stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Portobello Road

Portobello Road Market kesäkuussa 2010.
Portobello Road on katu Lontoon Notting Hillissä Kensington and Chelsean kaupunkipiirissä. Se ulottuu Notting Hillin halki Pembridge Roadilta kaakossa Wornington Roadille luoteessa kutakuinkin Ladbroke Groven suuntaisena. Portobello Roadilla on toiminut pitkään kuuluisa katutori, Portobello Road Market, jossa kaupataan etenkin antiikkia mutta myös vaatteita ja kasviksia. Vilkkain toripäivä on lauantai.
Alkujaan Portobello Road oli mitätön maalaispolku, joka yhdisti Notting Hillin ja Kensal Greenin kylät 1700- ja 1800-luvuilla toisiinsa. Se tunnettiin nimellä Green Lane ennen kuin nimi vaihtui nykyiselleen lähistöllä sijainneen Porto Bellon maatilan mukaan. Maatila oli saanut nimensä panamalaiselta Portobelon kaupungilta, jonka britit valloittivat espanjalaisilta 1739 Jenkinsin korvan sodassa.
Notting Hillin itäpuolella sijaitsevan Paddingtonin asukasmäärän kasvaessa Portobello Roadin varrelle perustettiin kauppoja, joissa Paddingtonin asukkaat saattoivat käydä ostoksilla. Kauppojen lomaan ilmestyi vähitellen myös rivitaloja sekä varakkaille asukkaille että heidän palvelusväelleen ja työläisille. Viimeisenä rakennettiin kadun pohjoispää, jonka tuntumaan avattiin Hammersmith & City Lineen kuuluva Ladbroke Groven metroasema 1864. 1900-luvulla Portobello Roadin aluetta kehitettiin vain vähän. 1980-luvulla tapahtuneen keskiluokkaistumisen myötä kadun ympäristö muuttui työväenluokkaisesta alueesta yhdeksi Lontoon suosituimmista asuinpaikoista.
Monien muiden Lontoon katutorien tapaan Portobello Roadilla kaupattiin aluksi enimmäkseen ruokaa ja taloustavaroita. 1940-luvulla sinne alkoi ilmestyä ensin romukauppiaita ja sitten antiikkikauppiaita. Vaikka antiikki on yhä Portobello Roadin tunnetuin kauppatavara, kadulla kaupataan paljon muutakin. Se jaetaan summittaisesti seuraaviin viiteen vyöhykkeeseen tarjonnan perusteella:
käytetyt tavarat (Golborne Road – Westway)
vaatteet ja muoti (Westway)
taloustavarat (Westway – Talbot Road)
hedelmät, vihannekset ja muu ruoka (Talbot Road – Elgin Crescent)
antiikki (Elgin Crescent – Chepstow Villas).
Pikkusuni

| Pikkusuni |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Gasellit Antilopinae
Suku::  Sunit Neotragus
Laji::  batesi
Kaksiosainen nimi
 Neotragus batesi  de Winton, 1903 
Katso myös
   Pikkusuni Wikispeciesissä   Pikkusuni Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Pikkusuni eli pikkuantilooppi (Neotragus batesi) on Keski-Afrikan sademetsissä elävä pienikokoinen gasellien alaheimon sorkkaeläinlaji. Pikkusunilla on kaksi alalajia: läntinen N. b. batesi ja itäinen N. b. harrisoni. Lajin elintavat tunnetaan huonosti.
Koko ja ulkonäkö

