stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrjö Vasari
Teokset

A study of the vegetational history of the Kuusamo district (north east Finland) during the late-Quaternary period, Yrjö Vasari.  Societas zoologica-botanica Fennica Vanamo, 1962. – (Annales botanici Societatis zoologicae-botanicae Fennicae Vanamo, ISSN 0365-0960; 33, 1.). – Väitöskirja Helsingin yliopisto.
Late- and post-glacial macrophytic vegetation in the lochs of Northern Scotland. Societas pro fauna et flora Fennica, 1968. – (Acta botanica Fennica; 80.).
Pohjoismaat, Kirj. Henrik Ekholm, Heikki Niemelä, Annikki Vasari, Yrjö Vasari & Lyyli Virtanen. Weilin + Göös, 1971
Climatic changes in arctic areas during the lst ten-thousand years: a symposium held at Oulanka and Kevo, 4-10 October, 1971, Y. Vasari, H. Hyvärinen, S. Hicks. Oulun yliopisto, 1972 – (Acta Universitatis Ouluensis. ISSN 0355-3191; 3.). – (Nordia; 1972, 2.). ISBN 951-42-0004-7.
Kuusamon luonto ja sen kehitysvaiheet, Yrjö Vasari. Kuusamon kunta, 1978
Kuusamon historia. 1, Seppo Ervasti ja Yrjö Vasari. Kuusamon kunta, 1978 ISBN 951-99155-0-8.
Palaeohydrology of the temperate zone: proceedings of Working Session of Commission on Holocene-Inqua (Eurosiberian subcommission) Hailuoto – Oulanka – Kevo, 28.8.-6.9.1978, ed. by Y. Vasari, M. Saarnisto, M. Seppälä. University of Oulu: 1979 – (Acta Universitatis Ouluensis. ISSN 0355-3191; no. 82.). ISBN 951-42-0695-9.
Suoseura ry:n opintoretkeily Kuusamoon 14.–16.9.1989, koonnut Yrjö Vasari ja Eino Lappalainen. Geologian tutkimuskeskus, turvetutkimusyksikkö, 1989
Luonnon armoilla, toim.: Margit Koskinen. Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus, 1999. – (Oppimateriaaleja, Helsingin yliopisto, Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus, ISSN 0784-0640; 84.). (kasettisarja 1–8 ja ohjaajan opas) Yrjö Vasari: V: Ehtyykö luonto? "
Vanjarinvinttikoira

| Vanjarinvinttikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Intia
Määrä:  harvinainen
Alkuperäinen käyttö:  hirven metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys-, paimen- ja vahtikoira
Elinikä:  10–14 vuotta
Muita nimityksiä:  വഞ്ചാരി ഹൗണ്ട്, Vanjāri Hound, Banjāri Hound, Banjāri Greyhound, Vanchāri Hound, Wanjāri Hound, Banjara Hound, Banjara Greyhound, Banjara, Vanjari, Sindh, Levriero Nordindiano a Pelo Raso, Indisk Saluki
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  25 kg
Säkäkorkeus:  65 cm (Baskaran) 71 cm (Hancock)
Väritys:  blue merle, fawn, brindle tai musta
Vanjarinvinttikoira (malajalamiksi വഞ്ചാരി ഹൗണ്ട്) on intialainen koirarotu.
Ulkomuoto

Vanjarinvinttikoira on melko kookas ja voimakasrakenteinen vinttikoira, jonka sanotaan muistuttavan salukia. Sillä on kuitenkin vankempi rakenne ja neliömäisempi kuono kuin persialaisella esi-isällään. Sen karvapeite on lyhyt, karkea, erittäin tiheä - kosketettaessa pehmeä ja silkkinen; korvissa, raajoissa ja hännässä on hapsutus. Väritys on blue merle (musta, jossa on harmaa täplitys).; W.F. Sinclairin mukaan myös mustia, kellertäviä (fawn) ja brindlejä yksilöitä esiintyy. Rotu on S. Theodore Baskaranin mukaan noin 65 cm korkea ja David Hancockin mukaan noin 71 cm korkea. Se painaa noin 25 kg..
Luonne ja käyttäytyminen

