stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen valtioneuvosto
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valtioneuvoston kotisivut
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Keisarillinen Suomen senaatti 1816–1916 | Suomen valtioneuvosto 1917–    |
| n k  Suomen valtioneuvosto |
| --- | --- |
Pääministeri:  Pääministeri  Pääministerin sijainen 
Ministeriöiden johtajat:  Liikenne- ja viestintäministeri  Maa- ja metsätalousministeri  Oikeusministeri  Opetusministeri  Puolustusministeri  Sosiaali- ja terveysministeri  Sisäministeri  Työministeri  Ulkoministeri  Ympäristö- ja ilmastoministeri  Valtiovarainministeri 
Muut salkut:  Elinkeinoministeri  Eurooppa- ja omistajaohjausministeri  Ulkomaankauppa- ja kehitysministeri  Kuntaministeri  Liikunta-, urheilu- ja nuorisoministeri  Sosiaaliturvaministeri  Tiede- ja kulttuuriministeri 
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna
Metsänpeitto

Metsänpeitto on suomalaisessa uskomusperinteessä tila tai paikka, johon luonnossa kulkeva ihminen tai kotieläin voi joutua.
Metsänpeittoon joutuminen ja tila

Metsänpeittoa on pidetty metsänhaltijoiden tai maahisten maailmana. Uskomuksen mukaan metsänpeittoon voi joutua joskus jonkin olennon, esimerkiksi metsänhaltijan tai harakan, viemänä. Toisaalta ihminen voi uskoa joutuneensa metsänpeittoon, mikäli eksyy, eikä löydä omin avuin metsästä kotiin.
Metsänpeittoon on sanottu päätyvän myös, jos astuu noidankehään, eli sienien muodostaman ympyrän sisälle.
Metsänpeittoon joutuneelle tulee omituinen, vieras olo. Jotkut kertovat maailman samalla hiljentyneen, linnunlaulun ja muiden metsän äänten vaienneen. Tuttu metsä saattaa muuttua vieraaksi ja erilaiseksi, joskus jotenkin nurinkuriseksi, jopa ylösalaiseksi. Jotkut metsänpeittoon joutuneet jähmettyvät paikalleen pystymättä liikkumaan tai puhumaan, toiset taas kulkevat läpi tuntemattomaksi muuttuneen seudun. Metsänpeittoon joutuneen väitetään katoavan muiden näkyvistä, eivätkä muut löydä häntä, vaikka kulkisivat ohi. Metsänpeittoon joutunut saattaa myös näyttää kiveltä tai kannolta. On kertomuksia, joissa kadonnutta lehmäänsä etsivä istuu uupuneena kivelle, tietämättä istuvansa lehmänsä päällä. Jotkut pääsevät metsänpeitosta tekemättä mitään, toiset taas tehtyään taikatemppuja, ja joidenkin kerrotaan kadonneen iäksi.lähde?
Metsänpeitosta pääsy

Metsänpeitosta on uskottu pääsevän pois, jos riisuu kaikki vaatteensa ja pukee ne uudelleen päälleen nurinpäin. Myös kengännauhat tulee vaihtaa jalasta toiseen.
Toinen keino on omien jalkojensa välistä katselu. On myös erilaisia keinoja, joilla voidaan löytää metsänpeittoon joutunut, kuten juuriston tai solmuun väännetyn puun läpi katselu, jalanjälkien kääntäminen ympäri tai veden kaataminen jälkiin. Myös kadonneen etsijä on voinut kääntää vaatteitaan nurin päin. Metsänpeitosta pääsemiseksi on myös useita loitsuja tai loruja, joiden avulla etsijät voivat rikkoa metsänpeittoon joutuneen päältä loitsun. Päästäjä oli tietäjä, joka kykeni palauttamaan metsänpeittoon joutuneen.
Metsänpeitosta pääsy > Loitsu

Kuhmoniemeltä tallennetun loitsun mukaan metsänpeitosta pelastettiin karja seuraavalla tavalla:
Päästä, mehtä, meijän eläimet,

Päästä, mehtä, meijän eläimet!

