stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Front Unifié de Lutte des Races Opprimées
Historia > Etelä-Vietnamissa

FULRO:n edeltäjä oli Bajaraka, joka oli perustettu Ngô Đình Diệmin maauudistuksen vastustamiseksi, jonka kautta vietnamilaisia pakolaisia uudelleenasutettiin keskiselle ylänköalueelle ja paikallisten heimojen jäseniä siirrettiin muualle. FULRO:n ensimmäiset operaatiot alkoivat syyskuussa 1964, kun sen jäsenet hyökkäsivät Etelä-Vietnamin joukkoja vastaan viidellä CIDG-leirillä Ban Mê Thuộtin ympäristössä. Surmansa sai 70 etelävietnamilaista ja kapinalliset ottivat hengissä säilyneet vietnamilaiset ja amerikkalaiset vangeiksi marssien tämän jälkeen maakunnan hallinnolliseen pääkaupunkiin miehittäen sen radioaseman. Syntynyt kriisi ratkaistiin lopulta neuvottelujen kautta ja tuolloinen FULRO:n pääasiallisiin johtajiin kuulunut rhadépäällikkö Y Bham Enuol vetäytyi Kambodžaan mukanaan osa aseistautuneista kapinallisista. Toinen kapina puhkesi joulukuussa 1965 erikoisjoukkojen tukikohdissa eri puolilla Vietnamin keskiylänköä. Etelä-Vietnamin armeija tukahdutti kapinan verisesti. Vuonna 1965 FULRO oli kooltaan 5 000–6 000 miestä. Näistä suurin osa oli entisiä Etelä-Vietnamin armeijan sotilaita, jotka olivat siirtyneet Kambodžan puolelle. Enuol edusti järjestöä sen neuvotteluissa Etelä-Vietnamin ja Kambodžan kanssa.
Tammikuussa 1968 alkaneen Tet-hyökkäyksen jälkeen Enuol pyrki palaamaan Vietnamin puolelle suojelemaan nyt kommunistien uhkaamia kyliä keskisellä ylänköalueella. Etelä-Vietnam lupasi neuvottelujen jälkeen, että FULRO:n yksiköt liitettäisiin alueellisiin joukkoihin ja että FULRo:n komentajat saisivat virkoja hallinnosta. Sopimus suututti FULRO:n militantimmat jäsenet, jotka syrjäyttivät Enuolin järjestön johdosta joulukuussa 1968. Sopimus kuitenkin piti lopulta tästä huolimatta ja FULRO lakkasi olemasta kansallismielisenä liikkeenä vuoden 1969 alussa. Etelä-Vietnamin armeijan vastarinta romahti maaliskuussa 1975 Pohjois-Vietnamin 316. divisioonan ylittäessä rajan Laosista käsin ja vallaten Ban Mê Thuộtin kaupungin keskisellä ylänköalueella. Paikalliset FULRO:n entiset joukot päättivät olla varoittamatta Etelä-Vietnamin armeijaa, mikä mahdollisti kommunistien yllätyshyökkäyksen onnistumisen. Huế kukistui 30. maaliskuuta ja 30. huhtikuuta kommunistit valtasivat Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonin.
Historia > Vietnamin sosialistinen tasavalta

Saigonin kukistuttua vuonna 1975 FULRO:n kommunistien vastainen siipi alkoi taistella Vietnamin kansanarmeijaa vastaan. Sen riveihin kuului kommunistien vastaisen sodan aikana noin 2 000 sotilasta ja heistä vähintään 30 oli saanut koulutuksen yhdysvaltojen erikoisjoukoilta. Järjestön jäsenet tulivat pääosin rhadé-, jarai- ja cơ ho-heimoista. Järjestö käytti termiä Dega, joka rhadén kielellä tarkoittaa vuoristokansoja. Degojen jäsenmäärää lisäsivät Vietnamin ylängölle muuttaneet vietnamilaiset, jotka veivät maata alkuperäiskansoilta. Taisteluja käytiin keskisellä ylänköalueella Vietnamin maavoimia vastaan ja kapinallisia vastaan tehtiin myös satunnaisia ilma-iskuja. Vietnamin hyökättyä Kambodžaan osa degoista siirtyi jälleen Kambodžan puolelle, jossa osa joutui punakhmerien rippeiden vangiksi. Osa pääsi kuitenkin pakenemaan Kambodžan läpi Thaimaahan. Vuonna 1986 Trường Chinh julisti Vietnamin kansanarmeijan puhdistaneen Vietnamin ylängön FULRO:n taistelijoista. Viimeiset noin 400 järjestön jäsentä olivat tällöin paenneet rajan yli Pohjois-Kambodžaan, josta Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajat lennättivät heidät pois vuonna 1992. Monet heistä päätyivät siirtolaisiksi Pohjois ja Etelä-Carolinaan.
United States Army Rangers kouluttamassa ylänköalueen alkuperäiskansoihin kuuluvia sotilaita.
Axel Olof Freudenthal

