stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Main Offender

| ”Main Offender” The Hives |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Veni Vidi Vicious
 Äänitetty : 1999
 Julkaistu: 3. syyskuuta 2001 6. toukokuuta 2002 (uudelleenjulkaisu)
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Pelle Gunderfelt
 Tyylilaji: garage punk
 Kesto: 02.33
 Levy-yhtiö: Burning Heart Records, Sweet Nothing Records, Poptones, Hard-On Records
The Hivesin muut singlet
| ”Hate to Say I Told You So” 2000 | ”Main Offender” 2001 | ”Die, All Right!” 2001 |
Main Offender on ruotsalaisen The Hivesin kappale, joka julkaistiin heidän albumillaan Veni Vidi Vicious vuonna 2000. Kappaleen single julkaistiin vasta vuonna 2001. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo.
Kappale "Lost And Found" on cover The Saintsin vuoden 1978 kappaleesta "Lost And Found".
Kappaleet

Main Offender
Lost And Found
Howlin' Pelle Talks to Tthe Kids
Main Offenderin muu esiintyminen

Kappale esiintyy videopelissä Rock Band soitettavana kappaleena.
Kappale esiintyi eräässä Agent Provocateursin mainoksessa taustamusiikkina.
Main Man – A Tribute to Dee Dee Ramone

| Main Man – A Tribute to Dee Dee Ramone Eri esittäjiä |
| --- | --- | --- |

Cover-albumin tiedot
 Julkaistu: 2004
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: punk rock
 Levy-yhtiö: AMP
Main Man – A Tribute to Dee Dee Ramone on coveralbumi, joka koostuu Ramonesin basistin Dee Dee Ramonen kirjottamien ja inspiroimien kappaleiden uudelleensovituksista. Albumilla esiintyvät myös suomalaiset yhtyeet Häiriköt ja Cretin Family Therapy.
Kappaleet

I Wanna Be Like Dee Dee Ramone (The Accelerators)
Rock 'N' Roll Is Dead (Dee Dee Is King) (Spoiled Rotten)
All Good Cretins (Predator)
Let's Get Zonked (Again) (The Snot Rockets)
Poison Heart Tattoo (Plastic Bastard)
Kathy Hates The Ramones (Saturday Night Kids)
Have You Seen Dee Dee Ramone (Jesus H. Presley)
Treat You (Fifi and the Mach III)
Dirtnap (The Squareheads)
Dee Dee Says (Meat Depressed)
I Don't Know Where I Belong (The Hymans)
Ain't No Friend of Mine (Shock and Awe)
Everyone's Against Me (The Vectors)
Dee Dee Ramone Was a Murder Junkie (Grayline)
Jackie and Judy (Rydells)
Stop the Ramones (Tokiado)
Dee Dee's Garden (Princovia)
Dee Dee And Joey (The Transistors)
Gabba Gabba Hey (We Love You) (Quickies)
Joey Ja Dee Dee (Häiriköt)
I Love Her and She Loves the Ramones (Havenots)
Song for Heroes (Cretin Family Therapy)
Teenage Ramone (Nobody's Heroes)
Hard to Understand (Bussy and the Rockets)
1975 (Peloton Art)
Dee Dee King of Rock (The Vapids)
Touchie Feelie Tonite (Mickey De Sadist)
Sha La La (Teenage Confidential)
Road to Ruin (Bullet Treatment)
Dee Dee Deceased (Youth Gone Mad)
Dee Dee Left Home (The Romeros)
Aiheesta muualla

Main Man – A Tribute to Dee Dee Ramone discogs.com -sivustolla
Luettelo Norwegian Air Shuttlen lentokoneiden pyrstöihin maalatuista henkilöistä

Oopperalaulaja Kirsten Flagstadin kuva Norwegianin lentokoneen pyrstössä.
Tämä on luettelo henkilöistä, joiden kuva on tai on ollut maalattuna Norwegian Air Shuttlen tai sen tytäryhtiöiden (Norwegian Long Haul, Norwegian Air Sweden, Norwegian Air International, Norwegian Air UK, Norwegian Air Argentina) lentokoneen pyrstöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norwegian Air Shuttlen lentokoneiden pyrstöt Wikimedia Commonsissa
Megan Finnigan

