stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mihail Zagoskin
Suku ja koulutus, virka-ura

Mihail Zagoskin syntyi aatelisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat maanomistaja Nikolai Mihailovitš Zagoskin (1761-1824) ja Natalia Mihailovna Martyrova, joka oli Mihail Lermontovin kaksintaisteluun haastaneen Nikolai Solomovitš Martynovin täti. Zagoskinin isä osti suuren määrän kirjoja messuilta ja antoi ne yhdeksälle lapselleen luettavaksi. Tuleva kirjailija sävelsi jo 11-vuotiaana tragedian "Leon ja Zydea" ja tarinan "Erakko". Hän vietti lapsuutensa perheen maatilalla saamatta kunnon koulutusta, mikä näkyi hänen julkaistujen tekstiensä kielioppivirheinä.
Zagoskin työskenteli jo 14-vuotiaana vuodesta 1802 lähtien senaatin talousosastolla valtionrahastonhoitaja Golubtsovin alaisuudessa Pietarissa. Kolmen vuoden palveluksen jälkeen Zagoskin sai senaatissa virka-arvon kollegiregistraattori. Vuonna 1807 hän siirtyi palvelemaan senaatin kaivososastolle, sen jälkeen hän palveli kaksi vuotta valtion lainapankissa ja vuonna 1811 hänet siirrettiin apulaisvirkailijaksi senaatin kaivos- ja suola-asioiden osastolle provinssisihteerin virka-arvolla. Isän antama avustus oli kolmesataa ruplaa vuodessa ja vuosipalkka oli sata ruplaa vuodessa. Näillä vaatimattomilla tuloilla Zagoskin asui setänsä ja kasvattajansa Prokor Kondratitšin kanssa, jota hän kuvaa romaanissa Kuzma Petrovitš Miroshev (ven. Кузьма Петрович Мирошев, 1841).
Mihail Zagoskin ilmoittautui 9. elokuuta Pietarin miliisijoukkoihin, joissa palveli luutnanttina vuoden 1812 Napoleonin sodassa, haavoittui jalkaan 6. lokakuuta taistelussa Polatskin lähellä ja palveli toivuttuaan Umanin jalkaväkijoukon komentajan kreivi F. F. Levizin adjutanttina. Hänet palkittiin urheudesta Pyhän Annan 3. asteen ritarikunnan kunniamerkillä. Tammi-joulukuussa 1813 hän osallistui Danzigin piiritykseen. Vuoden 1815 alussa Mihail Nikolajevitš palasi Pietariin kaivos- ja suola-asioiden osastolle palvelukseen apulaisvirkailijaksi.
Suku ja koulutus, virka-ura > Ura teatteri-hallinnossa ja museoalalla

Tutustuminen näytelmäkirjailija ja teatterivaikuttaja, ruhtinas Aleksandr Aleksandrovitš Šahovskiin, joka toimi 1802-1826 Pietarissa Keisarillisten teattereiden ohjelmiston jäsenenä ja tosiasiallisena johtajana, avasi hänelle pääsyn teatteripiireihin. Vuonna 1817 hän tuli Keisarillisten teattereiden palvelukseen ohjelmiston jäsenen avustajana, ja vuonna 1818 hän siirtyi työskentelemään apulaiskirjastonhoitajana Pietarin Yleiseen lainauskirjastoon.
Vuonna 1820 hän muutti Moskovaan, jossa hän ajautui teatterin ystävien piiriin ja tuli erityisen läheiseksi kirjailija, kirjallisuus- ja teatterikriitikko Sergei Timofejevitš Aksakovin (1791-1859) ja näytelmäkirjailija Fjodor Fjodorovitš Kokoškinin (1773-1838) kanssa. Suoritettuaan kollegiasessorin virka-arvoon oikeuttavan kokeen vuonna 1821, hän siirtyi seuraavana vuonna virkamieheksi Moskovan kenraalikuvernöörin alaisuuteen erityistehtäviin ja hoiti huolitsijan virkaa teatteriosastolla.
Vuonna 1823, kun Fjodor Fjodorovitš Kokoškinista tuli Moskovan teattereiden ensimmäinen johtaja, Zagoskinista tuli Moskovan keisarillisen teatteri-osaston taloustoimiston jäsen. Zagoskinin jatkouraa helpotti vuonna 1829 julkaistun historiallisen romaanin "Juri Miloslavski eli venäläiset vuonna 1612" saama valtava menestys. Hänen mainensa levisi Venäjän syrjäisimpiinkin kolkkiin. Vuonna 1831 hänet nimitettiin Moskovan teattereiden toimiston johtajaksi ja hänet valittiin Venäjän akatemian jäseneksi. Vuonna 1837 hänestä tuli Moskovan teattereiden pääjohtaja. Vuosina 1838-1840 hän rakennutti Malyi-teatterin uuden rakennuksen. Vuodesta 1841 lähtien hänestä tuli Tiedeakatemian kunniajäsen venäjän kielen ja kirjallisuuden osastolla.
Vuonna 1842 hänestä tuli omasta pyynnöstään Moskovan Kremlin asehuoneen (ven. Оружейной палаты) johtaja, jossa hän työskenteli kuolemaansa asti. Hän muun muassa vastasi siitä että museon esineet siirrettiin vuosina 1844-1851 valmistuneeseen uuteen rakennukseen. Vuodesta 1849 lähtien alkoi hänen ansiostaan ilmestyä 'Venäjän valtion antiikkia' (ven. Древности Российского государства) -julkaisu, jossa esiteltiin historiallisia esineitä asevaraston kokoelmasta.
Suku ja koulutus, virka-ura > Yksityiselämä