Vanjarinvinttikoira on energinen ja peloton. Se on isännälleen uskollinen, mutta suhtautuu varautuneesti vieraisiin. Muihin, voimakkaampiin koiriin se suhtautuu epäluuloisesti ja vihamielisesti. Sillä on erityislaatuinen, syvä haukunta, joka eroaa täysin intialaisten paariakoirien ääntelystä. Se on kuuluisa kestävyydestään ja tarkasta vainustaan (jonka sanotaan olevan parempi kuin yhdelläkään toisella kuuman ilmaston roduista), ja se kykenee juoksemaan yhtä kovaa kuin kettukoira ja jaksaa juosta koko päivän.
Desmond Morris kuvailee rotua teoksessaan Dogs - The Ultimate Dictionary of Over 1,000 Dog Breeds (2001) seuraavasti:
W.F. Sinclair on verrannut rotua "tanskalaiseen villisikakoiraan", ja hänen mukaansa se on raivokasluonteinen eikä helposti koulutettavissa.
Alkuperä

Rotu on kotoisin Rajasthanin ja Maharashtran osavaltioista sekä Luoteis-Gujaratista, Länsi-Madhya Pradeshista ja Itä-Sindhistä (Pakistanissa), joissa se kehittyi paikallisten koirien ja Länsi-Aasiasta tuodun salukin välisistä risteytyksistä. Paikasta toiseen koiriensa kanssa liikkuva vanjari-paimentolaiskansa on jalostanut rotua vuosisatojen ajan lähinnä hirven metsästykseen, mutta myös paimentolaisleirien vartiointiin ja karjan ohjailuun.
Rodulle ominainen työskentelytapa on hyökätä kaulan sijasta saaliin takaraajoihin. Kuten muutkin vinttikoirat, se metsästää näkönsä avulla.
Viime aikoina vanjarinvinttikoira on alkanut risteytyä paikallisten sekarotuisten koirien kanssa, ja puhdasrotuiset yksilöt ovat vaarassa kadota. Kotimaansa lisäksi muutama yksilö on viety Yhdysvaltoihin.
Terveys

Rodun odotetaan elävän keskimäärin 10–14 vuotta.lähde?
Käännös suomeksi
Vasikkaluoto

Vasikkaluoto nähtynä Tammisalon itärannalta.
Vasikkaluoto (ruotsiksi Kalvholmen) on matala saari Helsingissä Vartiokylän lahdella, Vartiosaaren pohjoispuolella. Sen pinta-ala on 2,6 hehtaaria. Saaren on vuodesta 1970 omistanut Helsingin kaupunki. Nykyisin se on vuokrattu partioliikettä lähellä olevalle taholle. Saaressa on viime vuosina pidetty partioleirejä ja prometheus-leirejä. Saarelle on vuonna 2007 hyväksytty asemakaava.
Vasikkaluodossa oli Itä-Helsingin varhaisin herrashuvila jo 1840-luvulla. 1860–1870-luvuilla pienessä saaressa asui yksinään ympärivuotisesti ”onnettomasti rakastuneeksi aatelimieheksi” mainittu entinen nimismies ja merikapteeni Kristian Fredenborg (1809–1882). Hän kutsui saarta nimellä Kristiansö. Vuosista 1949 ja 1952 vuoteen 1970 saaren omisti Kone Oy. Tuolloin saarta kutsuttiin Konekariksi. Paikka toimi konelaisten virkistyssaarena. 1970-luvulta 2000-luvun alkuun saari oli vuokrattuna sotainvalideille. Saaren rakennuksista vanhimmat ovat 1800-luvulta ja uusimmat 1950-luvulta.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Vasilevitšy