| Axel Olof Freudenthal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1836 Siuntio
Kuollut: 2. kesäkuuta 1911 (74 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  yliopiston rehtori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  muinaispohjoismaisen kielet, antikviteetti
Axel Olof (A. O.) Freudenthal ['fröidentaːl] (12. joulukuuta 1836 Siuntio – 2. kesäkuuta 1911 Helsinki) oli suomenruotsalainen kielentutkija ja 1800-luvun svekomaanien johtohahmoja ja sitä kautta merkittävimpiä suomenruotsalaisen kansallistunteen herättäjiä. Hän oli Helsingin yliopiston muinaispohjoismaisen kielen ja antikviteettien dosentti vuodesta 1866 sekä ruotsin kielen ja kirjallisuuden ylimääräinen professori vuosina 1878–1904. Freudenthal edisti merkittävästi Suomen ja Viron ruotsalaismurteiden tutkimusta. Hän harrasti rotuoppeja ja uskoi suomalaisten alempiarvoisuuteen.
Tieteellinen työ

Freudenthal oli Suomen ensimmäinen tiedemies, joka antautui kokonaan skandinaavisten kielten, etenkin ruotsin, tutkimiseen. Hänen suurimpana saavutuksenaan tieteen alalla pidetään itämerenruotsin Suomessa ja Virossa käytettyjen murteiden kartoittamista ja tutkimista. Hän keräsi tutkimusaineistonsa pääasiassa itse ja kirjoitti aiheeseen liittyviä tutkimuksia. Närpiön murretta käsittelevän professorinväitöskirjansa lisäksi hän julkaisi aiheesta teokset Om svenska allmogemålet i Nyland (1870), Upplysningar om Rågö- och Wichterpalmålet i Estland (1875), Ordbok öfver de svenska dialecterna i Estland (1886, yhteistyössä Herman Vendellin kanssa) ja Vöyrin murretta käsittelevän Vöråmålet (1889).
Freudenthal ei kerännyt vain itse materiaalia sekä Suomen että Viron alueelta, vaan hän innosti myös oppilaitaan tekemään samoin. Tässä oli apuna hänen perustamansa Svenska Landsmålsföreningen. Koska hän oli jäsenenä myös Svenska litteratursällskapet i Finlandissa, hän saattoi innostaa ja tukea nuoria tutkijoita tämänkin yhteisön avulla.
Pidetään Freudenthalin ansiona, että ruotsalaisista murrealueista juuri Suomen murteita on tutkittu perusteellisemmin kuin muita. Hän oli myös ensimmäinen tutkija, joka kiinnostui riikinruotsin ja suomenruotsin välisistä eroista. Hänen aloitteestaan Landsmålsföreningen-yhdistys keräsi vuosina 1893–1899 suomenruotsille ominaisten sanojen (”finlandismien”) luettelon, jonka hän julkaisi vuonna 1902 kirjana. Hän oli myös paikannimistön tutkimuksen uranuurtajia koko Pohjolassa. Siltä alalta hän kirjoitti useita teoksia: Om svenska ortnamn i Nyland (1867), Om svenska ortnamn i Egentiliga Finland ja Om Ålands ortnamn.
Myös ruotsin kielen oikeinkirjoitus kuului Freudenthalin mielenkiinnon kohteisiin. Hän otti vilkkaasti osaa aiheesta virinneeseen aikalaiskeskusteluun. Tämän keskustelun innoittamana hän laati vuonna 1881 ilmestyneen oikeinkirjoitusoppaan Svensk rättskrifningsläran, joka rakentui melko suuressa määrin ääntämyksen mukaiselle oikeinkirjoitukselle. Sen mukainen niin sanottu freudenthalilainen oikeinkirjoitusoppi otettiin käyttöön muun muassa yksityiskoulujen opetuksessa
Vanhemmalla iällä Freudenthal kiinnostui myös historian tutkimisesta. Hän julkaisi vuonna 1895 kommentoidun lähdejulkaisun Itä-Götanmaan keskiaikaisesta maakuntalaista (Östgötalagen).
Tieteellinen työ > Tutkimuskritiikkiä

