stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hetealvesammal

| Hetealvesammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Luokka::  Aitomaksasammalet Jungermanniopsida
Alaluokka::  Aitomaksasammalet Jungermanniidae
Lahko::  Aitomaksasammalet Jungermanniales
Alalahko::  Lophocoleineae
Heimo::  Limisammalet Lophocoleaceae
Suku::  Alvesammalet Chiloscyphus
Laji::  polyanthos
Kaksiosainen nimi
 Chiloscyphus polyanthos  (L.) Corda 
Katso myös
   Hetealvesammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hetealvesammal (Chiloscyphus polyanthos) on Suomessa elinvoimaiseksi luokiteltu maksasammallaji.
Ulkonäkö

Hetealvesammal on keskikokoinen (2–5 cm) ja kellanvihreä maksasammal. Sen kylkilehdet ovat leveät, neliömäiset tai hieman lanttopäiset. Sen vatsalehdet ovat pienet ja kaksiliuskaiset.
Levinneisyys

Hetealvesammalta tavataan pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla ja viileällä vyöhykkeellä. Se on yleinen koko Suomessa.
Elinympäristö

Hetealvesammal viihtyy keskiravinteisilla paikoilla lähteissä, ojissa tai märällä maalla.
Aiheesta muualla

UniProt, Taxonomy: Chiloscyphus polyanthos (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1073021  Wikispecies: Chiloscyphus pallescens  BioLib: 91546  BOLD: 430443  CoL: 5Y4D8  EoL: 605065  FNA: 200000261  GBIF: 2689488  iNaturalist: 56503  IRMNG: 10771244  ITIS: 14561  NatureServe: 2.126534  NBN: NHMSYS0000309622  NCBI: 95762  Open Tree of Life: 744348  Plant List: tro-35185046  PLANTS: CHPA43  Tropicos: 35185046  WFO: wfo-0001196254
Herodotoksen pahanilkisyydestä

| Herodotoksen pahanilkisyydestä> Περὶ τῆς Ήροδότου κακοηθείας.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 100
Sarja: Moralia
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
﻿Herodotoksen pahanilkisyydestä (m.kreik. Περὶ τῆς Ήροδότου κακοηθείας, Peri tēs Hērodotū kakoētheias; lat. De malignitate Herodoti) on Plutarkhoksen (n. 45–125) Moralia-kokoelmaan (kirja XI, 60) kuuluva tutkielma, joka arvostelee historioitsija Herodotoksen Historiateosta. Plutarkhos käy teosta läpi kirja kirjalta ja syyttää Herodotosta puolueellisuudesta ja vääristelystä.
Sisältö

Plutarkhoksen teos koostuu 43 luvusta. Plutarkhos aloittaa antamalla tunnustuksensa Herodotoksen tyylille. Samalla hän varoittaa siitä, että tämä tyyli peittää alleen Herodotoksen puolueellisuuden boiotialaisia, korinttilaisia ja muita kreikkalaisia kohtaan. Puolueellisuuden syynä Plutarkhos pitää Herodotoksen pahanilkisyyttä.
Luvut 2–9 käsittelevät kahdeksaa yleistä merkkiä, joista kirjailijan voi tietää kirjoittavan silkasta pahanilkisyydestä. Tämän jälkeen Plutarkhos käsittelee Herodotoksen teoksen yhdeksää kirjaa pääosin järjestyksessä, ja osoittaa kohtia, jotka ovat merkkejä tällaisesta pahanilkisyydestä. Historiateoksen kirjaa 4 ei kuitenkaan käsitellä lainkaan. Käsittely etenee kirjoittain seuraavasti:
Kirja 1, Kreikan varhainen historia (teoksen luvuissa 11–20)
Kirja 2, vieraat maat (luvut 12–13)
Kirja 3 (luvut 21–22)
Kirja 5  (luvut 23–24)
Kirja 6, Marathonin taistelu (luvut 25–27)
Kirja 7, Thermopylain taistelu (luvut 28–33)
Kirja 8 (luvut 34–40)
Kirja 9 (luvut 41–42)
Teoksensa viimeisessä eli 43. luvussa Plutarkhos tekee yhteenvedon esittämistään syytteistä Herodotosta vastaan: hänen mukaansa Herodotos ei anna kreikkalaisille näiden ansaitsemaa kunniaa merkittävissä taisteluissa persialaisia vastaan.
Arviointeja

