stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petra (kaupunki)

| Petra |
| --- | --- |
 Näkymä Petraan
Sijainti
 Petra
Koordinaatit:  30°19′45″N, 35°26′30″E
Valtio:  Jordania
Historia
Tyyppi:  rauniokaupunki
Huippukausi:  500-luku eaa. – 600-luku jaa.
Valtakunta:  Nabatea
Merkitys:  nabatealaisten pääkaupunki, tärkeä kauppakeskus
Aiheesta muualla
  Petra Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Petra (arab. البتراء‎, Baṭrā; m.kreik. Πέτρα, 'kallio') on historiallinen ja arkeologinen rauniokaupunki Ma’anin kuvernoraatissa nykyisessä Jordaniassa. Se sijaitsee Akabanlahdelta Kuolleellemerelle ulottuvan laakson Wadi Araban itäpuolella vuorten ympäröimässä laaksossa.
Petra perustettiin nabatealaisten pääkaupungiksi kuudennella vuosisadalla eaa. Se tunnetaan erityisesti kiveen kaiverretusta arkkitehtuuristaan ja vesijohtojärjestelmästään. Suurimmillaan Petrassa oli mahdollisesti yli 20 000 asukasta, ja se oli merkittävä kauppakeskus. Kaupunki hylättiin tiettävästi 600-luvun lopulla maanjäristysten ja kaupan vähenemisen seurauksena, minkä jälkeen se vaipui unohduksiin. Nykyisin Petra on suosittu vierailukohde, ja se on ollut Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1985.
Ympäristö

Petra sijaitsee vuorten reunustamassa laaksossa. Kaupunkiin on useita tuloreittejä. Nykyisin vierailijat saapuvat kaupunkiin useimmin idästä kapean Siq-solan kautta. Ennen vanhaan kaupunkiin tultiin myös laakson eteläpuolelta Aaronin vuoren ja Petran alatasangon kautta tai pohjoisen ylätasangon kautta.
Laakson ulkopuolella on nabatealaisia kalliohautoja ja kaivoksia. Ennen kaupunkiin johtavan Siq-solan sisäänkäyntiä on pato, joka estää veden tulvimisen kaupunkiin sateiden aikana ja jonka viereen kaivettu vesitunneli, joka johtaa veden toiseen laaksoon. Petran autioitumisen jälkeen myös pato rikkoutui pitkäksi aikaa ja tulvat tuhosivat osan kaupungista.
Kaupunkiin johtava Siq-sola on yli kilometrin mittainen, korkeiden kallioiden reunustama ja kapeimmalta kohdaltaan vain noin kolmen metrin levyinen. Sen reunustoilla on luonnollisia veden muokkaamia kivimuodostelmia ja muinaisia nabatealaisia kaiverruksia, ja sen reunoja pitkin vesi pääsee virtaamaan Petran ja Wadi Musan välillä. Siqin vierestä lähtee vaikeakulkuisempi ja vaarallisempi reitti, joka kulkee osittain vesitunnelin kautta.
Kaupunkia ympäröivistä vuorista tunnetuimpia ovat itäinen Al Kubtha sekä läntiset Umm al-Beyyara ja Jebal Habis. Muutaman kilometrin päässä kaupungista lounaaseen sijaitsee Aaronin vuori (Jabal Haroun), jossa ylipappi Aaronin kerrotaan kuolleen ja jonne hänet on haudattu.
Kaupunki

