stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erich Ludendorff

| Erich Ludendorff |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Erich von Ludendorff
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1865 Kruszewnia, Preussi
Kuollut: 20. joulukuuta 1937 Tutzing, Baijeri, Saksa
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Saksa
Palvelusvuodet:  1883–1918
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraali, päämajoitusmestari
Kunniamerkit:  Pour le Mérite, rautaristi
Joukko-osasto:  Saksan armeija
 Nimikirjoitus
Erich Friedrich Wilhelm Ludendorff (joskus mainitaan virheellisesti nimellä Erich von Ludendorff) (9. huhtikuuta 1865 – 20. joulukuuta 1937 Tutzing, Baijeri, Saksa) oli ensimmäisessä maailmansodassa huomattava Saksan keisarikunnan kenraali, joka asemallaan ja toimillaan vaikutti olennaisesti Saksan menestykseen sodassa. Myöhemmin hän toimi politiikassa Saksan kansallissosialistinen työväenpuolueen edustajana Saksan valtiopäivillä.
Lapsuus ja nuoruus

Ludendorff syntyi entisen Preussin alueella Kruszewniassa lähellä Posenia (nyk. Poznań Puolassa). Vaikkakaan Ludendorff ei itse tiukasti ottaen ollut junkkeri, hänellä oli yhteyksiä aatelistoon äitinsä Klara von Tempelhoffin kautta. Ludendorff kasvoi pienellä perhetilalla. Hänen äidinpuoleinen tätinsä antoi hänelle perusopetusta. Pääasiassa hänen erinomaiset lahjansa matematiikassa ja hänen koko elämänsä läpi kestänyt poikkeuksellinen työetiikkansa toivat hänelle sisäänpääsyn kadettikouluun Plönissä. Samassa kadettikoulussa opiskeli myöhemmin myös Heinz Guderian, ja koulu tuotti useita erinomaisesti koulutettuja saksalaisupseereita.
Pestautuminen upseeriksi 18-vuotiaana aloitti Ludendorffin loistavan sotilasuran. Vuonna 1894 hänet nimitettiin Saksan yleisesikuntaan, jossa hän muun muassa palveli joukkojensijoitusosaston päämiehenä vuonna 1908 ja auttoi osaltaan hienosäätämään Ranskaa vastaan suunnattua hyökkäysstrategiaa, Schlieffen-suunnitelmaa.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa Ludendorff nimitettiin ensin Karl von Bülowin alaisuuteen Saksan toisen armeijan esikuntapäälliköksi. Kyseisessä toimessa hän vastasi Liègen linnakkeiden valtaamisesta, mitä ilman Schlieffen-suunnitelmaa ei voinut onnistua. Ludendorff onnistui tehtävässään, ja hänet lähetettiin Itä-Preussiin, missä hän toimi Paul von Hindenburgin esikuntapäällikkönä. Tannenbergin ja Masurian järvien taisteluiden voitoissaan Hindenburg luotti vankasti Ludendorffiin ja Hoffmanniin.
Erich von Falkenhaynin erottua yleisesikunnan (Oberste Heeresleitung, OHL, ”Ylin Armeijan Komento”) päällikkyydestä elokuussa 1916 Hindenburg siirtyi tähän tehtävään ja toi Ludendorffin mukanaan ”ensimmäiseksi päämajoitusmestariksi” (Erster Generalquartiermeister). Ludendorff oli näihin aikoihin käytännössä Saksan sotaponnistuksen johtaja Hindenburgin toimiessa hänen johdateltavissa olevana esimiehenään. Ludendorff oli rajoittamattoman sukellusvenesodankäynnin puolestapuhuja. Sen aloittaminen veti lopulta Yhdysvallat mukaan sotaan.
Kolmas ylin johto

