stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hiidenportin kansallispuisto

Hiidenportin kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Sotkamo Suomi
Lähin kaupunki:  Kuhmo
Pinta-ala:  45 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1982
Kävijämäärä:  9 800 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hiidenportin kansallispuisto on Sotkamossa, Kainuun maakunnassa sijaitseva kansallispuisto. Puiston nimi tulee Hiidenportin rotkosta. Puiston pinta ala on 45 neliökilometriä ja tunnusomaista sille on soiden ja kankaiden pirstoma maisema. Alue on alkuperäistä aarnimetsää. Alue on erotettu Puistometsäksi ja Aarnimetsäksi jo 1940-luvulta saakka. Aluetta laajennettiin 1970-luvulla. Puiston pohjoisosassa on Palolammen opastuskeskus. Kansallispuiston ydin on Hiidenportin rotko. Aluetta kutsutaan myös Portinsaloksi. Siellä on tehty viimeiset hakkuut 1900-luvun alussa. Retkeilijöitä palvelee tiheä polkuverkosto laavuineen ja nuotiopaikkoineen.
Kulkuyhteydet

Pohjoisessa on opastuskeskus ja pysäköintipaikka Palolammilla, noin kilometrin päässä Hiidenportin rotkosta. Idässä kansallispuistoon pääsee huonokuntoista tietä pitkin Urpovaaraan, retkeilypolun lähtöpisteeseen, jossa Urpolammen rannalla on myös laavu. Kaakosta puistoon pääsee patikoiden retkeilyreittiä Valtimo–Kuhmo-tieltä Käärmesärkän pysäköintialueelta Portinjoen vartta pitkin ja etelästä Valtimolta päin kulkija voi saapua Autiojärven ja Syrjän kautta toista retkeilyreittiä puistoon.
Hiidenportin rotko

Hiidenportin rotkolaakso on kilometrin pituinen. Koko puisto on saanut siitä nimensä. Se on jyrkkä rotko kallioseinämineen. Kallioseinämät ovat paikoin jopa 20 metriä korkeita. Rotkon pohjalla on pieniä nevareunaisia lampia.
Metsät

Kansallispuiston metsät ovat ainutlaatuinenkenen mukaan? näyte aarnimetsistä  kilpikaarnaisine aarnimäntyineen ja hopeisine keloineen. Viimeiset hakkuut alueella on tehty 1900-luvun alussa. Metsät ovat keskimäärin 100–150-vuotiaita mänty- ja kuusimetsiä. Vaarojen lakialueilla kasvaa yleensä mäntyvaltaisia kangasmetsiä ja niiden rinteet ovat kuusivaltaisia. Puiden oksilla riippuu naavaa.
Puiston komeimmat metsät kasvavat Urpovaaran rinteillä. Kuusien joukossa kasvaa haapoja. Urpovaaran vanhaan metsään pääsee helpoimmin tutustumaan kulkemalla Urpovaaralta Hiidenportille vievää viitoitettua polkua. Varpukerros on yllättävän tiheää, kun se on saanut kasvaa rauhassa metsissä. Kovasinvaaran rinteillä kasvaa paikoin runsaasti koivua, kaskeamisen merkkinä,  jota siellä lienee harjoitettu vielä 1900-luvun alussa. Lehtomaisten kaskimetsien kasvillisuus on rehevää ja monilajista. Hiidenportin yhtenäinen metsäalue muodostaa jyrkän vastakohdan ympäristön talousmetsille.
Suot

Puiston suot ovat ojittamattomia ja luonnontilaisia. Niitä on tasaisesti Portinjoen mäkisiä varsia lukuun ottamatta kaikkialla puistossa ja  ovat yleensä suhteellisen pienehköjä. Yleisin suotyyppi on räme, joka reunustaa suon nevakeskustaa. Suurimmat suot ovat Kortesuo ja Urposuo puiston pohjoisosissa. Paikoin on myös rehevämpiä korpisoita, joissa kasvaa kuusen ja hieskoivun lisäksi harmaaleppää ja raitaa. Karuilta soilta löytyy myös yllättävän reheviä lähteikköjä, tihkupintoja ja pieniä lettosoita. Niillä kasvaa muun muassa harvinaisia kämmeköitä ja sammalia.
Vesistöt

