stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Július Šupler
Valmennusura

Šupler toimi HC SKP Popradin apuvalmentajana vuosina 1979–1985 ja nousi seuran päävalmentajaksi seuraavaksi kahdeksi kaudeksi. Kauden 1988–1989 hän valmensi kakkosliigan Liptovsky Mikulasia ja palasi sen jälkeen takaisin Extraligaan HK Dukla Trencinin päävalmentajaksi. Tämän ohella hän valmensi myös Tšekkoslovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta vuosien 1991 ja 1992 kisoissa. Kaudella 1992–1993 Supler valmensi Extraligassa HC Kosicen joukkuetta ja valittiin tämän jälkeen Slovakian maajoukkueen päävalmentajaksi. Hänen johdollaan Slovakia pelasi 1994 olympialaisissa ja 1994 C-ryhmän MM-kisoissa. Seuraavaksi vuodeksi Slovakia nousi B-ryhmään ja edelleen 1996 A-ryhmään.
Kaudella 1996–1997 Šupler kävi Kanadassa WHL-joukkue Portland Winter Hawksien apuvalmentajana, josta palasi seuraavaksi kaudeksi Extraligan HC Sparta Prahan päävalmentajaksi. Seuraavat kaksi ja puoli kautta hän toimi Dukla Trencinin päävalmentajana ja sen ohessa Slovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkueen valmentajana vuoden 2002 MM-kisoissa.
Kauden 2002–2003 Šupler valmensi HC Slovan Bratislavan joukkuetta ja aloitti seuraavan kauden Venäjän superliigassa Lokomotiv Jaroslavlin päävalmentajana. Sopimus kuitenkin purettiin kesken kauden ja Šupler siirtyi Valko-Venäjän sarjaan Dinamo Minskin päävalmentajaksi. Kaudet 2004–2006 Šupler valmensi Valko-Venäjän sarjassa pelannutta latvialais-joukkue HK Riga 2000:a.
2006–2008 Šupler toimi jälleen Slovakian maajoukkueen päävalmentajana. Maajoukkuepestin jälkeen hän siirtyi KHL-joukkue Dinamo Rigan päävalmentajaksi. Kolmivuotisen Dinamo-jakson aikana Dinamo ylsi joka vuosi pudotuspeleihin, parhaimmillaan läntisen konferenssin välieriin. Dinamon jälkeen Šupler valmensi Moskovan TsSKA:ta mutta sai potkut kesken kauden ja hänet korvasi Vjatšeslav Butsajev. Seuraavalle kaudelle Šupler sai valmennettavakseen KHL:n ukrainalaisjoukkue Donbass Donetskin. Ukrainasta Šupler palasi seuraan kauden puolivälissä Slovakiaan valmentamaan Extraliigan HKM Zvolenia. 2015–2016 kauden Šupler aloitti Popradin alle 18-vuotiaiden joukkueen valmentajana, mutta sai potkut jo syyskuussa. Tämän jälkeen hän ei ole toiminut aktiivisesti seuravalmentajana. 2017 MM-kisoissa hän oli osa Slovakian joukkueen valmennusryhmää.
Tsolmuinen

| Tsolmuinen Чёлмужи, Tšolmuži |
| --- | --- |
 Tsolmuisen kirkko.
 vaakuna
 Tsolmuinen
 Koordinaatit: 62°35′15″N, 35°35′10″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3 372 km²
Väkiluku (2012):  1 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tsolmuisen kunta Karhumäen piirin kartalla.
Tsolmuinen eli Tšolmuža (ven. Чёлмужи, Tšolmuži) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ääniseen laskevan Neminajoen suussa 85 kilometriä maanteitse Karhumäestä kaakkoon. Vuonna 2012 kylässä oli 565 ja kunnassa 1 300 asukasta.
Maantiede ja asutus