Hindenburgin ja Ludendorffin niin sanottu Kolmas ylin johto (”Kolmas OHL”) oli käytännössä sotateollinen diktatuuri, jossa keisari Vilhelm II jäi lähinnä taustahahmoksi. Kolmas OHL sotkeutui syvälle sisäpolitiikkaan aina ministerien eroon pakottamisia myöten, mukaan lukien itsensä kanslerin erottaminen kolmesti peräkkäin. Tämän jälkeen heillä oli käytännössä veto-oikeus nimityksissä valtion tehtäviin.
Venäjän vetäydyttyä sodasta vuonna 1917 Ludendorff toimi avainasemassa Saksalle suotuisan Brest-Litovskin rauhan sopimuksen solmimisessa maaliskuussa 1918. Länsirintaman komentajana vuonna 1918 käytännössä toiminut Ludendorff suunnitteli ja toteutti sarjan Saksan hyökkäyksiä ententen romahduttamiseksi. Operaatio Michaelista alkaneet hyökkäykset olivat saavuttamaisillaan tavoitteensa, mutta voitokkaat taistelut kuitenkin olivat strategisella tasolla epäonnistuneita.
Maanpako

Yhdysvaltain armeijan joukkojen tulo Eurooppaan teki saksalaisten aseman kestämättömäksi, mikä aiheutti Ludendorffille hermoromahduksen, jolloin hänen valtansa siirrettiin 29. syyskuuta päivänä takaisin valtiopäiville. Ludendorff vaati välitöntä rauhaa, minkä jälkeen hän jätti Saksan ja pakeni Ruotsiin. Ludendorff lähti maanpakoon Saksasta Suomen silloisen Berliinin lähettilään Edvard Hjeltin hänelle myöntämällä suomalaisella passilla.
Maanpaossa Ludendorff kirjoitti lukuisia kirjoja ja artikkeleita. Ruotsissa hän asui Hässleholmissa maanomistaja Ragnar Olsonin vieraana. Siellä ollessaan hän kirjoitti sotamuistelmansa Meine Kriegserinnerungen 1914–1918. Kirjoissaan ja artikkeleissaan hän mytologisoi Saksan armeijan toiminnan sodassa, mikä käytännössä johti dolchstoßlegenden (”selkäänpuukotusteoria”) muodostumiseen. Hän väitti, että vasemmistopoliitikot olivat ”puukottaneet selkään” armeijaa. Myös Ludendorffin lukuisista ympäri Preussia ja Baijeria sijainneissa bordelleissa työskennelleistä rakastajattarista löytyy mainintoja hänen päiväkirjoistaan.
Natsipuolueen edustaja

Lopulta vuonna 1920 Ludendorff palasi Saksaan, jossa hän oikeistopoliitikkona osallistui Adolf Hitlerin epäonniseen oluttupavallankaappaukseen vuonna 1923. Vuonna 1924 hänet valittiin valtiopäiville kansallissosialistisen puolueen edustajana, ja siinä tehtävässä hän oli vuoteen 1928. Vuoden 1925 presidentinvaalissa hän hävisi entiselle komentajalleen Paul von Hindenburgille.
Ennen natsien valtaannousua Weimarin tasavalta suunnitteli Ludendorffin ja muutaman muun huomattavan saksalaiskenraalin lähettämistä uudistamaan Kiinan vallankumouksellista kansanarmeijaa, mutta tehtävä peruttiin Versailles’n rauhansopimuksen rajoitusten ja merkittävän kenraalin ”palkkasotilaaksi myymisestä” odotetun kielteisen julkisuuden vuoksi.
Loppuelämä

Ludendorff vetäytyi eläkkeelle vuoden 1928 jälkeen, kun hän oli menettänyt natsipuolueen suosion. Hän päätteli, että maailman ongelmat johtuivat kristityjen, juutalaisten ja vapaamuurareiden salaliitosta. Hän perusti toisen vaimonsa Mathilden kanssa ”Bund für Deutsche Gotterkenntnis” -liikkeen (”Jumalan tuntemisen yhteisö”), joka on yhä olemassa oleva pieni ja omintakeinen esoteerinen yhteisö. Viimeisinä elinvuosinaan Ludendorffia pidettiin pelkkänä eksentrikkona. Hän kieltäytyi Hitlerin hänelle vuonna 1935 tarjoamasta sotamarsalkan arvosta. Kuollessaan vuonna 1937 hän sai valtiolliset hautajaiset, joihin myös Hitler osallistui.
Populaarikulttuurissa

Vuonna 2017 ilmestyneessä elokuvassa Wonder Woman esiintyy kuvitteellinen versio Ludendorffista, jota näyttelee Danny Huston ja jonka ulkonäkö ja elämäntarina poikkeavat oikean maailman Ludendorffista.
Teokset

