stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toinen Johanneksen kirje
Sisältö

Hörsterin mukaan kirje käsittelee kahta aihetta: elämää rakkaudessa, johon sisältyy käskyjen noudattaminen, ja ihmisiä, jotka eksyttävät toisia väärällä opilla Kristuksesta. Kirje on yhden luvun mittainen ja jakautuu jakeiden 1–3 otsakkeeseen, jakeiden 4–6 kehotukseen elämään totuudessa ja rakkaudessa, jakeiden 7–11 varoitukseen antikristillisistä eksyttäjistä sekä jakeiden 12–13 loppulauseeseen, johon sisältyvät toivotukset ja tervehdykset.
Kirjeen sisältö osoittaa sen todelliseksi kirjeeksi. Hörster viittaa W. G. Kümmeliin, jonka mukaan sekä 2. että 3. Johanneksen kirje noudattavat Uuden testamentin kirjeistä parhaiten hellenistisen yksityiskirjeen muotoa. Kirjeen alussa kirjoittaja esittelee itsensä ”vanhimmaksi”. Kirje on osoitettu ”valitulle äidille ja hänen lapsilleen”. Ilmaisu voisi tarkoittaa alkukirkossa huomattavassa asemassa olevaa naista ja hänen lapsiaan, mutta todennäköisempänä on pidetty tulkintaa, jonka mukaan ”äiti” tarkoittaa seurakuntaa ja ”lapset” sen jäseniä. Tällöin kirjeen lopussa mainittu ”sisar” merkitsisi sitä seurakuntaa, jossa ”vanhin” elää ja vaikuttaa. Novum: Uusi testamentti selityksin -teoksessa mainitaan, että sanan ”rouva” eli ”äiti” kreikankielinen sana kyria (κυρία) voidaan tulkita myös nimeksi. Sekin kuitenkin toteaa yleisemmän tulkinnan ajattelevan sen koskevan seurakuntaa ja lapsien olevan seurakunnan jäseniä. Tervehdyksensä jälkeen ”vanhin” esittää asiansa ja kertoo hänellä olevan paljon muutakin sanottavaa, mutta hän haluaa sanoa sen suullisesti lähiaikoihin suunnittelemansa vierailun yhteydessä.
Teologiselta sanomaltaan kirje muistuttaa 1. Johanneksen kirjettä. Vastaanottajia kehotetaan rakastamaan toisiaan ja siten noudattamaan Jumalan käskyjä. Samalla varoitetaan harhaopettajista, jotka väittävät, ettei Jeesus Kristus todella syntynyt ihmiseksi. Tällaisia opettajia kirjoittaja kutsuu antikristuksiksi ja kehottaa olemaan ottamatta näitä koteihinsa ja olemaan tervehtimättä näitä. Hörster arvelee, että kyse on samoista, luultavasti gnostilaisista, harhaopettajista, joita vastaan myös 1. Johanneksen kirje otti kantaa. Novumissa painotetaan sitä, että kirjeessä käytetään runsaasti sellaisia käsitteitä, jotka esiintyvät myös 1. Johanneksen kirjeessä, erityisesti totuus ja rakkaus. Totuuden korostamisella on erityinen paino, sillä kyseinen sana esiintyy kolmen ensimmäisen jakeen aikana neljästi. Tämä liittyy ajatukseen, että keskinäinen rakkaus perustuu osallisuuteen totuudesta ja että totuuden pysyessä myös rakkaus pysyy. Rakkauden katsotaan olevan Jumalan tahdon täyttämistä. Novumissa tulkitaan, että Johanneksen kielto tervehtiä harhaopettajia koskee ensi sijassa tervetulleeksi toivottamista. Lisäksi teoksessa painotetaan sitä, että teksti käsittelee virallisia opettajia, jotka julistivat sanaa. Novumissa tekstissä mainittu ”huone”, johon ei saanut näitä harhaopettajia ottaa, tulkitaan seurakunnan kokoushuoneeksi, johon ei siis saanut päästää vääräoppisia opettajia julistamaan.
Kirjallisuutta > Suomeksi