Siq-solan avautuessa Petraan tulijalle näyttäytyy ensimmäisenä kallioon kaiverrettu Al Khazneh, ”Aarrekammio”. Siinä on useita kerroksia ja näyttävä julkisivu. Aarrekammion läheltä alkaa fasadikatu, jonka varrella on useita suuria ja pieniä hautakammioita julkisivuineen. Kallioseinämään louhituista hautakammioista suurimmat ovat kuningashautoja, jotka rakennettiin ajanlaskun ensimmäisellä vuosisadalla. Näistä merkittävimpiä Aarrekammion lisäksi ovat Palatsihauta (korkeus 46 metriä, leveys 49 metriä.), Korinttilainen hauta (28 × 28 metriä) ja Uurnahauta (26 × 16 metriä). Julkisivultaan hyvin näyttävät hautakammiot oli alun perin rapattu ja maalattu värikkäiksi.
Laakson yläpuoleiselle vuorelle johtavat portaat. Ylhäälle on kaiverrettu obeliskeja, ja paikkaa onkin käytetty luultavasti uskonnollisiin tarkoituksiin kuten uhraamiseen. Ylös johtavien portaiden viereen reunuskallioon on kaiverrettu suuri teatteri, joka rakennettiin jo ennen roomalaisaikaa ensimmäisellä vuosisadalla.
Kaupungin poikki itä–länsisuuntaisesti kulkee pylväikkökatu, jonka varrella on monia yhä tutkimattomia arkeologisia kohteita. Pylväikkökadun eteläpuolella on suuren temppelin tai hallintorakennuksen rauniot. Sen vierellä on ollut allas ja puutarhoja. Petran temppeleistä levein julkisivu on Dusharesin temppelillä (Qasr al Bint). Petran museossa on esillä paikalta löytynyttä esineistöä, vesiputkia ja pylväitä. Kaupungissa on myös useita kirkkoja, joista suurin otettiin käyttöön vuonna 446, ja suuri luostari. Petran eteläosissa on käärmemonumentiksi kutsuttu veistos.
Petrassa pelattiin paljon lautapelejä, ja kaupungin kiviin on kaiverrettu lukemattomia pelialustoja.
Avoimessa laaksossa sijaitsevaa Petraa ympäröivät kaupungin pohjois- ja eteläpuolelle rakennetut kaupunginmuurit, jotka suojasivat kaupunkia valloittajilta.
Kukoistuskautenaan Petra oli taidokkaasti kasteltu, vehreä kaupunki, jossa viljeltiin hedelmiä ja viiniä. Sen vaikuttava ja värikäs arkkitehtuuri yhdisteli vaikutteita niin Kreikasta, Egyptistä, Mesopotamiasta kuin Intiastakin.
Historia

