stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
VIII virolainen armeijakunta
Taistelut > Velikije Lukin taistelussa

Armeijakunta siirrettiin rintamalle marraskuussa 1942. Se liitettiin Kalininin rintaman 3. iskuarmeijaan ja lähetettiin Velikije Lukiin piirittämään Velikije Lukiin linnoittautuneita saksalaisjoukkoja. Armeijakunkunnan komentajana oli kenraalimajuri Lembit Pärn, 7. Viron jalkaväkidivisioonan komentajana eversti August Vassil ja Viron 249. jalkaväkidivisioonan komentajana eversti Artur Saueselg. Armeijakunta taisteli alueella  9. joulukuuta 1942 - 16. tammikuuta 1943. Sen jälkeen he jatkoivat Velikije Lukin kaupunkitaisteluihin 18. tammikuuta - 26. tammikuuta. Taisteluissa kaatui tai haavoittui 13 000 mukana olleesta 27 000 sotilaasta.
Taistelun jälkeen molemmat armeijakunnan divisioonakomentajat, jotka olivat entisiä Viron tasavallan aikaisia upseereita, syrjäytettiin ja tilalle tuli venäjänvirolaiset. Eversti Karl Allikas nimitettiin virolaisen 7. jalkaväkidivisioonan komentajaksi ja eversti Johan Lombak 249. virolaisen jalkaväkidivisioonan komentajaksi.
Taistelut > Baltian rintaman reservinä

Lokakuuhun 1943 asti armeijakunta oli Kalininin rintaman reservinä. Ainoastaan armeijakunnan tykistö osallistui rintamataisteluihin Novosokolnikissa, jonka puna-armeija valloitti tammikuussa 1944.
Taistelut > Sotatoimet Viron alueella

Alkutalvesta 1944 armeijakunta määrättiin Leningradin rintamalle Narvaan kenraali Ivan Fedjusinskin 2. iskuarmeijaan. Se oli reservinä sijoituspaikkanaan Kingisseppa. Armeijakunnan tykistö oli ensisijaisesti kenraali Fedjusinskin hyökkäysjoukoissa.
Taistelut > Sotatoimet Viron alueella > Narvan taistelut

11. helmikuuta 1944 Puna-armeija aloitti suurhyökkäyksen Narvan valloittamiseksi, jonka saksalais-virolaiset joukot pysäyttivät. Narvajoen länsipuolella ja itäpuolen sillanpäässä puolusti saksalaisten kanssa virolaisista vapaaehtoisista koostunut 20. Waffen-SS:n krenatööridivisioona. Puna-armeijan Leningradin rintaman joukot komentajanaan kenraali L. A. Govorov epäonnistuivat edetä Narvaan.
Neuvostoliiton joukot loivat helmi-maaliskussa 1944 Narvajoen länsirannalle useita sillanpäitä. Samaan aikaan saksalaiset pitivät omaa sillanpäätään joen itärannalla. Puna-armeijan yritykset laajentaa sillanpäitän epäonnistuivat, sillä saksalaisten vastahyökkäykset tuhosivat puna-armeijan länsipuolen sillanpäät Narva-joen pohjoispuolella ja supistivat sillanpäätä kaupungin eteläpuolella vakauttaen rintaman heinäkuuhun 1944 asti.
25. heinäkuuta 1944 aloitti puna-armeija hyökkäysoperaation Narvajoen linjalla, jonka seurauksena saksalaiset joukot työnnettiin Narvajoen linjalta kaupungin länsipuolelle ns. Tannenbergin puolustuslinjalle, joka kulki Sinimäen kukkula-alueella. Näin taisteluissa raunioitunut Narvan kaupunki oli puna-armeijan hallussa.
Saksalaisten joukot onnistuivat pysäyttää puna-armeijan 10. elokuuta asti käydyissä verisissä Sinimäkien taisteluissa. Armeijakunta, joka kuului 2. iskuarmeijaan, siirrettiin tässä vaiheessa Emajõelle lähelle Tarttoa.
Taistelut > Sotatoimet Viron alueella > Taistellen Emajõelta Tallinnaan

