stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Monrovia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Monrovia Wikimedia Commonsissa
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko
Kaksivarvaslaiskiaiset

| Kaksivarvaslaiskiaiset |
| --- | --- |
 Sierainlaiskiainen (Choloepus hoffmanni)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Pilosa
Alalahko::  Laiskiaiset Folivora
Heimo::  Choloepodidae  Gray, 1871
Suku::  Kaksivarvaslaiskiaiset Choloepus  Illiger, 1811
Katso myös
   Kaksivarvaslaiskiaiset Wikispeciesissä   Kaksivarvaslaiskiaiset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaksivarvaslaiskiaiset (Choloepus) on toinen nykyisistä laiskiaissuvuista. Se sisältää kaksi lajia: sierainlaiskiaisen (Choloepus hoffmanni) ja kaksivarvaslaiskiaisen (Choloepus didactylus).
Kaksivarvaslaiskiaiset on sijoitettu eri aikoina kolmeen eri heimoon: Bradypodidae-heimoon kolmivarvaslaiskiaisten (Bradypus) kanssa, Megalonychidae-heimoon joidenkin sukupuuttoon kuolleiden laiskiaisten kanssa ja omaan Choloepodidae-heimoonsa. Morfologiaan perustuva luokittelu Megalonychidae-heimoon oli pitkään vakiintunut, mutta molekyylitutkimusten mukaan se ei pidä paikkaansa. DNA:n perusteella kaksivarvaslaiskiaiset luokitellaan nykyään omaan heimoonsa, kuten on ehdotettu joskus aiemminkin. Läheisimmät sukulaiset ovat hävinneessä Mylodontidae-heimossa.
Laiskiaisten sukupuu molekyylitutkimusten perusteella:
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kaksivarvaslaiskiaiset (Megalonychidae)
ITIS: Megalonychidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q511079  Wikispecies: Choloepus  ADW: Choloepus  BOLD: 26075  CoL: 3NWM  EoL: 41441  EPPO: 1CHOSG  GBIF: 2436362  iNaturalist: 47099  ITIS: 624882  MSW: 11800017  NCBI: 9357  Open Tree of Life: 527321  Paleobiology Database: 83046  Paleobiology Database: 83046
Tarandin hallitus

| Andres Tarandin hallitus |
| --- | --- |
  Viron tasavallan  hallitus
 Andres Tarand vuonna 1994. Hän toimi edeltävässä Laarin hallituksessa ympäristöministerinä.
Toimikausi alkoi:  8. marraskuuta 1994
Toimikausi päättyi:  17. huhtikuuta 1995
Valtionpäämies:  Lennart Meri
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Andres Tarand
Ministerien lukumäärä:  15
Hallituspuolueet:   Maltilliset (SDE)  Isänmaa (RKEI)  Maaseudun keskustapuolue (EMKE)  Kansalliskonservatiivit (ERSP)  liberaalidemokraatit (ELDP) 
Oppositiopuolueet:   Kokoomuspuolue  Maaliitto  Rojalistit  Viron kansalainen 
Historia
Edellinen:  Laarin I hallitus
Seuraava:  Vähin II hallitus
Tarandin hallitus oli 8. marraskuuta 1994–17. huhtikuuta 1995 toiminut Viron hallitus, jota johti pääministeri Andres Tarand. Hallitukseen kuuluivat peräti kuusi puoluetta eli Isänmaa (RKEI), Maltilliset (SDE), Kansalliskonservatiivit (ERSP), Liberaalidemokraatit (ELDP), Konservatiivit (VKRE) ja Maaseudun keskustapuolue (EMKE). Kyseessä oli siis samanlainen koostumus kuin edeltäneessä Laarin hallituksessa. Hallitus istui seuraaviin Riigikogun vaaleihin eli yhteensä 161 päivää, mikä tekee siitä uudelleenitsenäistyneen Viron lyhytikäisimmän.
Mart Laarin hallituksen kaatumisen jälkeen presidentti Lennart Meri antoi hallituksen muodostamistehtävän 10.10.1994 Viron pankin pääjohtaja Siim Kallasille, joka ei kuitenkaan onnistunut tehtävässään. Seuraavaksi presidentti Meri antoi Andres Tarandille hallituksen muodostamistehtävän, jossa hän onnistuikin kooten monipuoluehallituksen, joka pohjautui vahvasti edeltäneeseen Laarin hallitukseen.
Pääministeri Tarandi ilmoitti muodostamisvaiheessa keskeiseksi tehtäväksi vuoden 1995 budjetin laatimisen. 15 jäsenisessä hallituksessa oli pääosa samoja kuin edellisessä Laarin hallituksessa. Andres Tarand vaihtoi siis ympäristöministerin roolin pääministeriksi. Uusia ministereitä oli viisi eli sisäministeri Kaido Kama, maatalousministeri Aldo Tamm, oikeusministeri Jüri Adams, ympäristöministeri Vootele Hansen ja väestö- ja aluepolitiikkaministeri Eiki Nestor.
Presidentti Meren lisäksi pääministeri Tarandi piti Uuden vuoden puheen radiossa ja televisiossa. Siinä hän painotti EU:hyn liittymisen turvallisuuspoliittista merkitystä. Venäjän suhteen Tarandi totesi, ettei suhteiden normalisointi Venäjään merkitse antautumista. Tärkeimpänä hän piti tässä vaiheessa yhteistyötä Itämeren alueen valtioiden kanssa.
Hallituksen kokoonpano

