stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmsdorfin hautakumpu

| Helmsdorfin hautakumpu> Fürstengrab von Helmsdorf |
| --- | --- |
 Hermann Größlerin kuva kaivauksilta
Sijainti
 Helmsdorfin hautakumpu
Koordinaatit:  51°36′7″N, 11°35′20.4″E
Valtio:  Saksa
Paikkakunta:  Augsdorf, Gerbstedt, Sachsen-Anhalt
Historia
Tyyppi:  hautakumpu
Ajanjakso:  varhaispronssikausi
Huippukausi:  1840 eaa.
Kulttuuri:  Únětice-kulttuuri
Merkitys:  runsaslöytöinen päällikköhauta
Aiheesta muualla
  Helmsdorfin hautakumpu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiviröykkiön sijainti kaivauskertomuksen piirroksena.
Helmsdorfin hautakumpu on hautakumpu Augsdorfissa Sachsen-Anhaltissa Saksassa. Siihen on haudattu merkittävä henkilö Únětice-kulttuurin aikaan noin 1900–1840 eaa., eli sen klassisen kauden loppulla. Tutkimusten mukaan hänet oli murhattu. Kaivauksissa löydettiin hautakummun alta useita aikaisempia hautauksia.
Nimitys

Hautaa kutsutaan saksaksi nimellä Fürstengrab. Koska muitakin kalliita hautajaisia kutsutaan tällä nimellä, usein käytetään ilmaisua Fürstengraben von Helmsdorf. Hautakummulla oli 1900-luvun alussa nimi Der Große Galgenhügel.
Sijainti

Hautakumpu sijaitsi puolivälissä Helmsdorfia ja Augsdorfia Mansfelderissä, Saalen jokilaaksossa aivan joen varren läheisyydessä. Hautakummun länsipuolella kohoaa Harz-vuoristo, joka on ollut pronssikaudella eräs kuparin omavaraisuuden lähteitä. Lähialueen väestö on muodostanut kulttuuripiirin niin sanotusta Keski-Saksan ryhmän, jonka alue voidaan rajata Thüringeninmetsän, Erfurtin, Leipzigin, Hallen, Magdeburgin ja Harzin sisään.
Tutkimushistoria

Hermann Größler, jolla oli aikaisempaa kokemusta hautakumpujen tutkimisesta, sai toimeksiannon tutkia myös tätä kumpua. Hän viivytteli aloittamista sen suuriin kustannuksiin vedoten. Tilaisuus kuitenkin koitti silloin, kun kukkulan läpi aiottiin vetää rautatie ja kukkula piti sen vuoksi hävittää. Nyt oli hankkeen rahoittaja löytynyt. Hän saapui paikalle maaraskuussa 1906 ja aloitti työt muutaman miehen kanssa. Tammikuun alussa oli hautakummun yläosaa kaivettu auki niin, että keskellä sijaitsevaa kiviröykkiötä pääsi tutkimaan. Kun kaivaukset olivat toukokuussa 1907 loppuneet, löydettiin lössimaasta vielä muutama hauta.
Haudat > Useita hautauksia

Hautakummusta paljastui viisi vainajaa ja kummun alta vielä lisää. Kummun päälle oli laskettu matalaan kuoppaan rautakauden pojan jäännökset. Hautakummun varsinainen vainaja löydettiin seuraavaksi. Kuitenkin hautakammion alta, tuhkaa sisältäneessä maakerroksesta, löytyi kaksi nauhakeraamiseen vaiheeseen kuulunutta vainajaa. Viimeisenä löytyi paasiarkkuhautaan laskettu vainaja, joka on ilmeisesti haudattu paikalle ensimmäisenä.
Haudat > Hautakumpu

