stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daniel Boone
Historia > Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Boone asettui Maysvilleen Kentuckyyn, jossa hän piti tavernaa ja työskenteli maanmittarina ja hevoskauppiaana. Boone kiinnostui myös maakeinottelusta ja teki sitä suuressa mittakaavassa ostamalla ja myymällä oikeuksia laajoihin maa-alueisiin. Hän menestyi aluksi hyvin ja hankki muun muassa useita orjia. Maysvillessa Boonesta tuli nopeasti kuuluisuus ja vuonna 1784 historioitsija John Filson julkaisi kirjan The Discovery, Settlement And present State of Kentucke, joka sisälsi Boonen seikkailujen kronikan.
1780-luvun puolivälissä Boone ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Hän oli pohjimmiltaan liian rehellinen maankeinottelijaksi ja haluton hyötymään muiden kustannuksella Kentuckyn rajaseutujen sekasortoisista maamarkkinoista. Lisäksi häneltä puuttui keinottelijoille ominainen säälimättömyys.
Vuonna 1788 Boone muutti nykyiseen Länsi-Virginiaan, jossa aloitti kauppa-aseman pitäjänä. Vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Kanawhan piirikunnan miliisivoimien everstiluutnantiksi. Seuraavan vuosikymmenen alussa Boone valittiin Virginian lakia säätävän instituution jäseneksi. Vanhat velat ja kiista hankintasopimuksista saivat kuitenkin Boonen vetäytymään liiketoiminnan parista ja siirtymään kokopäiväiseksi metsästäjäksi. Vuoden 1795 aikana hän palasi vaimonsa kanssa Kentuckyyn, jossa he jäivät asumaan poikansa Danielin luokse. Boone kääntyi Kentuckyn ensimmäisen kuvernöörin Isaac Shelbyn puoleen saadakseen luvan laajentaa Kentuckyyn johtavaa erämaatietä, jonka oli itse laittanut alulle 1775. Kuvernööri ei suosinut Boonea, vaan valitsi tehtävään toisen henkilön. Samaan aikaan Kentuckyn oikeusistuin käsitteli Boonen vanhoja maajulistuksia, joita ei koskaan oltu rekisteröity asianmukaisesti. Viimeiset 40 km² hänen maistaan myytiin lakimiesten palkkioiden ja verojen kattamiseksi vuoden 1798 aikana.
Historia > Uusi elämä Missourissa

Sivilisaation huijaamaksi joutunut Boone päätti jättää Kentuckyn ja Yhdysvallat lopullisesti syksyllä 1799, jolloin hän matkusti perheensä kanssa Missouriin, joka tuolloin oli osa Espanjan Louisianaa. Espanjalaiset ottivat Boonen ystävällisesti vastaan ja nimesivät hänet Femme Osagen piirikunnan tuomariksi ja komendantiksi. Tässä toimessaan Boone työskenteli vuoteen 1804, jolloin Napoleon Bonaparte myi Louisianan presidentti Thomas Jeffersonille. Yhdysvaltain siirryttyä Louisianan territorion uudeksi omistajaksi Boone menetti virkansa lisäksi uudelleen kaikki maansa. Kymmenen vuotta myöhemmin hallitus antoi maat takaisin. Boone ei kuitenkaan asettunut täysin aloilleen. Joidenkin tarinoiden mukaan hän jatkoi tutkimusmatkojaan länteen vielä yli 70-vuotiaana.
Daniel Boone kuoli Missourissa syyskuussa 1820. Hänen ja hänen vaimonsa maalliset jäännökset kaivettiin esiin vuonna 1845 ja siirrettiin Kentuckyyn uudelleen hautausta varten. Osa missourilaisista uskoo, että kaivajat avasivat väärän haudan ja Boonet jäivät Missouriin.
Perintö

Daniel Boonen asema varhaisena amerikkalaisena kansansankarina ja fiktiivisten tarinoiden kohteena, on hämärtänyt hänen elämänsä todellisia yksityiskohtia. Vaikka Boonen merkittävyys on kiistaton hänet muistetaan yleisemmin  metsästäjänä, pioneerina ja "intiaanisotien taistelijana". Boonen kunniaksi on nimetty yhden luonnonpuiston ja useiden koulujen lisäksi kuusi eri piirikuntaa, jotka sijaitsevat Länsi-Virginiassa, Kentuckyssä, Missourissa, Illinoisissa, Indianassa ja Nebraskassa. Boonen alulle raivaama erämaatie tunnetaan nykyään osana valtatie 55:stä (Dixie highway), joka on eräs Yhdysvaltain kuuluisimmista teistä. Hänen syntymäpaikkansa Pennsylvaniassa toimii museona. Lisäksi Yhdysvaltain laivasto on nimennyt yhden ydinsukellusveneistään Boonen mukaan USS Daniel Booneksi.
Boone kirjallisuudessa ja elokuvassa

