stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pakolainen
Pakolaisen määritelmä

"Pakolainen on henkilö, "jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa kotimaassaan vainon kohteeksi rotunsa, uskontonsa, kansallisuutensa tai mielipiteensä vuoksi tai sen takia, että hän kuuluu tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään, ja joka oleskelee kotimaansa ulkopuolella ja joka tällaisen uhan vuoksi ei voi tai ei halua palata kyseiseen maahan." (lähde: Vuoden 1951 sopimus pakolaisten oikeudellisesta asemasta)
Kaikki kotimaastaan paenneet eivät ole pakolaisia. Jotta henkilö määriteltäisiin pakolaiseksi, hänelle tulee olla myönnetty turvapaikka jostakin valtiosta. Pakolaisuutta koskee ja sitä määrittelee Geneven pakolaissopimus vuodelta 1951 ja sen pöytäkirja vuodelta 1967.
YK:n määritelmän mukaan esimerkiksi sota, nälänhätä tai ympäristökatastrofi eivät ole varsinaisesti pakolaiseksi oikeuttavia syitä. Mutta sen sijaan huoltajan puuttuminen; esimerkiksi orpous tai sotaorpous on. Yleissopimuksen mukaan pakolaista ei voida palauttaa maahan, jossa hänen henkeään tai vapauttaan uhataan.
Suurimmat pakolaiskriisit

| Tapahtuma | Pakolaisten määrä (miljoonissa) | Alkuperäkohde | Vuodesta | Vuoteen | Kesto | viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Toinen maailmansota | 60 | Eurooppa | 1939 | 1945 | 6 vuotta |  |
| Intian jako | 10–20 | Intian niemimaa | 1947 | 1948 | 1 vuosi |  |
| Ensimmäinen maailmansota | 7–15 | Eurooppa | 1914 | 1918 | 4 vuotta |  |

| Venäjän–Ukrainan sota | 9 | Ukraina ja  Venäjä | 2022 | käynnissä | 3 vuotta |  |
| Bangladeshin itsenäisyyssota | 9 | Intian niemimaa | 1971 | 1971 | 8 kuukautta |  |
| Bolivaarinen vallankumous | 7,1 | Venezuela | 2014 | käynnissä | 11 vuotta |  |
| Syyrian sisällissota | 6,7 | Syyria | 2011 | käynnissä | 14 vuotta |  |
| Afganistanin sota | 6,2 | Afganistan | 1978 | 1989 | 11 vuotta |  |
| Israelin–Palestiinan konflikti | 5,6 | Palestiina | 1947 | käynnissä | 78 vuotta |  |
| Jemenin sisällissota | 4,5 | Jemen | 2015 | käynnissä | 10 vuotta |  |
| Kolmas Indokiinan sota | 3 | Indokiina | 1975 | 2000 | 25 vuotta |  |
| Afganistanin sota | 2,6–2,7 | Afganistan | 2001 | 2021 | 20 vuotta |  |
| Jugoslavian hajoamissodat | 2,4 | Jugoslavia | 1991 | 2001 | 10 vuotta |  |
| Korean sota | 1–5 | Korean niemimaa | 1950 | 1953 | 3 vuotta |  |
| Irakin sota | 2,2 | Irak | 2003 | 2012 | 9 vuotta |  |
| Ruandan kansanmurha | 2,1 | Ruanda | 1994 | 1996 | 2 vuotta |  |
| Sudanin sota | 1,8 | Sudan | 2023 | käynnissä | 2 vuotta |  |
| Irakin kansannousu 1991 | 1,8 | Irak | 1991 | 1991 | 8 kuukautta |  |
| Mosambikin sisällissota | 1,7 | Mosambik | 1977 | 1992 | 15 vuotta |  |
| Etelä-Sudanin sisällissota | 1,5 | Etelä-Sudan | 2011 | 2020 | 9 vuotta |  |
| Myanmarin rohingyojen etninen vaino | 1,3 | Myanmar | 2016 | käynnissä | 9 vuotta |  |
| Algerian sota | 1 | Algeria | 1954 | 1962 | 6  vuotta |  |
| Irlannin suuri nälänhätä | 1 | Irlanti | 1845 | 1849 | 4 vuotta |  |
| Libyan sisällissota | 1 | Libya | 2011 | 2011 | 8 kuukautta |  |
| Somalian sisällissota | 1 | Somalia | 1991 | käynnissä | 34 vuotta |  |
Pakolaiset Suomessa

