stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mochitsura Hashimoto

Japanin Keisarillisen laivaston komentaja Mochitsura Hashimoto.
Mochitsura Hashimoto (jap. 橋本以行 - Hashimoto Mochitsura, 14. lokakuuta, 1909 – 25. lokakuuta, 2000) oli Japanin Keisarillisen laivaston komentaja. Hän tuli lähinnä tunnetuksi USS Indianapoliksen upottamisesta, joka tapahtui 30. heinäkuuta 1945. Raskaan risteilijän upotus oli Yhdysvaltain laivaston suurin avomerellä kokema yksittäinen menetys.
Indianapolis oli palaamassa Guamilta kohti Yhdysvaltain länsirannikkoa. Sitä ennen se oli vienyt Tinianille atomipommin keskeisimmät osat. Hashimoton komentama sukellusvene I-58 upotti Indianapoliksen kuudella torpedolla, joista kaksi osui. Alus oli tehnyt hyökkäyksen amerikkalaisten sotasatamaa vastaan Guamilla puolta vuotta aiempana ja käyttänyt siinä kaiten-itsemurhatorpedoja.
Hashimoton sotilasura kesti 14 vuotta. Hän oli kadettina vuosina 1927–1931 Etajiman laivastoakatemiassa lähellä Hiroshimaa. Sukellusveneviirikköön tuli nimitys vuonna 1934. Sodan jälkeen hän palveli japanilaisen kauppa-aluksen kapteenina. Hän jatkoi viime vuosinaan isänsä perinteitä shintolaisena pappina. Mochitsura Hashimoto oli syntynyt Kiotossa, missä myöskin kuoli vuonna 2000.
Aiheesta muualla

http://ww2db.com/person_bio.php?person_id=502
http://silentseawolvesmsw.devhub.com/blog/463821-mochitsura-hashimoto/%5Bvanhentunut+linkki%5D
http://www.ussindianapolis.org/hashimoto.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://b-29s-over-korea.com/USS_Indianapolis_Tragedy/USS_Indianapolis_Tragedy02.html
http://www.history.navy.mil/faqs/faq30-8.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Japani  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Helsingin Yleinen sairaala

| Helsingin Yleinen sairaala> Yliopistollinen sairaala |
| --- | --- |
 Helsingin Yleinen sairaala Unioninkatu 38, Constantin Grünberg 1955.
Osoite:  Unioninkatu 38, 00170 Helsinki
Sijainti:  Kluuvi
Rakennustyyppi:  entinen sairaala, nykyisin yliopiston opetustiloja
Valmistumisvuosi:  1821–1830
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel insinöörieverstiluutnantti Schweder
Urakoitsija:  Viaporin insinöörikomennuskunta
Haltija:  Helsingin yliopisto
Tyylisuunta:  uusklassismi, empire
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  rappaus
Pituus:  221 jalkaa
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Helsingin Yleinen sairaala on entinen sairaala, joka sijaitsi vuosina 1919–1965 Helsingin Kluuvin kaupunginosassa, Ketun korttelissa, osoitteessa Unioninkatu 38. Sairaalan entisissä rakennuksissa on nykyään Helsingin yliopiston tiloja, ja ne tunnetaan nimellä Topelia. Hallinnollisesti Helsingin Yleinen sairaala muodostettiin jo vuonna 1861, jolloin Vanhan klinikan ja Uuden klinikan toiminnot yhdistettiin.
Rakennus ja sen alkuperäinen käyttö

Sairaalan rakennus valmistui vuosina 1821–1830 kantonistikouluksi, sotilaitten orpopoikien sotilaalliseksi sisäoppilaitokseksi. Rakennuksen julkisivun suunnitteli arkkitehti Carl Ludvig Engel ja muut osat Viaporissa toiminut insinöörieverstiluutnantti Schwederin.
Engel kirjoitti rakennuksesta ystävälleen Herrlichille Berliiniin kesällä 1822:
Rakennus on sotilaitten lapsille tarkoitettu koulu; kaksi kerrosta korkea ja 221 jalkaa pitkä. Sen julkisivun olen jo tehnyt ja antanut rakentajalle kaikki listoitus- ja kuviomallit sekä yksityiskohdat. Sen rakentaa Viaporin insinöörikomennuskunta. Siinä on kuusi joonialaista 3/4 pylvästä, joissa on rautainen perusta. Kaikki on tehty voimakkaissa suhteissa, jonka takia olen useissa kohdissa poikennut säännöistä, koska minulle oli tärkeämpää tuoda esille ystävällisen vakava luonne, jollainen parhaiten sopinee koulutalolle.
Venäläinen sotilassairaala 1832–1917

