stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääkäripataljoona 27
Jääkäripataljoona 27 rintamalla

Sekä pataljoonan johdossa että suomalaisten jääkäriliikkeen johtomiesten keskuudessa pidettiin tärkeänä, että pataljoona saisi taistelukokemusta. Sen olemassaoloa ei kuitenkaan saisi liian suurin riskein vaarantaa. Riski suurista tappioista oli todellinen: samoihin aikoihin vastaavanlainen irlantilaisista aktivisteista koostunut pataljoona jauhautui länsirintamalla olemattomiin. Suomalainen pataljoona, joka aloitti matkansa rintamalle toukokuun viimeisenä päivänä vuonna 1916, olikin rintamapalveluksessa 8. armeijan osana jaksoittain kesäkuun 1916 ja maaliskuun 1917 välisenä aikana.
Kesä-elokuussa 1916 suomalaiset olivat asemissa Riian edustalla Missejoella (nyk. Misa). Kesäkuun 25. päivän iltana he joutuivat venäläisten tykistökeskitykseen, jonka seurauksena kaksi jääkäriä kuoli ja muutamia haavoittui. Pioneerikomppania osallistui Schmardenin taisteluun (nyk. Smārdes) 25. heinäkuuta ja kenttähaupitsijaos Ekkau-Kekkaun torjuntataisteluun 18. heinäkuuta – 4. elokuuta.
Asemataistelut Riianlahden ranta-asemissa jatkuivat elokuusta joulukuuhun. Joulukuussa 1916 pataljoona siirrettiin Libauhun (nyk. Liepāja) rantavartiotehtäviin 4. tammikuuta 1917 saakka. Juuri ennen tätä siirtoa oli Suomessa käyty Simon kahakka, ensimmäinen aseellinen yhteenotto jääkärien sekä suomalaisten ja venäläisten viranomaisten välillä. Aa-joen taistelut käytiin 5. tammikuuta – 3. helmikuuta välisenä aikana ja niitä seurasi olo reservissä Tukumsissa 24. maaliskuuta saakka.
Libaussa oltiin pitkä jakso rantavartiossa ja täydennyskoulutuksessa (24. maaliskuuta 1917 – 13. helmikuuta 1918). Tämän jakson kuluessa ehtivät tapahtua niin Suomen itsenäistyminen kuin sisällissodan alkaminenkin.
Työläisjääkärit

Jääkäripataljoonassa palvelleet rivijääkärit perustivat kesä-heinäkuussa vuonna 1917 sotamiesneuvoston (Soldatenrat), jonka tarkoitus oli saada parannuksia palvelusolosuhteisiin. Vallankumoukselliset sosiaalidemokraattiset jääkärit perustivat 9. syyskuuta 1917 oman työläisjääkärien toimeenpanevan komitean, johon tuli edustus neljästä jalkaväkikomppaniasta, konekiväärikomppaniasta ja pioneerikomppaniasta. Toimeenpaneva komitea ei saanut missään vaiheessa tilaisuutta ottaa pataljoonaa komentoonsa, vaikka se piti yhteyttä sekä Suomen että Saksan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen.
Tappiot

Pataljoonalle aiheutuivat rintamakomennusten aikana seuraavat tappiot:
Misalla: 4 kaatunutta: Alfred Hyytinen, Max Kronqvist, Matti Nykänen ja Ilmari Pahkajärvi, 13 haavoittunutta
Smārdesissa: 2 kaatunutta: Paavo Heikki Kinnunen ja Matti Fält, 9 haavoittunutta
Riianlahdella: 6 kaatunutta: Frans Wiktor Heinonen, Einar Myntti, Emil Kantola, Viktor Kamis, Konrad Johan Olof Pehrsson ja Torsten Odén. 26 haavoittunutta
Lielupella: 1 kaatunut: Jaakko Mikkonen, 1 teloitettu: Sven Saarikoski, 1 haavoittunut
Itärintama oli länsirintamaa huomattavasti rauhallisempi. Siitä huolimatta pataljoonan melko vähäiset tappiot osoittavat, että pataljoona oli rintamalla ensisijaisesti hankkimassa kokemusta, ja sitä todennäköisesti säästettiin tarkoituksella tärkeämpään tehtävään, Suomen vapauttamiseen.
Libau

