stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etelänlepakko

| Etelänlepakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Siipat Vespertilionidae
Suku::  Eptesicus
Laji::  serotinus
Kaksiosainen nimi
 Eptesicus serotinus  Schreber, 1774 
Katso myös
   Etelänlepakko Wikispeciesissä   Etelänlepakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Etelänlepakko eli serotiini (Eptesicus serotinus) on Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa elävä verrattain suurikokoinen ja isokorvainen lepakkolaji.
Ulkonäkö ja koko

Etelänlepakko on yleisväriltään ruskea, väritys vaihtelee ruskean eri sävyissä. Lepakon kasvot ovat muuta vartaloa tummemman ruskeat, miltei mustat. Etelänlepakko painaa 18-25 grammaa.  Sen siipien kärkiväli on noin 350 mm ja käsivarren pituus 55 mm. Hännän viimeiset nikamat muodostavat lepakon lentopoimusta erottuvan lyhyen hännän.
Levinneisyys ja elinympäristö

Etelänlepakkoa esiintyy eteläisessä ja keskisessä Euroopassa, mutta myös vähän esimerkiksi Etelä-Ruotsissa ja Tanskassa sekä Liettuassa ja Latviassa. Ruotsin ensimmäinen havainto tehtiin vuonna 1982 Skoonessa. Suomessa laji tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 2008 Hangossa ja toisen kerran vuonna 2012 Paraisilla. Kolmas ja neljäs havainto Suomessa tehtiin vuonna 2019 Raaseporissa ja Helsingissä.
Etelänlepakkoa tavataan kulttuurimaisemassa, jossa on metsiköitä, puutarhoita, peltoja ja laidunmaita. Se saalistaa sekä avoimessa maastossa että lähellä kasvillisuutta ja maanpintaa. Niitä on havaittu myös meren yllä.
Kaikuluotaus

Etelänlepakon kaikuluotauksessa käyttämät taajuudet ovat väliltä 25-55 kHz. Lähetykset kestävät keskimäärin  8,8 ms ja ovat energeettisimmillään 31 kHz taajuudella.
Aiheesta muualla

ITIS: Eptesicus serotinus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Eptesicus serotinus:  Wikidata: Q214869  Wikispecies: Cnephaeus serotinus  ADW: Eptesicus_serotinus  ARKive: eptesicus-serotinus  BioLib: 2264  BOLD: 15905  CMS: eptesicus-serotinus  EoL: 327660  EUNIS: 1395  Fauna Europaea: 305400  Fauna Europaea (new): 99d196ae-c961-4cda-b80d-2447a100804b  GBIF: 2432359  iNaturalist: 207811  IRMNG: 11058375  ITIS: 631969  IUCN: 7911  MSW: 13801865  NBN: NHMSYS0000528008  NCBI: 59452  Observation.org: 410  Open Tree of Life: 15443  TSA: 6604  WoRMS: 1037281  Laji.fi: MX.46260 
Vespertilio serotinus:  Wikidata: Q109647660  CoL: 7FR47  EUNIS: 1585  GBIF: 9205248  ITIS: 946453  Paleobiology Database: 376838  ZooBank: EE16C344-80A9-4F74-9CE5-64E3B2DE8D9E
Reidar Andersen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Reidar Andersen |  Reidar Andersen |  Reidar Andersen |  |
Maa:   Norja
Miesten mäkihyppy
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Garmisch-Partenkirchen 1936 | mäkihyppy |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1930 | mäkihyppy |  |
|  Hopeaa | Vysoké Tatry 1935 | mäkihyppy |  |
|  Hopeaa | Chamonix 1937 | mäkihyppy |  |
Reidar Andersen (20. huhtikuuta 1911 Norderhov – 15. joulukuuta 1991 Oslo, Norja) oli norjalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili 1930-luvulla. Hän saavutti olympiapronssia mäkihypyssä vuoden 1936 talviolympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä.
Andersen saavutti myös kolme hopeamitalia hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1930, 1935 ja 1937.
Holmenkollenin kisat Andersen voitti vuosina 1936–1938. Hän on ainoa urheilija, joka on voittanut kilpailun kolmena peräkkäisenä vuotena.
Aiheesta muualla

