stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sundasalmen taistelu
Aiheesta muualla

D'Albas, Andrieu: Death of a Navy: Japanese Naval Action in World War II.  Devin-Adair Pub, 1965.  ISBN 0-8159-5302-X  (englanniksi)
Dull, Paul S.: A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941–1945.  Naval Institute Press, 1978.  ISBN 0-87021-097-1  (englanniksi)
Hornfischer, James D.: Ship of Ghosts: The Story of the USS Houston, FDR's Legendary Lost Cruiser, and the Epic Saga of Her Survivors.  Bantam, 2006.  ISBN 0-553-80390-5  (englanniksi)
Klemen, L: Forgotten Campaign: The Dutch East Indies Campaign 1941-1942 dutcheastindies.webs.com. Arkistoitu 26.7.2011. Viitattu 18.4.2013. (englanniksi)
Lacroix, Eric & Linton Wells: Japanese Cruisers of the Pacific War.  Naval Institute Press, 1997.  ISBN 0-87021-311-3  (englanniksi)
Morison, Samuel Eliot: The Rising Sun in the Pacific 1931 – April 1942, vol. 3 of History of United States Naval Operations in World War II.  Castle Books, 1958 (reissue 2001).  ISBN 0-7858-1304-7  (englanniksi)
Schultz, Duane: The Last Battle Station: The Story of the USS Houston.  St Martins Press, 1985.  ISBN 0-312-46973-X  (englanniksi)
Skeels, Fred: Java Rabble: A story of a ship, slavery and survival.  Victoria Park:  Hesperian Press, 2008.  ISBN 978-0-85905-419-5  (englanniksi)
van Oosten, F. C.: The Battle of the Java Sea (Sea battles in close-up; 15).  Naval Institute Press, 1976.  ISBN 0-87021-911-1  (englanniksi)
Spector, Ronald: Eagle Against the Sun : The American War With Japan.  Naval Institute Press, 1985 The Short, Unhappy Life of ABDACOM.  ISBN 0-394-74101-3  (englanniksi)
Whiting, Brendan: Ship of Courage: The Epic Story of HMAS Perth and Her Crew.  Australia:  Allen & Unwin Pty., Limited, 1995.  ISBN 1-86373-653-0  (englanniksi)
Winslow, Walter G.: The Ghost that Died at Sunda Strait.  Naval Institute Press, 1984.  ISBN 0-87021-218-4  (englanniksi)- Firsthand account of the battle by a survivor from USS Houston
Winslow, Walter G.: The Fleet the Gods Forgot: The U.S. Asiatic Fleet in World War II.  Naval Institute Press, 1994.  ISBN 1-55750-928-X  (englanniksi)
Linkkejä

Naval History (no date), "1942 03 01 0100 Surface Action Battle Of Sunda Strait" (Arkistoitu – Internet Archive)
G. Hermon Gill, 1957, Official Histories – Second World War Volume I – Royal Australian Navy, 1939–1942 (1st ed,) Ch. 16 "Defeat in ABDA" (Arkistoitu – Internet Archive)
US Navy report of the battle from 1943. ibiblio.org. Arkistoitu 15 toukokuu 2006. Viitattu 18 huhtikuu 2013.
United States Strategic Bombing Survey (Pacific) – Naval Analysis Division: Chapter 3: The Japanese Invasion of the Philippines, the Dutch East Indies, and Southeast Asia The Campaigns of the Pacific War. United States Government Printing Office.
Muir, Dan Order of Battle – The Battle of the Sunda Strait 1942
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat
Kasserinesolan taistelu

Kasserinesolan taistelu oli 19. helmikuuta – 25. helmikuuta 1943 käyty toisen maailmansodan taistelu Pohjois-Afrikan rintamalla osana Tunisian taisteluita. Taistelu käytiin kenraali Erwin Rommelin komentaman Deutsches Afrikakorpsin ja kenraali Lloyd Fredendallin komentaman Yhdysvaltain II armeijakunnan välillä Kasserinesolassa, joka on noin kolme kilometriä leveä sola Atlasvuorilla Keski-Tunisiassa.
Tausta