Entisen kantonistikoulun tiloissa toimi venäläinen sotilassairaala vuodesta 1832 aina Suomen itsenäistymiseen vuoteen 1917 asti. Sairaalassa oli 300 paikkaa miehistöä varten, 10 upseereille ja 12 pidätettyjä varten. Sotilassairaalassa hoidettiin etupäässä sisätauteja, vaikka siellä toimi myös kirurginen osasto ja jopa synnytysosasto sotilaiden vaimoille. Krimin sodan aikana vuosina 1853–1856 Suomen suuriruhtinaskuntaan saapui tuhansia uusia sotilaita Venäjältä ja sairaspaikkojen tarve kasvoi moninkertaiseksi. Sairaala oli ääriään myöten täynnä haavoittuneita ja heitä jouduttiin sijoittamaan myös Uuden ja Vanhan klinikan puolelle. Viaporin pommituksen aikana elokuussa 1855, sairaalaa koeteltiin ankarasti. Sairaalan olosuhteet olivat surkeat, ja toistuvasti koleraepidemiat vielä pahensivat tilannetta. Koleratartunnan saaneista kuoli jopa 70 %.
Myös ensimmäisen maailmansodan aikana vuosina 1914–1918 Suomeen oli sijoitettu huomattava määrä venäläisiä joukko-osastoja. Helsinkiin saapui suuria määriä haavoittuneita, joita hoidettiin eri puolilla Helsinkiä tilapäisissä sotasairaaloissa. Venäläisessä sotasairaalassa hoidettiin sen sijaan runsaasti keuhkotautia ja sukupuolitauteja.
Sisällissodan aikana vuonna 1918 sairaalassa hoidettiin lähinnä haavoittuneita punakaartilaisia.
Yleinen sairaala 1919–1965

Venäläisen sairaalan rakennus luovutettiin itsenäistymisen jälkeen Suomen valtiolle, ja se korjattiin. Sen tiloihin muutti Uudelta klinikalta Unioninkadun toiselta puolelta 72-paikkainen propedeuttinen eli II sisätautiosasto sekä sisätautien poliklinikka. Klinikan päärakennusta kutsuttiin ”Propeksi”. Samoissa tiloissa toimivat aluksi naistentautien klinikka sekä korva-, nenä- ja kurkkutautien klinikka. Myöhemmin sinne sijoitettiin myös sädehoito-osasto ja kroonisten hengityshalvauspotilaiden hoito. Vuoteen 1919 naistentautien ja synnytysosastot olivat toimineet Vanhan klinikan piharakennuksessa, mistä synnytykset siirrettiin vanhaan kätilöopistoon Ullanlinnaan ja gynekologinen osasto Unioninkatu 38:aan. Korvaklinikka sijoitettiin Kirkkokadun puoleiseen siipeen. Eurooppalaiseen tietoperustaan pohjautuva sairaanhoitajakoulutus oli alkanut Helsingin Yleisessä sairaalassa vuonna 1889, vuotta myöhemmin kuin Helsingin Kirurgisella Sairashuoneella.
Helsingin helmikuun 1944 pommituksissa sairaala kärsi vaurioita ja osastot jouduttiin sulkemaan lähes vuodeksi.
Fabianinkadun puoleisessa siivessä sijaitsivat vuoteen 1934 gynekologian osastot, ennen muuttoaan vastavalmistuneelle Naistenklinikalle Meilahteen. Sen jälkeen samassa siivessä sijaitsi vuosina 1936–1962 sädehoito-osasto, joka muutti niinikään vastavalmistuneelle sädehoitoklinikalle Meilahteen. Korva- nenä- ja kurkkutautien muuttivat Silmä- ja korvatautien klinikan uudisrakennukseen Meilahteen vuonna 1951.
Sädehoito-osastoa ruvettiin pian kutsumaan sädehoitoklinikaksi, ja se oli Suomen ensimmäinen ja pitkään ainoa syöpätauteihin erikoistunut hoitoyksikkö, joka käynnistettiin ilman erikoiskoulutettua lääkärikuntaa syöpähoitojen kehittämiseksi tavoitteena saada erikoisalalle oma klinikka vastuualueenaan koko maa. Sotavuodet hidastivat kehitystä, mutta 1950-luvulla hoitomenetelmät monipuolistuivat. Röntgen- ja radiumhoidon rinnalle tulivat kobolttihoito sekä lääkehoito, hormonihoito ja ensimmäiset sytostaatit, ja alasta kehittyi syöpätautien erikoisala.
HYKS IV Sisätautien klinikka 1966–1995