Reidar Andersen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Reidar Andersen
Käännös suomeksi
Otto Andersin

Otto Andersin (11. marraskuuta 1866 Jyväskylä – 30. lokakuuta 1940 Pori) oli suomalainen kirjakustantaja. Hänen vanhempansa olivat jyväskyläläinen kirjakauppias ja farmaseutti Karl Ulrik Andersin (1826–1875) ja Jyväskylän kihlakunnantuomari Johan Ticcanderin tytär Maria Elisabet Ticcander.
Elämä ja ura

Andersin toimi Porissa latojana vuonna 1893, ja ostettuaan 1895 kauppias Liinaharjalta yhdessä O. Grönroosin kanssa Porilainen-kirjapainon 9 000 markalla hän siirtyi julkaisemaan myös kirjoja.
Andersin aloitti kirjakustannustoiminnan 1800-luvun lopussa. Hän yhdisti kustantamoon oman kirjapainon 1895. Yritys julkaisi pääasiassa halpaa kansankirjallisuutta, seikkailuja ja viihdettä, mutta myös hengellistä kaunokirjallisuutta, kuten John Bunyanin, Joseph Holt Ingrahamin, W. Melvillen ja Flora Annie Steelin teoksia. Andersin osti myös toimintansa lopettavien kustannusliikkeiden jäännösvarastoja. Hän ei yleensä ottanut julkaisuista uusintapainoksia. Tekijänimiä ovat Conan Doyle ja "Texas Jack", joilta hän julkaisi kertomuksia. Lisäksi hän julkaisi Henry Rider Haggardin, J. K. Jeromen, Clifford Halifaxin, Arthur Morrisonin, Fred Wilkensin ja Richard Marshin romaaneja, yhden jokaiselta kirjoittajalta..
Vuodesta 1897 Andersin julkaisi Kansalainen-sanomalehteä Porissa. Kahdesti viikossa ilmestyvä lehti oli myynnissä Andersinin paperikaupassa.
Otto Andersin julkaisi Porissa suomenkielistä kirjallisuutta. Hänen julkaisemiaan kirjailijoita olivat W. F. Ilmoni, Arthur Conan Doyle, Felix Borg, Hedwig Courths-Mahler, Alexandre Dumas vanhempi, Johan Olof Åberg, Juho Rännäri, Frans Lehto, Toimi Juuti, Emanuel Törmälä, Ilmari Kianto, K. Jaakkola, J. A. Saivo, Eugène Sue, T. W. Paavonkallio, Kosti Lahti, Ferenc Herczeg, Lauri Soini, Heinrich Zschokke ja Émile Zola.
Hilma Josefina Andersson

| Hilma Josefina Andersson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. syyskuuta 1893 Tampere
Ammatti:  kehrääjä
Titteli:  komppanianpäällikkö
Muut tiedot
Järjestö:  Tampereen naiskaarti
Hilma Josefina Andersson (s. 3. syyskuuta 1893 Tampere) oli suomalainen työläisnainen, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Tampereen naiskaartin komppanianpäällikkönä. Ammatiltaan hän oli Klingendahlin lankatehtaalla työskennellyt kehrääjä.
Toiminta punakaartissa

Andersson liittyi punakaartiin maaliskuussa 1918 hieman ennen Tampereen taistelun alkua, jolloin kaupunkiin perustettiin myös naiskaarti. Hän osallistui muun muassa viimeisiin Tampereella käytyihin yhteenottoihin Pispalan kaupunginosassa, jonka jälkeen Andersson jäi valkoisten vangiksi huhtikuun alussa. Hän onnistui välttämään teloituksen ja sai kenttäoikeudessa 8–10 vuoden vankeustuomion valtiopetoksesta.
Anaktorion

| Anaktorion> Ἀνακτόριον.Sijainti |
| --- | --- |
 Anaktorion
Koordinaatit:  38°55′15″N, 20°50′36″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Néa Kamarína, Vónitsa, Áktio-Vónitsa, Aitolia-Akarnania, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 657/626 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Akarnania
Aiheesta muualla
  Anaktorion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anaktorion (m.kreik. Ἀνακτόριον, alun perin Wanaktorion, Ϝανακτόριον, lat. Anactorium) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Akarnaniassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Áktio-Vónitsan kunnan alueella lähellä nykyistä Néa Kamarínan kylää.
Maantiede