Vuonna 1816, vastoin sukulaistensa tahtoa, Zagoskin meni naimisiin työnjohtaja Dmitri Aleksandrovitš Novosiltsevin (1758-1835) aviottoman tyttären (aateloitu vuonna 1796 sukunimellä Vasiltsovski) pietarilaisen kaunottaren Anna Dmitrijevna Vasilsovskajan (1792-1853) kanssa, joka toi myötäjäisinään Abakumovon kylän (eli sen tuoton ja maaorjat) Pronskin alueella. Moskovassa hän asettuivat asumaan ahtaasti vaikutusvaltaisen appiukon luokse, joka ei arvostanut vävyään lainkaan. Avioliitosta syntyivät pojat Dmitri (1818-1870), Nikolai (1819 -?) ja Sergei (1832/1833-1897), joka nousi salaneuvoksen virka-arvoon ja kirjoitti mielenkiintoiset muistelmat.
Kirjallinen ura

Vuonna 1814 Zagoskin palasi Napoleonin sodasta perhetilalleen Ramzain kylään, missä hän kirjoitti yksinäytöksisen komedian Prokaznik (ven. Проказник, ”Kujeilija”), joka oli hänen kaunokirjallinen debyyttinsä vuonna 1815. Hän oli tuottelias näytelmäkirjailija ja laati vuosina 1815-1852 joukon komedioita kuten "Komedia komediaa vastaan ​​eli Oppitunti byrokratiassa" (ven. Комедия против комедии, или Урок волокитам, 1815), "Bogatonov eli maajussi pääkaupungissa" (ven. Богатонов, или Провинциал в столице, 1817), "Viisastelijoiden puolue" (ven. Вечеринка ученых, 1817), "Romanssi maantiellä" (ven. Роман на большой дороге, 1819) ja "Kunnon kaveri" (ven. Добрый малый, 1820), "Bogatonov kylässä tai yllätys itsellesi" (ven. Богатонов в деревне, или Сюрприз самому себе, 1821), "Oppitunti naimattomille eli perillisille" (ven. Урок холостым, или Наследники, 1822), "Kyläfilosofi" (ven. Деревенский философ, 1822), "Harjoitus asemalla" (ven. Репетиция на станции, 1827) ja "Aatelisteatteri" (ven. Благородный театр, 1827), jotka olivat aikanaan varsin suosittuja.
Walter Scottin -tyylisisestä historiallisesta romaanista tuli 1830-luvulla venäläisessä proosakirjaliisuudessa valtalaji. Sen hengessä kirjoitettu Juri Miloslavski, ili Russkije v 1612 godu (ven. Юрий Милославский, или Русские в 1612 году, ”Juri Miloslavski eli Venäläisiä vuonna 1612”, 1829) oli yksi Venäjän ensimmäisistä historiallisista romaaneista. Se sai erinomaisen vastaanoton ja ilmestyi myöhemmin useina ”kansanpainoksina”. Siitä otettiin suuria painoksia vielä neuvostokaudellakin. Romaanin henki on isänmaallinen, ja se kertoo venäläissankarin ja hänen kasakkatoverinsa vaiheista sekasorron vuosina 1600-luvun alussa.
Romaani Roslavlev, ili Russkije v 1812 godu (ven. Рославлев, или Русские в 1812 году, 'Roslavlev eli Venäläisiä vuonna 1812', 1830-1831) ja Zagoskinin muut historialliset romaanit eivät nousseet samalle tasolle. Romaaniin Askoldova mogila (ven. Аскольдова могила, 'Askoldin hauta', 1835) perustuu Aleksei Verstovskin samanniminen ooppera.
Zagoskinin viimeiset teokset olivat komediat "Matka ulkomaille" (ven. Поездка за границу, 1850), "Naimisissa oleva sulhanen" (ven. Женатый жених, 1851) ja "Vieras kaupunki" (ven. Заштатный город, 1852) . Elämänsä viimeisinä vuosina Zagoskin julkaisi myös entisen pääkaupungin menneisyyteen ja nykyisyyteen omistetun kokoelman "Moskova ja moskovilaiset" (ven. Москва и москвичи, 1848).
Perintö