Tsolmuisen kunnan pinta-ala on 3 372 tai ilman Äänisen vesialuetta 3 077 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Puudožin piirin Pälmän ja Karhumäen piirin Tolvojan, lännessä Poventsan ja pohjoisessa Segežan piirin Valdain kuntiin sekä idässä Arkangelin alueeseen. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunta sijaitsee Äänisen ja Vienanmeren vedenjakajalla. Se on pinnanmuodostukseltaan tasankoa, jonka maisemaa leimaavat laajat suoalueet. Seudulla virtaavat Uikujoki, Vuosmajoki (ven. Vožma), Nemina, Lieksajoki (Leksa) ja Kumbuksa. Suurimmat järvet ovat Äänisen ohella Konsajärvi (Konžozero) ja Rybozero. Hyötykaivannaisiin kuuluvat kupari, nikkeli, kulta, karbonaattimineraalit, hiekka ja sora. Suojeltuja luonnonmuistomerkkejä ovat Tsolmuisenlahden hiekkasärkkä ja Komarnitskoje-suo.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Nemino-3:n, Ogorelyšin, Sergijevon ja Vozritsyn asutukset sekä Danilovan kylä. Toiseksi suurin asutuskeskus on 300 asukkaan Sergijevo. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 82 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 9 % valkovenäläisiä, 2 % karjalaisia, 2 % suomalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Tsolmuisen pogosta mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvun lopun verokirjassa. Vuodesta 1684 aina 1850-luvulle saakka seudulla toimi Uikujoen vanhauskoisyhteisö, jolla oli luostarit Danilovassa ja Leksassa. 1900-luvun alussa Tsolmuisen kylänosat muodostivat Danilovan volostiin kuuluneen kyläkunnan. 1920-luvulla perustettiin aluksi Poventsan ja myöhemmin Karhumäen piiriin kuulunut Tsolmuisen kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen kahdeksassatoista asutuksessa oli 1 200 asukasta, joista lähes kaikki olivat venäläisiä.
Liikenne, talous ja palvelut

Tsolmuisen kautta kulkee Karhumäen, Puudožin ja Vologdan välinen kestopäällystetty maantie. Kylästä on linja-autoyhteydet Karhumäkeen ja Puudožiin. Äänisen rannalla on laivalaituri.
Kunnassa on metsä- ja kaivosteollisuutta. Tsolmuisessa toimii leipomo.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti ja kauppa. Eräitä palveluja on myös muissa asutuskeskuksissa.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty useita muinaisia asuinpaikkoja sekä Äänisen Pidostrovin kivikautinen hautapaikka. Tsolmuisen kylässä sijaitseva vuonna 1605 rakennettu puukirkko on valtakunnallinen suojelukohde. Muita rakennusmuistomerkkejä ovat 1800-luvun puolivälissä pystytetyt Danilovan ja Leksan kirkot, Berjozovkan ja Sergijevon tsasounat sekä kaksi vanhaa asuintaloa Danilovassa. Historiallisia kohteita ovat Berjozovkan karsikkometsä sekä vuoteen 1857 saakka toimineiden vanhauskoisten luostarien sijaintipaikat Danilovassa ja Leksassa. Tsolmuisen kylässä toimii retkeilymaja
Aiheesta muualla

Tsolmuisen kunnan sivusto (venäjäksi)
Tsolmuisen kunta Karhumäen piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Tsolmuinen Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kuvia Tsolmuisen kirkosta (venäjäksi)
| n k Karhumäen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Karhumäki  Pinduinen  Poventsa  Paatene  Sunku  Suurlahti  Tolvoja  Tsolmuinen  Tšopina
Panic of Girls

| Panic of Girls Blondie |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 30 toukokuuta 2011
 Tuottaja(t): Jeff Saltzman
 Tyylilaji: Vaihtoehtorock, uusi aalto, Toisen aallon post-punk
 Kesto: 42.33
 Levy-yhtiö: Five Seven Music
Blondien muut julkaisut
| The Curse of Blondie 2003 | Panic of Girls 2011 | Blondie 4(0) Ever 2014 |
Singlet albumilta Panic of Girls
 ”Mother” Julkaistu: 23. toukokuuta 2011  ”What I Heard” Julkaistu: 5. elokuuta 2011
Panic of Girls on Blondien yhtyeen vuonna 2011 julkaisema yhdeksäs albumi. Sen tuotti Jeff Saltzman.
Kappaleet

D-Day – 3.37
What I Heard – 3.15
Mother – 3.09
The End the End – 3.41
Girlie Girlie (Sophie George cover) – 3.25
Love Doesn't Frighten Me – 3.18
Words in My Mouth – 4.19
Sunday Smile (Beirut cover) – 4.48
Wipe Off My Sweat – 4.13
Le Bleu – 4.28
China Shoes – 4.21
Kokoonpano

