stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sairausvakuutus
Sairausvakuutus Suomessa

Kaikki Suomessa asuvat ihmiset, kansalaisuudesta riippumatta, on vakuutettu syntymästä lähtien sairauden, raskauden ja synnytyksen varalta. Sairausvakuutus on osa sosiaaliturvaa, ja sitä hoitaa Kansaneläkelaitos. Valtion sairausvakuutuksen tarkoitus on taata jokaiselle asianmukainen hoito varallisuudesta riippumatta ja antaa taloudellista turvaa sairauden aikana.
Sairausvakuutuksesta korvataan osa avohoidon lääkemenoista, matkakuluista, työnantajien työterveyshuollon kustannuksista sekä Kelan järjestämän kuntoutuksen kustannuksia. Sairausvakuutuksesta korvataan myös osa yksityisen terveydenhuollon lääkärin- ja hammaslääkärinpalkkioista sekä lääkärin määräämistä tutkimuksista ja hoidoista. Tavoitteena on korvata väestölle osa avohoidon lääke- ja matkakustannuksista sekä täydentää julkista terveydenhuoltoa turvaamalla väestölle mahdollisuus hankkia terveyspalveluja yksityiseltä sektorilta kohtuullisin kustannuksin.
Sairausvakuutuksesta maksetaan sairauspäivärahaa, kuntoutusrahaa, erityishoitorahaa sekä äitiys-, isyys-, vanhempain- ja erityisäitiysrahaa. Tavoitteena on tasata lyhytaikaisesta sairaudesta sekä vanhempainlomasta aiheutuvaa työtulojen menetystä.
korvausta sairauden, raskauden ja synnytyksen aiheuttamista kustannuksista iästä riippumatta, vähennettynä omavastuulla
päivärahaa sairauden aiheuttaman työkyvyttömyyden ajalta 16–64 -vuotiaille
äitiysrahaa ja erityisäitiysrahaa raskauden ja synnytyksen vuoksi sekä lapsen tai ottolapsen hoidon perusteella vanhempainrahaa ja isyysrahaa
Lakisääteinen sairausvakuutus Suomessa

Lakisääteinen sairausvakuutus on sairauden tai terveydentilaa alentavan elämäntilanteen varalle rakennettu sosiaaliturvajärjestelmä, jolla korvataan sairaudesta tai tapaturmasta aiheutunut työkyvyttömyyden aiheuttama toimeentulon menetys.
Lakisääteinen sairausvakuutus maksetaan veronluonteisena maksuna palkkaverotuksen yhteydessä siten, että maksuun osallistuvat työnantaja ja työntekijä verohallinnon vahvistamin maksuosuuksin. Maksua kutsutaan sosiaaliturvamaksuksi.
Sairausvakuutuskorvauksen maksusta huolehtii kansaneläkelaitos KELA niille Suomessa oleville henkilöille, joilla on Väestörekisterikeskuksen myöntämä henkilötunnus.
Lakisääteinen sairausvakuutus astui Suomessa voimaan 1.4.1964 yhtenä viimeisimpänä maana Euroopassa ja Burman, Libyan ja Nicaraguankin jälkeen. Ruotsissa ja Tanskassa sairausvakuutus oli ollut käytössä jo 1800-luvulla.
Sairausvakuutusta koskevista KELA:n ratkaisuista valitetaan sosiaaliturvan muutoksenhakulautakuntaan.
Vapaaehtoinen sairausvakuutus

Vapaaehtoinen sairausvakuutus täydentää lakisääteistä sairausvakuutusta mahdollistaen laajemmat taloudelliset resurssit sairauden tai terveydentilan hoitamiseksi. Usein yrittäjille vapaaehtoinen sairausvakuutus on ainut mahdollinen sairausvakuutusmuoto, jolla korvataan sairaudesta aiheutunut työkyvyttömyyden aiheuttama toimeentulon menetys.
Vapaaehtoinen sairausvakuutuksen maksaminen poikkeaa lakisääteisestä sairausvakuutusmaksusta siten, että maksun suorittaja tekee sopimuksen sairausvakuutuksen antajan kanssa joka toimii myös sairausvakuutuksen korvauksen maksajana.
Eri maissa > Australia

