stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anssi Halmesvirta
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Tieteellisen työnsä ohella professori Halmesvirta on toiminut useissa kansallisissa ja kansainvälissä luottamustehtävissä. Hän on toiminut muun muassa 1996–2006 EU:n Erasmus/Socrates-ohjelmien unkarin kielen opintojen koordinaattorina Jyväskylän yliopistossa. Hän on ollut myös useiden historian alan instituutioiden ja toimielimien jäsenenä. Suomen urheiluhistoriallisen seuran hallituksen jäsen hän on ollut vuosina 1998–2001. Hän on ollut Julkisen sanan neuvoston varajäsen vuodesta 2009.
Ansioistaan tieteellisen tutkimuksen alalla Halmesvirta on vuonna 1995 saanut Osk. Huttusen säätiön mitalin. Hän sai elokuussa 2016 János Lotzin ansiomitalin ja kunniakirjan tunnustuksena pitkästä urastaan Unkarin historian tutkimuksen alalla sekä vuosikymmenien mittaisesta työstään hungarologian tunnetuksi tekemisessä. Palkinto on saanut nimensä unkarilaisen kielitieteilijä János Lotzin (1913–1973) mukaan. Halmesvirta vastaanotti tunnustuksen 22. elokuuta 2016 Kansainvälisen Unkarin Tutkimuksen Seuran vuosikokouksessa, joka pidettiin Pécsin yliopistossa.
Teoksia

Anssi Halmesvirta: Kiista historian selittämisestä: analyyttistä historianfilosofiaa vuosina 1950–1965. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, historian laitos, 1983. ISBN 951-679-017-8
Reijo Valta & Anssi Halmesvirta (toim.): Aatteiden kamppailu elintilasta: Viktoriaanisen ajan näkemyksiä ihmisestä ja yhteiskunnasta. Jyväskylä: Kampus Kustannus, 1999. ISBN 9789519113487
Friedrich Nietzsche & Anssi Halmesvirta: Historian hyödystä ja haitasta elämälle. Jyväskylä: Jyväskylän yliopiston kirjasto, 1999. ISBN 9789513904722
Kalevi Ahonen, Anssi Halmesvirta & Ilkka Nummela (toim.): Historia ja herrasmies. Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto, 2005. ISBN 9789513923372
Anssi Halmesvirta: Ideology and argument: Studies in British, Finnish and Hungarian thought. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006. ISBN 9789517468053
Anssi Halmesvirta & Heino Nyyssönen: Unkarin kansannousu 1956. WSOY, 2006.ISBN 9789510318140
Anssi Halmesvirta: Rakkaat heimoveljet: Suomi ja Unkari 1920–1945. Historietti, 2010. ISBN 9789529279074, on myös unkariksi Kedves Rokonok. Magyarország és Finnország 1920-1945. Napkút kiadó: Budapest, 2013.
Anssi Halmesvirta (toim.): Land unter dem Nordlicht: Eine Kulturgeschichte Finnlands. (saks. käännös: Rolf Klemmt). Saksa: Primus Verlag GmbH, 2013. ISBN 9783863123598
Anssi Halmesvirta, Aatehistorian harjoitus. Jyväskylän yliopistopaino, 2012.
Anssi Halmesvirta, Vaivojensa vaingit. Atena, 1998.
Anssi Halmesvirta, Co-operation across the Iron Curtain. Studies in General History 12. JYU Press, 2007.
Anssi Halmesvirta & Rolf Klemmt, Typisch Deutsch - fand Snelmann. JYU Press, 2012.
Anssi Halmesvirta (Hrsg.), Olavi Paavolainen, Zu Gast im Dritten Reich. Rhapsodie. Acabus: Hamburg, 2016.
Anssi Halmesvirta, (Szerk.), Finnország története. Debrecen Univ. Press, 2002.
Anssi Halmesvirta, (Ed.), Kádár's Hungary - Kekkonen's Finland. Hungarologische Beiträge 14. JYU Press, 2002.
Anssi Halmesvirta & Heino Nyyssönen (Eds.), Bridge Building and Political Cultures: Hungary and Finland 1956-1989. Hubgarologische Beiträge 18. JYU Press, 2006.
Anssi Halmesvirta, Vapauden kapea polku. István Bibón julkinen moralismi. Spectrum Hungarologicum vol. 9. JYU University Library Press, 2017.
Aiheesta muualla

