Éric Zemmour
Poliittiset kannat ja yhteiskunnalliset näkemykset > Sosiaaliset kysymykset

Zemmourin katsotaan yleisesti olevan sosiaalinen konservatiivi, joidenkin kommentaattoreiden mukaan jopa ”ultrakonservatiivi”. Hän katsoo uusvasemmiston ajamien ja liberaalin oikeiston hänen mukaansa myötäilemien poliitikkojen hajottavan sosiaalista järjestystä, perhettä ja perinteitä individualismin ja progressiivisten arvojen nimissä, jotka tosiasiassa ”vapauttaisivat” yksilön vain tehdäkseen hänestä vieraantuneen kuluttajan. Liberaali individualismi disintegroisi yhteiskuntaa, ja Zemmour katsoo, että ranskalaisten olisi löydettävä uudelleen ”kollektiivinen merkitys” (sens collectif), ”isänmaallisuus” ja ”valtion auktoriteetti”.
Erityisesti Zemmour kritisoi vuoden 1968 perintöä, ja arvostelee uusvasemmistolaista (antirasismi, HBTQ–aate, feminismi, jne) ideologiaa ja sen hegenomiseksi katsomaansa asemaa Ranskan medioissa ja yliopistoilla. Tämän perintö esitetään Le Suicide Français’a näyttelevän keskeistä roolia teoksen kuvaamassa 40 vuoden Ranska perikadon prosessissa, ja esimerkiksi Mathieu Bock-Coté katsoo juuri 60-lukulaisen ”legendan” ja sen ideologisen hegemonian kyseenalaistamisen teoksen keskeiseksi teemaksi.
Zemmour luonnehtii tätä näkemyksensä mukaan kaikki perheeseen, kansaa, työhön valtioon tai koulutukseen liittyvät rakenteet systemaattisesti hävittämään pyrkivää ideologiaa triptyykillä (Le triptyque soixante-huitard) Dérision (pilkka), Déconstruction (dekonstruktio), Destruction (tuhoaminen), ja katsoo kääntävänsä ”dekonstruktion metodin ’68-laisia’ (soixante-huitardes) vastaan”.  Vuoden 1968 vallankumoukselliset käyttivät marxilaista kieltää mutta, Zemmour esittää, synnyttivät kapitalistisen vallankumouksen. Kulttuurisen perinteen painolastista vapautuneista kansalaisista tuli täydellisiä kuluttajia, ja uusvasemmistolainen internationalismi päätyi tarjoamaan ideologista tukea ”kapitalismille ilman rajoja”.
Le Suicide français’sa Zemmour julistaa vuoden 1968 perinteen merkitsevän ”oligarkien kostoa kansalle, internationalismin kansakunnille, uusfeudalismin valtiolle, girodistien jakobineille, tuomareiden laille, ja feminisyyden viriliteetille.” Katolisen uskon katoaminen olisi luonut tilaa postkristillisen millianirismille, jonka Zemmour rinnastaa Chestertonin arvostelemiin ”hulluksi tulleisiin kristillisiin ideoihin”. Tämä ideologia naittaisi yhteen rajojen hävittämiseen pyrkivän universalismin ja ”toiseen kohdistuvan rakkauden”, joka lähestyy itseinhoa.
Zemmour vetoaa esimerkiksi ”halun vapauttamista” ja isän aseman heikkenemistä kritisoidessaan toistuvasti Freudiin, ja hän on todennut olevansa ”hyvin Freudilainen”. Vuoden 1968 jälkeisessä maailmassa isä olisi vain toinen äiti. Patriarkaalista järjestystä puolustava Zemmour kytkee tämän halun vapauttamiseen ja mielihyväperiaatteen voittoon todellisuusperiaatteesta; isä (Le père) ja maskulinisuus ylläpitävät lakia, uhrivalmiutta, viriliteettiä, nautinnon lykkäämistä ja muita sivilisaatiota ylläpitäviä arvoja; näin hävittäessään isän perinteisen roolin liiallisen feminiininen ja feministinen kulttuuri johtaa samalla näiden arvojen perikatoon.  Feminismin eräs aikaansaannos hänen mukaansa taas olisi siinä, miten se paradoksaalisesti päätyi toteuttamaan naisia saalistavien miesten fantasian absoluuttisesta vastuuttomuudesta, josta naiset joutuivat kärsimään.