Jääkäripataljoona 27 luovutti Riianlahden asemansa saksalaisille 13. joulukuuta 1916 ja saapui junakuljetuksena Libauhun (nyk. Liepāja) 17. joulukuuta. Täällä oli määrätty tapahtuvaksi pataljoonan sotilaskoulutuksen viimeistely.
Jääkärien lähes 11 kuukautta kestänyt Libaun-jakso oli toisaalta joukon kehityksen kannalta antoisa sisältäessään monipuolista erikoiskoulutusta, toisaalta tätä jaksoa leimasi etenkin alkupuolella epävarmuus siitä, miten pataljoonan luonne ymmärrettiin ja mikä olisi sen tarkoituksenmukaista käyttöä.
Pataljoonan täydennyskoulutus oli Libaussa tuskin ehtinyt alkaa ja toinen "sotajoulu" vietetty, kun tapahtumat kääntyivät yllättävään suuntaan: jo pfadfinder-kursseja johtanut, ja suomalaisten asian syvällisesti omakseen ottanut majuri Bayer komennettiin uusiin tehtäviin. Tieto tästä tuli pataljoonalle 4. joulukuuta ja jo seuraavana päivänä järjestettiin komentajan jäähyväisparaati. Saman päivän iltapäivällä tuli tieto, että jääkäripataljoona 27 komennettaisiin vastoin lupauksia jälleen rintamalle, nyt reserviksi Lielupejoen rintamakaistalle.
Pataljoonan paluu Suomeen

Lokakuusta 1917 lähtien alettiin Suomeen lähettää – aiempien yksittäisten värvärien, "pommarien" ja etappimiesten ohella – 5–23 miehen vahvuisia komennuskuntia ”vapaussotaa valmistelemaan”, kuten Jääkärit maailmansodassa (1933) ilmaisee. Erikoiskoulutusta ja komennuskuntien lähettämistä varten oli perustettu Polangenin komennuskunta (Sprengkommando Polangen).
15. tammikuuta 1918 tapahtui tuhoisa Osnabrückin junaturma, jossa menetti henkensä 12 jääkäriä, lähes saman verran kuin taistelut olivat vaatineet yhteensä.
Epäselvässä tilanteessa tyytymättömyys kasvoi pataljoonassa. Pfadfinder-päällystön ja miehistön suhteet kiristyivät; tietoa Suomen tapahtumista saatiin niukasti, vaikka kirjeet jo kulkivatkin. Jännite erityisesti vasemmistolaisittain ajattelevien rivimiesten ja päällystön välillä tiivistyi. Miehistön joukossa perustettiin komiteoita, joita pataljoonan johto ei hyväksynyt, vaan piti niitä ”sotamiesneuvostoina”. Tämä konflikti aiheutti sen, että punaisille sympatiaa osoittaneita jääkäreitä ei päästetty palaamaan Suomeen yhtä aikaa muiden kanssa, vaan heidät jätettiin Saksaan työpalveluun. Muutamat heistä eivät palanneet Suomeen lainkaan. Näkyvin Saksaan jääneistä työväenaatteen kannattajista oli jääkäri Karl Rydman.
Saksan ulkoasiainministeriö myöntyi Neuvosto-Venäjän kanssa käydyistä rauhanneuvotteluista huolimatta Suomen hallituksen edustajien esittämään pyyntöön lähettää jääkärit takaisin Suomeen. Ludendorff lähetti Saksan vastauksen suomalaisille tammikuun 20. päivänä. Pyynnön olivat kirjoittaneet ja lähettäneet Tukholmasta 19. tammikuuta Edvard Hjelt, Rafael Erich, Samuli Sario ja Wilhelm Thesleff. Helmikuun 5. päivänä päivänä pidetyssä paraatissa jääkärit vannoivat uskollisuudenvalan Suomen lailliselle hallitukselle ja vapautuivat valasta Saksaa kohtaan.
Danzigista lähti 11. helmikuuta sata jääkäriä Suomeen höyrylaivoilla Poseidon ja Mira. Öölannin etelärannikolla Poseidon ja Mira saivat saattajakseen Ruotsin kuninkaallisen sotalaivaston, ja matka jatkui Tukholman saariston kautta Furusundiin. Rannikkopanssarilaiva Thor otti Furusundissa saattotehtävän vastuulleen ja matka jatkui Öregrundiin, minne saavuttiin 14. helmikuuta. Öregrundissa suomalainen jäänsärkijä Sampo puolestaan korvasi ruotsalaiset saattaja-alukset. Saattue saapui Vaasan Vaskiluotoon 18. helmikuuta 1918.
Jääkärien pääjoukko, 700 miestä, saapui Vaasaan 25. helmikuuta 1918 S/S Arcturuksen tuomana – kolmen vuoden kuluttua siitä, kun ensimmäiset vapaaehtoiset olivat saapuneet Lockstedtin leirille. Pataljoona astui Suomen kamaralle Vaskiluodossa. Vaasan Hovioikeudenpuiston reunaan pystytettiin myöhemmin tapahtumasta muistuttava jääkäripatsas.
Viimeisen kerran pataljoona oli koossa Vaasan torilla 26. helmikuuta 1918. Jääkärit itse olisivat halunneet taistella yhtenäisenä iskuosastona. Päämaja ei kuitenkaan sallinut arvokkaiden, koulutettujen miesten tuhlailevaa käyttöä miehistönä vaan hajotti pataljoonan.
Jääkärit Suomen sisällissodassa

