stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mundialito

Estadio Centenario
Copa de Oro de Campeones Mundiales eli Mundialito oli jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 50-vuotisjuhlien kunniaksi järjestetty turnaus. Suomessa turnauksesta käytettiin kisojen aikana englanninkielistä nimeä Gold Cup.
Turnaus pelattiin 30. joulukuuta 1980 – 10. tammikuuta 1981 ensimmäisten eli 1930 kilpailujen isäntämaassa Uruguayssa. Kaikki ottelut pelattiin Montevideon Estadio Centenariolla.
Entisistä maailmanmestareista turnaukseen osallistuivat vuosien 1930 ja  1950 mestari Uruguay, vuosien 1934 ja 1938 mestari Italia,  vuosien 1954 ja 1974 mestari Länsi-Saksa, vuosien 1958, 1962 ja 1970 mestari Brasilia sekä vuoden 1978 mestari Argentiina. Vuoden 1966 mestarin Englannin kieltäydyttyä osallistumasta mukaan kutsuttiin vuosien 1974 ja 1978 hopeajoukkue Alankomaat.
Alkulohkot pelattiin kahtena kolmen joukkueen lohkona, joiden voittajat selviytyivät loppuotteluun. Turnauksen voitti isäntäjoukkue Uruguay. Loppuottelua seurasi noin 71 000 katsojaa. Ottelun tuomitsi itävaltalainen Erich Linemayer. Turnauksen maalikuninkuuden voitti kolmella maalillaan Uruguayn Waldemar Victorino, joka teki myös loppuottelun voittomaalin saatuaan syötön Venancio Ramosin kulmalipun tuntumasta antamasta vapaapotkusta. Muita Uruguayn tärkeimpiä pelaajia olivat keskikentällä 21-vuotias Ruben Paz sekä puolustuksessa Hugo de León. Joukkuetta valmensi vuonna 1950 maalivahtina maailmanmestaruuden voittanut Roque Gastón Máspoli. Argentiinan joukkueessa pelasi 20-vuotias tuleva tähti Diego Maradona, joka teki joukkueensa ainoan maalin tasapeliin päättyneessä ottelussa Brasiliaa vastaan. Ennen turnausta Länsi-Saksan joukkue oli pelannut 24 peräkkäistä tappiotonta ottelua ja voittanut vuoden 1980 Euroopan-mestaruuden, mutta nyt se hävisi molemmat ottelunsa.
Alkulohko A

| Päivämäärä | Pelipaikka | Kotijoukkue | Vierasjoukkue | Lopputulos | Maalintekijät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 30. joulukuuta 1980 | Estadio Centenario, Montevideo |  Uruguay |  Alankomaat | 2–0 | Venancio Ramos 1–0 Waldemar Victorino 2–0 |
| 3. tammikuuta 1981 | Estadio Centenario, Montevideo |  Italia |  Uruguay | 0–2 | Julio Morales 0–1 (rp.) Waldemar Victorino 0–2 |
| 6. tammikuuta 1981 | Estadio Centenario, Montevideo |  Alankomaat |  Italia | 1–1 | Carlo Ancelotti 0–1 Jan Peters 1–1 |
Alkulohko B

| Päivämäärä | Pelipaikka | Kotijoukkue | Vierasjoukkue | Lopputulos | Maalintekijät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. tammikuuta 1981 | Estadio Centenario, Montevideo |  Argentiina |  Saksa | 2–1 | Horst Hrubesch 0–1 Manfred Kaltz 1–1 (om.) Ramón Díaz 2–1 |
| 4. tammikuuta 1981 | Estadio Centenario, Montevideo |  Brasilia |  Argentiina | 1–1 | Diego Maradona 0–1 Edevaldo 1–1 |
| 7. tammikuuta 1981 | Estadio Centenario, Montevideo |  Saksa |  Brasilia | 1–4 | Klaus Allofs 1–0 Júnior 1–1 Toninho Cerezo 1–2 Serginho 1–3 Zé Sérgio 1–4 |
Loppuottelu

| Päivämäärä | Pelipaikka | Voittaja | Vastustaja | Lopputulos | Maalintekijät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 10. tammikuuta 1981 | Estadio Centenario, Montevideo |  Uruguay |  Brasilia | 2–1 | Jorge Barrios 1–0 Sócrates 1–1 (rp.) Waldemar Victorino 2–1 |
Muriel Duckworth

