stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Portugalin historia
Kolmas tasavalta > Talouskriisi 2011–2013

Portugali oli 1990-luvun yksi Euroopan nopeimmin kasvavista talouksista ja menestyjistä. Keskimääräinen BKT:n kasvu oli noin 5 %. Maan pääsyä euroalueen jäseneksi vuonna 1999 pidettiin palkintona hyvin tehdystä työstä. Se takasi maalle vakaan valuutan, matalat korot sekä tien maailman suurimmalle talousalueelle. Vuonna 2002 euroa alettiin käyttää maksuvälineenä. Portugalin ongelmat johtuvat pääosin maan talouden hitaasta kasvusta. Maan talous ei 2000-luvun alun hyvinä vuosina kasvanut merkittävästi.
Vuonna 2008 alkanut kansainvälinen finanssikriisi vei 2010-luvun alussa Portugalin talouskriisiin, jonka ratkaisemiseksi sille annettiin 78 miljardin euron suuruinen lainapaketti. Se jakautui kolmeen 26 miljardin osaan. Lainoittajia olivat Kansainvälinen valuuttarahasto (IMF), Euroopan rahoitusvakausväline (ERVV) ja Euroopan komissio. Suurin lainoittaja on Saksa runsaalla 14 miljardilla eurolla. Portugalin eräänlainen omavastuuosuus lainoista oli 455 miljoonaa euroa. Positiivinen käänne kriisissä tapahtui 3. lokakuuta 2012, kun Portugalin onnistui saada markkinoilta 3,76 miljardin laina kohtuullisella korolla. Tämän avulla voitiin kovakorkoisia lainoja vaihtaa edullisempiin. EU piti tukitoimilla Portugalin korkotasoa alhaisena edelleen syksyllä 2013.
Säästöohjelman toteuttaminen kohtasi vaikeuksia, sillä maan perustuslakituomioistuin päätti maaliskuussa 2013, että iso osa hallituksen suunnittelemista talouskuritoimista on perustuslain vastaisia. Hätälainoittajat helpottivat Portugalin lainaohjelman ehtoja, mutta hyväksyttäviä säästökohteita tarvittiin silti lisää.
Kolmas tasavalta > Talouskriisin jälkeen

Portugalin pääministerinä vuodesta 2015 toiminut sosialistien johtaja Antonio Costa ja sosialistit saivat vaalivoiton vuoden 2019 parlamenttivaaleissa Portugalin positiivisen talouskehityksen siivittämänä. Sosialistit saivat 106 paikkaa, kun ehdottomaan enemmistöön olisi tarvittu 116 paikkaa maan 230-paikkaisessa parlamentissa. Pääministerinä jatkoi vaalien jälkeenkin Antonio Costa, mutta hänen hallituksensa tarvitsi edelleen pienten vasemmistopuolueiden tukea.
Portugalin vaikutusvaltaisessa, mutta pitkälti seremoniallisessa presidentin virassa on vuodesta 2016 toiminut konservatiivi Marcelo Rebelo de Sousa, joka voitti vuoden 2016 presidentinvaalit ensimmäisellä kierrokella. Häntä aikaisemmin presidenttinä toimi kaksi kautta vuosina 2006–2016 konservatiivi Aníbal Cavaco Silva.
Portugalin talous kääntyi kriisin jälkeen taas nousuun. Vuonna 2017 talous kasvoi 3,5 % ja seuraavana vuonna 2,4 %. Työttömiä oli 6,4 % heinäkuussa 2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portugalin historia Wikimedia Commonsissa
Lusitanian kartta.
Afonso Henriquesin aikainen Portugalin ensimmäinen lippu.
Portugalin löytöretket ja imperiumi.
Kastilian/Espanjan ja Portugalin väliset siirtomaiden demarkaatiolinjat 1400- ja 1500-luvulla (Tordesillasin ja Zaragozan sopimukset)
Lissabonin maanjäristys 1755.
Sebastião José de Carvalho e Melo, Pombalin markiisi
Vuoden 1826 perustuslailla pyrittiin kumoamaan liberaalimpi vuoden 1821 perustuslaki. Kuningas Pedro esittelee kuvassa lakia tulevalle kuningatar Marialle.
Portugali vaati 1800-luvun loppupuolella itselleen aluetta, joka oli sen omistamien Angolan ja Mosambikin välissä.
Kuningas Kaarle (Carlos I).
Kuninkaanmurha 1908.
Tasavallan kannattajat mellakoivat Lissabonissa 5.10.1910.
Portugalin Afrikkalaiset siirtomaat.
Neilikkavallankumouksen muistomerkki Lissabonissa
Anna-Maria Mård