Anaktorionin kaupunki sijaitsi niemellä Ambrakianlahden etelärannalla. Sen arkeologinen kohde sijaitsee nykyisen Néa Kamarínan kylän lounaispuolella linnuntietä noin neljä kilometriä länteen Vónitsan kaupungista.
Anaktorion oli Joonianmereltä Ambrakianlahdelle purjehdittaessa Akarnanian ensimmäinen kaupunki Aktionin niemen jälkeen. Etäisyys kaupungista niemelle oli noin 40 stadioninmittaa eli vajaa kahdeksan kilometriä. Anaktorionin kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Anaktoria (Ἀνακτορία). Sen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Siihen kuului muun muassa Aktionin niemen alue.
Historia

Anaktorion oli Korintin siirtokunta, antiikin lähteiden mukaan yhdessä Korkyran kanssa. Se perustettiin Korintin tyranni Kypseloksen aikana noin vuonna 657–626 eaa. Perustajaksi mainitaan Ekhiades. Kaupunki oli jonkin aikaa seudun tärkeimpiä kreikkalaiskaupunkeja. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Anaktorios (Ἀνακτόριος).
Persialaissodissa Anaktorion oli kreikkalaisten puolella. Se osallistui Plataiain taisteluun vuonna 479 eaa. 800 hopliitilla yhdessä Leukaksen kanssa. Korintin ja Korkyran jouduttua sotaan korinttilaiset saivat kaupungin petoksella kokonaan käsiinsä peloponnesolaissodan alla vuonna 432 eaa. Peloponnesolaissodassa kaupunki oli Korintin tavoin Spartan puolella. Kaupunki säilyi korinttilaisilla vuoteen 425 eaa. saakka, jolloin akarnanialaiset saivat kaupungin valtaansa Ateenan avustuksella. Tämän jälkeen korinttilaiset asuttajat karkotettiin, ja akarnanialaiset asuttivat kaupungin omalla väellään. Tämän jälkeen kaupunki oli todennäköisesti osa Akarnanian liittoa.
Anaktorion löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Kolmannessa pyhässä sodassa 356–346 eaa. kaupunki oli Theban puolella. Kaupunki säilyi merkittävänä vielä hellenistiselle kaudelle ja roomalaisen kauden alkupuolelle saakka. Octavianus siirrätti väestön vuonna 31 eaa. perustamaansa Nikopoliin kaupunkiin, jonka jälkeen Anaktorion toimi Nikopoliin satamana.
Kaupungin paikkaa tutki ensimmäisenä William Martin Leake 1800-luvun alkupuolella. Nykyisen Áktio-Vónitsan kunnan osa Anaktórion kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on ottanut nimensä kaupungista.
Rakennukset ja löydökset

Anaktorionin paikalta on löydetty kaupungin raunioita. Kaupunki on ollut ympäröity muurein. Sen tunnetuin pyhäkkö oli Apollon Aktiokselle omistettu temppeli, joka sijaitsi Aktionin niemellä.
Kaupungilla oli kaksi satamaa, joista toinen sijaitsi kaupungin muurein ympäröidyn alueen sisäpuolella ja toinen Aktionin niemellä Joonianmeren puoleisella rannalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anaktorion Wikimedia Commonsissa
Vanha kartta Anaktorionin raunioista. William Martin Leake, 1824.
Kultaesineitä Anaktorionin seudulta löydetyistä haudoista. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Anaktorionin lyömä stateeri, n. 320–300 eaa. Kuvituksessa korinttilaisille kaupungeille tyypilliset Pegasos ja Athenen pää.
Etelänruttojuuri