Boonen todelliset ja myyttiset seikkailut muodostivat perusrungon sille lännen rajaseutujen sankarin arkkityypille, josta tuli suosittu 1800-luvun lännenkirjallisuudessa ja 1900-luvun elokuvissa. James Fenimore Cooperin luoman Nahkasukka-sarjan päähenkilössä Nathaniel Bumppoossa oli monia selviä samankaltaisuuksia Boonen kanssa. Cooperin jälkeen muut kirjoittajat kehittivät omia näkemyksiään Amerikan rajaseutujen sankarityypistä, joka rakentui erilaisista Boonen henkilökuvaan perustuneista muunnoksista.
Boonesta tehtiin myös useita elokuvia. Näistä yleisesti parhaana pidetään vuonna 1936 valmistettua Daniel Boonea, jossa pääosan esittää George O'Brien. Elokuva keskittyy Boonen uraan tienraivaajana ja Boonesrourgin puolustukseen. Myöhemmät Boonesta kertovat elokuvat kuten vuonna 1957 ensi-iltaan tullut Trailblazer (Daniel Boone, seikkailujen mies) ottivat historiallisia vapauksia. 1960-luvulla Yhdysvalloissa tehty TV-sarja Daniel Boone (1964−1970) teki Boonen nimen tutuksi eri ikäluokkien keskuudessa. Pääosaa  esittäjä Fess Parker muokkasi samalla melkoisesti Boonen luonnekuvaa ja ulkoista olemusta. Tv-yhtiö sekoitti sarjaan sopivan annoksen historiaa ja yhdisti sen aikakauden perhesarjojen tuttuun menestysreseptiin. Katsojat mieltyivät sarjan lämminhenkisyyteen ja se muistutti tyyliltään suuresti Isä tietää kaiken-sarja vain sillä erolla, että Boonen tarinoista kerrottiin historiallisissa kulisseissa.
George Caleb Binghamin maalaus: Boone johdattamassa seuruettaan Cumberland Gapin läpi.
Karl Wimarin maalaus shawneiden sieppaamista tytöistä.
Daniel Boonen entisöity koti Defiancessa Missourissa.
Fess Parker Daniel Boonena
Ari Heikkinen (jalkapalloilija, 1964)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 8. huhtikuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Vuolijoki, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 184 cm
Junioriseurat
:  KaPa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1980–1983 |  KaPa | – | (9) |
| 1984–1989 |  TPS | 126 | (4) |
| 1990 |  Ekeren | 8 | (0) |
| 1990–1993 |  TPS | 105 | (7) |
| 1994–1998 |  Haka | 99 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 338 | (16) |
Maajoukkue
| 1981 |  Suomi U17 | 4 | (0) |
| 1982 |  Suomi U18 | 7 | (1) |
| 1984–1988 |  Suomi U21 | 11 | (0) |
| 1989–1994 |  Suomi | 51 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ari Heikkinen (s. 8. huhtikuuta 1964 Vuolijoki) on suomalainen entinen jalkapalloilija, joka lopetti pelaajauransa kauden 1998 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja.
Urheilutoimittajain liitto valitsi Heikkisen Vuoden jalkapalloilijaksi 1989.
Seurajoukkueet

Ari Heikkinen oli Kajaanin Palloilijoiden kasvatti. Hän siirtyi vuodeksi 1984 Turun Palloseuran riveihin, jota hän edusti SM-sarjassa ja Veikkausliigassa kymmenen vuotta. Vuonna 1987 seuraan siirtyi Petri Sulonen, jonka kanssa Heikkinen muodosti vuosikausia TPS:n vakituisen toppariparin. Talvella 1989–1990 Heikkinen edusti belgialaista Germinal Ekereniä, jonka riveissä hän pelasi kahdeksan ottelua Belgian pääsarjassa. Viimeiset aktiivivuotensa, 1994–1998, Heikkinen edusti Valkeakosken Hakaa, jonka pelaajana hän voitti kaksi Suomen mestaruutta. Kaikkiaan hän pelasi SM-sarjassa 309 ottelua ja teki niissä 12 maalia.
Maajoukkue