Petran pohjoispuolelta on löytynyt jälkiä asutuksesta ajalta 7000–6500 eaa. On arveltu, että noin 1200-luvulla eaa. mennessä Petran ympäristön kukkuloille oli asettunut edomilaisia. 500-luvulta eaa. alkaen edomilaisten rinnalle alueelle muutti nabatealaisia, jotka olivat arabipaimentolaisia, mutta ryhtyivät Petrassa viljelemään maata.
Nabatealaiset rakensivat karulla ja kuivalla alueella sijainneeseen Petraan kehittyneen vesijohtojärjestelmän, joka johti purojen veden kaupunkiin. Vesirännit kaiverrettiin kiveen ja tiivistettiin, ja vesijohdot tehtiin terrakottasta. Kaupunkiin virtasi päivittäin 40 miljoonaa litraa vettä. Keinokastelujärjestelmä teki viljelyn mahdolliseksi, kehittynyt virtausten sääntelytekniikka vähensi äkkitulvien riskiä, ja kuivina kausina voitiin hyödyntää säiliöiden ja altaiden vettä.
Petraan viitattiin Raamatussa mahdollisesti nimellä Sela.
Petra alkoi nousta merkittäväksi kauppakeskukseksi ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Kaupunki sijaitsi kahden tärkeän kauppareitin risteyskohdassa: toinen kulki Aasian ja lännen välillä, toinen Arabian ja pohjoisen välillä. Petrassa kamelikaravaanit saivat pysähtyä juomaan ja yöpymään turvallisesti maksua vastaan.
Roomalaiset valloittivat Nabatean 106 jaa., ja siitä tuli valtakunnan Arabian provinssi. Roomalaiset toivat Petraan uutta tekniikkaa, kuten lattioiden kautta toimivan keskuslämmityksen. Orjat sytyttivät tulen lattian alla olevaan uuniin, josta lämmin ilma ja savu lähtivät kiertämään taloa lattian alla olevissa putkissa ja lämmittivät talon. Petrassa oli mahdollisesti 20–30 000 asukasta roomalaisaikana, jolloin sen merkitys kauppakaravaanireittinä oli suurimmillaan.
Petra oli tärkeä pakanallinen uskonnollinen keskus ennen kristinuskon saapumista, ja kaupunki kääntyi lopullisesti kristinuskoon tarinan mukaan vuonna 423. Petran tärkeimpiä pakanajumaluuksia olivat Al-’Uzza ja Dushara.
Petra kärsi usein maanjäristyksistä. Vuoden 363 järistys tuhosi puolet kaupungista, eikä se enää kyennyt toipumaan ennalleen, varsinkin koska kauppareittien muutokset olivat vähentäneet sen merkitystä. Kaupunki selvisi kuitenkin bysanttilaisena kristillisenä keskuksena ainakin 500-luvun loppuun. 630-luvulla arabiheimot valloittivat alueen. Kaupunki autioitui viimeistään 600-luvun lopulla.
Petran löysi länsimaalaisten kannalta uudestaan tutkimusmatkailija Johann Ludwig Burckhardt, joka Petraan päästäkseen muuntautui muslimiksi ympärileikkausta myöten ja selitti haluavansa uhrata vuohen kaupungin lähellä sijaitsevalla Aaronin vuorella, jossa perimätiedon mukaan olisi Mooseksen veljen Aaronin hauta. Vuori on sekä juutalaisten, kristittyjen että muslimien pyhä paikka, mutta nykyisin siellä on islamilainen pyhäkkö.
Petran luolissa asui beduiineja vielä 1980-luvulla, kunnes Jordanian hallitus rakennutti heille kylän Petran pohjoispuolelle.
Teoria islamin pyhästä kaupungista

Petran sijainti, koko, ympäröivät vuoret ja muut pinnanmuodot, sisääntuloreitit, ilmasto sekä asema suurkaupunkina, merkittävänä kauppareittinä ja uskonnollisena keskuksena vastaavat tarkasti Koraanin ja muiden varhaisten islamilaisten kirjoitusten kuvausta islamin Pyhästä kaupungista, jota vastaan Muhammadin johtamat medinalaiset kävivät sotia. Historianharrastaja Dan Gibsonin mukaan varhaisten moskeijoiden qiblat suunnattiin Petraan ja suunta olisi muuttunut vasta vuonna 822. Gibson uskoo, että Petra oli islamin Pyhä kaupunki vajaan sadan vuoden ajan, kunnes siellä sisällissotaan asti sijainnut Kaaban musta kivi siirrettiin kaupungin raunioiduttua pysyvästi Mekkaan. Teoria ei ole saanut yleistä kannatusta. Petraa vastaan puhuu se, että Petrasta kaikkien arabien uskonnollisena keskuksena ei ole muuta tietoa.
Petra nykyisin

