stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesihoito

Kylpyamme, johon on yhdistetty puinen apuväline. Hot Springs, Arkansas, 2006.
Vesihoidoksi sanottiin terveyslähteiden yhteyteen perustettujen terveyskylpylöiden hoitomenetelmiä, kuten eri lämpöisiä kosteita kääreitä, amme- ja istumakylpyjä sekä erilaisia kylmiä suihkuja. Myös terveyttä edistävän lähdeveden juonti useita kertoja päivässä kuului vesihoidon menetelmiin. Vesihoitoa on käytetty ainakin hermostollisten sairauksien ja reumasairauksien hoidossa sekä kivun lievityksessä.
Historia

Vesihoito levisi laajalti yli Euroopan 1800-luvun alkupuolella. Suomessa yksi ensimmäisistä vesihoitoa tarjoavista terveyskylpylöistä oli Kupittaan kylpylä Turussa. Sen lääkärinä toimi arkkiatri Gabriel von Bonsdorff, joka oli Saksassa perehtynyt paikallisiin terveyskylpylöihin. Hän perusti vesihoidon lääketieteellisiin havaintoihin ja käytti sen rinnalla myös suoneniskentää, kuppausta, espanjankärpäslaastaria, iilimatoja ja lääkehoitoa, jota puolestaan erään Ruotsissa vesihoitoa tarjonneen maineikkaan kylpylän lääkärit karttoivat. Ruotsissa vesihoitoa kutsuttiin luonnonlääketieteeksi ja se erotettiin normaalista lääketieteestä, joka käytti lääkkeitä sairaita hoitaessaan.
Eräs innokkaimmista vesihoidon kannattajista Suomessa oli everstiluutnantti Aleksander af Forselles, joka toimi Evon metsäopiston johtajana vuodesta 1858 alkaen. Hänkin oli perehtynyt vesihoitoon Saksassa ja oli alkanut soveltaa itse sen hoitomenetelmiä. Hän ylisti vesihoidon suurenmoisia saavutuksia ja mainosti niitä laajasti lehdistössä. Forselles vastusti kiihkeästi lääkkeiden käyttöä vesihoidon yhteydessä, mikä sai aikaan lääkärikunnan vastustuksen Forsellesin vesihoitoa suosivaa asennetta kohtaan. Forselles kumppaneineen suunnitteli oman vesihoitolan perustamista ja laati sille piirustuksetkin. Kylpylä perustettiin Helsingin Kaisaniemeen ja se tunnettiin nimellä Wilhelmsin vesihoitola. Nimensä kylpylä sai saksalaisen johtajansa Friedrich Wilhelm Everthin mukaan. Yritys ei kuitenkaan kannattanut taloudellisesti, koska innostus vesihoitoihin oli laantunut, ja kylpylä jouduttiin pian sulkemaan.
Kirjallisuutta

Pesonen, Niilo: Piirilääkärinä Suomessa 1800-luvulla. WSOY, 1990. ISBN 951-0-16283-3.
Tommila, Päiviö: Helsinki kylpyläkaupunkina 1830 - 1850-luvuilla. Helsinki-seura, 1982.
Aiheesta muualla

Vesi, sauna ja kylpylähoidot - Nurmijärvi (nurmijarvi.fi)
Tyko Vesa

Tyko Valfrid Vesa
Tyko Valfrid Vesa (13. maaliskuuta 1893 Turku – 28. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa taistelussa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän kaatui Suomen sisällissodassa Kolikkoinmäellä Viipurissa.
Perhetausta ja opinnot

Vesan vanhemmat olivat kirvesmies Valfrid Åkerblom ja Edla Matilda Lehtonen. Vesa kävi viisi luokkaa Turun suomalaista klassillista lyseota ja kävi Saksassa sotakoulun B-kurssin vuonna 1917.
Jääkärikausi

Vesa työskenteli konttoristina Turussa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 10. heinäkuuta 1917 alkaen pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän suoritti konekiväärikomppaniasta käsin Libaussa kärjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Vesa saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa, missä hän kaatui taistelussa 28. huhtikuuta 1918 Kolikkoinmäellä. Hän oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Turussa. Hänet on haudattu Turun valkoisten sankarihautaan.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Vickers Wellesley