Hautakumpu oli epäsymmetrinen ja 33–34,5 metriä. Länsiosa oli 1,56 metriä korkeampi kuin itäpää. Suurin korkeus oli siis 6,82 metriä ja tilavuus 2 032 kuutiometriä. Se oli siis lähes yhtä suuri kuin Leubingenin hautakumpu. Hautakummun maa-aines on ollut multaa eli lössiä, joksi sitä Saksassa kutsutaan. Multakerroksen kaivaminen puoliväliin ja poiskuljettaminen vei 10 työmieheltä neljä viikkoa. Multakerroksen sisältä paljastui kiviröykkiö.
Kiviröykkiön läpimitta oli 13,3 metriä ja korkeus 3,45 metriä. Se oli rakennettu latomalla ensin hautakammion ympäri suurista reunakivistä ympyräkehä. Reunakivet olivat noin 1,0 metriä pitkiä ja 0,30–0,40 metriä paksuja. Reunakivien sisäpuolelle rakennettiin kiviröykkiö 0,50–0,70 metrin kokoisista laakakivistä. Kivet olivat graniittia, porfyyriä tai hiekkakiviä, joten ainakin osa niistä oli kuljetettu haudalle kaukaa.
Kiviröykkiö ei ollut lössimaassa päällimmäisenä: alla oli toista metriä paksu tuhkansekainen maakerros. Maakerroksesta löytyi kaksi ehjää hautaa vanhemmalta ajalta, jotka olivat säilyneet koskemattomina. Saattaa olla, että niiden olemassaoloa ei edes oltu huomattu.
Haudat > Hautakammio ja tammiarkku

Hautakammio (pituus 6,8 m, leveys 5,0 m) on pohjois-etelä-suuntainen. Kumpaankin päähän oli aluksi pystytetty 0,40 metriä paksut tammesta katkaistut paalut, joiden päälle oli laskettu harjapuu. Kammioon kohdistuvaa painetta laskemaan oli varattu 10 paria tammesta valmistettua ruokopuuta, jotka oli tasavälein laskettu maahan kahteen rinnakkaiseen ojaan ja niiden yläpäät oli sitten laitettu nojata harjapuuta vasten. Ruokopuut ovat olleet 0,30 metriä paksuja. Hautakammion runko muistutti harjakattoa, joka tämän jälkeen oli vielä päällystettävä kivilaatoilla ja pikkukivillä ja joiden välit on tiivistetty savella. Jotta rakennelma olisi pysynyt pystyssä, on hautakammion eteläpäähän asetettu nojalleen kaksi pönkkää. Kaiken päälle on vielä kasattu olkia tai ruokoa, joka ohjaisi ylhäältä tulevan kosteuden sivuille ojaan, joka on lopuksi vielä täytetty pienillä kivillä. Tällä rakenteella hautakammion korkeudeksi on tullut 1,6–1,7 metriä.
Kammion lattian pohjoispää oli 2,5 metrin matkalta päällystetty valkoisilla hiekkakivisillä laakakivillä, jotka oli sitten tiivistetty kipsiseoksella. Muut kohdat lattiasta oli peitetty ruokokerroksella.
Vainaja on maannut tammiarkussa, joka oli koverrettu suoraan puunrungosta ja joka oli tuettu hiekkakivilaakoilla sen kummastakin päästä. Se oli 2,05 metriä pitkä ja 0,98 metriä leveä. Arkku oli sijoitettu hautakammion pohjoispäähän niin, että vapaata tilaa on jäänyt toiseen päähän hauta-antimille 1,4 metriä. Arkun kummallekin sivulle oli kiinnitetty 6–7 senttimetriä paksut laudat, jotka ovat olleet 0,22 metriä leveät. Ne oli kallistettu samaan asentoon kuin yläpuolinen katto. Arkun päädyissä oli 0,30 metriä leveät laudat.
Vainaja > Luuranko ja jälkiä murhasta