Anna-Maria Mård.
Anna-Maria Mård (o.s. Haudanlampi) (5. elokuuta 1859 Piippola – 16. kesäkuuta 1927 Kiuruvesi) oli Ylä-Savossa, etenkin Kiuruvedellä, vaikuttanut kansanparantaja. Häntä on pidetty myös selvänäkijänä.
Elämä

Anna-Maria Mård tunnetaan asuinpaikkansa, Kiuruveden Haapakummun, mukaan Haapakummun Anna-Marina. Hänen vanhempansa olivat torppari Kalle Mikonpoika Haudanlampi (1824–1868) ja Britha Gustava Esaiantytär Kuosmanen. Isänsä kuoltua ja äitinsä mentyä uusiin naimisiin Anna-Mari muutti Kiuruvedelle ja hänestä tuli Kalle Lepistön ja sukulaisensa Margaretan (o.s. Haudanlampi) kasvattitytär. Kalle Lepistö (1827-1882) oli selvänäkijä ja parantaja, joka tunnettiin ”Pienenmäen ukkona”. Lepistö sekoitetaan kertomuksissa toisinaan Hätämaan tietäjään eli Juho Luomajokeen, joka Anna-Marin tavoin oli Piippolasta. Luomajoki ja Lepistö tunsivat toisensa ja olivat tekemisissä keskenään.
Anna-Mari muutti kasvattikotiinsa 15-vuotiaana ja oli Kalle Lepistön oppilaana kahdeksan vuotta tämän kuolemaan saakka.
Lepistön kuoltua Anna-Mari avioitui pienviljelijä Heikki Juhonpoika Mårdin kanssa, joka toimi myös suutarina. Heikki Mård ei kaikelta osin hyväksynyt vaimonsa toimintaa. Anna-Mari koki auttamisen sisäisenä pakkona ja vastaamisena hänelle esitettyihin toiveisiin ja toivoi siksi mieheltään kärsivällisyyttä.
Anna-Mari käytti ihmisten ja eläinten parantajana toimiessaan omatekoisia rohtoja, joihin tarvitsemiaan kasveja hän kasvatti pihapiirissään. Osan lääkkeistä tai niiden ainesosista hän hankki apteekista. Selvänäkijänä hän auttoi etenkin kadonneiden ihmisten, eläinten ja esineiden löytämisessä.
Mårdin parantajanmaine levisi ajankohtaan nähden varsin laajalle. Tähän vaikutti osaltaan Kiuruveden naapurikunnassa Iisalmessa sijaitseva Runnin terveyskylpylä, jonka asiakkaille välittyi tietoa Kiuruvedellä vaikuttavasta tietäjä-parantajasta. Kiuruvedellä Anna-Marin toiminta-aikana vaikuttaneista kunnanlääkäreistä osa suhtautui häneen myönteisesti. Yksi heistä kuitenkin haastoi hänet vuonna 1907 käräjille luvattomasta parantamisesta. Todistajia häntä vastaan ei ilmaantunut ja syyte raukesi. Mårdin on uskottu saaneen ajatteluunsa vaikutteita mm. ruusuristiläisyydestä. Hänellä oli kokoelmissaan mm. Annie Besantin teoksia ja tuttavapiirissään tämän liikkeen tuntijoita.
Mårdin pojantytär Maija Väisänen on laatinut luettelon hänen käyttämistään rohdoksista. Mårdin toimintaa on tutkinut farmakologi, dosentti Veijo Saano. Anna-Maria Mårdista kirjan kirjoittaneet Eriksson ja Nivalainen keräsivät yhteensä 760 Mårdin toimintaa valottavaa kertomusta. Niistä 229 tarkastelee häntä parantajana ja 389 käsittelee selvänäkemistä. Nämä teemat yhdistyvät useissa kertomuksissa siten, että Mård parantamisen lisäksi tiesi ennalta avuntarvitsijan tulon ja vaivan.
Anna-Marin pojat