| Etelänruttojuuri |
| --- | --- |
 Etelänruttojuuria Oulussa.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Ruttojuuret Petasites
Laji::  hybridus
Kaksiosainen nimi
 Petasites hybridus  (L.) G.Gaertn., B.Mey. & Scherb. 
Katso myös
   Etelänruttojuuri Wikispeciesissä   Etelänruttojuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kukinto
Etelänruttojuuri (Petasites hybridus) on asterikasvien heimoon ja ruttojuurten sukuun kuuluva kasvilaji, joka kasvaa alun perin viljelykarkulaisena Etelä-Suomessa. Sitä kasvatetaan myös perennana, ja se on tuotu Suomeen alkuaan rohdoskasviksi. Etelänruttojuuri on tullut Pohjolaan luostarien munkkien mukana. Sitä on käytetty nimensä mukaisesti keskiaikana haavoja parantavana, mutta ennen kaikkea ruttolääkkeenä. Harvinainen etelänruttojuuri luetaan Suomessa haitallisiin vieraslajeihin.
Ulkonäkö ja koko

Etelänruttojuuri on monivuotinen, juurakollinen ruohokasvi, jonka kasvukorkeus on 15–40 senttimetriä. Punaruskea-sinipunainen varsi on etenkin latvasta karvainen. Kasvin lehdet ovat laakeita, kookkaita ja pitkäruotisia; suvun tieteellinen nimi (Petasites) tuleekin kreikan kielen sanasta "petasos", joka tarkoittaa leveälieristä hattua. Jopa 50–70 senttimetriä leveä lehtilapa on herttatyvinen, kulmikas, tylppähampainen, alta tiheäkarvainen ja päältä kaljuuntuva; tyviliuskat ovat pyöreäkärkisiä.
Etelänruttojuuri kukkii varhain keväällä, joskus jo maalis–huhtikuussa, mutta tavallisimmin kesäkuuhun asti. Se on kaksikotinen eli sen hede- ja emikukat ovat eri kasveissa. Suomessa emikasvit ovat kuitenkin hyvin harvinaisia. Kukinto on 15–50 kukasta koostuva punertava mykerö. Kussakin kukassa on joko viisi hedettä tai yksi kaksiluottinen emi. Hedelmä on kellanruskea pähkylä, jonka päässä on hapsihaivenia; Suomessa hedelmää ei kuitenkaan muodostu ja kasvi lisääntyy suvuttomasti.
Elinympäristö

Etelänruttojuuri kasvaa ojanvarsilla, järvenrannoilla, pellon- ja tienpientareilla, metsänlaiteilla, pihoilla, puistoissa ja joutomailla. Se viihtyy mangaanipitoisessa maassa.
Käyttö

Etelänruttojuuren juurta ja tuoreita lehtiä voi käyttää rohdoksena. Ruttojuurelle tyypillisiä yhdisteitä ovat seksviterpeenialkoholeihin luettavat petasinolit, petasiini, isopetasiini, fukinoni ja furanopetasiini. Petasiinilla ja isopetasiinilla väitetään olevan kouristuksia laukaiseva vaikutus, ja kasvia on käytetty kouristuskipua lievittävänä, maksan ja mahan toimintahäiriöissä, suoliston vaivoissa sekä kuukautiskivuissa.
Ruttojuuren rohdoksilla on arveltu olevan hidastava vaikutus syöpäkasvainten kasvussa Sen epäillään johtuvan kasvin, etenkin lehtien, suuresta mangaanipitoisuudesta. Kasvi onkin mangaaninsuosija ja mangaanin puutteen ravinnossa arvellaan edistävän syöpiä.lähde?
Kasvi sisältää myös maksamyrkyiksi luettavia senekioniineja, jotka ovat myös muta- ja teratogeenisia.  Siksi kasvia ei tule itse kerätä rohdostuotteeksi.
Aiheesta muualla

