stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joonas Kemppainen
Ura > Seuraura > Siirtyminen Kärppiin ja lopullinen läpimurto SM-liigassa

Kemppainen teki toukokuussa 2010 kolmivuotisen sopimuksen Oulun Kärppien kanssa. Hän oli joukkueen ainoa, joka pelasi Kärppien kauden 2010–2011 kaikki 60 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua. Kausi toi Kemppaiselle runkosarjassa vain tehot 2+5=7, mutta kaudella 2011–2012 hän ohitti edellisen kautensa tehopisteet jo syksyn aikana. Kemppaisen kolme ensimmäistä ottelua toivat tehot 2+2=4, joilla hän johti koko Kärppien sisäistä pistepörssiä ja sai kantaa joukkueesta ensimmäisenä Veikkauksen Kultaista kypärää. Kemppainen muodosti Kimmo Koskenkorvan ja Julius Junttilan kanssa Kärppien alkukauden tehokkaimman ketjun, joka toimi pääasiassa joukkueen nelosketjuna. He tekivät kolmessa ensimmäisessä ottelussa yhteistehot 7+5=12. Kemppainen teki runkosarjassa lopulta 23 tehopistettä. Hän pelasi jälleen ainoana joukkueesta kaikki 60 runkosarjaottelua, mutta Kemppaisen kausi päättyi loukkaantumiseen jo ensimamäisessä playoff-ottelussa.
Kaudella 2012–2013 Kemppainen pelasi jälleen Kärppien kauden kaikki 60 runkosarjaottelua. Jatkoaika.com-verkkolehden silloisen toimittaja Janne Onnelan mukaan Kemppaisen, Antti Mäkilän ja Simon Suorannan muodostama nelosketju oli joukkueen kauden kenties ehjin kokonaisuus. Helmikuussa 2013 Kemppainen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Kärppien kanssa. Kaudella 2013–2014 hän oli joukkueen kolmanneksi paras pistemies tehoilla 14+17=31. Kemppainen jakoi kolmella osumallaan SM-liigan alivoimamaalipörssin voiton joukkuetoverinsa Julius Junttilan ja Pelicansin Pekka Saarenheimon kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi Suomen-mestaruuden.
Kaudella 2014-2015 Kemppainen jatkoi vahvoja otteitaan johtamassaan "JJJ-ketjussa", jonka hän muodosti Joonas Donskoin ja Julius Junttilan kanssa. Hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 11+21=32. Kemppainen jakoi kolmella osumallaan liigan alivoimamaalipörssin voiton Tapparan Jarkko Malisen ja HIFK:n Teemu Ramstedtin kanssa. Hän voitti myös koko pudotuspelien pistepörssin tehoilla 10+14=24, joilla sivusi koko SM-liigan pudotuspelien kaikkien aikojen yhden kauden piste-ennätystä, jonka teki Bluesin Ben Eaves kaudella 2008–2009 tehoilla 4+20=24. Kemppainen oli myös Kärppien paras maalintekijä. Hän voitti kauden päätteeksi toisen peräkkäisen Suomen-mestaruutensa. Kemppainen valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen. Hän oli myös Mestarien liigassa Kärppien paras syöttäjä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Joonas Donskoin kanssa tehoilla 2+10=12. He jakoivat myös Kärppien sisäisen tehotilaston voiton lukemalla +11.
Ura > Seuraura > NHL-sopimus Boston Bruinsiin

