stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Universaalikiista
Universaalikiistan tausta antiikin filosofiassa ja kommentaareissa

Aristoteleen loogisiin teoksiin kuuluva teos Kategoriat esitteli kymmenen kategoriaa, jotka luettelivat "ne mitkä jostakin oliosta lausutaan" eli predikoidaan. Niiden voidaan nähdä kuvaavan, mitä kysymyksiä jostakin oliosta voidaan kysyä. Keskeisin kategorioista oli substanssin kategoria, joka vastasi kysymykseen ”mikä se on?”. Siihen kuuluivat kaikenlaiset oliot tai ’olemukset’. Substanssin kategorian sisällä Aristoteles erotti toisistaan ensimmäisen ja toisen substanssin. Ensimmäiseen substanssiin kuuluivat yksilöoliot, jotka voivat esimerkiksi kuolla ja hävitä, kuten yksittäiset ihmiset. Toiseen substanssiin kuuluivat lajit (esimerkiksi ihminen) ja suvut (esimerkiksi eläin).
Universaalikiistassa huomio kiinnittyi pitkälti juuri substanssin kategoriaan ja ennen kaikkea lajien ja sukujen asemaan. Boethiuksen kommentaari käsitteli jo ristiriitaa, joka oli olemassa Platonin ja Aristoteleen ajattelun välillä: ovatko lajien ja sukujen kaltaiset yleiskäsitteet (eli universaalit) olemassa itsenäisinä, Platonin ikuisten ideoiden kaltaisina, vai pelkästään yksittäisissä olioissa (eli partikulaareissa), kuten Aristoteleen toiset substanssit ovat alisteisia ensimmäisille substansseille? Toisin sanoen, sisältyykö todellisuuden yleinen puoli (universaalit) yksittäisiin olioihin, vai ovatko universaalit olemassa niistä riippumattomina?
Porfyrios oli teoksessaan luetellut erilaisia ratkaisuvaihtoehtoja tähän ongelmaan:
Suvut ja lajit subsistoivat (eli ovat olemassa itsenäisesti, riippumattomasti)
Suvut ja lajit subsistoivat aineellisina / subsistoivat aineettomina
Suvut ja lajit subsistoivat erossa aistittavista / subsistoivat aistittavissa
Suvut ja lajit sijoittuvat vain ymmärrykseen
Boethiuksen mukaan oli kaksi tapaa muodostaa universaaleja yleiskäsitteitä: joko komposition avulla, jolloin yleiskäsite muodostetaan yhdistämällä kaksi erillistä käsitettä, tai abstrahoinnin avulla, jolloin yleiskäsite muodostetaan abstrahoimalla yleiskäsitteet luonnollisista yksilöolioista. Ensin mainittu tuotti epätoden, mutta viimeksi mainittu toden käsitteen. Boethiuksen mukaan oikein muodostetut universaalit olivat siis käsitteitä, eivät substansseja: tietyn lajin jäsenillä on jotain yhteistä, universaalia, joten ajattelumme abstrahoi sen niistä. Hän päätyi siis Aristoteleen kannalle, vaikka sanoikin, ettei ajatellut tekevänsä varsinaista valintaa Platonin ja Aristoteleen kantojen välillä.
Avicenna selvensi Porfyrioksen jaottelua jakamalla universaaleja koskevat suhtautumistavat kolmeen: universaaleja voidaan pitää joko eksemplaarisina mallikuvina platonilaisen realismin tyyliin (universalia ante res), aristoteelisesti aktuaalisten olioiden olemuksina (universalia in rebus), tai universaaleina käsitteinä (universalia post res).
Universaalikiistan merkitys