Vuolen kullat kuun ikäiset,

Hopeat ijän ikuiset

Näreelle tammiselle,

Mehtolan kuninkaalle. 
(SKRV:XII2 6966)
Muuta

UFO-harrastajien oz-ilmiö muistuttaa metsänpeittoa. Metsänpeittoa muistuttavia oireita voi aiheuttaa esimerkiksi diabetes.lähde?
Populaarikulttuuri

Elokuvataiteessa: Salla Hämäläisen ohjaama lyhytelokuva Metsänpeitto (2012)
Kirjallisuudessa: Leena Krohn (1980): Metsänpeitto – kertomus kadonneista. WSOY. ISBN 951-0-09992-9
Kirjallisuudessa: Linnea Kuuluvainen (1996): Metsän peitto. Gummerus. ISBN 978-951-24-3337-7
Musiikissa: Folk-metal -yhtyeen Korpiklaani levyllä Karkelo olevassa kappaleessa Mettänpeiton valtiaalle käsitellään metsänpeittoon joutumista ja sieltä pois pääsyä.lähde?
Peleissä: Lempo, One Trick Entertainmentin 9. syyskuuta 2023 julkaisemassa psykologisessa kauhupelissä, jonka tekijät hakivat inspiraatiota suomalaisesta kansantarustosta.
Metsätyökone

Kaatokone
Ajokone
Metsätyökone tai lyhyemmin metsäkone on koneellisessa puunkorjuussa käytettävä, lähinnä polttomoottorikäyttöinen kone. Nykyiseen muotoonsa metsätyökoneet kehittyivät 1980-luvulla. Koneet voidaan jakaa kahteen eri osa-alueeseen, kaato- sekä ajokoneisiin. Joskin käytössä on myös yhdistelmäkoneita, jotka hoitavat molemmat työvaiheet pienien nopeiden muutostöiden jälkeen.
Kaatokone

Kaatokonetta kutsutaan metsäkonepiireissä useimmiten nimellä moto (monitoimikone) tai harvesteri. Kaatokoneen tehtävänä on kuljettajan ohjaamana hoitaa puiden kaato, karsinta sekä määrämittaan katkonta. Tietokonepohjainen mittatietokone hoitaa nykyisin lähes koko katkonnan. Yleensä puun katkontaohjeet tulevat kaatokoneen tietokoneelle metsäyhtiöltä, jolle puut on myyty. Katkontaohjeita kutsutaan apteeraus-ohjeiksi.Apteeraus käsittää myös tietokonepohjaisen puun katkaisukohdan määrittämisen, jonka tarkoitus on saada puu mahdollisimman tarkoin hyötykäytettyä. Kaatokoneen toiminta perustuu hydrauliikkaan, jonka välityksellä kaatokoneen nosturi sekä siinä oleva hakkuupää saavat tarvitsemansa voiman. Kaatokoneella voidaan hoitaa myös juurikäävän torjunta, tällöin hakkuupäästä ruiskutetaan tiettyä torjunta-ainetta katkaisun yhteydessä maahan jäävään kantoon. Katkaisun yhteydessä puulajista riippuen kone suihkuttaa runkoon asetuksista säädettävän värin ajokoneen työn helpottamiseksi.
Ajokone

Ajokoneet, joita nimitetään myös metsä- tai kuormatraktoreiksi, ovat koneita, joiden tehtävänä on kerätä metsästä hakkuukoneen käsittelemät puut ja kuljettaa ne tien varteen kasoihin lajiteltuna tavaralajeittain, tästä puutavara-auto voi ne noutaa. Ajokoneessa on kuormatila, johon puut nostellaan kouralla varustetulla nosturilla. Ajokoneet ovat usein varustettuna gps-laitteilla , johon kaatokone on lähettänyt koordinaattitiedot kerättävistä puista. Toinen yleinen varuste ajokoneissa on kuormainvaaka. Ajokoneita voidaan varustaa muun muassa:
giljotiinikouralla, jolloin sillä voidaan hoitaa itsenäisesti energiapuun korjuu.
Lannoitteen levittimellä, jolloin sitä voidaan käyttää metsälannoitukseen.
Metsämaanmuokkaus kalustolla, jolloin niillä hoituu istutusta edeltävä muokkaus.
Yleisimpiä metsäkonemerkkejä Suomessa

John Deere (entinen Timberjack)
Ponsse
Komatsu (entinen Valmet & Volvo BM)
Logset
Sampo-Rosenlew
Muita metsäkonemerkkejä