Vuosina 1973–2012 Suomeen saapui 40 742 pakolaista. Vuonna 2015 kiintiöpakolaisia vastaanotettiin 1 034, joista suurimmat ryhmät olivat syyrialaiset (638), kinshasankongolaiset (151) ja afganistanilaiset (139).
Pakolaiset Suomessa > 1900-luvun alkupuoli

Suomeen tuli heti itsenäisyyden alkuaikana vuosina 1917–1922 kymmeniä tuhansia pakolaisia Venäjän vallankumouksen takia. Vuoden 1919 alussa virallisten tilastojen mukaan rekisteröitiin 15 457 venäläistä, mutta todellinen luku oli suurempi, sillä pelkästään Viipurissa rekisteröitiin 11 000 pakolaista. Pakolaisten määrä oli suurimmillaan vuonna 1922, jolloin Suomessa arvioitiin olleen noin 35 000 pakolaista. Pakolaiset olivat pietarinsuomalaisia, inkeriläisiä, itäkarjalaisia, ylhäisiä aatelisia (heidän joukossaan oli myös tsaariperheen lähisukulainen suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš Romanov), upseereita ja tehtaanomistajia. Moni pakolainen kotiutui uuteen kotimaahansa suomenvenäläisinä, ja osa jatkoi Suomen kautta muualle Manner-Eurooppaan. Kronstadtin kapinan johtajista Stepan Petritšenko luovutettiin toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliittoon.lähde?
Maailmansotien välisenä aikana Suomessa oli ulkomaalaisia enemmän kuin Ruotsissa. Kronstadtin kapinan jälkeen maaliskuussa 1921 Kronstadtista tuli jään yli muutamana yönä tuhansia neuvostomatruuseja perheineen. Seuraavana talvena Itä-Karjalan kansannousua seurasi vielä suurempi pakolaisaalto. Jatkosodan lopulla Suomessa oli lähes 100 000 ulkomaalaista, mikä jäi ennätykseksi 1990-luvulle saakka.
| Vuosi | Inkeriläiset | Itäkarjalaiset | Venäläiset | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1918 | 300 | 70 | 3 000 | 3 400 |
| 1919 | 8 200 | 1 600 | 5 000 | 14 800 |
| 1920 | 8 400 | 3 100 | 7 000 | 18 500 |
| 1921 | 6 400 | 3 300 | 15 300 | 25 000 |
| 1922 | 5 000 | 8 800 | 15 000 | 28 800 |
| 1923 | 4 000 | 8 000 | 13 500 | 25 500 |
| 1925 | 2 900 | 6 000 | 12 600 | 21 500 |
| 1927 | 3 000 | 5 000 | 10 000 | 18 000 |
| 1932 | 3 400 | 5 300 | 9 300 | 18 000 |
| 1934 | 3 206 | 6 127 | 9 000 | 18 300 |
| 1934 | 3 206 | 6 127 | 9 000 | 18 300 |
| 1938 | 2 397 | 5 484 | 6 256 | 14 137 |
| 1943 | 1 700 | 4 200 | 4 700 | 10 600 |
Pakolaiset Suomessa > 1970-luku

Vuosina 1973–1977 Suomeen tuli noin 160–180 pakolaista sotilasvallankaappauksen läpikäyneestä Chilestä. Heistä suurin osa palasi takaisin kotimaahansa Pinochetin hallinnon jälkeen 1990-luvun alussa.
Vuonna 1979 Suomi vastaanotti ensimmäiset sata vietnamilaista kiintiöpakolaista. Vietnamin sodan jälkeen miljoonat, lähinnä kiinalaisperäiset etelävietnamilaiset ja myöhemmin toisen aallon aikana 1980-luvun alussa myös pohjoisvietnamilaiset, joutuivat lähtemään maanpakoon vesitse hatarilla lautoilla. Heistä käytettiin nimitystä "venepakolaiset". Monet joutuivat merellä indonesialaisten ja thaimaalaisten merirosvojen ryöstämiksi ja murhaamiksi. Pelastuneet joutuivat jopa vuosikausiksi pakolaisleireille Thaimaahan, Hongkongiin, Filippiineille ja Malesiaan, koska alkuvaiheen jälkeen oli hyvin vaikeata löytää halukkaita vastaanottajia. Alun sympatiat pakolaisia kohtaan haihtuivat hyvin nopeasti, ja venepakolaiset leimattiin elintasopakolaisiksi.
Pakolaiset Suomessa > 1990-luku