Kansallispuistossa on kymmeniä pieniä lampia, joitain pieniä järviä sekä puroja. Suurimmat järvet ovat Iso-Oravijärvi, Porkkajärvi ja Syrjä. Hiidenportin rotkosta lähtee kaakkoon päin virtaamaan Porttijoki, joka muodostaa joitain pieniä koskia ja lampimaisia laajennuksia matkallaan. Sitä reunustaa jyrkähköt rinteet, joissa on lohkareikkoja ja kallioita. Karujen, ruskeavetisten järvien vesi- ja rantakasvillisuus on niukkaa ja rannat ovat suo- tai kangasreunaisia. Lammilla kasvaa lummetta ja ulpukkaa. Luontaisen kalakannan muodostavat pääasiassa ahven, hauki ja särki.
Kovasinvaaran perinnemaisema

Kovasinvaaran entisen erämaatalon pihaniityt ovat arvokas perinnemaisemakohde. Kovasinvaaran niityt ovat pääosin korkeakasvuisia, ja niiden keskellä on kiviraunioita, metsäsaareke ja yksittäisiä kuusia. Katajia on runsaasti. Kasvilajistoa  Kovasinvaaralla ovat muun muassa nurmitatar, ruusuruoho ja ketonoidanlukko sekä ahdekaunokki ja ahonoidanlukko. Myös peurankello ja vuohenkello kuuluvat Kovasinvaaran kasvillisuuteen. Niittyjä ympäröivät koivikot, joiden sekaan on noussut muun muassa kuusia. Metsät ovat olleet laitumina kaskeamisen loputtua. Kovasinvaaran niittyjen hoito on aloitettu vuonna 1999.
Eläimistö

Suurpedoille alue on sopivan erämaista ja rauhallista seutua. Karhu, ahma ja ilves asuvat vakituisesti salolla ja susia liikkuu alueella. Majavia elää Porttijoessa ja niiden jälkiä näkee joen varsilla. Linnustossa pohjoiset lajit, kuten järripeippo ja pohjansirkku ovat yleisiä, myös kuukkelin tapaa alueelta. Metson ja pyyn kannat ovat kanalinnuista runsaimmat. Harvinaisia lajeja ovat muun muassa metsähanhi, kurki, kalasääksi ja kuikka, lapinpöllö ja sinipyrstö. Lapinpöllö on kuvattu myös puiston tunnukseen.
Hiidenportin kansallispuisto ja sen lähialueet ovat mielenkiintoisia perhosten kannalta  luonnontilaisuutensa vuoksi. Vuonna 1992 tehdyssä perustutkimuksessa havaittiin yhteensä 164 suurperhoslajia ja 186 pikkuperhoslajia. Kainuulle uusia lajeja löydettiin 16. Hiidenportissa tavattiin muun muassa idänritariyökkönen, pikkuriikinkukkokehrääjä sekä uhanalainen vaaleaharmoyökkönen.
Vuonna 1992 tehdyssä kovakuoriaistutkimuksessa tavattiin muun muassa pohjanharvekiitäjäinen ja siemenkiitäjäislaji. Uhanalaisiksi luokiteltuja kovakuoriaisia löydettiin kahdeksan, muun muassa liekohärkä ja idänkukkajäärä.
Historia

Aikaisemmin alueella on harjoitettu kaskeamista ja tervanpolttoa. Palolammen tien varressa onkin entisiä tervahautoja. Sen jälkeen on metsiä hakattu 1900-luvun alkuun saakka. Metsät ovat sen jälkeen saaneet kasvaa rauhassa ja luonnontilassa. Kovasinvaara on jäänne entisestä asutuksesta. Siellä olleet viljelykset kasvavat nykyään lehtipuuvaltaista metsää. Ennen Kovasinvaaralla pidettiin myös tansseja, jonne vaellettiin kymmenien kilometrien päästä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hiidenportin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Portinsalon Hiidenportin esittely Retkipaikka.fi-blogissa.
Talonpojan taival
Hiidenportin kansallispuisto
Kanasenvaara
Kiuruvaara
Murtovaaran talomuseo
Peurajärven virkistysalue
Välijoki
| n k Suomen kansallispuistot |
| --- | --- | --- |
|  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  |
Hiidenportin suoluontoa
Kuukkeli.
Lapinpöllö.
Jorma Kulo

