stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bombardier
Kiskokalusto (Bombardier Transportation)

Kiskokaluston valmistuksen Bombardier aloitti 1970-luvulla toimituksilla Montréalin metroon.
1980- ja 1990-luvuilla Bombardier osti kiskokaluston valmistajia Yhdysvalloista, Belgiasta, Ranskasta, Englannista, Saksasta, Meksikosta, Kanadasta ja Kiinasta. Vuonna 1982 Bombardier voitti tarjouskilpailun 825 metrojunan toimittamisesta New Yorkin metroon.
Vuonna 2001 Bombardier osti DaimlerChryslerin kiskokalustoyksikön Adtranzin, minkä seurauksena yhtiöstä tuli maailman suurin kiskokaluston valmistaja. Adtranzin kaupassa Bombardier sai muun muassa kaksi modernia taajuusmuuttajakäyttöistä sähköveturityyppiä, SLM-ABB:n Re460:n (Suomen Sr2) ja AEG:n 12X:n. Bombardier valitsi näistä AEG:n veturin jatkokehittelyn kohteeksi ja antoi sille nimen TRAXX. TRAXX on osoittautunut suureksi menestykseksi.
Bombardierin kiskokalustotuotanto käsittää vetureita, junia, suurnopeusjunia, metrojunia, matkustajavaunuja, raitiovaunuja ja pikaraitiovaunuja. Metrokalustoa Bombardier on toimittanut muun muassa Toronton, Montréalin ja New Yorkin metroihin. Bombardier oli myös mukana Eurostar-junia rakentaneessa konsortiossa. lähde?
Lentokoneet (Bombardier Aviation)

Lentokoneiden valmistukseen Bombardier siirtyi vuonna 1986 hankkimalla Kanadan valtiolta suuria tappioita kärsineen Canadair-lentokonetehtaan. 1989 Bombardier osti Pohjois-Irlantilaisen konkurssin partaalla olleen Short Brothers -lentokonetehtaan ja pian sen jälkeen konkurssiin joutuneen yhdysvaltalaisen liikelentokoneiden valmistajan Learjet Corporationin. 1992 Bombardier osti Boeingilta tappiollisen kanadalaisen de Havilland Canada -yhtiön. Canadairilta Bombardier sai CRJ -syöttöliikennesuihkukoneiden sarjan, Learjetiltä liikesuihkukoneen ja de Havillandilta sarjan potkuriturbiinikoneita 2-paikkaisesta DHC-1:stä 80-paikkaiseen DHC-8:aan.
1998 Bombardier käynnisti uuden CRJ-koneita suuremman suihkumatkustajakoneen suunnittelun nimellä BRJ-X. Vuonna 2000 projekti kuitenkin keskeytettiin ja päädyttiin vain pidentämään 70-paikkaista CRJ-700 konetta 90-paikkaiseksi CRJ-900:ksi. Vuonna 2008 projekti käynnistettiin uudelleen, ja vuonna 2009 kehitettävien koneiden nimiksi tuli CS100 ja CS300. Kehitystyö maksoi huomattavasti suunniteltua enemmän, ja rahoituksen loppumisen vuoksi Bombardier myi lokakuussa 2017 50,01% konetyypin oikeudet omistavasta "C-series Limited Partnership" -yhteenliittymästä Airbusille. Kauppa vahvistettiin 1. heinäkuuta 2018. Enemmistöomistajana Airbus nimesi koneet uudelleen Airbus A220-100:ksi ja A220-300:ksi.
Helmikuussa 2006 Bombardier myi de Havillandilta periytyvien DHC-1, 2, 3, 4, 5, 6 ja 7 -koneiden valmistusoikeudet kanadalaiselle Viking Airille, joka aloitti DHC-6 Twin Otterin valmistuksen uudelleen. 7.11.2018 Bombardier myi myös Bombardier Q Series -koneen (DHC-8) valmistusoikeudet Viking Airille. Bombardierin lentokoneteollisuudesta on 2018 enää jäljellä CRJ-sarja ja liikesuihkukoneet Challenger, Global ja Learjet. Bombardier on kuitenkin edelleen C-series Limited Partnershipin suuri alihankkija, mm. komposiittirakenteiset siivet valmistetaan Belfastissa Short Brothersin entisellä tehtaalla.
Bombardier on Euroopan alueellisten lentoyhtiöiden liiton jäsen ja edustettuna sen johtokunnassa.
Bombardier Suomessa

