stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Leskov
Suku ja koulutus, virka-ura

Kirjailijan isä Semjon Dmitrijevitš Leskov (1789-1848) oli peräisin pappissäädystä. Erottuaan hengellisestä säädystä hän siirtyi Orjolin rikospoliisikamarin palvelukseen, jossa hän nousi virka-arvoon, joka oikeutti perinnölliseen aatelisarvoon. Hänellä oli maine taitavana rikostutkijana, joka pystyi selvittämään monimutkaisia ​​​​tapauksia. Äiti Jelizaveta Petrovna Alferijeva (1813-1886), oli köyhän moskovalaisen aatelismiehen tytär. Nikolain äidinpuoleinen setä Sergei Petrovitš Alferijev (1816-1884) oli lääketieteen professori Kiovan yliopistossa ja hänen veljestään Alekseista (1837-1909) tuli myös lääketieteen tohtori. Vuonna 1839 isä riitautui esimiehensä kanssa ja viisilapsinen perhe muutti Paninon kylään (Panin Hutor) lähelle Kromen kaupunkia.
Vuonna 1841 kymmenvuotias Nikolai meni Orjolin maakunnan lukion ensimmäiselle luokalle, jossa opiskelut menivät huonosti. Viisi vuotta myöhemmin hän sai todistuksen vain kahden luokan suorittamisesta. Nikolai ryhtyi isän kuoltua koleraan vuonna 1848, itse 17-vuotiaana ansaitsemaan elantonsa mutta täydensi samalla keskeytyneitä opintojaan erään sukulaisensa ohjaamana. Kutsuntaviraston palveluksessa hän joutui kiertämään eri puolilla maata ja kokosi matkoilla venäläisestä maaseutuelämästä havaintoja, joita hän laajensi siirryttyään yksityisen palvelukseen Kaakkois-Venäjälle. Asetuttuaan vuonna 1861 Pietariin hän keskittyi kirjoittamiseen.
Vuonna 1847 Leskov liittyi rikostuomioistuimen Orjolin-kamarin palvelukseen, jossa hänen isänsä oli työskennellyt vuoteen 1839 asti. Vuonna 1848 Leskov sai rikostuomioistuimen Oryol-kamarin apulaisvirkailijan viran. Palveltuaan vuoden verran hän sai kahden kuukauden loman ja lähti Kiovaan vuonna, missä hän jätti siirtopyynnön Kiovan valtiokamarin henkilökuntaan, jonne hän siirtyi vuonna 1850. Kiovassa hän asui setänsä Sergei Alferijevin luona. Leskov palveli Kiovan valtionkamarissa apulaisvirkailijana revisio-osaston rekrytoinnissa vuodesta 1850 alkaen. Hänet ylennettiin kollegireistraattoriksi vuonna 1853 ja nimitettiin Kiovan osavaltion kamarin johtajaksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1857 saakka. Vuonna 1856 hänet ylennettiin kuvernementinsihteeriksi.
Perintö

Vaikka Leskov on jäänyt maineeltaan tunnetumpien aikalaistensa Ivan Turgenevin, Leo Tolstoin ja Fjodor Dostojevskin varjoon, 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa hän oli Venäjän luetuimpia kirjailijoita ja erityisesti älymystön suosiossa. Hänen tuotannollaan oli suuri vaikutus 1900-luvun kirjailijoihin, esimerkiksi Aleksei Remizoviin, Jevgeni Zamjatiniin ja Boris Pilnjakiin. Venäjällä hänen teoksiaan luetaan edelleen paljon.
Suomennetut teokset

