stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Wilhelmson
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl Wilhelmson Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Tarhe

| Tarhe |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1742 Detroit
Kuollut: 1818 Ohio
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Pontiacin kapina, Yhdysvaltain itsenäisyyssota, Little Turtlen sota
Sotilasarvo:  Kaikkien wyandotien ylin päällikkö.
Tarhe (1742–1818) oli wyandot-intiaanien päällikkö. Hänen kutsumanimensä oli Crane (suom. Kurki). Tarhe taisteli Yhdysvaltain itsenäisyyssodassa brittien puolella. Myöhemmin hän vaihtoi puolta siirtyen tukemaan 1700-luvun lopulla Yhdysvaltoja.
Varhaiset vuodet

Lähellä Detroitia syntynyt Tarhe peri äitinsä mukaan wyandotien porcupine (suom. piikkisika) -klaanin jäsenyyden. Pojan varhaisista vaiheista ei ole juurikaan tietoa, mutta luultavaa on, että hän joutui varttumaan monien taisteluiden keskellä Englannin siirtokuntien ja Ohion intiaanien välisten erimielisyyksien leimahdellessa liekkeihin. Vuosina 1756–1763 Ranskan ja Englannin välillä käyty seitsenvuotinen sota työllisti Ohion laakson ja sen ympäristön kaikki heimot wyandotit mukaan lukien ja varmaankin nuori Tarhe sai runsaasti esimakua sotimisesta. Sodan päättyessä brittien voittoon joutuivat kaikki Uudelle-Ranskalle aiemmin kuuluneet linnakkeet englantilaisten haltuun.
Englannin siirtokuntia vastaan

Ranskalaismieliset heimot, wyandotit heidän joukossaan, pyrkivät valtaamaan linnakkeet takaisin briteiltä. Vuonna 1763 alkanut Pontiacin kapina oli briteille tuhoisa tapahtuma, kun tuhannet intiaanit piirittivät linnakkeet ja tunkeutuivat niihin puolustuksesta huolimatta. Vaikka kapinalliset epäonnistuivat pyrkimyksissään vallata kaikki linnakkeet aiheuttivat he yli tuhannen miehen vajauksen englantilaisille. Tarhe osallistui wyandotien mukana taisteluihin, joissa hänestä on käytetty nimeä Takee.
Seuraava varma havainto Tarhesta on Lordi Dunmoren sodasta, jossa Ohiolaakson wyandotit, shawneet, delawaret ja mingot nousivat vastustamaan vuonna 1774 Ison-Britannian siirtomaa-armeijaa. Shawnee-päällikkö Cornstalk johti sotaa, Tarhen palvellessa johtavana soturina wyandot-päällikkö Chiyaween alaisuudessa. Samoin muutamaa vuotta myöhemmin alkaneessa Yhdysvaltain vapaussodassa wyandotit liittolaisineen kävivät sotaa brittisiirtokuntia vastaan huonolla menestyksellä.
Yhdysvallat ja heidän järjestyssääntönsä

