensä Tomin kuolemasta ensimmäistä kertaa sekä siitä, miten hän käsitteli sairauttaan. Podcastissa hän kertoi myös, että sekä hän, että Tom kirjoittivat lauluja uudelle albumille yhdessä ennen hänen kuolemaansa, ja musiikkia on kirjoitettu myös sen jälkeen. 24. päivänä elokuuta 2017, yhtye voitti "Paras Albumi" -palkinnon ensimmäisessä Heavy Music Awards -gaalassa Lontoossa albumillaan All Our Gods Have Abandoned Us. samana päivänä yhtye ilmoitti myös päivämäärät Euroopan kiertueelleen, joka sisälsi ensimmäisen areenakeikkansa Britanniassa, ja siten myös heidän kaikkien aikojen suurimman keikkansa, jossa he olivat pääesiintyjänä.lähde?
6. syyskuuta 2017, Architects julkaisi singlen "Doomsday". Single on ensimmäinen kappale, joka julkaistiin Searlen poismenon jälkeen, ja kappaleen musiikkivideossa on mukana yhtyeen uusi pääkitaristi, Josh Middleton. Kappale julkaistiin pian sen jälkeen, kun yhtye ilmoitti, että he olivat alkaneet työstämään uutta materiaalia. Dan Searle vahvisti, että "Doomsday" on laulu, jota Tom Searle ei ehtinyt viedä loppuun ennen kuolemaansa, ja että kappale toimii myös heidän "tapanaan osoittaa kaikille, että tulevaisuutta vielä on." Seuraavana päivänä Architects vahvisti, että Josh Middleton oli tullut pysyväksi jäseneksi yhtyeeseen.
12. syyskuuta 2018, yhtye ilmoitti, että he tulisivat julkaisemaan kahdeksannen albuminsa, Holy Hellin, 9. marraskuuta 2018. Samana päivänä yhtye julkaisi albumin ensimmäisen singlen, nimeltään "Hereafter". Lokakuun 3. päivänä yhtye julkaisi toisen singlensä, "Royal Beggars"in , ja 28. lokakuuta kolmannen singlensä nimeltään "Modern Misery".
20.10.2020 Architects julkaisi kappaleen "Animals" joka on ensimmäinen single uudelta albumilta For Those That Wish to Exist.
Tunnuspiirteet > Musiikkityyli

Vuonna 2009 Metal Hammerin James Gill kuvaili yhtyeen musiikkia "kontrolloidulla raivolla sekä estelemättömällä sydämellä pumpatuksi, luoksepäästäväksi ja kunnianhimoiseksi, aggressiiviseksi ja kauniiksi". Sitä usein kuvaillaan metalcoreksi, sekä myös tekniseksi metalliksi ja progressiiviseksi metalcoreksi. BBC:n Michael Wilson vertasi yhtyeen aggressiivisen tyylin viehättävyyttä Enter Shikari -yhtyeeseen. Sitä sävyttävät pilkotut, monimutkaiset riffit, epämääräisten tahtilajien ja rytmisten breakdownien käyttö, sekä kitaristien tyylien vaihtelu "alastuunatun jyrinän" ja "melodisen punkin" välillä lauluissa. Se pohjautuu sekä tekniseen taitavuuteen, että tarttuvien riffien ja kertosäkeiden käyttöön.
Architects on tehnyt useita tyylillisiä siirtymiä ja muutoksia uransa aikana, ja Sam Carter kertoi vuonna 2011, että jokaisen albumin tulisi kuulostaa omanlaiselta. Toisella albumillaan yhtyeen soundi oli raskaampaa ja synkempää kuin debyyttialbumi Nightmaresilla. Hollow Crown säilytti Ruinin aggression ja teknisen taitavuuden tuoden kuitenkin lisää melodiaa, tarttuvia riffejä sekä "puhdasta" laulamista. yhtye myös käytti syntetisoituja soittimia kuten kosketinsoittimia ja rumpukoneita. Kitarat viritettiin Drop B:hen antaen "mahdollisuuden todella raskaaseen matalaan soundiin alakielillä, mutta silti mukavasti jännitystä korkeammilla kielillä" Hyvä esimerkki heidän tunnusomaisesta tyylistään on laulu "We're All Alone" sen teknisillä, progressiivisilla kitarariffeillään ja hardcore punk -vaikutteisilla breakdowneillaan.