Jääkärit muodostivat sotaa käyvän valkoisen armeijan päällystöstä valtaosan. He myös kouluttivat asevelvolliset "jääkärijoukot". Eräs merkittävimmistä syistä sisällissodan päättymiseen valkoisten voittoon olikin jääkärien muodostama koulutettu päällystö, joka tehosti armeijan toimintakykyä merkittävästi. Sodan alkuvaiheessa myös valkoisen puolen kouluttamattomat suojeluskunnat esimerkiksi ottivat omavaltaisia lomia ja joutuivat helposti paniikkiin. Jääkärien saavuttua tällainen käytös jäi lähinnä punakaartin ammattitaidottomasti johdettujen joukkojen ominaisuudeksi.
Osa jääkäreistä osallistui niin sanottuun valkoiseen terroriin eli sodan aikaisiin ja jälkeisiin toimiin, joilla kostettiin punaisten tekemiä hirmutöitä surmaamalla punakaartilaisia. Punaisten surmaamisiin osallistuivat esimerkiksi Erik Grotenfelt Inkoossa, Väinö Strömberg Lappeenrannassa, Ragnar Heikel Kouvolassa, Jalmari Kara Kotkassa ja Juho Jauhiainen Haminassa.
Kaatuneita jääkäreitä olivat muun muassa:
Lauri Kutilainen, aliupseeri, 21. kesäkuuta 1896 – 3. huhtikuuta 1918 Tampereen rautatieaseman lähistö
Ahti Johannes Karppinen, vänrikki, 25. elokuuta 1895 – 28. huhtikuuta 1918 Viipurin Kolikkoinmäki
Matti Leonard Kokko, korpraali, 23. lokakuuta 1893 – 3. huhtikuuta 1918.
Nikolai Matias Perälä, aliupseeri, 23. elokuuta 1892 – 4. huhtikuuta 1918.
Johannes Pärmi, aliupseeri, 27. tammikuuta 1892 – 5. huhtikuuta 1918.
Oivo Urbanus Rustanius, vänrikki, 17. heinäkuuta 1893 – 8. huhtikuuta 1918.
Frans Sandstedt, aliupseeri, 17. heinäkuuta 1899 – 3. huhtikuuta 1918.
Johan Vilhelms Sjöholm, vääpeli, 9. kesäkuuta 1897 – 3. huhtikuuta 1918.
Elias Teppola, aliupseeri, 25. joulukuuta 1895 – 4. huhtikuuta 1918.
Emil Vainionpää, vääpeli, 7. tammikuuta 1892 – 3. huhtikuuta 1918.
Juho Veijalainen, aliupseeri, 20. kesäkuuta 1892 – 3. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen vakinaiseen palvelukseen jääneet jääkärit muodostivat pääosan Suomen sotavoimien nuoremmasta upseerikunnasta. Monet heistä eivät katsoneet sodan olevan ohi vaan jatkoivat sitä lähtemällä vapaaehtoisina taistelemaan Viron, Karjalan ja Aunuksen vapauden puolesta.
Eräät jääkärit jatkoivat aktivistisen liikkeen perinteitä Karjalan vapautuksen jäätyä unelmaksi Lapuan liikkeessä ja IKL:ssä. Muun muassa kyyditysten järjestäjiin tai ainakin suosijoihin lukeutui useita jääkäreitä, tunnetuimpana K. M. Wallenius. Nämä yksilöt eivät kuitenkaan edustaneet kokonaisuutta: muun muassa Puolustusvoimien komentaja Aarne Sihvo, jääkäri, osallistui tarmokkaasti Mäntsälän kapinan lannistamiseen.
Jääkärit armeijan johdossa

