stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esko Kähkönen

Esko Olavi Kähkönen (20. huhtikuuta 1927 Rovaniemi – 28. syyskuuta 2020 Rovaniemi) oli suomalainen toimittaja ja mäkihyppyvaikuttaja. Kähkönen valmistui Vierumäeltä liikunnanohjaaksi ja hän siirtyi vuonna 1947 voimistelunopettajaksi Rovaniemen yhteislyseoon, jossa oli opiskellut aikaisemmin. Kähkönen ryhtyi Lapin Kansa -lehden urheiluavustajaksi ja sitä tietä Yleisradion Rovaniemen toimituksen palvelukseen. Lapin radiosta hän jäi eläkkeelle 1990. Kähkönen oli pitkään Rovaniemen kaupunginvaltuustossa ja -hallituksessa kokoomuksen ryhmässä.
Kähkönen oli Ounasvaaran Hiihtoseuran puheenjohtaja ja kunniajäsen. Hän valmensi seuran mäkihyppääjiä ja varsinkin 1970-luvulla seura oli Suomen paras mäkihyppyseura. Muun muassa vuoden 1974 SM-kisojen suurmäen kilpailussa OH:n hyppäävät ottivat kilpailun seitsemän ensimmäistä sijaa.
Kähkönen oli mäkihyppytuomarina Sapporon olympialaisissa 1972. Hän oli myös selostamassa suurkisoja televisioon ja radioon yhdessä Pekka Tiilikaisen ja Paavo Noposen kanssa.
Jack in the Green – Live in Germany 1970–1993

| Jack in the Green – Live in Germany 1970–1993 Jethro Tull |
| --- | --- | --- |

DVD-julkaisun tiedot
 Äänitetty : 1970–1993
 Julkaistu: 7. toukokuuta 2008
 Tyylilaji: progressiivinen rock
 Levy-yhtiö: Eagle
Jethro Tullin muut julkaisut
| Live at Montreux 2003 2003 | Jack in the Green – Live in Germany 1970–1993 2008 | Their Fully Authorised Story 2008 |
Jack in the Green – Live in Germany 1970–1993 on Jethro Tullin Saksan tv-esiintymisistä koottu DVD-julkaisu.
Kappaleet > Rockpop in Concert – 1982

Fallen on Hard Times
Pussy Willow
Heavy Horses
Jack in the Green
Keyboard solo
Sweet Dream
Aqualung
Locomotive Breath
Cheerio
Kappaleet > Rocksummer – 1986

Hunting Girl
Kappaleet > Out in the Green – 1986

Thick as a Brick
Black Sunday
Improvisation II
Kappaleet > Live – 1993

Too Old to Rock and Roll, Too Young to Die
My Sunday Feeling
Kappaleet > Beat-Club 1970–1971

So Much Trouble
With You There to Help Me
Nothing Is Easy
Arvostelut

Allmusic:
Esko Viljanen

Esko Anselm Viljanen (28. elokuuta 1911 Forssa, Tammela – 8. lokakuuta 1984) oli suomalainen toimittaja ja pakinoitsija.
Viljanen työskenteli kansakoulun käytyään sotavuosiin saakka Finlayson-Forssa Oy:n värjäämöllä Forssassa. Jatkosodan jälkeen hänestä tuli Forssan Lehden toimittaja joulukuussa 1944. Viljasen rintamakirjeitä ja runoja oli julkaistu lehdessä jo sotavuosina. Viljanen oli sitten lehden toimitussihteerinä 1946–1963 ja toimituspäällikkönä 1963–1973. Hän oli vielä erikoistoimittajana eläkkeelle jäämiseensä saakka 1975.
Viljanen kirjoitti pakinoita Forssan Lehteen nimimerkillä Viljami.
Teoksia