Yhtyeen neljäs albumi The Here and Now edusti yhtyeen tyylillistä muutosta, jota on pidetty "pohjimmiltaan omakohtaisna" sekä "heidän kaikista sävykkäimpänä".  Sen on kuvailtu menevän enemmän "puhtaan post-hardcoren" suuntaan, ja The Here and Now suosi laulamista huudon sijaan sekä hymnimäisiä kertosäkeitä. Albumi yhä kuitenkin säilytti elementtejä edellisiltä albumeilta, sisältäen "tuskaisia huutoja, vimmaisia riffejä sekä järisyttäviä rytmejä, vaikkakin hieman mainstreamimmalla särmällä." Albumi sisältää melankolisen, glitchmäisen elektroniseen musiikkiin pohjautuvan kappaleen "An Open Letter To Myself" sekä rock-balladin nimeltä "Heartburn", joista molempia yhdistää "mukaansatempaavat kertosäkeet".
 Yhtyeen viides albumi Daybreaker palautti yhtyettä hieman aikaisempaan, aggressiivisempaan tyyliin, tasapainotellen tätä The Here and Nown melodioihin ja koukkuihin. Daybreaker sisältää myös jopa melodisempia ja tunnelmallisia kappaleita kuin normaalisti, esimerkkeinä "Truth Be Told", "Behind The Throne" ja "Unbeliever".
Daybreakerin jälkeen yhtye tuli itsevarmemmaksi raskaamman musiikin soittamisessa. Albumilta löytyy myös blast beatteja, joita ei oltu käytetty yhtyeen levyillä Hollow Crownin jälkeen.
Tunnuspiirteet > Lauluosuudet ja sanoitukset

Äänellisesti Carterin on kuvailtu omaavan karkean ja "tuskallisen" huutotyylin, ja hän käyttää puhdasta laulua tämän kontrastina. The Here And Nowin kirjoittamisen aikana Carter sai laulunopetusta puhtaan laulunsa kehittämiseen. Näiden tuntien aikana Carter oppi paljon tekniikoista, lämmittelystä sekä sävelasteikoista. Carterin karkeaa laulamista on verrattu brittiläiseen metalcore-aikalaiseensa Oliver Sykesiin Bring Me the Horizonista.
Kun Sam Carter liittyi yhtyein korvaten Matt Johnsonin, rumpali Dan Searle kommentoi, että Carterin sanoitukset käsittelivät enemmän henkilökohtaisia kokemuksia kuin hänen edeltäjänsä. Hollow Crownin sanoitukset käsittelivät suurta määrää eri aihealueita: osa kappaleista kertoivat tavanomaisista asioista kuten kavereiden kanssa autossa istumisesta tai angstista tyttöjä kohtaan, kun taas osa lauluista, erityisesti "Early Grave", "Follow the Water" sekä "In Elegance" kertoivat Carterin kasvavasta kannabisriippuvuudesta ja hänen "taistelustaan omia vaistojaan ja itsetuhoisia pakkomielteitään vastaan". Daybreakerin sanoituksissa Carter ja Tom Searle tekivät yhteistyötä, keskittyen enemmän "isompiin" teemoihin, kuten kritiikkiin uskonnon sekä yhteiskunnan huonoja puolia kohtaan. Carter ja Searle yhdistivät voimansa uudestaan Lost Forever // Lost Togetherilla, sisällyttäen tällä kertaa mukaan myös helposti samaistuttavia aiheita pelkän poliittisen ja yhteiskunnallisen puinnin sijaan.