Katerina Izmailova = Katerina Ismailova: libretto. Dmitri Šostakovitš; [libretto: A. Preis ja D. Dmitri Šostakovitš N. Leskovin kertomuksen mukaan]. [Suom. Riitta-Maija Ahonen]. Savonlinnan oopperajuhlat, 1995.
Kertomuksia Venäjältä. Suom. Leena Sopenlehto & Rauni Kanerva; Kuv.: Per Wadströmer. Erikoispainos. Ex libris: Concert Hall Society, 1971.
Kertomus jalkaraudoista. Leningrad: Kirja. 1931.
Kuoleva suku: Protožanov-ruhtinaiden perhekronikka, muistiinmerkinnyt ruhtinatar V. D. P.. Suom. Maija Pellikka, Markku Pintanen & Yrjö Tiura; kuvitus: Mats Månsson ja André Nicolas Suter. [Erikoisp.]. Ex libris, 1974.
Lumottu vaeltaja. Venäjän kielestä suomentanut Sulo Haltsonen. WSOY, 1945.
Lumottu vaeltaja: Naurua ja surua. [Suom. ja esipuheen kirj. Lea Pyykkö; Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth, suom. Juhani Konkka. Karisto 1974.
Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth. Suom. Juhani Konkka. Karisto, 1962.
Naurua ja surua: Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth. Suom. Lea Pyykkö & Juhani Konkka; kuvitus: Per Wadströmer. Ex libris, 1972 [Erikoisp.]. 1972.
Tuomiokirkon alttaripalvelijat: kronikka. Suom. Juhani Konkka. Otava, 1969.
Tuomiokirkon alttaripalvelijat: kronikka. Suom. Juhani Konkka. Uusi laitos. Otava, 1975.
Valitut kertomukset. Toim. ja suom. Juhani Konkka, WSOY, 1966. (Sis. kertomuksen Vasuri nimellä Oikontoikko.)
Vasuri: tarina tuulalaisesta kierosilmä vasurista ja teräskirpusta. Suom. Lyyli Grönlund, taiteilija: Irina Kart. Karjala, 1981. (1. p. Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957).
Vasuri: kertomus tulalaisesta kierosilmästä vasurista ja teräksisestä kirpusta. Suomentanut Vappu Orlov, 2004. ISBN 952-91-7110-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Leskov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Salve

| Ravintola Salve |
| --- | --- |

Perustettu:  1897
Kotipaikka:  Helsinki
Emoyhtiö:  HOK-Elanto
Kotisivu:  www.raflaamo.fi/fi/helsinki/salve
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ravintola Salve vuonna 2014 ennen muuttoa.
Salve on 1897 perustettu helsinkiläinen ravintola, joka oli aikoinaan tunnettu merimieskapakka. Taloyhtiön irtisanottua vuokrasopimuksen ravintola muutti syksyllä 2016 uusiin tiloihin runsaan sadan metrin päähän risteyksen toiselle puolelle osoitteeseen Hietalahdenranta 5 C.
Ravintolan ensimmäiset tunnetut pitäjät olivat Emil ja Elin Stenberg. Kun Kaj Eräjuuren isän Erikssonin rakennuttama korkea kivitalo valmistui, Salve muutti siihen.
Salven paikalla oli 1800-luvun lopulla puinen kioski, josta myytiin merimiehille ruokaa ja tupakkaa. Talo, jossa Salve oli pitkään, on rakennettu 1927. Ravintolan omistaa nykyään HOK-Elanto. Sen asiakkaina on taiteilijoita, mainosväkeä, toimittajia, turisteja ja duunareita.
Salven klassikkoannos on paistetut silakat, jota myydään päivittäin noin 60 annosta. Kuukausitasolla se on 1 800 annosta ja n. 600 kiloa silakoita. Takavuosina silakat perattiin käsin ravintolan keittiössä. Nykyisin ne hankitaan valmiiksi perattuina, samoin perunat valmiiksi kuorittuina. Syynä tähän on asiakasmääristä johtuva menekki ja pieni keittiö, jossa ei mahdu pitämään perkaustalkoita ja perunateatteria. Suosittuja ovat  myös muut ruoka-annokset, muun muassa wieninleike ja tartar-pihvi.
Ravintolan sisustuksessa on käytetty purjehdus- ja laiva-aiheisia tauluja, laivojen pienoismalleja, pelastusrenkaita, ankkureita ja muuta merenkulkuun liittyvää. Ne muistuttavat ravintolan menneisyydestä merimieskapakkana.
Salvesta käytettiin aluksi nimitystä kahvila, ja tarjolla oli ruokaa ja kahvia. Kieltolain päätyttyä Salve sai B II -oikeudet.
Aiheesta muualla