Puna-armeijan 2. iskuarmeija ja 8. virolainen armeijakunta suorittivat 17. - 26. syyskuuta 1944 Tallinnan hyökkäysoperaation. 2. armeija eteni Emajõen linjalta Tapa-Rakveren suuntaan ja 8. virolainen armeijakunta Narvan suuntaan. Tavoitteena oli katkaista Koillis-Viroon sijoitettujen saksalaisten joukkojen vetäytymistie.
Armeijakunnan joukot olivat taistelussa Saksan puolella taistelleita virolaisia ​​vastaan ​​Porkunin ja Avinurmen taisteluissa 20. ja 21. syyskuuta 1944. Vaikka tappiot Porkun ja Avinurmen taisteluissa oli ratkaiseva vaikutus saksalaisten puolella taistelleiden virolaisten organisoituun taistelukykyyn, sillä ne hajaantuivat näissä taisteluissa pienin ryhmiin taistelukyvyn romahtaessa.
Näin nopealla ja onnistuneella hyökkäyksellä 8. virolainen armeijakunta loi edellytykset puna-armeijan Tallinnan valtaukselle.  7. virolaisen kivääridivisioona saavutti 22. syyskuuta rykmentin komentaja, eversti Vassili Võrkin johdolla saksalaisten jättämän Tallinnan. Eversti Võrk toimi tällöin Tallinnan komentajana kolme päivää.
Taistelut > Sotatoimet Viron alueella > Taistelu Viron saarista

Puna-armeija valloitti Viron manneralueen 26. syyskuuta mennessä. Saaret, Muhu, Hiidenmaa ja Saarenmaa, olivat vielä saksalaisjoukkojen hallinnassa.
Puna-armeijan joukot etenivät Muhun kautta Saarenmaalle, jossa merkittävin taistelu käytiin Tehumardista, joka mahdollisti saksalaisten organisoidun perääntymisen Saarenmaan eteläiseen kärkeen Sõrveen kynnäkselle. Saksalaisjoukot luopuivat niemenkärjestä 23. marraskuuta.
Taistelut > Taistelut Kurinmaalla ja paluu Viroon

Viron valtauksen jälkeen armeijakunta teki rannikolle puolustusrakennelmia, kuten juoksuhautoja. Joukot siirtyivät Virosta 22. helmikuuta 1945 Liettuan Mažeikiaiin, josta ne liittyivät kenraaliluutnantti Vladimir Sviridovin 42. armeijaan, joka taisteli saksalaisjoukkoja vastaan Kuurinmaalla.
28. kesäkuuta 1945 joukko sai uuden nimen: 41. Kaartin virolainen "Tallinna" jalkaväkidivisioona (vir. 41. Kaardiväe Eesti Tallinna Laskurkorpus), 7. virolainen jalkaväkidivisioona nimettiin 118. Kaartin virolainen "Tallinna" jalkaväkidivisioonaksi (vir. 118. Kaardiväe Eesti Tallinna Laskurkorpus) ja 249. virolainen jalkaväkidivisioona 122. Kaartin Tallinna jalkaväkidivisioonaksi (vir. 122. Kaardiväe Eesti Tallinna Laskurkorpus).
Ensimmäiset 8. virolaisen jalkaväkiarmeijakunnan sotilaat kotiutettiinn 16. heinäkuuta 1945. Vuoden 1946 loppuun mennessä kotiutettiin yhteensä 16 550 miestä. Heistä 3 425 (20,7 %) aloitti työskentelyn suoraan paikallisessa Neuvosto-Viron hallintokoneistossa joko valtion laitoksissa tai kommunistisen puolueen, komsomolin tai ammattiliiton organisaatioissa. Esimerkiksi vuonna 1947 83-95 % näiden järjestöjen johtotehtävistä oli armeijakunnan entisten sotilaiden hallussa. Tämä suuntaus jatkui 1960- ja 1970-luvuilla.
Tunnettuja armejakunnan sotilaita