Australian julkinen terveydenhuoltojärjestelmä on nimeltään Medicare, joka tarjoaa maksuttoman sairaalahoidon ja tuetun avohoidon. Se rahoitetaan kaikilta veronmaksajilta perittävällä 2 prosentin veromaksulla, suurituloisilta perittävällä 1 prosentin lisämaksulla ja yleisillä tuloilla.
Eri maissa > Saksa

Saksassa on maailman vanhin kansallinen sosiaalinen sairausvakuutusjärjestelmä, jonka juuret juontavat Otto von Bismarckin vuonna 1883 antamaan sairausvakuutuslakiin.
Pakollinen vakuutus alkoi 10 prosentilla työntekijöistä vuonna 1885 ja laajeni; vuonna 2009 vakuutus tuli pakolliseksi kaikille kansalaisille ja yksityinen sairausvakuutus tuli pakolliseksi itsenäisille ammatinharjoittajille tai niille, joiden tulot ylittävät tietyn kynnysarvon. Vuodesta 2016 alkaen 85 prosenttia väestöstä kuuluu pakollisen julkisen sairausvakuutuksen (OMI) (Gesetzliche Krankenversicherung (GKV)) piiriin ja loput yksityisen sairausvakuutuksen (Private Krankenversicherung (PKV)) piiriin.
Eri maissa > Yhdysvallat

Valtion ohjelmat tarjoavat ensisijaisen vakuutusturvan useimmille eläkeläisille sekä pienituloisille lapsille ja perheille, jotka täyttävät tietyt kelpoisuusvaatimukset. Suurimmat valtion ohjelmat ovat Medicare, liittovaltion sosiaalivakuutusohjelma vanhuksille ja joillekin vammaisille, ja Medicaid, jota liittovaltion hallitus ja osavaltiot rahoittavat yhdessä, mutta jota hallinnoidaan osavaltiotasolla ja joka kattaa joitakin hyvin pienituloisia lapsia ja heidän perheitään. Medicare ja Medicaid vastasivat yhdessä noin 63 prosentista kansallisista sairaalahoitomenoista vuonna 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sairausvakuutus Wikimedia Commonsissa
Seija Salmiala

Seija Annukka Salmiala (s. 22. heinäkuuta 1943 Helsinki) on suomalainen viulisti ja musiikkipedagogi.
Salmiala adoptoitiin Bruno Salmialan perheeseen vuonna 1945. Hän aloitti viulutunneilla käymisen 6-vuotiaana ja aloitti ylioppilaaksi kirjoitettuaan vuonna 1961 opiskelun Sibelius-Akatemiassa. Häntä opetti siellä Arno Granroth. Salmiala opiskeli myös Helsingin yliopistossa musiikkitiedettä, estetiikkaa ja fonetiikkaa. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1965 ja suoritti filosofian lisensiaatin lisensiaatin tutkinnon vuonna 1975. Salmiala sai Suomen Kulttuurirahaston apurahan vuonna 1966 ja pääsi opintojaksolle Pariisiin. Pariisissa hänen opettajanaan oli Gabriel Bouillon. Salmiala osallistui myös kesäkursseille Salzburgissa ja Nizzassa.
Salmiala piti ensikonserttinsa vuonna 1964 ja sai Kuopion viulukilpailun kolmannen palkinnon vuonna 1973. Hän oli Jean Sibelius -viulukilpailun sihteerinä vuosina 1970 ja 1975. Salmiala on toiminut sihteerinä myös Suomen Solistiyhdistyksessä ja Pariisin taiteilijakaupungin säätiössä. Hän laati oppikirjat Säveltapailu B ja Säveltapailu C sekä harjoitusvihon Säveltapailu 4. Lisäksi hän suomensi Galamianin viulumetodin.
Vuoteen saakka 2002 Salmiala työskenteli Sibelius-Akatemiassa säveltapailun lehtorina. Hän oli vuodesta 1972 naimisissa pianisti Timo Mikkilän kanssa.
Ali Hassan Salameh