Peltola, Olavi: ”Toinen Johanneksen kirje”, Löytöretki Uuteen testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-362-9  Teoksen verkkoversio.
Thurén, Jukka & Thurén, Lauri: Katoliset kirjeet : Jaakobin kirje, Ensimmäinen Pietarin kirje, Toinen Pietarin kirje, Ensimmäinen Johanneksen kirje, Toinen ja kolmas Johanneksen kirje, Juudaksen kirje.  Aurinko, 2007.  ISBN 978-951-618-842-6
Kirjallisuutta > Englanniksi

Brown, Raymond Edward: The Gospel and Epistles of John: A Concise Commentary.  Liturgical Press, 1988.  ISBN 0814612830
Marshall, I. Howard: The Epistles of John.  (The New International Commentary on the New Testament 8)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1978.  ISBN 0802825184
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen Johanneksen kirje Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Toinen Johanneksen kirje (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Toinen Johanneksen kirje (Arkistoitu – Internet Archive) (1938)
Toinen Johanneksen kirje. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
Toinen Johanneksen kirje (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.
Aiheesta muualla > Muuta

Drum, Walter: Epistles of Saint John Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hujanen, Pasi & Koskenniemi, Erkki: Johanneksen kirjeet. SLEY:n raamattuluennot.
Kirby, Peter (toim.): 2 John. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Uusi testamentti |
| --- | --- |
Evankeliumit ja apostolien teot:  Evankeliumi Matteuksen mukaan  Evankeliumi Markuksen mukaan  Evankeliumi Luukkaan mukaan  Evankeliumi Johanneksen mukaan  Apostolien teot 
Paavalin kirjeet:  Kirje roomalaisille  Ensimmäinen kirje korinttilaisille  Toinen kirje korinttilaisille  Kirje galatalaisille  Kirje efesolaisille  Kirje filippiläisille  Kirje kolossalaisille  Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille  Toinen kirje tessalonikalaisille  Ensimmäinen kirje Timoteukselle  Toinen kirje Timoteukselle  Kirje Titukselle  Kirje Filemonille  Kirje heprealaisille 
Katoliset kirjeet:  Jaakobin kirje  Ensimmäinen Pietarin kirje  Toinen Pietarin kirje  Ensimmäinen Johanneksen kirje  Toinen Johanneksen kirje  Kolmas Johanneksen kirje  Juudaksen kirje 
Profetiat:  Johanneksen ilmestys
Merja Raski

Merja Riitta Marianne Raski (s. 20. maaliskuuta 1965 Köyliö) on suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja, jonka laulajan ura alkoi Seinäjoen tangomarkkinoiden voitosta vuonna 1993. Ensimmäinen omaa nimeä kantava debyyttialbumi vuonna 1994 myi kultaa. Sen suurin hitti oli kappale "Aamuyö" ja se pysyi pitkään Tätä Suomi tanssii -listalla. Raski on toiminut Waldon taustalaulajana. Hän lauloi suurimman osan Waldon ensimmäisen albumin It's About Time lauluosuuksista, ja singleillä "It's About Time" ja "Feel So Good".
Diskografia

Merja Raski (1994)
Polttavaa tulta (1995)
Nyt tiedän mitä rakkaus on (1996)
Pisara (1997)
Aiheesta muualla

Merja Raskin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Merja Raskin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Merja Raskin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuningattaret
| --- | --- |
1980-luku:   1987: Arja Sipola  1988: Kirsi Rissanen  1989: Arja Koriseva 
1990-luku:   1990: Jaana Lammi  1991: Kaija Pohjola  1992: Eija Kantola  1993: Merja Raski  1994: Tiina Räsänen  1995: Marita Taavitsainen  1996: Saija Varjus  1997: Niina Päivänurmi  1998: Kirsi Ranto  1999: Taina Kokkonen 
2000-luku:   2000: Mira Kunnasluoto  2001: Mira Sunnari  2002: Johanna Pakonen  2003: Saija Tuupanen  2004: Johanna Debreczeni  2005: Kati Fors  2006: Elina Vettenranta  2007: Jenna Bågeberg  2008: Hanna Talikainen 
2010-luku:   2011: Mervi Koponen  2013: Heidi Pakarinen  2014: Maria Tyyster  2015: Susanna Heikki  2016: Erika Vikman  2017: Aino Niemi  2018: Saana Sassali  2019: Pirita Niemenmaa 
2020-luku:   2022: Heta Halonen  2023: Charlotta Saari  2024: Miia Laitinen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Yle
Ratsina