Esiintymiset Suomessa

20. huhtikuuta 2009 – Nosturi, Helsinki
26. maaliskuuta 2010 – Virgin Oil, Helsinki
29. tammikuuta 2011 – Kulttuuritalo, Helsinki
9. maaliskuuta 2012 – The Circus, Helsinki
10. maaliskuuta 2012 – The Circus, Helsinki
24. maaliskuuta 2014 – Nosturi, Helsinki
26. kesäkuuta 2015 – Tuska Open Air, Helsinki
30. kesäkuuta 2017 – Provinssi, Seinäjoki
12. heinäkuuta 2019 – Ilosaarirock, Joensuu
29. kesäkuuta 2023 – Provinssi, Seinäjoki
7. kesäkuuta 2024 – Olympiastadion, Helsinki (Metallican lämmittelijänä)
Jäsenet

Nykyiset
Dan Searle – rummut, ohjelmointi (2004–)
Alex "Ali" Dean – bassokitara (2006–2011, 2011–), kosketinsoitin, sähkörummut (2018–)
Sam Carter – laulu (2007–)
Adam Christianson – rytmikitara (2015–; keikoilla 2012–2015)
Entiset
Tim Lucas – bassokitara (2004–2006)
Matt Johnson – laulu (2004–2007)
Tim Hillier-Brook – rytmikitara (2004–2012)
Tom Searle – soolokitara, syntetisaattori, ohjelmointi (2004–2016; kuoli vuonna 2016)
Josh Middleton – soolokitara, laulu (2017–2023; keikoilla 2012, 2016)
Keikkamuusikot
Casey Lagos – bassokitara (2011)
Bobby Daniels – bassokitara (2011)
Morgan Sinclair – rytmi- ja soolokitara (2013–2014)
Sean Delander – soolo- ja rytmikitara (2016)
Diskografia

Nightmares (2006)
Ruin (2007)
Hollow Crown (2009)
The Here and Now (2011)
Daybreaker (2012)
Lost Forever // Lost Together (2014)
All Our Gods Have Abandoned Us (2016)
Holy Hell (2018)
For Those That Wish to Exist (2021)
The Classic Symptoms of a Broken Spirit (2022)
The Sky, the Earth & All Between (2025)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Architects Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Sam Carter esiintymässä Philadelphiassa vuonna 2009. Carter liittyi yhtyeeseen vuonna 2007 Matt Johnsonin lähdettyä.
Arkkitehdit asuvat Australiassa vuonna 2009. Vasemmalta oikealle: Tom Searle, Carter, Alex Dean ja entinen kitaristi Tim Hillier-Brook. Dan Searle ei ole näkyvissä.
Architects esiintymässä Bogotássa, Kolumbiassa Teatro Metro Bogotalla 27. huhtikuuta 2012
Architects livenä vuonna 2017
Hietamäen kappeli

| Hietamäen kappeli |
| --- | --- |
 Hietamäen kappeli vuoden 1682 kartassa.
Sijainti:  Hietamäki, Mynämäki
Koordinaatit:  60°39′51.5″N, 021°51′50.4″E
Materiaali:  Puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hietamäen kappeli oli Laajoen varressa nykyiseen Mynämäkeen kuuluvan Mietoisten Hietamäen kylässä sijainnut puinen kirkkorakennus. Kappeli oli rakennettu kylän länsilaidalle Kappelinmäelle, jonka rinteeseen oli haudattu vainajia jo rautakaudella. Itse kappeli mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1366, vaikka seurakunta lieneekin tätä vanhempi. Kappelin käyttö väheni ja kirkkomaahan hautaaminen lopetettiin Mietoisten kirkon valmistuttua 1600-luvulla. Viimeinen kirkollinen toimitus Hietamäen kappelissa pidettiin vuonna 1731, ja sitten kappeli jäi lahoamaan paikalleen. Osa esineistöstä siirrettiin Mynämäen ja Mietoisten kirkkoihin. Kappelin ja sen kirkkotarhan jäänteetkin tuhoutuivat lopullisesti 1920-luvulla, kun paikasta tuli soranottoalue. Kappelimäen etelälaidalle on kuitenkin 1950-luvulla pystytetty kivistä muurattu kappelin muistomerkki ja sen juurella on myös pidetty jumalanpalveluksia.
Kappelin alueella on tehty arkeologisia kaivauksia, joissa on löytynyt muun muassa rahoja ja luita sekä muuta esineistöä. Vanhaa esineistöä siirrettiin jo 1700-luvulla todennäköisesti Mietoisten ja Mynämäen kirkkoihin, joissa niitä on edelleen.