Vainajan luurako on säilynyt huonosti eikä siitä ole aikaisemmin voitu sanoa muuta kuin, että hän oli aikuinen mies. Pääkallo oli lähes kokonaan maatunut, mutta selkäranka oli säilynyt verrattain hyvänä. Jo kaivauksissa voitiin päätellä luiden asennosta, että vainaja makasi kyljellään polvet hieman koukussa ja hänet oli aseteltu katsomaan itään päin. Asentoa kutsutaan toisinaan Hocker-asennoksi.
Vuosina 2012 ja 2013 ottivat arkeologi Harald Meller ja kirjailija Kai Michel tehtäväkseen kirjoittaa kirjan Helmsdorferin ruhtinaasta. Sitä varten he tutkivat uudelleen vainajan luut ja käyttivät siinä apunaan oikeuslääkäriä Frank Ramsthaleria. Vainaja määritettiin nyt varsin väljästi 30–50-vuotiaaksi . He löysivät selkärangan 11. nikamasta mahdollisesti pronssitikarin jättämän trauman. Myös olkapäästä löytyi merkkejä tikariniskusta. Ensimmäinen trauma voi syntyä, kun esimerkiksi 15 senttimetriä pitkällä tikarilla lyödään vatsaan ja terä osuu sisäelimien läpi selkärankaan. Toinen trauma voi syntyä, kun takaa vasemmalta lyödään tikarilla ylhäältä alas olkapäähän. Tikari voi silloin tunkeutua siitä keuhkoihin, mikä tekee myös tästä tappavan iskun. Tutkijat toteavatkin, että vainajan on murhannut voimakas ja tappamisen osaava henkilö. Tällainen voisi olla kokenut taistelija, joka olisi yllättänyt vainajan lähietäisyydeltä.
Mitä tämä kertoo Helmsdorfin vainajasta? Vainaja, ja suvun esi-isät ennen häntä, on onnistunut luomaan asuinseudulleen toimivan yhteisön, jonka elintaso on ollut keskimääräistä korkeampi. Tiedetään tosin, että elintaso tulisi lähitulevaisuudessa vielä nousemaan lisää. Tutkijat ovat varmoja, että hän on ollut seudun ruhtinas. Onko hän ollut hän despootti, joka on salamurhattu? Jos oli, miksi sitten hän on saanut juhlalliset hautajaiset ja mukaansa koruja ja muita hauta-antimia? Tutkijat sanovat, ettei näin todennäköisesti ole ollut laita. Murhaaja on todennäköisesti toiminut pienen ryhmän toimesta ja vainaja haudattiin ystäviensä toimesta. Toinen ajatus on, että hän olisi ollut taistelussa kuollut soturi.
Vainaja > Hauta-antimet

Vainajan mukaan hautaan oli laitettu arvokkaat antimet. :
kivikirves, materiaalina dioriitti
pronssinen laakakirves
2 pronssitikaria, jotka olivat säilyneet huonosti
pronssinen taltta
painava käsirengas, kultaa
spriaalista korvarengasta, kultaa
spiraali kaulanauhaan, kultaa
2 vaateneulaa, kultaa
kaulanauhassa on ollut myös kuparista ja pronssista valmistettuja helmiä, mutta ne ovat syöpyneet lähes olemattomiin
suuri keraaminen ruukku seisoi lattialla
haudasta löytyi myös toisen astian sirpaleita
Yhden tikarin pronssi analysoitiin. Siinä oli kuparin joukossa 12,53 % tinaa, mikä on pronssikaudella suuri määrä. Laakakirvella oli tinapitoisuus 11,69 %.
Rautakauden vainaja

Hautakummun huipulta löydettiin kaivauksien yhteydessä 0,7 metrin syvyydestä pohjois-etelä-suuntaan maakuoppaan aseteltu luuranko, joka kuului teini-ikäiselle pojalle. Vainaja oli laitettu selälleen, mutta hänen päänsä oli käännetty kohti länttä. Pääkallo oli säilynyt hyvin ja siinä havaittiin pitkäkalloisuutta (dolichocephalie). Vainajan niskan takaa löytyivät hänen hauta-antimensa. Ne olivat keraaminen astia ja pronssirengas. Astia on muodoltaan kaksoiskartiomainen ja kapeakaulainen. Pronssirengas on halkaisijaltaan 10,5 senttimetriä ja se painaa oli 230 grammaa. Hautauksen ajoittaminen oli vaikeaa, mutta se sijoitetaan karkeasti merovingiajalle (400–750 jaa.) eli rautakaudelle.
Vanhemmat hautaukset

