stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean-Léon Gérôme
Elämä > Viimeiset vuodet

Viimeisiä vuosinaan 1900-luvun alkupuolella Gérômen kuvailtiin olevan vielä elinvoimainen ja impulsiivinen. Hän aloitti vanhaan tapaansa kello kahdeksan työskentelyn, piti viidentoista minuutin lounastauon ja jatkoi työskentelyä auringonlaskuun. Hän aikoi vielä viimeisinä kuukausinaan esitellä yleisölle uuden ”Corinthia”-patsaansa. Kuitenkin sisäkkö löysi hänet kuolleena 10. tammikuuta 1904. Edellisenä päivänä hän oli ehtinyt suunnitella matkaa Monte Carloon oppilaansa Dagnan-Bouveretin kanssa. Tammikuun 13. päivänä pidettiin hautajaiset ja Gérôme haudattiin Montmartren hautausmaalle ”Sorrow”-patsaan juurelle, jonka hän oli valauttanut pojalleen Janille. Vielä Gérômen kuoltua hänen veistoksensa ”Corinthia” ja toinen pronssinen veistos ”Metal Worker” esiteltiin Pariisin salongissa 1904.
Gérômen jäämistö arvioitiin 1 007 760 frangin arvoiseksi. Siihen kuului vanhojen mestarien maalauksia ja Gérômen aikalaisten teoksia kuten Fremietin ja Baryen pronsseja, Ingresin lyijykynämuotokuvia, Daumierin, Fortunyn, Bridgmanin, Aubletin, Raffetin, Guillaumetin, Cormonin, Detaillen, Jalabretin ja muiden öljyväritöitä. Harvinaisin osa jäämistöstä oli studiorekvisiitta, johon kuului pistooleja, kiväärejä, miekkoja, kilpiä, 10 kpl orientaalisia satuloita, 52 paria erilaisia kenkiä ja 173 erilaista pukua.
Myöhemmin Aime-Morot sai tilaustyönä Ranskan hallitukselta valmistaa muistomerkki Gérômen muistolle. 1909 muistomerkki paljastettiin. Se esitti Gérômea studiossaan työstämässä ”The Gladiators” -teosta. Toisen maailmansodan jälkeen teos vietti pitkän ajan varastossa pölyyntymässä. Nyt se on nostettu uudelleen näytteille Musee d'Orsayhin
Opetus ja opillinen perintö