| Vasilevitšy, Vasilevitši (Васілевічы, Василе́вичи) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Vasilevitšy, Vasilevitši
 Koordinaatit: 52°15′02″N, 29°49′55″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Väkiluku (10/2009):  3 923
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vasilevitšy (valkoven. Васілевічы) eli Vasilevitši (ven. Василе́вичи) on pikkukaupunki Homelin alueen Retšytsan piirissä Valko-Venäjän kaakkoisosissa. Vuoden 2009 valkovenäläisen väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 3 923 henkeä.
Rautatie on Vasilevitšyn identiteetille merkittävä tekijä; kaupungissa on Valko-Venäjän eteläläisen Homel–Retšytsa–Vasilevitšy–Kalinkavitšy–Luninets–Pinsk–Kobryn–Brest-poikittaisradan asema ja kaupungissa rata myös haarautuu etelään H’oinikiin.
Lähimmät isommat kaupungit ovat Retšytsa ja Homel idän suunnalla ja Mazyr lounaassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ВАСИЛЕВИЧИ - Lyhyesti kaupungista & kantakaupungin kartta (venäjäksi) (dorogiby.info)
WikiMapia karttalinkki kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa alueesta (venäjäksi)
Valko-Venäjän rautateiden karttapohjainen aikatauluhaku (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ve (jumala)

Hönirin kuva 1600-luvulta olevasta käsikirjoituksesta
Ve oli skandinaavisessa mytologiassa Borin ja Bestlan poika, Odinin ja Vilin veli. Hän tappoi Odinin ja Vilin kanssa Ymir-jättiläisen ja loi kosmoksen Ymirin ruhosta ja teki ensimmäisen miehen ja naisen (Askr ja Embla) veljiensä kanssa.  Ve antoi ihmisille tunteet, muodon ja puhetaidon. Hänen nimensä tarkoittaa luultavasti Pyhyys.
Joissakin taruissa ihmisten luojat ovatkin Odin, Lóðurr ja Hönir. On mahdollista, että Ve ja Hönir ovat eri henkilöitä, tai että he ovat saman jumalan kaksi eri nimeä. Völuspássa eli Näkijättären ennustuksessa kerrotaan, että Hönir oli jumalten pappi, joka käytti "verisauvoja" eli kykeni ennustamaan tulevaa. Kertomusten mukaan hän pakeni Vanaheimiin aasojen ja vaanien suuren taistelun jälkeen.
George Pickett

| George Pickett |
| --- | --- |
 Pickett valokuvattuna 1860-luvulla Konfederaation uniformussa
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. tammikuuta 1825  Richmond, Virginia, USA
Kuollut: 30. heinäkuuta 1875 (50 vuotta)  Norfolk, Virginia, USA
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat  Amerikan konfederaatio
Palvelusvuodet:  1846–1861 (USA) 1861–1865 (CSA)
Sotilasarvo:   kapteeni (USA)  prikaatikenraali (CSA)
 Nimikirjoitus
George Edward Pickett (16. tai 28. tammikuuta 1825 – 30. heinäkuuta 1875) oli yhdysvaltalainen ammattiupseeri ja Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hänet muistetaan ennen kaikkea Gettysburgin taistelun kolmantena päivänä tapahtuneesta Etelävaltioiden armeijan verisestä hyökkäyksestä, joka kantaa hänen nimeään.
Lapsuus ja nuoruus

Pickett syntyi Richmondissa Virginiassa ensimmäisenä Robert ja Mary Pickettin kahdeksasta lapsesta. Hän oli tulevan etelävaltiolaisten kenraalin Henry Hethin serkku. Pickett meni länteen Springfieldiin, Illinoisiin opiskelemaan lakia, mutta 17-vuotiaana hänet hyväksyttiin Yhdysvaltain sotilasakatemiaan eli West Pointiin. Legendan mukaan hänen pääsynsä West Pointiin järjesti Abraham Lincoln, mutta tämän tarinan epäillään olevan hänen leskensä hänen kuolemansa jälkeen sepittämä. Tosiasiassa hänen pääsynsä kouluun varmisti Illinoisin kongressimies John T. Stuart, Pickettin sedän ystävä ja Lincolnin kollega.
Sotilasuran alku