Näkemyksiltään äärikonservatiivisen Zagoskinin kirjailijanlahjat olivat vähäiset, näin arvioitiin jo 1890-luvun lopussa. Hän jäi nopeasti unohduksiin Aleksandr Puškinin ja Nikolai Gogolin kaltaisten tekijöiden astuttua näyttämölle. Suomessa Zagoskin oli yksi ensimmäisistä venäläisistä kirjailijoista, joiden teoksia julkaistiin ruotsin kielellä.
Mihail Zagoskin kuoli Moskovassa perinnöllisen kihdin väärän hoidon seurauksena. Hänet on haudattu Novodevitšin luostariin.
Asiasta lisää

Mihail Zagoskinin teokset Lib.ru verkkosivustolla (venäjäksi)
Mihail Zagoskinin biografia ja bibliografia (venäjäksi)
Mihail Zagoskinin biografia, Moskovan Kremlin asevaraston museonjohtaja (venäjäksi)
Simon Hawke

Simon Hawke (s. 30. syyskuuta 1951) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänen syntymänimensä oli Nicholas Valentin Yermakov, mutta hän alkoi kirjoittaa nimellä Simon Hawke vuonna 1984 ja muutti sen viralliseksi nimekseen myöhemmin. Hawke on kirjoittanut erityisesti sarjoihin kuuluvia romaaneja sekä elokuvien ja televisiosarjojen rinnakkaiskirjoja. Näistä on suomennettu Star Trek – uusi sukupolvi -sarjaan kuuluva Kunnian hehku (Blaze of Glory, 1995).
Suomennettu teos

Kunnian hehku.  ((Blaze of glory, 1995.) Suomentanut Jari Niittylä. Star Trek – uusi sukupolvi)  Jalava, 1995.  ISBN 951-887-072-1
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  SNAC  IdRef
Eduard Uspenski

| Eduard Uspenski |
| --- | --- |
 Eduard Uspenski
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. joulukuuta 1937 Jegorjevsk, Neuvostoliitto
Kuollut: 14. elokuuta 2018 (80 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Esikoisteos:  Fedja-setä, kissa ja koira
Pääteokset:  Fedja-setä-kirjat
Aiheesta muualla
www.uspens.info
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eduard Nikolajevitš Uspenski (ven. Эдуард Николаевич Успенский, 22. joulukuuta 1937 Jegorjevsk, Neuvostoliitto – 14. elokuuta 2018 Moskova, Venäjä) oli venäläinen lastenkirjailija. Hänen tunnetuimmat hahmonsa ovat Fedja-setä (Дядя Фёдор) eläinystävineen, krokotiili Gena (Крокодил Гена) ja Muksis (Чебурашка, Tšeburaška). Uspenskin lastenkirjoja on julkaistu yli 20 maassa. Ne ovat erityisen suosittuja Suomessa.
Elämänvaiheet

