stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Abyssinia
Palvelus

Abyssinia purjehti Bombayhin omin voimin ja se aseistettiin uudelleen 1892 neljällä kahdeksan tuuman takaa ladattavalla kierrelukkotykillä. Alus vietti pääosan urastaan ankkurissa Bombayssa lukuun ottamatta ammuntoja. Kun Indian Harbour Defence Service lakkautettiin 1903, alus myytiin Intiassa romutettavaksi.
Embu (Kenia)

| Embu |
| --- | --- |

 Embu
 Koordinaatit: 0°32′30″S, 37°27′30″E 
Valtio:   Kenia
Piirikunta:  Embu
Perustettu:  1906
Korkeus:  1350 m
Väkiluku (2009):  35 736
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Embu on Kenian keskiosissa sijaitseva kaupunki. Kaupungissa on reilut 30 000 asukasta.
Maantiede

Embu sijaitsee noin 40 km etelään Mount Kenyan kansallispuistosta noin 1 350 metrin korkeudella merenpinnasta.
Historia

Brittiläiset perustivat Embun vuonna 1906. 1930-luvulla lähetystyötoiminta kaupungissa kasvoi ja kaupunkiin perustettiin useita kouluja. Nykyisin Embu toimii kaupan keskuksena ja siellä on myös teollisuutta. Kaupungissa on muun muassa elintarvikkeiden käsittelylaitoksia sekä vaatteita, jalkineita, juomia ja huonekaluja valmistavaa teollisuutta.
Liikenne

Embusta on tieyhteys sekä Nairobiin että Meruun. Lisäksi Embussa on lentokenttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Embu (Kenia) Wikimedia Commonsissa
Vanhasen I hallitus

| Vanhasen I hallitus |
| --- | --- |
  Suomen tasavallan 69. valtioneuvosto
 Pääministeri Matti Vanhanen
Toimikausi alkoi:  24. kesäkuuta 2003
Toimikausi päättyi:  19. huhtikuuta 2007
Valtionpäämies:  Tarja Halonen
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Matti Vanhanen
Hallituksen varajohtaja:   Antti Kalliomäki  Eero Heinäluoma 
Ministerien lukumäärä:  18
Hallituspuolueet:   Keskusta  SDP  RKP 
Hallituksen asema:  enemmistöhallitus (punamulta) 117 / 200
Oppositiopuolueet:   Kokoomus  Vasemmistoliitto  Vihreät  Kristillisdemokraatit  Perussuomalaiset 
Historia
Edellinen:  Jäätteenmäen hallitus
Seuraava:  Vanhasen II hallitus
Vanhasen I hallitus oli Suomen tasavallan 69. hallitus, joka toimi 24. kesäkuuta 2003 – 19. huhtikuuta 2007. Kun pääministeri Anneli Jäätteenmäki (kesk.) erosi menetettyään luottamuksen niin sanotun Irak-skandaalin vuoksi, puolustusministeri Matti Vanhanen (kesk.) nousi hallituksen johtoon ja uudeksi puolustusministeriksi nousi eduskunnan varapuhemies, entisenä kauppa- ja teollisuusministerinä hallituskokemusta jo hankkinut Seppo Kääriäinen.
Vanhasen hallitus jatkoi näitä muutoksia lukuun ottamatta samalla pohjalla ja hallitusohjelmalla kuin Jäätteenmäen hallitus. Vanhasen hallitus oli punamultahallitus, joka perustui Suomen keskustan ja Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen yhteistyön vahvistettuna Ruotsalaisella kansanpuolueella.
8. syyskuuta 2005 SDP päätti vaihtaa ministereitään puolueen puheenjohtajaksi nousseen Eero Heinäluoman aloitteesta siten, että hallitukseen nousivat Heinäluoma itse (valtiovarainministeriksi) ja kansanedustaja Susanna Huovinen (liikenne- ja viestintäministeriksi) ja aiempien SDP:n ministerien (Antti Kalliomäki, Tuula Haatainen ja Leena Luhtanen) salkut vaihtuivat. Vanhoista ministereistä Johannes Koskinen ja Sinikka Mönkäre jättivät hallituksen. Nimitykset astuivat voimaan 23. syyskuuta.
Vaihdoksen jälkeen Suomen hallituksesta puuttui ensimmäisen kerran oikeustieteellisen (aikaisemmin lakitieteellisen) tutkinnon suorittanut ministeri, mikä oli mahdollista uuden perustuslain mukaan. Oikeusministeriksi nimitettiin oikeustieteen kandidaatti Johannes Koskisen jälkeen Eero Heinäluoman ministerikierrätyksessä valtiotieteen maisteri Leena Luhtanen.
RKP:n uusi puheenjohtaja Stefan Wallin tuli Jan-Erik Enestamin tilalle hallituksen ympäristöministeriksi 1. tammikuuta 2007. Wallinista tuli RKP:n puheenjohtaja kesäkuussa 2006, mutta ministerivaihdos lykättiin vuodenvaihteeseen, jotta siitä ei olisi aiheutunut haittaa Suomen toimimiselle Euroopan unionin puheenjohtajana syksyllä 2006.
Valtioneuvoston jäsenillä oli avustajinaan erityisavustajia ja valtiosihteereitä.
Aiheesta muualla

