stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tervapääsky
Aiheesta muualla

Tervapääsky Lintukuva-verkkopalvelussa
Tervapääsky voi pysytellä ilmassa melkein vuoden – tiede.fi
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Apus apus:  Wikidata: Q25377  Wikispecies: Apus apus  ABA: comswi  ADW: Apus_apus  Avibase: 4E6EF3F983079D73  BioLib: 8782  BirdLife: 22686800  BOLD: 9912  BOW: comswi  BTO: bob7950  CoL: FZD9  eBird: comswi  EPPO: APUSAP  EUNIS: 888  EURING: 7950  Fauna Europaea: 97070  Fauna Europaea (new): f6c311a8-a173-4c2e-8942-2bee127a6c4c  GBIF: 5228676  IBC: common-swift-apus-apus  iNaturalist: 6638  IRMNG: 10195258  ITIS: 178010  IUCN: 22686800  NBN: NHMSYS0000530165  NCBI: 8895  Observation.org: 97  Open Tree of Life: 609788  Paleobiology Database: 369020  Paleobiology Database: 369020  TSA: 2092  WoRMS: 212734  Xeno-canto: Apus-apus  Laji.fi: MX.29324 
Hirundo apus:  Wikidata: Q47482520  CoL: 8K4D9  GBIF: 8352489  ITIS: 1149570  ZooBank: 48603EFA-B290-4889-BF3D-55B33458C9F8 
Nuori, vielä lentokyvytön tervapääsky
Apus apus
Terijoen huvilayhdyskunta

Terijoen huviloita ja kyläkuvaa vuonna 1910.
Terijoen huvilayhdyskunta oli 1870-luvulta lähtien Karjalan kannaksen Terijoelle syntynyt huvilayhdyskunta, jonka asukkaat olivat aluksi lähinnä varakkaita pietarilaisia. Se sijaitsi Suomenlahden rannalla noin 15 kilometriä pitkällä ja 3–5 kilometriä leveällä alueella, alun perin Kivennavan pitäjään kuuluneissa Terijoen, Kuokkalan ja Raivolan kylissä. Paikalle saapui vuosittain kymmeniä tuhansia venäläisiä kesänviettäjiä, joita varten oli rakennettu tuhansia huviloita sekä lukuisia hotelleja ja muita majapaikkoja.
Venäläinen huvila-asutus kukoisti 1890-luvun alusta ensimmäisen maailmansodan puhkeamiseen vuoteen 1914 saakka ja tuli lopulliseen päätökseensä vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen myötä. Tämän jälkeen Terijoki vietti muutaman vuoden ajan hiljaiseloa, kunnes alueen suomalainen matkailutoiminta käynnistyi kesällä 1923. Ennen sotavuosia Terijoen rannoista tuli jälleen merkittävä matkailukohde, jota markkinoitiin ”Suomen Rivierana”.
Vuosien 1918–1925 aikana Terijoen 6 500 huvilasta noin puolet myytiin ja siirrettiin purettuina muualle Suomeen. Nämä niin sanotut terijokelaishuvilat ovat edelleen suosittuja asuin- ja vapaa-ajanrakennuksia. Terijoen huvilayhdiskuntaa ei kuitenkaan ole aina arvostettu, esimerkiksi venäläisvastaisuuden vuosina 1920–1930-luvuilla sitä kutsuttiin jopa ”kannakselaisen luonteenheikkouden kasvattamaksi rikkaruohoksi”, lisäksi aikoinaan maa-alueitaan venäläisille myyneitä talonpoikia ja muita paikallisia asukkaita syyllistettiin ja arvosteltiin kansallistunteen sekä isänmaanrakkauden puutteesta.
Historia > Venäläinen huvila-asutus syntyy

