stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Doris Lessing
Teokset

The Grass is Singing (1950, suom. Ruoho laulaa)
This Was the Old Chief's Country (1951, suom. Vanhan päällikön maa)
Martha Quest (1952, Children of Violence 1. Suom. Parempien ihmisten lapsi)
Five (1953)
A Proper Marriage (1954, Children of Violence 2. Suom. Hyviin naimisiin)
Going Home (1957)
The Habit of Loving (1957)
A Ripple from the Storm (1958, Children of Violence 3. Suom. Myrskyn varjossa)
Fourteen Poems (1959)
Each His Own Wilderness (1959)
In Pursuit of the English (1960)
The Golden Notebook (1962, suom. Kultainen muistikirja)
Play with a Tiger (1962)
A Man and Two Women (1963)
African Stories (1964, suom. Afrikkalaisia kertomuksia)
Landlocked (1965, Children of Violence 4. Suom. Lumous haihtuu)
The Black Madonna (1966, suom. Musta madonna)
Winter in July (1966)
Particularly Cats (1967, suom. Erittäin kissamaista)
The Four-Gated City (1969, Children of Violence 5. Suom. Muutoksen aika)
Briefing for a Descent into Hell (1971, suom. Unesta päivää päin)
The Story of a Non-Marrying Man (1972, suom. Mies, joka ei halunnut naimisiin ja muita novelleja)
The Temptation of Jack Orkney and other stories (1972)
The Sun Between Their Feet (1973)
The Summer Before the Dark (1973, suom. Kesä ennen pimeää)
The Memoirs of a Survivor (1974, suom. Eloonjääneen muistelmat)
A Small Personal Voice (1974, esseitä, arvosteluja ja haastatteluja)
Stories (1978)
To Room Nineteen (1978), Collected Stories 1)
Shikasta Re: Colonised Planet 5 (1979, Canopus In Argos: Archives 1, suom. Shikasta: asia: kolonisoitu planeetta 5)
The Marriages Beetween Zones Three, Four, and Five (1980, Canopus In Argos: Archives 2, suom. Avioliitot vyöhykkeiden välillä)
The Sirian Experiments (1980, Canopus In Argos: Archives 3, suom. Siriuksen kokeet)
The Making of the Representative for Planet 8 (1982, Canopus In Argos: Archives 4, suom. Planeetta 8 : edustajien oppiaika)
The Sentimental Agents in the Volyen Empire (1983, Canopus In Argos: Archives 5)
The Diary of a Good Neighbour (1983, suom. Lähimmäinen)
If the Old Could (1984)
The Diaries of Jane Somers (1984)
The Good Terrorist (1985, suom. Hyvä terroristi)
Prisons We Choose to Live Inside (1987)
The Wind Blows Away Our Words (1987)
The Fifth Child (1988, suom. Viides lapsi)
The Doris Lessing Reader (1989)
Particulary Cats and More Cats (1989)
Through The Tunnel (1990)
Particulary Cats... and Rufus (1991)
London Observed (1992)
The Real Thing (1992)
African Laughter (1992)
Shadows on the Wall of the Cave (1994)
Conversations (1994)
Under My Skin (1994, suom. Ihon alla)
Spies I Have Known and other stories (1995)
Playing the Game (1995)
Love, Again (1996)
Putting the Questions Diffrently (1996)
The Pit (1996)
Play With a Tiger and Other Plays (1996)
Walking in the Shade (1997)
Mara and Dann (1999)
Problems, Myths and Stories (1999)
Ben, in the World (2000)
The Old Age of El Magnifico (2000)
The Sweetest Dream (2001)
The Wolf People INPOPA anthology 2002 (2002)
On Cats (2002, suom. Kissoista)
The Grandmothers (2003)
Time Bites (2004)
The Story of General Dann (2005)
The Cleft (2007)
Suomennetut teokset > Romaanit

Ruoho laulaa (1950)
Kultainen muistikirja.  (The golden notebook, 1962.)  Suomentanut Eva Siikarla. WSOY, 1968.
Unesta päivää päin.  (Briefing for a descent into hell, 1971.)  Suomentanut Irmeli Sallamo. Kirjayhtymä, 1973.  ISBN 951-26-0310-1
Kesä ennen pimeää' (1973)' Kirjayhtymä, 1974
Eloonjääneen muistelmat.  (The memoirs of a survivor, 1974.)  Suomentanut Kyllikki Villa. Otava, 1988.  ISBN 951-1-09967-1
Lähimmäinen (1983)) Otava, 1987
Hyvä terroristi (1985) Otava, 1987
Viides lapsi.  (The Fifth Child, 1988.)  Suomentanut Heidi Järvenpää. Otava, 1989.  ISBN 951-1-10204-4
Suomennetut teokset > Novellikokoelmat