Vuonna 1860 Gérôme aloitti ohjaajana Ecole des Beaux-Artsissa. Tähän aikaan Beaux-Artsissa ei voinut saada kritiikkiä tai ohjausta maalauksistaan. Oppilaat yleensä opiskelivat piirtämistä Beaux-Artsissa ja myöhemmin siirtyivät johonkin Pariisin yksityisakatemioista opiskelemaan maalausta. 1864 koulun muiden muutosten mukana aloitettiin kolme edistyneempää luokkaa, joissa myös maalattiin. Gérômen ateljee oli yksi näistä. Hän opetti omassa luokassaan aina vuoteen 1904, kuolemaansa asti.
Gérômen ateljee oli tunnettu vapaammasta kurista kuin kaksi muuta Beaux-Artsin professoria. Hän vieraili ainoastaan kahtena tai kolmena aamuna viikosta antamassa kritiikin valmistuville töille. Usein hän auttoi oppilaitaan yksityisissäkin ongelmissa ja tuki heitä taloudellisesti järjestämällä heille töitä kuvittajina tai opettajina. Joskus hän jopa salaa osti heidän töitään välittäjien kautta. Gérôme oli niin taiteellinen kuin henkinenkin tuki oppilailleen, ja hän tunnetusti vihasi hallinnollisia tehtäviä koulussa, kuten myös vihasi sitä, että joku sekaantui siihen, miten hänen tulisi opettaa. Hän näki tärkeäksi enemmänkin oppilaitten kehittymisen ja menestymisen.
Hänen menestyneimpiä oppilaitaan olivat: Dagnan-Bouveret, Georges Ferdinand Bigot, Lecomte du Nouy, Thomas Eakins, Delphin Enjolras, Frank Boggs, Frederick Arthur Bridgman, Kenyon Cox, Dennis Miller Bunker, William DeLeftwich Dodge, Wyatt Eaton, Alexander Harrison, Robert Lee, MacCameron, Siddons Mowbray, Aloysius O'Kelly, Lawton Parker, Harper Pennington, William Picknell, Julius Stewart, Albert Edelfelt, Abbott Handerson Thayer, Vasili Vasilyevich Vereshchagin, Douglas Volk ja J. Alden Weir.
Gérômen piirustus- ja maalaustekniikka olivat vahvana linkkinä amerikkalaiselle realismille, ja sitä kautta Amerikassa ja Firenzessä säilyneelle nykypäivän klassiselle realismille. Thomas Eakins opetti Pennsylvanian Akatemiassa Gérômelta lainaamiaan oppeja 1860-luvulla, samoin Dennis Bunker ja William McGregor Paxton Bostonissa myöhemmin samalla vuosisadalla.
Pelkkää ylistystä Gérôme ei elämäntyöstään saanut. Esimerkiksi kirjailija Émile Zolan mielestä Gérôme oli kyynikko joka tuotti maalauksiaan sarjatuotantona suurelle yleisolle. Lisäksi vuonna 1882 The New York Times kirjoitti, että Gérôme on esimerkki nykytaiteilijasta, joka myy suosituista aiheista tehtyjä maalauksiaan suurelle yleisölle mahdollisimman kovaan hintaan.
Sekä William-Adolphe Bouguereaun että Gérômen jälkimaine ovat kärsineet siitä, että he omana aikanaa suhtautuivat nurjasti nousevaan taidesuuntaukseen impressionismiin. Gérômen merkitys 1800-luvun taiteessa on haluttu jopa kokonaan kiistää. Yhdysvalloissa hänen merkityksensä maan taide-elämässä on tunnustettu ja jotkut kriitikot ovat sanoneet jopa tuntevansa kiinnostusta tämän "erilaiseen, outoon ja perverssiin" taiteeseen. Lisäksi Ridley Scott käytti hänen maalaustaan lähteenä tehdessään elokuvaa "Gladiaattori".
Tekniikka ja tyyli

Gérôme ei sinänsä keksinyt mitään uusia piirustus- tai maalaustekniikoita vaan pyrki kokoamaan kaiken parhaimman oppimastaan sekä käyttämään ja opettamaan sitä. Hänen piirustustyylinsä ja piirustustekniikkansa oli jotain realismin ja klassisen ihanteen väliltä, kuten hänen ihannoimiensa Jean Auguste Dominique Ingresin ja François Ruden tyyli. Suurta vaikutusta oli myös Delarochen ja Charles Gleyren historiallisilla ja mytologisilla tyyleillä, sekä klassisen kauniilla muodoilla.
Hän nojasi yleensä piirustuksissaan mieluummin tarkkaan yksinkertaisuuteen kuin monimutkaiseen kompositioon tai mittauksiin, jotka myöhemmin saattaisivat osoittautua väärin tehdyiksi. Maaliakin hän osasi käyttää niin tarkasti, että tiesi aina jokaiseen värialueeseen ja siveltimenvetoon kuluvan määrän maalia, ja maalaussession loputtua hänen palettinsa oli aina tyhjä. Gérôme tunnetaankin vuosisatansa tarkimpana piirtäjänä ja todella taitavana käytännön tekniikan hallitsijana, jonka työt olivat aina virheettömiä.
Gérôme aloitti yleensä maalauksensa kevyellä luonnoksella ilman mallia, jonka jälkeen hän teki monta pidemmälle vietyä luonnosta pitäen alkuperäisen komposition samana. Tämän jälkeen hän aloitti valmistelut; rekvisiitan, vaateitten ja mallien etsimisen. Ensimmäinen varsinainen vaihe oli isolle paperille tehty tarkka piirros malleista, jonka hän sitten siirsi kankaalle, tai ohittaen tämän vaiheen, hän teki ainoastaan öljyluonnoksen jonka hän sitten kopioi kankaalle, maalatakseen yksityiskohdat. Samaa akateemista tekniikkaa käytettiin jo Rafaelin studiossa 1500-luvulla.
Yksityiselämä