Arvostelu City-lehdessä
Lehtijuttu Viisi Tähteä-lehdessä (Arkistoitu – Internet Archive)
Salven historiaa (pdf)x
Ravintola Salve muuttaa syyskuussa, (Arkistoitu – Internet Archive) S-kanava
Leukoijat

| Leukoijat |
| --- | --- |
 Välimerenleukoija (Matthiola incana)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Leukoijat Matthiola  W.T.Aiton
Katso myös
   Leukoijat Wikispeciesissä   Leukoijat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leukoijat (Matthiola) on ristikukkaiskasveihin kuuluva suku, jossa on 55 lajia. Niitä esiintyy Länsi-Euroopassa, Etelä-Afrikassa, Keski-Aasiassa ja Kaakkois-Aasiassa. Leukoijat ovat yksi- tai monivuotisia pystykasvuisia ruohokasveja, harvoin varpuja. Useita leukoijalajeja viljellään yksivuotisina koristekasveina, välimerenleukoijasta jalostettu talvileukoija on myös huonekasvi ja leikkokasvi.
Lajeja

Matthiola fruticulosa – varpuleukoija
Matthiola incana – välimerenleukoija eli tarhaleukoija
Matthiola longipetala – sarvileukoija
M. longipetala subsp. bicornis – kaarisarvileukoija
M. longipetala subsp. longipetala – harosarvileukoija
Matthiola sinuata – merileukoija
Matthiola bolleana – lanzarotenleukoija
Matthiola fragrans – tuoksuleukoija
Matthiola livida – egyptinleukoija
Matthiola maderensis – madeiranleukoija
Matthiola parviflora – pikkuleukoija
Matthiola tricuspidata – ristileukoija
Kuvia

Varpuleukoija.
Välimerenleukoija.
Sarvileukoija.
Merileukoija.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Leukoijat (Matthiola)
Suomen Lajitietokeskus: Leukoijat – Matthiola
ITIS: Matthiola (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Matthiola (englanniksi)
Flora of China: Matthiola (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q27961  Wikispecies: Matthiola  APDB: 192461  APNI: 105465  CoL: C7NM9  eFloraSA: Matthiola  EoL: 61737  EPPO: 1MTLG  FloraBase: 21480  FNA: 119870  FoAO2: Matthiola  FoC: 119870  FoIO: matthiola  GBIF: 3052933  GRIN: 7332  iNaturalist: 72228  IPNI: 331760-2  IRMNG: 1309890  ITIS: 23247  NBN: NHMSYS0000460616  NCBI: 3723  NZOR: 46c0d1f1-de8a-40a7-b2f0-1283ca2ce137  Open Tree of Life: 359087  PLANTS: MATTH  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331760-2  Tropicos: 40014899  VASCAN: 1399  VicFlora: 9d705d1f-a7cf-4704-9a95-f5757427f0c5  WFO: wfo-4000023337
Ljubomir Levtšev

| Ljubomir Levtšev |
| --- | --- |
 Ljubomir Levtšev
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ljubomir Spiridonov Levtšev
Syntynyt: 1935 Trojan, Bulgaria
Kuollut: 2019 (83–84 vuotta) Sofia, Bulgaria
Kansalaisuus:  Bulgaria
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: bulgaria
Tuotannon kieli: bulgaria
Palkinnot
 Kultainen seppele 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ljubomir Spiridonov Levtšev (1935 Trojan, Bulgaria – 2019 Sofia, Bulgaria) oli bulgarialainen runoilija, 1960-luvun vaihteessa aloittaneen sukupolven merkittäviä lyyrikoita.
Levtševin runot ovat tunteellisia, mutta niihin sisältyy myös aatteellisia ja moraalisia arvoja. Hän oli Bulgarian kirjailijaliiton puheenjohtaja.
Levtšev sai vuonna 2010 Pohjois-Makedoniassa järjestettävässä Strugan runoillat -tapahtumassa Kultainen seppele -palkinnon.
Teokset

Tähdet ovat minun: runovalikoima; bulgarian kielestä suom. Tarmo Manelius, Helsinki: Downtown 1977 ISBN 951-9490-70-1 (Valikoima on tekijän auktorisoima. Koottu Levtševin tuotannosta vuosilta 1957–1974)
Teokset > Suomennettuja runoja