Historia > Esihistoria

Hietamäen kylän alueella sijaitsi asutus- ja kauppapaikka ilmeisesti jo rautakaudella. Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirjassa vuonna 1887 julkaistun Juho Sjörosin artikkelin mukaan kappelin läheisyydessä, samalla Kappelinmäellä, on ollut lukuisia muinaishautoja. Mäen kaakkoislaidalla on ollut parikymmentä hautapaikkaa ja pohjoisrinteessä pitkä hautasarja, ainakin kolmekymmentä yksittäistä muinaishautaa. Maankohoamisen perusteella ne kaikki on ajoitettu aikaisintaan rautakautisiksi. Hietamäen kappeli on siis ilmeisesti pystytetty paikalle, jota on pidetty pyhänä jo esihistoriallisena aikana. Varhaisia kirkkoja on rakennettu Vakka-Suomen alueella muutenkin vastaaville paikoille, sillä esimerkiksi Laitilan Untamalan sekä Kalannin ja Vehmaan kirkot on ilmeisesti perustettu rautakautisten kalmistojen sijoille.
Rautakaudella Kappelinmäki oli aivan meren rannalla, Mynälahden pohjukassa ja Laajoen suulla. Mynämäen kirkon alue oli jo tuolloin jäänyt maankohoamisen vuoksi Mynäjoen Raukkaan kosken yläpuolelle. Siksi Mynälahden kaupallisen ja vanhimman kirkollisen keskuksen on ajateltu olleen nykyisen Hietamäen ja siitä noin kilometrin verran kaakkoon sijaitsevien Pyheen ja Valaskallion kylien alueella. Kaikkien näiden kylien alueilta on myös tehty 800-luvun viikinkiajan esinelöytöjä.
Historia > Kappelin aika

Alun perin Hietamäki on ollut ilmeisesti itsenäinen seurakunta, mutta sen arvellaan menettäneen itsenäisyytensä ja muuttuneen Mynämäen kappeliseurakunnaksi jo 1300-luvulla. Teoksessa Muinainen Kalanti ja sen naapurit arvioidaan, että ensimmäinen puukirkko on voitu rakentaa Hietamäkeen jo 1200-luvulla. Ensimmäinen kirjallinen maininta Hietamäen seurakunnasta on Turun tuomiokirkon Mustassakirjassa vuodelta 1366. Arvellaan, että Hietamäessä on ollut puurakenteinen, Pyhälle Jaakobille omistettu kappelikirkko viimeistään keskiajan lopulla. Kappeli oli rakennettu vilkkaan kauppapaikan läheisyyteen ja siellä pidettiin jumalanpalveluksia toripäivinä ja kaikkina juhlapäivinä. Kappelin vaiheista seuraavan kahdensadan vuoden aikana ei ole tietoa, sillä seuraavan kerran Hietamäen kappeli mainitaan vasta 1558, kun Kustaa Vaasa takavarikoi kirkon omaisuutta. Muun muassa kirkkohopeita menetettiin kruunulle. Lähteiden mukaan Hietamäen kappelin hopeisia ehtoollisvälineitä ei kuitenkaan takavarikoitu, kullattua hopeista ehtoolliskalkkia lukuun ottamatta.
Ei ole tiedossa, onko 1500-luvulla käytössä ollut sama rakennus kuin 1300-luvulla. On kuitenkin erittäin todennäköistä, että ainakin myöhemmät, 1700- ja 1800-luvun kuvaukset kappelista koskevat jossakin vaiheessa paikalle rakennettua toista puukirkkoa. Suomen keskiaikaisiin kirkkoihin perehtynyt tutkija Markus Hiekkanen toteaa, että useimmissa seurakunnissa kirkkosukupolvia on täytynyt olla useampia kuin yksi, päinvastoin kuin yleensä esitetään. Historiallisia ja arkeologisia tietoja keskiajan puukirkoista on kuitenkin erittäin vähän.
