stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Plymouth Barracuda

| Plymouth Barracuda |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Plymouth
Konserni:  Chrysler
Valmistusvuodet:  1964 - 1974
Korimalli:  E-Body, A-Body
Teknisesti samankaltaisia:  Dodge Challenger, Plymouth Valiant
Teho:  n. 101-425 HV
Polttoaine:  Bensiini
Vetotapa:  Takaveto
Plymouth Barracuda on Chrysler Corporationin Plymouth-osaston valmistama kaksiovinen, coupe-mallinen henkilöauto, jota valmistettiin vuosina 1964-1974. Jälkimmäisellä vuosikymmenellä Barracudan suosio kääntyi laskuun ja sen valmistus lopetettiin 1974.
Historia

Kun Fordin suunnitelmat Ford Mustangista vuotivat julkisuuteen, Chrysler Corporationille tuli kiire saada sarjavalmistukseen Mustangille sopiva kilpailija. Uuden tuotteen pohjaksi valittiin Plymouth Valiant, jonka keulaa ja hytin takaosaa muutettiin urheilullisempaan suuntaan. Uuden mallin nimeksi laitettiin "Barracuda" koska aikakausi suosi eläinten nimiä autotuotannossa  kuten Mercury Cougar (puuma) ja Dodge Charger (sotaratsu).
Chrysler Corporation Barracudan ensimmäistä sukupolvea valmistettiin vuosina 1964-1966.  Moottorivaihtoehtoina olivat 2 786 cm³ ja 3 678 cm³:n 6-sylinteriset rivimoottorit, tai  8-sylinterinen V-moottori. Jäkimmäinen moottorivaihtoehto antoi 235 hevosvoima ja teki autosta Ford Mustangia nopeamman. Lehdistö ylisti Barracudaa "täydellisenä autona suorituskyvyn ja käytännällisyyden kannalta katsottuna". Autojen ostajat eivät kuitenkaan innostuneet Barracudan muotoilusta ja suurin osa kritiikistä kohdistui suureen sivuille taipuvaan takaikkunaan.
Barracudaa valmistettiin vuoden 1964 aikana 23 443 kappaletta. Seuraavana vuonna mallin kysyntä lisääntyi ja Barracudaa rekisteröitiin yli 60 000 autoa.
Barracudan toista sukupolvea valmistettiin vuosina 1967-1969. Auton suuri takaikkuna oli muuttunut pienemmäksi, mutta malli pohjautui yhä monin osin Valiantiin. Moottorivaihtoehdot olivat samat kuin vuotta aiemmin.
Kolmannen sukupolven Barracuda ei enää pohjautunut Valiantiin, vaan jakoi korimallin uuden Dodge Challengerin kanssa. Uusi korimalli oli nimeltään E-Body. Tämä sukupolvi ja mallin viimeiseksi ja sitä valmistettiin vuosina 1970-1974. Autosta oli kolme perusversiota joista kalleimman mallin 'Cudan oli mahdollisuus saada myös avomallina. Barracudan pienempien moottoreiden säilyessä suurin piirtein ennallaan 'Cuda-versioon oli tarjolla joko 6 276 cm³, 6 981 cm³ tai 7 219 cm³:n moottorit, joista viimeksi mainittu kolmella kaksikurkkuisella Holley-kaasuttimella varustettu 440 Six-Pack tuotti 395 hevosvoimaa. Vuoden 1970 Barracudia valmistettiin yli 55 000 kappaletta , mutta suurimman moottorivaihtoehdon halusi vain 652 ostajaa.
Seuraavien kahden vuoden aikana Barracudan myynti putosi yli puolella. Kohoavat vakuutusmaksut ja uudet päästömääräykset rajottivat "muskeliautojen" kysyntää ja 1974 oli Barracudan viimeinen tuotantovuosi. Päätösvuoden aikana Barracudan tuotantolinjalla valmistui hieman yli 11 000 autoa.
Ensimmäisen sukupolven Barracudan takalasi
Pikkusivettikissa

| Pikkusivettikissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Sivettieläimet Viverridae
Alaheimo::  Sivettikissat Viverrinae
Suku::  Viverricula  Hodgson, 1838
Laji::  indica
Kaksiosainen nimi
 Viverricula indica  Geoffroy Saint-Hilaire, 1803 
 Pikkusivettikissan levinneisyys
Alalajit
  V. i. indica   V. i.  atchinensis   V. i.  baliensis   V. i. baptistae   V. i. deserti   V. i. klossi   V. i. mayori   V. i. muriavensis   V. i. pallida   V. i. schlegelii   V. i. thai   V. i. wellsi 
Katso myös
   Pikkusivettikissa Wikispeciesissä   Pikkusivettikissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkusivettikissa (Viverricula indica) on sivettieläinten (Viverridae) heimoon kuuluva trooppisilla maa-alueilla elävä tasalämpöinen ja endoterminen nisäkäslaji. Se on sukunsa Viverricula ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Pikkusivettikissan pituus vaihtelee 75 senttimetristä hieman yli metriin. Lajin paino vaihtelee kahden ja neljän kilogramman välillä ja on keskimäärin 2,7 kilogrammaa. Urokset ovat yleensä naaraita suurikokoisempia. Karvapeite on väritykseltään ruskea, keltainen tai kellanruskea. Kaulassa on mustia tai valkoisia renkaita. Myös ruumissa on pieniä pilkkuja, jotka muuttuvat mustiksi juoviksi kohti musta- ja valkoraitaista häntää. Tassut ovat tummanruskeita tai mustia. Rinnan väritys on vaaleammanruskea tai harmaa ja siinä on vain vähän kuvioita. Siveteistä (Viverra) pikkusivettikissa eroaa siten, että se on huomattavasti pienempi, siltä puuttuu siveteillä oleva selässä sijaitseva harja, sillä on pienempi rako korvien välissä ja lisäksi sillä on myös lyhyempi kuono kuin siveteillä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkusivettikissaa tavataan Aasiassa, missä sen levinneisyysalue rajoittuu idässä Kiinan etelä- ja keskiosiin ja ulottuu lännessä Indokiinaan ja Intiaan. Etelässä se on levinnyt Indonesian Sumatraan, Jaavaan ja Baliin asti. Se on myös levinnyt vieraslajina Sansibariin, Madagaskariin, Komoreihin ja Sokotraan sekä useille Filippiinien saariin. Pikkusivettikissan elinympäristöt ovat hyvin vaihtelevia, koska se on sopeutuneet moniin erilaisiin elinolosuhteisiin laajalla levinneisyysalueellaan. Ne elävät monin paikoin ihmisen läheisyydessä, eivätkä ole häiriintyneet ihmisten tunkeiluista. Usein ne jopa syövät siipikarjaa ja elävät katuojissa, ulkorakennuksissa tai jopa kaatopaikoilla. Ne suosivat avoimia alueita ja niitä havaitaan paljon harvemmin tiheissä sademetsissä kuin jokien läheisyydessä, lehtipuumetsissä ja preerialla.
Ravinto ja elintavat

Pikkusivettikissan ravintoa ovat pienet selkärankaiset, eritoten jyrsijät. Ne ovat kuitenkin opportunistisia ja voivat syödä myös hedelmiä, haaskoja ja ihmisten jätteitä. Pikkusivettikissat ovat tavallisesti, lisääntymiskauden ulkopuolella, epäsosiaalisia ja elävät yksin. Ne saavat poikasia yleensä kerran vuodessa, vaikkakin joillakin alueilla tätä tapahtuu ympäri vuoden. Vankeudessa tehtyjen tutkimusten perusteella pikkusivettikissa saa kerralla kahdesta viiteen poikasta ja vieroittaa ne 4–4,5 kuukauden ikäisinä. Pikkusivettikissat ovat eläneet vankeudessa aina 22-vuotiaiksi.
Vuoden 1868 piirros schlegelii-alalajista.
Nikosia