Ali Hassan Salameh (arab. علي حسن سلامة‎‎; 1. huhtikuuta 1941 – 22. tammikuuta 1979) oli palestiinalainen terroristi, jota Mossad piti Musta syyskuu -terroristijärjestön aivoina ja vastuussa Münchenin verilöylystä vuoden 1972 kesäolympialaisissa.
Palestiinalaiset eivät myöntäneet virallisesti Salamehin jäsenyyttä Mustassa syyskuussa, koska Salameh oli eräs Jasser Arafatin luottomiehistä eikä PLO:ta haluttu liittää kansainvälisestä terrorismista tunnettuun Mustaan syyskuuhun.
Elämäkerta

Salameh syntyi palestiinalaisessa Qulanin kaupungissa rikkaaseen perheeseen. Hänen isänsä Shaykh Hassan Salameh kuoli vuoden 1948 sodassa Israelia vastaan Jaffassa. Salameh opiskeli Itä-Saksassa ja sai luultavasti sotilaallisen koulutuksensa Kairossa ja Moskovassa.
Ali Hassan oli hyvin kiistanalainen henkilö palestiinalaisten keskuudessa. Hän sai lempinimen Punainen prinssi, koska hän eli hyvin vaurasta  "playboy"-elämää. Hänen elämäänsä kuuluivat naiset, urheiluautot, diskot, yökerhot sekä baarit.lähde?
Hassan oli tuttu näky Beirutin hiekkarannoilla ja hotellien uima-altaissa monien naisten kanssa. Vuonna 1978 hän nai Georgina Rizkin, vuoden 1971 Miss Libanonin. Salamehia kritisoitiin ylellisestä elämäntavastaan samalla kun sadat palestiinalaiset pakolaiset kärsivät elintarvike- ja terveydenhuollon surkeasta tilasta. Vaikka Salamehin hautajaisissa oli satoja ihmisiä, monet pitivät häntä liian länsimaalaisena etenkin elämäntavaltaan. Monet palestiinalaiset järjestöt eivät katsoneet Salamehia hyvällä ja pitivät häntä liian modernina ihmisenä.
Münchenin verilöylyn jälkeen vuonna 1972, jossa kuoli 11 israelilaista siviiliurheilijaa Mossad alkoi jahdata Salamehia iskujen pääarkkitehtina.
Salamehin löytämistä vaikeutti hänen jatkuva liikkumisensa sekä tiheä väärien passien vaihto ja niiden käyttö. Mossad löysi Salamehin vihdoin Beirutista ja järjesti tämän kuoleman 22. tammikuuta vuonna  1979.
Salameh oli myös CIA:n ja PLO:n salainen kontakti kuolemaansa asti. Hän lupasi olla surmaamatta amerikkalaisia jos nämä tukevat häntä taloudellisesti ja poliittisesti. Salameh lupasi myös suojella Yhdysvaltain kansalaisia Beirutissa.
Kuolema

Salameh kuoli 22. tammikuuta vuonna 1979  Beirutissa autopommi-iskussa, jonka takana oli Israelin tiedustelupalvelu Mossad. Mossad luultavasti palkkasi englantilaisen Erika Chambersin, jonka tuli seurustella Salamehin kanssa ja järjestää tämän kuolema. Chambers esiintyi olevansa erään säätiön edustaja, joka tukee pakolaisleirien asukkaita humanitaarisesti. Salameh ja Chambers tapasivat Beirutin satamassa. Chambers  oppi Salamehin päivittäisen rutiinin  ja järjesti autopommi-iskun Salamehin saattueen käyttämän kadun varrelle. Salameh ja neljä henkivartijaa saivat iskussa surmansa.
Kirjallisuutta

David B. Tinnin: Iskuryhmä (ISBN 951-23-1074-0, ISBN 951-638-133-2)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Salihorsk

