stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Renessanssin musiikki
Kirkollinen musiikki > Reformaation kirkollinen musiikki > Luterilainen kirkko

Martin Lutherin perustamassa luterilaisessa kirkossa musiikki nousi keskeiseen asemaan osittain Lutherin oman musiikinharrastuksen ja arvostuksen vuoksi. Koraali oli luterilaisen kirkon keskeisin kirkollisen musiikin muoto, jota yleensä lauloi jumalanpalveluksissa koko seurakunta. Monet koraalit olivat uusia sovituksia vanhoista gregoriaanisista kirkkolauluista tai maallisia lauluja, joille kirjoitettiin uudet kirkolliset sanat. Luther sävelsi myös itse useita koraaleita, joista tunnetuin on koko reformaation "tunnuslauluksi" noussut Ein' feste Burg (eli Jumala ompi linnamme suomalaisessa virsikirjassa). Sen sanat ovat sovitettu psalmista 46.lähde?
Martin Luther oli myös suuri polyfonisen musiikin ja erityisesti Josquin Desprezin ihailija, ja pian koraalien pohjalta alettiin säveltää myös polyfonisia teoksia. Teoksia tehtiin esitettäväksi kotona yksityisenä hartaudenharjoituksena tai kuorojen laulettavaksi jumalanpalveluksissa.
1570-luvulla kehittyi myös uruilla esitettävä koraalipreludi, joka oli uruilla esitettävä instrumentaaliteos, joka perustui olemassa olevaan koraalisävelmään. Koraalipreludi esitettiin usein jumalanpalveluksissa alkusoittona seurakunnan koraalilaululle. Vuoteen 1600 mennessä luterilaisuuden piirissä oli jo syntynyt rikas musiikkiperinne, joka käsitti yli 700 koraalimelodiaa ja lukuisia niihin pohjautuvia teoksia.
Kirkollinen musiikki > Reformaation kirkollinen musiikki > Kalvinismi ja anglikaaninen kirkko

Kalvinistisessa kirkossa, joka vaikutti erityisesti Sveitsissä, Hollannissa ja Skotlannissa, käytettiin jumalanpalveluksissa vain suoraan Raamatusta tulevia tekstejä, eikä luterilaisen koraalirunouden kaltaista taidemuotoa syntynyt. Jean Calvin piti kuitenkin Lutherin tavoin seurakunnan yhteislaulua tärkeänä. Tätä tarkoitusta varten psalmeista tehtiin runomittaisia, loppusoinnullisia käännöksiä, joihin sävellettiin uusia sävelmiä. Näitä lauluja koottiin kirjoihin, joita nimitettiin psalttareiksi. Myöhemmin psalttarin lauluja sovitettiin myös polyfonisiksi teoksiksi kotona laulettavaksi.
Englannissa reformaatioliike synnytti anglikaanisen kirkon, joka jumalanpalveluselämältään ja opiltaan pysyi lähempänä katolista kirkkoa kuin kalvinistinen tai luterilainen kirkko. Jumalanpalveluskielen vaihduttua latinasta englantiin Edvard VI:n hallituskaudella syntyi myös uusia musiikin muotoja. Näistä keskeisin oli anthem, joka muistuttaa läheisesti motettia. Aikansa merkittävin säveltäjä englannissa oli katolinen William Byrd, joka kuitenkin johti kuninkaallista kappelia ja toimi anglikaanisen kirkon palveluksessa. Byrdin laaja tuotanto sisältää myös katolista kirkkomusiikkia.
Kirkollinen musiikki > Vastauskonpuhdistuksenajan katolinen kirkkomusiikki