Jo aikalaiset totesivat, että Freudenthalin suurimmat ansiot eivät olleet hänen omassa tutkimuksessaan ja sen tasokkuudessa, vaan siinä herätyksessä, jonka hän sai aikaan omalla tieteenalallaan Suomessa.
Freudenthalin saavuttamat tieteelliset tulokset eivät olleet yhtä arvokkaita. Syynä lienee ollut se, että hän ei omaksunut tuolloin voimakkaasti uudistuneita kielitieteellisiä menetelmiä, vaan pysytteli vanhakantaisuudessa. Hänen seuraajansa professorina, Hugo Pipping, luonnehti, että Freudenthalilta puuttui ”se aavistamiskyky, joka toisinaan johtaa probleeman ratkaisuun ankaran koulun sääntöjä kyselemättä; luonto on lahjoittanut hänelle selvän pään ja lämpimän sydämen, mutta ei rikasta mielikuvitusta”.
Tieteellinen työ > Näkemykset ruotsinkielisten alkuperästä

Freudenthal esitti uransa alkuvaiheessa silloin vallinneen käsityksen mukaan, että ruotsalaiset olivat tulleet Keski-Venäjältä Ruotsiin Suomen ja Ahvenanmaan kautta ja osa heistä oli jäänyt asumaan Suomen rannikkoseudulle, jolloin ruotsalainen asutus Suomessa olisi siis vanhempaa kuin suomalainen. Kielitieteellisen todistusaineistonsa perusteella hän kuitenkin kallistui päinvastaiselle kannalle suomenruotsalaisten tulosuunnasta. Freudenthal osoitti, että Suomen ruotsinkielisen asutuksen juuret olivat Manner-Ruotsissa ja Gotlannissa, ei siis suoraan Keski-Venäjällä. Freudenthalin mukaan Suomen ruotsinkielisten alueiden syntyhistoriassa oli kuitenkin eroja. Hän näki Pohjanmaan ruotsinkielisen väestön olevan verrattain nuorta, sen sijaan Uudenmaan ja Turun saariston ruotsinkielisen asutuksen juuret ulottuivat hänen mukaansa kauas ennen ensimmäistä ristiretkeä.
Kansallismielisyys > Etninen ruotsalaisuus ja Suomen suhde Skandinaviaan