Vuonna 1788 Tarhe nousi wyandotien johtavan päällikön Danquadin eli Half-Kingin paikalle. Valinta poikkesi aiemmista, sillä Tarhe edusti piikkisian klaania, kun taas kaikki päälliköt tätä ennen oli perinteisesti valittu karhujen, kauriiden tai kilpikonnien klaaneista. Tarhella oli kuitenkin monia näyttöjä urheudestaan ja mikä tärkeintä: hänellä oli kyky saada wyandotit ajattelemaan yksimielisesti ja luottamaan itseensä. Hän nautti naapuriheimojen kunnioitusta ja niin ranskalaiset, englantilaiset kuin amerikkalaisetkin arvostivat häntä. Tarhe sai ranskalaisilta lempinimen Le Grue tai Monsieur Grue, jonka amerikkalaiset muunsivat Craneksi. Nimi viittasi hänen pitkään ja hoikkaan ruumiinrakenteeseensa.
Yhdysvaltain uudet järjestyssäännöt luoteisessa territoriossa olivat monilta osin huomioineet intiaanit, mutta maannälän sokaisemat uudisasukkaat eivät noudattaneet niitä. Rajaseudun valkoiset asukkaat määrättiin kohtelemaan intiaaneja oikeudenmukaisesti ja tasavertaisesti ja heitä varoitettiin asettumasta asumaan näiden alueille. Ohioon, Virginiaan kuin Kentuckyyn muuttaneet siirtolaiset eivät halunneet kuunnella tällaisia julkilausumia. Järjestyssääntöjä rikottiin ja uudisasukkaiden vahva rintama työntyi yhä tiiviimpänä intiaanien maille. Alueen alkuperäisten asukkaiden puolustaessa maitaan syntyi rajaseuduilla yhä uusia yhteenottoja veren virratessa Ohiolaaksossa entistä sakeampana. Luoteisterritorion kuvernööri Arthur St. Clair esittikin ajatuksen työntää intiaanit väkipakolla Mississippi-joen länsipuolelle. Presidentti George Washington myöntyi tähän, ja valtuutti St. Clairin kokoamaan taakseen miehistön ajamaan intiaanit pois. Vuonna 1790 Yhdysvaltain sotajoukot johtoonsa ottanut prikaatinkenraali Josiah Harman epäonnistui tehtävässään täysin. Hän johdatti miehistönsä miamien päällikön Little Turtlen ja shawneejohtajan Blue Jackettin järjestämään ansaan, jossa lähes 200 amerikkalaista sai surmansa.
Tapaus sai presidentti Washingtonin raivoihinsa ja hän päätti lähettää kurinpitoretkikunnan antamaan tuntuvan läksytyksen luoteisterritorion intiaaneille. Kuvernööri St. Clair sai kunnian johtaa rajaseudun vapaaehtoisista ja sotilaista koottua jalkaväkeä. Vuonna 1791 marssi lähes 2000 aseistettua miestä, joukossa myös muutama nainen, St. Clairin komennossa kohti huonomaineista intiaanialuetta. Presidentti toivoi yllätyshyökkäystä vihollisen kimppuun, mutta tämä toivomus jäi toteutumatta, sillä intiaanien tiedustelijat olivat tarkoin selvillä hitaasti etenevän St. Clairin jalkaväkirykmentin liikkeistä. Varhaisena marraskuun aamuna arviolta tuhat intiaania hyökkäsi Yhdysvaltain armeijan nukkuvaan leiriin. St. Clairin miehet eivät ehtineet vastata hurjaan hyökkäykseen. Heidän ruumiitaan löydettiin tapahtumapaikalta noin 600, haavoittuneiden määrän ollessa saman verran.
Fallen Timbers

Tarhe wyandoteineen oli pysytellyt erossa molemmista sodista. Kuultuaan intiaanien menestyksestä oli hän valmis lähtemään seuraavaan sotaan, mikäli sellainen vielä tulisi.
Vuonna 1792 Yhdysvaltain päättäjät valitsivat kenraali Arthur "Mad" Waynen jatkamaan St. Clairin työtä kukistaa intiaanit. Wayne sai komentoonsa 3 000 hyvin aseistettua ja hyvin harjoitettua miestä, joiden kanssa hän päätti lopettaa alueen intiaanisodat. Elokuussa 1794 Wayne joukkoineen leiriytyi paikkaan, jota kutsuttiin Fall Timbersiksi. Pitkäveteiseksi asemasodaksi juuttuneeseen tilanteeseen kyllästyneinä puolet Waynen joukot piirittäneistä intiaaneista lähti ruoanhankintamatkalle. Wayne käytti vastustajiensa vähälukuisuutta hyväkseen ja komensi armeijansa hyökkäykseen. Intiaanit pakenivat käsittäessään oman miesvahvuutensa vähäisyyden ja pyrkivät englantilaisten asuttamaan Fort Miamiin turvaan. Nämä eivät avanneet pakolaisille portteja peläten joutuvansa kenraali Waynen armeijan kanssa tulitaisteluun.
Tarhe wyandoteineen jäi kiinni läheisen Maumee-joen varrella. Monet hänen sotureistaan kuolivat ja hän itse haavoittui oikeaan kyynärpäähän selviten kuitenkin hengissä, toisin kuin 13 muuta sotaan osallistunutta intiaanijohtajaa. Kenraali Wayne joukkoineen takaa-ajoi pakenevia intiaaneja ja poltti heidän kylänsä ja peltonsa osoittaakseen, että Yhdysvallat ei koskaan jättänyt velkojaan maksamatta. Fallen Timbersin taistelujen jälkeen suurin osa alueen intiaaneista ymmärsi asemansa vaikeuden. Englantilaiset eivät olleet kyenneet suojelemaan heitä Yhdysvalloilta.
Greenvillen rauha