Juho Rantanen, lounaishämäläinen kansanolojen kuvaaja ja yhteiskunnallisten rientojen mies. Lounaishämäläisiä merkkimiehiä IV, 1. Lounais-Hämeen kotiseutu ja museoyhdistys, Forssa 1947
Forssa, teollisuus- ja kulttuurikaupunki Lounais-Hämeessä; julk. Forssa-kerho; piirrokset Pentti Hammarberg; teksti Esko Viljanen; toim. ja typografia Matti Aaltonen. Forssa 1964
Hypi sinä humma: Viljamin pakinoita vuosilta 1948–1971. 1971
Eric Assmus

Eric Assmus (ven. Э́рик Адо́льфович А́смус, Erik Adolfovitš Asmus; 1901 Jekaterinodar – 9. joulukuuta 1937 Kommunarka) oli neuvostoliittolainen diplomaatti, joka toimi maansa lähettiläänä Suomessa vuosina 1935–1937.
Assmusin henkilöhistoriasta tiedetään hyvin vähän. Hän kertoi olevansa saksalais-latvialaisen papin poika, mutta tunsi itsensä täysin venäläiseksi. Itse ilmoittamaltaan viralliselta kansallisuudelta hän myös oli venäläinen. Assmus sai yliopistokoulutuksen ja liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1918. Hän työskenteli Neuvostoliiton ulkoasiain kansankomissariaatissa vuodesta 1923. Assmus oli Neuvostoliiton Tanskan ja Ruotsin lähetystöjen toinen sihteeri vuosina 1924–1926 ja Itävallan lähetystön ensimmäinen sihteeri vuosina 1930–1931. Hän toimi tilastoinstituutti Izostatin johtajana vuosina 1931–1933 ja Neuvostoliiton kansankomissaarien neuvoston tiedetoimikunnan vastaavana sihteerinä vuodesta 1933.
Assmus nimitettiin Neuvostoliiton täysivaltaiseksi edustajaksi Suomessa Boris Steinin tilalle tammikuussa 1935. Hän otti yhteyttä pääministeri T. M. Kivimäkeen 15. kesäkuuta 1935 ja totesi, että ”Manner-Euroopan sotilaallisen konfliktin yhteydessä Neuvostoliitto voisi joutua miehittämään joitakin osia Suomesta”. Myöhemmin 10. helmikuuta 1936 Kivimäki kertoi yksityisestä keskustelustaan Assmusin kanssa J. K. Paasikivelle:
Jos Saksa alkaa sodan mihin suuntaan tahansa katsoo Wenäjä olevansa pakotettu hävittämään Suomen tehdäkseen sen vaarattomaksi. Sillä Wenäjän vihollinen suurvalta voi käyttää Suomea hyväkseen hyökätäkseen Wenäjän kimppuun, minkä estämiseksi Suomen valtaus on välttämätön. Wenäjän sotilasviranomaisten mielipiteen mukaan Suomen valtaus tapahtuu muutamassa päivässä.
Asiaa tutkinut venäläinen historioitsija Vladimir Baryšnikov ei pidä Assmusin uhkausta todennäköisenä tai Neuvostoliiton silloisen ulkopoliittisen linjan mukaisena.
Assmus lähti Helsingistä elokuussa 1937, ja hänet pidätettiin Neuvostoliitossa pian sen jälkeen. Assmus tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisen terrori- ja vakoilujärjestön jäsenenä 9. joulukuuta 1937 ja teloitettiin samana päivänä. Neuvostoliiton seuraavaksi lähettilääksi Suomeen nimitettiin vuoden 1938 alussa Vladimir Derevjanski.
Esko Ukkonen

