stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leningrad Cowboys Meet Moses
Aiheesta muualla

Leningrad Cowboys Meet Moses - Yle Areena
| n k Leningrad Cowboys |
| --- | --- |
 Ville Tuomi  Sakke Järvenpää  Tume Uusitalo  Varre Vartiainen  Pauli Hauta-aho  Sami Järvinen  Timo Tolonen  Okke Komulainen  Pemo Ojala  Pope Puolitaival  Jay Kortehisto  Anna Sainila  Hanna Moisala   Mato Valtonen  Nicky Tesco  Silu Seppälä  Mauri Sumén  Puka Oinonen  Pimme Korhonen  Sakari Kuosmanen  Pekka Virtanen  Ben Granfelt  Esa Niiva  Teijo "Twist Twist" Erkinharju  Jore Marjaranta  Tokela  Vesa Kääpä  Mari Hatakka  Tiina Isohanni  Tatu Kemppainen  Veeti Kallio  Tipe Johnson  Ykä Putkinen  Antti Snellman  Marzi Nyman  Juuso Hannukainen 
Albumit:  1917 - 1987  Leningrad cowboys go America  We Cum from Brooklyn  Total Balalaika Show - Helsinki Concert  Live in Prowinzz  Happy Together  Go Space  Mongolian Barbeque  Thank You Very Many - Greatest Hits And Rarities  Terzo Mondo  Go Wild  Global Balalaika Show  Zombie's Paradise  'Those Were the Days – The Best of Leningrad Cowboys  'Buena Vodka Social Club 
Singlet:  '”Those Were The Days CD-Single”  '”Those Were The Days CD-Single”  ”Thru The Wire CD-Single”  ”Jupiter Calling CD-Single”  ”Where's The Moon CD-Single”  ”Be Worry Don't Happy CD-Promo Single”  ”Happy Being Miserable CD-Single” 
Elokuvat:  Rocky VI  Thru The Wire  L.A. Woman  Leningrad Cowboys Go America  Those Were The Days  These Boots  Total Balalaika Show  Leningrad Cowboys Meet Moses  LA Without a Map 
Musiikkivideot:  Jupiter Calling  Leningrad  Where`s The Moon  Happy Being Miserable  You`re My Heart, You`re My Soul  All We Need is Love  Gimme Your Sushi  Buena Vodka Social Club 
| n k Linkitetty data: Leningrad Cowboys Meet Moses (Q953231) |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: elokuva
lajityyppi: komediaelokuva
ohjaaja: Aki Kaurismäki
käsikirjoittaja: Aki Kaurismäki, Sakke Järvenpää, Mato Valtonen
näyttelijä: Leningrad Cowboys, Matti Pellonpää, André Wilms, Kari Väänänen, Sakke Järvenpää, Silu Seppälä, Mauri Sumén, Mato Valtonen, Sérgio Machado, Aki Kaurismäki, Erkki Lahti, Jore Marjaranta
alkuperämaa: Ranska, Saksa, Suomi
alkuperäiskieli: englanti
tarinan tapahtumapaikka: Puola, Yhdysvallat
 : SPARQLHaku löytää elokuvat, jotka täyttävät kaikki valitsemasi ehdot.  (hakuohje)Mallineen hakukäyttöliittymä vaatii toimiakseen asetuksista linkitetty data -pienoisohjelman.
Don Quijote

Lorenzo Coullaut Valera, Don Quijote ja Sancho Panza, 1930. Pronssipatsaat Cervantesin muistomerkillä Plaza Españalla Madridissa.
Kuuluisat tuulimyllyt. Campo de Criptana, La Mancha, Espanja.
Don Quijote, koko nimeltään Neuvokas ritari don Quijote Manchalainen (esp. El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha), on espanjalaisen kirjailijan Miguel de Cervantesin (1547–1616) kahtena niteenä vuosina 1605 ja 1615 ilmestynyt veijariromaani. Sitä pidetään nykyaikaisen romaanitaiteen perustajana ja yhtenä maailmankirjallisuuden suurista klassikoista.
Juoni