Universaalikiista oli keskeisellä sijalla varhaiskeskiajan filosofiassa ennen kaikkea kahdesta syystä: toisaalta universaaleilla oli suuri merkitys tietoteorialle yleensä, toisaalta tietyillä universaaleista tehdyillä tulkinnoilla oli myös merkittäviä teologisia seuraamuksia.
Universaalien ongelma oli hyvin keskeinen kaikelle tietoteorialle, koska se kosketti ajattelun suhdetta todellisuuteen yleisesti: kysymyshän voitiin muotoilla myös: ”mikä ulkoisessa todellisuudessa vastaa sukujen ja lajien kaltaisia yleiskäsitteitä?”. Tämän lisäksi universaalikiista liittyi läheisesti toiseen keskeiseen keskiajan filosofian tietoteoreettiseen ongelmaan, uskon ja järjen suhteeseen. Suhteen selvittämiseksi oli selvitettävä järjenkäytön rajat ja oikea kohde. Monet katsoivat antiikin aikana esitetyn mallin mukaan, että aistit voivat tuntea yksilöoliot, mutta ajattelu ja tietäminen saattoi kohdistua vain ikuisiin ideoihin tai universaaleihin. Koska Jumalaa ja monia muita teologisia asioita koskeva tieto saattoi olla luonteeltaan vain sellaisten universaalien asioiden tuntemista, joita ei voida tutkia havainnoilla, universaaleista tuli erittäin keskeisiä ajan teologiselle filosofialle – oli pakko selvittää perin pohjin, mitä nämä universaalit ovat.
Tiettyjen universaaleihin liittyvien tulkintojen teologiset seuraamukset tekivät ongelmasta entistä monimutkaisemman. Substanssin ja universaalien käsitteet liittyivät enemmän tai vähemmän muun muassa kolminaisuusopin ja ehtoollisen transsubstantiaatio-opin tulkintoihin. Lisäksi liian tiukka käsiterealismi saattoi johtaa käytännössä panteismiin, jossa kaikki käsitettiin lopulta Jumalan substanssin ilmentymäksi.
Universaalikiistan myöhempi kehitys

Varhaisimmat keskiajan universaalikiistassa tarjotut ratkaisuvaihtoehdot olivat suhteellisen naiiveja. Sen enempää äärimmäinen realismi kuin äärimmäinen nominalismikaan eivät olleet ongelmiensa vuoksi tyydyttäviä ratkaisuja universaalien ongelmaan, sen enempää tietoteoreettisin kuin teologisin syin. Tämän vuoksi tuli kehittää kompromissi, joka toisaalta kieltäisi universaalien itsenäisen olemassaolon, mutta myös sen, että universaalit olisivat pelkkiä sanoja. Universaalikiistan myöhempiin ratkaisuyrityksiin lukeutuvat konseptualismi ja erilaiset maltilliseen realismiin luettavissa olevat näkemykset, sekä voluntarismi ja occamistinen nominalismi.
Universaalikiistan myöhempi kehitys > Tuomas Akvinolainen

Maltillista realismia kannatti myös Tuomas Akvinolainen. Hän muodosti tapansa mukaan synteesin, joka mahdollisti sen, että hänen voi katsoa omaksuneen yhtä aikaa sekä universalia ante res, universalia in rebus että universalia post res –käsitykset.
Universalia in rebus -käsitys Tuomaalla oli siinä mielessä, että hän katsoi Jumalan olevan kaiken taustalla päämääräsyynä, ja päämääräsyyn toteutuvan Jumalan ajatusten kautta. Oliot eivät siis ole olemassa välttämättä, eli subsistoi itsessään, vaan koska Jumala on halunnut luoda ne. Samoin myös universaalit eivät subsistoi itsessään, ainoastaan yhteisenä olemuksena partikulaareissa, in rebus.
Tuomas kuitenkin hyväksyi ajatuksen universaaleista Jumalalla olevina mallikuvina, Jumalan ajatuksina. Mallikuvat eksistoivat Jumalan ajattelussa, mutta keskeistä oli, että ne eivät ole ontologisesti erillisiä Jumalasta eivätkä muodosta moninaisuutta. Esimerkiksi kaikki ihmiset oli luotu Jumalalla olevan universaalin ihmisluontoa koskevan ajatuksen mallin mukaan. Tässä mielessä Tuomas hyväksyi universalia ante res –käsityksen.
Jokaisen lajikäsitteen perustana oli Tuomaan mukaan olion objektiivinen olemus, joka ajatteluprosessin avulla vapautetaan yksilöllisistä tekijöistä, aineesta, ja abstrahoidaan, jolloin muodostuu ’mikyys’ (quidditas), eli joukko niitä ominaisuuksia, jotka olio jakaa muiden saman lajin olioiden kanssa. Yleiskäsitteet syntyivät siis abstrahoimalla partikulaareista. Tässä mielessä Tuomas hyväksyi universalia post res –käsityksen.
Universaalikiistan myöhempi kehitys > Duns Scotus ja voluntarismi

