stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vera Menchik
Nousu miesten vertaiseksi ja muu shakillinen toiminta

Alkaen vuodesta 1928 Menchik alkoi saada kutsuja myös vahvoihin miesten turnauksiin. Hänen parhaimpiin saavutuksiinsa kuuluvat häviötön tulos Ramsgaten turnauksessa 1929 ja kolmas sija Mariborissa 1934. Karlsbadin turnauksessa 1929 kaikki mieskilpailijat eivät ilmeisesti olleet vakuuttuneita Menchikin kyvyistä, sillä kerrotaan wieniläien mestarin Albert Beckerin suosittaneen jokaisen Menchikille häviävän pelaajan nimeämistä "Vera Menchik -kerhoon". Pian Beckeristä tuli kerhon ensimmäinen jäsen. Menchik voitti urallaan monia tunnettuja mestareita, kuten Max Euwen, Samuel Reshevskyn, Edgard Collen, Friedrich Sämischn ja Karel Opocenskyn, sekä näiden lisäksi vielä Sultan Khanin Frederick Yatesin.
1931 Menchik alkoi opettaa shakkia Lontoon The Empire Social Clubissa ja ryhtyi kerhon lehden The Social Chess Quarterlyn avustavaksi toimittajaksi. 1935 kerho lakkautettiin ja seuraavana vuonna The Social Chess Quarterly taantui B. H. Woodsin Chess -lehden neljännesvuosittain ilmestyväksi liitteeksi. 1941 Menchik nimettiin Chess -lehden peliosaston toimittajaksi. Samalla hän jatkoi shakin opettamista ja Petersfieldiläinen pelaaja Hugh Storr-Best on muistellut, miten Menchik painotti 
oppitunneillaan loppupelin suunnatonta tärkeyttä. British Chess Magazinessa syyskuussa 1938 olleessa ilmoituksessa Menchik tarjosi shakinopetusta hintaan 3 šillinkiä 6 pennyä tunnilta, avausoppitunteja, simultaaneja ja bridgetunteja.
1937 Menchik avioitui, mutta jatkoi tyttönimensä käyttämistä shakillisissa yhteyksissä. Veran ohella hänen miehensä, Rufus H. Stevenson, sekä tämän edellinen vaimo Agnes Lawson olivat myös melko hyviä shakinpelaajia. Avioliiton myötä Vera muutti Claphamiin, Lontooseen ja sai viimein Ison-Britannian kansalaisuuden. Näin hän sai osallistumisoikeuden saarivaltakunnan mestaruuskilpailuihin. Vuonna 1938 hän todennäköisesti ensimmäisenä naisena pelasi miesten mestaruusturnauksessa, saaden 5,5/11 ja samana vuonna hänet valittiin maaottelujoukkueeseen Hollantia vastaan. Menchik nimitettiin myös Lontooseen perustetun uuden shakkikeskuksen manageriksi, mutta keskus tuhoutui vuotta myöhemmin saksalaisten ilmapommituksissa.
Vera kohtasi 1942 arvostetun, mutta jo iäkkään mestarin Jacques Miesesin kaksinottelussa, jonka voitti selvästi 6,5-3,5. Seuraavana vuonna hänen miehensä Rufus kuoli ja Veran äiti ja sisar Olga muuttivat hänen luokseen Claphamiin. Heinäkuun 26. 1944 saksalainen pommi osui talon ja kaikki kolme menehtyivät. Vera Menchik oli kuollessaan 38.
Menchik oli ilmeisesti ainut nainen, joka 1900-luvun ensimmäisellä puoliskolla osallistui miesten kansainvälisiin turnauksiin. Hänen huippuvuosien vahvuutensa on arvioitu vastanneen Elo-lukua 2390 (vuonna 1931).
Tärkeimmät turnaukset

| Vuosi | Paikka | Turnaus | Sijoitus | Tulos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1927 | Lontoo | Naisten MM-turnaus | 1. | 10,5/11 (+10 -0 =1) |
| 1929 | Ramsgate |  | 2. | häviöttömällä tuloksella |
| 1929 | Karlsbad |  | viimeinen | 3/21 (+2 –17 =2) |
| 1930 | Hampuri | Naisten MM-turnaus | 1. | 6,5/8 (+6 -1 =1) |
| 1931 | Praha | Naisten MM-turnaus | 1. | 8/8 |
| 1933 | Folkestone | Naisten MM-turnaus | 1. | 14/14 |
| 1934 | Maribor |  | 3. |  |
| 1935 | Varsova | Naisten MM-turnaus | 1. | 9/9 |
| 1935 | Moskova |  |  | 1,5/19 |
| 1937 | Tukholma | Naisten MM-turnaus | 1. | 14/14 |
| 1938 | Łódź |  |  |  |
| 1939 | Buenos Aires | Naisten MM-turnaus | 1. | 18/19 (+17 -0 =2) |