Jorma Ilmari Kulo (30. lokakuuta 1923 Tampere – 23. kesäkuuta 2006 Tampere) oli suomalainen meloja, joka kilpaili kanadalaiskanootilla.
Kulo sijoittui Helsingin 1952 olympialaisissa kanadalaiskaksikoiden 10 000 metrillä parinsa Teppo Salmisaaren kanssa yhdeksänneksi. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa viestissä vuonna 1953.
Seuratasolla ”Jonte” Kulo edusti Näsi-Melojia. Hän voitti Suomen-mestaruuden kanadalaiskaksikoiden 1 000 metrillä vuosina 1951–1953 sekä 10 000 metrillä vuonna 1953.
Hirsikontu

Hirsikontu (ven. Ли́пово, Lipovo) on kylä Venäjällä Leningradin alueen Sosnovyi Borin kaupunkipiirikunnassa. Se sijaitsee Suomenlahden rannalla Sosnovyi Borin pohjoispuolella.
Hirsikontu mainitaan ensimmäisen kerran vuosina 1618–1623 laaditussa ruotsalaisessa verokirjassa, jolloin sen isännät kantoivat vielä venäläisiä nimiä. Myöhemmin kylän asukkaat olivat Kaprion luterilaiseen seurakuntaan kuuluneita inkerinsuomalaisia. 1800-luvun lopussa taloja oli 16 ja asukkaita 125. Kyläläiset harjoittivat kalastusta ja merenkulkua, toimivat kyytimiehinä ja kävivät metsätöissä. Vuonna 1929 perustettiin kalastusta ja maanviljelyä harjoittanut kolhoosi. Vuonna 1942 inkeriläiset karkotettiin Siperiaan.
Nykyään Hirsikontu on Sosnovyi Borin esikaupunki, jossa on huvila-asutusta ja kaupungin paras hiekkaranta.
Kuksumäki

| Kuksumäki Кукшегоры, Kukšegory |
| --- | --- |
 Kuksumäki
 Koordinaatit: 61°13′14″N, 32°42′57″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen piiri
Kunta:  Kovera
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  56
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuksumäki eli Kukšumäki (ven. Ку́кшегоры, Kukšegory) on kylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirin Koveran kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee lähellä Kuksujärveä 22 kilometriä kunnan keskuksesta Nurmoilasta luoteeseen. Kylässä on 56 asukasta (vuonna 2012).
1900-luvun alussa seudun kylät muodostivat Vitelen volostiin kuuluneen Kuksumäen kyläkunnan. 1930-luvulla perustettiin Aunuksen piiriin kuulunut Kuksumäen kyläneuvosto. Vuonna 1933 siinä oli yli 500 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Atšula (ven. Attšula), Döndölä (Dondeila), Kanaila (Kanoila), Kiimuselkä (Kiimuselga), Ontura, Sillankylä (Umosta), Teppoila, Tšimoila ja Vekkoila yhdistettiin virallisesti Kuksumäen kyläksi vuonna 1957.
Kylästä on maantie Säntämään (ven. Sjandeba). Palveluihin kuuluu kauppa-auto. Lähistöllä on kaksi kivikautista asuinpaikkaa. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluu kaksi 1900-luvun alussa rakennettua asuintaloa. Sillankylässä on pieni lomakylä.
Aiheesta muualla

Kuksumäki Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Hippokrene

Hippokrenen lähde.
Hippokrene (m.kreik. Ἱππου κρήνης, Hippū krēnēs tai Ἱπποκρήνη, Hippokrēnē, ”Hevosen lähde”) on lähde Helikonvuorella Kreikassa. Antiikin aikana sitä pidettiin pyhitettynä muusille. Hippokrene on saanut nimensä tarusta, joka kertoo siivekkään Pegasos-hevosen aikaansaaneen lähteen kavioniskullaan. Lähteen veden kerrottiin saavan aikaan runollista inspiraatiota.
Kirjailija Hesiodos kuvasi Hippokrenen lähteen ja sen inspiroivan voiman jo 700-luvulla eaa. Helikonvuoren itäpuolella lähteen lähellä sijaitsevaan niin kutsuttuun Muusien laaksoon rakennettiin muusille omistettu pyhäkkö, mikä entisestään lisäsi vuoren pyhyyttä antiikin kreikkalaisten keskuudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hippokrene Wikimedia Commonsissa
Himalajansypressi