| Ministeri | Tehtävissä | Puolue |
| --- | --- | --- |
| Pääministeri Andres Tarand |  8.11.1994–17.4.1995 |  SDE |
| Ulkoministeri Jüri Luik |  8.11.1994–17.4.1995 |  Isänmaa |
| Puolustusministeri Enn Tupp |  8.11.1994–17.4.1995 |  Isänmaa |
| Uudistusministeri Liia Hänni |  8.11.1994–17.4.1995 |  EMKE |
| Sisäministeri Kaido Kama |  8.11.1994–17.4.1995 |  Konservatiivit (VKRE) |
| Valtiovarainministeri Andres Lipstok |  8.11.1994–17.4.1995 |  ELDP |
| Sosiaaliministeri Toomas Vilosius |  8.11.1994–17.4.1995 |  ELDP |
| Talousministeri Toivo Jürgenson |  8.11.1994–17.4.1995 |  Isänmaa |
| Oikeusministeri Jüri Adams |  8.11.1994–17.4.1995 |  ERSP |
| Kulttuuri- ja opetusministeri Peeter Olesk |  8.11.1994–17.4.1995 |  ERSP |
| Maatalousministeri Aldo Tamm |  8.11.1994–17.4.1995 |  EMKE |
| Tie- ja liikenneministeri Andi Meister |  8.11.1994–17.4.1995 |  ERSP |
| Ympäristöministeri Vootele Hansen |  8.11.1994–17.4.1995 |  Konservatiivit (VKRE) |
| Ministeri Arvo Niitenberg |  8.11.1994–17.4.1995 |  Isänmaa |
| Ministeri Eiki Nestor (väestö- ja aluepolitiikka) |  8.11.1994–17.4.1995 |  SDE |
Kimmo Korhonen

Kimmo Korhonen (s. 1959) on suomalainen tietokirjailija. Hän on erikoistunut suomalaisesta musiikista kirjoittamiseen ja julkaissut aiheesta monia kirjoja. Lisäksi hän on laatinut tuhansittain teosesittelyjä orkesterien, festivaalien ja levy-yhtiöiden käyttöön. Korhonen opiskeli musiikkitiedettä ja muita taideaineita Helsingin yliopistossa, josta sai maisterin arvon vuonna 1988.
Teoksia

Mikä teekkarilaulun on mahti: Polyteknikkojen kuoron ensimmäinen vuosisata (2004)
Suomen säveltäjiä neljältä vuosisadalta (2004; käännetty englanniksi ja venäjäksi)
Selim Palmgren: elämä musiikissa (2009 WSOY)
Elämän mosaiikki. Jean Sibelius säveltäjänä ja ihmisenä (2015, Pekka Hakon kanssa, Siltala)
Sävelten aika: Turun Soitannollinen Seura ja Turun filharmoninen orkesteri 1790-2015 (2015 Siltala)
Vahingonteko