Pickett oli suosittu kadetti West Pointissa, mutta hän valmistui vuosikurssinsa heikoimmilla arvosanoilla. Normaalisti huono menestys opinnoissa olisi merkinnyt loppua sotilasuralle, mutta George Custerin tavoin Pickett valmistui juuri ennen Meksikon–Yhdysvaltain sodan puhkeamista, jolloin oli suuri tarve upseereille. Pickett määrättiin toiseksi luutnantiksi 8. jalkaväkirykmenttiin ja hän joutui miltei heti Yhdysvaltain ja Meksikon väliseen sotaan. Hän saavutti kansallista kuuluisuutta kiivettyään Chapultepecin taistelun aikana kaiteelle ja heilutettuaan häneen kohdistuvasta tulituksesta huolimatta linnoituksen yläpuolella Yhdysvaltain lippua, jonka hän oli saanut haavoittuneelta toveriltaan, tulevalta Etelävaltioiden kenraali James Longstreetilta. Tempauksensa ansiosta Pickett ylennettiin kapteeniksi. Sodan jälkeen hän palveli Texasin rajaseudulla, sai ylennyksen ykkösluutnantiksi 1849 ja kapteeniksi 9. USA:n jalkaväkeen 1855.
Tammikuussa 1851 Pickett nai Sally Harrison Steward Mingen, virginialaisen tohtori John Mingen tyttären, mutta vaimo menehtyi lapsivuoteeseen saman vuoden marraskuussa. Kapteeni Pickett palveli seuraavaksi Washingtonin territoriossa. 1856 hän johti Fort Bellinghamin rakennustöitä Bellingham Bayssä, nykyisessä Bellinghamin kaupungissa. Hän rakensi kaupunkiin talon, joka on nykyään paikan vanhin rakennus. Bellinghamissa Pickett nai haida-intiaaniheimoon kuuluneen naisen nimeltä Morning Mist, jonka kanssa sai pojan James Tilton Pickettin (1857–1889); Morning Mist kuoli muutamia vuosia myöhemmin. ”Jimmy” Pickett oli lyhyen elämänsä aikana sanomalehtitaiteilija.
Vuonna 1859 Pickett valloitti San Juanin saaren Washingtonin edustalla Tyynessämeressä, ja otti näin osaa aluekiistaan Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa. Tapausta nimitetään sikasodaksi, koska se sai alkunsa erään jenkkifarmarin tapettua Hudson Bay Companyn sian. Pickett komensi vain 68 miestä, mutta pysäytti kolme brittien sotalaivaa ja näiden mukana olleet tuhat miestä estäen heidän maihinnousunsa. Hänen tiedetään sanoneen: ”Me teemme siitä Bunker Hillin”. Presidentti James Buchanan sai lopulta Kenraali Winfield Scottin välityksellä neuvoteltua sopimuksen osapuolten välille.
Sisällissota

Fort Sumterin pommituksen jälkeen Pickett lähti Oregonista kotiinsa taistelemaan Etelävaltioiden puolelle huolimatta siitä, että hän vastusti orjuutta. 16. maaliskuuta 1861 hän liittyi Etelävaltioiden tykistöön. Kuukaudessa hänet nimitettiin everstiksi Rappahannock-linjalle Fredericksburgiin, kenraalimajuri Theophilus H. Holmesin komentoon. Holmes vaikutti siihen, että Pickettistä tuli prikaatinkenraali 14. tammikuuta 1862. Pickettin ensimmäinen taistelukomennus oli Virginian niemimaan taisteluissa, joissa hän johti Gamecocks-prikaatia. Hänen prikaatinsa taisteli hyvin Williamsburgissa, Seven Pinesissa ja Gaines' Millissä. Gaines' Millissä Pickett ammuttiin hevosen selästä ja hän sai luodin olkapäähänsä. Hän oli kolme kuukautta sivussa taisteluista, ja käsi oli kipeä vielä vuoden kuluttua. Hän palasi armeijaan syyskuussa 1862 ja sai komentoonsa kaksi prikaatia käsittävän divisioonan armeijakunnassa, jota komensi hänen vanha Meksikon-toverinsa, kenraalimajuri James Longstreet. Pickett ylennettiin kenraalimajuriksi 10. marraskuuta. Hänen joukkonsa eivät olleet mukana kunnon taisteluissa ennen Gettysburgia. Fredericksburgissa joulukuussa he joutuivat pieniin yhteenottoihin jenkkien kanssa, mutta eivät kokeneet tappioita. Longstreetin koko armeijakunta oli poissa 1863 käydystä Chancellorsvillen taistelusta, ja otti osaa Suffolkin kampanjaan. Ennen Gettysburgin kampanjaa Pickett rakastui virginialaiseen teinityttöön LaSalle ”Sallie” Corbelliin (1843–1931), ja matkusti tämän luokse Suffolkista useita kertoja. Vaikka Sallie väitti heidän tavanneen 1852, Pickett nai lopulta tämän 13. marraskuuta 1863.
Sodan loppuvaiheet