Tulos naisten MM-turnauksissa: 80/83 (78 voittoa 1 häivö ja 4 tasapeliä).
Tärkeimmät turnaukset > Ottelut

| Vuosi | Paikka | Vastustaja | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1925 | Iso-Britannia | Edith Priece | voitto |
| 1925 | Iso-Britannia | Edith Priece | voitto |
| 1934 | Rotterdam | Sonja Graf | +3 -1 |
| 1937 | Semmering | Sonja Graf | +9 -2 =5 |
| 1942 | ? | Jacques Mieses | +4 -1 =5 |
Erkki Merikallio

Erkki Johannes Merikallio
Erkki Johannes Merikallio (14. toukokuuta 1892 Oulu – 27. huhtikuuta 1918 Heinjoki) oli suomalainen lakitieteen ylioppilas ja jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana.
Perhe ja koulutus

Merikallion vanhemmat olivat kruununjyvästön varastonhoitaja Alexander Hellman ja Edla Erika Ahlberg. Merikallio kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1914–1915.
Jääkärikausi

Merikallio toimi aktiivisena jääkärivärvärinä Oulun seudulla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 18. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Merikallio astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Muolaan pitäjän Hotakan kylässä, missä hän haavoittui 25. huhtikuuta 1918. Hänet vietiin Heinjoen kenttäsairaalaan, missä hän lopulta menehtyi haavoihinsa 27. huhtikuuta 1918. Samassa taistelussa kaatui myös muun muassa jääkärivääpeli Armas Sihvo ja haavoittui komppanian päällikkö jääkäriluutnantti Lennart Hannelius ja jääkärivääpeli Pehr-Axel Wahren (pistintaistelussa). Kaikkiaan tässä taistelussa 18. jääkäripataljoonan (Nordenswan) 1. komppanian (Kaarlo Heiskanen) kaatuneet olivat 1 upseeri, 1 vääpeli, 1 kersantti, 20 sotamiestä sekä haavoittuneina menetykset olivat 40 sotamiestä. Merikallio oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Oulussa, jonne hänet myös haudattiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Merimiespuku

Merimiespukuinen sotilas.
Merimiespuvun suosio lastenasuna alkoi nuoren Edward VII:n muotokuvasta, jonka maalasi Franz Xaver Winterhalter vuonna 1846.
Merimiespuku tai merimiesasu on laivastossa palvelevien merisotilaiden univormusta vaikutteita saanut puku, josta tuli 1800-luvun lopulla erityisen suosittu lastenvaatteena etenkin pojilla, mutta myös tytöillä. Merimiespuvun tyypilliset värit ovat tummansininen ja valkoinen, ja puvun yläosan paidan kaulus on olkapäille levittyvä, nelikulmaiseksi leikattu leveä merimieskaulus. Sen reuna on sinivalkoraidallinen, kuten usein myös paidan hihansuiden kalvosimet. Kauluksen alle sidotaan merimieshuivi, jonka solmu voi etenkin tytöillä muodostaa eteen ison rusetin. Tarinan mukaan laaja kaulus on syntynyt suojaamaan arvokasta silkkihuivia lialta.
Napit ovat messinginvärisiä metallinappeja, joissa on ankkuri- tai ruorikuvio. Merimiespuvun osana voi olla vaakaraidallinen trikooneule, joka näkyy paidan kaulusaukosta. Poikien merimiespukuun kuuluvat väljästi leikatut suorat housut, tyttöjen merimiespuvussa on yleensä laskostettu puolihame, niin sanottu vekkihame.
Merimiespukuun voi kuulua myös tummansininen, kansitakin tyylinen puolipitkä päällystakki ja tyyliä noudattava päähine, kuten ”jolla” tai muunlainen merimieslakki, tai merimiesten 1800-luvulla käyttämä leveälierinen olkihattu.
Historiaa