Kuvassa Vickers Wellesley Mk.I
Vickers Wellesley (Model 281 - 292) on brittiläinen kevyt pommituskone. Se oli rakenteeltaan vapaasti kantava, eli tueton alatasoinen yksimoottorikone. Voimanlähteenä toimi Bristol Pegasus XX-tähtimoottori, jonka teho oli 835 hv (623 kW). Miehistön määrä oli 2-3.
Konetyypin suunnittelu aloitettiin vuonna 1933, yksityisen rahoituksen turvin ja Sir Barnes Wallisin johdolla. Koneen muotoilu pyrki noudattamaan geodeettisiä linjoja, ulkomitat ovat: korkeus 4,67 metriä, pituus 11,66 metriä ja siipien kärkiväli 22,73 metriä. Sen vapaasti kantavat siivet olivat pitkät ja kapeat, lähes purjekoneen tyyppiset. Ensilento tapahtui kesäkuussa 1935. Prototyypin osoituttua olevan onnistuneen, tilasi Englannin Puolustusministeriö 96 kappaletta tämän tyypin pommikoneita. Vickers Wellesleyn tuotantoaika sijoittui vuosille 1936 toukokuuhun 1938, jolloin sitä tuotettiin 177 koneyksilön verran. Palveluskäyttö laivueissa aloitettiin huhtikuussa 1937, vielä tuolloin keskiraskaana konetyyppinä. Vickers Wellesleyn tyhjäpaino oli 3 066 kg sekä enimmäinen lentoonlähtöpaino (MTOW) 5 670 kg.
Wellesleyn operatiivinen käyttö painottui Afrikan alueille. Siellä sitä käytettiin kuitenkin Toisessa maailmansodassa. Koneen aseistus kattaa 2x 0.303 kal. kk:t (7,7 mm) sekä max. 907 kg (2 000 paunaa/lbs.) pommikuorman. Pommit kuljetettiin siipien alla sijainneissa, kahdessa erillisessä pommisäiliössä. Konekivääreistä toinen sijaitsi vasemmassa siivessä, ja toinen takaohjaamossa. Koneen huippunopeus oli 367 km/h ja enin lentomatka 4 635 km, kun pommikuorman suuruus oli 481 kg. Lakikorkeus oli 7 770 m.
Vickers Wellesleyn 3D-projektiokuvat.
Aiheesta muualla

http://www.raf.mod.uk/history/vickerswellesley.cfm
http://www.aviastar.org/air/england/vickers_wellesley.php
http://www.adf-serials.com.au/wellesley.htm
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=975
http://www.historyofwar.org/articles/weapons_vickers_wellesley.html
http://www.tangmere-museum.org.uk/aircraft-month/vickers-wellesley (Arkistoitu – Internet Archive)
http://wp.scn.ru/en/ww15/b/502/9/0 (Arkistoitu – Internet Archive)
Yrjö Vesamaa

Yrjö Vilhelm Vesamaa (käytti Saksassa peitenimeä Georg Weissmann), (16. joulukuuta 1891 Eno – 6. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Vesamaan vanhemmat olivat rovasti Oskar Vesamaa ja Oihonna Streng. Vesamaa sai sotilaskoulutuksensa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana, jolloin hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan ja kaatui Tampereen valtauksen loppuvaiheissa kaupungin keskustasta käydyssä taistelussa.
Opinnot

Vesamaa kirjoitti ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1911 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopistossa aluksi filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla ja myöhemmin lääketieteellisessä tiedekunnassa. Hän suoritti lääketieteen alkututkinnon vuonna 1914.
Jääkärikausi

Vesamaa liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 7. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Vasamaa saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, missä hän haavoittui 4. huhtikuussa 1918 ja kuoli lopulta haavoihinsa 6. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Karstulan sankarihautaan.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania
Jovnna-Ánde Vest

Jovnna-Ánde Vest (s. 14. kesäkuuta 1948 Utsjoki) on saamelainen pohjoissaameksi kirjoittava kirjailija ja kääntäjä. Hänen suomenkielisissä kirjoissaan käytetään tekijästä hänen suomalaista nimeään Jouni A. Vest. Hän on asunut vuodesta 1982 lähtien Pariisissa.
Teokset

Poropolku sammaloituu.  ((Čáhcegáddái nohká boazobálggis, 1988.) Suom. Eino Kuokkanen)  Oulu:  Pohjoinen, 1990.  ISBN 951-749-128-X
Kapteainna ruvsu (1991)
Eallinbihtát (1992)
Árbbolaččat 1 (1996) (Perilliset 1)
Árbbolaččat 2 (2002) (Perilliset 2)
Árbbolaččat 3 (2005) (Perilliset 3, ISBN 978-82-7374-660-3)
Astrid ja Anton (2015)
Lampi (2020)
Kuihtuneet keltaiset kuolpunat (2021)
Victor Vladimirovitschin viimeinen taistelu (2021)
Jako ja Jenny (2022)
Teokset > Käännökset