Vahingonteko on rikos, jossa tekijä luvatta hävittää tai vahingoittaa toisen tahon omaisuutta. Yksityisen omaisuuden tapauksessa kyseessä on asianomistajarikos, eli syyte voidaan nostaa vain, mikäli asianomistaja sitä vaatii.
Graffitteja kasvihuoneen lasiseinässä Oulussa. Luvaton töhriminen on rikosoikeudellisesti vahingontekoa.
Vahingontekoa ovat esimerkiksi seinien töhriminen, puhelinkoppien rikkominen tai autojen potkiminen kuhmuille tai naarmuttaminen. Myös erilaisten fyysisten tai sähköisten aineistojen oikeudeton vaurioittaminen tai hävittäminen on vahingontekoa; teko voi kohdistua esimerkiksi asiakirjoihin, äänitteisiin, filmeihin, valokuviin tai tietokonetallenteisiin. Nykyisin rikosnimike datavahingonteko kattaa vahingonteot, jotka kohdistuvat tietovälineisiin. Datavahingonteko tuli rikoslakiin 2015. Törkeäksi datavahingonteko muuttuu esimerkiksi silloin, kun teossa käytetään erityistä välinettä, jolla vahingoittaa tietojenkäsittelyä.
Suomessa vahingonteko on varsin yleinen rikosmuoto. Vuosina 2005–2013 poliisin tietoon tuli vuosittain suuruusluokkaa 50 000 eri törkeysasteen vahingontekoa. Vuosina 2012 ja 2013 tämän rikosmuodon määrissä kirjattiin yli 10 prosentin pudotus noin 44 000 tapaukseen vuosittain.  Vahingonteko on yksi niistä rikoslajeista, joissa nuorten rikoksentekijöiden osuus tekijöistä on suurimpia. Vuonna 2017 vahingontekoihin syylliseksi epäillyistä jopa 40,3 prosenttia oli 15–20-vuotiaita.
Vahingonteko ja sen vakavuusasteet Suomen rikoslaissa

Vahingontekorikokset ovat vakavuusasteen mukaan ryhmitellen lievä vahingonteko, "tavallinen" vahingonteko ja törkeä vahingonteko. Näistä yksityisomaisuuteen kohdistuva vahingonteko ja sen lievä muoto saatetaan katsoa sopiviksi ratkaista sovittelumenettelyllä. Vahingontekorikoksen tuomioratkaisuun tai sovittelupäätökseen liittyy tavallisesti aiheutetun vahingon korvaaminen Vahingonkorvauslain mukaisesti tai muulla asianosaisten sopimalla tavalla.
Aiheesta muualla

Mitä on sovittelu? (Arkistoitu – Internet Archive) (thl.fi)
Sauvojen kahdeksan

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Sauvojen kahdeksan
Sauvojen kahdeksan on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortin kuvassa kahdeksan sauvaa syöksyy kohti maata. Taustalla on kirkas taivas, sekä virtaava joki.
Friederike von Mecklenburg-Strelitz

| Friederike |
| --- | --- |
 Mecklenburg-Strelitzin herttuatar, Preussin prinsessa, Sols-Braunfelsin prinsessa, Cumberlandin herttuatar
 Prinsessa Friederike vuonna 1796, Johann Friedrich August Tischbeinin mukaan.
Hannoverin kuningaskunta
Valtakausi:  1815 – 1841
Seuraaja:  Marie von Saksi-Altenburg

Syntynyt:  Friederike Luise Caroline Sophie Alexandrine 2. maaliskuuta 1778 Hannover, Hannoverin vaaliruhtinaskunta
Kuollut:  29. kesäkuuta 1841 Hannover, Hannoverin kuningaskunta
Hautapaikka:  Ernst Augustin mausoleumi (saks. Welfenmausoleum), Herrenhausenin linnan puisto, Berggarten, Hannover
Puoliso:  Ludwig Carl (vih. 1793, kuoli 1796); Friedrich Wilhelm (vih. 1798, kuoli 1814); Ernst August (vih. 1815)
Lapset:  Friedrich, Karl, Friederike, Sofia, Friedrich, Wilhelm, Augusta, Alexander, Karl, Friederike, Georg (Yrjö V)
Suku:  Mecklenburg-Strelitz
Isä:  Karl II, Mecklenburg-Strelitzin suurherttua
Äiti:  Friederike Karoline Luise, Hessen-Darmstadtin maakreivitär
Friederike Luise Caroline Sophie Alexandrine von Mecklenburg-Strelitz (2. maaliskuuta 1778 Hannover, Hannoverin vaaliruhtinaskunta – 29. kesäkuuta 1841 Hannover, Hannoverin kuningaskunta) oli saksalainen herttuatar ja Hannoverin kuningatar vuosina 1837–1841 kuningas Ernst Augustin puolisona.
Suku ja koulutus