Pikkusunin ruumiinpituus on 50–57,5 senttiä ja säkäkorkeus 25–31 senttiä. Hännän pituus on 4,5–5 senttiä. Paino on 2–3 kiloa. Urokset ovat keskimäärin hieman kookkaampia kuin naaraat. Pikkusuni on kaksi kertaa suurempi kuin kääpiösuni, mutta kuitenkin pienempi kuin suvun kolmas laji suni. Sarvet ovat sileät, ruskeat ja kaartuvat hieman taaksepäin. Niiden pituus on 3,8–5,0 senttiä. Sarvet kasvavat vain uroksille.
Pikkusunin turkki on melko kiiltävä. Läntisen alalajin turkki on tumman kastanjanruskea. Väritys on selästä tummempi kuin kyljiltä ja raajoista. Vatsapuoli ja kurkku ovat vaaleat tai kermanväriset. Häntä on tasaisen tummanruskea lukuun ottamatta valkoista hännänpäätä. Itäisen alalajin väritys on voimakkaampi. Sen tummat kohdat ovat tummempia ja vaaleat kohdat vaaleampia kuin läntisellä alalajilla. Eturaajojen sorkkien yläpuolella on pieni valkoinen täplä. Myös sen vuohisnivelet ovat valkoiset. Pikkusunin korvissa on silmiinpistäviä valkoisia ja mustia laikkuja. Pikkusunille kehittyy joskus hyvin pienet valesorkat, joiden tilalla muutoin on vain paljas iholaikku. Pikkusunin hoikka rakenne, voimakkaat takajalat, kaareva selkä ja lyhyt kaula auttavat sitä liikkumaan nopeasti tiheän kasvillisuuden läpi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkusunia tavataan kolmella erillisellä alueella Keski- ja Länsi-Afrikassa. Yksi populaatio elää Kaakkois-Nigeriassa ja toinen Etelä-Kamerunissa Sanagajoelta etelään, Keski-Afrikan tasavallan luoteisosissa Sanghajoen länsipuolella, Gabonissa, Päiväntasaajan Guineassa ja Kongon tasavallassa. Kolmas kanta elää Kongon Demokraattisen tasavallan koillisosissa ja Lounais-Ugandassa.
Kannan kooksi arvioidaan yli 200 000 yksilöä ja sen uskotaan olevan vakaa laajoilla alueilla, joilla ihmistiheys on alhainen. Pikkusuni luokitellaankin elinvoimaiseksi lajiksi. Määrä on kuitenkin laskussa alueilla, joilla metsästyspaine on korkea. Liha on syötävää, mutta melko kuivaa. Pikkusunia metsästetään bushmeat-kauppaa varten, mutta se on harvinainen kaupunkien markkinoilla. Elinalueiden häviäminen maatalouden tarpeisiin on myös uhka. Pikkusunien tiedetään vierailevan viljelmillä ja syövän ihmisten satoa, kuten maapähkinöitä. Aiheutuvat vahingot ovat kuitenkin pieniä. Toisinaan myös viljelijät metsästävät niitä ruuaksi. Lajia tavataan useilla suojelualueilla ja se saattaakin tulla pitkällä aikavälillä yhä riippuvaisemmaksi niistä.
Pikkusunin elinymäristöä ovat kosteat alankometsät. Se suosii tiheitä, matalaa aluskasvillisuutta kasvavia jokivarsia. Se viihtyy myös pioneeriympäristössä, kuten kaatuneiden puiden luona, vanhoilla viljelyksillä ja hakkuumailla. Lisäksi sitä tavataan tienvarsilla, puutarhoissa ja plantaaseilla.
Elintavat

Pikkusuni on yöaktiivinen ja elää tyypillisesti 2–4 hehtaarin reviirillä. Urokset elävät erakkoina. Ne ovat reviiritietoisia ja merkitsevät alueensa hajurauhastensa eritteillä. Naaraat eivät ole yhtä reviiritietoisia kuin urokset, vaan saattavat elää joskus jopa pieninä ryhminä. Uroksen reviiri menee usein päällekkäin kahden naaraan reviirien kanssa. Paetessaan pikkusunit päästävät usein käheän huudon. Urokset taas päästävät naaraita etsiessään nenän kautta kulkevan äänen.
Pikkusunin ravintoa ovat lehdet, silmut ja sienet. Se syö hieman myös heinäkasveja ja ruokailee toisinaan viljelyksillä. Pikkusunit käyttävät reviiristään yhtä aluetta ruuan hankintaan 1–2 kuukautta kerrallaan ja vaihtavat sitten paikkaa.
Pikkusunit lisääntyvät ympäri vuoden, mutta parittelevat tavallisimmin kuivan kauden lopulla tai sadekauden alussa. Naaras synnyttää noin kuuden kuukauden kantoajan jälkeen yhden, 1,6–2,4 kilon painoisen vasan, jota se imettää keskimäärin kaksi kuukautta. Naaraat tulevat sukukypsiksi noin 16 kuukauden ja urokset 8–18 kuukauden ikäisinä.
Okapin eläintensuojelualuetta Kongon demokraattisessa tasavallassa, jossa pikkuantilooppia tavataan.
Pierre Alechinsky