Ari Heikkinen edusti Suomea 51 A-maaottelussa, joista ensimmäisen hän pelasi 11. tammikuuta 1989 Egyptiä vastaan. Ainoan maaottelumaalinsa hän teki 13. huhtikuuta 1993 Puolaa vastaan.
Saavutukset

Urheilutoimittajan liiton Vuoden jalkapalloilija: 1989
Suomen mestaruus (2): 1995, 1998
Aiheesta muualla

Ari Heikkinen National-football-teams.comin sivuilla
Heket

Heket (tai Heqat) oli muinaisessa Egyptissä palvottu sammakkojumalatar, jonka palvonta ulottui ilmeisesti koko maahan. Heketin katsottiin usein olevan Khnumin vaimo.
Heket kuvattiin sammakkopäisenä naisena, jolla oli käsissään was-sauva ja ankh-amuletti tai pelkästään kaksi ankh-amulettia. Amuleteissa Heket kuvattiin yleensä yksinkertaisena sammakkona. Näitä amuletteja käyttivät erityisesti raskaana olevat naiset. Heket yhdistettiin synnyttämiseen, hedelmällisyyteen ja kasvien jälleensyntymiseen. Kätilöitä kutsuttiin "Heketin palvelijoiksi", ja Heketin uskottiin olevan läsnä jokaisen faaraon syntymässä. Sammakot liitettiin Egyptissä hedelmällisyyteen, koska ne kerääntyivät suurina määrinä Niilin rannoille paria päivää ennen tulvan alkua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heket Wikimedia Commonsissa
Hefaistia

| Hefaistia> Ἡφαιστία |
| --- | --- |
 Hefaistian arkeologista aluetta.
Sijainti
 Hefaistia
Koordinaatit:  39°57′55″N, 25°19′20″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Pourniá, Moúdros, Límnos, Pohjois-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 1000 eaa. – 1395 jaa.
Huippukausi:  400–300-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Lemnos, Pohjoisen Egean saaret
Aiheesta muualla
  Hefaistia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hefaistia (m.kreik. Ἡφαιστία, Hēfaistia, myös Ἡφαιστίας, Hēfaistias, lat. Hephaestia, Hephaestias) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Lemnoksen saarella (nyk. Límnos) Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee noin kymmenen kilometriä pohjoiskoilliseen nykyisestä Moúdroksen kylästä.
Maantiede

Hefaistian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Lemnoksen pohjoisrannikolla nykyisen Pourniánlahden rannalla. Se oli rakennettu niemelle, jonka itäpuolella oli luonnonsatamalahti. Kaupungin lounaispuolella sijaitsi Mosykhlon- eli Mosykhlos-vuori, josta kaivettiin punaliitua eli niin kutsuttua ”lemnoslaista maata” (terra Lemnia, terra sigillata), jota käytettiin lääkkeenä.
Hefaistian kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 100–200 neliökilometriä. Lemnoksen saari oli dipolis eli sillä sijaitsi kaksi polista; toinen oli Myrina, joka sijaitsi saaren länsirannikolla.
Historia

