Ruotsin vallan aika Suomessa
Suurvalta-aika (1617–1721) > Sodista rauhankauteen

Kuningatar Kristiinan hallituskaudella vuosina 1632–1654 Ruotsissa ja Suomessa annettiin laajoja alueita läänityksiksi aatelistolle. Aatelistolla oli veronkanto-oikeus läänityksillään, mikä vaikeutti kruunun taloudellista asemaa.
Vuonna 1637 Suomen kenraalikuvernööriksi nousi Pietari Brahe. Hän alkoi pian perehtyä uuden hallintoalueensa tilanteeseen tekemällä pitkiä matkoja ympäri Suomen. Tarkastusmatkoillaan hän tuli siihen näkemykseen, että maassa oli suuret luonnonvarat ja valtakunnan itäosalla oli mahdollisuus merkittävään kehitykseen. Ongelmana hän näki kuitenkin maassa asuvan kansan monet tottumukset ja tavat. Epäkohtia oli niin viranomaisissa kuin myös rahvaassa. Ne oli kuitenkin korjattavissa paremmalla kasvatuksella ja koulutuksella. Ainoastaan tällä tavoin Suomeen oli mahdollista saada "jumalaisempi, kunnollisempi ja parempi elämänmeno". Hänen näkemyksensä mukaan Suomeen oli perustettava yliopisto, jonka opiskelijoista maa saisi hyviä viranomaisia. Hän näki kuitenkin eron maan rannikolla ja sisämaassa asuneen väen kesken. Rannikon väkeä hän piti ahkerampana, mutta "ylimaan" eli Sisä-Suomen asukkaat olivat itsepäisiä, alkukantaisia, tottelemattomia, riitaisia, taikauskoisia ja laiskoja. Hän oli varauksetta sitä mieltä, että sisämaan asukkailla oli luontaisia vikoja luonteessa ja heillä oli kaiken kaikkiaan suuria paheita. Brahe viipyi maassa elokuuhun 1640 saakka, jonka jälkeen hän hoiti virkaa vielä kolme vuotta Ruotsista käsin.
Pietari Brahe palasi kenraalikuvernööriksi vuonna 1648. Tällä kertaa hänen tehtävänään oli valvoa oikeuslaitosta, katsoa että sotaväkeen ottaminen tapahtuu ilman vilppiä, huolehtia että maata ja kaupunkeja rakennetaan ja parannetaan, sekä vastata siitä että kruunu saa tulonsa määräaikaan. Suomessa hän oleskeli heinäkuulle 1650 sekä suurimman osan seuraavasta vuodesta. Hän pysyi virassaan tammikuuhun 1654 asti, jolloin kenraalikuvernöörin virka lakkautettiin.
1600-luvun puolivälissä vuosisadan sekavat vuodet olivat jääneet niin kauas taakse, ettei Pietari Brahelle nähty tarvittavan seuraajaa. Kuitenkin muutamaa vuotta myöhemmin vuonna 1657 Gustaf Evertsson Horn nimitettiin kenraalikuvernööriksi ja Suomen ylipäälliköksi Ruotsin ollessa sodassa muiden muassa Venäjän kanssa. Hänen virkansa päättyi vuonna 1659. Sotavuosien jälkeen kenraalikuvernööriksi nimitettiin Herman Fleming vuosiksi 1664–1669.
Kristiinan luovuttua kruunusta nousi valtaan Kaarle X Kustaa, joka hallitsi Ruotsin valtakuntaa 1654–1660. Hänen hallituskaudellaan Ruotsi kävi sotia sekä Puolaa, Venäjää, että Tanskaa vastaan. Kaikkiaan jopa seitsemän prosenttia suomalaisista oli aseissa 1650- ja 1670-luvuilla sotien seurauksena palvellen jalkaväessä, ratsumiehinä tai laivamiehinä. Suomesta sotilaita asetettiin enemmän kuin väestön suhteellinen osuus antaisi olettaa.
Kaarle X kuoli 1660 ja hänen seuraajakseen valtaistuimelle nousi Kaarle XI, jonka hallituskaudella 1660–1697 Ruotsissa ja Suomessa toteutettiin suuri reduktio eli läänitysten laajamittainen peruuttaminen kruunulle. Kaarle XI vähensi aatelin valtaa ja hallitsi valtakuntaa itsevaltaisesti. Suomelle Kaarle XI:n hallituskausi merkitsi pitkällistä rauhaa. Protestanttinen papisto vastasi lukutaidon opettamisesta kansalle ja kirkollista elämää hallitsi puhdasoppisuus. Vuosina 1695–1697 Suomea koettelivat tuhoisat katovuodet, joiden seurauksena huomattava osa väestöstä kuoli nälkään ja tauteihin.lähde?