Yrttitarha: Etelänruttojuuri (Petasites hybridus)
ITIS: Petasites hybridus (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Petasites hybridus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Petasites hybridus:  Wikidata: Q375620  Wikispecies: Petasites hybridus  APDB: 222617  APSA: 286-82-1  ARKive: petasites-hybridus  BioLib: 41448  CoL: 4FCZK  Ecocrop: 15851  EoL: 468820  EPPO: PEDHY  EUNIS: 160476  GBIF: 3088301  GRIN: 413414  iNaturalist: 55850  IPNI: 237374-1  IRMNG: 10907661  ISC: 116220  ITIS: 36056  MichiganFlora: 421  NatureServe: 2.133231  NBN: NHMSYS0000461631  NCBI: 278673  NZOR: 7c20ec61-cdc8-4021-8019-6558e96e02fa  Observation.org: 7696  Open Tree of Life: 533782  PalDat: Petasites_hybridus  Plant List: gcc-143847  PLANTS: PEHY  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:237374-1  Tropicos: 2710849  VASCAN: 27171  WFO: wfo-0000045336  WoRMS: 1114946  Laji.fi: MX.39849 
Tussilago hybrida:  Wikidata: Q21877665  CoL: 7CYKG  GBIF: 3088302  GRIN: 413415  IPNI: 256913-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:256913-1  Tropicos: 50233438  WFO: wfo-0000081506  WoRMS: 1178636
Birger Andersson

Birger Fredrik Wilhelm Andersson (2. marraskuuta 1925 Turku – 28. joulukuuta 2004 Porvoo) oli suomalainen kilpasoutaja.
Andersson edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui keräilyerien jälkeen. Pohjoismaitten mestaruuskilpailuihin Andersson osallistui vuosina 1949–1953.
Turkulaista IK Academiaa edustanut ”Bige” Andersson voitti Suomen mestaruuden kevyessä nelosessa vuosina 1950 ja 1952 sekä SM-hopeaa perämiehettömässä kaksikossa Göran Olssonin parina vuonna 1953.
Andersson toimi Suomen soutujoukkueen johtajana ja valmentajana Melbournen 1956 olympialaisissa. Hän toimi myös Wärtsilän Soutajien valmentajana 1950-luvulla.
Andersson oli koulutukseltaan filosofian maisteri ja suoritti Yhdysvalloissa Master of Science -tutkinnon. Hän työskenteli muun muassa kemistinä ja geologina.
Aiheesta muualla

Birger Anderssonin muistokirjoitus. Helsingin Sanomat (käyttäjätunnuksella).
Etiopian–Adalin sota

Etiopian–Adalin sota oli vuosina 1526–1559 käyty sota Adalin sulttaanikunnan ja Etiopian välillä. Sodan aloitti islamilaisen Adalin sulttaani Ahmed Gurey jihadina kristittyä Etiopiaa vastaan. Sotaan sekaantuivat myös Portugali ja Osmanien valtakunta. Sota johti lopulta muslimien vetäytymiseen, Adalin ja Etiopian heikentymiseen ja oromojen muuttoaaltoon Etiopiaan.
Tausta

1500-luvun alussa kristitty Etiopia oli pitkään ollut hallitsevassa asemassa sen etelä- ja kaakkoispuolen muslimivaltioiden kanssa käydyissä yhteenotoissa. Tämä johtui etenkin laajojen, mutta harvaan asuttujen muslimivaltioiden sisäisestä hajanaisuudesta. Tilanne kuitenkin muuttui, kun islam alkoi levitä Etiopian etelä- ja pohjoispuolille Etiopian jäädessä eristyksiin muusta kristitystä maailmasta. Erityisen kova isku Etiopialle oli osmanien suorittama Egyptin valtaus, joka uhkasi sen pääsyä merelle Massawasta.
Sisämaan valtiona esimerkiksi tuliaseiden hankkiminen oli Etiopialle huomattavasti vaikeampaa kuin rannikon muslimivaltioille. Muslimivaltioilta puuttui kuitenkin pitkään yhdistävä voima, jollainen kuitenkin ilmestyi Ahmed Gureyn muodossa vuonna 1526. Tuolloin Adalin entinen sulttaani Abu Bakr kuoli ja Ahmed pääsi valtaan asettamalla tämän veljen nukkehallitsijaksi. Gurey teki Hararin kauppakaupungista tukikohtansa, ja hänen onnistui luoda liitto somalien ja afarien välille Etiopiaa vastaan. Hän julistautui myös jihadin päälliköksi eli tässä yhteydessä imaamiksi.
Sota