Merimiespuvun suosio lastenvaattena sai alkunsa Englannin Walesin prinssi Albert Edwardin lapsuusmuotokuvasta vuodelta 1846, jossa hän esiintyy valkoisessa matruusin juhla-asua muistuttavassa puvussa. Merimiespuku alkoi saada suosiota paitsi näyttävyytensä, myös käytännöllisyytensä ansiosta: yläosan väljä leikkaus ja avoin kaulus antoivat lapselle liikkumisen vapautta paremmin kuin aikuisten miesten paitoja jäljittelevät kovakauluksiset paidat. Puku soveltui niin koti- kuin kouluasuksi ja oli näyttävä myös lasten juhla-asuna. Tummansininen merimiespuku oli helppohoitoinen arkikäytössä, valkoinen taas juhlavampi. Talvinen puku ommeltiin villakankaasta tai neulottiin villalangasta pitkine housuineen, kesällä käytettävä merimiesasu puuvilla- tai pellavakankaasta lyhytlahkeisine housuineen.
Varsinkin pojat pitivät merimiespuvusta, koska se mahdollisti roolileikin tärkeänä aikuisena ammattilaisena, sen ajan ”supersankarina”, ja kohotti näin lapsen itsetuntoa. Merenkulku oli 1800-luvulla arvostetuimpia aloja, ja monet lasten seikkailukirjatkin, kuten Robinson Crusoe ja Aarresaari, kertoivat merielämästä.
Monien maiden kouluissa käytettävät koulupuvut ja meripartiolaisten asut ovat ottaneet vaikutteita merimiespuvusta, tunnetuimpina esimerkkeinä japanilaistyttöjen koulupuvut. Itävaltalainen Wiener Sängerknaben -poikakuoro käyttää merimiespukuja esiintymisasunaan. Sarjakuvahahmo Aku Ankka piirrettiin alun perin merimiesasuiseksi siksi, että ensiesiintymisessään animaatioelokuvassa Viisas Kana Kananen hän asui asuntolaivassa keskellä lampea.
Merimiespuvun kaltaiset asut ovat aika ajoin tulleet osaksi myös aikuisten naisten muotia, kun taas lasten käytössä merimiespuku on jäänyt toisen maailmansodan jälkeen lähinnä alle kouluikäisten juhla-asuksi. Yleisin merimiespuvun ilmentymä nykyajassa lienevät tasaraitaiset trikoopaidat, jotka ovat peräisin ranskalaisten merimiesten puvuista. Myös tummansininen klubitakki eli bleiseri on peräisin merimiehiltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merimiespuku Wikimedia Commonsissa
Mårtens Ylva (toim.): Sjömanskostymen. Stockholm: Sjöhistoriska museet, 1999. ISBN 91-87214-93-8.
Katja Meriluoto

Katja Meriluoto (s. 1975) on suomentaja, lastenkirjailija ja runoilija. Meriluoto suomentaa vironkielistä kirjallisuutta.
Meriluodon esikoiskokoelma Mehiläisen paino ilmestyi vuonna 2023. Kriitikko Vesa Rantama kehuu sitä vahvaksi, useita lukukertoja kestäväksi huippulaatuiseksi. Runot rakentuvat mehiläispesän ympärille. Rantama sanoo, että kokoelman henki on shamanistinen, kun Meriluoto etsii ihmisen ja eläimen rajan ylittävää kokemusta. Meriluoto hyödyntää myös muodonmuutoksen perinnettä. Rantamalle tulee mieleen toinen mehiläisrunoilija Olli-Pekka Tennilä. Hän näkee Meriluodon esikuvaksi ja edeltäjäksi nuoren Pentti Saarikosken ja uudemmista Sanna Karlströmin, johon häntä yhdistää "pelkistämisen taito ja kyky kirjoittaa kuolemasta omin sanoin ja selkeästi".
Teokset