Terijoen huvila-asutuksen taustalla oli 1800-luvun puolivälin jälkeen syntynyt Venäjän keisarikunnan pääkaupungin Pietarin varakkaan väestönosan kiinnostus Suomenlahden pohjoisrantaan kesänviettopaikkana. Sitä lisäsi vuonna 1870 valmistunut Riihimäki–Pietari-rata, joka lyhensi matka-ajan Terijoen hiekkarannoille vain muutamaan tuntiin. Varsinaisen huvila-asutuksen synnyn puolestaan mahdollisti Suomen valtiopäivien vuonna 1867 tekemä päätös Vanhan Suomen lahjoitusmaiden lunastuksesta. Se kuitenkin toteutui lopulta vasta vuonna 1882, jolloin aikaisemmat Lintulan hovin maanomistajat olivat jo ehtineet myymään tai luovuttamaan huvilapalstoja Pietarin asukkaille.
Ensimmäisten huviloiden rakentaminen oli alkanut jo välittömästi rautatien valmistumisen jälkeen, ja viiden vuoden kuluttua niitä oli Terijoella jo 28. Vuonna 1882, jolloin vanhat lahjoitusmaat vihdoin tulivat Suomen valtion haltuun, huvilapalstojen määrä oli kasvanut kuuteenkymmeneen. Lunastuksen myötä vuokraviljelijän asemasta vapautuneet talonpojat alkoivat vaatia venäläisten maapalstoja itselleen, koska katsoivat, että ne oli luovutettu heiltä mielipidettä kysymättä. Talonpoikia kiinnostivat erityisesti hiekkaiset rantapalstat, vaikka ne olivatkin viljelyyn kelpaamattomia. Venäläiset puolestaan vaativat hallussaan oleviin maihin täyttä omistusoikeutta, jonka Suomen senaatti olikin heille lunastuksesta sopiessaan luvannut. Hallitus ei kuitenkaan suoraan antanut omistusoikeutta venäläisille, vaan muodosti lahjoitusmaista aluksi viisi emätilaa (Terijoen kylään kolme sekä Raivolaan ja Kuokkalaan yhden kumpaankin), jonka jälkeen niistä erotettiin myytäväksi 112 huvilapalstaa (Terijoki 63, Kuokkala 37 ja Raivola 12). Tämän jälkeen omia maitaan alkoivat myydä myös talonpojat ja paikalle ilmaantui muualta Suomesta tulleita liikemiehiä, jotka perustivat myyntikonttoreita ja ryhtyivät välittämään huvilapalstoja venäläisille.
Terijoen ensimmäiset kesäasukkaat olivat Pietarin varakasta porvaristoa, mutta 1870-luvun lopulla kesänviettoon saapui myös keskiluokkaisia virkamiehiä, joita varten paikalliset asukkaat alkoivat rakentaa vuokrattavaksi tarkoitettuja huviloita. Ensimmäinen seudulle rakennettu hotelli oli Bellevue, joka avattiin jo vuonna 1874. Saman vuosikymmenen aikana Terijoen liike-elämä vilkastui kesäasukkaiden ansiosta ja paikkakunnalle perustettiin muun muassa viina- ja olutkauppa sekä oluttehdas. Ensimmäiset venäläiset kauppiaat saapuivat 1880-luvun vaihteessa.
Historia > Huvilaelämä tulee päätökseen

Ensimmäisen maailmansota syttyi heinäkuussa 1914, ja sen vaikutukset näkyivät nopeasti myös Terijoella. Kronstadtin, Yhinmäen ja Inon merilinnoitukset sijaitsivat lähistöllä, minkä vuoksi osa kesänviettäjistä pelkäsi meritaistelujen alkamista ja pakeni takaisin Pietariin. Vieraita saapui myös sotavuosina, mutta heidän määränsä oli kuitenkin huomattavasti vähentynyt. Myös sodan aiheuttama elintarvikepula vaikutti kesäasukkaiden elämään. Lopullisesti Terijoen venäläinen huvilakausi tuli päätökseen vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen ja Suomen itsenäistymistä seuranneen rajan sulkemisen myötä. Terijoelle jäi enää vajaat 1 500 seudulla vakinaisesti asunutta venäläistä, joiden joukossa oli myös joitakin Neuvosto-Venäjältä paenneita. Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918 valkoiset teloittivat mahdollisesti jopa yli 200 Terijoen venäläistä.
Historia > Suomalainen matkailutoiminta käynnistyy