Anssi Halmesvirran julkaisut Jyväskylän yliopiston sivulla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Ahmaskosken silta

| Ahmaskosken riippusilta |
| --- | --- |
 Silta joen itärannalla ylävirran suuntaan
Ylittää:  Oulujoen
Sijainti:  Utajärvi
Siltatyyppi:  Riippusilta
Pituus:  100 m
Avattu liikenteelle:  1957
Suljettu:  2013
Koordinaatit:  64°38′34.8″N, 026°34′24.9″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ahmaskosken silta eli Ahmaskosken riippusilta on Utajärvellä sijaitseva puinen riippusilta. Sen rakennutti Oulujoki Oy vuonna 1957 paikalle, jossa oli ennen voimalaitoksia  Oulujoen Ahmaskoski.
Silta suljettiin vuonna 2013 huonon kunnon takia. Osan kansilankuista havaittiin olevan poikki ja osa oli niin lahonneita, että ne olivat katkeamisvaarassa. Tehdyssä kuntotutkimuksessa ainoiksi käyttökelpoisiksi osiksi osoittautuivat tukitornit, jotka nekin vaativat kunnostuksen tai uusimisen. Ainakaan vuonna 2014 korjaus-, uusimis- tai purkutöihin ei liene tarkoitus ryhtyä.
Sijainti ja rakenteet

Silta on noin 100 metriä pitkä ja ylittää joen viistosti koillinen–kaakko-suunnassa valtatie 22:n sillasta nelisensataa metriä ylävirtaan ja joen halkaisevasta Tekosaaresta muutama kymmenen metriä alavirtaan.
Silta on puurakenteinen, molemmilla rannoilla olevat kannatinpylväät ovat teräksestä. Se on tarkoitettu vain kävelijöille, kansi on tehty lankuista ja kaiteet laudasta. Pylväiden kohdalla sillan korkeus on viitisen metriä, joen keskikohdalla pari metriä matalampi. Siltaa kannattaa molemmin puolin kolme teräsvaijeria ja se on kiinnitetty vaijereilla myös rantakallioihin.
Kuvia sillasta ja sillalta

Silta itärannalta katsottuna
Näkymä joen yli länteen
Näkymä sillalta ylävirtaan
Siltarakenteita itärannalla
Aiheesta muualla

Oulujoesta Utajärven kunnan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Ahmaskosken silta (Q11849921)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: jalankulkusilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Utajärvi
koordinaatit: 64°38′N 26°34′E﻿ / ﻿64.64°N 26.57°E﻿ / 64.64; 26.57
Iso Olvasjärvi

| Iso Olvasjärvi |
| --- | --- |
 Järvi Olvaksen tien päästä länteen.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Utajärvi, Juorkuna
Koordinaatit:  65°05′45″N, 27°01′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Olvasoja Nuorittajokeen
Järvinumero:  60.066.1.003 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  120,1 m
Rantaviiva:  9,93 km
Pinta-ala:  4,5545 km²
 fiIso Olvasjärvi 
Iso Olvasjärvi on järvi Utajärven kunnassa Kiiminkijoen vesistöalueella Pohjois-Pohjanmaalla. Järven pinta-ala on 455,5 hehtaaria. Järvi kuuluu Kiiminkijoen Natura 2000 -alueeseen sekä Fennoskandian luonnontilaisten jokireittien luontotyyppiin.
Järvimaisema