Uspenski syntyi Moskovan lähistöllä Jegorjevskissa. Jo nuorena hän oli innostunut humorististen kertomusten kirjoittaja, ja kirjailijan ammatti vei lopulta voiton jo valmistumiseen asti edenneistä lentokoneinsinöörin opinnoista. Hän toimi myös Moskovan television lastenelokuvaosastolla piirroselokuvien tuottajana. Uspenskin tuotanto sisältää lastenkirjojen ohella runokokoelmia ja näytelmiä. Hän on myös sovittanut muiden tekstejä näytelmiksi ja elokuviksi: tästä esimerkkinä Hannu Mäkelän hahmo Herra Huu, jonka seikkailuista Uspenski laati venäjänkielisen mukaelman. Neuvostoaikana Uspenski ei saanut julkaista uusia kirjoja yli kymmeneen vuoteen: hänen teoksiaan moitittiin ideologian puutteesta. Viimeisinä vuosinaan hän asui maaseudulla vaimonsa Jelenan ja kaksoistyttäriensä Iran ja Svetan kanssa.lähde?
Fedja-sarja

Fedja-sedästä Uspenski on kirjoittanut useita kirjoja. Niistä ensimmäinen ja ehdottomasti suosituin, Fedja-setä, kissa ja koira (Дядя Фёдор, пёс и кот), ilmestyi venäjäksi vuonna 1974. Se käännettiin nopeasti suomeksi, ja käännöksen teki Martti Anhava. Suomessa on sittemmin myös nähty kirjasta useita näyttämösovituksia. Fedja-setä on aikuismainen kuusivuotias poika, jonka äiti ei halua päästää puhuvaa Matroskin-nimistä kissaa asumaan taloon. Siksi hän karkaa vanhempiensa luota asumaan maalle Prostokvašino-nimiseen kylään. Kylän nimi Простоквашино tulee venäjän sanasta Простокваша ’viili, kokkeli, kokkelipiimä’. Tovereina Fedja-sedällä ovat Matroskinin lisäksi muun muassa puhuva koira Musti, postiljooni Petškin, Mirri-niminen lehmä sekä keitolla ja perunoilla kulkeva traktori Tr-tr Mitja. Uspenski on jatkanut Fedja-sedästä kirjoittamista muissa teoksissa, mutta ne eivät ole osoittautuneet yhtä menestyksekkäiksi.lähde?
Suomennetut teokset

Krokotiili Gena ja hänen ystävänsä (Krokodil Gena i jego druzja 1966) suom. Martti Anhava, Otava 1977
Alas taikavirtaa (Vniz po volšebnoi reke 1971), suom. Martti Anhava, Otava 1980
Fedja-setä, kissa ja koira (Djadja Fjodor, pjos i kot 1974) suom. Martti Anhava, Otava 1975
Takuumiehet (Garantijnyje tšelovetški 1975.))Otava 1978
Limppu seuraa jälkiä (Kolobok idjot po sledu) suom. Martti Anhava, Otava 1987)
Fedja-setä ja täti Tamara (Tjotja djadi Fjodora 1994), suom. Mervi Vyyryläinen-Väänänen Otava 1995
Fedja-setä rakastuu (Ljubov djadji Fjodora), suom. Martti Anhava, Otava 1997
Fedja-sedän talvi (Novyi god v Prostokvašino 1997), suom. Martti Anhava, Otava 1998
Rasavilli Jasu (Poutsitelnyje rasskazy pro maltsika Jasu 1997), suom. Milla Hirvonen Otava 2001
Fedja-setä menee kouluun (Djadja Fjodor idjot v skolu 1998), suom. Martti Anhava, Otava 1999
Fedja-setä ja kutsumaton vieras (Kvartirnyi vopros v Prostokvašino), suom. Martti Anhava, Otava 2003
Fedja-setä ja kummitus (Prividenije iz Prostokvašino 2005), Vappu Orlov, Tammi 2008
Fedja-setä.  (Kokoelma. Sisältö: Fedja-setä, kissa ja koira; Fejda-setä ja täti Tamara; Fedja-setä rakastuu; Fedja-sedän talvi; Fedja-setä menee kouluun; Fedja-setä ja kutsumaton vieras. Kuvittanut Gennadi Kalinovski)  Suomentanut Martti Anhava ja Mervi Vyyryläinen-Väänänen. Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-23170-7
Kirjallisuutta

Mäkelä, Hannu: Eetu: Matkoja Eduard Uspenskin maailmaan.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4349-7
Aiheesta muualla

Ina Ruokolainen: Fedja-sedän isästä tuli suomalaisten Eetu. Etelä-Suomen Sanomat 19.9.2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Linda P. Baker

| Linda P>  Baker.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1965 
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Kirjailija
Tyylilajit:  science fiction, fantasiakirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Linda P. Baker on yhdysvaltalainen tieteis- ja fantasiakirjailija. Hän asuu Alabamassa Mobilen kaupungissa. Hänen teoksistaan on suomennettu Dragonlance-kirja Irdat – Tähtien lapset (1995, 2000).
Suomennettu teos