Muriel Duckworth
Muriel H. Duckworth CM (31. lokakuuta 1908 Austin, Québec, Kanada – 22. elokuuta 2009 Magog, Québec, Kanada) oli kanadalainen feministi ja rauhanaktivisti.
Duckworth perusti useita sosiaalisia toimintaryhmä ja johti eri hyväntekeväisyysjärjestöjä kuten Kanadan Oxfamia. Vannoutuneena pasifistina hän osallistui toisen maailmansodan vastaisiin mielenosoituksiin ja tuki vietnamilaisia naisia Vietnamin sodan aikana. Hän siirtyi anglikaanisesta kirkosta kveekarien jäseneksi, koska kveekarit tuomitsevat jyrkästi kaiken väkivallan.
Duckworth ylennettiin vuonna 1983 Kanadan ritarikunnan jäseneksi. Hän sai useita kunnianosoituksia Kanadan eri yliopistoista. Vuonna 1991 hänelle myönnettiin Pearsonin rauhanmitali.
Murder, Inc.

Murder, Inc. (vapaasti käännettynä ”Murha Oy”) oli median antama nimi amerikkalaiselle palkkamurhiin erikoistuneelle rikollisjärjestölle, joka tappoi kymmenen vuoden aikana ainakin 700 ilmiantajaa, todistajaa ja ammattiyhdistysmiestä. Sitä (tai sen johtajistoa) kutsuttiin myös Syndikaatiksi. Monet järjestön menettelytavoista ovat jääneet rikollisjärjestöjen pysyviksi toimintatavoiksi.
Murder, Inc. syntyi New Yorkissa 1930-luvun alussa, kun Lucky Lucianon liittolaiset Meyer Lansky ja Bugsy Siegel perustivat Murder Inc:in ”hoitamaan ongelmia”. Kyse oli alamaailman lakien valvomisesta eli esimerkiksi ilmiantajien rankaisemisesta. Myöhemmin Lansky ja Siegel siirtyivät muihin liiketoimiin, mutta Murder Inc. jatkoi toimintaansa muiden alaisuudessa. Toiminnan sisältönä oli yksinkertaisesti palkkamurhaaminen: puhelinsoitto Murder Inc:ille riitti saamaan ei-toivotun henkilön pois päiviltä. Ruumiit piilotettiin esimerkiksi rakennustyömaille tai veden alle, niin että kaikkia murhia ei milloinkaan saatu selville. Kun poliisi aloitti järjestöä vastaan puhelinkuuntelun, siirryttiin tappopuheluissa kiertoilmaisuihin, joista ovat peräisin monet nykyajan palkkamurhaa tarkoittavat englannin kielen ilmaisut, kuten hit tai contract.
Järjestö oli vahvasti organisoitunut ja ylläpiti palkkamurhaajilleen jopa eräänlaista sosiaaliturvajärjestelmää. Poliisin hämääminen toimi aina samalla kaavalla: murhaajat tulivat kaukaisista kaupungeista ja olivat aikoja sitten poistuneet, kun poliisi pyrki etsimään johtolankoja paikallisesta alamaailmasta. Toiminta oli tarkasti organisoitua: ryhmillä oli tarkat alueensa, niiden tuli hyväksyttää murhat Syndikaatin johtajilla ja verityö toteutettiin vasta pitkän varjostuksen ja valmistelun jälkeen. Ryhmien keskinäiset murhaamiset oli ankarasti kielletty. Murder Inc. maksoi tappajille pohjapalkkaa, jonka lisäksi he saivat 1 000 – 5 000 dollaria jokaisesta murhasta. Heidän perheensä saivat myös rahakorvauksia, joka oli ikään kuin sosiaaliturvaa. Jos järjestön murhaaja jäi kiinni, järjestö lähetti parhaat asianajajansa heidän tuekseen oikeuteen.
Murder Inc. tuhoutui 1940-luvun puoliväliin mennessä sen jäsenen Abe ”Kid Twist” Relesin ryhdyttyä ilmiantajaksi. Järjestö kosti tämän, sillä Reles ”putosi ikkunasta” 12. marraskuuta 1941 newyorkilaisessa hotellissa, vaikka hänellä oli poliisivartio. ”Lintu lauloi, mutta se ei osannut lentää,” järjestö totesi.
Munger, Tolles & Olson

