stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jan Garbarek
Merkittävät levytykset

Jazz Moments (1966) kumppanina Karin Krog
Til Vigdis (1967)
Joy (1968) kumppanina Karin Krog
Esoteric Circle (1969)
Afric Pepperbird (1970)
Trip to Pillargui (1970) kumppanina George Russell Sextet
Listen to the Silence (1971) kumppanina George Russell
Terje Rypdal (1971) kumppanina Terje Rypdal
Sart (1971) kumppanina Terje Rypdal
Hav (1971) kumppanina Jan Erik Vold ja Terje Rypdal
Triptykon (1972)
Witchi-Tai-To (1973)
Red Lanta (1973) kumppanina Art Lande
Belonging (1974) kumppanina Keith Jarrett
Luminessence (1974) kumppanina Keith Jarrett
Solstice (1974) kumppanina Ralph Towner
Personal Mountains (1974) kumppanina Keith Jarrett
Dansere (1975) kumppanina Bobo Stenson Quartet
Arbour Zena (1975) kumppanina Keith Jarrett
Dis (1976) kumppanina Ralph Towner
Places (1977)
Of Mist And Melting (1977) kumppanina Bill Connors
December Poems (1977) Gary Peacockin kanssa
Deer Wan (1977) kumppanina Kenny Wheeler
Sol Do Meio Dia (1977) kumppanina Egberto Gismonti
Sound And Shadows (1977) kumppanina Ralph Towner
My Song (1977) kumppanina Keith Jarrett
Photo with Blue Sky, White Cloud, Wires, Windows ja a Red Roof (1978) kumppanina Bill Connors
Folk Songs (1979) kumppanina Egberto Gismon ja Charlie Haden
Magico (1979) kumppanina Egberto Gismonti ja Charlie Haden
Aftenland (1979)
Nude Ants (1979) kumppanina Keith Jarrett
Eventyr (1980)
Paths, Prints (1981) kumppanina Bill Frisell
Voice from the Past Paradigm (1981) kumppanina Gary Peacock
Cycles (1981) kumppanina David Darling
Wayfarer (1983) kumppanina Bill Frisell ja Eberhard Weber
Vision (1983) kumppanina L. Shankar
It's OK To Listen To The Gray Voice (1984)
Chorus (1984) kumppanina Eberhard Weber
Song For Everyone (1984) kumppanina L. Shankar
All Those Born with Wings (1986)
Making Music (1986) kumppanina Zakir Hussain
Guamba (1987) kumppanina Gary Peacock
Legend Of The Seven Dreams (1988)
Rosensfole (1989) kumppanina Agnes Buen Garnås
Living Magic (1990) kumppanina Trilok Gurtu
I Took Up The Runes (1990)
StAR (1991) kumppanina Miroslav Vitouš
Alpstein (1991) kumppanina Paul Giger
Music For Films (1991) kumppanina Eleni Karaindrou
Ragas and Sagas (1992) kumppanina Ustad Bade Fateh Ali Khan
Twelve Moons (1992)
Atmos (1993) kumppanina Miroslav Vitouš
Madar (1993) kumppanina Anouar Brahem ja Shaukat Hussain
Officium (1994) kumppanina Hilliard Ensemble
Visible World (1995)
Caris Mere (1995) kumppanina the Stuttgart Chamber Orchestra
Rites (1998)
Memosyne (1999) kumppanina Hilliard Ensemble
Monodia (2002) kumppanina Kim Kashkashian
Universal Syncopations (2003) kumppanina Miroslav Vitouš
In Praise of Dreams (2003)
Neighbourhood (2006) kumppanina Manu Katché
Dresden (2009) livealbumi
Officium Novum (2010) kumppanina Hilliard Ensemble
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan Garbarek Wikimedia Commonsissa
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1955–1956