Raimond Valgre (1913-1949), virolainen säveltäjä ja muusikko
Friedrich Issak (1915-1991), virolainen kansainvälisen tason keihäänheittäjä, yleisurheiluvalmentaja ja urheilutoimittaja
Leonid Lentsman (1915-1996), Viron kommunistisen puolueen toinen sihteeri ja ideologinen sihteeri (venäjänvenäläinen)
Paul Kuusberg (1916-2003), virolainen kirjailija ja päätoimittaja
Hardi Tiidus (1918-1999), virolainen televisiotoimittaja, tietokirjailija ja kääntäjä
Gustav Naan (1919-1994), virolainen fyysikko ja filosofi, Neuvosto-Viron tiedeakatemian jäsen
Arnold Meri (1919-2009), virolainen neuvostoeversti
Ralf Parve (1919-2011), virolainen runoilija ja prosaisti
Arnold Green (1920-2011), virolainen kommunistipolitikko, Viron olympiakomitean puheenjohtaja
Uno Laht (1924-2008), virolainen kirjailija ja runoilija
August Englas (1925-2017), virolainen MM-painija
Karl Rebane (1926-2007), virolainen fyysikko, Neuvosto-Viron tiedeakatemian puheenjohtaja
Muistomerkki Tallinnan valloittajien kunniaksi

Vuonna 1947 Tallinnan Kesklinnan kaupunginosan Tõnismäelle valmistui Pronssisoturi-muistomerkki, jonka tarkoitus oli kunnioittaa puna-armeijan virolaisen armeijakunnan sotilaita, jotka neuvostohistorian mukaan vapauttivat Tallinnan saksalaisesta fasistimiehityksestä 22. syyskuuta 1944.
Viron uudelleenitsenäistyttyä muistomerkistä poistettiin vuonna 1964 sytytetty ikuinen tuli ja marmorilaatat. Muistomerkki hautoineen poistettiin Tallinnan keskustasta huhtikuun 2007 lopussa. Sen rekonstruktio rakennettiin Tallinnan sotilashautausmaalle, minne haudattiin myös osa ylös kaivetuista vainajista.
VIII virolaisen armeijakunnan komentaja, kenr.luutnantti Lembit Pärn voittoisan sodan jälkeen kesäkuussa 1945 järjestetyssä paraatissa Tallinnassa.
Neuvostoaikana rakennettu muistomerkki Tehumardissa.
Vuonna 1947 puna-armeijan virolaisen armeijakunnan sotilaiden kunniaksi Tallinnaan pystytetty Pronssisoturi-muistomerkki.
Apologia (Aristeides)

| Apologia> Ἀπολογία |
| --- | --- |
 Aristeideen Apologian alku syyrian kielellä.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Aristeides Ateenalainen
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  teologia, apologia
Julkaistu:  n. 120–130 jaa.
Suomennos
Suomentaja:  Serafim Seppälä
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2017
ISBN:  978-952-495-446-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Apologia (m.kreik. Ἀπολογία) on Aristeides Ateenalaisen varhaiskristillisellä ajalla noin 120–130 kirjoittama apologeettinen teos kristinuskon puolustukseksi. Teoksen alaotsikko on Puolustuspuhe, jonka filosofi Aristeides piti keisari Hadrianuksen edessä koskien Jumalan kunnioittamista.
Historia