Plutarkhoksen teosta on kutsuttu kirjallisuuden historian ensimmäiseksi murska-arvioksi. Teos saattaa kuitenkin olla lähinnä retorinen harjoitus, jonka tarkoituksena on ollut tarkastella, mitä niin merkittävästä ja luetusta historioitsijasta voidaan sanoa. Englantilainen historioitsija George Grote kutsui Plutarkhoksen pahanilkisyydeksi syyttämää tyyliä Herodotoksen suoruudeksi.
Jotkut tutkijat ovat pitäneet teosta epäperäisenä, jonkun niin kutsutun Pseudo-Plutarkhoksen teoksena, joka on täynnä kaikenlaisia turhia syytöksiä, jossa kirjoittaja lähinnä ilmaisee omaa pahanilkisyyttään ja jonka väitteet saivat alkunsa Historiateoksessa loukatusta thebalaisesta patriotismista.
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja alkutekstien laitoksia

Plutarch: On the Malice of Herodotus. Teoksessa Plutarch: Moralia.  (Volume XI. Loeb Classical Library 426. On the Malice of Herodotus. Causes of Natural Phenomena)  London:  Heinemann, 1970.  ISBN 0674994698  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Forbes, Marjory Anne: Plutarch’s De Herodoti Malignitate: A Study of His  Critical Methods and Attitudes.  University of South Africa, 1980.
Hansen, Peter Allan: The manuscript tradition of Plutarch’s De malignitate Herodoti.  Köbenhavn:  Köbenhavns Universitet, Institut for Græsk og Latinsk Middelalderfilologi, 1969.
Aiheesta muualla

Plutarch: De Herodoti malignitate. Gregorius N. Bernardakiksen toimittama laitos. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Plutarch: Of Herodotus’s Malice. William W. Goodwinin käännös, 1878 (englanniksi)
Plutarhhoksen rintakuva Khaironeiassa.
Hiirenhiippo

| Hiirenhiippo |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Mycenaceae
Suku::  Hiipot Mycena
Laji::  latifolia
Kaksiosainen nimi
 Mycena latifolia  (Peck) A.H. Sm. 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiirenhiippo (Mycena latifolia) on kartiomainen tai kellomainen harmaanruskea tai seepianvärinen hiippolaji. Sen jalka on lakkia vaaleampi. Sienen malto on vaaleanharmaata. Heltat ovat vaaleanharmaat. SIeni kasvaa melko yleisenä havumetsissä.
Väinö Heusala

Väinö Jalmar Heusala (16. toukokuuta 1914 Kalajoki – 17. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen ampuja, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen..
Henkilöhistoria

Heusalan vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Emil (Janne) Heusala ja Hanna Elviira Saari ja puolisot 1944–1949 Aino Alasuvanto ja vuodesta 1954 Leena Kaisa Boman. Kalajoella syntynyt Heusala opiskeli Helsingin Teollisuuskoulussa ja valmistui rakennusmestariksi vuonna 1937. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Heusala työskenteli sotien jälkeen ensin setänsä kanssa perustamassaan rakennustoimistossa, mutta perusti sitten oman Rakennusliike Väinö Heusala -yrityksen. Iisalmelle sijoittunut rakennusliike oli alallaan merkittävä varsinkin Ylä-Savossa, Kainuussa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Keski-Pohjanmaalla ja suurimpia kerrostalourakoitsijoita Iisalmessa. Heusala sai vuonna 1965 ensimmäisen teollisuusneuvoksen arvonimen Kuopion läänissä rakennusalan yrittäjänä.
Heusala toimi Iisalmen kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 1979–1980. Hän oli kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen pitkäaikainen jäsen 1950-luvun lopulta alkaen. Heusala oli myös Kokoomuksen kansanedustajaehdokas vuosina 1975 ja 1979.
Urheilu-ura