| Euroopan cup 1955-1956 |
| --- | --- |

Joukkueiden määrä:  16
Ajankohta:  4.9.1955-13.6.1956
Mestari:  Real Madrid
Toinen sija:  Stade Reims
Ottelut:  29
Maalit:  127 (4,48 per ottelu)
Paras maalintekijä:  Miloš Milutinovic, Partizan (8)
  ←   :  1956–1957 → 
Jalkapallon Euroopan cup järjestettiin ensimmäistä kertaa kaudella 1955–1956. Se oli myös ensimmäinen UEFA:n järjestämä seurajoukkuekilpailu. Loppuottelu pelattiin Pariisissa, Parc des Princesilla, 13. kesäkuuta 1956. Mestaruuden voitti Real Madrid.
Ensimmäiseen Euroopan cupiin osallistuvat joukkueet valitsi ranskalainen sanomalehti L’Équipe sillä perusteella, että cupiin valitut seurat olivat euroopan arvostetuimmat ja edustavimmat jalkapalloseurat. Ensimmäinen Euroopan cupin loppuottelu pelattiin L’Équipen kotikaupungissa Pariisissa kiitokseksi siitä, että lehti oli tehnyt kilpailun järjestämisen mahdolliseksi, ja kehittänyt myös säännöt miten kilpailu toteutetaan.
Alun perin valituista seuroista englantilaisseura Chelsean osallistumisen esti Englannin jalkapalloliitto, koska se katsoi että cupiin osallistuminen häiritsi kansallisiin kilpailuihin osallistumista. Chelsean tilalle kilpailuun otettiin puolalainen Gwardia Warszawa. Muista valituista seuroista hollantilainen Holland Sport, unkarilainen Honvéd ja tanskalainen Kjøbenhavns Boldklub eivät ottaneet kilpailukutsua vastaan. Niiden tilalle samoista maista valittiin PSV Eindhoven, Vörös Lobogó ja AGF Aarhus. Kerta oli myös ainoa, jolloin Saarista kotoisin oleva seurajoukkue pelasi UEFA:n turnauksessa ennen kuin Saar liitettiin Länsi-Saksaan vuonna 1957.
Joukkueet

| Osallistuvat joukkueet |
| --- | --- | --- | --- |
|  Rapid Wien |  Anderlecht |  AGF Aarhus |  Stade Reims |
|  Vörös Lobogó |  AC Milan |  PSV Eindhoven |  Gwardia Warszawa |
|  Sporting CP |  Saarbrücken |  Hibernian |  Real Madrid |
|  Djurgården |  Servette |  Rot-Weiss Essen |  Partizan |
Tulokset > Ensimmäinen kierros

| Joukkue #1 | Yht>  | Joukkue #2 | 1>  osa | 2>  osa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Sporting CP  | 5–8 |  Partizan | 3–3 | 2–5  |
| Vörös Lobogó  | 10–4 |  Anderlecht | 6–3 | 4–1  |
| Servette  | 0–7 |  Real Madrid | 0–2 | 0–5  |
| Rot-Weiss Essen  | 1–5 |  Hibernian | 0–4 | 1–1  |
| Djurgården  | 4–1 |  Gwardia Warszawa | 0–0 | 4–1  |
| AGF Aarhus  | 2–4 |  Stade Reims | 0–2 | 2–2  |
| Rapid Wien  | 6–2 |  PSV Eindhoven | 6–1 | 0–1  |
| AC Milan  | 7–5 |  Saarbrücken | 3–4 | 4–1 |
Tulokset > Puolivälierät

| Joukkue #1 | Yht>  | Joukkue #2 | 1>  osa | 2>  osa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Djurgården  | 1–4 |  Hibernian | 1–3 | 0–1  |
| Stade Reims  | 8–6 |  Vörös Lobogó | 4–2 | 4–4  |
| Real Madrid  | 4–3 |  Partizan | 4–0 | 0–3  |
| Rapid Wien  | 3–8 |  AC Milan | 1–1 | 2–7 |
Shukuba

Nakasendō-tien Tsumago-juku
Goyu-shuku Utagawa Hiroshigen puupiirroksessa
Shukuba (jap. 宿場) tai shukueki (宿駅) oli Japanissa tiereitin varrelle rakennettu postiasema, jossa matkaajat saattoivat levätä, yöpyä ja vaihtaa hevosia. Erityisesti sanalla viitataan Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla viiden tärkeimmän valtatien (gokaidō) ja niiden sivuteiden varrelle perustettuihin pysähdyspaikkoihin. Shukubamachi (宿場町) tarkoittaa aseman ympärille syntynyttä kaupunkiasutusta.
Monien Edo-kauden shukuba-asemien juuret olivat 1500-luvun sengoku-kaudella, kun vilkastuneen kaupan ja muun muassa Iseen kohdistuneen pyhiinvaelluksen myötä syntyi uusia kaupunkimaisia asutuksia temppelien porttien edustoille ja satamiin. Niihin rakennettiin majataloja, ja joskus niissä harjoitettiin myös prostituutiota. 1600-luvun alussa Tokugawa-sotilashallinto alkoi perustaa postiasemia maan tärkeimpien tiereittien varrelle, ja vuonna 1659 niitä hallinnoimaan perustettiin Dōchūbugyō-virasto (道中奉行). Myös daimiot rakensivat hallitsemilleen alueille samanlaisia järjestelmiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta shukuba Wikimedia Commonsissa
Juutalaiskielet