Munger, Tolles & Olson on yhdysvaltalainen noin 180 asianajajan lakifirma jolla on toimistot Los Angelesissa ja San Franciscossa. Sen perusti seitsemän partneria vuonna 1962. Yksi perustajista oli miljardööri Charlie Munger, joka tunnetaan paremmin ammattimaisena sijoittajana sekä Berkshire Hathawayn apulaispääjohtajan tehtävästä.
Aiheesta muualla

Kotisivut (englanniksi)
Minho (maakunta)

Minho on entinen Portugalin maakunta (port. província). Se perustettiin vuonna 1936 ja lakkautettiin vuonna 1976. Alue sijaitsee maan luoteisosassa, ja maakunnan pääkaupunkina oli Braga. Nykyisin Minhon maakunnan alue kuuluu Bragan ja Viana do Castelon piireihin.
Viinitila vihreän viinin alueella entisen Minhon maakunnan alueella.
Aikoinaan aluetta hallitsivat keltit ja roomalaiset. Roomalaisten jäljiltä on yhä nähtävissä useiden linnavuorten raunioita (port. castra).
Maantiede

Alun perin maakuntaa kutsuttiin nimellä Entre Douro e Minho, joka on muodostunut alueen sijainnista pohjoisen Minhojoen ja etelän Dourojoen välissä. Minhon hedelmällinen ja sateinen pääosa on meren äärellä: rannikolla on noin 50 kilometriä pitkä etelä–pohjoissuuntainen ja 3–16 kilometriä leveä Santa Luzia -vuorille yltävä rannikkotasankokaistale. Muu osa entisestä maakunnasta koostuu kumpuilevista tasangoista, joita halkovat Lima-, Cávado-, Minho- ja Avejokien uurtamat syvät laaksot.
Historia

Minhon alueelle muutti Kansainvaellusaikana suuri määrä sveebejä aivan kuin Espanjan-puoleisen maakunnan Galiciaankin, jonka kanssa minholaisilla on paljon yhteisiä tapoja. Minholaiset ovat perinteilleen uskollisia ja ovat säilyttäneet monia ikiaikaisia tapoja ja uskomuksia, joskin he ovat myös hartaan uskonnollisia. Aikojen kuluessa Minhosta on muuttanut runsaasti väestöä muun muassa Brasiliaan.
Elinkeinot

Minhon maakunnan alueella harjoitetaan tehomaataloutta, ja viljeltäviä kasveja ovat valkoiset pavut ja maissi. Lisäksi alueella on viinintuotantoa ja hedelmäpuiden kasvatusta. Minhon alueella tuotetaan esimerkiksi korkealaatuista vihreää viiniä (port. vinho verde). Entisen maakunnan alueella on pengerviljelyksiä ja kastelu on merkittävä osa maanviljelyä. Entisen Minhon maakunnan alueella on myös puutavarateollisuutta. Tekstiiliteollisuus on keskittynyt Guimarãesin ja Bragan kaupunkeihin. Kalastuksella on merkitystä rannikolla sijaitsevissa Âncora-Gontinhaesissa, Esposendessä ja Viana do Castelossa.
Murian kieli

Muria on dravidakieli, jota puhutaan Intiassa Chhattisgarhin, Maharashtran ja Odishan osavaltioissa. Se kuuluu gondikielten ryhmään yhdessä muun muassa gondin, marian ja dandami marian kielten kanssa. Muria jaetaan länsi-, itä- ja kaukolänsimuriaan. Eri murian varianttien puhujat ymmärtävät jonkin verran toisiaan ja vaihtelevasti muita lähialueilla puhuttuja dravidakieliä. Esimerkiksi dandami marian puhujat ymmärtävät jonkin verran kaukolänsimuriaa, mutta eivät länsimuriaa.
Kaukolänsi- ja länsimurialla on molemmilla noin 400 000 puhujaa, itämurialla noin 200 000. Länsimuriaa kirjoitetaan devanagari-kirjaimistolla.
Miron Białoszewski

