Antiikin Kreikan kirjallisuus
Hellenistinen ja roomalainen aika > Runous

Hellenistinen runous oli luonteeltaan oppinutta: se lainasi kielen ja runomitan Homerokselta tai arkaaisen kauden runoudesta, ja viittasi klassisen runouden teemoihin ja muunteli niitä. Lukijoille tuttuja teemoja käsiteltiin usein kuitenkin odottamattomalla tavalla. Monet runoilijat toimivat Ptolemaiosten hovissa. Hellenistisen ajan merkittävimpiä runoilijoita olivat Theokritos, Kallimakhos ja Apollonios Rhodios.
Hellenistinen aika oli myös epigrammirunouden kulta-aikaa, ja epigrammista tuli tuolloin oma lajityyppinsä. Epigrammit käsittelivät teemansa muutamalla säkeellä. Suurin osa Kreikkalaisen antologian (myös Anthologia Palatina) epigrammien kirjoittajista on hellenistisen ajan runoilijoita. Kokoelma sai alkunsa Meleagros Gadaralaisen Anthologiasta.
Theokritos, joka eli noin vuosina 310-250 eaa., oli paimenrunouden eli idyllien tai bukolisen runouden kehittäjä. Runot olivat "miniatyyrimuotoista epiikkaa" ja käsittelivät monenlaisia aiheita. Roomalainen Vergilius sovelsi tyyliä myöhemmin teoksessaan Bucolica (Eclogae). Theokritos kirjoitti myös mimiikkaa, maalle sijoitettuja runollisia näytelmiä sekä eeppistä ja lyyristä runoutta. Theokritosen lisäksi paimenrunoutta kirjoittivat myös Moskhos ja Bion Smyrnalainen.
Kallimakhos, joka eli samaan aikaan kuin Theokritos, työskenteli koko aikuisuutensa Aleksandriassa, jossa hän kokosi kirjaston teosten hakemiston (Pinakes). Hänen runoudestaan on säilynyt vain katkelmia. Runoudessa hänet tunnetaan elegioistaan. Tunnetuin teos oli Aitia (”Syyt”), joka selvittää neljässä kirjassa erikoisten tapojen, juhlien ja nimien alkuperiä. Sen rakenne tuli myöhemmän roomalaisen runoilijan Ovidiuksen teosten malliksi. Sen osittain säilyneisiin osiin kuuluu hoviruno Bereniken hiukset (Koma Berenikes), jota roomalainen Catullus käytti myöhemmin esikuvanaan. Kallimakhos kirjoitti myös eeppisiä runoja; näitä olivat Hekale sekä Ibis, joka oli suunnattu hänen aikaisempaa oppilastaan Apolloniosta vastaan.
Apollonios Rhodios syntyi noin vuonna 295 eaa. Hänet muistetaan parhaiten eeppisestä teoksestaan Argonautika, joka kertoo Iasonin ja tämän miehistön seikkailuista heidän etsiessään kultaista taljaa. Teos on paradoksaalinen ja kokeellinen, ja sitä on luonnehdittu anti-eepokseksi, joka kyseenalaistaa oman lajityyppinsä. Apollonios opiskeli Kallimakhoksen oppilaana, mutta he riitautuivat myöhemmin. Hän toimi myös Aleksandrian kirjaston hoitajana noin 13 vuotta. Argonautikan lisäksi hän kirjoitti kaupunkien perustamista käsitelleitä runoja sekä epigrammeja. Vergilius omaksui paljon vaikutteita Argonautikasta kirjoittaessaan teostaan Aeneis.
Vähemmän tunnettuihin 200-luvun eaa. runoilijoihin lukeutuvat Aratos, Nikandros Kolofonlainen ja Herodas. Aratos kirjoitti teoksen Fainomena, joka oli runollinen versio 300-luvulla eaa. eläneen Eudoksoksen tähtiä käsittelevästä tutkielmasta. Myös Nikandros kirjoitti tieteellistä aiheista heksametrimuodossa: teos Aleksifarmaka käsitteli vastamyrkkyjä ja teos Theriaka eläinoppia. Herodas kirjoitti mimiikan ja jambirunouden yhdistelmiä (Mimiambes) Theokritoksen tyyliin. Hänen teoksensa antavan hyvän kuvan aikansa huveista — mimiikka ja pantomiimit olivat merkittäviä huvitusmuotoja Rooman valtakunnan aikana.
Myöhemmän antiikin runoutta, joka jäljitteli ja jopa kopioi voimakkaasti klassisia teoksia, edustavat muun muassa Quintus Smyrnalaisen teos Posthomerica, joka pyrki täyttämään Iliaan ja Odysseian välisen aukon; Nonnoksen heksametrirunoelma Dionysiaka; sekä Agathiaan epigrammikokoelma Kyklos. Epigrammeja kirjoittivat myös Palladas ja Gregorios Nazianzilainen.