Jugoslavian hajoamissotien aikana myös Suomeen pakeni vainojen keskeltä serbejä, albaaneja ja bosnian muslimeita sekä kroaatteja vuosina 1990–1999.
Somalian sisällissota aiheutti 1990-luvulla ison pakolaisaallon. Ensimmäiset somalit saapuivat Suomeen vuonna 1990 poliittisina pakolaisina Neuvostoliiton kautta ja myöhemmin Somaliasta.
Pakolaiset Suomessa > 2000-luku

Turvapaikanhakijamäärät vaihtelivat 2000-luvun alussa noin 1 500 ja 6 000 hakijan välillä.
Vuonna 2014 turvapaikanhakijoita oli yhteensä noin 3 700, joista 1 346 sai myönteisen päätöksen eli oleskeluluvan. Noin 500:lle myönnettiin turvapaikka ja sitä kautta virallinen pakolaisstatus. Noin 500 sai myönteisen päätöksen ”toissijaisen suojelun” vuoksi ja noin 350 ”muulla perustella”. Neljälle myönnettiin oleskelulupa "humanitaarisen suojelun" perusteella. Vuoden 2024 Suomi päätti ottaa vuonna 2025 kaikkiaan 500 kiintiöpakolaista. Valinnassa painotetaan erityisesti haavoittuvimpia ryhmiä.
Humanitaarisen suojelun perusteella luvan saaneisiin pätee kielto palauttamisesta vaaralliseen maahan esimerkiksi vakavan ihmisoikeustilanteen vuoksi.
Pakolaiset Suomessa > 2000-luku > Euroopan siirtolaiskriisi

Euroopan siirtolaiskriisin myötä vuonna 2015 turvapaikanhakijoiden määrä monikertaistui. Suomeen avattiin nopeasti useita vastaanottokeskuksia, ja Maahanmuuttovirasto arvioi syyskuussa, että silloisella tahdilla olisi perustettava kolme uutta vastaanottokeskusta joka viikko, jotta maahan tulevat turvapaikanhakijat voidaan majoittaa. Turvapaikanhakijoita saapui Suomeen vuoden 2015 aikana yhteensä 32 476, joista 20 485 oli irakilaisia.
Pakolaiset Suomessa > 2000-luku > Siirtolaiskriisin jälkeen

|  | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Ensimmäisiä hakemuksia | 31 959 | 4 812 | 2 139 | 2 409 | 2 467 | 1 275 | 1 383 | 2 398 |
| Uusintahakemuksia | 518 | 834 | 1 858 | 2 139 | 2 083 | 1 934 | 1 162 | 1 499 |
| Hakemus siirretty EU:n sisäisenä siirtona Suomeen toisesta maasta |  |  | 1 062 |  |  |  |  |  |
| Yhteensä | 32 476 | 5 657 | 5 059 | 4 548 | 4 550 | 3 209 | 2 545 | 3 897 |
Vuoden 2015 jälkeen ensimmäisten turvapaikkahakemusten määrät ovat vähentyneet ja uusintahakemusten määrät nousseet. Vuonna 2017 yhteensä 1 062 hakijan hakemus siirrettiin Euroopan unionin sisäisenä siirtona Kreikasta tai Italiasta. Suomessa vuoden 2020 alussa alkaneen koronaviruspandemian takia ensimmäisten hakemusten määrä laski vuonna 2020 merkittävästi.
Pakolaiset Suomessa > 2020-luku