Terijoen suomalainen huvila-asutus käynnistyi vasta muutamaa vuotta Suomen itsenäistymisen ja sisällissodan päättymisen jälkeen. Vuonna 1922 sanomalehdissä alkoi olla kirjoituksia, joissa suomalaista porvaristoa kehotettiin matkustamaan kesänviettoon Terijoelle Viron tai muiden ulkomaisten rantalomakohteiden sijaan. Terijoen matkailua edistämään perustettiin erityinen toimikunta, joka laati lehtikirjoituksia, otti selvää asuttavassa kunnossa olevista huviloista ja ryhtyi välittämään niitä vuokraajille. Yksi toimikunnan näkyvimmistä hahmoista oli kunnallispoliitikko ja toimittaja Mikko Uotinen. Matkailutoiminta pääsikin lopulta uudelleen käyntiin kesällä 1923. Samana kesänä Terijoella järjestettiin muun muassa suuret laulujuhlat, joissa vieraili myös tuleva tasavallan presidentti Kyösti Kallio. Matkailutoimikunnan merkittävin yksittäinen päätös oli kesäkuussa 1924 avatun Terijoen merikylpylän perustaminen.
Vuonna 1939 Terijoella oli noin 8 000 vakituista asukasta, mutta kesäisin tilapäinen asukasmäärä oli jopa kymmenkertainen. Paikkakunnan asukkaat edustivat ainakin 27:ää eri kansallisuutta.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeinen aika

Suomalaiset asukkaat evakuoitiin Terijoelta toisen maailmansodan aikana. Sotien jälkeen alueelle asutettiin ihmisiä Neuvostoliiton muista osista.
Neuvostoaikana Terijoen matkailutoimintaa alettiin kehittää uudelleen ja tämä on jatkunut myös Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Nykyisin alueella on varakkaiden pietarilaisten luksushuviloita ja useita suurhotelleja. Myös monet vanhoista huviloista ovat säilyneet nykypäiviin.
Tunnettuja asukkaita

Terijoen alueella vietti kesiään myös lukuisia tunnettuja henkilöitä. Heitä olivat muun muassa Kuokkalassa huvilan omistanut taidemaalari Ilja Repin, säveltäjä Anton Arenski, sotaministeri Aleksei Kuropatkin ja professori Mihail Herzenstein, jonka äärioikeistolainen Mustat sotniat -järjestö murhasi kesähuvilallaan heinäkuussa 1906. Repinin Penaty-niminen huvila on remontoitu alkuperäiseen asuunsa ja toimii kotimuseona. Venäläisten lisäksi Terijoelta omisti huvilan muun muassa ruotsalainen liikemies Alfred Nobel. 1930-luvulla Kuokkalassa asui taiteilijapariskunta Tito ja Ina Colliander, joiden Villa Golicke -huvilasta muodostui aikakauden suomenruotsalaisten modernistien kokoontumispaikka.
1900-luvun alkuvuosina Terijoella majaili myös lukuisia venäläisiä vallankumouksellisia. Tunnetuin oli Villa Vasa -nimisessä huvilassa vuosina 1906–1907 asunut Vladimir Lenin, joka Kuokkalasta käsin johti bolševikkien toimintaa. Kuuluisa on myös myöhemmin Terijoen upseerikerhona tunnettu Novikovin huvila, joka talvisodan aikana toimi Otto Wille Kuusisen johtaman Terijoen hallituksen kokoontumispaikkana.
Aiheesta muualla

Järvenpää kasvaa nyt nopeammin kuin koskaan – Ensimmäinen keskusta syntyi Karjalasta tuoduista puutaloista
Kellomäen loisteliaimpana pidetty huvila Harppulinna.
Ränsistynyt huvila vuonna 2010.
Terijoen rantaelämää 1915.
Ilja Repinin omistama huvila Penaty.
Holger Thesleff

| Holger Thesleff |
| --- | --- |
 Holger Thesleff vuonna 1954.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Berndt Holger Thesleff
Syntynyt: 4. joulukuuta 1924 Helsinki
Kuollut: 3. lokakuuta 2023 (98 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  antiikintutkimus, filologia
Palkinnot:  Kordelinin säätiön palkinto (2006)
Berndt Holger Thesleff (4. joulukuuta 1924 Helsinki – 3. lokakuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen antiikintutkija ja filologi. Thesleff oli erikoistunut Platonin tuotantoon ja pythagoralaisiin kirjoituksiin, ja hän oli Helsingin yliopiston kreikkalaisen filologian henkilökohtainen professori vuosina 1968–1987.
Thesleff esitti Platonista uudenlaisia näkemyksiä, joita hän selosti teoksessaan Studies in Plato’s Two-level Model (1999). Hän oli esimerkiksi sitä mieltä, että Sokrates-dialogit ovat paljon nuorempia kuin aiemmin on esitetty.
Thesleff kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi vuonna 1963 ja valittiin sen kunniajäseneksi vuonna 2013.
Thesleffille myönnettiin Kordelinin säätiön palkinto vuonna 2006.
Julkaisuja