Vabaek Maliaraq: Katrine muitalus (1988)
Juhani Pallasmaa: Architecture du silence (1994)
Rosa Liksom: Ovtta ija bissehat (2011)
Aiheesta muualla

Lapin kirjailijat (Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Pisteporstua

Pisteporstua oli irrallisista ranteen paksuisista riu'uista tai halkaistuista aidaksista tehty oveneteisrakennelma, jossa puut asetettiin toinen pää maata vasten, toinen pää vinosti pystyyn nojalleen seinää tai räystästä vasten. Se toimi ulko-oven edessä tuulen- ja sateensuojana sekä joskus myös keittokatoksena, jossa oli avoliesi patoineen. Pisteporstua juontui keilamaisesta kodasta. Sen käyttö loppui ensiksi asuinrakennuksen oven edestä ja myöhemmin saunan edestä peseytymispaikkana ja navetan edestä hauderehun teossa tarvittavan kuuman veden lämmityspaikkana.
Riu'ut ladottiin vierekkäin joko seinän suuntaisesti tai puolikaaren muotoon siten, että keskellä oli pidempiä riukuja. Muuten puut katkottiin vain summittaisesti saman mittaisiksi, joten puolen metrinkin pituuserot olivat tavallisia. Jos riukuseinä tehtiin halkaistuista kuusipuista eli haljispuolikkaista, aseteltiin ne sileä puoli ulospäin. Seinästä saatettiin tehdä myös kaksinkertainen, jolloin alemman kerroksen raot peitettiin päällimmäisen kerroksen haljispuolikkailla.
Pisteporstua oli joko päädyn levyinen tai se ulottui vain toisesta nurkasta hiukan oven toiselle puolelle. Rakennuksen ovi oli tavallisesti keskellä ja pisteporstuan kulkuaukko joko keskellä tai toisessa sivussa. Lattian leveys oli noin puolitoista metriä. Pisteporstuan rakennetta oli helppo muunnella, sillä riukujen asentoa ja paikkaa muuttamalla eteisrakennelman kokoa ja umpinaisuutta saatiin säädeltyä tilantarpeen ja sään mukaan.
Vanhin kirjallinen maininta suomalaisesta pisteporstuasta on vuodelta 1656 Huittisista. Länsi-Suomen viimeiset pisteporstuat toimivat pelkkinä oveneteissuojina. Keski- ja Itä-Suomessa niitä käytettiin myös keittopaikkoina. Kansatieteilijä Niilo Valonen on arvellut pisteporstuan syntyneen myöhäisrautakauden salvotun pirtin ja vanhan kartiomaisen erillisen keittokodan yhdistelmänä. Syyksi hän arvelee sitä, ettei pirtin kiukaassa ollut kunnon liettä eikä paistouunia, vaan keittäminen tapahtui keittokodassa ja paistaminen ulos rakennetussa uunissa. Pisteporstuassa nämä tulisijat olivat lähellä ja suojassa. Varhaiskeskiajalla Suomeen levisi lännestä savutupa, jossa oli sekä keittämiseen että paistamiseen soveltuva tulisija, ja pisteporstuan tehtäväksi jäi vain suojan antaminen. Toisen teorian mukaan pisteporstua syntyi vain pirtin oven sääsuojaksi, ainakin talviaikaiseksi suojaksi tuiskuja vastaan.
Vesiskorpioni

| Vesiskorpioni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Nivelkärsäiset Hemiptera
Alalahko::  Luteet Heteroptera
Osalahko::  Nepomorpha
Yläheimo::  Nepoidea
Heimo::  Vesiskorpionit Nepidae
Alaheimo::  Nepinae
Suku::  Nepa
Laji::  cinerea
Kaksiosainen nimi
 Nepa cinerea  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Vesiskorpioni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesiskorpioni (Nepa cinerea) on lieju- ja hiekkapohjaisissa järvissä ja lammissa elävä vesiskorpioneihin kuuluva hyönteinen. Vesiskorpionit saalistavat muita hyönteisiä, esimerkiksi pinnalla kelluvia muurahaisia, malluaisia tai muita vesihyönteisiä. Joskus eläin voi syödä jopa kalan poikasia, sammakon toukkia sekä muita veden pieneläimiä. Ne osaavat myös lentää, mutta turvautuvat siihen erittäin harvoin. Vesiskorpionit ovat yleensä liikkeellä kesällä ja viettävät talven pohjamudissa. Suomessa lajia esiintyy Etelä-Lapista aivan Suomen eteläisimpiin osiin.
Koko ja ulkonäkö