Pääministeri Matti Vanhasen hallituksen ohjelma 24.6.2003.  Helsinki:  Valtioneuvoston kanslia, 2003.  Teoksen verkkoversio (PDF).
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jäätteenmäen hallitus | Suomen valtioneuvosto 24. kesäkuuta 2003 – 19. huhtikuuta 2007 | Seuraaja: Vanhasen II hallitus |  |
Ad extirpanda

"Tapa, jolla inkvisition tuomitsemat poltettiin roviolla." Kuvan tapahtumat sijoittuvat Lissaboniin. Tuntemattoman tekijän kaiverrus 1600-luvulta.
Ad extirpanda oli paavi Innocentius IV:n antama bulla, paavillinen käskykirje, joka antoi katolisen kirkon inkvisitiolle luvan hankkia harhaoppisina pidetyiltä tunnustus kiduttamalla. Innocentius antoi bullan 15. toukokuuta 1252. Se oli reaktio Lombardiassa tapahtuneeseen paavin asiamiehen murhaan, josta katolinen kirkko syytti etelä-Ranskan kataareja.
Innocentius IV ei aloittanut itse inkvisitiota, mutta antamansa Ad extirpanda mahdollisti sen satoja vuotta kestäneen kiduttamisen. Innocentius asetti joitakin rajoituksia, kuten kidutus piti lopettaa mikäli uhri oli vaarassa kuolla tai menettää jonkin raajoistaan. Lisäksi kidutusta ei saanut käyttää kuin kerran ja sitä ohjaavan inkvisiittorin tuli olla varma epäilystään. Innocentius halusi, ettei kerettiläisiä kohdeltaisi sen paremmin kuin varkaita tai murhaajia, mutta hän piti tunnustamisen hankkimista tärkeänä, sillä tällöin kidutus olisi hänen mukaansa lainmukaista. Hän kuitenkin lisäsi, että "pakon edessä jokainen laki saa väistyä".
Rajoituksista huolimatta katolisen kirkon inkvisitiolaitos kovensi vuosien varrella otteitaan. Vangittujen omaisuus takavarikoitiin katoliselle kirkolle. Kerettiläisiksi epäillyt, jotka eivät tunnustaneet harhaoppisuuttaan ja väittivät olevansa  kristittyjä, vangittiin ja heitettiin tyrmään, jossa he saattoivat virua pitkiä aikoja samalla kun inkvisiittorit keräsivät todisteita heitä vastaan. Esimerkiksi Espanjan inkvisitiolaitos kidutti muun muassa kerettiläisinä pitämiään islamista kristinuskoon kääntyneitä moriskoja herkästi ja välillä myös ilman todisteita. Inkvisiittorit suosivat moriskojen kohdalla kidutusta, koska se näytti olevan ainoa paikka, jossa moriskot sanoivat sen mitä inkvisiittorit halusivat kuulla.
Inkvisition käyttämä strappadon kaltainen kidutuskeino aiheutti usein uhreilleen sijoiltaan menneitä käsivarsia ja murtumia ranteisiin. Toinen paljon käytetty keino oli vesikidutus, jossa penkkiin sidotun uhrin suuhun kaadettiin vettä aiheuttaen tälle tukehtumisen vaaran sekä laajasti turvonneen vatsan. Vaikka kiduttajat pyrkivät välttämään kuolemantuottamista kidutuksen aikana, kidutettavia silti ajoittain kuoli ja lisäksi moni saattoi tehdä itsemurhan joko ennen kidutusta sen pelossa tai jälkeenpäin sen traumatisoimana. Lisäksi monet inkvisition edessä kerettiläisyytensä tunnustaneet teloitettiin valtion toimesta. Teloittamisesta aiheutuneet kustannukset kirkko korvasi valtiolle maksamalla sille osan omaisuudesta, jonka se oli takavarikoinut teloitetulta.
Katolinen kirkko luopui virallisesti kiduttamisesta vasta vuonna 1816.
ACC-syntaasi