Megan Finnigan toukokuussa 2017.
Megan Finnigan (s. 2. huhtikuuta 1998) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja, joka on pelannut myös puolustajana. Hän edustaa Englannin Superliigassa pelaavaa Evertonia.
Finnigan nousi Evertonin junioreista edustusjoukkueeseen vuonna 2015 mutta paha loukkaantuminen piti hänet sivussa, kunnes kaudesta 2017–2018 alkaen hän on kuulunut joukkueen vakiokokoonpanoon. Hän on pelannut kaikkiaan 64 liigaottelua ja teki ensimmäisen liigamaalinsa kaudella 2020–2021.
Finnigan on pelannut Englannin nuorisomaajoukkueissa.
Megan Fox: Legendojen arvoitus

| Megan Fox: Legendojen arvoitus> Legends of the Lost with Megan Fox |
| --- | --- |
Luoja(t):  Megan Fox
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   Travel Channel  Kutonen
Esitetty:  4. joulukuuta 2018 – 25. joulukuuta 2018
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  4
Aiheesta muualla
IMDb 
Megan Fox: Legendojen arvoitus (engl. Legends of the Lost with Megan Fox) on yhdysvaltalainen dokumentaarinen minisarja, jota juontaa yhdysvaltalainen näyttelijä Megan Fox. Sen ensiesitykset olivat joulukuussa 2018 yhdysvaltalaisella kaapelikanava Travel Channelilla. Suomessa sarjaa on esittänyt Kutonen.
Sarjassa Fox tutkii Englannin, Turkin, Yhdysvaltojen ja Skandinavian historiaa sekä muun muassa sitä, oliko Troijan sota todellinen historiallinen tapahtuma. Radfordin yliopiston arkeologian professori David S. Anderson on syyttänyt sarjaa pseudotieteelliseksi ja näennäisarkeologiseksi. Hänen mukaansa sarja ei juurikaan huomioi aiheistaan relevanttia tieteellistä tutkimusta, vaan käyttää esimerkiksi akateemikkojen haastatteluja vain, kun se sopii sarjan narratiiviin.
Miehen työ (palkinto)

Miehen työ -palkinto on Tasa-arvoasiain neuvottelukunnan vuosittain jakama palkinto henkilölle tai taholle, joka on edistänyt sukupuolten tasa-arvon toteutumista erityisesti miehiin tai poikiin liittyen, edistänyt miesten ja poikien emansipaatiota ja purkanut kapeita sukupuolirooleja. Palkintoa on jaettu vuodesta 1998.
Palkinnon saajat > 1998

Ensimmäiset Miehen työ -palkinnot 1998 myönnettiin Lyömätön linja ry:lle, Jussi-projektille, Mobile-tukiasemille sekä Pasi Aholalle ja Timo Mikkilälle miesten harjoittaman väkivallan vastaisesta työstä.
Palkinnon saajat > 1999

Palkintoja ei jaettu.
Palkinnon saajat > 2000

Miesaktivistit Hannu Säävälä ja Eero Keinänen sekä oululainen CCC Software Professionals Oy aktiivisen isyyden sekä mieskaveritoiminnan tukemisesta.
Palkinnon saajat > 2001

Vantaalaisen Jääsydämet-jääkiekkojoukkueen valmentajat Ilkka ja Ville Turkka suvaitsevaisuuteen ja tasa-arvoon pyrkivän miehen mallin vahvistamisesta.
Palkinnon saajat > 2002

Tamperelainen miestutkija Arto Jokinen kriittisen miestutkimuksen pitkäjänteisestä edistämisestä.
Palkinnon saajat > 2003

Seta ry:n pääsihteeri Jussi Nissinen miesten ja naisten moninaisuuden esiin nostamisesta ja tukemisesta erityisesti seksuaalisuuden ja sukupuolisuuden alueella.
Palkinnon saajat > 2004

Kirjailija Reko Lundán naisiin kohdistuvan väkivallan esiin nostamisesta taiteen keinoin.
Palkinnon saajat > 2005