Nykyisin Petrassa ja sen lähistöllä tehdään paljon arkeologisia tutkimuksia. Silti alueesta vain muutama prosentti on tutkittu. Suomalainen professori Jaakko Frösén työryhmineen on vuodesta 1994 tutkinut Petrasta löydettyjä papyruskääröjä ja vuodesta 1997 suorittanut arkeologisia kaivauksia Aaronin vuorella.
Petrasta on tullut viime vuosikymmeninä suosittu turistikohde. Kaupungissa kävi vuoden 2013 aikana 609 000 vierailijaa; vielä 1990-luvun alkuvuosina kävijöitä oli vain noin 100 000. Vierailijat menevät kaupunkiin Siq-solan kautta jalkaisin tai hevoskyydillä, ja laakson sisällä voi liikkua myös aasilla tai kamelilla.
Elokuvan Indiana Jones ja viimeinen ristiretki lopun ulkokohtauksia kuvattiin Petrassa. Sen sijaan elokuvan kuvaamat temppelin sisätilat olivat studiolavasteita. Petrassa käyvien turistien määrä kasvoi huomattavasti elokuvan ilmestymisen jälkeen.
Vuonna 1985 Petra nimettiin Unescon maailmanperintökohteeksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Huippututkimusta Aaroninvuorella (Arkistoitu – Internet Archive) – suomalaisten kaivaukset
Petra valokuvia – Valokuvia Petrasta
Petran kartta
Petran ”aarrekammio” Al Khazneh. Rakennus on saanut nimensä vanhasta legendasta, jonka mukaan Moosesta takaa ajanut Egyptin faarao loi rakennuksen taikuudella ja talletti mukaan ottamansa omaisuutensa sen julkisivun huipulla olevaan uurnaan. Todellisuudessa rakennus lienee kuningas Aretas IV:n rakennuttama hautamonumentti.
Vierailijoita kulkemassa Siq-solaa pitkin
Pietarintehdas

Pietarintehdas (ven. Петро́вский заво́д, Petrovski zavod) oli nykyisessä Petroskoissa vuosina 1703–1731 toiminut venäläinen rautatehdas.
Pietari I:n Lohijoen suuhun perustamaa tehdasta ryhdyttiin rakentamaan elokuussa 1703 ja jo seuraavan vuoden alussa se valmisti ensimmäisen tykkinsä. Tehtaan lähistölle syntyi Petrovskaja slobodan asutus, josta sittemmin sai alkunsa Petroskoin kaupunki. Vuonna 1705 Pietarintehtaalle lähetettiin ammattitaitoisia työläisiä Tulasta ja muista kaupungeista. Laitoksen toiminta saavutti huippunsa saksalais- tai hollantilaissyntyisen Georg Wilhelm de Henninin tultua Aunuksen vuoritehtaiden johtajaksi vuonna 1713.
Pietarintehdas valmisti paikallisesta suo- ja järvimalmista tykkejä, ammuksia, tuli- ja teräaseita, ankkureita, työkaluja, nauloja ja taide-esineitä. Sen tuottamilla aseilla oli huomattava merkitys Suuressa Pohjan sodassa. Sodan jälkeen tehtaan toiminta lamaantui. Hennin lähetettiin vuonna 1722 Verhoturjen ja Tobolskin tehtaille ja asesepät siirrettiin vuonna 1724 Siestarjoelle. Pietarintehdas lakkautettiin vuonna 1731. Vuonna 1773 sen paikalle perustettiin uusi Aleksanterintehdas.
Pidä musta kiinni

| Pidä musta kiinni Meiju Suvas |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1983
 Julkaistu: 1983
 Formaatti: LP
 Kesto: 44.07
 Levy-yhtiö: TILT
Listasijoitukset
  Suomi: 16. (lokakuu 1983)
Meiju Suvaksen muut julkaisut
| Meiju 1982 | Pidä musta kiinni 1983 | Tottakai 1984 |
Pidä musta kiinni on suomalaisen Meiju Suvaksen studioalbumi vuodelta 1983.
Nimikappaletta ”Pidä musta kiinni” on käytetty vuonna 2012 Teflon Brothersin kappaleella ”Seksikkäin jäbä”.
Kappaleet > A-puoli

Menehän jo – 2.58 (säv. Kari Litmanen, san. Jorma Toiviainen, sov. Kaj Westerlund)
Lootuskukka – 3.15 (säv. Mika Silfver, san. Juha Vainio, sov. Kaj Westerlund)
Kun lähdet armeijaan – 4.11 (You're In The Army Now, säv. Ferdinand D. Bolland, Robert J. Bolland, san. Raul Reiman, sov. Kassu Halonen)
Lähden lipettiin – 3.54 (Getaway, säv. Alice May, san. Pyry Lunden, sov. Kassu Halonen)
Oot paha – 3.33 (säv. Kaj Westerlund, san. Raul Reiman)
Kova duuni on rahaa – 4.14 (She Works Hard For The Money, säv. Donna Summer, san. Pyry Lunden, sov. Kaj Westerlund)
Kappaleet > B-puoli