Malli tarhaomenapuun ACC-syntaasin rakenteesta sitoutuneena pyridoksaalifosfaattiin
ACC-syntaasi eli 1-aminosyklopropaani-1-karboksylaattisyntaasi on entsyymi, joka katalysoi 1-aminosyklopropaani-1-karboksyylihapon muodostumista S-adenosyylimetioniinista. Lisäksi reaktiossa muodostuu metyylitioadenosiinia. ACC-syntaasi on kasveille ainutlaatuinen entsyymi ja osallistuu muun muassa hedelmiä kypsyttävän eteenin biosynteesiin kasveissa. ACC-syntaasin EC-numero on EC 4.4.1.14.
Toiminta

Rakenteeltaan ACC-syntaasi on monomeeri tai dimeeri. Dimeeri koostuu kooltaan isommasta ja pienemmästä alayksiköstä. Dimeerin molekyylimassa on tyypillisesti noin 100 kDa. Entsyymi tarvitsee koentsyymikseen pyridoksaalifosfaatin, joka dimeerien tapauksessa sitoutuu alayksiköiden väliin muodostuvaan rakoon. Entsyymin katalysoiman reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa muodostuu ACC-syntaasin aktiivisen kohdan lysiiniaminohapon ja pyridoksaalifosfaatin välille aldimiini eli niin kutsuttu Schiffin emäs. Seuraavassa vaiheessa S-adenosyylimetioniini korvaa lysiinin ja aldimiini muodostuu sen ja pyridoksaalifosfaatin välille. Seuraavassa vaiheessa lysiiniaminohappo deprotonoi muodostuneen välivaiheen ja muodostuu uusi kinoidirakenteinen välivaihe. Tästä välivaiheesa eliminoituu metyylitioadenosiinia ja muodostuu 1-aminosyklopropaani-1-karboksyylihapon ja pyridoksaalifosfaatin välinen aldimiini, josta 1-aminosyklopropaani-1-karboksyylihappo irtoaa, kun entsyymin lysiiniaminohappo korvaa sen. Entsyymin aktiivisessa kohdassa on myös tyrosiiniaminohappo, joka voi osallistua reaktioon stabiloimalla tiometyyliadenosiinin eliminoitumisen jälkeisiä välivaiheita.
Toiminta > ACC-syntaasin inhibiittorit