Gérômella oli viisi lasta, neljä tyttöä ja yksi poika (Jan), joka toimi myös taidemaalarina lyhyen elinikänsä. Hän kuoli keuhkotautiin 27-vuotiaana vuonna 1891. Hänen avioliittoaan Marie Goupillin kanssa kuvattiin onnelliseksi. Alussa perhe asui halvemmin Rue de Brusselssin varrella Pariisissa. Myöhemmin Gérôme osti isomman tontin Pariisista, jonne hän rakensi talon, johon kuului iso piha, hevostallit, alakerran kuvanveistostudio ja yläkerran maalausstudio, jossa pohjoisella seinällä oli luonnonvaloa varten jättimäinen ikkuna. Gérôme oppi matkoillaan myös puhumaan arabiaa sekä jonkin verran italiaa.
Maalauksia

Kleopatra ja Caesar, 1866.
Haaremin uima-allas
Pollice Verso, 1872.
Arnautit pelaamassa shakkia, 1859.
Maurilainen kylpylä, 1870.
Muezzin rukouskutsu, 1879.
Batsheba, 1889.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jean-Léon Gérôme.  His Life, His Work. [Les Orientalistes, no. 4].  (ACR Éditions: Paris) 1997 ISBN 2-86770-101-5
Charles Bargue – J. L. Gérôme Drawing Course, ( Paris : ACR Édition) 2003 ISBN 2-86770-166-X
Fanny Field Hering – Life and Works of Jean-Léon Gérôme
http://web.archive.org/20070108183808/www.internet.is/b22/books/geromebook.zip
http://www.artrenewal.org/asp/database/art.asp?aid=9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Kairon taljakauppias (1869) 61,5 × 50 cm
Rukous Kairon katoilla (1865)  49,9 x 81,2cm
Colin Falkland Gray

Britannian Kuninkaallisten ilmavoimain kapteeni (myöhempi Group Captain, suomeksi eversti) Colin Falkland Gray.
Colin Falkland Gray (9. marraskuuta 1914 – 1. elokuuta 1995) oli uusiseelantilainen Kuninkaallisten ilmavoimien hävittäjälentäjä toisessa maailmansodassa. Colin Gray syntyi Christchurchissa. Aluksi Colin kohtasi terveyteen liittyviä ongelmia vuonna 1937, jotka rajoittivat hänen kuntoisuuttaan sotilastehtäviin.
Colin Gray oli sai ainakin 27 ilmavoittoa. Gray lensi Supermarine Spitfiren eri kehitysmuunnoksilla ja osallistui sotatoimiin Dunkirkin taistelusta alkaen. Eversti Gray oli RAF:n palveluksessa vuosina 1938–1961. Gray jäi eläkkeelle vuonna 1979 tehtävistään Unilever-yhtymän palveluksesta. Hän kuoli 80-vuotiaana Uudessa-Seelannissa.
Sotilaallisina tunnustuspalkintoina Gray saavutti DSO:n ja DFC:n kahdella ansiosoljella sekä War Medalin.
Käännös suomeksi
Greutungit

Greutungit tai greuthungit (myös grutungi) olivat yksi germaanikansa goottien heimoista. Osa antiikin kirjoittajista on samaistanut greutungit ostrogootteihin, mutta on kuitenkin todennäköistä, että greutungit olivat pikemminkin yksi merkittävimmistä ostrogootteihin kuuluneista heimoista.
Greutungit asuivat muiden ostrogoottien kanssa 200-luvulla Mustanmeren rannikolla, kunnes siirtyivät alueelle hyökänneiden hunnien tieltä 300- ja 400-luvuilla Balkanille ja Pannoniaan sekä myöhemmin Italiaan. Greutungien kuuluisin johtaja oli kuningas Ermanarik, joka teki lopulta itsemurhan, kun alaanit ja hunnit valloittivat hänen hallitsemansa alueet 370-luvulla. Ermanarik oli sittemmin suosittu hahmo varhaiskeskiajan tarinoissa ja legendoissa.
Kimmo Granqvist

