Taiwaninsaaren historia
Talouskasvun vuosikymmenet

Japanin, Yhdysvaltain ja Taiwanin kaupallisen yhteistyön myötä Taiwanin talous lähti nousuun 1960-luvulla. Samaan aikaan manner-Kiina ajautui lamakauteen Maon suuren harppauksen vuosina. Taiwan muuttui nopeasti moderniksi ja avoimeksi yhteiskunnaksi. Taloutta vapautettiin asteittain ja yksityiset yritykset alkoivat sen myötä kehittyä. Riisi ja sokeri säilyivät tärkeinä vientituotteina edelleen. Teollisuustuotteet alkoivat myös muodostaa suuren osan maan bruttokansantuotteesta, kun monikansalliset yritykset alkoivat investoida Taiwaniin. Teollistumisen myötä maataloussektorin tuotteiden osuus BKT:sta laski ja 1980-luvulla se oli enää alle kuusi prosenttia.
Taiwanin nopea teollistuminen ja sen myötä taloudellinen vaurastuminen oli pitkälti yksityisyritysten ansiota. Maan keskiluokkaisen väestön vaurastumisen myötä yhä useampi taloudellisesti menestyvä ihminen alkoi osallistua poliittiseen toimintaan. Tämä kehitys aiheutti myös vastakkainasettelua Kuomintangin autoritaariseen hallintotavan kanssa. Kuomintang väitti edelleen, että se oli koko Kiinan ainoa laillinen hallitus, mutta Tšiang Kai-šek sai unohtaa utopian manner-Kiinan takaisinvaltaamiseksi. Hän kuoli vuonna 1975, joten hän ehti elinaikanaan nähdä Taiwanin vaurastumisen.
Tšiang Kai-šekiä seurasi presidenttinä hänen poikansa Tšiang Tšing-kuo vuonna 1978. Häntä ennen lyhyen välikauden ajan presidenttinä toimi Yen Chia-kan. Tšiang Tšing-kuo nousi valtaan aikakautena, jolloin Kuomintang oli pakotettu löysentämään autoritaarista otettaan vaurastuvan keskiluokan aiheuttaman paineen vuoksi. Hän ryhtyi toimiin maan vähittäiseen demokratisoitumiseen ja hän käynnisti myös korruptionvastaisen kampanjan.
Taiwanille oli raskas takaisku Yhdysvaltojen päätös vuonna 1978 katkaista diplomaattisuhteet Kiinan tasavaltaan ja solmia suhteet manner-Kiinan kanssa. Kansantasavalta oli jo tätä ennen saanut Kiinan tasavallan paikan YK:ssa vuonna 1971, kun Yhdysvaltojen ja Kiinan kansantasavallan suhteet lähentyivät. Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter ja Deng Xiaoping allekirjoittivat sopimuksen, joka normalisoi maiden suhteet. Monet muut maat seurasivat Yhdysvaltojen esimerkkiä, mikä lisäsi Taiwanin poliittista eristyneisyyttä. Yhdysvallat ei kuitenkaan hyväksynyt Taiwanin liittämistä Kiinan kansantasavaltaan ja jatkoi aseavun toimittamista Kuomintangille.