Muukalainen – 2.49 (Främling, säv. Lasse Holm, san. Raul Reiman, sov. Kaj Westerlund)
Mieti miten vietät yös – 3.13 (säv. Hillel Tokazier, san. Juha Vainio, sov. Kassu Halonen)
Viivytään hetkeen viimeiseen – 2.57 (säv. Mika Silfver, san. Juha Vainio, sov. Kaj Westerlund)
Tuus tänne – 3.17 (säv. Jori Sivonen, san. Raul Reiman, sov. Kaj Westerlund)
Sua varten minut luotiin – 2.56 (säv. Esko Koivumies, san. K. Salminen, sov. Kassu Halonen)
Pidä musta kiinni – 3.45 (säv. Jori Sivonen, san. Titta Jaskari)
Hei hei näkemiin – 3.08 (Na Na Hey Kiss Him Goodbye, säv. G. Carlo, D. De Frashuer, P. Leka, san. Raul Reiman, sov. Kaj Westerlund)
Pienten lukujen laki

Pienten lukujen laki (engl. law of small numbers) viittaa ihmisten taipumukseen tehdä yleistyksiä pienestä määrästä tietoa. He liioittelevat sitä, miten todennäköisesti pienissä otoksissa pitäisi olla havaittavissa odotetut populaation ominaisuudet. Toisin sanoen he yliarvioivat pienissä otoksissa olevaa tiedon määrää ja yleistävät havaintojaan naiivilla tavalla.
Aiheesta muualla

Tversky, A. & Kahneman, D.: Belief in the law of small numbers. Psychological Bulletin, 1971, 76. vsk, nro 2, s. 105-110.
Phrygia prima

| Phrygia prima Provincia Phrygia prima> Rooman provinssi |
| --- | --- |

Valtio:  Rooman valtakunta Itä-Rooman valtakunta
Prefektuuri:  Oriens (300-luku–)
Diokeesi:  Asiana
Nykyinen valtio/alue:  Turkki
Perustettu:  n. 293–297
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Laodikeia tai Hierapolis
Phrygia prima (Phrygia I, lat. Provincia Phrygia prima), myöhemmin Phrygia Pacatiana (lat. Provincia Phrygia Pacatiana), oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Fryygiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella.
Maantiede

Phrygia priman provinssi käsitti Fryygian maakunnan länsiosan Vähän-Aasian ja samalla nykyisen Turkin läntisissä sisäosissa. Provinssin itäpuolella sijaitsivat Fryygian itäosan käsittänyt Phrygia secundan (Phrygia II, myöhemmin Phrygia salutaris) provinssi ja Pisidian provinssi, eteläpuolella Lycia et Pamphylian provinssi (myöhemmin erilliset Lycia ja Pamphylia) ja Carian provinssi, länsipuolella Lydian provinssi, luoteispuolella Hellespontuksen provinssi ja pohjoispuolella Bithynian provinssi. Phrygia priman hallinnollinen keskus oli Laodikeia tai Hierapolis.
Eri nykylähteissä Phrygia prima (I) ja Phrygia secunda (II) esiintyvät kartalla joskus väärin päin, ja myös lisänimissä Pacatiana ja salutaris esiintyy sekaannusta ja ne liitetään provinsseihin joskus väärin päin. Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastossa, jota tässä seurataan, Phrygia I (Pacatiana) on provinsseista lännempi ja Phrygia II (salutaris) idempi.
Maantiede > Kaupunkeja

Phrygia priman kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Aizanoi (Aezani)
Bagis
Blaundos (Blaundus)
Eumenia
Hierapolis
Kadoi (Cadi)
Kolossai (Colossae)
Laodikeia (Laodicea)
Sebastopolis
Temenothyrai (Temenothyra, Temenothyrae)
Traianopolis (Trajanopolis)
Pekka Pietilä (soutaja)