Kimmo Granqvist (19. heinäkuuta 1968 Ahvenanmaa) on suomalainen romanikielen tutkija. Hän toimi vuosina 2017–2021 Södertörnin korkeakoulussa Tukholmassa Pohjoismaiden ensimmäisenä romanitutkimuksen professorina. Hän on 1. lokakuuta 2019 – 30. syyskuuta 2023 välisen ajan Uppsalan yliopiston vierailevana romanitutkimuksen professorina. Hän tutkii ja opettaa romanikieltä ja kreikkaa Helsingin yliopistossa. Aiemmin vuosina 1997–2011 hän työskenteli Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksessa erikoistutkijana ja osastonjohtajana.
Granqvist on opiskellut kreikan kieltä Helsingin ja Tukholman yliopistoissa ja on väitellyt tohtoriksi Tukholmassa. Hän tuli 1997 siviilipalvelukseen Kotimaisten kielten tutkimuskeskukseen samaan aikaan kun siellä aloitettiin romanikielen tutkimusta, ja tähän työhön Granqvist osallistui, alkuun sanakirjatyössä. Hän on Suomessa romanikielen ylin auktoriteetti.
Granqvist on koordinoinut useita varsinkin romanikieltä tarkastelevia kansainvälisiä hankkeita vuodesta 2012. Hän on Ruotsissa laajan tutkimusohjelman "Romani language repertoires in an open world" (2019–2025) johtaja. Hän oli Romani Studies -aikakauslehden päätoimittaja 2017–2019.
Granqvist on tehnyt romanikielestä lyhyen kieliopin Lyhyt Suomen romanikielen kielioppi, ja valmistumassa on perusteellisempi. Hän on julkaissut verkkoteokset Suomen romanikielen varhaishistoriasta 1780-1939 (Granqvist 2024a) sekä Suomen romanikielen sananmuodostuksesta. Tekeillä on myös Pohjois-Euroopan romanikielen murteiden kartasto. Vastaavia ei ole aiemmin tehty. Hän on laatinut Suomen romanikielen automaattisen muoto-opin jäsentiminen.
Granqvist on kansainvälisen romanitutkimuksen laitosten verkoston (Network of Academic Institutions in Romani Studies, NAIRS) perustajia ja oli sen ensimmäinen puheenjohtaja kaudella 2016–2020
Teokset

Oriste! nykykreikan alkeiskurssi, Kimmo Granqvist ym., Finn Lectura, 2006 ISBN 951-792-257-4
Suomen romanin äänne- ja muotorakenne, Suomen itämainen seura: Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2007 ISBN 978-951-9380-69-8
Vaaguno! Suomen romanikielen alkeet, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2011 ISBN 978-952-5446-66-1
Lyhyt Suomen romanikielen kielioppi, Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2011 Verkkojulkaisu ISBN 978-952-5446-69-2
Romanikieli ja sen tutkimusalat. toim. Kimmo Granqvist ja Mirkka Salo. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2013 ISBN 978-952-222-442-2
Hanna Granfelt

| Hanna Granfelt |
| --- | --- |
 Hanna Granfelt
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hanna Lilian Granfelt
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1884 Sakkola
Kuollut: 3. marraskuuta 1952 (68 vuotta) Helsinki
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera 
Palkinnot
 Pro Finlandia (1947) Suomen Kulttuurirahaston kunniapalkinto (1952) 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Hanna Lilian Granfelt (2. kesäkuuta 1884 Sakkola – 3. marraskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano). Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1947 ja Suomen Kulttuurirahaston kunniapalkinnon vuonna 1952.
Käytyään tyttökoulun Helsingissä Hanna Granfelt liittyi vuonna 1902 Kaarlo Bergbomin johtamaan Suomalaiseen teatteriin ja esiintyi useissa sen laulunäytelmissä. Samanaikaisesti hän opiskeli laulua Helsingissä Alexandra Ahngerin johdolla ja vuodesta 1904 Pariisissa Edmond Duvernoyn konservatoriossa. Hän harjoitti myös näyttämöopintoja Louis Bremontin teatterikoulussa.
Granfelt teki lukuisia rooleja ulkomailla, ja Richard Strauss kiinnitti hänet useiden oopperoidensa päärooleihin. Granfelt oli 1908–1910 kiinnitettynä Mannheimin hovioopperaan, 1910–1912 Berliinin Kurfüsten-oopperaan, vuonna 1913 Lontoon Covent Gardeniin ja 1915–1923 Berliinin kuninkaalliseen oopperaan. Hän esiintyi myös useilla muilla ulkomaisilla oopperanäyttämöillä, muun muassa Yhdysvalloissa, Espanjassa, Alankomaissa ja Sveitsissä. Laulunopettajana Granfelt toimi Suomen lisäksi Saksassa ja Norjassa.
Granfeltin puoliso vuodesta 1930 oli laulaja Heikki Tuominen  (1898–1946). Granfelt on haudattu Hietaniemen uurnalehtoon.
Kirjallisuutta

