stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francisco Félix de Souza

| --- | --- |
Kuollut:  8. toukokuuta 1849  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Francisco Félix de Souza (4. lokakuuta 1754 Salvador, Brasilia − 8. toukokuuta 1849 Ouidah, Dahomey) oli brasilialaissyntyinen, Länsi-Afrikassa asunut portugalilaisen siirtomaahallitsijan poika. Francisco Félix de Souza oli merkittävä kauppias, joka välitti palmuöljyä, kultaa ja orjia.  Hän vaikutti erityisesti esikoloniaalisen Länsi-Afrikan (nykyinen Nigeria, Benin, Ghana ja Togo) aluepolitiikkaan perustamalla afrikkalais-brasilialaisia yhteisöjä alueille, jotka ovat nykyisin osia näistä maista. De Souzalle myönnettiin poliittisesti merkittävä virka-asema Dahomeyn kuningaskunnassa.
Varhaisvaiheet

Francisco Félix de Souza kuvataan valkoihoisena, jonka isä oli portugalilaisen suvun jäsen ja äiti peräisin Brasilian Amazonian alueelta. Historioitsija ja de Souzan suvun jäsen Simone de Souzan mukaan brasilialainen ylhäisösuku, johon de Souza kuuluu, koostuu pääasiassa sotilas- ja hallintovirkamiehistä. Hänen mukaansa Francisco Félix de Souza oli 1500-luvulla eläneen portugalilaisen upseerin jälkeläinen kahdeksannessa sukupolvessa.lähde?
De Souza tuli Afrikkaan ensimmäisen kerran vuonna 1792 ja vietti Länsi-Afrikassa kolme vuotta. Hän palasi Brasiliaan ja tuli takaisin vuonna 1800. Hän asettui asumaan ensin Little Popoon (nyk. Aného), mutta muutti vuonna 1820 Ouidahiin.
Tarinan mukaan de Souza oli Afrikkaan nsaapuessaan iin köyhä, että hänen oli varastettava helmisimpukoita, joita oli uhrauksina vodoun-alttareissa. Hän toimi aluksi Ouidahissa portugalilaisen linnakkeen kuvernöörinä. Muutama vuosi myöhemmin hän siirtyi yksityiseksi orjakauppiaaksi.
Orjakauppias

De Souza joutui velkariitoihin Dahomeyn kuninkaan Adandozanin kanssa. Perimätiedon mukaan de Souza meni Abomeyhin, Dahomeyn pääkaupunkiin vaatimaan rahojaan, mutta kuningas vangitsi hänet. Tarinan mukaan vanginvartijat rankaisivat de Souzaa upottamalla hänet suureen astiaan, jossa oli indigoa. Tämä toistettiin useiden viikkojen ajan.
Vankilassa de Souzan kerrotaan tavanneen prinssi Gakpén, joka oli kuningas Angonglon poika. He päättivät liittoutua Adandozania vastaan ja vannoivat verivalan. De Souza pakeni vankilasta ja asettui asumaan Little Popoon. Sieltä käsin hän varusti aseilla ja tarvikkeilla prinssi Gakpéa, joka valmistautui vallankaappaukseen. Se onnistui vuonna 1818 ja uusi kuningas kutsui de Souzan Ouidahiin hoitamaan kuningaskunnan asioita.
De Souzalle myönnettiin arvonimi ”chacha”, jota pidetään varakuninkaan vertaisena arvona. Viime aikoina tutkijat ovat kuitenkin asettaneet sen kyseenalaiseksi. Hänen asemaansa on oletettavasti liioiteltu, vaikka de Souzan poliittinen asema Dahomeyn kuningaskunnassa oli kuitenkin huomattava.
De Souza oli 1830-luvulle tultaessa menestynyt mies, joka omisti useita orjalaivoja. Jälkeläisten mukaan hänellä oli 201 lasta, joista 106 oli tyttäriä ja 95 poikaa. De Souzan kerrotaan toimineen myös orjien hyvätekijänä, kun eräs Länsi-Afrikan Orjarannikolla lähteväksi lastattu orjalaiva joutui palaamaan Ouidahiin 1830-luvulla. Tarinan mukaan de Souza osti kaikki orjalaivassa olleet 600 orjaa ja näin esti heitä joutumasta orjiksi Amerikkaan.
1840-luvulla de Souzan toimet vähenivät, joka johtui sekä hänen vanhenemisestaan, että transatlanttisen orjakaupan vähenemisestä, jonka alkoi korvata palmuöljykauppa. De Souzan poikia toimi eri puolilla Orjarannikkoa hänen tehtaissaan.  Britannian laivasto, joka kontrolloi orjakaupan vastaisia lakeja alueella, takavarikoi 22 hänen orjalaivaansa. Kuollessaan de Souzalla oli huomattavia velkoja kuningas Getzolle, kuten myös brasilialaisille ja kuubalaisille kauppiaille. Hautajaisissa de Souzalle myönnettiin dahomeyläisen päällikön kunnianosoitukset. Neljä henkilöä uhrattiin, kaksi rannalla ja kaksi hänen haudallaan.
Suku ja perintö