Pekka Altti Olavi Pietilä (s. 1. tammikuuta 1945 Taivassalo) on suomalainen soudun olympiaedustaja.
Pietilä edusti Suomea Montrealin olympialaisissa 1976 perämiehettömässä nelosessa. Joukkue jäi keräilyerässään neljänneksi eikä päässyt finaaliin. MM-kilpailuissa joukkue sijoittui 11:nneksi vuonna 1975, ja samana vuonna se voitti Pohjoismaiden-mestaruuden. Pietilä oli mukana MM-kilpailuissa myös vuosina 1970 ja 1974 sekä PM-kilpailuissa vuonna 1969.
"Pietro" Pietilä voitti 15 Suomen-mestaruutta eri veneluokissa vuosina 1964–1977. Hän edusti Turun Soutajia, Nesteen Soutajia ja Wärtsilän Soutajia.
Petsamon rata

Petsamon rata oli vuosina 1918–1944 suunnitteilla ollut rautatiehanke, joka olisi yhdistänyt Jäämeren rannikon Suomen rataverkkoon. Ratahanke peruuntui jatkosodan päättyessä vuonna 1944, kun Suomi luovutti Petsamon Neuvostoliitolle aseleposopimuksen ehtojen mukaisesti.
1920-luvun ratahanke

Ensimmäinen ehdotus rautatien rakentamiseksi Petsamon vuonolle tehtiin vuoden 1918 valtiopäivillä. Silloinen oppositio esitti vapaaherra R. A. Wreden johdolla vastaehdotuksena niin sanotun Aunuksen radan rakentamiselle (Matkaselkä–Vaaseni) radan rakentamista Rovaniemeltä joko Petsamoon tai Näätämön eli Neidemin kirkonkylään Norjan alueelle, noin 70 kilometriä Petsamosta länteen. Myös niin sanottuun Suuren Kulkulaitoskomitean ehdotukseen, joka luovutettiin 20. marraskuuta 1920, kuului esitys radasta Jäämeren rannikolle. Jo sitä ennen, kesällä 1918, Suomessa olleet saksalaissotilaat olivat suunnitelleet rautatien rakentamista Rovaniemeltä pohjoiseen.
Kun Petsamo ja sen mukana osa Jäämeren rannikkoa oli Tarton rauhassa 1920 siirtynyt Suomelle, se herätti laajoissa piireissä mielenkiintoa. Ulkomailta käsin tehtiin useita kyselyjä siitä, minkälaisia metsätoimilupia Suomen hallitus voisi myöntää yksityiselle yhtiölle, joka ottaisi tehtäväkseen rautatien rakentamisen Petsamoon.
Saadakseen tästä laajakantaisesta kysymyksestä ja Pohjois-Suomen liikenneoloista yleensäkin selvityksen valtioneuvosto antoi silloisen professorin, sittemmin pääjohtajan Jalmar Castrénin tehtäväksi laatia ”taloudellisen suunnitelman rautatielle Petsamoon Lapin etuja ja radan kannattavuutta silmällä pitäen; sekä sen nojalla antaa lausunto siitä, olisiko Petsamon rata rakennettava valtion toimesta vai jonkun yksityisen yhtymän välityksellä; ja laatia ehdotus niistä ehdoista, joilla radan rakentaminen olisi yksityisten tehtäväksi luovutettava”.
1920-luvun ratahanke > Castrénin selvitys ratamahdollisuuksista