Yhdysvaltalaiset ja brittiläiset joukot nousivat maihin Pohjois-Afrikassa 8. marraskuuta 1942, vain päiviä sen jälkeen, kun kenraali Bernard Montgomeryn joukot olivat murtaneet saksalaisten linjat toisessa El Alameinin taistelussa.
Vastatakseen kahden rintaman uhkaan ja turvatakseen mahdollisimman lyhyet huoltoreitit saksalaisia ja italialaisia joukkoja siirrettiin Sisiliasta valtaamaan Tunisiaa, jonka maasto soveltui hyvin puolustukseen.
Maihinnousun aikaan läntinen autiomaa oli lähes ilman puolustajia, mutta yhdysvaltalaiset yrittivät neuvotella liittymisestä liittoutuneisiin Vichyn Ranskan komentajien kanssa, eivätkä käyttäneet hyväkseen tilaisuutta sulkea Rommelin selusta ajoissa. Tunisian valloittamista yritettiin useasti ennen saksalaisten saapumista, mutta huono koordinointi ja erinomainen puolustusmaasto mahdollistivat sen, että pienet saksalais- ja italialaisjoukot onnistuivat valloitusyritysten torjumisessa.
23. tammikuuta 1943 Montgomeryn brittiläinen 8. armeija valtasi Rommelin päähuoltotukikohdan, Tripolin. Rommel oli varautunut valtaukseen ottamalla haltuun ranskalaisten puolustuslinjan, joka oli rakennettu italialaisten hyökkäyksen varalle (Mareth-linja), estääkseen liittoutuneiden pääsyn Libyasta eteläiseen Tunisiaan. Näin Atlasvuoret lännessä ja Syrtinlahti idässä muodostivat luonnolliset puolustuslinjat, joiden avulla liittoutuneiden joukkoja oli helppo pidätellä.
Faïd

Tätä suunnitelmaa horjutti ainoastaan se, että pieni joukko Yhdysvaltain sotilaita oli jo ylittänyt Atlasvuoret perustaen eteentyönnetyn tukikohdan Faïdiin vuorten itäpuolelle. Tämä asetti heidät erinomaiseen asemaan eristää Rommelin joukot pohjoisempana olevista joukoista ja katkaista hänen huoltoreittinsä, mitä saksalaiset eivät voineet sallia tapahtuvan.
Deutsches Afrikakorpsin joukot saavuttivat linjan 30. tammikuuta, jolloin Saksan 21. panssaridivisioona jyräsi ranskalaiset puolustajat. Yhdysvaltain 1. panssaridivisioona teki useita yrityksiä pysäyttää saksalaisten eteneminen, mutta kaikki kolme divisioonan taisteluosastoa huomasivat olevansa salamasodassa, sillä joka kerta yrittäessään asemiin, he joutuivat toteamaan asemat jo vallatuiksi ja kärsivät raskaita tappioita saksalaisten puolustajien vastahyökkäyksistä. Kolmen päivän kuluttua yhdysvaltalaiset joukot vetäytyivät vuorten juurelle.
Tästä hetkestä alkaen Tunisia oli saksalaisten hallinnassa ja pääsy rannikolle oli estetty. Yhdysvaltain joukot hallitsivat vielä Atlasvuorten keskellä olevaa karkeasti kolmionmuotoista aluetta, mutta tiet sieltä itään oli suljettu. Kahden viikon ajan Rommel esikuntineen harkitsi seuraavaa siirtoa. Lopulta Rommel päätti, että hän voisi parantaa huoltotilannetta ja edelleen vähentää yhdysvaltalaisista hänen sivustalleen aiheutuvaa uhkaa hyökkäämällä kohti kahta yhdysvaltalaista huoltovarikkoa, jotka sijaitsivat vähän länteen vuorten Algerian puoleisesta läntisestä haarasta. Vaikka hänellä ei ollut kiinnostusta vuorten keskellä sijaitsevia tasankoja kohtaan, nopea isku tuottaisi huoltotarvikkeita ja osaltaan sekoittaisi Yhdysvaltain suunnitelmia.
4. helmikuuta 21. panssaridivisioona aloitti hyökkäyksen kohti Sidi Bou Zidiä lännessä, noin 16 kilometriä Faïdista Atlasvuorten keskisillä tasangoilla. Yhdysvaltalaiset kärsivät taistelussa tappion samana iltana. Seuraavana päivänä Yhdysvaltalaiset yrittivät vastahyökkäystä, joka kuitenkin torjuttiin helposti. 16. helmikuuta saksalaiset jatkoivat etenemistä vallatakseen Sbeitlan.
Koska puolustukselle sopivaa maastoa ei ollut, Yhdysvaltain joukot vetäytyivät uusiin asemiin helpommin puolustettavaan Kasserinesolaan vuoriston läntisessä haarassa. Tähän mennessä yhdysvaltalaiset olivat menettäneet 2 546 miestä kadonneina, 103 panssaria, 280 ajoneuvoa, 18 kenttätykkiä, kolme panssarintorjuntatykkiä ja ilmatorjuntapatterin.
Jälkipyykki