Abélardin ja Tuomaan jälkeen oli yleisesti hyväksytty näkemys, että vain partikulaarit eli yksilöoliot ovat olemassa. Luonnollinen seuraus tästä oli se, että ajattelijoiden huomio alkoi kiinnittyä universaalien sijasta entistä enemmän yksilöihin. Tämä mahdollisti ensimmäistä kertaa keskiajan filosofian historiassa sen, että ihmisyksilö alettiin asettaa tarkastelun keskipisteeseen. Toisaalta sillä oli hidas vaikutus empiiristen luonnontieteiden kehitykselle, koska alettiin nähdä, että tietoa voidaan hankkia myös aistimaailman yksittäisiä olioita tarkastelemalla.
Eräs keskeinen henkilö tässä kehityksessä oli Johannes Duns Scotus. Hän kannatti voluntarismia, joka korosti Jumalan tahdonvapautta ja maailman ilmiöiden kontingenttia luonnetta. Sen mukaan kaikki seuraa Jumalan tahdosta suoraan ilman, että asioilla (esimerkiksi maailmassa olevat oliot, hyveet, velvollisuudet) olisi mitään välttämätöntä keskinäistä yhteyttä. Näkemyksen mukaan siis Jumala ei luonut välttämättä mitään, pelkästään omasta tahdostaan: hänen tahdonvapautensa ei ollut välttämättömyyden rajaama. Tämä kumosi jo Platonilta ja Aristoteleelta peräisin olleen ns. runsauden periaatteen, jonka mukaan jokainen aito mahdollisuus toteutuu joskus historian kuluessa.
Seurauksena tästä oli ajatus, että meidän maailmamme on vain yksi mahdollisista maailmoista, ja se voisi olla myös toisenlainen. Näin emme voi millään loogisella päättelyllä johtaa sitä, mitä on olemassa, vaan meidän täytyy tutkia maailmaa selvittääksemme sen.
Universaaleiden suhteen Duns Scotus oli maltillinen realisti. Hänen mukaansa olion luonnon ja oliosta yksilöolion tekevän ominaisuusjoukon, individuaatioprinsiipin eli tämyyden (haecceitas), välillä on kyllä ero, mutta tämä ero oli pelkästään formaalinen, ei reaalinen ero. Formaalisella erolla hän tarkoitti eroa kahden sellaisen asian välillä, jotka ovat erillisiä objektiivisesti, mutta eivät niin, että edes Jumala voisi erottaa niitä toisistaan. Näin luontoakaan ei voinut erottaa olion tämyydestä muuten kuin formaalisesti. Ihmismieli kykeni tekemään tämän erottelun, ja abstrahoimaan universaaleja partikulaareista.
Universaalikiistan myöhempi kehitys > Occamistinen nominalismi