Juutalaiskielet on eri puolilla maailmaa elävien juutalaisyhteisöjen käyttämien, paikallisten kielten pohjalta muototuneiden kielimuotojen yhteisnimitys. Kielitieteellisesti juutalaiskielet ovat eri kieliryhmiin kuuluvia kieliä tai niiden murteita. Sosiolingvistiikan näkökulmasta ne voidaan yhdistää ryhmäksi, jolla on tiettyjä yhteisiä ominaisuuksia.
Juutalaiskieliä yhdistäviä piirteitä ovat juutalaisen uskonnon kielistä muinaishepreasta ja arameasta omaksutut rakenteelliset ilmiöt ja lainasanat sekä heprealaisen kirjaimiston käyttö. Valtaväestöltä omaksutut kielet ovat juutalaisyhteisöjen keskuudessa usein kehittyneet erillisiksi kieliksi tai murteiksi, joille on ominaista uskontoon ja kulttuuriin liittyvä terminologia sekä usein myös aikaisemmin puhutusta kielestä periytynyt substraattivaikutus.
Heprea ja aramea

Juutalaisten puhekieli Palestiinassa Raamatun syntyaikoina oli muinaisheprea, ja Raamatun vanhimmat kirjat on kirjoitettu hepreaksi. Hepreaa kirjoitettiin aluksi länsiseemiläisen aakkoskirjoituksen muinaisheprealaisella muodolla, mutta ensimmäisen vuosituhannen lopulla juutalaiset siirtyivät aramealaisten kehittämiin neliökirjaimiin. Aiemmin hallinto- ja yleiskielenä käytetty aramean kieli alkoi syrjäyttää hepreaa Israelin juutalaisten yleiskielenä Babylonian pakkosiirtolaisuuden jälkeen 500-luvulla eaa. Samalla hepreaan tuli vaikutteita arameasta, mikä näkyy myöhäisten Raamatun kirjojen kielessä. Palestiinan juutalaiset puhuivat hellenistisenä aikana myös laajalti kreikan kieltä. Raamatun heprea kuoli puhuttuna kielenä noin 200 eaa. jolloin sen oli korvannut aramean kieli tai niin sanottu Mišnan heprea, jossa oli eurooppalaisten kielten vaikutteita. Heprea kuoli kokonaan puhuttuna kielenä noin 200 jaa. kun juutalaiset joutuivat siirtymään Juudeasta muualle Palestiinaan.
Heprea säilyi juutalaisten kirjallisena pyhänä kielenä, ja juutalaiset käyttivät sitä kirjallisessa ilmaisussa 1800-luvulle asti. Silloin Eliezer Ben-Jehudan aloitteesta heprea elvytettiin nopeasti myös puhekielenä, ja se otettiin käyttöön Palestiinaan muuttaneiden juutalaisten yhteiseksi yleiskieleksi. Nykyheprea on kuitenkin monessa suhteessa hyvin erilainen kieli kuin muinaisheprea.
Juutalaiskielet