| Himalajansypressi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae
Alaheimo::  Cupressoideae
Suku::  Sypressit Cupressus
Laji::  torulosa
Kaksiosainen nimi
 Cupressus torulosa  D.Don, 1824 
Synonyymit
 Cupressus doniana  Cupressus flagelliformis  Cupressus karnaliensis  Cupressus nepalensis  Cupressus sempervirens var. indica  Cupressus tongmaiensis  Cupressus tongmaiensis var. ludlowii  Cupressus tongmaiensis var. mustangensis  Cupressus tonkinensis  Cupressus tournefortii  Cupressus whitleyana 
Katso myös
   Himalajansypressi Wikispeciesissä   Himalajansypressi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Himalajansypressi (Cupressus torulosa) on sypressikasvien heimon sypressien sukuun heimoon kuuluva havupuulaji. Se kasvaa luonnonvaraisena eteläisessä ja kaakkoisessa Aasiassa Himalajan vuoristossa sekä Etelä-Kiinan ja Vietnamin vuoristoalueilla. Himalajansypressi on hidaskasvuinen puu, jonka kannat uusiutuvat hitaasti. Se luokitellaan nykyään silmälläpidettäväksi. Toiset Himalajan alueella kasvavat sypressilajit Cupressus gigantea ja Cupressus tortulosa on joskus luokiteltu himalajansypressin muunnoksiksi Cupressus torulosa var. gigantea ja Cupressus torulosa var. cashmeriana, mutta yleensä niitä pidetään omina lajeinaan.
Kuvaus

Himalajansypressi on ainavihanta puu. Se kasvaa yleensä 15–25 metriä korkeaksi, enimmillään noin 45-metriseksi. Runko saattaa kasvaa rinnankorkeusläpimitaltaan 3,5 metriä leveäksi. Latvus on yleensä pyöreähkö tai leveän kartiomainen.
Kaarna on harmahtavan ruskeaa, vanhemmiten paksua ja hilseilee pitkittäisinä säikeinä. Oksanhaarat haarautuvat säteittäisesti. Versot ovat poikkileikkaukseltaan pyöreähköjä tai liereitä, 1–1,4 millimetriä leveitä ja kärjistään harottavia tai riippuvia. Versot ovat asettuneet litteästi tasoon.
Lehdet ovat suomumaisia, litteitä tai hieman puolipallomaisia ja pyöreäkärkisiä. Ne ovat 1–1,8 millimetriä pitkiä. Lehtien oksasta poispäin suuntautuneella selkäpuolella on pieni vako ja pieni, usein huomaamaton hartsinysty. Lehdet ovat asettuneet tiheän vastakkaisesti. Lehdet ovat tavallisesti tummanvihreitä, mutta taimien lehdet ovat yleensä muutaman ensimmäisen vuoden sinertävänharmahtavia.
Himalajansypressi on yksikotinen. Hedekävyt ovat 3–6 millimetriä pitkiä ja muodostuvat 14–18 hedelehdestä. Siemenkävyt ovat pyöreitä tai hieman soikeita. Ne ovat 1,2–20 senttimetriä pitkiä ja 1–1,8 senttimetriä leveitä. Käpysuomujen lukumäärä vaihtelee kuudesta kahteentoista ja niiden siementen lukumäärä vaihtelee noin kuudesta kymmeneen. Käpysuomujen keskellä on suuri, käyräkärkinen ota. Kävyt ovat aluksi vihreitä tai valkohärmäisen sinertäviä ja kypsänä tumman tai punertavan ruskeita. Siemenet ovat puikeita tai pitkänpyöreitä ja 3–5 millimetriä pitkiä. Pölytys tapahtuu helmi-maaliskuussa, ja siemenet kypsyvät touko-kesäkuussa.
Levinneisyys