Pierre Alechinsky vuonna 1965.
Pierre Alechinsky (s. 19. lokakuuta 1927 Bryssel, Belgia) on belgialainen taiteilija ja graafikko. Hän kuului Cobra-taiteilijaryhmään vuosina 1948–1951.
Alechinsky opiskeli kirjankuvitusta, kirjapainotaitoa, typografiaa ja valokuvausta Brysselissä. Hänen tuotannossaan yhdistyvät kirjallinen ja kuvallinen ilmaisu, kuten myös Henri Michaux'n taiteessa. Grafiikan ja maalausten lisäksi hän on tehnyt keraamisia töitä.
Cobra-ryhmän perustivat tanskalainen taidemaalari Asger Jorn, belgialainen kirjailija Christian Dotremont ja hollantilainen taidemaalari Constant Notre Damen kahvilassa Pariisissa 8. marraskuuta 1948. Ryhmän nimi muodostettiin taiteilijoiden kotikaupunkien alkukirjaimista: COpenhagen, BRussels, Amsterdam. Alechinsky liittyi Cobra-ryhmään vuonna 1949, noin vuosi sen perustamisen jälkeen.
Vuonna 1951 hän muutti Pariisiin asumaan, jossa hän asuu edelleen. Siellä hän tutustui japanilaisiin taiteilijoiden. Hän matkusti 1950-luvulla Japaniin, jossa hän teki elokuvan Calligraphie Japonaise.
Kansainvälistä mainetta Alechinsky saavutti 1960-luvulla, jolloin hänellä oli töitä näytteillä muun muassa Lontoossa, Venetsian biennaalissa ja New Yorkissa.
Vuonna 1983 hänestä tuli Pariisissa École des Beaux-Arts -korkeakoulun maalauksen professori. Vuonna 1994 hänet nimitettiin Brysselin vapaan yliopiston (Université Libre de Bruxelles) kunniatohtoriksi.
Aiheesta muualla

Artfacts (Arkistoitu – Internet Archive)
Theo Zimmerman
Artnet
Paratiisihotelli Suomi

| Paratiisihotelli Suomi |
| --- | --- |

Tyyli:  viihde tositelevisio
Pääosissa:  Juontajat: Sara Sieppi (2015–2017) Alma Hätönen (2021)
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Nelonen
Esitetty:  29. syyskuuta 2015 – 27. heinäkuuta 2021
Tuotantokausia:  3
Tunnuskappale:  Sinner (I need my Dj) – Francesca Maria, Cisa & Drooid
Tuotanto
Tuottaja(t):  Tiina Väisänen
Vastaava(t) tuottaja(t):  Jaana Besmond, Anssi Rimpelä, Jukka Saharinen (Nelonen)
Käsikirjoittaja(t):  Outi Keskevaari
Tuotantoyhtiö(t):  Banijay Group
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Paratiisihotelli Suomi on yhdysvaltalaiseen Paradise Hotel -formaattiin perustuva suomalainen tositelevisio-ohjelma, jota on tuotettu kolme tuotantokautta. Ohjelman ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Nelosella syksyllä 2015. Kaksi ensimmäistä kautta juonsi Sara Sieppi, kun taas vuonna 2021 esitetyn kolmannen kauden juonsi Alma Hätönen.
Ohjelmassa ryhmä sinkkuja asuu hienossa hotellissa. He yrittävät pysyä hotellissa mahdollisimman pitkään, mikä edellyttää kumppanin löytämistä vastakkaista sukupuolta olevista kilpailijoista. Ilman kumppania jäänyt asukas poistetaan paratiisista, ja hänen tilalleen tulee uusi osallistuja. Kilpailuun kuuluu taktikointi.
Tuotantokaudet > Ensimmäinen kausi

