stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Philippus Arabs
Elämä > Syntyperä ja ura ennen keisariutta

Marcus Julius Philippus syntyi pienessä kylässä Arabia Petraean provinssissa, nykyisen Shahban kaupungin alueella Syyriassa, noin 87 km Damaskoksesta etelään. Hänen synnyinpaikastaan ei tiedetä paljoa, mutta noustuaan myöhemmin keisariksi, Philippus perusti sen uudelleen itsensä mukaan Filippopoliin (lat. Philippopolis) kaupunkina ja aloitti siellä mittavan rakennuskampanjan. Hänen isästään Julius Marinuksesta tiedetään, että hän oli Rooman kansalainen ja huomattavassa asemassa. Eri antiikin lähteet nimittävät häntä vaihtelevasti arabisheikiksi tai rosvopäälliköksi. Marinus ilmeisesti kuoli ennen poikansa valtaannousua. Philippuksen äidistä ei tiedetä mitään, mutta hänellä oli veli, Gaius Julius Priscus. Noin vuoden 230 paikkeilla Philippus meni naimisiin Marcia Otacilia Severan kanssa. Vuonna 238 parille syntyi poika, joka sai nimekseen Marcus Julius Severus Philippus. Myös Philippuksen uran kehitys on hämärän peitossa lähes 40 vuoden ikään asti, mutta sitä on varmasti auttanut hänen veljensä Priscuksen menestyksekäs ura. Priscus nimitettiin pretoriaanikaartin prefektiksi keväällä 242.
Elämä > Valtaannousu

Vuonna 243 Philippus osallistui Gordianus III:n Persian vastaiseen sotaretkeen, jota johti Priscuksen kollega, pretoriaaniprefekti Timesitheus. Sotaretki alkoi menestyksekkäästi, roomalaiset valloittivat Carrhaen ja Nisibiksen ja persialaiset voitettiin Rhesainan taistelussa. Rooman armeija lähestyi jo Persian pääkaupunkia Ktesifonia, kun yllättäen Timesitheus sairastui ja kuoli. Philippus nimitettiin hänen tilalleen, mutta epäiltiin, että hän olisi itse myrkyttämällä murhannut Timesitheuksen. Sotaretki kääntyi huonompaan suuntaan ja roomalaiset kärsivät kovia tappioita talvella 243–244. Armeijan käskettiin perääntyä takaisin länteen, mutta Gordianus kuoli epäselvissä olosuhteissa vuoden 244 alussa. Kuoleman syistä on useita tarinoita ja teorioita. Epäluotettavaksi osoittautunut Historia Augusta kertoo Philippuksen panetelleen Gordianusta sotilailleen ja sanoneen tätä nuoreksi ja kokemattomaksi. Teoksen mukaan Philippus oli vielä saattanut armeijan ruokahuollon sekasortoon ja syyttänyt siitä Gordianusta. Sotilaat kapinoivat ja Gordianus murhattiin. Bysanttilaiset historioitsijat Zosimos ja Johannes Zonaras kertovat suunnilleen samaa. Aurelius Victor, Eutropius ja Ammianus Marcellinus syyttävät myös Philippusta. Kristityiden historioitsijoiden Eusebioksen ja Orosiuksen mukaan Philippus kääntyi kristityksi, mikä ei kuitenkaan luultavammin ole totta. Orosius kertoo sotilaiden tappaneen Gordianuksen, mutta Eusebios ei kerro vallanvaihdon yksityiskohdista ollenkaan. On mahdollista, että sotilaat tappoivat Gordianuksen omin päin ja julistivat sitten Philippuksen keisariksi.
Myös persialainen versio tapahtumista on säilynyt. Naqsh-i-Rustamista, Persepoliin kaupungin pohjoispuolelta löydettiin vuonna 1939 kalliopiirtokirjoitus, jossa Persian kuningas Sapor I kertoo voittaneensa roomalaiset taistelussa, jossa Gordianus sai surmansa.
Elämä > Keisarina