Vanhan päällikön maa (1951) suom. Eva Siikarla. Kirjayhtymä, 1985
Afrikkalaisia kertomuksia (1964) suom. Eva Siikarla. Kirjayhtymä, 1986
Erittäin kissamaista (1967) suom. Sinikka Buckley. Kirjayhtymä, 1988
Mies, joka ei halunnut naimisiin ja muita novelleja (1972) suom. Eva Siikarla, Kirjayhtymä, 1979
Musta madonna (1973) suom. Eva Siikarla, Kirjayhtymä, 1989
Kissoista.  (On Cats, 2002.)  Suomentanut Kristiina Rikman. Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-22850-9
Suomennetut teokset > Väkivallan lapset

Parempien ihmisten lapsi (1952) suom. Heidi Järvenpää. Otava, 1977
Hyviin naimisiin (1954) suom. Heidi Järvenpää. Otava, 1979
Myrskyn varjossa (1958) suom. Heidi Järvenpää. Otava, 1980
Lumous haihtuu (1965) suom. Heidi Järvenpää. Otava, 1982
Muutoksen aika (1969) suom. Heidi Järvenpää. Otava, 1986
Suomennetut teokset > Canopus Argossa: Arkisto

Shikasta: Asia: Kolonisoitu planeetta 5 (1979) suom. Erkki Jukarainen, Otava, 1982
Avioliitot vyöhykkeiden välillä (1980) suom. Eva Siikarla, Otava, 1983
Siriuksen kokeet (1980) suom. Erkki Jukarainen, Otava, 1983
Planeetta 8: Edustajien oppiaika (1982) suom. Erkki Jukarainen, Otava, 1984
Suomennetut teokset > Muistelmat

Under My Skin: Volume One of My Autobiography, to 1949 (1994) Ihon alla, suom. Eva Siikarla, Otava 2008
Walking in the Shade: Volume Two of My Autobiography 1949 to 1962 (1997) Varjossa vaeltaja, Omaelämäkerran toinen osa 1949-1962, suom. Eva Siikarla, Otava 2010
Palkinnot ja tunnustukset

Somerset Maugham Award (1954) kirjasta Five
Prix Médicis estranger (1976) kirjasta Kultainen muistikirja
Itävallan valtionpalkinto eurooppalaisesta kirjallisuudesta (1982)
Saksan liittotasavallan Shakespear-palkinto (1982)
W. H. Smithin kirjallisuuspalkinto (1985) kirjasta Hyvä terroristi
Premio Internazionale Mondello (1985) kirjasta Hyvä terroristi
Premio Internazionale Mondello (1987)
Harvardin yliopiston myöntämä "Honorary Degree" (1995)
James Tait Black Memorial Prize parhaasta elämäkerrasta (1995) Under My Skin
Los Angeles Times Book Prize (1995) kirjasta Under My Skin
Premi Internacional Catalunya (Katalonian hallituksen palkinto 1999)
kuningatar Elisabet II:n myöntämä Kunniaritarien ritarikunnan jäsenyys (1999)
Asturian ruhtinaan palkinto (2001)
David Cohen British Literature Prize (2001)
A Companion of Honour, Britannian Royal Society of Literature (2001)
Nobelin kirjallisuuspalkinto 2007 (87-vuotiaana kaikkien aikojen vanhin Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja)
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Doris Lessing siirtyi scifiin (15.3.1982)
Doris Lessingin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Ritva Aarnio ja Ismo Loivamaa (toim.): Ulkomaisia nykykertojia 2. BTJ Kirjastopalvelu, 1998.
Tapola, Päivi: Doris Lessingin Kultainen muistikirja, teoksessa Päivi Tapola: Äitini puutarhassa - Polkuja naiskirjallisuuteen, Kääntöpiiri/Like, 2002, ISBN 951-8989-61-3
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Endymion