YK:n pakolaisjärjestön (UNHCR) mukaan maailmassa oli vuonna 2021 noin 82,4 miljoonaa ihmistä,jotka olivat joutuneet pakenemaan kotimaastaan sotien ja vainojen vuoksi. Yli kaksi kolmasosaa kotimaastaan paenneista oli kotoisin vain viidestä maasta: Syyriasta, Venezuelasta, Afganistanista, Etelä-Sudanista ja Myanmarista. Suurin osa pakolaisista, 86 prosenttia, oleskeli kriisialueilla, lähtömaidensa naapurimaissa sekä matalan ja keskimääräisen tulotason maissa.
Kiintiöpakolainen

Kiintiöpakolaisena maahan muuttavalla on jo YK:n pakolaisjärjestö UNHCR:n myöntämä pakolaisasema. Kiintiöpakolaisia vastaanottaa noin 25 maata. Yhdeksän maata, mukaan lukien Suomi, ottavat pakolaisia vuosikiintiön mukaan, kun taas seitsemällä maalla on pakolaisten asutusohjelmia yhteistyössä UNHCR:n kanssa. Muut maat ottavat kiintiöpakolaisia vastaan erityistapausperiaatteella. EU-maista kuusi ottaa vastaan kiintiöpakolaisia.
Suomessa eduskunta päättää kiintiöpakolaisten määrästä vuosittain valtion talousarvion hyväksymisen yhteydessä. Vuodesta 2001 kiintiö on ollut 750 pakolaista vuodessa, mutta vuosina 2014-2015 kiintiötä kasvatettiin Syyrian sodan takia 1050 kiintiöpakolaiseen. Sisäministeriö, työ- ja elinkeinoministeriö ja ulkoministeriö valmistelevat valtioneuvostolle esityksen pakolaiskiintiön kohdentamisesta. Lopullisen päätöksen tekee sisäministeriö. UNHCR määrittää eniten apua tarvitsevat ja lähettää ehdotuksensa kiintiöpakolaisista Maahanmuuttovirastolle, joka vastaa pakolaisten valinnasta. Lisäksi valintaan osallistuvat kuntien edustajat, ELY-keskukset ja suojelupoliisi. Viranomaiset haastattelevat pakolaiset näiden oleskelumaassa. Vuosittain otetaan kiireellisissä hätätapauksissa noin sata pakolaista ilman haastattelua UNHCR:n asiakirjojen perusteella. Euroopan pakolaiskriisin myötä Suomen vastaanottamien kiintiöpakolaisten määrä on noussut. Vuonna 2014 kiintiöpakolaisia otettiin vastaan 1030 ja vuonna 2015 1034. Kumpanakin vuotena syyrialaiset olivat suurin pakolaisryhmä.
Kiintiöpakolaisia vastaanottavat maat voivat myös hylätä hakemuksia, mikäli perheet kärsivät vakavista lääketieteellisistä ongelmista ja ehkä tarvitsevat kallista hoitoa ja yhteiskunnan tukea tai eivät ehkä kykene kotoutumaan nopeasti lähde?. Vaikka monet maat hyväksyvät henkilöitä, joilla on erilaisia vaikeuksia, useimmat vastaanottajamaat suosivat yleensä hyvin koulutettuja pakolaisia, joilla on vahvat sukulais- ja kulttuurisiteet, sekä perheitä, jotka eivät ole hajonneet ja jotka suurella todennäköisyydellä pystyvät sopeutumaan lyhyessä ajassa lähde?. Ne voimakkaan suojelun tarpeessa olevat ihmiset, joita UNHCR yrittää sijoittaa uudelleen, eivät aina ole tällaisia perheitä lähde?. Turvapaikanhakija sijoitetaan ensimmäiseksi vastaanottokeskukseen .
Kirjallisuutta