De Souzaa pidetään vieläkin Ouidahin kaupungin "isänä". Kaupungissa on de Souzan patsas, hänen nimelleen omistettu aukio, ja de Souzan suvun kotimuseo.
Edna Bayn mukaan de Souza "vaikutti paljon  välittäjänä Euroopan ja Afrikan kulttuurien väliseen vuorovaikutukseen".   Nykyään hänet tunnetaan afrobrasilialaisten yhteisöjen perustajana ja patriarkkana Ghanassa, Togossa, Beninissä ja Nigeriassa. Myöhemmin de Souzan suku oli hyvin tärkeä taistelussa Togon, Ghanan, Nigerian ja Beninin itsenäisyyksien puolesta. Hänen luokkaansa kuvaavat Beninin presidentti Paul-Emile de Souza ja Beninin ensimmäinen nainen, Chantal de Souza Boni Yayi.
Fiktiota ja tutkimusta

Francisco Félix de Souzan hahmo on osittain myytistynyt häntä koskevan fiktion takia. Dahomeyläinen kirjailija Paul Hazoumé (1890-18-1980) julkaisi häntä koskevaa aineistoa kirjassa Le Pacte de sang au Dahomey (1937, Dahomeyn verivala).
Bruce Chatwinin The Viceroy of Ouidah (1980, Ouidahin varakuningas) romaanin päähenkilö, kuvitteellinen brasilialainen Francisco Manuel da Silva on saanut vaikutteita de Souzan elämästä.
Chatwinin romaaniin perustuvan elokuvan Cobra Verde (1987)  ohjasi Werner Herzog. Brasiliassa, Kolumbiassa ja Ghanassa kuvatun elokuvan päähenkilöä näytteli Klaus Kinski.
Francisco Félix de Souzan tarina on ollut useiden tutkimusten aiheena 1960-luvulta asti. David Ross julkaisi de Souzan elämäkerran artikkelissaan The first Chacha of Whydah: Francisco Felix de Souza.(1969), Tunnettu Länsi-Afrikan historian tutkija Robin Law kyseenalaisti de Souzalle myönnetyn poliittisen ja taloudellisen roolin. Hänestä luotu mielikuva vaikuttaa olevan epäsuhdassa hänen todelliseen asemaansa Benininlahden orjakaupassa. Ana Lucia Araujo tarkastelee de Souzan näkyvyyttä, kun viralliset projektit 1990-luvulla alkoivat tukea orjuuden muistamista Beninissä.
Aiheesta muualla

Bay, Edna (2008), Asen, Ancestors, and Vodun , Urbana, Illinois : Illinois University Press, ISBN 0-252-03255-1
Thomas, Hugh (2006), The Slave Trade (4. painos), London: Phoenix, ISBN 0-7538-2056-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef 
"Chacha-aukio" Ouidahissa, taustalla de Souzan kotimuseo.
SteamOS