Vilhelm Occamilainen esitti uudenlaisen hyökkäyksen kaikkea häntä edeltänyttä realismia vastaan. Vilhelm noudatti hänen mukaansa nimettyä occamin partaveitsen periaatetta myös universaalien suhteen. Periaatteen mukaan ei ole oletettava enemmän olioita kuin on välttämätöntä. Universaalien suhteen Vilhelm olikin nominalisti: hän kielsi universaalit olemassa olevina olioina, koska hänen mukaansa niiden konstituoimiseksi ei ollut tarpeellista olettaa niiden erillistä olemassaoloa.
Vilhelmin hyökkäys perustui hänen hyödyntämäänsä terministiseen logiikkaan. Sen avulla hän kykeni muodostamaan käsitteellisen järjestelmän, joka kykeni selittämään universaalit ilman, että universaaleja tarvitsi olettaa olemassa olevaksi itse luonnossa. Hän esitti termeille erilaisia jaotteluja: toisaalta kaikki termit voitiin jakaa 1) kategoremaattisiin ja synkategoremaattisiin, sekä absoluuttisiin ja konnotatiivisiin termeihin, riippuen siitä, viittaavatko ne johonkin itsessään vai pelkästään suhteessa muihin termeihin; 2) konventionaalisiin sanoihin ja luonnollisiin käsitteisiin; sekä 3) puhuttuihin (terminus prolatus) ja kirjoitettuihin sanoihin (terminus scriptus) sekä mielen käsitteisiin tai kuviin (terminus conceptus, intentio animae).
Vilhelmin nominalismi oli oleellisesti erilaista kuin aiempi nominalismi siinä, ettei hän katsonut universaalien olevan pelkkiä sanoja, vaan luonnollisia kaikilla ihmisillä olevia käsitteitä. Nämä käsitteet hän siis erotti sanoista, jotka ovat pelkästään konventionaalisia ja erilaisia eri kielissä. Näin hän pystyi aiempia ajattelijoita paremmin selittämään, miten eri kielien samaa tarkoittavat sanat voivat kuitenkin viitata samoihin käsitteisiin.
Termien Vilhelm katsoi olevan merkityksellisiä ainoastaan propositioissa, joissa ne saavat merkityksensä ja viittaussuhteensa kontekstin mukaan. Kontekstista riippuen sama sana, esimerkiksi ”ihminen”, voi viitata joko yksittäiseen ihmiseen, kaikkiin ihmisiin tai pelkästään sanaan ”ihminen” itseensä. Universaalit olivat siis termejä, jotka viittaavat yksittäisiin olioihin ja edustavat niitä propositionaalisissa lauseissa.
Vilhelmillä nominalismi liittyi voluntarismiin. Universaaleihin sovellettuna voluntarismi tarkoitti sitä, että yksilöiden välisillä samankaltaisuuksilla, joka sai aikaan mahdollisuuden erottaa lajeja ja sukuja olioista, ei ollut muuta metafyysistä syytä kuin Jumalan tahto. Samankaltaisuus oli siis pelkästään kontingenttia.
Universaalikiistan keskeisiä henkilöitä

Tausta:
Platon (427–347 eaa.)
Aristoteles (384–322 eaa.)
Plotinos (n. 203–270)
Porfyrios (n. 234-n. 301)
Boethius (480–524/525)
Avicenna (980–1037)
Osallisia:
Fredegisius Toursilainen (n. 790–834)
Heiricus Auxerrelainen (841–876)
Remigius Auxerrelainen (n. 841–908)
Anselm Canterburylainen (1033–1109)
Odo Tournailainen (1050–1113)
Roscellinus (n. 1050–1120)
Vilhelm Champeauxlainen (1070–1120)
Pierre Abélard (1079–1142)
Johannes Salisburylainen (1115–1180)
Tuomas Akvinolainen (1225–1274)
Urheilupsykologia

