stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jana Dementjeva

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jana Dementjeva olympiavoittajana Lontoossa 2012. |  Jana Dementjeva olympiavoittajana Lontoossa 2012. |  Jana Dementjeva olympiavoittajana Lontoossa 2012. |  |
Soutu
Maa:   Ukraina
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | pariaironelonen |  |
Jana Myh’ailivna Dementjeva (os. Ryžkova; ukr. Яна Михайлівна Дементьєва (Рижкова); s. 23. lokakuuta 1978 Harkova) on ukrainalainen kilpasoutaja. Hän voitti pariaironelosessa olympiakultaa vuonna 2012.
Dementjeva osallistui kolmiin olympialaisiin. Ateenassa 2004 hän kilpaili pariaironelosessa ja sijoittui loppukilpailussa kolmanneksi mutta menetti mitalin venekuntaan kuuluneen Olena Olefirenkon jäätyä testissä kiinni dopingaineen käytöstä. Pekingissä 2008 Dementjeva sijoittui Kateryna Tarasenkon kanssa pariairokaksikossa seitsemänneksi heidän voitettuaan B-finaalin. Lontoossa 2012 hän voitti olympiakultaa pariaironelosessa Kateryna Tarasenkon, Natalija Dovhodkon ja Anastasija Koženkovan kanssa. Hopeajoukkue Saksa hävisi heille yli kaksi sekuntia.
Dementjeva voitti pariaironelosessa maailmanmestaruuden Poznańissa 2009 ja saavutti MM-hopeaa Karapirolla 2010. Hän voitti viisi Euroopan-mestaruutta: pariairokaksikossa vuosina 2008 ja 2011 sekä pariaironelosessa vuosina 2009, 2010 ja 2012. Välivuosien jälkeen hän palasi arvokilpailuihin vuoden 2018 MM-kilpailuissa ja vuoden 2019 EM-kilpailuissa, joista jälkimmäisissä hän saavutti pariaironelosessa pronssia.
Fredrik Isacsson

Fredrik Donatus Isacsson (13. heinäkuuta 1883 Vestanfjärd – 6. elokuuta 1962 Naantalin maalaiskunta) oli suomalainen säveltäjä ja kirkkomuusikko, director musices.
Henkilöhistoria

Isacssonin vanhemmat olivat puuseppämestari Isak Maurits Isaksson ja Antoinette Karolina Wikström. Hänen puolisonsa vuodesta 1906 oli Ellen Maria Åström (k. 1949). Pariskunnan lapsista reservin vänrikki, varatuomari Fredrik Kalevi Inhala (s. 1911) palveli talvisodassa Kannaksella ja kaatui Kosejoella tehdyssä vastahyökkäyksessä 12. joulukuuta 1939.
Isacsson opiskeli kanttori-urkuriksi Turun lukkari- ja urkurikoulussa. Vuosina 1904–1905  hän opiskeli urkujensoittoa Oskar Merikannon johdolla Helsingin musiikkiopistossa, Häntä pidettiin "lupaavana urkutaiteilijana". Ensikonserttinsa hän piti vuonna 1905. Isacsson kaihtoi julkisuutta ja siksi hänen sävellystuotantonsa pysyi Turun ulkopuolella tuntemattomana. Urkuteoksensa Katedraalissa hän esitti ensi kerran itse Turun tuomiokirkossa, luultavasti lokakuussa 1921.
Isacsson toimi Turun kirkkomusiikkiopiston opettajana 1909–1951 ja johtajana 1928–1951, Turun tuomiokirkkoseurakunnan urkurina 1936–1953 ja jo sitä ennen 1913–1935 Oscar Pahlmanin sijaisena. Hän toimi myös musiikkikriitikkona Turun Sanomissa. Hän toimi myös kuoronjohtajana. Director musices -arvonimi Isacssonille myönnettiin 1929.
Sävellyksiä