Vuonna 1795 tehdyssä Greenvillen rauhansopimuksessa Yhdysvaltain ja luoteisterritorion intiaanien välillä oli Tarhella merkittävä osuus. Vaikutusvaltansa avulla hän pystyi wyandotien lisäksi taivuttamaan suurimman osan alueen heimoista noudattamaan sopimuksessa määrättyjä rauhanehtoja. Näihin heimoihin sisältyivät shawneet, ojibwat, delawaret, kickapoot, ottawat ja monet muut.
Tulkkina neuvotteluissa toimineen poliitikko Isaac Zanen yhdyssiteet niin Tarheen kuin wyandoteihin olivat saaneet alkunsa yli 30 vuotta aiemmin. Wyandotit olivat siepanneet pojan vuonna 1762 mukaansa Virginiasta kotinsa läheltä tämän ollessa vasta 9-vuotias. Isaac oli kasvatettu wyandotiksi Tarhen perheessä ja häntä oli kohdeltu perheenjäsenenä. 1770-luvun aikana Isaac oli päästetty vapauteen ja hän oli palannut Virginiaan luomaan poliittisen uran. Myöhemmin hän oli palannut useampaan otteeseen wyandotien pariin, koska tunsi olevansa puoliksi intiaani. Wyandotien kielen taitajana Isaac pystyi kääntämään englanninkieleksi Tarhen pitkät puheet Greenvillen neuvotteluissa. Nämä puheet tekivät syvän vaikutukseen kaikkiin kuulijoihin.
Viimeinen sota

Tarhe kykeni vaikutusvallallaan pitämään yli 15 vuoden ajan rauhansopimukseen osallistuneet heimot erossa sodista. Sodanlietsonta Yhdysvaltoja vastaan lisääntyi Tecumsehin noustessa shawneiden johtajaksi. Vanha Tarhe oli voimaton estämään sitä, että Tecumsehin ja hänen veljensä järjestämiin puhujatilaisuuksiin tuli kauempaa ja kauempaa yhä uusia kuulijoita. Englannin noustessa Yhdysvaltoja vastaan 1812 alkaneessa sodassa liittyivät Tecumsehin joukot brittien puolelle.
Tarhe antoi tukensa amerikkalaisille osallistuen yli 70-vuotiaana tapahtumiin sotanäyttämöllä Kanadassa Thames-joen taistelussa. Tämä sota jakoi wyandotit kahtia, sillä osa heistä tuki Englantia päälliköidensä Roundheadin ja Walk-in-the-Waterin johdolla. Tecumsehin joukot suorittivat joitakin tehokkaita iskuja, mutta vuonna 1813 intiaanien vastarinta murtui Tecumsehin kaatuessa Thamesin taistelussa. Myös englantilaiset vetäytyivät sodasta.
Hautajaiset

Tarhen kuollessa Ohiossa Sanduskyssä vuonna 1818 olivat hänen hautajaisensa suurimmat mitä intiaanipäälliköille oli siihen asti järjestetty. Vieraita saapui kaukaisiltakin seuduilta kunnioittamaan Tarhen poismenoa. Paikalle ilmestyi muun muassa New Yorkista asti matkannut senecain päällikkö Red Jacket. Merkillepantavaa oli, että hautajaisväki tuli ilman kasvomaalauksiaan ja korujaan suuren surun kuvastuessa heidän vakavilta kasvoiltaan.
Haudan paikka jäi tuntemattomaksi.
Avioliitot

Tarhella on mainittu olleen kaksi vaimoa, joista molemmista tiedetään hyvin vähän. Yleisesti on uskottu ensimmäisen vaimon olleen ranskalaista Duranten sukua, mutta toisena vaihtoehtona on pidetty sellaista mahdollisuutta, että tyttö oli lapsena otettu vangiksi. Hänet oli kasvatettu wyandotiksi ja naitettu Tarhelle. Hänestä on vain muutama maininta, joten hän saattoi kuolla nuorena. Hän jätti kuitenkin Tarhelle tyttären, Myeerahin. Myeerah avioitui "kasvatusveljensä" Isaac Zanen kanssa vuonna 1770 ja he saivat kaikkiaan yhdeksän lasta. Myeraahista käytettiin myös nimitystä Walk in the water.
Tarhen toisen vaimon nimi oli Sally Sharpe. Hän sai Tarhen kanssa vammaisen pojan, joka kuoli 25-vuotiaana. Sallyn menneisyyttä ympäröi salaperäisyys, mutta joidenkin lähdetietojen mukaan hän oli Tarhen edellisen vaimon tavoin joutunut intiaanien vangiksi lapsena, mutta missä ja milloin tämä oli tapahtunut, siitä oltiin eri mieltä. Joka tapauksessa Sally oli hyvin nuori naituaan Tarhen ja avioitui vielä kahdesti ensimmäisen miehensä kuoltua.
Fallen Timbersin taistelu.
Greenvillen rauhansopimuksessa vuonna 1795 Tarhella oli merkittävä rooli.
Juha Taskinen