Köyhä maalaishidalgo Alfonso Quijano menettää järkensä liikaa ritariromaaneja ahmittuaan ja päättää lähteä maailmalle taistelemaan vääryyttä vastaan ja puolustamaan sorrettuja ratsastaen vanhalla kaakillaan Rosinantella. Hän ottaa nimekseen don Quijote Manchalainen ja pukeutuu ruosteiseen haarniskaan. Aseenkantajakseen hän ottaa pelkurimaisen, viekkaan ja maalaisjärkeä käyttävän Sancho Panzan, joka nimittää isäntäänsä ”surkean hahmon ritariksi”.
Don Quijote, lämminsydäminen ja herkkä herrasmies, on selvästi hourupäinen useimpien ihmisten mielestä, ja hän herättää heissä ihmetystä ja hilpeyttä. Myös miehen ulkonäkö hämmästyttää: hän on luiseva ja kasvoiltaan laiha, ja hänen poskensa ovat välillä niin kuopalla, että ”niiden sisäpinnat suutelevat toisiaan”. Hän luulee tavallisia majataloja lumotuiksi linnoiksi, lampaita kääpiöiksi ja talonpoikaistyttöjä kauniiksi prinsessoiksi. Hän taistelee jättiläisiksi luulemiaan tuulimyllyjä vastaan ja kuvittelee, että naapurissa asuva maalaistyttö on Dulcinea Tobosolainen, kaunis neitsyt, jolle hän vannoo ikuista rakkauttaan ja uskollisuuttaan.
Sancho Panzakin pitää isäntäänsä hulluna mutta osallistuu leikkiin, koska toivoo rikastuvansa. Hän ja Quijote päättävät, että koska Dulcinea ei ole kaunis eikä tuoksu hyvältä, hänet on varmasti noiduttu, ja sankarien tehtävänä on poistaa lumous. Parivaljakon elämänasenteiden vastakkaisuus valottaa tapahtumia kahdesta näkökulmasta, sillä Panza on realisti ja don Quijote idealisti.
Monien seikkailujen jälkeen yksi don Quijoten ystävistä, pakottaakseen tämän palaamaan kotiin retkiltään, naamioituu ritariksi, voittaa vastustajansa ja vaatii tätä luopumaan ritariseikkailuistaan vuodeksi. Don Quijote päättää ryhtyä maaseudulle paimeneksi mutta sairastuu. Kirjan toisen osan lopussa, jossa don Quijote makaa kuolinvuoteellaan, hän huomaa oman narrimaisuutensa ja tajuaa tekonsa hullutuksiksi. Teoksen ensimmäinen osa on muodoltaan hajanainen ja koostuu erillisistä seikkailuepisodeista. Toinen on sävyltään tummempi ja syvällisempi, ja se kuvaa päähenkilöiden psykologista kehitystä, mutta ei kuitenkaan luovu humoristisesta otteestaan.
Teoksen merkitys