Etiopian ja Adalin sota alkoi satunnaisina rajayhteenottoina, mutta varsinaisesti se sai alkunsa vasta vuonna 1526, kun Etiopian kuningas Lebna Dengel kärsi tappion taistelussa. Perinteiseen tapaan muslimit keräsivät sotasaaliin taistelun jälkeen ja palasivat kotiin. Tämä ei riittänyt Ahmedille, joka halusi valloittaa kristityt alueet ja käännyttää niiden asukkaat islamiin. Tätä hän alkoi edistää asuttamalla muslimeja kristityiltä vallatuille alueille.
Vuoteen 1532 mennessä muslimit olivat vallanneet suurimman osan Etiopian eteläisistä ja itäisistä alueista. He olivat saavuttaneet 1533 jo Amharan ja Lastan pohjoisessa. Kaksi vuotta myöhemmin seurasi hyökkäys Etiopian viimeisiä alueita vastaan pohjoisessa Tigrayssa. Tällä kertaa muslimit joutuivat kuitenkin ongelmiin heidän osmaneilta saamastaan avusta huolimatta. Tigrayn vuoristoinen alue vaikeutti etenkin joukkojen huoltoa. Muslimit joutuivatkin lopulta kääntymään takaisin, mikä ei kuitenkaan merkinnyt tappiota sodassa.
Lebna Dengelin Etiopia oli heikentynyt merkittävästi ja vuonna 1535 hän lähettikin avunpyynnön Portugaliin. Portugali suostuikin avunpyyntöön, sillä sillä oli taloudellisia intressejä alueella. Portugalilaisten 400 miestä käsittäneet apujoukot saapuivat Etiopiaan vuonna 1541, jolloin Lebnaa oli seurannut vallassa hänen poikansa Galawdewos. Apujoukoista rohkaistuneena etiopialaiset aloittivat vastahyökkäykset muslimeja vastaan ja Adalin hallitsija Ahmed Gurey sai 1543 surmansa taistelussa. Muslimeille hänen kuolemansa merkitsi vakavaa iskua, vaikka se ei johtanutkaan heidän täydelliseen romahtamiseensa. Taistelut jatkuivat sarjoissa vuoteen 1559, jolloin kävi selväksi, ettei kumpikaan osapuoli saisi yliotetta ja että molemmat osapuolet olivat heikentyneet ratkaisevasti.
Seuraukset

Etiopian ja Adalin sodan seurauksena Etiopiaan alkoi monta vuotta kestänyt oromopaimentolaisten muuttoaalto, jolla oli itse sotaa tärkeämmät vaikutukset. Etiopiassa portugalilaisilta saatuun apuun suhtauduttiin ristiriitaisesti. Toisaalta se nähtiin kaivattuna yhteytenä kristittyyn maailmaan ja toisaalta se johti välien kiristymiseen roomalaiskatolilaisuuden ja ortodoksisuuden kannattajien välillä. Sota vähensi molempien osapuolien väestöä merkittävästi ja heikensi niitä poliittisesti. Tuhot vaikuttivat myös siihen, että kristityt ja muslimit eivät ottaneet uudelleen yhteen yhtä tuhoisassa sodassa myöhemmin.
Adalin sulttaanikunta ja Aksum vuonna 1500.
Andin kieli