Juha ”Norppa” Taskinen (s. 6. maaliskuuta 1958 Sääminki) on Haukiniemen kylästä kotoisin oleva suomalainen dokumentaristi, luontokuvaaja ja -kirjailija.
Työssään Taskinen on erityisesti keskittynyt saimaannorppaan ja Saimaan järviluontoon, muun muassa Pihlajaveteen sekä Koloveteen. Hän on tuottanut aiheesta lukuisia elokuvia ja kirjoja. Hän on kuvannut myös Laatokan luontoa ja laatokannorppaa sekä Vienan Karjalaa ja Vienanmerta.
Töistään Taskinen on palkittu lukuisilla palkinnoilla. Vuonna 1985 hänen kuvansa Saimaannorpat luodolla valittiin vuoden luontokuvaksi ja vuonna 1991 Unelma Saimaasta valittiin vuoden luontokirjaksi. Vuonna 1993 elokuva Hope of Saimaa valittiin Euroopan vuoden luontoelokuvaksi. Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla vuonna 2011. Vuonna 2012 Taskiselle myönnettiin Ympäristöjärjestö WWF:n Pandapalkinto. Juha Taskisen uusin kirja Jää hyvin, saimaannorppa on vuoden 2020 tietofinlandia-ehdokas.
Elokuvia

Saimaanhylje, 1985
Tiiraluoto, 1989
Saimaanlohen nousu, 1990
Lehmilaitumen kesä, 1990
Kolovesi – järvierämaa, 1990
Urpolanjoen saukot, 1990
Miikkulainen, 1992 (Juha Vainion kappaleen musiikkivideo)
Saimaan Toivo, 1992
Laatokka – Euroopan kaivo, 1993
Saukkopuro, 1994
Linno – kansallispuisto, 1994
Suomen kärpässiepparit, 1996
Huuto Pihlajavedeltä, 1996
Metson leimikko, 1996
Valkoselkäinen gentleman, 1998
Kirjoja

Becker, Pentti et al (toim.): Saimaannorppa.  (Pääkuvaaja Juha Taskinen)  Helsinki:  Suomen luonnonsuojelun tuki, 1984.  ISBN 951-9381-07-4
Taskinen, Juha & Mutikainen, Toivo: Saukkopoika Samuli.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16413-5
Unelma Saimaasta.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17082-8
Laatokan seitsemän merta.  S.I.:  Bajonnoi, 1998.  ISBN 951-97897-0-7
Kero, Esa: Hautausmaa.  (Kuvat Juha Taskinen)  Helsinki:  Kustantajat Sarmala, 2001.  ISBN 951-664-107-5
Paluu Saimaalle.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-33745-5
Jää hyvin, saimaannorppa. Docendo, 2020. ISBN 9789522916709.
Aiheesta muualla

Juha Taskisen kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Tšekki
Karystos

| Karystos> Κάρυστος.Sijainti |
| --- | --- |
 Karystos
Koordinaatit:  38°2′15″N, 24°25′57″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kárystos, Euboia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Euboia
Aiheesta muualla
  Karystos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karystos (m.kreik. Κάρυστος, lat. Carystus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Euboian saaren eteläosassa Kreikassa. Se sijaitsi noin kaksi kilometriä nykyisestä Kárystoksen kaupungista pohjoiseen.
Historia