29. syyskuuta 2015 alkaneeseen Paratiisihotellin suomalaisversioon osallistuivat seuraavat henkilöt. Vihreällä merkityt jakoivat palkintorahan 30 000  euroa.
| Osallistujan tiedot | Saapui hotelliin | Poistui hotellista |
| --- | --- | --- |
| Christian Nygård (24), Helsinki, järjestysmies | Jakso 5 | – |
| Viivi Saaristo (22), opiskelija | Jakso 9 | – |
| Nadia Ammouri (26), Ylitornio, opiskelija | Jakso 1 | – |
| Johnny Kuoppala (30), Tampere, yrittäjä | Jakso 1 | – |
| Jani Kyllinen (30), Pori, kirvesmies | Jakso 1 | Jakso 19 |
| Kelly Kalonji (28), Helsinki, malli | Jakso 1 | Jakso 19 |
| Patrik Halla-aho (22), Vantaa, promoottori/myyjä | Jakso 1 | Jakso 19 |
| Silja Salomaa (19), ylioppilas | Jakso 1 | Jakso 19 |
| Janely Asu (20), Espoo, personal trainer | Jakso 1 | Jakso 17 |
| Janne Kentala (27), Helsinki, opiskelija | Jakso 1 | Jakso 17 |
| Amir Bellamine (23) | Jakso 13 | Jakso 17 |
| Erika Helin (21), opiskelija | Jakso 1 | Jakso 12 |
| Rachid ”Rasse” Khatiri (21), Helsinki, opiskelija | Jakso 1 | Jakso 8 |
| Anna Salminen (26), lähihoitaja/opiskelija | Jakso 1 | Jakso 4 |
Tuotantokaudet > Toinen kausi

Toista kautta kuvattiin Sisiliassa kesällä 2017. Voittajapari sai 30 000 euroa.
Oliver Grönholm (23), Tammisaari
Katariina Johansson (18), Helsinki
Hugo Järv (19), Helsinki
Lari Kahre (18), Ähtäri
Annika Karjalainen (21), Helsinki
Ida Kupiainen (21), Tampere
Sanni Nurminen (20), Ylöjärvi
Toni Pilviniemi (28), Helsinki
Rasmus Sarre (24), Vantaa
Pipsa Vähäkainu (25), Oulu
Henri ”HP” Pirkkalainen (22), Vantaa
Tuotantokaudet > Kolmas kausi

Kolmas kausi kuvattiin tiukkojen turvatoimien vallitessa koronapandemian keskellä Kanarialla maaliskuussa 2021. Kautta alettiin esittää 24. toukokuuta, ja 27. heinäkuuta 2021 esitetyssä finaalissa voittajat Jemina ja Antti saivat 15 000 euroa. Kauden juonsi Alma Hätönen.
Formaatti muissa maissa

Ruotsissa Paratiisihotelli (ruots. Paradise Hotel Sverige) on ollut suosittu ohjelma seitsemän tuotantokauden ajan. Samoin myös Norjassa ja Tanskassa. Ensimmäisellä kaudella siihen osallistui Sofia Hellqvist, josta sittemmin tuli prinssi Carl Philipin puoliso, Ruotsin prinsessa ja Värmlannin herttuatar. Suomalainen Amanda Harkimo oli mukana Ruotsin Paratiisihotellissa kuudennella kaudella. Alkuperäistä yhdysvaltalaista ohjelmaa esitettiin Fox-kanavalla kaksi tuotantokautta vuosina 2003 ja 2008.
Pop eilen – toissapäivänä

Pop eilen – toissapäivänä oli Hectorin eli Heikki Harman vuosina 2009–2014 Radio Suomessa juontama musiikkiohjelma, jossa soitettiin etupäässä 1960- ja 1970-lukujen popmusiikkia. Ohjelmaa lähetettiin sunnuntaiaamuisin klo 10–11 ellei samalle ajankohdalle sattunut urheilulähetyksiä. Alun perin ohjelmaa piti lähettää vain kesän 2009, mutta suuren suosion myötä ohjelma jatkui yli viisi vuotta.
Heikki Harma ei kertomansa mukaan saanut kunnon perusteluja ohjelman lopettamiselle, mutta arveli että kyse oli säästöistä. Radio Suomen ohjelmapäällikkö Saila Mattila perusteli päätöstä julkisuudessa normaalina kehittämisenä ja ohjelmasuunnitteluna. Ohjelman korvasi Tarja Närhin Iskelmäradio. Ohjelman lopetuspäätöstä kommentoi jopa ulkoasiainministeri Erkki Tuomioja blogissaan sanomalla ”Miksi Yle ampuu taas itseään jalkaan?" ja ”Nyt protestiliike pystyyn!” Ohjelma jatkui myöhemmin Radio Novassa.
Pierre Arditi

Pierre Arditi
Pierre Marie Denis Arditi (s. 1. joulukuuta 1944 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä. Hän on taidemaalari George Arditin ja belgialaisen äidin lapsi. Hänen siskonsa on näyttelijä Catherine Arditi.
Arditi on usein esiintynyt romanttisissa rooleissa. Hän voitti vuonna 1987 parhaan miessivuosan César-palkinnon elokuvasta Musta hehku ja vuonna 1994 parhaan miespääosan César-palkinnon elokuvasta Smoking/No Smoking. Arditi on myös dubannut Christopher Reeven ääntä. Hänestä tehtiin Kunnialegioonan ritari vuonna 2002. Hän oli Ordre National du Mériten ritari vuodesta 1994, ja hänestä tehtiin sen upseeri vuonna 2005.
Arditin kumppani on Évelyne Bouix.
Aiheesta muualla