Isla Negran kellot, suom. Tarmo Manelius, Kulttuurivihkot 1977; nro 3
Jäljettömyys, suom. Tarmo Manelius, Kulttuurivihkot 1984; nro 6
Laulu Garcia Lorcalle, suom. Tarmo Manelius, Kulttuurivihkot 1977; nro 3
Suuri jahti: sikermä, suom. Hannu Niklander, Kulttuurivihkot 1981; nro 5
Levtševin runojen suomennoksia on myös teoksissa:
Rahasodan kirkas pakkasyö: Runoja ja runoelmia, suom. Tarmo Manelius, kirjoittajat Tarmo Manelius ym. Helsinki: Like 2000 ISBN 951-578-743-2
Preparoidut Feenikslinnut ja niiden viestit: bulgarialaisia runoja, bulgarian kielestä suom. Tarmo Manelius, Helsinki: Suomi-Bulgaria-seura ry 2020 ISBN 978-952-94-3516-6
Lex Kallio
Aiheesta muualla

Laki maan hankkimisesta asutustarkoituksiin (278/1922)
Lesbo

Sana lesbo on johdettu Lesboksen saaresta, jolla naisten välistä rakkautta kuvannut Sapfo muinoin eli. Kuvassa Simeon Solomonin maalaus Sapfo ja Erinna Mytilenen puutarhassa (1864).
Lesbopari.
Lesbo tarkoittaa naispuolista homoseksuaalia eli naista, jonka tunnepohjainen ja/tai seksuaalinen mielenkiinto kohdistuu naisiin. Naisilla esiintyy myös seksuaalista joustavuutta, mutta lesbous tarkoittaa eksklusiivista homoseksuaalista suuntautumista. Lesbous eli naisten homoseksuaalisuus on seksuaalinen suuntautuminen.
Historia > Antiikki ja keskiaika

Suhtautuminen homoseksuaalisuuteen on vaihdellut paljon. Historiallisesti homoseksuaalisuutta on kuitenkin yleensä pidetty tabuna ja siihen on suhtauduttu voimakkaan kielteisesti. Juutalaisuus, kristinusko ja islam ovat perinteisesti pitäneet homoseksuaalisuutta syntinä.
Antiikin kirjallisuus käsittelee miesten välistä homoseksuaalisuutta melko paljon. Sen sijaan ajalta ei ole löydetty juuri lainkaan kirjallisuutta, jossa puhuttaisiin naisten välisistä romanttisista tai seksuaalisista suhteista. Tämä saattaa johtua siitä, että antiikin käsitys seksuaalisuudesta ja himosta liittyi vahvasti miehuuteen. Siitä huolimatta nykyaikana tunnetaan ainakin kaksi kreikkalaista runoilijaa, jotka kirjoittivat naistenvälisestä rakkaudesta. Alkman kirjoitti hymneissään nuorten naisten välisistä tunteista, jotka historioitsijat tulkitsevat eroottisiksi tai seksuaalisiksi.lähde? Sapfo oli naisrunoilija, joka runossaan ”Oodi Afroditelle” pyytää apua Afroditelta naisen viettelemiseen. Sapfo asui Lesboksen saarella, ja sana lesbo tätä perua.
Keskiajan Euroopassa kirkko suhtautui homoseksuaalisuuteen tuomitsevasti. Keskiajalta on säilynyt muutamia merkintöjä homoseksuaalisista naisista, jotka joutuivat lesbouden vuoksi rikosoikeuteen. Rudolph Hisin mukaan esimerkiksi Saksassa tuomittiin vuonna 1477 kuolemaan tyttö "lesbolaisen rakkauden takia": hänet teloitettiin hukuttamalla. Osa tuomioista oli lievempiä. Varhaisella 1400-luvulla Laurence Poitevin tuomittiin vankeuteen, koska hän oli ollut suhteessa Jehanne-nimisen naisen kanssa. Potevin selvisi kuudella kuukaudella vankeutta, sillä hän kertoi Jehannen aloittaneen sen ja sanoi katuvansa syntejään. 1600-luvulta taas tunnetaan nunna, joka harrasti seksiä toisen nunnan kanssa luostarissa. Benedetta Carlinin sanottiin olevan mieshengen riivaama ja hänet tuomittiin loppuelämäkseen vankeuteen.
Keskiajalla arabimaissa lesbouden ajateltiin johtuvan häpyhuulten lämpenemisestä, jota nainen yrittäisi helpottaa hieromalla niitä toisen naisen sukuelimiä vasten. Ajateltiin myös, että nainen voi syntyä lesboksi, jos kätilö syö tiettyjä ruokia kuten selleriä. Keskiajan juutalaiset kielsivät lesbouden, sillä he pitivät sitä Egyptissä harjoitettuna tapana, ja Vanha testamentti kielsi heitä toimimasta egyptiläisten tapaan.
Historia > Uusi aika