Toukokuussa 2015 NHL-varaamaton Kemppainen teki vuoden mittaisen, kaksisuuntaisen ja 700 000 dollarin arvoisen sopimuksen Boston Bruinsin kanssa. Hän otti harjoitusleirin päätteeksi paikan joukkueen NHL-kauden 2015–2016 avauskokoonpanosta. Kemppainen teki NHL-debyyttinsä näin ollen runkosarjan avauskierroksella 8. lokakuuta 2015 Winnipeg Jetsia vastaan. Hän pelasi Bruinsin nelossentterinä laidoillaan Zac Rinaldo ja Chris Kelly. Kemppainen sai ottelussa jääaikaa 14.13 minuuttia. Hän teki NHL-uransa avausmaalin 23. lokakuuta 2015 vieraissa New York Islandersia vastaan. Kemppainen sai Bruinsin 3–5-voittoon päättyneessä ottelussa myös syöttöpisteen Ryan Spoonerin tekemään voittomaaliin. Kemppainen valittiin ottelun ykköstähdeksi. Joulukuussa 2015 hän joutui sivuun ylävartalovamman vuoksi, mikä piti Kemppaisen sivussa peleistä lähes kuukauden ajan tammikuulle 2016 saakka. Hän pelasi NHL:ssä kauden aikana varsin pienessä roolissa tehden 44 runkosarjaottelussa tehot 2+3=5. Helmikuussa 2016 Bruins lähetti Kemppaisen ensimmäisen kerran AHL-joukkue Providence Bruinsin vahvuuteen, jossa hän pelasi kauden aikana kaikkiaan 11 runkosarjaottelua tehopistein 1+4=5.
Ura > Seuraura > KHL 2016–2022

Kaudeksi 2016–2017 Kemppainen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL-seura Sibir Novosibirskiin. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi jatkamaan KHL-uraansa kaksivuotisella sopimuksella Salavat Julajev Ufan riveihin. Kemppainen muodosti Teemu Hartikaisen sekä ruotsalaisen Linus Omarkin kanssa koko KHL:n runkosarjan tehokkaimman hyökkäysketjun, joka palkittiin kauden päätteeksi Best Troika Awardilla. Kemppainen jakoi tehoilla 16+21=37 joukkueen sisäisen maalipörssin toisen sijan Omarkin kanssa edellään Hartikainen sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. Hän voitti myös Ufan sisäisen tehotilaston lukemalla +12. Pudotuspeleissä Kemppainen jakoi sisäisen tehotilaston voiton Omarkin kanssa lukemalla +7. Kaudella 2018–2019 hän jakoi Hartikaisen kanssa Ufan sisäisen maalipörssin toisen sijan edellään Anton Burdasov sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi. Pudotuspeleissä Kemppainen oli joukkueen paras maalintekijä kymmenellä osumallaan. Hän voitti myös koko KHL:n pudotuspelien voittomaalipörssin viidellä osumallaan. Kuudennessa neljännesvälieräottelussa 7. maaliskuuta 2019 Metallurg Magnitogorskia vastaan Kemppainen ratkaisi Ufalle puolivälieräpaikan tehtyään 3–2-voittomaalin ensimmäisessä jatkoerässä ajassa 71.54.
Kemppainen siirtyi kaudeksi 2019–2020 jatkamaan KHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella SKA Pietariin. Toukokuussa 2020 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kemppainen oli 15 osumallaan SKA:n kolmanneksi paras maalintekijä Kirill Martšenkon kanssa. Toukokuussa 2021 hän teki seuran kanssa taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kemppainen oli SKA:n kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 13+14=27. Hän pelasi siellä neljä playoff-ottelua, kunnes Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 Kemppaisen uutisoitiin maaliskuussa palaavan Suomeen loukkaantumisen vuoksi. Myöhemmin huhtikuussa hän kuitenkin kertoi, että mitään vammaa ei ollut, vaan Kemppainen halusi vain mahdollisimman pian pois Venäjältä.
Ura > Seuraura > Paluu Kärppiin ja uran loppu