Urheilupsykologia on psykologiatieteen erityisala, jonka tavoitteena on parantaa urheilijan tai joukkueen suorituskykyä ja sitä kautta lisätä menestystä. Urheilupsykologian avulla urheilusuorituksesta pyritään löytämään avainalueita, joihin harjoitus on tehokkainta kohdistaa. Lisäksi sen avulla pyritään tunnistamaan suoritusta haittaavia tekijöitä niin harjoitus- kuin kilpailutoiminnastakin.
Urheilupsykologiaan läheisesti liittyvässä liikuntapsykologiassa pyritään lisäämään liikkujan hyvinvointia. Liikuntapsykologian tavoitteena on ymmärtää liikkuvia ihmisiä ja auttaa heitä tyytyväisyyteen, hyvinvointiin ja kehittymiseen liikunnan avulla. Ilmiötasolla ollaan kiinnostuneita siitä, mitä urheilijassa tai liikunnan harrastajassa tapahtuu, kun hän kilpailee tai harrastaa liikuntaa. Liikuntapsykologiassa pyritään myös vastaamaan kysymyksiin siitä, miksi ihminen liikkuu tai ei liiku, tai miksi hän liikkuu liiallisesti.
Urheilupsykologia on nuori tieteenala. Se hyödyntää psykologiaa, liikuntatiedettä, kasvatustiedettä, yhteiskuntatiedettä sekä kokemustietoa, jota on saatu urheilijoiden ja liikunnan harrastajien kanssa toimimisesta. Nuoruudestaan huolimatta urheilupsykologia on kasvanut tieteenalana huomattavasti 1900-luvun lopulla ja 2000-luvulla. Hornin ja Smithin mukaan urheilu- ja liikuntapsykologian kirjallisuudessa nousevia tulevaisuuden tutkimuskohteita ovat muun muassa mindfulness sekä itsemyötätunto.
Historia > Kansainvälistä historiaa

Urheilupsykologian tutkimuksen historiaa kartoitettaessa ei ole löydetty varsinaista yhtenäistä tutkimuslinjaa. Ensimmäisenä urheilupsykologisena tutkimuksena pidetään Norman Triplettin vuonna 1898 julkaisemaa tutkimusta, jossa todettiin kilpapyöräilijöiden ajavan nopeammin, kun he ajoivat pareittain tai ryhmässä, eivätkä yksin. Urheilupsykologisia tutkimuksia on aloitettu 1920-luvulla toisistaan itsenäisesti Saksassa, Neuvostoliitossa ja Pohjois-Amerikassa. Kansainvälisen tutkimuksen kohteina alkuvuosina olivat muun muassa ryhmädynamiikan ja ryhmän koon vaikutus suoritukseen, valmennus sekä motorisen oppimisen prosessit. Akateeminen urheilupsykologian tutkimus vakiintui kuitenkin vasta 1960-luvulla.
Historia > Suomalaista historiaa

Suomalaisen urheilupsykologian juuret juontavat puolustusvoimien, teknillisten korkeakoulujen työpsykologian ja eri yliopistojen yksittäisten tutkijoiden työhön. Suomessa alettiin ottaa askeleita urheilupsykologian tieteenalan vakiinnuttamisessa 1970-luvun lopulla. Virstanpylväitä ovat muun muassa vuonna 1976 perustettu Suomen Urheilupsykologinen yhdistys, vuonna 1984 Jyväskylän yliopistoon perustettu Suomen ensimmäinen liikuntapsykologian professuuri ja vuonna 1990 perustetun Kilpa- ja huippu-urheilun tutkimuskeskukseen palkkaama ensimmäinen urheilupsykologian tutkija.
Hyödyntäminen