Cervantes sanoo kirjansa lopussa, että hänen ainoa tarkoituksensa on ”esittää ansion mukaan halveksittaviksi nuo mahdottomat ja typerät ritariromaanit”. Siinä hän onnistuukin, mutta teos on paljon muutakin kuin parodia. Romaanin sankari, hassahtava don Quijote, ei ole vain parodiahenkilö vaan edustaa ikuista idealistia, haaveilijaa tai runoilijaa, joka etsii elämästä muuta kuin pelkkiä realiteetteja, ja tämän takia joutuu toistuvasti ja tragikoomisella tavalla vastakkain maailman karujen lainalaisuuksien kanssa. Tästä syystä hän herättää lukijoiden myötätunnon kaikessa naurettavuudessaankin.
Don Quijoten vaikutus romaanitaiteeseen on suuri. Esimerkiksi Walter Scott, Charles Dickens, Gustave Flaubert ja Fjodor Dostojevski ovat saaneet siitä vaikutteita. Suomessa Don Quijote toimi innoittajana muiden muassa Aleksis Kivelle tämän kirjoittaessa Seitsemää veljestä.lähde?
Romaanista on tehty useita filmatisointeja, baletti, ooppera Don Quichotte ja musikaali Mies La Manchasta. Lukuisat kuvataiteilijat, muiden muassa Salvador Dalí ja Pablo Picasso, ovat saaneet romaanista innoitusta maalauksiinsa.lähde?
Don Quijoten suosio on merkittävä matkailuvaltti teoksen tapahtumapaikalle, Kastilia-La Manchan maakunnalle Espanjassa. Siellä sijaitsevat myös kuuluisat tuulimyllyt.
Suomennettu teos

Don Quijote ilmestyi suomeksi J. A. Hollon käännöksenä 1927–1928. Yrjö Jylhä sommitteli teoksessa olevat runot suomeksi. Jyrki Lappi-Seppälän uusi käännös ilmestyi vuonna 2013. Uudessa suomennoksessa runot on tulkinnut Jukka Koskelainen. Lisäksi teoksesta on aikojen kuluessa julkaistu useita lyhennelmäversioita.
Lappi-Seppälä kertoo oman suomennoksensa taustasta ja vaiheista Parnassossa. Vanhempiensa kanssa 15-vuotiaana tekemänsä Espanjan-matkan jälkeen hän innostui Lorcasta ja yritti lukea myös Don Quijotea alkukielellä, mihin isä totesi, että jonain päivänä hän vielä kääntää Don Quijoten. Varsinaisesti hän tutustui kirjaan alkukiellä vuonna 1992 Nicaraguassa. Työ EU-virkamiehenä lykkäsi kuitenkin myöhemmäksi takaraivossa olevan ajatuksen teoksen suomentamisesta, ja vasta kesällä 2008 hän antoi kustantajalle käännösnäytteen ja sai myönteisen vastauksen. Työ alkoi syksyllä 2008, jolloin hän pohti käännösstrategioita ja millaista kieltä suomennoksessa pitäisi käyttää: don Quijoten kieli on arkaaista, mutta kerronnan neutraaleissa osissa kieli on normaalia kirjasuomea. Joukossa on kielellisiä jekkuja, sillä sellaisia Cervanteskin käyttää. Työ valmistui keväällä 2013.
Viitteitä populaarikulttuurissa > 1700-luku

Vuonna 1752 ilmestyi romaani nimeltä The Female Quixote, jonka kirjoitti Charlotte Lennox. Tämä teos vuorostaan toimi innoittajana Jane Austenin kirjaan nimeltä Northanger Abbey vuodelta 1817.
Laurence Sterne kirjoitti vuodesta 1759 eteenpäin tarinoita, jotka tunnetaan nimellä Tristram Shandy – elämä ja mielipiteet. Kerronta on saanut vaikutteita Cervantesilta ja kirjailijan Uncle Toby -hahmo on itsekin kuin Don Quijote. Lisäksi kirjailija kuvailee hahmonsa huumoria Cervantes-tyyliseksi ja on nimennyt kirkkoherra Yorickin kaakin Rocinanteksi.
Viitteitä populaarikulttuurissa > 1800-luku