Irdat: Tähtien lapset.  ((The Irda, 1995, 2000.) Dragonlance. Kadonneet historiat 2. Tekstikuvat: Jeff Butler. Suomennos: Renne Nikupaavola)  Jalava, 2001.  ISBN 951-887-210-4
Aiheesta muualla

Linda Baker (Arkistoitu – Internet Archive). Wizards of the Coast. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Elizabeth Peters

Barbara Mertz (29. syyskuuta 1927 – 8. elokuuta 2013 Frederick, Maryland), tunnettu kirjailijanimillä Elizabeth Peters ja Barbara Michaels, oli yhdysvaltalainen jännityskirjailija. Hän syntyi Cantonissa Illinoisissa ja sai filosofian tohtorin arvon egyptologiasta Chicagon yliopistossa.
Mertz on maailmalla tunnetuin Elizabeth Petersin nimellä julkaistuista Amelia Peabody -kirjoistaan. Sarjan ensimmäinen osa Krokotiili hiekkasärkällä (Crocodile on the Sandbank) on ilmestynyt suomeksi marraskuussa 2008. Sarja sijoittuu enimmäkseen historialliseen Egyptiin, ja sen sankaritar on egyptologi. Tämän lisäksi häneltä on julkaistu suomeksi 13 teosta nimellä Barbara Michaels.
Mertz sai Agatha-palkinnon.
Suomennetut teokset > Nimellä Barbara Michaels

Mustan tornin herra. (The Master of Black Tower, 1966.) Suomentanut Pekka Hakala. Weilin + Göös, 1967
Nummella tuulee. (Sons of the Wolf, 1967.) Suomentanut Marjatta Alste. Weilin + Göös, 1968.
Pimeyden tuolla puolen. (The Dark on the Other Side, 1970.) Suomentanut Ritva Wederhorn. Weilin + Göös, 1972.
Kuka itkee yössä? (The Crying Child, 1971.) Suomentanut Leena Järvi. Weilin + Göös, 1973.
Neitsytvaimo. (Greygallows, 1972.) Suomentanut Elina Hytönen. Weilin + Göös, 1974.
Kartanossa kummittelee. (Someone in the House 1981.) Suomentanut Tiina Rust. Weilin + Göös, 1984.
Musta sateenkaari. (Black Rainbow, 1982.) Suomentanut Sirkka Salonen. Weilin + Göös, 1985.
Toscanan tuulet. (The Grey Beginning, 1984.) Suomentanut Mirja Kallioinen. Weilin + Göös, 1986.
Sateen syli. (Be Buried in the Rain, 1985.) Suomentanut Inkeri Pitkänen. Weilin + Göös, 1987.
Varjojen valtakunta. (Search the Shadows, 1987.) Suomentanut Mirja Kallioinen. Gummerus, 1988.
Askel pimeään. (Into the Darkness, 1990.) Gummerus, 1991.
Ruusutarhan salaisuus. (Vanish with the Rose, 1992.) Suomentanut Leena Vallisaari. Gummerus, 1993.
Ismene – Ääni menneisyydestä. (Houses of Stone, 1993) Suomentanut Marja Helanen-Ahtola. Gummerus, 1994.
Suomennetut teokset > Nimellä Elizabeth Peters

Krokotiili hiekkasärkällä.  ((Crocodile on the Sandbank, 1975.) Suomentanut Mervi Hämäläinen)  Myrskykustannus, 2008.  ISBN 978-952-67148-0-6
Aiheesta muualla