30. syyskuuta 1923 antamassaan lausunnossa Castrén selvitti, että kolmesta Petsamon radan pääsuunnasta suunta Rovaniemeltä Kemijärvelle ja sieltä Sodankylän, Inarin Kyrön ja Salmijärven kautta Petsamon vuonolle olisi edullisin. Torniosta Tornionjoen vartta Kolariin ja sieltä Pomokairan yli Inarin Kyröön kulkeva suunta olisi 100 kilometriä pidempi ja kulkisi pohjoisessa maakunnan karuimpia laitoja ja liian lähellä Ruotsin rajaa.
Rovaniemeltä Ounasjokivartta ja sitten Unarinjärven lähitse Sodankylään kulkeva suunta oli taas taloudellisesti paljon huonompi kuin Kemijärven suunta, sillä jälkimmäinen saisi vaikutuspiiriinsä Lapin kehityskykyisimmän itäosan, jonka keskus Kemijärvi on. Neljäs, Kontiomäeltä Kemijärven kautta Petsamoon kulkeva suunta, jota myös oli esitetty, ei vertailussa tullut kysymykseen, koska sen eteläosaa oli pidettävä erillisenä ratana.
Petsamon radan taloudellisiin edellytyksiin nähden Castrénin tekemä tutkimus antoi tuolloin kielteisen tuloksen. Eteläosasta saataisiin kyllä liikennettä sen verran, että rataa Kemijärvelle saakka voitaisiin puoltaa, mutta siitä pohjoiseen sen liikennemäärät jäisivät pieniksi. 1920-luvulla ei radan päätekohdasta Petsamosta olisi odotettavissa niin paljoa liikennettä, että satamineen noin 800 miljoonan markan investoinnit vaativan Petsamon radan rakentaminen kannattaisi. Näin ollen Castrén piti selvänä, ettei hänelle annetun tehtävän toiseen puoleen eli toimilupaehtojen suunnittelemiseen ollut edellytyksiä.
Muistioissa todettiin, että jos Lapin mineraalivarojen hyödyntäminen alkaisi, tilanne saattaisi muuttua sekä ratalinjauksen että kannattavuuden suhteen. Petsamon ratahanke huomioitiin pohjoista rataverkkoa laajennettaessa: Castrénin rataehdotukseen mukaan linjattu 85 kilometrin Rovaniemi–Kemijärvi-rataosuus valmistui vuonna 1934, ja Kemijärven asema suunniteltiin huomioiden radan jatkaminen Petsamon suuntaan.
Suomalaisten ratahankkeet 1930-luvulla

Mineraalivaroiltaan Euroopan suurimman nikkelimalmion löytyminen Petsamon Kolosjoelta piti ratahanketta esillä 1930-luvulla. Petsamon maankäytössä huomioitiin vuodesta 1937 lähtien valtionmaiden läpi kulkeva rautatielinjaus Trifona–Parkkina–Jokikylä. Nikkelikaivoksen aloitettua toimintansa 1938 tehtiin eduskunnassa useampikin lakialoite Petsamon radan rakentamiseksi. Petsamon nikkelin lisäksi perusteluna oli valtamerisataman merkitys kiristyneessä maailmanpoliittisessa tilanteessa. Valtioneuvosto antoi 15. syyskuuta 1939 esityksen radan rakentamiseksi Rovaniemeltä Meltauksen kautta Unarijärven pohjoispuolelta Vaalajärvelle, sieltä Jäämerentien varteen ja tielinjausta mukaillen edelleen Liinahamariin. Ensimmäisenä piti rakentaa 143 kilometrin pituinen rataosuus Rovaniemeltä Sodankylään. Se olisi maksanut 190 miljoonaa markkaa. Kokonaisuudessaan rata Rovaniemeltä Petsamoon olisi ollut 535 kilometriä pitkä ja maksanut 760–840 miljoonaa.
Varoja radan suunnitteluunkaan ei kuitenkaan löytynyt, ja talvisota puhjettua ratahanke lykättiin tulevaisuuteen. Petsamossa radalle varatut maa-alueet otettiin muuhun käyttöön vuonna 1941.
Saksalaisten ratasuunnitelmat jatkosodan aikaan