Himalajansypressiä esiintyy luontaisena Aasiassa Himalajan vuoriston alueella Intiassa Jammun ja Kashmirin osavaltiossa, Nepalissa, Pakistanissa ja Kiinan Tiibetissä sekä Kiinan Sichuanin ja Vietnamin pohjoisosien vuoristoissa. Lajia esiintyy 800–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta
Elinympäristö

Himalajansypressi tarvitsee paljon valoa ja kestää huonosti varjostusta. Metsissä se yleensä muodostaa latvuskerroksen. Se kasvaa monenlaisilla mailla ja menestyy parhaiten kalkkipitoisessa maaperässä. Sen elinalueiden vuoden keskilämpötila on 12–22 celsiusastetta ja keskimääräinen vuosittainen sadanta on 650–1 600 millimetriä.
Himalajansypressi muodostaa sekä yksilajisia metsiä että sekametsiä muiden puulajien kanssa. Se kasvaa usein putkitrumpettilajin Markhamia stipulata sekä lajin Burretiodendron hsienmu kanssa.
Käyttö

Puuaines on kestävää, ja sen tiheys on 0,48–0,52 kg/dm3. Pintapuu on väritykseltään vaalean kellertävää ja sydänpuu vaaleanruskeaa. Puuainesta arvostetaan ja käytetään laajalti rakennusmateriaalina lajin luontaisella levinneisyysalueella. Puuta käytetään myös huonekalujen valmistukseen, sisustukseen, veistoon ja aitoihin. Lisäksi sitä käytetään polttopuuna.
Himalajansypressiä on käytetty lääkekasvina. Varsinkin juurista saatavaa öljyä on käytetty tulehdusten lievittämiseen ja antiseptisenä aineena. Lisäksi öljyä käytetään kosmetiikassa. Himalajansypressin osia on myös poltettu suitsukkeena.
Himalajansypressiä käytetään suojapuuna tuulta vastaan peltojen reunoilla. Sen uskotaan myös sitovan maahan typpeä sienijuurtensa avulla. Lajia käytetään myös jonkin verran koristekasvina lämpimän lauhkean vyöhykkeen alueella.
Aiheesta muualla

| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1619002  Wikispecies: Cupressus torulosa  ARKive: cupressus-torulosa  CoL: 5NDML  Conifers.org: Cupressus_torulosa  Ecocrop: 5053  EoL: 1061687  EPPO: CVBTO  EUNIS: 150738  Euro+Med PlantBase: bb288be2-bdd7-4e82-b267-04ac3d29e7ae  FNA: 200005422  FoC: 200005422  GBIF: 2683955  GRIN: 12670  iNaturalist: 410852  IPNI: 261991-1  ITIS: 822539  IUCN: 32131  NCBI: 329091  NZOR: 1ef60877-3f17-4130-aafb-022bab0c22b9  Observation.org: 148005  Open Tree of Life: 254305  Plant List: kew-2748810  PLANTS: CUTO2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261991-1  SANBI: 210-14  Tropicos: 9400125  WFO: wfo-0000630822
Kukunor

| Kukunor: Satu ihmislapsille |
| --- | --- |
 Ensimmäisen painoksen kansi.
Kirjailija:  Lauri Viita
Kansitaiteilija:  Rolf Sandqvist
Kieli:  suomi
Genre:  saturunoelma
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1949
Sivumäärä:  123
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kukunor: Satu ihmislapsille on Lauri Viidan kirjoittama saturunoelma, joka ilmestyi 1949.
Kukunorin Viita oli tarkoittanut lapsille, mutta Yrjö Varpion mukaan se on niin vaikeatajuinen, ettei sen ymmärtäminen käynyt oikein aikuisiltakaan. Sitä on luonnehdittu muun muassa ”modernismin hengessä uudistavaksi kielileikittelyksi”. Tarinan päähenkilöinä ovat "Kukunor ja Kalahari, kuudenvanha peikkopari". Kukunor on Kiinassa sijaitsevan Qinghaijärven toinen nimi. Kalahari on aavikko eteläisessä Afrikassa.
Kukunor on sovitettu kuunnelmaksi, jonka Radioteatteri esitti 1965. Se on sittemmin ollut Radioteatterin suosituimpia kuunnelmia. Runoelman sovitti kuunnelmaksi Harri Kaasalainen ja musiikin sävelsi ja johti Erkki Salmenhaara. Sen ohjasi Sulo Haarla, ja kertojana toimi Pentti Siimes. Ensiesityksen jälkeen se on esitetty kuusi kertaa. Tarina on esitetty Televisioteatterissa 1973, ja siitä on tehty lyhytelokuva vuonna 1988, tekijöinä Heikki Partanen ja Riitta Rautoma.
Kirjallisuutta