Urheilupsykologista ja liikuntapsykologista tietämystä voidaan hyödyntää yksilö- ja ryhmävalmennuksessa, liikuntataitojen oppimisessa, urasuunnittelussa, koululiikunnassa, harjoitusohjelmien suunnittelussa sekä urheilutomintaan liittyvissä johtamisen ja organisaatioiden kehittämisen kysymyksissä. Urheilijoiden ja liikunnanharrastajien lisäksi urheilupsykologista tietoa käyttävät myös monet organisaatiot ja ammattiryhmät.
Urheilupsykologit hyödyntävät työssään tutkitusti tehokkaita käytänteitä ja strategioita. Urheilupsykologian käytännön hyödyntämisessä sovelletaan psykologian teorioita ja tekniikoita asiakkaisiin. Tällaisen työskentelyn tavoitteena on usein asiakkaan suoriutumisen ja kokemuksen parantuminen sekä asiakkaan henkilökohtainen kasvu.
Urheilupsykologian asiantuntijat auttavat urheilijaa kehittymään ja kehittämään omia psyykkisiä taitojaan niin urheilussa kuin urheilun ulkopuolisessa elämässäkin, jotta hän saavuttaisi tavoitteensa. Psyykkisiä taitoja ovat muun muassa keskittyminen, itsepuhe, mielikuvaharjoittelu, tavoitteen asettelu ja vireystilan säätely. Alan kirjallisuudessa on kuitenkin huomautettu, että psyykkisten taitojen harjoittelu ei ole ainoa tapa tehdä urheilupsykologista työtä. Urheilupsykologit tekevät myös neuvontaa ja kliinistä psykologin työtä urheilijoiden kanssa. Kliinisessä urheilupsykologiassa työskennellään urheilijan psyykkisten ongelmien parissa. Ongelmat voivat liittyä urheilijan mielenterveyteen, identiteettiin, vaikeaan kilpailujännitykseen, loukkaantumiseen tai uran muuttumiseen tai lopettamiseen.
Yksilöiden kanssa työskentelyn urheilupsykologit tukevat urheilujoukkueiden joukkuehenkeä ja jäsenten keskinäistä tukea sekä vahvistavat joukkueen tehokasta ja tavoitteidenmukaista toimintaa. Valmentajia tuetaan heidän työssään urheilijoiden kokonaisvaltaisessa valmennuksessa, ja samalla tuetaan heidän omaa psyykkistä kehitystään ja jaksamistaan. Heille myös tuodaan uutta tietoa psyykkisistä ilmiöistä ja psyykkisten taitojen kehittämisestä. Tietämystä urheilupsykologiasta levitetään myös lajiliitoille, seuroille, tiedeyhteisölle, oppilaitoksille, suurelle yleisölle ja poliittisille päättäjille. Liikuntaryhmiä, työpaikkaliikkujia ja kuntoutujia urheilupsykologi auttaa edistämällä ja innostamalla näiden liikuntaa psyykkistä hyvinvointia painottamalla.
Suomessa

Suomessa urheilupsykologina voi toimia ainoastaan laillistettu psykologi, jolla on riittävät tiedot ja taidot toimia urheilun parissa. Urheilupsykologeja sitoo psykologiliiton eettiset suositukset. Urheilupsykologian kentällä toimii myös eri koulutuksen saaneita psyykkisiä valmentajia tai psyykkareita. Heitä varten Suomen Urheilupsykologinen yhdistys on laatinut ammattieettiset suositukset ohjeeksi ja apuvälineeksi kaikille urheilupsykologian asiantuntijan roolissa tai psyykkisen valmennuksen parissa joko ammatikseen tai harrastuksenomaisesti toimiville.
Suomessa urheilupsykologista toimintaa järjestää ja koordinoi Suomen Urheilupsykologinen yhdistys (SUPY ry). Yhdistyksen tavoitteena on vahvistaa urheilupsykologista tietämystä, lisätä kiinnostusta psyykkisen valmennuksen mahdollisuuksiin sekä toimia osaajien verkostona. SUPY järjestää asiantuntijaseminaareja ja koulutustilaisuuksia, julkaisee Valmentaja-lehteä sekä ylläpitää luetteloa urheilupsykologian palveluja tarjoavista jäsenistään.
Urheilupsykologian alalla on Suomessa käytössä kaksi Psykologiliiton Urheilupsykologian sertifiointilautakunnan myöntämää sertifikaattia. Viiden vuoden ajan voimassa olevat sertifikaatit otettiin käyttöön vuonna 2013. Psykologit voivat hakea urheilu- ja liikuntapsykologin sertifikaattia, kun taas muun soveltuvan akateemisen koulutuksen omaavat voivat hakea psyykkisen valmennuksen ja liikunta-aktiivisuuden edistämisen sertifikaattia.
Suomessa voi tällä hetkellä (vuonna 2020) opiskella urheilupsykologiaa osana liikuntapsykologian maisteritason SportPro-ohjelmaa Jyväskylän yliopistossa. Lisäksi Jyväskylän yliopiston avoimessa yliopistossa on mahdollista opiskella liikuntapsykologian perusopinnot.
Urheilukalastus