Pierre Arditi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Pierre Arditi
Käännös suomeksi
Pop eilen – tänään

Pop eilen tänään  oli Yleisradion rinnakkaisohjelmassa tiistai-iltapäivisin lähetetty juonnettu rock-ohjelma 1970-luvulla. Nimensä mukaisesti ohjelmassa soitettiin sekä vanhaa että uutta pop-musiikkia.
Toimittajina ja juontajina olivat aluksi Heikki "Hector" Harma, myöhemmin myös Jake Nyman sekä Heimo Holopainen. Heikki Harma tutustutti suomalaisia nuoria uusiin brittipopin ilmiöihin kuten David Bowieen, ja usein kävin niin, että ohjelmassa soitetut kappaleet tulivat myöhemmin tutuiksi Hectorin suomentamina ja esittäminä cover-versioina. Holopaisen ohjelmissa kuultiin usein punkrockia; muut toimittajat eivät sitä yleensä soittaneet.
Ohjelma kesti tunnin, ellei urheilulähetys vienyt ohjelma-aikaa kokonaan tai osittain.
Heikki Harma teki myöhemmin Pop eilen – toissapäivänä -nimistä ohjelmaa Radio Suomeen sekä Radio Novaan.
Paratiisikala

| Paratiisikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labyrinttikalat Anabantoidei
Heimo::  Rihmakalat Osphronemidae
Alaheimo::  Macropodusinae
Suku::  Macropodus
Laji::  opercularis
Kaksiosainen nimi
 Macropodus opercularis  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Paratiisikala Wikispeciesissä   Paratiisikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Paratiisikala (Macropodus opercularis) on pieni värikäs aasialainen kala. Niitä on tuotu Eurooppaan akvaariokaloiksi jo 1800-luvulla yhtenä ensimmäisistä lajeista kultakalojen jälkeen.
Koko ja ulkonäkö

Paratiisikala kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sen vartalo on punaisen ja sinisen kuviollinen. Värit muuttuvat kalan mielentilan mukaan tummemmiksi ja vaaleammiksi. Koiraan pyrstö ja evät ovat suuret liehukkeet, mutta eivät yhtä isot kuin taistelukalalla.
Alkuperä

Paratiisikala elää luonnossa Itä-Aasiassa Koreasta Pohjois-Vietnamiin, joissa, ojissa ja kastelukanavissa. Labyrinttielimensä avulla se pärjää vähähappisissakin lampareissa.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Paratiisikalat ovat melko aggressiivisia lajitovereitaan ja pienempiä kaloja kohtaan. Samassa akvaariossa ei voi yleensä pitää enempää kuin yhtä koirasta.
Kutuvalmis koiras rakentaa kuplapesän ja houkuttelee naaraan siihen. Kutemisen jälkeen koiras suojelee pesää poikasten kuoriutumiseen asti, ja hätistää naaraankin pois. Kotiakvaariossakin on melko helppoa saada kalat kutemaan, mutta poikasten kasvatus on haastavampaa, koska ne tarvitsevat hienojakoista ruokaa, mutta veden pitäisi silti pysyä hyvälaatuisena.
Vesiolot ja ravinto

Paratiisikala elää luonnossakin monenlaisissa vesissä, ja kestää monenlaisia lämpötiloja ja labyrinttielimensä takia vähähappisia olosuhteita. Aikuiset yksilöt pärjäävät lämpötiloissa 15-28 °C. Kalat innostuvat kutemaan veden lämmitessä yli 22 °C, mielellään lähelle 25 °C, kun taas poikasille sopii 20-24 °C.
Sopiva veden pH-arvo on 6–8, kovuus (dH) 5–19.
Luonnossa paratiisikalat syövät hyönteisiä, muita selkärangattomia, pikkukaloja ja niiden mätiä. Akvaariossa sille annetaan pakastettujen eläinten kuten surviaisentoukkien lisäksi hiutaleruokaa tai pieniä pellettejä.
Aiheesta muualla