Lappalainen, Seija: ”Granfelt, Hanna (1884–1952)”, Suomen kansallisbiografia, osa 3, s. 262–263.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-444-4  / Teoksen verkkoversio.
Leponiemi, Salla: Jumalainen kipuna: Laulajatar Hanna Granfeltin ihmeellinen elämä.  Helsinki:  Gummerus, 2018.  ISBN 978-951-24-1064-4
Aiheesta muualla

Hanna Granfeltin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Hanna Granfelt: Tuijotin tulehen kauan. Yle 8.12.2006.
Granfelt, Hanna hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Bill Granger

| Bill Granger> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. kesäkuuta 1941 Chicago, Yhdysvallat
Kuollut: 22. huhtikuuta 2012 (70 vuotta) Manteno, Illinois, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Kirjailija
Salanimi: Joe Gash Bill Griffith
Äidinkieli: englanti
Aiheet:  jännitys, vakoilu
Esikoisteos:  The November Man
Palkinnot
 Edgar-palkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Bill Granger, joka käytti salanimiä Joe Gash ja Bill Griffith, (1. kesäkuuta 1941 Chicago, Yhdysvallat – 22. huhtikuuta 2012 Manteno, Illinois, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jännityskirjailija. Erityisesti hänet tunnetaan kylmän sodan ilmapiirissä liikkuvista vakoilutrillereistä. Niistä saivat Suomessa huomiota Mies menneisyydestä (1983), joissa tapahtumat sijoittuvat osittain Suomeen, ja KGB:n huulipunaa (1986), jossa siinäkin piipahdetaan Suomessa.
Granger aloitti työuransa toimittajana ja työskenteli Chicago Tribunessa ja sitten Chicago Sun-Timesissa. Vapaaksi kirjailijaksi ja toimittajaksi hän jäi 1970-luvun lopulla. Hän ehti kirjoittaa 28 teosta ennen aivohalvausta vuonna 2000, minkä jälkeen kirjoittaminen ei enää onnistunut.
Grangerin vakoilutrillereiden päähenkilönä oli agentti Devereaus, koodinimeltään Marraskuu, joka liikkuu Yhdysvaltojen turvallisuusviraston toimeksiannosta eri puolilla maailmaa. Näistä teoksista viisi on suomennettu. Granger sai teoksestaan Public Murders Edgar-palkinnon.
Suomennetut teokset

Mies menneisyydestä, alkuteos: The British cross, suom. Ritva Lassila.Kirjayhtymä, 1984 ISBN 951-26-2654-3
Sielumessu vakoojalle, alkuteos: Schism, suom. Ritva Lassila. Kirjayhtymä, 1985 ISBN 951-26-2765-5
Zürichin numerot, alkuteos: The Zürich numbers, suom. Ritva Lassila. Kirjayhtymä, 1986 ISBN 951-26-2951-8
Koodi Hemingway, alkuteos: The Hemingway notebook, suom. Ritva Lassila. Kirjayhtymä, 1987 ISBN 951-26-3029-X
KGB:n huulipunaa, alkuteos: There are no spies, suom. Ritva Lassila. Kirjayhtymä, 1988 ISBN 951-26-3159-8
Aiheesta muualla

Muistokirjoitus Daily Heraldissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Pauli Granfelt