Anna-Marilla ja Heikillä oli kaksi poikaa, Jussi ja Elias (Eljas). Jussi oli maatyömies ja kunnosti tinurina kupariastioita.  Elias harjoitti parantajantointa. Pääelinkeinoltaan hän oli pienviljelijä. Sen lisäksi hän teki suutarin- ja sepäntöitä ja korjasi myös kelloja. Myös hänestä on selvänäkemiseen viittaavia kertomuksia; toisaalta sanotaan, ettei hän nimenomaan ollut halunnut omaksua tätä puolta äitinsä kyvyistä.
Anna-Marin rohtojen ainesosia

Saanon (1994) mukaan Anna-Marin käyttämissä rohdoissa oli luonnonyrttejä, apteekista ostettuja ainesosia sekä nykyään lähinnä apuaineiksi luokiteltavia osia, joita hän saattoi hankkia sekatavarakaupan valikoimista.
Eri puulajeista mainitaan paatsama, pihlaja, tuomi ja kataja. Näiden kuorista hän valmisti keitoksia ja käytti myös marjoja lääkinnässä. Muita hänen käyttämiään kasveja ovat esimerkiksi suopursu, pihasaunio, kumina, lipstikka ja piharatamo sekä voimakkaasti myrkyllinen näsiä ('näsenmarja').
Apteekista hankittuja ainesosia olivat esimerkiksi aloe, morfiini, oopiumi, strykniini, arsenikki, aluna, boorihappo, karbolihappo, suolahappo ja rikkihappo.
Kirjallisuutta

Huuskonen, Matti: Anna-Marin parannusmenetelmät kiehtovat yhä. (Kansanparantaja Anna-Maria Mårdista haastateltavana farmakologian dosentti Veijo Saano) Kauneus ja terveys, 1994, nro 9, s. 34-37.
Rautavaara, Toivo: Miten luonto parantaa - Kansanparannuskeinoja ja luontaislääketiedettä, s. 10.  Porvoo:  WSOY, 1980.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Ruusunorsukierto

| Ruusunorsukierto |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Rosopsida
Lahko::  Koisomaiset Solanales
Heimo::  Kiertokasvit Convolvulaceae
Suku::  Norsukierrot Argyreia
Laji::  nervosa
Kaksiosainen nimi
 Argyreia nervosa  (Burm.f.) Bojer 
Katso myös
   Ruusunorsukierto Wikispeciesissä   Ruusunorsukierto Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruusunorsukierto (Argyreia nervosa) on köynnöskasvi, joka on lähtöisin Intian niemimaalta ja jota viljellään laajalti kautta maailman. Sen yleisiä englanninkielisiä nimityksiä ovat muun muassa Hawaiian Baby Woodrose ("havaijilainen puuruusuvauva") ja Elephant Creeper ("norsuköynnös"), joihin myös sen suomenkielinen nimitys todennäköisesti pohjautuu. Ruusunorsukiertoa käytetään koristekasvina. Sen siemeniä saatetaan käyttää myös päihtymistarkoituksessa.
Ulkonäkö ja ominaisuudet