Katolisen kirkon vastaus reformaation haasteelle oli joukko aloitteita, joita nykyisin nimitetään vastauskonpuhdistukseksi. Trenton konsiilissa pohdittiin myös kirkkomusiikkiin liittyviä kysymyksiä. Kirkon jumalanpalveluselämän yhdenmukaistamiseksi joitain messun osia poistettiin (muun muassa sequentia-osat joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta). Jotkut kokousedustajat ajoivat polyfonisen musiikin kieltämistä perustellen näkemystään sillä, että monimutkainen polyfonia teki sanojen erottamisesta vaikeaa. Konsiili ei kuitenkaan kieltänyt polyfonista musiikkia, vaikka useat piispat kielsivätkin sen käytön hiippakuntansa alueella.
Ajan merkittävin katolisen kirkkomusiikin säveltäjä oli Giovanni Pierluigi da Palestrina (1525–1594), joka legendan mukaan vaikutti konsiilin päätökseen olla kieltämättä polyfonista musiikkia säveltämällään Missa Papae Marcellilla eli paavi Marcelluksen messulla, jonka Gloria- ja Credo-osat ovat erityisen selkeitä ja julistavia paksun polyfonisen kudelman sijaan. Palestrinan tuotanto sisältää 104 messua, yli 300 motettia ja 50 hengellistä madrigaalia.
Kirkollinen musiikki > Vastauskonpuhdistuksenajan katolinen kirkkomusiikki > Palestrina-tyyli

Palestrinaa on kutsuttu musiikin ruhtinaaksi ja hänen teoksiaan renessanssiajan kirkkomusiikin täydelliseksi huipentumaksi. Teokset, varsinkin hänen 104 messuaan, ovat rauhallisia ja elegantteja, mutta samalla sisältävät laajaa melodista ja rytmillistä vaihtelua. Erityisen merkityksellistä musiikin kehityksen kannalta oli Palestrinan kontrapunktin käyttö, jota on käytetty musiikin opetuksessa lajinsa tyylipuhtaimpana esimerkkinä Johann Joseph Fuxin vuonna 1725 julkaisemasta Gradus ad Parnassum -kirjasta aina meidän päiviimme saakka. Palestrinan kontrapunktissa tunnuksenomaisia piirteitä olivat musiikin rikas tekstuuri, jossa konsonanssit seurasivat dissonansseja lähes joka rytmin iskulla. Palestrina oli ensimmäisiä säveltäjiä, jonka tyyliä tulevien sukupolvien säveltäjät tietoisesti imitoivat.
Palestrinan käyttämät melodiat saivat paljon vaikutteita gregoriaanisista lauluista ja sisältävät pitkiä, rytmiikaltaan vaihtelevia kaaria. Eri äänet liikkuvat yleensä yhden sävelaskeleen hypyin. Useat yli terssin mittaiset hypyt yhdessä äänessä tasapainottuvat jonkin toisen äänen sävelaskelkululla vastakkaiseen suuntaan. Melodiat on sävelletty siten, että ne noudattavat tekstin luonnollista rytmiä ja että keskeiset sanat korostuvat. Pitkiä tekstejä sisältävät teokset (esimerkiksi messun Credo-osa) on usein sävelletty homofonisesti siten, että teksti on helposti ymmärrettävissä.
Kirkollinen musiikki > Vastauskonpuhdistuksenajan katolinen kirkkomusiikki > Orlando di Lasso

Palestrinan ohella merkittävin vastauskonpuhdistuksen ajan säveltäjä oli Orlando di Lasso, joka toimi Baijerin herttuan hovisäveltäjänä lähes neljänkymmenen vuoden ajan. Di Lasso tunnetaan parhaiten kirkollisesta musiikistaan, vaikka hän, toisin kuin Palestrina, sävelsi myös paljon maallista musiikkia. Hän sävelsi uransa aikana 57 messua ja yli 700 motettia. Erityisesti moteteissa di Lasso käytti musiikkiaan voimakkaasti eri tunnetilojen esittämiseen ja sanojen kuvittamiseen.
Maallinen musiikki > Vokaalimusiikki

1500-luvun alussa keksitty kirjapainotekniikka mahdollisti halvan nuottikopioiden valmistamisen ja siten musiikin leviämisen aikaisempaa laajemmalle. Kun aikaisemmin musiikki oli pääasiassa ollut saatavana vain muusikoiden tarjoamana palveluna, nyt musiikkia voitiin painetussa muodossa myydä tuotteena. Tämä loi kysyntää amatöörien taidoille soveltuvalle musiikille ja lisäsi kansankielisen musiikin (latinan sijaan) määrää. Espanjassa suosituin polyfonisen kuoromusiikin muoto oli villancico, jota Ferdinand ja Isabella tukivat pyrkiessään yhdistämään Espanjaa yhdeksi kuningaskunnaksi.
Maallinen musiikki > Vokaalimusiikki > Madrigaali