Bombardier osti vuonna 1988 rovaniemeläisen Lynx-moottorikelkkoja valmistaneen Nordtrac Oy:n. Yhtiön nimeksi muutettiin sittemmin Bombardier-Nordtrac Oy, ja se siirtyi Bombardierin myymän Bombardier Recreational Products -yhtiön omistukseen vuonna 2003. Nykyään yhtiön nimi on BRP Finland Oy. Yhtiö valmistaa Rovaniemellä edelleen Lynx-moottorikelkkoja.
Vuosina 2000 ja 2001 Bombardier toimitti 12 kaksivaunuista metroyksikköä (M200-sarja) HKL:lle Helsinkiin.
Helsingin uudet matalalattiaiset Variotram-raitiovaunut toimitti Bombardierin omistukseen vuonna 2000 siirtynyt Adtranz. Vaunuissa ilmeni runsaasti vikoja, minkä vuoksi Helsinki harkitsi jopa koko 75 milj. euron kaupan purkamista. Toukokuussa 2007 Helsinki ja Bombardier pääsivät sopimukseen, jolla vaunujen huoltovastuu siirtyy kokonaan Bombardierille. Elokuussa 2017 HKL ja Bombardier pääsivät useiden vuosien neuvottelujen jälkeen sopimukseen hankinnan purkamisesta. Bombardier maksaa 33 miljoonaa euroa korvauksena Variotramien sovittua lyhemmästä käyttöiästä. Variotram-kalusto poistui liikenteestä vuoden 2018 lopussa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bombardier
Bombardierin lumiauto vuodelta 1952
Canadair Regional Jet CRJ 200ER
SAS:n CRJ 900
Bombardier Dash 8 (Flybe)
Variotram-matalalattiaraitiovaunu Helsingissä.
M200-metrojuna Kulosaaressa.
Brusilovin hyökkäys

Brusilovin hyökkäys oli ensimmäisen maailmansodan itärintamalla Venäjän 4. kesäkuuta 1916 – 20. syyskuuta 1916 itävaltalaisia ja saksalaisia vastaan tekemä hyökkäys, jonka tarkoituksena oli kahden rintaman sotaa hyväksi käyttäen pakottaa saksalaiset siirtämään joukkoja länsirintamalta Ranskan vastaisilta lohkoilta Venäjän vastaiselle itärintamalle Itävalta-Unkarin armeijan tueksi. Operaatio sai nimensä sitä johtaneen kenraali Aleksei Brusilovin mukaan.
Operaation tausta > Verdunissa taistelevien ranskalaisten tukeminen itähyökkäyksellä

Ranskan armeijan jouduttua Verduniin 21. helmikuuta 1916 suuntautuneen Saksan hyökkäyksen kohteeksi pyrki Ranska vaikuttamaan Venäjään paineen keventämiseksi länsirintamalla siten, että Venäjä samanaikaisesti hyökkäisi itärintamalla, jolloin Saksa joutuisi siirtämään joukkojaan länsirintamalta itärintamalle Itävalta-Unkarin vahvistukseksi.
Verdunin pitäminen silloisen rintaman ulokkeena ei olisi ollut Ranskalle sotilaallisesti ehdottoman välttämätöntä suurin tappioin, mutta siitä oli muodostunut poliittinen Ranskan puolustuskyvyn vertauskuva, minkä vuoksi siitä olisi ollut poliittisesti vaikea luopua.
Operaation tausta > Naruch-järven hyökkäys