Gustave Flaubertin romaanissa Rouva Bovary (1856) on vaikutteia erittäin voimakkaasti Don Quijotesta. Kriitikko Howard Mancingin sanoin: ”Kaikista Don Quijoten naispuolisista inkarnaatioista juuri Emma [Bovary] on kaikkein omaperäisin, perinpohjaisin ja vaikuttavin. Flaubert ihaili Cervantesia suunnattomasti. Flaubert luki lapsena Don Quijotea ja ilmeisesti se sai hänet ryhtymään juuri kirjailijaksi näytelmäkirjailijan sijaan.” Rouva Bovaryn sankaritar yrittää Don Quijoten tapaan paeta pitkäveteistä maalaiselämää lukemalla kirjoja: Bovaryn tapauksessa ne ovat naisille suunnattuja romanttisia kirjoja tai historiallisia romaaneja.
Dostojevskin romaanin Idiootti (1869) päähenkilö ruhtinas Myškin on hahmoteltu nimenomaan Cervantesin Don Quijoten mukaan.
Viitteitä populaarikulttuurissa > 2000-luku

TV-fantasiasarjassa Olipa kerran (2011–) paha kuningatar Regina (Lana Parrilla) ratsastaa hevosellaan, joka sekin on nimeltään Rocinante.
TV-scifisarja The Expanse (2015–) sisältää Don Quijoten mukaan nimettyjä jaksoja, kuten Windmills (Tuulimyllyt) ja Dulcinea. Sarjassa käytettävä taistelualus on nimeltään Rocinante.
Kauhusarja Supernaturalin 10. tuotantokaudella vuonna 2016, jaksossa 18 (Book of the Damned) Winchesterin veljesten enkeliystävä Castiel etsii armoaan eli sitä mistä enkelin sisin olemus koostuu, ja joka antaa enkelille sen voimat. Castielin pitää ratkaista sitaattimuotoinen arvoitus, jotta hän voi saada armonsa takaisin: "Mikä on typerin asia mitä ihminen voi tehdä? Antaa itsensä kuolla." Sitaatin perusteella Castiel päätyy kirjastoon, josta hän löytää armonsa Don Quijote -niteestä.
Terry Gilliamin ohjaama elokuva The Man Who Killed Don Quixote valmistui vuonna 2018. Elokuvassa lähdetään aikamatkalle, eikä päähenkilö lopulta enää osaa erottaa unta ja totta toisistaan.
Suomennokset

Don Quijote de la Mancha. Harald ja Bergroth 1877 (122 s.)
Don Quixote de la Mancha eli ritari surullisen muodon ritaristossa. Kuopio: Telén ja K., 1896.; nuorisoa varten vapaasti toim. Aug. Th. Paban; Michaël Cervanteen Don Quixote de la Mancha, eli, Ritari surullisen muodon ritaristossa Vanhemman, jo loppuunmyydyn suomennoksen toinen painos, jonka korjaili F.A.C. (Fredrik Alfred Castrén) (160 s.)
Älykkään ritarin Don Quijote de la Manchan elämänvaiheet.  Suom. lyhennetystä ranskalaisesta painoksestaWSOY 1905 (187 s.)
Jalon La Manchan sankarin Don Quixoten elämä ja seikkaillut. Nuorisolle kertonut J. Grundmann; suom. Pontus Artti. Helsinki: Yrjö Weilin, 1905. (115 s.)
Don Quijote manchalainen, suom. Tauno Karilas; Helsinki: Suomen kirja, 1946. (210 s.)
Cervantes Saavedra, Miguel de: Mielevä hidalgo don Quijote Manchalainen.  (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605, 1615)  Suomentanut J. A. Hollo (1. painos 1927–1928). Runot sommitellut Yrjö Jylhä. Kuvittanut Gustave Doré. Selkänimike: Don Quijote. Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30302-X  (774 s.)
Cervantes, Miguel de: Don Quijote. Ensimmäinen ja toinen osa. (El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha, 1605, 1615.) Neuvokas ritari Don Quijote manchalainen I ja II. Suomentanut Jyrki Lappi-Seppälä. Runot tulkinnut Jukka Koskelainen. Helsinki: WSOY, 2013. ISBN 978-951-0-34901-4  (1027 s.)
Huomautuksia