Kaudeksi 2022–2023 Kemppainen palasi vuoden mittaisella sopimuksella Oulun Kärppien SM-liigajoukkueeseen. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Kemppainen sivusi SM-liigan yhden kauden piste-ennätystään tehoilla 14+18=32, joilla hän jakoi Kärppien sisäisen maalipörssin toisen sijan Ville Leskisen kanssa edellään Teemu Turunen sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. Huhtikuussa 2023 Kemppainen teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimmuksen.
Kemppainen muodosti kaudella 2023–2024 Kärppien ykkösketjun Ville Koivusen ja Teemu Turusen kanssa. Hän teki runkosarjassa 55 ottelussa 30 tehopistettä ja pudotuspeleissä 12 ottelussa seitsemän tehopistettä. Kemppainen voitti kauden päätteeksi SM-pronssia.
Kärpät koitti koko kauden 2024–2025 ajan tavoitella jatkosopimusta Kemppaisen kanssa mutta tuloksetta. Helmikuussa 2025 Kemppainen kertoi Kaleva-lehdelle uransa olevan virallisesti ohi.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ruotsi 2006 | jääkiekko |  |
| U-18 Junior World Cup  | U-18 Junior World Cup  | U-18 Junior World Cup  |  |
|  Pronssia | Břeclav 2005 | jääkiekko |  |
Kemppainen voitti pronssia alle 18-vuotiaiden U-18 Junior World Cupissa vuonna 2005. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2005 ja 2006, joista jälkimmäinen turnaus päättyi hopeaan. Kemppainen pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008.
Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 6. syyskuuta 2008 Finnkampenissa Södertäljessä Ruotsia vastaan. Kemppaisen ensimmäinen A-maajoukkuemaali syntyi 6. syyskuuta 2009 Česká Pojišťovna Cupissa Karlovy Varyssa Ruotsia vastaan.
Kemppainen pelasi MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2017. Vuoden 2015 turnauksessa hän oli Suomen toiseksi paras pistemies Jussi Jokisen jälkeen yhdeksällä tehopisteellään. Valmentajat valitsivat Kemppaisen Suomen turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Kemppainen sai MM-debyytissään 1. toukokuuta 2015 Yhdysvaltoja vastaan syöttöpisteen Suomen ainoan maalin tehneen Jyrki Jokipakan osumaan. Hänet palkittiin Suomen joukkueesta ottelun parhaana pelaajana. Vuoden 2017 turnauksessa Kemppainen valittiin Ruotsia vastaan pelatun välieräottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Kemppainen edusti Suomea Pyeongchangin olympialaisissa 2018. Hänet valittiin Suomen joukkueeseen myös Pekingin olympialaisiin 2022, mutta Kemppainen joutui jättämään turnauksen väliin koronavirustartunnan vuoksi. Hänet joukkueessa korvasi Joonas Nättinen.
Kemppainen pelasi yhteensä 65 A-maaottelua tehden 16 maalia ja yhteensä 34 tehopistettä.
Tilastot

Kemppainen Oulun Kärppien paidassa lokakuussa 2012 takanaan SaiPan Tommi Jokinen (vas.) ja Simon Backman.
Paul Bartel

Paul Bartel (6. elokuuta 1938 – 13. toukokuuta 2000) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Bartel oli ehkä parhaiten tunnettu vuoden 1982 elokuvastaan Paistinpannumurhaajat, jonka hän sekä kirjoitti että ohjasi ja myös näytteli siinä itse.
Elämä

Bartel syntyi Brooklynissa New Yorkissa. Hänen vanhempansa olivat Jesse ja William Bartel, joka oli mainontajohtaja. Bartel oli avoimesti homoseksuaali; tämä häiritsi hänen uravalintojaan, kunnes hän ymmärsi, mitä elokuvateollisuudella oli hänelle tarjottavanaan Hollywoodissa.
Bartel ohjasi yksitoista matalan budjetin elokuvaa, joihin kuuluivat vaatimattomat kuuluisuudet Paistinpannumurhaajat (1982) ja Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä, ja molempia tähditti Bartelin lisäksi Mary Woronov. Ehkä kaikkein jännittävin esitys Bartelin omalaatuisesta nerokkuudesta oli lyhytelokuva The Secret of Cinema, joka oli vainoharhainen fantasiamestariteos. Bartel ja Woronov olivat yhdessä seitsemässätoista eri elokuvassa, joihin lukeutuivat vuoden 1975 kulttielokuva Kalmanralli 2000, jonka hän myös ohjasi; vuoden 1979 kulttiklassikko Rock 'n' Roll High School ja Joe Danten vuoden 1976 Hollywood Boulevard. Vuoden 1986 kauhuelokuvassa Chopping Mall Bartel ja Woronov esiintyivät uudestaan Paistinpannumurhaajien hahmoinaan.
Bartel esiintyi Tim Burtonin lyhytelokuvassa Frankenweenie Victorin biologian opettajana. Bartel ohjasi kymmenen elokuvaa, joista suurin osa oli matalan budjetin komedioita, jotka hänet oli palkattu ohjaamaan Paistinpannumurhaajien suosion jälkeen. Joskus hän sai myös myötävaikuttaa näiden elokuvien kirjoittamisessa. Hän vieraili myös monissa TV-ohjelmissa.
Kuolema