| SteamOS |
| --- | --- |

 SteamOS 3.0 "holo" KDE Plasma 5 -työpöytäympäristöllä Steam Deckissä
Kehittäjä:  Valve Corporation
Tuoteperhe:  GNU/Linux
Toiminnallinen tila:  toiminnassa
Viimeisin vakaa versio:  3.6.21 (12. helmikuuta 2025)
Viimeisin epävakaa versio:  3.5.17 Preview (1. maaliskuuta 2024)
Ytimen tyyppi:  monoliittinen ydin
Ydin:  Linux
Suoritintuki:  x86-64
Käyttöliittymä:  Steam
Työpöytäohjelmisto:  KDE
Lähdekoodimalli:  Avoin lähdekoodi, sisältäen myös  suljettua lähdekoodia
Lisenssi:  GPL ja muita lisenssejä
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
SteamOS on Valven julkaisema ja kehittämä Linux-jakelu. Se on kehitetty Valven Steam Machinea varten ja on käytössä Steam Deckissä.
SteamOS paljastettiin Steam Machine -laitteiden yhteydessä vuonna 2013.
Steam Deck -laitteessa on mukana uusi versio käyttöjärjestelmästä sekä Valve Proton -yhteensopivuusohjelmisto. Steam Deck -laitteessa on SteamOS 3.0, joka perustuu Arch Linuxiin ja käyttää KDE Plasma -työpöytäympäristöä.
Historia

LinuxConissa 2013 Valven perustaja ja toiminnanjohtaja Gabe Newell esitti että hän uskoo "Linux ja avoimet lähdekoodit ovat pelaamisen tulevaisuus." Jatkaen että yritys avustaisi pelin kehittäjiä, jotka haluavat peliensä olevan Linuxin kanssa yhteen sopivia.lähde?
SteamOS pohjautui Debian-versioon 8 (koodinimi Jessie), sisältäen kuitenkin uudemman Linux-ytimen, suorituskykykorjauksia ja suljettuja AMD:n ja Nvidian näytönohjainten ajureita.
Alun perin SteamOS:llä pystyi pelaamaan vain Linuxia tukevia pelejä, mutta pelejä pystyi myös suoratoistamaan Windows- ja macOS-laitteista. Mukana oli Gnome 3 -työpöytäympäristö, jota voi halutessaan käyttää tavanomaiseen tietokoneen käyttöön.
SteamOS versio 3.0 perustuu Arch Linuxiin Debianin sijaan: pääsyy muutokselle on jatkuva päivitys nopeasti tarvittaville päivityksille, muutoksille ja muokkauksille. SteamOS 3.0:ssa mukana on KDE-työpöytäympäristö.
Valve on vahvistanut tuen myös kilpailevalle Asus ROG Ally -laitteelle ja muille laitteille.
Eräiden muiden laitteiden valmistajat ovat myös puhuneet SteamOS:n käytöstä laitteissaan, muun muassa Ayaneo. CES 2025 tapahtumassa Lenovo ilmoitti SteamOS:n käytöstä tulevassa Lenovo Legion Go S -laitteessa. Tämän myötä Valve ilmoitti käyttöjärjestelmän beta-version tulevan saataville ennen laitteen julkaisua.
SteamOS 3.7 ennakkojulkaisuversiossa on aloitettu tuen lisääminen muille kädessä pidettäville laitteille.
Tekniikka

SteamOS perustuu Arch Linuxiin. Kyseessä on normaaleja Linux-käyttöjärjestelmän komponentteja ja työkaluja käyttävä Linux-jakelu. Käyttöjärjestelmän filosofia on että "mitään ei piiloteta käyttäjältä." Normaaliin työpöytään voi vaihtaa sammuta/käynnistä-valikosta.
SteamOS 3.0 perustuu Arch Linuxiin Debianin sijaan: pääsyy muutokselle on jatkuva päivitys nopeasti tarvittaville päivityksille, muutoksille ja muokkauksille.
SteamOS 3.0:ssa on mukana Valve Proton -yhteensopivuusohjelmisto, jolla Windows-pelejä pystyy pelaamaan myös SteamOS:ssa. Proton käyttää GStreamer-ohjelmistoa. Gamescope on Steam Deckin kanssa käytössä oleva ikkunanhallintaohjelmisto, joka tukee Wayland-protokollaa ja on suunniteltu alhaiselle latenssille sekä alhaiselle virrankulutukselle.
Valve on tukenut myös muiden ohjelmistojen kehitystä, mukaanlukien PipeWire ja NetworkManager. SteamOS käyttää myös systemd- ja D-Bus-ohjelmistoja sekä Filesystem Hierarchy Standard -standardia.
Valve ja muut ovat kehittäneet RADV-ajurin AMD:n grafiikkaprosessoreille. ACO on shader-ohjelmien kääntäjä, joka korvasi LLVM-pohjaisen kääntäjän. Nämä on julkaistu osana Mesa-projektia. ACO tukee useita AMD:n grafiikkaprosessoreiden sukupolvia, joka sisältää kaikki Graphics Core Next ja Radeon DNA -arkkitehtuureja käyttävät grafiikkaprosessorit.
SteamOS käyttää muuttamatonta (immutable) tiedostojärjestelmää. Varusohjelmiston voi päivittää vain asentamalla uuden version, joka korvaa kokonaan entisen. Massamuistilla on kaksi versiota käyttöjärjestelmästä, joista yksi on aktiivinen. Kun päivitys on tehty, aktiivista partitiota vaihdetaan. Oletuksena käyttöjärjestelmä on kirjoitussuojattu, mutta käyttäjät voivat vaihtaa kirjoitettavaksi halutessaan.
Pelit asennetaan pääasiassa Valven omasta Steam-verkkokaupasta. Sovelluksille suositeltu asennusmekanismi on Flatpak. Flathub-pakettivarastossa on tarjolla yli 2000 sovellusta.
Pelit