Ruusunorsukierto on monivuotinen ja ikivihreä rakenteeltaan vahva köynnös, joka kukkii kaikkina vuodenaikoina. Sen kukat ovat suppilomaisia ja kasvavat 3-6 kukan kukinnoissa. Niiden väri vaihtelee valkoisesta vaaleanpunaiseen ja purppuraan. Kukkien keskustat ovat väriltään tummempia. Kukat ovat halkaisijaltaan enimmillään noin 7–8 cm. Kasvilla on nahkamaiset ja sydämenmuotoiset lehdet, joiden koko vaihtelee 10–25 cm välillä kasvin iän ja kunnon mukaan. Lehtien alapinta ja jopa kymmenmetriseksi kasvava varsi ovat valkeita ja niissä on villamaisia karvoja. Ruusunorsukierron hedelmät ovat pallomaisia koteloita, joissa kussakin on neljä ruskeaa siementä. Koteloiden halkaisija on 1-1,8 cm. Kasvi leviää joko siementen tai istukkaiden avulla.
Levinneisyys

Kasvia kasvaa Intian lisäksi ainakin Karibialla, Yhdysvaltojen mannermaalla ja Havaijilla, jonne kasvi on levinnyt ihmisen mukana.
Kemialliset yhdisteet

Ruusunorsukierron siemenet sisältävät useita eri alkaloideja, joista selvästi eniten isoergiinia ja ergiinia. Taulukoitujen alkaloidien ohella siemenistä löytyy muun muassa penniklaviinia ja ergometriinia. Ruusunorsukierron siementen ergoliinijohdannaisten alkaloidien pitoisuus onkin yksi suurimmista kiertokasvien heimossa.
Kemialliset yhdisteet > Alkaloidien osuudet prosentteina

| Alkaloidin nimi | Osuus alkaloidien määrästä | Osuus kuivien siementen painosta |
| --- | --- | --- |
| agroklaviini | 1,09 | 0,006 |
| kanoklaviini-I | 2,65 | 0,016 |
| elymoklaviini | 3,62 | 0,022 |
| ergiini | 22,68 | 0,136 |
| isoergiini | 31,36 | 0,188 |
| lysergihapon hydroksietyyliamidi | 8,20 | 0,049 |
| isolysergihapon hydroksietyyliamidi | 3,98 | 0,024 |
| muut ja tunnistamattomat | 18,82 | 0,113 |
| Yhteensä | 100,00 | 0,600 |
Käyttö > Käyttö koristekasvina

Kasvihuoneisiin ja ruukkukasviksi soveltuvaa ruusunorsukiertoa käytetään usein trooppisen vaikutelman luomiseksi. Lajia kasvatetaan myös ristikoita ja aitoja vasten, jotka se peittääkin hyvän kasvuvauhtinsa ansiosta nopeasti kokonaan. Kasvi kasvaa parhaiten varjoisessa tai puolivarjoisessa suojaisessa paikassa ja tarvitsee keskivertomäärän vettä. Se suosii vahvasti hedelmällistä maaperää, jonka pH tulee olla mielellään väliltä 5-6,5. Kasvi ei kestä kuivuutta, eikä myöskään kylmyyttä ja se vaurioituukin alle 4 °C:n lämpötilassa.
Käyttö > Käyttö päihteenä

Ruusunorsukierron siemeniä käytetään päihteenä lähinnä niiden sisältämän ergiinin vuoksi. Hallusinogeeniset vaikutukset ilmenevät 2–5 mg annoksilla ja päihtymys kestää neljästä kahdeksaan tuntia. Keskitason annos on 5-10 siementä. Päihdekäyttöä varten siemenet murskataan, idätetään, syödään kokonaisina tai niistä tehty uute juodaan siementen liottua vedessä.
Laillisuus

Ruusunorsukierron laillinen status vaihtelee valtioittain. Ruusunorsukierto on luokiteltu Suomessa lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus Fimean päätöksen mukaan lääkeluetteloon rohdokseksi. Venäjällä sen myynti on kielletty.
Aiheesta muualla