Sebastiano Ricci: Selene ja Endymion (1713)
Endymion (m.kreik. Ἐνδυμίων) oli kreikkalaisessa mytologiassa komea paimen, joka perusti Eliin kaupungin, jonka kuningas hän oli. Endymion, johon kuun jumalatar Selene rakastui, oli Zeuksen pojanpoika.
Tarun mukaan jumalatar Selene rakastui Endymioniin ja synnytti hänelle viisikymmentä tytärtä. Endymion oli kuitenkin kuolevainen, ja jumalatar ei voinut hyväksyä ajatusta rakastajansa kuolemasta. Hän vaivutti Endymionin ikuiseen uneen erääseen Latmosvuoren luolaan, jossa mies pysyisi aina nuorena ja komeana. Taru kertoo myös Selenen käyvän tervehtimässä miestään jokainen yö.
Toinen versio kertoo, miten Endymion oli mennyt Zeuksen luo ja pyytänyt tältä ikuista nuoruutta. Zeus antoi hänen valita kuolemattomuuden ja ikuisen unen väliltä, ja Endymion oli valinnut jälkimmäisen.
Selenellä oli aikaisemmasta suhteesta Zeukseen kaksi tytärtä.
John Keats on saanut hahmosta aiheen runoonsa "Endymion".
Emissiivisyys

Emissiivisyys on kappaleen lähettämän säteilyn määrä verrattuna täysin mustan kappaleen säteilyyn. Emissiivisyyttä merkitään yleensä kreikan pienellä epsilon-kirjaimella  \epsilon . Luonnossa ei käytännössä esiinny täysin mustia kappaleita, joiden emissiivisyys  \epsilon =1. Näin ollen kaikkien kappaleiden  \epsilon <1.  
Jos kappaleen heijastavuus on suuri, emissiivisyys on pieni.
Emissiivisyys voidaan ilmoittaa eri aallonpituusalueille.
Useimmiten emissiivisyys ilmoitetaan pitkäaaltoiselle säteilylle.
Kappaleiden jäähtymissäteilyhän on yleensä enimmäkseen pitkäaaltoista infrapunasäteilyä. Monien pintojen emissiivisyydet pitkäaaltoiselle säteilylle ovat luokkaa 0,8-0,97. Mutta esimerkiksi kirkkaan alumiinin emissiivisyys on noin 0,09. Kalkkihiekkakiven emissiivisyys on 0,9.
Aiheesta muualla

Emissivity of some common materials
Käännös suomeksi
Mircea Eliade

Mircea Eliade moldovalaisessa postimerkissä.
Mircea Eliade (13. maaliskuuta (J: 28. helmikuuta) 1907 Bukarest – 22. huhtikuuta 1986 Chicago) oli romanialainen uskontotieteilijä, kirjailija, filosofi ja Chicagon yliopiston professori.
Eliaden ajatteluun vaikuttivat mm. uskontotieteilijät Rudolf Otto ja Gerardus van der Leeuw. Hänen uskontotieteelliset tutkimuksensa koskivat mm. joogaa, šamanismia ja varhaiskantaisia uskontoja ja lineaarista ja syklistä aikakäsitystä. Hänen metodinsa oli vertaileva uskontotiede ja uskontofenomenologia. Tieteellisen työn ohella Eliade toimi myös lehtimiehenä ja kirjailijana. Mircea Eliaden teoksia on suomentanut Teuvo Laitila.
Uskontofenomenologia

Uskontofenomenologian tarkoitus on tutkia uskonnollisia kokemuksia ja ymmärtää uskonnollisen kokemuksen ominaispiirteitä. Sen tarkoituksena ei ole ensisijaisesti selittää niitä vaan pyrkiä tutkimaan millaisena uskonnollinen ihminen uskonnolliset kokemukset kokee. Kyseessä on ihmistieteiden metodologiaan kuuluva ymmärtämisen metodi.
Ikuisen paluun myytti

Mircea Eliade tarkastelee kirjoissaan ikuisen paluun myyttiä. Eliaden mukaan eripuolella maailmaa vaikuttavia myyttejä yhdistävä tekijä on "ikuinen paluu".
Pyhä ja profaani