Markianos Aristeides (usein Aristides) kirjoitti Apologiansa noin vuonna 120–130. Hän osoitti sen keisari Hadrianukselle, joka hallitsi vuosina 117–138. Aristeideen Apologia on yksi varhaisimpia Rooman keisareille tarkoitettuja apologioita eli puolustuspuheita kristinuskon puolesta. Apologiat olivat erityisesti ateenalainen puolustuspuheiden muoto. Kristillisessä kontekstissa sellaisen kirjoittivat ateenalaisista Aristeideen lisäksi myös Kodratos (Quadratus) sekä Athenagoras (Vetoomus kristittyjen puolesta).
Eusebios mainisee Aristeideen ”uskon puolustusteoksen” Kirkkohistoriassaan, ja sanoo sen olleen Kodratoksen puheen ohella toinen Hadrianukselle esitetyistä puolustuspuheista. Usein teos on ajoitettu tarkemmin vuosiin 124–125, jolloin Hadrianus vieraili Ateenassa. Se esitetään ikäänkuin puheena, jonka Aristeides olisi itse pitänyt keisarille tuolloin. Ainakin pituutensa puolesta se olisi ollut helposti luettavissa. Ei ole kuitenkaan näyttöä siitä, että Aristeides olisi todella päässyt puhumaan keisarille, vaan teksti on mahdollisesti annettu tai ainakin yritetty antaa tälle tässä yhteydessä tai myöhemmin kirjallisessa muodossa. Myöhemmin teksti on joskus yhdistetty Hadrianuksen sijasta virheellisesti keisari Antoninus Piukseen, jonka lisänimiä ”Hadrianus” myös oli.
Eusebioksen lisäksi Aristeideen teoksen mainitsee myös Hieronymus. Apologian tekstissä on joitakin yhtymäkohtia apokryfiseen Pietarin kerygmaan, joka on Pietarin nimiin laitettujen opetusten kokoelma 100-luvun alusta. Näin siinä voi olla joitakin aineksia apostolisesta traditiosta.
Teos oli tunnettu lännessä vielä varhaiskeskiajalla, ja viimeiset viittaukset siihen ovat 800-luvulta. Tämän jälkeen se vaipui unohduksiin sekä lännessä että Bysantissa. Teksti säilyi kuitenkin Armenian kirkon käsikirjoituskokoelmissa armeniankielisinä katkelmina sekä Siinain Pyhän Katariinan luostarista vuonna 1889 löytyneenä kokonaisena syyriankielisenä versiona. Lisäksi näitä tutkittaessa osoittautui, että tekstistä oli säilynyt myös kreikankielinen lyhennelmä osana kenties 800-luvulla kirjoitettua teosta Barlaam ja Josafat (Pyhän Barlaam Intialaisen elämä). Näin teksti oli sittenkin tunnettu koko ajan, vaikka sitä ei osattu yhdistää Aristeideehen.
Näiden eri versioiden tekstihistoria on monimutkainen. Syyrian- ja armeniankieliset versiot on käännetty suoraan kreikasta. Barlaamin ja Josafatin teksti on saatettu kääntää kreikasta takaisin kreikaksi mahdollisesti usean välikielen kautta. Syyrian- ja armeniankieliset versiot ovat selvästi pidempiä kuin Barlaamin ja Josafatin sisältämä versio, ja viimeksi mainittua on oletettavasti lyhennetty. Lähimpänä kadonnutta alkutekstiä on ilmeisesti syyrialainen versio.
Serafim Seppälä on suomentanut teoksen osana kokoelmaa Keisarin edessä. Kaksi ateenalaista apologiaa (2017).
Kirjallisuutta > Suomennos

Aristides Ateenalainen: Apologia. Teoksessa Keisarin edessä.  (Kaksi ateenalaista apologiaa. Suomentanut ja toimittanut Serafim Seppälä)  Gaudeamus, 2017.  ISBN 978-952-495-446-4
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristide: Apologie.  (Sources Chrétiennes 470)  Paris:  Les Éditions du Cerf, 2003.  ISBN 2204067342
Harris, J. Rendel & Robinson, J. Armitage: The Apology of Aristides: on Behalf of the Christians.  (Texts and Studies 1)  Wipf and Stock Publishers, 2004.  ISBN 159244847X
Harris, James Rendel: The Apology of Aristides on Behalf of the Christians.  Hansebooks, 2017.  ISBN 333716448X
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Simpson, William Alexander: Aristides' Apology and the Novel Barlaam and Ioasaph.  (Studia Patristica Supplements 7)  Peeters, 2017.  ISBN 9042933704
Aiheesta muualla > Teos