| Ratsina Ратчино, Rattšino |
| --- | --- |
 Ratsinan raunioitunut kirkko.
 Ratsina
 Koordinaatit: 59°34′22″N, 28°59′46″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Ahokylä
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2010):  39
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ratsina (ven. Ра́тчино, Rattšino) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Ahokylän kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee 7 kilometriä Ahokylästä koilliseen. Kylässä on 39 asukasta (vuonna 2010).
Ratsina mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Se oli tuolloin samannimisen Jaaman ja Kaprion lääneihin jaetun pogostan keskus. Nimen taustalla on ilmeisesti muinaisvenäläinen henkilönimi Ratša (ven. Ратша).
1600-luvun väestökadosta huolimatta Ratsinan pogosta säilyi kokonaan ortodoksien asuttamana. Ruotsalaisaikana pogostaan perustettu Unatitsan seurakunta lakkautettiin 1700-luvun alussa.
Vuonna 1799 Ratsinan kartanonherra, kreivi Kirill Razumovski rakennutti Georgios Voittajalle omistetun puisen ortodoksikirkon. Samanniminen kirkko kylässä oli ollut jo vuonna 1500. Vuonna 1854 kylä ja sen kirkko paloivat, ja uusi puukirkko rakennettiin paikallisten tilanomistajien varoilla vuosina 1855–58.
1800-luvun lopussa seurakuntaan kuuluivat kirkonkylän lisäksi Ahokylän, Kaipalan, Korkan, Lipkovitsan, Lousnankylän, Pienen-Kortsinan, Siestan, Tomassovan ja Tyytitsän kylät – yhteensä 349 taloa ja 1651 henkeä. Läheisen Utesenin kartanon perinyt Nikolai Truveler rakennutti vuonna 1906 uusvenäläistä tyyliä edustavan tiilikirkon, joka suljettiin vuonna 1939. 1990-luvun lopussa kirkko paloi ja on sen jälkeen vähitellen raunioitunut.
Tonight’s the Night

| Tonight’s the Night Neil Young |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : elo–syyskuussa 1973 (pääosin)
 Julkaistu: 1975
 Tuottaja(t): David Briggs, Tim Mulligan, Neil Young, Elliot Mazer
 Tyylilaji: Rock
 Kesto: 44.52
 Levy-yhtiö: Reprise
Neil Youngin muut julkaisut
| On the Beach 1974 | Tonight’s the Night 1975 | Zuma 1975 |
Tonight’s the Night on Neil Youngin vuonna 1975 julkaistu albumi. Albumi on nauhoitettu pääosin elo–syyskuussa 1973 Studio Instrument Rentalsin hallissa Hollywoodissa Kaliforniassa. Kappale ”Come On Baby” on nauhoitettu Fillmore Eastissä New Yorkissa maaliskuussa 1970 ja kappaleet ”Lookout Joe” ja ”Borrowed Tune” Broken Arrow -studioilla San Franciscossa joulukuussa 1972 ja joulukuussa 1973.
Kappaleet ovat surumielisiä, ahdistuneita ja pessimistisiä. Synkkiä tunnelmia korostavat mustasävyiset kannet ja LP-julkaisun sisäpussi sekä poikkeuksellisesti mustat Reprisen levyetiketit. Albumin syntyaikoina Neil Youngin ystävät, Crazy Horse -yhtyeen kitaristi Danny Whitten ja roudari Bruce Berry, olivat molemmat kuolleet huumeiden yliannostukseen.
Albumi on nauhoitettu lyhyessä ajassa live-luonteisesti ilman päällekkäisäänityksiä. Muusikot tekivät teknisiä virheitä. Albumi ei vastannut levy-yhtiö Reprisen odotuksia ja sen julkaisua viivyteltiin. Albumilta ei ole julkaistu yhtään singleä. Ennen Tonight’s the Night -albumia julkaistiin Youngin seuraavaksi äänittämä albumi On the Beach.
Kappaleet