Hefaistian paikka on ollut asuttu myöhäiseltä pronssikaudelta bysanttilaiselle kaudelle saakka. Varhaisimmat asukkaat edelsivät kreikkalaisten tuloa saarelle. Antiikin lähteet kuvaavat heidät tyrrheeneiksi ja pelasgeiksi, ja heidät yhdistettiin Italian etruskeihin.
Varhaisina aikoina Lemnoksella vaikuttaisi olleen vain yksi kaupunki, joka tunnettiin samalla nimellä kuin itse saari. Myöhempinä aikoina Hefaistia ja Myrina esiintyvät erillisinä. Hefaistian kaupungin katsotaan olleen olemassa noin 1000 eaa. Sen nimi oli peräisin Hefaistoksesta, jonka sanottiin rantautuneen Lemnokselle sen jälkeen, kun Zeus ajoi hänet pois Olympokselta.
Miltiades nuorempi valtasi Lemnoksen Ateenalle 500-luvun eaa. lopulla. Tämän jälkeen saari oli jonkun aikaa Persian vallassa. Hefaistian suurinta kukoistusaikaa olivat klassisen kauden 400- ja 300-luvut eaa. 400-luvulla eaa. Hefaistia kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Ateenalaisella kaudella kaupungin poliittinen järjestelmä oli kopioitu Ateenasta: kaupungissa oli kansankokous (ekklesia) ja eponyymiarkontti ja sen väestö oli jaettu fyleihin ja demoksiin. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Hēfaistieus (Ἡφαιστιεύς) ja Hēfaistiaios (Ἡφαιστιαῖος). Hefaistia löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien.
Hefaistia saavutti laajimman kokonsa hellenistisellä kaudella. Kaupunki kärsi vuosisatojen aikana usein maanjäristyksistä, ja sitä rakennnettiin uudelleen. Hefaistia säilyi asuttuna keskiajalle. Varhaisina kristillisenä vuosisatoina siitä tuli piispanistuin. Venetsialaiset saivat kaupungin kuten muunkin Lemnoksen valtaansa vuonna 1204. Vuonna 1395 kaupunki tuhoutui osittain maanvyörymässä ja hylättiin tämän jälkeen.
Hefaistian paikan löysivät italialaiset arkeologit vuonna 1926. Kaupungin arkeologisia kaivauksia ovat suorittaneet italialaiset ja kreikkalaiset arkeologit yhdessä.
Rakennukset ja löydökset > Kaupungissa

Hefaistian kaupunki oli ympäröity muurein. Kaupungissa oli Hefaistokselle ja Herakleelle omistetut temppelit. Rakennuslöytöihin lukeutuu muun muassa asuin- ja kylpylärakennusten jäänteitä hellenistiseltä bysanttilaiselle kaudelle. Muihin löytöihin lukeutuu muun muassa nekropolis eli hauta-alue, joka sijaitsi kaupungin lounaispuolella, ja jonka haudat ajoittuvat 700-luvulta 400-luvulle eaa.
Teatteri
Kaupungin kreikkalainen teatteri rakennettiin alun perin klassisella kaudella puusta ja sitten uudestaan kivestä. Nykyisin paikalle oleva teatteri rakennettiin alun perin hellenistisellä kaudella, ja sitä muutettiin roomalaisella kaudella.
Teatterin puolikaarenmuotoinen katsomo on rakennettu on rakennettu kukkulan rinteeseen paikalle, jossa oli varhaisempia pyhäkköjä 600–500-luvuilta eaa. Teatteri on kunnostettu, ja sillä järjestetään nykyisin erilaisia kulttuuritapahtumia.
Suuren jumalattaren pyhäkkö
Lemnoksen Suurelle jumalattarelle omistettu pyhäkkö sijaitsi kaupungin länsilaidalla kuitenkin vielä muurien sisäpuolella. Jumalatar yhdistettiin ajan kuluessa Kybeleen. Pyhäkkö oli käytössä 700-luvun eaa. puolesta välistä 500-luvun eaa. lopulle tai 400-luvun eaa. alkuun, jolloin se tuhoutui tulipalossa. Paikalta on kuitenkin tehty myös joitakin hellenistiselle kaudelle ajoittuvia löytöjä.
Pyhäkkö oli rakennettu kahteen tasoon. Alempi taso käsitti pyhäkköalueen länsipuolen, ja koostui seitsemästä tai kahdeksasta pienestä tilasta. Korkeampi taso itäpuolella jakaantui kolmeen tilaan, jotka avautuivat pihalle. Keskimmäisestä tilasta on löydetty Suuren jumalattaren kulttipatsaan osia. Pyhäkön itäpuolelta on löydetty erillinen, suorakulmainen kulttirakennus, josta on löydetty votiiveja.
Rakennukset ja löydökset > Kaupungin ulkopuolella