Vesiskorpioni on melko kookas ja litteä hyönteinen. Se on väritykseltään tasaisen ruskea värisävyn vaihdellessa yksilöittäin. Ulkonäkönsä vuoksi eläintä onkin erittäin vaikea havaita vesikasvillisuuden joukosta. Etummainen raajapari on muuntunut pihtimäisiksi, mikä mahdollistaa tehokkaasti ohikulkevan saaliin sieppaamisen ja kiinnipitelemisen ruokailun ajan. Takaruumiin kärjessä on ohut putki, jonka avulla lähes koko elämänsä vedenpinnan alla oleskeleva vesiskorpioni hengittää. Täysikasvuinen hyönteinen on ilman hengitysputkea 12–23 mm pitkä.
Elinkierto

Huhtikuun aikana aktivoituvat, talvehtineet vesiskorpionit munivat touko- ja kesäkuun aikana vesikasveihin. Munista kuoriutuu pieniä toukkia, jotka käyvät läpi osittaisen muodonvaihdoksen, jonka lopulla vesiskorpioni jättää kuorensa. Aikuinen vesiskorpioni on tummempi ja kookkaampi kuin toukka. Aikuisen hengitysputki on pitkä ja ohut, mutta toukalla se on vain puoli senttimetriä pitkä tynkä. Toisin kuin toukka, vesiskorpioniaikuinen voi myös lentää. Aikuinen vesiskorpioni on aktiivinen lokakuuhun saakka, jonka jälkeen se siirtyy talveksi horrostamaan pohjamutaan. Vesiskorpioni on silti ajoittain liikkeellä myös talvella.
Saalistus

Vesiskorpioni on passiivinen, mutta erittäin tehokas saalistaja. Se odottaa yleensä vesikasvien joukossa, että saalis tulisi lähemmäs. Kun saalis on tarpeeksi lähellä, vesiskorpioni suoristaa eturaajansa täyteen mittaan napatakseen saaliin. Tässä vaiheessa saaliilla ei yleensä ole enää mahdollisuutta päästä karkuun. Jos saalis kuitenkin karkaa, ei vesiskorpioni luultavasti yritä saada sitä uudelleen kiinni. Joskus vesiskorpioni ui pintaan hakemaan räpiköiviä hyönteisiä ravinnokseen. Saaliin napattuaan vesiskorpioni imee sen kuiviin eturaajojen välissä sijaitsevalla imukärsällään ja jättää raadon veteen. Käteen otettaessa vesiskorpioni voi nipistää myös ihmistä kipeästi imukärsällään.
Aiheesta muualla

Kuvia vesiskorpioneista BioPix.dk -sivustolla (englanniksi)
Hieman tietoa vesiskorpionista sivulla http://koti.mbnet.fi/joet/vesienpikkuelaimia.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Lyhyt teksti vesiskorpionista osoitteessa https://runeberg.org/pieni/4/0684.html
www.plantpress.com (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q370289  Wikispecies: Nepa cinerea  ARKive: nepa-cinerea  BioLib: 71358  BOLD: 198454  CoL: 6RWWL  EoL: 612581  EPPO: NEPXCI  EUNIS: 244505  Fauna Europaea: 450330  Fauna Europaea (new): eff23b04-4615-4d87-982d-54e67a0a897e  GBIF: 5152456  iNaturalist: 133020  IRMNG: 10976340  ITIS: 103767  NBN: NHMSYS0000527563  NCBI: 280154  Observation.org: 7738  Open Tree of Life: 102383  ZooBank: 00715403-6A50-44DC-B6A1-7F83003FCBC7  Laji.fi: MX.229596 
Vesiskorpioni kävelee
Pirkanmaan vaakuna