ACC-syntaasin inhibiittoreita voidaan käyttää parantamaan muun muassa leikkokukkien kestoa, pidentämään sadonkorjuukauden pituutta omenaviljelmillä ja parantamaan herkkien hedelmien kuljetuksenkestoa. Entsyymin inhibiittoreihin kuuluvat muun muassa 1-aminosyklopropaani-1-karboksyylihapon rakenteelliset analogit kuten vinyyliglysiini ja aviglysiini, jotka muodostavat stabiilin aldimiinin pyridoksaalifosfaatin kanssa ja inaktivoivat siten entsyymin sen. Tämän lisäksi entsyymiä inhiboi myös sinefungiini. Kaupallisesti tärkein ACC-syntaasin inhibiittori on aviglysiini.
Yhdysvaltain perustuslain 27. lisäys

Yhdysvaltain perustuslain 27. lisäys on Yhdysvaltain perustuslakiin vuonna 1992 ratifioitu lisäys, jonka mukaan Yhdysvaltain kongressin palkkaa ei voida muuttaa kesken kauden, vaan muutokset saa tehdä aikaisintaan seuraavan edustajainhuoneen kauden alussa. 27. lisäys on toistaiseksi perustuslain viimeisin lisäys.
Ehdotuksen 27. lisäyksestä teki James Madison vuonna 1789 ja sen oli alun perin tarkoitus kuulua Bill of Rights -lisäyspakettiin. 27. lisäys ei kuitenkaan saanut tarpeeksi kannatusta osavaltioiden kongresseissa, minkä takia se jäi yhdessä Article the First -lisäyksen kanssa hyväksymättä. 1980-luvulla texasilainen opiskelija kuitenkin kiinnostui lisäysehdotuksesta ja järjesti osavaltioiden kongresseille suunnatun kirjekampanjan, jolla pyrittiin saamaan lisäysehdotus ratifioiduksi. Vaadittu 3/4 osavaltion hyväksyntä saatiin vuonna 1992, yli 202 vuotta alkuperäisen ehdotuksen jälkeen.
Lisäysehdotus ja ratifiointi

Perustuslain 27. lisäystä ehdotti alun perin edustajainhuoneen jäsen James Madison vuonna 1789. Perustuslain 27. lisäys oli osa Yhdysvaltain ensimmäisen kongressin 25. syyskuuta 1789 hyväksymää 12 lisäyksen pakettia. Lisäyksistä kuitenkin vain 10 sai ratifiointiin vaadittavan tuen osavaltioilta (vähintään 3/4 osavaltioissa ehdotuksen oli saatava vähintään 2/3 kannatus sekä ylä- että alahuoneessa). Nämä 10 lisäystä saivat nimen Bill of Rights, kun taas perustuslain 27. lisäys ja Article the First jäivät vielä odottamaan hyväksyntää.
Vuoden 1792 jälkeen lisäysehdotus oli jo jäänyt unhoon, kunnes vuonna 1873 Ohio ratifioi ehdotuksen vastalauseena presidentin, korkeimman oikeuden ja kongressin palkkoja nostaneelle Salary Grab Act-laille. Ennen 1900-luvun alkua lisäyksen oli kuitenkin ratifioinut vain kahdeksan osavaltiota. Vuonna 1978 Wyoming ratifioi lisäysehdotuksen, jälleen vastalauseena kongressiedustajien palkankorotuksia kohtaan. Lisäysehdotus kuitenkin unohtui jälleen pian, kunnes vuonna 1982 Texasin yliopistossa opiskellut Gregory Watson kiinnostui aiheesta. Watson järjesti kirjekampanjan, jossa osavaltioita vaadittiin ratifioimaan lisäysehdotus. Kirjekampanjan ansiosta kymmenet osavaltiot ratifioivat lisäysehdotuksen ja lisäys hyväksyttiin perustuslakiin 7. toukokuuta 1992, yli 202 vuotta James Madisonin tekemän lisäysehdotuksen jälkeen.
Lisäysehdotus ja ratifiointi > Ratifioinnin eteneminen