| Esko Ukkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. tammikuuta 1950 Savonlinna (ikä 74)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tietojenkäsittelytieteen professori, akatemiaprofessori (1999–2004)
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Martti Tienari
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Oppilaat:  Pekka Orponen ja Heikki Mannila
Tutkimusalue:  algoritmiikka ja sen sovellukset, erityisesti bioinformatiikan alalla
Aiheesta muualla
Kotisivu
Esko Juhani Ukkonen (s. 26. tammikuuta 1950 Savonlinna) on tietojenkäsittelytieteen professori Helsingin yliopiston tietojenkäsittelytieteen laitoksessa ja Helsingin tietotekniikan tutkimuslaitoksessa (HIIT). Hän oli akatemiaprofessori kaudella 1.8.1999–31.7.2004 tutkimusaiheenaan Hahmonsovitus ja koneoppiminen – algoritmeja ja sovelluksia biolaskentaan.
Esko Ukkonen valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi (matematiikka) vuonna 1973, lisensiaatiksi 1976 ja tohtoriksi 1978 (tietojenkäsittelytiede). Erilaisten assistentuurien ja tutkimustehtävien jälkeen hän toimi tietojenkäsittelytieteen apulaisprofessorina 1981–1985 ja tämän jälkeen alan professorina Helsingin yliopistossa vuodesta 1985. Vuodesta 2014 lähtien hän on toiminut myös varadekaanina yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa. Vuonna 2016 hänen tieteellinen tuotantonsa käsitti noin 210 julkaisua, joista yli 160 oli vertaisarvioitua alkuperäisartikkelia tai kokouspaperia.
Ukkonen on kansainvälisesti tunnettu algoritmiikan ja sen sovellusten tutkija, ja on ollut nostamassa alan suomalaistutkimusta kansainväliseen huippuluokkaan. Hänen vuonna 1995 julkaisema tutkimustyönsä suffiksipuiden kompaktiksi muodostamiseksi laskennallisesti verkossa tunnetaan nimellä Ukkosen algoritmi. Hän on johtanut tutkimustyönsä rinnalla esimerkiksi Helsingin yliopiston ja Aalto-yliopiston yhteistä Algoritmisen data-analyysin huippuyksikköä ja ollut perustamassa tietojenkäsittelyalan tutkijakoulua Helsinki Graduate School in Computer Science and Engineering sekä HIIT-tutkimusyksikköä. Vuoteen 2014 mennessä hän oli ollut 27 väitöskirjatyön ohjaaja. Hänen oppilaitaan ovat esimerkiksi professori Pekka Orponen ja Suomen Akatemian pääjohtaja Heikki Mannila.
Ukkonen on vuodesta 2000 lähtien ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Vuonna 1996 hän voitti Alko-konsernin bioteknologiapalkinnon, vuonna 2008 Medix-palkinnon ja Helsingin tiedepalkinnon. Helsingin yliopisto myönsi hänelle hopeisen mitalin vuonna 2010. Vuonna 2009 hänet kutsuttiin Bioinformatiikan seuran ensimmäiseksi kunniajäseneksi, 2014 Aalto-yliopiston kunniatohtoriksi ja vuonna 2015 Viron tiedeakatemian ulkomaiseksi jäseneksi.
Aiheesta muualla

Esko Ukkonen. Publications (233) researchgate.net. Viitattu 12.2.2016. (englanniksi)
Esko Ukkonen. Julkaisut (Tuhat-tutkimustietojärjestelmä) Helsingin yliopisto, helsinki.fi. Viitattu 12.2.2016.
Ikitie