Pirkanmaan maakuntavaakuna
Pirkanmaan vaakuna on Pirkanmaan maakunnan heraldinen tunnus. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu: "Kultakentässä punainen, turkiskoroinen lakio."
Pirkanmaan vaakunaviiri
Vaakunan on suunnittelut heradikko Gustaf von Numers Pirkanmaan maakuntaliiton tunnukseksi vuonna 1957 ja siitä tuli Pirkanmaan maakuntavaakuna vuoden 1997 lääniuudistuksen myötä. Vaakunan turkiskoro viittaa maakunnan historiaan eränkäynnin ja kaupan alueena, turkisten ollessa entisaikojen pirkkalaisten tärkeää kauppatavaraa. Vaakunassa käytetyt värit viittaavat kahteen historialliseen maakuntaan, joihin nykyisen Pirkanmaa on perinteisesti katsottu kuuluvan; kultainen kuvaa Satakuntaa ja punainen Hämettä. Pirkanmaalla on käytössä myös maakuntavaakunan pohjalta tehty viiri.
Turkiskoroa on käytetty myös Pirkkalan vaakunassa.
Galleria

Satakunnan vaakuna
Hämeen vaakuna
Pirkkalan vaakuna, vahvistettu 28.11.1951.
Dziga Vertov

| Dziga Vertov |
| --- | --- |
 Vertov vuonna 1913
Henkilötiedot
Koko nimi:  David Abelevitš Kaufman
Syntynyt: 2. tammikuuta 1896 Białystok, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 12. helmikuuta 1954 (58 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Ohjaaja
Taiteilijanimet:  Denis Arkadevitš Kaufman Денис Аркадьевич Кауфман   Denis Abramovitš Kaufman Денис Абрамович Кауфман 
Tunnetuimmat ohjaukset:  Mies ja elokuvakamera   Elokuvasilmä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Dziga Vertov (ven. Дзига Вертов, syntyjään David Abelevitš Kaufman ven. Давид Абелевич Кауфман; 2. tammikuuta 1896 (J: 21. joulukuuta 1895) Białystok, Venäjän keisarikunta – 12. helmikuuta 1954 Moskova, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen elokuva- ja uutiskatsausohjaaja. Hänen veljensä Boris Kaufman ja Mihail Kaufman työskentelivät myös elokuva-alalla. Vertov myöhemmin venäläisti etunimensä ja patronyyminsä Denis Arkadevitšiksi.
Ura

David Abelevitš Kaufman syntyi juutalaistaustaiseen perheeseen  Białystokissa, Puolassa . Kaufman venäläisti juutalaisen nimensä Davidin ja patronyymin Abelevitšin muotoon Denis Arkadievitš  vuoden 1918 tienoilla.
Kaufman opiskeli Białystokissa musiikkia, kunnes hänen perheensä muutti Moskovaan vuonna 1915 pakoon saksalaisten hyökkäystä. Moskovassa Vertov opiskeli psykoneurologisessa instituutissa, kunnes vuonna 1918 Moskovan elokuvakomiteaan kuuluva Kaufmanin opiskelutoveri Mihail Koltsov kutsui hänet tekemään viikoittaista kinonedeljaa eli neuvostouutiskatsausta. Tällä välin Kaufman muutti nimensä  Dziga Vertovksi
Samaan työryhmään kuuluivat Lev Kulesov ja Eduard Tissé, josta tuli myöhemmin Sergei Eisensteinin kuvaaja. He perustivat todellisuuteen vannovien elokuvantekijöiden, kinokkien, ryhmän, joka arvosteli kärkkäästi näytelmäelokuvia, joihin lukeutuivat myös Eisensteinin elokuvat.
Vuosina 1922–1925 Vertov julkaisi yhteensä 23 Kino-Pravdaa (Pravda-lehden elokuvallinen vastine) ja 55 numeroa Elokuvakalenteria 1923–1925.
Ensimmäinen täysimittainen kinokkidokumenttielokuva, Elokuvasilmä, valmistui vuonna 1924. Kuvauksia valmisteltiin ennakolta vähän, jotta tapahtumat taltioituisivat mahdollisimman aitoina. Dokumenttielokuvan henkilöt eivät myöskään saaneet huomata olevansa kuvauksen kohteina.
Vuonna 1925 Vertov valmisti uutiskatsauksen Lenin kuoleman yksivuotispäivälle nimeltä Leniniläinen kinopravda no 21. Seuraavana vuonna Moskovan kaupunginvaltuusto tilasi Vertovilta elokuvan, jossa kuvattaisiin valtuuston aikaansaannoksia positiivisessa valossa. Vaalimainoselokuva Eteenpäin neuvosto! valmistui vuonna 1926. Maailman kuudennes -elokuvan jälkeen Vertov ajautui erimielisyyksiin Sovkino-studion johtajan kanssa ja sai potkut tammikuussa 1927.
Dziga Vertov siirtyi Ukrainan Vufku-elokuvastudiolle, missä hänen ensimmäinen työnsä oli Yhdestoista vuosi (1928). Seuraavana vuonna valmistui Mies ja elokuvakamera, jonka käsikirjoitusta Vertov oli aloitellut ollessaan Sovkinolla töissä.
Vertovin elokuva, Kolme laulua Leninistä, valmistui vuonna 1934. Elokuva julkaistiin uudelleen muokattuna vuonna 1938: uutta materiaalia lisättiin ja poliittisesti epäilyttävät henkilöt poistettiin.
Ohjaustyöt