Ranskan painetta keventääkseen venäläiset hyökkäsivät Naruch-järvellä saksalaisia vastaan, mutta 19. maaliskuuta – 30. huhtikuuta 1916 kestänyt taistelu jäi ratkaisematta.
Operaation tausta > Aleksei Brusilov luoteisrintaman komentajaksi

Sodanjohdon henkilökohtaisesti itselleen 1915 ottanut Venäjän keisari Nikolai II nimitti 29. maaliskuuta 1916 Aleksei Brusilovin komentajaksi kenraaliadjutantti ja ratsuväenkenraali Nikolai Nikolajevitšin sijaan luoteisrintamasta vastaavaksi komentajaksi. Jalkaväenkenraalit Aleksei Evert ja Aleksei Kuropatkin olivat vastustaneet hyökkäysajatusta vedoten raskaan tykistön puutteeseen ja tykinammusten vähäisyyteen.
Brusilovin komentamaan luoteisrintamaan kuuluivat Pripetin soilta pohjoisesta Romanian rajalle 8. (Aleksei Kaledin), 11. (Platon Letšitski), 7. (Dmitri Štšerbašev) ja 9. (Vladimir Saharov) armeija. Neljä armeijaa koostuivat 40 jalkaväkidivisioonasta ja 15 ratsuväkidivisioonasta.  Venäjän armeijassa luoteisrintamalla oli noin 600 000 sotilasta, kun taas saksalaisten ja itävalta-unkarilaisten puolella oli 500 000.
Vastapuolella olivat pohjoisesta etelään lueteltuina Itävallan 4. (arkkiherttua Joosef Ferdinand), 1. ja 2. armeija sekä itävaltalais-saksalainen eteläinen armeija (Bethomar) sekä Itävallan 7. armeija. Ne koostuivat 36 itävaltalaisesta- ja 2 saksalaisesta jalkaväkidivisioonasta sekä 11 ratsuväkidivisioonasta.
Operaation tausta > Tavoitteena Vilnan–Kovelin-linja

Brusilovin hyökkäyksen operatiivisena tavoitteena oli saavuttaa pohjoisessa Liettuassa Vilnan ja etelässä Ukrainan Volynissa sijaitsevan Kovelin taso. Kovel oli merkittävä rautateiden solmukohta, jonka haltuun saaminen olisi vaikeuttanut Itävalta-Unkarin sodankäyntiä joukkojen rintamantakaisen kuljetuksen ja ryhmittelyn suhteen.
Taistelun kulku > Eteneminen

Hyökkäys alkoi 4. kesäkuuta 1916 runsaalla viisi tuntia kestävällä tykistöammunnalla Brusilovin oikealla sivustalla Lutskia vastaan sekä  Dnestr- ja Prut-jokien suuntaan vasemmalla. Ammunta oli kuitenkin laaja-alaista eikä itävaltalaisunkarilaisille tai saksalaisille muodostunut tarkkaa kuvaa hyökkäyksen painopisteestä.
Taistelun kulku > Eteneminen > Rynnäkkötaktiikka tykistön ja reservien tukemina

Itävaltalaisten asemat olivat noin kilometrin syvät ja kolmeen peräkkäiseen linjaan rakennetut. Iltapäivällä venäläisten iskujoukot mursivat ensimmäisen linjan ja välittämättä jäljelle jääneistä itävaltalaisista jatkoivat toiselle ja kolmannelle linjalle. Iskujoukkojen jälkeen jäänyt tila pidettiin vapaana venäläisten tykistötulella ja reserveillä. Itävaltalaisten joukot joutuivat epäjärjestykseen, koska eivät kyenneet määrittämään hyökkäyksen pääsuuntaa.
Venäläisten murtokohtia oli niin monta, etteivät itävaltalaiset kyenneet keskittämään strategista reserviään, joka vaihtoi jatkuvasti paikkaa etulinjan takana. Erich von Falkenhayn ei edes kutsunut venäläisten taktiikkaa hyökkäykseksi, vaan väkivaltaiseksi tiedusteluksi.
Taistelun kulku > Luoteisrintaman pohjoislohko