↑  Hidalgo on espanjalaisista aatelisarvoista alhaisin.
↑  ”Don” on korkeampi aatelisarvo, ja ”quijote” on espanjaksi reisisuojus eli haarniskan osa.
Kirjallisuutta

Kirjat jotka muuttivat maailmaa / Andrew Taylor. Gummerus Kustannus Oy, 2010.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Don Quijote on Wikiaineistossa
Lisää luettavaa aiheesta El ingenioso hidalgo don Quijote de la Mancha on Wikiaineistossa (espanjaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Don Quijote Wikimedia Commonsissa
Don Quijote Gutenberg-projektissa. (englanniksi)
Don Quijote vol 1 äänikirja. (englanniksi)
Don Quijote vol 2 äänikirja. (englanniksi)
El Mundo: Don Quijote kokotekstinä. (espanjaksi)
Don Quijote äänitiedostoina. (espanjaksi)
Don Quijote e-kirjoja.
Hiltunen, Jari Olavi: Vaeltava ritari nousi maailmankirjallisuuden esikuvaksi. Kiiltomato.net 18.9.2013.
Nyqvist, Sanna: Hilpeän hahmon romaani. Kiiltomato.net 16.8.2006.
Salminen, Kari: Ikuinen hidalgo uneksuu (Arkistoitu – Internet Archive). Turun sanomat 14.5.2013.
Lempäälän rautatieasema

Lempäälän rautatieasema (lyh. Lpä) on Suomen rataverkon liikennepaikka Lempäälässä rataosalla Riihimäki–Tampere. Asemalla pysähtyvät Tampereen seudun lähiliikenteen M-junat, pääkaupunkiseudun lähiliikenteen Tampereelle jatkavat R-junat sekä osa Helsingin ja Tampereen välisistä kaukojunavuoroista. Laitureilla on matkustajien suojaksi tarkoitetut sadekatokset ja liikenneinformaationäytöt. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Tampereelle raiteelta 3. Aseman ohittavat junat käyttävät raidetta 2.
Lempäälän rautatieasema oli yksi Hämeenlinnan ja Tampereen välisen rataosan IV luokan rautatieasemista samanaikaisesti sen kanssa 22. kesäkuuta 1876 käyttöön otettujen Parolan, Kuurilan ja Viialan asemien ohella. Näistä Lempäälä on ainoa, jossa alkuperäinen asemarakennus on säilynyt nykypäiviin saakka. Lempäälästä oli muodostunut liikenteen solmukohta jo ennen rautatien tuloa, kun Lempäälän kanava oli valmistunut vuonna 1874. Ennen Toijala–Valkeakoski-radan rakentamista ainoa maayhteys pääradan varresta Valkeakoskelle kulki Lempäälän kautta. Lempäälän aseman alkuperäisenä nimenä oli vuoteen 1897 saakka Lempoinen (ruots. Lembois).
Lempäälän vanha vuonna 1876 valmistunut asemarakennus on säilynyt, mutta se ei ole enää alkuperäisessä käytössä. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Knut Nylander ja sitä laajennettiin Bruno Granholmin piirustusten mukaan vuosina 1908 ja 1922. Nykyisin Lempäälän kunnan omistamalla vanhalla asemalla toimii Lempäälän käsityökeskus ja Ratapuoti. Vastapäätä vanhaa asemaa radan toisella puolella sijaitsi aikanaan myös puinen tavaramakasiinirakennus, joka purettiin 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa. Tavaraliikenne Lempäälän asemalla lopetettiin vuonna 1993.
Lempäälän uudessa, vuonna 1980 valmistuneessa rautatieasema/virastotalossa, jossa toimii poliisiasema, kirjasto ja työvoimatoimisto, toimi VR:n lipunmyynti 1990-luvun loppupuolelle. Rakennuksen omistaa kiinteistöyhtiö, ja Lempäälän rautatieasema on Suomen ainoa, jossa rautatien asetinlaite on sijoitettu yksityisen omistamaan rakennukseen.
Museovirasto on luokitellut Lempäälän rautatieaseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Legioona

