Suomi 1930-luvulla
Liikenne > Tieliikenne

Suomen maantieverkko oli rakennettu lähinnä hevosliikenteen tarpeisiin. Uusia teitä rakennettiin 1920- ja 1930 luvuilla noin 3 700 kilometriä; vuonna 1938 Suomen tieverkon pituus oli runsaat 33 000 kilometriä. Päällystettyjä teitä koko maassa oli vuonna 1936 noin 160 kilometriä, lähinnä kaupunkiseuduilla. Teitä hoidettiin pääasiassa hevospelein, tietyökoneiden käyttö tosin kasvoi vähitellen.
Vuosina 1932–1938 työskennelleen kulkulaitoskomitean mietinnön mukaisesti Suomen keskeiset maantiet jaoteltiin vuonna 1938 valta- ja kantateiksi. Lähes kaikki päätiet olivat varsin mutkaisia ja mäkisiä, ja Sisä-Suomessa oli useita liikenteen kulkua hidastavia losseja. Vuonna 1937 Suomen yleisillä teillä oli 181 lossia, joista yli kaksi kolmasosaa oli kapulalosseja. Kulkulaitoskomitean mielestä Suomen tieverkko oli tarkoituksenmukainen, mutta vaati kauttaaltaan perusteellisia kunnostustöitä: levennyksiä, mäkien tasauksia ja mutkien oikaisuja. Ennen toisen maailmansodan syttymistä oli 18 prosentilla valta- ja kantateistä ehditty aloittaa rakennustyöt ja valmiita suunnitelmia oli useille tieosuuksille.
1920- ja 1930-lukujen aikana Suomen maanteille rakennettiin yli 4 000 siltaa, joista 1 400 oli uusien teiden siltoja ja loput korvasivat vanhoja siltoja ja losseja. Taloudellisista syistä sillat rakennettiin mahdollsimman kapeisiin vesistöjen ylityspaikkoihin. Ensimmäinen Tie- ja vesirakennushallituksen itse rakentama suuri silta oli vuonna 1934 valmistunut Ukko-Pekan silta Naantalissa, Vuonna 1937 valmistuneessa Färjsundin sillassa Finströmin ja Saltvikin rajalla on Suomen pisin betoninen holvijänne (130 metriä).
Autoilun merkitys maantieliikenteessä kasvoi. Kuljetustaloudellisesti auto ohitti hevosen 1920-luvun lopulla, linja-autot puolestaan kasvattivat merkitystään raideliikenteen kustannuksella. Vuonna 1937 linja-autojen kuljetussuorite ohitti junien henkilökuljetussuoritteen. Vuonna 1939 linjojen kokonaispituus oli 68 000 kilometriä, ja ne kattoivat lähes koko päätieverkon ja monet sivutietkin. Kuorma-autojen kuljetussuorite ylitti hevosajoneuvojen tavarankuljetussuoritteen vuonna 1930.
Kansainvälisesti vertaillen Suomen autoistuminen oli hitaanlaista, varsinkin henkilöautoja oli vähän. Vuonna 1930 Suomessa oli rekisterissä noin 23 000 henkilöautoa ja vuonna 1938 noin 25 000. Vuonna 1934 Suomessa oli yksi henkilöauto jokaista 192 asukasta kohti, vuonna 1939 vastaava luku oli 154. Vähiten autoistunut oli Oulun lääni, jossa oli vuonna 1934 yksi henkilöauto jokaista 424 asukasta ja vuonna 1939 jokaista 315 asukasta kohti. Hyvin suuri osa suomalaisista eli vielä 1930-luvun lopulla syrjäisellä maaseudulla autoliikenteen ulottumattomissa, oma hevos-, vene- tai jalkakyyti ainoana yhteytenä suureen maailmaan.
Henkilöauto oli aikakauden suomalaisille enemmän statussymboli kuin käyttöesine. Autojen myötä kiesien ja kirkkorekien markkinat kuihtuivat – aiemmin niillä oli ollut statussymbolin asema suomalaisessa kulttuurissa. Rekisterissä olleet autot olivat valtaosin amerikkalaisia. Vuonna 1939 Ford ja Chevrolet muodostivat yhdessä lähes puolet (47,6 prosenttia) koko Suomen henkilöautokannasta. Seuraavaksi suosituimmat automerkit olivat Chrysler, Opel, Buick, Dodge ja Nash.
Toisen maailmansodan syttyminen katkaisi tieliikenteen pitkään jatkuneen kasvun. Nestemäiset polttoaineet joutuivat säännöstelyn piiriin heti syyskuun alussa 1939, mikä käytännössä merkitsi yksityisen henkilöautoliikenteen loppumista. Myös linja-autoliikennettä jouduttiin supistamaan voimakkaasti syksyn 1939 aikana. Talvisodan sytyttyä suuri osa maassa olevista autoista otettiin puolustusvoimien käyttöön.