Gettysburgin jälkeen Pickett palveli Etelä-Virginiassa ja Pohjois-Carolinassa ja divisioonan komentajana Richmondissa Petersburgin piirityksen aikana. 1. huhtikuuta 1865 Pickett kärsi tappion Five Forksissa, ja sai Leen evakuoimaan Richmondin ja perääntymään Appomattoxin käräjätalolle. Kyseessä oli Pickettin viimeinen nöyryytys, koska hän oli hyökkäyksen aikana kahden mailin päässä miehistään syömässä leivoksia useiden muiden upseerien kanssa. Kun hän palasi taistelukentälle, oli liian myöhäistä. Sayler's Creekin taistelun jälkeen Pickett siirrettiin pois komennosta. Hän pääsi ehdonalaiseen Appomattoxin käräjätalolla 9. huhtikuuta 1865. Ehdonalaisestaan huolimatta Pickett pakeni Kanadaan. Hän palasi Norfolkiin Virginiaan 1866 työskentelemään vakuutusasiamiehenä.
Pickettin oli vaikea anoa armahdusta sodan jälkeen. Tämä oli vaikeaa muillekin West Pointin käyneille, jotka olivat eronneet unionin armeijasta. Entiset unionin upseerit, mukaan lukien Ulysses S. Grant, tukivat Pickettin armahdusta, mutta hän sai sen vasta vuoden ennen kuolemaansa kongressin määräyksestä.
Pickett kuoli Norfolkissa ja on haudattu Richmondiin Hollywoodin hautausmaalle.
Käännös suomeksi
Vankomysiini

| --- | --- |

Vankomysiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(1S,2R,18R,19R,22S,25R,28R,40S)-48-[(2S,3R,4S,5S,6R)-3-[(2S,4S,5S,6S)-4-amino-5-hydroksi-4,6-dimetyylioksan-2-yyli]oksi-4,5-dihydroksi-6-(hydroksimetyyli)oksan-2-yyli]oksi-22-(2-amino-2-oksoetyyli)-5,15-dikloori-2,18,32,35,37-pentahydroksi-19-[[(2R)-4-metyyli-2-(metyyliamino)pentanoyyli]amino]-20,23,26,42,44-pentaokso-7,13-dioksa-21,24,27,41,43-penta-atsaoktasyklo[26.14.2.23,6.214,17.18,12.129,33.010,25.034,39]pentakonta-3,5,8(48),9,11,14,16,29(45),30,32,34(39),35,37,46,49-pentadekaeeni-40-karboksyylihappo
Tunnisteet
CAS-numero: 1404-90-6
ATC-koodi: A07AA09
PubChem CID: 14969
DrugBank: APRD01287
Kemialliset tiedot
Kaava: C66H75N9Cl2O24 
Moolimassa: 1449,3 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: vähäistä
Metabolia: Erittyy muuttumattomana
Puoliintumisaika: 4–11 tuntia (aikuiset) 6–10 päivää (päivää, munuaisten vajaatoimintaa potevat)
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  B2 (Au), B (USA)
Reseptiluokitus:  S4 (Au), POM (UK), ?-only (U.S.)
Antotapa: intravenoosinen, oraalinen
Vankomysiini on glykopeptidiryhmään kuuluva antibiootti. Se on tehokas lääke grampositiivisia bakteereja vastaan, mutta käyttöä rajaavat vankomysiinin monet haittavaikutukset. Vankomysiinin kemiallinen kaava on C66H75Cl2N9O24, moolimassa 1449,3 g/mol ja CAS-numero 1404-90-6.
Historia