Uudella ajalla naisten homoseksuaalisuus sai Euroopassa hieman lisää näkyvyyttä. Kulttuuri ei tuominnut sitä yhtä vahvasti kuin miesten homoseksuaalisuutta, eivätkä naiset esimerkiksi Englannissa joutuneet oikeudessa syytteeseen siitä. Englannin laki jätti lesbouden suurelta osin huomiotta, mutta sosiaalinen stigma lesbouden ympärillä oli olemassa. Osa historioitsijoista on sitä mieltä, että lesboutta ei jätetty huomiotta hyväksynnän takia, vaan koska kulttuuri ei tahtonut myöntää sen olemassaoloa.
Amerikassa ehdotettiin joitakin lakeja homoseksuaalisuutta vastaan, mutta näitä lakeja ei pääasiassa toteutettu. Vuonna 1649 oikeuteen joutuivat naiset Mary Vincent Hammon ja Sarah White Norman epäsiveästä käytöksestä syytettyinä. Hammon selvisi nuhtelulla koska oli alle 16, ja Norman tuomittiin myöntämään tekonsa julkisesti. Tämä on ainoa lesbouteen liittyvä tuomio Yhdysvaltojen historiassa.
Ajan kirjallisuudessa pohdittiin lesbouden syitä ja lesbojen ominaisuuksia. ”Oikeiden” lesbojen ajateltiin olevan ulkonäöltään maskuliinisia ja eroavan muista naisista anatomiallaan. Uuden ajan alusta tunnetaan myös homoseksuaalisuuteen suopeasti suhtautuvaa kirjallisuutta. Se kuului pieneen alakulttuuriin, johon ei kuulunut jäseniä ylemmistä yhteiskuntaluokista.
1800-luvun lopulla eurooppalaiset seksologit kuvasivat lesboiksi naisia, joiden käyttäytyminen ei vastannut jollakin tavalla odotuksia naisen sukupuoliroolista yhteiskunnassa. Käyttäytymisen ei tarvinnut liittyä kaikissa tapauksissa seksiin muiden naisten kanssa. Tänä aikana sukupuoliroolit olivat hyvin joustamattomat, ja arvellaan, että osittain siksi naiset päätyivät viettämään paljon aikaa keskenään. Samoissa yhteiskuntaluokissa olevat naiset muodostivat paljon läheisiä ystävyyssuhteita. Tällainen loi tilaa myös homoseksuaaliselle käytökselle. Tunnetaan esimerkiksi kaksi naista, jotka olivat avioliitoissa miesten kanssa, mutta jotka pitivät keskenään yllä suhdetta, jonka tulkitaan olleen romanttinen ja seksuaalinen.
Historia > 1900-luvulta alkaen