Iso Olvasjärvi on noin kolme kilometriä pitkä ja kaksi kilometriä leveä. Järven rannat ovat pääosin metsämaata tai soistunutta metsämaata. Rantaviivan pituus on 9,9 kilometriä. Järvellä on noin 20 taloa tai vapaa-ajan asuntoa. Järveen laskee useita suo-ojia. Utajärven ja Pudasjärven välinen kunnanraja kulkee aivan järven pohjoispuolelta.
Ominaisuudet

Järvikasvillisuuden lajit vaihtelevat järven eri puolilla, kokonaisuus on lähinnä karu korte-ruokojärvi. Vesikasvit muodostavat kasvustoja erityisesti rantojen tuntumaan. Ilmaversoisista kasveista tyypillisin on järviruoko. Kelluslehtisistä lajeista esiintyy mm. vesitatarta. Myös uposlehtisiä kasveja kasvaa järvessä jonkin verran.
Iso Olvasjärvi on linnuston kannalta tärkeä, sillä Olvassuolla pesivät linnut ruokailevat järvellä.
Rehevän järven kalakanta on ajoittaisesta vähähappisuudesta ja happikadosta huolimatta runsas. Kiisket ovat yksi järven runsaslukuisimpia kalalajeja, ja ne nousevat syksyisin Kiiskiojaan. Aiemmin niitä on pyydetty Kiiskiojasta jopa hevoskuormittain.
Vesistösuhteet

Iso Olvasjärvi sijaitsee Kiiminkijoen vesistöalueen (vesistöaluetunnus 60) Nuorittajoen alaosan alueella (60.06), jonka Olvasojan valuma-alueeseen se kuuluu (60.066). Järven vedenpinnan kokeus on 120,1 mpy.
Järvi saa vetensä pääasiassa useista suo-ojista, joista suurimmat ovat Olvassuon soidensuojelualueelta laskeva Kiiskioja sekä Viinilän lähdepuro. Lisäksi harjumailta ilmeisesti laskee pohjavettä suoraan järvialtaaseen. Iso Olvasjärvi laskee länsipäästä alkavan Olvasojan kautta Nuorittajokeen ja sitä kautta edelleen Perämereen.
Marjatta Hanhijoki

| Marjatta Hanhijoki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Siro Marjatta Hanhijoki, oik. Hanhijoki-Keränen
Syntynyt: 15. elokuuta 1948 (ikä 76) Porvoo
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taidegraafikko ja taidemaalari
Aiheesta muualla
Kotisivut
Siro Marjatta Hanhijoki (oik. Hanhijoki-Keränen, s. 15. elokuuta 1948 Porvoo) on suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari. Hän on tehnyt pääasiassa akvarellimaalauksia, grafiikkaa viivasyövytysmenetelmällä eli etsauksia sekä polymeerigravyyri-menetelmällä. Hän on myös opiskellut käsintehdyn paperin tekemistä Japanissa.
Hanhijoki opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa 1967–1971 ja ollut täydennyskoulutuksessa Kuvataideakatemiassa. Hän kuuluu graafikkona Pentti Kaskipuron oppilaisiin, ja hänen grafiikantöissään on samantapaista arjen tunnelmien naturalistista kuvausta. Hän on opettanut Taideteollisessa korkeakoulussa ja Kuvataideakatemiassa.
Marjatta Hanhijoelle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto 1997, mutta hän palautti sen yhdessä samaan aikaan palkitun Leena Krohnin kanssa vastalauseena sille, että presidentti Martti Ahtisaari oli myöntänyt Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkin Indonesian hallituksen metsäministerille.
Marjatta Hanhijoen teos Nähty - Sett - Seen valittiin vuoden 2008 parhaaksi taidekirjaksi Iittalan Taidekirjapäivillä. Iittalan Valtakunnalliset Taidekirjapäivät palkitsi vuoden 2008 parhaan taidekirjan Eliel Aspelin -palkinnolla. Palkittavan on valinnut raati, johon kuuluivat Helsingin yliopiston taidehistorian professori Riitta Konttinen, Espoon modernin taiteen museon (EMMA) museonjohtaja Markku Valkonen sekä Hämeenlinnan taidemuseon amanuenssi Päivi Viherluoto.
Raati perusteli valintaa mm. - Kirjan tekstit tarjoavat monitasoisen lukukokemuksen ja valottavat Marjatta Hanhijoen taidetta useista eri näkökulmista; taiteilijan oma persoonallinen ääni tulee kuuluviin ja muut tekstit tukevat sitä hyvin.
- Kaiken kaikkiaan kirja on elämyksellinen, kaunis ja korostaa Marjatta Hanhijoen taiteesta löytyvää ajatonta ja tavallaan jopa eeppistä linjaa. Kuten Erkki Anttonen artikkelinsa lopuksi toteaa, ”hänen kuvansa toimivat hienovaraisina dokumentteina naiseudesta ja suomalaisen naisen asuinympäristöstä”.
Marjatta Hanhijoen entinen puoliso on kuvataiteilija Markku Keränen ja heillä on yksi lapsi. Hanhijoki ja Keränen tutustuivat opiskellessaan samalla Taideteollisen oppilaitoksen kurssilla, ja he asuivat ja työskentelivät useiden vuosien ajan Hailuodossa.
Aiheesta muualla

Taiteilija löytää sairaalasta potilaan herkkyyden. (Orton Invalidisäätiön tiedotuslehti 2/2003) Orton Invalidisäätiö. Arkistoitu 15.1.2005. Viitattu 15.4.2022. Haastattelu Invalidisäätiön tilaustyön johdosta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists
Strongylí (Megísti)

Strongylín saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Stroggylí Kastellorizou, Stroggylí, Ypsilí
Sijainti:  36°06′55″N, 29°38′04″E, Megísti Ródos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Pinta-ala:  0,9 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Strongylí (kreik. Στρογγυλή Μεγίστης, Strongylí Megístis; transl. myös Strongilí) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Kastelórizon eli Megístin saaren kaakkoispuolella Turkin etelärannikon edustalla. Se on koko Kreikan itäisin paikka. Saaren pinta-ala on 0,9 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Strongylí kuuluu Megístin kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Strongylí sijaitsee viisi meripeninkulmaa eli 9,26 kilometriä Kastelórizon saaresta kaakkoon. Strongylí on melko tasainen, noin 700 metriä leveä ja 1,5 kilometriä pitkä. Saarella kasvaa macchia-pensastoa. Strongylílla on hyvät uimamahdollisuudet, sillä merivesi on kirkasta.
Strongylí yhdessä Kastelórizon ja Ron saarten kanssa kuuluu Natura 2000 -verkoston piiriin.
Strongylílla sijaitsee Ypsilín majakka, joka on Kreikan itäisin rakennus.
Väkiluvun kehitys

Strongylín väkiluvun kehitys vuodesta 1947 vuoteen 2011:
| Vuosi | Väkiluku | Vuosi | Väkiluku |
| --- | --- | --- | --- |
| 1947 | 4 | 1981 | 0 |
| 1951 | 7 | 1991 | 0 |
| 1961 | 4 | 2001 | 9 |
| 1971 | 4 | 2011 | 0 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Strongylí Wikimedia Commonsissa
Dodekanesia
| --- | --- |
Pääsaaret:  Astypálaia  Kálymnos  Kárpathos  Kásos  Kastelórizo (Megísti)  Kos  Léros  Nísyros  Pátmos  Ródos  Sými  Tílos 
Muut suuremmat saaret:  Agathonísi  Alimiá  Arkoí  Farmakonísi  Gyalí  Kínaros  Lévitha  Leipsoí  Nímos  Psérimos  Saría  Télendos 
Pienet saaret:  Adelfoí  Áfoti  Ágios Antónios  Agía Kyriakí, Astypálaia  Agía Kyriakí, Kálymnos  Agía Kyriakí, Léros  Agía Marína  Agía Thékla  Ágios Andréas  Ágios Geórgios, Megísti  Ágios Geórgios, Pátmos  Ágios Theódoros  Agriélaia  Ammoúdi  Antítilos  Ánydro  Apanonísia  Archángelos  Archangélou  Arefoúsa  Argeloússa  Armáthia  Artikonísi  Aspronísia Makrý Aspronísi  Megálo Aspronísi  Mikró Aspronísi  Aspropníchtis  Astakidonísia Astakída  Astakidópoulo  Chténi  Siál  Aváptistos  Avgó  Balámou  Chálavra Káppari  Makronísi  Piáto  Piláfi, Leipsoí  Psómos  Stavrí  Chamilí  Charkiás  Chiliomódi  Chína  Chondró  Chondronísi  Chondrós  Despotikó  Diakóftis  Diavátes Karavalonísi  Megalonísi  Divoúnia  Drosonísi  Exonísi  Faradonísia  Fokionísia  Frágkos  Ftenó  Gáidaros Livadeión  Gáidaros Megálou Chorioú  Gialesíno  Gláros, Agathonísi  Gláros, Léros  Glynó  Griá  Ímia  Kalapódia  Kalavrós  Kalólimnos  Kalóvolos  Kandelioússa  Karávolas  Karofýlla  Káto Prasoúa  Katsagrélli  Katsikópoula  Kentronísi  Kolófonas, Chálki  Kolófonas, Kásos  Kómaros  Kouloúndros  Kouloúra  Kounéli  Kounoúpoi  Koúrika  Koutsomýti  Krevátia  Krevatió  Kténia  Liádia Megálo Livádi  Pláka, Léros  Lígkia  Líra  Lítra  Maelonísi  Makronísi, Kásos  Makronísi, Pátmos  Makrý  Manóli  Márathos  Marmarás  Mávra  Mávro Poïní  Megálo Mávro Poïní  Megálo Trístomo  Mikrí Kouloúra  Mikró Sofráno  Mikró Trístomo  Moíra  Moní  Nekrothíki  Nerá, Agathonísi  Nerá, Kálymnos  Nípouri  Nisáki  Nisí  Nisierós  Ofidoússa  Oxiá  Pacheiá  Palaiókastro  Páno Prasoúa  Páploma  Patelída  Paximáda  Pentánisa  Pénte Vráchoi  Pergoússa  Petrokáravo  Piganoússa  Piláfi, Pátmos  Pítta  Pláka, Kásos  Plateía  Pláti, Kálymnos  Pláti, Kásos  Pláti, Sými  Polýfados  Pontikonísia Megálos Pontikós  Mikrós Pontikós  Pontikoúsa  Porionísi  Práso  Prasonísi, Kárpathos pohj.  Prasonísi, Kárpathos itä  Prasonísi, Pátmos  Prasonísi, Ródos  Prasoúda  Psathonísi, Agathonísi  Psathonísi, Pátmos  Psomí  Psoradiá  Ro  Safonídi  Saráki  Savoúra  Sélli  Sesklí  Sfýra  Skláves  Smyneronísi  Sochás  Sókastro  Spoláto  Strongylí, Agathonísi  Strongýli, Chálki  Strongýli, Kásos  Strongylí, Léros  Strongylí, Megísti  Strongylí, Nísyros  Strongyló, Pátmos  Strongyló, Ródos  Sýrna  Tigáni  Tragonéra  Tragonísi  Tragoúsa  Tría Nisiá Mesonísi  Plakída  Stefánia  Troumpéto  Trypití  Tsoúka, Chálki  Tsoúka, Pátmos  Tsoukáki  Vasilikí  Velóna  Xéra  Xóplakes  Zaforás
Hankkio

Etu-Hankkion katu.
Hankkio on kaupunginosa Tampereella kaupungin itäosassa. Naapurikaupunginosia ovat Messukylä, Ristinarkku, Linnainmaa, Vehmainen, Haihara, Kaukajärvi ja Viiala. Hankkion kaupunginosa rajoittuu etelässä Kangasalantiehen (entinen valtatie 12) ja pohjoisessa Tampere–Haapamäki-rataan.
Kaupunginosa on nimetty Hankkion tilan mukaan, joka oli entinen Messukylän pappilan torppa. Aikoinaan tilalla toimi kauppapuutarha. Hankkio siirtyi Tampereen kaupunkiin Messukylän kuntaliitoksen yhteydessä vuoden 1947 alussa. Kaupunginosa kaavoitettiin vuonna 1960 teollisuus- ja omakotialueeksi. 1990-luvulla valmistunut Tampereen itäinen ohitustie halkaisi kaupunginosan ja katkaisi Hankkionkadun, jolloin kadun osat nimettiin uudelleen Etu-Hankkion kaduksi ja Keski-Hankkion kaduksi.
Halti

Halti
Näkymä Ritničohkkalta Haltin suuntaan. Kuvan keskikohdasta vasemmalle näkyy Haldičohkka, ja oikealla on tunturin Norjan puoleinen osa ja korkein huippu, Ráisduattarháldi.
| --- | --- |
Tyyppi:  tunturi
Sijainti:  Suomen ja Norjan rajalla Suomi ja Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  1 361 m
Prominenssi:  510  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Rajapyykki 303B Suomen korkeimmalla kohdalla Haltin rinteellä.
Suunnistuskartta ja -rata Suomen korkeimmalla kohdalla.
Halti (toisilta nimityksiltään Haltia, Haltitunturi tai Haltiatunturi, aikaisemmin myös Haltiotunturi, pohjoissaameksi Háldi, ruots. Haldefjäll) on Skandeihin kuuluva tunturi Suomen ja Norjan rajalla. Suomen korkein kohta (noin 1 324 m) sijaitsee Haltilla.
Haltilta on itäisintä Ruijaa lukuun ottamatta linnuntietä lyhin matka Suomesta Pohjoiselle jäämerelle, Kaivuonon perukan Pirttivaaran kylään: runsas 27,5 kilometriä.
Haltin Suomen puoleinen osa kuuluu Enontekiön kuntaan, Norjan puoleiset osat Kaivuonon ja Raisin kuntiin. Haltin korkein huippu Ráisduattarháldi (1 361 m; 69°19′25″N, 021°16′42″E) sijaitsee Norjan puolella vajaa kaksi kilometriä Suomen korkeimmasta kohdasta pohjoiseen. Halti on ollut saamelaisille pyhä.
Suomen korkein kohta

Suomen korkein kohta (1 323,6 m)
sijaitsee Haltin Haldičohkka-nimisen sivuhuipun rinteellä, Suomen ja Norjan rajapyykillä 303B (69°18′28.888″N, 021°15′53.954″E).
Lähellä Suomen rajaa on Norjan puolella 1 328,0 metriä korkea kohta, jonka korkeutta on väärinkäsityksen vuoksi pidetty useissa teoksissa ja kartoissa Suomen korkeimman kohdan korkeutena vuodesta 1963 lähtien. Tuota vanhemmissa teoksissa Suomen korkeimman paikan korkeus on ollut oikein, muun muassa Lapin opas vuodelta 1939 kertoo Suomen korkeimman huipun, Haltian, olevan 1 324 metriä korkea. Haldičohkkan korkein kohta on vähän kauempana Norjan puolella ja sen korkeus on 1 331,0 metriä.
Usein kerrotaan, että Halti on Suomen korkein tunturin huippu, vaikka näin ei tarkasti ottaen ole – Suomen korkein kohta ei näet ole tunturin huipulla. Suomen korkein tunturin huippu on Haltilta vajaa neljä kilometriä kaakkoon päin sijaitseva Ritničohkka (1 317,1 m).
Haltin ympäristö aina Kilpisjärven rannalla oleville Saanalle ja Mallalle saakka on geologisesti rajavyöhykettä. Suomen useita miljardeja vuosia vanha peruskallio yhtyy Käsivarren äärimmäisessä nurkkauksessa Kölivuoriston varsin nuoreen, 400–600 miljoonaa vuotta vanhaan kallioperään. Erikoinen yksityiskohta on Haltin yläosan rinteillä laajalla alueella oleva rusehtava, ruosteen värinen ja hyvin rosoinen kiviaines.
Suomen korkein kohta > Ehdotus Norjan puolella olevan Haltin osan lahjoittamisesta Suomelle

Vuonna 2015 norjalainen maanmittari Bjørn Geirr Harsson nosti esille idean 1 331 metrin korkuisen Haltin Haldičohkka-sivuhuipun lahjoittamisesta Suomelle. Hän oli asiasta yhteydessä Norjan ulkoministeriöön, mutta ei saanut sieltä vastausta. Facebook-kampanjan ja kansainvälisen julkisuuden jälkeen ulkoministeriö vastasi Harssonille, että lahjoitus olisi perustuslain vastainen eivätkä maalahjat kuulu pohjoismaiseen perinteeseen.
Tämän jälkeen norjalainen Kaivuonon kunta tarttui Harssonin ideaan ja esitti lahjoitusta kirjeessä Norjan pääministerille. Kunta perustelee lahjoitusta sillä, että Suomi on ainoa maa, jonka korkein kohta ei ole tunturin tai vuoren huippu, vaan rinne. Samoin tämä näyttäisi maailmalle esimerkkiä maakiistojen suhteen. Lisäksi luovutettavalla alueella ei ole arvokkaita mineraaleja ja sen pinta-ala on merkityksetön suhteessa Norjan koko pinta-alaan. Luovutettavan alueen koko olisi 0,01 neliökilometriä. Kunta kokee kyseessä olevan enemminkin rajan tarkastamisen, joita on tehty myös aiemmin pohjoismaiden välillä. Tämä lahjoitus siirtäisi Suomen ja Norjan välistä rajaa noin 40 metriä.
Saamelaisten pyhä tunturiseutu

Haltin alue on ollut saamelaisille pyhää seutua ja sen alueella on ollut useita seitoja. Taustalla on ollut alueen luonnonolosuhteet ja tunturisaamelaisille keskeinen sijainti. Haltin tuntumasta saavat alkunsa monet Käsivarren alueen vesistöistä. Pienistä puroista kasvaa vähitellen välijärvien kautta pikkujokia (johka), jotka muuttuvat vähitellen suuriksi valtavirroiksi (eatnu). Näistä tärkein ja tunnetuin esimerkki on pitkä vesireitti Haltilta Pohjanlahteen: Háldijávri – Govdajohka – Pitsusjärvi – Bihčosjohka – Vuomakasjärvi (Vuopmegašjávri) – Vuomakasjoki (Vuopmegašjohka) – Meekonjärvi – Skádjajávri – Jogašjávri – Porojärvi – Poroeno – Lätäseno – Muonionjoki – Tornionjoki ja lopulta Perämeri (Pohjanlahti). Vesistöt taas ovat olleet aiemmin tärkeä kulkureitti ja elämänlähde kalasaaliiden muodossa. Vesistöjen lisäksi Haltin alueella on ollut laajan tunturialueen parhaat jäkälämaat. Tämä taas on ollut poronhoidosta elinkeinonsa saaneille tunturisaamelaisille merkittävä seikka. Lisäksi Haltin kautta on kulkenut vanha jutamisreitti (vaellusreitti) eteläisten metsäalueiden ja Jäämeren rannikon (Ruijan) välillä.
Saamelaisilla oli pyhiä palvontapaikkoja, seitoja, varsin runsaasti. Teoksessaan "Seitoja ja seidan palvontaa" Samuli Paulaharju kuvaa Haltin merkitystä saamelaisille (Paulaharju käyttää termiä lappalainen): "Koko tunturi saattoi tulla suureksi pyhäksi paikaksi, varsinkin jos sen hoivissa oli voimallisen jumalan asuinsija, Seitapahta, Seitáutsi, taikka jokin muu jylhä tunturikorso, johon uhraukset toimitettiin." Tällaisena tunturina Paulaharju mainitsee mm. Haltin. Haltilla oli porosaamelaisille aivan käytännöllinen merkitys, jota Paulaharju kuvaa seuraavasti: "Luoteisessa Norjan rajalla on toiselle tuhannelle nouseva Haldde, vanhojen lappalaisten palvoma tunturi. Kesällä räkän aikana Käsivarren lappalaiset kokoontuvat poroineen Haldden lähimaille. Ja lappalaiset joikaavat suuresta tunturistaan:
Haltin vieraskirja

Rajapyykin 303B vieressä on peltisessä laatikossa vieraskirja, johon jokainen Haltin "valloittaja" voi merkitä nimensä. Ensimmäisen kirjan Haltille vei naiskolmikko elokuun 2. päivä vuonna 1933. Tuon pienen retkikunnan naiset olivat matkan suunnittelijana ja rahastonhoitajana toiminut Anna Lehtonen, ruuan laittajana toiminut Inkeri Arajärvi ja valokuvaajana ja aamukahvin keittäjänä toiminut Kaarina Kari. Viimeksi mainittu on kirjoittanut ystäväpiirinsä retkistä Suomen erävaelluksen alkuaikoina 1930-luvulla kirjan Haltin valloitus ja ehkä tämän vuoksi häntä pidetään useissa lähteissä naisvaeltajien johtajana. Retkikunnan painavat varusteet kuten teltta ja muonat kulkivat Haltin retkellä poron selässä ja kolmen naisen lisäksi retkeen osallistui poron hoitajana ja oppaana 66-vuotias lappalainen Piera Roksi. Oppaana Pierasta ei tosin ollut suurta hyötyä: hän tunsi kyllä porot, mutta ei Haltin seutua, eikä osannut myöskään lukea karttaa.
Naisretkeilijät veivät vieraskirjan rajapyykille numero 304, eivätkä rajapyykille 303B, jossa kirja nykyisin on. Syy tähän oli se, ettei rajapyykkiä 303B ollut vielä 1930-luvulla olemassa. Rajapyykki 304 oli sitä vastoin ollut paikoillaan vuodesta 1764 lähtien. Kun rajapyykki 303B rakennettiin Suomen korkeimmalle kohdalle vuonna 1950, siirrettiin vieraskirja samalla uuteen paikkaan. Rajapyykki 304 on Haltilla aivan Käsivarren pohjoisimmassa nurkkauksessa pisteessä 69°18′42″N, 021°16′45″E.
Kävijöitä Haltin huipulla oli pitkään harvakseltaan, mutta viime vuosikymmeninä moottorikelkkailu on lisännyt vuosittaisten kävijöiden määrää voimakkaasti. Nykyään kirjaan merkitsee nimensä noin 5 000 kävijää vuosittain. Sadastuhannes nimi kirjattiin siihen 25. huhtikuuta 2011. Merkkipaalun saavutti mieshenkilö, joka taittoi matkan Kilpisjärveltä Haltille potkukelkalla.Vieraskirjan numerointi on mennyt sekaisin jossain vaiheessa syyskuun 2015 ja toukokuun 2017 välisenä aikana. Syyskuuhun 2015 mennessä nimensä oli kirjoittanut vieraskirjaan noin 120 000 ihmistä mutta puoltatoista vuotta myöhemmin toukokuussa 2017 vieraskirjan numerointi oli jo yli 174 000:n, joka tarkoittaisi yli 50 000 kävijää tuossa välissä. Niin paljoa Haltilla ei ole voinut olla kulkijoita.