Suomen Kommunistisen Puolueen historia
Joukkopuolueena 1944–1990 > Laillistaminen ja "vaaran vuodet"

Poliittiset vangit vapautettiin välirauhansopimuksen myötä syyskuussa 1944. Niin sanotuista kriminaalirikoksista tuomitut eivät kuitenkaan päässeet ulos heti. SKP:n 14.–15. lokakuuta 1944 pidettiin valtakunnallinen kokous, joka päätti puolueen legalisoinnista. Kokous kutsuttiin koolle salaisesti ja rivikommunistit saivat tietää siitä vasta jälkikäteen. Julkisen puolueen ydinjohdon muodostivat vankilaneuvostoja johtaneet ja Leinon organisaatioon kuuluneet. Kimmo Rentola on pitänyt kokousta kaappauksena, sillä johdon ulkopuolelle jätettiin monia aiemmin johtoasemissa toimineita.
Jatkosodan 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 20. artiklan tulkinnan mukaan Suomen oli sallittava SKP:n toiminta, kunhan puolue teki joitakin muutoksia sääntöihinsä. Aktiivisia kommunisteja oli tässä vaiheessa Suomessa noin 2 000. Julkiseksi tultuaan puolue sai kymmeniätuhansia uusia jäseniä. Kasvua tosin vaikeutti aluksi jäsenyysmenettely, joka käsitti muun muassa kuuden kuukauden koeajan, pakollisen omaelämäkerran kirjoittamisen ja vanhempia jäseniä takaajiksi. Jäseneksi pääsyä helpotettiin asteittain jo vuodesta 1945 alkaen.
Vaaleja varten perustettiin Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL), jonka tarkoituksena oli olla laaja demokraattinen yhteistyöjärjestö. Käytännössä siitä kuitenkin muodostui vain sosiaalidemokraateista vasemmalle olleiden puolue, jossa SKP:lla oli aina hallitseva asema. Ensimmäisissä eduskuntavaaleissaan 1945 SKDL sai 49 kansanedustajaa ja nousi heti lähes suurimmaksi puolueeksi. Puolue meni mukaan hallitukseen ja 26. maaliskuuta 1946 pääministeriksi nostettiin SKDL:n Mauno Pekkala, jonka hallitus kesti kaksi vuotta. Vaaleissa 1948 SKDL hävisi, eikä sitä tämän jälkeen päästetty hallituksiin ennen 1960-luvun puoliväliä.
Syksystä 1944 alkaen SKP teki läheistä yhteistyötä Liittoutuneiden valvontakomissiota johtaneen neuvostoliittolaisen Andrei Ždanovin kanssa. Ždanovin esittämät neuvot määrittelivät pitkälti myös SKP:n poliittiset linjaukset. NKP:n vaikutuksesta SKP ohjautui suhteellisen maltillisille linjoille ja vallankumouksellisuus jäi syrjään. SKP ei pitänyt esimerkiksi sosialisointia ajankohtaisena kysymyksenä. Vuodesta 1947 alkaen NKP ryhtyi korostamaan radikaalimpia toimintamuotoja ja SKP sai kritiikkiä siitä maltillisuudesta, jota NKP itse oli suositellut. Virheelliseksi osoittautunut linja henkilöitiin Yrjö Leinoon, jonka NKP määräsi erotettavaksi SKP:n johdosta ja sisäministerin paikalta. Yksityiskohtaiset tiedot SKP:n johdon yhteydenpidosta NKP:hen salattiin jäsenistöltä.
Vuosista 1945–1948 on käytetty nimeä "vaaran vuodet" kuvaamaan sitä uhkaa, joka nähtiin kommunistien kasvaneessa vaikutusvallassa. Kommunistien pelättiin suunnittelevan vallankumousta ja maassa oli Neuvostoliiton johtama valvontakomissio. Valtiollinen poliisi puhdistettiin ja miehitettiin kommunistien kannattajilla, jolloin syntyi niin sanottu Punainen Valpo.
SKP ei ollut vuonna 1947 muodostetun informaatiotoimisto Kominformin jäsenpuolue, mutta suomalaiset noudattivat NKP:n johdolla toimineen järjestön linjauksia. SKP:n helmikuussa 1948 jättämä jäsenanomus jäi pöydälle NKP:n aiemmin osoittamasta suosiollisuudesta huolimatta. Kominformin avulla NKP pyrki sitomaan kommunistiset puolueet oman politiikkansa tueksi kylmässä sodassa. NKP tuomitsi kansalliset poikkeamat ja kielsi keskinäisen yhteistyön, jota ei johdettu Neuvostoliitosta. Linjan mukaisesti SKP vähensi skandinaavisten veljespuolueiden kanssa harjoittamaansa yhteistyötä. Oslossa alkuvuonna 1948 pidetyssä pohjoismaiden kommunistien kokouksessa SKP esti puolueiden yhteistyöelimeksi kaavaillun Nordinformin perustamisen. Kominform määritteli SKP:n Ruotsin ja Norjan puolueita luotettavammaksi yhteistyökumppaniksi, joten suomalaiset saivat välittää neuvostoliittolaisten ohjeet Skandinavian tovereille. Keväällä 1948 Yhdysvaltain edustajainhuoneen ulkoaisankomitea julkaisi 500 henkilöä käsittävän listan Euroopan johtavista kommunisteista, joihin suomalaisista kuuluivat Aimo Aaltonen, Matti Janhunen, Kaarlo Kivilahti, Hertta Kuusinen, Tuure Lehén, Yrjö Leino, Inkeri Lehtinen, Yrjö Murto, Ville Pessi, Mauri Ryömä, Väinö Tattari ja Aaro Uusitalo.
Toisen maailmansodan jälkeen kommunistit ja sosialidemokraatit taistelivat vallasta SAK:ssa. Syksyllä 1948 Arabian tehtailla Helsingissä puhkesi kommunistien johtaman ammattiosaston aloittama lakko, joka kuitenkin päättyi työnantajan voittoon. SAK vastusti lakkoa. Kamppailu oli kiivainta 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa, jolloin jakautuminen kahdeksi keskusjärjestöksi oli lähellä. 1950-luvun alussa sosialidemokraatit saivat pysyvän yliotteen keskeisissä liitoissa ja koko keskusjärjestössä. SKP:n toimintaa johdettiin ay-jaostosta käsin. Yksittäisten liittojen työtaistelujen ohella kommunistit käynnistivät laajempia lakkoliikkeitä, joihin osallistuivat useat puolueen hallitsemat liitot. Tapio Bergholmin mukaan SKP:n heikosti toiminut ja poukkoilevia päätöksiä tehnyt ay-organisaatio ei kuitenkaan pystynyt ohjailemaan työmarkkinatapahtumia kuin poikkeustapauksissa. Kommunistit olivat enemmistönä Elintarviketyöläisten, Kuljetustyöntekijäin, Kutomateollisuustyöväen, Metsä- ja uittotyöväen, Muurarien, Nahka-, jalkine- ja kumityöväen, Puutyöväen, Rakennustyöläisten ja Sukeltajain liitoissa. Paperiteollisuudentyöntekijäin Liitto siirtyi kommunisteilta sosialidemokraateille keväällä 1949. Monet kommunistijohtoiset liitot erotettiin SAK:sta yhteisen lakkoliikkeen seurauksena 1949. SMUL ja kuljetusliitto eivät päässeet koskaan takaisin. Metalliliitosta irtautunut Suomen Putkimiesliitto ei päässyt SAK:n jäseneksi. Kutomaliitto erotettiin SAK:sta 1952.