Venäläisten 8. armeija tuli Lutskiin 6. kesäkuuta ja saivat sen haltuunsa kaksi päivää myöhemmin, minkä jälkeen venäläisten vangiksi oli joutunut jo 200 000 sotavankia. Venäläiset olivat edenneet kahdessa päivässä 50 kilometriä. Itävallan 4. armeija perääntyi. 4. armeijalta jäi 50 000 sotavankia ja sen alkuperäisestä 150 000 sotilaan vahvuudesta oli enää 27 000 jäljellä. Etelämmäs sijoitettu Venäjän 11. armeija valloitti Dubnon haitaten näin Itävallan strategisten reservien käyttöä.
Taistelun kulku > Luoteisrintaman keskilohko

Venäläisten 7. armeija jatkoi tykistöammuntoja kaksi päivää eikä päässyt etenemään.
Taistelun kulku > Hyökkäys jää tuetta

Hyökkäyksen jatkomenestys oli laskettu kenraali Evertin suorittaman hyökkäyksen varaan, mutta sitä ei tullut ajoissa, jolloin Saksalle jäi aikaa kuljettaa lisäjoukkoja itärintamalla itävaltalaisten vahvistuksiksi. Erich von Falkenhayn onnistui taivuttamaan Itävallan armeijan komentajan sotamarsalkka Franz Conrad von Hötzendorfin luopumaan hyökkäyksestä Pohjois-Italiassa Italiaa vastaan ja siirtämään Itävallan joukkoja Galitsiaan lisävahvistuksiksi saksalaisten tapaan. Evert viimein 18. kesäkuuta aloitti heikohkon vastahyökkäyksen Brusilovin tueksi, mutta se ei menestynyt.
Noin 70 kilometriä lännempänä ollut Kovel tuli venäläisten haltuun 10. kesäkuuta. Saksalaiset tekivät vastahyökkäyksen pohjoisessa 16. kesäkuuta, mutta etenivät vain 15 kilometriä.
Itävallan 7. armeija etelässä teki vastarintaa, mutta Bukovinan Tšernovitš jäi venäläisten haltuun 18. kesäkuuta.
Alexander von Linsingenin johtamat joukot hyökkäsivät Kovelin eteläpuolella venäläisiä vastaan 24. heinäkuuta ja Brusilov lähti vastahyökkäykseen 28. heinäkuuta saavuttaen Karpaatit 20. syyskuuta mennessä etelässä.
Saksalaiset tekivät pohjoisessa uuden vastahyökkäyksen 28.7., mutta se tyrehtyi tykistötuen ja ammusten puutteeseen.
Raskaat taistelut jatkuivat Baranovicissa 2.–9. syyskuuta ja Kovelissa  28. heinäkuuta – 17. elokuuta. Itävallan 1. ja 2. armeija sekä itävaltalais-saksalainen eteläinen armeija vetäytyivät. 28. heinäkuuta Brusilovin hyökkäys jatkui ja venäläiset saivat haltuunsa saksalaisista lisävahvistuksista huolimatta jalansijan Karpaateille sekä koko Bukovinan. Nyt Paul von Hindenburgin komentamat joukot kuitenkin saivat rintaman vakiintumaan ja Brusilovin hyökkäys tyrehtyi.
Syyskuuhun mennessä venäläiset olivat edenneet 25 kilometristä 125 kilometriin, jolloin hyökkäys pysähtyi saksalaisten jouduttua lähettämään paikalle 15 divisioonaa. Ensimmäiset aktiividivisioonat 19. ja 10. lähetettiin melko pian kesäkuun 4. päivän jälkeen samoin kuin 11. baijerilaisdivisioona sekä 43. reserviläisdivisioona.
Syyskuussa hyökkäys jatkui jälleen, kun Romania hyökkäsi, mutta saksalaisten johdolla sekin pysähtyi 20. syyskuuta mennessä.
Venäläiset eivät lopulta saaneet Kovelia haltuunsa eivätkä etelämmästä Lviviä. Itävalta-Unkari hävisi 1 500 000 sotilasta, joista 400 000 vankeina. Venäjä puolestaan valtasi 25 000 neliökilometrin laajuisen alueen.
Kokonaisuutena Brusilovin hyökkäys oli menestys. Se pakotti Itävalta-Unkarin luopumaan hyökkäyksistä Italiaa vastaan ja lopulta myös Romania uskaltautui liittymään ensimmäiseen maailmansotaan ympärysvaltojen puolelle Itävalta-Unkaria ja Bulgariaa vastaan.
Brusilovin hyökkäys onnistui, ja taistelu on ainoa ensimmäisen maailmansodan suurista taisteluista, joka sai nimensä taistelun voittaneen komentajan mukaan.lähde?
Kirjallisuutta > Englanninkielisiä lähteitä