Mircea Eliade on kuuluisa käsitteiden pyhä ja profaani eli arkipäiväinen tuomisesta uskontotieteeseen.
Uskonnollinen ihminen saavuttaa rituaalin avulla kokemuksen pyhyydestä ja pitää tätä pyhää varsinaisena todellisuutena. Pyhä todellisuus on myyttistä todellisuutta, joka tavoitetaan rituaalin eli uskonnon harjoittamisen avulla. Uskonnollinen todellisuuskäsitys on siis myyttinen ja se todellistuu rituaalissa ja on ymmärrettävissä vain sen kautta. Rituaalin kautta myös havaittava maailma voidaan pyhittää, jolloin se koetaan uskonnollisesti merkityksellisenä. Rituaalissa myytti konkretisoituu ja "myyttinen alkuaika" palaa osaksi nykyhetkeä.
Suomennetut teokset

Ikuisen paluun myytti: Kosmos ja historia.  ((Le mythe de l’éternel retour: Archetypes et répétition, 1949.) Suomentanut sekä esipuheen laatinut ja lisähuomautuksin varustanut Teuvo Laitila)  Helsingissä:  Loki-kirjat, 1993.  ISBN 952-9646-06-2
Pyhä ja profaani.  ((Das Heilige und das Profane, 1957.) Suomentanut Teuvo Laitila)  Helsinki:  Loki-kirjat, 2003.  ISBN 951-825-013-8
Tuotantoa

Yoga: Essai sur l'origine de la mystique Indienne in 1933.
Oceanografie, 1934
Alchimia Asiaticam, 1934
Yoga: Essai sur les origines de la mystique indienne, 1936.
Cosmologie şi alchimie babiloniană, 1937.
Fragmentarium, 1939.
Comentarii la legenda Meşterului Manole, 1943.
Techniques du Yoga, 1948.
Traitè d'histoire des religions, 1949.
Le Chamanisme et les techniques archaïques de l'extase, 1951.
Images et Symboles, 1952.
Forgerons et alchimistes, 1956.
Le Mythe de l'eternel retour: archétypes et répetition, 1949.
Patterns in Comparative Religion, 1958.
The Sacred and the Profane: The Nature of Religion, 1957.
Myths, Dreams and Mysteries: the encounter..., 1959.
Images and Symbols: Studies in Religious Symbolism, 1961.
Patanjali et Yoga, 1962.
Myth and Reality, 1963.
Le Chamanisme, 1951.
The Two and the One, 1965.
The Quest: History and Meaning in Religion, 1969.
Zalmoxis, The Vanishing God, The University of Chicago Press, 1972.
Australian Religions, 1973.
Occultism, Witchcraft and Cultural Fashions, 1976.
A History of Religious Ideas, vol. I-III, 1978– 1985
Symbolism, the Sacred, and the Arts, 1986.
Encyclopedia of Religion, 1987.
The Harpercollins Concise Guide to World Religions, 2000.
Aiheesta muualla

Elämäkerta ja tuotantoa (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Juha Varto: Mytomaanin klassikko (Arkistoitu – Internet Archive). Niin & näin 2/199.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
El Salvadorin historia

Tazumalin raunioita.
El Salvadorin historia alkaa noin kolmetuhatta vuotta eaa., jolloin  Keski-Amerikkaan vaelsi nahua-intiaaneja. Nahuoiden alaryhmä pipil-intiaanit asuttivat nykyistä El Salvadoria. Pipilit olivat pääosin maanviljelijöitä, mutta perustivat joitakin kaupunkeja, joista jotkut ovat kehittyneet nykyisiksi kaupungeiksi.
Siirtomaa-aika

Konkistadori Pedro de Alvarado valloitti El Salvadorin pipil-intiaaneilta vuoden 1524 aikana. Viimeinen alkuperäisväestön vastarinta päättyi 1540-luvun alkuun mennessä.
Itsenäisyys

El Salvador itsenäistyi naapureidensa (muun muassa Guatemala ja Honduras) kanssa Espanjasta vuonna 1821, ja ne liitettiin Meksikoon 1822. Elsalvadorilaiset vastustivat tätä ja vaativat Keski-Amerikalle itsenäisyyttä. Kenraali Manuel José Arcen alaisuuteen perustettiin Keski-Amerikan liittovaltio 1823. Se hajosi lopullisesti 1838 ja El Salvadorista tuli itsenäinen tasavalta. Valtion alkuvaihetta leimasivat toistuvat vallankumoukset.
Presidentti Gerardo Barriosin aikana 1859–1863 maassa alettiin viljellä kahvia. Valta alkoi vaihtua normaalimmalla tavalla vasta vuoden 1871 jälkeen, mutta maata hallitsivat silti edelleen samat perheet, klaanit ja taloudelliset edut.
Wall Streetin pörssiromahdus 1929 ajoi San Salvadorinkin lamaan, mikä ajoi kahvinviennin ja kahvityöläisten palkat alas. Siviilivalta maassa oli vielä 1931, mutta se loppui kun kenraali Maximiliano Hernández Martínez kaappasi vallan. Maan alkuperäisväestö tuhottiin lähes kokonaan vuonna 1932, kun noin 30 000 tapettiin työväenpuolueen johtaja Agustín Farabundo Martín johtaman talonpoikien kansannousun kukistamisessa.  Tapausta kutsuttiin jälkikäteen nimellä La Matanza, kansanmurha.
Sisällissota