Kabeireion eli Kabiirien pyhäkkö
Kabeireion eli kabiireille omistettu pyhäkkö sijaitsi Hefaistiasta koilliseen nykyisessä Chlóissa. Se perustettiin 700-luvulla eaa. ja säilyi käytössä läpi antiikin. Sitä käytettiin kabiireiden mysteerikultissa, joka oli avoin sekä vapaille että orjille, ja jonka mysteereitä vietettiin kerran vuodessa.
Pyhäkkö koostui kahdesta puolikaarenmuotoisesta tasanteesta, joita ympäröi muuri. Etelänpuoleisella tasanteella oli kolmihuoneinen rakennus, joka on tulkittu varhaiseksi telesterioniksi eli mysteerikultin rakennukseksi. Ylemmällä tasanteella oli suurikokoinen, hellenistisellä kaudella rakennettu rakennus, joka on tulkittu myöhemmäksi telesterioniksi. Rakennuksen koko oli noin 33 × 46,1 metriä, ja sen sisäänkäynnillä oli kahdentoista doorilaisen pylvään koristama portiikki. Sisätila oli jaettu kolmeen laivaan kahdella neljän joonialaisen pylvään rivillä.
Kabeireionin kaivaukset aloittivat italialaiset arkeologit vuosina 1937–1939. Alueelta on löydetty paljon votiiveja ja yöllisissä kulttimenoissa käytettyjä lamppuja, sekä muun muassa keramiikkaa, veistosten osia ja piirtokirjoituksia. Kabeireionin lähellä sijaitsee niin kutsuttu Filokteteen luola.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hefaistia Wikimedia Commonsissa
Hefaistian arkeologinen alue.
Rakennusten pienoismalleja Hefaistiasta, 600–500-luku eaa.
Hefaistian teatterin rauniot.
Kabeireionin rauniot.
P. W. Botha

| Pieter Willem Botha |
| --- | --- |
 P. W. Botha vuonna 1962.
Etelä-Afrikan 6. valtiollinen presidentti
 3. syyskuuta 1984 – 15. elokuuta 1989  
Edeltäjä:  Marais Viljoen
Seuraaja:  Frederik Willem de Klerk
Etelä-Afrikan 8. pääministeri
 9. lokakuuta 1978 – 14. syyskuuta 1984  
Edeltäjä:  B. J. Vorster
Seuraaja:  virka lakkautettu
Etelä-Afrikan puolustusministeri
 5. huhtikuuta 1966 – 6. lokakuuta 1980  
Pääministeri:  John Vorster (1966-1978) Hän itse (1978-1980)
Edeltäjä:  Jacobus Johannes Fouché
Seuraaja:  Magnus Malan
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. tammikuuta 1916  Paul Roux, Oranjen vapaavaltion provinssi, Etelä-Afrikan unioni
Kuollut: 31. lokakuuta 2006 (90 vuotta)  Wilderness, Länsi-Kap, Etelä-Afrikka
Puoliso:  Elize Botha Barbara Robertson (1998–2006)
Tiedot
Puolue:  Kansallispuolue
Uskonto:  kalvinisti
Pieter Willem Botha (yleisesti käytetty muoto P. W. Botha, 12. tammikuuta 1916 Paul Roux – 31. lokakuuta 2006 Wilderness) oli eteläafrikkalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä vuosina 1978–1984 sekä valtiollisena presidenttinä vuosina 1984–1989. Ennen pääministeriyttään Botha toimi maansa puolustusministerinä vuodesta 1966. Etelä-Afrikan parlamentissa Botha vaikutti vuodesta 1948 valtiolliseen presidenttiyteensä asti. Bothan lempinimi oli Die Groet Krokodil eli suuri krokotiili. Botha oli viimeinen apartheidiä tukenut Etelä-Afrikan valtiollinen presidentti.
Varhainen elämä

Botha syntyi afrikaaneriperheeseen Paul Rouxissa, Oranjen vapaavaltion provinssissa. Hänen isänsä Pieter Willem Botha Sr. oli taistellut kommandona toisessa buurisodassa ja hänen äitinsä Hendrina Christina Botha oli ollut vanki brittien keskitysleirissä sodan aikana. Botha opiskeli Oranjen vapaavaltion yliopistossa Bloemfonteinissa oikeustiedettä, mutta jätti yliopiston ennen valmistumista ja keskittyi poliittisen uran luomiseen. Bothan kotiseutu oli hyvin konservatiivista ja afrikaanerinationalistista. Vuonna 1936 Botha liittyikin Kansallispuolueeseen. Daniel François Malan nimitti nuoren Bothan puolueorganisaattoriksi Kapmaahan, ja myöhemmin hän toimi puolueen kansallisena tiedottajana vuoden 1948 parlamenttivaaleissa. Samoissa vaaleissa Botha valittiin parlamentin jäseneksi Georgen vaalipiiristä Kapmaasta. Botha toimi tässä tehtävässä yhteensä 36 vuoden ajan.
Botha ministerinä