| Nikosia Nikosian kunta Λευκωσία Δήμος Λευκωσίας Lefkoşa |
| --- | --- |

 lippu
 Nikosia
 Koordinaatit: 35°10′46″N, 33°24′17″E 
Valtio:   Kypros
Alue:  Nikosia
Hallintovallan käyttäjä (de facto):   Pohjois-Kypros
Alue:  Lefkoşa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki ja kunta
Väkiluku (2011):  116 392
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 www.nicosia.org.cy 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nikosia (kreik. Λευκωσία, Lefkosía, turk. Lefkoşa) on Kyproksen pääkaupunki. Sen pohjoisosa eli Pohjois-Nikosia on samalla myös pelkästään Turkin itsenäiseksi tunnustaman Pohjois-Kyproksen turkkilaisen tasavallan pääkaupunki.
Nikosia on Kyproksen tasavallan paitsi hallinnollinen myös taloudellinen keskus. Kyproksen tilanteen vuoksi se on jaettu kaupunki, ja eteläosa siitä kuuluu Kyproksen tasavaltaan ja sen Nikosian alueeseen, ja pohjoisosa eli Pohjois-Nikosia turkkilaiseen Pohjois-Kyprokseen ja sen Lefkoşan alueeseen. Kaupunki on kummankin alueen hallinnollinen keskus. Eteläosa muodostaa Nikosian kunnan (Δήμος Λευκωσίας, Dímos Lefkosías), jonka väkiluku on 55 014. Pohjois-Nikosian väkiluku on 51 836 ja sen kunnan väkiluku 61 378, mikä tekee koko kaupungin yhteenlasketuksi väkiluvuksi 116 392 (2011).
Maantiede

Nikosia sijaitsee Kyproksen saaren keskiosissa Pediaíos-joen varrella. Kaupunki on Berliinin muurin sortumisen jälkeen Euroopan ainoa jäljellä oleva kahtia jaettu pääkaupunki. YK valvoo kaupunkia jakavaa demilitarisoitua ”Vihreää linjaa”. Pohjoispuolella sijaitsee miehitetty turkkilainen osa ja etelässä kreikkalainen osa. Rajan voi ylittää muutamista rajanylityspaikoista.
Nikosian ytimessä on vanhakaupunki, jota ympäröivät venetsialaisaikaiset, 1500-luvulla rakennetut kaupunginmuurit. Muurien pituus on noin 4,5 kilometriä. Muureissa on 11 bastionia ja kolme porttia. Vanhankaupungin ympärillä on uusi kaupunki, ja sen ympärille Mesaorían tasangolle levittäytyvät laajat esikaupungit. Kyproksen tasavallan puoleisen Nikosian suurkaupunkialueen väkiluku on 244 200 ja Pohjois-Nikosian suurkaupunkialueen väkiluku 82 539, mikä tekee koko Nikosian metropolialueen väkiluvuksi 326 739 (2011). Pohjois-Kyproksen väestöstä yli puolet asuu Pohjois-Nikosiassa.
Etäisyys Nikosiasta Famagustaan saaren itärannikolle on noin 62 kilometriä, Lárnakaan kaakkoisrannikolle noin 45 kilometriä, Limassoliin etelärannikolle noin 85 kilometriä ja Páfokseen lounaisrannikolle noin 148 kilometriä.
Lämpimimpiä kuukausia ovat heinä- ja elokuut, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 37,5 astetta. Kylmintä on joulukuusta maaliskuuhun, jolloin alin lämpötila käy 10 asteen alapuolella. Sateisin kuukausi on tammikuu; koko vuoden sademäärä jää 325 millimetriin.
Historia

Antiikin aikana kaupunki tunnettiin nimillä Leukosia (Λευκωσία) ja Leukusia (myös Leukousia, Λευκουσία), mikä on säilynyt kaupungin nykyisessä kreikkalaisessa nimessä. Se ei ollut kaupunkivaltio eikä kuulunut saaren merkittävien kaupunkien joukkoon.
Leukosiasta tuli pääkaupunki keskiajalla 900-luvun loppupuolella, ja se kasvoi tuolloin nopeasti, kun levottomina aikoina saaren asukkaat halusivat välttää rannikolla sijainneita kaupunkeja ja siirtyivät mieluummin sisämaahan turvaan. Lusignanin hallitsijasuvun Kyproksen kuninkaat pitivät kaupungissa hoviaan vuodesta 1192. Venetsialaiset valloittivat saaren ja kaupungin vuonna 1489 ja osmanit vuonna 1571. Nimi Nikosia (Nicosia) tuli käyttöön Lusignanien hallituskaudella.
Nikosiasta tuli jaettu kaupunki Turkin vallattua saaren pohjoisosan vuonna 1974. Nykyisin liikkuminen kaupungin etelä- ja pohjoisosan välillä on aikaisempaa helpompaa.
Nähtävyydet