Studies in the Styles of Plato (1967)
Studies in Platonic Chronology (1982)
Platon (suomentanut Marja Itkonen-Kaila 1989)
Thesleff, Holger & Sihvola, Juha: Antiikin filosofia ja aatemaailma.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19930-3
Studies in Plato’s Two-level Model. Commentationes Humanarum Litterarum 113. Helsinki: Societas Scientiarum Fennica, 1999.
Platonin arvoitus. Helsinki: Gaudeamus, 2011. ISBN 978-952-495-200-2
Aiheesta muualla

Holger Thesleffin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
The Rolling Stones 1st British Tour 1964

The Rolling Stones’ 1964 1st British Tour oli The Rolling Stonesin kiertue. Kiertue alkoi 6. tammikuuta ja päättyi 27. tammikuuta 1964. He esittivät kaksi show’ta joka päivä.
Kiertuepäivät

| Päivä | Kaupunki | Maa | Tapahtumapaikka |
| --- | --- | --- | --- |
| 6. tammikuuta 1964 | Harrow-on-the-Hill | Englanti | Granada Theatre |
| 7. tammikuuta 1964 | Slough | Englanti | Adelphi Theatre |
| 8. tammikuuta 1964 | Maidstone | Englanti | Granada Theatre |
| 9. tammikuuta 1964 | Kettering | Englanti | Granada Theatre |
| 10. tammikuuta 1964 | Walthamstow | Englanti | Granada Theatre |
| 12. tammikuuta 1964 | Tooting | Englanti | Granada Theatre |
| 14. tammikuuta 1964 | Mansfield | Englanti | Granada Theatre |
| 15. tammikuuta 1964 | Bedford | Englanti | Granada Theatre |
| 19. tammikuuta 1964 | Coventry | Englanti | Granada Theatre |
| 20. tammikuuta 1964 | Woolwich | Englanti | Granada Theatre |
| 21. tammikuuta 1964 | Aylesbury | Englanti | Granada Theatre  (ilman Brian Jones:ia) |
| 22. tammikuuta 1964 | Shrewsbury | Englanti | Granada Theatre |
| 26. tammikuuta 1964 | Leicester | Englanti | De Montfort Hall |
| 27. tammikuuta 1964 | Bristol | Englanti | Colston Hall |
Muusikot

Mick Jagger - laulu, huuliharppu
Keith Richards - kitara, taustalaulu
Brian Jones - kitara, huuliharppu, taustalaulu
Bill Wyman - basso, taustalaulu
Charlie Watts - rummut
Kappalelista

"Girls"
"Come On"
"Mona"
"You Better Move On"
"Roll Over Beethoven"
"I Wanna Be Your Man"
"Money"
"Memphis Tennessee"
"Pretty Thing"
"I Can Tell"
"Road Runner"
"Bye Bye Johnny"
Johan Theorin

Johan Theorin Helsingin kirjamessuilla 2009
Johan Theorin (s. 1963 Göteborg) on ruotsalainen rikoskirjailija ja toimittaja. Hän on kirjoittanut novelleja, joita on julkaistu lehdissä ja antologioissa. Hänen esikoisteoksensa Skumtimmen ilmestyi 2007, ja Nattfåk ilmestyi 2008. Romaanit käsittelevät murhia, ja niiden tapahtumapaikkana on Pohjois-Öölanti. Theorin on ollut göteborgilaisen jalkapalloseura Mossens BK:n valmentaja.
Theorin sai Lasiavain-palkinnon vuoden 2008 parhaasta dekkarista.
Palkinnot ja tunnustukset

Lasiavain 2008
Ruotsin dekkariakatemian kunniakirja esikoisteokselle 2007, teoksesta Skumtimmen
Catahya-palkinto 2008, novellista ”Endast jag är vaken”
Ruotsin dekkariakatemia palkinto parhaasta rikosromaanista 2008, teoksesta Nattfåk
Ruotsin kunnallisvirkamiesliiton SKTF:n palkinto vuoden kirjailijalle 2008
Teokset

