Suur-Suomi
Historia > Talvisota ja jatkosota > Jatkosota ja Itä-Karjalan valloitus

Jo sisällissodan aikana vuonna 1918 Carl Gustaf Emil Mannerheim oli Antreassa Karjalankannaksella antanut julistuksen, jossa hän totesi, ettei tulisi panemaan miekkaansa tuppeen ennen kuin Suomi ja Itä-Karjala olisivat vapaat. Jatkosodassa Mannerheim antoi kuuluisan miekantuppipäiväkäskynsä, jossa viittasi julistukseensa. Päiväkäskyssä oli mainintoja myös ”suuresta Suomesta”, mikä jo tuolloin aiheutti myös kielteistä huomiota poliittisissa piireissä. Toisaalta eduskunnan puhemies Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen Väinö Hakkila painotti sanomalehtijutussaan, että Suomen tulee vapauttaa suomensukuiset heimokansat bolševikkien vallasta. Suomi valtasi Karhumäen kaupungin 40 asteen pakkasessa joulukuun 7. päivänä vuonna 1941. Pian Itä-Karjalassa alkoi asemasodan aika. Hieman aikaisemmin ylipäällikkö Mannerheim oli lähettänyt tervehdyksen Suomen naisille ja miehille: ”Meiltä ei puutu enää paljon saavuttaaksemme strategiset päämäärämme, riistää viholliselta ne keinot, jotka se oli huolellisesti valmistanut tuhotakseen meidät, ja saavuttaaksemme rajan, joka on helpompi puolustaa kuin mikään Suomen aikaisempi raja.”
Jatkosodan aikana 1941 Suomi miehitti historiansa laajinta aluetta. Monet muuallakin kuin oikeistossa halusivat liittää Itä-Karjalan Suomeen. Perusteet olivat paitsi aatteellisia ja poliittisia, myös sotilaallisia: niin sanottu kolmen kannaksen rajaa oli aiempaa rajaa helpompi puolustaa. Saksan ollessa tukena siihen oli mahdollisuus. Venäläisiä ja karjalaisia kohdeltiin eri tavoin. Venäjää puhuvan väestön etnistä taustaa tutkittiin, jotta saataisiin tietää, mikä osa siitä oli niin sanottua kansallista väestöä eli karjalaisia, mikä niin sanottua epäkansallista väestöä eli enimmäkseen venäläisiä. Venäläistä väestöä koottiin keskitysleireille, jotta heidät olisi ollut helpompi siirtää alueelta pois. Vaikka leirejä kutsuttiin keskitysleireiksi Saksan mallin mukaan, tuolloin Suomessa tuskin kukaan tiesi, millaisia Saksan keskitysleirit ovat.
Kun suomalaisjoukot saapuivat Petroskoihin, jota tuohon aikaan kutsuttiin Äänislinnaksi, olivat vetäytyneet neuvostosotilaat tuhonneet ison osan kaupungista. Osa suomalaisjoukoista sai jäädä Äänislinnaan, kun muut jatkoivat etenemistä kohti Syväri-joen yläjuoksua läpi Soksun kylän. Kylässä asui perheinensä myös vepsäläinen Raisa Larjuskin, nykyinen kirjailija Raisa Lardot. Hän on muistellut kyläläisiä pelotellun saapuvilla suomalaissotilailla, jotka leikkaavat kyläläisiltä korvat pois. Kun palanneet kyläläiset palasivat koteihinsa, he yllättyivät, kun suomalaiset sotilaat olivatkin ystävällisiä. Miehitysalueen kouluihin matkasi suomalaisia opettajia, mutta osa oppilaista uhmasi opetusta, sillä Neuvostoliiton propaganda Stalinista oli iskostunut syvälle heihin. Suomalaiset järjestivät Aunuksen radioon myös vepsän-, lyydin- ja karjalankielisiä ohjelmia. Sotilashallinnon johdolla alueelle luotiin varsin tehokas terveydenhoitojärjestelmä. Miehitysalueen lapsikuolleisuus laski puoleen entisestä. Syyhyisten ja riisitautisten lasten määrä väheni huomattavasti.
Suomeen siirrettiin Saksan avulla saksalaisten miehittämältä alueelta noin 62 000 inkerinsuomalaista, inkerikkoa ja vatjalaista, joista kuitenkin sodan jälkeen palautettiin lupauksista huolimatta takaisin Neuvostoliittoon 55 000, koska Neuvostoliitto niin vaati. Heitä kohtasi Neuvostoliitossa karkottaminen Siperiaan osana jo aikaisemmin käynnissä ollutta inkeriläisten kansanmurhaa. Vasta 1950–1960-luvuilta alkaen heillä oli mahdollisuus päästä takaisin kotisijoilleen.
Valtion tiedotuslaitos julkaisi vuonna 1941 Suur-Suomi-aatetta tukevan saksankielisen teoksen Finnlands Lebensraum, jonka tarkoituksena oli perustella tieteellisesti Itä-Karjalan ja Inkerinmaan liittämistä Suomeen.
Sanomalehdistä innokkaimmin Suur-Suomi-aatetta kannatti Isänmaallisen kansanliikkeen pää-äänenkannattaja Ajan Suunta, joka näki syksyllä 1941 puolueen tärkeimmän tavoitteen olevan toteutumassa. Maalaisliiton Ilkka-sanomalehti kirjoitti heti jatkosodan puhjettua: ”Me emme haaveile Novgorodista emmekä Moskovasta, meille riittävät Syväri, Ääninen ja Vienan rannat.” Kolmas Suur-Suomea kannattanut puolue oli Kansallinen Kokoomus. Myös poliittiseen keskustaan lukeutunut Helsingin Sanomat kirjoitti Mannerheimin miekantuppipäiväkäskyn jälkeen: ”Oikeisiin mittasuhteisiin suurentuneessa elintilassamme me voimme hengittää vapaammin ja turvallisemmin.” Myöhempi akateemikko Martti Haavio kirjoitti päiväkirjassaan, miten Aunuksessa syyskuussa 1941 vierailleet eduskunnan varapuhemies ja eräät kansanedustajat olivat sanoneet, että heillä oli kiire tulla katsomaan ”isänmaamme uutta maakuntaa”. Vielä keväällä 1943 kerrottiin opiskelijanuorison keskuudessa vallinneen voimakkaan Suur-Suomi-innostuksen, ja kevään 1943 ylioppilasaineiden joukossa oli aihe ”Jos saisin määrätä Suomen rajat”.