Hautakummun alta löydettiin vielä seitsemän muuta hautausta, jotka ajoitettiin karkeasti ottaen nuorakeraamiseen kauteen. Niistä päällimmäiset sijaitsivat tuhkansekaisessa maakerroksessa. Ensimmäinen vainaja löytyi suoraan hautakammion alapuolelta. Hänet oli asetettu kyljelleen voimakkaaseen kyykkyasentoon (hockerasento). Vainajan pääkallo ja keskivartalon luut ovat säilyneet heikosti. Jalkojen sääriluista voitiin mittaamalla todeta, että vainaja on ollut hyvin pitkä. Hauta-antimina olivat kivikirves ja korvallinen, nuorakuvioilla koristeltu, keraaminen kuppi. Tämän haudan alapuolella, noin 0,40 metriä syvemmällä, oli toinenkin edellistä vielä heikommin säilynyt hauta. Vainajien välissä sijaitsi keraaminen astia, joka on voinut olla kulho tai kuppi.
Tuhkansekaisen maakerroksen alapuolella, lössimaakerroksessa, löytyi kolmas hautaus. Se oli tehty matalaan kuoppaan, johon oli rakennettu paasiarkku. Punaisen hiekkakiven kivilaattoja oli pystytetty kuoppaan muodostamaan arkkumainen rakenne. Vainaja oli aseteltu arkkuun hockerasentoon ja sitten arkku oli peitetty valkoisen hiekkakiven kivilaatoilla. Vainajalle ei oltu annettu hauta-antimia, joten hautauksen ajoitus jäi epävarmaksi.
Kaivauksien jälkeen löydettiin lössimaasta vielä kaksi paasiarkkuhautausta, joiden etäisyydet hautakummun keskustasta olivat 11 ja 13 metriä. Molemmat haudat olivat pohjaltaan puolisuunnikkaan muotoiset ja ne oli rakennettu hiekkakivisistä kivilaatoista. Läntinen paasiarkku oli vain metrin pituinen ja sen arvellaan olleen lapsen hauta, mutta siitä ei löytynyt hauta-antimia ja vainajan luut olivat huonosti säilyneet. Itäinen paasiarkku oli yhtä pitkä, mutta tästä haudassa löytyi nyt luita, jotka kuuluivat lapselle. Saman arkun länsiseinällä oli toinen kasa luita, joista yksi oli miehen pääkallo. Hänet oli ilmeisesti istutettu samaan hautaan lapsen kanssa vastakkaiseen seinään istuvaan asentoon. Ainoa hauta-anti oli nuorakeraaminen astia.
Kahdesta lapsihaudasta etelään sijaitsi 0,40–0,5 metriä syvemmälle tehty paasiarkkuhauta. Arkussa oli aikuisen pääkallo yhdessä mahdollisen lapsen luiden kanssa arkun toisessa päässä. Vastakkaisella seinällä sijaitsi kaksi keraamista astiaa, joista toinen oli tyhjä ja toisessa oli poltohautauksen tuhkat. Größler määritti astioiden kuuluneen myöhäiskivikautiseen Bernburgerin kulttuuriin. Hieman itään päin edellisestä paasiarkusta löytyi hieman syvemmältä jäänteet luurangosta, joka oli haudattu istualtaan kasvot kohti itää. Hauta-antimia ei ollut. Hautakummun läheisyydestä tavattiin vielä kaksi muuta nuorakeraamisen aikaista hautausta.
Huomioita

1 2  Lähde puuttu! Asiat on luettu saksankielisen wikipedian artikkelista de:Fürstengrab von Helmsdorf.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helmsdorfin hautakumpu Wikimedia Commonsissa
Hautakummun poikkileikkaus.
Hautakammion rakenne kaivauskertomuksessa.
Hautakammion sisällä sijaitseva tammiarkku.
Hauta-antimet piirroksina.
Rautakautisen vainajan pääkallo, jossa on merkkejä pitkäkalloisuudesta.
Vanhempien hautausten havainnekuva.
Paasiarkkuhautauksia.
Jarl Ahrenberg

Jarl Gustaf Eyolf Ahrenberg(12. marraskuuta 1902 Viipuri – 28. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Teoksia

Mät lyckan med egen aln : historiallinen romaani. Söderström, Helsingfors 1947
Jarl-Erik Koskinen

Jarl-Erik Gustaf Koskinen (13. helmikuuta 1924 Vaasa –  26. maaliskuuta 1997 Vaasa) oli suomalainen reviisori ja ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Teoksia

Plötsligt såg jag ... : dikter. Författarnas andelslag, Jakobstad 1974
Aforismer. 1975
23 visor. 1978
Jasmin Saario

Jasmin Saario (s. 27. huhtikuuta 2000) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on edustanut Naisten Salibandyliigassa eli nykyisessä F-liigassa Turun Palloseuraa kausina 2015–2019 ja 2020–2021 sekä Porvoon Salibandyseuraa kaudella 2021–2022. Hän on pelannut liigassa kauden 2021–2022 runkosarjan loppuun mennessä 110 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 40 maalia ja antanut 48 maaliin johtanutta syöttöä, sekä 23 pudotuspeliä, joissa hän on tehnyt kuusi maalia ja saanut kolme syöttöpistetta. Kaudella 2019–2020 Saario oli lähes vuoden au pairina Australiassa, jonka salibandysarjoissa hän myös pelasi.
Jasmin Saarion isosisko Jenna Saario pelaa Turun Palloseuran F-liigajoukkueessa.
Johan Jarlén