Heusala osallistui pistooliampujana Lontoon olympialaisiin 1948 ja saavutti useita MM-mitaleja. Heusala sijoittui Lontoon olympialaisissa 1948 pistoolin kuvioammunnassa kuudenneksi. MM-kilpailuissa hän voitti kultaa Venezuela-pistoolin joukkuekilpailussa vuonna 1954. Hän saavutti MM-hopeaa kuvioammunnan joukkuekilpailussa 1947 ja olympiapistoolin joukkuekilpailussa 1952 sekä MM-pronssia olympiapistoolin joukkuekilpailussa 1954. Seuratasolla "Väiski" Heusala edusti Suomen Metsästysyhdistystä sekä Iisalmen Ampujia, jonka puheenjohtajana hän toimi useiden vuosien ajan.
Väinö Heusalan setä Matti Hjalmar Heusala (1893–1966) voitti vapaapistooliammunnassa Suomen-mestaruuden vuonna 1940 ja oli tuomarina Lontoon olympialaisten ammuntakilpailuissa 1948.
Kirjallisuutta

Maailmanmestari Väinö Heusala ja hänen setänsä Matti, 2009. Lauri Järvinen
Aiheesta muualla

Väinö Heusala – maailmanmestari
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Talousvaikuttajat
Hihaton paita

Mies pitää hihatonta verkkopaitaa.
Olkaimeton toppi
Hihaton paita on paita, jossa ei ole hihoja. Tavallisesti naisten käyttämistä hihattomista ylävartalon pukimista käytetään nimitystä toppi. Toppi tarkoittaa erilaisia puseron tai aluspaidan tapaan käytettäviä, tavallisesti hihattomia ja kauluksettomia ylävartalon pukimia. Hihattomia paitoja käytetään erityisesti urheilussa ja liikunnassa, mutta esimerkiksi jalkapallossa ne on kielletty.
Yleisimpiä naisten toppimalleja ovat niskan takaa solmittavat halterneck-topit, ohutolkaimiset eli spagettiolkaimiset topit. On myös yksiolkaimisia ja täysin olkaimettomia tuubitoppeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hihaton paita Wikimedia Commonsissa
Hiilitetrabromidi

| Hiilitetrabromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Tetrabromimetaani
CAS-numero:  558-13-4
PubChem CID:  11205
SMILES:  C(Br)(Br)(Br)Br
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CBr4
Moolimassa:  331,63 g/mol
Sulamispiste:  91,0 °C (364,2 K)
Kiehumispiste:  189,5 °C (462,7 K)
Tiheys:  3,42 g/cm3
Liukoisuus veteen:  ei liukene
Hiilitetrabromidi eli tetrabromimetaani on hiilen ja bromin yhdiste, jonka kemiallinen kaava on CBr4. Hiilitetrabromidi on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön kiteinen aine, joka ei juurikaan liukene veteen (0,024 g/100 ml, 30 °C). Yhdiste liukenee etanoliin, kloroformiin ja dietyylieetteriin. Sen moolimassa on 331,6 g/mol, sulamispiste 90 °C, kiehumispiste 190 °C, tiheys 3,42 g/cm3 ja CAS-numero 558-13-4.
Aiheesta muualla

Hiilitetrabromidin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Carbon tetrabromide (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Tetrabromomethane (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
ChemBlink: Carbon tetrabromide (englanniksi)
Hietalahden telakka

| Hietalahden telakka |
| --- | --- |

Sijainti:  Hernesaari, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°10′N 24°56′E﻿ / ﻿60.16°N 24.93°E﻿ / 60.16; 24.93
Rakennustyyppi:  Telakka
Valmistumisvuosi:  1865
Rakennuttaja:  Adolf Törngren
 fiHietalahden telakka 
  