Debbie Harry - laulu
Chris Stein - kitara
Clem Burke - rummut
Leigh Foxx - basso
Matt Katz-Bohen - kosketinsoitin
Tommy Kessler - kitara
Paul Carbonara - kitara
Arvostelut

AllMusic:
Soundi:
Aiheesta muualla

Panic of Girls discogs.com -sivustolla.
| n k Blondie |
| --- | --- |
 Debbie Harry  Chris Stein  Clem Burke  Leigh Foxx  Tommy Kessler  Matt Katz-Bohen   Frank Infante  Paul Carbonara  Nigel Harrison  Gary Valentine  Fred Smith 
Studioalbumit:  Blondie  Plastic Letters  Parallel Lines  Eat to the Beat  Autoamerican  The Hunter  No Exit  The Curse of Blondie  Panic of Girls  Ghosts Of Download  Pollinator 
Muuta:  diskografia
Alliance Defending Freedom International

| Alliance Defending Freedom International |
| --- | --- |
Perustettu:  2008
Tyyppi:  kansalaisjärjestö
Kotipaikka:  Wien, Itävalta
Johtaja:  Kristen Waggoner
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alliance Defending Freedom International (lyh. ADFI) on kansainvälinen kristillinen oikeusapujärjestö. ADF International on erikoistunut uskonnonvapauteen ja sananvapauteen sekä perhepolitiikkaan ja vanhempien oikeuksiin liittyviin kysymyksiin. Järjestöllä on toimistot Wienissä, Brysselissä, Genevessä ja Lontoossa ja se ylläpitää yhteyksiä kansainvälisiin instituutioihin.
ADFI perustettin vuonna 2008 ja Euroopan lisäksi järjestöllä on ollut toimistot myös Mexico Cityssa ja New Delhissä. Järjestö on keskittynyt maihin, joissa noudatetaan oikeusvaltioperiaatetta. Järjestön tehtävänä on ylläpitää edellytyksiä evankeliumin julistamiselle puolustamalla uskonnonvpautta.
ADFI:llä on ollut tapauksia erityisesti Intiassa ja Aasiassa. Järjestöllä on Etelä-Aasiassa 50 työntekijää ja järjestöllä on ollut runsasti tapauksia erityisesti Intiassa. Oikeudenkäyntien ohella järjestön asianajat ovat johtaneet väkivaltaisuuksien tutkintaa. ADF International on tukenut useita oikeustapauksia Euroopassa. Suomessa järjestö on tarjonnut oikeusapua muun muassa ulkoministeri Timo Soinille vuonna 2018 sekä kerännyt varoja kansanedustaja Päivi Räsäselle vuonna 2023 Räsäsen ja Pohjolan oikeudenkäyntitapauksessa.
Serbian Davis Cup -joukkue

| Serbian Davis Cup -joukkue |
| --- | --- |
ITF-ranking:  4.
Ensimmäinen vuosi:  1995
Vuodet:  18
Maaottelut (V–T):  48 (34–14)
Vuodet maailmanlohkossa:  6
Mestaruudet:  1 (2010)
 Tietolaatikko päivitetty 3.1.2013 
Serbian Davis Cup -joukkue edustaa Serbiaa tenniksen Davis Cupissa. Serbia osallistui ensimmäisen kerran Davis Cupiin vuonna 1995, silloin Jugoslaviana. Vuodet 2004–2006 joukkue kilpaili Serbia ja Montenegrona, ja vuodesta 2007 Serbiana.
Maa on osallistunut Davis Cupiin 18 vuonna. Sinä aikana se on pelannut 48 maaottelua, voittanut 34 ja hävinnyt 14. Maa on voittanut Davis Cupin kerran, vuonna 2010, jolloin se kukisti loppuottelussa Ranskan. Loppuottelussa pelasivat kaksinpelin hävinnyt Janko Tipsarević, kaksi kaksinpeliä voittanut Novak Đoković sekä nelinpelin hävinneet Viktor Troicki ja Nenad Zimonjić. Ratkaisevan kaksinpelin voitti Viktor Troicki.
Joitakin teknokukkasia