Isacsson sävelsi muun muassa kaksi sinfoniaa, orkesterisarjoja, sävelrunot Marjatta ja Yöllisiä fantomeja, yksin- ja kuorolauluja sekä urkukappaleita:
Marjatta, sävelruno
In memoriam, sinfoninen sarja
Pieni sarja I ja II
Ouverture tragico
Sinfonia I
Historiallisia muistoja, 5-kohtauksinen sarja
Juhannus, lyyrillinen sarja
Yöllisiä fantomeja, sävelruno
Varsinaissuomalaisia kansansävelmiä
Ilta ja yö arolla, sarja
Kalevalaisia kuvia
Sinfonia II
Nuori Pan
Nuorten laulu
Carmen semisaeculare
Rakkauden voittoretki, kantaatti
yksinlauluja, kuorolauluja, yli sata koraalialkusoittoa
Funebre

| Funebre> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1988–1991
Tyylilaji:  death metal
Kotipaikka:   Turku, Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Jari Heinonen,  laulu   Erkki Hellen,  basso   Sami Uusitalo,  kitara   Toni Uusitalo,  rummut   Esa Vähäsöyrinki,  kitara  
Entiset jäsenet:  Samppa Haapio,  kitara   Seppo Kittilä,  rummut  
Levy-yhtiö:  Xtreem Music   Spinefarm Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Funebre oli yhdessä Abhorrencen kanssa yksi ensimmäisistä suomalaisista death metal -yhtyeistä. Lyhytikäisen uransa aikana he äänittivät kaksi demoa, 7″ EP:n sekä albumin Children of the Scorn, jonka tuotti entinen Stratovarius-kitaristi Timo Tolkki.
Diskografia

Children of the Scorn (1991,  Spinefarm Records)
EP:t
Brainspoon (1990,  Whisper in Darkness)
Cranial Torment (2012,  Xtreem Music)
Weird Tales of Madness (1991)
Cranial Torment (1989)
Demo II (1990)
Aiheesta muualla

Official MySpace, viralliset MySpace-sivut
Funebre Metal-Archivessa
James Loughran

James Loughran vuonna 1982.
James Loughran (30. kesäkuuta 1931 Glasgow – 19. kesäkuuta 2024 Bearsden) oli skotlantilainen kapellimestari.
Loughran toimi ylikapellimestarina BBC:n sinfoniaorkesterille 1965–1971, Hallé-orkesterille 1972–1983, Bambergin sinfoniaorkesterille 1979–1983 sekä Aarhusin sinfoniaorkesterille 1996–2003.
Funeral (albumi)

| Funeral Arcade Fire |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : elokuu 2003 – alkuvuosi 2004, Hotel2Tango
 Julkaistu: 14. syyskuuta 2004 (US) 28. helmikuuta 2005 (EU)
 Formaatti: CD, LP
 Tuottaja(t): Arcade Fire
 Tyylilaji: indie rock, kamaripop, taiderock
 Kesto: 48.02
 Levy-yhtiö: Merge (US) Rough Trade (EU)
Listasijoitukset
  123.
Arcade Firen muut julkaisut
| Arcade Fire (EP) 2003 | Funeral 2004 | Neon Bible 2007 |
Funeral on Arcade Firen esikoisalbumi, joka julkaistiin 14. syyskuuta 2004. Euroopassa albumi julkaistiin 28. helmikuuta 2005. Hautajaisiin viittaavan nimensä levy sai, koska useat yhtyeen jäsenet olivat menettäneet läheisiään vähän aiemmin. Régine Chassagnen isoäiti kuoli kesäkuussa 2003, Win ja William Butlerin isoisä, swingmuusikko Alvino Rey maaliskuussa 2004 ja  Richard Reed Parryn täti huhtikuussa 2004.
Sue-lehti valitsi Funeralin 2000-vuosikymmenen yhdeksänneksi parhaaksi ulkomaiseksi albumiksi vuonna 2009.
Kappaleet

Neighborhood #1 (Tunnels) – 4.48
Neighborhood #2 (Laika) – 3.32
Une Année Sans Lumière – 3.40
Neighborhood #3 (Power Out) – 5.12
Neighborhood #4 (7 Kettles) – 4.49
Crown of Love – 4.42
Wake Up – 5.35
Haiti – 4.07
Rebellion (Lies) – 5.10
In the Backseat – 6.20
Arvostelut