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen monet jääkärit saivat lisäkoulutusta ulkomaisissa sotilasakatemioissa ja syrjäyttivät lähes kaikki vanhan Venäjän armeijan upseerit johtopaikoilta 1930-luvun alkuun mennessä, vaikkakaan eivät ilman katkeria kiistoja. Talvi- ja jatkosodassa suuri osa kenraalikunnasta oli entisiä jääkäreitä. Viimeisenä puolustusvoimia palveli jalkaväenkenraali Kaarlo Heiskanen, puolustusvoimain komentajana vuosina 1953–1959.
Perinnetyö

Jääkäreiden pääjoukon kotiinpaluun kolmivuotispäivänä vuonna 1921 perustettiin Helsingissä Jääkäriliitto, jonka jäseniksi pystyivät hakemaan Jääkäripataljoona 27:ssa toimineet jääkärit. Jääkäriliitto jatkoi lakkautetun Jääkäritoimiston työtä ja auttoi avun tarpeessa olevia jääkäreitä ja heidän perheitään. Liitto julkaisi mm. jääkäriliikkeen ja jääkäreiden historian perusteokset ja jääkärimatrikkelin sekä muita tutkimuksia ja kirjoja. Liitto perusti Parole-lehden vuonna 1932. Lehti ilmestyy yhä. Viisi elossa ollutta jääkäriä lakkauttivat Jääkäriliiton vuonna 1988. Liiton omaisuus ja perinnetoiminta siirtyivät Jääkärisäätiölle ja Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistykselle.
Kirjallisuutta

Kilpinen, Asko: Suomen jääkärit – itsenäisyytemme kärkijoukko.  Docendo, 2019.  ISBN 978-952-291-465-1
Kotro, Arto: Jääkärien elämäntyö itsenäisyyden puolesta.  Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys, 2004, 2. korj. p. 2007.  ISBN 978-952-99398-4-8
Lehtonen, Heikki: Mannerheim-ristin jääkäriritarit.  Helsinki:  Minerva, 2021.  ISBN 978-952-375-324-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääkäripataljoona 27 Wikimedia Commonsissa
Himberg, Petra: Uutta valoa jääkärihistoriaan Elävä arkisto. 23.2.2015, päivitetty 16.2.2018. Yleisradio.
Perinneyhdistyksen verkkosivusto Jääkäripataljoona 27:n perinneyhdistys ry.
Lauri Pihkala: Jääkäreitten jäljillä, Hakkapeliitan joulu, 1.12.1928, s. 35, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Kuva otettu 5. huhtikuuta 1916.
Jääkäreitä konekivääriharjoituksessa etulinjassa.
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa (nyk. Liepāja) kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Jääkäriparaati Vaasassa helmikuussa 1918. Joukot tarkastaa Vaasan torilla kenraali Mannerheim.
Kuvanveistäjä Lauri Leppäsen toteuttama jääkärien muistomerkki Hohenlockstedtissa.
Shoegazing