Jyväskylän yliopiston kasvatustieteen tohtori Jouko Huttunen uraauurtavasta isyystutkimuksesta ja pitkäjänteisestä vaikuttamisesta isyyden arvon nostamiseksi.
Palkinnon saajat > 2006

Kajaanilasen Teppanan koulun luokanopettaja Aaro Heikkinen tasa-arvotietoisesta ja sukupuolisensitiivisestä kasvatustyöstä alakouluikäisten opetuksessa.
Palkinnon saajat > 2007

Yhteisötyöntekijä Hilmi Oral Oulun seudun Setlementin Ystävyystalosta maahanmuuttajamiesten parissa tehtävästä tasa-arvotyöstä.
Palkinnon saajat > 2008

Poliisitarkastaja Mikko Lampikoskelle tasa-arvotyöstä poliisitoiminnassa.
Palkinnon saajat > 2009

Brittisosiologi, professori Jeff Hearn merkittävästä sukupuolen- ja kriittisen miestutkimuksen kehittämisestä ja siten myös suomalaiseen alan tutkimukseen vaikuttamisesta.
Palkinnon saajat > 2010

Joonas Berghäll ja Mika Hotakainen elokuvasta Miesten vuoro, Visa Koiso-Kanttila elokuvasta Miehen kuva ja Mika Ronkainen elokuvasta Freetime Machos, ansiokkaasta suomalaisten miesten käsittelystä dokumenttielokuvissa.
Palkinnon saajat > 2011

STTK:n asiantuntija Ralf Sund keskustelun herättämisestä eronneiden miesten oikeudesta isyyteen ja lasten oikeudesta kumpaankin vanhempaan.
Palkinnon saajat > 2012

Setlementtinuorten Hämeen piiri ry poikien parissa tehdystä sukupuolisensitiivisestä työstä Kölvi-projektissa.
Palkinnon saajat > 2013

Lasse Reijomaa uraauurtavasta miesaktivismista.
Palkinnon saajat > 2014

Helsinkiläinen Poikien Talo ja tamperelainen Miesten kansalaistalo Mattila.
Palkinnon saajat > 2015

Miessakit ry miesten hyvinvointia tukevasta työstä.
Palkinnon saajat > 2016

Ali ja Husu -ohjelman juontajat Ali Jahangiri ja Abdirahim ”Husu” Hussein työstä mieheyteen ja maahanmuuttajuuteen liitettyjen stereotypioiden purkamiseksi. Ohjelmaa esitettiin YLE Puheella vuosina 2013-2016.
Palkinnon saajat > 2017

Väestöliiton Poikien Puhelin sukupuolisensitiivisestä työstä poikien ja nuorten miesten kasvun tukemiseksi.
Palkinnon saajat > 2018

Kansanedustaja Kari Uotila pitkäjänteisestä ja vaikuttavasta työstä rakenteellisen epätasa-arvon purkamiseksi, erityisesti poikien ja miesten hyväksi.
Palkinnon saajat > 2019

Isähaaste työn ja perheen yhteensovittamisen edistämiseksi tehdystä työstä, joka oli saanut alkunsa neljän isän aloitteesta.
Palkinnon saajat > 2020

Hufvudstadsbladetin urheilusivujen vastaava toimittaja Filip Saxén urheilumaailman rahoitukseen liittyvien tasa-arvo-ongelmien sekä eettisten ongelmien esille nostamisesta. Hänen aktiivinen toiminta on vaikuttanut siihen, että Hufvudstadsbladet uutisoi määrällisesti yhtä paljon nais- kuin miesurheilusta.
Palkinnon saajat > 2021

Mieskaveritoiminnassa miehet toimivat kavereina yksin lastaan kasvattavien vanhempien lapsille, joilla ei ole yhteyttä omaan isäänsä tai muihin miehiin. Kolme vuosikymmentä jatkunut toiminta on käynnistynyt Pienperheyhdistys ry:n aloitteesta.
Palkinnon saajat > 2022