Nikosian kreikkalaispuolen nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa vanhakaupunki ja sen muurit ja portit, Pyhän Johannes Teologin katedraali (Ágios Ioánnis), Panagía Chrysaliniótissan kirkko, Trypiótiksen kirkko eli Arkkienkeli Mikaelin kirkko (Archángelos Michaíl Trypiótis), Arkkipiispan palatsi, kunnantalo (”kaupungintalo”), Chatzigeorgákis Kornésioksen talo sekä Omarin moskeija. Merkittävimmät museot ovat Kyproksen museo, joka on saaren tärkein arkeologinen museo, sekä Levéntis-museo (Levénteion kunnallinen museo), vapaustaistelun museo, nykytaiteen museo ja kansantaiteen museo.
Pohjois-Nikosian nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa moskeijoiksi muutetut goottilaistyyliset kirkot, kuten Selimin moskeija (entinen Agía Sofía) ja Haydarpaşan moskeija (entinen Agía Kateríni), sekä basaarit ja turkkilaiset kylpylät.
Koulutus

Nikosiassa toimivat sekä Nikosian yliopisto, Kyproksen yliopisto että Kyproksen kansainvälinen yliopisto.
Ystävyyskaupungit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Schwerin, Saksa (1974)   Ateena, Kreikka (1988)   Ankara, Turkki (1988)   Odessa, Ukraina (1996)   Šīrāz, Iran (1999)   Bukarest, Romania (2004)   Shanghai, Kiina (2004) |  |   Barcelona, Espanja (2004)   Beirut, Libanon (2004)   México, Meksiko (2004)   Milano, Italia (2004)   Abu Dhabi, Yhdistyneet arabiemiirikunnat (2004)   Comrat, Moldova (2006)   Kumanovo, Pohjois-Makedonia |
Ystävyyskaupungit > Yhteistyökaupungit

Moskova, Venäjä (2000)
Nicosia, Sisilia, Italia (2000)
Qingdao, Kiina (2001)
Ateena, Kreikka
Helsinki, Suomi (2003)
Patrik Juhlin

| Patrik Juhlin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1970 (ikä 54) Huddinge, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  92 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1988–
Seurat:  Västerås IK (Elitserien), Philadelphia Flyers (NHL),  Hershey Bears (AHL),  Philadelphia Phantoms (AHL), Jokerit (SML), SC Bern (NLA), HC Davos (NLA)
NHL-varaus:  34. varaus, 1989 Philadelphia Flyers
| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lillehammer 1994 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Saksa 1993 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Italia 1994 | jääkiekko |  |
Patrik Juhlin (s. 24. huhtikuuta 1970 Huddinge, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan NHLssä Philadelphia Flyersin riveissä 56 runkosarjaottelua tehopistein 7 + 6 = 13 ja 13 pudotuspeliä, joissa hän teki yhden maalin. Hän voitti olympiakultaa vuonna 1994.
Juhlin pelasi Våsterås IK:ssa kausina 1987–1995 ennen siirtymistään kahdeksi kaudeksi Philadelphia Flyersiin, joka oli varannut hänet vuoden 1989 varaustilaisuuden toisella kierroksella 34. varausvuorolla. Syksyllä 1997 Juhlin värvättiin SM-liigan Jokereihin seurasta lähteneen Petri Variksen korvaajaksi. Ensimmäisellä kaudella syntyivät 47 runkosarjaottelussa tehot 19 + 9 = 28 ja viisi maalia pudotuspeleissä. Toisella kaudella hän pelasi 54 runkosarjaottelua, joissa hän teki 17 maalia ja antoi 12 maalisyöttöä, ja kolme pudotuspeliä ilman tehopisteitä. Juhlin lähti joukkueesta kesken kauden 1999–2000 ja siirtyi Sveitsiin SC Bernin joukkueeseen, jossa hän pelasi kauteen 2004–2005 saakka. Hän voitti Sveitsin-mestaruuden kaudella 2003–2004 ja oli liigan paras maalintekijä kaudella 2001–2002. Hän jatkoi pelaamista vielä Ruotsissa kauteen 2008–2009 saakka.
Juhlin edusti Ruotsia kaksissa MM-kilpailuissa, vuoden 1994 olympialaisissa sekä vuoden 1996 maailmancupissa. Lillehammerin olympialaisissa Ruotsi voitti kultaa ja Juhlin teki seitsemän maalia, joista kolme Yhdysvaltoja vastaan ja kaksi välierässä Venäjää vastaan. Hän oli turnauksen maalintekijätilastossa jaetulla toisella sijalla ja joukkueensa toiseksi paras pistemies saatuaan maaliensa lisäksi myös yhden syöttöpisteen.
Räyskä