| Shoegazing |
| --- | --- |
Alkuperä:  vaihtoehtorock dreampop space rock psykedeelinen rock noise pop drone
Alkuperämaa:   Iso-Britannia
Kehittymisen ajankohta:  1980-luku
Tyypillisiä soittimia:  sähkökitara, laulu, sähköbasso ja rummut
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  nu gaze
Shoegazing tai shoegaze on vaihtoehtorockin tyylisuuntaus, joka kehittyi Isossa-Britanniassa 1980-luvun loppupuolella. Tyylisuunnan nimi (suom. kenkiin tuijottelu) viittaa esiintyjien usein poissaolevaan olemukseen ja soittajien efektipedaaleihinsa keskittymiseen.
Shoegazingille ominaista on monien efektipedaalien käyttäminen kitaroissa sekä laulumelodiat, jotka sulautuivat soittimilla tuotettuihin omaperäisiin ääniin. 
2000-luvulla kiinnostus tyylisuuntaa kohtaan on kasvanut jonkin verran, ja on syntynyt nu gaze -yhtyeitä, jotka ovat ottaneet vaikutteita shoegazingin lisäksi muun muassa elektronisesta ja indie rock -musiikista.
Tyyli ja alkuperä

Shoegazingille tyypillisiä seikkoja ovat särötetyt kitaraäänet (joskin myös puhtaampia ääniä käytetään runsaasti), borduna-tyyliset riffit ja "wall of sound" -tyylinen äänivalli, jossa kaikki instrumentit sulautuvat toisiinsa, pyrkien luomaan yhtenäisen äänimaiseman.
Laulu ei monista muista pop- ja rockmusiikin genreistä poiketen ole korostuneessa asemassa, vaan toimii ikään kuin instrumenttina muiden joukossa. Yleensä se on silti selkeästi melodista. Lead-kitaramelodioita käytetään jonkun verran, mutta ne eivät ole kovin suuressa asemassa. Monissa shoegazingin vaikutteina toimineissa tyylisuunnissa käytetään rumpukonetta, mutta shoegazing-yhtyeissä on useimmiten oikea rumpali.
Ensimmäisen kerran termiä shoegaze käytti Sounds-lehden arvostelija kommentoidessaan tuolloin uuden Moose-yhtyeen esiintymistä; yhtyeen laulaja Russel Yates luki kappaleiden sanoitukset esiintymislavan lattiaan teipatusta lapusta. Toinen musiikkilehti NME otti sittemmin termin vakituiseen käyttöön viitaten sillä shoegazing-yhtyeiden kitaristien taipumukseen keskittyä säätämään lattialla olevia efektilaitteitaan kappaleiden aikana.
Vaikutteet

Tyylisuunnan edelläkävijöiksi nimetään useimmiten Cocteau Twins, The Jesus and Mary Chain ja My Bloody Valentine - tosin näidenkin yhtyeiden musiikkia on jälkeenpäin kutsuttu shoegazingiksi.
Ensimmäiset shoegaze-yhtyeet (kuten Chapterhouse, Lush, Moose, Ride ja Slowdive) ottivat suurissa määrin vaikutteita etenkin My Bloody Valentinelta. Muut tyylisuunnan edustajat ovat nimenneet vaikutteikseen muun muassa The Velvet Undergroundin, Sonic Youthin, Hüsker Dün, Spacemenin, The Chameleonsin, The Curen, Bauhausin Galaxie 500:n, ja The Smithsin.
2000-luvulla shoegazingia edustavat esimerkiksi Autumn's Grey Solace ja Asobi Seksu.
Aiheesta muualla