Taistelun jälkeen molemmat osapuolet tutkivat tuloksia. Rommel oli ylimielinen sekä yhdysvaltalaisten kalustoa että taistelukykyä kohtaan eikä pitänyt heitä uhkana. Tämä osoittautui myöhemmin virheeksi, sillä joukot kehittyivät ja sivuuttamalla heidät kykenevinä joukkoina Rommel mahdollisti yhdysvaltalaisille saavuttaa useita tärkeitä voittoja häntä vastaan vuonna 1944.
Yhdysvallat tutki taistelun tuloksia vielä tarkemmin ja käynnisti välittömästi joukkojensa uudistamisen. Komentajille annettiin lupa tehdä päätöksiä ilman luvan kysymistä ylemmistä esikunnista ja tehtiin yrityksiä mahdollistaa massiivinen tykistö- ja ilmatuki, jotka aikaisemmin olivat olleet lähes mahdottomia erilaisen komentorakenteen takia. Myös kaluston puutteisiin puututtiin ja Sherman-panssarivaunusta tehtiin standardikalustoa. Sisiliaan saavuttaessa joukot olivat jo huomattavasti vahvempia.
Välittömästi seuraavaan taisteluun Dwight D. Eisenhower päätti alistaa pääosan yhdysvaltalaisista joukoista brittikenraali Harold Alexanderin komentoon. Kun kenraali George S. Patton saapui, joukot palautettiin yhdysvaltalaiseen komentoon ja niiden suorituskyky parantui huomattavasti. Maaliskuun puolessavälissä joukot jatkoivat hyökkäysoperaatioita huomattavasti tehokkaammin ja työnsivät hitaasti saksalaisia pois niiden puolustusasemista, kunnes saksalaiset päättivät vetäytyä pohjoiseen Tunisiaan toukokuun alussa.
Aiheesta muualla

Leaders & Battles Database: Kasserine Pass (englanniksi)
Kasserine Pass Battles eKirja (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Franck Ribéry

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Franck Bilal Ribéry
Syntymäaika: 7. huhtikuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Boulogne-sur-Mer, Ranska
Pelipaikka: laitahyökkääjä ja kärkihyökkääjä
Pituus: 170 cm
Junioriseurat
1989–1996 1996–1999 1999–2000: Conti Boulogne LOSC Lille Boulogne U19
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2000–2002 | Boulogne | 24 | (5) |
| 2002–2003 | Alès | 18 | (1) |
| 2003–2004 | Brest | 35 | (3) |
| 2004–2005 | Metz | 20 | (2) |
| 2005 | Galatasaray | 14 | (0) |
| 2005–2007 | Marseille | 60 | (11) |
| 2007–2019 | Bayern München | 273 | (86) |
| 2019–2021 | Fiorentina | 50 | (5) |
| 2021–2022 | Salernitana | 24 | (0) |
Maajoukkue
| 2004-2006 | Ranska U21 | 13 | (2) |
| 2006-2014 | Ranska | 81 | (16) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten jalkapallo.MM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Saksa 2006 | Jalkapallo |  |
Franck Bilal Ribéry (s. 7. huhtikuuta 1983 Boulogne-sur-Mer, Ranska) on ranskalainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli laitahyökkääjä. Hän edusti urallaan 12 vuotta Saksan 1. Bundesliigan Bayern Müncheniä, johon hän siirtyi kesällä 2007 Marseillesta aluksi nelivuotisella sopimuksella.
Seurajoukkueura