Karystoksen seutu on ollut asuttu neoliittisella ja helladisella kaudella. Kaupunki on syntynyt geometrisella kaudella. Ensimmäinen maininta Karystoksesta on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se mainitaan yhtenä kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Karystoksen satama Geraistos mainitaan puolestaan ensimmäisenä turvallisena paikkana, johon Troijan sodasta palanneet rantautuivat. Kaupungin perustajaksi mainitaan Dryopes ja sen nimen alkuperäksi Karystos, joka oli kentauri Kheironin poika.
Persialaissodissa Karystos oli persialaisten ensimmäisiä kohteita näiden ensimmäisen hyökkäyksen aikaan vuonna 490 eaa. Karystoslaiset vastustivat hyökkäystä, mutta persialaiset valtasivat kaupungin. Toisessa hyökkäyksessä vuonna 480 eaa. kaupunki antautui ilman taistelua, ja joutui osallistumaan laivoillaan sotaan Persian puolella. Sodan jälkeen Ateena pakotti Karystoksen mukaan Deloksen meriliittoon.
Karystos säilyi Ateenan liittolaisena 400-luvun eaa. loppupuolen peloponnesolaissodassa, kunnes kapinoi yhdessä muiden euboialaisten kaupunkien kanssa vuonna 411 eaa. Kaupungit olivat liitossa jälleen 300-luvulla eaa., jolloin Karystos taisteli Ateenan puolella Lamian sodassa ja menetti samalla alueita Eretrialle. Liitto kesti Makedonian vallan alkuun vuonna 322 eaa. saakka. Vuonna 290 eaa. kaupunki liittyi Euboian liittoon. Myöhemmin 200-luvulla eaa. kaupungissa oli makedonialaismielinen tyrannia. Kaupunki päätyi Rooman vallan alle vuonna 196 eaa.
Karystos oli historiansa ajan merkittävä satama- ja kauppapaikka, ja kukoisti erityisesti hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Se tunnettiin muun muassa vihervalkoisesta marmoristaan, joka oli suosittua roomalaisten keskuudessa, sekä karystoslaiseksi kiveksi kutsutusta mineraaliasbestista. Kaupungista olivat kotoisin muun muassa kirjailija Antigonos, komediakirjailija Apollodoros ja lääkäri Diokles.
Kaupunki kukoisti vielä bysanttilaisella keskiajalla. Venetsialaisvallan aikana 1200-luvulta lähtien seudun elämä keskittyi Kokkinókastron eli Castello Rosson linnan ja kukkulan ympäristöön. Nykyisellä Kárystoksen kaupungilla ei ole historiallista jatkuvuutta antiikin kaupungin kanssa. Se on kehittynyt 1800-luvulla rannikolle eri paikkaan kuin antiikin aikainen kaupunki, ja ainoastaan ottanut siitä nimensä. Karystoksen arkeologiset kaivaukset aloitettiin pienimuotoisina vuosina 1903–1910. Laajemmin alueella on kaivettu vuodesta 1984, josta lähtien kaivauksia on suorittanut Canadian Institute in Greece eli Kanadan arkeologinen instituutti.
Rakennukset ja löydökset

Karystoksen sijainti oli strateginen Eteläisen Euboianlahden rannalla vartioimassa Euripossalmen eteläistä sisäänkäyntiä. Kaupungin tarkkaa paikkaa ei kuitenkaan edelleenkään tiedetä, ja siitä tunnetaan suhteellisen vähän jäänteitä. Kaupungin oletetaan kuitenkin sijainneen alun perin geometrisella ja arkaaisella kaudella Plakarín harjanteen pohjoispuolella ja myöhemmin nykyisen Palióchoran alueella Kokkinókastron eli Castello Rosson kukkulan juurella, vajaa kolme kilometriä pohjoiskoilliseen nykyisen Kárystoksen keskustasta.
Kokkinókastron kukkula oli todennäköisesti antiikin aikaisen kaupungin akropolis eli linnavuori. Kaupungin alueen löytöihin kuuluvat yhden joonialaista tyyliä edustaneen heptastyylitemppelin rauniot. Antiikin aikaisten rakennusten osia on käytetty muun muassa 1300-luvulla rakennetussa venetsialaisaikaisessa Boúrtzin linnassa sekä lähiseudun vanhoissa kirkoissa.
Kaupungin satama oli Geraistoksessa kaupungin itäpuolella. Siellä oli Poseidonille omistettu pyhäkkö. Kaupungin marmorilouhoksia on ollut Marmarionissa nykyisen Marmárin lähellä sekä lähellä nykyistä Mýloita.
Okha-vuorelta (nyk. Óchi) Karystoksen läheltä on löydetty nykyisin drakóspita (”lohikäärmetalo”) -nimellä tunnettuja suurista kivistä tehtyjä pyhäkköjä.
Kaupungista tehtyjä esinelöytöjä on Kárystoksen arkeologisessa museossa sekä myös Chalkídan arkeologisessa museossa ja Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karystos Wikimedia Commonsissa
Karystoksen lyömä hopeastateeri, n. 313–265 eaa.
Dionysos ja Pluton karystoslaisessa votiivireliefissä, 300-luku eaa. Chalkídan arkeologinen museo.
Béla Tarr