Noise.fi-musiikkisivuston artikkeli tyylisuunnan nykyisistä edustajista
Rockin suuntauksia
Aikuisrock
Bluesrock
Brittipop
Country rock
Elektroninen rock
Folkrock
Funkrock
Garage rock
Glam rock
Goottirock
Grunge
Hard rock
Instrumentaalirock
J-rock
Katurock
Klassinen rock
Kristillinen rock
Metallimusiikki
Poprock
Post-rock
Progressiivinen rock
Psychobilly
Psykedeelinen rock
Punk
Rap rock
Rock and roll
Rockabilly
Sinfoninen rock
Soft rock
Southern rock
Space rock
Stadionrock
Suomirock
Taiderock
Vaihtoehtorock
Shoegaze-pioneeri My Bloody Valentine esiintymässä The Roundhousella Lontoossa.
Zelda II: The Adventure of Link

| Zelda II: The Adventure of Link |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Nintendo EAD
Julkaisija:  Nintendo
Jakelija:  Nintendo eShop
Ohjaaja:  Tadashi Sugiyama ja Yasuhisa Yamamura
Tuottaja:  Shigeru Miyamoto
Suunnittelija:  Shigeru Miyamoto
Säveltäjä:  Akito Nakatsuka
Pelisarja:  The Legend of Zelda
Julkaistu:  Famicom Disk SystemJP 14. tammikuuta 1987 NESEU 26. syyskuuta 1988NA 1. joulukuuta 1988 GameCubeEU 14. marraskuuta 2003NA 17. marraskuuta 2003JP 1. huhtikuuta 2004 Game Boy AdvanceJP 10. elokuuta 2004NA 25. lokakuuta 2004EU 7. tammikuuta 2005 Virtual ConsoleJP 23. tammikuuta 2007NA 4. kesäkuuta 2007EU 9. helmikuuta 2007
Lajityyppi:  toimintaroolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  ACB: G CERO: A ESRB: E  Virheellinen ESRB-arvo PEGI: 7Virheellinen PEGI-arvo
Alusta:  Famicom Disk System, NES, Game Boy Advance, Nintendo GameCube, Virtual Console
Jakelumuoto:  pelimoduuli, levyke
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Zelda II: The Adventure of Link (jap. The Legend of Zelda 2: リンクの冒険, Rinku no Bōken) on Nintendon kehittämä ja vuonna 1987 Nintendo Entertainment Systemille julkaisema toimintaseikkailupeli, joka on The Legend of Zelda -pelisarjan toinen osa. Peli julkaistiin uudestaan vuonna 2003 GameCubelle osana The Legend of Zelda: Collector’s Edition -kokoelmaa ja vuonna 2004 Game Boy Advancelle Classic NES Series -julkaisusarjassa.
The Legend of Zeldan suosion innoittamana Nintendo panosti jatko-osaan kehittämällä runsaasti uusia ideoita. Zelda II eroaa muista sarjan peleistä silmiinpistävällä tavalla, eivätkä monet sen ominaisuuksista toistu sarjan myöhemmissä peleissä. Osa alkuperäisen The Legend of Zeldan faneista oli pettynyt Zelda II:n esittelemään, tasohyppelypeleistä tuttuun sivuprofiilista kuvattuun toimintaan. Huhtikuussa 2003 Miyamoto totesi Zelda II:n olleen epäonnistunut peli, minkä syynä hän piti pelin eri kehitystiimiä kuin The Legend of Zeldassa ja A Link to the Pastissa. Polemiikista huolimatta Zelda II oli aikanaan menestys ja sitä myytiin maailmanlaajuisesti 4,38 miljoonaa kappaletta.
Tarina