Kaikki kappaleet Neil Youngin ellei toisin mainita.
Tonight’s the Night – 4.39
Speakin’ Out – 4.56
World on a String – 2.27
Borrowed Tune – 3.26
Come On Baby Let’s Go Downtown – 3.35 (säv. Danny Whitten, Neil Young)
Mellow My Mind – 3.07
Roll Another Number (for the Road) – 3.02
Albuquerque – 4.02
New Mama – 2.11
Lookout Joe – 3.57
Tired Eyes – 4.38
Tonight’s the Night – Part II – 4.52
Muusikot

Neil Young – laulu, piano, kitara, huuliharppu, vibrafoni
Nils Lofgren – kitara, piano, taustalaulu
Ben Keith – steelkitara, taustalaulu
Billy Talbot – bassokitara
Ralph Molina – rummut, taustalaulu
Danny Whitten – kitara, laulu
Jack Nitzsche – piano
Tim Drummond – bassokitara
Kenny Buttrey – rummut
George Whitsell – taustalaulu
Arviot

Allmusic:
Rolling Stone:
Robert Christgau: A
Aiheesta muualla

Timo Kanerva: Tonight's The Night (Arkistoitu – Internet Archive). Soundi 8/1975.
Rudolf Rauch

Rudolf Joseph Rauch (16. huhtikuuta 1893 Wien – 18. kesäkuuta 1964 Linz) oli itävaltalainen yleisurheilija, joka menestyi parhaiten pikajuoksuissa.
Rauch edusti Itävaltaa Tukholman 1912 olympialaisissa 100 metrin juoksussa, 200 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestijuoksussa mutta karsiutui niiden kaikkien alkuerissä. Pariisin 1924 olympialaisissa hän selviytyi 200 metrin juoksun alkueristä jatkoon mutta karsiutui puolivälierissä. Hän voitti Itävallan mestaruuden 100 metrin juoksussa vuosina 1915, 1918, 1921, 1923 ja 1924, 200 metrin juoksussa vuosina 1915, 1917, 1918 ja 1921, 400 metrin juoksussa vuonna 1918 sekä pituushypyssä vuosina 1915, 1917 ja 1925. Hän teki 100 jaardin juoksussa Itävallan ennätyksen 9,9 s vuonna 1921.
Didier Ratsiraka

| Didier Ratsiraka |
| --- | --- |
 Didier Ratsiraka vuonna 1997.
Madagaskarin presidentti
 9.2.1997 – 6.5.2002  
Edeltäjä:  Albert Zafy
Seuraaja:  Marc Ravalomanana
Madagaskarin vallankumousneuvoston presidentti
 15.6.1975 – 27.3.1993  
Edeltäjä:  Gilles Andriamahazo
Seuraaja:  Albert Zafy
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. marraskuuta 1936 Vatomandry, Madagaskar
Kuollut: 28. maaliskuuta 2021 (84 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Arema
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  amiraali
Didier Ratsiraka (4. marraskuuta 1936 Vatomandry Toamasinan lähellä –	28. maaliskuuta 2021) oli Madagaskarin presidentti.
Didier Ratsiraka syntyi korkean malagassivirkamiehen perheeseen. 1950-luvulla hänen isänsä työskenteli Tamataven maakunnan kuvernöörinä. Etniseltä taustaltaan hän on betsimisaraka.
Ratsiraka kävi lyseon Pariisissa, valmistui vuonna 1963 Brestin merenkulkuoppilaitoksesta ja palveli aliupseerina Madagaskarin laivastossa. Vuosina 1965–1969 hän suoritti tietoliikenneinsinööri-instituutin ja merisotakorkeakoulun Toulonissa. Vuosina 1970–1972 Ratsiraka työskenteli sotilasasiamiehenä Madagaskarin Ranskan lähetystössä. Vuonna 1972 hänestä tuli Gabriel Ramanantsoan sotilashallituksen ulkoministeri.
Kesäkuussa 1975 Madagaskarin sotilasjohto nimitti Ratsirakan maan presidentiksi. Hänen valintansa vahvistettiin saman vuoden joulukuussa järjestetyssä kansanäänestyksessä. Vuonna 1976 hän perusti johtamansa Madagaskarin vallankumouksen eturintama (Antokon’ny Revolisiona Malagasy, AREMA) -nimisen puolueen. Presidenttinä Ratsiraka ryhtyi ajamaan sosialistista politiikkaa ja kansallisti teollisuuden, mikä ennen pitkää johti maan talouden romahtamiseen. Myöhemmin talouselämää alettiin vapauttaa, mutta poliittinen ja sotilaallinen valta pysyi tiukasti Ratsirakan käsissä.
Vuoden 1991 virkamieslakko pakotti Ratsirakan luovuttamaan vallan väliaikaiselle hallitukselle. Ratsiraka hävisi vuoden 1993 presidentinvaalit Albert Zafylle, mutta vuonna 1997 hänet valittiin jälleen presidentiksi.
Joulukuun 2001 presidentinvaaleissa Ratsiraka ja hänen kilpailijansa Marc Ravalomanana ilmoittautuivat molemmat voittajiksi. Ratsiraka julisti poikkeustilan ja merinalaissyntyisen Ravalomananan kannattajat aloittivat levottomuudet, joita lietsottiin maan keskiosan ja rannikkoväestön välisillä ristiriidoilla. Huhtikuussa 2002 Madagaskarin korkein oikeus vahvisti Ravalomananan vaalien voittajaksi 51 prosentin ääntenenemmistöllä. Yhdysvaltojen ja Ranskan tunnustettua hänen hallituksensa Ratsiraka pakeni Ranskaan heinäkuussa 2002. Joulukuussa 2003 hänet tuomittiin poissaolevana viiden vuoden vankeuteen maan sisäisen yhtenäisyyden hajotuspyrkimyksistä.
Toksova