Philippus nousi valtaan vuoden 244 alussa, luultavasti helmikuussa. Ensitöikseen hän solmi rauhan Persian kuningas Saporin kanssa. Roomalaiset joutuivat maksamaan 50 miljoonaa sestertiusta ja ehkä jopa vuotuista veroa persialaisille. Sopimus antoi Philippukselle mahdollisuuden palata Roomaan ja vakiinnuttaa valtansa. On epäselvää miksei hänen paljon kokeneempaa ja ansioituneempaa veljeään Priscusta nimitetty Philippuksen sijaan keisariksi. Priscus kuitenkin nimitettiin Rooman idän provinssien ja armeijoiden komentajaksi (rector Orientis) ja hän piti päämajaansa Syyrian Antiokiassa. Philippuksen lanko tai appi Severianus sai hallittavakseen Tonavan raja-alueen rintaman.
Heinä- tai elokuussa 244 Philippus nimitti 6-vuotiaan poikansa Philippus nuoremman perijäkseen (caesar). Kesällä 247 poika korotettiin kanssahallitsijaksi (augustus) vaikka hän olikin tuskin edes 10-vuotias. Philippuksen vaimo Otacilia Severa mainitaan viimeisen kerran kolikoissa vuonna 248, mikä on johtanut spekulaatioihin, että hän olisi kuollut samana vuonna.
Vuonna 248 tuli kuluneeksi tuhat vuotta kun Rooma myytin mukaan perustettiin ja Philippus sai kunnian järjestää tuhatvuotisjuhlan. Vaikka valtakunnan taloudellinen tilanne oli huono, juhlat olivat näyttävät. Ne alkoivat Rooman perinteisenä perustamispäivänä 21. huhtikuuta. Ohjelmaan kuului urheilukisoja, gladiaattoritaisteluja ja kilpa-ajoja. Circus Maximuksella esiteltiin kansalle eksoottisia villieläimiä, muun muassa virtahepoja. Kansalle jaettiin rahalahjoituksia, ja Philippus armahti aiemmin karkotetut ihmiset ja kuritti kiinnijääneitä maantierosvoja yrittäen näin kasvattaa kansansuosiotaan. Philippus myös paransi suhteitaan senaattiin kysymällä tältä neuvoa hallitsemisessa.
Elämä > Sodat ja vallananastajat

Vuonna 245 karpien germaaniheimo hyökkäsi Rooman hallitsemaan Moesian provinssiin. Useita kaupunkeja joutui hyökkäyksen kohteeksi ja ryöstettiin. Legioonat lähetettiin tunkeutujia vastaan ja sota jatkui useita vuosia ja saattoi levitä länteen, Pannonian provinssiin. Voitto saavutettiin viimein vuonna 248 mutta sotilaat olivat tyytymättömiä. Vuoden 248 alussa, ehkä huhtikuussa, Moesian tai Pannonian legioonat huusivat erään Tiberius Claudius Marinus Pacatianuksen keisariksi. Hän alkoi lyöttää kolikoita vallankaappauksensa tukemiseksi, mutta sai pian surmansa omien joukkojensa toimesta. Syytä tähän ei tosin tiedetä. Hän saattoi epäonnistua germaanien hyökkäyksien torjumisessa.
Pohjois-Afrikassa sota maureja vastaan ei sujunut ja Philippus päätti solmia Rooman kannalta epäedullisen rauhansopimuksen. Syyriassa kansa kapinoi Priscusta vastaan vuonna 248, koska tämä oli verottanut ankarasti ihmisiä. Kapinan johtoon nousi eräs Jotapianus, joka sai kuitenkin surmansa kesällä 249. Muita usurpaattoreita olivat mahdollisesti Silbannacus ja Sponsianus.
Zosimoksen mukaan Philippus murtui paineen alla ja tarjoutui jopa luopumaan vallasta. Rooman kaupunginprefekti Gaius Messius Quintus Decius kuitenkin rauhoitteli häntä ja ennusti kapinoiden päättyvän itsestään. Tämä saattaa kuitenkin olla Zosimoksen omaa keksintöä, sillä hän vihasi Philippusta ja antoi tarkoituksellisesti negatiivisen kuvan keisarista. Philippus oli kuitenkin pätevä sotapäällikkö, mistä kertoo hänen aiempi sotaretkensä karpeja vastaan. Vallantavoittelijat saatiinkin kukistettua, ja Philippus säilytti asemansa.
Elämä > Deciuksen kapina ja kuolema