Useimmat Linux-pelit ovat toimivia SteamOS:llä. Lisäksi Windowsille julkaistuja pelejä voi pelata: 21. toukokuuta 2022 pelattaviksi tarkistettujen pelien listassa oli kolme tuhatta peliä. Elokuussa 2023 listalla oli 11 007 peliä.
Versiot

SteamOS:n julkaisuversioista on käytetty koodinimiä alchemist, brewmaster ja clockwerk. Clockwerk perustui Debian 9:lle.
Steam Deckille julkaistusta versiosta käytetään koodinimeä holo. Toukokuussa 2022 Valve julkaisi Steam Deckille version 3.2 vakaana versiona. Versio 3.6 julkaistiin lokakuussa 2024 vakaana versiona.
Aiheesta muualla

http://store.steampowered.com/steamos (englanniksi)
http://www.techradar.com/reviews/pc-mac/software/operating-systems/steamos-1209037/review (englanniksi)
Developing for SteamOS and Linux (englanniksi)
Ahmed Mohamed ag Hamani

Ahmed Mohamed ag Hamani vuonna 2000.
Ahmed Mohamed ag Hamani (s. 1942) on malilainen hallintovirkailija, diplomaatti ja yhteiskuntavaikuttaja. Hän toimi maan pääministerinä vuosina 2002–2004.
Ag Hamani on koulutukseltaan tilastotieteilijä. Hän työskenteli Malin valtionyhtiöministerinä vuodesta 1978, tiedotus- ja viestintäministerinä vuodesta 1979, suunnitteluministerinä vuodesta 1980, urheilu-, taide- ja kulttuuriministerinä vuodesta 1984 sekä liikenne- ja julkisten töiden ministerinä vuosina 1986–1987. Ag Hamani toimi sen jälkeen Senegaljoen yhteistyöjärjestön päävaltuutettuna sekä Malin suurlähettiläänä Marokossa, Belgiassa, Luxemburgissa ja Euroopan unionissa.
Virkaansa astunut presidentti Amadou Toumani Touré nimitti ag Hamanin Malin pääministeriksi kesäkuussa 2002. Hän oli ensimmäinen tuaregi maan hallituksen johdossa. Ag Hamani erosi tehtävästä huhtikuussa 2004, jolloin hänen tilalleen tuli Ousmane Issoufi Maïga. Pääministerinä ag Hamania luonnehdittiin lähinnä teknokraatiksi.
Ag Hamani on toiminut aktiivisesti yhteiskuntarauhan puolesta vuoden 2012 sisällissodan jälkeen. Hän toimii Coalition citoyenne de la société civile pour la paix, l’unité et la réconciliation nationale -järjestön puheenjohtajana ja Banque de développement du Mali -pankin hallitusneuvoston puheenjohtajana.
Emily Mortimer
Yksityiselämä

Mortimerin isä oli lakimies ja käsikirjoittaja John Mortimer ja äiti Penelope Mortimer (o.s. Gollop). Hänellä on nuorempi sisko Rosie, kaksi vanhempaa sisaruspuolta isänsä ensimmäisestä avioliitosta sekä velipuoli isänsä suhteesta näyttelijä Wendy Craigin kanssa.
Mortimer opiskeli St. Paul's Girls' School -nimisessä tyttökoulussa ja sen jälkeen Oxfordin yliopistossa, jossa hän opiskeli venäjää. Ennen näyttelijänuraansa Mortimer kirjoitti muun muassa kolumnin Daily Telegraphiin.
Mortimer tapasi vuonna 2000 näyttelijä Alessandro Nivolan, jonka kanssa hän meni naimisiin 3. tammikuuta 2003. Heillä on kaksi lasta, vuonna 2003 syntynyt poika ja vuonna 2010 syntynyt tytär.
Palkinnot