| Toksova (Toksovo) Токсово |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Toksovan kaupunkikunta Seuloskoin piirin kartalla.
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Seuloskoi
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  176,84 km²
Väkiluku (2013):  7 766
 – Väestötiheys:  43,9 as./km²
 
 www.toksovo-lo.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Toksova (ven. То́ксово, Toksovo) on kaupunkikunta ja sen keskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Inkerinmaalla noin 20 km Pietarista pohjoiseen. Kunnan asukasluku on noin 7 700, keskustaajaman 5 900.lähde? Pietarin ja Käkisalmen välisen rautatien varrella on kunnassa kaksi asemaa – Toksovan ja Kaukolan (Kavgolovo) asemat. Toksova on tunnettu pietarilaisten kesänviettopaikka, ja Kavgolovossa on suosittu talviurheilukeskus.
Toksovan puinen asemarakennus.
Asutuskeskukset

Toksovan kaupunkityyppisen taajaman lisäksi kuntaan kuuluvat nykyään asutuskeskukset
Autio -  Audio (Аудио)
Kaukola - Kavgolovo (Кавголово)
Koivukylä - Novoje Toksovo (Новое Токсово)
Rappula - Rappolovo (Рапполово)
Vaarakkala - Varkolovo (Варколово)
Historia

Toksova mainitaan jo vuonna 1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa. Alueen vanha kantaväestö, ortodoksiset inkerikot, joutuivat vuonna 1583 Ruotsin valtaan ja suuri osa heistä pakeni Venäjälle. Heidän tilalleen alueelle saapui Savosta ja Karjalasta luterilaisia. Aikoinaan Toksova oli Pohjois-Inkerin suurimpia luterilaisia seurakuntia ja siihen kuului jopa 11 000 jäsentä.
Suuren Pohjan sodan jälkeen alue siirtyi jälleen Venäjälle. Toksovan Palikoonan eteläosassa (polygoni eli sotaväen ampuma-alue) on valtava joukkohautojen alue, jossa 1920–1930-luvuilla ammuttiin kymmeniätuhansia kommunismin vastustamisesta tuomittuja ihmisiä. Tälle Koirakankaalle on pystytetty muistomerkki niille arviolta 46 700 ihmiselle, jotka siellä saivat surmansa NKVD:n teloittamina. Nykyinen Toksovan luterilainen kirkko on vuodelta 1887. Toksovan kirkossa pidettiin viimeinen jumalanpalvelus 1936. Alueen suomalais-inkeriläistä väestöä karkotettiin useaan otteeseen ensin osa vuonna 1936, sitten kaikki vuonna 1942 ja sodan jälkeen palanneet karkotettiin vielä vuonna 1947. Vasta Stalinin kuoltua 1953 toksovalaiset olisivat saaneet laillisesti palata takaisin. Harva enää palasi, sillä mahdollisuudesta ei ilmoitettu ja monet olivat jo juurtuneet muualle.
Historia > Toksovan historialliset kylät