Koska myös Hietamäestä kertovia lähteitä on hyvin vähän, kirkkorakennuksia ei ole voitu luotettavasti ajoittaa. Mynämäen nykyisen seurakunnan neljästä vanhasta kappelista Hietamäen 1920-luvulla tuhoutunut kappelirakennus oli lähteiden mukaan kuitenkin todennäköisesti vanhin. Sjörosin mukaan vuonna 1643 valmistunut Mietoisten kappelikirkko ja Karjalan kappeli olivat nimittäin Hietamäen silloista kirkkorakennusta nuorempia. Toisaalta Mynämäen kirkkoherra Antti Lizelius kirjoitti 1780-luvulla, että Mietoisten kappeli olisikin ollut silloista Hietamäkeä vanhempi, mutta myöhempien lähteiden mukaan tulkinta on todennäköisesti virheellinen. Vehmalaisten kappeli oli kuitenkin kappeleista selvästi nuorin, sillä se oli vihitty käyttöön vasta Lizeliuksen aikana, vuonna 1771.
Kirkkorakennuksen ja kirkkotarhan lisäksi Hietamäen omaisuuteen on kirkkojen maaomistuksia tutkineen Väinö Voionmaan mukaan ilmeisesti kuulunut myös Saaren kylässä sijainnut Vähä-Saaren tila. Vähä-Saari ei ole ollut kirkon pappila vaan kirkolle kuuluvaa omaisuutta, joka on vain luovutettu papiston käyttöön. Tila siirtyi ilmeisesti 1300-luvulla Mynämäen kirkon hallintaan, kun Hietamäen seurakunta muuttui kappeliksi. Kun kirkon omistus peruutettiin Västeråsin valtiopäivien päätöksellä 1529, Vähän-Saaren ja läheisen Ison-Saaren tilat yhdistettiin nykyiseksi Saaren kartanoksi. Tämän jälkeen kartano toimi kuninkaankartanona.
Arkeologiset löydöt ja esineistö

Vuonna 1918 ennen soranottoa kappelin alueella tehtiin pienimuotoisia kaivauksia, joissa löydettiin hyvin pieni määrä erilaisia esineitä. Löytöluettelon mukaan maasta kaivettiin neljä 1500–1600-lukujen rahaa: kaksi neljännesäyrin rahaa 1600-luvulta, 1/6 äyrin raha vuodelta 1677 ja yhden äyrin raha vuodelta 1591. Lisäksi mainitaan 166 kappaletta todennäköisesti jonkinlaiseen päähineeseen kuuluneita pieniä helmiä, rautanauloja sekä kolmiharjainen pronssisormus ja sen mukana sormiluun pala.
Vuonna 1924, soranoton kieltämisen jälkeen, kappelin alueella tehtiin kaivauksia maisteri Iikka Kronqvistin johdolla. Itäpuolelta löytyi runsaasti luita 40–70 sentin syvyydestä sekä runsaasti nauloja; lounaispuolelta taas löydettiin luita kahdesta kerroksesta noin metrin ja 30–40 sentin syvyyksiltä. Koska eri ruumiiden luut sijaitsivat aivan lähellä toisiaan, vainajia oletetaan haudatun riviin ilman arkkua. Mynämäen historiaa käsittelevässä, vuonna 1963 julkaistussa kirjassaan Mynämäki 1260–1960 historiantutkija ja teologian tohtori Väinö Perälä olettaa näiden hautojen olevan Hietamäen kylän itäpuolisen Ravean kylän lähellä käydyssä taistelussa kaatuneiden sotilaiden hautoja, mutta taistelun ajankohtaa tai oletuksen lähdettä ei teoksessa mainita. Samassa yhteydessä Perälä myös kertoo vanhan kirkkotien johtaneen kappelille sen länsipuolelta.
Hietamäen esineistöstä osa on todennäköisesti siirretty 1700-luvulla Mietoisten ja Mynämäen kirkkoihin, joissa niitä on vielä nykyäänkin. Mietoisten kirkossa on kaksi keskiaikaista, noin 40 ja 160 senttiä korkeaa koivupuista krusifiksia 1500-luvulta sekä hiekkakivinen 1200-luvulla tehty kasteallas, jotka lienevät alun perin Hietamäen kappelista. Markus Hiekkasen mukaan kasteallas tosin saattaa olla peräisin myös Mynämäen kirkosta, jonne se olisi hankittu vuosien 1250–1350 välisenä aikana ja josta se olisi siirretty Mietoisiin 1600-luvulla. Hietamäen kappelin kirkonkelloista toinen valettiin uudestaan vuosina 1762–1763 Tukholmassa, jolloin se ja eräs toinen kello yhdistettiin yhdeksi suuremmaksi kelloksi. Tämä uusi kello sijoitettiin Mynämäen kirkkoon. Myös toinen kelloista päätyi Mynämäelle, ja se käytettiin myöhemmin ilmeisesti uusien kellojen valamiseen.