Amkodor
Belarus
Eco Log (entinen Caterpillar, Gremo & Skogsjan)
Entracon (entinen Loglander)
Farma
FinnBull
Jarcrac
Logbullet
Malwa
Metsis
Nisula Forest
Novotny
Prosilva
Rottne
Terri
Vimek
Entisiä metsäkonemerkkejä

Aktiv
Caterpillar
Gremo
Kindai
Kockums
Loglander
Logman
Lokomo
Pika
Silvatec
Skogsjan AB
Timberjack
Valmet
Volvo BM
ÖSA
Jukka Miettinen (päätoimittaja)

Jukka Ilmari Miettinen (s. 30. elokuuta 1943 Kuorevesi) on suomalainen lehtitoimittaja, joka toimi Tuulilasin päätoimittajana 1975–1978, Apu-lehden päätoimittajana 1978–1983 sekä Sanoma-yhtiössä aikakauslehtien julkaisujohtajana ja sitten yritysjulkaisujen päätoimittajana 1983–2005.
Miettinen aloitti toimittajanuransa 1960-luvun alkupuolella Riihimäen Sanomissa harjoittelijana ja Ilta-Sanomissa kesätoimittajana. Helsingin Sanomien sunnuntaitoimituksessa hän työskenteli 1967–72. Vuosina 1972–74 hän toimi Peugeot-autoja maahantuovan Maan Auto Oy:n tiedotuspäällikkönä.
Vuosina 1975–1983 Jukka Miettinen työskenteli A-lehdissä ensin Tuulilasin ja sitten Avun päätoimittajana. Vuonna 1983 hänet nimitettiin Sanoma-yhtiön aikakauslehtien julkaisujohtajaksi ja vuonna 1987 Sanoman yritysjulkaisujen päätoimittajaksi. Hän jäi eläkkeelle 2005.
Mies (nimi)

| Mies |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  28. tammikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  suomen sana mies, myös Bartolomeus tai Maria
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mies on suomalainen miehen etunimi. Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä syntynyt 193 Mies-nimistä.
Suomalaisena nimenä Mies on käsitetty suomennokseksi germaanisesta nimestä Karl (Kaarle), joka tarkoittaa vapaata miestä.  Tämän vuoksi nimipäivä on sijoitettu tammikuun 28. päiväksi, joka on myös Kaarlen, Kaarlon ja Kallen nimipäivä. Toisaalta Alankomaissa Mies on käytössä sekä miehen että naisen etunimenä, joka on syntynyt lyhentymänä nimestä Bartolomeus tai Maria.  Mies esiintyy myös sukunimenä ja on esimerkiksi saksalais-yhdysvaltalaisen arkkitehti Mies van der Rohen alkuperäinen sukunimi.
Tunnettuja Mies-nimisiä

Mies Mauri Antero Numminen (s. 1940), suomalainen muusikko
Mies Reenkola (1908–1988), suomalainen gynekologi ja muistelmakirjailija
Jukka O. Miettinen

Jukka Olavi Miettinen (s. 12. maaliskuuta 1950 Helsinki) on suomalainen tanssitaiteen tutkija ja monipuolinen vaikuttaja. Hän väitteli vuonna 2008 tanssitaiteen tohtoriksi Teatterikorkeakoulussa tutkimuksellaan Dance Images in Temples of Mainland Southeast Asia.
Miettinen on ollut vuonna 1997 aloitetun Aasia Helsingissä -festivaalin taiteellinen johtaja ja Kuopio tanssii ja soi -festivaalin taiteellinen johtaja 1992–1998. Hän on opettanut taide- ja teatteriaineita Bangkokissa Mahidolin yliopistossa sekä lukuisissa suomalaiskorkeakouluissa. Hänen kirjoittamansa, vuonna 1987 julkaistu Aasian teatterihistorian oppikirja Jumalia, sankareita, demoneja kuuluu yhä usein yliopistojen tutkintovaatimuksiin.
Miettinen dokumentoi Kaakkois-Aasian tanssiteatteria Unescon projektissa vuonna 1982. Matkan pohjalta syntyi kirja Silmät auki Aasiassa. Hän on hoitanut myös kuvataide- ja tanssikriitikon tehtäviä Helsingin Sanomissa.
Miettiselle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021.
Jukka O. Miettisen isä oli insinöörikenraalimajuri Kaarlo Miettinen.
Teoksia