Friederiken vanhemmat olivat Mecklenburg-Strelitzin herttua Kaarle II ja Hessen-Darmstadtin prinsessa Friederike Karoline Luise. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista hän oli viidenneksi vanhin tytär. Hänen vanhempi sisarensa oli Preussin kuningatar Luise, jonka kanssa hän oli erittäin läheinen. Hänen isänsä sai Mecklenburgin suurherttuan tittelin 18. kesäkuuta 1815.
Friederiken äiti kuoli synnytyksen jälkeisiin komplikaatioihin 22. toukokuuta 1782 synnytettyään kymmenennen lapsensa. Kaksi vuotta myöhemmin 28. syyskuuta 1784 isä avioitui uudelleen leskensä nuoremman sisaren, Hessen-Darmstadtin prinsessa Charlotten kanssa. Liitto päättyi vain vuotta myöhemmin kun Charlotte kuoli synnytyksen aiheuttamiin komplikaatioihin 12. joulukuuta 1785.
Kahdesti leskeytynyt herttua Karl katsoi olevansa kykenemätön antamaan tyttärilleen asianmukaista kasvatusta ja koulutusta, joten hän lähetti Friederiken ja hänen vanhemmat sisarensa Charlotten, Theresen ja Luisen äidinpuoleisen isoäidin Hessen-Darmstadtin maakreivitär Maria Luisen luo. Tämä palkkasi tytöille sveitsiläisen kotiopettajatar Salomé de Gélieun, mikä osoittautui hyväksi ratkaisuksi. Herttua Karl lähetti myöhemmin myös kaksi poikaansa, Georgen ja Carlin isoäidin kasvatettaviksi.
Häntä pidettiin "Euroopan kauneimpana prinsessana", tai niin ranskalainen diplomaatti kertoi kotimaahan palauttuaan. Hänen aikansa jalosukuiset miehet olivat hänen jalkojensa juuressa. Friederike nautti heidän ihailustaan ​​ja elämästä suuressa mittakaavassa. Hän meni naimisiin kolme kertaa, mutta antoi myös suosiotaan muillekin ihailijoilleen.
Avioliitot

Friederike avioitui kolme kertaa: ensin Preussin prinssi Ludwig Carlin kanssa, sen jälkeen Solms-Braunfelsin prinssi Friedrich Wilhelmin kanssa ja kolmannen kerran serkkunsa Ernst Augustin kanssa. Friederikestä tuli brittiläinen prinsessa ja Cumberlandin herttuatar solmittuaan vuonna 1815 avioliiton Ernestin, silloisen Cumberlandin herttuan, kanssa. Ernest oli kuningatar Charlotten ja Britannian kuninkaan Yrjö III:n, Friederiken isänpuoleisen tädin ja tämän puolison viides poika ja kahdeksas lapsi.
Avioliitot > Ensimmäinen avioliitto