Ribéry pelasi synnyinkaupunkinsa seurassa US Boulognessa neljännellä ja kolmannella sarjatasolla 2000–2002. Seuraavat kaksi kautta hän jatkoi kolmannella sarjatasolla Olympique Alès'ssa ja Stade Brestois'ssa. Kesällä 2004 hän siirtyi Ligue 1:n FC Metziin, jossa oli avauskokoonpanossa kaikissa alkukauden 20 liigaottelussa. Maaleja hän teki kaksi.
Ribéry siirtyi tammikuussa 2005 viidellä miljoonalla eurolla Turkin Superliigan Galatasarayhin, jossa pelasi kevään aikana 14 liigaottelua. Hän teki maalin seuran kaataessa Fenerbahçen Turkin Cupin finaalissa maalein 5–1. Kesällä 2005 hän siirtyi ilmaissiirrolla Ranskan pääsarjaseura Olympique Marseilleen. Hän pelasi seurassa kahden kauden aikana 60 Ligue 1:n ottelua, joissa teki 11 ja syötti 15 maalia. UEFA Cupin yhdeksässä ottelussa hän viimeisteli yhden maalin. Hän oli voittamassa UEFA Intertoto Cupia 2006.
Ribéry siirtyi Bundesliigan Bayern Müncheniin 30 miljoonalla eurolla kesällä 2007. Hän pelasi seurassa 12 kauden aikana 273 Saksan pääsarjaottelua, joissa teki 86 ja syötti 120 maalia. Hän voitti Saksan-mestaruuden kausilla 2007–2008, 2009–2010 sekä seitsemän kertaa peräkkäin kausilla 2012–2019. Saksan Cupin hän voitti 2008, 2010, 2013, 2014, 2016 ja 2019, Saksan liigacupin 2008 ja DFL-Supercupin 2010, 2012, 2016, 2017 ja 2018.
Ribéry voitti Mestarien liigan kaudella 2012–2013, jolloin teki 12 ottelussa yhden maalin ja syötti viisi, joista yksi oli loppuottelun voittomaali.  Mestarien liigan kakkonen hän oli kaudella 2009–2010, jolloin teki seitsemässä ottelussa yhden maalin ja alusti kolme, mutta oli pelikiellon vuoksi sivussa finaalista. Kauden 2011–2012 Mestarien liigassa hän viimeisteli kolme maalia ja syötti viisi. Rangaistuspotkukilpailutappioon päättyneessä loppuottelussa hän tuli loukkaantumisen vuoksi jatkoajalla vaihtoon. Kaikkiaan hän pelasi Bayern-vuosinaan 87 Mestarien liigan ottelua, joissa teki 18 maalia ja antoi 28 maalisyöttöä. UEFA Cupin 11 ottelussa hän viimeisteli kolme ja syötti seitsemän maalia. Hän voitti 2013 seurajoukkueiden maailmanmestaruuden ja UEFA Super Cupin.
Bundesliigan kausi 2018–2019 oli Ribéryn viimeinen Bayern Münchenin paidassa. Tämän jälkeen hän siirtyi italialaisen Fiorentinan riveihin. Ribéry teki ensimmäisen maalinsa Fiorentinan pelaajana 22. syyskuuta 2019 tasapeliin päättyneessä Serie A -ottelussa Atalantaa vastaan. Lokakuussa 2019 hänet valittiin Serie A:n syyskuun kuukauden pelaajaksi. Kauden 2019–2020 päätteeksi Fiorentina palkitsi Ribéryn myös seuran kauden pelaajana.
Fiorentina ei uusinut Ribéryn sopimusta enää kauden 2020–2021 jälkeen ja syyskuussa 2021 Ribéry siirtyi Italian pääsarjaan kaudeksi 2021–2022 nousseeseen Salernitanaan. Ensimmäisellä kaudellaan Salernitanassa Ribéry pelasi 23 ottelua ja antoi kolme maalisyöttöä. Toisella kaudellaan Salernitanassa Ribéry ehti pelata vain kahdessa ottelussa ennen loukkaantumistaan.
Lokakuussa 2022 Ribéry ilmoitti lopettavansa pelaajauransa polvivamman vuoksi.
Maajoukkueura

Ranskan maajoukkueessa Ribéry pelasi vuosina 2006–2014 kaikkiaan 81 maaottelua ja teki niissä 16 maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi Turkkia vastaan toukokuussa 2006. Hän pelasi kaikissa otteluissa Ranskan saavuttaessa hopeaa MM-kilpailuissa 2006. Ottelussa Espanjaa vastaan hän teki ensimmäisen maajoukkuemaalinsa. Loppuottelussa hänet otettiin jatkoajalla vaihtoon. Hän pelasi Ranskan kaikissa kolmessa ottelussa EM-kilpailuissa 2008 ja MM-kilpailuissa 2010 sekä neljässä ottelussa EM-kilpailuissa 2012.
Huomionosoituksia