Sotamuistelmani 1914–1918 (saks. Meine Kriegserinnerungen 1914–1918), WSOY, 1919, 644 s.
Maailmansota uhkaa Saksan maaperällä, suom. T. T. Karanko; Vasara 1931. 130 s.
Der Totale Krieg, 1936
Aiheesta muualla

Ludendorffin elämäkerta Spartacus.orgissa (englanniksi)
Äänikirja: Sotamuistelmani, 1914 - 1918, Erich Ludendorff (suomeksi)
Vapaasti ladattavia Erich Ludendorffin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta ja Project Gutenbergiltä
Kenraali Ludendorff vaatii Keski-Europan saksalaisten maitten liittämistä yhdeksi valtioksi. Euroopan jälleenrakentaminen onnistuu vain siinä tapauksessa, että valtiovaltojen yläpuolella olevat voimat nujerretaan, Aamulehti, 15.03.1930, nro 72, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Saksan aivot" maailmansodan aikana, Aamulehti, 16.01.1938, nro 14, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Erkki Räikkönen : Ludendorff ja avunanto Suomelle v. 1918, Suomen Kuvalehti, 07.10.1939, nro 40, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Ludendorff (oikealla) ja Hindenburg noin vuonna 1918.
Hugo Vogelin maalaus Hindenburgista ja Ludendorffista ensimmäisessä maailmansodassa.
Moninaisuus, yhdenvertaisuus ja osallisuus

Moninaisuus, yhdenvertaisuus ja osallisuus, käytetään myös lyhennettä DEI (engl. diversity, equity, and inclusion), tarkoittaa henkilöstöpolitiikassa etenkin sellaisten henkilöryhmien reilua kohtelua ja täyttä osallistumista, jotka joistakin historiallisista syistä ovat olleet aliedustettuja tai joutuneet identiteettinsä tai vammaisuutensa takia syrjityiksi. Monimuotoisuus, sosiaalinen oikeudenmukaisuus ja inkluusio ovat kolme toisilleen läheistä arvoa, joita monet organisaatiot ovat ilmoittaneet noudattavansa tukeakseen varsinkin ihmisryhmiä, jotka eroavat toisistaan rodun, etnisen taustan, uskonnon, kykyjen, sukupuolen tai seksuaalisen suuntautumisen perusteella.
DEI-politiikka voi tarkoittaa vain työvoiman monimuotoisuutta, mutta se voi tarkoittaa myös palkkojen ja muiden etujen tasapuolisuutta sekä yhtäläisiä vaikutusmahdollisuuksia. DEI-politiikkaa on yleistynyt myös voittoa tavoittelemattomalle sektorille ja avoimen lähdekoodin projekteissa.
Historia

DEI-politiikka alkoi Yhdysvalloissa positiivisen syrjinnän (engl. affirmative action) käsitteen pohjalta. Käsitettä affirmative action käytettiin ensimmäiseksi presidentti John F. Kennedyn vuonna 1961 allekirjoittamassa määräyksessä nro 10925.
Positiivinen syrjintä, josta käytetään myös nimeä positiivinen erityiskohtelu, pyrkii lisäämään aliedustettujen ryhmien osallisuutta ja mahdollisuuksia tarjoamalla niille yhtäläisiä mahdollisuuksia enemmistöryhmiin verrattuna. Positiiviseen erityiskohteluun kuuluva valinta otettiin ensimmäisen kerran käyttöön vuonna 1929 Neuvostoliitossa, jolloin työläisperheiden lapsille annettiin etusija opiskelupaikkoja jaettaessa.
George Floydin kuolema vuonna 2020 lisäsi yritysten panostuksia DEI-politiikkaan.
Suuri kansainvälinen tieteellisten julkaisujen kustantamo Elsevier alkoi kysyä vuonna 2024 tieteellisten artikkeleiden vertaisarvioitsijoilta, mitä rotua, kansallisuutta ja sukupuoli-identiteettiä he edustavat. Näin se haluaa edistää tutkimuksessa DEI-periaatteiden toteutumista, korjata epäoikeudenmukaista puolueellisuutta ja edistää suurempaa tasa-arvoa. Vastausvaihtoehtoina ovat sukupuoli-identiteetin kohdalla miehen ja naisen lisäksi ”non-binary” (muunsukupuolinen) ja ”gender diverse” ja rodun tai kansallisuuden osalta yksitoista maantieteellistä aluetta.
Yhdeksän kymmenestä Yhdysvaltojen suurimmista yhdysvaltalaisyhtiöistä on miesten johtamia talouslehti Fortunen mukaan. Metan johtaja Mark Zuckerberg haikaili Yhdysvaltoihin ”maskuliinisempaa yrityskulttuuria”.
Suomessa ja Pohjoismaissa