Keväällä 249 Philippus lähetti kokeneen senaattorin ja kaupunginprefekti Deciuksen palauttamaan järjestyksen Tonavalla. Gootit ja karpit hyökkäilivät Rooman provinsseihin ja legioonat olivat kapinamielialassa. Decius sai armeijan kuriin ja löi gootit mutta Philippukseen tyytymättömät sotilaat julistivat Deciuksen saman tien keisariksi loppukeväällä tai kesällä 249. Zonaraksen mukaan hän yritti vakuutella Philippukselle ettei ollut halukas kaappaamaan tältä valtaa. Mutta jos Decius jotain selittikin, ei se ilmeisesti vakuuttanut Philippusta, joka lähti armeijoineen tekemään selvää Deciuksesta.
Philippus ja Decius kävivät ratkaisevan taistelun luultavasti Veronassa Pohjois-Italiassa tai Beroiassa Makedoniassa. Taistelu päättyi Philippuksen täydelliseen tappioon. Joko hän kaatui taistelussa, tai hänet murhattiin hyvin pian sen jälkeen. Kun tieto Philippuksen tappiosta saapui Roomaan, pretoriaanikaarti murhasi Philippus nuoremman. Tappion syynä saattoi olla Philippuksen huono terveys. Hän ei myöskään ollut Deciuksen veroinen sodanjohtaja.
Perintö

Philippus Arabs on jäänyt historiaan arvoituksellisena hahmona. Ei-kristityt historioitsijat näkivät Philippuksen epäröivänä, petollisena ja heikkona kun taas myöhäisantiikin kristityt historioitsijat ylistivät häntä. Kirkkohistorioitsija Eusebios Kesarealainen jopa väitti, että Philippus olisi ollut Rooman ensimmäinen kristitty keisari. Eusebioksen mukaan Decius vihasi Philippusta ja aloitti kristittyjen vainot sen takia. Mikään muu historiallinen lähde ei kuitenkaan tue tällaista väitettä, eivät myöskään arkeologiset ja numismaattiset todisteet. Philippus ei myöskään parantanut kristinuskon asemaa. Historioitsijat pitävät yleisesti mahdottomana ajatusta, että Roomalla olisi ollut jo 200-luvun puolivälissä kristitty hallitsija. On kuitenkin hyvinkin mahdollista, että Philippus suhtautui suvaitsevaisesti kristittyihin mutta hän ei mitenkään voinut itse olla kristitty. Ainakin hän oli paljon suvaitsevaisempi kuin seuraajansa Decius, joka tuli tunnetuksi kristittyjen ankarana vainoajana.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philippus Arabs Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Gordianus III | Rooman keisari | Seuraaja: Decius |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Naqsh-i-Rustamista Iranista löytynyt reliefi, jossa polvillaan oleva keisari Philippus Arabs anoo armoa suurkuningas Sapor I:ltä. Rooman keisari Valerianus, joka joutui persialaisten vangiksi vuonna 260, seisoo taustalla Saporin pitäessä häntä kädestä osoituksena hänen vangitsemisestaan.
Philippus Arabs roomalaisessa antoninianuksessa.
Albert Pierrepoint

| Albert Pierrepoint> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. maaliskuuta 1905  – 10. heinäkuuta 1992 Clayton, Bradford
Kuollut: 10. heinäkuuta 1992 (87 vuotta) Southport, Merseyside
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  pyöveli
Muut tiedot
Aktiivisena:  1932–1956
Albert Pierrepoint (30. maaliskuuta 1905 Clayton, Bradford – 10. heinäkuuta 1992 Southport, Merseyside) oli englantilainen pyöveli.
Ura