Italiassa merkittävimpiä laulumusiikin lajeja olivat frottola ja madrigaali, joista madrigaalista kehittyi koko myöhäisrenessanssin merkittävin maallisen musiikin muoto. Varhaisissa, vuosien 1520–1550 välillä sävelletyissä madrigaaleissa oli yleensä neljä itsenäistä ääntä, mutta vuosisadan loppupuolella käytettiin tavallisesti jo viittä ääntä ja joskus useampiakin. Madrigaalit oli tarkoitettu laulettavaksi pienellä kuorolla siten, että jokaista ääntä lauloi vain yksi laulaja, mutta soittimia saatettiin käyttää joidenkin äänien kaksintamiseen tai jos tarvittavaa määrää laulajia ei ollut saatavilla, korvaamaan jokin lauletuista äänistä. Vuosisadan puolivälissä madrigaalisäveltäjät, kuten Cipriano de Rore ja Nicola Vicentino, alkoivat käyttää teoksissaan kromaattisia sävelkulkuja, joiden käyttöä puolusteltiin antiikin kreikkalaisella musiikinteorialla. Näitä kirkkosävellajien ulkopuolisia nuotteja käytettiin kuvaamaan musiikillisin keinoin syvää surua.
1500-luvun loppupuolen merkittävimpiä madrigaalisäveltäjiä olivat italialaiset Luca Marenzio ja Carlo Gesualdo. Morenzio käytti monenlaisia musiikillisia maneereita kuvaamaan teoksiensa tekstejä. Esimerkiksi kuuluisassa madrigaalissaan Solo e pensoso runon alun hitaasti yksin kävelevää runoilijaa kuvaa yli oktaavin hidas kromaattinen laskeva sävelkulku. Myöhemmin sanoja paeta ja karata kuvataan imitoimalla niitä toistetuilla nopeilla sävelkuluilla. Carlo Gesualdo oli aatelinen, joka murhasi vaimonsa ja tämän rakastajan yllätettyään heidät sängystä. Gesualdo vei kromatiikan käytön huippuunsa, ja jotkin hänen teoksistaan kuulostavat ajoittain jo 1900-luvun atonaaliselta musiikilta.
Maallinen musiikki > Instrumentaalimusiikki

Ennen kirjapainotekniikkaa sävelletystä instrumentaalimusiikista tiedetään varsin vähän, koska siitä ei ole jäänyt kirjallisia lähteitä. Instrumentaalimusiikkia käytettiin pääasiassa tanssiin ja taustamusiikkina juhlissa, ja vain harvemmin se oli tarkoitettu tarkkaavaiseen kuunteluun. Siksi sitä pidettiin vähempiarvoisena vokaalimusiikkiin nähden.
Kirjapainotekniikan myötä instrumentaalimusiikkia alkoivat nuotintaa ja esittää myös amatöörit, ja instrumentaalimusiikki alkoi nousta arvostuksessa vokaalimusiikin rinnalle. Renessanssin aikaan kehittyneitä instrumentaalimusiikin muotoja ovat muun muassa muunnelma, preludi, fantasia, toccata, ricercar ja sonaatti.
Edellä mainitut soitinmusiikin muodot liittyivät tyypillisesti soolosoittimiin kuten kosketinsoittimiin tai luuttuun. Renessanssiajalle tyypillinen yhtyesoiton muoto etenkin Englannissa oli consort-yhtye, joka koostui perusmuodossaan neljästä samanlaisesta mutta eri äänialaa edustavasta soittimesta lauluyhtyeen tapaan. Tällaisia olivat esimerkiksi viulu- nokkahuilu- ja viola da gamba -consortit, joilla sekä säestettiin tansseja ja teatteria että soitettiin itsenäistä musiikkia. Pisimmilleen gambaconsort kehittyi Englannissa, jossa esimerkiksi Orlando Gibbons, William Byrd ja William Lawes loivat monimutkaisia, polyfonisia sävellyksiä. Elisabethilaisen kauden consort-teokset rakentuivat usein cantus firmuksen varaan, näistä mainittakoon "In Nomine" -katkelma eräästä John Tavernerin messusta, joka saavutti samankaltaista suosiota kuin L'homme armé kirkkomusiikissa. Kun kokoonpanoon lisättiin vokaalistemma ylä-ääneksi, puhuttiin consort-laulusta.lähde?
Renessanssin aikana käytettiin lukuisia eri soittimia, jotka jaettiin haut (korkea) ja bas (matala) -soittimiin, eli suhteellisesti hiljaisiin ja kovaäänisiin. Yleisimmät soittimet muodostivat perheitä, joissa koko määräsi äänialan. Puhallinsoittimista käytössä olivat jo keskiajalta peräisin olevat nokka- ja poikkihuilu, sinkki, trumpetti sekä ruokolehtisoittimia, kuten skalmeija, dulcian ja säkkipilli. Suosituin kotona käytetyistä soittimista oli luuttu, joka oli alun perin kotoisin Arabiasta ja kulkeutui maurien mukana Espanjan kautta muuhun Eurooppaan. Jousisoittimia oli käytössä runsaasti erilaisia, näistä viola da gamba yhtenä tyypillisemmistä. Kosketinsoittimista käytettiin muun muassa yksinsoittoon ja pieniin tiloihin sopivaa virginaalia, klavikordia, spinettiä sekä myös orkesterisoittimena käytettyä kovempiäänistä cembaloa.
Maallinen musiikki > Instrumentaalimusiikki > Tanssimusiikki