ITIS: Argyreia nervosa (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Argyreia nervosa (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Argyreia nervosa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Argyreia nervosa:  Wikidata: Q383947  Wikispecies: Argyreia nervosa  AoFP: 1439  APDB: 9368  APNI: 116954  ATRF: Argyreia_nervosa  BOLD: 422850  CoL: 5VR64  EoL: 580921  EPPO: AGJNE  FNA: 200018779  GBIF: 2928692  GRIN: 3968  iNaturalist: 158621  IPNI: 265238-1  IRMNG: 10202481  ISC: 6909  ITIS: 30824  NatureServe: 2.144110  Open Tree of Life: 990396  Plant List: tro-8500613  PLANTS: ARNE4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:265238-1  Tropicos: 8500613  uBio: 4948752  WFO: wfo-0001297164 
Convolvulus nervosus:  Wikidata: Q38631623  APNI: 205987  CoL: XZGL  GRIN: 11310  IPNI: 266621-1  IRMNG: 10591334  ITIS: 511322  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:266622-1  Tropicos: 8500829  WFO: wfo-0001297339 
Ruusunorsukierron siemeniä viivaimen vieressä.
Ruusunorsukiertoa pensasmaisessa asetelmassa.
Test Act

Test Act on nimitys joukolle Englannissa, Skotlannissa ja Irlannissa aikanaan voimassa olleita lakeja, joiden oli tarkoitus estää katolilaisia pääsemästä julkisiin virkoihin. Tunnetuin oli Englannissa vuosina 1673–1829 voimassa ollut Test Act. Laki vaati julkiseen virkaan nimitettävää henkilöä antamaan vakuutuksen, joka vahvisti hänen uskonnollisen suuntauksensa. Test Act kumottiin osana katolilaisten emansipaatiota.
Englannissa säädettiin uskonpuhdistuksen jälkeen aluksi tiukkoja lakeja, jotka määräsivät rankaisemaan automaattisesti kaikkia, jotka eivät vahvistaneet tunnustavansa virallista anglikaanista uskoa, eikä erillistä virkakieltoa tämän vuoksi tarvittu. Tilanne kuitenkin muuttui, kun suvaitsevampi ilmapiiri mahdollisti 1600-luvulla katolilaisille sekä protestanttisten herätysliikkeiden kannattajille avoimen uskonnonharjoituksen. Anglikaaninen enemmistö halusi nyt estää näiltä ryhmiltä julkisiin virkoihin pääsyn. Vuonna 1661 säädetty ensimmäinen rajoituslaki koski aluksi vain kaupunkien hallintoa, mutta vuoden 1673 Test Act laajensi sen koskemaan kaikkia julkisia virkoja. Lain mukaan julkiseen virkaan pääsy edellytti ehtoollisen vastaanottamista Englannin kirkon menojen mukaisesti. Laki pakotti voimaan astuessaan muun muassa kuningas Kaarle II:n veljen, katoliseksi kääntyneen Yorkin herttua Jaakon luopumaan laivaston päällikkyydestä.
Skotlannissa vastaava laki oli säädetty välittömästi uskonpuhdistuksen jälkeen vuonna 1567. Irlantiin käytäntö tuotiin Englannista vuonna 1704, ja vuodesta 1782 Englantia koskevat Test Act -lait sekä pakolliset uskollisuudenvalat olivat sellaisinaan voimassa myös Irlannissa.
1700-luvun kuluessa lain vaatimista uskon ”testauksista” alettiin vähitellen laistaa protestanttisten herätyssuuntausten edustajien kohdalla, mutta katolilaisten osalta kielto pysyi ehdottomana. Vaatimus virkaan nimitettävän uskonnollisen suuntauksen tutkimisesta poistettiin laista lopulta vuonna 1828. Seuraavana vuonna säädetty laki katolilaisten emansipaatiosta kielsi kaikki muutkin vastaavat rajoitukset. Alkuperäiset Test Act -lait kumottiin tosin Englannissa vasta 1860- ja 1870-luvuilla. Irlannissa käytäntö kiellettiin vuonna 1871 ja Skotlannissa vasta vuonna 1889.
Uikujoen kalliopiirrosalue