Hietalahden telakka on Helsingin Hietalahdessa ja Hernesaaressa sijaitseva Helsinki Shipyard Oy:n omistama risteilyalusten, autolauttojen ja jäänmurtajien rakentamiseen erikoistunut telakka. Hietalahdessa on Suomen telakoista ainoana kokonaan katettu telakka-allas. Sen pituus on 280,5 metriä ja leveys 34 metriä.
Hietalahden telakka on Helsingin keskusta-alueen viimeisiä varhaisen teollisuuden muovaamia ympäristökokonaisuuksia. Sen annetaan säilyä, kun viereisiin Jätkäsaareen ja Hernesaareen rakennetaan suuret asuinalueet.
Toukokuussa 2019 Arctech myi Hietalahden telakan venäläisomisteiselle Algador Holdings Ltd:lle. Uuden yrityksen nimeksi tuli Helsinki Shipyard Oy. Vuonna 2023 telakan uudeksi omistajaksi tuli kanadalainen Chantier Davie Canada.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hietalahden telakka Wikimedia Commonsissa
Helsingin telakalta valmistuneet laivat 1884–  (Arkistoitu – Internet Archive) Arctech Helsinki Shipyard Inc.
Viking XPRS Hietalahden telakalla lokakuussa 2007.
Hiittisten kirkko

| Hiittisten kirkko Hitis kyrka |
| --- | --- |

Sijainti:  Hiittinen, Kemiönsaari
Koordinaatit:  59°53.481′N, 022°31.345′E
Seurakunta:  Kemiönsaaren seurakunta
Rakentamisvuosi:  1686
Suunnittelija:  Josef Svensson Brun
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  320
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Hiittisten kirkon sankarimuistomerkki, jonka suunnitteli arkkitehti Carl-Johan Slotte. Paljastettu 16.8.1964
Hiittisten kirkko (ruots. Hitis kyrka) on Kemiönsaaren Hiittisissä sijaitseva tasavartinen puinen ristikirkko. Ristikeskuksesta kohoaa massiivinen torni, jossa on piikkiin päättyvä telttakatto. Ristivarsissa on matalat aumakatot. Kuorisakaran vieressä on matala sakaristo. Vuoden 1746 remontissa eteläisen ja läntisen sakaran päihin rakennettiin eteishuoneet. Kirkon rakensi Josef Svensson Brun vuosina 1685–86. Se nimettiin Andreaksen kirkoksi silloisen Kemiön kirkkopitäjän kirkkoherran Andreas Prytzin mukaan. Se on toiseksi vanhin Suomessa säilyneistä ristikirkoista. Kirkon kellotapuli on vuodelta 1752.
Kirkon muotoratkaisujen esikuvat ovat kotoisin Tukholmasta, jossa mestari Josef Brun oli aiemmin työskennellyt.
Kirkkoa on remontoitu useasti, muun muassa 1746, 1863, 1871, 1882, 1899, 1914, 1923, 1958. Se restauroitiin perusteellisesti v. 1968–69.
Kirkossa on Kangasalan urkutehtaan rakentamat 13-äänikertaiset urut vuodelta 1943. Alttaritaulu on A.F. Ahlstedtin vuonna 1866 maalaama Ristiinnaulittu Kristus. Lisäksi kirkossa on Ilmari Launiksen ja G.Forsströmin tekemät lasimaalaukset vuosilta 1923 ja 1936. Kiinteä sisustus on peräisin 1700-luvulta.
Kirkon sankarihautojen muistomerkin suunnitteli arkkitehti Carl-Johan Slotte ja se paljastettiin 16. elokuuta 1964.
Charles Hermite

| Charles Hermite |
| --- | --- |
 Charles Hermite elämänsä lopulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1822 Dieuze, Ranska
Kuollut: 14. tammikuuta 1901 (78 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Jules Tannery ja Mijalko Ciric
Tutkimusalue:  matematiikka
Tunnetut työt:  lukuteoria, neliömuodot, ortogonaaliset polynomit, elliptiset funktiot, luvun e transkendenttisuus, matriisit
Palkinnot:  Kunnialegioonan suurupseeri (grand-officier, Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan suurristi
Charles Hermite (24. joulukuuta 1822 Dieuze, Ranska – 14. tammikuuta 1901 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen matemaatikko. Hän tutki varsinkin lukuteoriaa, neliömuotoja, orto­gonaalisia poly­nomeja, elliptisiä funktioita ja differentiaaliyhtälöitä. Hänen kunniakseen useista matemaattisista käsitteistä käytetään nimitystä hermiittinen. Hermite oli myös ensimmäinen, joka käytti matriiseja.
Vuonna 1873 Hermite todisti ensimmäisenä, että muuan matemaattisessa analyysissä keskeinen vakio, Neperin luku e, luonnollisten logaritmien kantaluku, on transkendenttinen. Hänen menetelmillään Ferdinand von Lindemann todisti vuonna 1882, että myös pii (π) on transkendentti­luku.
Hermiten käsitys matematiikasta