Katajamäki, Sakari: ”’Kukunor, – niin kaunis sana!’ Metakielellisyys Lauri Viidan Kukunorissa”, Katkos ja kytkös: Modernismin ja postmodernismin suhde traditioon.  (Toimittaneet Katriina Kajannes, Leena Kirstinä ja Annika Waenerberg)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-579-3
Katajamäki, Sakari: Kukunor: Uni ja nonsensekirjallisuuden traditio Lauri Viidan runoelmassa.  (Diss. Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Ntamo, 2016.  ISBN 978-952-215-623-5  Tiivistelmä.
Lauri Viidan teokset
Betonimylläri (1947)
Kukunor (1949)
Moreeni (1950)
Käppyräinen (1954)
Suutarikin, suuri viisas (1961)
Entäs sitten, Leevi (1965)
Kootut runot (1966)
Ne runot, jotka jäivät (2016)
Hipponikos II

| Hipponikos> Ἱππόνικος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 485 eaa. Ateena
Kuollut: n. 422/421 eaa.
Vanhemmat:  Kallias II ja Elpinike
Lapset:  Kallias III Hipparete nimeltä tuntematon tytär Hermogenes
Hipponikos (m.kreik. Ἱππόνικος, lat. Hipponicus; n. 485–422/421 eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului Kalliasten ja Hipponikosten ylimyssukuun. Erotuksena suvun muista samannimisistä häneen viitataan tutkimuksessa nimellä Hipponikos II (vanhemmassa tutkimuksessa kuitenkin Hipponikos III).
Elämä

Hipponikoksen isä oli Kallias II ja äiti Miltiades nuoremman tytär Elpinike, ja hän oli kotoisin Alopeken demoksesta. Hänen syntymänsä aikoihin Kallias oli rikastunut Laureionin hopeakaivosten tuotolla. Hipponikos peri tämän omaisuuden ja tunnettiin ”Kreikan rikkaimpana miehenä”. Ksenofonin mukaan Hipponikoksella oli kaivoksillaan 600 orjaa ja ne tuottivat kuusi talenttia hopeaa vuodessa. Hipponikos sai tuloja myös pappeudestaan keryksien suvulle kuuluneena Eleusiin mysteerien soihdunkantajana.
Hipponikos nai joskus vuoden 455 eaa. jälkeen nimeltä tuntemattoman naisen, joka oli aiemmin ollut Perikleen vaimona ja joka oli myös jotakin sukua Perikleelle. Hipponikoksella oli vaimostaan ainakin kolme lasta, poika Kallias III, tytär Hipparete ja toinen nimeltä tuntematon tytär. Kallias III peri suvun vaurauden. Hipparetesta tuli Alkibiadeen vaimo kymmenen talentin myötäjäisillä. Pseudo-Andokideen mukaan nämä olivat suurimmat myötäjäiset, jotka oli koskaan annettu. Hipponikoksen toinen tytär nai Theodoroksen, ja näin hänestä tuli puhuja Isokrateen äiti.
Platonin Kratyloksessa filosofi Hermogenes mainitaan Hipponikoksen poikana ja Kalliaan veljenä, mutta koska hänen ei sanota olleen osallinen isänsä omaisuudesta, ja myös Ksenofon viittaa hänen köyhyyteensä, hänen arvellaan olleen avioton poika. Äidistä ei tiedetä mitään. Aelianus kertoo anekdootin Hipponikoksesta liittyen kuvanveistäjä Polykleitokseen.
Vuonna 445/444 eaa. Hipponikos toimi Ateenan bulen sihteerinä. Hän johti Eurymedonin kanssa Ateenan joukkoja vuoden 426 eaa. Tanagran taistelussa. Pseudo-Andokideen mukaan Hipponikos olisi kaatunut vuoden 424 eaa. Delionin taistelussa, jossa hän toimi yhtenä kymmenestä strategoksesta. Tämä on kuitenkin virhe, sillä Thukydideen mukaan Delionissa strategoksena toimi Hippokrates. Todellisuudessa Hipponikos vaikuttaa kuolleen myöhemmin, jonkin verran ennen kun Eupolis esitytti komediansa Imartelijat (Kolakes) vuonna 421 eaa.
Jerzy Kulej

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kulej vuonna 2011. |  Kulej vuonna 2011. |  Kulej vuonna 2011. |  |
Maa:   Puola
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 63,5 kg |  |
|  Kultaa | México 1968 | 63,5 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Moskova 1963 | 63,5 kg |  |
|  Kultaa | Itä-Berliini 1965 | 63,5 kg |  |
|  Hopeaa | Rooma 1967 | 63,5 kg |  |
Jerzy Zdzisław Kulej (19. lokakuuta 1940 Częstochowa – 13. heinäkuuta 2012 Varsova) oli puolalainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja. Méxicon kesäolympialaisissa 1968 Kulej ja neuvostoliittolainen Boris Lagutin voittivat toiset olympiakultansa, ja ennen heitä tähän saavutukseen olivat yltäneet vain yhdysvaltalaiset Oliver Kirk ja Harry Mallin sekä kolme kultaa voittanut unkarilainen László Papp.
Kulej voitti Tokion kesäolympialaisissa 1964 kultaa 63,5 kilogramman sarjassa. Hän voitti loppuottelussa neuvostoliittolaisen Jevgeni Frolovin tuomariäänin 5–0. Méxicon kesäolympialaisissa 1968 hän voitti samassa painoluokassa toisen kultamitalinsa. Loppuottelussa hän voitti kuubalaisen Enrique Regüeiferosin hajaäänin 3–2.
Kulej voitti Euroopan-mestaruuden 63,5-kiloisten sarjassa Moskovassa 1963 voitettuaan Neuvostoliiton latvialaisen Aloizs Tumiņšin ja Itä-Berliinissä 1965 voitettuaan Tanskan Preben Rasmussenin. Hän saavutti EM-hopeaa neuvostoliittolaiselle Valeri Froloville hävinneenä Roomassa 1967.
Kulej toimi myöhemmin poliitikkona. Hän kuoli 13. heinäkuuta 2012 71 vuoden ikäisenä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jerzy Kulej Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Kuka saa kyyneleet

| Kuka saa kyyneleet Kaija Kärkinen & Ile Kallio |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2004
 Julkaistu: 2004
 Tuottaja(t): Ile Kallio
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 44.07
 Levy-yhtiö: Audiovox Records
Listasijoitukset
  Suomi: 15. (maaliskuu 2004)
Kaija Kärkisen & Ile Kallion muut julkaisut
| Kymmenen laulua 2002 | Kuka saa kyyneleet 2004 | Sodassa ja rakkaudessa 2005 |
Kuka saa kyyneleet on suomalaisen Kaija Kärkinen & Ile Kallio -duon yhdeksäs albumi. Se julkaistiin vuonna 2004.
Kappaleet

Kuka saa kyyneleet – 4.18
Parempaa annettavaa – 3.44
Tuuleen tuijotin – 3.50
Älä sano sitä sanaa – 3.18
Viisaat vaikenee – 3.53
Merkitty mies – 4.17
Liian vaikeaa – 3.58
Mulle riittää – 3.09
Anna mun mennä – 3.07
Jos tunnet minut – 3.33
Toinen tie – 3.18
Kotiinpäin – 3.42
Kokoonpano

Kaija Kärkinen – laulu
Ile Kallio – kitara
Harri Rantanen – bassokitara, juutalaisharppu
Anssi Nykänen – rummut
Seppo Helin – kosketinsoitin
Minna Pensola – viulu
Pekka Witikka – musiikkiohjelmointi
Susanne Syrjänen – taustalaulu
Kokoonpano > Tuotanto

Ile Kallio – tuottaja
Dan Tigerstedt – äänittäjä, miksaaja
Pauli Saastamoinen – masteroija
Mikko Halonen – kansikuva
Riitta Sourander – valokuvat
Aiheesta muualla

Kuka saa kyyneleet discogs.com -sivustolla