Neljä vasemmistolaista liikettä perustivat tammikuussa 1980 Méxicossa Frente Farabundo Martí para la Liberación Nacionalin (FMLN), joka teki ensimmäisen suuremman hyökkäyksensä hallitusta vastaan 10. tammikuuta 1981. Yksi merkittävimpiä sisällissodan tapahtumia oli arkkipiispa Óscar Romeron murha kirkossaan 1980. Romeron hautajaisista tuli mielenosoittajien ja turvallisuusjoukkojen yhteenotto. Kun neljä yhdysvaltalaista nunnaa ja kaksi AIFLD:n avustustyöntekijä ammuttiin 1980, presidentti Jimmy Carter lopetti Yhdysvaltain sotilas- ja talousavun maan hallitukselle, mutta myönsi 10 miljoonaa dollaria lisää apua FMLN:n hyökkäyksen jälkeen.
Vuonna 1980 juntta valitsi presidentiksi maanpaosta palanneen vasemmistolaisen José Napoleón Duarten. Yhdysvalloissa presidentin vaihduttua Ronald Reaganiksi 1981, kierrätettiin hallinnossa dokumenttia "Communist Interference in El Salvador", jossa korostettiin Nicaraguan, Kuuban ja Neuvostoliiton tukea FMLN:lle, ja Yhdysvallat lisäsikin runsaasti tukeaan juntalle. Kongressi määräsi kuitenkin toimittamaan puolivuosittaisen raportin maan ihmisoikeustilanteesta.
Duarte oli antikommunisti, ja Reaganin hallinto tuki häntä, ja rohkaisi häntä järjestämään demokraattiset vaalit 1982 hallituksen laillistamiseksi. Vasemmistopuolueet boikotoivat niitä ja väkivaltaisuuksissa kuoli muun muassa vaalipäivänä ainakin 40. Duarten kristillisdemokraatit saivat eniten paikkoja perustuslakia säätävään kokoukseen, mutta oikeistopuolueet ARENA ja PCN estivät Duarten jatkokauden. Armeijan hyväksymistä ehdokkaista valittiin Alfredo Cristianin johtama väliaikaishallitus, joka palveli 1984 vaaleihin asti, jotka Duarte voitti ARENA:n Roberto d'Aubuissonia vastaan, jonka epäiltiin sotkeutuneen arkkipiispa Romeron murhaan.
Vuonna 1982 sisällissodassa kuoli 60 ihmistä päivässä, sotilaat käyttivät siviilejä vastaan napalmia ja kemiallisia aseita.
Vuonna 1984 sissit kaappasivat presidentin tyttären ja pakottivat presidentin neuvotteluihin vastoin opposition ja armeijan halua. Kristillisdemokraatit saivat 33 paikkaa ja oikeistopuolueet ARENA 13 ja PCN 12 vuoden 1985 vaaleissa. Sissisota jatkui. Elokuussa 1987 Duarte neuvotteli rauhansopimuksesta, johon ei päästy.
Vuonna 1989 FMLN:n hyökkäykset kiihtyivät ja kohdistuivat muun muassa San Salvadorin rikkaampia asuinalueita vastaan. Presidentiksi valittiin ARENAn Alfredo Cristiani kyseenalaisella tavalla järjestetyissä vaaleissa. Sissit kuitenkin suostuivat rauhanneuvotteluihin. Hallitus tunnusti 1991 FMLN:n poliittiseksi puolueeksi ja se ja hallitus solmivat rauhansopimuksen samana vuonna. Hallitus myönsi 1993 armahduksen niille, joita YK:n tutkimuskomission tekemä selvitys syytti ihmisoikeusrikkomuksista. Sisällissodassa arvioidaan kuolleen 70 000 henkeä.
Rauhanaika