| Räyskä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes / haikaralinnut Ciconiiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Alaheimo::  Tiirat Sterninae 
Suku::  Hydroprogne  Kaup, 1829
Laji::  caspia
Kaksiosainen nimi
 Hydroprogne caspia  Pallas, 1770 
Synonyymit
 Sterna caspia (Pallas, 1770)  

Katso myös
   Räyskä Wikispeciesissä   Räyskä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Räyskä (Hydroprogne caspia, aiemmin Sterna caspia) on suurin tiiralaji. Räyskä on kosmopoliittinen laji, ja sitä tavataan kaikilla mantereilla paitsi Etelämantereella. Se saalistaa ravinnokseen kaloja syöksymällä veteen ja pesii usein yhdyskunnissa pienillä puuttomilla luodoilla.
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Räyskän ruumiin pituus on 48–55 cm, siipien kärkiväli 96–111 cm ja paino 570–780 grammaa. Joissain lähteissä räyskän ruumiin pituus on 50–57 cm tai 47–54 cm, siipien kärkiväli 125–140 cm tai 130–145 cm ja paino 700–860 grammaa.
Räyskä on suurin tiiralaji. Se on väritykseltään vaalea, ja sen suuri sekä kulmikas pää on tumma. Myös räyskän kaula on paksu ja koko ruumis rotevarakenteinen. Räyskällä on kaikissa puvuissa hyvin voimakas punainen nokka sekä suuri tumma laikku käsisiiven alapinnalla. Räyskä on myös lokkeja vaaleampi päältä, ja sen pyrstö on lyhyt sekä matalalovinen. Siivet ovat pitkät ja teräväkärkiset. Vanhalla linnulla on kirkkaanpunainen nokka ja useimmilla yksilöillä nokan kärkiosassa musta pystyjuova, jolloin kärki näyttää mustalta. Myös jalat ovat mustat. Päälaki säilyy lähes tummana myös talvella, mutta sen etuosa on viiruinen, koska tumman seassa näkyy vaaleaa. Päälaen takaosassa näkyy joskus myös niskatöyhtö. Nuoren linnun päälaen tumma huppu eroaa vanhasta siten, että se ulottuu pidemmälle alas ohjakseen ja poskelle. Nuorella räyskällä on oranssinpunainen nokka ja musta kärki, mutta aivan nokan kärki on keltainen. Jalat ovat vaaleat, mutta tummuvat ensimmäisen talven aikana. Nuoren linnun pyrstö ja siipi ovat tummemmat kuin vanhan. Pyrstön ja yläpuolen tumma kuviointi ei ole korostuneen selvää. Kyynärsiipi on melko yksivärisen vaalea ja siitä puuttuu tumma etureuna, joka on ominainen muille tiiroille. Ensimmäisenä talvena nokka on edelleen oranssinpunainen, mutta vain hieman vaaleampi kuin vanhan linnun nokka talvella. Nuoren räyskän jalat tummuvat ja otsa muuttuu syksyn aikana vaaleammaksi suunnilleen samalla lailla kuin vanhalla talvipukuisella linnulla. Toisen kalenterivuoden kesällä lintu näyttää vanhalta talvipukuiselta yksilöltä, mutta pyrstö- ja siipisulat ovat kuluneet ja näyttävät sulkimisen takia epäyhtenäisen värisiltä.
Räyskän siiveniskut ovat hitaat ja lento raskampaa kuin muilla tiiroilla. Sen lentotapa muistuttaakin enemmän lokkeja ja näyttää etupainoiselta. Lento on suoraviivaista, ja pitkät siivet ovat taipuneina.
Piirteet > Äänet