Sosiaalinen tanssiminen oli suosittua ja arvostettua renessanssin aikana. Tanssimestari Thoinot Arbeaun mukaan "tanssi on ensiarvoisen tärkeää järjestäytyneessä yhteiskunnassa, koska se mahdollistaa miesten ja naisten tapaamisen ja tutustumisen toisiinsa". 1500-luvun aikana sävellettiin paljon tanssimusiikkia ja siitä alkoi kehittyä omaleimainen instrumentaalimusiikin muoto. Yksinkertaisimmillaan tansseja säestettiin rummulla ja korkeaäänisellä puhallinsoittimella, laajimmillaan suurella puhallin- tai jousisoitinyhtyeellä, johon kuului aina lyömäsoittimia ja usein näppäilysoittimia. Englannissa useita soitinryhmiä yhdistelevää yhtyettä kutsuttiin nimellä "broken consort". Tanssit koostuivat yleensä useasta selvästä jaksosta, joita toistettiin tarpeen mukaan. Fraasit olivat yleensä selviä ja ennalta arvattavia, yleensä neljän tahdin mittaisia, mikä helpotti tanssijoiden musiikin seuraamista.
Renessanssin aikaan tanssit ryhmiteltiin usein kahden tai kolmen ryhmiin. Yksi yleinen tällainen tanssipari oli yhdistelmä pavane ja galliard, joista ensimmäinen oli hidas, kaksijakoinen ja jälkimmäinen nopeampi kolmijakoinen, samaa sävelmää hyödyntävä tanssi. Pavane-galliard yhdistelmä oli erityisen suosittu Ranskassa ja Englannissa. Toisen hitaan ja nopean tanssin yhdistelmän muodostivat Italiassa suositut passamezzo ja saltarello. Branleja soitettiin kolmen ryhmissä ja ne sisälsivät usein ohjelmallisia piirteitä.
Maallinen musiikki > Instrumentaalimusiikki > Muunnelmat

Vaikka olemassa olevan melodian pohjalta improvisointi ja variointi ovat vanhoja perinteitä, muunnelmat omana taidemusiikinmuotonaan syntyi renessanssin aikana. Muunnelmat olivat itsenäinen instrumentaalimusiikin muoto, joka oli tarkoitettu kuunneltavaksi eikä tanssin säestykseen. Muunnelmissa olemassa olevasta teemasta, joka voi olla melodia, bassokuvio, sointukulku tai jokin muu musiikillinen lähtökohta, esitetään sarja erilaisia variaatioita. Ensimmäinen kirjallinen muunnelmateos on vuonna 1508 julkaistu Joan Ambrosio Dalzan julkaisema luuttuteos, joka sisälsi muunnelmia pavane-sävellyksen eri osista.
Maallinen musiikki > Instrumentaalimusiikki > Muut instrumentaalimusiikin muodot