Historia
200-luvun kriisi
myöhäisantiikki
Hallinto ja politiikka
kuninkaat
konsulit
keisarit
senaatti
provinssit
Oikeus
Talous
Kulttuuri
kirjallisuus
mytologia
ruoka
tekniikka
Sotahistoria
legioona
n
k
Osa artikkelisarjaa
Legioona (lat. legio, monikko legiones) oli Rooman valtakunnan armeijan perusyksikkö. Arviolta 4 000–6 000 miehen vahvuiset legioonat olivat takaamassa Rooman turvallisuutta ja laajentumista, ja niillä oli myös suurta poliittista valtaa. Legioona on verrattavissa nykyarmeijoiden prikaatiin.
Legioonien todennäköisesti merkittävin osa oli niiden raskas jalkaväki eli legioonalaiset (legionarius, monikko legionarii). Legioonalaisia tukivat usein auxilia-joukot, jotka toimivat jousimiehinä, ratsujoukkoina, keihäsmiehinä ja jopa linkomiehinä. Legioonat olivat numeroituja, ja niistä tunnetaan nykyään noin 50. Keisariajalla Rooman armeijassa oli samanaikaisesti 25–30 legioonaa.
Historia > Varhaiset vaiheet

Rooman kuninkaiden aikana koko armeija koostui yhdestä ainoasta legioonasta, eli pääasiassa aristokraattien johtamasta jalkaväestä. Sana legioona (lat. legio) tarkoitti kutsuntaa ja viittasi koko Rooman silloiseen armeijaan. Varhaisen Rooman sodankäynti oli pienimuotoista ja koostui yleensä ryöstöretkistä. 500- tai 400-luvuilla eaa. roomalaiset omaksuivat kreikkalaisen hopliittifalangin. Hopliitit olivat raskaasti aseistettuja keihäsmiehiä ja taistelivat tiiviissä muodostelmassa, jopa kahdeksan miehen syvyisissä rivistöissä, falangissa. Jossakin vaiheessa, ehkä tasavallan alussa, 6000 miehen vahvuinen armeija jaettiin kahteen legioonaan, joita kumpaakin komensi konsuli. Legioonien organisointi alkoi 300-luvun eaa. puolivälissä muuttua järjestelmällisemmiksi kun sodista tuli entistä laajempia. "Legioona" alkoi merkitä armeijan keskeisintä yksikköä ja entiset falangi-taktiikat vaihdettiin joustavampaan manipuli-järjestelmään (lat. manipulus). Roomalaiset sotivat vuosina 343–290 eaa. kolme suurta sotaa samnilaisia vastaan Keski-Italiassa, jossa maasto oli vuoristoista eikä sopinut jäykälle falangille.
Legioonat eivät olleet pysyviä vaan joka vuosi muodostettiin normaalisti neljä legioonaa. Kutakin legioonaa komensi kuusi sotilastribuunia, jotka vuoden 311 eaa. jälkeen valitsi Rooman kansa.
Historia > Gaius Mariuksen uudistuksien jälkeen