Jumalia, sankareita, demoneja: Johdanto aasialaiseen teatteriin. Teatterikoulun julkaisusarja N:o 5. Valtion painatuskeskus, 1987. ISBN 951-8602-64-6
Silmät auki Aasiassa: Burma, Thaimaa, Malesia, Singapore, Indonesia. Gaudeamus, 1987
Intia: Kaupunkeja, kulttuureja, historiaa. Otava 1991. ISBN 951-1-11091-8
Classical dance and theatre in South-East Asia. Oxford: Oxford University Press, 1992. ISBN 0-19-588595-3
Heikkilä-Horn, Marja-Leena – Miettinen, Jukka – Laakso, Pertti: Kaakkois-Aasia: Historia ja kulttuurit. Helsinki: Otava 2000. ISBN 951-1-15771-X
Suosiolahja

Suosiolahja on perittävän elinaikanaan antama lahja, jolla hän haluaa suosia lahjan saajaa rintaperillisen tai rintaperillisten vahingoksi. Tällainen lahja tai lahjanluonteinen etuus otetaan huomioon laskettaessa lakiosaa. Lahja arvioidaan suosiolahjaksi sen määrän ja  lahjanluonteisuuden perusteella. Arvioinnin pohjaksi ei tarvita näyttöä perittävän aikomuksesta suosia lahjan saajaa. Perintökaaressa (40/1965, 7:3) ei ole määrätty ajankohdalle takarajaa, milloin rintaperillisen lakiosan voidaan katsoa tulleen loukatuksi. Oikeuskäytännössä suosiolahjana on pidetty 5–8 vuotta ennen perittävän kuolemaa annettuja suurehkoja lahjoja. Tätä vanhempien lahjojen tulkitseminen suosiolahjaksi edellyttää jotain näyttöä suosimistarkoituksesta.
Suosiolahja on yleisin lakiosavaatimusten peruste, sillä sen laskeminen jäämistön säästöön on tehokkain lakiosasuojan tyyppi. Suosiolahjaksi katsotaan kuitenkin vain rintaperilliselle tai ottolapselle tai näiden puolisolle annettua lahjaa, joka vaikuttaa tasaukseen. Jos kyseessä on muu lahjansaaja, sovelletaan testamenttiin rinnastettavaa lahjaa koskevaa tasaussääntöä, joka on merkittävästi tehottomampi kuin suosiolahja. Suosiolahjan vastakohta on ennakkoperintö. Lahjan suosiotarkoituksen mitätöi ennakkoperintöolettama, joka rakentuu sille, ettei ennakon saajaa haluta suosia. Suosiolahjan oikeusvaikutuksia voidaan pitää suomalaisen lakiosajärjestelmän toimivuuden takeena.
Esko Miettinen (arkkitehti)

Esko Juhani Miettinen (16. syyskuuta 1940 Helsinki – 5. syyskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, graafinen suunnittelija ja tietokirjailija, joka tunnetaan rakennus- ja kaupunkisuunnittelutyönsä lisäksi opastejärjestelmien ja graafisen identiteetin kehittämisestä muun muassa Helsingin kaupungin liikennelaitokselle.
Miettinen opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui arkkitehdiksi 1968. Hän kiinnostui graafisesta suunnittelusta vietettyään ensimmäisen opiskeluvuotensa jälkeisen kesän Sveitsin Zürichissä, jossa hän näki paljon sveitsiläisen tyylin käyttögrafiikkaa. 1960-luvulla Miettinen toimi arkkitehti Ola Laihon kanssa perustamassaan G4-suunnittelutoimistossa, jossa hänen suurin projektinsa oli jo vuonna 1968 – 14 vuotta ennen metroliikenteen alkamista – aloitettu Helsingin metron opastejärjestelmähanke. Sen ohella Miettinen suunnitteli HKL:n nuolikuvioisen liikemerkin (1974) ja laati HKL:n yrityskuvakäsikirjan eli opastejärjestelmän ja muun viestinnän graafisen ohjeistuksen (1986) ajoneuvo-ja pysäkkikilpineen.
Esko Miettisen 75-vuotispäivän kunniaksi hänen töistään pidettiin syyskuussa 2015 näyttely Helsingin Galleria Mondossa. Näyttelyssä oli esillä muun muassa HKL:n yrityskuvapaketti, kaupunkisuunnitteluprojekteja taustoineen, yksityistaloja eri maista sekä korjausrakentamista Suomesta, Saksasta ja Venäjältä.
Miettinen myös laati valmiiksi Espoon Matinkylän asemakaavan Simo Järvisen aiemman työn pohjalta.
Kirjallisia teoksia