Tanssimusiikin ja olemassa olevien melodioiden pohjalta sävellettyjen muunnelmien lisäksi renessanssin aikana syntyi myös vanhoista musiikinmuodoista riippumattomia sävellysmuotoja kuten preludi, fantasia, toccata ja ricercar. Nämä muodot kehittyivät polyfonisilla soittimilla (kuten kosketinsoittimilla tai luutulla) soitetuista improvisaatioista, ja ne saivat myös vaikutteita vokaalimusiikissa käytetystä imitaatiosta. Muusikot esittivät erilaisia lyhyitä improvisoituja kappaleita esimerkiksi jumalanpalveluksien taukojen aikana tai johdantona tansseille.
Keskeisin improvisaatiotyyli kosketinsoitinmusiikista 1500-luvun jälkipuoliskolla oli toccata (italiaa: "kosketettu"). Toccatoissa on usein hidas muuttuviin harmonioihin perustuva alkuosa ja fuugamainen, imitaatioon perustuva nopeampi keskiosa. Teoksen lopussa palataan alun teemaan, mutta se esitetään pitkillä juoksutuksilla koristeltuna. Ricercar oli eräänlainen preludi, joka kehittyi motetinomaisista peräkkäisistä imitatiivisista osioista. Siitä kehittyi myöhemmin barokinaikana yleinen fuuga.
Renessanssista barokkiin

Renessanssin loppupuolella musiikin painopiste siirtyi Venetsiaan, joka oli Italian toiseksi merkittävin kaupunki Rooman jälkeen. Se oli vaurastunut kaupankäynnillä ja merenkululla ja tuki runsaskätisesti eri kulttuurinlajeja.
Venetsian musiikkielämän keskus oli Pyhän Markuksen kirkko, joka oli hallinnollisesti Venetsian johtajan dogen henkilökohtainen kappeli ja näin suhteellisen itsenäinen katolisen kirkon hierarkiasta. Kirkko ja sen edessä oleva aukio olivat monien valtiollisten seremonioiden näyttämönä, joita varten kirkon kuoronjohtajat sävelsivät paljon musiikkia. Kuoronjohtajan paikka oli arvostettu ja sitä hoitivat monet nimekkäät säveltäjät, muun muassa Andrea ja Giovanni Gabrieli sekä Claudio Monteverdi. Heidän sävellystyylissään yhdistyvät monet myöhäisrenessanssin ja varhaisbarokin piirteet, kuten esimerkiksi Concertato-tyyli, jossa useampi kuoro tai soitinryhmä vuorottelee melodian esittämisessä taustalla olevan urkusäestyksen päällä. Concertato-tyyli tuli nopeasti suosituksi, ja siitä kehittyi varhaisbarokin aikana konsertto. Urkusäestys oli myös barokin aikaisen basso continuo-ryhmän edeltäjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renessanssin musiikki Wikimedia Commonsissa
Vitruviuksen mies (1509). Leonardo da Vincin tunnettu piirros ihmisruumiin mittasuhteista.
L'homme armé, jota useat säveltäjät käyttivät messujen cantus firmuksena. Suomeksi laulun sanat kuuluvat: "Aseistettua miestä tulee pelätä. Kaikkialla on julistettu, että jokaisen tulee varustaa itsensä rautapaidalla."
Johannes Ockeghemin Missa L´Homme Armeén Kyrie-osan ensimmäiset tahdit. L'homme armeé -cantus firmus esitetty punaisella.
Josquin Desprez, Petrus Opmeerin puupiirros
William Byrd
Giovanni Pierluigi da Palestrina
Missa Papae Marcellin Kyrie-osan ensimmäiset tahdit
Orlando di Lasso
Don Carlo Gesualdo
Replika renessanssin aikaisesta 8-kielisestä luutusta
Aulikki Kananoja