Valokuvataiteilija Kenneth Bambergin Johan-valokuvanäyttely miesten kohtaaman lähisuhdeväkivallan esiin nostamisesta. Teokset herättävät pohtimaan kulttuurin mieskuvaa ja sitä, miten se voi rajoittaa miesten ja poikien mahdollisuutta pyytää ja saada apua sekä näyttää tunteitaan.
Palkinnon saajat > 2023

Palkintoa ei jaettu.
Martti Heiniö

Martti Vilheml Heiniö   (16. lokakuuta 1892 – 30. toukokuuta 1976) oli suomalainen taiteilija. Hänen vanhempansa olivat varastonhoitaja Oskari Heiniö (ent. Hellman) ja Ida (o.s. Enbom). Martti Heiniön puoliso oli Liisa (o.s. Kivekäs).
Martti Heiniö sai taideopetusta Joseph Alasen ja Jussi Karin johdolla. Hän debytoi vuonna 1926. Heiniö osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1926, 1931 ja 1937. Hän sai Helsingin kaupungin kultaisen ansiomerkin vuonna 1946 ja Helsinki-mitalin vuonna 1956.
Martti Heiniö toimi myös Helsingin kaupunginorkesterin sellistinä.
Aiheesta muualla

(Valokuva) Helsingin kaupungin museo, Vappumatinea Kaivohuoneella 1.5.1921
Mark Charnock

| Mark Charnock |
| --- | --- |
 Mark Charnock vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1968 (ikä 56) Bolton, Lancashire
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Mark Charnock (s. 28. elokuuta 1968 Bolton, Lancashire) on brittiläinen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Marlon Dinglen roolista televisiosarjassa Emmerdale (1996–). Hän esiintyy televisiosarjassa Cadfael veli Oswinin roolissa. Hän tekee esiintymisen myös Coronation Street televisiosarjassa. Hän on järjestänyt zombiefestivaalit.[lähde? ]
Mad

Madin logo.
Mad (tyylitettynä MAD) on yhdysvaltalainen huumorilehti, jonka perustivat kustantaja William Gaines ja toimittaja Harvey Kurtzman vuonna 1952. Gaines toimi lehden julkaisijana vuonna 1992 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Mad tarjoaa satiiria erilaisista yhdysvaltalaisen elämänmuodon ja populaarikulttuurin piirteistä. Se on viimeinen jäljellä oleva EC Comicsin aikanaan julkaisemista pahamaineisista ja kriitikkojen kehumista sarjakuvalehdistä. Madin toimitus sijaitsi New Yorkissa sen perustamisesta aina vuoteen 2018, jolloin se siirtyi Kaliforniaan.
Vuoden 2019 elokuusta lähtien lehti julkaisee ainoastaan aiemmin julkaistua aineistoa. Vain lehden kansi ja vuoden lopussa ilmestyvä erikoisnumero ovat uutta materiaalia. Huippuvuosina lehden tilaajamäärä oli kaksi miljoonaa, josta se putosi 140 000:een vuonna 2017.
Madin maskottihahmo on Alfred E. Neuman.
Historia > Perustaminen ja Harvey Kurtzmanin kausi (1952–1956)