| Salihorsk, Soligorsk (Салігорск, Солигорск) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Salihorsk, Soligorsk
 Koordinaatit: 52°47′11″N, 27°31′23″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1958
Korkeus:  140–270 m
Väkiluku (10/2009):  102 297
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.soligorsk.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salihorsk (valkoven. Салігорск) eli Soligorsk (ven. Солигорск; puol. Soligorsk) on keskikokoinen kaupunki Minskin alueella Valko-Venäjällä. Siellä asui vuoden 2009 lokakuussa 102 297 ihmistä. Salihorskin hallintopiiriin (136 145 as.) kuului kaupungin lisäksi kaupunkimaiset taajamat Krasnaja Slabada (4 304 as.) ja Starobin (5 568 as.) sekä ympäröivä maaseutu kylineen. Maanteitse pääkaupunki Minskistä on matkaa etelämpänä sijaitsevaan Soligorskiin runsas 130 kilometriä.
Salihorsk on nuori kaivoskaupunki, joka perustettiin vasta vuonna 1958. Se suunniteltiin ja rakennettiin kerralla aiemmin lähes asumattomalle alueelle Slutskin kaupungin eteläpuolelle. Satelliittikuvassa kaupungin pohjoisosissa näkyy kolme noin 100 metriä korkeaa, satojen metrien syvyyteen ulottuvien kaliumsuolakaivosten (KCl) toiminnasta syntynyttä jätevuorta. Kaivosteollisuusyritys Belaruskali vie suuren osan kaliumlannoitetuotannostaan ulkomaille. Alallaan yritys on IVY-maiden suurimpia ja maailmanlaajuisestikin merkittävä lannoitetuottaja. Kaupungissa valmistetaan myös betonirakenteita.
Kulttuuri

Kaupungissa on jalkapalloseura FK Šah’tsjor Salihorsk. Joukkue pelaa Valko-Venäjän korkeimmalla sarjatasolla Valko-Venäjän jalkapalloliigassa. Kaupungissa on myös jääkiekkojoukkue H’K Šah’tsjor Salihorsk, joka pelaa Ekstraligassa.
Virolainen kaupunki Kohtla-Järve on Salihorskin ystävyyskaupunki.
Salihorskin rautatieasema.
Jäähalli.
Ortodoksinen kirkko Salihorskin keskustassa.
Pyhän Neitsyt Marian suojelukselle omistettu ortodoksikirkko.
Salihorskin evankelinen kirkko.
Katolinen Pyhälle Fransiskukselle omistettu kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salihorsk Wikimedia Commonsissa
Kaupungin virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Tiivis kaupunkikuvaus (englanniksi) (BYcity.org)
Kartta kaupungin keskustasta (venäjäksi) (BYcity.org)
Toinen kaupunkikartta (tgt.ru) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Muutama kuva Salihorskin kaupungista (venäjäksi)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin, huomaa kaivosalueet kaupungin pohjoispuolella (englanniksi) tai (venäjäksi)
Muutama valokuva Salihorskin alueelta - Radzima.org (englanniksi)
Lyhyesti Salihorskin historiasta[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Salihorskin suurtyöllistäjä, kaivosteollisuusyritys Belaruskali (englanniksi)
Kaupungin sivusto (venäjäksi)
Soligorsk (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Salakirjat

| Salakirjat |
| --- | --- |

Perustettu:  2007
Toimitusjohtaja:  Jon Hällström
Kotipaikka:  Espoo, Suomi
Toimiala:  kirjankustantaminen
Kotisivu:  www.salakirjat.net
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salakirjat on suomalainen kustannusyhtiö, joka on profiloitunut tietokirjojen kustantamiseen.
Erikoisaloina kustantamolla ovat historia, kansaperinne, luonto ja mystiikka. Lisäksi kustantamo tuottaa näköispainoksia ja korupainoksia tekijänoikeuksista vapaista vanhoista kirjoista. Ohjelmassa on myös vanhojen tietokirjojen käännökset.
Julkaistuja teoksia

Noitavasara, 2014, suomennos Vesa Suomalainen, ISBN 978-952-5774-61-0
Ihmissusien kirja, 2014, suomennos Eero Korpinen & Anu Korpinen, ISBN 978-952-5774-48-1
Uusintapainoksia

Samuli Paulaharju, Lapin muisteluksia, 1922 / 2014, ISBN 978-952-5774-81-8
Samuli Paulaharju, Sompio, 1938 / 2015, ISBN 978-952-5774-82-5
Hyvä ruoka – Keittokirja vaatimattomille kodeille, 2014, ISBN 978-952-5774-78-8
Johan Reinhold Aspelin, Muinaisjäännöksiä Suomen suvun asumus-aloilta, 1877–1884 / 2014, ISBN 978-952-5774-75-7
Samuli Paulaharju, Taka-Lappia, 1927/2015 ISBN 978-952-5774-83-2
Äänikirjat