Hyrule on kaaostilassa. Prinsessa Zelda on maagisessa unessa ja Ganon kerää joukkoja maanalaisessa valtakunnassaan valloittaakseen valon maailman. Sukupolvia sitten kuninkaallisen perheen palvelija on asettanut taian koko Hyrulen ylle paljastamaan sankarin, joka voi auttaa valtakuntaa hädän hetkellä.
Linkin 16-vuotispäivänä hänen käsivarteensa ilmestyy Triovoiman kuva. Link etsiytyy Impan, kuninkaallisen perheen palvelijan, puheille, joka tunnistaa kauan sitten asetetun taian vaikutuksesta ilmestyneen merkin. Impa vie Linkin Pohjoiseen palatsiin, jossa Zelda nukkuu sinetöidyssä huoneessa. Palatsissa Impa vie Linkin oven luo, joka aukeaa vain kuninkaallisen perheen palvelijoille. Impa painaa Linkin käden ovea vasten ja ovi avautuu paljastaen Zeldan huoneen. Nukkuvan Zeldan vieressä Impa ottaa arkusta kuusi kristallia ja kirjakäärön, jotka hän antaa Linkille. Käärö on kulkeutunut kuninkaallisessa suvussa sukupolvesta toiseen. Sen teksti on muinaista kirjoitusta, jonka lukutaito on unohtunut, mutta Link pystyy lukemaan tekstin.
Käärö kertoo Linkin hallitsevan Triovoimaa tulevaisuudessa. Triovoima koostuu kolmesta osasta, joista Valta ja Viisaus ovat Pohjoisessa palatsissa. Rohkeus on piilotettu Suureen palatsiin ja sitä vartioivat voimakkaat hirviöt. Suuri palatsi on sinetöity kuudella sinetillä, jotka voi murtaa vain asettamalla kuusi kristallia kuuteen palatsiin eri puolilla Hyrulea. Linkin tehtävä on murtaa sinetti ja yhdistää Triovoima. Käärö rohkaisee Linkiä seikkailussa.
Triovoima jää yhdistämättä, mikäli Link ei onnistu tehtävässään. Tällöin Ganon palaa valon maailmaan ja Hyrule on mennyttä. Mikäli Link voittaa Suuren palatsin viimeiset vartijat, hän saa Rohkeuden osan Triovoimasta ja palaa Pohjoiseen palatsiin. Triovoima yhdistyy ja Zelda herää unestaan. Peli päättyy Linkin saadessa Zeldalta suudelman saatteleman kommentin "Pelastit Hyrulen ja olet todellinen sankari!". Ganonin kohtaloon ei oteta kantaa.
Perintö muille Zelda-peleille

Vaikka Zelda II on ulkoiselta asultaan melkoinen poikkeus pelisarjassa, monet Zelda II:ssa esitellyt uutuudet ovat kuitenkin säilyneet myöhemmissä peleissä. Seikkailun varrella Link tapaa monia hahmoja, jotka auttavat häntä eri tavoin. Ystävällisiin kohtaamisiin kuuluu keskustelua, esineiden vaihtoa, tehtävien antamista ja magian ja elämäpisteiden palauttamista. Persoonallisten ja auttavaisten hahmojen merkitys on pelisarjassa myöhemmin kasvanut.
Miekkailu monipuolistui Zelda II:ssa, jossa voi lyödä korkean tai matalan lyönnin, kääntyä ja pistää ylös- tai alaspäin. Kilpi on myös siirrettävissä vihollisen lyönnin mukaiseen asentoon. Taistelujärjestelmä mahdollistaa hankalienkin vihollisten voittamisen kehnommilla varusteilla, jos pelaajalla on riittävästi taitoa Linkin hallintaan. Systeemi luo peliin mielenkiintoa yrittää läpipelaamista uudelleen ja parantaa miekkailutaitojaan. Monipuolinen miekan hallinta on eräs Zelda-pelien tunnusmerkeistä.
Palatseista löytyviä avaimia on saatavilla yhtä monta kappaletta kuin lukittuja oviakin. Avaimet tosin käyvät minkä tahansa palatsin oviin. Avainjärjestelmä on askel sarjassa myöhemmin esiteltyyn, niukkaan avainten etsintään. Zelda II:ssa Link löytää vasaran, jolla voi rikkoa tietä sulkevia kivenlohkareita. Samantyyppinen esine on myös peleissä A Link to the Past, Ocarina of Time ja The Wind Waker.
Stalfos, eräs sarjan peleissä esiintyvä yleinen hirviö, on liikkuvaisempi Zelda II:ssa kuin aiemmin ja muistuttaa myöhemmin suunniteltuja versioita. Kuudennen palatsin vartija Barba esiintyy Volgavian hahmossa Ocarina of Timessa ja Link joutuu taistelemaan pahaa minäänsä vastaan myös peleissä Ocarina of Time ja Four Swords Adventures.
Zelda II sisältää useita kaupunkeja, joissa Link voi keskustella ihmisten kanssa ja oppia uusia kykyjä. Kylät ja kaupungit ovat tärkeä osa myöhempiä seikkailuja. Kuusi ensimmäistä pelissä esiintyvää kylän nimeä on käytetty uudelleen Ocarina of Timessa, jossa tärkeät ei-pelaajahahmot on nimetty Zelda II:n kylien mukaan.
Vastaanotto