Elokuvasilmä (Кино-глаз, 1924)
Leniniläinen kinopravda (1925)
Maailman kuudennes (Шестая часть мира, 1926)
Eteenpäin neuvosto! (1926)
Yhdestoista vuosi (Одиннадцатый, 1928)
Mies ja elokuvakamera (Человек с киноаппаратом, 1929)
Innostus (Энтузиазм, 1930)
Kolme laulua Leninistä (Три песни о Ленине, 1934)
Kirjallisuutta

MacKay, John: Dziga Vertov : Life and work : Volume 1 : 1896-1921. Brighton : Academic Studies Press, 2018. ISBN 9781618117342.
Aiheesta muualla

Dziga Vertov Elonetissä.
Dziga Vertov Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
The Kinonedelja (Kino-Week) newsreels constitute the first films of Dziga Vertov (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef
Venäjän asevoimat

| Venäjän puolustusvoimat |
| --- | --- |

Valtio:   Venäjä
Rooli:  asevoimat
Koko:  831 000 (aktiivipalveluksessa)   2 000 000 (reservi)  659 000   (puolisotilaalliset joukot)
Venäjän federaation asevoimat (ven. Вооружённые силы Российской Федерации, Vooružonnyje sily Rossijskoi Federatsii), yleensä pelkkä Venäjän asevoimat koostuu kolmesta puolustushaarasta: maavoimat, merivoimat ja ilmavoimat. Yleisesikunnan alaisuudessa on lisäksi kolme aselajia: strategiset ohjusjoukot, avaruusjoukot ja maahanlaskujoukot. Asevoimien ylipäällikkönä on Venäjän presidentti.
Strategiset ohjusjoukot, sotalaivaston strategiset ydinsukellusveneet Pohjoisessa ja Tyynenmeren laivastoissa ja ilmavoimien 37. ilma-armeija eli kaukotoimintailmavoimat muodostavat ydintriadin eli strategiset pidäkevoimat.
Maavoimat

Maaliskuusta 2024 asevoimat on jaettu seuraavaan viiteen sotilaspiireihin: Leningradin sotilaspiiri (Pietari), Moskovan sotilaspiiri (Moskova), Eteläinen sotilaspiiri (Rostov-na-Donu), Keskinen sotilaspiiri (Jekaterinburg) ja Itäinen sotilaspiiri (Habarovsk).
Ennen vuoden 2010 sotilaspiirijakoa maavoimat oli jaettu kuuteen sotilaspiiriin. Nämä olivat: Leningradin sotilaspiiri (Pietari), Moskovan sotilaspiiri (Moskova), Pohjois-Kaukasian sotilaspiiri, Volga-Uralin sotilaspiiri, Siperian sotilaspiiri ja Kaukoidän sotilaspiiri (Habarovsk). Siperian sotilaspiiri muodostettiin 1998 yhdistämällä Baikalin sotilaspiiri ja entinen Siperian sotilaspiiri.
Vuodesta 2010 lähtien maavoimissa oli neljä sotilaspiirin esikuntaa.
Maavoimien ylin johto lakkautettiin 1998 ja sen tehtävät siirrettiin yleisesikunnalle, jolloin maavoimat menetti puolustushaaran asemansa. Toinen Tšetšenian sota osoitti kuitenkin päätöksen huonoksi, minkä johdosta se peruttiin.
Maavoimien kalustoa vuonna 2022. Nämä ovat arvioita:
2 600 taistelupanssarivaunua (arvio) ja 7 300 varastoituna myöhempää käyttöä varten
5 400 rynnäkköpanssarivaunua
6 000 miehistönkuljetusvaunua
1 450 telatykkiä
4 625 kenttätykkiä
3 793 raketinheitintä
Merivoimat

Merivoimien osat:
Pohjoinen laivasto
Tyynenmeren laivasto
Itämeren laivasto
Mustanmeren laivasto
Kaspian laivasto-osasto
Merivoimat oli Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen tärkeysjärjestyksessä viimeisenä, ja sen kalustomäärä on pienentynyt huomattavasti.