Skumtimmen, 2007 ISBN 9146215808
suom. Hämärän hetki, 2008 ISBN 9789513140779
Nattfåk, 2008 ISBN 9146218343
suom.  Yömyrsky, 2009  ISBN 9789513140786
Blodläge, 2010 ISBN 9789146220589
suom. Verikallio, 2011 ISBN 9789513158910
Sankta Psyko, 2011 ISBN 9789146221227
suom. Sankta Psykon kasvatit, 2013 ISBN 9789513173227
På stort alvar, 2012 ISBN 9789146221555
Rörgast, 2013 ISBN 9789146221562
Aiheesta muualla

Johan Theorin kustantajan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Ölandsbladet (Arkistoitu – Internet Archive)
Theorins hemsida (Arkistoitu – Internet Archive)
Novellen "Endast jag är vaken"
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Tiamat

Kuva, joka mahdollisesti esittää Tiamatin ja Mardukin taistelua.
Tiamat on sekä babylonialaisessa että sumerilaisessa mytologiassa suolaisen veden jumalatar ja alkukantaisen kaaoksen hirviömäinen lohikäärme. Hänen puolisonsa oli makean veden jumala Apsû.
Babylonian luomiseepoksessa Enūma Elišissä kerrotaan, että alussa Apsûn ja Tiamatin yllä oli vain sumua. Sitten pinnan alta nousi ensimmäinen pari: Lahmu ja Lahamu. Tämä pari synnytti nuoremmat jumalat, jotka metelillään ärsyttivät Apsûa ja Tiamatia. Veden jumala Ea kykeni nujertamaan Apsûn taikakeinoin ja vaivutti tämän uneen. Näin makeat vedet pysyivät liikkumattomina maan alla. Tiamatia hän ei kuitenkaan pystynyt vastustamaan. Silloin jumalten neuvosto kääntyi epätoivoisena Ean pojan Mardukin puoleen. He olivat varmoja siitä, että kukaan muu jumalista ei kykenisi kohtaamaan naispuolista lohikäärmettä. Muut jumalat antoivat Mardukille taivaan ehdottoman valtuutuksen. Jousella, nuolilla, nuijalla ja verkolla aseistautunut Marduk ajoi myrskyvaunuissaan taisteluun kohtaamaan kammottavan hirviöjoukon, jonka Tiamat ja hänen poikansa sekä toinen miehensä Kingu olivat keränneet kokoon. Nähdessään Mardukin Kingun valtasi kuitenkin pelko ja hänen rohkeutensa petti.
Mutta Tiamat ei pelännyt Mardukia, vaan avasi valtavan kitansa nielaistakseen tämän. Marduk lähetti siinä samassa raivoavan myrskyn Tiamatin suuhun, niin ettei lohikäärme enää pystynyt sulkemaan suutaan. Sitten Marduk ampui nuolen Tiamatin vatsaan ja vangitsi hänet. Pian Tiamat kuoli, ja Marduk sieppasi muut vastustajansa verkkoon. Sen jälkeen Marduk otti Kingulta kohtalon taulut. Tämän jälkeen Marduk alkoi luoda maailmankaikkeutta Tiamatin raadosta. Hän murskasi lohikäärmeen kallon ja repi ruumiin kappaleiksi. Yhdestä osasta tuli taivas, toisesta maa. Tiamatin puhkaistuista silmistä virtasivat suuret joet Eufrat ja Tigris. Lohikäärmeen käsivarsien käärmeet muutettiin patsaiksi, jotka myöhemmin koristivat Ean temppeliä.
Jumalten neuvoston tehtäväksi jäi Kingun kohtalosta päättäminen. Hänet tuomittiin syylliseksi Tiamatin yllyttämiseen ja surmattiin. Sitten Ea loi Kingun verestä ihmiskunnan, josta tuli jumalten orjajoukko. Marduk jakoi jumalille tehtävät, joista ensimmäinen oli Babylonin suuren kaupungin rakentaminen Mardukin pysyväksi asuinsijaksi.
Tiamat tunnettiin nimellä Thalattē (kreikan kielen sanasta "meri") Berossoksen hellenistisen Babylonian historian kirjoituksissa.
Nikolai Nekrasov