Bartel kuoli maaliskuun 13. päivänä 2000 sydänkohtaukseen kaksi viikkoa maksasyöpäleikkauksen jälkeen. Hän oli 61 vuotta vanha.
Filmografia

The Secret Cinema (1968) - ohjaaja
Private Parts (1972) - mies puistossa, oli myös ohjaaja
Mamin pahat tytöt (Big Bad Mama, 1974) - Fancy Partyn vieras
Kalmanralli 2000 (Death Race 2000, 1975) - Frankensteinin lääkäri, oli myös ohjaaja
Hollywood Boulevard (1976) - Eric von Leppe
Cannonball (1976) - Lester Marks, oli myös käsikirjoittaja ja ohjaaja
Suuri autopuhallus (Grand Theft Auto, 1977) - Groom
Piraija (Piranha, 1978) - herra Donumont
Rock 'n' Roll High School (1979) - herra McGree
Ruostumatonta rakkautta (Heartbeeps, 1981) - juhlavieras
Paistinpannumurhaajat (Eating Raoul, 1982) - Paul Bland, oli myös käsikirjoittaja ja ohjaaja
Valkoinen koira (White Dog, 1982) - kameramies
Tähtijengi – Get Crazy USA! (Get Crazy, 1983) - lääkäri Carver
Frankenweenie (1984) - herra Walsh
Etusivun juttu (Not For Publication, 1984) - käsikirjoittaja, ohjaaja
Yön selkään (Into the Night, 1985) - Beverly Wilshire -hotellin ovimies
Saluunojen sulotar (Lust in the Dust, 1985) - ohjaaja
Mieletön kesis (European Vacation, 1985) - herra Froeger
Chopping Mall (1986) - Paul Bland
Long Shot (The Longshot, 1986) - ohjaaja
Munchies (1987) - tohtori Cowder
Amazon (Amazon Women on the Moon, 1987) - lääkäri
Farkkukyttä (Shakedown, 1988) - yötuomioistuimen tuomari
Caddyshack II (1988) - Mr. Jamison
Out of the Dark (1989) - vastaanottovirkailija, oli myös johtava tuottaja
Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä (Scenes from the Class Struggle in Beverly Hills, 1989) - tohtori Mo Van De Kamp, oli myös käsikirjoittaja ja ohjaaja
Maailmanlopun Turo (Far Out Man, 1990) - Weebee Cool
Gremlins 2 – uusi pesue (Gremlins 2: The New Batch, 1990) - teatterimanageri
The Pope Must Die (1991) - Monsignor Fitchie
The Living End (1992) - huijarimestari
Salaperäinen Sunset Motel (Desire and Hell at Sunset Motel, 1992) - manageri
Posse (1993) - pormestari Bigwood
Shelf Life (1993) - ohjaaja
Vauhtikaksikko (The Jerky Boys, 1995) - Tut'sin juontaja
Red Ribbon Blues (1996) - farmaseutti Fred
Joen kämppä (Joe's Apartment, 1996) - NEA Scout
Pako L.A:sta (Escape from L.A., 1996) - kongressimies
Basquiat (1996) - Henry Geldzahler
Lewis and Clark and George (1997) - poliisi
Billy's Hollywood Screen Kiss (1998) - Rex Webster
Aiheesta muualla