Räyskän tyypillinen kutsuääni lennossa on karhean voimakas ”rräy” -rääkäisy, joka on puhtaampi kuin harmaahaikaran päästämä samankaltainen ääni. Ääni voi myös kuulostaa ”ksRAU” -ääneltä. Lennossa ne voivat päästää kro-kro-kra-kra-krrauu -huutosarjaa. Poikasen ja nuoren yksilön kerjuuääni on korkea ”ii-jii” ja ”yii-ji” -vingahdus, tai toistuva ”vijvi” -piiskutus. Meteli räyskän pesimäyhdyskunnissa voi olla todella voimakasta.
Levinneisyys ja uhanalaisuus

Räyskä on kosmopoliitti laji, sillä se pesii kaikilla mantereilla Etelämannerta ja Etelä-Amerikkaa lukuun ottamatta. Etelä-Amerikassa se on talvivieras.
Euroopassa räyskä pesii Itämerellä ja Mustallamerellä. Koska lajin muutto suuntautuu aluksi etelään ja kaakkoon, on se melko harvinainen Länsi-Euroopassa. Euroopan räyskät talvehtivat Välimeren etelärannalla ja Länsi-Afrikassa. Ne muuttavat Euroopan yli suurimpia jokia seuraillen Välimerelle, jossa ne pysähtyvät lepäilemään. Takaisin pesimäalueilleen matkatessaan ne ylittävät Länsi-Saharan maalis–huhtikuussa. Vuonna 2000 Euroopan pesimäkanta oli noin 4 700–9 300. Maailmanlaajuisesti räyskä on elinvoimainen laji.
Levinneisyys ja uhanalaisuus > Räyskä Suomessa

Suomessa räyskä pesii vähälukuisena ulkosaaristossa. Suomen ensimmäinen sisämaapesintä todettiin kesällä 2009 Kanta-Hämeen Vanajavedellä. Suomalaisten räyskien pääasiallinen talvehtimisalue on Länsi-Afrikan sisämaan suurilla järvillä ja joilla. Ne lähtevät sinne heinä-syyskuussa ja palaavat huhti-toukokuussa. Suomen pesimäkanta on 800–900 paria.
Suomessa räyskä on vuodesta 2015 luokiteltu elinoimaiseksi lajiksii. Vuoden 2000 uhanalaisuusarvioinnissa räyskä oli luokiteltu vaarantuneeksi. Räyskä on ollut rauhoitettu Suomessa vuodesta 1923 lähtien.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa räyskä pesi harvassa Suomen rannikolla yksittäisparein. Suomen räyskäkanta on ollut nousussa 1930-luvulla, jolloin parimäärä oli noin 200 ja 1960-luvun alussa jo noin 700. Parhaimmillaan kanta oli noin 1 200–1 300 paria 1970-luvun alussa. Tämän jälkeen Suomen pesimäkanta ja myös koko Itämeren alueen räyskäkanta on pienentynyt. Tuolloin Suomen pesimäkanta muodosti melkein puolet Itämeren populaatiosta. Valtaosa pesi etelärannikon yhdyskunnissa, mutta myös Perämerellä oli yhdyskuntia. Vuonna 1984 Suomen kanta oli 870 paria ja vuonna 1999 850 paria. Vuonna 2000 Suomessa oli Euroopan unionin pesimäkannasta 52 %. Räyskän vähenemisen syinä on pidetty saariston vapaa-ajan toiminnoista aiheutunutta häirintää ja lisääntynyttä harmaalokkikantaa. Vähenemisen syinä on myös pidetty laitonta vainoa, yhdyskuntien häirintää ja talvikuolleisuutta.
Elinympäristö