Alitolppa-Niitamo, Anne: Kun kulttuurit kohtaavat: Matkaopas maahanmuuttajan kohtaamiseen ja kulttuurien väliseen vuorovaikutukseen.  Helsinki:  Sairaanhoitajien koulutussäätiö, 1993.  ISBN 951-8963-08-8
Lyytinen, Eveliina (2019) Turvapaikanhaku ja pakolaisuus Suomessa. Siirtolaisuusinstituutti, Turku.
Nevalainen, Pekka: Punaisen myrskyn suomalaiset: suomalaisten paot ja paluumuutot idästä 1917-1939.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2002.  ISBN 951-746-269-7  (suomeksi)
Pentikäinen, Marja: Loputtomalla matkalla: Kertomuksia pakolaisuudesta.  (Toimittanut Lassi Saressalo. Pohjautuu tekijän Helsingin yliopistossa hyväksyttyyn väitöskirjaan Loputon matka)  Tampere:  Etnika, 2005.  ISBN 951-97889-5-6  (suomeksi)
Välimäki, Matti (2017) Suomi ja pakolaiset - Ensimmäinen vuosisata, 1917-2017. Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran Vuosikirja 2017.
Välimäki, Matti (2019) Politiikkaa kansallisten, kansainvälisten ja ideologisten reunaehtojen puitteissa: Suomalaiset puolueet ja maahanmuutto 1973–2015. Turun yliopisto, Turku.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pakolaisten oikeusasemaa koskeva yleissopimus Finlexissä
YK:n pakolaisjärjestö UNHCR
Kansainliitto loi pakolaisen määritelmän
Vietnamin venepakolaiset Ylen elävä arkisto
Ylen Kirjakerho: Pakolaisia Muumilaaksossa ja Raamatun maisemissa. Radio-ohjelma kirjallisuuden pakolaiskuvauksista.
Kronstadtin pakolaisia saapuu Koivistoon 1921.
Somalien pakolaisleiri Eritreassa.
Heikinharjun entinen piirimielisairaala Oulussa, jossa nykyisin toimii pakolaisten vastaanottokeskus.
Uurnakenttäkulttuuri

Uurnakenttäkulttuurille tyypillinen hauta, jossa on kuopassa vainajan tuhka.
Uurnakenttäkulttuuri (uurnakentät) oli myöhäispronssikautinen kulttuuri Keski-Euroopassa noin 1300–750 eaa. Uurnakenttäkulttuuria luonnehtivat paaluvarustuksilla ympäröidyt linnoitukset mäillä, saarilla, niemissä ja jokien varsilla. Tämä indoeurooppalainen kulttuuri on liitetty kelttiläisen kulttuurin syntyyn ja myös illyrialaisiin.
Uurnakentät

Uurnakenttiä tehnyt indoeurooppalainen kulttuuri oli tumuluskulttuurin seuraaja, ja sitä seurasi Hallstattin kulttuuri. Uurnakenttäkulttuuri sai alkunsa Itä-Unkarin, Pohjois-Serbian ja Länsi-Romanian alavilta mailta Unkarin altaasta.
Se levisi Itä-Unkarin seuduilta laajalle, muun muassa suureen osaa Saksaa, Italiaa ja Ranskaa. Kulttuuri levisi Britteinsaarillekin joskus 1200–1000 eaa. Ensimmäiset hautaukset uurnakenttiin ilmestyivät 1350 eaa.
Uurnakenttäkulttuuri hautasi vainajat tuhkana saviruukkuihin. Uurnakenttäkulttuuri kehittyi edeltäjästään tumuluskulttuurista niin että vähitellen kumpuhaudat jäivät pois käytössä ja polttohautaus uurniin yleistyi. Pitkään molempia hautatyyppejä oli rinnan. Uusi hautaustapa kertoo uudenlaisesta uskonnosta. Uurnakenttien aikana esikelttiläisen kulttuurin sotilaallistuminen ja päälliköiden mahdin kasvu jatkuivat. Uurnakenttiin liittyi myöhäispronssikautisten mahtavien päälliköiden välisiä sotia. Uurnakenttiä luoneet indoeurooppalaiset heimot rakensivat taitavasti linnoituksia mäkien päälle, ja suuria halleja kokoontumispaikoiksi. Kulttuuri tuotti korkealaatuista taidetta, joka mainitaan esimerkkinä varhaiskelttiläisestä taiteesta. Uurnakenttiä luoneet ihmiset eivät osanneet käsitellä rautaa, ja siksi heitä ei pidetä varsinaisina keltteinä.
Suurin osa uurnakentistä syntyi pronssikauden lopulla, vain Ala-Reinin uurnakentät jatkoivat rautakaudelle asti. Uurnakenttäkulttuurin katoaminen liittyi rautakauden mukanaan tuomiin mullistuksiin, joihin mitä luultavimmin liittyi kansainvaelluksia Keski-Euroopassa. Uurnalehtokulttuuri hävitti valtaamiltaan alueilta aiemmat hautaustavat miltei täysin. Uurnakenttien alkuvaiheessa oli merikansojen kansainvaelluksia, jotka suuntautuivat etelään. Linnoitetut mäet yleistyivät uurnakenttäkaudella. Uurnakenttäkulttuurin eteläpuolella Kreikassa ja Anatoliassa mykeneläinen kulttuuri ja heettiläisten valtakunta romahtivat, ja Egypti oli vähällä tuhoutua merikansojen maitse ja meritse tapahtuneisiin hyökkäyksiin. Egyptiläiset lähteet kertovat pitkistä, vaaleahiuksista sotureista.lähde? Suurin osa linnoituksista hylättiin pronssikauden lopulla.
Uurnakenttäkulttuurin alue ja aikalaiset