AllMusic:
The Guardian:
Robert Christgau: A–
Soundi:
Frédéric Bulot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Frédéric Bulot Wagha
Syntymäaika: 27. syyskuuta 1990 (ikä 34)
Syntymäpaikka: Libreville, Gabon
Kansalaisuus:  Gabon
Pelipaikka: Keskikenttäpelaaja
Pituus: 179 cm
Seura
Seura: FC Gifu
Pelinumero: 8
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2010–2011 2011–2012 2012–2015 2014–2015 2015–2017 2018 2019– | Monaco Caen Standard Liège →Charlton Athletic Stade Reims Tours FC Gifu |  |
Maajoukkue
| 2014– | Gabon | 25 (0) |
Frédéric Bulot (s. 27. syyskuuta 1990 Libreville) on gabonilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Bulot debytoi Gabonin maajoukkueessa 2014. Hän on pelannut 25 maaottelua.
Georg Nikolaus Nissen

Georg Nikolaus Nissen. Ferdinand Jagemannin maalaus vuodelta 1809.
Georg Nikolaus Nissen (22. tammikuuta 1761 Haderslev, Tanska – 24. maaliskuuta 1826 Salzburg) oli tanskalainen diplomaatti ja kirjailija. Hänet tunnetaan Wolfgang Amadeus Mozartin elämäkerran kirjoittajana. Nissen meni vuonna 1809 naimisiin Mozartin lesken Constanzen kanssa ja pääsi käyttämään lähteinään muun muassa Mozartin perheen alkuperäistä kirjeenvaihtoa.
Elämä

Georg Nikolaus Nissen oli kauppias Jens Nissenin ja Anna Elisabeth Nissenin (omaa sukua Zoëga) poika. Äiti Anna oli vaikutusvaltaisesta suvusta, joka polveutui italialaisesta, Veronasta 1570 Mecklenburgin kautta Schleswigiin muuttaneesta aatelismiehestä. Opiskeltuaan lakia Kööpenhaminan yliopistossa 1778–1781 Nissen meni töihin setänsä Georg Zoëgan johtamaan Kööpenhaminan pääpostikonttoriin. Vuonna 1791 hän aloitti diplomaattiuransa ja tuli 1793 lähetystösihteeriksi Tanskan Wienin lähetystöön. Viimeistään 1798 hän asui Mozartin lesken Constanzen talossa. Nissen ja Constanze menivät naimisiin 26. kesäkuuta 1809 Bratislavassa. Pariskunta muutti 1810 Kööpenhaminaan, jossa Nissen työskenteli sensorina ja valtioneuvostossa.
Vuosina 1820–1824 aviopari matkusteli Saksassa ja Italiassa ja asui vuodesta 1821 Wienissä, jossa he aloittivat Mozartin elämäkerran kirjoittamisen. He käyttivät lähteenään Constanzen muistitiedon lisäksi Mozartin perheen alkuperäistä kirjeenvaihtoa. Kirjeenvaihto oli osittain puutteellista, sillä Constanze oli tuhonnut joukon Mozartin isän Leopoldin kirjeitä. Leopold oli aikanaan vastustanut kiivaasti poikansa ja Constanzen (omaa sukua Weber) liittoa. Teos jäi kesken Nissenin kuollessa 1826, ja hänen leskensä viimeisteli sen yhdessä lääkäri Johann Heinrich Feuersteinin ja Berliinin Generalmusikdirektor Gaspare Spontinin kanssa. Breitkopf & Härtel julkaisi Mozartin elämäkerran Leipzigissa 1828.
Nissenin kuulumista aatelissäätyyn ei ole dokumentoitu, ja jotkut historioitsijat pitävät sitä Constanzen keksintönä. Georg Nikolaus Nissen ei itse koskaan kutsunut itseään nimellä ”kreivi von Nissen”. Nissen on haudattu Salzburgiin, ja hänen hautakivensä (jossa hänestä on maininta ”Mozartin lesken aviomies”) on säilynyt.
Nissenin hautakivi Salzburgissa.
Fundão

| Fundão |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Fundão Portugalin kartalla
 Koordinaatit: 40°8′N, 7°30′W 
Valtio:  Portugali
Alue:  Centro
Ala-alue:  Cova da Beira
Piiri:  Castelo Branco
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Paulo Fernandes
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  700,2 km²
Väkiluku (2011):  29 213
 – Väestötiheys:  42 as./km²
 