Urheilukalastus on kalastuksen muoto, jossa tavoitellaan kalastuksen tuottamaa nautintoa aktiivisilla välineillä. Suurin osa suomalaisista kalastuksen harrastajista pitää saaliinsa, mutta puhdasoppisin urheilukalastus on ns. pyydystä ja päästä eli catch & release -kalastusta, jossa kaikki saalis vapautetaan.
Hauki on urheilukalastajan tavallisimpia saaliita Suomessa.
Urheilukalastus virkistyskalastusmuotona

Kalastus on ollut metsästyksen ohella Suomessa hyvin pitkään tärkeä tekijä ravinnon saannissa ja toimeentulossa. Asutus on perinteisesti sijoittunut kalavesien, jokien, järvien ja merten lähelle. Kalan kotitarvepyynti on ollut ainakin 1950-luvulle saakka luonnonvarojen hyödyntämistä ravintona. Nykyään kalastus ei kuitenkaan ole vain ravinnon hankkimista tai toimeentulon turvaamista, vaan myös harrastus, joka jakaantuu erilaisiin kalastustapoihin ja -muotoihin. Virkistyskalastajalle saaliin merkitys on erilainen kuin ammatti- ja kotitarvekalastajallekin. Erityisesti pyydystä ja päästä -kalastus poikkeaa aiemmasta kalastuksesta myös harrastuksena. Vapaa-ajankalastukselle ei ole olemassa yksiselitteistä määritelmää. Sen ajatellaan yleensä sisältävän vapaa-aikana harjoitetun kalastuksen, mukaan lukien tähän liittyvä elinkeinotoiminta ja muut palvelut. Vapaa-ajankalastus käsittää siis sekä virkistys- että kotitarvekalastuksen. Ainakin kerran vuodessa tätä harrastaa Suomessa yli 40 prosenttia koko väestöstä. Suomessa vapaa-ajan kalastukselle on edellytyksiä, koska maa on vesipinta-alalla mitattuna Euroopan vesistörikkain. Vapaa-ajankalastuksen voi yleisemmin nähdä kotitarvekalanpyynnin jatkumona ja samalla osana suomalaista elämänmuotoa.
Urheilukalastus on virkistyskalastuksen yksi osa-alue, jolla tarkoitetaan ainoastaan aktiivisin eli vapakalastusvälineillä tapahtuvaa kalastusta. Virkistyskalastukseen kuuluu myös passiivisilla pyydyksillä (katiskat, verkot, rysät jne.) harjoitettu kalastus. Urheilukalastus alkoi muovautua Suomessa 1800-luvun jälkipuoliskolla ulkomaisista vaikutteista. Esimerkkinä olivat Oulujoen lohilordien tapaiset kalastusmatkailijat.
Urheilukalastus onkin hahmotettu eri aikoina hieman erilaisista lähtökohdista. Suomalaisen urheilukalastuksen tärkeä vaikuttaja Alex Hintze kuvasi asiaa niin, että siinä merkitsee enemmän kuinka paljon yksikin kala tarjoaa "urheilua" kuin kuinka paljon saalista yhteensä saadaan. Urheilukalastaja ei siis tähtää niinkään saaliin kuin taidon määrään eli se alkaa siitä, mihin saaliinhimo loppuu.
Pyydystä ja päästä -kalastus