Autio, Auvola, Haapaoja, Halosi, Himakkala, Hittola, Hännikäinen, Iso Kiurunmäki, Kaukola, Kiuru, Koivukylä, Kopittala, Kujala, Leppisaari, Oinaala, Osselki, Poroskylä, Puhilanmäki, Purnu, Rantala, Rappula, Rohma, Sepänsuo, Särky, Taskunmäki, Toksova, Uusi-Miina, Vaarakkala, Vanha-Miina, Vartiamäki, Vehkoja
Historia > Toksovan historialliset kylät > Mäkikunnatselvennä

Asikka, Hannula, Huttunen, Hovimäki, Kelomäki, Kempinmäki, Kesämäki, Korosenmäki, Kuismala, Kärpänmäki, Lamperi, Moisionmäki, Mustosenmäki, Nokelaismäki, Pelkosi, Pieni Kiurunmäki, Pokkisenmäki, Putkosenmäki, Rajala, Rouhiainen, Suvenmäki, Tarkiainen, Tarrinmäki, Vilikoukku, Vilkkilä
Toksovan nykyisyys

Toksovan luterilaisen kirkon entistäminen aloitettiin 1991 ja työ valmistui 1994. Seurakunnassa on nykyisin jäseniä noin 600. Toksovassa ilmestyy vuonna 2000 perustettu suomenkielinen Toksovan Sanomat.
Toksovan ortodoksinen kirkko on pyhitetty arkkienkeli Mikaelille.  Kavgolovon talviurheilukeskuksessa on pidetty hiihdon maailmancupin osakilpailuja.   Alueella on myös visenttifarmi.
Aiheesta muualla

Toksovo Seuloskoin piirin sivuilla (venäjäksi)
Токсово - Виртуальный Причал  Dmitri Sergejev: toksova.spb.ru (venäjäksi)
Inkerin kirkon evankelis-luterilainen seurakunta Toksova www.toksovo.elci.ru
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toksova Wikimedia Commonsissa
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Kavgolovon urheilukeskuksen hyppyrimäkiä.
Rapola

Rapolanharjua Vanajan rannalla.
Rapolan muinaislinnan jäänteitä.
Rapola on kylä ja kartano Sääksmäellä Valkeakoskella. Se on tullut tunnetuksi etenkin kartanon alueella sijaitsevasta Rapolan muinaislinnasta, mutta myös presidentti Pehr Evind Svinhufvudin syntymäkotina.
Historiaa

Rapolan omistajina olivat uskonpuhdistaja Pietari Särkilahden veljen, Sääksmäen kirkkoherran Paulus Nicolain jälkeläiset vuosina 1559–1620, avioliiton kautta omistajaksi tullut Ruuth-suku vuosina 1620–1716 ja samoin avioliiton kautta omistajaksi tullut Svinhufvud-suku 1725–1868.
Presidentti P. E. Svinhufvud on syntynyt Rapolassa ja viettänyt siellä lapsuutensa. Sen kunniaksi Hämeen heimoliitto pystytti vuonna 1937 Rapolan kartanon puistoon muistopatsaan. Svinhufvudin isoisän, lääninkamreeri Pehr Gustav Svinhufvudin kuoltua vuonna 1866 kartano siirtyi 1868 huutokaupalla Sääksmäen Koivuportaan Pietolasta lähtöisin olleen rusthollari Kustaa Pietolan (alkujaan Bjong) omistukseen. Tavan mukaan hän otti sukunimekseen kartanon nimen Rapola. Hänen poikansa oli oppikoulun rehtori ja kansanedustaja Frans Oskar Rapola ja pojanpoikansa suomen kielen tutkija, Helsingin yliopiston suomen kielen professori ja akateemikko Martti Rapola.
Vuonna 1915 kartanon osti Kustaa Rapolan tyttärenpoika agronomi Juho Kuuliala. Kuulialan suku viljeli Rapolaa vuoteen 1993, jolloin kartano muinaismuistoalueineen tuli maanvaihdossa Suomen valtion omistukseen.
Nykyään