Hendrik Verwoerd nimitti Bothan apulaissisäministeriksi vuoden 1958 hallitukseensa, ja kolmen vuoden päästä Botha yleni täydeksi ministeriksi. Vuonna 1966 Bothasta tuli maan puolustusministeri, jona hän toimi 14:n vuoden ajan. Bothan ministeriaikana Etelä-Afrikka päätti osallistumisesta Angolan sisällissotaan. Bothan puolustusministerikautena maan puolustusbudjetti kasvoi 20-kertaiseksi, ja kansainvälisen kauppasaarron vuoksi maa tuli aseiden osalta käytännössä omavaraiseksi.
Kun pääministeri John Vorster erosi vuonna 1978, Botha nousi osittain yllättävästi maan pääministeriksi ja sitä edesauttoi informaatioministeriössä tapahtunut laajaa julkisuutta saanut skandaali, joka tuhosi informaatioministeri Connie Mulderin maineen.
Botha pääministerinä

Pääministeri P. W. Bothan johdolla Etelä-Afrikan hallitus ryhtyi vuonna 1977 toteuttamaan ”totaalista strategiaa” ANC:n ja muiden järjestöjen sitä vastaan käymää ”totaalista sotaa” vastaan. Strategian kulmakiviä olivat maan sotilasbudjetin kasvattaminen vihamielisiä uusia naapurimaita vastaan ja uuden turvallisuuskoneiston luominen. Uudelleenjärjestettyjen turvallisuuspoliisin ja sotilastiedustelun osastot toteuttivat seuraavan neljän vuoden aikana arviolta 30–40 poliittista salamurhaa muun muassa kirjepommeilla, ja useita tuhansia kuoli maan puolustusvoimien Etelä-Afrikan puolustusvoimain suorittamissa sotilasiskuissa naapurimaiden alueella.
P. W. Botha pyrki kukistamaan sisäisen vastarinnan myös tarjoamalla mustille rajoitettuja oikeuksia. Vuonna 1979 hallitus laillisti mustien ammattiyhdistykset ja antoi niille oikeuden käydä palkkaneuvotteluja työnantajien kanssa. Mustille annettiin myös rajoitettu oikeus osallistua kaupunginhallitusten toimintaan ja mustien oikeutta omistaa kiinteistöjä ja yrityksiä laajennettiin. Suurin osa mustista suhtautui uudistuksiin kuitenkin varauksellisesti, ja esimerkiksi pääosa ammattijärjestöistä kieltäytyi rekisteröitymästä peläten niiden johtajien tulevia pidätyksiä tai pannamääräyksiä. Vuonna 1979 Botha meni vielä pidemmälle perustaen komission, joka esitti maan perustuslain uudistamista siten, että värillisille ja intialaisille (mutta ei mustille) olisi luotu parlamenttiin omat kamarinsa. Perustuslaki uudistettiin vuonna 1983 kansanäänestyksen jälkeen, jossa 2/3 valkoisista eteläafrikkalaisista kannatti sitä. Vaikka parlamentin valtasuhteet oli uudessakin perustuslaissa valittu niin, että valkoisilla säilyi täydellinen päätösvalta, repi perustuslakiuudistus kuitenkin Kansallispuoluetta kahtia ”valistuneisiin” (verligtes), jotka kannattivat muutosta, ja ”kapeakatseisiin” (verkramptes), jotka katsoivat ettei rotujen tullut olla minkäänlaisessa kanssakäymisessä.
Presidenttiys