Pierrepoint oli 1900-luvun Britannian tunnetuin pyöveli, jonka sanotaan urallaan vuosien 1932 ja 1956 välillä teloittaneen 433 miestä ja 17 naista mukaan lukien parisataa natsirikollista toisen maailmansodan jälkeen. Tarkkaa teloitusten määrää ei ole koskaan vahvistettu, tarkin arvio on esitetty Steve Fieldingin vuoden 2006 kirjassa Pierrepoint: A Family of Executioners. Ison-Britannian lisäksi Pierrepoint suoritti teloituksia myös Saksassa, Kyproksella, Gibraltarilla ja Itävallassa.
Pierrepoint piti työstään matalaa profiilia, mutta hänestä tuli julkisuuden henkilö tultuaan valituksi hirttämään saksalaisia sotarikollisia. Hän teloitti vuonna 1955 Ruth Ellisin, joka on viimeinen Isossa-Britanniassa teloitettu nainen.
Pierrepoint erosi tehtävästään vuonna 1956. Ero johtui erimielisyyksistä sisäministeriön kanssa palkkion maksamisesta tapauksessa, jossa Strangewaysin vankilassa teloitettavaksi aiotun Thomas Bancroftin hirttäminen peruuntui alle 12 tuntia ennen aiottua teloitushetkeä. Pierrepoint oli jo paikalla valmistelemassa tehtäväänsä, mutta Englannin käytännön mukaisesti hänelle ei maksettu täyttä korvausta (15 puntaa) – sen sai vain toteutuneista teloituksista.
Usein Pierrepointiin viitataan Britannian viimeisenä pyövelinä (esimerkiksi hänestä kertovan elokuvan Yhdysvalloissa käytetty nimi on The Last Hangman), mutta teloitukset Isossa-Britanniassa jatkuivat aina 13. elokuuta 1964 asti. Viimeinen teloittaja oli nimeltään Harry Allen.
Albert Pierrepointin isä Henry Albert Pierrepoint (1878–1922) ja setä Thomas William Pierrepoint (1870–1954) toimivat myös molemmat pyöveleinä.
Pierrepointin elämästä kertova elokuva Pierrepoint sai ensi-iltansa Isossa-Britanniassa huhtikuussa 2006. Siinä pääosaa esittää Timothy Spall.
Tekniikka

Pierrepoint käytti teloituksissaan tekniikkaa, joka takasi teloitettaville nopean ja tuskattoman kuoleman. Hän valitsi käytetyn köydenpituuden uhrin koon mukaan niin, että tämä kuoli välittömästi, mutta toisaalta teloitetun pää ei irronnut tapahtumassa. Tämä erosi huomattavasti amerikkalaisten virkaveljien natsirikollisten teloittamisessa käyttämästä tekniikasta. Esimerkiksi Nürnbergissä tuomituista natsirikollisista, jotka yhdysvaltalainen armeijan pyöveli John C. Woods teloitti, Wilhelm Keitel roikkui köydessä 24 minuuttia ennen kuolemaansa. Amerikkalaiset käyttivät Nürnbergin teloituksissa kuuden jalan vakiopudotusta.
Pierrepointin nimissä on nopein suoritettu hirttäminen. Tämä tapahtui Sid Dernleyn avustamanana Strangewaysissa Manchesterissä 8. toukokuuta 1951. James Inglisin teloitustapahtuma sellistä ulosohjaamisesta hirttoluukun avaamiseen kesti vain seitsemän sekuntia.
Kirjallisuutta

Albert Pierrepoint: Executioner: Pierrepoint.  Harrap, 1974.  ISBN 1-85882-061-8  (ISBN vuoden 2005 uudelleenjulkaisun)
Steve Fielding: Pierrepoint: A Family of Executioners.  John Blake Publishing, 2006.  ISBN 1-84454-192-4
Aiheesta muualla

Casciani ,Dominic: How Britain made its executioners BBC News.  1.6.2006. Viitattu 6.2.2021. (englanniksi)
Coslett, Paul: History – Albert Pierrepoint BBC Liverpool.  19.11.2008. Viitattu 6.2.2021. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola
Pietisen tehtaan kahakka