Aristides of Athens: The Apology of Aristides. Early Christian Writings. (englanniksi)
Aristides of Athens: The Apology of Aristides. New Advent. (englanniksi)
Aristides the Philosopher: The Apology Tertullian.org. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Apology of Aristides. Early Christian Writings. (englanniksi)
Aristeides Ateenalaista esittävä ikoni.
Kamisoli

Naisten kamisoli vuodelta 1887.
Kamisoli oli 1500-luvulla miesten käyttämä lyhyt pellavakankainen päällyspaita, jossa ei ollut hihoja. Nimitystä käytettiin 1600-luvulta lähtien lyhythihaisesta liivistä. Se oli tehty nahasta tai verasta. Sellaista käyttivät miehet 1700-luvulla justaucorps-takin kanssa. Kamisoli liittyi sekä sotilas- että siviilipukeutumiseen. Naisten puvustossa kamisoli oli pitkähihainen yönuttuna käytetty alustakki. Kamisoliksi on nimitetty myös kansanpuvun osana ollutta lyhyttä, hihallista takkia ja Ranskan kuninkaiden juhlatilaisuuksissa käyttämää viittaa.
Kamisolin etymologiaksi on useita vaihtoehtoja. Ranskan camisole voi juontua provensaalin tai espanjan sanasta camisola, joka on myöhäislatinan paitaa merkitsevän camisa-sanan johdannainen. Toinen mahdollisuus on se, että kamisoli olisi johdettu italian sanasta camiciola, joka on paitaa merkitsevän camicia-sanan deminutiivimuoto.
Viktor Kamis

Viktor Kamis
Viktor Johansson Kamis (5. maaliskuuta 1897 Vöyri - 15. marraskuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johan Kamis ja Anna Brita Jåfs. Kamis kävi kansakoulun ja Vöyrin kansanopiston.
Hän työskenteli puuseppänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 25. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella, missä hän haavoittui 14. marraskuuta 1916 kranaatin sirpaleesta ja kuoli seuraavana päivänä saamiinsa vammoihin. Hän oli kuollessaan naimaton.
Kamis on haudattu Dumben yhteishautaan lähelle Latsche-joen suuta Riianlahden rannalle saksalaisten aseveljien kanssa. Samassa haudassa lepää myös neljä muuta partiokahakoissa vuonna 1916 kaatunutta suomalaista jääkäriä: Frans Viktor Heinonen, Einar Otto Evert Myntti, Emil Aleksander Kantola ja Konrad Johan Olof Pehrsson.
Kunniamerkit: Jääkärimerkki.
Aulis Rytkönen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 5. tammikuuta 1929
Syntymäpaikka: Karttula, Suomi
Kuolinaika: 16. huhtikuuta 2014 (85 vuotta)
Kuolinpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Lempinimi: Monsieur Magic, Alika, Aalis
Junioriseurat
1941–1945:  Kuopion Työväen Urheilijat
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1945–1952 |  KuPS | 126 | (66) |
| 1952–1960 |  Toulouse FC | 120 | (33) |
| 1960–1966 |  HJK | 84 | (27) |
| 1969 |  HJK | 1 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 331 | (127) |
Maajoukkue
| 1948–1964 |  Suomi | 37 | (7) |
Valmennusura
1960–1971:  HJK
1973–1975:  HJK naiset
1975–1978:  Suomi
1975–1979:  HJK
1981–1982:  Tikkurilan Palloseura
1984–1988:  HJK naiset
1991:  HJK naiset
1995–1996:  HJK naiset
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Taavi Aulis Rytkönen (5. tammikuuta 1929 Karttula – 16. huhtikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija. Hän oli Suomen ensimmäinen ulkomailla ammatikseen pelannut jalkapalloilija.
Rytkönen aloitti uransa aikuisten joukkueissa vuonna 1945 KuPSin paidassa. Hän edusti seuraa aina vuoteen 1952 asti, jolloin hän siirtyi ammattilaiseksi Toulouseen. Rytkönen edusti Toulousea kahdeksan kautta ja voitti seurassa Ranskan cupin. Vuonna 1960 hän teki paluun Suomeen ja siirtyi HJK:n pelaajavalmentajaksi. Kauden 1966 jälkeen Rytkönen lopetti aktiiviuransa ja toimi sen jälkeen HJK:n, HJK:n naisten, Suomen jalkapallomaajoukkueen ja Tikkurilan Palloseuran päävalmentajana.
Rytkösen kunniaksi pelattiin juhlaottelu vuonna 2009 Helsingissä. Ottelussa olivat vastakkain HJK:n ja KuPS:n entiset huippupelaajat. Peli päättyi 2–2-tasapeliin.
Pelaajaura > Jalkapallouran aloitus