Independent Spirit Award (2003)
Palkinnot > Ehdokkuudet

Saturn Award (2009)
Satellite Award (2007)
Audience Award (2005)
ALFS Award (2004,2005)
Empire Award (2004)
DVDX Award (2003)
Golden Satellite Award (2003)
CFCA Award (2003)
Aiheesta muualla

Emily Mortimer Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Emily Mortimerin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Emily Mortimer Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2007.
Elisabet Valois

Elisabet Valois, Anthonis Morin maalaama muotokuva vuodelta 1560.
Elisabet de Valois (ransk. Élisabeth, esp. Isabel de Valois); (2. huhtikuuta 1545 Fontainebleau, Ranska – 3. lokakuuta 1568 Madrid, Espanja) oli Espanjan kuningas Filip II:n kolmas puoliso ja Espanjan kuningatar vuosina 1559–1568.
Suku

Elisabet oli Ranskan Valois-sukuisen kuningas Henrik II:n ja Katariina de’ Medicin vanhin tytär. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista Frans II:sta, Kaarle IX:stä ja Henrik III:sta tuli vuorollaan Ranskan kuninkaita, Claudesta Lothringenin herttuatar ja Margueritesta Ranskan kuningatar sekä kirjailija.
Avioliitto

Elisabet luvattiin jo lapsena puolisoksi Espanjan kuningas Filip II:n pojalle, samanikäiselle kruununprinssi Don Carlosille. Kesäkuussa 1559 Ranskan ja Espanjan välillä solmitun Cateau-Cambrésis’n rauhan yhteydessä kuningas Filip kuitenkin päätti naida 14-vuotiaan Elisabetin itse, sillä Filipin toinen puoliso, Englannin kuningatar Maria I oli kuollut hieman aiemmin.
Elisabetin isä Henrik II haavoittui 30. kesäkuuta hääjuhlallisuuksiin liityneissä Place des Vosgesilla järjestetyissä turnajaisissa tapahtuneessa onnettomuudessa, jolloin hänen silmäänsä lensi pirstoutuneen puukeihään säle. Lääkäreitten ponnisteluista huolimatta silmä tulehtui ja aiheutti kuolemaan johtaneen sepsiksen 10. heinäkuuta 1559. Ranskan kuninkaaksi tuli Elisabetin 15-vuotias vanhin veli Frans II.
Hänet vihittiin välittäjän avulla (per procutionem) Notre Damessa Pariisissa Alban herttua Fernando Álvarez de Toledo y Pimentelin toimiessa oli sulhasen sijaisena ennen lähtöä Ranskasta. Varsinainen hääseremonia pidettiin Guadalajarassa Espanjassa hänen sinne saavuttuaan.
Elisabet saavutti Espanjassa viehätysvoimallaan ja poliittisella lahjakkuudellaan sekä kuningas Filipin, hovin ryhmittymien että kansan suosion.
Jälkeläiset

Elisabetille ja Filipille syntyi viisi tytärtä, joista aikuisiksi elivät prinsessa Isabella Clara Eugenia ja Savoijin herttuatar Catalina Micaela. Elisabet kuoli vain 23-vuotiaana synnyttäessään lokakuussa 1568 viimeistä lastaan, joka myös kuoli.
Kaksostytöt (elokuu 1564), keskenmeno
Isabel Clara Eugenia (12. elokuuta 1566 – 1. joulukuuta 1633), avioitui pikkuserkkunsa, Itävallan arkkiherttua Albrekt VII:n (1559–1621) kanssa, Espanjan Alankomaitten hallitsija ja käskynhaltija
Catalina Micaela (10. lokakuuta 1567 – 6. marraskuuta 1597), avioitui Savoijin herttua Kaarle Emanuel I:n kanssa.
Juana (3. lokakuuta 1568), syntyi keskosena, kuoli puolitoista tuntia syntymän jälkeen.
Perintö