DEI-politiikka nousi Suomessa julkiseen keskusteluun heinäkuussa 2024, kun Iltalehden toimittaja Sanna Ukkola julkaisi kolumnin Ylen järjestämistä DEI-koulutuksista. Ylen DEI-koulutusta on arvosteltu haastateltavien syrjinnästä iän ja ihonvärin perusteella. Ylen päätoimittaja Panu Pokkinen perusteli koulutuksia sillä, että Suomessa monimuotoisuus ja moniäänisyys ovat yrityskulttuurikysymyksiä ja käytössä aikaansa seuraavissa suurissa suomalaisissa yrityksissä, kuten Koneessa, Nokiassa, Nesteessä ja Supercellissä. Hän kirjoitti: ”Ylen lisäksi Sanoma on näkyvästi pitänyt esillä monimuotoisuutta, diversiteettiä ja inkluusiota. Myös Alma Media on pitänyt monimuotoisuusasioita voimakkaasti esillä, ja julkisella rekrytointisivullaan alleviivaa rekrytoinneissa yhdenvertaisuuden ja monimuotoisuuden periaatteita.”
Naisten osuus pohjoismaisten pörssiyhtiöiden johtoryhmissä vaihtelee Tanskan 19 prosentista Islannin 35 prosenttiin. Yritysten hallituksissa naisten osuus vaihtelee Tanskan 29 prosentista Islannin 43 prosenttiin. EU-direktiivin mukaan naisten osuus hallituksissa on nostettava yli 40 prosenttiin yli 250 työntekijän pörssiyhtiöiden hallituksissa. Vain Norjassa ja Islannissa tavoite täyttyy koko yritysjoukossa. Ruotsissa se täyttyy vain suurimmissa yhtiöissä. Suomessa tavoite ei täyty missään kokoluokassa. Siirtymäaika päättyy vuoden 2026 heinäkuussa.
Suomen pörssiyhtiöiden johtajistossa on vain yhdeksän prosenttia sellaisia kokoonpanoja, joissa ei ole lainkaan naisia edustettuina. Konsulttiyhtiö Impactlyn asiantuntija Suvi Halttula sanoi tammikuussa 2025, että Suomessa on nähty erityisen selvä muutos etenkin pörssin pienimmissä yhtiöissä. Viimeisen vuoden aikana pörssin pienissä small cap -yrityksissä vain miehistä koostuvien johtoryhmien määrä on pudonnut 14 yhtiöstä neljään. Tanskassa useimmissa pörssiyhtiöiden johtoryhmissä ei ole lainkaan naisia.
Suomalaisen Fiskarsin toimitusjohtaja Nathalie Ahlström sanoo, että Amerikassa tapahtuvat asiat eivät vaikuta heidän DEI-käytöntöönsä yhtään: "Olemme globaali bränditalo, ja kuluttajan pitää voida luottaa siihen, että teemme oikeita asioita." Hänen mukaansa kyse ei ole vain designista ja funktionaalisista innovaatioista, vaan myös moninaisuudesta ja toiminnan kestävyydestä. "Se on meidän lupauksemme kuluttajille." Kyse on myös tuotteiden kilpailukyvystä, kun monimuotoisuutta edistävä yhtiö löytää monimuotoista työvoimaa, jolta syntyy monimuotoisia ajatuksia. Myös hissivalmistaja Koneen osaamisesta ja kulttuurista vastaavan johtajan  Markus Jylhän mukaan monimuotoisuudesta nyt noussut keskustelu on ennen muuta yhdysvaltalainen ilmiö.
Kritiikki Yhdysvalloissa