| Miron Białoszewski |
| --- | --- |
 Miron Białoszewski
Henkilötiedot
Syntynyt: 1922 Varsova, Puola
Kuollut: 1983 (60–61 vuotta) Varsova, Puola
Kansalaisuus:  Puola
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: puola
Tuotannon kieli: puola
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Miron Białoszewski (1922 Varsova, Puola – 1983 Varsova, Puola) oli puolalainen kirjailija, joka on kirjoittanut runoa ja proosaa. Hänen kielensä on arkista ja kuvaamansa aiheet laitakaupunkia ja ihmisiä siellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miron Białoszewski Wikimedia Commonsissa
Mungu ibariki Afrika

| Mungu ibariki Afrika |
| --- | --- |
 Laulun nuotit
Valtio:   Tansania
Säveltäjä:  Enoch Sontonga
Sanoittaja:  ?
Suomenkielinen nimi:  Jumala siunaa Afrikkaa
   Kansallislaulu Yhdysvaltain laivaston soittokunnan soittamana 
Mungu ibariki Afrika on Tansanian kansallislaulu. Kyseessä on swahilinkielinen käännös Enoch Sontongan suositusta xhosankielisestä virrestä ”Nkosi Sikelel' iAfrika”. Tämä muodostaa nykyään osan Etelä-Afrikan kansallislaulua. Sama melodia on käytössä myös Sambian kansallislauluna, tosin eri sanoin. Myös Zimbabwe käytti ennen samaa kansallislaulua. Sontongan laulu on laajalti tunnettu mustassa Afrikassa, ja sitä kutsutaankin toisinaan ”Pan-afrikkalaiseksi hymniksi”. Suomalaiset tuntenevat laulun parhaiten virsikirjan virtenä 501, ”Kuule, Isä taivaan, pyyntö tää”.
Aiheesta muualla

Kuuntele Tansanian kansallislaulu laulettuna
Tansanian kansallislaulu on äänitetty, esittäjänä Amani, johtajana Terho Granlund, Finngospel FGCD-5067, äänite vuodelta 1989
Miron Cristea

| Miron Cristea |
| --- | --- |
 Miron Cristea vuonna 1936.
Romanian pääministeri
 11. helmikuuta 1938 – 6. maaliskuuta 1939  
Edeltäjä:  Octavian Goga
Seuraaja:  Armand Călinescu
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. heinäkuuta 1868  Topliţa, Romanian kuningaskunta
Kuollut: 6. maaliskuuta 1939 (70 vuotta)  Cannes, Ranska
Ammatti:  Kirkonmies, Romanian ortodoksisen kirkon patriarkka (1925–1939)
Tiedot
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Miron Cristea (kirkollinen nimi Elie; 20. heinäkuuta 1868 Topliţa, Romania – 6. maaliskuuta 1939 Cannes, Ranska) oli Romanian ortodoksisen kirkon ensimmäinen patriarkka. Hän toimi myös Romanian pääministerinä vuosina 1938–1939.
Cristea kävi Bukarestin teologisen seminaarin. Hän toimi vuosina 1910–1919 Caransebeşin piispana. Hän kuului romanialaiseen valtuuskuntaan, joka ensimmäisen maailmansodan päätyttyä vuonna 1918 matkasi Budapestiin vaatimaan Unkarille kuuluneen Transilvanian liittämistä Romaniaan. Cristea valittiin vuonna 1919 yksimielisesti Valakian metropoliitaksi ja samalla Romanian ortodoksisen kirkon arkkipiispaksi. Kun Romanian kirkko vuonna 1925 korotettiin patriarkaatiksi, hänestä tuli sen ensimmäinen patriarkka. Hänet vihittiin patriarkaksi Bukarestissa lokakuussa 1925. Cristean tavoitteena oli vahvistaa Romanian kirkon ja valtion yhtenäisyyttä. Hän suoritti useita vierailuja ulkomaille ja tapasi muiden maiden arkkipiispoja, kuten Konstantinopolin patriarkan vuonna 1927 Palestiinassa ja Canterburyn arkkipiispan vuonna 1936 Englannissa.
Cristea kuului kolmijäseniseen valtionhoitajakuntaan, joka johti Romaniaa vuosina 1926–1930 ensin kuningas Ferdinand I:n sairauden aikana sekä Ferdinandin kuoleman ja Kaarle II:n valtaistuimelle astumisen välisenä kolmen vuoden kautena. Kaarle II nimitti Cristean pääministeriksi helmikuussa 1938 samassa yhteydessä kun otti itselleen tosiasiassa diktatorisen vallan. Pian tämän jälkeen kaikki puolueet lakkautettiin ja maahan säädettiin korporatistisen järjestelmän luonut uusi perustuslaki. Cristean terveyden heiketessä tosiasiallinen johtava asema hallituksessa siirtyi sisäministeri Armand Călinesculle, joka myös nimitettiin uudeksi pääministeriksi Cristean kuoltua maaliskuussa 1939.
Cristea oli keskeisessä roolissa, kun Unkarille aiemmin kuulunut Transilvanian alue vuonna 1918 liitettiin Romaniaan. Romanian postilaitos julkaisi vuonna 2018 Suur-Romanian satavuotismuistoksi Cristeaa esittävän postimerkin.
Cristean hallitus sääti myös uuden kansalaislain, joka poisti 225 000 juutalaiselta Romanian kansalaisuuden. Kun Romanian kansallispankki lyötti vuonna 2010 Cristeaa esittäneen juhlarahan, Yhdysvaltain holokaustin muistomuseo vaati sitä peruutettavaksi Cristean antisemitismin perusteella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miron Cristea Wikimedia Commonsissa
Modernisaatio