Pesimäalueena räyskä suosii rauhallisia hiekkasärkkiä ja matalia, paljaita saaria. Sitä tavataan myös kivikkoisilla luodoilla ja heinää kasvavilla saarilla. Suuri osa kannasta asustaa yksittäispareina, mutta suuriakin, lähes 100 parin yhdyskuntia tunnetaan. Saalista etsiessään räyskät voivat liikkua myös merenlahdilla ja rehevillä järvillä. Pesimäajan jälkeen loppukesällä räyskäperheillä on niin kutsuttu välimuutto, jolloin ne kiertelevät merialueella, usein sisäsaaristossa ja toisinaan myös sisämaan järvillä.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Räyskät tekevät pesänsä painanteeseen maahan, usein luodon korkeimpaan kohtaan, somerikkoon tai hiekalle, mutta myös kalliohalkeamiin ja soralle. Pesäaineksia on vain vähän, lähinnä heinänkorsia ja oksennuspalloista irronneita kalanruotoja. Räyskä on herkkä häirinnälle, ja jos pesintä epäonnistuu, se saattaa vielä siirtyä pesimään jonnekin muualle saman pesimäkauden aikana. Isokokoinen räyskä pystyy kuitenkin puolustamaan pesäänsä paremmin kuin muut tiirat. Petojen osuus poikaskuolevuudesta onkin pieni, mutta harmaalokit verottavat jonkin verran räyskien poikasia. Enemmän poikasia kuolee nälkään, kun epäedullisen sääjakson aikana ravinnon saanti vaikeutuu.
Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälissä. Räyskä munii 2–3 vuorokauden välein 2–3 munaa, joita molemmat puolisot vuorotellen hautovat kolme ja puoli viikkoa eli noin 25 vuorokautta. Munat ovat väriltään harmaanvalkeita tai rusehtavia, ja niissä on harmaita, ruskeita ja mustia täpliä. Poikaset kuoriutuvat eri aikaan ja ovat lentokykyisiä 30–40 vuorokauden ikäisinä. Kahden kuukauden ikäisinä poikaset alkavat seurata emojaan saalistusmatkoille. Emot saattavat käydä saalistamassa kaukanakin, noin 30–60 kilometrin päässä pesältä, usein sisämaan järvillä. Emot voivat ruokkia jälkeläisiään jopa seitsemän kuukauden ajan, sillä poikueet tekevät muuttomatkan usein yhdessä ja poikaset kerjäävät ruokaa vielä talvehtimisalueille saavuttuaankin. Räyskä palaa pesimään syntymäkarilleen tai sen läheisyyteen. Ruotsalaisen tutkimuksen mukaan noin 50 % räyskistä pesii syntymäkarillaan tai sen läheisyydessä. Räyskä saavuttaa sukukypsyyden 2–3-vuotiaana.
Vanhin suomalainen rengastettu räyskä on ollut lähes 28 vuotta vanha. Euroopan vanhin on ollut 30-vuotias ruotsalainen räyskä.
Elintavat > Ravinto

Räyskä syö pientä ja keskikokoista kalaa, jota se saalistaa syöksymällä lennosta sukelluksiin. Ruokaa etsiessään räyskä lentää nokka alaspäin osoittaen, ja lekuttelee paikallaan. Noustuaan vedestä se pudistelee veden pois höyhenpuvustaan. Räyskän ravinto koostuu Suomessa pääasiassa ahvenesta ja särkikaloista. Se saalistaa ruoikkorannoilla, lahdilla ja järvillä usein melko kaukanakin pesimäpaikastaan. Saalistuslennot voivat ulottua jopa yli 70–80 kilometrin päähän pesältä.
Aiheesta muualla

Cuthbert, Francesca J., ja Linda R. Wires: Caspian Tern (Hydroprogne caspia) (luettu 28.5.2011) Birds of North America Online. Cornell Lab of Ornithology. (englanniksi)
ARKive: Caspian tern  (Sterna caspia) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Encyclopedia of Life: Sterna caspia (luettu 16.6.2010) (englanniksi)
Animal Diversity Web (englanniksi)