Pietisen tehtaan kahakka oli Viipurissa toimineessa Pietisen puusepäntehtaassa 19. tammikuuta 1918 tapahtunut paikallisen suojeluskunnan ja punakaartin välinen aseellinen yhteenotto. Sitä on pidetty myös Suomen sisällissodan todellisena alkuna, vaikka varsinaisesti sodan katsotaan käynnistyneen vasta 27. tammikuuta. Välikohtaus sai alkunsa kun punaiset tekivät tarkastusta suojeluskuntalaisten asevarastona toimineeseen rakennukseen, jolloin yksi punakaartilainen sai surmansa. Tilannetta seurasi piiritys, joka huipentui laukaustenvaihtoon ja valkoisten pakenemiseen rakennuksesta. Tapahtumia seuranneina päivinä tilanne Viipurin läänissä laajeni nopeasti sisällissodaksi.
Taustaa

Muun Suomen tapaan yhteiskunnallinen tilanne oli myös Viipurissa kiristinyt syksyn 1917 yleislakosta lähtien. Samalla työläiset ja porvaristo perustivat omia aseellisia kaartejaan. Viipurin työväen järjestyskaarti (myöh. punakaarti) perustettiin pari viikkoa ennen lakon alkua ja siihen kuului noin 4 000 miestä. Suojeluskunta oli aloittanut toimintansa jo kesäkuussa, mutta jäi vahvuudeltaan paljon pienemmäksi, eikä siinä ollut kuin joitakin satoja jäseniä. Sodan näyttäessä jo ilmeiseltä tammikuussa 1918, muodostui strtegisesti tärkeän Viipurin hallinta merkittäväksi molemmille osapuolille.
Tilanne Karjalassa kärjistyi entisestään 18. tammikuuta, kun suojeluskuntalaiset takavarikoivat Taavetissa työväen järjestyskaartin Mikkeliin matkalla olleesta asejunasta 70 kivääriä ja 10 000 patruunaa. Vuorokautta myöhemmin he saivat selville, että Pietarista on tulossa uusi asejuna. Punaiset puolestaan alkoivat Viipurissa etsimään suojeluskuntalaisten aseita, estääkseen heitä kaappaamasta myös tätä junaa. Punaiset saivat lopulta selville, että asevarasto oli kansanedustaja Matti Pietisen omistamassa puusepäntehtaassa, joka sijaitsi Linnoituksen kaupunginosassa Aleksanterinkadun (myöh. Karjalankatu) ja Keisarinkadun (myöh. Luostarinkatu) kulmauksessa. Rakennus on edelleen olemassa.
Kahakka tehtaalla

Sisällissodan valkoisiin lukeutuneen toimittaja Simo Erosen mukaan suojeluskuntalaiset olivat 19. tammikuuta hankkineet 140 japanilaista sotilaskivääriä, joista suurin osa oli viety maaseudulle ja 40 kätketty Pietisen tehtaalle. Asiasta vihiä saanut työväen järjestyskaarti teki tehtaalle tarkistuksen noin puoli yhdentoista aikaan illalla. Erosen kertomuksen mukaan paikalla oli tuolloin kaksi yövartijaa sekä neljä muuta suojeluskuntalaista. Heidän johdossaan oli jääkäri Kalle Mata, joka samalla suoritti hälytyksen Viipurin suojeluskunnan päämajaan jääkäriluutnantti Woldemar Hägglundille. Järjestyskaartilaisten 30 miehen ryhmä meni rakennukseen sisään takakautta ja alakerran tarkistettuaan siirtyivät kohti yläkertaa, jolloin jääkäri Mata ampui pistoolillaan ensimmäisenä portaita nousseen viilari August Anderssonin.
Muut punaiset pakenivat tämän jälkeen tehtaalta ja piirittivät sen hankittuaan ensin lisävoimia. Osapuolten välille syntyi kiivasta laukaustenvaihtoa. Parin tunnin kuluttua paikalle saapui jääkäri Väinö Strömbergin johtamana nelisenkymmentä suojeluskuntalaista, jotka eivät kuitenkaan päässeet tehtaan läheisyyteen venäläisen sotaväen estettyä heitä. Suojeluskuntalaiset päättivät hajaantua ja antoivat tehtaassa olleille käskyn toimia oman harkintansa mukaan. Laukaustenvaihto jatkui vielä seuraavana päivänä, mutta suojeluskuntalaiset onnistuivat lopulta murtautumaan saartoketjun läpi. Yksi haavoittunut kuitenkin tuupertui lumihankeen ja jäi punaisten vangiksi. Lisäksi tulitaistelun aikana oli saanut surmansa konttoristi Jarl Illukka. Punakaartilaisista haavoittui vakavimmin 47-vuotias sekatyömies Antti Tenhunen, joka menehtyi vammoihinsa 29. tammikuuta. Aseiden etsinnät ja suojeluskuntalaisten pidätykset jatkuivat myös välikohtauksen jälkeen ja seuraavana aamuna Kelkkalan kaupunginosasta löytyi vielä suojeluskuntalaisten tiedustelijoina kiinni jääneiden konttoristien Torsten Åbergin ja Onni Naukkarisen ruumiit. Pietisen tehtaalta punaiset saivat Erosen mukaan haltuunsa kiväärien lisäksi kaksi konekivääriä sekä käsikranaatteja.
Seuraukset