Kuningatar Elisabet muistetaan myös hahmona Friedrich Schillerin näytelmässä Don Carlos ja siihen perustuvassa Giuseppe Verdin samannimisessä oopperassa. Schillerin kuvaus Elisabetin ja kruununprinssi Don Carlosin suhteesta ei perustu historiallisiin tosiasioihin, vaan lähinnä Filip II:n vastustajien propagandaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elisabet Valois Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Filip II ja Elisabet, Katariina de’ Medicin rukouskirjan miniatyyri, tuntematon taiteilija.
Espanjan kuningatar Isabel de Valois ja tytär, infanta Isabella Clara Eugenia, Juan Pantoja de la Cruz / Sofonisba Anguissola n. 1568
Espanjan prinsessat, infanta Isabella Clara Eugenia ja Catalina Micaela 1570. Pöydällä heidän välissään on munkkiarattipapukaija ja Cavalier King Charlesin spanieli. Catalina Micaelan (oik.) kädessä on hansikaspari, joka kuvaa hänen suurta varallisuuttaan.
Korian ratasilta

Korian ratasilta on Kymijoen ylittävä Riihimäki–Pietari-radan teräsbetoninen holvisilta Kouvolan Korialla, entisen Elimäen kunnan ja Kouvolan kaupungin rajalla. Silta valmistui vuonna 1925 ja se korvasi kantokyvyltään heikentyneen vuonna 1870 valmistuneen vanhan rautatiesillan. Sillan suurin aukko on 67,6 metriä ja se on selkeästi pitkäjänteisin holvisilta Suomen rataverkolla. Toiseksi pisin on jänteeltään 45-metrinen vuonna 1920 valmistunut Petäisenkosken ratasilta Kajaani–Kontiomäki-radalla ja kolmanneksi pisin Harjunjoen ratasilta Kouvola–Mikkeli-välillä, sen jänne on 44,1 metriä ja valmistumisvuosi 1968.
Korian siltojen läpi Kymijokea pitkin kulki vuoteen 2009 asti Elimäen kunnan ja Kouvolan kaupungin raja.
Silta > Siltakilpailu

Vanhan rautatiesillan kantokyvystä oli jo pitkään oltu huolissaan rautatiehallituksessa, joka vuonna 1922 järjesti tunnettujen sillanrakentajien kesken kilpailun uuden sillan hankkimiseksi. Kilpailu oli kansainvälinen ja ehdotuksia tuli 14, näistä kuusi oli kokonaan betonista holvisiltaa. Muissa ehdotuksissa oli teräksisiä päällysrakenteita ja yksi, jossa myös keskijänne oli teräsrakenteinen. Palkintolautakunta suosi betonista ja kivestä tehtyjä rakenteita ylläpitokustannuksiltaan edullisina ja kotimaisina, mutta arveli teräsrakenteenkin voivan olla kilpailukykyinen, koska silloin vältyttäisiin telineiden rakentamiselta.
Silta > Sillan valinta

Valituksi tuli Oy Constructor Ab:n ehdotus, viisiaukkoinen kokonaan betoninen holvisilta. Ehdotuksessa holvin leveys oli kahdeksan metriä eli sillalle mahtui kaksi raidetta, keskiaukon jännemitta oli 70 metriä ja muiden aukkojen 13,5 metriä.
Korian ratasillan keskijänteen pituus on 67,6 metriä ja holvin nuolikorkeus eli holvin laen etäisyys kantojen yhdyssuorasta 12,85 metriä. Holvin paksuus laella on kaksi metriä, paksuimmillaan 2,6 metriä ja kantanivelen kohdalla 2,4 metriä. Pääjänteen kohdalla rataa kannattavat teräsbetoninen laatta ja palkisto, jotka on tuettu holviin 60 senttimetriä paksuilla hieman holvia kapeammilla väliseinillä. Koko silta on perustettu kalliolle. Constructorin pääsuunnittelija oli insinööri Emil Holmberg, siltasuunnitelmien pääasiallisena laatijana pidetään Lauri Wallénia. Yhtiön toimitusjohtaja oli insinööri Manne Muoniovaara.
Silta > Rakentaminen

