Aleksandra Fjodorovna (Charlotte)
Keisarinna 1825–1855

Suuriruhtinasperheen rauhallinen elämä järkkyi, kun he saivat ilmoituksen Aleksanteri I:n odottamattomasta kuolemasta 1. joulukuuta 1825 ja varmistuksen siitä, ettei vanhempi veli Konstantin Pavlovitš todellakaan halunnut ottaa kruunua vastaan. Nikolai huudettiin keisariksi 14. joulukuuta 1825. Keisarinna oli alusta asti lujasti puolisonsa tukena, vaikka hänen sanottiinkin olevan "hauras ja hieman heikko terveydeltään".
Aleksandra Fjodorovna ja Nikolai I kruunattiin Taivaaseenastumisen eli Uspenskin katedraalissa Moskovan Kremlissä 3. syyskuuta 1826.
Aleksandra nautti miehensä hänelle osoittamasta luottamuksesta valtion asioissa, mutta häntä ei kiinnostanut politiikka muuten, ellei se koskenut hänen synnyinmaataan Preussia. Hän oli kuuliainen ja myötämielinen miehensä näkemysten kannattaja. Aleksandra Fjodorovna ei ollut kiinnostunut hyväntekeväisyystyöstä. Hänen tärkeimpiä kiinnostuksen kohteitaan olivat perheasiat, juhlat ja jalokivikorut.
Vuoteen 1832 mennessä Nikolai ja Aleksandra saivat seitsemän aikuiseksi elänyttä lasta, jotka he kasvattivat huolellisesti. Tyttärien asuinhuoneet olivat yksinkertaisia, he ulkoilivat ilmasta välittämättä ja heidän ruokavaliotaan valvoi lääkäri. He saivat oppitunteja tanssissa, musiikissa ja piirtämisessä. Runoilija Vasili Žukovski toimi lasten opettajana. Vuonna 1837, kun suuri osa Talvipalatsista tuhoutui tulipalossa, keisari Nikolai I kertoi pelastustyöntekijälle: "Anna kaiken muun palaa, mutta tuo minulle se pieni laatikko työhuoneestani, jossa olevat kirjeet vaimoni kirjoitti minulle kun hän oli kihlattuni."
Vuonna 1840 keisarinna poikkeuksellisesti matkusti Hesseniin tapamaamaan miniäehdokastaan Hessen-Darmstadtin prinsessa Marieta. Tällaista ei ollut koskaan ennen tapahtunut Romanov-suvun naimakaupoissa. Keisarinnan oma ehdokas tšarevitšin puolisoksi oli Preussin prinsessa Alexandra. Aleksandra Fjodorovna halusi varmistua henkilökohtaisesti poikansa tulevasta puolisosta, johon kruununperijä Aleksandr Nikolajevitš oli rakastunut päätäpahkaa vuonna 1838, kun Marie oli vain 14-vuotias.
Nikolai I oli esimerkillinen perheenisä. Hän lahjoitti puolisolleen mielellään jalokiviä ja järjesti keisarinnalle tilaisuuksia tanssia masurkkaa, missä tämä oli taitava. Vuonna 1844 perheen onnea järkytti 19-vuotiaan tyttären Aleksandran kuolema ensimmäiseen synnytykseensä. Pietariin perustettiin hänen muistokseen naisten sairaala.
Yli 25 vuoden aviollisen uskollisuuden jälkeen Nikolai I otti vuonna 1832 rakastajattarekseen Varvara Arkadievna Nelidovan (1814-1897), yhden aviovaimonsa hovinaisista; suhde kesti 17 vuotta. Lääkärit olivat kieltäneet keisarinnalta seksuaalisen kanssakäymisen aviomiehen kanssa eli uudet raskaudet huonon terveydentilan ja toistuvien sydänkohtausten vuoksi. Todellisuudessa Nikolailla oli jo ainakin kolme tiedossa olevaa aviotonta lasta, jotka olivat syntyneet ennen vuotta 1832.
Valtiollisten huolien painaessa Nikolai etsi edelleen lohdutusta vaimonsa Aleksandran seurasta. "Onnea, iloa ja lepoa – sitä etsin ja löydän vanhasta Mouffystäni", hän kirjoitti. Vuonna 1845 Nikolai itki kuullessaan että hovin lääkärit kehottivat keisarinnaa oleskelemaan useita kuukausia Palermossa tämän huonon terveydentilan vuoksi. "Antakaa vaimoni minulle!", hän pyysi tämän lääkäreiltä, ja saatuaan tietää, ettei tällä ollut vaihtoehtoja, hän suunnitteli liittyvänsä vaimonsa seuraan joksikin aikaa. Varvara Nelidova lähti heidän mukaansa, ja vaikka Aleksandra oli alussa mustasukkainen, hän hyväksyi pian suhteen ja pysyi hyvissä väleissä aviomiehensä rakastajattaren kanssa.
Aleksandra Fjodorovna oli aina terveydeltään heikko ja huonokuntoinen. Neljäkymmentävuotiaana hän näytti paljon ikäistään vanhemmalta ja laihtui jatkuvasti. Hän kärsi pitkään hermostollisesta tic-nykimisestä kasvoissa. Vuonna 1837 hän valitsi uudeksi asuinpaikakseen alueen Krimiltä. Nikolai määräsi, että keisarinnalle rakennetaan Oreandaan nykyisen Jaltan alueelle palatsi. Keisarinna pääsi vierailemaan palatsissa kuitenkin vain yhden kerran, koska Krimin sota alkoi vuonna 1852. Vuoden 1854 lopulla Aleksandra Feodorovna sairastui ja oli lähellä kuolemaa, mutta toipui vielä.