A Soldier's Note Book 1914-1918, General A. A. Brusilov, 1930, London, MacMillan.
The Eastern Front 1914-1917, Norman T. Stone, 1975, Hodder and Stoughton
The Dictionary of the First World War, Stephen Pope and Elizabeth-Anne Wheal, 1995, New York, St. Martin's Press
Kirjallisuutta > Venäjänkielisiä lähteitä

Первая мировая война: Пролог XX века. - М.: Наука, 1998. ISBN 5-02-010057-9 стр. 627-632
Генерал от кавалерии А.А. Брусилов // Португальский P.M., Алексеев П.Д., Рунов В.А. Первая мировая война в жизнеописаниях русских военачальников / Под общ. ред. В.П. Маяцкого. - М.: Элакос, 1994. - С. 113- 158.
Керсновский А.А. Четвертая Галицийская битва (Брусиловское наступление) // Керсновский А.А. История русской армии: В 4 т. Т. 4. - М.: Голос, 1994. -С. 32-64.
Кузнецов Ф.Е. Брусиловекий прорыв. - М.: Госполитиздат, 1944. - 38 с.
Первая мировая война: Сб. / Сост., предисл., коммент. С.Н. Семанова. - М.: Мол. гвардия, 1989. - 606 с. - (История Отечества в романах, повестях, документах. XX в.).
Ростунов И.И. Генерал Брусилов. - М.: Воениздат, 1964. - 245 с.: ил.
Семанов С.Н. Брусилов / Предисл. К.С. Москаленко. - М.: Мол. гвардия, 1980. - 318 с.: ил.- (Жизнь замечат. людей. Сер. биогр.; Вып. 8(604)).
Соколов Ю.В. Алексей Алексеевич Брусилов // Вопр. истории. - 1988.- №11.- С. 80- 97.
Шабанов В.М. А.А. Брусилов: [Судьба ген. рус. армии, впоследствии сов. военачальника А.А. Брусилова] // Воен.-ист. журн. - 1989. - №10.- С. 63- 65.
Д.Л., Брусилов о себе и о своих судьях, "Воля России", 1924, N 18/19;
Aiheesta muualla

V. P. Utkinin artikkeli Brusilovin hyökkäyksestä Hronos-projektin sarjassa venäjäksi
Rintamalinja 1916 ennen Brusilovin hyökkäystä
Joukkojen eteneminen Brusilovin hyökkäyksessä.
Nadine Auzeil