Aulikki Marjatta Kananoja (s. 21. helmikuuta 1940 Kurikka) on suomalainen sosiaalipolitiikan asiantuntija, joka sai tasavallan presidentiltä ensimmäisenä ylisosiaalineuvoksen arvonimen 27. tammikuuta 2012. Ylisosiaalineuvoksen arvonimi voi olla vain yhdellä henkilöllä samanaikaisesti. Kananoja on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisterilähde?.
Kananoja on eläkkeellä Helsingin kaupungin sosiaalijohtajan virasta, johon virkaan hänet nimitettiin vuonna 1999. Hän on työskennellyt myös Pelastakaa Lapset ry:ssä, Vakuutusalan Kuntouttamiskeskuksessa, Helsingin yliopistossa, Sosiaali- ja terveyshallituksessa, sittemmin Stakesissa osastopäällikkönä vuosina 1991–1992 ja johtajana 1992–1999.lähde?
Kananoja on toiminut Huoltaja-säätiön isännistössä vuodesta 1993. Säätiön hallituksen puheenjohtajana hän oli vuosina 2000–2008. Hän oli A-klinikkasäätiön hallituksen puheenjohtaja vuosina 2006–2011.. Hän on toiminut Heikki Waris -instituutin johtoryhmän puheenjohtajanalähde?.
Kananoja on Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan kunniatohtori vuodelta 2006.
Julkaisuja

Sosiaalityön käsikirja, 2007 (yhdessä muiden kirjoittajien kanssa) Tietosanoma 2007 ISBN 978-951-885-278-3
Kunnallinen sosiaalipolitiikka, 2008 (yhdessä muiden kirjoittajien kanssa) Jyväskylä : PS-kustannus, 2008 ISBN 978-952-451-113-1
Aiheesta muualla

Pitkä artikkeli Kananojasta Naisten ääni -sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Kalliojärvi (Juupajoki)

| Kalliojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Juupajoki
Koordinaatit:  61°54′53″N, 24°29′15″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75)
Laskujoki:  oja Heinälammiin 
Järvinumero:  35.756.1.048
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  131,1 m  
Rantaviiva:  4,011 km  
Pinta-ala:  24,645 ha  
Tilavuus:  0,0011 km³  
Keskisyvyys:  4,4 m  
Suurin syvyys:  13,5 m  
Valuma-alue:  3,1 km²  
Saaria:  2 
 fiKalliojärvi 
Kalliojärvi  on Pirkanmaalla Juupajoen Lylyssä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 25 hehtaaria ja se on 1,3 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee ojitetun Lylysuon pohjoispuolella. Sen rantaviivan muoto on länsirannastaan suora, mutta itärannoilla työntyy kaakkoon päin kolme kapeaa lahtea. Pohjoislahtea kutsutaan Mantanlahdeksi ja eteläisintä Kivikolunlahdeksi. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta, josta pohjoisin on suurempi. Se on 60 metriä pitkä ja sen pinta-ala on noin 9 aaria. Järven rantaviivan pituus on 4,0 kilometriä ja rannat ovat metsämaata. Järvi on autio, mutta sen länsipuolta seuraa metsäautotie, josta tulee rantaan yksi tienhaara. Mantanlahden lähelle tulee toinen tie kantatieltä 58. Järven länsipuolta seuraa Tampere–Haapamäki-rautatie, jonka ääni kuuluu järvelle.
Luontoarvoja

Järvestä on käytettävissä runsaasti tutkimustuloksia, sillä sitä on käytetty verrokkijärvenä metsälannoittamisen ja metsäojituksen seurauksien tutkimuksissa. Alueella on tehty metsänlannoituksia vuosina 1970–1988, jolloin käytettiin vesiliukoista lannoitefosforia. Järvellä on pieni valuma-alue, joka on metsämaata. Se on matala humusjärvi, jolla on korkea humuspitoisuus (väriluku on 80–120 mgPt/l). Järven pohjasedimenttiä on tutkittu vuosina 1989 ja 1990 ja tuloksien mukaan järvi oli luonnonmukainen 1930-luvulle saakka. Tämän jälkeen järvi muuttui hiemen rehevämmäksi ja sen vesi oli vähemmän hapan. 1060-luvullaselvennä järven humuspitoisuus kohosi luultavasti metsien ojitusten vuoksi ja 1970–1800-luvuillaselvennä sen rehevöisyys lisääntyi. Vuonna 1988 tehdyn metsälannoituksen jälkeen järven vesi muuttui reheväksi, mutta sen ravinnetasot asettuivat myöhemmin lievästi rehevöityneelle tasolle. Kalliojärven virkistyskäyttökelpoisuus on tyydyttävä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 131,1 metriä mpy. Järveen on johdettu yhdeksän lyhyttä metsäojaa ja yksi pitempi oja ojiteltulta suolta. Näiden lisäksi järveen laskevat luontaisesti Onkilammi ja Aittolammi. Järven oma laskuoja on suoraksi kaivettu oja, joka yhtyy viereisen Pikku Kalliojärven laskuojaan, joka laskee Heinälammiin ja jonka vesireitti päätyy Ala-Lylyjärveen.
Historiaa