Hermite on usein mainittu matemaattisen platonismin edustajana lausuntojensa vuoksi, jollainen oli esimerkiksi:
Toisaalta Henri Poincaré kuvasi Hermiteä kuuluisassa artikkelissaan, jossa hän vastusti pragmatismia ja Cantorin matemaattisia oppeja: "En ole koskaan tuntenut platonilaisessa merkityksessä realistisempaa matemaatikkoa kuin Hermite."
Hermite ei ollut kiinnostunut matemaattisesta filosofiasta, mutta varsinkin hänen kirjeenvaihtonsa sisältää runsaasti osoituksia hänen käsityksistään matematiikan tutkimuksesta ja sen kohteista. Ne osoittavat, ettei Hermite niinkään ollut platonilainen, vaan hän vastusti käsitystä, että matemaatikko luo kohteita vapaasti oman mielensä mukaan, mikä oli ollut esimerkiksi Richard Dedekindin käsitys. Hermitelle matematiikka oli verrattavissa luonnontieteisiin; sen tuli perustua syvennettyyn havaintoon, jota tukevat laskelmat sekä funktioiden ja lukujen ominaisuudet. Hermite vastusti esimerkiksi epäeuklidisen geometrian ideaa, sikäli kuin se asetti aksioomansa a priori, sekä liian kuvitteelliseksi katsomaansa sanastoa kuten "äärettömyydessä olevaa pistettä" projektiivisessa geometriassa, sillä hänen mielestään tällainen terminologia vain peitti ja hämärsi yksinkertaisen ja täsmällisen analyyttisen ominaisuuden. Hän vastusti myös liian rajoittavien perusteiden tutkimusta kuten Leopold Kroneckerin aritmetisointia, tämä kun elämänsä lopulla halusi palauttaa koko matematiikan positiivisilla kokonaisluvuilla suoritettaviin laskutoimitukseen; Hermiten mielestä tällaiset pyrkimykset eivät kunnioittaneet matematiikan luonnollista historiallista kehitystä. Hänen näkemystään tästä kehityksestä tukivat hänen voimakkaat uskonnolliset vakaumuksensa. Toisaalta häntä ihastuttivat suuresti hänen aikanaan löydetyt epäjatkuvien funktioiden uudet ominaisuudet.
Johdonmukaisena käsityksilleen Hermite piti matemaatikon työtä luonnontieteilijän työlle rinnasteisena: tehtävänä oli kerätä esimerkkejä sekä vertailla, havainnoida ja luokitella niitä. Monet hänet käsityksensä ilmenevät hänen kirjeistään erityisesti Thomas Stieltjesille ja Leo Königsbergerille. Hermite esimerkiksi hyväksyi seuraavan Königsbergerin lausunnon: "Minusta näyttää siltä, että päätehtävänä nykyisin on, samoin kuin kuvailevassa luonnonhistoriassakin, kerätä suurin mahdollinen määrä materiaalia ja löytää perusperiaatteet luokittelemalla ja kuvailemalla sitä materiaalia."
Nimikkokohteita

Hermiten mukaan on nimetty:
joukko matemaattisia käsitteitä kuten
Hermiten polynomit
hermiittiset muodot
hermiittinen avaruus
hermiittiset matriisit
Hermiten–Lindemannin lause
Centre Charles-Hermite Nancyssä, Lorrainen alueelle vuonna 1994 perustettu laskentakeskus, joka alkujaan oli yksi maailman tehokkaimmista, mutta on myöhemmin suljettu.
Fédération Charles Hermite, automaation, tietotekniikan ja matematiikan tutkijoiden yhdistys, johon kuuluvat neljän lorrainelaisen laboratorion jäsenet
Hermite, Kuun kraatteri
24998 Hermite, asteroidi
rue Charles Hermite, katu Pariisissa; samannimiset kadut myös Metzissä, Nancyssä, Dieuzessä ja Manomissa
collegeja ja lyseoita Pariisissa (Charles Hermite-Camille Jenatzy), Dieuzessä ja Thionvillessä
Sorbonnessa ovi, jossa on hänen reliefikuvansa
luentosaleja Institut Henri-Poincaréssa, Université Pierre-et-Marie-Curiessä ja Metzin Université Paul-Verlainessä.
Kirjallisuutta > Hermiten teokset ja kirjeenvaihto