| Béla Tarr |
| --- | --- |
 Béla Tarr Sodankylän elokuvajuhlilla kesäkuussa 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1955 (ikä 69)
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Sátántangó
Palkinnot
 Hopeinen karhu (Berliinin elokuvajuhlat) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Béla Tarr (s. 21. heinäkuuta 1955) on unkarilainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan erityisesti pitkillä otoilla kuvatuista filosofisista, mustavalkoisista elokuvistaan. Hän aloitti uransa 1970-luvulla ja on ohjannut yhdeksän pitkää elokuvaa. Tarr on niin sanotun hitaan elokuvan keskeisiä nimiä. Vuonna 2011 Tarrin elokuva Torinon hevonen (A torinói ló) palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla hopeisella karhulla.
Elämä ja ura > Nuoruus ja varhaiset elokuvat

Tarr syntyi Budapestissa vuonna 1955 ja ryhtyi tekemään dokumenttielokuvia jo teini-iässä. Omien sanojensa mukaan Tarr pyrki useita kertoja yliopistoon, mutta häntä ei hyväksytty opiskelijaksi. Hän ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvansa Családi tüzfészek (engl. Family Nest) jo vuonna 1979 ennen hakeutumistaan elokuvakouluun. Esikoiselokuva ja Tarrin elokuvakoulun aikana ohjaamat elokuvat Szabadgyalog (engl. The Outsider, 1981) ja Panelkapcsolat (engl. The Prefab People, 1982) ovat hänen myöhempiä elokuviaan selvästi realistisempia ja rytmiltään lähellä perinteistä elokuvakerrontaa. Tarr käyttää yhteiskunnallisia aiheita käsittelevissä elokuvissa amatöörinäyttelijöitä, käsivaralla kuvatuissa elokuvissa on runsaasti dialogia ja ne on kuvattu pääosin todellisessa ympäristössä. Elokuvia on usein verrattu kerronnaltaan John Cassavetesin elokuviin. Tarr itse on kuitenkin kertonut nähneensä Cassaveteksen elokuvia vasta myöhemmin.
Elokuvakoulun jälkeen Tarr ohjasi kaksi elokuvaa, joita pidetään siirtymänä kohti hänen myöhempää tyyliään. Televisiosovitus Macbeth (1982) koostuu vain kahdesta pitkästä otosta. Vuonna 1984 julkaistu Öszi almanach (engl. Almanac of Fall) on suurempi muutos aiempiin elokuviin. Mukana on ensimmäistä kertaa säveltäjä Mihály Vig, joka on sävelsi kaikkien Tarrin myöhempien elokuvien musiikin. Elokuvan leikkaaja on Ágnes Hranitzky, Tarrin tuleva vaimo. Yhteiskunnallinen realismi painui taka-alalle ja tilalle tuli elokuvallinen runollisuus.
Elämä ja ura > Myöhäiskauden elokuvat ja tyyli

Seuraavassa elokuvassa Kárhozat (engl. Damnation, 1987) Tarrin elokuvallinen tyyli oli kypsynyt. Leikkaaja Hranitzkyn ja säveltäjä Vigin lisäksi ydinryhmään liittyvät käsikirjoittaja/kirjailija László Krasznahorkai ja kuvaaja Gabor Medvigy. Tarrin myöhemmän kauden mustavalkoiset elokuvat on kuvattu pitkillä tarkasti suunnitelluilla otoilla, jotka haastavat hitaudellaan vallitsevan näkemyksen elokuvakerronnasta. Elokuvat tapahtuvat hylätyssä, lohduttomassa maailmassa Unkarin maaseudulla. Elokuvissa ei ole nimettyjä paikkoja tai osoittelevaa poliittista viestiä. Kerronnallisesti juonellisia tapahtumia tärkeämpää on usein läsnäolo.
Tarrin seuraava elokuva, vuoden 1994 Sátántangó (engl. Satan's Tango) on seitsemäntuntinen eepos, jossa on vain 150 ottoa. Vastarinnan melankolia (2000) kertoo tarinan pikkukaupungista, johon saapuu sirkus. Sirkuksen johtaja lietsoo väkijoukon äärimmäiseen väkivaltaan. A Londoni férfi (engl. The man from London) vuodelta 2007 perustuu Georges Simenonin romaaniin. Torinon hevonen (2011) viittaa tarinaan, jonka mukaan filosofi Friedrich Nietzsche menetti järkensä nähtyään miten ajuri pieksi hevostaan vuonna 1889. Elokuva kertoo ajurin tarinan. Torinon hevonen voitti hopeisen karhun Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2011 ja Tarr lopetti elokuvien ohjaamisen, omien sanojensa mukaan koska oli saavuttanut päätepisteen, puhtaan elokuvallisen kielen, johon oli aina pyrkinyt.
Elämä ja ura > Arvostus ja merkitys