Harrastajan sivu
Pohjois-Kreikka

| Pohjois-Kreikka Βόρεια Ελλάδα> NUTS 1 -alue |
| --- | --- |
   Pohjois-Kreikka
Valtio:  Kreikka
Alueet:  Epeiros Itä-Makedonia ja Traakia Keski-Makedonia Länsi-Makedonia
Väkiluku (2021):  2 932 456
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL5
Pohjois-Kreikka (kreik. Βόρεια Ελλάδα, Vóreia Elláda) on Kreikan NUTS 1 -alue (EL5), joka on määritelty Euroopan unionin tilastollisia tarpeita varten. Alue ei vastaa suoraan mitään Kreikan hallinnollista aluetta eikä sitä käytetä hallinnollisiin tarkoituksiin.
NUTS-alue koostuu neljästä hallinnollisesta alueesta, jotka vastaavat samalla NUTS 2 -alueita: Epeiros, Itä-Makedonia ja Traakia, Keski-Makedonia sekä Länsi-Makedonia. Alueen väkiluku on 2 932 456 (2021).
Perissóksen metroasema

| Perissós> Περισσός |
| --- | --- |
 Perissóksen metroasemaa.
 Ateenan metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 1
Sijainti:  38°1′58″N, 23°44′41″E
Paikkakunta:  Néa Ionía, Pohjois-Ateena, Attika, Kreikka
Avattu:  14.3.1956
Perissós (kreik. Περισσός eli Σταθμός Περισσός, Stathmós Perissós) on Ateenan metron asema Linjalla 1 (vihreä). Se sijaitsee Néa Ionían kaupungissa Suur-Ateenan pohjoisosassa.
Metroasema avattiin 14. maaliskuuta 1956. Asema on suurimman osan vanhan Linjan 1 asemista tavoin maanpäällinen ja muistuttaakin enemmän paikallisjuna- kuin metroasemaa. Seuraava asema lounaaseen on Áno Patísia ja koilliseen Pefkákia.
Piikkikruunu (eläin)

| Piikkikruunu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Piikkinahkaiset Echinodermata
Luokka::  Meritähdet Asteroidea
Lahko::  Valvatida
Heimo::  Acanthasteridae
Suku::  Acanthaster
Laji::  planci
Kaksiosainen nimi
 Acanthaster planci  (Linné, 1758) 
Katso myös
   Piikkikruunu (eläin) Wikispeciesissä   Piikkikruunu (eläin) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkikruunu (Acanthaster planci) on Indopasifisella merialueella elävä suurikokoinen, myrkyllinen meritähtilaji. Sen elinympäristöä ovat koralliriutat Punaisessameressä, Intian valtameressä ja Tyynessämeressä. Yksilön halkaisija voi olla 40 cm. Suuresta keskuskiekosta haarautuu 12–19 sakaraa. Ruumis on yltä päältä tanakoiden terävien piikkien peittämä.
Erityisen yleinen laji on Itä-Australian Isolla valliriutalla, jossa se on runsastunut arvoituksellisella tavalla 1970-luvulta lähtien. Se syö korallien polyyppejä, ja sen populaatiot ovat lisääntyneet niin suuriksi, että korallit eivät ehdi uudistua ja riutan kantokyky on ylittynyt.
Normaalioloissa piikkikruunujen ajoittaiset joukkoesiintymiset ovat suorastaan välttämättömiä riutan monimuotoisuuden säilymiselle: ne raivaavat riuttaan paljaita läikkiä, joihin uusien koralliyhdyskuntien ensimmäiset toukat voivat kiinnittyä.
Aiheesta muualla

http://www.eoearth.org/article/Crown-of-thorn_sea_star?topic=49513
Portobellon noita

| Portobellon noita> A bruxa de Portobello |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Paulo Coelho
Kansitaiteilija:  Jennifer Ann Daddio
Julkaistu:  2007
Suomennos
Suomentaja:  Sanna Pernu
Kustantaja:  Bazar
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  340
ISBN:  978-952-5635-31-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Portobellon noita on Paulo Coelhon romaani vuodelta 2007.
Teos kertoo Transilvaniassa syntyneestä orvosta Athenasta, jolla on yliluonnollisia kykyjä. Athenan adoptiovanhemmat kasvattavat hänet Beirutissa. Aikuisena hän asettuu Lontooseen, työskentelee pankkivirkailijana isossa pankissa ja saa lapsen. Lopulta Athenasta tulee jumalataruskonnon papitar. Teoksen kertojina ovat erilaiset Athenan tunteneet henkilöt. Kustantajan mukaan romaani kertoo suvaitsevuudesta, erilaisuuden hyväksymisestä ja elämisestä oman vakaumuksensa mukaisesti.
Aiheesta muualla