Émile Picard: Œuvres de Charles Hermite (4 osaa).  Pariisi:  Gauthier-Villars, 1905–1917.
B. Baillaud, H. Bourget (toim.): Correspondance d’Hermite et de Stieltjes (2 osaa).  Gauthier-Villars, 1905.
Lettres de Charles Hermite à Gösta Mittag-Leffler (1874-1883) (Hermiten kirjeitä Gösta Mittag-Lefflerille 1874–1883). Cahiers du Séminaire d'Histoire des Mathématiques, 1984, 5. vsk, s. 49–285.
Lettres de Charles Hermite à Gösta Mittag-Leffler (1884–1891) (Hermiten kirjeitä Gösta Mittag-Lefflerille 1884–1891). Cahiers du Séminaire d'Histoire des Mathématiques, 1985, 6. vsk, s. 79–217.
Lettres de Charles Hermite à Gösta Mittag-Leffler (1892–1900) (Hermiten kirjeitä Gösta Mittag-Lefflerille 1892–1900). Cahiers du Séminaire d'Histoire des Mathématiques, 1989, 10. vsk, s. 1–82.
E. P. Ozhigova: Les lettres de Ch. Hermite à A Markov, 1885–1899 (Hermiten kirjeitä A. Markoville 1885–1889). Revue d'histoire des sciences, 1967, 20. vsk, s. 2–32.
G. Michelacci (toim.): ”Le Lettere di Charles Hermite a Angelo Genocchi (1868–1887)”, Guaderni matematci II, s. 546.  (Hermiten kirjeitä Angelo Genocchille 1867–1887)  Dipartimento di scienze matematiche, 2003.
Kirjallisuutta > Hermiteä käsitteleviä tutkielmia

Karen Hunger Parshall, A. Rice (toim); Thomas Archibald: ”Charles Hermite and German mathematics in France”, History of Mathematics 23, s. 123–137.  Providence, Rhode Island, USA:  AMS, 2002.  (englanniksi)
Claude Brezinski: ”Charles Hermite : père de l'analyse mathématique moderne”, Cahiers d'Histoire et de Philosophie des Sciences.  Pariisi:  SFHST, 1990.  (ranskaksi)
Bruno Belhoste: Autour d'un mémoire inédit : la contribution d'Hermite au développement de la théorie des fonctions elliptiques. Revue d'histoire des mathématiques, 1996, 2. vsk, nro 1, s. 1–66.  (ranskaksi)
Catherine Goldstein, Norbert Schappacher, Joachim Scmwermer: ”The Hermitian Form of Reading the Disquisitiones”, The Shaping of Arithmetic, s. 377–410.  Berliini, New York:  Springer, 2007 (kieli = (englanniksi).
D. Flament, P. Nabonnand (toim.); C. Goldstein: ”Un arithméticien contre l’arithmétisation : les principes de Charles Hermite”, Justifier en mathématiques, s. 129–165.  Pariisi:  MHS, 2011.  (ranskaksi)
Catherie Goldstein: Charles Hermite's Stroll through the Galois fields. Revue d'histoire des mathématiques, 2011, 17. vsk, s. 211–270.  (englanniksi)
Elena Petrovna Ozhigova: Charles Hermite : 1822–1911.  Leningrad:  Nauka, 1982.
Michel Serfati: ”Quadrature du cercle, fractions continues et autres contes”, Fragments d'histoire des mathématiques: sur l'histoire des nombres irrationnels et transcendants aux XVIIIe et XIXe siècles.  Pariisi:  APMEP, 1996.  (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Charles Hermite MacTutor History of Mathematics archive, université de St Andrews. (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Hermite Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Charles Hermite vuonna 1887
Hermite -luentosali Institut Henri-Poincaréssa (IHP)
Hikirauhanen