Ennen lisäyksen kirjaamista perustuslakiin lisäysehdotuksen ratifioineet osavaltiot
Maryland (19. joulukuuta 1789)
Pohjois-Carolina (22. joulukuuta 1789, uudelleenratifioi 4. heinäkuuta 1989)
Etelä-Carolina (19. tammikuuta 1790)
Delaware (28. tammikuuta 1790)
Vermont (3. marraskuuta 1791)
Virginia (15. joulukuuta 1791)
Kentucky (27. kesäkuuta 1792; ratifiointi ei ollut lisäyksen hyväksymisen aikoihin tiedossa, kts. alempana)
Ohio (6. toukokuuta 1873)
Wyoming (6. maaliskuuta 1978)
Maine (27. huhtikuuta 1983)
Colorado (22. huhtikuuta 1984)
Etelä-Dakota (21. helmikuuta 1985)
New Hampshire (7. maaliskuuta 1985)
Arizona (3. huhtikuuta 1985)
Tennessee (28. toukokuuta 1985)
Oklahoma (1. heinäkuuta 1985)
New Mexico (14. helmikuuta 1986)
Indiana (24. helmikuuta 1986)
Utah (25. helmikuuta 1986)
Arkansas (13. maaliskuuta 1987)
Montana (17. maaliskuuta 1987)
Connecticut (13. toukokuuta 1987)
Wisconsin (15. heinäkuuta 1987)
Georgia (2. helmikuuta 1988)
Länsi-Virginia (10. maaliskuuta 1988)
Louisiana (7. heinäkuuta 1988)
Iowa (9. helmikuuta 1989)
Idaho (23. maaliskuuta 1989)
Nevada (26. huhtikuuta 1989)
Alaska (6. toukokuuta 1989)
Oregon (19. toukokuuta 1989)
Minnesota (22. toukokuuta 1989)
Texas (25. toukokuuta 1989)
Kansas (5. huhtikuuta 1990)
Florida (31. toukokuuta 1990)
Pohjois-Dakota (25. maaliskuuta 1991)
Missouri (5. toukokuuta 1992)
Alabama (5. toukokuuta 1992)
Michigan (7. toukokuuta 1992)
New Jersey (7. toukokuuta 1992)
Illinois (12. toukokuuta 1992)
Kentuckyn osavaltio oli ratifioinut kaikki 12 alkuperäistä Bill of Rights -lisäystä jo vuonna 1872, mutta lisäysehdotuksen hyväksymisen aikoihin tämä ei ollut vielä tiedossa. Tämän takia liittovaltion virallisissa asiakirjoissa Kentuckya ei ole listattu.
Osavaltiot, jotka ratifioivat lisäyksen sen jälkeen, kun se oli jo kirjattu perustuslakiin:
Kalifornia (26. kesäkuuta 1992)
Rhode Island (10. kesäkuuta 1993)
Havaiji (29. huhtikuuta 1994)
Washington (6. huhtikuuta 1995)
Kentucky (21. maaliskuuta 1996, uudelleenratifiointi)
Osavaltiot, jotka eivät ole ratifioineet lisäystä:
Massachusetts
Mississippi
Nebraska
New York
Pennsylvania
Teksti

»No law, varying the compensation for the services of the Senators and Representatives, shall take effect, until an election of representatives shall have intervened.»
Suomennos:
»Kongressin jäsenten palkkojen muuttamista koskeva laki tulee voimaan vasta, kun lain säätämisen 
jälkeen on suoritettu edustajainhuoneen jäsenten vaali.»
Ratifioi lisäysehdotuken vuosina 1789–92
  Ratifioi lisäysehdotuksen vuonna 1873
  Ratifioi lisäysehdotuksen vuosina 1978–91
  Ratifioi lisäysehdotuksen toukokuussa 19921
  Ratifioi lisäyksen sen jo tultua hyväksytyksi vuosina 1992–95
  Ratifioi lisäysehdotuksen kahdesti (NC: 1789/1989; KY: 1792/1996)
  Ei ole ratifioinut lisäystä
Adarnase I