Uuden perustuslain mukaisesti maan uusi kolmikamarinen parlamentti valitsi vuonna 1984 Bothan maan ”toimeenpanevaksi” valtiolliseksi presidentiksi, joka korvasi aikaisemmat pääosin seremoniallisen valtiollisen presidentin ja pääministerin virat.
Elokuussa 1985 pitämässään niin kutsutussa Rubicon-puheessa Botha julkisti joukon uudistuksia, vaikka puheen sisältö jäi ennakoitua vähäisemmäksi. Siinä ei esimerkiksi luvattu Nelson Mandelan vapauttamista, kuten oli uumoiltu. Botha tyytyi toteamaan vain jo yleisesti tiedossa olleen tosiasian: suurapartheidin bantustan-järjestelmä oli epäonnistunut ja toimimaton. Uudistusten varovaisuudesta huolimatta Botha joutui kasvavan kritiikin kohteeksi poliittisen spektrin oikealta laidalta. Etelä-Afrikan konservatiivinen puolue nousi vuoden 1987 parlamentin pääoppositiopuolueeksi ja puolueen puheenjohtaja Andries Treurnicht esitti epäluottamuslausetta hallitukselle vuonna 1988, koska apartheidin hävittäminen ”on avannut ovet mustalle vallalle”. Myös buurinationalististen äärioikeistolaisten järjestöjen, kuten Afrikaner Weerstandsbewegingin jäsenmäärät kasvoivat.
Ensimmäinen epävirallinen ja salainen neuvottelu Nelson Mandelan ja Kansallispuolueen muodostaman hallituksen välillä käytiin lokakuussa 1985 Volksin sairaalassa Kapkaupungissa, jossa Mandela oli hoidettavana suurentuneen eturauhasen vuoksi. Mandela oli pyytänyt tapaamista kirjeitse maan oikeusministeriltä Kobie Coetseelta jo vuonna 1984, ja vaikka ministeri ei tuolloin vastannut, hän saapui tapaamaan Mandelaa sairaalaan.  Coetsee raportoi tapaamisesta Bothalle, joka kehotti häntä jatkamaan yhteydenpitoa Mandelan kanssa. Seuraavan vuoden aikana Coetsee ja Mandela tapasivat useasti ministerin kartanossa, Palismoorin vankilan sivurakennuksessa ja maan vankiloiden johtajan kenraali Johan Willemsen asunnossa.
Botha sai aivoverenvuodon tammikuussa 1989. Hänen toivuttuaan maaliskuuhun mennessä Mandela lähetti hänelle muistion. Siinä esitettiin ANC:n näkemys keskeisistä poliittisista kysymyksistä, kuten puolueen suhteesta kommunismiin ja enemmistövaltaan. Muistiossa myös esitettiin, että ANC:n ja hallituksen tulisi tavata ja pyrkiä luomaan ilmapiiri, jossa neuvottelut voitaisiin aloittaa. Botha suostui nyt salaiseen tapaamiseen, jonka Coetsee ja Barnard järjestivät 5. heinäkuuta 1989. Mandela kuljetettiin presidentin virka-asuntoon Tuynhuysiin salaa turvallisuuspoliisin ohi. Tapaamisessa ei sovittu mitään konkreettista, mutta sen symbolinen merkitys oli suuri.
Syrjäyttäminen

Kansallispuolueen kenttäväki oli ollut yhä tyytymättömämpi Bothan toimintaan varsinkin aivoverenvuodon jälkeen, ja lopulta 15. elokuuta Botha joutui eroamaan valtiollisen presidentin tehtävästä painostuksen edessä. Uudeksi valtiolliseksi presidentiksi nousi Frederik de Klerk, joka oli valittu helmikuussa puolueen puheenjohtajaksi. Vuonna 2000 Botha erosi myös Kansallispuolueesta.
Poliittisen uran jälkeen

Botha kieltäytyi päättäväisesti pyytämästä anteeksi rooliaan apartheid-järjestelmän ylläpitämisessä. Vuosina 1996 ja 1997 Bothan osuutta ANC:tä vastaan toteutetuissa pommi-iskuissa tutkittiin, tutkimukset eivät johtaneet syytteisiin.
Poliittisen uran jälkeen > Kuolema

Botha menehtyi sydänkohtaukseen kodissaan Western Capessa 31. lokakuuta 2006 90 vuoden iässä.
Presidentti Thabo Mbeki määräsi liput puolitankoon. Bothalle ehdotettiin valtiollisia hautajaisia, mutta hänen perheensä kielsi tämän. Hautajaiset järjestettiin yksityisesti 8. marraskuuta Georgen kunnassa. Mbeki osallistui niihin.
Aiheesta muualla

Pieter Willem Bothan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| n k Etelä-Afrikan presidentit |
| --- | --- |
Valtiollinen presidentti:  Charles Robberts Swart  Jacobus Johannes Fouché  Nicolaas Johannes Diederichs  B. J. Vorster  Marais Viljoen  Pieter Willem Botha  Frederik Willem de Klerk 
Presidentti:  Nelson Mandela  Thabo Mbeki  Kgalema Motlanthe  Jacob Zuma  Cyril Ramaphosa 
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: John Vorster | Etelä-Afrikan pääministeri 1978–1984 | Seuraaja: virka lakkautettu |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC 
ś
Botha virkaanastujaisissaan syyskuussa 1984.