Unioninkatu 38:aan siirtyi vuonna 1966 HYKSin IV Sisätautien klinikka Marian sairaalasta, II Sisätautien klinikan muutettua Meilahden sairaalaan vuonna 1965. Klinikan erikoisalana olivat munuais- ja reumataudit ja siellä oli Suomen ensimmäinen dialyysiosasto, joka oli aloittanut toimintansa jo Marian sairaalassa. Klinikan velvoitteisiin kuului myös antaa ruotsin kielistä opetusta sisätaudeista ainoana maassa.
Klinikan pahasti rapistuneet rakennukset peruskorjattiin arkkitehti Pekka Linkolan suunnitelmien mukaisesti vuosina 1977–1982. Toiminta jatkui vuoteen 1995 asti, joilloin klinikka muutti Kirurgiseen sairaalaan.
Sairaalatoiminnan jälkeen

Kortteli U-38 eli Ketun kortteli kunnostettiin Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunnan käyttöön. Vuonna 1998 se vihittiin Topeliaksi, yliopiston entisen rehtorin ja Suomen historian professori Zachris Topeliuksen mukaan.
Venäläinen sotilassairaala Unioninkatu 38, Eugen Hoffers, n. 1860-luku.
Yliopiston IV Sisätautien klinikka, Volker von Bonin 1981.
Maskotti (elokuva)

| Maskotti |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Yrjö Norta
Käsikirjoittaja:  Jukka Mäkelä Ilmari Waltamaa
Perustuu:  Tatu Pekkarisen romaaniin Hotelli Huminan kantavieraat (1942)
Tuottaja:  Theodor Luts (tuotannon johto) Yrjö Norta (tuotantopäällikkö)
Säveltäjä:  Erkki Salama
Kuvaaja:  Erik Blomberg
Leikkaaja:  Yrjö Norta
Lavastaja:  Eero Leväluoma Aarne Orri
Koreografi:  Akseli Vuorisola
Pääosat:  Emmi Jurkka Eija Karapää Leo Lähteenmäki
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Fenno-Filmi
Ensi-ilta:  3. lokakuuta 1943
Kesto:  84 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 689 953 mk
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vasemmalta Akseli (Lähteenmäki), Mirjam (Karapää), Ida (Jurkka) ja Ville (Viherpuu).
Maskotti (ruots. Maskot) on suomalainen komediaelokuva vuodelta 1943. Se pohjautuu Tatu Pekkarisen romaaniin Hotelli Huminan kantavieraat (1942).
Juoni