| Andi |
| --- | --- |
Oma nimi:  къIваннаб мицци, q’avannab micci
Tiedot
Alue:  Dagestan
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  23 700
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  -
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  dagestanilaiset kielet
Kieliryhmä:  avaarilaiskielet andilaiset kielet
ISO 639-3:  ani
 Ohje 
Andin kieli (andiksi къIваннаб мицци, q’avannab micci) on andien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Botlihin piirin kylissä. Kielen nimitys perustuu Andin kylään.
1990-luvulla andin puhujia arvioitiin olleen yli 20 000 henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 23 700 andin puhujaa, joista 23 000 asui Dagestanissa. Kansallisuudeltaan andeja oli 21 800. Väestönlaskennan tulosten perusteella osa puhujista pitää itseään avaareina.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 5 800 andin puhujaa.
Andi kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Sen lähimmät sukukielet ovat botlih ja godoberi. Kieli jakautuu ylä- ja alamurteisiin, jotka koostuvat useista paikallismurteista. Muut kielen puhujat ymmärtävät vain vaivoin Munin kylän murretta. Andin kylässä on eroja naisten ja miesten puheen välillä, esim. den – din (”minä”), men – min (”sinä”), gek’va – gek’a (”ihminen”). Naisten kielen piirteet ovat samoja kuin lähimurteissa, ja niiden uskotaan syntyneen eksogamian tuloksena.
Andi toimii kieliyhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää. Eräät osaavat myös tšetšeeniä.
Antonín Ettrich

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Tšekkoslovakia> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Johannisbad 1925 | 50 km |  |
Antonín Ettrich oli tšekkoslovakialainen hiihtäjä, joka kilpaili 1920-luvulla. Hän saavutti pronssia 50 kilometrin hiihdossa vuoden 1925 MM-kisoissa.
Aiheesta muualla

Antonín Ettrich Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Etelänkeltaperhonen

| Etelänkeltaperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Alaheimo::  Keltaperhoset Coliadinae
Suku::  Colias
Laji::  crocea
Kaksiosainen nimi
 Colias crocea  (Geoffroy, 1785) 
Synonyymit
 Colias croceus 
Katso myös
   Etelänkeltaperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Etelänkeltaperhonen (Colias crocea) on kaaliperhosten heimoon ja keltaperhosten alaheimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Laji esiintyy palearktisella alueella.
Koko ja ulkonäkö

Etelänkeltaperhosen etusiiven pituus on yleensä 22–28 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 40–47 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on punankeltainen. Siipien reunassa on leveät mustat reunajuovat. Naaraalla on mustassa reunajuovassa keltaisia täpliä, koiraalla erottuu reunajuovassa erityisesti lähellä etusiiven kärkeä keltaisia siipisuonia.
Colias croceus croceus ♂
Colias croceus croceus ♂ △
Colias croceus f. helice ♀
Colias croceus f. helice ♀   △
Takasiipien alapinta ja etusiiven alapinnan ulkoreuna ovat vihertävänkeltaisia. Takasiiven alapuolella on kaksiosainen valkoinen ja punareunainen diskoidaalitäplä.
Etelänkeltaperhosella tunnetaan myös värimuoto f. helice, jolla siipien yläpinnan pohjaväri on vihertävänvalkoinen. Muoto tulee näkyviin vain naarailla.
Levinneisyys ja lentoaika

Etelänkeltaperhosen levinneisyysalue ulottuu Afrikan pohjoisosista Euroopan keski- ja eteläosien kautta idässä Iraniin saakka. Laji esiintyy Euroopan pohjoisosissa vain vaeltajana ja kesänviipyjänä.
Suomessa etelänkeltaperhonen on hyvin harvinainen vaeltaja, jota on silloin tällöin tavattu maan eteläosissa. Vuonna 2010 laji tavattiin Suomessa ensimmäistä kertaa seitsemään vuoteen. Joinakin kesinä laji on myös lisääntynyt Suomessa. Suomen havainnot on tehty heinä-elokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Etelänkeltaperhosen elinympäristöä ovat avoimet kulttuuriympäristöt, niityt, puutarhat, pellonreunat ja nummet noin 2 000 metrin korkeuteen asti. Laji talvehtii toukkana. Toukalla ei ole kuitenkaan varsinaista lepovaihetta, vaan se syö ja kasvaa joulu–tammikuussa hitaasti. Tämä estää lajin leviämisen pysyvästi alueille joilla talvi estää ravinnonsaannin.