Samuli Paulaharju, Kiveliöitten kansaa – Pohjois-Ruotsin suomalaisseuduilta
Aiheesta muualla

Jantso Jokelin: Valistunut kirjamaagi myy mystiikkaa. Helsingin Sanomat, 20.7.2015, s. B 1–2.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 21.7.2015.
Jantso Jokelin, Lapin Lönnrot syntyy uudelleen kultaisissa kansissa (Paulaharjun teokset Salakirjojen kustantamina)
Maija Salmi

Maija Salmi (s. 1985) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Salmen esikoisteos Paholaisen juna oli ehdolla aikakauslehti Kanavan ja Otavan kirjasäätiön jakaman Kanava-tietokirjatunnustuspalkinnon saajaksi vuonna 2015.
Salmi työskentelee Ylen Espanjan-kirjeenvaihtajana.
Teokset

Paholaisen juna: matka kohti amerikkalaista unelmaa. Atena, 2015. ISBN 9789523001688.
Koutaniemi, Meeri & Salmi, Maija: Ilopangon vankilan naiset. Like, 2017. ISBN 9789520115432.
Yrjö Sairio

Yrjö Oskari Sairio (3. heinäkuuta 1892 Mäntsälä – 29. huhtikuuta 1959) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja johtaja. Hänen vanhempansa olivat kauppias Kustaa Oskari Sairio ja Matilda Josefiina Halla. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 kansakoulunopettaja Ida Ainikki Kokon kanssa.
Opinnot

Hän suoritti yksityisesti viidennen luokan kurssin vuonna 1911 ja kävi Suomen liikemiesten kauppaopiston ensimmäisen luokan vuosina 1911–1912 sekä suoritti seitsemännen luokan Käkisalmen yhteiskoulussa vuonna 1926. Hän suoritti Reserviupseerikoulun vuonna 1920 ja jääkärialiupseereille järjestetyn upseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921. Kadettikoulun poikkeuksellisen kurssin hän suoritti vuonna 1927 ja Taistelukoulun kapteenikurssin vuonna 1928.
Jääkäriaika

Sairio liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 31. elokuuta 1917, josta hänet siirrettiin 26. syyskuuta 1917 alkaen pataljoonan 3. komppaniaan. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 koillisrintamalle, missä toimi Kuolajärven pataljoonan 2. komppanian vääpelinä ja 7. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajana ja  otti osaa Kuivitsan ja Kilislammen taisteluihin.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sairio palveli sisällissodan päätyttyä Lapin I rajavartiopataljoonan (myöhempi nimi Lapin ryhmän II pataljoona) 4. ja 7. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 15. tammikuuta 1919 Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:een, jonka nimeksi myöhemmin tuli Savon jääkärirykmentti. Rykmentissä hän palveli joukkueenjohtajana 6. komppaniassa. Hänet määrättiin 8. huhtikuuta 1919 rykmentin kuormastovääpeliksi ja 4. helmikuuta 1920 koulutusaliupseeriksi 4. komppaniaan ja 1. tammikuuta 1922 alkaen II pataljoonan rahastonhoitajaksi sekä 3. huhtikuuta 1922 alkaen nuoremmaksi upseeriksi 5. komppaniaan. Hän toimi 31. joulukuuta 1922 – 8. syyskuuta 1923 välisen ajan II pataljoonan taloudenhoitajana ja sen jälkeen joukkueenjohtajana, aliupseerikoulun johtajana ja komppanianpäällikkönä Savon prikaatissa. Myöhemmin hän palveli Käkisalmen jääkäripataljoonan ja Savon jääkärirykmentin II pataljoonan eri komppanioissa ja 18. marraskuuta 1935 alkaen rykmentin yleisesikuntaupseerina. Esikuntaupseerin paikalta hänet siirrettiin 15. toukokuuta 1937 apulaisupseeriksi Lappeenrannan sotilaspiirin esikuntaan, missä hän hoiti 24. syyskuuta 1937 alkaen yleisesikuntaupseerin tehtäviä.
Talvi- ja jatkosota