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Modernisaatio, joskus myös nykyaikaistuminen, on yhteiskunnan muuttumista nykyisen länsimaisen yhteiskunnan kaltaiseksi. Tähän muutokseen kuuluu muun muassa teollistuminen, kaupungistuminen ja työnjaon eriytyminen. Modernisaatioon liittyy myös tieteen ja tekniikan arvostuksen kasvu, kansalaisten koulutustason kohoaminen, laajentunut osallistuminen politiikkaan, pidentynyt elinikä sekä alentunut syntyvyys.
Määritelmä

Modernisaatioon kuuluu yksilöiden ajattelun muutos individualistisemmaksi, ja samalla sosiaalisen organisaation muutos. Keskeinen osa modernisaatiota on myös talouden modernisoituminen, johon sisältyy teollistuminen. Modernisaatio on neutraali käsite sen suhteen, tapahtuuko talouden muutos markkinataloutta vai suunnitelmataloutta kohti. Esimerkiksi Neuvostoliitossa modernisaatio vietiin läpi suunnitelmatalouden keinoin. Demokratia lasketaan usein yhdeksi modernisaation piirteeksi, toisaalta monet maat näyttävät modernisoituneen ilman demokratiaa. Joka tapauksessa poliittisen organisaation muutos rationaalisemmaksi (ja ilmeisesti byrokraattisemmaksi) on osa modernisaatiota. Modernisaatio teollistumisen myötä on valtava muutos yksilöiden elämässä ja yhteiskunnan tasolla.
Yhteiskuntatieteellisenä teoriana

Modernisaatio on myös yhteiskuntatieteellinen teoria, joka oli suosittu varsinkin 1950- ja 1960-luvuilla. Se kuuluu ainakin sosiologian, valtio-opin, taloustieteen, sosiaalihistorian ja kehitysmaatutkimuksen piiriin. Teorian kuuluisin edustaja oli yhdysvaltalainen Walt Rostow, joka laati näkemyksen kehityksen vaiheista, jotka kaikki menestyvät valtiot tulevat käymään läpi. Myös esimerkiksi Karl Marxin teoria yhteiskunnan kehityksestä voidaan nähdä modernisaatioteoriana.
Nykyisessä kehitysajattelussa

Aiemmin kaikkien kehitysmaiden haluttiin modernisoituvan ja teollistuvan. Jotkut kehitysmaat ovatkin onnistuneet tässä (lähinnä Kaakkois-Aasiassa), vaikka useimmat epäonnistuivat. Tällä hetkellä esimerkiksi Kiina ja muutamat muut Etelä- tai Itä-Aasian maat ovat voimakkaasti pyrkimässä kohti modernisaatiota. Nykyään kansainvälinen yhteisö (YK, Maailmanpankki, OECD) puhuu ennemmin ”köyhyyden vähentämisestä”, joka tarkoittaa talouden vakauttamista kasvua varten ja suoraan sosiaalisiin tavoitteisiin keskittyviä ohjelmia. Siihen ei sisälly esimerkiksi teollistamispolitiikkaa. Käytännön ilmiönä modernisaatio on yhä keskeinen osa maailmaa, koska monet maat tavoittelevat sitä.
Kritiikki