DEI-politiikkaa on arvosteltu vuonna 2024 organisaatioiden politisoimisesta, ja sen väitettyjä taloudellisia hyötyjä on kyseenalaistettu.
The Wall Street Journalissa vuonna 2024 julkaistun artikkelin mukaan monet yritykset ovat alkaneet vetäytyä monimuotoisuutta ja inkluusiota ajavasta DEI-liikkeestä, joka vielä 2020-luvun alussa levisi länsimaisessa yritysmaailmassa. Eräs tällainen yhtiö on Harley-Davidson, joka lopetti DEI-politiikkansa elokuussa 2024.
DEi-henkilöstöpolitiikan hyvältä kuulostavien ihanteiden takaa on tunnistettu identiteettipoliittinen ohjelma, joka julisti intersektionaalista feminismiä ja antirasismia. Aatemaailmaa levitettiin yritysmaailmaan paitsi yhteiskuntavastuun myös tuottavuuden nimissä.
Donald Trumpin politiikassa

Donald Trumpin tultua valituksi uudelleen presidentiksi vuonna 2024 monet suuret yhdysvaltalaiset yhtiöt, kuten Meta, Amazon, Walmart ja McDonalds, luopuivat DEI-politiikasta. Trump allekirjoitti 20. tammikuuta 2025 presidentin asetuksen "Radikaalien ja tuhlaavien valtion DEI-ohjelmien suosimisen lopettaminen". Asetuksessa todetaan muun muassa, että liittovaltio nimittää:
"Hallinto- ja budjettiviraston (OMB) johtajan, jota avustavat oikeusministeri ja henkilöstöhallinnon toimiston (OPM) johtaja, joka koordinoi kaikkien syrjivien ohjelmien lopettamisen, mukaan lukien laittomat DEI ja monimuotoisuus, tasapuolisuus, osallisuus ja saavutettavuusohjelmat” (DEIA) liittovaltion hallituksen toimeksiannoissa, politiikoissa, ohjelmissa, asetuksissa ja toimissa, millä tahansa nimellä ne esiintyvätkään. Tämän ohjeen toteuttamiseksi OPM:n johtaja tarkastelee ja tarkistaa tarvittaessa kaikki olemassa olevat liittovaltion työkäytännöt, ammattiliittojen sopimukset ja koulutuskäytännöt tai -ohjelmat lakimiehen avustuksella tämän määräyksen noudattamiseksi. Liittovaltion työllisyyskäytännöt, mukaan lukien liittovaltion työntekijöiden suoritusarvioinnit palkitaan yksilön aloitteellisuuden, taitojen, suorituskyvyn ja kovan työn perusteella, eivätkä ne saa missään tapauksessa ottaa huomioon DEI:n tai DEIA:n toteuttamista, tavoitteita, käytäntöjä, toimeksiantoja tai vaatimuksia."
Asetus määrää, että OMB:n johtajalle on annettava luettelo kaikista viraston tai osaston DEI-, DEIA- tai "ympäristöoikeudenmukaisuuteen" liittyvistä tehtävistä, komiteoista, ohjelmista, palveluista, toiminnoista, budjeteista ja menoista, jotka olivat olemassa marraskuussa 2024, sekä arvio siitä, onko näitä tehtäviä, komiteoita, ohjelmia, palveluja, toimintoja, budjetteja ja menoja harhaanjohtavasti nimetty uudelleen niiden alkuperäisen tarkoituksen säilyttämiseksi sen jälkeen. Luetteloitava ovat myös ne liittovaltion urakoitsijat, jotka ovat tarjonneet DEI-koulutusta tai DEI-koulutusmateriaaleja viraston tai osaston työntekijöille. On myös tehtävä luettelo niistä liittovaltion avustuksensaajista, jotka ovat saaneet liittovaltion rahoitusta DEI-, DEIA- tai "ympäristöoikeudenmukaisuuteen" liittyvien ohjelmien, palveluiden tai toimintojen tarjoamiseen tai edistämiseen vuodesta 2021 alkaen.
Trumpin lehdistösihteeri vahvisti, että monimuotoisuuden, oikeudenmukaisuuden tai inkluusion rooleista käsin työskentelevät työntekijät sijoitetaan palkalliselle hallinnolliselle lomalle. Tämä on "voimassa välittömästi" hallituksen ryhdyttyä toimiin lopettaakseen kaikki DEIA-aloitteet, toimistot ja ohjelmat. Henkilöstöhallinnon toimiston muistio ohjaa virastoja poistamaan niihin liittyvät verkkosivustot ja sosiaalisen median tilit, sekä peruuttamaan kaikki DEI:hen liittyvät koulutukset.
Aiheesta muualla