Pauli Henrik Granfelt (9. heinäkuuta 1921 Helsingin mlk – 23. syyskuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen muusikko. Granfelt on eräs Suomen kaikkien aikojen käytetyimmistä sessiomuusikoista. Hänet tunnetaan erityisesti viulistina, mutta hän soitti myös mandoliinia, trumpettia, vetopasuunaa ja kitaraa lukuisia kertoja levytyksissä, elokuvissa, televisiossa, radiossa ja esiintymislavoilla.
Aiheesta muualla

Pauli Granfeltin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pauli Granfelt Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Wacklin, Matti – Flinck, Jori: Pave ja viulu - Pauli Granfeltin pitkä soitto, F-Montteeri 1994, Tampere. ISBN 951-96995-1-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Sinikka Gripenberg

Sinikka Marjatta Hellevi Gripenberg (o.s. Parviainen; s. 25. elokuuta 1940 Helsinki) on suomalainen tanssija, koreografi ja tanssipedagogi. Hän on merkittävimpiä suomalaisia modernin tanssin pedagogeja. Hän opetti vuodesta 1971 Helsingin Tanssiopistossa, sitten Pariisissa 1975–1977 ja Kansallisbaletin balettikoulussa vuodesta 1978.
Harrison Ford

| Harrison Ford |
| --- | --- |
 Harrison Ford maaliskuussa 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Harrison Ford
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1942 (ikä 82) Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, tuottaja
Puoliso:  Mary Marquardt (1964–1979) Melissa Mathison (1983–2004) Calista Flockhart (2010–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1966–
Merkittävät roolit:   Han Solo  (Tähtien sota -elokuvat)  Indiana Jones  (Indiana Jones -elokuvat)  Rick Deckard  (Blade Runner)  John Book  (Peter Weirin Todistaja) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Harrison Ford (s. 13. heinäkuuta 1942 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt useissa tunnetuissa ja menestyneissä elokuvissa. Hänen tunnetuimpia roolihahmojaan ovat olleet Han Solo Tähtien sodassa ja sen jatko-osissa, sekä Indiana Jones. Hän on ollut pääosassa myös monissa muissa tunnetuissa elokuvissa, kuten Blade Runner ja Takaa-ajettu.
Vuonna 2009 Ford oli talouslehti Forbesin mukaan maailman parhaiten palkattu näyttelijä. Vuoden 2012 syksyyn mennessä Fordin elokuvat ovat olleet Yhdysvaltain elokuvahistorian kolmanneksi tuottoisimpia näyttelijöiden vertailussa. Fordille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 2000.
Lapsuus ja nuoruus

Harrison Ford syntyi Chicagossa, Illinoisin osavaltiossa. Hänen isänsä Christopher Ford oli katolilainen jonka vanhemmat olivat siirtolaisia Irlannista ja Saksasta, ja äitinsä Dorothy Ford juutalainen jonka vanhemmat saapuivat Venäjän keisarikunnasta (nykyisen Valko-Venäjän alueelta). Ford opiskeli aluksi Mainessa sijainneessa high schoolissa ja myöhemmin Ripon Collegessa Wisconsinissa. Hän alkoi kiinnostua näyttelemisestä esiinnyttyään koulun näytelmissä.
Ford joutui nuorena auto-onnettomuuteen, jossa hän törmäsi puhelinpylvääseen yrittäessään laittaa turvavyötä päälleen. Hän sai onnettomuuden seurauksena leukaansa arven.
Näyttelijän ura