Ribëry on valittu Ranskan vuoden jalkapalloilijaksi 2007 ja 2008 sekä Saksan vuoden jalkapalloilijaksi 2008. UEFA palkitsi hänet vuoden parhaana Euroopassa pelaavana jalkapalloilijana kaudella 2012–2013.
Muuta

Ribéryllä on kasvoissaan suuri arpi, jonka hän sai kaksivuotiaana auto-onnettomuudessa. Ribéry on uskonnoltaan muslimi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Franck Ribéry Bayern Münchenin sivustolla (englanniksi)
Franck Ribéry Ranskan jalkapalloliiton sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Thierry Henry | France Footballin vuoden pelaaja 2007, 2008 | Seuraaja: Yoann Gourcuff |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ivan Klasnic Jürgen Klopp | Kicker Mann des Jahres 2008 2013 | Seuraaja: Felix Magath Joachim Löw |
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Landreau |
2 Boumsong |
3 Abidal |
4 Vieira |
5 Gallas |
6 Makélélé |
7 Malouda |
8 Dhorasoo |
9 Govou |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Saha |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Givet |
18 Diarra |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Chimbonda |
22 Ribéry |
23 Coupet |
Valmentaja Domenech
Ranskan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2008
1 Mandanda |
2 Boumsong |
3 Abidal |
4 Vieira |
5 Gallas |
6 Makélélé |
7 Malouda |
8 Anelka |
9 Benzema |
10 Govou |
11 Nasri |
12 Henry |
13 Evra |
14 Clerc |
15 Thuram |
16 Frey |
17 Squillaci |
18 Gomis |
19 Sagnol |
20 Toulalan |
21 Diarra |
22 Ribéry |
23 Coupet |
Valmentaja Domenech
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2010
1 Lloris |
2 Sagna |
3 Abidal |
4 Réveillère |
5 Gallas |
6 Planus |
7 Ribéry |
8 Gourcuff |
9 Cissé |
10 Govou |
11 Gignac |
12 Henry |
13 Evra |
14 Toulalan |
15 Malouda |
16 Mandanda |
17 Squillaci |
18 Diarra |
19 Diaby |
20 Valbuena |
21 Anelka |
22 Clichy |
23 Carrasso |
Valmentaja Domenech
Ranskan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2012
1 Lloris |
2 Debuchy |
3 Evra |
4 Rami |
5 Mexès |
6 Cabaye |
7 Ribéry |
8 Valbuena |
9 Giroud |
10 Benzema |
11 Nasri |
12 Matuidi |
13 Réveillère |
14 Menez |
15 Malouda |
16 Mandanda |
17 M’Vila |
18 Diarra |
19 Martin |
20 Ben Arfa |
21 Koscielny |
22 Clichy |
23 Carrasso |
Valmentaja Blanc
Uefan vuoden miespelaaja
2011: Lionel Messi • 2012: Andrés Iniesta • 2013: Franck Ribéry • 2014: Cristiano Ronaldo • 2015: Lionel Messi • 2016: Cristiano Ronaldo • 2017: Cristiano Ronaldo • 2018: Luka Modrić • 2019: Virgil van Dijk • 2020: Robert Lewandowski • 2021: Jorginho • 2022: Karim Benzema • 2023: Erling Braut Haaland
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Vedenalaishyökkäykset Gibraltariin

Vedenalaishyökkäykset Gibraltariin olivat toisen maailmansodan aikana sarja Italian laivaston rynnäkkösukeltajien ja torpedoalusten avulla tekemiä hyökkäyksiä Britannian hallussa olevaan Gibraltarin satamaan.
Yleistä torpedoaluksista