Tarina rakentuu arpalippuun liittyvien väärinkäsitysten varaan. Tapahtumien keskipisteenä on leskirouva Hentolan johtama Hotelli Humina, jossa majailee lähinnä taiteilijoita. Rouvalla on sanansa sanottavana myös tyttärensä Mirjamin rakkausasioihin. Mirjamin rakastettu on taiteilija Nieminen, jonka osakkeet Hentolan silmissä nousevat ja romahtavat sen mukaan, millaiseksi anoppikokelas kulloinkin kuvittelee Niemisen taloudellisen tilanteen. Lopullisesti pasmat sekoittaa viipurilainen isäntämies Pusakka, joka pakenee ex-vaimoaan.
Elokuva tapahtuu pääosin Hotelli Huminassa, jota johtaa leskirouva Ida Hentola. Hänen tyttärensä Mirjam kuhertelee taidemaalari Akseli Niemisen kanssa, jolla useiden muiden hotellin taiteilija-asukkaiden tapaan on ongelmia hotellilaskujen kanssa. Ida ei pidä Mirjamin ja Akselin suhteesta vaan oikea valinta Mirjamille hänen mielestään olisi erään varakkaan tuttavan poika Feliks. Arpa 421 voittaa viisi miljoonaa markkaa. Mirjam huomaa sen, ja käy piruuttaan lisäämässä Akselin ostamaan arpaan 42 numeron yksi. Hän haluaa Akselin pitävän arpalipun maskottinaan. Väärinkäsitysten vyöry lähtee liikkeelle, kun hotellin työntekijä Miina löytää arvan ja luulee sitä oikeaksi. Hän vie sen Idalle, joka alkaa heti suhtautua Akseliin ylitsepursuavan myötämielisesti. Uutinen voitosta leviää. Mirjam ja Akseli ostavat huutokaupasta vahingossa kolmen tuhannen neliömetrin tontin sadan markan neliöhintaan. Johtaja Markkila tietää Akselin "arpajaisvoitosta" ja hyväksyy maksun jälkikäteen suoritettavaksi. Ainoastaan Mirjam ja Akseli eivät vielä tiedä "voitostaan". Vasta Miinan kerrottua sekaannuksesta he käsittävät tilanteen. Mustasukkainen Feliks sen sijaan tietää arvan 42 käsitellyksi ja uhkaa paljastaa asian.
Hotelliin saapuu viipurilaisen Ville Pusakka, jolla on oikea arpa numero 421. Hän pyrkii pitämään ex-vaimonsa erossa voittorahoista. Villen ja Idan välille kehkeytyy romanssi. Ida löytää Feliksin Miinan sängyn alta housuttomana ja vaatii selitystä luullessaan, että Miinalla ja Feliksillä on vipinää keskenään. Hotellissa asuvat taiteilijat ovat hätätilassaan lainanneet Feliksin housuja, ja tämä puolestaan on ottanut suojakseen Miinan esiliinan. Miina selittää, että hänen ja Feliksin välillä ei ole mitään "sellaista". Feliks taas paljastaa Idalle arpajaislippuväärennöksen ja kertoo sen myös poliisille. Villen ex-vaimno saapuessa hotelliin Ville sujauttaa oikean voittoarvan Akselin taskuun ja pelastaa voittorahansa ex-vaimon kynsistä. Kun poliisi tulee paikalle, Akselilta löytyy yllättäen oikea arpalippu ja Feliks uhkaa saada syytteen väärästä ilmiannosta. Mirjam on onnistunut myymään tonttinsa 800 000 markalla, sillä rakennusliike suunnittelee tontille näyttävää kerrostaloa. Väärinkäsitysten vyyhti purkautuu, ja päästään viettämään kahden pariskunnan kihlajaisia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emmi Jurkka  | … |  Ida Hentola, hotellin rouva   |
|  Eija Karapää  | … |  Mirjam, Idan tytär   |
|  Leo Lähteenmäki  | … |  Akseli Niemelä, taidemaalari   |
|  Kalle Viherpuu  | … |  Ville Pusakka, viipurilainen isäntämies   |
|  Ossi Korhonen  | … |  Feliks   |
|  Irja Rannikko  | … |  Miina, hotellin piika   |
|  Joel Asikainen  | … |  Ville   |
|  Matti Jurva  | … |  Kalle   |
|  Aku Käyhkö  | … |  johtaja J. Markkila   |
|  Sven Relander  | … |  Rakennustoimisto O.Y.:n johtaja   |
|  Helen Mardi  | … |  Anna, konttorineiti   |
|  Lida Salin  | … |  Mataleena Pusakka   |
|  Kaarlo Saarnio  | … |  pirssikuski   |
|  Ture Junttu  | … |  etsivä   |
|  Ida Hallikainen  | … |  1. taulunostaja   |
|  Aapo Similä  | … |  2. taulunostaja   |
|  Hilly Lindqvist  | … |  3. taulunostaja   |
|  Anita Salonen  | … |  tunnistamaton rooli   |
|  Eero Leväluoma  | … |  huutokaupan meklari   |
|  Otto Noro  | … |  mies huutokaupassa   |
|  Ensio Jouko  | … |  komisario   |
|  Hannes Veivo  | … |  passipoliisi   |
Tuotanto