Friederiken isä halusi järjestää edullisia avioliittoja kaikille tyttärilleen ja käytti perheyhteyksiä näiden aikaansaamiseksi. Hessen-Darmstadtin prinsessa, Preussin kuningatar Frederika Luisa, Fredrik Vilhelm II:n puoliso, oli Friederiken äidin serkku. Friederiken isä esitti Preussin kuningasperheelle ajatuksen heidän lastensa välisistä avioliitoista, johon nämä suhtautuivat myönteisesti. Mecklenburg-Strelitzin nuoret herttuattaret tapasivat 14. maaliskuuta 1793 "sattumalta" Fredrik Villhelm II:n Preußen-teatterissa Frankfurt-am-Mainissa. Hänet valloitti välittömästi Friederiken ja Luisen sulokkuus ja viehkeys ja hän kutsui heitä "kahdeksi enkeliksi." Vireillä olevat avioliittoneuvottelut saivat vauhtia, ja vain viikkojen kuluessa asia ratkesi: Friederiken vanhin sisar Luise avioituisi kruununprinssi Friedrich Wilhelmin kanssa ja 15-vuotias Friederike avioituisi nuoremman veljen prinssi Ludwig Carlin kanssa.
Kaksoiskihlajaiset vietettiin Darmstadtissa 24. huhtikuuta 1793, vain muutama viikko sen jälkeen, kun sisarukset olivat tavanneet tulevan appensa teatterissa. Herttuatar Luise ja kruununprinssi Friedrich Wilhelm vihittiin Berliinin kaupunkilinnassa 24. joulukuuta. Kaksi päivää myöhemmin 26. joulukuuta herttuatar Friederike ja prinssi Ludwig vihittiin samassa paikassa.
Toisin kuin sisarensa, Friederiken avioliitto ei ollut onnellinen. Vaikka avioliitto kesti vain kolme vuotta  Ludwigin sanottiin olleen mieluummin rakastajattariensa seurassa ja laiminlyöneen aviopuolisonsa kokonaan. Tämä oli Friederiken versio asiasta. Vastineeksi hän väitti aloittaneensa suhteen aviomiehensä sedän, prinssi Ludwig Ferdinandin kanssa. Huolimatta miehensä väitetyistä laiminlyönnistä Friederike synnytti hänelle kolme lasta yhtä monessa vuodessa: Friedrich vuonna 1794; vain lyhyen aikaa elänyt poika Carl vuonna 1795 ja tytär Friederike vuonna 1796.
Vuonna 1795 kuningas Fredrik Vilhelm II nimitti Ludwigin 1. rakuunarykmentin päälliköksi, joka oli sijoitettu Schwedtiin. Vuotta myöhemmin 23. joulukuuta 1796 hän kuoli kurkkumätään.
Nuorin lapsi Friederike oli tuolloin alle kolmen kuukauden ikäinen, ja vanhin poika Friedrich oli tuskin kaksivuotias. Ludwigin kuoleman jälkeen tämän isä antoi Friederikelle asunnon ja riittävät tulot, ja hän muutti kolmen lapsensa kanssa Berliinin lähellä sijaitsevaan Schönhausenin linnaan. Friederike oli aviomiehensä kuolemasta vain järkyttynyt, ei surrut häntä ja kaikenlaisesta hauskanpidosta pitävänä sekä rohkeana nuorena naisena hänellä oli tiettävästi miessuhteita.
Avioliitot > Kihlaus

Vuonna 1797 Friederike kihlautui epävirallisesti serkkunsa prinssi Adolfin kanssa, joka oli Yrjö III:n ja kuningatar Charlotten, Friederiken isänpuoleisen tädin seitsemänneksi vanhin poika. Prinssi Adolf pyysi isänsä suostumusta avioliittoon. Kuningas ei kieltänyt hänen suostumustaan, vaan pyysi poikaansa odottamaan, kunnes sota Ranskaa vastaan olisi ohitse. Suhde päättyi lopulta, kun levisi huhuja, että joko Adolf oli tarjoutunut vapauttamaan Friederiken kihlauksesta tai – kuten kuningatar Charlotte uskoi – Friederike oli hylännyt hänet toisen miehen vuoksi.
Avioliitot > Toinen avioliitto

Keväällä 1798 leskeytynyt Friederike tuli raskaaksi. Lapsen isä ei välttämättä ollut Solms-Braunfelsin prinssi Friedrich Wilhelm, joka kuitenkin tunnusti isyytensä ja pyysi tämän kättä. Avioliittotarjous hyväksyttiin nopeasti skandaalin välttämiseksi. Pari avioitui 10. joulukuuta 1798 (toisten tietojen mukaan 7. tammikuuta 1799) Berliinissä ja muutti välittömästi Ansbachiin. Helmikuun lopussa 1799 Friederike synnytti tyttären, joka eli vain kahdeksan kuukautta. Pettynyt ja katkera prinssi Friedrich Wilhelm palasi vanhaan epäsäännölliseen elämäntapaansa, masentui ja alkoholisoitui. Heille syntyi vielä viisi lasta lisää. Vuonna 1805 hän erosi kenraalimajurina viimeisimmästä armeijan virastaan "terveyssyistä", joita puoliso oli Preussin kuninkaalta sisarensa Luisen avulla anelemalla hänelle hankkinut. Friedrich Wilhelm oli mielisairas. Friederike joutui elättämään perheensä omilla varoillaan sen jälkeen, kun hänen entinen lankonsa Fredrik Vilhelm III kieltäytyi uusimasta hänen vuosirahaansa Preussin leskiprinsessana. Friederiken lanko ja perheen pää Wilhelm Christian, Solms-Braunfelsin prinssi, neuvoi häntä eroamaan täydellä suostumuksellaan. Hän ja aviomies kuitenkin kieltäytyivät.
Avioliitot > Kolmas avioliitto