| Ikitie |
| --- | --- |

Ohjaaja:  AJ Annila
Käsikirjoittaja:   Antti Tuuri  AJ Annila  Aku Louhimies 
Perustuu:  Antti Tuurin romaaniin Ikitie
Tuottaja:  Ilkka Matila
Säveltäjä:   Ian Person  Kalle Gustafsson Jerneholm 
Kuvaaja:  Rauno Ronkainen
Leikkaaja:  Tambet Tasuja
Lavastaja:  Kalju Kivi
Pääosat:   Tommi Korpela  Sidse Babett Knudsen  Hannu-Pekka Björkman  Irina Björklund  Ville Virtanen  Sampo Sarkola  Eedit Patrakka  Jonna Järnefelt  Antti Virmavirta  Emmi Parviainen  Lembit Ulfsak  Igor Sigov 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:   MRP Matila Röhr Productions  Taska Film  Anagram  Film i Väst 
Levittäjä:  Nordisk Film
Ensi-ilta:   2017-09-1515. syyskuuta 2017  
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, suomi, venäjä
Budjetti:  2,9 miljoonaa euroa
Katsojat:  145 334 (Suomessa)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ikitie on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut suomalainen historiallinen draamaelokuva, jonka on ohjannut AJ Annila. Annilan, Antti Tuurin ja Aku Louhimiehen kirjoittama käsikirjoitus perustuu Tuurin samannimiseen romaaniin. Elokuva kertoo amerikansuomalaisista 1930-luvun Neuvostoliitossa. Elokuvan pääosissa ovat Tommi Korpela, Sidse Babett Knudsen, Hannu-Pekka Björkman, Irina Björklund, Ville Virtanen, Sampo Sarkola, Eedit Patrakka, Jonna Järnefelt, Antti Virmavirta, Emmi Parviainen, Lembit Ulfsak ja Igor Sigov.
Ikitie sai ensi-iltansa 15. syyskuuta 2017. Elokuva sai 13 Jussi-ehdokkuutta muun muassa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta ja miespääosasta. Elokuva voitti parhaan elokuvan Jussi-palkinnon ja lisäksi muun muassa parhaan ohjauksen, sekä parhaat nais- ja miessivuosat (Knudsen ja Björkman).
Juoni

Jussi Ketola asuu perheineen Kauhavalla vuonna 1931. Eräänä yönä Lapuanliikkeen jäsenet hakevat hänet kotoaan ja muiluttavat itärajalle niin kutsuttua ikitietä pitkin, jossa nämä suunnittelevat ampuvansa hänet. Syyksi muiluttajat sanovat maanpetturuuden. Ketola yrittää paeta nuorimman muiluttajan epäröidessä hänen ampumistaan, mutta haavoittuu takaa-ajossa ja menettää tajunsa. Hän herää Neuvostoliitossa, ja NKVD antaa hänelle uuden henkilöllisyyden Jussi Kari. Ketola lähetetään kolhoosiin nimeltä Hopea uuden identiteetin turvin tarkkailemaan, mitä Neuvostoliittoon muuttaneet amerikansuomalaiset ajattelevat neuvostohallituksesta.
Kun kotiinpaluu näyttää mahdottomalta, Ketola aloittaa uuden elämän ja menee myös naimisiin amerikansuomalaisen naisen, Saran, kanssa. Hän saa Saran kanssa lapsen, mutta elämä kolhoosissa on turvatonta, ja Ketolalta kiristetään jatkuvasti ilmiantoja. NKVD:n värvääjän Kallosen murhattua erään kolhoosin asukkaista pieleen menneen ilmiannon vuoksi, kolhoosin asukkaat ymmärtävät olevansa vaarassa. Tilanne kiristyy jatkuvasti kunnes eräänä yönä syksyllä 1937 NKVD saapuu ja erottaa kolhoosin lapset vanhemmistaan. Rytäkässä Ketolan ja Saran poika Pauli saa surmansa, täysi-ikäiset asukkaat vangitaan ja kolhoosi poltetaan. NKVD kiduttaa Jussia saadakseen häneltä tekaistun tunnustuksen, jossa hän myöntäisi olevansa vakooja. Jussi kieltäytyy antamasta tunnustusta, vaikka nämä kiduttavat hänen vaimoaankin Jussin edessä. Ketola murtuu kuitenkin lopulta, ja kolhoosin asukkaat viedään metsään teloitettavaksi. Muun muassa Ketolan amerikkalainen ystävä John sekä Ketolan vaimo Sara teloitetaan, mutta Kallonen säästää Ketolan hengen viime hetkellä. Ketola pakotetaan töihin toiselle kolhoosille, jonne Kallonen ja joukko NKVD:n upseereita saapuu talvella 1938. Kallonen saapuu tapaamaan Ketolaa, joka uhkaa häntä puukolla. Ketola säästää lopulta Kallosen hengen ja varastaa sen sijaan hänen autonsa. Ketola ajaa varastetulla autolla raja-alueelle ja onnistuu ylittämään rajan Suomeen neuvostoliittolaisten rajavartijoiden estelyistä huolimatta. Suomessa hän tapaa jälleen vanhan perheensä. Epilogissa Saran tytär kertaa omia vaiheitaan kolhoosin polttamisen jälkeen ja kertoo sekä Jussista että siitä, miten hän ei koskaan unohtanut omaa äitiään, vaikka hänet yritettiinkin sulauttaa muiden neuvostokansalaisten joukkoon.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tommi Korpela  | … |  Jussi Ketola   |
|  Sidse Babett Knudsen  | … |  Sara Ketola   |
|  Hannu-Pekka Björkman  | … |  Kallonen   |
|  Irina Björklund  | … |  Sofia Ketola   |
|  Ville Virtanen  | … |  John Hill   |
|  Sampo Sarkola  | … |  Strang   |
|  Eedit Patrakka  | … |  Mary, 8 v   |
|  Jonna Järnefelt  | … |  Ella   |
|  Antti Virmavirta  | … |  Mäki   |
|  Emmi Parviainen  | … |  Laina   |
|  Lembit Ulfsak  | … |  Novikov   |
|  Igor Sigov  | … |  NKVD:n upseeri   |
|  Helen Söderqvist  | … |  Martta Hill   |
|  Rosa Salomaa  | … |  Mary, 14 v   |
|  Harriet Toompere  | … |  Doris Toivonen   |
|  Jarkko Niemi  | … |  Karvinen   |
Tuotantoryhmä