Julkisuudessa homoseksuaalisuudesta puhuttiin varsin vähän ja yhteiskunnan suhtautuminen ilmiöön pysyi kielteisenä. 1800-luvun lääketiede näki homoseksuaalisuuden mielisairautena ja psykoseksuaalisen kehityksen häiriönä. Homomiehiin verrattuna lesbojen asemaa heikensi naisten asema, joka merkitsi esimerkiksi miehiä huonompaa palkkaa sekä lääketieteellisen yhteisön ulkopuolelle jäämistä, minkä vuoksi tieteellinen tutkimus aluksi sivuutti naisten homoseksuaalisuuden. 1900-luvun jälkipuoliskolla syntyi kuitenkin poliittinen liike, joka pyrki edistämään homojen ja lesbojen oikeuksia. Niiden merkitys nousi 1960-luvun kansalaisoikeusliikkeen myötä. Vuonna 1969 New Yorkin poliisi teki paljon huomiota saaneen ratsian homobaariin. Seurauksena olivat niin sanotut Stonewallin mellakat, joissa homot ja lesbot alkoivat vaatia itselleen tasa-arvoista kohtelua.
Vuonna 1955 perustettiin etujärjestö Daughters of Bilitis. Se sai alkunsa lesbojen vertaistukiryhmänä, mutta kehittyi myöhemmin poliittiseksi järjestöksi. 1960-luvulla uuden feminismin aallon mukana syntyi poliittinen lesbous. Feministit ajattelivat heteroseksuaalisuuden olevan patriarkaalisen yhteiskunnan ominaisuus ja päättivät pysyä erossa miehistä, jotta nämä eivät saisi poliittista ylivaltaa. Vuosisadan jälkipuoliskolla homoseksuaalisuuden kieltävää lainsäädäntöä alettiin monissa maissa purkaa. Länsimaissa homoseksuaalien asema on nykyään melko hyvä ja laki pyrkii takaamaan heille samat oikeudet kuin muillekin. Lesboilla on siten entistä useammin mahdollisuus kertoa suuntautumisestaan avoimesti. 2000-luvulla lesbot ovat saaneet yhä useammissa maissa mahdollisuuden avioitua laillisesti. Lesbojen syrjintä jatkuu silti edelleen ja monissa maissa he kohtaavat vastustusta myös valtiovallan taholta.
Lääketieteen näkemys

Lesboutta pidetään nykyään normaalina seksuaalisuuden muotona. Encyclopædia Britannican mukaan seksuaaliseen suuntautumiseen vaikuttavat todennäköisesti sekä synnynnäiset että ympäristötekijät. Alfred Kinseyn vuonna 1948 julkaistun tutkimuksen mukaan noin viisi prosenttia yhdysvaltalaisista naisista oli seksuaalisesti kiinnostunut etupäässä muista naisista. Myöhemmissä tutkimuksissa on saatu sekä tätä korkeampia että matalampia lukuja. Vuonna 2016 julkaistun, useista tutkimuksista koontia tehneen artikkelin mukaan  länsimaisista naisista 0,5 % ilmoitti olevansa täysin homoseksuaalisia, 0,5 % koki vetoa enimmäkseen naisiin mutta myös miehiin ja 1-2% ilmoitti olevansa biseksuaaleja. Homomiehiä oli huomattavasti lesboja enemmän. Biseksuaalisuus sen sijaan oli naisilla huomattavasti miehiä yleisempää.
Lesbojen esitys mediassa

Länsimaisessa kulttuurissa lesbot kuvataan usein maskuliinisina ja aggressiivisina. Pop-kulttuurin kuvaamat lesbot ovat usein joko hyvin miehekkäitä tai hyvin naisellisia (butch ja femme). Mediassa näkyvät lesbot eivät kuitenkaan todenmukaisesti kuvasta lesboja ja lesbosuhteita, eivätkä kaikki lesbot samaistu valtakulttuurin luomiin kategorioihin. Stereotyypit olivat voimakkaita vielä 1950- ja 1960-luvuilla, mutta ovat sittemmin länsimaissa hälvenneet.
Lesboutta on toisinaan pidetty miesten katseltavaksi tarkoitettuna huvina, ja homo- sekä biseksuaalisia naisia seksuaalistetaan, mikä on haitallista lesboyhteisöille.
Kirjallisuutta

Kaskisaari, Marja: Lesbokirja: Vieras, minä ja moderni.  Tampere:  Vastapaino, 1995.  ISBN 951-9066-90-X
Parkkinen, Marja-Leena (toim.): Ulos kaapista: Tositarinoita homoseksuaalisuuden kohtaamisesta.  Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-096-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lepakkolaakso.net
Mummolaakso.fi
Henri de Toulouse-Lautrecin maalaus avoimesti lesbosta viihdyttäjästä 1890-luvulta.
Leijona (Eläinradan merkki)