Gaius Mariuksen uudistusten myötä Rooman valtakunnan armeijasta tuli vakinainen palkka-armeija. Armeijaan ei enää määrätty tarvittavaa määrää kansalaisia väenotossa, vaan kansalaiset saivat vapaaehtoisesti liittyä armeijaan. Jos he liittyivät legioonaan, he palvelivat 25 vuotta kovan kurin ja koulutuksen alaisina. Legioonalaisille maksettiin palkkaa, eikä heidän tarvinnut enää omistaa maata, mikä teki armeijasta houkuttelevan maattomille köyhille. Koska legioonalaiset olivat armeijassa lähes koko sen kaksikymmentä vuotta, jonka he palvelivat, heistä tuli paljon aiempaa parempia sotilaita, varsinkin kun taito ja kokemus periytyivät yksikössä. Tämä uudistus oli paha takaisku tasavallalle, koska legioonan komentajat maksoivat palkat, ja legioonalaiset tulivat lojaaleiksi komentajalle eivätkä senaatille. Kun legioonalaiset olivat palvelleet 25 vuotta legioonassa, he saivat palkinnoksi tontin tai rahaa. Gaius Mariuksen uudistusten jälkeen kaikki legioonalaiset varustettiin samanlaisilla varusteilla ja manipulijärjestelmä vaihdettiin kohorteihin. Marius halusi myös saada lisää liikkuvuutta legioonaan. Marius mm. antoi jokaiselle miehelle oman paalun kannettavaksi. Paaluista rakennettiin marssin jälkeiseksi illaksi leirin varustuksia. Sotilaat kutsuivatkin itseään Mariuksen muuleiksi.
Legioonan pienin yksikkö oli kenturia tai centuria (noin 80 miestä). Kenturiat muodostivat kohortteja. Ensimmäinen kohortti koostui kymmenestä kenturiasta (800 miestä), ja loput yhdeksän kohorttia sisälsivät kuusi kenturiaa kukin. Kymmenen kohorttia muodostivat legioonan. Yksiköiden koko vaihteli ajan kuluessa.
Historia > Prinsipaatin legioonat

Sisällissotien kaudella legioonia oli jopa 70, ja Augustuksen noustua valtaan sisällissotien jälkeen hänen suurimpia ongelmiaan oli valtavan armeijan ylläpito. Niinpä hän kotiutti suuren määrän legioonia, ja jakoi maata 300 000 veteraanille.  Lopulta valtakunnassa oli 28 legioonaa eli noin 150 000 legioonalaista, joiden tukena oli saman verran auxilia-joukkoja. Jokainen legioona sai omat sotamerkkinsä, järjestysnumeron ja epiteetin. Armeija oli Augustuksen valta-aikana erittäin pieni, sillä luultavasti vain noin puoli prosenttia väkiluvusta palveli armeijassa. Varus johti vuonna 9 kolme legioonaa tuhoon Teutoburgin taistelussa, minkä jälkeen legioonia jäi jäljelle 25. Legioonat olivat prinsipaatin aikana melko samanlaisia kuin ne olivat olleet Gaius Mariuksen jälkeen tasavallan aikana. Tosin prinsipaatin legioonat oli varustettu lorica segmentata -rintapanssarilla, joka suojasi paljon paremmin tärkeitä kehon osia ja olkapäitä. Se oli myös paljon kevyempi kuin entinen lorica hamata -rengaspanssari tai lorica squamata -suomupanssari, mutta sen valmistaminen ja huoltaminen oli kallista. Rengaspanssarin pystyi valmistamaan kuka tahansa orja, kun taas segmentatan tekemiseen tarvittiin kokenut haarniskaseppä, ja haarniska myös ruostui helposti. Trajanuksen (98–117 jaa.) valtakausi oli kulta-aikaa legioonille, jotka olivatkin tuolloin parhaimmillaan.
Prinsipaatin aikana, toisin kuin tasavallan kaudella, legioonalaiset olivat lojaaleja keisarilleen, joka maksoi heidän palkkansa. Tämä vähensi sisällissodan vaaraa, sillä komentajien oli vaikeaa ja jopa mahdotonta saada legioonat tukemaan vallankaappausta. Myöhemmin, kun palkkojen maksamiskyky väheni, oli myös enemmän sisällissotia.
Historia > Legioonat 400-luvulla