Vankomysiinin eristi ensimmäisen kerran tutkija EC Kornfeld Borneon viidakoista saadusta maanäytteestä, ja ainetta tuottavalle bakteerille annettiin nimeksi Streptomyces orientalis. Vankomysiini tuli markkinoille vuonna 1958 kauppanimellä Vancocin.
Toiminta

Vankomysiinin toimintamekanismi on bakteerin soluseinän muodostumisen estäminen. Bakteerit eivät yleensä kehitä resistenssiä vankomysiinille. Lääke tehoaa pääasiassa grampositiivisiin bakteereihin. Vankomysiini täytyy annostella suoneen, koska se ei imeydy suolistosta ja aiheuttaa ärsytystä lihakseen pistettäessä.
Käyttö

Vankomysiinillä on paljon haittavaikutuksia, joten sitä käytetään lähinnä "viimeisen linjan lääkkeenä" vaarallisissa bakteeri-infektioissa. Yleisesti ottaen vankomysiinillä on kaksi käyttöaihetta. Sillä hoidetaan infektioita, joiden aiheuttaja on muille antibiooteille resistentti stafylokokki, kuten MRSA (metisilliiniresistentti Staphylococcus aureus) tai MRSE (multiresistentti Staphylococcus epidermis). Vankomysiiniä käytetään suun kautta otettuna myös Clostridium difficile-superinfektion hoitoon, jos muut lääkkeet eivät tehoa.
Haittavaikutukset

Vankomysiini on varsin myrkyllinen lääke, jolla on useita haittavaikutuksia. Tavallisia (yli 1 prosentti potilaista) haittavaikutuksia ovat suoneen annosteltaessa paikallinen kipu, tromboflebiitti ja allergiset reaktiot, jotka voivat ilmetä nokkosihottumana, punoituksena, hengenahdistuksena (hengityksen vaikeutuminen) tai kutinana. Harvinaisia (0,1–1 prosenttia) sivuvaikutuksia ovat kuulon alenema ja munuaisvauriot. Erittäin harvinaisia (alle 0,1 prosenttia) haittoja ovat muun muassa kuume, huimaus, tinnitus, pahoinvointi, toksinen epidermaalinen nekrolyysi (kuoliosta johtuva kudoksen irtoaminen), anafylaksia (äkillinen ja vakava allerginen reaktio), trombosytopenia (verihiutaleniukkuus), neutropenia ja eosinofilia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
DrugBank: Vancomycin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Vancomycin (englanniksi)
ChemBlink: Vancomycin (englanniksi)
Johannes Vares

| Johannes Vares  Johannes Barbarus |
| --- | --- |

Neuvosto-Viron Korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja
 25. elokuuta 1940 – 29. marraskuuta 1946  
Edeltäjä:  Konstantin Päts
Seuraaja:  Nigol Andresen
Kansanhallituksen pääministeri
 21. kesäkuuta 1940 – 25. elokuuta 1940  
Edeltäjä:  Jüri Uluots
Seuraaja:  Johannes Lauristin
Henkilötiedot
Koko nimi:  Johannes Vares
Syntynyt: 12. tammikuuta 1890 Heimtal, Viljandi, Liivinmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 29. marraskuuta 1946 (56 vuotta) Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  virolainen
Ammatti:  kirjailija, runoilija
Puoliso:  Emilie Barbarus
Tiedot
Puolue:  Viron kommunistinen puolue (EKP)
Johannes Vares (kirjailijanimeltään Barbarus, myös Johannes Vares-Barbarus, 12. tammikuuta 1890 Heimtal, Viljandi – 29. marraskuuta 1946 Tallinna) oli virolainen poliitikko, runoilija ja lääkäri. Hänestä tuli Viron sosialistisen neuvostotasavallan pääministeri ja korkeimman neuvoston puhemiehistön puheenjohtaja 1940.
Neuvostojoukot miehittivät Viron 17. kesäkuuta 1940 ja miehittäjän asettama uusi Varesin kommunistijohtoinen nukkehallitus lakkautti Isänmaan liiton sisäministeri Maksim Untin määräyksellä 26. kesäkuuta 1940. Seuraavana päivänä kiellettiin Kaitseliit.
Elämä ja ura > Runoilija