Vuoden 1957 peruskartassa järvellä oli jo tuolloin monia nykyisiä kuivatusojia ja nykyinen laskuoja. Kivikolunlahden länsirannassa on ollut rakennus vielä vuoden 1964 kartassa ja mainitut metsäautotiet on rakennettu sen jälkeen.
Aiheesta muualla

Sandman, Olavi; Turkia, Jaana; Huttunen, Pertti: Paleolimnologinen tutkimus metsäojituksen ja -lannoituksen vesistövaikutuksista Juupajoen Kalliojärvessä, Vesi- ja ympäristöhallinnon julkaisuja 84, ISBN 951-47-4736-4, 1992
(35.7)
Adolf Kalsta

Adolf Edmund Grönberg myöh. Kalsta (2. huhtikuuta 1885 Joensuu – 21. elokuuta 1968) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja asemapäällikkö. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Bror Gustaf Adolf Grönberg ja Ida Sofia Skutnabb. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Ilmi Katrina Lenkkerin kanssa ja hänen kuoltua vuonna 1927 toisen kerran vuonna 1935 Aina Terttu Maria Tiaisen kanssa, joka hänkin kuoli vuonna 1937.
Opinnot

Grönberg kävi viisi luokkaa Joensuun klassillisesta lyseota ja teki vuonna 1928 opintomatkan Saksaan.
Jääkärikausi

Grönberg työskenteli vuodesta 1903 virkamiehenä valtionrautateillä ja toimi jääkäriliikkeen värvääjänä Nurmeksessa ja sen ympäristössä ennen kuin liittyi itse vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 9. huhtikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 alkaen pataljoonan 1. komppaniaan. Hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti rintamapalveluksensa jälkeen Libaussa vuonna 1917 pidetyn radiokurssin. Libausta hän joutui hänellä todetun keuhkotaudin takia sairaalahoitoon ja siksi ei päässyt lähtemään muun lääkärijoukon mukana helmikuussa Suomeen vaan jäi Saksaan lääkärihoitoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Grönberg palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen 12. kesäkuuta 1918 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Nurmeksen suojeluskuntaan, missä hän palveli 30. syyskuuta 1919 saakka, jolloin erosi suojeluskunnasta ja astui Valtion rautateiden palvelukseen kirjuriksi Hämeenlinnan asemalle. Vuonna 1920 hänet nimitettiin Mesterjärven asemapäälliköksi (hän vaihtoi nimensä Kalstaksi vuonna 1927) ja vuonna 1929 Nurmeksen asemapäälliköksi sekä vuonna 1935 Sortavalan asemapäälliköksi.
Luottamustoimet

Kalsta toimi Nurmeksen kauppalanvaltuuston jäsenenä vuosina 1931–1935 ja terveydenhoitolautakunnan puheenjohtajana vuosina 1931–1935 sekä oli monissa muissa kunnallisissa luottamustoimissa Nurmeksessa.
Talvi- ja jatkosota

Kalsta osallistui talvisotaan asemapäällikkönä Sortavalassa ja jäi Valtion rautateiltä eläkkeelle välirauhan aikana. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin paikallispäälliköksi Jääkäri suojeluskuntaan ja sen jälkeen väestönsuojelu tehtäviin. Hänet haudattiin Joensuuhun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 17. syyskuuta 1918  Luutnantti 22. lokakuuta 1918 |    |  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.