Haifa
Historia

Haifa oli pitkään lähinnä pieni kalastajakylä ja lähialueen merkittävin kaupunki oli Akko. Antiikin aikana paikka tunnettiin nimellä Sycaminum ja nimeä Efa alettiin käyttää Rooman valtakunnan aikana, jolloin paikalla sijaitsi pieni juutalainen asutuskeskus ja roomalainen linnoitus. Ristiretkeläiset valtasivat sen vuonna 1100 ja antoivat sille nimen Caphas. Saladin valtasi sen vuonna 1187, mutta ristiretkeläiset palasivat vuonna 1250 Ludvig IX:n johdolla. Ristiretkeläiset hallitsivat kaupunkia vain vuoteen 1265 saakka, jolloin sen valtasivat ja hävittivät mamelukit. Kaupungin kasvun esti pitkään sen alttius beduiinien ryöstöretkille. Sen jälleenrakennutti Osmanien valtakunnan kuvernööri Ahmed al-Harithi vuonna 1631. 1760-luvulla Haifan valloitti kuvernööri Dahir al-Umar joka päätti siirtää kaupungin kaakkoon helpommin puolustettavalle paikalle. Umar rakennutti kaupunkiin moskeijan ja Wadi Rushmian linnoituksen, sekä antoi karmeliiteille luvan rakennuttaa luostarin Karmelin vuorelle. Maaliskuussa 1799 Haifan valtasivat Napoléon Bonaparten joukot, jotka vetäytyivät jo paria kuukautta myöhemmin. Vuonna 1831 sen valtasivat puolestaan Egyptin Ibrahim paššan joukot.
Nykyaikaisen Haifan perustajina pidetään usein saksalaisen protestanttisen temppeliyhdistyksen jäsenten saapumista Karmelin vuorelle vuonna 1869. Heidän siirtokuntansa suunnitteli arkkitehti Jacob Shoumacher ja ensimmäisen maailmansotaan mennessä se oli laajentunut käsittämään noin neljänneksen koko Haifasta. Haifan kasvua vauhditti myös uusien höyrylaivojen yleistyminen, joille Akkon satama oli liian matala. Kristittyjä pyhiinvaeltajia ja turisteja alkoi saapua aleelle Haifan kautta. Vuonna 1905 kaupungin läpi valmistui Damaskoksesta Mekkaan kulkeva rautatie, joka kuljetti puolestaan muslimipyhiinvaeltajia. Kaupungin kehittyminen loi työpaikkoja, joita täyttämään Haifaan muutti arabeja muualta Palestiinasta ja sitä ympäröineiltä alueilta. Työläiset asettuivat tavallisesti huonosti rakennetuille alueille nykypäivän Wadi Salibiin, Wadi Rushmiyyaan ja Wadi Nisnasiis. Kehitys kiihtyi entisestään Palestiinan brittiläisen mandaattialueen aikana, jolloin rakennettiin esimerkiksi uusi aallonmurtaja ja satama. Haifasta muodostuikin alueen pääasiallinen satama. Öljyputki Kirkukista Haifaan valmistui vuonna 1939 ja Haifaan rakennettiin öljynjalostamoja.
Haifan sataman kehittyessä kaupunki herätti myös sionistien kiinnostuksen. Kaupunki keräsi juutalaisia sijoituksia, jollainen oli esimerkiksi Karmelin viinitila, jolla työskentelivät nuoruudessaan Levi Eshkol ja David Ben Gurion. Sionistit ostivat myös maata Haifanlahden ympäristöstä, mikä herätti vastustusta paikallisissa arabeissa. Tänä johti liikehdintään, joka osaltaan johti puolestaan arabikapinaan vuosina 1936–1939. Monet kapinallisista olivat haifalaisen Iss ad-Din Qassamin seuraajia. Levottomuudet erityisesti Haifan alueella jatkuivat mandaattialueen päättymiseen saakka vuoteen 1948. Vuonna 1948 noin 54 % Haifan asukkaista oli juutalaisia ja 46 % arabeja. Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelman antaessa Haifan Israelille marraskuussa 1947 alkoivat terrori-iskut ja huhtikuussa 1948 sionistiset asejoukot valtasivat arabikaupunginosat. Suuri osa heistä pakeni meriteitse Libanoniin. Arabien määrä väheni 30 000:ta noin 4 000:n. Hylättyihin arabitaloihin muutti pian juutalaisia siirtolaisia.