Toukokuussa 1813 vieraillessaan setänsä herttua Carlin luona Neustrelitzissä, prinssi Ernest Augustus, Cumberlandin ja Teviotdalen herttua, kuningas Yrjö III:n viides poika, tapasi serkkunsa Friederiken, ja rakastui tähän. Herttua Karl teki tyttärelleen selväksi, että eroaminen Solms-Braunfelsin prinssistä olisi ehdottoman järkevää ja että näki avioliiton englantilaisen prinssin kanssa tälle suurena tilaisuutena. Seuraavien kuukausien aikana Friederike pohti Ernestin aikomuksia ja mahdollisia vaikutuksia omaan tilanteeseensa. Kun kuudennen liittokunnan voiton jälkeen Leipzigin taistelussa Ernest vietti muutaman päivän Neustrelitzissä, häntä tervehdittiin innostuneesti. Friederike pyysi Preussin kuninkaalta hyväksyntää avioerolleen Solms-Braunfelsin prinssi Friedrich Wilhelmistä. Kaikki osapuolet olivat asiasta yhtä mieltä, kuten myös Solms-Braunfelsin prinssi. Tämän äkillinen kuolema 13. huhtikuuta 1814 teki avioeron kuitenkin tarpeettomaksi. Jotkut pitivät prinssin kuolemaa hieman liian kätevänä tapahtumana, ja epäilivät, että Friederike oli myrkyttänyt hänet. Elokuussa 1814 kihlauksesta Ernestin kanssa ilmoitettiin virallisesti. Kun Ernestin vanhin veli prinssihallitsija George antoi suostumuksensa avioliittoon, Friederike ja Ernest vihittiin 29. toukokuuta 1815 Neustrelitzin seurakunnan kirkossa. Pariskunta matkusti Isoon-Britanniaan ja avioitui uudelleen 29. elokuuta 1815 Carlton Housessa Lontoossa.
Kuningatar Charlotte vastusti katkerasti avioliittoa, vaikka tuleva miniä oli myös hänen veljentyttärensä. Hän kieltäytyi tulemasta häihin ja neuvoi poikaansa asumaan Englannin ulkopuolella puolisonsa kanssa. Friederike ei koskaan saanut kuningattaren suosiota, koska Charlotte kuoli vuonna 1818 ilman että heidän välejä oli ehditty sovitella. Avioliiton aikana Ernestin kanssa hän synnytti kolme lasta, joista vain yksi poika jäi eloon. Hänestä tuli Hannoverin kuningas Yrjö V.
Hannoverin kuningatar

Yhdistyneen kuningaskunnan ja Hannoverin kuningas Vilhelm IV kuoli 20. kesäkuuta 1837 ilman laillista miespuolista perillistä. Hänen perillisensä oli veljentytär prinsessa Alexandrina Victoria, mutta koska Hannoveria oli hallittu puolisaalaisen esikoisoikeuslain alaisuudessa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ajoista lähtien, Victoria ei naisena voinut periä Hannoverin valtaistuinta. Seuraava miespuolinen perillinen oli Ernest Augustus, kuningas Vilhelmin veli, josta tuli Hannoverin kuningas ja Friederikestä hänen kuningatarpuolisonsa.
Perintö

Kuningatar Friederike kuoli 63-vuotiaana lyhyen sairauden jälkeen vuonna 1841 Altes palaisissa Hannoverissa. Ernst August ei koskaan toipunut vaimonsa kuolemasta. Hoviarkkitehti Georg Ludwig Friedrich Laves sai kuninkaalta käskyn rakentaa mausoleumi puolisolleen ja itselleen Herrenhausenin palatsin kappelin puutarhaan. Hän antoi myös kuninkaalliset määräykset Leineschloss-palatsin lähellä sijaitsevan keskusaukion muuttamisesta ja nimesi sen uudelleen Friederikenplatziksi hänen kunniakseen. Ida Arenholdin perustama "Friederikenstift" -sairaala on nimetty kuningatar Friederiken mukaan.
Lapset