Mehiläisen paino : runoja. Rajamäki : Aviador, 2023 ISBN 978-952-381-144-7
runot: Pariisin puistossa ja Japanilaisella kalatorilla antologiassa Heti tänään : 13-18-vuotiaitten runoja. Kirjayhtymä 1992 9512637464
Usva, Osku ja uneton yö. Kuvakirja, kuvittanut Anu-Riikka Lampinen. Vantaa : Enostone, 2021 ISBN 978-952-7389-53-9
Teokset > Suomennoksia

Jaan Kaplinski: Rukous, mantra, runo. Vantaa : Nihil interit, 1996 ISBN 952-9886-03-9
Elo Viiding: Paljastuksia. Vantaa : Nihil interit, 2000 ISBN 952-9886-14-4
Mathura: Kimalaispäivä (Kumalasepäev) Helsinki : Basam Books, 2015 ISBN 978-952-260-362-3
Tõnu Õnnepalu: Mitta. Turku: Parkko 2019 ISBN 978-952-7302-01-9
Runosuomennoksia myös antologioissa, kuten
Nippernaati 1, 5 ja 6. Helsinki: Viro-instituutti 2015, 2021 ja 2022
Lydia Koidula,Sillalla soi satakieli : Lydia Koidulan runoja suomeksi. Tallinn] : NyNorden, [2018
Kivikuu : virolaista runoutta. Helsinki] : ntamo, 2012 ISBN 978-952-215-243-5
Hietaniemen hautausmaa

| Hietaniemen hautausmaa |
| --- | --- |
 Hietaniemen alue ilmasta katsottuna. Vasemmalla Albert Nybergin suunnittelema uusi siunauskappeli, oikealla sankarihaudat ja niiden päässä Sankariaukio.
Sijainti:  Helsinki
Seurakunta:  Helsingin seurakuntayhtymä
Avattu:  1829
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Theodor Höijerin suunnittelema vanha siunauskappeli.
Entinen vahtimestarin asunto Mechelininkadun portin vieressä.
Uusi alue.
Hietaniemen hautausmaa on Helsingin kantakaupungin länsilaidalla sijaitseva hautausmaa, joka on perustettu vuonna 1829. Se sijaitsee pääosin Lapinlahden osa-alueella, osin Etu-Töölössä. Hietaniemen hautausmaa on suosittu turistikohde, sillä sinne on haudattu huomattavan paljon Suomen historian merkkihenkilöitä 1820-luvulta alkaen, mukaan luettuina useimmat edesmenneet tasavallan presidentit.
Helsingin evankelis-luterilaisten seurakuntien hallinnassa oleva hautausmaa jakautuu viiteen osaan: Vanha alue, Uusi alue, Hietaniemen alue, Suomen Kaartin hautausmaa ja Uurnalehto. Näistä Vanha alue, Uusi alue ja Hietaniemen alue muodostavat yhtenäisen alueen, jota rajoittavat etelässä Lapinlahdentie, lännessä Ruoholahdesta Hietaniemen uimarannalle johtava kevyen liikenteen reitti sekä Hiekkarannantie, pohjoisessa Hietaniemenkatu ja idässä Mechelininkatu. Aikanaan itsenäisenä hautausmaana toiminut Suomen Kaartin hautausmaa sijaitsee näistä hieman erillään Lapinlahdentien länsipään ja Porkkalankadun välisellä alueella. Uurnalehto on Hietaniemenkadun pohjoispuolella.
Hietaniemen hautausmaalla on kaksi siunauskappelia, Theodor Höijerin suunnittelema vanha kappeli vuodelta 1872 ja Albert Nybergin suunnittelema uusi kappeli vuodelta 1933.
Varsinaisen Hietaniemen hautausmaan välittömässä läheisyydessä sijaitsevat myös Helsingin ortodoksinen hautausmaa, Helsingin islamilainen hautausmaa, Helsingin juutalainen hautausmaa ja Pyhän Nikolauksen seurakunnan hautausmaa. Lisäksi alueella on Krematoriosäätiön ylläpitämä Hietaniemen krematorio ja sen vieressä oleva uurnaholvi. Hietaniemen Uurnalehto, juutalainen hautausmaa, Pyhän Nikolauksen hautausmaa ja krematorio sijaitsevat Etu-Töölön puolella, sillä kaupunginosien raja kulkee Hietaniemenkatua pitkin. Juutalaisen hautausmaan pohjoispuolella sijaitsi lisäksi vuosina 1826–1930 käytössä ollut Taivallahden sotilashautausmaa, josta on vielä jäänteitä näkyvissä nykyään puistoksi kunnostetulla alueella.
Hautausmaan osat > Vanha alue