Iskut tehtiin avoimilla torpedoista muunnetuilla pienoissukellusveneillä, miehitetyillä ohjausjärjestelmällä varustetulla torpedoilla. Kaksi rynnäkkösukeltajaa istui torpedon rungon päällä, koska varsinaista hyttiä tai ohjauskuomua ei aluksissa ollut. Räjähdyspanos oli muutettu irrotettavaksi ja se ripustettiin kohdealuksen köliin kahden ruuvipuristimen ja niiden väliin asennetun vaijerin avulla tai vaihtoehtoisesti erillisillä ruuvipuristimilla. Alusta kutsuttiin nimellä Maiale (ital. porsas). Ensimmäiset alukset olivat uudenaikaisista sähkökäyttöisistä torpedoista muunnettuja, koska polttomoottorikäyttöisen torpedon pinnalle nousevat pakokaasut olisivat paljastaneet lähietäisyydellä toimivan aluksen nopeasti.
Toiseen Gibraltarin hyökkäykseen saatiin varta vasten tarkoitukseen suunniteltuja malleja, joiden ohjaimet olivat luotettavampia  ja  toimintasäde moninkertainen entisiin verrattuna. Normaali sähkötorpedon toimintasäde oli noin kuusi kilometriä, vaikka matkaa voitiin venyttää esilämmittämällä akkuja eli lataamalla niitä normaalia suuremmalla virralla.
Torpedon normaalinopeus oli noin 40 solmua, mutta ajonopeus sukeltajan kanssa noin neljä solmua, mikä merkitsi auttamatta akkujen tehon haaskausta. Osa tästä nopeuden vähennyksestä oli tehty vaihtamalla alkuperäiset suurtehopotkurit hitaampiin ja muuttamalla koneiston välityssuhdetta.
Kaikkiin hyökkäyksiin otti osaa kolme alusta ja kuusi sukeltajaa. Sukeltajilla oli kuivapuvut ja hapenkierrättimet. Varusteisiin ei kuulunut räpylöitä, vaan puvun saappaissa oli lyijypohjat, jotta sukeltajat pääsivät liikkumaan paremmin alustensa päällä. Uintikyvyn väheneminen ei ollut olennaista, koska miehet liikkuivat pienoissukellusveneillä. Alusten hylkäämisen yhteydessä lyijypohjat pudotettiin pohjaan samoin kuin painot ja sukelluslaitteet ja rantaan uitiin vain kylmältä vedeltä ja mekaanisilta vammoilta suojaava kuivapuku yllä. Kun hyökkäyksiä alettiin tehdä kiinteästä tukikohdasta käsin, varusteita ja aluksia ei hylätty hyökkäyksen toteuduttua, vaan palattiin niiden kanssa tukikohtaan.
Sukelluksilla hapenkierrättimien turvarajat ylitettiin toistuvasti ja monet hyökkäyksistä elossa selvinneet sukeltajat kärsivät keuhkovammoista lopun ikänsä.
Ensimmäinen hyökkäys 12. tammikuuta 1942

Italialaiset tekivät Gibraltariin useita onnistuneita Maiale-hyökkäyksiä. Ensimmäinen tehtiin kolmen torpedoaluksen tukialukseksi muunnetulta sukellusvene Scirèltä (komentaja luutnantti, ruhtinas Junio Valerio Borghese) 12. tammikuuta 1942. Emovene toi alukset kannellaan lähelle kohdetta, rynnäkkösukeltajat siirtyivät pakoluukun kautta aluksiin ja irtautuivat. Hyökkäykseen lähtivät kapteeniluutnantti Licio Visintini ja kersantti Giovanni Magro,  aliluutnantti Vittorio Cella ja kersantti Salvatore Leone sekä kadetti Girolamo Manisco ja pursimies Dino Varini.
Aliluutnantti Cella on ainoa henkiinjäänyt, jotka osallistui kaikkiin hyökkäyksiin.
Hyökkääjät upottivat 300-kiloisilla kärkipanoksillaan 16 000 tonnin laivaston säiliölaiva HMAuxS Denbydalen, brittiläisen 10 000 tonnin rahtilaiva S/S Durhamin ja yhdysvaltalaisen 14 000 tonnin tankkilaiva S/T Fiona Shellin.
Torpedojen akkujen tyhjennyttyä hyökkääjät upottivat aluksensa ja sukellusvarusteensa pohjaan ja uivat rantaan Espanjan puolelle. Rannassa odotti yhdysupseeri, diplomaattipassin suojassa maassa oleskellut komentaja Pierleoni, jolla oli vaihtovaatteet, väärennetyt paperit ja auto valmiina.
Salainen tukikohta