Historiansa aikana juutalaiset ovat käyttäneet puhekielenään omaa muunnelmaansa kunkin asuinmaansa paikallisesta kielestä; näitä kielellisiä variantteja on tapana kutsua juutalaiskieliksi. Juutalaiskielille on tyypillistä heprealaisen ja aramealaisen sanaston lisäksi se, että niitä kirjoitetaan heprealaisin kirjaimin, sekä se, että ne ovat usein säilyttäneet kielen vanhoja piirteitä.
Juutalaisarabia syntyi 600-luvulla. Sitä käyttävät arabimaista kotoisin olevat juutalaiset.
Juutalaisberberiä on puhunut osa Marokon, Algerian ja Tunisian juutalaisista (berberijuutalaiset).
Juutalaisespanja eli ladino on Espanjasta 1400-luvulla karkotettujen sefardijuutalaisten kieli.
Juutalaisitaliaa puhuttiin Italiassa keskiajalta lähtien.
Karaiittien juutalaislahko on puhunut arabiaa ja kreikkaa. Itä-Euroopan karaiimeilla on oma karaiimin kielensä, joka kuuluu turkkilaisiin kieliin.
Juutalaiskatalaania puhuivat Espanjan itäosista karkotetut juutalaiset.
Juutalaiskreikkaa on puhuttu Kreikassa.
Krymtšakin kieli on Krimin niemimaan krymtšakkien käyttämä krimintataarin variantti.
Juutalaispersiaa käytettiin Iranissa ja Keski-Aasiassa.
Juutalaisportugali oli Portugalista karkotettujen juutalaisten kieli.
Juutalaisprovensaalia puhuttiin Ranskan eteläosissa.
Juutalaisranskaa käytettiin keskiajalla Ranskan pohjoisosissa ja Reinin alueella.
Juutalaissaksa eli jiddiš on aškenaasijuutalaisten kieli.
Juutalaistadžikki on buharanjuutalaisten keskiajalta aina tähän päivään saakka puhuma kieli.
Tatia puhuvat Kaukasian vuoristojuutalaiset.
Muun muassa jiddišillä, ladinolla, juutalaisarabialla ja juutalaispersialla on rikas uskonnollinen ja maallinen kirjallisuus. Uskonnollisissa teksteissä on enemmän heprean ja aramean vaikutusta. Karaiittien käyttämissä kielimuodoissa ei opillisista syistä ole Talmudin ajan heprean piirteitä, ja niissä on vähän aramealaisia lainoja. Eri kieliä puhuvien yhteisöjen välillä on vuosisatojen ajan ollut vilkkaita kontakteja, joiden avulla lainasanat ovat levinneet kielestä tai murteesta toiseen. Juutalaiskieliä on pitänyt koossa myös koko ajan jatkunut muinaisheprean ja vähemmässä määrin aramean taito.
Kirjallisuudessa juutalaiskielistä ja -murteista, varsinkin jiddišistä on käytetty termiä jargon (”sosiaali- tai ammattiryhmän murre, slangi”). Ne eivät kuitenkaan ole slangeja vaan kunkin kieliyhteisön kaikkia tarpeita palvelevia kielimuotoja. Toisaalta eräillä juutalaisryhmillä on ollut myös salakieliä, joita on käytetty, etteivät sivulliset ymmärtäisi. Tällaisissa salakielissä on usein paikallisen kielen rakenne, mutta paljon heprealaisia sanoja. Juutalaiskielistä on myös omaksuttu paljon lainasanoja muiden kielten slangeihin, murteisiin ja jopa kirjakieliin (esimerkiksi jiddišistä saksaan, puolaan, venäjään ja englantiin). Kielitieteen kannalta juutalaiskielet ovat kiinnostavia, koska ne ovat usein säilyttäneet kanta- ja kontaktikieltensä arkaaisia piirteitä.
Nykyään juutalaiskielet ja -murteet ovat katoamassa. Niiden puhujat siirtyvät Israelissa hepreaan ja diasporassa paikallisiin kieliin. Kielimuotojen tutkimus on keskittynyt Israelin, Yhdysvaltojen ja Ranskan yliopistoihin.
Aiheesta muualla

Jewish Language Research Website (englanniksi)
Scofieldin kaivosonnettomuus

Scofieldin kaivosonnettomuus tapahtui Yhdysvalloissa Utahin osavaltion Scofieldin kaupungissa 1. toukokuuta 1900. Winter Quartersin hiilikaivoksessa sattuneessa räjähdyksessä kuoli 200 kaivosmiestä, joista 61 oli amerikansuomalaisia. Turma oli aikoinaan Yhdysvaltojen pahin ja nykyään viidenneksi eniten kuolonuhreja vaatinut kaivosonnettomuus. Kaiken kaikkiaan kaivoksessa oli onnettomuuden sattuessa 303 kaivosmiestä.
Onnettomuus tapahtui noin 10.25 aamupäivällä, kun kaivoksen kuilussa numero 4 ollut hiilipöly räjähti. Se levisi koko osastoon, surmasi osan kaivosmiehistä sekä rikkoi ilmanvaihdossa käytetyn tuulettimen. 4-kuiluun yhteydessä olleen 1-kuilun tuuletin jatkoi kuitenkin toimimistaan ja imaisi rajähdyksessä syntyneen myrkyllisen hiilimonoksidin. Suurin osa onnettomuudessa kuolleista oli 1-kuilun työntekijöitä, jotka menehtyivät häkämyrkytykseen. Osa kaivosmiehistä sai surmansa niin nopeasti, että he olivat kuolleet työvälineet käsissään.
Onnettomuuden uhrit haudattiin 5. toukokuuta. Heille järjestettiin kaksi erillistä siunaustilaisuutta, suomalaisille uhreille luterilainen ja muille mormonismin mukainen. Pahiten onnettomuus koetteli Vetelistä lähtöisin ollutta Abraham ja Kaisa Luoman perhettä. He menettivät tragediassa kuusi poikaansa, kaksi lastenlastaan sekä tyttärensä puolison.
Amerikkalainen folklaulaja Utah Phillips on tehnyt onnettomuudesta kertovan kappaleen Scofield Mine Disaster, jonka hän levytti vuonna 1969.
Aiheesta muualla