Paul Bartel Elonetissä.
Paul Bartel Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kirjallisuutta

Armstrong, Stephen B.: Paul Bartel : The Life and Films. McFarland & Company, 2017. ISBN 978-0-7864-9915-1.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
William Harroun Behle

William Harroun Behle (13. toukokuuta 1909 Salt Lake City, Utah – 26. helmikuuta 2009 Salt Lake City, Utah) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Behle varttui Salt Lake Cityssä ja valmistui East High Schoolista 1928. Hän opiskeli Utahin yliopistossa. Vuonna 1932 hän meni Kalifornian yliopistoon Berkeleyhin, jossa hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1937. Myöhemmin samana vuonna hän palasi Utahin yliopistoon opettajaksi biologian osastolle. Hän työskenteli osastolla 40 vuotta, ja toimi yleisen biologian johtajana vuosina 1948–1963 ja lintutieteen professorina. Vuonna 1973 Behle toimi pelikaanien suojelukomitean (Pelican Protection Committee) johdossa. Behle jäi eläkkeelle vuonna 1977.
Behle sai lukuisia kunnianosoituksia ja toimi seuraavien yhdistysten ja järjestöjen hallituksissa tai puheenjohtajana: Utah Audubon Society, University of Utah Chapter of the Society of Sigma Chi, Cooper Ornithological Society, Wildlife Society, Society for the Study of Evolution ja Utah Academy of Science, Arts, and Letters.
Behle avusti Utahin luonnonhistoriallisen museon perustamisessa. Museon kokoelmissa on noin 25 000 lintunäytettä, ja lisäksi preparointitilat, kirjasto, karttakokoelma, opetuslaboratorio ja opiskelijoita varten erillinen lintujen lisäkokoelma.
Behle nimesi joitakin lintujen alalajeja, muun muassa sinipääskyn (Progne subis) alalajin arboricola.
Teoksia

Distribution and variation of the horned larks (Otocoris alpestris) of western North America. University of California publications in zoology. 1942.
Birds of Pine Valley mountain region, southwestern Utah. Biological series. 1943.
Biography of Augustus C. Behle, M.D.;: With an account of the early history of St. Mark's Hospital, Salt Lake City, Utah. 1948.
The birds of the Deep Creek Mountains of central western Utah. University of Utah biological series. 1955.
The bird life of Great Salt Lake;: The life history, ecology and population trends of the California gulls, white pelicans, double-crested cormorants and ... of the Bear River Migratory Bird Refuge. 1958.
The birds of the Raft River Mountains, northwestern Utah. University of Utah biological series. 1958.
Birds of the Kanab area and adjacent high plateaus of southern Utah. University of Utah biological series. 1958.
Principles of biology: Illustrated laboratory manual for Biology 2. 1958.
The birds of southeastern Utah. University of Utah biological series. 1960.
Identification and natural history of birds and mammals in Utah having economic importance. 1975.
Utah birds: Check-list, seasonal and ecological occurrence charts and guides to bird finding. 1975.
Utah Birds: Historical Perspectives and Bibliography. 1990.
History of Biology at the University of Utah 1869-2000. Univ of Utah Pubns & Printing Svcs. ISBN 0972355200
Belizen lippu