Urheilukalastuksessa on lisääntynyt varsinkin arvokalojen kuten taimenen, harjuksen, lohen ja nieriän päästäminen takaisin pyydystämisen jälkeen. Tätä kalastusmuotoa kutsutaan pyydystä ja päästä -kalastukseksi. Se tapahtuu usein perholla ja tarkoituksena ei ole alun perinkään kalan käyttöönotto, vaan päästäminen takaisin veteen. Tällainen kalastus sai alkunsa Pohjois-Amerikassa yli 100 vuotta sitten, kun sitä käytettiin keinona suojella luontaisia kalakantoja. Suomessa se tuli laajemmin tunnetuksi vasta 1990-luvulla, kun vapakalastajat erikoistuivat mm. taimenen ja harjuksen pyyntiin. Ilmiöön on vaikuttanut myös, että kalavesiltä ei niinkään haeta syötävää edes kotitarpeiksi, vaan elämyksiä. Jotkut virkistyskalastusalueet onkin jo määritelty pelkästään pyydystä ja päästä -alueiksi. Puolangan Auhon kylän alueella otettiin ensimmäisenä Suomessa kokonainen joki pyydystä ja päästä -käyttöön. Kalhamajärvestä Jorvasjärveen laskeva viitisen kilometriä pitkä Kalhamajoki on kalastettavissa koko pituudeltaan ja siinä sallitaan vain perinteinen perhokalastus. Koukkujen on oltava väkäsettömiä. Joen kalakannan muodostavat suurimmillaan noin 45 cm:n pituiset luonnossa kasvaneet harjukset ja satunnaisesti myös taimenet.
Järjestöt

Suomessa on tällä hetkellä yksi merkittävä vapaa-ajankalastusjärjestö. Vuonna 2000 perustettiin Suomen Vapaa-ajankalastajien Keskusjärjestö (SVK) kolmen liiton; Suomen Kalamiesten Keskusliiton (SKK), Suomen Urheilukalastajain liiton (SUKL) ja Suomen Metsästäjä- ja Kalastajaliiton (SMKL) kattojärjestöksi. Keskusjärjestö edistää vapaa-ajankalastusta, joka kestävällä tavalla ja monipuolisesti hyödyntää luontaisesti uusiutuvia kalakantoja.
Kirjallisuutta

Juha Jormanainen: Urheilukalastus Suomessa ennen ja nyt (Gummerus & Ajatus-kirjat, 2011)
Särömaa, Matti J.: Kalamiehen keittokirja, eli, Mitä jokaisen urheilukalastajan tulisi tietää.  Helsingissä:  Ajatus, 2000.  ISBN 951-566-041-6
Warhuus, Runar: Uuden ajan urheilukalastus.  ((Det nye sportsfisket, 2005.) Suomentanut Harri Dahlström)  Hämeenlinna:  Karisto, 2006.  ISBN 951-23-4729-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Urheilukalastus -lehti[vanhentunut linkki]
Suomen Urheilukalastajain Liitto
Uskonnonvapaus

Uskonnonvapautta edustava veistos Liberté de culte Congreskolomissa Brysselissä.
Uskonnonvapaus on oikeus tunnustaa ja harjoittaa haluamaansa uskontoa tai olla tunnustamatta mitään uskontoa. Ajatuksen-, omantunnon- ja uskonnonvapauden ilmaisevat kansainväliset ihmisoikeussopimukset, kuten Yhdistyneiden kansakuntien Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus ja Kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus. Ajatuksen, uskonnon ja elämänkatsomuksen vapaus koskee sekä uskonnollisia että ateistisia käsityksiä.