Vuonna 1964 Ford muutti Los Angelesiin ja allekirjoitti työsopimuksen Columbia Picturesin kanssa. Hän esiintyi sivuosarooleissa useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Vuonna 1973 hän teki ensimmäisen merkittävän sivuosaroolinsa Bob Falfana George Lucasin nuorisoelokuvassa Svengijengi ’62. Hänen uransa ei kuitenkaan saanut kaivattua nostetta, joten hän palasi aikaisempaan työhönsä puusepäksi saadakseen elantonsa. Francis Ford Coppola löysi Fordille pienen osan elokuvaansa Keskustelu. Elokuva oli ehdolla parhaan elokuvan Oscarin saajaksi. Keskustelun menestyksen myötä hän ryhtyi taas näyttelemään elokuvissa.
Vuonna 1975 George Lucas etsi näyttelijöitä uuteen elokuvaansa Tähtien sota. Ford oli palkattu tekemään puusepän työtä Lucasin toimistossa joko sattumalta tai tuottaja Fred Roosin toimesta, jotta Ford saisi osan elokuvasta. Lucas pyysi Fordia lukemaan vuorosanoja koe-esiintyjien kanssa. Ford oli turhautunut, koska Lucas ei tarjonnut hänelle roolia ja vastaili kysymyksiin sarkastisesti, mikä yllättäen miellyttikin Lucasia, joka palkkasi Fordin näyttelemään Han Soloa. Tähtien sodan menestyksen myötä Fordista tuli tunnettu henkilö. Hän esiintyi Han Solona myöhemmin Tähtien sodan jatko-osissa Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu. Ford itse halusi hahmon kuolevan Jedin paluussa. Tähtien sodan jälkeen Ford oli mukana Francis Ford Coppolan Vietnam-elokuvassa Ilmestyskirja. Nyt ja Guy Hamiltonin ohjaamassa Navaronen tykit -elokuvan jatko-osassa Navaronen haukat.
George Lucas ja Steven Spielberg palkkasivat Fordin yhteen hänen tunnetuimmista rooleistaan seikkailija-arkeologi Indiana Jonesina elokuvassa Kadonneen aarteen metsästäjät (1981). Tom Selleck oli aiemmin joutunut kieltäytymään Indiana Jonesin roolista, koska hän oli jo lupautunut esiintymään televisiosarjassa Magnum. Ford palkattiin tämän takia vain kolme viikkoa ennen kuvausten alkua. Kadonneen aarteen metsästäjät teki Fordista lopullisesti kuuluisan. Ford esitti Jonesia myös elokuvan jatko-osissa Tuomion temppeli ja Viimeinen ristiretki sekä Kristallikallon valtakunta. The Walt Disney Company ilmoitti maaliskuussa 2016, että ohjaaja Steven Spielberg ja Ford tekevät vielä viidennen Indiana Jones -elokuvan, joka saa ensi-iltansa kesäkuussa 2023.
Ford jatkoi näyttelemistä ja esitti esimerkiksi Rick Deckardia Ridley Scottin tieteiselokuvassa Blade Runner, John Bookia trillerissä Peter Weirin Todistaja, Richard Walkeria elokuvassa Frantic, Jack Ryania Tom Clancyn kirjoihin perustuvissa toimintaelokuvissa Näkymätön vihollinen ja Isku Kolumbiaan, Richard Kimbleä toimintaelokuvassa Takaa-ajettu, presidentti James Marshallia toimintaelokuvassa Air Force One ja Norman Spenceria kauhuelokuvassa Salaisuus pinnan alla.
Menestyksestään huolimatta Ford ei ole voittanut yhtään Oscar-palkintoa. Ehdollakin hän on ollut vain yhden kerran, parhaasta miespääosasta elokuvassa Peter Weirin Todistaja.
Yksityiselämä

Harrison Ford meni tyttöystävänsä Mary Marquantin kanssa naimisiin vuonna 1964, mutta he erosivat 1979 koska hänen vaimonsa oli epäluuloinen Fordin uskollisuudesta kuvauksien aikana. Heillä on kaksi lasta (s. 1967 ja 1969). Fordin toinen vaimo oli Melissa Mathison, jonka kanssa hän meni naimisiin 1983. Pariskunta muutti asumuseroon vuonna 2001 ja heidän avioeronsa tuli viralliseksi vuonna 2004. Fordilla ja Mathisonilla on kaksi lasta (s. 1987 ja 1990).
Ford alkoi seurustella näyttelijä Calista Flockhartin kanssa vuonna 2002. He menivät kihloihin ystävänpäivänä 2009 ja avioituivat 15. kesäkuuta 2010. Heillä on yksi yhteinen adoptoitu lapsi.
Fordin pikkuveli Terence Ford on myös näyttelijä.
Ford omistaa yksityishuvilan Wyomingin Jackson Holessa. Hänellä on lentokone ja helikopteri, ja hän osaa lentää molemmilla.