Ensimmäisestä avioliitosta 1793 Preussin prinssi Ludwig Carlin (1773–1796) kanssa, joka oli Fredrik Vilhelm II:n ja kuningatar Friederike Luisan poika:
Friedrich (1794–1863), Preussin prinssi, avioitui Anhalt-Bernburgin prinsessa Luisen kanssa
Karl (1795–1798), Preussin prinssi, kuoli alle 3-vuotiaana
Friederike Wilhelmine (1796–1850), Preussin prinsessa, avioitui Anhalt-Dessaun herttua Leopold IV:n kanssa
Toisesta avioliitosta 1798 Solms-Braunfelsin prinssi Friedrich Wilhelmin kanssa:
Sofia (k. 1799), Solms-Braunfelsin prinsessa, kuoli kahdeksankuisena
Friedrich (k. 1800), Solms-Braunfelsin prinssi, kuoli kolmen päivän ikäisenä
Wilhelm (1801–1868), Solms-Braunfelsin prinssi, avioitui kreivitär Maria Kinsky von Wchinitz und Tettaun kanssa
Augusta (1804–1865), Solms-Braunfelsin prinsessa, avioitui Schwarzburg-Rudolstadtin ruhtinas Albertin kanssa
nimetön tytär (k. 1805), syntyi kuolleena
Alexander (1807–1867), Solms-Braunfelsin prinssi, avioitui paronitar Louise von Landsberg-Velenin kanssa
Karl (1812–1875), Solms-Braunfelsin prinssi, avioitui Löwenstein-Wertheim-Rosenbergin prinsessa Sophien kanssa
Kolmannesta avioliitosta 1815 Ernst Augustin kanssa:
Friederike (k. 1817), Cumberlandin prinsessa, syntyi kuolleena
nimetön tytär (k. 1818)
Yrjö V (Georg, 1819–1878), Hannoverin kuningas
Friederike ja hänen siskonsa Luise, Johann Gottfried Schadowin veistos (1797).
Cumberlandin herttuatar Friederike,  George Richmond 1835
Friederike Hannoverin kuningattarena 1830-luvun lopussa.
Käännös suomeksi
Norrmalmin uudelleenjärjestely

Hötorgsskraporna, "Viisi trumpetintöräystä" rakennusvaiheessa 1964. Kuvannut Lennart af Petesens.
Hötorgsskraporna, Klaaran kirkko ja Klaran kaupunginosa vuonna 2009.
Norrmalmin uudelleenjärjestely (ruots. Norrmalmsreglering, myös Cityn saneeraus (ruots. Citysanering) oli suuri­suuntainen hanke, jonka yhteydessä Tukholman Norrmalmin eteläosa, muun muassa Klaran alue rakennettiin kaupungin­valtuuston vuonna 1945 hyväksymän asemakaavan mukaisesti suurelta osin uudestaan. Hanke toteutettiin vähitellen 1950-, 1960- ja 1970-luvuilla. Alueen vanha rakennus­kanta purettiin lähes kokonaisuudessaan, ja tilalle rakennettiin nykyinen Tukholman city, ja samalla rakennettiin alueella sijaitsevat Tukholman metron asemat.
Norrmalmin uudisrakentaminen oli Ruotsin historian huomattavin kaupunki­saneeraus­hanke, ja siihen osallistui suuri osa Ruotsin arkkitehdeista. Nedre Norrmalmin perusteellista muutosta on Ruotsissa ja muualla maailmassa paljon sekä arvosteltu että ihailtu, ja sitä pidetään yhtenä suurimmista, perusteellisimmista ja johdon­mukaisista kaupunki­uudistuksista, jotka Euroopassa on toteutettu toisen maailman­sodan jälkeen, mukaan luettuina sellaisetkin kaupungit, jotka olivat sodassa suurelta osin tuhoutuneet (toisin kuin sodalta välttynyt Tukholma). Norrmalmin uudis­rakentaminen sai muun muassa Kansainvälisen arkkitehtiliiton ensimmäisen Patrick Abercrombien palkinnon vuonna 1961. Högtorgcity oli myös suoranaisena esikuvana monille myöhemmille rakennushankkeille Euroopassa, varsinkin Varsovassa ja Hampurissa.
Monet Norrmalmin uudelleenjärjestelyn yhteydessä rakennetut talot on nykyisin suojeltu rakennushistoriallisina muistomerkkeinä.