Belizen lippu, suhde: 2:3
Belizen lippu on kehittynyt puolueen lipusta. Se on maailman kansallislipuista monivärisin. Belizen lippuna käytettiin vuodesta 1964, jolloin maa sai itsehallinnon, Yhtyneen Kansanpuolueen PUP:n lippua. Maa itsenäistyi lopullisesti vuonna 1981, ja PUP:n lippuun lisättiin kansallisen yhteisymmärryksen merkiksi punaiset raidat. Punaiset raidat ovat peräisin pääoppositiopuolueen, oikeistolaisen Yhtyneen Demokraattisen Puolueen UDP:n lipusta. Lipulla saatiin myös vasemmistolaisen ammattiyhdistysliikkeen tuki, joka oli PUP:n kannalta tärkeä. Näin ollen lippu muistuttaa hieman Laosin lippua.
Lipussa on keskellä 1800-luvulta peräisin oleva vaakuna. Vaakuna sijaitsee valkoisessa ympyrässä, jota ympäröi laakerinseppele, jossa on 25 lehteä. Vaakunassa seisoo kaksi ristiveristä miestä, mulatti, belizeläisittäin kreoli, ja mestitsi. Tämä kuvaa rotujen sekoittumista Belizessä. Vaakunassa on myös kansallispuu mahonki. Lisäksi vaakunassa on kilpi, jossa on perinteisiä puunhakkuuvälineitä ja purjelaiva. Ne kertovat Belizen perinteisistä elinkeinoista. Vaakunassa lukee latinaksi Sub umbra floreo, kukoistan varjossa. Lause viittaa Britannian suojelukseen, joka on jatkunut siirtomaavallan päättymisen jälkeenkin. Arkisissa yhteyksissä lippu usein piirretään ilman monimutkaista vaakunaa.
Belgit

Belgiläinen Gallia (Belgica) ennen roomalaisvalloitusta kartalla.
Belgit (lat. Belgae)  olivat pääasiallisesti kelttiläisiä heimoja, jotka asuivat Pohjois-Galliassa Seinen ja Reinin välimaastossa sekä myöhemmin myös Ison-Britannian eteläosissa. Belgit muodostivat löyhän liittokunnan, johon kuului monia eri heimoja. He katsoivat eroavansa etelämpänä asuvista gallialaisista tapojensa ja osittain germaanisten sukujuurtensa vuoksi. Belgia on saanut nimensä heidän mukaansa.
Belgit asuttivat aluetta, joka ulottui Seineltä Reinille nykyisessä Belgiassa, Ranskassa, Saksan Reininmaalla, Etelä-Alankomaissa ja Luxemburgissa. Strabon piti kirjoituksissaan niinkin kaukana kuin Loirella asuneita venetejä osana belgejä. Belgit jakautuivat alaheimoihin, joita olivat ambianit, aduatucit, bellovakit, caeroesit, caletesit, catuvellaunit, condrusit, eburonit, menapit, morinit, nervit, rẽmit, svessionit, treverit, veliocassesit, viromanduit, sekä mahdollisesti myös pariisit. Strabonin mukaan ennen roomalaisten saapumista belgeihin kuului 300 000 soturia. Julius Caesar kirjoitti vuoden 50 eaa. paikkeilla belgien historiasta mainiten näiden saapuneen silloisille alueilleen Germaniasta heidän ylitettyään Reinin. Caesarin mukaan belgit houkutteli alueelle sen hedelmällinen maa, ja he karkottivat siellä asuneet gallialaiset. Caesar mainitsi monien belgiheimojen olevan edelleen ylpeitä germanialaisesta taustastaan. Caesarin aikana Germania oli ennen kaikkea maantieteellinen termi, eivätkä belgit näin välttämättä pitäneet itseään germaaneina. Suurin osa belgiheimoista puhui ilmeisesti kelttiläisiä kieliä. Useimmat tunnetuista vanhoista paikannimistä belgien alueella ovat kelttitaustaisia. Joillakin pienemmillä heimoilla oli kuitenkin mahdollisesti germaaniset nimet (esim. Sunuci, Cugerni). Muutamilla belgiheimoilla oli lisäksi selvästi sekoittunut tausta. Esimerkiksi aduatucit olivat Caesarin mukaan muodostuneet teutonien ja kimbrien rippeistä.
Belgit laajensivat alueitaan voimakkaasti viimeisinä vuosisatoina ennen ajanlaskun alkua. Caesarin mukaan heitä oli asettunut Ison-Britannian rannikolle. Suuri osa Isoon-Britanniaan asettuneista belgeistä, kuten catuvellaunit ja atrebaatit, säilytti samat heimonimet kuin mantereellakin. Belgien muuttoaallot Isoon-Britanniaan ovat ainoat historiallisissa lähteissä mainitut kelttien muuttoliikkeet saarelle. Caesar teki eron belgien ja saaren alkuperäisheimojen välillä ja samankaltainen ero voidaan todeta myös arkeologisissa löydöissä. Belgien vaikutusalueella Ison-Britannian kaakkoisosassa on löydetty mannermaan kaltaisia myöhäisen La Tènen kulttuurin kolikkoja ja muita esineitä. Löytöjen on tosin nykyisin tulkittu juontuneen pikemminkin kauppayhteyksistä ja pitkällä aikavälillä tapahtuneesta rauhanomaisesta muuttoliikkeestä mannermaalta Isoon-Britanniaan, kun taas Caesar kuvasi belgien muuttoaaltoa valloitusretkinä. Rooman keisari Claudiuksen Britannian sotaretkien jälkeen atrebaattien pienentyneistä alueista muodostettiin belgien heimokantoni eli civitas. Sen keskus oli Venta Belgarum eli nykyinen Winchester. Ison-Britannian roomalaistuneet belgiheimot sulautuivat 400-luvulla saarelle siirtyneisiin anglosakseihin.
Aphra Behn
Kirjallisuutta