Hautausmaan vanhin alue rajautuu idässä Mechelininkatuun, etelässä Lapinlahdentiehen sekä pohjoisessa uuteen alueeseen.
Vanha siunauskappeli sijaitsee Vanhalla alueella Mechelininkadun puoleisen portin kohdalla. Se on arkkitehti Theodor Höijerin suunnittelema vuodelta 1872 ja säilyttänyt asemansa Helsingin suosituimpana siunauskappelina. Vanhan siunauskappelin edessä Mechelininkadun-puoleisen portin vieressä on Höijerin suunnittelema hautausmaan vahtimestarin asunto vuodelta 1901. Sitä on laajennettu Waldemar Aspelinin suunnitelmien mukaan vuonna 1916.
Hautausmaan osat > Vanha alue > Taiteilijainmäki

Taiteilijainmäki , jota kutsutaan myös Taiteilijakukkulaksi, on Vanhan alueen kortteli 21a, joka sijaitsee pääkäytävän vasemmalla puolella noin sadan metrin päässä Mechelininkadun portista. Taiteilijainmäelle on haudattu vain erittäin ansioituneita taiteilijoita, joita ovat muun muassa kirjailijat, säveltäjät ja muusikot, taidemaalarit, näyttelijät, kuvanveistäjät ja viihdetaiteilijat. Myös heidän puolisoillaan on oikeus hautapaikkaan Taiteilijainmäellä.
Hautapaikan on saanut viisikymmentä taiteilijaa. Hautapaikan myöntämisestä päätti seurakuntien yhteinen kirkkoneuvosto. Viimeisen hautapaikan sai helmikuussa 2011 taidegraafikko Pentti Kaskipuro. Taiteilijainmäen täytyttyä ei uutta vastaavaa aluetta aiota perustaa.
Hautausmaan osat > Uusi alue

Uusi alue on Mechelininkadun Leppäsuon portista alkavan pääkäytävän molemmilla puolilla ja ulottuu kivimuuriin, joka kulkee pääkäytävään nähden poikittain parisen sataa metriä ennen siunauskappelia.
Uudella alueella vanhimmat säilyneet haudat ovat 1880-luvulta.
Hautausmaan osat > Hietaniemen alue

Hietaniemen alue sijaitsee hautausmaan pohjoispäässä ja on useita metrejä korkeammalla kuin muut osat. Varsinkin Hietarannan puoleisella sivulla se on myös selvästi ympäröivää maastoa ylempänä, minkä vuoksi Hietarannan puoleinen ympärysmuuri on ulkosivultaan huomattavan korkea.
Hietaniemen aluetta hallitsee uusi siunauskappeli, joka on Albert Nybergin suunnittelema vuodelta 1933. Sen yhteydessä on kolumbaario ja kellotorni. Kellon soittama kolmiosainen melodia on tuttu monille hautausmaalla ja läheisellä uimarannalla käyneille. Uuteen siunauskappeliin liittyy myös pääporttirakennus. Sisäänkäynnin vieressä on hautausmaan toimisto ja sen vieressä huoltorakennus.
Uutta siunauskappelia vastapäätä aivan portin vieressä on alue, johon on haudattu presidentit Risto Ryti, Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto sekä useita pääministereitä ja muita valtiomiehiä. Hietaniemen alueella haudat eivät ole yhtä tiheässä kuin hautausmaan vanhemmissa osissa.
Hautausmaan osat > Hietaniemen alue > Sankarihauta-alue

Hietaniemen sankarihauta-alueelle on haudattu 3 164 helsinkiläistä sankarivainajaa, joista 644 on kaatunut talvisodassa, 2 414 jatkosodassa ja 101 Lapin sodassa. Alueelle on haudattu myös 121 saksalaista sodassa kaatunutta. Lisäksi muun hautausmaan perhe- ja sukuhautoihin haudattu on yhteensä 279 helsinkiläistä sankarivainajaa. Nuorin alueelle haudattu sankarivainaja on Sallassa 15. kesäkuuta 1943 vapaaehtoisena työvelvollisena kaatunut 13-vuotias normaalilyseolainen Lauri Martti Hämäläinen. Häntä vuoden nuorempi on  sotilaspoikana palvellut Urban Decider Nordström, joka kuoli 12-vuotiaana pommin pudottua 8. marraskuuta 1942 Helsingissä Yrjönkadun ja Ison-Roobertinkadun risteykseen. Hänet on haudattu sankarihautaan, joka on korttelissa 41, rivillä 3, hauta 144.
Arkkitehti Maunu Siitosen suunnittelemat yhtenäiset nimilaatat valmistuivat vuonna 1952. Sankarihauta-aluetta reunustaa Siitosen suunnittelema Kadonneiden muuri, johon on hakattu 734:n sodissa kadonneen tai kentälle jääneen helsinkiläisen nimet. Sankarihauta-alueella on Sankariaukio, jonka reunalla on Suomen marsalkka C. G. E. Mannerheimin hautamuistomerkki ja päädyssä Hietaniemen Sankariristi, molemmat kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen suunnittelemia. Sankariristi korokkeineen, Mannerheimin hautamuistomerkki ja Kadonneiden muuri paljastettiin kaikki helatorstaina 1954. Nykyään on tapana, että valtiovierailulla Suomessa käyvät ulkovaltojen päämiehet laskevat muistotervehdyksensä sankariristin luo.
Sankarihauta-alueelle on myöhemmin pystytetty useita muita muistomerkkejä sodissa kuolleille, muun muassa sotavankeudessa kuolleiden suomalaisten muistomerkki (Heikki Häiväoja, 1986), kaksi hautakiveä kentälle jääneille ja 1990-luvun etsinnöissä Venäjältä löydetyille sankarivainajille, Suomalaisten SS-vapaaehtoisten muistomerkki (1983), sotaorpojen muistopaasi (2007) ja erilliset muistomerkit Suomen sodissa kuolleille vapaaehtoisille ruotsalaisille (1984), norjalaisille (2005), tanskalaisille (2017) sekä virolaisille, aunuslaisille ja inkeriläisille ”heimoveljille” (1992). Romanien sankarimuistomerkki (2003) on maailman ainoa sotaan osallistuneiden romanien kunniaksi pystytetty muistomerkki. Edellä mainituilla 121 saksalaisella sotilaalla on myös oma hautamonumentti, jonka vieressä on erillinen hautakivi miinalaiva Königin Luisen upotessa hukkuneille.
Toiseen maailmansotaan liittyvien muistomerkkien lisäksi alueella on palveluksessa surmansa saaneiden suomalaisten YK:n rauhanturvaajien muistomerkki (Matti Peltokangas, 2006).
Lisäksi hautausmaan uuden alueen korttelissa 22 on pieni vuoden 1918 sisällissodan valkoisten sankarihauta-alue, johon on haudattu 34 muualla Suomessa kaatunutta helsinkiläistä suojeluskuntalaista.
Hautausmaan osat > Suomen kaartin hautausmaa

Suomen kaartin hautausmaa eli alkuperäiseltä nimeltään Suomen sotaväen hautausmaa perustettiin vuonna 1833 ortodoksisen hautausmaan länsipuolelle Suomen kaartin ja Suomen meriekipaasin sotilaita varten. Vuonna 1851 tehdyn laajennuksen jälkeen hautausmaan pinta-ala on ollut 8 800 neliömetriä. Suomen kaartilla oli oma seurakunta, joka lakkautettiin vuoden 1914 alusta. Hautausmaa siirrettiin tuolloin senaatin päätöksellä Helsingin evankelis-luterilaisen seurakunnan hallintaan. Nykyään Suomen kaartin hautausmaa lasketaan kuuluvaksi Hietaniemen hautausmaahan. Alueelle on myöhemmin haudattu kaartin seurakunnan jäsenten jälkeläisiä, ja myös Suomen valkoiseen kaartiin kuuluneilla ja heidän omaisillaan on oikeus hautoihin siellä.
Kaartin hautausmaalla sijaitsee vuonna 1938 paljastettu Vanhan Suomen kaartin muistomerkki sekä vuonna 1979 paljastettu jääkäriliikkeen muistokivi eli Jääkärikivi. Viimeksi mainitun ympärillä on yhteishauta, johon on haudattu Saksassa Jääkäripataljoona 27:ssä koulutuksen saaneita jääkäreitä, mukaan luettuna viimeinen Saksan-jääkäri, kenraali Väinö Valve vuonna 1995.
Hautausmaan osat > Uurnalehto

Hautausmaan vieressä sijaitsevan Krematoriosäätiön ylläpitämän Hietaniemen krematorion toiminnan alettua vuonna 1926 polttohaudattujen tuhkauurnat sijoitettiin aluksi krematorion omaan kolumbaarioon, mutta jo vuonna 1928 alettiin suunnitella erillisen uurnalehdon perustamista Hietaniemeen. Aloite tuli Helsingin kaupungilta. Hanke toteutui vasta yli kahden vuosikymmenen kuluttua, kun kaupunki luovutti seurakunnalle krematorion länsipuolelta 2,1 hehtaarin alueen. Paul Olssonin suunnittelema uurnalehto vihittiin 23. joulukuuta 1949. Hanketta valmistellut työryhmä tutustui ensin Ruotsin ja Norjan uurnahautausmaihin. Suunnittelusta vastasi lopulta pääosin Helsingin hautausmaiden tarkastaja Ola Mannström. Uurnalehto oli Hietaniemen hautausmaan viimeinen aluelaajennus. Myöhemmin myös hautausmaan muihin osiin on perustettu yksittäisiä uurnahautakortteleita.
Kulku hautausmaalle

Hietaniemen hautausmaata ympäröi kivimuuri, joka alkaa Lapinlahden sairaalaa rajaavalta alueelta ja jatkuu pitkin Lapinlahdentietä, Mechelininkatua, Hietaniemenkatua ja Hiekkarannantietä ja päättyy Ourit-saariryhmän tuntumaan. Kivimuurissa on useita sisäänkäyntejä. Lapinlahdentiellä on portti, josta alkaa jalankulkuväylä Lapinlahden rantaa myötäillen sankarihauta-alueelle. Mechelininkadulla Lapinlahdenkadun risteyksen kohdalla oleva portti johtaa Vanhalle alueelle ja Vanhalle siunauskappelille. Leppäsuon kohdalla Mechelininkadulla oleva portti avautuu pääkäytävälle, joka johtaa Uuden alueen läpi Hietaniemen alueelle ja uudelle siunauskappelille.
Uuden siunauskappelin vieressä oleva pääportti on kolmesta holvikaariportista muodostuva rakennus, joka liittyy siunauskappeliin ja johtaa kappelin edessä olevalle aukiolle ja siitä edelleen Hietaniemen alueelle ja sankarihaudoille. Hietaniemenkadun puolivälissä, Arkadiankadun ja Hietakannaksentien risteyksen kohdalla on portti, joka rakennettiin 1990-luvulla. Tässä on jyrkät portaat alas hautausmaalle, joten portti ei sovi liikuntaesteisille. Hautausmaalle on portteja myös merenrantaa pitkin Lapinlahdentien päästä Hietarantaan johtavalta kevyen liikenteen raitilta. Uuden siunauskappelin takana on huoltoliikenteelle tarkoitettu portti. Sen kautta kuljetetaan vainajat siunattavaksi. Myös taksiliikenne ja liikuntaesteisten autoliikenne tapahtuu parhaiten tästä portista.
Hietaniemen hautausmaalle on yhteydet julkisilla liikennevälineillä.
Taide

Hietaniemen hautakiviin ja -muistomerkkeihin sisältyy huomattavan runsaasti Suomen tunnetuimpien kuvanveistäjien tekemiä taideteoksia, varsinkin Hietaniemen alueella.lähde?
Lisäksi hautausmaalla on muutamia erillisiä suuria veistoksia: Mies hiljentyneenä ikuisuuden edessä (Emil Wikström 1933) vastapäätä uutta siunauskappelia, Äiti ja lapset (myös Maaemo, Johannes Haapasalo 1939) uuden ja Hietaniemen alueen rajalla, Sinä verhoudut valoon (Johanna Häiväoja 2002) Kuusilehdossa uuden alueen reunalla ja Karjalaan jääneiden vainajien muistolle (Armas Tirronen 1957) sekä Menneiden sukupolvien muistolle (Johanna Häiväoja 2000) vanhan ja uuden alueen välissä.