Mikrobitin Jukka Tapanimäki antoi pelille ensin neljä tähteä viidestä ja myöhemmin 85 pistettä sadasta.
Aiheesta muualla

Zelda II: The Adventure of Link Zelda.com-sivustolla (englanniksi)
Classic NES Series: Zelda II: The Adventure of Link (Arkistoitu – Internet Archive) Nintendon kotisivuilla (englanniksi)
The Legend of Zelda -pelisarja
| --- | --- |
Pääsarjan pelit::  The Legend of Zelda  The Adventure of Link  A Link to the Past  Link’s Awakening  Ocarina of Time  Majora’s Mask  Oracle of Ages  Oracle of Seasons  Four Swords  The Wind Waker  Four Swords Adventures  The Minish Cap  Twilight Princess  Phantom Hourglass  Spirit Tracks  Skyward Sword  A Link Between Worlds  Tri Force Heroes  Breath of the Wild  Tears of the Kingdom 
Spinoff-pelit::  Zelda LCD -pelit  Freshly-Picked Tingle’s Rosy Rupeeland  Link's Crossbow Training  Ripening Tingle’s Balloon Trip of Love  Hyrule Warriors 
Uudelleenjulkaisut::  BS Zelda  BS Zelda: Kodai no Sekiban  A Link to the Past/Four Swords  Ocarina of Time Master Quest  Ocarina of Time 3D  The Wind Waker HD  Majora's Mask 3D  Twilight Princess HD 
CD-i-pelit::  Link: The Faces of Evil  Zelda: The Wand of Gamelon  Zelda’s Adventure 
Kokoelmat::  Collector’s Edition 
Julkaisemattomat::  The Triforce Trilogy  Mystical Seed of Courage 
Universumi::  Hahmot Link  Prinsessa Zelda  Ganon  Midna  Tingle  Hyrule 
Pelinkulkua sivusta katsottuna
Hyrulen maisemaa Raurun kylän ympäristössä
Impa näyttää Linkille Pohjoisessa palatsissa nukkuvan Zeldan.
Pelin aloitusruutu.
Kalle Könkkölä

| Kalle Könkkölä |
| --- | --- |
 Könkkölä SuomiAreena-tapahtumassa 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. tammikuuta 1950 Helsinki
Kuollut: 11. syyskuuta 2018 (68 vuotta) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Vihreä liitto
Asema:  Kansanedustaja (1983–1987)
Vaalipiiri:  Helsingin kaupungin vaalipiiri
Kotipaikka:  Helsinki
Kalle Kustaa Topias Könkkölä (16. tammikuuta 1950 Helsinki – 11. syyskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen vihreiden poliitikko ja kansanedustaja.