Päivi Tapola: Äitini puutarhassa - Polkuja naiskirjallisuuteen, Like, 2002. 333 s. ISBN 951-8989-61-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Belaazjorsk

| Belaazjorsk, Beloozjorsk (Белаазёрск, Белоозёрск) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Belaazjorsk, Beloozjorsk
 Koordinaatit: 52°28′11″N, 25°10′31″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Brestin alue
Korkeus:  noin 135–150 m
Väkiluku (10/2009):  12 519
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Belaazjorsk (valkoven. Белаазёрск) eli Beloozjorsk (ven. Белоозёрск) on pieni teollisuuskaupunki Valko-Venäjän Brestin alueen keskiosissa Bjarozan hallintopiirissä. Lokakuun 2009 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 12 519 henkeä.
Kaupungin nimi viittaa kaupungin lounaispuolella olevaan pieneen järveen (ven. Оз. Белое, Oz. Beloje, valkoinen järvi). Tämän vastaparina on toinen, noin kolme kertaa suurempi järvi kaupungin itäpuolella (ven. Оз. Чёрное, Oz. Tšornoje, musta järvi).
Aiheesta muualla

Kaupunkikuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Tietoa kaupungista (myös keskustakartta) (venäjäksi) (dorogiby.info)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi), (englanniksi) tai (puolaksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Kuvia kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (globus.tut.by)
Peter von Bagh

| Peter von Bagh |
| --- | --- |
 Peter von Bagh Sodankylän elokuvajuhlilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1943 Helsinki
Kuollut: 17. syyskuuta 2014 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  Elokuvahistorian ja -teorian professori; toimittaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (VTT 2003)
Instituutti:  Taideteollinen korkeakoulu
Kari Peter Conrad von Bagh ([ˈfon ˈbɑːg], 29. elokuuta 1943 Helsinki – 17. syyskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen elokuvahistorioitsija, -ohjaaja, -käsikirjoittaja, tietokirjailija, kustantaja, radio-ohjelmien tekijä, Filmihullu-lehden päätoimittaja ja festivaalijohtaja.
Peter von Baghin kirjoja on käännetty useille kielille. Von Baghin tuotannon pääteoksiin lukeutuvat muiden muassa Sininen laulu – itsenäisen Suomen taiteiden tarina (WSOY 2007, 12-osainen tv-sarja, YLE 2003–2004) ja Elokuvan historia (W&G 1975, Otava 1998, 2004, 52-osainen radio-ohjelmasarja, YLE) sekä Tähtien kirja (Otava, 2006).
Hänen poikansa on ohjaaja Juhana von Bagh.