Scofieldin onnettomuuden uhrien nimet ja henkilötiedot
Olavi Koivukankaan artikkeli "Vappuna 1900 räjähti hiilikaivos Utahin Scofieldissa"[vanhentunut linkki]
Jean Paulhan

| Jean Paulhan |
| --- | --- |
 Jean Paulhan vuonna 1967.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1884 Nîmes, Ranska
Kuollut: 9. lokakuuta 1968 (83 vuotta) Melun, Ranska
Ammatti:  kirjailija, kriitikko ja kustannustoimittaja
Kirjailija
Salanimi: Jean Guérin, Maast, Just ja Lomagne 
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jean Paulhan (2. joulukuuta 1884 Nîmes, Ranska – 9. lokakuuta 1968 Melun, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, kriitikko ja Gallimardin kustannustoimittaja. Jean Paulhanin isä oli ranskalainen psykologi ja filosofi Frédéric Paulhan (1856–1931) ja äiti Jeanne Henriette Thérond (1863–1944) Hän oli Ranskan akatemian jäsen vuosina 1963–1968.
Elämä

Valmistuttuaan Sorbonnen yliopistosta 1907 Paulhan työskenteli vuosina 1908–1910 opettajana Madagaskarilla ja tutustui sikäläiseen Hainteny-kertomusperinteeseen, jota hän myöhemmin ranskansi. Käännökset herättivät Guillaume Apollinairen ja Paul Éluardin huomion. Paulhanista tuli 1925 Nouvelle Revue Française -kirjallisuuslehden toimittaja. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1940 ja uudelleen toisen maailmansodan jälkeen vuosina 1946–1968. Paulhan kuului Ranskan vastarintaliikkeeseen ja joutui Gestapon pidättämäksi.
Vastarinnan aikaan Paulhan oli Jacques Decourin kanssa perustamassa vastarintaliikkeen ja kansallisen kirjailijakomitean (Comité National de Écrivains) salaista Les Lettres Françaises -lehteä, joka oli tarkoitettu vastineeksi yhteistoimintamieliseksi muuttuneelle Nouvelle Revue Françaiselle.
Vuonna 1941 ilmestyi hänen fiktion kieleen liittyvä tutkimuksensa Les Fleurs de Tarbes ou la Terreur dans les lettres. Hänen tuotantonsa käsittää myös omaelämäkerrallisia novelleja. Madagaskarin jaksoon liittyvä "Lettres de Madagascar, 1907–1910", ilmestyi Claire Paulhanin toimittamana 2007.
Pariisin vapauduttua saksalaismiehityksestä alettiin yhteistoimintaa saksalaisten kanssa harjoittaneita henkilöitä, myös kirjailijoita ja taiteilijoita vaatia tilille, suorastaan vainota. Yhdessä Jean Galtier-Boissièren kanssa Paulhan kuului niihin vastarintaliikkeen edustajiin, jotka kritisoivat kostotoimia.
Paulhan kirjoitti esipuheen "Onnesta orjuudessa" vuonna 1954 ilmestyneeseen eroottiseen romaaniin Histoire d'O (suom. O:n tarina). Romaanin salanimellä Pauline Réage kirjoittanut Anne Desclos paljasti vasta Paulhanin kuoleman jälkeen kirjoittaneensa O:n tarinan tuolloisen rakastajansa Paulhanin innoittamana.
Teokset