Hikirauhaset kuuluvat ihon rauhasiin, jotka kaikki ovat erikoistuneet ihon epiteelisoluista. On olemassa sekä pieniä hikirauhasia että suuria hikirauhasia. Pienet hikirauhaset erittävät ns.varsinaista hikeä, joka on laimea suolojen vesiliuos. Hiki kuuluu yhtenä osana ihmisen lämmönsäätelymekanismeihin, koska hiki sitoo lämpöä haihtuessaan iholta. Hiki myös poistaa vähäisessä määrin elimistön kuona-aineita. Pieniä hikirauhasia on kaikkialla ihossa, kun taas suuria hikirauhasia on muun muassa kasvoissa, kainaloissa sekä sukupuolielinten ja peräaukon ympärillä. Suuret hikirauhaset eli apokriiniset hikirauhaset erittävät voimakastuoksuista eritettä, joka aiheuttaa suurimmaksi osaksi ihmisten ominaistuoksun. Suurille hikirauhasille sukua ovat ihon maitorauhaset ja korvavaharauhaset.
Hikirauhasten erite on suurimmaksi osaksi vettä. Lisäksi se sisältää natriumkloridia, virtsa-ainetta, ammoniakkia ja virtsahappoa.
Bysantin ja osmanien sodat

Bysantin ja osmanien väliset sodat olivat Bysantin valtakunnan ja turkkilaisten osmanien vuosina 1265–1453 käymiä sotia. Bysantin valtakunnan olemassaolo päättyi osmanien vallattua Bysantin pääkaupunki Konstantinopolin vuonna 1453.
Tausta > Bysantti

Bysantin valtakunta (Itä-Rooma) oli hallinnut Konstantinopolia (aiemmin Byzantion, nyk. Istanbul) ja Anatoliaa vuodesta 330 jaa. Bysantin valtakuntaan kuuluivat muun muassa kaikki entisen Rooman valtakunnan Välimeren itäosan rannikkoalueet.
Bysantti menetti suuren osan alueistaan sodissa arabeja vastaan vuosina 634–1180, minkä jälkeen Bysantti käsitti enää Anatolian ja osan Balkania. Bysantin valtakunta koki nousu- ja laskukausia mutta pysyi Välimeren alueen suurvaltana 1100-luvulle asti. Valtakunta jaettiin väliaikaisesti neljännen ristiretken (1202–1204) seurauksena. Vuosina 1204–1261 Konstantinopoli oli ristiretkeläisten vallassa ja Latinalaisen keisarikunnan pääkaupunki. Bysanttilainen Theodoros Laskaris alkoi rakentaa uutta bysanttilaista valtiota Nikeaan. Vuonna 1206 hän alkoi kutsua itseään keisariksi.
Laskaris teki vastahyökkäyksen Rumin sulttaanikunnan (seldžukkien turkkilaisvaltio Anatoliassa 1100-1300-luvuilla) sulttaania Kay Khusrau I:tä vastaan, jonka ristiretkeläisten vuonna 1203 syrjäyttämä Bysantin keisari Aleksios III Angelos oli saanut hyökkäämään ensin Nikeaan. Rumin sulttaanikunta käsitti 1240-luvulla jo lähes koko Anatolian.
Bysantin perillinen, Nikean keisarikunta, valtasi kenraali Mikael VIII:n johdolla Konstantinopolin takaisin Latinalaiselta keisarikunnalta vuonna 1261 ja hänet julistettiin Bysantin keisariksi.
Valloittaessaan Konstantinopolin takaisin Latinalaiselta keisarikunnalta vuonna 1261 Mikael VIII sai operaatioon tukea venetsialaisilta kauppiailta. Tuen hintana oli kauppiaiden vallan kasvu. Monet Bysantin naapurimaat arvioivat Bysantin nyt heikentyneen, ja ne pyrkivät laajentamaan omia alueitaan kohti Konstantinopolia. Suurin uhka tuli pohjoisesta, jossa Serbian kuningas Stefan Uroš II Milutin pyrki laajentamaan valtakuntaansa Bysantin kustannuksella.