William M. Gaines peri vuonna 1947 ennenaikaisesti kuolleelta isältään tämän muutamaa vuotta aiemmin perustaman Educational Comics (EC) -sarjakuvakustantamon, joka siihen mennessä oli julkaissut vain harmittomia lastensarjakuvia. William Gaines vaihtoi yhtiön nimeksi Entertaining Comics ja ryhtyi vuonna 1950 julkaisemaan väkivaltaisia, makaabereja ja mustan huumorin täyttämiä kauhusarjakuvalehtiä The Crypt of Terror ja The Vault of Horror, jotka saavuttivat pian Yhdysvalloissa kulttisuosion ja kyseenalaisen maineen. EC julkaisi myös sota-aiheisia sarjakuvalehtiä Two-Fisted Tales ja Frontline Combat, joiden tekijäksi palkattiin vuonna 1949 tuolloin tuntematon Harvey Kurtzman. Vuonna 1952 Gaines perusti Kurtzmanin aloitteesta uuden huumorilehden, jonka Kurtzman sai kokonaan vastuulleen voidakseen ansaita lisätuloja. Nimi Mad (suom. Hullu) oli ilmeisesti Kurtzmanin keksimä.
Psykiatri Fredric Werthamin vuonna 1954 julkaisema pamflettikirja Seduction of the Innocent nostatti hysteerisen pelon väkivaltaisten sarjakuvien vahingollisesta vaikutuksesta nuorisoon, jolloin Yhdysvaltain johtavat sarjakuvalehtien kustantajat taipuivat perustamaan Comics Code -nimellä tunnetun itsesensuurijärjestelmän elokuvatuottajien Haysin ohjeiston tapaan. EC:n lehdet olivat olleet ankarimman arvostelun kohteena, joten Gaines joutui pian lakkauttamaan menestyneet kauhu- ja jännityssarjakuvalehtensä. Vuoteen 1956 mennessä hänelle jäi jäljelle vain Mad, jolle hän sen jälkeen omistautui loppuiäkseen.
Harvey Kurtzman oli vuosina 1952–1956 Madin päätoimittaja ja ainoa käsikirjoittaja. Hän suunnitteli yksinään lehden koko sisällön ja jopa hahmotteli ruutujaot valmiiksi piirtäjille, mutta ei juurikaan piirtänyt itse lehteen. Piirtäjinä olivat ensimmäisestä numerosta alkaen Jack Davis, Will Elder, Wally Wood ja John Severin. Madin alkuperäinen tarkoitus oli toimia satiirina sarjakuvalehdistä itsestään, ja sen alkuaikojen pääasiallista sisältöä olivat parodiat sarjakuvan lajityypeistä ja suosituista sarjakuvahahmoista. Varsinkin Kurtzmanille, Elderille ja Woodille oli tyypillistä villi absurdi huumori sekä tarinoiden ja ruutujen tahallinen kuormittaminen irrallisilla hullunkurisilla yksityiskohdilla. Pian mukaan tulivat myös elokuva-, televisio- ja mainossatiirit.
Ensimmäisen kolmen vuoden ajan Mad oli virallisesti sarjakuvalehti (comic book), mutta kesällä 1955 se muutettiin Kurtzmanin tahdosta aikakauslehdeksi (magazine), joka pyrki parodioimaan vakavaa lehdistöä. Tässä yhteydessä lehdestä tuli mustavalkoinen, tekstaus vaihdettiin konekirjoitukseen ja lehden logo sai tunnetun muotonsa. Vaikka Mad käytännössä säilyi sarjakuvalehtenä, ”oikeana” aikakauslehtenä se ei enää kuulunut Comics Code -sensuurin piiriin.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Feldsteinin jäätyä eläkkeelle vuonna 1985 päätoimittajan tehtävät jaettiin Nick Meglinin ja John Ficarran kesken. Meglin jäi eläkkeelle vuonna 2004, minkä jälkeen Ficarra toimi päätoimittajana yksin vuoden 2017 loppuun. William Gainesin kuoltua vuonna 1992 Time Warner siirsi Madin omistamansa DC Comicsin alaisuuteen ja nimitti uudeksi julkaisijaksi Joe Orlandon. Vuoden 2018 alusta uudeksi päätoimittajaksi tuli Bill Morrison, joka oli aiemmin ollut muun muassa Bongo Comics -sarjakuvakustantamon johdossa. Madin toimitus siirtyi samalla New Yorkista Burbankiin Kaliforniaan. Morrison lähti Madista jo seuraavana vuonna, jolloin lehti siirtyi julkaisemaan pääasiassa koosteita vanhasta materiaalista.
Mad ilmestyy edelleen, mutta sen myyntiluvut ovat supistuneet huomattavasti.
Sisältö