Maskotti kuvattiin kesällä 1943. Elokuva on mustavalkoinen. Ulkokuvat otettiin Helsingissä Fabianinkadulla ja Bulevardilla. Studiona toimi Teknillisen Korkeakoulun Ylioppilaskunnan talo Poli Lönnrotinkadulla.
Maskotin juoni kulkee uskollisesti Pekkarisen alkuperäisromaanin tahtiin. Feliks tosin on romaanissa Hilpertti. Maskotti oli Oy Fenno-Filmin toinen elokuva ja siihen sisällytettiin yhtiön esikoiselokuvaa mainostava kohtaus, jossa vilahtaa ”Kustannus-Oy Fennon” romaani ”Salainen ase”. Fenno-Filmin ensimmäinen elokuva oli nimeltään Salainen ase.
Julkaisu ja vastaanotto

Maskotin katsojaluvut olivat vuoden 1943 keskitasoa, elokuva tuotti noin 713 000 markan voiton.
Aikalaiskriitikot pitivät Maskottia lähinnä ”kevyenä välipalana”, jolle ei asetettu korkeita vaatimuksia, mutta joka farssina kuitenkin puolusti paikkaansa. Helsingin Sanomat: ” --- filmi lajissaan, kaikkein keveimmän luokan tuotteena on vallan onnistunut. Siinä on kepeyttä, hieman pitkän alkuvalmistelun jälkeen vauhtia, hyvää tuulta, luontevan koomillisia tilanteita ja hauskoja tyyppejä.” Elokuva arvioitiin toisaalta hajanaiseksi ja teatterinmakuiseksi. Jurkan ja Viherpuun näyttelijätyöt saivat suitsutusta.
Ensimmäinen televisioesitys sai 1 174 000 katsojaa. Finnkino Oy on julkaissut Maskotin myös DVD-tallenteena.
Aiheesta muualla

Römpötti, Harri: TV1 esittelee Yrjö Nortan unohdettuja elokuvia. Helsingin Sanomat 20.6.2013.
Fredrik Helsingius

Fredrik Berthold Helsingius (7. helmikuuta 1892 Baku – 9. toukokuuta 1961 Vallentuna Ruotsi) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat johtaja Hugo Fredrik Helsingius ja Gertrud Leysaht. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elsa Elisabet Eklundin kanssa, joka kuoli vuonna 1935. Toisen kerran Helsingius avioitui vuonna 1944 Anna Maria Kristina Janssonin kanssa.
Opinnot

Helsingius kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1911 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla syyslukukauden 1911 ja Upsalan ja Berliinin yliopistoissa vuosina 1912–1913 sekä Härnösandin sahateollisuuskoulussa Ruotsissa vuosina 1914–1915.
Jääkärikausi

Helsingius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 25. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet vapautettiin sotapalveluksesta 16. tammikuuta 1918 hänen sairautensa johdosta.
Parantoloiden kautta Suomeen

Helsingius oli hoidettavana useissa parantoloissa Saksassa, Tanskassa ja Ruotsissa, kunnes viimein tervehtyi siinä määrin, että palasi Suomeen 29. kesäkuuta 1920 ja siirtyi A. Ahlström Oy:n palvelukseen Noormarkkuun konttorivirkailijaksi, missä tehtävässä oli vuoteen 1923 saakka, jolloin siirtyi Kemijoensuu Oy:n palvelukseen Simoon. Simossa hän työskenteli vuoteen 1925 saakka, jolloin siirtyi konttoripäälliköksi Ab. Jakobstadts såg & lådfabrik Oy:öön Pietarsaareen, mistä hän siirtyi vuonna 1931 Kemin puuteollisuus Oy:n palvelukseen, jota hän palvelikin vuoteen 1935 saakka. Vuodesta 1937 alkaen hän työskenteli Viiala Oy:n palveluksessa Viialassa.
Talvi- ja jatkosota

Helsingius osallistui talvisotaan toimistoupseerina Päämajan tykistöosastolla, josta hänet siirrettiin myöhemmin sotilasasiamiehen apulaiseksi Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. Välirauhan aikana ja jatkosodan puhkeamisenkin jälkeen hän toimi edelleen sotilasasiamiehen apulaisena aina vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Päämajaan toimistoupseeriksi ulkomaanosastolle, missä olikin aina sodan päättymiseen saakka, jolloin siirtyi kamreeriksi Tammisaaren kaupungille ja oli tehtävässä vuoteen 1956 saakka. Hänet haudattiin Vallentunaan Ruotsiin.
Luottamustoimet