Nikolai Aleksejevitš Nekrasov, noin 1870-1878
Nikolai Aleksejevitš Nekrasov (ven. Никола́й Алексе́евич Некра́сов), (10. joulukuuta (J: 28. marraskuuta) 1821 Nemirov, Vinnytsjan alue, Podolian kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 8. tammikuuta 1878 (J: 27. joulukuuta 1877) Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija ja kirjallisuuslehti Sovremennikin (ven. Совреме́нник, ”Aikalainen”) kustantaja ja toimittaja.
Hän kuvasi tuotannossaan talonpoikien elämää, tapoja ja kärsimyksiä. Hänen teemansa olivat samat kuin aikalaisproosan: kansalaisoikeudet, köyhyys, talonpojat, lasten ja naisten asema, sorretut ja solvatut.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Vuonna 1846 kirjailija Avdotja Panajevasta tuli Nikolai Nekrasovin avopuoliso, ja hän vietti seuraavat 15 vuotta tämän kanssa. Sekä Avdotja Panajeva, Nekrasov että aviomies Ivan Panajev asuivat yhdessä ja samassa taloudessa Panajevin kuolemaan vuoteen 1862 asti ns. ménage à trois -suhteessa, joka oli suosittua 1850-luvun älymystön parissa liberalistisen kirjailijan George Sand -hengessä. Järjestely ei ollut Nekrasoville ja Panajevalle kovin miellyttävä. Nekrasov muutti Liteini Prospekt 36:een syksyllä 1857 ja Ivan Panajev asettui naapurihuoneistoon, joissa sijaitsi Sovremennik-lehden toimitus. Nekrasov sai mustasukkaisia raivokohtauksia aina kun Avdotja vieraili aviomiehensä luona. Nekrasovin vaikea luonne myös kuormitti suhdetta: hän saattoi heittäytyä sohvalle ja valittaa itsesäälissä useita päiviä kerrallaan. Suhteesta Nikolai Nekrasovin kanssa syntyi kaksi poikaa, jotka kuolivat lapsuudessa.
Vuonna 1863 ollessaan vielä suhteessa Avdotja Panajevan kanssa Nekrasov tapasi ranskalaisen näyttelijä Celine Lefresnen, joka esiintyi tuolloin Mihailovski-teatterissa seurueensa kanssa. Tästä tuli hänen rakastajattarensa. Ranskassa ollessaan Nekrasov asui hänen Pariisin asunnossaan useita kertoja ja Celine vieraili runoilijan veljen tilalla Karabihassa vuonna 1867, jonne Nekrasov meni joka kesä metsästämään. Celine oli sukulaissielu ja teki runoilijan ulkomaanmatkoista ​​hauskoja, vaikka hänen suhtautumistaan ​​Nekrasoviin on kuvattu "kuivaksi". Nekrasov auttoi Celinea taloudellisesti ja testamenttasi hänelle huomattavan rahasumman, 10 500 ruplaa.
Vuonna 1870 Nekrasov tapasi ja rakastui 19-vuotiaaseen maalaistyttö Fjokla (Thekla) Anisimovna Viktorovaan, jolle hän keksi toisen nimen, Zinaida Nikolajevna koska piti alkuperäistä liian "yksinkertaisena". Rakastajansa henkilökohtaisesti kouluttamana Zinaida oppi pian ulkoa monet hänen runoistaan ​​ja hänestä tuli itseasiassa Nekrasovin sihteeri. Runoilijan kirjalliset ystävät kohtelivat Zinaa kunnioittavasti, mutta Nekrasovin sisar Anna Aleksejevna Butkevitš piti tällaista epäsäätyistä liittoa mahdottomana hyväksyä. Naiset solmivat rauhan 1870-luvun puolivälissä, kun he istuivat vuorotellen kuolevan runoilijan luona. Kahdeksan kuukautta ennen kuolemaansa vuonna 1877 Nekrasov meni kotonaan naimisiin Zinaida Nikolajevnan kanssa symbolisena kiitollisuuden ja kunnioituksen eleenä.
Kirjallinen toiminta > Journalismi