Ohjaus: AJ Annila
Tuottaja: Ilkka Matila
Yhteistuottaja: Kristian Taska, Martin Persson, Gunnar Carlsson, Simon Perry
Executive-tuottaja: Mikko Leino (II), Ari Tolppanen
Kuvaus: Rauno Ronkainen
Lavastus: Kalju Kivi
Leikkaus: Tambet Tasuja
Äänisuunnittelu: Fredrik Dalenfjäll
Jussi Ketolan esikuva

Jussi Ketolan esikuva oli Nestori Saarimäki. Antti Tuuri on kirjoittanut muutamissa kirjoissaan Saarimäestä: Taivaanraapijat (vuonna 2005), Kylmien kyytimies (2007), Ikitie (2011). Nestori oli syntynyt vuonna 1882. Hänen poikansa oli kertonut Tuurille, että ennen sisällissotaa Saarimäki oli ollut Amerikassa siirtolaisena. Kun hän oli palannut Amerikasta Suomeen, hän asui Kauhavalla. Antti Tuurin mukaan ”sisällissodan alkaessa Saarimäki oli omaksunut ajatuksen, että sosialismi on rauhan aate”. Sisällissodan aikana Nestori kieltäytyi osallistumasta taisteluihin, mutta joutui työskentelemään valkoisten puolesta. Saarimäki lähetettiin Tampereelle, missä hän kuljetti ruumiita. Lapuanliikkeen kannattajat järjestivät Nestori Saarimäki kyydityksen, jonka jälkeen hän joutui Petroskoihin, Neuvostoliittoon (kuten romaanin Jussi Ketolakin). Muutaman vuoden kuluttua sieltä ilmoitettiin Suomeen, että Saarimäki oli kuollut keuhkotautiin vuonna 1931. Antti Tuuri ajattelee, että NKVD ei ollut kovin luotettava, "että minulla on vapaus ajatella, että ehkä hän olikin hengissä siellä". Fiktiivisen Jussi Ketolan tarina jatkuu Jussi Karin nimellä, kuten Nestori Saarimäenkin tarina olisi voinut jatkua.
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Episodi Jesse Raatikainen: 
Helsingin Sanomat Miska Rantanen: 
Hufvudstadsbladet Sara Ehnholm Hielm: 
Iltalehti Juho Rissanen: 
Ilta-Sanomat Tarmo Poussu:
Festivaaliosallistuminen

Vuonna 2017 Black Nights Film Festival/Competition, Tallinna, Viro; Rakkautta & Anarkiaa, Helsinki, Suomi
Vuonna 2018 Santa Barbara International Film Festival, Santa Barbara (CA), Yhdysvallat; Seattle International Film Festival, Seattle (WA), Yhdysvallat; Festival international du film d'Arras, Arras, Ranska
Palkinnot

Jussit vuonna 2018: paras elokuva; paras ohjaus - AJ Annila; paras kuvaus - Rauno Ronkainen; paras miessivuosa - Hannu-Pekka Björkman; paras naissivuosa - Sidse Babett Knudsen; paras lavastussuunnittelu - Kalju Kivi
2018 Anjalankosken elokuvapalkinto – AJ Annila
2018 Viitasaaren elokuvaviikko - ”Humanistinen käsi” - AJ Annila
2018 Suomen elokuvaohjaajaliitto SELO ry - Vuoden elokuvaohjaaja - AJ Annila
2018 Suomen Elokuvaajien Yhdistys F.S.C. ry - Vuoden Valo – tunnustuspalkinto – Rauno Ronkainen & Ville Penttilä
2018 Santa Barbara International Film Festival, Santa Barbara (CA), Yhdysvallat - Paras pohjoismainen elokuva (Valhalla Award)
Festival international du film d'Arras, Arras, Ranska - Yleisöpalkinto (5 000 €)
Aiheesta muualla

Ikitie Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ikitie Elonet.
Esko Laine

Esko Laine (s. 1961) on suomalainen kontrabasisti, joka soittaa Berliinin filharmonikoissa ja toimii opettajana filharmonian omassa orkesterikoulussa sekä Hanns Eisler -musiikkikorkeakoulussa Berliinissä. Vuonna 1986 hän oli ensimmäinen suomalainen Berliinin filharmonikoihin valittu soittaja ja on toiminut orkesterin soolobasistina 1999–2001.
Laine aloitti musiikkiopintonsa kotikaupungissaan Hyvinkäällä Jussi Javaksen johdolla ja valittiin jo 18-vuotiaana Kansallisoopperan orkesteriin. Hän jatkoi opintoja muun muassa Günter Klausin johdolla Frankfurtissa ja Franco Petracchin johdolla Genevessä.
Laine on opettanut kontrabassonsoittoa myös mestarikursseilla Suomessa, Ruotsissa, Italiassa, Saksassa ja Sveitsissä sekä Junge Deutsche Philharmonie- ja Gustav Mahler -nuoriso-orkestereissa ja Herbert von Karajan -akatemiassa.
Estadio Tecnológico

| Estadio Tecnológico |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Monterrey, Nuevo León, Meksiko
Koordinaatit:  25°39′08.1″N, 100°17′11.1″W
Avattu:  17. heinäkuuta 1950
Omistaja:  Monterrey Institute of Technology and Higher Education
Kenttä:  Nurmi
Käyttäjät
 Club de Fútbol Monterrey   Borregos Salvajes 
Katsojakapasiteetti
 33 000 
Kentän mitat
 105 x 68 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Estadio Tecnológico on stadion Monterreyn kaupungissa Meksikossa. Stadion oli yksi jalkapallon MM-kilpailujen 1986 pelipaikoista ja on myös Club de Fútbol Monterreyn sekä Borregos Salvajesin kotistadion.
Esko Vainionpää

Esko Jaakko Vainionpää (3. syyskuuta 1945 Jalasjärvi – 6. heinäkuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Vainionpää oli Suomen kommunistisen puolueen pääsihteeri vuosina 1985–1988.
Vainionpää oli lähtöisin pienviljelijäperheestä Jalasjärveltä. Hän liittyi SKP:hen vuonna 1963 ja valmistui sosionomiksi Tampereen yliopistosta 1971. Hänet valittiin SKP:n keskuskomiteaan jo opiskeluaikanaan vuonna 1969. Puolueen enemmistösiipeen kuulunut Vainionpää toimi 1971–1975 Suomen demokraattisen nuorisoliiton (SDNL) sihteerinä ja varmisti järjestön pysymisen enemmistöläisten käsissä. Vuosina 1975–1976 hän oli asuntoministeri Olavi Hännisen poliittisena sihteerinä, mutta siirtyi sen jälkeen LEL-Työeläkekassan tiedotusjohtajaksi. Vainionpää palasi näkyviin puoluetehtäviin SKP:n puolueriidan pahennuttua 1980-luvun puolivälissä. Vuoden 1984 edustajakokouksessa hän nousi puolueen poliittiseen toimikuntaan ja kansainvälisen osaston johtoon. Hän oli Arvo Aallon johtaman tiukan enemmistölinjan vankka tukija. Vainionpää valittiin SKP:n pääsihteeriksi toukokuun 1985 ylimääräisessä edustajakokouksessa, jota taistolaiset boikotoivat, ja pääsihteerinä hänen tehtävänään oli opposition puhdistaminen puolueesta. SKP:n ja NKP:n suhteet olivat hyvin viileät Vainionpään valinnan aikaan, mutta ne paranivat myöhemmin perestroikan myötä. Keväällä 1987 Vainionpää oli keskeisesti mukana ideoimassa tammikuun 1988 presidentinvaaleihin osallistunutta Liike 88 -valitsijayhdistystä.
Vainionpää erosi pääsihteerin tehtävästä ja poliittisesta toimikunnasta toukokuussa 1988 samanaikaisesti puheenjohtaja Arvo Aallon kanssa. Johtokaksikko otti vastuun puolueen holtittomista sijoituksista ja suurista taloudellisista menetyksistä, jotka olivat paljastuneet hieman aiemmin. Vainionpää jäi kuitenkin keskuskomiteaan. Vainionpään aikana SKP:ssä suoritetut erottamiset todettiin myöhemmin laittomiksi. Talousvaikeudet johtivat puolueen konkurssiin vuonna 1992. Poliittisen uransa jälkeen Vainionpää toimi LEL-Työeläkekassan ja sen seuraajan Eteran eläkejohtajana 1989–2008.
Aiheesta muualla

Esko Vainionpään muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Edward Mulhare

| Edward Mulhare |
| --- | --- |
 Edward Mulhare ja Hope Lange televisiosarjassa Kummitus ja rouva Muir 1968.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. huhtikuuta 1923 Cork, Irlanti
Kuollut: 24. toukokuuta 1997 (74 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Irlanti
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb
Edward Mulhare (8. huhtikuuta 1923 Cork, Irlanti – 24. toukokuuta 1997 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli irlantilainen näyttelijä. Hän näytteli Devon Milesin roolin televisiosarjassa Ritari Ässä.
Mulhare syntyi vuonna 1923 Irlannissa ja opiskeli koulunsa jälkeen muutaman kuukauden lääketiedettä yliopistossa, ja aloitti vuonna 1942 näyttelijänuransa teatterissa Irlannissa, mutta hän siirtyi sieltä näyttelemään Englantiin. Hän teki ensimmäisen elokuvaroolinsa vuonna 1955 elokuvassa Hill 24 Doesn’t Answer. Hän kuoli keuhkosyöpään Los Angelesissa vuonna 1997.
Filmografia

Hill 24 Doesn’t Answer (1955) James Finnegan
Kauhujen ratas (Signpost to Murder, 1965) tohtori Mark Fleming
Kuolemanjuna (Von Ryan's Express, 1965) Constanzo
Derek Flint erikoistehtävissä (Our Man Flint, 1966) Malcolm Rodney
Caprice - vaarallinen oikku (Caprice, 1967) Sir Jason Fox
Pahan silmä (Eye of the Devil, 1967) Jean-Claude Ibert
The Bengal Tiger (1972) kertoja
Megaforce - aavikkosoturit (Megaforce, 1982) Byrne-White
Ritariässä 2000 (Knight Rider 2000, 1991) Devon Miles
Hart to Hart - Sydämen salat (Hart to Hart: Secrets of the Hart, 1995)
Vanhat herrat vesillä tai Merta päin (Out to Sea, 1997) Carswell
Lähde:
Aiheesta muualla

Edward Mulhare Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Edward Mulhare Internet Broadway Database – IBDB. Viitattu 13.7.2024. (englanniksi)
Epitaph of Christ

| Epitaph of Christ Christ Agony |
| --- | --- | --- |

Demon tiedot
 Julkaistu: joulukuussa 1992
 Tyylilaji: black metal
 Kesto: 28.14
 Levy-yhtiö: Carnage Records
Christ Agonyn muut julkaisut
| Sacronocturn 1990 | Epitaph of Christ 1992 | Unholyunion 1993 |
Epitaph of Christ on puolalaisen black metal -yhtyeen Christ Agonyn toinen demo, joka on julkaistu vuonna 1992.
Demo julkaistiin yhtyeen omakustanteena mutta myös Carnage Recordsin kautta. Demon julkaisi uudelleen vuonna 1995 nauhalla Baron Records, jolloin levy sisälsi yhtyeen aiemmin julkaiseman demon Sacronocturnin nimellä "Faithless".
Kappaleet

Unvirtue Diabolical – 8.04
Faithless – 6.47
Necro`no`manticism – 6.26
Prophetical Part III – 6.57
Kokoonpano

Cezar  laulu, kitara
Andrzej – basso, laulu
Żurek – rummut, laulu
Aiheesta muualla

Albumi Epitaph of Christ Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Epitaph of Christ discogs.com -sivustolla
Evelyn Wood

Evelyn Wood
Henry Evelyn Wood (9. helmikuuta 1838 Braintree, Essex – 1. joulukuuta 1919 Lontoo) oli brittiläinen sotamarsalkka.
Evelyn Woodin isoisä oli kuningasperheen ystävänä tunnettu parlamenttiedustaja Matthew Wood, ja hänen setänsä oli lordikansleri William Wood. Evelyn palveli aluksi laivastossa ja osallistui sen riveissä Krimin sotaan, mutta siirtyi 1855 luutnantiksi ratsuväkeen. Wood osallistui myös Intian sepoykapinan kukistamiseen ja yleni vuoteen 1873 mennessä everstiluutnantiksi. Hän palveli Garnet Wolseleyn alaisuudessa Ašantin kuningaskuntaa vastaan suunnatulla sotaretkellä ja komensi armeijan oikeaa siipeä keskeisissä taisteluissa, kuten Kumasin valtauksessa helmikuussa 1874. Sodan jälkeen hänet ylennettiin everstiksi. Zulu-sodassa vuonna 1879 Wood komensi tuhannesta brittien puolelle siirtyneestä zulusta muodostettua joukkoa ja löi moninkertaisesti ylivoimaisen vihollisen Kambulassa vain kaksi päivää sen jälkeen, kun muu brittiarmeija oli kärsinyt tappion Isandlwanan taistelussa. Hänen saavutettuaan vielä toisen voiton Kambulan taistelussa maaliskuussa 1879 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja palattuaan kotimaahan myöhemmin samana vuonna hänet aateloitiin. Hän osallistui eteläisessä Afrikassa myös ensimmäiseen buurisotaan 1880–1881.
Vuoden 1882 Egyptin-sotaretken aikana Wood komensi prikaatia ja brittijoukkojen miehitettyä maan hänet nimitettiin joulukuussa 1882 Egyptin armeijan ylipäälliköksi (sirdar). Hän osallistui myös vuosien 1884–1885 Niilin retkeen. Tämän jälkeen Wood oli kotimaassa itäisen sotilasalueen komentajana 1886–1888 ja Aldershotin alueen komentajana 1889–1893. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi 1891 ja 1895 kenraaliksi. Vuosina 1893–1901 hän toimi sotaministeriössä päämajoitusmestarina. Wood oli vielä 1901–1904 toisen armeijakunnan komentaja ja sai 1903 ylennyksen sotamarsalkaksi.