400-luvun lopulla läntinen valtakunta oli hajoamispisteessä. Hunnien kansainvaelluksen torjuminen oli vienyt Länsi-Rooman viimeisetkin varat, ja valtakunta oli konkurssissa. Gootit ja muut germaanit vaelsivat lähes vapaasti valtakunnassa, ja juuri silloin kun tehokasta armeijaa olisi tarvittu, desentralisaatio kiihtyi, ja valtakunnasta erkanivat ensin Britannia sekä myös Egidiuksen johtama Gallia. Kristityiksi kääntyneiden barbaarien myötä kristinuskosta tuli suuri vaikuttaja. Rahatalouden luhistuessa vapaaehtoisten määrä alkoi armeijoissa supistua, joten Rooma alkoi palkata yhä enemmän ulkomaalaisia palkkasotureita (foederati). Tämä johti legioonien ulkomaalaistumiseen. Jatkuva inflaatio ja rahatalouden korvautuminen luontoistaloudella johti armeijan palkanmaksukyvyn heikkenemiseen, ja tämän sanotaan aiheuttaneen yleistä tottelemattomuutta ja moraalin heikkenemistä sekä kurin höltymistä. Länsivaltakunnan köyhtymisen myötä myös raskaan jalkaväen varustustaso oli romahtanut. Liikkuvien, mutta kalliiden teräshaarniskojen sijaan jalkaväen haarniskat olivat myöhäisroomalaisella ajalla jäykkiä nahka- tai pellavahaarniskoja, jotka eivät sallineet enää samanlaista joustavaa taistelua kuin varhaiskeisarillisella ajalla. Lopulta myös nuo haarniskat jäivät käytöstä, ja jalkaväen panssarointi oli 400-luvun puolivälissä vähäistä. Jalkaväen sijaan ratsuväestä oli tullut armeijan pääaselaji, ja legioonat olivat enää toissijaisessa osassa.
”Pyrrhoksen voittoon” päättynyt Katalaunien kenttien taistelu vuonna 451 aiheutti lopulta Länsi-Rooman tuhon. Vaikka hunnien hyökkäys saatiinkin Aetiuksen johdolla torjutuksi, valtakunta oli käytännössä konkurssitilassa, rahan arvo noin kahdessadasosa Caracallan ajan arvosta ja Länsi-Roomassa oli jo käytännössä siirrytty omavaraistalouteen. Rahatalouden romahtaminen merkitsi, ettei valtakuntaa enää kyetty pitämään pystyssä, ja kaupungit deurbanisoituivat köyhälistön muuttaessa maalle alkutuotannon pariin, sillä kaupunkeihin ei enää kyetty rahatalouden romahdettua toimittamaan ruokaa.
Koska läntinen valtakunta oli konkurssitilassa ja koska tehokas ratsuväki oli hyvin kallis aselaji, länsivaltakunnalta loppuivat rahat niin armeijan, hallintoinfrastruktuurin kuin koko sivilisaationkin ylläpitämiseen.
Itä-Roomassa talous oli kunnossa, joten siellä myös armeija, mukaan lukien legioonat, ei ollut näin huonossa kunnossa, ja sen ansiosta valtakunta selviytyi kansainvaellusajan yli. Kuitenkin jalkaväen merkitys pieneni idässä jatkuvasti, ja 500-luvulle tultaessa Itä-Rooman (Bysantin) armeijat olivat käytännössä täysin ratsuväkiarmeijoita. Termit "legioona" ja "legioonalaiset" jäivät lopulta pois käytöstä, ja raskaasta jalkaväestä alettiin käyttää bysanttilaisella ajalla nimitystä skutatos (monikko skutatoi).
Legioonan organisaatio > Falangi

Varhaiset legioonat oli järjestetty kreikkalaiseen tyyliin falangiin. Legioonan raskas jalkaväki oli kuuden rivin syvyinen ja 500 miestä leveä. Falangin sivustoilla oli ratsuväki. Falangi oli tehokas, mutta taktisesti kömpelö muodostelma.
Falangi oli sivuilta ja takaa erittäin heikko vihollisen ratsuväen rynnäkölle. Jos falangin sotilaat olivat hyvin koulutettuja, se oli edestä lähes voittamaton.