Zalavruga, Karjala
Uikujoen kalliopiirrokset on yhteisnimitys kalliopiirroksille, jotka sijaitsevat Uikujoen suistoseudun koskissa ja niiden rannoilla Karjalan tasavallassa Venäjällä. Alue sijaitsee lähellä Belomorskin kaupunkia, noin 6 kilometriä Vienanmeren rannikolta sisämaahan. Kuvakenttiä on 38, ja niihin on hakkaamalla piirretty noin 2 300 kuviota. Zalavrugan piirrokset ovat kuuluisia niiden kivikautista elämää esittävistä kohtauksistaan. Paikalla suoritetuista kaivauksista on löydetty kivikautisia esineitä. Vuonna 2021 Uikujoen kalliopiirrokset hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon yhdessä Äänisen kalliopiirrosten kanssa.
Piirroskentät

Piirroskentät sijaitsevat jokisaarissa Vygostrovin voimalaitoksen lähellä Uikujoen pääuoman varrella. Voimalatyömaan järjestelyt ovat muuttaneet veden virtauksia koskessa: vesi ei enää kuohu entiseen tapaan ja kuvakenttien välisten uomien veden pinta on laskenut. Suurimmassa Bolšoi Malinin saaressa ovat kuvakentät Staraja Zalavruga (”Vanha Zalavruga”) ja Novaja Zalavruga (”Uusi Zalavruga”). Muita kuvakenttiä ovat Besovy Sledki -saarella olevat kaksi kuvaryhmää, Jerpin Pudas -saaren kolme kuvaryhmää ja kolme muuta kuvakenttää pienten ”Nimettömien saarten” kallioilla.
Eri kuvakentissä on yhteensä 2 300 kuvaa, jotka jakaantuvat seuraavasti (tilanne 2009): Staraja Zalavruga (216 kuvaa), Novaja Zalavruga kentät 1–27 (yhteensä 1 176 kuvaa), Nimettömien saarten kentät 1–4 (31 kuvaa), Jerpin Pudas kentät 1–3 (yhteensä 157 kuvaa), Besovy Sledki pohjoinen (470 kuvaa), Besovy Sledki eteläinen (60 kuvaa) ja Zolotets (19 kuvaa).
Tutkimushistoria

Paikalliset asukkaat kertoivat vuonna 1926 ensimmäisistä Uikujoen piirroksista etnologi Aleksandr Linevskille, joka dokumentoi Besovy Sledkin saarelta piirrosryhmän ja julkaisi sen vuonna 1939. Vladislav Ravdonikas löysi lisää piirroksia 1930-luvulla. Hän löysi lisää kuvia Besovy Sledkiltä, Jerpin Pudasilta uuden kuvaryhmän ja vielä Bolšoi Malinin saarelta Staraja Zalavrugan kuvakentän. Ravdonikas julkaisi kaikki 1930-luvun puoleen väliin mennessä havaitut kuviot kaksiosaisessa kirjassa Les Gravures Rupestres des Bords du lac Onega et de la mer Blanche vuosina 1936–1938. Kirjoissa julkaistiin noin 600 piirrosta. Teos teki Uikujoen piirrosalueesta kuuluisan.
Vesivoimalaitoksen suunnittelun alettua suoritettiin piirrosetsinnät Uikujoen alajuoksulla. Vuosina 1957–1970 havaittiin yli 100 muinaista asuinpaikkaa tai arkeologista kohdetta aikakaudelta, joka alkaa mesoliitiselta kaudelta ja päättyy keskiaikaan. Näiden lisäksi Zalavrugan läheltä löydettiin 26 uutta piirrosryhmää (Novaja Zalavruga) jokihiekan ja soran peittämältä hehtaarin suuruiselta alalta. Lisäksi Juri Savvatejev löysi kuvaryhmiä joen keskellä olevilta pieniltä saarilta ja niiden viereiseltä Jerpin Pudas -saarelta vuosina 1968–1969. Hän julkaisi laajan teoksen aiheesta 1970.
Jan Gjerde havaitsi uusia kuvioita kenttätöissä vuosina 2003 ja 2004. Myöhemmin Nadežda Lobanova havaitsi Staraja Zalavrugalta uusia kuvioita vanhojen sisältä ja läheisen kaivauskohteen läheltä Zolotetsin kuvakentän.. Nykyään piirroksia arvioidaan olevan noin 2300.
Piirrosten ajoitus