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Johan Jarlén |  Johan Jarlén |  Johan Jarlén |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten voimistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 1908 | joukkuevoimistelu |  |
Johan Jonatan Assaf Jarlén (4. marraskuuta 1880 Göteborg – 18. huhtikuuta 1955 Göteborg) oli ruotsalainen voimistelija ja olympiavoittaja. Hän kilpaili vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa ja oli siellä mukana voittamassa kultaa joukkuevoimistelussa.
J. Larry Carroll

| J>  Larry Carroll.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. lokakuuta 1946 (ikä 78)
Ammatti:  käsikirjoittaja
J. Larry Carroll (s. 7. lokakuuta 1946) on yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja, joka on käsikirjoittanut jaksoja myös animaatiosarjoihin. Hän on muun muassa ollut mukana sarjoissa, kuten He-Man, BraveStarr, She-Ra: Mahdin prinsessa, Turtles – mutanttikilpikonnat, Murhasta tuli totta, Walker, Texasista, Tähtiportti, sekä Diagnoosi: Murha, jossa Carroll toimi myös tuottajana.
Aiheesta muualla

J. Larry Carroll Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
TV.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
J. Larry Carroll Elonetissä.
Johanna Rasmussen

Johanna Rasmussen
Johanna Rasmussen (s. 2. heinäkuuta 1983) on tanskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Tanskan naisten maajoukkueessa heinäkuun 2013 loppuun mennessä 110 maaottelua ja tehnyt niissä 30 maalia. Hän kuului Tanskan joukkueeseen vuoden 2007 MM-kisoissa sekä vuosien 2005, 2009 ja 2013 EM-kisoissa. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi lokakuussa 2002.
Rasmussen on edustanut seuratasolla Kristianstads DFF:ää vuodesta 2011. Aiemmin hän on edustanut B1921:tä vuoteen 2002, Fortuna Hjørringiä 2002–2007, ruotsalaista Umeå IK:ta 2008–2009 sekä yhdysvaltalaisia Atlanta Beatia 2010 ja magicJackia 2011.
Jarno Pavén

| Jarno Pavén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. toukokuuta 1993 (ikä 31) Turku, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  175 cm
Paino:  73 kg
Seura
Seura:  SaPKo
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  55
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  TPS (SML) Jukurit (Mestis)
Jarno Mikael Kunto Pavén (s. 20. toukokuuta 1993 Turku) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhossa. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Pavén laukoo oikealta.
Ura

Pavén on Turun Palloseuran kasvatti. Hän toimi joukkueen C-nuorten kapteenina kaudella 2008–2009, joka päättyi SM-hopeaan. Paven on sittemmin voittanut myös B2-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2010 ja B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2011.
Kaudeksi 2012–2013 Paven teki kaksivuotisen SM-liigasopimuksen TPS:n kanssa. Hän pelasi harjoituskaudella 2012 TPS:n liigajoukkueessa seitsemän European Trophy -ottelua, mutta Pavén teki liigadebyyttinsä kauden kolmannessa ottelussa 19. syyskuuta 2012 JYPiä vastaan. Hän pelasi kauden aikana kaikkiaan kolme SM-liigaottelua. Kaudella 2013–2014 Pavén nousi TPS:n A-nuorten kapteeniksi ja oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja 11 osumallaan. Hän pelasi kauden aikana kaksi SM-liigaottelua.
Kesäkuussa 2014 Pavén teki vuoden mittaisen ja try-outin sisältäneen sopimuksen Mikkelin Jukureiden kanssa. Lokakuun lopulla hän sai joukkueeseen loppukauden 2014–2015 kattavan sopimuksen. Pavén voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden, kuten myös seuraavan kauden 2015–2016 päätteeksi.
Pavén siirtyi kaudeksi 2016–2017 jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Savonlinnan Pallokerhon riveihin. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Pavénin kausi päättyi kuitenkin vain seitsemän ottelun jälkeen leikkaushoitoa vaatineeseen alaraajavammaan lokakuussa 2016. Joulukuussa hän teki SaPKon kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kauden 2017–2018 päätteeksi Pavén voitti Mestis-pronssia.
Johan Johnsen