Yhdysvaltain päätös katkaista diplomaattisuhteet Taiwaniin johti levottomuuteen Taiwanilla ja Tšiang Tšing-kuo keskeytti tilapäisesti demokratisoitumiseen tähtäävät toimet. Tämä aiheutti kuitenkin vastakkainasettelun kansalaisten ja maan hallinnon välillä. Kuomintangia vastustaneet oppositiovoimat alkoivat julkaista maan hallintoa arvostelevaa vallankumouksellista Formosan aikakauslehti -julkaisua, joka perusti toimituksia useaan kaupunkiin ympäri saarta. Kuomintang varoi ylireagoimasta asiaan, sillä puolueessa arveltiin tilanteen lähtevän käsistä, mikäli sananvapaus tukahdutettaisiin pakkotoimin. Tilanne kuitenkin johti joulukuussa 1979 Kaohsioungin tapaukseen, kun Kuomintangia arvostelevalle julkaisulle yritettiin saada seminaaritiloja sisätiloista. Kaikki pyynnöt evättiin ja tilaisuus päätettiin pitää ulkona, mutta sotilaspoliisi hajotti tilaisuuden ja tilanne kehittyi mellakoiksi. Maan hallituksen virallinen selitys oli, että väkijoukot hyökkäsivät poliisien kimppuun, mutta aktivistit pitivät poliisivoimia syyllisenä. Tapauksen vuoksi oppositiojohtajat pidätettiin ja heidän julkaisemansa lehti lakkautettiin. Vangitut oppositiojohtajat saivat kuitenkin kansan enemmistön myötätunnon ja Kuomintang oli pakotettu löysentämään autoritaarista otettaan. Tšiang Tšing-kuo salli Demokraattisen edistyspuolueen perustamisen vuonna 1986, joka oli maan ensimmäinen oppositiopuolue. Tämä merkitsi autoritaarisen järjestelmän loppua ja maan siirtymistä demokraattiseen puoluepolitiikkaan. Ensimmäiset vaalit järjestettiin vuonna 1986.
Ulkopoliittisesti Taiwanin suhteet Pekingiin paranivat Tšiang Tšing-kuon kaudella, vaikka hän hylkäsikin Deng Xiaopingin tarjouksen vuonna 1982, jolla Taiwan olisi liitetty manner-Kiinaan. Deng ehdotti Taiwaniin sovellettavan Yksi maa, kaksi järjestelmää -politiikkaa, joka oli suunniteltu Hongkongia varten kun kaupunki myöhemmin liitettiin takaisin Kiinaan. Tšiang Tšing-kuo kuoli vuonna 1988. Häntä seurasi puolueen johdossa Lee Teng-hui ja tästä tuli myös maan presidentti perustuslain mukaan Tšiang Tšing-kuon kuoleman jälkeen. Hän aiheutti kuitenkin aluksi vastustusta, sillä hän oli syntyperältään taiwanilainen hakka, jolloin myöhemmin saarelle muuttaneet mannerkiinalaiset eivät luottaneet häneen.
Lee Teng-huin kansansuosio kuitenkin takasi sen, että hänet valittiin presidentiksi toiselle kaudelle vuonna 1990. Hänestä tuli Kiinan tasavallan ensimmäinen suoralla kansanäänestyksellä valittu presidentti. Leen kaudella maan demokratisoitumista jatkettiin ja hän toteutti monia poliittisia uudistuksia. Hätätilalait kumottiin, tiedotusvälineiden vapaa toiminta ja poliittisten puolueiden järjestäytyminen sallittiin. Hän oli maan ensimmäinen johtaja joka tunnusti, että manner-Kiina oli Kiinan kansantasavallan hallussa ja että tämä oli tosiasia, joka taiwanilaisten on hyväksyttävä. Tämä oli ensimmäinen askel hänen tavoitteilleen luoda paremmat suhteet manner-Kiinaan. Manner-Kiinan taloudellinen kehitys aiheutti 1990-luvulta lähtien myös haasteita Taiwanin liike-elämälle, kun investoinnit suuntautuivat manner-Kiinaan Taiwanin kustannuksella. Lee joutui myös valtakaudellaan 1990-luvulla kohtaamaan Taiwaninsalmen kriisin, kun kansantasavalta suoritti uhkaavia ohjuskokeita Taiwaninsalmella. Yhdysvallat lähetti sota-aluksia alueelle, mikä johti räjähdysherkkään tilaan Yhdysvaltain ja Kiinan välillä. Kriisi raukesi, mutta se toi jälleen ilmi ongelmallisen kysymyksen Taiwanin poliittisesta asemasta, joka hiertää suurvaltojen välejä.