Kalliopiirrosten ajoittamiseen ei ole suoraa menetelmää, ja Uikujoen piirroksia on ajoitettu vain erilaisilla epäsuorilla menetelmillä. Ravdonikas päätteli vuonna 1938 kuvien tyylin perusteella niiden olevan 4 000 vuotta vanhoja.
Maankohoamisen perusteella voidaan määrittää niin sanottu ”varhaisin mahdollinen piirtämisajankohta”, joka tarkoittaa aikaa, jolloin kuvakentän kallio nousi merestä maankohoamisen seurauksena ja piirtäminen tuli mahdolliseksi. Monet tutkijat pitävät todennäköisenä, että kuvat piirrettiin kallioon heti kun se oli merenrantaa. Näin on päätelty lähes kaikissa Pohjois-Euroopan piirros- ja maalauskohteissa, jossa tämä on ollut mahdollista.
Uikujoen kuvat sijaitsevat 14,5–21 metriä meren nykypintaa ylempänä, ja Juri Savvatejev ryhmineen ajoitti piirrokset tämän ja maankohoamiskäyrien perusteella aikaan 4700–3300 BP (kalibroituna 3520–1530 eaa.). Nykytutkijat A. M. Žulnikov ja Nadežda Lobanova ajoittavat piirrokset 6000–5000 BP (kalibroituna noin 4000–3000 eaa.).
Alueella suoritetut kaivaukset tukevat osittain näitä arvioita. Besovy Sledkin kaivausten löydökset ajoitettiin vuosille 4350–3090 eaa. Ylimpänä sijaitsevan Jerpin Pudaksen (19,5–21 metriä mpy) saaren kaivauksen löydökset ajoitettiin vuosille 5560–4180 eaa. Alimpana ovat Zalavrugan kentät, 14,5–16,8 metriä mpy, ja sen läheltä löydetyt nuotionpohjat on ajoitettu vuosille 2840–2450 eaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lobanova, Nadezdha: Karelian petroglyphs: problems of protection and reasonable use, s. 171-182.  (julkaisussa "People, material culture and enviroment in the north" (Studia humaniora ouluensia 1))  Oulu:  Oulun yliopisto, 2006.  ISBN 951-42-8133-0  Teoksen verkkoversio (pdf). (englanniksi)
Archeological Complex "Belomorskie Petroglyphs" (Arkistoitu – Internet Archive). Karelia. Tourism portal. www.ticrk.ru
Uikujoen piirrosalue Google Maps-kartalta
Pottier, Erica: Joutsenet Äänisen kalliokaiverruksissa, 2020
Kartta Uikujoen kalliopiirrosalueesta.
Zalavruga, Karjala, kuvassa Nadežda Lobanova
Zalavruga, Karjala
Hiihtäjät, Zalavruga
Kalliopiirros Uikujoella, Besovy Sledki
Bakun olympiastadion