Paulhanin teokset:
Les Hain-Tenys Merinas (Geuthner, 1913, julkaistu uudelleen 2007)
Le Guerrier appliqué (Sansot, 1917 ; Gallimard 1930, julkaistu uudelleen 2006)
Jacob Cow le Pirate, ou Si les mots sont des signes (1921)
Le Pont traversé (1921, julkaistu uudelleen 2006)
Expérience du proverbe (1925)
La Guérison sévère (1925, julkaistu uudelleen 2006)
Sur un défaut de la pensée critique (1929)
Les Hain-Tenys, poésie obscure (1930)
Entretien sur des faits-divers (1930, 1945)
L'Aveuglette (1952)
Les Fleurs de Tarbes ou La terreur dans les Lettres (1936, 1941)
Jacques Decour (1943)
Aytre qui perd l'habitude (1920, 1943, julkaistu uudelleen 2006)
Clef de la poésie, qui permet de distinguer le vrai du faux en toute observation, ou Doctrine touchant la rime, le rythme, le vers, le poète et la poésie (1945)
F.F. ou Le Critique (Gallimard, 1945; julkaistu uudelleen Claire Paulhanin toimittamana, 1998)
Sept causes célèbres (1946)
La Métromanie, ou Les dessous de la capitale (1946, julkaistu uudelleen 2006)
Braque le Patron (1946)
Lettre aux membres du C.N.E. (1940)
Sept nouvelles causes célèbres (1947, julkaistu uudelleen 2006)
Guide d'un petit voyage en Suisse (1947, julkaistu uudelleen 2006)
Dernière lettre (1947)
Le Berger d’Écosse (1948, julkaistu uudelleen 2006)
Fautrier l'Enragé (1949)
Petit-Livre-à-déchirer (1949)
Trois causes célèbres (1950)
Les Causes célèbres (1950, julkaistu uudelleen 2006)
Lettre au médecin (1950, julkaistu uudelleen 2006)
Les Gardiens (1951, julkaistu uudelleen 2006)
Le Marquis de Sade et sa complice ou Les revanches de la Pudeur (1951)
Petite préface à toute critique  (1951)
Lettre aux directeurs de la Résistance (1952)
La Preuve par l'étymologie (1953)
Les Paroles transparentes, avec des lithographies de Georges Braque (1955)
Le Clair et l'Obscur (1958)
G. Braque (1958)
De mauvais sujets, gravures de Marc Chagall (1958, julkaistu uudelleen 2006)
Karskaya (1959)
Lettres (1961)
L'Art informel (1962)
Fautrier l'enragé (1962)
Progrès en amour assez lents (1966, julkaistu uudelleen 2006)
Choix de lettres I 1917–1936, La littérature est une fête (1986)
Choix de lettres II 1937–1945, Traité des jours sombres (1992)
Choix de lettres III 1946–1968, Le Don des langues (1996)
La Vie est pleine de choses redoutables (toim. Claire Paulhan 1990)
"Lettres de Madagascar, 1907–1910", toim. Claire Paulhan (2007)
"Œuvres complètes", toim. Bernard Baillaud, Volume I, Gallimard (2006).
Kirjallisuutta

Milne, Anna-Louise: The Extreme In-Between: Jean Paulhan's Place in the Twentieth Century (Oxford: Legenda, 2006)
Vartia, Kaarina: Kuka oli Jean Paulhan?. Katsaus, 1985, 13. vsk, nro 2, s. 15–16.
Nerlich, Brigitte: Semantic Theories in Europe, 1830–1930: From etymology to contextuality, s. 166.  John Benjamins Publishing, 1992.  ISBN 978-90-272-7726-8.  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Myetymology.com: Jean Paulhan myetymology.com. Viitattu 26.1.2014. (Arkistoversio kuolleen tilalle)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jean Paulhan
Käännös suomeksi
Skaalaetu