Design integration : Design '81 final report, toimitustyö, ICOGRADAn, ICSIDin ja IFIn Helsingissä 1981 pidetyn kongressin loppuraportti. Rakennuskirja, 1983. ISBN 951-682-073-5.
Imago ja identiteetti = Image and identity, näyttelyluettelo, toim. yhdessä Tapani Aartomaan kanssa. Helsingin yliopiston Lahden tutkimus- ja koulutuskeskus 1988. ISBN 951-45-4755-1.
COR-TEN-julkisivut, toim. yhdessä Laila Luoto-Welinin kanssa, Rautaruukki Oyj, Rakennustieto, 2001. ISBN 951-682-661-X.
Ruostumaton teräs arkkitehtuurissa, yhdessä Kirsti Taivalantin kanssa, Teräsrakenneyhdistys, Rakennustieto, 2001. ISBN 951-682-634-2.
Metallijulkisivut arkkitehtuurissa. Teräsrakenneyhdistys : Rakennustieto, 2004. ISBN 951-682-733-0.
USS Miami (SSN-755)

| USS Miami |
| --- | --- |
 USS Miami
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  General Dynamics Electric Boat, Groton, Connecticut
Kölinlasku:  24. lokakuuta 1986
Laskettu vesille:  12. marraskuuta 1988
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1990
Poistui palveluskäytöstä:  28. maaliskuuta 2014
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 843 t (pinnalla) 6 245 t (sukelluksissa)
Pituus:  110,3 m
Leveys:  10 m
Syväys:  9,4 m
Koneteho:  1 x S6G-painevesireaktori
Nopeus:  pinnalla: 25 solmua (46 km/h) sukelluksissa: 30 solmua (56 km/h)
Miehistöä:  12 upseeria ja 98 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 x 533 mm Mk67 -torpedoputkea 12 x Mk36 VLS -siiloa Tomahawk-risteilyohjusten laukaisemiseksi
USS Miami (runkonumero SSN-755) oli Yhdysvaltain laivaston Los Angeles -luokan ydinsukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 28. marraskuuta 1983 General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä rakentaminen aloitettiin 24. lokakuuta 1986. Alus laskettiin vesille 12. marraskuuta 1988 kumminaan rouva Jane P. Wilkinson ja liitettiin laivastoon 30. kesäkuuta 1990.
Palvelus

Alus sijoitettiin käyttöön otettaessa Grotonin laivastotukikohtaan Connecticutiin.
Aluksella syttyi 23. toukokuuta 2012 noin kello puoli kuusi illalla tulipalo, joka saatiin sammumaan seuraavana aamuna noin puoli neljältä. Tuli sai alkunsa etuosasta, jossa sijaitsevat henkilöstön majoitustilat, komento- ja ohjauskeskus sekä torpedohuone. Kolme Portsmouthin laivastontelakan palomiestä, kaksi aluksen miehistönjäsentä sekä kaksi siviilipalomiestä saivat lieviä vammoja. Alustavien tutkimusten mukaan tuli sai alkunsa pölynimurista, jota käytettiin vuorojen vaihtojen lopulla tehtäviin siivouksiin ja joka oli varastoitu käyttämättömään tilaan. Alustaviksi korjauskuluiksi arvioitiin 22. elokuuta noin 450 miljoonaa dollaria ja korjaukset valmistuisivat 30. huhtikuuta 2015. Arvio sisälsi 10 prosentin marginaalin kustannusten nousulle.
Yhdysvaltain laivasto ilmoitti 6. elokuuta 2013 kongressille suunnitelmistaan keskeyttää aluksen korjaukset ja poistaa veneen käytöstä. Syynä oli uusien vikojen löytyminen ja kustannusten nousu 700 miljoonaan dollariin. Alus poistettiin käytöstä virallisesti 28. maaliskuuta 2014.
Kirjallisuudessa