Elizabeth Peters (Arkistoitu – Internet Archive) Myrskykustannus.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  3  VIAF 2  3  WorldCat 2 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel 2  Belgia  Yhdysvallat 2  3  Latvia  Japani  Tšekki 2  3  Australia 2  3  Alankomaat 2  3  4  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef 2  3
Robert Hunter

| Robert Hunter |
| --- | --- |
 Robert Hunter vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1941 Kalifornia
Kuollut: 23. syyskuuta 2019 (78 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  folk rock, country rock, psykedeelinen rock, bluesrock, rock and roll, bluegrass ja vaihtoehtoinen hip hop 
Soittimet:  kitara, sähköbassokitara, mandoliini, huuliharppu ja DJ 
Levy-yhtiöt:  Relix ja Grateful Dead Records 
Aiheesta muualla
www.hunterarchive.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robert C. Hunter (synt. Robert Burns, 23. kesäkuuta 1941 Kalifornia – 23. syyskuuta 2019) oli yhdysvaltalainen runoilija, lauluntekijä, laulaja ja kitaristi. Hän sanoitti ja yhdessä Jerry Garcian kanssa sävelsi merkittävän osan Grateful Dead -yhtyeen tuotannosta. Hän julkaisi myös soololevyjä, runoteoksia ja käänsi maailmanrunoutta englanniksi.
Varhainen elämä

Hunter syntyi Kaliforniassa Arroyo Grandessa 1941 ja sai nimen Robert Burns. Hänen ollessaan 9-vuotias perhe hajosi ja hän joutui asumaan välillä sijaiskodeissa. 11-vuotiaana hän palasi asumaan äitinsä luokse, ja uudeksi sukunimeksi tuli Hunter isäpuolen mukaan. Biologiseen isäänsä hän ei pitänyt juurikaan yhteyttä. Vuonna 1973 Rolling Stone -lehti vihjasi Burnsin olevan skotlantilaisen laulunkirjoittajan ja runoilijan Robert Burnsin jälkeläisiä.
Robert Hunter ja Grateful Dead

Hunter tutustui Jerry Garciaan 1960-luvun alussa, ja he soittivat yhdessä folk- ja bluegrass-yhtyeissä. Tuolloin he eivät kuitenkaan vielä tehneet kappaleita yhdessä, koska ajan hengen mukaisina genre-uskollisina puristeina katsoivat, että folk-muusikoiden tehtävänä on kunnioittaa ja pitää hengissä kansanperinnettä soittamalla ainoastaan vanhoja muiden tekemiä kappaleita.
Varsinainen sävellysyhteistyö Grateful Deadin kanssa alkoi 1967. Runouteen ja huumausaineisiin perehtynyt Hunter lähetti Garcian uudelle yhtyeelle tekstiluonnoksia, jotka bändi sovitti yhteen säveltämiinsä kappaleisiin Alligator, China Cat Sunflower ja St. Stephen. Pian tämän jälkeen syntyi Dark Star, jonka Hunter on katsonut olevan ensimmäinen yhtyeen kanssa nimenomaan yhdessä sävelletty kappale.  Alligator julkaistiin yhtyeen toisella studio-levyllä Anthem Of The Sun (1968). China Cat Sunflower ja St. Stephen olivat mukana kolmannella studio-levyllä Aoxomoxoa (1969) – tällä sekä neljännellä studio-levyllä Workingman's Dead (1970) Hunter oli jo merkitty yhdeksi kirjoittajaksi levyn jokaiseen kappaleeseen. Hän jatkoi yhtyeen pääsanoittajana ja jäsenenä myös kaikilla myöhemmillä levyillä.
Tärkeästä roolistaan huolimatta Hunter ei ollut koskaan Grateful Deadin näkyvä jäsen. Hän ei esiintynyt yhtyeen levyillä, konserteissa tai valokuvissa muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta:
Hunter on yksi Workingman's Dead -levyn kannessa olevista henkilöistä.
Hunter lausuu ylimääräisen säkeistön ”Dark Star” -kappaleen lyhyen single-version lopussa.
Aiheesta muualla

Robert Hunter Archive (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Chuck Palahniuk

Chuck Palahniuk vuonna 2018.
Charles ”Chuck” Palahniuk (['pɔːlənɪk], kuten 'paula-nick',s. 21. helmikuuta 1962 Pasco, Washington) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten romaanistaan Fight Club (1996), johon myös David Fincherin ohjaama Fight Club -elokuva perustuu.
Provosoivat aiheet ovat Palahniukille tyypillisiä, ja häntä onkin kutsuttu ”shokkikirjailijaksi”. Palahniuk on Yhdysvalloissa kohonnut niin kutsutun X-sukupolven suosituimpien kirjailijoiden joukkoon. Hänellä on internetissa erittäin aktiivinen faniyhteisö. Palahniuk osallistuu itse aktiivisesti kotisivuillaan käytäviin keskusteluihin ja kommentoi faniensa kirjoituksia.
Palahniuk on voittanut töistään useita kirjallisuuspalkintoja, muun muassa Pacific Northwest Booksellers Association Awardin Fight Clubista sekä Oregon Book Awardin romaanistaan Survivor. Palahniukilta on suomennettu romaanit Fight Club (1996), Eloonjäänyt (1999), Tukehtuminen (2001) ja Kirottu (2011).
Elämäkerta