 www.cm-fundao.pt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fundão on kunta Portugalissa, joka sijaitsee Castelo Brancon piirissä. Sen pinta-ala on 700,2 km² [lähde? ] ja asukasluku noin 29 000. Väestöntiheys on 42/km². Kunnan juhlapäivä on 15. syyskuuta. Kunta tuottaa paljon esimerkiksi persikkaa, oliiviöljyä, viiniä, paperimassaa ja vihanneksia.[lähde? ]
Freguesiat

| --- | --- |
 Alcaide  Alcaria  Alcongosta  Alpedrinha  Barroca  Bogas de Cima  Capinha  Castelejo  Castelo Novo  Enxames  Fatela  Grande Fundão :  Janeiro de Cima e Bogas de Baixo  Lavacolhos  Orca  Pêro Viseu  Póvoa de Atalaia e Atalaia do Campo  Silvares  Soalheira  Souto da Casa  Telhado  Três Povos  Vale de Prazeres e Mata da Rainha
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fundão Wikimedia Commonsissa
Castelo Brancon piirin kunnat
Belmonte
Castelo Branco
Covilhã
Fundão
Idanha-a-Nova
Oleiros
Penamacor
Proença-a-Nova
Sertã
Vila de Rei
Vila Velha de Ródão
James Lloyd

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  James Lloyd vuonna 1960. |  James Lloyd vuonna 1960. |  James Lloyd vuonna 1960. |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | 67 kg |  |
James "Jim, Jimmy" Lloyd (5. heinäkuuta 1939 Liverpool – 22. maaliskuuta 2013 Skelmersdale) oli brittiläinen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Lloyd voitti sarjan 67 kg olympiapronssia Rooman kesäolympialaisissa 1960. Välierässään hän hävisi olympiavoiton vieneelle italialaiselle Nino Benvenutille.
Ammattilaisurallaan Lloyd otteli kymmenen voittoa, joista neljä tyrmäyksellä, ja seitsemän tappiota. Lisäksi kolme hänen otteluistaan päättyi tasan.
Lloyd kuoli kotonaan Skelmersdalessa 22. maaliskuuta 2013, 73-vuotiaana. Kuolinsyyksi epäiltiin sydäninfarktia. Hänellä oli neljä lasta.
François d’Orléans

| François d’Orléans |
| --- | --- |
 Joinvillen prinssi
 François d’Orléans vuonna 1843.
Syntynyt:  14. elokuuta 1818 Neuilly-sur-Seine, Ranska
Kuollut:  16. kesäkuuta 1900 (81 vuotta) Pariisi, Ranska
Puoliso:  Francisca de Bragança
Lapset:  Françoise d’Orléans Pierre d’Orléans
Koko nimi:  François Ferdinand Philippe Louis Marie d’Orléans
Suku:  Orléans
Isä:  Ludvig Filip I
Äiti:  Maria Amalia
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Nimikirjoitus:  
François Ferdinand Philippe Louis Marie d’Orléans, Joinvillen prinssi (de Joinville; 14. elokuuta 1818 Neuilly-sur-Seine – 16. kesäkuuta 1900 Pariisi) oli ranskalainen prinssi ja vara-amiraali, joka toteutti monia uudistuksia Ranskan laivastossa.
Elämänvaiheet