Uurnakenttäkulttuuri oli Saksassa, Sveitsissä ja Kaakkois-Ranskassa. Sen ydinalue oli 1300-luvulla eaa. Länsi-Romaniassa, Itä-Unkarissa ja Vojvodinassa eli Karpaattien mutkan länsipuolisessa altaassa Balatonjärvestä itään. Tonava kulki varhaisen uurnakenttäalueen läpi. 900-luvulle eaa. mentäessä uurnakenttien alue oli laajentunut koko Ranskaan, Belgiaan, Etelä-Alankomaiin, Keski- ja Etelä-Saksaan, Keski- ja Etelä-Puolaan, Romanian Karpaateille, Sveitsiin, Itävaltaan, Tšekkiin, Slovakiaan, Sloveniaan, lähes koko Kroatiaan ja Bosniaan. Etelässä uurnekenttiä tehtiin 900-luvulla eaa. koko Italiassa ja laajalla alueella Luoteis-Espanjassa.
Italiassa ja Dalmatiassa oli samaan aikaan kilpaileva Terramaren kulttuuri. Unkarissa ja Pohjois-Serbiassa Tonavan kulttuuri, Tšekissä Knovitzin kulttuuri, ja Puolassa Lausitzin kulttuuri. Pohjoismaissa oli oma pronssikautinen kulttuurinsa. Noin 200 eaa., jolloin rautaa käyttävät kelttiläiset päällikkökunnat levittäytyivät Keski-Euroopassa, uurnakenttiä tehtiin vielä Irlannissa, Skotlannissa, Bretagnen niemimaalla, Espanjan ja Portugalin länsirannikolla ja Ranskan ja Italian rajaseuduilla olevalla Alppien eteläpuolisella Välimeren rannikkokaistaleella.
Uurnakenttien aikajako

BzD 1300–1200 eaa. (Pronssikausi D)
Ha A1 1200–1100 eaa. (Hallstatt A1)
Ha A2 1100–1000 eaa.
HaB1 1000–800 eaa.
HaB2 900–800 eaa.
Ha B3 800–750 eaa.
Uurnakenttäkulttuuri levisi laajalle Keski-Eurooppaan ja Etelä-Eurooppaankin. Sen alueelta lähti merikansojen hyöky ryöstämään ja tuhoamaan etelän rikkaita kaupunkeja.
Paavius uudella ajalla