Madin vakiosisältöä ovat muun muassa satiiriset sarjakuvaversiot suosituista uutuuselokuvista ja -televisiosarjoista. Elokuvasatiirien piirtäjistä tunnetuimmat ovat olleet Mort Drucker ja Jack Davis, jotka tunnettiin kyvystään tehdä tarkkoja karikatyyrejä tunnetuista näyttelijöistä ja muista henkilöistä.
Jokaisessa Madin numerossa vuosikymmenten ajan mukana olleita yksittäisten tekijöiden luomuksia ovat olleet muun muassa Antonio Prohíasin sanaton sarjakuva Spy vs. Spy, Dave Bergin yksittäisiä sarjakuvastrippejä käsittävä palsta The Lighter Side of..., Sergio Aragonésin sivujen marginaaleihin piirtämät pienet sanattomat vitsikuvat sekä Al Jaffeen tekemä takakannen taittelutehtävä (Mad Fold-in). Lehden maskotin Alfred E. Neumanin kuva on lähes jokaisen numeron etukannessa.
Al Jaffeen keksimä takakannan taittelutehtävä nähtiin ensi kerran vuonna 1964 numerossa 86. Siinä sisätakakannan kuva ja kuvateksti näyttävät tarjoavan niiden yllä esitettyyn kysymykseen suoraviivaisen vastauksen, mutta ne muuttuvat oikein taiteltaessa toiseksi kuvaksi ja tekstiksi, jotka tarjoavat samaan kysymykseen odottamattoman, usein satiirisen vastauksen. Pienemmäksi taiteltava kuvasivu (fold-in) oli alkuaan tarkoitettu myös vastakohdaksi muiden lehtien isommaksi taiteltaville keskiaukeamakuville (fold-out). Jaffee piirsi yksin kaikki taittelutehtävät vuoteen 2019, jolloin hän oli jo 98-vuotias. Sen jälkeen niitä on piirtänyt Johnny Sampson.
Mad tunnettiin pitkään siitä, että se ei sisältänyt lainkaan mainoksia. Sen sijaan Mad julkaisi usein mainosparodioita, joissa pilkattiin paljon julkisuutta saaneita mainoskampanjoita, varsinkin New Yorkin Madison Avenuen suurten mainostoimistojen kulloisiakin uutuuksia. Kurtzmanin aikana lehti julkaisi myös tavallisia mainoksia, mutta häpeämättömät mainosparodiat karkottivat pian oikeat mainostajat ja Gaines päätti tehdä mainoksettomuudesta lehden periaatteen. Madin parodiat pilkkasivat yleensä aina itse mainoksia eivätkä mainostettavia tuotteita, poikkeuksena tupakka, sillä Gaines inhosi tupakointia. Vuodesta 2001 alkaen Mad on julkaissut mainoksia.
Madin tekijöillä on ollut tapana kierrättää tiettyjä kuuluisia sisäpiirivitsejä. Kurtzmanin kauden vakiovitsejä olivat esimerkiksi Melvin-nimisen hahmon esiintyminen lähes jokaisessa tarinassa ja teksteissä vilahdelleet vierasperäiset nonsense-sanat, kuten ”furshlugginer”, ”potrzebie” ja ”veeblefetzer”. Juutalainen Kurtzman kehitti monet niistä vääntelemällä jiddišin kielen sanoja. Myöhemmistä Madin vakiovitseistä tunnettuja ovat esimerkiksi sarjakuvaruutujen taustalle piilotettu Arthur-ruukkukasvi ja MAD-ilmalaiva sekä viittaukset aksolotleihin. Arthur-kasvi tiettävästi perustui Madin taiteellisen johtajan John Putnamin toimistossa olleeseen avokado-pensaaseen.
Madin satiiri on perinteisesti ollut pääosin epäpoliittista, mutta lehti on sisältänyt vuosien varrella jonkin verran myös poliittista satiiria. Mad on pyrkinyt pilkkaamaan kaikkia vallassaolijoita ja molempia poliittisia ääripäitä, mutta sitä on yleensä pidetty enemmän liberaaleja kuin konservatiivisia mielipiteitä edustavana.
Tunnettuja tekijöitä (”The Usual Gang of Idiots”)