ARENAn ehdokas Armando Calderon Sol valittiin presidentiksi 1994. FMLN paransi asemiaan 1997 parlamenttivaaleissa. ARENAn ehdokas Francisco Flores Pérez valittiin 1999 presidentiksi. Maaliskuun 2000 vaaleissa FMLN:sta tuli suurin puolue, mutta se ei saanut määräenemmistöä. Tammikuussa 2001 maa otti valuutakseen Yhdysvaltain dollarin, joka korvasi colónin.
21. tammikuuta 2001 7,6 richterin maanjäristys tappoi noin 1000 ihmistä. Sitä seurasi 500 jälkijäristystä ja tasan kuukauden myöhemmin toinen 6,6 richterin järistys, joka surmasi 300 lisää. Järistykset jättivät kuudenneksen väestöstä, suunnilleen miljoona henkeä kodittomiksi.
Maaliskuun 2003 vaaleissa FMLN voitti jälleen ja sai 31 paikkaa 84-paikkaisesta parlamentista. ARENA sai 29 ja liittoutui 14 paikkaa saaneen PCN:n kanssa.
Elokuussa 2003 Floresin hallinto lähetti 360 sotilasta Yhdysvaltain johtamaan koalitioon Irakin sotaan.
Maaliskuussa 2004 ARENAn ehdokas Tony Saca valittiin presidentiksi 57,71 %:lla äänistä.
Lokakuussa 2005 Ilamatepecin tulivuori (myös Santa Ana) purkautui ja muutamia päiviä myöhemmin maahan iski hurrikaani Stan.
Maaliskuussa 2006 El Salvador ratifioi ensimmäisen Väli-Amerikan maana CAFTA-vapaakauppasopimuksen Yhdysvaltojen kanssa. 12. maaliskuuta 2006 vaaleissa ARENA kesäsi 34 edustajaa ja FMLN 32.
Vuonna 2009 FMLN nousi tammikuun parlamenttivaaleissa maan suurimmaksi puolueeksi. Maaliskuun presidentinvaaleissa FMLN:n ehdokas Mauricio Funes valittiin maan presidentiksi Myös FMLN-puoluetta edustanut Salvador Sánchez Cerén toimi Funesin jälkeen maansa presidenttinä kesäkuusta 2014 viisi vuotta kesäkuuhun 2019.
Vuoden 2019 vaaleissa valittiin El Salvadorin presidentiksi Nayib Bukele, joka edustaa konservatiivista GANA -puoluetta. Bukele oli aloittanut poliittisen uransa vasemmistolaisena edustaen FMLN-puoluetta, mutta siirtynyt myöhemmin edustamaan keskusta-oikeistolaista GANA-puoluetta. Hän oli sisällissodan jälkeen ensimmäinen valittu presidentti, joka ei edustanut kumpaakaan pääpuolueista (ARENA ja FMLN). Bukele astui virkaansa 1.6.2019.
Vuonna 2020 Freedom house pudotti El Salvadorin statuksen vapaan maan statukselta osittain vapaan maan statukselle, koska rikolliset ryhmät ovat jatkuvasti syyllistyneet poliitikoihin, tavallisiin asukkaisiin ja uskonnollisiin seurakuntalaisiin kohdistettuihin väkivaltaisiin tekoihin ja pelotteluun ja lisäksi, koska esteet ja politisointi ovat vahingoittaneet oikeussysteemiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta El Salvadorin historia Wikimedia Commonsissa
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Alfredo Cristiani
Peter Henry Emerson

"Ricking the reed", Emersonin ensimmäisestä valokuvateoksesta Life and Landscape on the Norfolk Broads, 1886
Peter Henry Emerson (13. toukokuuta 1856 Kuuba – 12. toukokuuta 1936 Falmouth, Englanti) oli merkittävä brittiläinen valokuvaaja. Kirjoittamillaan teoksilla Naturalistic Photography (1889) ja Death of Naturalistic Photography (1891) hän uudisti valokuvaustaidetta.
Artikkeli

Vihjeitä taiteen tekemiseen. Julkaisussa: Kuvista sanoin: ajatuksia valokuvasta. 2, koonnut Martti Lintunen. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1984 ISBN 951-9086-23-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peter Henry Emerson Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Victoria  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef