Vihermittari
Elinympäristö ja elintavat

Niistä mittarilajeista, jotka levinneisyysalueensa ydinalueilla ovat erilaisten kuivien niittyjen lajeja, useat esiintyvät pohjoisessa pääsääntöisesti erilaisissa suoympäristöissä. Siksi Suomen ja esimerkiksi Liettuan vakinaiset vihermittarikannat elävät pääosin avoimilla rämeillä, erityisesti rahkarämeillä ja -nevoilla. Lisäksi yksilöitä on Suomessakin tavattu erilaisilla kuivilla kankailla, kuten harju- ja paloalueilla. Muualla levinneisyysalueellaan vihermittari pitää elinpaikkanaan yleensä avoimia, hiekkaisia ympäristöjä, kuten hiekkadyynialueita tai soraisia rantoja. Myös luovutettujen Tytärsaarten ja Karjalankannaksen populaatiot elävät tällaisessa ympäristössä. Lisäksi kalkkipitoiset ympäristöt kuten kalkkiniityt ovat lajin tyypillistä elinaluetta. Vuoristoalueilla lajia tavataan myös vuoristoniityillä, korkealla merenpinnan yläpuolella. Alpeilla, Apenniineilla ja Balkanvuorilla vihermittareita on tavattu 1 400 metrin korkeudessa, Espanjan Sierra Nevadalla 1 600 metrissä ja pohjoisessa Iranissa jopa 3 100 metrin korkeudessa.
Lajin lentoaika Suomessa ja lähialueilla ajoittuu heinäkuun jälkipuoliskolle. Englannissa ja Keski-Euroopassa lentoaika voi alkaa jo kesäkuun puolella, ja se jatkuu aina elokuun alkupuolelle asti, mutta viimeisiä yksilöitä voidaan nähdä vielä elokuun lopullakin. Vihermittarin koiraat ovat lennossa pääosin auringonlaskun aikaan ja öisin, kun taas naaraat voivat olla lennossa päiväsaikaankin. Häirittynä molemmat sukupuolet lähtevät herkästi lentoon päiväsaikaan, erityisesti pilvisellä säällä. Lentotapa on hidas ja lepatteleva, ja yleensä lajin yksilöt lentävät melko matalalla, aivan varpukasvillisuuden yläpuolella. Englannissa lajin on havaittu suosivan lepopaikkanaan heinäkauran varsia. Lajia tavataan useimmiten harvalukuisena, mutta sopivilla elinpaikoilla voi toisinaan havaita lennossa useampiakin yksilöitä.
Vihermittaritoukkien pääasiallinen ravintokasvi Suomessa on kanerva ja toisinaan mustikka. Toukkien on muualla levinneisyysalueella havaittu syövän myös siankärsämöä, piikkihernettä, ketomarunaa, kangasajuruohoa, kultapiiskua, kuismaa ja muita ruohokasveja. Levätessään toukat kiinnittyvät kasvin varteen oksamaiseen asentoon siten, että vain ruumiin viimeinen jaoke on kiinni kasvissa. Tämän tarkoitus on, että saalistaja ei havaitse niitä niin helposti.
Vihermittarilla on vuodessa pääsääntöisesti vain yksi sukupolvi. Etelä-Saksassa ja yleisemmin Alppien alueella on kuitenkin tehty havaintoja myös pienikokoisemmasta toisesta sukupolvesta, joka lentää elokuun lopulta syyskuun alkuun, Italiassa jopa lokakuun puoliväliin. Alppialueen lisäksi Kroatiassa on tehty havaintoja aikuisista ensimmäisen sukupolven yksilöstä jo toukokuussa. Lajin toukka talvehtii keskenkasvuisena, joten toukkia tavataan elokuun lopusta kesäkuuhun. Talvehtiminen tapahtuu pääsääntöisesti maassa, usein puuvartisten ravintokasvien versojen seassa. Toukat koteloituvat hentoon kotelokehtoon karikkeeseen tai kuivuneiden lehtien sekaan. Joskus kotelokehto voi olla punottu elävistä kanervanversoista.
Vihermittarilla on kirjallisuuden mukaan ainakin yksi siihen erikoistunut loinen: Syspasis rufinus -loispistiäinen, jonka loisinnasta on havainto Azerbaidžanista.