Jatkossa italialaiset operoivat Espanjan alueelta. Kaikki seuraavat hyökkäykset tehtiin espanjalaisten hiljaisella hyväksynnällä Algecirasin satamasta. Francon hallinto varui visusti loukkaamasta vielä silloin hyvissä asemissa olevia akselivaltoja. Nimellisesti puolueettoman Espanjan poliittiset sympatiat akselivaltoihin olivat selvät, ei vähiten siksi että Benito Mussolini oli luvannut luovuttaa Gibraltarin Francolle, kun britit olisi karkotettu.
Pienoissukellusveneiden tukikohtaa valmistaessa teki uiva hyökkäysosasto, Gamma-ryhmä, muutamia hyökkäyksiä Gibraltariin, mutta nämä hyökkäykset osoittautuivat erehdykseksi. Ne vain tiukensivat brittien turvatoimia tuottamatta varsinaisia tuloksia.
Pienoissukellusveneoperaatiota varten satamaan oli ajettu säiliölaivasta pienoissukellusveneiden emälaivaksi muunnettu italialainen Olterra. Laiva pääsi satamaan lavastetun vuodon kunnostusta varten. Sukellustoiminta onnistui säiliölaivan kylkeen tehdyn vedenalaisen oven avulla.
Olterra asetettiin nimelliseen puolueettomuusvartiointiin. Italialaiset kuitenkin lahjoivat nuoret espanjalaissotilaat savukkeilla ja viinillä. Sotilaat tai tullimiehet eivät vaivautuneet avaamaan alukseen Italiasta rautatiekuljetuksina tuotuja suuria ja raskaita konelaatikoita, joissa kerrottiin olevan koneiden ja höyrykattiloiden varaosia. Kuljetuksia saattoi Olterran konepäällikkö eli Italian kauppalaivaston upseeri, joka tosiasiassa oli Regia Marinan, sotalaivaston insinööriupseeri.
Laatikoissa oli sukellusvarusteita, räjähteitä ja purettuja pienoissukellusveneitä. Joka hyökkäystä varten tarvittiin uudet varusteet, koska silloiset sukellusvarusteet eivät varmuudella kestäneet kuin yhden pitkän käyttökerran, jonka jälkeen ne piti lähettää huoltoon valmistajalle. Kuivapuvut tahtoivat repeillä ahtaissa paikoissa, joten niitäkin tarvittiin lisää. Myös torpedot olivat pääsääntöisesti kertakäyttöisiä: vaikka runko-osa pääsikin ehjänä takaisin, koneisto olisi pitänyt yhtä kaikki uusia. Osa laitteistoista, muun muassa mittaristot ja potkurit käytettiin uudelleen.
Brittien suojaustoimet

Britit olivat kuitenkin jo varuillaan sukellushyökkäysten varalta. Satamassa kierteli vartioveneitä, joista heiteltiin veteen käsikranaatteja sukeltajien surmaksi. Ensimmäisessä Olterralta tehdyssä hyökkäyksessä 7. joulukuuta 1942 italialaisten päällikkö kapteeniluutnantti Licio Visintini ja hänen kakkosmiehensä kersantti Giovanni Magro saivat surmansa juuri käsikranaatin räjähdyksessä. Kaksi muuta torpedoalusta pääsi perille ja upotti kohteensa. Yksi sukeltajista katosi sataman ja Olterran välisen paluumatkan aikana.
Britit löysivät Visintinin ja Magron ruumiit sukellusvarusteineen ja voimaan astui pysyvä määräys pudottaa käsikranaatteja tai tarkoitukseen tehtyjä kevyitä räjähdyspanoksia veteen puolen minuutin välein aina, kun sukellusveneverkko avattiin jonkin aluksen läpikulkua varten. Lisäksi pieniä aluksia, eritoten laivaveneitä varten rakennettiin erityinen matalakulkuinen veneportti, jota vartioitiin erityisen tarkkaan aina sen ollessa auki. Seuraavat hyökkäykset suuntautuivatkin sataman ulkopuoliselle avoimelle ankkuripaikalle, vaikka sielläkin olleiden alusten ympärillä kierteli vartioveneitä ja heiteltiin käsikranaatteja veteen.
Visintinille saatiin osaava seuraaja, kapteeniluutnantti Ernesto Notari, vasta pitkän viivästyksen jälkeen. Lisäksi uusien torpedojen ja räjähteiden paikalle saanti oli niin hankalaa, että sen jälkeen hyökkäyksiä tuli vain kaksi: ensimmäinen 7. toukokuuta 1943, jolloin tuhoutui yksi ja vaurioitui kaksi alusta, toinen 3. elokuuta.