Eero Merimaan Joitakin teknokukkasia sijaitsee Raunistulan jokirannan ulkoilupolun varressa.
Joitakin teknokukkasia on Eero Merimaan valotaideteos Turun Raunistulassa, Aurajokirannan ulkoilupolun varressa. Se koostuu liiketunnistimilla toimivista, tyylitellyn kukan muotoisista, polun ylle kaartuvista värivalopylväistä. Vajaan parin metrin korkeudelle kohoaviin kukkiin syttyy hämärän tullen erivärisiä valoja, kun joku kulkee ohi.
Taideteos on osa Turku 2011 -kulttuuripääkaupunkivuoden hanketta nimeltä ”Kulttuurikuntoilun keskuspuisto”, joka syntyi Turun kaupungin liikuntapalvelukeskuksen ja kulttuuriasiainkeskuksen yhteistyönä.
Tiina Klemettilä

| Tiina Klemettilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  toimittaja, käsikirjoittaja ja tuottaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Tiina Klemettilä on suomalainen toimittaja. Hän on juontanut muun muassa makasiiniohjelmaa Ihana aamu. Ohjelmaa tehtiin noin 900 jaksoa siihen mennessä kun ohjelma lopetettiin vuonna 2006. Klemettilä oli juontanut niistä noin neljäsosan. Klemettilä on tehnyt myös käsikirjoituksia ja toiminut tuottajana.
Aiheesta muualla

Klemettilä, Tiina: Näkökulma – Tiina Klemettilä: Mennään metsään ja rakastetaan metsää, väkevästi Yleisradio.  1.10.2018. Viitattu 20.5.2021.
Tauriainen, Iina: Virtuaalista kulttuuria tarjotaan myös poikkeusolojen jälkeen Vinkka News.  7.5.2020. Viitattu 20.5.2021.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Roman Červenka

| Roman Červenka |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. joulukuuta 1985 (ikä 38) Praha, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:  HC Pardubice
Sarja:  Tipsport Extraliga
Pelinumero:  10
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2003–
Aik. seurat:  HC Slavia Praha (ČEL) Avangard Omsk (KHL) Lev Praha (KHL) Calgary Flames (NHL) SKA Pietari (KHL) KLH Chomutov (ČEL) Fribourg-Gottéron (NLA) ZSC Lions (NL) Rapperswil-Jona Lakers (NL)
| Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Tšekki> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Saksa 2010 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Tšekki 2024 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Slovakia 2011 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Suomi 2022 | jääkiekko |  |
Roman Červenka (s. 10. joulukuuta 1985 Praha, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa Tšekin pääsarjassa Extraliga-joukkue HC Pardubicessa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osaa pelata myös laidassa.
Ura

Červenka aloitti uransa HC Slavia Prahan juniorijoukkueissa, pelaamalla 18-vuotiaiden joukkueessa kausilla 2000–2001 ja 2001–2002 sekä 20-vuotiaissa kausilla 2002–2003 ja 2003–2004. Hän teki jälkimmäisellä kaudella debyyttinsä Extraligassa, kun hän pelasi 15 ottelua edustusjoukkueessa.
Useiden juniori- ja 1 Liga -otteluiden jälkeen Červenka palasi Slavia Prahaan kaudeksi 2006–2007. Hän pelasi kaudella 2007–2008 41 ottelua ja voitti sarjan mestaruuden. Seuraavalla kaudella hän murtautui liigan eliittiin tekemällä 51 ottelussa tehot 28+31=59. Hän oli kaudella 2009–2010 joukkueen ja koko sarjan tähtipelaaja. Hän voitti sarjan syöttö- ja pistepörssin tehoilla 30+43=73 ja jatkoi samaa tahtia myös pudotuspeleissä.
Toukokuussa 2010 Červenka teki kahden vuoden sopimuksen KHL-seura Avangard Omskin kanssa. Hän voitti kaudella 2010–2011 KHL:n maalipörssin ja nimettiin kaudella 2011–2012 KHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Hän pelasi molempina kausina KHL:n tähdistöotteluussa.
Toukokuussa 2012 Červenka siirtyi yksivuotisella sopimuksella NHL-seura Calgary Flamesiin. Hän pelasi NHL-kaudella 2012–2013 39 runkosarjaottelua tehoin 9+8=17. NHL-kauden alku viivästyi syyskuussa 2012 alkaneen työsulun vuoksi, jonka aikana Červenka pelasi Slavia Prahassa Extraligassa sekä Lev Prahassa KHL:ssä. Toukokuussa 2013 hän siirtyi kolmivuotisella sopimuksella KHL-seura SKA Pietariin.
Červenka on edustanut Tšekkiä useissa arvoturnauksissa. Hän voitti pronssia nuorten MM-kilpailuissa vuonna 2005. Aikuisten MM-kilpailuissa hän pelasi ensimmäisen kerran vuonna 2009. Hänet valittiin myös vuoden 2010 Vancouverin talviolympialaisiin. Hänet valittiin samana vuonna pelattuihin MM-kilpailuihin, joista hän voitti kultaa.
Tuomo Suntola