De Joinvillen vanhemmat olivat Orléansin herttua, myöhempi Ranskan kuningas Ludvig Filip I sekä tämän puoliso Maria Amalia. De Joinville liittyi laivastoon vuonna 1831 ja sai luutnantin arvon vuonna 1836. Hän osallistui vuonna 1838 sotaretkeen Meksikon Veracruziin ja sai seuraavana vuonna ylennyksen kapteeniksi. Vuonna 1840 hän kuljetti keisari Napoleonin jäännökset Saint Helenan saarelta kotimaahan Ranskaan. Vuonna 1844 de Joinville ylennettiin vara-amiraaliksi. Hän aiheutti myöhemmin skandaalin vertaamalla aikakauslehti Revue des deux mondesissa julkaisemassaan artikkelissa maansa laivastoa Englannin laivastoon jälkimmäisen eduksi. Hän yllytti Ranskaa hankkimaan moderneja höyrylaivoja ja tuki Henri Dupuy de Lômea varhaisten höyrylaivojen suunnittelussa. Hän julkaisi 1850-luvulla Ranskan laivastoa käsitelleet teokset Essais sur la marine française ja Études sur la marine.
De Joinville siirtyi Englantiin, kun hänen isänsä syöstiin vallasta vuoden 1848 helmikuun vallankumouksessa. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua vuonna 1861 hän matkusti yhdessä poikansa ja kahden veljenpoikansa, Pariisin kreivi Philippen ja Chartresin herttua Robertin kanssa Yhdysvaltoihin, jossa he värväytyivät vapaaehtoisina Pohjoisvaltioiden armeijaan. De Joinville palveli merisotakoulussa.
Vuosien 1870–1871 Ranskan–Saksan sodan aikana de Joinville tarjoutui palvelemaan Ranskan armeijassa, mutta sekä keisarikunnan että myöhemmin tasavallan hallitus torjuivat ehdotuksen. Hän palasi Ranskaan sodan aikana salaa kahdesti, jälkimmäisellä kerralla salanimellä eversti Lutherod, mutta joutui kummallakin kerralla karkotetuksi. Jälkimmäisellä kerralla hän ehti osallistua väärällä nimellä taisteluihin kenraali Aurellen ja kenraali Chanzyn joukoissa ennen kuin hän paljastui ja sotaministeri Léon Gambetta karkotti hänet maasta tammikuussa 1871. Myöhemmin samana vuonna rojalistienemmistöinen kansalliskokous kumosi lain Orléansin suvun jäsenten karkotuksesta, joten de Joinville saattoi nyt palata luvallisesti maahan. Hänet valittiin vuonna 1871 Haute-Marnen edustajana kansalliskokoukseen, mutta hän vetäytyi politiikasta vuonna 1875.
De Joinville avioitui vuonna 1843 Brasilian prinsessa Franciscan, keisari Pedro I:n tyttären kanssa. Heille syntyi kaksi lasta: prinsessa Françoise Marie Amélie d’Orléans, joka avioitui serkkunsa Chartres’n herttua Robertin kanssa, ja Pierre Philippe Jean Marie d’Orléans, joka sai Penthièvren herttuan arvon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta François d’Orléans Wikimedia Commonsissa
Jana Cova

Jana Cova vuonna 2007.
Jana Cova (s. 13. huhtikuuta 1980) on tšekkiläinen pornonäyttelijä ja alastonmalli. Cova syntyi ja kasvoi maaseudulla. Hän toimi alastonmallina ennen siirtymistään pornografian pariin. Hän on esiintynyt lukuisissa aikuisviihde-elokuvissa ja monessa lehdessä, kuten Hustler ja Penthouse (kuukauden Penthouse Pet huhtikuussa 2003). Hän siirtyi pysyvästi pornoalalle vuonna 2005. Hän on myös voittanut yhden AVN-palkinnon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jana Cova Wikimedia Commonsissa
Françoise Arnoul