| Leijona |
| --- | --- |

Syntymäaika:  23. heinäkuuta - 23. elokuuta
Elementti:  Tuli
Laatu:  Kiinteä
Leijonan symboli
Leijona eli jalopeura (Leo) on viides Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin eläinrata varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 120–150 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin vuosittain 22. tai 23. heinäkuuta ja siirtyy seuraavaan Neitsyen merkkiin elokuun 23. päivän aikoihin. Sitä aikaa vuodesta, jonka Aurinko on tämän merkin alueella, on vanhastaan sanottu myös mätäkuuksi.
Merkki on saanut nimensä Leijonan tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa.lähde? Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Kaksosten merkki vastaa suunnilleen Kravun tähdistöä.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä leijona käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leijona (Eläinradan merkki) Wikimedia Commonsissa
Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
Lettosiemenkotilo

| Lettosiemenkotilo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Keuhkokotilot Pulmonata
Lahko::  Maakeuhkokotilot Stylommatophora
Heimo::  Siemenkotilot Vertiginidae
Suku::  Vertigo
Laji::  geyeri
Kaksiosainen nimi
 Vertigo geyeri  Lindholm, 1925 
Synonyymit
 Vertigo genesii geyeri 
Katso myös
   Lettosiemenkotilo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lettosiemenkotilo (Vertigo geyeri) on nilviäislaji, jota tavataan Länsi- ja Pohjois-Euroopassa. Suomessa se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Koko ja ulkonäkö

Lettosiemenkotilo muistuttaa etenkin kalkkisiemenkotiloa (Vertigo genesii), josta se erotettiin omaksi lajikseen vasta 1966. Kotilo on muiden siemenkotiloiden tapaan pieni: 1,8–2,0 mm korkea ja 1,1 mm leveä. Kuori on hieman munanmuotoinen, kiiltävä, väriltään vaalean punaruskea, ja sen pinnassa on säännöllisesti heikkoja uurteita. Kierteet ovat pulleita, ja niitä on viisi. Kierteiden väliset saumat ovat syvät. Kuoren suuaukkoa ympäröivä huuli ei yleensä ole paksuuntunut, ja suuaukolla on neljä (joskus harvoin vähemmän) hammasmaista uloketta, jotka ovat muodoltaan tappimaiset, eikä niiden tyvellä ole paksunnosta. Kotilo näyttää tummalta, jos itse eläin on vielä sen sisällä.
Levinneisyys

Lettosiemenkotiloa tavataan Euroopassa Britteinsaarilta Venäjälle. Esiintymät keskittyvät kuitenkin vuoristoihin ja Fennoskandiaan. Suomessa laji on harvinainen. Sitä tavataan Ahvenanmaalla, Lounais-Suomessa, Hämeessä, Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa ja Lapissa, mutta esiintymät sijoittuvat hyvin pirstoutuneesti sinne tänne ja niitä tunnetaan kaikkiaan vain toistakymmentä. Samaan tapaan pirstaleinen esiintymiskuva on myös Ruotsissa.
Elinympäristö ja elintavat

Nimensä mukaisesti lettosiemenkotilon ominta elinympäristöä ovat lettosuot. Sitä voidaan tavata kuitenkin myös rantaniityillä, lähteiköissä ja Etelä-Suomessa jopa rehevissä lehtometsissä. Ruotsin ja Norjan tunturialueilla laji elää myös puurajan yläpuolella. Se ei siedä vedenpinnan korkeuden vaihtelua tai elinpaikan ajoittaistakaan kuivumista ja suosii kalkkipitoista elinympäristöä. Karpaateilta tiedetään yksilömäärien kasvavan veden pH:n kasvaessa, mutta Ruotsissa sitä on tavattu soilta, joiden pH on vain 5,75–7,5. Lajilla ei ole selkeää elinkiertoa, vaan nuoruusvaiheen yksilöitä tavataan ympäri vuoden. Kukin yksilö tuottanee elämänsä aikana korkeintaan 10 munaa. Kotilon ravintoa ovat luultavasti mikroskooppiset levät, mutta muuten sen elintapoja ei juuri tunneta.
Lettosiemenkotilo kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin II liitteen lajeihin, eli sen suojelemiseksi tulee perustaa Natura 2000 -alueita. Suomessa laji on rauhoitettu ja luokiteltu vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa silmälläpidettäväksi (NT). Sama luokitus sillä on myös Ruotsissa. Etenkin lettosoiden kuivatus uhkaa lajin säilymistä.