Helsingius toimi Noormarkun suojeluskunnan kasvatus- ja komppanianpäällikkönä sekä esikunnan jäsenenä vuosina 1920–1922 ja Länsi-Uudenmaan reserviupseerikerhon 1. puheenjohtajana.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Hennalan vankileiri

Saksalaisen yliluutnantti Hans Tröbstin ottama valokuva Hennalan vankileiriltä kasarmi 30:n edestä toukokuussa 1918.
Hennalan vankileiri oli Suomen sisällissodan jälkeen Lahdessa Hennalan varuskunnassa toiminut vankileiri. Virallinen nimi oli Lahden Sotavankila. Nimi muuttui 15.9.1918 Vankeinhoitohallituksen alaiseksi Lahden Pakkotyölaitokseksi. Hennalassa oli vangittuna noin 13 000 punaista. Heistä leirillä kuoli Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan ainakin 1 200.
Fellmanin pelto

Punaisten antauduttua Lahdessa 1. toukokuuta 1918 siirrettiin kaupunkiin noin 22 000 punakaartilaista ja itää kohti pyrkinyttä pakolaista. Heitä sijoitettiin aluksi kouluihin ja teollisuuslaitoksiin. Niiden täytyttyä vangit koottiin Fellmanin kartanon maille, jonne syntyi Fellmanin pelloksi kutsuttu väliaikainen leiri. Vangit siirrettiin toisille paikkakunnille ja Hennalan vankileirille 15.5.1918 mennessä. Lahdessa kirjattiin Marjo Liukkosen lisensiaatintyön mukaan pidätyskortit yli 2200 naisesta ja 289 alle 15-vuotiaasta lapsesta. Saman tutkimuksen mukaan Lahdessa teloitettiin ampumalla 218 naista, joista nuorin oli 14-vuotias, ilman oikeudenkäyntiä ja myös lapsista monet kuolivat leirillä.
Olosuhteet leirillä

Hennalan vankileirillä oli huomattavasti enemmän vankeja, kuin mitä kasarmialueelle olisi siedettävästi mahtunut ja siksi sen huolto oli lähes mahdotonta. Päivittäinen ruoka-annos koostui suolasilakan puolikkaasta ja pienistä leivänpaloista. Vankien on kerrottu kuorineen alueella kasvaneita koivuja saadakseen nilaa syötäväksi. Osa vangeista teki työtä ja he saivat suuremman ruoka-annoksen. Leirillä toimi myös valtiorikosoikeus, joka jakoi summittaisesti ankaria tuomioita usein pelkkien kuulopuheiden perusteella. Teloitettujen lisäksi Hennalassa kuoli vankeja myös nälkään sekä erilaisiin kulkutauteihin, mutta heitä surmattiin myös ilman oikeudenkäyntiä. Liukkosen tutkimuksessa selvisi, että naiset eivät olleet maataloudessa työskenteleviä piikoja ja maatyöläisiä, kuten tuolloin enemmistö suomalaisista työläisnaisista oli. Teloitetut naiset olivat tehtaissa työskennelleitä kaupunkilaisnaisia ja lähes kaikki naissotilaita.
Liukkosen tutkimuksen perusteella naisten kohtaloon saattoi vaikuttaa myös saksalaisten sotilaiden pyrkimys pelastaa naisia teloituksista ja jopa ulos leiriltä. Saksalaissotilaat herättivät ärtymystä suomalaissotilaiden keskuudessa, koska he suhtautuivat avoimen pilkallisesti suomalaisten sotilastaitoihin. Myös saksalaissotilaiden parempi menestys sodassa, naismaailmassa ja kaupungin kerman parissa aiheutti kateutta suomalaisissa.
Hennalan vankileirin vartioiden esimiehenä ja kenttäoikeuden tuomarina 5.5.-21.5. toimi majuri Hans Kalm. Hänen miehistönsä koostui lähinnä Evon ja Tuomarniemen metsänvartijakoulujen oppilaista. Lahdessa ammuttiin toukokuun kolmen ensimmäisen viikon aikana yli 500 vankia. Toukokuun 9. tai 10. päivä teloitettiin 152 naisvankia Lahdessa Mustankallion hautausmaalla. Nuorin Lahdessa teloitettu naisvanki oli vain 14-vuotias. Leirillä oli myös vangittujen naisten pieniä lapsia. Punakaartien johtajista Hennalassa ammuttiin yleisesikuntapäällikkönä toiminut Ali Aaltonen, jonka Hans Kalm tiettävästi teloitti henkilökohtaisesti.
Teloitukset tapahtuivat toukokuussa Mustankallion hautausmaalla sekä Hennalassa kirjailija Väinö Linnankin mainitseman kasarmi vitosen takana olevassa kuusikossa. Vangit haudattiin teloituspaikoille. Valtiorikosoikeudessa kuolemaan tuomitut (alle 50 tuomittua) ammuttiin syksyllä Hennalan venäläisten hautausmaan kappelin seinää vasten. Vangeille on pystytetty muistomerkit Mustankallion hautausmaalle, Hennalaan Punaisten hautausmaalle vuonna 1949 sekä vuonna 1978 Fellmaninpuistoon. Hennalan vankileiri eli Lahden Pakkotyölaitos tyhjennettiin viimeisistä vangeista 1. lokakuuta 1919.
Hennalan merkitys

