Éric Zemmour
Teokset

Zemmourin ensimmäinen julkaistu teos oli vuonna 1995 julkaistu Édouard Balladurin elämäkerta Balladur, immobile à grands pas. Seuraava teos Le Coup d'État des juges (1997) arvosteli oikeuslaitoksen ja tuomareiden Zemmourin mukaan kohtuutonta valtaa ranskalaisessa politiikassa, ja kolmas poliittinen essee Livre noire de la droite (1998) jatkoi teemaa. Vuonna 2002 Zemmourilta julkaistiin hänen toinen elämäkertansa, Jacques Chiracin poliittista uraa kuvannut Chirac, l'homme qui ne s'aimait pas, ja vuonna 2006 muun muassa feminismiä voimakkaasti kritisoinut Premiere sexe (2006, suom. Ensimmäinen sukupuoli, viittaus Simone de Beauvoiren teokseen Toinen sukupuoli). Kaksi vuotta myöhemmin julkaistiin Zemmourilta hänen kolmas romaani, Sébastian Selamin antisemitistisen murhan innoittama ja elämää maahanmuuttajalähiössä kuvaava Pétit frère.
Ensimmäinen paksuista Ranskan tilannetta historiallisessa perspektiivissä arvioimaan ja ymmärtämään pyrkivä ja poliittista manifestia muistuttava esseeteos, joista Zemmour parhaiten tunnetaan, oli Mélancolie française. Kirjan pääteema oli Ranskan edustama antiikin Rooman perintö ja valtion pyrkimys luoda uusi Rooman imperiumi, ja miten ”ranskalainen melankolia” oli käsitettävä seuraukseksi tämän projektin epäonnistumisesta ja hylkäämisestä. Zemmour kritisoi teoksessa myös ranskalaista maahanmuuttopolitiikkaa siitä, että se oli hylännyt pyrkimyksen assimiloida ulkomaalaiset ranskalaiseen perinteeseen ja kulttuuriin. Hän rinnasti tilanteen antiikin Roomaan, joka epäonnistui germaanitaustaisten barbaareiden assimilaatiossa, mikä osaltaan johti valtakunnan romahtamiseen barbaari-invaasioissa.
Vuonna 2014 julkaistu satojatuhansia kopioita myynyt Le Suicide français (suom. Ranskalainen itsemurha) on myyntitilastollisesti Zemmourin parhaiten menestynyt teos. Yli viisisataa sivuinen essee kuvaa Ranskan viidennen tasavallan historiaa vuodesta 1970 nykypäivään, historiaa, jonka Zemmour esittää olevan eräänlainen kansallinen itsemurha. Zemmour kuvaa Ranskan valtion heikentymistä, mistä hän kritisoi maan eliittejä pyrkien osoittamaan, miten nämä ovat esimerkiksi kasvavassa määrin luopuneet valtiollisesta kontrollista niin talouden kuin maahanmuuton suhteen. Erityisesti kirja hyökkää vuoden 1968-sukupolven (ransk. soixante-huitards) ”progressivistista” ideologiaa vastaan, tiivistäen sen kolmeen D:hen: Derision (pilkka), Déconstruction, Destruction. Teos sai aikaan myös skandaalin, koska Zemmourin katsottiin puolustaneen siinä Vichyn Ranskaa. Kirjailija itse on kiistänyt syytöksen.
Seuraava kunnianhimoinen historiallinen esseeteos oli Destin Français, joka käsittelee Ranskan 1500-vuotista historiaa Klodvig ensimmäisestä de Gaulleen ja ristiretkistä moderneihin jihadisteihin. Zemmour esittää kirjassaan sittemmin useissa yhteyksissä toistamansa väitteen, että Ranska olisi ”sisällissotien maa”, viitaten samalla siihen, että massiivisen islamilaisen maahanmuuton kautta tämä historia uhkaisi toistaa itseään. Teos jäi myyntitilastoissa kauas Suicide français'n menestyksestä, mutta myi ilmestymisvuonnaan silti 180 000 kopiota.
Vuonna 2021 Zemmour julkaisi omakustanteena muodoltaan poliittista manifestia muistuttavan teoksen La France n'a pas dit son dernier mot (Ranska ei ole sanonut viimeistä sanaansa), jonka kansikuvassa kirjailija poseeraa Ranskan lippu taustalla. Teoksen sisällön ja Donald Trumpin vuoden 2016 vaalien alla julkaistua kirjankantta muistuttavan ulkoasun on katsottu osoittavan, että kyseessä on vaalikirja.
Mainittujen teosten lisäksi Zemmourilta on julkaistu romaanit Le Dandy rouge (1999) ja L'Autre (2004) sekä esseekokoelmat Z comme Zemmour (2011), Le Bûcher des vaniteux (2012),  Le Bûcher des vaniteux 2 (2013) ja Un quinquennat pour rien (2016).