Nadine Auzeil (o.s. Schoellkopf, s. 19. elokuuta 1964 Barr, Bas-Rhin, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli keihäänheitto.
Auzeil kilpaili yhdeksän kertaa arvokisoissa vuosina 1988–2000, useimmiten ainoana ranskalaisena naiskeihäänheittäjänä. Kertaakaan hän ei selviytynyt loppukilpailuun. Olympialaisissa hän jäi Soulissa 1988 ilman tulosta, Atlantassa 1996 hänen karsintatuloksensa oli 52,76 m ja Sydneyssä 2000 hänen tuloksensa oli 53,85 m. MM-kisojen karsinnoissa hän jäi Tokiossa 1991 ilman tulosta ja sai Göteborgissa 1995 tuloksen 56,80 m sekä Sevillassa 1999 tuloksen 57,33 m. EM-kilpailuissa hänen karsintatuloksensa olivat 56,88 m Splitissä 1990, 55,12 m Helsingissä 1994 sekä 52,21 m Budapestissa 1998.
Auzeil voitti Ranskan mestaruuden keihäänheitossa kymmenen kertaa, vuosina 1984, 1987–1988, 1990–1991, 1994–1996, 1999 ja 2001. Hän paransi Ranskan ennätystä 12 kertaa. Seitsemän kertaa hän heitti ennätyksen vuonna 1983, jolloin hän esiintyi vielä tyttönimellään Schoellkopf. Ensimmäinen ennätysheitto kantoi 55,58 m ja vuoden viimeinen 62,46 m; jälkimmäinen oli ensimmäinen ranskalaisnaisen heittämä 60 metrin ylitys. Hän paransi ennätystä vuonna 1988 tulokseen 63,30 m mutta menetti vuonna 1993 ennätyksen Martine Bèguelle. Uudella keihäsmallilla Auzeil heitti Ranskan ennätyksen vielä kolmasti vuosina 1999–2000; viimeisellä ennätysheitolla oli mittaa 62,16 m ja se säilyi maan ennätyksenä noin kaksi vuotta.
Henkilökohtaiset ennätykset

Keihäänheitto (vanha malli): 64,32 m (1994)
Keihäänheitto (nykyinen malli): 62,16 m (2000)
Kiekonheitto: 40,80 m (1997)
Kuulantyöntö: 12,43 m (1991)
Korkeushyppy: 183 cm (1988)
Seitsenottelu: 4775 p (1988)
Mutaga IV Mbikije

| Mutaga IV Mbikije> Burundin kuningas |
| --- | --- |
Valtakausi:  21. elokuuta 1908 – 30. marraskuuta 1915
Edeltäjä:  Mwezi IV
Seuraaja:  Mwambutsa IV

Syntynyt:  1892
Kuollut:  30. marraskuuta 1915
Puoliso:  Niyakire Ngenzahayo
Lapset:  Kamatari Mwambutsa IV
Suku:  Abaganwa
Isä:  Mwezi IV
Äiti:  Ntibanyiha
Mutaga IV Mbikije, (n. 1892 – 1915) oli Burundin kuningas eli Mwemi 21. elokuuta 1908 – 30. marraskuuta 1915. Hänen isänsä oli kuningas Mwezi IV Gisabo. Kuninkaalla oli kaksi poikaa, prinssi Ignace Komatari (k. 1964) ja häntä kuninkaana seurannut Mwambutsa  IV. Jälkimmäisen ollessa alaikäinen sijaishallitsijana toimi Mutaga IV:n vaimo kuningatar Ririkumutima.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Olenko minä tullut haaremiin (vuoden 1932 elokuva)