Vares käytti runoilijana taiteilijanimeä Johannes Barbarus. Ensimmäinen runokokoelma Fata Morgana ilmestyi vuonna 1918 ja viimeinen vuonna 1944. Hän sai vaikutteita venäläisiltä ja ranskalaisilta kirjailijoilta. Alkutuotannossa hänen kielensä oli ekspressionistista ja hän oli radikaali perinteiden uhmaaja, mutta myöhemmin niissä on poliittinen viesti. Kaikkiaan runokokoelmia ilmestyi kymmenen.
Suomennettu tuotanto

Barbarusin runoja on teoksessa Eestin runotar (WSOY 1940):
Koordinaatit, suom. Otto Manninen
Omakuva, suom. Otto Manninen
Pako, suom. Otto Manninen
Öinen kaupunki, suom. Matti Kuusi
Aiheesta muualla

Eesti Diplomaatide Kool (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Konstantin Päts | Viron presidentti 1940–1940 | Seuraaja: Jüri Uluots |
Neuvosto-Viron korkeimman neuvoston presidiumin puheenjohtajat (Neuvosto-Viron presidentit)
Johannes Vares (1940) | Eduard Päll (1946) | August Jakobson (1950) | Johan Eichfeld (1958) | Aleksei Müürisepp (1961) | Artur Vader (1970) | Johannes Käbin (1978) | Arnold Rüütel (1983)
Neuvosto-Viron Ministerineuvoston puheenjohtajat (pääministerit)
Johannes Vares (1940) | Johannes Lauristin (1940) | Arnold Veimer (1944) | Aleksei Müürisepp (1951) | Valter Klauson (1961) | Bruno Saul (1984) | Indrek Toome (1988)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Nadežda Tihonova, Johannes Lauristin, Paul Keerdo, Johannes Vares, Karl Säre ja Neeme Ruus Tallinnan rautatieasemalla kukitettuna heidän palattuaan Moskovasta 24. heinäkuuta 1940. Virosta oli tullut juuri Neuvostoliiton uusi neuvostotasavalta.
Vapaa pankkitoiminta

Vapaa pankkitoiminta tai laissez-faire-pankkitoiminta tarkoittaa pankkijärjestelmää, jossa pankkitoiminta on kevyesti julkisen vallan sääntelemää ja perustuu pääosin markkinoiden lainalaisuuksiin. Järjestelmässä ei ole talletuspaon sattuessa keskuspankkia eikä valtiollista talletussuojaa, vaan sen sijaan liikepankkien täytyisi olla paremmin pääomitettuja ja liiketoimissaan varovaisempia ongelmatilanteiden, kuten yksittäisen liikepankin konkurssin, välttämiseksi. Pankkien olisi kuitenkin mahdollista ottaa vakuutuksia ongelmatilanteiden varalle samaan tapaan kuin vakuutusyhtiöt ottavat jälleenvakuutuksia (vastuuta siirretään toisen vastuulle korvausta vastaan).
Vapaata pankkitoimintaa ei harjoiteta missään päin maailmaa ja se voidaan ajatella tutkimuksen kohteena olevaksi vaihtoehtoiseksi malliksi nykyiselle keskuspankkien harjoittamalle keskusjohtoiselle rahapolitiikalle ja nykyiselle liikepankkeja koskevalle sääntelylle. Vapaan pankkitoiminnan kannattajat esittävät sitä ratkaisuksi monien nykyisen pankkijärjestelmään liittyvien ongelmien (rahapolitiikan totaalisuus, keskuspankin vastuuttomuus sen itse tekemien virheiden kohdalla, moraalikato liikepankkien pelastamisessa, liikepankkien liiallinen riskinotto keskuspankin varman väliintulon vuoksi yms.) korjaamiseksi.
Kiinnostus vapaata pankkitoimintaa kohtaan kasvoi 2008–2009 finanssikriisin seurauksena. Vapaa pankkitoiminta yhdistetään libertarismiin ja anarkokapitalismiin.