Harvey Kurtzman (päätoimittaja, käsikirjoittaja 1952–1956, piirtäjä 1985–1988)
William Gaines (julkaisija 1952–1992, vitsien kohde)
Jack Davis (piirtäjä 1952–1957, 1965–1997, mm. elokuvasatiirit ym.)
Will Elder (piirtäjä 1952–1956 ja 1985–1987)
Wally Wood (piirtäjä 1952–1964)
Al Jaffee (piirtäjä-käsikirjoittaja 1955–1956, 1958–2020, mm. takakannen taittelutehtävät)
Al Feldstein (päätoimittaja 1956–1985)
Don Martin (piirtäjä-käsikirjoittaja 1956–1988)
Bob Clarke (piirtäjä 1956–1998)
Dave Berg (piirtäjä-käsikirjoittaja 1956–2002, Tätä se nyt sitten on...)
Mort Drucker (piirtäjä 1957–2010, elokuva- ja tv-satiirit)
George Woodbridge (piirtäjä 1957–2003)
Frank Jacobs (käsikirjoittaja 1957–2014, riimitellyt vitsit)
Antonio Prohías (piirtäjä-käsikirjoittaja 1961–1987, käsikirjoittaja –1995, Spy vs Spy)
Sergio Aragonés (piirtäjä-käsikirjoittaja 1963–, marginaalipiirrokset, A MAD look at...)
Paul Coker (piirtäjä 1961–2018)
Dick DeBartolo (käsikirjoittaja 1962–2020, elokuva- ja tv-satiirit)
Stan Hart (käsikirjoittaja 1962–2000, elokuva- ja tv-satiirit)
Duck Edwing (käsikirjoittaja 1962–, piirtäjä-käsikirjoittaja 1980–2012)
Paul Peter Porges (käsikirjoittaja 1966–, piirtäjä-käsikirjoittaja 1972–1997)
Angelo Torres (piirtäjä 1969–2006, elokuva- ja tv-satiirit)
Sam Viviano (piirtäjä 1985–)
John Caldwell (piirtäjä-käsikirjoittaja 1986–2016)
Rick Tulka (piirtäjä 1988–2019)
Tom Bunk (piirtäjä 1990–)
Bill Wray (piirtäjä 1996–2006, Mauno)
Kevin Pope (piirtäjä 1997–, Melvin & Jenkins)
Peter Kuper (piirtäjä-käsikirjoittaja 1997–, Spy vs Spy)
Oheistuotteet ja sovitukset

Madin sisällöstä on 1950-luvulta alkaen julkaistu kymmeniä kokoomakirjoja. Parker Brothers julkaisi vuonna 1979 hyvin menestyneen lautapelin The Mad Magazine Game. Madista on julkaistu muissa maissa kansallisia versioita, joita 1990-luvun alussa oli yhteensä 12. Suomessa lehti ilmestyi vuosina 1970–1972 nimellä Suomalainen MAD ja vuosina 1982–2005 nimellä Suomen MAD. Mad-lautapeli julkaistiin Suomessa kahtena eri versiona, joiden nimet olivat ”MAD – Peli huonolle häviäjälle” ja ”MAD – Pähkähullu peli koko perheelle”.
Fox-televisioverkko alkoi vuonna 1995 esittää sketsisarjaa Mad Tv, jonka sisällöstä osa oli hyvin löyhästi Mad-lehden innoittamaa. Cartoon Network -kanavalla ryhdyttiin vuonna 2010 esittämään animaatiosarjaa Mad, jonka sisältö perustui hieman suoremmin lehden sarjakuviin.
Mad sponsoroi näkyvästi vuonna 1980 valmistunutta komediaelokuvaa Sotilasopisto. Gaines ja lehden toimitus olivat hyvin pettyneitä elokuvaan ja maksoivat siitä, että kaikki viittaukset Madiin poistettiin elokuvan videojulkaisuista.
Mary Rodgers ja Marshall Barer tekivät vuonna 1965 Madin sisällön innoittaman off-Broadway-musikaalin The Mad Show, jonka libreton kirjoittamiseen osallistuivat myös Madin käsikirjoittajat Stan Hart ja Larry Siegel.
Vuonna 1956 ilmestynyt Madin numero 30, jonka kannessa nähtiin ensimmäisen kerran Norman Mingon tekemä ”klassinen” värikuva lehden maskotista Alfred E. Neumanista.
Madin päätoimittajana vuosina 2018–2019 toiminut Bill Morrison.