Palahniuk on koulutukseltaan toimittaja. Ennen menestymistä kirjailijana hän oman kertomansa mukaan työskenteli myös mekaanikkona. Palahniuk teki myös vapaaehtoistyötä ja kuljetti ihmisiä eri tukiryhmiin. Vuonna 1999 Palahniukin isä ja tämän naisystävä murhattiin. Murhaaja tuomittiin kuolemaan. Palahniuk on sittemmin kirjoittanut myös esseitä, tarinoita ja haastatteluja.
Teoksia

Fight Club.  ((Fight club, 1996.) Suom. Henrik Laine)  Helsinki:  Like, 2006.  ISBN 952-471-694-1
Eloonjäänyt.  ((Survivor, 1999.) Suom. Liisa Laaksonen)  Helsinki:  Like, 2002.  ISBN 951-578-922-2
Tukehtuminen.  ((Choke, 2001.) Suom. J. Pekka Mäkelä)  Helsinki:  Like, 2003.  ISBN 952-471-171-0
Kirottu.  ((Damned, 2011.) Suom. Juha Ahokas)  Helsinki:  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0725-3
Teoksia > Suomentamattomia teoksia

Invisible Monsters (1999)
Lullaby (2002)
Diary (2003)
Fugitives and Refugees: A Walk in Portland, Oregon (2003)
Non-Fiction: True Stories (2004)
Haunted (2005)
Rant (2007)
Snuff (2008)
Pygmy (2009)
Tell-All (2010)
Doomed (2013)
Beautiful You (2014)
Make Something Up (2015)
Bait: Off-Color Stories for You to Color (2016)
Legacy: An Off-Color Novella for You to Color (2017)
Adjustment Day (2019)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Cult, virallinen fanisivu
Virginia

Virginia, virallisesti Virginian yhteisö (engl. Commonwealth of Virginia),  on Yhdysvaltojen osavaltio ja yksi kolmestatoista ensimmäisestä osavaltiosta. Virginian pääkaupunki on Richmond.
Yhdysvaltojen perustamisen aikaan Kentucky ja Länsi-Virginia kuuluivat Virginiaan. Kentucky erosi siitä 1792 ja Länsi-Virginia Yhdysvaltojen sisällissodan jälkeen. Virginian naapuriosavaltioita ovat Länsi-Virginia, Maryland, Kentucky, Pohjois-Carolina ja Tennessee sekä Washington (DC).
Maantiede

Virginia on pinta-alaltaan 110 784,67 km², josta vesipinta-alan määrä on 8 236,5 km². Virginia on siis Yhdysvaltojen valtioista pinta-alan suuruusjärjestykseltään sijalla 35. Virginian rajanaapureita ovat Maryland koillisessa, Länsi-Virginia pohjoisessa, Kentucky lännessä, Tennessee lounaassa ja Pohjois-Carolina etelässä.
Virginian korkein kohta on Mount Rogers, matalimmillaan osavaltio ulottuu merenpinnan tasoon Atlantin rannikolla.
Suurimmat kaupungit ovat Virginia Beach, Norfolk, Chesapeake, Arlington ja Richmond. Näissä viidessä on yli 200 000 asukasta vuonna 2008.
Vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Norfolkissa on noin 32 astetta. Keskimääräinen alin on kylmimmillään tammikuussa +0,5 astetta.
Virginian kartta (iso kartta).
Sky Meadows State Park.
Shenandoahin kansallispuisto.
Historia

Ensimmäiset ihmiset saapuivat Virginiaan noin 5 000 vuotta sitten. Vuonna 1583 kuningatar Elisabet I antoi Sir Walter Raleighille luvan perustaa siirtokunta Floridasta pohjoiseen. Jaakko I:n mukaan nimetty englantilaisten ensimmäinen pysyvä asutus Amerikassa Jamestown perustettiin toukokuussa 1607. Vuonna 1699 siirtokunnan pääkaupunki siirrettiin Williamsburgiin, jonne oli perustettu College of William & Mary -korkeakoulu vuonna 1693.