Hennalan muisto säilyi Lahdessa paikallisten asukkaiden mielissä vuosikymmeniä. Myös muualla maassa leiristä muodostui Tammisaaren ohella kaikkien tunnetuin sisällissodan jälkeisistä lukuisista vankileireistä, ja sen koettiin symboloivan koko sodan hävinneen osapuolen kärsimyksiä. Hennalan vankileiri on vuosikymmenten saatossa esiintynyt myös lukuisissa kaunokirjallisissa teoksissa, näytelmissä ja musiikkikappaleissa, muun muassa Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogiassa.
Aiheesta muualla

Lauri Mankin muistelmia Hennalan vankileiriltä - Hengissä Hennalan Helvetistä, kirjoitettu 1968 (Internet Archive).
Hennalassa jaettu leivänpala Kymenlaakson museon näyttelyssä.
Maria Teresia

| Maria Teresia |
| --- | --- |
 Martin van Veytensin muotokuva keisarinna Maria Teresiasta vuonna 1759
Unkarin kuningatar
Valtakausi:  20. lokakuuta 1740 – 29. marraskuuta 1780
Kruunajaiset:  25. kesäkuuta 1741
Edeltäjä:  Kaarle VI
Seuraaja:  Joosef II

Syntynyt:  13. toukokuuta 1717 Wien, Itävalta
Kuollut:  29. marraskuuta 1780 (63 vuotta) Wien, Itävalta
Puoliso:  Frans I
Lapset:  Maria Elisabet  Maria Anna Maria Karoliina  Joosef II  Maria Kristiina  Maria Elisabet  Kaarle Joosef   Maria Amalia  Leopold II  Maria Karoliina  Johanna Gabriela  Maria Josepha  Maria Karoliina  Ferdinand  Marie Antoinette  Maksimilian Frans
Koko nimi:  Maria Theresia Walburga Amalia Christina
Suku:  Habsburg
Isä:  Kaarle VI
Äiti:  Elisabet Kristiina
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Arkkiherttuatar Maria Teresia (saks. Maria Theresia); (13. toukokuuta 1717 Wien – 29. marraskuuta 1780 Wien) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna vuosina 1745–1780 sekä Itävallan, Unkarin ja Böömin hallitsija vuosina 1740–1780.
Suku

Maria Teresia oli keisari Kaarle VI:n ja Elisabeth Christina von Braunschweig-Wolfenbüttelin vanhin tytär. Keisarilla ei ollut miespuolisia perillisiä, ja turvatakseen Habsburgien vallanperimyksen hän määräsi vuoden 1713 pragmaattisella sanktiolla Habsburgien perintömaiden jakamattomuudesta ja mahdollisuudesta naispuoliseen vallanperijään. Sanktiosta huolimatta kiista Maria Teresian vallanperimyksestä johti Itävallan perimyssotaan Kaarle VI:n kuoltua vuonna 1740. Keisari Kaarle VII:n kuoltua vuonna 1745 Maria Teresia sai kruunattua miehensä Frans I:n Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi. Itseään Maria Teresia alkoi kutsua ”Rooman keisarinnaksi”, vaikkei häntä ollut koskaan sellaiseksi kruunattu. Hänellä oli vuotta nuorempi sisar Maria Anna (1718–1744), joka avioitui Maria Teresian langon Lothringenin herttua Kaarlen kanssa ja kuoli 24-vuotiaana.