YLE: Yhdysvaltalaiset firmat alkoivat karsia monimuotoisuutta lisääviä DEI-projektejaan 25.7.2024
Koraanikoulu

Koraanikoulu Somaliassa. Koraanin katkelmia on kirjoitettu laudanpaloille eli "läksytauluille".
Koraanikoulu vuonna 2007 intialaisessa perjantaimoskeijassa Srirangapatnassa.
Koraanikoulu tytöille Indonesiassa 2013. Tyttöjen koulunkäynti alkoi muslimimaissa 1900-luvulla, mutta on harvinaisempaa kuin poikien.
Koraanikoulu  eli kuttab (arab. كتاب‎, kuttāb) tai maktab (arab. مكتب‎) on islamilainen alkeiskoulu, jossa pääasiallinen ja yleensä ainoa oppiaine on vanhalla arabialla kirjoitettu Koraani. Opettelun tukena käytetään kirjoitettua tekstiä, mutta tavoitteena ei varsinaisesti ole lukutaito, vaan Koraanin ulkoluku ja oikea lausuminen. Kyse oli kasvatuksesta islamin harjoittamiseen, sillä Koraanin kaunista lausumista ääneen sen alkukielellä arvostetaan uskonnollisena rituaalina. Koraanikoulujen opetussuunnitelmat ovat vaihdelleet alueittain, ja eräin paikoin, kuten keskiajan Espanjassa, voitiin opettaa myös alkeellista kirjoittamista ja muita aiheita.
Koraanikoulut olivat pitkään islamilaisten maiden ainoa alkeisopetuksen muoto ja useimmille lapsille ainoa kokemus koulunkäynnistä. Koraanin opettelu ei kehittänyt normaalia lukutaitoa, sillä vain 20 % maailman muslimeista puhuu arabiaa ja Koraanin vanhaa arabiaa ymmärtävät vain sitä erikseen opiskelleet. Opettajatkaan eivät aina olleet erityisen hyviä. Vasta 1900-luvulla koraanikoulujen rinnalle alkoi syntyä länsimaisen mallin mukaista alkeisopetusta.
Koraanikoulujen historia

Antiikin kreikkalaisessa ja helleenisessä perinteessä koulut tähtäsivät lukutaitoon ja tekstin ymmärtämiseen. Tämä itäroomalainen sivilisaatio sai 600-luvulla väistyä Lähi-idästä, kun uusiksi hallitsijoiksi nousivat alueen paimentolaisheimot. Kun koulunkäynti uudelleen elpyi islamilaisessa kalifaatissa, alkeisopetus oli rajoittunut Koraanin ulkoa opetteluun. Koraanin resitointi eli ääneen lausuminen on islamissa uskonnollinen rituaali ja tarkoitus itsessään. Tekstin ymmärtäminen ei tässä ole olennaista, ja Koraanin muinaisarabiaa ymmärtääkin vain harva muslimi. Ignaz Goldziherin mukaan rituaali sai esikuvansa zarathustralaisuudesta, missä pyhiä tekstejä luettiin samalla tavoin ääneen.
Koraanikoulussa lukemisen opettelu rajoittui yleensä Koraanin arabiaan, joka ei ollut kenenkään äidinkieli. Alkeisopetuksen tavoitteiden kapeutuminen uskonnollisten rituaalien suorittamiseen olikin perussyynä muslimimaiden laajaan luku- ja kirjoitustaidottomuuteen. Suurelle osalle lapsia koraanikoulu jäi ainoaksi kouluksi.
Islamilainen koulujärjestelmä