| --- | --- |
Paaviuden historia
   Galileo Galilei tuomitaan inkvisitiossa. Tapaus oli osa paaviuden ja modernisoituvan maailman sekä tieteen välistä yhteentörmäystä, joka leimasi suuresti uuden ajan paaviutta.
Kysymys ensimmäisestä paavista: 
Varhaiskirkko ja myöhäisantiikki: (n. 30 – 600 )
Keskiaika: (600 – 1400)
Uusi aika: (1400 – )
1800-luvulta nykypäivään: (1800 – )
Paavius uudella ajalla käsittää paaviuden historian 1400-luvulta nykypäivään. Uuden ajan paaviuden aikana tapahtui useita paaviuden historian ja myös katolisen kirkon historian kannalta merkittäviä tapahtumia, kuten esimerkiksi uskonpuhdistus, jossa syntyivät protestanttiset kirkot.
Uuden ajan paaviuteen kuuluu myös esimerkiksi tieteen ja yhteiskunnan kehittymisestä aiheutunut konflikti paaviuden ja modernisoituvan maailman sekä tieteen kanssa. Uudella ajalla paavius myös kehittyi varsinkin 1800-luvun paaviuden aikana maallisesta ruhtinaspiispuudesta hengellisemmäksi instituutioksi.
Paavinvalta uuden ajan alussa

Uudelle ajalle tultaessa paavius oli jo instituutiona yli tuhatvuotias, mutta vasta myöhäiskeskiajalla paavin valta oli kivunnut huippuunsa. Aivan 600-luvun alussa hallinneen paavin Gregorius Suuren voidaan katsoa siirtäneen läntisen kristillisyyden uudelle ajalle, ja hänen paavinkautensa jälkeen paavius oli instituutiona voimistunut huomattavasti sekä maallisen että hengellisen vallan osalta. Lisääntynyt valta oli keskiajalla johtanut siihen, että paavit alkoivat entistä kiihkeämmin vaatia suurta vaikutusvaltaa useilla elämän osa-alueilla. Paavi Gregorius VII esimerkiksi laati itselleen käyttöön joukon teesejä, joiden mukaan
Rooman kirkko ei ole koskaan erehtynyt eikä se Raamatun todistuksen mukaan voi koskaan erehtyä
ainoastaan paavi voi kutsua koolle kirkolliskokouksen
ainoastaan hän voi asettaa piispoja ja erottaa heidät
ainoastaan hän voi muuttaa omia tuomioitaan
kukaan ei voi tuomita häntä
ainoastaan hän voi hyväksyä kirkkolain muutokset
hän voi erottaa keisareita
hän voi vapauttaa alamaiset uskollisuudenvalasta
kaikkien ruhtinaiden on suudeltava paavin jalkoja.
Myöhemmin paavien valtavaatimukset lisääntyivät entisestään, ja esimerkiksi paavi Innocentius III esitti olevansa ”ihmistä suurempi, Jumalaa pienempi”. Paavi tulkitsi olevansa suoraan Kristuksen sijainen ja näin ollen kuninkaita korkeampi ja oikeutettu käskemään kaikkia. Myöhemmin paavinistuimelle noussut Bonifatius VIII taas vaati paaville täydellistä ylivaltaa perustellen vaatimustaan sillä, että ainoastaan Jumalalla oli oikeus tuomita paavi taikka vastustaa tätä. Bonifatius VIII esittikin, että "voidakseen pelastua jokaisen ihmisolennon on alistuttava Rooman paavin valtaan".
Paavius uuden ajan alussa > Sivistynyt paavius