Pietisen kahakan jälkeen kummatkin osapuolet antoivat Viipurin läänissä liikekannallepanon. Seuraavana aamuna Viki Ripatin johtama Lappeenrannan työväenkaarti lähti junalla Taavettiin hakemaan takaisin suojeluskuntalaisille pari päivää aikaisemmin menetettyjä aseita. Taavetin kahakassa sai surmansa jääkäri Lauri Pelkonen, josta näin tuli ensimmäinen sisällissodan aikana kaatunut jääkäri. Myös yksi Ripatin miehistä kuoli. Tämän välikohtauksen jälkeen Lappeenrannassa ilmestynyt Kansan Ääni uutisoi tapahtumat jo otsikolla ”Kansalaissota on alkanut!”.
Viipurin suojeluskunta puolestaan yritti ottaa koko Viipurin hallintaansa 23. tammikuuta. Heidan tarkoituksenaan oli saada liikkeelle tuhansia miehiä, mutta lopulta kokoontumispaikaksi sovittuun Hiitolaan saapui vain viitisensataa huonosti aseistautunutta suojeluskuntalaista. He saivat vallattua Viipurin rautatieaseman, mutta punaisten koottua omat joukkonsa, joutuivat suojeluskuntalaiset lopulta pakenemaan Venäjänsaaren kautta Antreaan. Tapahtumat merkitsivät samalla kesäkuussa 1917 perustetun Viipurin ensimmäisen suojeluskunnan toiminnan loppua ja sen jatkajaksi perustettiin uusi suojeluskunta vielä helmikuun aikana.
Pihtipyrstökehrääjä

| Pihtipyrstökehrääjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut  Caprimulgiformes
Heimo::  Kehrääjät  Caprimulgidae
Suku::  Saksipyrstökehrääjät  Hydropsalis
Laji::  climacocerca
Kaksiosainen nimi
 Hydropsalis climacocerca  (Tschudi, 1844) 
Alalajit
 H. c. canescens  H. c. climacocerca  H. c. intercedens  H. c. pallidior  H. c. schomburgki 
Katso myös
   Pihtipyrstökehrääjä Wikispeciesissä   Pihtipyrstökehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pihtipyrstökehrääjä (Hydropsalis climacocerca) on kehrääjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Amazonasin alueelta Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Pihtipyrstökehrääjä koiras voi kasvaa 26–28 cm pitkäksi ja naaras on pienikokoisempi saavuttaen 20–23 cm:n pituuden. Koiras on yleisväritykseltään harmaanruskea ja värityksen tummuus vaihtelee alalajeittain. Niskassa on kanelinruskea juova, vatsa ja rinta ovat valkoiset. Pihtipyrstökehrääjän pyrstö on pitkä ja pyrstön reunan höyhenet ovat pidentyneet. Pyrstön reunojen höyhenet ja alaosa ovat valkoiset ja keskiosa ruskea tummin poikkijuovin. Naaras muistuttaa koirasta ulkonäöltään, mutta on yleisväritykseltään punaruskeampi. Pihtipyrstökehrääjänaaraan pyrstö ei ole aivan yhtä pitkä kuin koiraalla ja väriltään täysin ruskea. Naaraalla on siivissä heikko punaruskea juova.
Levinneisyys ja elintavat