Vuoden 1731 piispantarkastuksessa Hietamäen kappelissa oli kellojen lisäksi jäljellä vielä kulunut alttaripeite, kolehtihaavi ja suomenkielinen Raamattu. Kappelissa olivat myös tallella Hietamäen tilan omistajan Karl Gyllenflögin lesken, Helena Silfverarmin 1600-luvun loppupuolella lahjoittama kullattu ehtoolliskalkki ja siihen kuuluva öylättilautanen, jotka ilmeisesti myös päätyivät Mynämäelle.
Kappelin paikka nykyään

Kappelinmäen kaakkoisosa, jossa Hietamäen kappeli aikanaan sijaitsi, on nykyään lähes kokonaan soranottoaluetta. Soranotto on kuitenkin lopetettu jo vuosia sitten, ja kuopan pohjalla kasvaa runsaasti puita, pääasiassa raitaa, koivua ja kuusta. Sorakuopan nykyinen pohja on 10–12 metriä alkuperäistä maanpintaa matalammalla, joten kappelin jäänteet ovat varmasti täysin hävinneet. Lisäksi alueen rautakautiset muinaishaudat ovat tuhoutuneet, todennäköisesti soranoton ja muun ihmisen toiminnan tuloksena. Kappelin todennäköisimmän sijaintipaikan läpi kulkee pienehkö metsätie.
Mietoisten kotiseutuyhdistys on pystyttänyt Kappelinmäen ohi kulkevan Raveantien varteen muistomerkin, jonka läheisyydessä on 2000-luvulla vuosittain järjestetty kesäisin ulkoilmajumalanpalveluksia. Vuonna 1954 rovastikuntapäivien yhteydessä paljastettu muistokivi on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen suunnittelema. Muistokivi on noin kolme metriä korkea luonnonkivistä muurattu paasi, joka seisoo kivistä muuratulla matalalla jalustalla. Muuraukseen on upotettu harmaasta graniitista tehty risti sekä kappelin ja sen läheisyyteen haudattujen muistolaatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hietamäen kappeli Wikimedia Commonsissa
Osa maanmittari Olof Mörtin piirtämästä tiluskartasta vuodelta 1687. Kappeli sijaitsee kuvan vasemmassa alalaidassa, Kappelimäen eteläpäässä. Mäki on kartassa nimetty Hietamäeksi (ruots. Sandbacke). Kartan keskellä kulkee Laajoki, ja sen länsirannalla ovat Hietamäen kylän ja itärannalla Ravean kylän talot.
Mietoislaisen Anton Erland Sunellin piirros Hietamäen kappelin raunioista 1880-luvulla. Kuva on Juho Sjörosin teoksesta.
Kappelinmäki venäläisten sotilaskartoittajien kartoittamassa topografikartassa vuodelta 1881. 1920-luvulla valmistunut Uudenkaupungin rata on lisätty alkuperäiseen karttaan myöhemmin. Pyheen kylä ("Puho") näkyy kartan kaakkoiskulmassa, Valaskallion kylä sijaitsee siitä etelään.
Pienempi Mietoisten kirkkoon ilmeisesti Hietamäestä tuoduista krusifikseista. Kirkon alttarilla olevan noin 40 senttiä korkean veistoksen risti on myöhempää tekoa.
Toinen alun perin ilmeisesti Hietamäessä sijainneista krusifikseista on nykyään Mietoisten seurakuntakodin salissa.
Kappelin paikalla sijaitsevassa soramontussa ei näy rakennuksesta mitään jälkiä.
Hietamäen kappelin muistomerkki.
Violet Gibson

Violet Gibson pidätyskuvassa.
Violet Albina Gibson (31. elokuuta 1876 Dublin, Irlanti – 2. toukokuuta 1956 Northampton, Englanti) oli irlantilais-englantilainen aatelisnainen, joka yritti vuonna 1926 ampua Italian diktaattorin Benito Mussolinin Roomassa. Virallisesti murhayrityksen syyksi todettiin Gibsonin mielisairaus.