Freudenthal oli svekomaanisen liikkeen johtava ideologi, joka katsoi, että ruotsalaisuus oli Suomessa länsimaisen kulttuurin etuvartioasema "idän barbariaa" vastaan suomalaisten edustaessa henkiseltä kehitykseltään alempaa tasoa germaanikansoihin verrattuna. Koska kansa eli kielensä mukana, täytyi ruotsinkielisten säilyäkseen säilyttää kielensä.
Freudenthalin on sanottu perustaneen fennomanian vastapainoksi syntyneen Suomen ruotsalaisen kansallisuusliikkeen. Hänen tullessaan yliopistolle ylioppilasnuorison ensimmäinen suomalaiskansallisen heräämisen kausi oli juuri päättynyt. Osa opiskelevaa nuorisoa oli innostunut kansallisuusliikkeestä ja sen ajamista asioista. Suomenmielisten ryhmän rinnalle oli syntynyt toinen ryhmittymä, joka suhtautui kielikysymykseen toisarvoisena asiana ja halusi enemmänkin painottaa toiminnassaan ja julistuksissaan vapaamielisyyden eli liberalismin näkemyksiä. Opiskelijoiden ”muotiaate” oli fennomian ja liberalismin yhdistelmä. Ruotsinmielistä ryhmää ei sen sijaan ollut muodostunut.
Uusmaalaisen osakunnan (”osaston”) keskusteluissa J. V. Snellmanin ”yksi kansakunta, yksi kieli” -aatteeseen suhtauduttiin myönteisesti. Osakunnan kokouksissa 25. huhtikuuta ja 2. toukokuuta 1858 keskusteltiin kysymyksestä: ”Onko Uudenmaan ruotsalaisen rahvaan sulautuminen suomalaiseen kansanainekseen todennäköistä ja onko meillä oikeutta koettaa edistää sitä?”. Jälkimmäisessä kokouksessa luettiin ääneen Freudenthalin Nylands Dragon -osakuntalehteen kirjoittama lausunto, joka sisälsi vastakysymyksen ”Pitääkö meidän toivoa ruotsalaisen kansallisuuden tuhoa maassa ja sen sulautumista suomalaiseen?” Hän vaati tämän kehityksen estämistä ruotsinkieliseen väestöön kohdistuvalla sivistystyöllä ja totesi samalla, että vaikka Suomen ruotsin- ja suomenkieliset muodostivat poliittisessa mielessä yhteisen kansan, kansallisessa mielessä ruotsinkieliset olivat ”skandinaavisen rungon haara” ja heidän tulisi toimia skandinaavisten kansojen ja suomalaisten välisenä yhdistävänä linkkinä, kun Suomi joskus tulevaisuudessa liittyisi Skandinaviaan ”niin kuin neljäntenä valtiona”. Freudenthal tuli siten samalla kertaa esittäneeksi sekä ruotsinmielisten kieliohjelman että Suomen geopoliittisen suuntautumisen ohjelman. Jälkimmäinen ajatus oli itänyt opiskelijaradikaalien piireissä jo 1840-luvulla, mutta hän muotoili sen selkeäksi tavoitteeksi.
Freudenthalin mukaan Suomessa asui siis kahta eri kieltä puhuvia ja eri etnistä alkuperää olevia asukkaita, joita kutsuttiin suomalaisiksi.  Suomen ruotsinkielinen rahvas ei ollut ruotsalaistuneita suomalaisia vaan ruotsalaisia. Freudenthal suositteli August Solhmanin aloitteesta, ettei suomenruotsalaisista käytettäisi ruotsin kielessä sanaa finne, joka tarkoittaa suomalaista, vaan sanaa finländare, joka voidaan suomentaa ”suomenmaalaiseksi”.
Kansallismielisyys > Toiminta ruotsin kielen puolesta

Taistelussaan ruotsin kielen puolesta Freudenthal lähti Snellmanin toteamuksesta, että kieli määrää kansallisuuden. Tämä Snellmanin ajatus oli sopusoinnussa eurooppalaisen kansallisuusfilosofian kanssa. Freudenthal ei kuitenkaan pitänyt kansalaisuuden kriteerinä yksistään kieltä, vaan hänen mukaansa oli katsottava myös laajemmin historiallisia, valtiollisia ja maantieteellisiä olosuhteita, jotka toimivat kansallisuuden muodostajina.
Freudenthalin ja svekomaanien ”kaksi kieltä, kaksi kansaa” -malli nousi vastavoimaksi Snellmanin ”yksi kieli, yksi mieli” -aatteelle ja sen ”joskus aggressiivisellekin suomalaistamispolitiikalle”, jonka monet ruotsinkieliset kokivat uhaksi omalle identiteetilleen. Svekomaanien ohjelmaan kuului ruotsinkielisen väestön sivistystason nosto ja sen saattaminen tietoiseksi omasta identiteetistään. Freudenthalin ajattelussa kansakunta (nationalitet) oli ajan kielifilosofian mukaisesti puhtaasti kieleen pohjautuva entiteetti ja kieli ilmaisi samalla myös rodullista ja etnistä alkuperää. Kansa (folk) oli puolestaan hallinnollinen ja kulttuurinen käsite. Näin ollen suomenkieliset ja ruotsinkieliset muodostivat yhden ”Suomen kansan” (finländska folket). Svekomaanit katsoivat, että ruotsalainen kulttuuriperintö ja hallintokulttuuri olivat Suomessa ratkaisevassa asemassa ja että suomalaistamispolitiikka vain avasi ovet venäläistämiselle.
Näitä ajatuksia Freudenthal esitti osakunnassaan sitkeästi, mutta sekä suomenmieliset että liberaalit vierastivat niitä. Vähitellen hänen mielipiteensä kuitenkin voittivat alaa, ja maakunnasta sekä ruotsinkielisestä rahvaasta nousseet ylioppilaat ryhtyivät tukemaan niitä.
Rotuopit