Paavien harjoittaman tieteen historiassa merkittäväksi virstapylvääksi voidaan katsoa juuri uuden ajan alkuun sijoittuneen paavi Nikolaus V:n pontifikaatti vuosina 1447–1455. Hän oli sivistynyt kulttuureja ja tieteitä suosinut humanistipaavi.
Nikolaus V oli ensimmäinen humanistisista paaveista, hän suosi suuresti tieteitä ja taiteita. Innokkaana bibliofilian harrastajana tunnettu paavi päätti perustaa Roomaan kirjaston ”oppineiden yhteiseksi hyväksi” sekä hankkia sinne ”kaikki kreikkalaiset ja latinalaiset kirjat, jotka ovat paavin ja apostolisen istuimen arvoisia”. Nikolaus V keräsi kirjoja ympäri Eurooppaa lähettämällä asiamiehiään etsimään niitä. Hänen kuollessaan paavinistuimen haltuun jäi kyseisen aikakauden laajin kirjakokoelma, joka käsitti yli tuhatkaksisataa käsikirjoitusta. Näiden joukossa oli useita kreikankielisten antiikin filosofien kuten Aristoteleen teoksia, joita Nikolaus V:n Roomaan hankkimat idästä tulleet oppineet olivat kääntäneet. Nikolaus V:n toiminnan seurauksena syntyikin Vatikaanin kirjasto Biblioteca Apostolica Vaticana, joka on vuosisatoja ollut erittäin merkittävä tieteellinen kirjasto.
Nikolaus V:n pontifikaatti oli tärkeänä taustana paavien kiinnostukselle kulttuurisesti merkittävien rakennusten tekemiseen 1400-luvulla. Nikolaus V katsoikin, että oppineistolle suunnattujen kirjoitusten lisäksi kirkon tuli myös tarjota oppimattomalle kansalle vaikuttavia rakennuksia. Kuolinvuoteellaan paavi sanoikin kardinaaleilleen:
»Jotta voisimme tehdä kestävän vaikutuksen sivistymättömien mieleen, meidän täytyy antaa heille jotain katseltavaa. Mikäli kansan uskonto perustuu vain opinkappaleisiin, se jää heikoksi ja horjuvaksi. Mutta mikäli Pyhän istuimen arvovalta tulee esille majesteetillisissa rakennuksissa ja katoamattomissa muistomerkeissä, jotka näyttävät olevan itsensä Jumalan perustamia, niin usko tulee kasvamaan ja vahvistumaan sukupolvesta toiseen, ja koko maailma tulee omaksumaan ja kunnioittamaan sitä.»
Paavius uuden ajan alussa > Turmeltunut paavius

Myöhäiskeskiajalla ja uuden ajan alussa paavin suuri maallinen valta ja rikkaus johti väärinkäytöksiin: monet paavit eivät aina käyttäytyneet virkansa edellyttämällä tavalla. Nämä paavit eivät eläneet selibaatissa, vaan heillä saattoi olla useita lapsia ja rakastajattaria. Jotkut myös myivät ja ostivat piispanvirkoja. Nämä osin todelliset ja osin kuvitellut väärinkäytökset olivat osittaisena syynä uskonpuhdistukseen ja täten myös protestanttisten kirkkojen syntyyn: Martti Luther suomi kiivaasti paaviuden alennustilaa ja vastusti vallan keskittymistä yhdelle henkilölle.
Hyvä esimerkki turmeltuneista renessanssipaaveista on Innocentius VIII, joka kuollessaan jätti paavinistuimen sekasortoiseen tilaan. Jo hänen hallintokaudellaan kansalaiset olivat antaneet hänelle pilkkanimen ”Rooman isä” tämän lukuisien aviottomien lasten vuoksi, eikä paavien moraali parantunut hänen kuoltuaankaan. 1400-luvun lopulla etevän lääkärin kerrotaan pystyneen tutkimaan paavin hovissa kaikkia siihen aikaan tunnettuja seitsemää kuppatautia.
Vuonna 1492 tuleva paavi Aleksanteri VI onnistui lahjomaan kardinaalien enemmistön, minkä jälkeen hän nousi paaviksi. Paavi aloitti kautensa lupaavasti, mutta pian hän lopetti hengellisen työn ja keskittyi henkilökohtaisten rikkauksien keräämiseen. Aleksanteri VI oli enemmän turmeltunut maallinen hallitsija kuin valistunut hengellinen johtaja, ja hän jakoi lapsilleen sekä kirkollisia virkoja että maa-alueita Kirkkovaltiosta. Paavi myös suunnitteli tekevänsä Kirkkovaltiosta maallisen valtion ja antavan sen sitten pojalleen.
Aleksanteri VI kuoli 1503. Hänen seuraajansa oli sotainen Julius II, joka keskittyi mieluummin sodankäyntiin kuin hengellisiin velvollisuuksiin. Hänestä kertoo vuonna 1513 ilmestynyt kirjoitus Julius exclusus (suom. ”Ulos jätetty Julius”). Kirjoitus kuvaa kuollutta Julius II:ta, joka yrittää päästä Taivaaseen, mutta jota ei päästetä sisälle. Kirjoituksen lopussa paavi yrittää vielä avata taivaanportteja aarrekammionsa avaimella.