Skaalaetu eli mittakaavaetu on taloustieteessä tilanne, jossa yrityksen tuotannon kasvaessa keskimääräiset kustannukset laskevat. Skaalaetua kutsutaan myös skaalatuotokseksi (returns to scale), suurtuotannon eduksi tai suuruuden ekonomiaksi.
Esimerkiksi autojen tekemiseen liittyy skaalaetuja. Merkittävä osa kustannuksista liittyy auton suunnitteluun, testaamiseen ja autotehtaan pystyttämiseen. Tällöin yksittäisen auton tekeminen on erittäin kallista, kun taas satojen autojen tuotannossa samat kiinteät kustannukset voidaan kattaa satojen autojen myynnillä. Tällöin keskimääräiset kustannukset per auto laskevat, kun tuotettujen ja myytyjen autojen määrä kasvaa.
Skaalaetuja syntyy sekä kiinteistä kustannuksista että laskevista rajakustannuksista. Kun tuotantomäärä kasvaa, kiinteiden kustannusten osuus keskimääräisistä kustannuksista laskee. Rajakustannukset taas laskevat kun tuotteita on halvempi tuottaa suurissa kuin pienissä erissä.
Yritysten ei kuitenkaan kannata kasvaa rajattomasti, koska jossakin vaiheessa keskimääräinen kustannus alkaa taas nousta. Kustannusten nousemisen aiheuttavat erilaiset mittakaavahaitat (engl. diseconomies of scale).
Josh Barnett

| Josh Barnett |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1977 (ikä 46) Seattle, Washington
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Vapaaottelija
Lempinimi:  The Warmaster
Aktiivisena:  1997–
Pituus:  191 cm
Paino:  118 kg
Painoluokka:  Raskassarja
Kätisyys:  oikea
Taistelutyyli:  koukkupaini, brasilialainen jujutsu,
Tilastot
Ottelut:  43
Voitot:  35
– tyrmäyksellä:  8
– luovutuksella:  21
– päätöksellä:  5
Tappiot:  8
– tyrmäyksellä:  2
– luovutuksella:  3
– päätöksellä:  3
Aiheesta muualla
www.joshbarnett.com ja www.joshbarnett.tv
Joshua Lawrence Barnett (s. 10. marraskuuta 1977 Seattle, Washington) on yhdysvaltalainen vapaaottelija ja showpainija. Hän voitti UFC:n raskaansarjan mestaruuden 2002 ja Pancrasen avoimen painoluokan mestaruuden 2003. Barnett otteli myös Pridessa ja Strikeforcessa.
Vapaaottelu

Barnett oli harjoitellut ennen vapaaottelemista painia ja hieman potkunyrkkeilyä. Vuonna 1996 hän meni harjoittelemaan Jim Harrisonin salille vapaaottelemista ja vuotta myöhemmin Barnett aloitti vapaaottelu-uransa 1997 UFCF-organisaatiossa. Hän otteli viisi ottelua voittaen kaikki. Sittemmin 1999 Barnett siirtyi SuperBrawliin, jossa hän otteli ensimmäisessä ottelussaan Juha Tuhkasaarea vastaan voitokkaasti. Myöhemmin Barnett otteli myös Bobby Hoffmania ja Dan Severniä vastaan.
Vapaaottelu > UFC

Barnett otteli ensi kerran UFC:ssä 17. marraskuuta 2000 UFC 28 tapahtumassa. Vastassa oli Gan McGee, jonka hän voitti teknisellä tyrmäyksellä toisessa erässä.
Seeprasarvihai

| Seeprasarvihai |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchi
Lahko::  Sarvihaikalat Heterodontiformes
Heimo::  Sarvihait Heterodontidae
Suku::  Heterodontus
Laji::  zebra
Kaksiosainen nimi
 Heterodontus zebra  Gray, 1831 
 Seeprasarvihain levinneisyys
Katso myös
   Seeprasarvihai Wikispeciesissä   Seeprasarvihai Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Seeprasarvihai (Heterodontus zebra) on itäisessä Aasiassa ja luoteisessa Australiassa elävä sarvihaikalojen lahkon rustokalalaji. Seeprasarvihai kasvaa noin 120 cm pitkäksi.
Käännös suomeksi
Seepraseisojatetra

| Seepraseisojatetra |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Seisojatetrat Anostomidae
Suku::  Abramites
Laji::  hypselonotus
Kaksiosainen nimi
 Abramites hypselonotus  Günther, 1868 
Katso myös
   Seepraseisojatetra Wikispeciesissä   Seepraseisojatetra Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Seepraseisojatetra (Abramites hypselonotus) on seisojatetrojen heimoon kuuluva kalalaji. Se elää Etelä-Amerikassa Orinoco-joessa, Amazon-joessa, Paraguayssa ja Parana-joen alajuoksulla. Seepraseisojatetra voi kasvaa enintään 14 senttimetrin mittaan. Sen ravintoa on muun muassa toukat, hyönteiset ja äyriäiset.