Alus on pääosassa Tom Clancyn Submarine: A Guided Tour Inside a Nuclear Warship (ISBN 0-425-13873-9).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Miami (SSN-755) Wikimedia Commonsissa
Judith Merril

| Judith Merril> Judith Josephine Grossman.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. tammikuuta 1923 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 12. syyskuuta 1997 (ikä 74) Toronto, Ontario, Kanada
Kansalaisuus:  kanadalainen
Ammatti:  kirjailija, toimittaja, kääntäjä, kriitikko
Puoliso:  Frederick Pohl (1949–1953)
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Judith Merril (s. Josephine Juliet Grossman, 21. tammikuuta 1923 – 12. syyskuuta 1997) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän asettui myöhemmin Kanadaan ja teki uraa kirjallisuuskriitikkona, kääntäjänä ja antologistina.
Elämäkerta

Josephine Juliet Grossman syntyi New Yorkissa 1923. Hän opiskeli City Collegessa muttei valmistunut, ja vuonna 1943 Grossman alkoi työskennellä tutkimusapulaisena ja haamukirjoittajana. Vuonna 1947 hän sai paikan Bantam Booksin toimittajana. Hän ei pitänyt syntymässä saamastaan etunimestä ja alkoi avioiduttuaan käyttää nimeä Judith Zissman. Tällä nimellä hän julkaisi 1940-luvun puolivälissä runoutta ja esseitä ja toimitti Temper!-nimistä fanzinea. Avioliitto jäi lyhyeksi, ja erottuaan nuori kirjailija omaksui taiteilijanimen Judith Merril.
Merril oli aktiivinen New Yorkin tieteiskirjallisuuspiireissä, yksi Hydra Clubin perustajajäsenistä ja Futurians-ryhmän ainoa naisjäsen. Hänen ensimmäinen novellinsa ilmestyi 1948, ja Merrilistä tuli pian Startling Storiesin ja Astounding Science Fictionin kaltaisten pulp-lehtien vakioavustaja. Vuonna 1950 ilmestyi hänen ensimmäinen romaaninsa Shadow on the Hearth, joka käsitteli ydintuhoa ja sovitettiin The Motorola Television Hour -televisiosarjan jaksoksi. Vuoteen 1960 mennessä Merrililtä oli julkaistu neljä romaania ja kymmeniä novelleja. Hän käytti lukuisia taiteilijanimiä, joista useimmat antoivat ymmärtää kirjailijan olevan miehen. Omaperäiset tarinat olivat tieteiskirjallisuuden harrastajien parissa pidettyjä, mutta niiden kaupallinen menestys jäi vähäiseksi.
Vuonna 1949 Merril avioitui kirjailijakollega Frederik Pohlin kanssa. Pariskunta kirjoitti yhden yhteistyönovellin, vuonna 1953 julkaistun kertomuksen ”A Big Man with the Girls”. Liitto päättyi eroon 1953.
Merril oli myös tuottelias toimittaja. Hänen ensimmäinen antologiansa Shot in the Dark ilmestyi 1950. Vuosina 1956–1968 hän toimitti The Year’s Best Science Fiction -sarjaa, ja vuosina 1965–1969 hän julkaisi The Magazine of Fantasy and Science Fictionissa arvosteluja.
Merril asettui Torontoon 1968. Syyt olivat sekä henkilökohtaiset että poliittiset, sillä Merrilin ihmissuhteet olivat myrskyisiä ja hän suhtautui kielteisesti Yhdysvaltain ulkopolitiikkaan. Lopullisesti muuttopäätös kypsyi Vietnamin sodan myötä. Uudessa kotimaassaan hän jatkoi antologistin uraansa, opetti kirjoittamista ja käänsi japanilaista tieteiskirjallisuutta englanniksi. Vuonna 1970 Merril lahjoitti laajan kirjakokoelman Toronton kaupunginkirjastolle. Kolme vuotta myöhemmin hän sai Kanadan kansalaisuuden ja otti Judith Merrilin viralliseksi niemkseen. Viimeiset vuotensa Merril vietti vaihdellen Torontossa ja Jamaikalla. Hän kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1997.
Tuotanto

Merril kirjoitti 31 novellia, joista kolme yhteistyössä muiden kirjailijoiden kanssa. Usein ne kuvaavat tavallisia ihmisiä, jotka joutuvat maailmaa mullistavien tapahtumien armoille. Niistä ensimmäinen, ”That Only a Mother”, ilmestyi Astoundingissa kesäkuussa 1948. Se kertoo äidistä ja tämän säteilysairaudesta kärsivästä lapsesta.
Merrilin ensimmäinen romaani Shadow on the Hearth (1950) kolmatta maailmansotaa newyorkilaisessa lähiössä elävän kotiäidin näkökulmasta. Brian Stableford ja John Clute (2023) pitävät sitä yhtenä parhaista ydintuhoa käsittelevistä romaaneista. Kaksi romaania Merril kirjoitti yhteistyössä C. M. Kornbluthin kanssa. Outpost Mars (Galaxy Science Fiction, touko–heinäkuu 1951 ja kirjana 1952) kertoo Marsin asuttamisesta ja Gunner Cade (Astounding, maalis–toukokuu 1952 ja kirjana myöhemmin samana vuonna) tulevaisuuden sodasta, jota sivulliset seuraavat kuin urheilua. Romaanit julkaistiin salanimellä Cyril Judd. Clute ja Stableford kuvailevat niitä kunnianhimottomiksi mutta ammattitaitoisesti kirjoitetuiksi. Merrilin viimeinen romaani The Tomorrow People (1960) on tulevaisuuteen sijoittuva psykologinen rikostarina.
Antologioissaan Merril valitsi novelleja monista eri lähteistä, ei pelkästään tieteiskirjallisuuslehdistä. Samalla hän laajensi tieteiskirjallisuuden kenttää uusiin suuntiin. Esipuheissaan ja The Magazine of Fantasy and Science Fictionin kirja-arvosteluissaan hän ehdotti toistuvasti, että science fictionin käsite korvattaisiin spekulatiivisella fiktiolla. 1950-luvulla hän oli vielä suosinut termiä tieteisfantasia, koska katsoi tieteisfiktion olevan pohjavireeltään fantastista. Merrilin kirjallisuuskritiikit koottiin vuonna 2016 kirjaksi The Merril Theory of Lit’ry Criticism.
Merril oli ensimmäinen yhdysvaltalainen, joka aktiivisesti teki tunnetuksi tieteiskirjallisuuden uutta aaltoa, ja vuonna 1968 hän toimitti kokoelman England Swings SF. Stories of Speculative Fiction, johon oli koottu alan brittiläistä kirjallisuutta. Kanadaan siirryttyään hän toimitti ensimmäisen antologian Tesseracts-sarjaan, johon kootaan kanadalaista tieteiskirjallisuutta.
Vuonna 2002 ilmestyi elämäkerta Better to Have Loved. The Life of Judith Merril, jonka Merrilin lapsenlapsi Emily Pohl-Weary kokosi isoäitinsä katkelmallisista muistelmateksteistä. Kirjalle myönnettiin parhaan tieteiskirjallisuuteen liittyvän kirjan Hugo-palkinto.
Merkitys

Merril muistetaan ennen kaikkea toimitustöistään. Vuonna 1997 Science Fiction and Fantasy Writers of America myönsi hänelle Author Emeritus -elämäntyöpalkinnon, ja vuonna 2013 hänet nimettiin Science Fiction Hall of Fameen.
Toronton kirjastoille lahjoitettu kokoelma tunnettiin aluksi nimellä Spaced Out Library. Vuonna 1991 se nimettiin uudelleen Merril Collection of Science Fiction, Speculation and Fantasyksi. Kokoelma on vuosien saatossa laajentunut, mutta Merrilin lahjoitus muodostaa sen ytimen.
Romaanit

Shadow on the Hearth. New York: Doubleday, 1950.
Outpost Mars. New York: Abelard Press, 1952. (Cyril M. Kornbluth & Judith Merril, nimellä Cyril Judd)
Gunner Cade. New York: Simon & Schuster, 1952. (Cyril M. Kornbluth & Judith Merril, nimellä Cyril Judd)
The Tomorrow People. New York: Pyramid Books, 1960.