Johan Christian Arnt Johnsen (27. tammikuuta 1893 Oslo – 27. tammikuuta 1927 Aker) oli norjalainen pikajuoksija. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa ja putosi miesten 100 metrin juoksukilpailussa ensimmäisellä kierroksella. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä 100 metrin juoksussa on 10.7 (1919).
Johan Jakob von Daehn

Johan Jakob von Daehn (13. elokuuta 1785 Sippolan hovi, Sippola – 1859 Kozienice, Puolan kuningaskunta) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijan insinöörijoukoissa palvellut kenraali.
Johan Jakob von Daehnin vanhemmat olivat majuri, hovineuvos Johan Samuel von Daehn ja Katarina von Brandt ja puoliso Katarina Lanevski-Wolk. Von Daehn astui sotapalvelukseen 1804 kolonnankuljettajana keisarin seurueen majoitusmestariosastossa. Hänet määrättiin aliluutnanttina 1. sapöörijääkärirykmenttiin 1806. Suomen sodassa 1808–1809 von Daehn palveli Venäjän armeijan ylimajoitusmestari Jan Peter van Suchtelenin joukoissa. Hänet ylennettiin luutnantiksi Venäjän armeijan insinöörijoukoissa 1809 ja määrättiin Vanhan Suomen insinöörialueen päällikön apulaiseksi seuraavana vuonna. Alikapteenina hän tuli Henkivartioväen 13. sapööripataljoonaan 1813. Kapteeniksi ja edelleen everstiksi hänet ylennettiin 1816 ja siirrettiin 1. sapööripataljoonaan, jonka komentaja hänestä tuli 1819. Kenraalimajuriksi von Daehn ylennettiin 1826, 1. sapööriprikaatin komentajaksi hänet nimitettiin 1829.
Seuraavana vuonna von Daehn siirrettiin 1. jalkaväkiarmeijakunnan esikuntapäälliköksi ja saman vuoden joulukuussa aktiiviarmeijan insinöörijoukkojen komentajaksi. Kenraaliluutnantiksi von Daehn ylennettiin 1833 ja kenraaliksi Venäjän armeijan insinöörijoukoissa 1843. Hänet määrättiin va. sotilaskäskynhaltijaksi Puolaan 1849 ja samana vuonna Puolan kuningaskunnan valtakunnankonseljin jäseneksi ja Venäjän armeijan insinöörijoukkojen tarkastajaksi. Venäjän valtakunnanneuvoston jäsen hänestä tuli 1850. Von Daehn nimitettiin Kronstadtin ylisotakuvernööriksi 1854 ja Venäjän armeijan insinöörijoukkojen ylitarkastajan apulaiseksi 1856 Venäjän valtakunnanneuvoston jäsenenä. Hän sai samana vuonna Henkivartioväen sapööripataljoonan 4. komppanian kunniapäällikkyyden 50-vuotisesta palveluksestaan upseerina. Sotapalveluksesta von Daehn erosi toukokuussa 1858.
Johan Jakob von Daehnin suku merkittiin ritarihuoneeseen aatelissukuna numero 199 vuonna 1836. Hänen poikansa oli kenraaliluutnantti Vladimir von Daehn. Ministerivaltiosihteeri Woldemar von Daehn oli Johan Jakob von Daehnin veljenpoika.
Jakob Bremer

Jakob Bremer (19. kesäkuuta 1711 Vesterås, Ruotsi – 5. syyskuuta 1785 Turku) oli Ruotsissa syntynyt Turkuun 1727 muuttanut kauppias ja suurliikemies. Hänen isänsä oli Isak Bremer ja äitinsä Anna Hult.
Hän oli useiden turkulaisyritysten osakas ja oli perustamassa Somerolle Åvikin lasitehdasta. Hän oli myös merkittävä laivanvarustaja ja maanomistaja. Hän oli aikansa merkittävimpiä kauppiaita ja teollisuudenharjoittajia. 
Jacob Bremerillä oli omistuksia Turun sokeritehtaassa ja molemmissa tupakkatehtaissa, Järvenojan paperitehtaassa, Åvikin lasitehtaassa, Kupittaan tiilitehtaassa, sahoissa Koskella ja Luvialla sekä Itä-Intian kauppakomppaniassa. Hän omisti useita liiketiloja, sätereitä, rälssitiloja ja muun muassa Tuorlan rusthollin Piikkiössä, jossa hänen pojantyttärensä Fredrika Bremer syntyi.
Nuoruusvuodet