| Olenko minä tullut haaremiin! |
| --- | --- |
 Arvi Halmeheimo (Joel Rinne) ja Helvi Heinonen (Birgit Kronström).
Ohjaaja:  Waldemar Wohlström
Käsikirjoittaja:  Agapetus (näytelmä) Waldemar Wohlström
Tuottaja:  Erkki Karu
Säveltäjä:  Eero Kosonen
Kuvaaja:  Eino Kari
Lavastaja:  Carl Fager Armas Fredman
Pääosat:  Joel Rinne Paavo Jännes Mimmi Lähteenoja
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  28. helmikuuta 1932
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olenko minä tullut haaremiin! on vuonna 1932 valmistunut suomalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Waldemar Wohlström. Elokuvan ensi-ilta oli 28. helmikuuta 1932 Kino-Palatsi-teatterissa Helsingissä. Elokuvan käsikirjoitus perustuu Agapetuksen (Yrjö Soini) samannimiseen näytelmään vuodelta 1927.
Toivo Särkkä ohjasi samasta aiheesta samannimisen elokuvan vuonna 1938. Joel Rinne palasi samaiseen rooliinsa myöhemmässä filmatisoinnissa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mimmi Lähteenoja  | … |  Manta Mäkinen   |
|  Birgit Kronström  | … |  Helvi Heinonen   |
|  Kaisu Leppänen  | … |  Aili Viheroja   |
|  Agnes Lindh  | … |  rouva Heinonen   |
|  Olga Leino  | … |  ruustinna Selma Hallavuo   |
|  Joel Rinne  | … |  insinööri Arvi Halmeheimo   |
|  Paavo Jännes  | … |  toimittaja Salomon Harju   |
|  Rurik Ekroos  | … |  maisteri Martti Paavola   |
|  Emil Lindh  | … |  rovasti Hallavuo   |
|  Paavo Costiander  | … |  toimittaja Iivari Alhola   |
|  Maire Sundgren  | … |     |
Arvioita

Helsingin Sanomien Arto Pajukallion mukaan elokuva on ”hulppea vanhan ajan komedia”.
Aiheesta muualla

Kuvia elokuvasta KAVAssa.
| n k Waldemar Wohlström |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Kahden tanssin välillä (1930)  Olenko minä tullut haaremiin (1932)
Myllykylä (Hamina)

Myllykylän mylly
Myllykylä (ruots. Kvarnby) on Haminan kylä, joka sijaitsee noin kahdeksan kilometriä Haminan keskustasta pohjoiseen. Kylä kuului Vehkalahden kuntaan vuoteen 2002 saakka. Alueen läpi kulkee Haminan ja Luumäen Taavetin välinen valtatie 26. Myllykylän pikavuoropysäkki palvelee kaukoliikenteen yhteyksiä Helsingin, Haminan ja Lappeenrannan välillä. Helsingin ja Joensuun välinen yöpikavuoro liikennöi päivittäin molempiin suuntiin Myllykylän kautta.
Haminan kaupunginosat ja kylät
Alakaupunki
Hevoshaka
Hietakylä
Hillo
Husula
Ihamaa
Kannusjärvi
Kitula
Kolsila
Kuorsalo
Linnoitus
Metsäkylä
Myllykylä
Mäntlahti
Neuvoton
Onkamaa
Paijärvi
Pampyöli
Pappilansaaret
Petkele
Pitäjänsaari
Poitsila
Pyhältö
Pyötsaari
Rakila
Reitkalli
Ruissalo
Ruotsinkylä
Ruukki
Salmenkylä
Saviniemi
Sivatti
Summa
Syväsatama
Tallinmäki
Tammio
Tervasaari
Uusi-Summa
Vehkajärvi
Vilniemi
↑  Kvarnby, Veckelax - Finlandssvenska bebyggelsenamn bebyggelsenamn.sls.fi. Viitattu 22.2.2025.
Sknylivin lentonäytösonnettomuus