| Françoise Arnoul |
| --- | --- |
 Arnoul Jerusalemissa vuonna 1958
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1931 Constantine, Ranskan Algeria
Kuollut: 20. heinäkuuta 2021 (90 vuotta) Pariisi, Ranska
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Françoise Arnoul (syntyjään Françoise Annette Marie Mathilde Gautsh, 3. kesäkuuta 1931 Constantine, Ranskan Algeria – 20. heinäkuuta 2021) oli ranskalainen näyttelijä, jolla oli yli 50-vuotinen elokuvanäyttelijän ura.
Arnoul aloitti filmiuransa vuonna 1949 kreditoimattomalla roolilla elokuvassa Suurkaupungin sävel (Rendez-vous de juillet, 1949). Hänen läpimurtoroolinsa oli vuoden 1950 Nous irons à Paris, mutta kuuluisuuteen hän nousi erityisesti Jean Renoirin elokuvalla Ranskalainen Cancan. Arnoul tunnettiin Martine Carolin ja Brigitte Bardot’n rinnalla yhtenä 1950-luvun seksisymboleista.
Arnoul näytteli 1950- ja 1960-luvuilla viidessä Henri Verneuilin elokuvassa. Lisäksi hänen elokuviansa olivat Roger Vadimin ohjaama Viettelysten Venetsia (1957), Pierre Kastin ohjaamat La Morte-Saison des amours (1960) ja Vacances portugaises (1962), Julien Duvivier’n ohjaama Paholainen ja 10 käskyä (1962) sekä Marcel Carnén ohjaama Rakkauden karuselli (1956).
Arnoul oli 1970-luvulla mukana mukana monissa aikansa taisteluissa. Hän oli allekirjoittamassa aborttia kannattanutta 343 naisen manifestiä. Raúl Ruizin kanssa hän oli tekemässä elokuvaa Dialogues d'exilés (1974). Arnoul oli tuolloin yhdessä ohjaaja Bernard Paulin kanssa, ja hänen kanssaan Arnoul teki elokuvan Dernière sortie avant Roissy (1976).
Arnoul alkoi 1970-luvun jälkeen jäädä sivurooleihin, ja hän näytteli myös televisiossa ja teatterissa. Vielä vuonna 1997 hän kuitenkin sai kriitikoiden kehut elokuvasta Parittelun jälkeen peto on uupunut.
Filmografia (valikoima)

Nous irons à Paris (1950)
La plus belle fille du monde (1951)
Nous irons à Monte Carlo (1952), Adieu Paris (1952)
Yöperhosia (Les Compagnes de la nuit, 1953)
Il letto (1954)
Si Paris nous était conté (1955)
Hehkuva intohimo (Thérèse Etienne 1958)
Asphalte (1958)
Vaarallinen salaisuus (La bête à l'affût, 1959).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Françoise Arnoul Wikimedia Commonsissa
Françoise Arnoul Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Fuerteventuransalvia

| Fuerteventuransalvia> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Salviat Salvia
Laji::  herbanica
Kaksiosainen nimi
 Salvia herbanica  A.Santos & M.Fernández 
Katso myös
   Fuerteventuransalvia Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Fuerteventuransalvia (Salvia herbanica) on salvioiden suvun monivuotinen huulikukkaiskasvi. Sitä kasvaa ainoastaan Fuerteventuran saaren keskiosassa Kanariansaarilla ja se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Kuvaus > Oksat ja lehdet

Fuerteventuransalvia on pieni tiheästi haarova pensas, jonka oksat ruskehtavan harmaat. Lehdet ovat suikeat, kooltaan noin 20 millimetriä pitkiä ja noin 3 millimetriä leveitä sekä vihreitä. Lehtilaita nyhälaitainen ja lievästi aaltoileva.
Kuvaus > Kukat

Fuerteventuransalvia kukkii helmi-toukokuussa. Sen kukat ovat kaksikotisia ja hyönteispölytteisiä. Kukkia pölyttävät pistiäisten (Hymenoptera) ja perhosten (Lepidoptera) -lahkojen hyönteiset. Kukkien teriö on kellonmuotoinen, vaaleanvioletti, alahuulessa violetteja täpliä, kooltaan noin 14–16 millimetriä. Verhiö on yhtenäinen tummanvioletti. Verhiön ympärillä on valkoisia karvoja.
Levinneisyys

Fuerteventuransalvia kasvaa nimensä mukaisesti ainoastaan Fuerteventuran saaren keskiosassa Kanariansaarilla. Se kasvaa noin 250–450 metrin korkeudessa olevalla vyöhykkeellä etelärinteillä. Tunnettuja kasvupaikkoja on kymmenkunta. Ne sijaitsevat 10 neliökilometrin kokoisella alueella. Laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Aiheesta muualla

Salvia herbanica A.Santos & M.Fernández Plants of the World Online – Kew Science. Viitattu 11.8.2019. (englanniksi)
F.E.A.R.