Freudenthal näki suomenkielisen enemmistön uhkana, ja esitti siltä suojautumiseksi aktiivista vastarintaa ja jopa radikaaleja toimia, kuten separatismia, vastoin Axel Lillen maltillisempia kantoja. Freudenthalin teorioissa kieli, kansallisuus ja rotu oli yhdistetty. Näiden pohjalta hän väitti ruotsinkielisten olevan rodullisesti ylivertaisia tavalla, joka voidaan rinnastaa sen aikaisiin arjalaisiin rotuoppeihin Euroopassa.
Freudenthalin ajatukset edustavatkin ajankohdan tietynlaista germanistista henkistä ilmapiiriä ja jopa tieteellistä ajatteluakin. Fennomaanit eivät kannattaneet rotuoppeja. Se on ymmärrettävää, sillä rotuopit luokittelivat juuri suomalaiset kielisukulaisineen usein muita eurooppalaisia alemmaksi roduksi. Toisaalta suomalaisetkaan muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta eivät kiistäneet mongolien alemmuutta, vaan pyrkivät vapautumaan mongolin maineesta.
Ruotsalaisen puolueen synty

Freudenthal ei ollut koskaan varsinainen poliitikko vaan vaikutti lähinnä kulttuurin ja tieteen aloilla. Hänen edustamaansa suuntausta, joka haki yhteyttä Suomen ruotsinkieliseen maalaisväestöön on kutsuttu maalaisruotsalaisuudeksi (bygdesvenskhet) erotuksena elitistisemmästä kulttuuriruotsalaisuudesta. Hänen alkuperäinen tukijoukkonsa uusmaalaisessa osakunnassa muodostui pääosin keskiluokkaisesta taustasta olleista uusmaalaisista ja helsinkiläisistä ylioppilaista, kun taas kulttuuriruotsalaisuuden johtajat olivat yläluokkaa. Varsinainen Ruotsalainen puolue perustettiin 1880-luvun alussa pohjalle, jonka Freudenthal oli kirjoituksissaan luonut. Puolueen synty oli tietenkin monimutkainen prosessi, eivätkä Freudenthalin aatteet sellaisinaan tulleet määrittelemään ruotsalaisen puolueen ideologista kantaa.
Usein kansallisuusaate jäi puoluepolitiikassa vähemmälle huomiolle, mikä merkitsi myös sitä, että johtavan ruotsinkielisen luokan demokraattinen liittyminen yhteen ruotsinkielisen rahvaan kanssa ei ollut ruotsalaisen puolueen näkyvimpiä tunnusmerkkejä. Freudenthal ei itse ottanut osaa valtiolliseen elämään, ja jätettyään uusmaalaisen osakunnan inspehtorin tehtävät vuonna 1886 hän siirtyi kokonaan syrjään myös ylioppilasmaailmasta, jonka välityksellä hän oli suurimman työnsä tehnyt.
Eduskuntauudistuksen yhteydessä vuonna 1906 Suomen porvarilliset puolueet loivat itselleen kenttäorganisaatiot. Tällöin ruotsalaisen puolueen seuraajaksi tuli Ruotsalainen kansanpuolue (RKP). Se pitää nykyään Freudenthalia ”puolueen perustamiseen johtaneen
kansallisen yhtenäisyysliikkeen isänä”. Tätä osoittaa myös se, että hänen elämäntyönsä kunnioittamiseksi puolue jakoi vuodesta 1936 lähtien vuosittain pidettävien puoluepäiviensä yhteydessä Freudenthal-mitaleja. Mitalin saajan tuli olla ansioitunut ruotsin kielen aseman edistämisessä erityisesti Suomessa. Mitalia jaettiin pronssisena, hopeisena ja kultaisena. Elisabeth Rehn on ainoa kultaisella mitalilla palkittu.
Åbo Akademin aloitteesta Freudenthalin syntymän satavuotisvuonna 1936 perustettiin myös hänen mukaansa nimetty muistorahasto. Samana vuonna ilmestyi Arvid Mörnen kirjoittama lyhyt elämäkerta Axel Olof Freudenthal: liv och gärning.
Julkaisuja