Gibsonin isä oli Irlannin englantilaistaustaiseen eliittiin kuulunut poliitikko Edward Gibson, paroni Ashbourne, joka toimi Irlannin lordikanslerina. Gibson esiteltiin 18-vuotiaana Englannin hovissa ja vietti nuoruutensa seurapiireissä. Hän kääntyi 26-vuotiaana katoliseksi ja oli hyvin uskonnollinen. Hän kihlautui tuntemattomaksi jääneen miehen kanssa, joka kuoli ennen häitä vuonna 1909. Gibson asui 1910-luvulla muutaman vuoden Pariisissa ja teki vapaaehtoistyötä rauhanjärjestöille. Gibsonin fyysinen ja henkinen terveys heikkenivät vähitellen. Veljensä kuoltua vuonna 1922 hän koki hermoromahduksen ja alkoi käyttäytyä arvaamattomasti, hyökkäävästi ja itsetuhoisesti. Vuosina 1923–1924 hän oli puoli vuotta suljettuna mielisairaalaan, mutta hänet vapautettiin asumaan siskonsa luona. Gibson muutti vuonna 1924 Roomaan ja asettui siellä nunnaluostariin. Hän yritti helmikuussa 1925 itsemurhaa ampumalla itseään rintaan, mutta jäi henkiin. Omien sanojensa mukaan hän halusi ”kuolla Jumalan kunniaksi”.
Gibson yritti surmata Mussolinin 7. huhtikuuta 1926 Rooman Palazzo dei Conservatorin luona. Mussolinin kävellessä väkijoukon halki Gibson ampui häntä kohti, mutta Mussolinin liikahdettua viime hetkellä luoti ainoastaan pyyhkäisi hänen nenäänsä. Gibsonin yrittäessä toista laukausta ase jumittui. Mussolini ei haavoittunut vakavasti. Gibson vangittiin välittömästi. Kuulusteluissa hän kieltäytyi aluksi paljastamasta motiiviaan. Italian poliisi epäili taustalla olevan salaliitto ja Gibsonin ainoastaan teeskentelevän uskovaista hullua, mutta tutkimukset eivät johtaneet mihinkään. Myöhemmin Gibson tunnusti yrittäneensä salamurhaa herttua Giovanni Antonio Colonna di Cesaròn pyynnöstä, mutta tunnustusta ei uskottu. Lääkärit totesivat lopulta Gibsonin kroonisesti vainoharhaiseksi, ja toukokuussa 1927 hänet julistettiin suljetussa oikeudenkäynnissä syyntakeettomaksi ja luovutettiin Englantiin sukunsa huostaan sillä ehdolla, että hänet suljettaisiin mielisairaalaan. Tämän on arveltu olleen myös korkeiden tahojen toivoma lopputulos.
Gibson vietti loppuikänsä St Andrew’sin mielisairaalassa Northamptonissa. Hän kuoli 79-vuotiaana vuonna 1956.
Gibsonista on tehty Irlannissa vuonna 2020 elämäkertaelokuva Violet Gibson.
Ari-Pekka Liukkonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten uinti.EM-kilpailut (pitkä rata)  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten uinti.EM-kilpailut (pitkä rata)  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten uinti.EM-kilpailut (pitkä rata)  | Maa:   Suomi> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Budapest 2021 | 50 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Berliini 2014 | 50 m vapaauinti |  |
| EM-kilpailut (lyhyt rata)  | EM-kilpailut (lyhyt rata)  | EM-kilpailut (lyhyt rata)  |  |
|  Pronssia | Chartres 2012 | 4 × 50 m vapaauinnin sekaviesti |  |
| Ari-Pekka Liukkonen |
| --- | --- |
 Ari-Pekka Liukkonen vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1989 (ikä 35) Pieksämäki
Uimari
Seurat:  Jyväskylän Aalto
Voitot:  Pitkän radan Euroopan-mestari
Ari-Pekka Liukkonen (s. 9. helmikuuta 1989 Pieksämäki) on suomalainen kilpauimari ja pitkän radan Euroopan-mestari. Hän on 208 senttimetriä pitkä. Liukkonen edustaa seuratasolla Jyväskylän Aaltoa.