Rapolan kartanon ja sitä ympäröivän muinaismuistoalueen omistaa nykyään Suomen valtio, ja aluetta hallinnoi Museovirasto. Samalla kun aluetta alettiin hoitaa yhtenäisenä kulttuurihistoriallisena ympäristökokonaisuutena, siitä tuli myös tutkimuksen kohde. Tutkimuksen tuloksia on julkaistu Museoviraston Rapola-tutkimuksia -sarjassa vuosina 2001–2003. Kartanon vuodelta 1813 oleva päärakennus on ollut vuokrattuna yksityiselle. Keväällä 2016 Senaatti-kiinteistöt laittoi Rapolan kartanon myyntiin. Vuodesta 2016 kartanon omistajina ovat olleet Mathias ja Petra Schulze Steinen, jolla on isänsä äidin puolelta sukujuuria Rapolassa.
Aiheesta muualla

Jutikkala, Eino & Gabriel Nikander (toim.): Hämäläisiä kartanoita ja suurtiloja, s. 121–123.  Helsinki:  Kivi, 1946.  Teoksen Sääksmäkeä käsittelevä osuus Valkeakosken kaupungin verkkopalvelussa (viitattu 21.12.2009). (Arkistoitu – Internet Archive)
Annamaija Kuuliala: Sydämeen piiloutunut mennyt aika. Elämää ja ihmisiä Sääksmäen Rapolassa. Tampere, 1998.
Rasinsuon rautatieasema

Rasinsuon rautatieasema (lyh. Ras) on rautatieliikennepaikka Karjalan radalla Luumäellä, noin kahdeksan kilometriä Luumäeltä Lappeenrannan suuntaan. Liikennepaikka avattiin vuonna 1965 muutamaa vuotta aiemmin valmistuneelle Luumäen ja Lappeenrannan väliselle oikoradalle.
Liikennepaikka käsittää ainoastaan pää- sekä sivuraiteen junakohtauksia varten, eikä siellä ole ollut henkilöliikennettä.
Aiheesta muualla

vaunut.org: Kuva Rasinsuolta
Rastaskotinga

| Rastaskotinga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kotingat Cotingidae
Suku::  Harmaapyrstökotingat Snowornis
Laji::  cryptolophus
Kaksiosainen nimi
 Snowornis cryptolophus  (P.L.Sclater & Salvin, 1877) 
Alalajit
 S. c. cryptolophus  S. c. mindoensis 
Katso myös
   Rastaskotinga Wikispeciesissä   Rastaskotinga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rastaskotinga (Snowornis cryptolophus syn. Lipaugus cryptolophus) on Etelä-Amerikassa tavattava kotingoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan rastaskotinga on noin 24 cm. Lajin pää, selkä, siivet ja perä ovat väriltään oliivinvihreät. Vatsa on keltainen. Rastaskotinga muistuttaa ulkonäöltään harmaapyrstökotingaa (Snowornis subularis), mutta eroaa siitä harmaan värin puuttumisen perusteella. Lintu muistuttaa myös useita tangaralajeja, mutta on niitä suurikokoisempi.
Elinympäristö, tavat ja ravinto

Rastaskotingaa tavataan Ecuadorisa, Kolumbiassa ja Perussa. Sen elinympäristöä ovat Andien keskikerroksen metsät enimmäkseen 1 200–2 200 metrin korkeudessa. Lajia tavataan harvemmin metsän reunamilla.
Rastaskotingat elävät yleensä yksin. Lintu voi istua pitkiäkin aikoja jäykkänä ja sitten lennähtää ohi lentävän hyönteisen kimppuun. Toisinaan muutama yksilö kokoontuu ruokailemaan hedelmäpuuhun.