Einar Skålaglams Vellekla öfversatt och förklarad (dosentinväitöskirja), 1865
Om svenska ortnamn i Nyland, 1866
Om svenska ortnamn i Egentliga Finland: med en sidoblick på dem, som förekomma i Satakunda och Österbotten, 1867
Om svenska allmogemålet i Nyland, 1869
Upplysningar om Rågö- och Wichterpalmålet i Estland, 1875
Über den Närpesdialekt (professorinväitöskirja), 1878
Svensk rättskrifningslära, 1881
Ordbok öfver estländsk-svenska dialekterna, 1886 (H. A. Vendellin kanssa)
Vöråmålet, 1889
Skiljaktigheter mellan finländska svenskan och rikssvenskan, 1902
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Axel Olof Freudenthal 375 humanistia -sivustolla 23.3.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta
Freudenthal, Axel Olof (ruotsiksi) Biografiskt lexikon för Finland (Kansallisbiografian artikkeli ruotsiksi)
Itämaasta itsenäisyyteen (Arkistoitu – Internet Archive). PDF. Suomalaisuuden liitto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Freudenthal vuonna 1862.
Freudenthal vanhempana.
Furkielet

Furkielet ovat yksi nilosaharalaisten kielten ryhmistä. Niihin kuuluvat Sudanin Darfurissa ja sen lähialueilla Tšadissa puhuttu fur (noin 500 000 puhujaa) sekä Tšadissa Biltinen seudulla puhuttu amdang eli mimi (noin 15 000 puhujaa). Jälkimmäistä ei tule sekoittaa kahteen muuhun mimiksi kutsuttuun kielimuotoon, jotka saattavat olla sukua mabakielille.
Jekaterina Furtseva

Jekaterina Furtseva vuonna 1964.
Jekaterina Aleksejevna Furtseva (ven. Екатерина Алексеевна Фурцева, 7. joulukuuta 1910 – 24. lokakuuta 1974) oli neuvostoliittolainen poliitikko. Hän nousi ensimmäisenä naisena Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroon pysyväksi jäseneksi. Jelena Stasova oli ollut ennen häntä politbyroon tilapäisenä jäsenenä lyhyen aikaa vuonna 1919. Kolmas nainen politbyroossa oli Galina Semjonova aivan Neuvostoliiton loppuaikoina 1990–1991. Furtseva toimi Neuvostoliiton kulttuuriministerinä 1960–1974.
Furtseva työskenteli nuoruudessaan kutojana moskovalaisessa tekstiilitehtaassa. Hän liittyi kommunistisen nuorisoliiton Komsomolin jäseneksi 1924 ja kommunistipuolueen (NKP) jäseneksi 1930. Hän työskenteli sitten eri puolilla maata nuorisoliiton tehtävissä ja suoritti niiden ohessa siviili-ilmailuakatemian korkeimman kurssin ja opiskeli myös kemiaa. Vuonna 1939 Furtsevasta tuli Moskovan kaupungin propagandapäällikkö ja aluesihteeri. NKP:n 19. edustajakokouksessa 1952 Furtseva valittiin keskuskomitean jäseneksi ja hän toimi 1956–1960 sen sihteerinä ja kuului 1957–1961 sen puhemiesneuvostoon eli politbyroohon.
Furtseva syrjäytettiin politbyroosta sen jälkeen kun KGB oli kuunnellut hänen kritisoivan Nikita Hruštševia puhelinkeskustelussa. Hän yritti itsemurhaa, mutta sai erheensä anteeksi ja nimitettiin kulttuuriministeriksi vuonna 1960.
Kulttuuriministerinä Furtseva ohjaili erityisesti teatterin ja elokuvan tekijöitä ja otti huhujen mukaan pieniä lahjuksia ulkomaille haluavilta neuvostotaiteilijoilta. Vuonna 1973 hän jäi kiinni taloudellisista epäselvyyksistä, ilmeisesti datšansa rakentamisesta osittain valtion varoin, minkä jälkeen hänen väitetään tehneen itsemurhan välttyäkseen asian selvittelyltä. Viralliseksi kuolinsyyksi ilmoitettiin sydänkohtaus.
Käännös suomeksi
Arrigo Frusta