Modernisaatiota on arvosteltu voimakkaasti etnosentrismistä. Kriitikot sanovat myös, että modernisaation tavoittelu on aiheuttanut kärsimyksiä kehitysmaiden ihmisille. Perinteisesti modernisaatio on ollut sekä oikeiston että vasemmiston kannattama hanke, mutta monet radikaalit ajattelijat saattavat hylätä koko modernisaation. Modernisaation vastakkaisena aatteena voidaan pitää kehityskritiikkiä ja post-developmentia.
Modernisaation suurimpana ongelmana on pidetty luonnonvarojen riittämättömyyttä. Miten käy, kun suuret kehitysmaat teollistuvat ja alkavat käyttää yhtä paljon luonnonvaroja kuin länsimaat? Monien mielestä ”kehittyneiden maiden” nykyinen kehitysmalli ei ole riittävä, vaan niiden pitäisi pyrkiä luomaan vähemmän luonnonvaroja käyttävä yhteiskunta.
Narcís Monturiol

Narcís Monturiol i Estarriol (1819–1885) oli espanjalainen keksijä. Hän tutki navigointia veden alla ja rakensi oman sukellusveneen. Ictineo-niminen vene laskettiin vesille Barcelonan satamassa vuonna 1859. Se oli tehty oliivipuusta, tammesta ja kahden millin kuparilevyistä. Rahtialus murskasi Ictineo I:n mutta Monturiol alkoi heti suunnitella uutta isompaa venettä. Ictineo II laskettiin vesille 1864, ja sen höyrykoneella toimiva versio vuonna 1867. Siitä tuli maailman ensimmäinen polttomoottorikäyttöinen sukellusvene. Telakka romutti sen, koska Monturiol ei maksanut laskujaan.
Monturiolilla ei ollut minkäänlaista teknistä koulutusta, mutta hänestä tuli heti paikallinen sankari.
Replika Monturiolin sukellusveneestä Barcelonan merimuseossa.
Narciso Yepes

Narciso Yepes vuonna 1939.
Narciso Yepes (14. marraskuuta 1927 Lorca – 3. toukokuuta 1997 Murcia) oli espanjalainen kitaristi. Hänen ensimmäinen kitaranopettajansa oli Jesús Guevara. Kun Yepes oli 12-vuotias, hän muutti perheensä kanssa Valenciaan. Siellä Yepesiä opetti Vicente Asensio. Yepes esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1943. Vuonna 1958 hän meni naimisiin puolalaissyntyisen, Pariisissa tapaamansa filosofian opiskelijan kanssa. Yepes kuoli imukudossyöpään vuonna 1997. Yepes esiintyi sekä soolokitaristina että orkesterin kanssa.
Mubarak Wakaso

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Wakaso Mubarak
Syntymäaika: 25. heinäkuuta 1990 (ikä 34)
Syntymäpaikka: Tamale, Ghana
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 171 senttimetriä
Seura
Seura: Granada
Pelinumero: 12
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2007–2008 | Ashanti Gold | 0 | (0) |
| 2008–2011 | Elche | 58 | (1) |
| 2011 | Villarreal B | 5 | (1) |
| 2011–2012 | Villarreal | 17 | (0) |
| 2012–2013 | Espanyol | 26 | (3) |
| 2013–2016 | Rubin Kazan | 16 | (2) |
| 2014–2015 | → Celtic (laina) | 5 | (0) |
| 2015–2016 | → Las Palmas (laina) | 20 | (1) |
| 2016– | Panathinaikos | 8 | (1) |
| 2017– | → Granada (laina) | 5 | (1) |
Maajoukkue
| 2012– | Ghana | 49 | (12) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 4. maaliskuuta 2017.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 4. helmikuuta 2017.
Mubarak Wakaso (s. 25. heinäkuuta 1990 Tamale, Ghana) on ghanalainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Granadaa ja on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura

Wakaso siirtyi ghanalaisesta Ashanti Goldista vuonna 2008 espanjalaisseura Elcheen. Hän solmi joukkueen kanssa viisivuotisen sopimuksen.
Tammikuussa 2011 hänen sopimuksensa Elchen kanssa purettiin kurinpidollisien syiden takia. Pian tämän jälkeen hän siirtyi kuitenkin Segunda Divisiónissa pelanneeseen Villarrealin reservijoukkueeseen.
27. helmikuuta 2011 Wakaso teki ensiesiintymisensä Primera Divisiónissa ottelussa Racing Santanderia vastaan.
Aiheesta muualla

Wakason tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
Ghanan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2014
1 Adams |
2 Inkoom |
3 Gyan |
4 Opare |
5 Essien |
6 Acquah |
7 Atsu |
8 Agyemang-Badu |
9 Boateng |
10 A. Ayew |
11 Muntari |
12 Kwarasey |
13 J. Ayew |
14 Adomah |
15 Sumaila |
16 Dauda |
17 Rabiu |
18 Waris |
19 Mensah |
20 Asamoah |
21 Boye |
22 Mubarak |
23 Afful |
Valmentaja Appiah
Paatio

Paatio (ven. Большой Пограничный, Bolšoi Pogranitšnyi, ruots. Båtö) on saari Suomenlahdessa Venäjän Viipurin piirissä Leningradin alueella, aivan Suomen valtakunnanrajan tuntumassa. Saaren pinta-ala on noin 800 ha.
Ennen toista maailmansotaa Paatio kuului Suomen Virolahden kuntaan. Vuonna 1944 se jäi Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti Neuvostoliitolle ja samalla jäivät Paation viereiset saaret Laitsalmi, Pajusaari ja Papinsaari. Asuinrakennuksia Paatiossa oli talvisodan alkaessa 57 ja asukkaita 270. Nykyisin rakennuksista on jäljellä vain muutamia kivijalkoja ja muutama hirsikehikko.
Paatiota lähin Suomen puolella oleva saari on Rääntiö. Rääntiö sijaitsee rajavyöhykkeellä noin 300 metrin etäisyydellä Paatiosta Virolahden kunnan alueella.
Venäjän viranomaiset eivät myönnä nykyisin ulkomaalaisille lupia käydä saaressa.
Karttaluonnos Paatiosta
Karttaote Kiiskilahti 1:20000 1940.
Historia ja elämä talvi- ja jatkosotaan asti > Asutus 1700-luvulle asti

Virolahden seudulla saattoi olla asutusta jo viikinkiajalla. 1200–1300 luvuilla rannikoilla oli ruotsinkielistä asutusta ja Paation saarellakin on monia ruotsinkielisiä paikannimiä. Vanhoissa kirkonkirjoissa Paatio on Båtö. Vanhin asiakirja on vuodelta 1336, ja siinä mainitaan, että rannikon asukkaat saavat käydä kauppaa Tallinnan kanssa. Saksalaiset porvarit kävivät kauppaa Riiasta käsin.
Jousiluettelo vuodelta 1555 kertoo, että Paatiossa oli 18 jousimiestä. Miehet olivat 15–20-vuotiaita. 1600-luvun puolivälissä Paation saari kuului sotalaitokselle. Uudenkaupungin rauhassa itäinen osa rannikkoa jäi venäläisille ja läntinen Ruotsille. Yhtenä syynä rajanvetoon oli Pietarin rakentamiseen tarvittava Pyterlahden graniitti.
Turun rauhassa itäraja siirtyi Kymijokeen, ja Virolahden pitäjä saarineen joutui Venäjälle. Venäjän keisarinna lahjoitti 1790-luvulla upseereilleen lahjoitusmaita, joiden mukana talonpojat joutuivat kartanonherrojen alaisiksi. Paatio oli lahjoitusmaan luontoinen täydellä verovapaudella. Toimeentuloa etsittiin monista elinkeinoista ja peltojen hoito jäi taka-alalle. Vasta Aleksanteri II:n aikana vuonna 1867 tehtiin päätös, että talonpojat saavat lunastaa tilansa takaisin.