Sairio osallistui talvisotaan aluksi samoissa tehtävissä kunnes siirrettiin 2. täydennysdivisioonaan ja edelleen 9. divisioonan huoltopäälliköksi ja osallistui taisteluihin Suomussalmella ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin V armeijakunnan esikuntaan toimistopäälliköksi ja edelleen Sisäasiainministeriön väestönsuojeluasiainosastolle toimistopäälliköksi. Jatkosodan puhjettua hän toimi aluksi entisessä tehtävässä, kunnes hänet komennettiin Karjalan armeijan ilmasuojelukomppaniaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1941 Itä-Karjalan sotilashallinnon esikuntaa. ja vielä samana vuonna Päämajan ilmasuojelutoimiston (myöhemmin osasto) päälliköksi. Vielä ennen sodan loppumista hänet nimitettiin V armeijakunnan Ilmasuojelukomentajaksi ja osallistui sotatoimiin Laatokan koillispuolella ja Itä-Karjalassa.
Sotien jälkeinen aika

Sairio toimi sotien jälkeen edelleen samassa tehtävässä, mistä hänet siirrettiin Päämajan ilmasuojeluosastolle ja edelleen väestönsuojeluasiainosaston järjestelytoimiston virkaatekeväksi päälliköksi, mistä hänet siirrettiin vuonna 1945 Upseerikoulun huoltopäälliköksi, mistä tehtävästä hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1946 ja siirtyi johtajaksi eri agentuurilaitoksiin. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Luottamustoimet

Sairio toimi Savon prikaatin II pataljoonan kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1928 ja Käkisalmen varuskunnan komendanttina  17. lokakuuta 1927 – 14. syyskuuta 1928 sekä Käkisalmen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1930 ja 1932–1937 ja tilintarkastajana vuosina 1933–1936.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 21. heinäkuuta 1918  Vääpeli 1. lokakuuta 1918  Reservin vänrikki 2. syyskuuta 1920  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 6. joulukuuta 1922  Kapteeni 6. joulukuuta 1927  Majuri 1940  Everstiluutnantti 1942 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Väestönsuojelun 1. lk. ansiomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Väinö Salmi (muistelmakirjailija)

Väinö Hjalmar Salmi (28. heinäkuuta 1895 Pukkila – 11. lokakuuta 1981 Borås) oli suomalainen puuseppä ja muistelmakirjailija.
Väinö Salmi osallistui Suomen sisällissotaan punaisten puolella ja sai sodan jälkeen valtiorikostuomioistuimessa elinkautisen vankeustuomion. Hän vapautui vuonna 1925 yleisen armahduksen yhteydessä ja siirtyi tammikuussa 1927 Neuvostoliittoon. Salmi työskenteli Neuvosto-Karjalassa eri tehtävissä kunnes päätyi jatkosodan alkaessa 1941 taas Suomeen. Sodan jälkeen Valpo pidätti hänet 1947 ja häntä uhkasi Neuvostoliittoon luovutus. Salmi pääsi kuitenkin vapaaksi kun Valpo lakkautettiin 1948 ja sen jälkeen hän muutti Ruotsiin jonne hän jäi pysyvästi asumaan.
Salmi julkaisi kolme muistelmateosta 1960- ja 1970-luvuilla. Ensimmäinen kirja Olin punikki käsitteli Salmen vaiheita sisällissodan aikana ja vankeutta Tammisaaren vankileirillä, myöhemmät kirjat kuvasivat hänen kokemuksiaan Neuvosto-Karjalassa.
Väinö Salmen poika Osmo Salmi jäi Neuvostoliittoon jatkosodan jälkeen ja muutti Suomeen 1990-luvun alussa. Hänkin kirjoitti kolme muistelmakirjaa, Lapsuuteni Neuvosto-Karjalassa (2006), Miehitetty Aunus (2007) ja Ihmiset usvassa (2008).
Teoksia

Olin punikki. Akateeminen kustannusliike, Helsinki 1967
Pakolaisena Itä-Karjalassa eli Neljätoista vuotta sosialismia rakentamassa : Muistelmien 2. osa vuosilta 1927-1929. Akateeminen kustannusliike, Helsinki 1970
Punaisen sirpin Karjala : muistelmia ja vastamuistelmia suomalaisten kommunistien kohtaloista Neuvosto-Karjalassa. Alea-kirja, Helsinki 1978
Klaus Salin