Jatkosodan aikana Pohjois-Suomessa rintamavastuun saaneille saksalaisjoukoille Petsamo oli merkittävä Murmanskiin suuntautuvan hyökkäyksen tukialueena ja ennen kaikkea Saksan sotatarviketuotannolle merkittävän Petsamon nikkelin vuoksi. Saksalaisjoukkojen komentaja Nikolaus von Falkenhorst esitti suomalaisille radan rakentamista heti jatkosodan alussa, 27. kesäkuuta 1941. Rata olisi seurannut professori Castrénin hylkäämää Ounasjokivarren linjausta Sodankylään ja sieltä edelleen Castrénin esittämää ratasuuntaa Petsamon Liinahamariin. Saksalaisten rata olisi ollut ainakin alkuvaiheessaan ainoastaan kapearaiteinen. Ensimmäinen rakennusvaihe kattoi radan Vuotsoon. Valmiin radan pääkäyttö olisi ollut Petsamon nikkelimalmin kuljetus ja saksalaisjoukkojen huolto.
Saksan sotataloudesta vastaava varusteluministeri Fritz Todt vieraili Petsamossa syyskuun lopulla 1941 mukanaan seitsemän rautatieinsinööriä, jotka tutkivat radan toteutusmahdollisuuksia ja linjausta. Asiaa valmisteli myös Saksan liikenneministeriö. Rata todettiin hyvin vaikeaksi toteuttaa maastovaikeuksien vuoksi. Saksalaiset suunnittelivat samaan aikaan myös rautatietä Pohjois-Norjaan, joten resurssit rakentamiseen olisivat olleet tiukilla.
Lokakuussa 1941 Hitler ilmoitti, että radan valmistelua oli lykättävä. Kesä 1942 ei tuonut asiaan muutosta, ja viimeisen kerran Petsamon rata oli esillä Organisation Todtin Suomen yksikön yleisrintamapäällikkö August Michahellesin vieraillessa Rautatiehallituksessa 1944. Hanke haudattiin ja saksalaiset keskittyivät tieyhteyksien parantamiseen.
Petsamon yhdistäminen Venäjän rataverkkoon

Nykyisin venäläiset ovat rakentaneet Petsamoon oman ratansa, joka haarautuu Murmanskin–Kolosjoen rautatieltä Luostarin asemalta.
Aiheesta muualla

Petsamon rata, Seura, 02.12.1936, nro 49, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mistä rautatie Jäämerelle?, Suomen Kuvalehti, 30.09.1939, nro 39, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Saksalaisten suunnittelema Petsamon rata olisi ollut kapearaiteinen kuten esimerkiksi Hyrynsalmen–Kuusamon kenttärata.
Pieni kumikanoottikirja

| Pieni kumikanoottikirja |
| --- | --- |

Kirjailija:  Maarit Verronen
Kansitaiteilija:  Markko Taina
Kieli:  suomi
Genre:  matkakirja, kertomakirjallisuus
Kustantaja:  Kirjayhtymä
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  133
ISBN:  978-951-31-6036-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pieni kumikanoottikirja on Maarit Verrosen kirjoittama esseemuotoinen matkakirja vuodelta 2011. Kirjassa kirjoittaja kertoi matkustusharrastuksestaan kokoon taitettavalla kumivenellä Helsingissä ja Vantaanjoen vesistössä.
Kirjan luvuissa kuvataan ensin vene ja sen varusteet ja tarkastellaan tämän jälkeen Vantaanjoen vesistön geologista historiaa ja hydrografiaa, kumikanootin ekotehokkuutta ja sen sisältämien muoviraaka-aineiden ympäristövaikutuksia. Tästä edetään matkailun eri ulottuvuuksiin karttojen käytöstä alueen historiaan ja edelleen romanttisen erämaamatkailun, urbaanin flanöörin ja ympäristötaiteen filosofiaan.
Aiheesta muualla

Pallari, Leena: Verronen meloo kylmyydestä lämpöön. Helsingin Sanomat, 22.4.2011.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 30.8.2015.
Maarit Verronen: Pieni kumikanoottikirja Kirjaveräjä.  11.3.2014. Lappeenrannan maakuntakirjasto. Viitattu 30.8.2015.