Pihtipyrstökehrääjällä on 5 alalajia. Nimialalajia H. c. climacocerca tavataan Kolumbian, Perun ja Ecuadorin itäosista, Venezuelan eteläosaan ja Brasilian länsiosiin. Alalajeja H. c. canescens, H. c. intercedens ja H. c. pallidior tavataan ainoastaan Brasiliasta. H. c. schomburgki -alalaji elää Guyanassa, Surinamessa ja Ranskan Guianassa. Linnun elinympäristöä ovat alankomaiden metsät erityisesti jokien varsilla. Laji on yöaktiivinen ja saalistaa ravinnokseen lentäviä hyönteisiä. Laji pesii maassa ja jokien törmillä. Naars munii 1 tai 2 oliivinvihreää tummapilkullista munaa.
Staehelina fruticosa

| Staehelina fruticosa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Hoikkakehdot Staehelina
Laji::  fruticosa
Kaksiosainen nimi
 Staehelina fruticosa  L. 
Synonyymit
 Hirtellina fruticosa (L.) Dittrich 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Staehelina fruticosa on asterikasvien heimoon kuuluva kasvi. Se kasvaa 20–100 senttimetrin korkuiseksi.
Staehelina fruticosa kukkii kesäkuun lopulta marraskuun alkuun. Toisen lähteen mukaan syyskuusta marraskuuhun. Kukat ovat väriltään valkoisia.
Staehelina fruticosa kasvaa kalkkikivirinteillä merenpinnan tasolta aina 1 800 metrin korkeuteen saakka. Kasvi on eteläisen Egeanmeren kotoperäinen laji. Kasvia tavataan Kreikalle kuuluvilla Kykladeilla, Kreetan saaren länsi- ja itäosissa sekä Dodekanesian saariryhmässä esimerkiksi Kárpathoksella ja Kásoksella.
Kasvi on suojeltu Kreikan presidentin asetuksella (67/1981). Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kasvin harvinaiseksi (1997).
Pienellä pallolla harjoittelemisesta

| Pienellä pallolla harjoittelemisesta> Περὶ τοῦ διὰ τῆς σμικρᾶς σφαίρας γυμνασίου.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Galenos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  lääketiede
Julkaistu:  100-luku jaa.
Suomennos
Suomentaja:  Marke Ahonen
Kustantaja:  Basam Books
Julkaistu:  2019
ISBN:  978-952-7240-52-6

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pienellä pallolla harjoittelemisesta (m.kreik. Περὶ τοῦ διὰ τῆς σμικρᾶς σφαίρας γυμνασίου, Peri tū dia tēs smikrās sfairas gymnasiū, lat. De parvae pilae exercitio) on Galenoksen 100-luvulla kirjoittama antiikin kreikkalainen lääketieteellinen tutkielma. Se on hyödyllinen sekä pallopelien historian että antiikin lääketieteen antamien liikuntasuositusten tuntemisen kannalta.
Historia

Galenos eli ja kirjoitti 100-luvulla jaa. erityisesti keisari Marcus Aureliuksen aikana. Teoksen Pienellä pallolla harjoittelemisesta hän omisti alkulauseen mukaan ystävälleen Epigeneelle. Se liittyy johonkin tuohon aikaan pelattuun pallopeliin tai jonkinlaiseen muuhun urheilun, harjoittelun tai voimistelun muotoon. Peliä ei kuitenkaan tunneta tarkemmin, ei myöskään sitä, minkä kokoiseen palloon Galenos tarkkaan ottaen viittaa. On ehdotettu, että pelissä tai ainakin sen raskaammassa muodossa olisi ollut kyse roomalaisesta harpastum-pelistä. On kuitenkin mahdollista, että samanlaista palloa käytettiin monenlaisissa peleissä ja harjoitteissa, ja Galenos puhuu niistä kaikista.