| Bakun olympiastadion |
| --- | --- |
 Bakun olympiastadion sisäpuolelta vuonna 2019.
Rakennuksen tiedot
Sijainti:   Baku, Azerbaidžan
Koordinaatit:  40°25′47″N, 49°55′11″E
Rakennustyöt aloitettu:  6. kesäkuuta 2011
Avattu:  6. marraskuuta 2015
Omistaja:  Azerbaidžanin jalkapalloliitto
Käyttäjät
 Azerbaidžanin jalkapallomaajoukkue FK Karabah 
Katsojakapasiteetti
 68 700 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Bakun olympiastadion (azer. Bakı Olimpiya Stadionu) on Bakussa Azerbaidžanissa sijaitseva yleisurheilu- ja jalkapallostadion. Stadionin yleisökapasiteetti 68 700 ja se toimii Azerbaidžanin jalkapallomaajoukkueen kotikenttänä. Se oli vuoden 2015 Euroopan kisojen päänäyttämö, jolla järjestettiin kisojen yleisurheilukilpailut, avajais- ja päättäjäisseremoniat. Stadion oli yksi vuoden 2020 Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen pelipaikoista.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2020

Bakun olympiastadion oli yksi niistä stadioneista, joilla pelattiin jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2020 otteluita.
Stadionilla pelattiin seuraavat ottelut:
| Päivämäärä | Kotijoukkue | Tulos | Vierasjoukkue | Kierros | Yleisömäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 12. kesäkuuta 2021 |  Wales | 1–1 |  Sveitsi | Lohko A | 8 782 |
| 16. kesäkuuta 2021 |  Turkki | 0–2 |  Wales | Lohko A | 19 762 |
| 20. kesäkuuta 2021 |  Sveitsi | 3–1 |  Turkki | Lohko A | 17 138 |
| 3. heinäkuuta 2021 |  Tšekki | 1–2 |  Tanska | Puolivälierät | 16 306 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bakun olympiastadion Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Baku Olympic Stadium
Käännös suomeksi
Gunilla Celvin

Gunilla Celvin on suomalainen toimittaja. Hän on Hufvudstadsbladet-median uutispäällikkö.
Celvin toimi 1997–2020 eri toimittaja-, tuottaja- ja päällikkötehtävissä Svenska Ylessä ja siirtyisitten Hufvudstadsbladetin palvelukseen. Hänellä on toimittajan tutkinto, jonka hän on suorittanut Göteborgin yliopistossa vuonna 1990.
Maisema, La Dominique (Hiva Oa)

| Maisema, La Dominique (Hiva Oa) |
| --- | --- |

Nimi:  Maisema, La Dominique (Hiva Oa)
Toinen nimi:  Maisema, sika ja hevonen (Hiva Oa)
Tekijä:  Paul Gauguin
Valmistumisvuosi:  1903
Taiteenlaji:  maalaus, öljyvärimaalaus kankaalle
Korkeus:  75 cm
Leveys:  67 cm
Sijainti:  Ateneumin taidemuseo 1908 alkaen, Antellin kokoelmat
Paikkakunta:  Helsinki
Maisema, La Dominique (Hiva Oa), tai Maisema, sika ja hevonen (Hiva Oa) on Paul Gauguinin (1848–1903)  öljymaalaus kankaalle, kooltaan 75×67 cm. Vuoden 1903 teos oli tärkeimpiin jälki-impressionisteihin kuuluneen taiteilijan viimeisimpiä töitä, ellei viimeinen. Hän kuoli Hiva Oalla toukokuussa 1903.
Värimaailma

Arkaaistunnelmainen maalaus kuvaa Hiva Oa -saaren luontoa voimakkain värein. Gauguin käytti synteettistä maalaustapaa pyrkien symboliseen ilmaisuun. Maisemasta erottuu ihmisasumus, muutamia eläimiä, puiden varjoja ja heinikkoa taustanaan oranssi taivas. Oranssia sävyä on myös asuinrakennuksessa ja siellä täällä vihreän ja sinisen kasvuston lomassa.