Arvostelu Keskipohjanmaa-lehdessä (Arkistoitu – Internet Archive).
Pierre Androuët

| Pierre Androuët> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1915
Kuollut: 2005
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  juustokauppias ja kypsyttäjä
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Guide du Fromage, 1973
Pierre Androuët (1915–2005) oli tunnettu ranskalainen juustokauppias (fromager) ja kypsyttäjä (affineur). Hänet tunnetaan myös vuonna 1973 julkaistusta teoksesta Guide du Fromage.
Elämäkerta

Pierre Androuët’n isä Henri avasi juustokaupan Pariisissa rue d’Amsterdam -kadun varrella vuonna 1909, ja Pierre syntyi vuonna 1915. Kaupasta tuli pian kaupungin tunnetuin juustokauppa, ja Pierre alkoi työskennellä perheensä kaupassa 15-vuotiaana. Myöhemmin hän opiskeli arkkitehtuuria, mutta jätti opintonsa kesken työskennelläkseen isänsä kanssa. He matkustivat ympäri Ranskaa etsimässä uusia juustonvalmistajia ja pitämässä yllä suhteitaan vanhoihin. Monista muista tuolloisista juustokaupoista poiketen Androuët osti usein juustonsa raakana ja kypsytti ne kaupan omassa kellarissa. Juusto voitiin näin myydä juuri oikealla hetkellä. Pierrestä tuli kaupan omistaja vuonna 1948. Vuonna 1974 Pierre julkaisi kirjan Guide du Fromage joka käännettiin englanniksi nimellä The Complete Encyclopedia of French Cheese. Kirjaa pidetään yhtenä kattavimmista juustokirjoista. Androuët’n kauppa myytiin vuonna 1989, minkä jälkeen sillä on ollut useita eri omistajia. Pierre Androuët kuoli vuonna 2005.
Aiheesta muualla

Androuet - A family story androuet.com. (englanniksi)
Androuët’n kauppa ja perhe vuonna 1909.
Piikkilankoja preerialla

| Piikkilankoja preerialla> Les barbelés sur la prairie |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Morris
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  1965
Suomennos
Suomentaja:  Juhani Härmä, Timo Reenpää
Kansitaiteilija:  Morris
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1974
Ulkoasu:  pehmeäkantinen
Sivumäärä:  48
ISBN:  951-1-01386-6
Sarja: Lucky Luke
Edeltävä:  Daltonien pako
Seuraava:  Ran-Tan-Plan saa perinnön
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Piikkilankoja preerialla on järjestyksessä 14. Suomessa ilmestynyt Lucky Luke -sarjakuva-albumi. Albumin on käsikirjoittanut René Goscinny ja piirtänyt Morris. Se julkaistiin suomeksi 1974 Juhani Härmän ja Timo Reenpään suomentamana.
Juoni

Maanviljelijä Vernon Felps muuttaa keskelle preeriaa ja rakentaa maatilan. Lähellä sijaitsee Cow Gulch, karjankasvattajien kaupunki, jonka päällikkö on karjakuningas Cass Casey. Vernonin maatila sijaitsee juuri karjan reitin varrella, joten cowboyt johdattelevat karjansa suoraan Vernonin tilan läpi. Karjankasvattajat ja maatilalliset ovat vihamiehiä keskenään, ja Vernonin tullessa valittamaan asiasta hänet ollaan jo melkein hirttämässä, kunnes Lucky Luke sekaantuu asiaan ja suostuu auttamaan Vernonia. Vernon aikoo välittömästi aidata alueensa piikkilangalla. Lucky Luke tietää että karjankasvattajat pitävät piikkilankaa vapaalla preerialla henkilökohtaisena loukkauksena ja Vernon saa varautua aikamoiseen mellakkaan, mutta Vernon ei välitä muusta kuin että saa olla rauhassa. Cass Casey tietenkin raivostuu ja lähettää heti miehiä katkomaan piikkilangat. Lucky Luke keksii kuitenkin lopulta monen yrityksen jälkeen keinon jolla välit saadaan selvitettyä ja lopulta Vernon ja Cass Casey tekevät sovinnon.