Isä Isac Bremer kuoli Jakobin ollessa vuoden ikäinen ja perhe menetti suuren osan omaisuudestaan tulipalossa vuonna 1714. Hän kävi kuusi vuotta triviaalikoulua ja työskenteli menestyksekkäästi Västeråsin kaupungin lääninhallituksen virassa alle 20-vuotiaana muutaman vuoden ajan.
Västeråsista Jacob Bremer lähti 1727 velipuolensa Franz Kockin luokse Turkuun. Hän työskenteli Franzin mauste- ja rihkamatavaraliikkeessä kauppa-apulaisena kymmenisen vuotta, joista hän sai palkkaa vain kahdelta viimeiseltä vuodelta Kockin kuoltua.
Vuonna 1737 hän sai pitkällisten vaikeuksien jälkeen Turun maistraatilta luvan avata vaatepuodin, joka myi myös mausteita. Alun perin hän oli aikonut perustaa silkkikangas- ja vaatepuodin. Koska Bremer ei ollut paikallisen porvarin poika eikä naimisissa porvarissäätyyn kuuluvan naisen kanssa, hänelle ei annettu lupaa muun tavaran kauppaan kuin mitä hän oli jo 'oppipoikana' tehnyt.
Vähitellen hänelle kertyi muita virkoja kuten jäsenyys Turun hallioikeuden johtokunnassa 1740. Liike-elämän puolella Jacob laajensi toimintaansa laivanvarustukseen sekä teollisuuteen. Vuodet 1742—43 hän joutui toimimaan Tukholmasta käsin ns. pikku vihan aikaan. Muutaman vuoden päästä hän oli Suomessa ja omisti 1748 rakennetun Åvikin lasitehtaan Mårten Depongin kanssa Somerolla, joka oli pitkään maan suurin.
Menestyvä monialayrittäjä

Jacob Bremerin suuren tarmokkuuden osoituksena voi pitää hänen toimintaansa turkulaisen teollisuuden merkittävänä alullepanijana. Vuonna 1757 Bremer perusti yhtenä osakkaana Turun sokeritehtaan, josta hän lopulta omisti puolet ja 1763 Turun tupakkatehtaan, jossa hän oli pääosakas. Hän pisti pystyyn Järvenojalle paperitehtaan 1764 yhdessä lankonsa Hans Henrik Wittfoothin kanssa ja otti 1765 hoitoonsa yhdessä Johan Christopfer Frenckellin kanssa Turun ainoan kirjapainon, jonka hän sittemmin antoi vävylleen.
Bremer oli jo varhain mukana suolantuonnissa  Espanjasta ja hänestä tuli Turun suurin laivanvarustaja. 1750-luvulla hän omisti osuuksia kahdesta kaupungin suurimmasta aluksesta 'Storfursten af Finland', jonka kantavuus oli 300 lästiä ja 'Nordstierna', jonka kantavuus oli 222 lästiä. Bremer ei koskaan hankkinut suurta laivaa pelkästään omaan omistukseensa, vaan jakoi riskin vähintään neljän muun osakkaan kesken.
Turvatakseen puutavaran saannin Bremer hankki osuuksia vesisahoista Turun ja Porin läänistä. Elämänsä loppupuolella hän omisti puolet Marttilan Kosken sahasta, osuuksia Luvian sahasta ja omisti Kauvatsan Sääkskosken sahan kokonaan. Hyvinä satovuosina Bremer vei laivoillaan suuria määriä viljaa.
Vuodesta 1755 Bremer oli Turun merimieshuoneen johtaja. Hänen kyvykkyydestään liikemiehenä kirjoitettiin arvostavasti vuoden 1770 valtiopäiväkertomuksessa. Vuoden 1766 perukirjoituksessa omaisuus oli arvioitu yli miljoonan (1,100,027) kuparitaalerin arvoiseksi. Tällä summalla olisi voinut ostaa noin 20 000 tynnyriä ruista (1700-luvulla tynnyri = 165 litraa) .