Lucia Nifontova ja Klaus Salin baletissa Joutsenlampi vuonna 1945.
Klaus Torsten Salin (19. kesäkuuta 1919 Helsinki – 15. syyskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen tanssitaiteilija. Hän oli Suomalaisen Oopperan (Suomen Kansallisooppera) soolotanssija vuosina 1945–1946 ja edelleen vuodesta 1949. Ensitanssijana Salin toimi 1956–1967 sekä balettimestarina 1966–1967. Hänen näyttämöilmaisuaan pidettiin vahvana ja sen ansiosta hän keräsi mainetta luonneosien tulkitsijana. Salin perusti puolisonsa, Irja Koskisen kanssa balettikoulun Helsinkiin vuonna 1953.
Salin muodosti tanssitaiteilija Orvokki Siposen kanssa 1940-luvun Suomen kuuluisimman tanssiduon (Orvokki Siponen & Klaus Salin). Duo esiintyi muun muassa Maaselän Radion revyyssä Budapestin Juliska, joka sai ensi-iltansa 1. maaliskuuta 1944. Klaus Salin esiintyi myös muutamissa elokuvissa tanssirooleissa: elokuvissa Aktivistit (1939) ja Mitäs me taiteilijat (1952) nähdään sekä Salin että hänen puolisonsa.
Klaus Salinille myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1957.
Klaus Salinin sisaruksia olivat Holger Salin, Alf Salin ja Iris Salin.
Kirjallisuutta

Eteläpää, Heikki: "Jees Teatteria!" – sanoi vääpeli Ryhmy. Edita Publishing 2002. ISBN 951-37-3550-8
Aiheesta muualla

Klaus Salin Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Metallic K.O.

| Metallic K> O. The Stooges |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 6. lokakuuta 1973 – 9. helmikuuta 1974
 Julkaistu: 1976
 Tuottaja(t): Iggy Pop
 Tyylilaji: protopunk
 Levy-yhtiö: Skydog
The Stoogesin muut julkaisut
| Raw Power 1973 | Metallic K.O. 1976 |   |
Metallic K.O. on yhdysvaltalaisen protopunkyhtye Iggy & The Stoogesin vuonna 1976 julkaistu livealbumi.
Albumi sisältää yhtyeen kaksi esiintymistä. Toinen niistä on vuoden 1974 helmikuussa esitetty yhtyeen jäähyväiskonsertti, jonka jälkeen kului lähes 30 vuotta yhtyeen paluuseen. Albumi on tullut kuuluisaksi osittain sen takia, että konserttien aikana vihamielinen yleisö buuasi yhtyeelle ja heitti sitä kananmunilla ja pulloilla. Laulaja Iggy Pop puolestaan pilkkasi yleisöä. Tästä huolimatta Stooges esitti konsertit loppuun. Silminnäkijöiden mukaan laulaja Iggy Pop näytti yleisölle toistuvasti keskisormea. Yleisön vihamielinen reaktio on kuultavissa levyllä.
Suurelta osin albumi sisältää sellaisia The Stoogesin kappaleita, joita ei ole koskaan nauhoitettu studioalbumille. Kappaleiden demoversioita on tosin julkaistu myöhemmin Heavy Liquid -kokoelmalevyllä, ja Iggy Pop levytti myöhemmin studioversion kappaleesta ”I Got Nothing” Kill City -albumilleen.
Kappaleet

Heavy Liquid – 3.24
I Got Nothing – 4.29
Rich Bitch – 11.46
Gimme Danger – 8.12
Cock in My Pocket – 7.08
Louie, Louie (Berry) – 3.41
Raw Power – 5.47
Head On – 8.30
Gimme Danger – 7.11
Search and Destroy – 8.44
Heavy Liquid – 9.52
Open Up and Bleed – 3.55
Muusikot

Iggy Pop - laulu
James Williamson - kitara
Ron Asheton - basso ja taustalaulu
Scott Asheton - rummut
Scott Thurston - piano ja huuliharppu
Arvostelut

AllMusic:
Robert Christgau: C+