Rytkösen ollessa kuusivuotias perhe muutti Syvänniemeltä Kuopioon. Siellä perhe asui Mölymäessä, jossa hän pelasi kavereidensa kanssa jalkapalloa. Toden teolla Rytkönen innostui jalkapallosta saatuaan joululahjaksi nahkaisen jalkapallon. Sitä käytettiin paljon, sillä monilla perheillä ei ollut varaa ostaa lapsilleen omia jalkapalloja. Rytkönen pelasi jalkapalloa kavereidensa kanssa talvella lumihangessa ja iltaisin Kuopion keskuskentällä. Lisäksi hän harjoitteli paljon tekniikkaa, ja sanoikin olleensa koko kaupunginosan innokkain harjoittelija.
12-vuotiaana Rytkönen liittyi Kuopion Työväen Urheilijoihin, jossa hän harrasti monipuolisesti eri urheilulajeja. Hänen isänsä ei kuitenkaan pitänyt jalkapalloa soveliaana lajina pojalleen, ja viimeinen niitti oli KTU:n 0–9-tappio KTP:lle TUL Cupissa vuonna 1942. Rytkönen jatkoi kuitenkin sinnikkäästi jalkapallon pelaamista ja halusi 16-vuotiaana vaihtaa seuransa Kuopion Palloseuraan, jossa pelasivat useimmat Mölymäen pelaajat. Hänen isänsä ei pitänyt tästäkään, vaikka tällöin Rytkönen olisi saanut parempaa valmennusta. Lopulta äiti suostui seurasiirtoon, minkä jälkeen myös isä taipui.
Pelaajaura > Siirtyminen Kuopion Palloseuraan > Hopeakausi 1950

Ennen kauden 1950 alkua odotukset olivat joukkueessa suuret. Vaikka Turun Weikot voitti KuPSin kauden avausottelussa, tämä pystyi voittamaan seuraavat viisi peliään. Kauden seitsemännessä ottelussaan KuPS voitti Kiffenin Helsingissä 2–5. Ottelua oli seuraamassa myös italialainen ammattilaisjoukkueiden värväri, joka oli ihastunut Rytkösen pelityyliin. Hän ehdotti Rytköselle siirtymistä ammattilaiseksi Italiaan, ja kaksi päivää tämän jälkeen Rytkönen sai kirjeen värväriltä, joka pyysi häntä pelaamaan johonkin Serie A ‑seuraan. Käteiskorvauksena hän olisi saanut heti 693 000 markkaa, mutta ei saanut tietää tarkalleen seuraa, johon hän olisi mennyt pelaamaan. Tämän takia Rytkönen lopulta kieltäytyi ammattilaisuudesta, ja jatkoi pelaamista amatöörinä. Kauden tärkein ottelu oli kolmanneksi viimeisellä kierroksella, jolloin KuPS kohtasi mestaruustaistelussa Ilves-Kissat. Tärkeä ottelu päättyi Ilves-Kissojen voittoon, joten KuPS joutui tyytymään hopeaan, joka oli kuitenkin seuran ensimmäinen SM-mitali. Kauden aikana hän teki seitsemän maalia.
Lokakuussa 1950 ranskalainen Stade Français oli ilmoittanut halustaan saada Rytkönen joukkueeseensa, ja joulukuussa seuran päävalmentaja matkusti Suomeen solmiakseen Rytkösen kanssa sopimuksen. Seurat allekirjoittivat yksivuotisen sopimuksen, joka takaisi Rytköselle kolmen miljoonan markan siirtokorvauksen. Sopimus julkistettiin 2. joulukuuta, ja Rytkönen alkoi valmistella muuttoa Ranskaan. Tuohon aikaan Pohjoismaissa ei katsottu hyvällä ammattilaisiksi siirtyneitä pelaajia, ja Suomen Palloliitto vastustikin sopimusta. Se esti Rytkösen siirron, ja hän joutui jäämään Suomeen. Rytkönen epäili taustalla olleen myös Helsingin olympialaisten läheisyys.
Joulukuussa Rytkönen meni naimisiin Anneli Purasen kanssa, mutta koska hänellä ei ollut varaa häihin, hän joutui tekemään KuPSin kanssa lainasopimuksen. Sopimuksen mukaan KuPS lainaisi Rytköselle 2 000 markkaa, minkä vastineeksi hän joutuisi pelaamaan seurassa vuoden 1952 olympialaisiin saakka.
Vuonna 1950 Aulis Rytkönen sijoittui Vuoden urheilija -äänestyksessä yhdeksänneksi. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun joku nousi pelkästään joukkueurheilumeriiteillään valinnan kärkikymmenikköön.
Rytkösen viimeiset kaksi kautta KuPSissa olivat edellisen kaltaiset. Molemmilla kausilla seura sai saman pistemäärän ja sijoittui sarjan viidenneksi. Hän paransi maalimääräänsä yhteentoista, ja kaudella 1952 hän teki kymmenen maalia. Molemmat kaudet päättyivät KTP:n mestaruuteen.
SM-sarjauransa parhaan pelin tilastojen valossa Rytkönen pelasi kaudella 1951 Helsingin Susia vastaan. Hän teki ottelussa neljä maalia.
Pelaajaura > Siirto Ranskaan

Vaikka olympialaiset menivät huonosti, kiinnostus Rytköseen oli noussut muun muassa soolomaalin avustamana. Ensimmäisenä kiinnostuksensa suomalaiseen osoitti Ranskan II-divisioonassa pelannut Toulouse FC, jonka kanssa Rytkönen neuvotteli marraskuussa pelaajasopimuksen. KuPS ei ollut iloinen sopimuksen syntymisestä, mutta tällä kertaa Palloliitto ei estänyt sitä. Virallinen sopimus kirjoitettiin joulukuussa 1952. Kun sopimus oli allekirjoitettu, Rytkösen vanhemmille saapui kirje, jossa Atlético Madrid ehdotti sopimusneuvotteluita. Lupausta sopimuksesta ei kuitenkaan ollut, eikä Rytkönen täten ikinä saanut tietää Atléticon haluja hänen suhteensa. Tämä ei harmittanut Rytköstä, sillä hän oli tyytyväinen sopimukseensa Toulousen kanssa.
Joulukuun lopulla 1952 Rytkönen muutti vaimonsa kanssa Toulouseen. Hän yritti kuitenkin vielä purkaa sopimuksensa viitaten Atléticoon, mutta seuran omistaja pysyi kannassaan. Tuohon aikaan joukkueen kokoonpanossa sai olla ainoastaan aloituskokoonpanossa esiintyneet pelaajat, joista kaksi sai olla ulkomaalaisia. Tämän takia hän pääsi pelaamaan vasta tammikuun puolessavälissä, kun seuran ruotsalaispelaaja loukkaantui. Ottelu AS Cannesia vastaan sujui Rytköseltä hyvin, sillä hän syötti ensimmäisen maalin ja teki itse loppuhetkillä toisen maalin. Toulouse voitti ottelun maalein 2–0. Loppukauden Toulouse taisteli sarjanoususta RC Strasbourgin kanssa ja voitti seurojen kohtaamisen maalein 2–1. Yhden kauden parhaista peleistään hän pelasi 7–2-voittoon päättyneessä ottelussa Perpignania vastaan. Hän teki ottelussa kaksi maalia saatuaan tietää ennen ottelua esikoislapsensa syntymästä. Ratkaisu sarjanoususta venyi viimeiselle kierrokselle, jolla Toulouse kohtasi Valenciennesin. Vaikka Valenciennes oli menettänyt mahdollisuutensa sarjanousuun, sarjanoususta edelleen taistellut AS Monaco oli luvannut maksaa sille 20 000 frangia, jotta se pelaisi tosissaan. Peli näyttikin päättyvän tasapeliin, mutta loppuhetkillä Rytkönen onnistui maalinteossa, minkä ansiosta Toulousen sarjanousu varmistui.
Pelaajaura > Siirto Ranskaan > Nousu pääsarjaan

Toulousen valmentajaksi kiinnitettiin kaudella 1953–1954 maajoukkueessakin pelannut Jules Bigot. Vaikka Bigot tunnettiin vaativana valmentajana, piti Rytkönen hänen valmennustyylistään. Kausi alkoikin häneltä hyvin uuden valmentajan johdolla, ja joukkue voitti edelliskauden mestarin, OGC Nicen, Rytkösen kahdella maalilla. Nicen paidassa pelasi tuolloin nuori Just Fontaine, josta tuli vuosien varrella Rytkösen tuttava. Toulouse sijoittui lopulta neljänneksi. Rytkösen mukaan hänen oma kautensa sujui kaksijakoisesti, sillä kauden lopussa hän kärsi loukkaantumisista, joiden takia kauden yhdeksän viimeistä peliä jäivät väliin. Maaleja hän teki kuitenkin viisi kolmessatoista ottelussa. Rytkösen hyvät otteet herättivät kiinnostuksen muitakin suomalaisia pelaajia kohtaan, ja seuraavia suomalaisia pelaajia Ranskassa olivat Nils Rikberg ja Kalevi Lehtovirta, jotka siirtyivät myös Toulouseen. Heidän uransa seurassa oli kuitenkin lyhyt.
Ennen seuraavaa kautta odotukset kaupungissa olivat korkealla, ja seura asetettiinkin mestarisuosikkien joukkoon. Toulouse pelasi kauden alun hyvin, ja oli pitkään sarjajohtaja. Rytkönen kärsi kauden aikana taas loukkaantumisista, ja joutui olemaan sivussa mestaruuden ratkaisseesta ottelusta Stade de Reimsia vastaan. Toulouse johti ottelua pitkään, mutta Reims pääsi tasoittamaan rangaistuspotkusta. Peli päättyi lukemiin 1–1, mikä ratkaisi mestaruuden Reimsille. Kauden aikana Rytkönen kykeni pelaamaan loukkaantumisten takia ainoastaan kahdeksassa ottelussa, joissa hän teki yhteensä kaksi maalia. Kauden loputtua Toulouse joutui tyytymään hopeaan.
Kausi 1955–1956 oli joukkueelle pettymys. Rytkönen ei ollut tyytyväinen myöskään omaan peliinsä. Seura sijoittui kauden loputtua seitsemänneksi, mikä ei tyydyttänyt seurajohtoa. Rytkönenkin onnistui maalinteossa ainoastaan kahdesti. Hän teki kauden molemmat maalinsa ottelussa FC Metziä vastaan.