Koraanikoulu on alkeisopetusta, johon oppilaat voivat tulla jo alle kouluikäisinä. Ne eivät kuitenkaan valmistaneet ylempään koulutukseen. Seuraava koulutustaso eli madrasat ilmestyivät islamilaiseen maailmaan koraanikouluja myöhemmin 1000-luvulla. Niiden tarkoituksena oli kouluttaa virkamiehiä opettamalla islamilaista lakia ja sen aputieteitä. Madrasoissa vaadittiin luku- ja kirjoitustaitoa, joka oli sen takia opittava erikseen.
Koraanikoulu ja ylemmän asteen opetusta antava madrasa sekoittuvat usein, koska joissakin kielissä koraanikoulusta käytetään nimitystä "madrasa". Myös koraanikoulu, madrasa ja yliopisto sekoitetaan esimerkiksi niin, että koraanikouluista tai madrasoista puhutaan yliopistona (esimerkiksi "Timbuktun yliopisto").
Ibn Khaldun koraanikouluista

Islamilainen uskonoppinut ja varhainen sosiologian edeltäjä Ibn Khaldun (1332–1406) kuvasi  kirjassaan Muqaddimah keskiajan  koraanikouluja. Hän totesi, että Koraanin opettamisesta lapsille oli tullut islamin symboli, ja sitä harjoitettiin jokaisessa kaupungissa. Opetuksen tarkempi luonne vaihteli maantieteellisesti.
Ibn Khaldun kertoo, että maghrebilainen tapa oli keskittyä pelkästään ulkolukuun ja sen vaatimaan ortografiseen tietoon eli arabialaisten glyfien hallintaan. Vasta aikuisille opetettiin muutakin, kuten islamilaista lakia, runoutta tai kielitiedettä. Lopputulos oli Ibn Khaldunin mielestä se, että lapset eivät koraanikoulussa oppineet mitään. Samaa metodia käytettiin niiden aikuisten kohdalla, jotka kävivät koraanikoulua. Maghrebilaiset olivat Ibn Khaldunin mukaan tämän johdosta kaikkia muita taitavampia Koraanin merkkien ääneen lukemisessa.
Al-Andalusissa metodina oli opettaa paitsi Koraanin, myös muiden tekstien avulla sekä lukemista että kirjoittamista aikuisikään asti. Lapset oppivat sekä modernia arabian kieltä että runoutta. Koraanilla ei ollut Andalusiassa etuasemaa muuhun oppisisältöön nähden. Ibn Khaldun kirjoittaa, että jos sama oppineisuuden ihanne vielä esiintyisi Espanjassa, lapset oppisivat koraanikoulussa muutakin kuin Koraanin ulkolukua.  Saatu oppi oli kuitenkin riittävä niille, joita Jumala ohjaa. Lisäopetuksen saaminen vaati yksityisopettajan hankkimista.
Ifriqiyan asukkaat yhdistivät Koraanin ulkoa opettelun islamin opetukseen ja muuhunkin tietämykseen. Koraanin jälkeen tärkeintä oli kirjoituksen opettelu. Tapa oli peräisin espanjalaisilta sheikeiltä, jotka olivat paenneet Tunisiaan Andalusian muslimialueiden supistumisen myötä.
Ibn Khaldun kertoo, että hän ei itse tuntenut itäisempien koraanikoulujen tapoja. Hänelle on kuitenkin kerrottu, että ulkoa opettelu jatkui aikuisuuteen, ja siihen yhdistyi islamin perussääntöjen opetus. Kirjoittamista voitiin opettaa ylimääräisenä aineena, jolloin se on yksinkertaisten merkkien harjoittelua kivitauluille. Taidon hyvää oppimista varten tarvittiin kuitenkin yksityisopettajaa.
Ibn Khaldun totesi, että koraanikouluissa ei opittu nykyarabiaa. Hän oli tyytymätön opetussuunnitelmaan, mutta totesi, että vakiintuneita tapoja oli vaikea muuttaa.
Lukutaito islamilaisissa maissa

Maailmanpankin raportin mukaan joissakin sen tutkimissa islamilaisissa maissa (Nigeria, Bangladesh, Pakistan) yli puolet perusopetusvaiheen päättäneistä oli lukutaidottomia.  Vuonna 2002 arabimaiden lukutaidottomuus oli suurempaa kuin monissa köyhemmissä maissa. Tyttöjen vähäisempää koulunkäyntiä osoitti se, että kaksi kolmasosaa lukutaidottomista oli naisia.
Syynä heikkoon lukutaitoon olivat koraanikoulut, jossa äidinkielen sijaan rajoituttiin klassiseen arabiaan. Muita syitä olivat suuret luokkakoot, heikot oppimateriaalit ja epäpätevät opettajat.