Korkokuva Mtskhetassa. Adarnase I (tai Adarnase II) rukoilee Jeesuksen edessä.
Adarnase I (georg. ადარნასე I) tai Adrnerse (georg. ადრნერსე) oli Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas Khosroiani-dynastiasta vuosina 627–637/642.
Adarnase oli Iberian viimeisen kuninkaan Bakur III:n poika ja Kakhetin herttua (eristavi). Vuonna 627 hän auttoi Bysantin ja kasaarien armeijaa Tbilisin piirityksessä, joten Bysantin keisari Herakleios teki hänestä Iberian hallitsijan teloitettuaan sassanideja kannattaneen Stepanoz I:n. Joskus vuosien 637 ja 642 välillä (eli al-Qādisiyyahin taistelun jälkeen ja ennen Nihawāndin taistelua) hän liitti joukkonsa yhteen Albanian prinssi Džavanširin kanssa ja hyökkäsi Iranin varuskuntiin Albaniassa.
600-luvun historioitsija Movses Kaghankatvatsin mukaan Adarnasella oli kolme bysanttilaista arvonimeä. Taidehistorioitsija Vakhtang Džobadzen mukaan hän oli sama henkilö kuin kunniakonsuli Adarnase (Adrnerse hypatos), joka mainitaan kaiverruksessa Džvarin luostarissa Mtskhetassa. Cyril Toumanoff kuitenkin väittää, että kaiverruksen Adrnerse tarkoittaa 600-luvun lopussa hallinnutta Adarnase II:ta. Hänen muut arvonimensä olivat todennäköisesti patricius ja mahdollisesti stratelates.
R.Smg. Acciaio

| R>  Smg. Acciaio |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Odero-Terni-Orlando, Muggiano
Kölinlasku:  21. marraskuuta 1940
Laskettu vesille:  22. tammikuuta 1941
Palveluskäyttöön:  20. lokakuuta 1941
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 13. heinäkuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  708 t (pinnalla) 864 t (sukellus)
Pituus:  60,18 m
Leveys:  6,44 m
Syväys:  4,78 m
Koneteho:  2 × Fiat-dieselmoottoria 1 400 bhp 2 × CRDA-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  14 solmua (pinnalla) 7,7 solmua (sukellus)
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  1 × 100 mm/47 tykki 2 × 20 mm/70 ilmatorjuntatykkiä 6 × 533 mm torpedoputkea
R. Smg. Acciaio oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1941 vesillelaskettu Acciaio-luokan sukellusvene, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Odero Terni Orlandon telakalta läheltä La Spezian laivastotukikohtaa Muggianosta, missä köli laskettiin 21. marraskuuta 1940. Alus laskettiin vesille 22. tammikuuta 1941 ja luovutettiin laivastolle 30. lokakuuta.
Palvelus

Luovutuksen jälkeen aluksen miehistö oli viisi kuukautta koulutettavana. Aluksella tehtiin ensimmäinen partiomatka Libyan rannikolle 29. maaliskuuta - 4. huhtikuuta 1942 päällikönään Ottorino Beltrami. Matkan aikana havaittiin ongelmia Fiatin valmistamassa dieselmoottorissa, minkä seurauksena alus oli satamaan palattuaan yli kaksi kuukautta telakalla korjattavana.
Alus palasi palvelukseen kesäkuussa ja se oli partiomatkalle Algerian rannikolle Caxinenniemen pohjoispuolelle 6.-9. kesäkuuta. Alus teki toisen matkan samalle alueelle 13.-18. kesäkuuta. Seuraavan partiomatkan alus teki 24. heinäkuuta - 3. elokuuta Baleaarien eteläpuoliselle alueelle. Partiomatkalla 8.-11. marraskuuta alus hyökkäsi tuloksetta risteilijää vastaan Algerian rannikolla. Alus teki partiomatkan 1. tammikuuta - 10. helmikuuta 1943  Carbonin ja Bougaronin niemien välisellä alueella, jolloin se upotti sukellusveneentorjuntatroolari HMT Tervanin. Upotus oli ainoa sukellusveneelle kirjattu.
Alus teki 18.-29. helmikuuta matkan samalle alueelle ja Ferin niemen pohjoispuolelle 4.-16. huhtikuuta. Matkan päätyttyä Bertrami luovutti aluksen päällikkyyden Vittorio Pescatorelle.
Alus partioi 13. - 18. kesäkuuta Sisilian lounaispuolella, mistä se siirtyi Philippevillen lahdelle 20. kesäkuuta. Alus lähti viimeiselle matkalleen 10. heinäkuuta La Maddalenasta. Aluksen tehtävänä oli ylittää Messinansalmi ja partioida Sisilian länsirannikolla.
Britannian kuninkaallisen laivaston U-luokan sukellusvene HMS Unruly miehistö havaitsi 13. heinäkuuta illalla Acciaion. Britti sukellusvene laukaisi neljä torpedoa, jotka upottivat italialaisaluksen. Aluksella sai surmansa 46 miehistönjäsentä.
Ole