Tarr on yksi hitaaksi elokuvaksi nimetyn taide-elokuvan suuntauksen keskeisistä nimistä. Hänen estetiikkaansa on verrattu sekä Andrei Tarkovskin että unkarilaisen Miklos Jancson elokuviin. Esimerkiksi yhdysvaltalainen Gus van Sant on kertonut Tarrin tyylin vaikuttaneen merkittävästi omiin elokuviinsa. Tarrin tavoin myös van Sant käyttää pitkiä ottoja. Myös Jim Jarmuschin elokuvissa näkyy Tarrin vaikutus. Vuonna 2016 Tarrin elokuvat Vastarinnan melankolia ja Torinon hevonen äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 100 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Yksityiselämä ja poliittiset näkemykset

Tarr on naimisissa elokuviensa leikkaajan Ágnes Hranitzky kanssa. Hän on usein jakanut vaimonsa kanssa elokuviensa ohjauskrediitin. Ohjaamisen lopetettuaan Tarr perusti vuonna 2013 Sarajevoon elokuvakoulun, jossa hän opetti jatko-opiskelijoita. Tarr lähti kuitenkin koulusta vuonna 2016. Tarr on puhunut avoimesti Unkaria johtavan Viktor Orbánin politiikkaa vastaan.
Tarr oli yksi tekijävieraista vuoden 2012 Sodankylän elokuvajuhlilla, jossa esitettiin muun muassa ohjaajan elokuvat Torinon hevonen (2011), Kárhozat (1987), Vastarinnan melankolia (2000), Sátántangó (1994) ja A Londoni férfi (2007).
Filmografia ohjaajana

Családi tüzfészek (engl. Family Nest), 1979 – ohjaus, käsikirjoitus
Szabadgyalog (engl. The Outsider), 1981 – ohjaus
Panelkapcsolat (engl. The Prefab People), 1982 – ohjaus
Öszi almanach (engl. Almanac of Fall), 1984 – ohjaus
Kárhozat (engl. Damnation), 1987 – ohjaus, käsikirjoitus
Sátántangó (engl. Satan's Tango), 1994 – ohjaus, käsikirjoitus
Vastarinnan melankolia (unk. Werckmeister harmóniák), 2000 – ohjaus, käsikirjoitus
A Londoni férfi (engl. The man from London), 2007 – ohjaus, käsikirjoitus
Torinon hevonen (unk. A Torinói ló), 2011 – ohjaus
Kirjallisuutta

Botz-Bornstein, Thorsten: Organic Cinema: Film, Architecture, and the Work of Béla Tarr. New York: Berghahn, 2017. ISBN 978-1-78533-566-2.
Kylmälä, Otto: ”Elämän oppitunti – Sántántangó Sodiksessa”, Filmihullu 4/2012.
Makkonen, Velipekka: ”Saatana saapuu Unkariin”, essee Tarrista, Filmihullu 4/2012.
Rantanen, Tytti: Béla Tarr ja Euroopan varjoisat visiot. Niin & näin 1/2017.
Tammi, Eero: ”Ihmettä odottaessa – Béla Tarrin Sántántangó”, Filmihullu 4/2012.
Tammi, Eero: ”Savuttava karhiainen”, Béla Tarrin haastattelu, Filmihullu 4/2012.
Waarala, Hannu: ”Maailman dreyeriläisin elokuva: ’Jos silmä olisi eläin, näkeminen olisi sen sielu” – Aristoteles: De Anima”. Filmihullu 4/2012.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef