Tuure Junnila
Poliittinen ura

Ensimmäisen kerran Junnila oli ehdolla vuoden 1947 kunnallisvaaleissa. Häntä ei kuitenkaan vielä tuolloin tunnettu talouspiirien ulkopuolella eikä hän itse juurikaan panostanut kampanjointiin, joten paikka Helsingin kaupunginvaltuustossa jäikin saavuttamatta. Junnila valittiin kuitenkin keväällä 1949 kokoomuksen valtuuskunnan ja työvaliokunnan jäseniksi. Hän alkoi hoitaa myös kokoomuksen rahastonhoitajan tehtäviä ja toimia puolueen talousvaliokunnassa.
Vuoden 1951 eduskuntavaaleissa Junnila lähti tavoittelemaan kansanedustajan paikkaa Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vaalikampanja oli tällä kertaa määrätietoinen ja Junnilaa mainostettiin "yrittäjäehdokkaana". Vaaleissa hän keräsi 5 408 ääntä, mikä riitti kirkkaasti läpimenoon.
Marraskuussa 1953 Junnila nimitettiin valtiovarainministeriksi pääministeri Sakari Tuomiojan hallitukseen. Hänen tehtäväkseen jäi edeltäjänsä Juho Niukkasen kireän ja epäsuositun budjettiesityksen puolustaminen. Junnila pyrki ajamaan säästäväisen budjettipolitiikan linjaa, johon saikin tukea valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana toimineelta Väinö Tannerilta. Tuomiojan hallituksen aikana säännöstelytalous purettiin lopullisesti ja esimerkiksi kahvin säännöstely päättyi 1. maaliskuuta 1954. Junnila oli itse pitkään puhunut säännöstelyn purkamisen puolesta.
Vuonna 1976 Junnila oli ainoana kokoomuslaisena mukana Uudenmaan läänin maaherran Kaarlo Pitsingin johtamassa, suurelta osin sosialidemokraateista koostuneessa valtuuskunnassa, joka vieraili Kiinassa tuon vuoden loka- ja marraskuun vaihteessa. Kiinassa elettiin juuri tuolloin erittäin mielenkiintoista vaihetta, sillä maata rautaisella otteella yli neljännesvuosisadan johtanut Mao Zedong oli kuollut syyskuun alussa ja maan johdossa käyty valtataistelu oli päättynyt Hua Guofengin johtamien "maltillisten" voittoon ja niin kutsutun neljän koplan kukistumiseen. Matkakokemuksistaan Junnila kirjoitti teoksen Kiinalainen päiväkirja. Matkaa herätti kotimaassa jo etukäteen suurta huomiota, ja erityisesti sitä paheksui kommunistien ns. taistolaissiipi. Vallinneelle suomettumisen ajalle oli kuvaavaa, että joillekin oli liikaa sen tosiseikan ilmaiseminen, että kiinalaiset pitivät Neuvostoliittoa pahimpana uhkana maailmanrauhalle..
Vuonna 1979 Junnila teki eduskunnassa aloitteen valtakunnanoikeuden kutsumiseksi koolle tutkimaan pääministeri Kalevi Sorsan osuutta ns. Salora-jutussa ja seuraavana vuonna Valcon tapauksessa, mutta molemmat raukesivat. Vaalikaudella 1983−1987 Junnila teki kolmesti eduskuntakyselyn Sorsan lausunnoista, joiden hän katsoi olleen ristiriidassa Suomen noudattaman puolueettomuuspolitiikan kanssa. Sorsa oli tällöin arvostellut Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin ulkopolitiikkaa. Erityisesti Junnila kritisoi Sorsan vappupuhetta Käpylän työväentalossa vuonna 1985, jolloin Sorsa oli nimittänyt Reaganin Strategic Defense Initiative- eli Tähtien sota -suunnitelmaa "mielettömäksi" ja moittinut Reaganin hallituksen avointa tukea Nicaraguan hallitusta vastaan taistelleille contra-sisseille. Junnila arvosteli myös Keskustapuolueen ns. K-linjaa ja erityisesti valtiovarainministeri Ahti Pekkalaa yrityksistä saada Neuvostoliitto puuttumaan vuoden 1982 presidentinvaaliin Ahti Karjalaisen ehdokkuuden tukemiseksi.
Junnila puuttui myös Suomen hänen mielestään epäjohdonmukaiseen äänestyskäyttäytymiseen Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokouksessa vuoden 1983 aikana, kun Suomi oli ollut mukana tuomitsemassa Yhdysvaltain hyökkäystä Grenadaan, mutta samaan aikaan äänestänyt tyhjää  Neuvostoliiton miehitettyä Afganistanin.
Kirjassaan Etelä-Afrikka – Ihmisoikeudet – Suomen ulkopolitiikka Junnila hämmästeli Suomen tuomitsevaa suhtautumista Etelä-Afrikassa harjoitettua apartheid-politiikkaa kohtaan, kun Suomi samaan aikaan antoi kehitysapua monelle sellaiselle maalle, jonka suhtautuminen ihmisoikeuksiin oli "vielä paljon epäilyttävämpää kuin Etelä-Afrikan". Junnilan ulkopoliittinen kritiikki oli hallituksen kannalta varsin kiusallista paitsi siksi, että sitä oli miltei mahdotonta osoittaa pätemättömäksi, myös siksi, että kun Junnila käytti puheenvuoroja eduskunnassa, häntä tultiin kuuntelemaan; istuntosalin yleisölehterit olivat täynnä ja eduskuntatoimittajat valmiina kirjoittamaan raporttejaan.
Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa Junnila jäi varasijalle ja joutui seuraamaan sivusta hallitusneuvotteluja, joiden myötä kokoomuksen 21 vuotta kestänyt oppositiokausi vihdoin päättyi. Hän nousi vielä viimeisen kerran kansanedustajaksi helmikuussa 1990 Eeva-Riitta Siitosen siirryttyä saman vuoden alussa Uudenmaan läänin maaherraksi. Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa Junnila ei onnistunut enää uusimaan kansanedustajan valtakirjaansa, muttei jäänyt murehtimaan putoamistaan, vaan piti sitä melkeinpä helpotuksena.