| Ole |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  29. heinäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Olle, Ola
Vastineita eri kielissä:  Olav, Olaf, Olaus
Nimen alkuperä:  Olof
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ole on pohjoismainen, varsinkin Tanskassa ja Norjassa esiintyvä miehen etunimi, lyhentymä nimestä Olof, jonka suomalainen vastine on Olavi.
Suomessa nimi Ole on annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä 1763 henkilölle. Olen nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 29. heinäkuuta, Olavin päivänä.
Nimen muita merkityksiä

Ole-myrsky, Norjaan 7. helmikuuta 2015 iskenyt hirmumyrsky
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ole Wikimedia Commonsissa
Wilhelm Adam

| Wilhelm Adam |
| --- | --- |
 Wilhelm Adam vuonna 1938
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1877  Ansbach, Saksa
Kuollut: 8. huhtikuuta 1949 (71 vuotta)  Garmisch-Partenkirche, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1897–1943
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti
Wilhelm Adam (15. syyskuuta 1877 Ansbach, Saksan keisarikunta – 8. huhtikuuta 1949 Garmisch-Partenkirchen, Saksa) oli saksalainen kenraali Weimarin tasavallan armeijassa ja natsi-Saksan Wehrmachtissa. Adam ylennettiin kenraalieverstiksi uudenvuodenpäivänä 1939, mutta hän ei toiminut komentajana toisessa maailmansodassa.
Adam astui palvelukseen Baijerin armeijaan vuonna 1897. Hän palveli lyhyen aikaa pioneerijoukoissa rintamalla aivan ensimmäisen maailmansodan alussa ja lopussa, mutta leijonanosan neljästä sotavuodesta hän toimi esikuntaupseerina kenraali Ludwig von Falkenhausenin esikunnassa.
Sodan jälkeen hän eteni urallaan tasaista tahtia Weimarin tasavallan armeijassa, joka oli supistettu tiukasti valvotuksi mini-armeijaksi Versailles’n rauhansopimuksen ehdoissa. Adamia arvostettiin Reichswehrissä yhtenä sen pätevimmistä komentajista ja hänet ylennettiin kenraalimajuriksi lokakuussa 1930.
Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen valtaannousun aikoihin vuonna 1933 hän toimi sotaministeriön joukkojen toimiston päällikkönä. Truppenamt-nimellä tunnettu toimisto oli verho-organisaatio, jonka taakse kätkeytyi Reichswehrin yleisesikunta. Lokakuussa 1933 hänestä tuli 7. jalkaväkidivisioonan ja samalla VII sotilaspiirin komentaja. Vuonna 1935 hän siirtyi vasta perustetun natsi-Saksan asevoimien Wehrmachtin sotakorkeakoulun johtajaksi.
Adam kuului Saksan kenraalikunnan vanhaan kaartiin, joka suhtautui Adolf Hitlerin varustautumissuunnitelmiin viileämmin kuin nuoremmat upseerit. Hän oli myös ystävystynyt ja tehnyt työtä yhdessä Hitlerin poliittisen vastustajan kenraali Kurt von Schleicherin kanssa, jonka Hitler teloitutti pitkien puukkojen yönä kesällä 1934.
Natsijohdon juonitteleman Blomberg–Fritsch-kriisin avulla Hitler onnistui pääsemään eroon vaikutusvaltaisimmista kenraaleista ja kaappaamaan itselleen suuremman vallan sotilasasioissa. Adam selvisi kriisistä, mutta menetti tehtävänsä Saksan läntisen osaan sijoitettujen joukkojen komentajana. Hän jäi eläkkeelle vuoden 1938 viimeisenä päivänä. Elokuussa 1939, muutamaa päivää ennen sodan alkamista kenraalieverstiksi ylennetty Adam otettiin nimellisesti palvelukseen maavoimien komentajan käytettäväksi, mutta hän ei saanut uusia tehtäviä. Hän erosi ja jäi lopullisesti eläkkeelle toukokuussa 1943.
Adarnase II