Urakkasopimus allekirjoitettiin 28. joulukuuta 1922 ja urakkasumma oli 4,8 miljoonaa markkaa, sama kuin kilpailuehdotuksessa. Rautatiehallitus asetti työn valvojaksi ratainsinööri Toivo Vähäkallion.
Rakennustyön aikana urakoitsija ja tilaaja riitelivät tai olivat eri mieltä muutamasta asiasta. Huhtikuussa 1923 Muoniovaara ja Vähäkallio kiistelivät betoniin käytettävästä sepelistä, jota Vähäkallio ei voinut hyväksyä epäpuhtauksien takia. Urakoitsija vastasi seulontavaatimusten aiheuttamilla lisälaskuilla ja uhkasi lopettaa työt. Lisälasku esitettiin myös kalliopinnan korkeuden poikkeamista ja uhattiin jälleen töiden lopettamisella. Rautatiehallituksen silloinen pääjohtaja Jalmar Castrén ilmoitti kirjeitse, ettei lisälaskuja makseta.
Constructor teki telinesuunnitelmat, joihin Vähäkalliolla oli huomautettavaa, rautatieviranomaiset eivät hyväksyneet suunnitelmia. Telineiden rakentaminen oli vaikeaa, koska joki oli melkein kokonaan kalliopohjainen ja virta oli vuolas. Pääholvin telineet ja muotit olivat valmiit elokuussa 1923.
Silta > Sortumaonnettomuus

Holvin valu oli noin yhtä kuutiometriä vaille valmis, kun 11. lokakuuta 1923 kello 6.30 telineet sortuivat. Vastavalettu holvi välttyi raudoituksen ansiosta putomasta kokonaan jokeen. Kovettumaton betoni holvin toisessa päässä murtui ja holvin pää painui alas kiertyen kokonaan toisen kantanivelen ympäri. Onnettomuutta seurasivat kuulustelut useana päivänä Korialla, Kouvolassa ja Helsingissä. Kuulustelupöytäkirjoja tuli 17 sivun verran. Joulukuussa 1923 Vähäkallio toi julki kantansa, että holvi pitäisi purkaa. Valtionrautateiden asiantuntijana ollut saksalaisprofessori kävi työmaalla tammikuussa 1924, kirjoitti 11-sivuisen lausunnon ja antoi lisäksi ehdotuksia siitä, miten silta korjattaisiin. Constructorin asiantuntija oli tukholmalaisprofessori H. Kreüger, joka kävi työmaalla myös heti tammikuun 1924 alussa ja kirjoitti hänkin 11-sivuisen lausunnon asiasta.
Silta > Korjaus

Constructor teki sillan korjauksen professori Kreügerin suunnitelmien mukaan, korjaussopimus tehtiin heinäkuussa 1924. Korjauslaskelmat tarkisti Herman Ossian Hannelius ja rautatiehallitus ilmoitti Contructorille elokuussa 1924 korjaussuunnitelmien hyväksymisestä. Ennen korjausta sillasta otettiin koekappaleita, joiden perusteella todettiin valetun betonin olevan kunnollista. Murtunut kantanivel korjattiin uusimalla se metrin kaistoissa. Muutkin murtuneet kohdat korjattiin piikkaamalla betoni pois, vahvistamalla raudoitus ja valamalla uusi betoni. Halkeamakohdissa rakenne vahvistettiin teräksin, jotka painejuotettiin sementtilaastilla. Kun rakenteelliset korjaukset oli tehty, holvi rapattiin ja sen pintoihin siveltiin ainetta, joka estää sadeveden tunkeutumisen rakenteeseen. Tammikuun 1925 lopussa sillalle tehtiin koekuormitus ja se voitiin ottaa käyttöön. Takuutarkastus tehtiin 18. tammikuuta 1927. Silta oli kunnossa ja Constructor vapautui kaikesta vastuusta.
Korian ratasilta korjattiin vuonna 2004, työlle myönnettiin Suomen Rakennusinsinöörien Liiton (RIL:in) Vuoden silta -palkinto.
Korian kaksi rautatiesiltaa muodostavat kohteen, joka kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Suomessa. Kolmantena siltana siltapaikalla on vuonna 1985 valmistunut Korian uusi silta, jolle maantieliikenne siirtyi vuoden 1870 sillan muututtua kevyen liikenteen sillaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korian ratasilta Wikimedia Commonsissa
Pohjoismaiden suurin siltaonnettomuus. Korian rakenteilla olevan rautatiesillan telineiden luhistuminen, Suomen Kuvalehti, 20.10.1923, nro 42, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot