K. J. Ståhlberg
Valtiopäivämies, senaattori, presidentti – ja valtion virkamies

Ståhlberg erotettiin 6. huhtikuuta 1903 senaatin protokollasihteerin virasta, kun hän ajautui senaatin kanssa kiistaan laillisuuskantansa takia.
Ståhlberg toimi Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professorina vuodet 1908–1918. Ståhlberg oli liberaali poliittisen uransa alusta elämän loppuun asti. Hänen sosiaaliliberaalille ajattelulleen oli keskeistä kansanvaltaisuus, vapaamielisyys, yleinen ja yhtäläinen äänioikeus, sosiaaliset uudistukset sekä kaikkien kansankerrosten liittäminen yhteiskunnalliseen toimintaan. Hän oli Nuorsuomalaisen Puolueen johtohenkilöitä ja puolueen sosiaaliliberaalin siiven eli ”varpusten” henkinen johtaja. Sääty-yhteiskunnan aikana hän oli Haminan kaupungin edustaja porvarissäädyssä valtiopäivillä 1904–1905. Keväällä 1905 Ståhlberg kannatti muusta porvarissäädystä poiketen yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta miehille talonpoikais- ja porvarissäädyn vaaleissa. Ståhlberg oli myös senaattori ja toimi niin sanotun Mechelinin senaatin kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkönä (eli kauppa- ja teollisuusministerinä) 1905–1907. Hän kuitenkin erosi toimestaan, koska ei hyväksynyt jyrkkää alkoholin kieltolakia. Eduskunta muotoili kieltolain, vaikka asia olisi kuulunut kauppa- ja teollisuustoimialan piiriin. Venäläistämispolitiikan suhteen Ståhlberg kannatti passiivista perustuslaillista vastarintaa.
Ståhlberg toimi eduskunnan puhemiehenä 1914–1917. Hän oli keskeinen tasavaltalaisten johtohenkilö myös Suomen itsenäistymisen jälkeen. Ståhlberg muun muassa vastusti jyrkästi vuoden 1918 kuningaskuntahanketta. Hän oli 1918 perustetun Korkeimman hallinto-oikeuden ensimmäinen presidentti. Ståhlberg vaikutti perustuslakikomitean puheenjohtajana merkittävästi Suomen uuden perustuslain (vuoden 1919 hallitusmuoto) sisältöön. Hänet valittiin 25. heinäkuuta 1919 ensimmäiseksi Suomen tasavallan presidentiksi maltillisen oikeiston ja vasemmiston äänillä eduskunnan suorittamassa vaalissa. Merkittävin vastaehdokas oli C. G. E. Mannerheim. Vaikka Ståhlberg sai vaalissa suuren äänten enemmistön (143 ääntä 197 annetusta), oli Mannerheim niin monen vaikutusvaltaisen suomalaisen sankari, että asetelma varjosti Ståhlbergin asemaa.
Ståhlberg toimi presidenttinä vuodet 1919–1925. Presidenttikauden keskeisiä ongelmia olivat Suomen sisällissodan jälkiselvittelyt, vuoden 1921 suojeluskuntakriisi ja ristiriidat kommunistien kanssa. Tapahtumien yhteydessä Ståhlbergin ja hänen perheenjäsentensä henkeä uhattiin. Vuosina 1906–1925 Ståhlberg oli keskeisesti mukana rakentamassa perustaa suomalaiselle parlamentarismille, joka on kestänyt vähäisin muutoksin 2000-luvulle asti.
Ulkopolitiikan saralla Ståhlberg oli kokematon – kuten muutkin silloiset suomalaiset. Hänen ulkopoliittinen luottamusmiehensä oli Helsingin Sanomien ulkomaantoimittajana ja Lontoon-kirjeenvaihtajana toiminut Rudolf Holsti. Pitkäaikaisena ulkoministerinä Holsti ei kannattanut puolueettomuutta vaan halusi Suomen turvautuvan länsivaltoihin, ennen muita Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Kun tämä pyrkimys ei saavuttanut vastakaikua poliittisissa piireissä, Holsti siirtyi kannattamaan yhteistyötä Baltian maiden ja Puolan kanssa. Keväällä 1922 Holsti allekirjoitti Puolan, Viron, Latvian ja Liettuan edustajien kanssa niin kutsutun reunavaltiosopimuksen eli Varsovan sopimuksen. Ståhlberg kannatti Holstia ja tämän tekemää sopimusta mutta jätti sopimuksen kohtalon eduskunnan ratkaistavaksi. Eduskunta kuitenkin hylkäsi sopimuksen ja antoi Holstille epäluottamuslauseen; oikeisto pelkäsi Saksan ja vasemmisto Neuvosto-Venäjän reaktioita.
Poliittisten puolueiden tehtäväksi jäi Ståhlbergin luoman valtiosäännön soveltaminen käytäntöön. Valtiosääntö antoi presidentille laajat valtaoikeudet, mutta samalla presidentti jäi valtakeskuksena yksinäiseksi ja eristetyksi. Ståhlberg ei myöskään ollut niin luja johtohahmo, että olisi arvovallallaan ollut luomassa tahtonsa mukaista poliittista käytäntöä. Suomen sisäpolitiikka oli 1920-luvulla pirstoutunutta, eikä itsestään selvää johtavaa puoluetta ollut. Yhteistyö puolueiden kesken sujui tahmeasti ja hallitukset olivat lyhytikäisiä. Presidentti ei voinut sitoutua entiseen puolueeseensa, vaan hänen oli ylitettävä puoluerajat ja suhtauduttava objektiivisesti kaikkiin eduskuntaryhmiin. Ståhlbergin suhde puoluejohtajiin jäi etäiseksi ja muodolliseksi. SDP:n puheenjohtajana Ståhlbergin kaudella toiminut Väinö Tanner kertoi muistelmissaan, että Ståhlberg oli hänen tuntemistaan presidenteistä ainoa, jonka eteen astuessaan tunsi tulleensa majesteetin luo.
Ståhlbergin presidenttikaudella istui kaikkiaan seitsemän hallitusta, joista vain kahdella oli takanaan eduskunnan enemmistö. Ståhlbergin oma kädenjälki näkyi siinä, että viidestä pääministeristä – Aimo Cajander ja Juho Vennola johtivat kahta hallitusta – peräti neljä oli professoreja (Cajanderin ja Vennolan lisäksi Rafael Erich ja Lauri Ingman). Ministerinsalkkujen jaossa Ståhlberg itse oli kiinnostunut lähinnä ulko- ja puolustusministerin paikoista, mutta hänen toiveitaan ei aina noudatettu. Kahdesti Ståhlberg joutui nimittämään virkamieshallituksen, kun puolueet eivät päässeet yksimielisyyteen hallituspohjasta. Lujuutta presidentti osoitti, kun hän tammikuussa 1924 erotti Kallion hallituksen: hallitus vastusti eduskunnan hajottamista. Muutoin Ståhlberg ei pyrkinyt vahvaksi presidentiksi vaan käytti valtaoikeuksiaan säästeliäästi, jopa varovasti.
Ståhlbergin virkakaudella tasavallan presidentin ensimmäiseksi virka-autoksi hankittiin saksalainen Mercedes-Benz vuonna 1920. Autolla matkustettiin lähinnä Helsingin ympäristössä, maakuntamatkansa presidentti teki enimmäkseen junalla. Lyhyitäkin edustusmatkoja kertyi kuitenkin niin runsaasti, ettei yksi auto riittänyt vaan toiseksi virka-autoksi ostettiin italialainen Fiat vuonna 1925.
K. J. Ståhlberg oli ensimmäinen Suomen tasavallan presidentti, ja hänet olisi voitu valita toiselle kaudelle vaalissa 1925. Ståhlberg ei kuitenkaan suostunut ehdokkaaksi, sillä hän halusi varjella demokratiaa pitkäaikaisilta johtajilta Suomen suhteellisen presidenttivaltaisessa poliittisessa järjestelmässä. Vuosien 1931 ja 1937 presidentinvaaleissa hän sai 149 ja 150 ääntä 300:sta. Ståhlberg oli ehdokkaana vielä eduskunnan suorittamassa presidentinvaalissa vuonna 1946.
Presidenttikautensa jälkeen Ståhlberg toimi valtion virassa oikeusministeriön lainvalmistelukunnan kolmannen jaoston vanhempana jäsenenä vuodesta 1926 aina vuoteen 1946 saakka. Vuosina 1930–1933 hän oli liberaalisen Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustaja.
Ståhlberg täytti 80 vuotta tammikuussa 1945. Hänen kunniakseen järjestettiin Helsingin messuhallissa suuri kansalaisjuhla, jota isännöi tasavallan presidentti Gustaf Mannerheim. Juhlassa mukana olleiden käsityksen mukaan Ståhlbergin ja Mannerheimin keskinäinen kauna neljännesvuosisadan takaisen valtiomuototaistelun ajoilta näytti unohtuneen. Hallitus oli edustettuna pääministeri J. K. Paasikiven johdolla tilaisuudessa, ja juhlapuheen piti oikeusministeri Urho Kekkonen.
Keväällä 1948 Stalin ehdotti Suomelle ystävyys- ja avunantosopimusta. Silloinen presidentti J. K. Paasikivi kääntyi edeltäjänsä Ståhlbergin puoleen ja pyysi tätä asiantuntijajäseneksi Suomen neuvotteluvaltuuskuntaan, joka oli lähdössä Moskovaan. Ståhlberg kieltäytyi ja varoitti aluksi, ettei neuvotteluihin tulisi edes ryhtyä: hän epäili, että Neuvostoliitto pyrkii tekemään Suomesta Baltian maiden tapaisen satelliittivaltion. Vuoden 1950 presidentinvaalin alla kaavailtiin poikkeuslakia, jolla olisi jatkettu J. K. Paasikiven virkakautta eduskunnan suorittamalla vaalilla. Ståhlberg tuohtui ja tuomitsi tällaiset aikeet: Hän lähetti Paasikivelle kirjeen jossa sanoi: "Jos Suomen kansa ei jaksa eikä viitsi kerran kuudessa vuodessa valita itselleen valtionpäämiestä, ei se toden totta ansaitse itsenäistä kansanvaltaista valtiota."