Korkokuva Mtskhetassa. Adarnase II (tai Adarnase I) rukoilee Jeesuksen edessä.
Adarnase II (georg. ადარნასე II) oli Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) ruhtinas Khosroiani-dynastiasta vuosina n. 650–684/5. Hän oli ilmeisesti iberialainen patriisi, joka mainitaan Anastasius Apocrisariuksen vuonna 660 kirjoittamassa Maksimos Tunnustajan marttyyriutta käsittelevässä kirjeessä, ja ruhtinas Nerses, jonka kapinasta arabeja vastaan armenialainen kronikoitsija Hovannes Draskhanakertsi kertoo.
Adarnase seurasi valtaistuimelle isäänsä Stepanoz II:ta ja hallitsi kalifaatin vasallina. Vuosina 681/2 hän kuitenkin liittyi Armenian ja Albanian ruhtinaiden kansannousuun arabeja vastaan. Hän onnistui puolustautumaan arabien hyökkäyksiltä kolmen vuoden ajan, kunnes kasaarit liittyivät taisteluun häntä vastaan. Adarnase/Nerses sai surmansa ja arabit asettivat Iberian valtaistuimelle Guaram II:n kilpailevasta guaramidi-dynastiasta.
Kivilaatassa Džvarin luostarissa Mtskhetassa mainitaan kirkon tärkeimmät rakentajat: Stepanoz patricius, Demetre hypatos ja Adarnase hypatos. Georgialaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet heitä samoina henkilöinä kuin Guaramin poika Stepanoz I, Stepanoz I:n veli Demetre ja Adarnase I. Professori Cyril Toumanoff on tästä kuitenkin eri mieltä: hänen mielestään kyse on Stepanoz II:sta, Stepanoz I:n veljestä Demetrestä ja Stepanoz II:n pojasta Adarnase II:sta.
Eduskuntavaalit 1919
Tulokset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 67,1 % | −2,1 |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 80 | −12 | 37,98 % | −6,8 | 365 046 | −79 624 |
|   | Maalaisliitto | 42 | +16 | 19,70 % | +7,3 | 189 297 | +66 397 |
|   | Kansallinen Kokoomuspuolue | 28 | – | 15,71 % | – | 151 018 | – |
|   | Kansallinen Edistyspuolue | 26 | – | 12,81 % | – | 123 090 | – |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 22 | +1 | 12,13 % | +1,2 | 116 582 | +8 392 |
|  | Kristillinen työväenliitto | 2 | +2 | 1,53 % | −0,0 | 14 718 | −771 |
|  | Muut |  |  | 0,14 % | −0,1 | 1 350 | −647 |
|  | Yhteensä | 200 | -- | 100 % |  | 961 101 | −31 661 |
Lähde: Tilastokeskus