| Sknylivin lentonäytösonnettomuus |
| --- | --- |
 Suhoi Su-27
Yhteenveto
Päivämäärä:  27. heinäkuuta 2002
Tapahtumapaikka:  Lvivin kansainvälinen lentoasema
Kuolleita:  77
Loukkaantuneita:  543
Lentokone
Konetyyppi:  Suhoi Su-27
Miehistöä:  2
Sknylivin lentonäytösonnettomuus tapahtui 27. heinäkuuta 2002 Ukrainan Lvivissä Sknylivin lentokentällä eli nykyisellä Lvivin kansainvälisellä lentoasemalla. Ukrainan ilmavoimien venäläisvalmisteinen Suhoi Su-27 -hävittäjälentokone syöksyi yleisön joukkoon maailman pahimmassa lentonäytösonnettomuudessa, jossa kuoli 77 ihmistä ja 543 loukkaantui.
Näytöslennollaan moottoritehoja menettänyt hävittäjä ajautui 
liian matalalle. Sen toinen siipi osui puuhun ja sitten maahan kentän laidalla. Kone tempaisi mukaansa piikkilanka-aidan, joka kaatoi ja haavoitti näytösyleisöä. Sen jälkeen hävittäjä törmäsi kentälle pysäköityihin lentokoneisiin, kieri ihmisjoukkoon ja räjähti tulipalloksi.
Koneen molemmat lentäjät, Volodymyr Toponar ja Juri Jehorov, selviytyivät lähes vammoitta heittoistuinten avulla. Toponar tuomittiin vuonna 2005 sotaoikeudessa 14 vuoden ja Jehorov 8 vuoden vankeustuomioihin. Molemmat tuomittiin myös suuriin vahingonkorvauksiin. Jehorov vapautettiin kärsittyään tuomiosta kolmisen vuotta.
Lentonäytöksen järjestäjien todettiin tehneen viime hetken muutoksia lentoesitysten tilankäyttöön ja sijaintiin yleisöalueisiin nähden ja osin laiminlyöneen kertoa niistä esiintyjille. He olivat myös evänneet onnettomuuskoneen miehistön pyynnön ylimääräiseen harjoituslentoon muutosten takia. Lentotoiminnan johtaja sai kuusi ja apulaisjohtaja viisi vuotta vankeutta. Turvallisuuspäällikkö tuomittiin neljän vuoden ehdolliseen vankeuteen. Virallista tutkintaraporttia ei koskaan julkaistu. Uhrien omaiset saivat pääosin muutamien tuhansien eurojen korvauksia sattumanvaraisiksi arvostelluin perustein.
Aiheesta muualla

Videokuvaa maahansyöksystä, Aviation Club, YouTube, video 2 min 45 s.
Madagaskarin ja alusmaiden siirtomaa

Madagaskarin ja alusmaiden siirtomaa (ransk. Colonie de Madagascar et dépendances) oli Ranskan siirtomaa Itä-Afrikassa vuosien 1897 ja 1958 välillä. Alueen aika Ranskan siirtomaahallinnon alla on vaikuttanut muun muassa nykyisen Madagaskarin kulttuuriin huomattavasti: esimerkiksi maan toisena virallisena kielenä on malagassin ohella ranska.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madagaskarin ja alusmaiden siirtomaa Wikimedia Commonsissa
Pyötsaari

Pyötsaari (ruots. Bötö) sijaitsee Haminan edustalla Suomenlahdella. Sen korkeimmalta kohdalta, Tontinvuorelta näkyy kauas yli Suomenlahden.
Pyötsaaren nimi on syntynyt ruotsinkielisestä sanasta ”bötsö, böteö” eli suomeksi ”vartiovuoren saari”. Kutsumamuoto on tullut siitä, että saaressa toimi aikanaan Vehkalahden vanhin ”tutka”, eli vartiomies joka tarkkaili merta vihollisen hyökkäyksen varalta ja tarvittaessa sytytti merkkitulen ilmoittaakseen lähestyvästä uhasta. Vartiojärjestelmän on arveltu syntyneen 1300-luvulla.
Fysikalismi

Fysikalismi on materialistinen ontologinen käsitys, jonka mukaan kaikki olemassa oleva on fysikaalista tai päältää fysikaalista. Sen mukaan todellisuus koostuu pohjimmiltaan aineesta ja energiasta, ja olioilla on vain fysikaalisia ominaisuuksia, kuten aika-avaruudellinen sijainti, massa, koko, muoto, sähkövaraus ja niin edelleen. Koska fysikalismin mukaan vain fysikaalisia asioita on olemassa, fysikalismi on eräs monismin muoto.
Nykyfilosofiassa fysikalismi liitetään usein erityisesti mielenfilosofiaan ja sen mieli–ruumis-ongelmaan. Tällöin fysikalismi on näkemys, jonka mukaan mieli on fysikaalinen – eli kaikki mieleen liitetyt asiat liittyvät oikeammin aivoihin.