Arrigo Frusta (oikealta nimeltään Augusto Sebastiano Ferraris, 26. marraskuuta 1875 Torino – 12. heinäkuuta 1965 Torino) oli italialainen elokuvakäsikirjoittaja.
Frusta syntyi torinolaiseen porvarisperheeseen. Hän valmistui lakimieheksi, mutta antautui sen jälkeen lehtimiehen uralle. Frusta kirjoitti myös runoja ja näytelmiä, ja vuonna 1908 hänestä tuli Ambrosio Filmin elokuvakäsikirjoittaja.
Ambrosio Filmin nousu liittyy paljolti Arrigo Frustan työpanokseen. Hänen ensimmäinen menestyselokuvansa oli Honoré de Balzacin teokseen perustuva Spergiura! vuonna 1909. Seuraavina vuosina Frusta laati lukuisia elokuvakäsikirjoituksia ja sovituksia, joiden aiheet vaihtelivat historiallisista elokuvista jännitysseikkailuihin, melodraamoihin ja komedioihin. Frusta myös ohjasi muutamia elokuvia, jotka liittyivät hänen harrastamaansa vuorikiipeilyyn.
Vuonna 1915 Frusta siirtyi roomalaiselle Caesar Filmille, jolle hän käsikirjoitti kaksi Francesca Bertinin elokuvaa. Samana vuonna hänet kutsuttiin ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan jälkeen Frusta työskenteli torinolaiselle Rodolfi Filmille ja sittemmin jälleen Ambrosiolle, joka pian lopetti toimintansa.
Italialaisen elokuvan kriisiydyttyä Frusta vetäytyi alalta vuonna 1923. Hän omistautui kirjallisille harrastuksilleen ja julkaisi toisen maailmansodan jälkeen useita muistelmateoksia. Frustan 150 elokuvakäsikirjoitusta ja paljon muuta aineistoa sisältävästä arkistosta tuli sittemmin tärkeä osa Torinon elokuvamuseon kokoelmaa.
Elokuvia

Aeneas ja Dido, 1910
La ribalta, 1912
Una partita a scacchi, 1912
Leijonat laivassa, 1912
Pompeijin viimeiset päivät ja häviö, 1913
Aiheesta muualla

Arrigo Frusta Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Elonet
Furkasola

Näkymä Furkaan.
Furkan kyltti.
Furkasola (saks. Furkapass) on Sveitsissä Urin Alpeilla Wallisin ja Urin kantonien rajalla sijaitseva sola. Gomsin laakson koillispäädyssä olevan solan korkeus merenpinnan tasosta on 2 431 metriä.
Solan kautta kiemurtelee valtatie 19 (H19), joka käy myös hyvin lähellä Rhonegletscherin jäätikköä. Solatie on talvisin suljettu. Viime vuosina katkos on kestänyt noin seitsemän kuukautta, loka-marraskuun vaihteesta touko-kesäkuun vaihteeseen. Talviaikaan reitin autoliikenne hoidetaan Furkan pohjatunnelin kautta autojunilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Furkasola Wikimedia Commonsissa
Furanoosi

Riboosin furanoosimuoto. Aaltomainen sidosviiva hydroksyyliryhmään tarkoittaa D- ja L-ribofuranoosien seosta
Furanoosi on yksinkertaisten sokerien rengasmainen muoto. Furanoosirengas koostuu neljästä hiiliatomista ja yhdestä happiatomista. Nimi tulee renkaasta, joka muistuttaa furaanin rengasrakennetta.