Nikolai Nekrasov pääsi 1840-luvun alussa hänen esikoisrunokokolemansa tyrmänneen Vissarion Belinskin alaiseksi kirjallisuuslehteen Otetšestvennyje zapiski (ven. Оте́чественные запи́ски, ”Isänmaallisia kirjoituksia”) ja ystävystyi kriitikkonsa kanssa sekä oli tämän ajaman kirjallisuussuuntauksen taustavoima. Vuoden 1846 lopussa Nekrasov hankki yhdessä kirjailija Avdotja Panajevan miehen Ivan Panajevin kanssa Sovremennik (ven. Совреме́нник, ”Aikalainen”) -aikakausjulkaisun Pjotr Pletnjovilta, ja suurin osa Otetšestvennyje zapiskin toimituskuntaa, myös Belinski, lähti hänen mukaansa.
Nikolai Nekrasov eli yhdessä Panajevien kanssa ja kuvaa runoudessaan pitkää rakkaussuhdetta Avdotja Panajevaan. 1850-luvun puolivälissä Nekrasov sairastui vakavasti ja lähti Italiaan toipumaan. Näihin aikoihin lehteen tulivat aikansa kaksi radikaaleinta kirjoittajaa Nikolai Tšernyševski ja Nikolai Dobroljubov. Nekrasovia arvosteltiin Tšernyševskin hyökkäysten päästämisestä lehden sivuille, ja vuoteen 1860 tultaessa Ivan Turgenev kieltäytyi enää julkaisemasta mitään lehdessä.
Kun Sovremennik lopetettiin vuonna 1866, Nekrasov hankki vanhalta kiistakumppaniltaan Andrei Krajevskilta Otetšestvennyje zapiskin, jonka hän johti uuteen nousuun.
Viimeiset vuodet

Nikolai Nekrasov kärsi monien vuosien ajan kroonisesta kurkkusairaudesta. Huhtikuussa 1876 kovat kivut aiheuttivat kuukausia kestäneen unettomuuden. Kesäkuussa Mihail Saltykov-Štšedrin tuli ulkomailta seuraavaksi Otetšestvennyje zapiskin päätoimittajaksi. Edelleen epävarmana sairauden luonteesta, lääkäri Sergei Botkin neuvoi Nekrasovia matkustmaan Krimille. Syyskuussa 1876 hän saapui Jaltalle, jossa hän jatkoi työskentelyä Ehoa kenen elo on? (ven. Кому на Руси жить хорошо?, Komu na Rusi žit horošo?) -runoelman viimeisen osan parissa. Sensuurin kieltämänä runoelma alkoi pian levitä käsinkirjoitettuina kopioina ympäri Venäjää. Kirurgi Nikolai Sklifosovskin johtama korkean profiilin lääkäriryhmä oli diagnosoinut jo vuonna 1875 suolistosyövän, joka sai hänet vuoteenomaksi yhä pahenevissa kivuissa kahden vuoden ajaksi.
Helmikuussa 1877 radikaaliopiskelijoiden ryhmiä alkoi saapua Jaltalle eri puolilta maata antamaan moraalista tukea kuolevalle runoilijalle. Taidemaalari Ivan Kramskoi tuli jäädäkseen työskentelemään runoilijan muotokuvan parissa. Yksi viimeisistä ihmisistä, jonka Nekrasov tapasi oli Ivan Turgenev, joka tuli solmimaan rauhan vuosien katkeran riidan jälkeen. Sisar Anna Aleksejevna Nekrasovan Wienistä kutsuman kirurgi Theodor Billrothin 12. huhtikuuta 1877 tekemä leikkaus toi hieman helpotusta, mutta ei enää kauaa. "Näin hänet viimeisen kerran vain kuukautta ennen kuolemaa. Hän näytti ruumiilta ... Hän ei ainoastaan ​​puhunut hyvin, vaan säilytti mielen selkeyden ilmeisesti kieltäytyen uskomasta, että loppu oli lähellä", muisteli Fjodor Dostojevski.
Nikolai Aleksejevitš Nekrasov kuoli 8. tammikuuta 1878. Hautajaisiin Pietarissa saapui 4 000 ihmistä ja Novodevitšin hautausmaalle johtava hautajaissaatto ja muistotilaisuus muuttui poliittiseksi mielenosoitukseksi. Fjodor Dostojevski piti ylistyspuheen, jossa hän kutsui Nekrasovia suurimmaksi venäläiseksi runoilijaksi heti Aleksandr Puškinin ja Mihail Lermontovin jälkeen. Nikolai Tšernyševskin kannattajat johtajanaan Georgi Plehanov, huusivat "Ei, hän oli suurempi!". Vallankumouksellisen Zemlja i Volja (Maa ja vapaus) -ryhmän jäsenet olivat muiden radikaaliryhmien ohella myös paikalla. Heidän seppeleessään luki: "Sosialisteilta". "Hänen hautajaisensa olivat yksi näyttävimmistä suosionosoituksista, joita venäläiselle kirjailijalle on koskaan myönnetty", venäläinen kirjallisuushistorioitsija D. S. Mirsky on kirjoittanut.