| F> E.A.R. |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Monolith Productions (Windows) Day 1 Studios
Julkaisija:  Vivendi
Jakelija:  Vivendi Games, GOG.com, Steam ja PlayStation Now
Suunnittelija:  Craig Hubbard
Pelisarja:  F.E.A.R.
Pelimoottori:  LithTech
Julkaistu:  18. lokakuuta 2005 Windows NA EU 18. lokakuuta 2005 Xbox NA 31. lokakuuta 2006 EU 10. marraskuuta 2006 PlayStation 3 EU 20. huhtikuuta 2007 NA 20. huhtikuuta 2007 AU 25. huhtikuuta 2007 
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: M  Virheellinen ESRB-arvo PEGI: 18
Alusta:  Microsoft Windows, PlayStation 3, Xbox 360
Jakelumuoto:  CD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
| F> E.A.R..Yhteispisteet.Kerääjä | F> E.A.R..Yhteispisteet.Pisteet |
| --- | --- |
Metacritic:  88 (PC)  72 (PS3)  85 (X360) 
Arvostelupisteet
Julkaisu: Pisteet
GameSpot: 9.1 
IGN:  9.2 (PC)  8.1 (PS3)  9.1 (X360) 
F.E.A.R. on Monolith Productionsin ja Day 1 Studiosin kehittämä sekä Vivendin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka on F.E.A.R.-pelisarjan ensimmäinen osa. Peli julkaistiin vuonna 2005 Microsoft Windowsille, seuraavana vuonna Xbox 360:lle ja vuonna 2007 PlayStation 3:lle.
Pelille on julkaistu kaksi TimeGate Studiosin kehittämää lisäosaa, F.E.A.R. Extraction Point ja F.E.A.R. Perseus Mandate. Pelin jatko-osa F.E.A.R. 2: Project Origin julkaistiin helmikuussa 2009.
F.E.A.R.:n ensimmäinen traileri julkaistiin vuoden 2004 E3-messutilaisuudessa, jolloin peli herätti välittömästi pelikriitikkojen huomion. Kun peli lopulta julkaistiin, se sai useimmilta peliarvostelijoilta hyviä arvosanoja. Kriitikot ylistivät pelin nopeatempoisia taistelutilanteita, kehittynyttä tekoälyä ja tunnelmallista ilmapiiriä, joskin eräät arvostelijat väittivät pelin kenttien toistavan itseään. F.E.A.R. voitti vuoden 2005 Game Critics Awards -gaalassa parhaan toimintapelin palkinnon.
Pelaaminen

Vaikka F.E.A.R. onkin ensimmäisen persoonan ammuntapeli, useimmista saman lajityypin peleistä poiketen pelaaja voi nähdä pelaajahahmonsa torson ja jalat. Protagonistina toimivan pelaajahahmon nimeä ei mainita kertaakaan pelin aikana, ja hänestä käytetään ainoastaan ilmausta ”Kärkimies” (engl. Point Man). Pelaajahahmo ei myöskään puhu kertaakaan koko pelin aikana.
Pelissä on vähän välianimaatioita, joten juonenkuljetus on toteutettu skriptatuilla kohtauksilla. Vaikka tarinan keskeisimmät tapahtumat kerrotaankin skriptattujen kohtausten kautta, pelaaja voi löytää kenttien varrella puhelinvastaajia ja kannettavia tietokoneita, jotka paljastavat paljon pelin henkilöitä ja tapahtumia koskevia yksityiskohtia.
F.E.A.R. on ensimmäinen videopeli, joka pohjautuu Monolith Productionsin kehittämän Lithtech-pelimoottorin toistaiseksi uusimpaan versioon, Jupiter Extendendiin. Graafisesti peli hyödyntää bumpmappausta ja volumetrisiä valotehosteita. Pelissä on myös Havok-fysiikkamoottoriin pohjautuva fysiikanmallinnus.
F.E.A.R.:n erikoisuuksiin kuuluu sen kauhuaiheinen teema, joka on saanut vaikutteita japanilaisista kauhuelokuvista. Pelin kauhun pääasiallinen lähde on aavemainen, Alma-niminen pikkutyttö, jonka pelaaja voi usein nähdä vilahdukselta ja jonka läsnäolon voi huomata lamppujen ja tietokoneiden kaltaisten sähkölaitteiden sammumisesta. Pelissä on myös skripattuja kohtauksia, joissa pelaajahahmo näkee omituisia hallusinaatioita. Muita kauhuelementtejä ovat ympäristön selittämätön käyttäytyminen, omituiset äänitehosteet ja salaperäiset varjoihin katoavat hahmot.