| Tuomo Suntola |
| --- | --- |
 Tuomo Suntola vastaanotti Millenniumpalkinnon vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1943 (ikä 80–81) Tampere
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  keksijä, johtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI 1967; TkL ja TkT 1971)
Väitöstyön ohjaaja:  Tor Stubb
Instituutti:  Picosun Oy, Fortum Oyj, Mikrokemia Oy, Lohja, Instrumentarium, VTT
Tutkimusalue:  useita, kuten atomikerroskasvatuksen keksiminen ja äärimmäisen ohuiden kalvojen ja puolijohteiden tuottaminen ko. tekniikalla
Tunnetut työt:  atomikerroskasvatus ja siihen tarvittavat ALD-reaktorit; Humicap-kosteusmittausanturi, elektroluminenssinäytöt
Palkinnot:  useita, muun muassa Millennium-teknologiapalkinto (2018)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Tuomo Suntola (s. 1943 Tampere) on suomalainen fyysikko ja tekniikan tohtori, joka on tunnettu erityisesti atomikerroskasvatuksen (engl. atomic layer deposition, ALD, aiemmin engl. atomic layer epitaxy, ALE) keksijänä ja kehittäjänä. Tästä kemian tekniikkaan liittyvästä keksinnöstä hänelle myönnettiin miljoonan euron suuruinen Millennium-palkinto toukokuussa 2018. Atomikerroskasvatus on mahdollistanut muun muassa aiempaa tehokkaammat, pienemmät ja pienienergisemmät mikroprosessorit sekä muistipiirit ja täten taskuun mahtuvat tietokoneet; älypuhelimet.
Opinnot ja työura

Suntola kävi koulua Turussa ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1962. Seuraavana vuonna hän ryhtyi opiskelemaan Teknillisessä korkeakoulussa. Hänen diplomityönsä (1967) käsitteli tutkapaikantimissa käytettyjä mikroaaltoalueen Schottky-diodeja. Jatko-opinnoissaan hän paneutui ohutkalvotekniikalla valmistettujen kytkinten toimintaperiaatteeseen ja valmistui vuonna 1971 aihepiiriin liittyvillä tutkimuksilla tekniikan lisensiaatiksi ja tohtoriksi. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa oli otsikoitu Electrical Conduction and Switching in Chalcogenide Thin Films. Suntola luennoi Tampereen teknillisessä korkeakoulussa (TTKK) puolijohdefysiikkaa vuosina 1972–1978 ja on toiminut saman yliopiston fysiikan dosenttina vuodesta 1975.
Suntola työskenteli perustutkintonsa jälkeen tutkijana Teknillisessä korkeakoulussa ja VTT:ssa vuosina 1968–1973. Keskeisen osan hänen työtään muodosti Vaisala Oyj:lle tilaustutkimuksena suunnitellun Humicap-kosteusanturin kapasitiivisen mittauselementin kehittäminen 1970-luvun alkuvuosina. Hän siirtyi kutsuttuna Instrumentarium Oy:n ja Oy Lohja Ab:n palvelukseen (1974–1987). Hän esitteli vuonna 1974 atomikerroskasvatuksen (ALD < engl. Atomic layer deposition) periaatteet ja kehitti menetelmän käytännön soveltamiseen eli ohutkalvojen valmistukseen sopivia ALD-reaktorilaitteita. Hän kehitti työtovereineen elektroluminenssinäyttöjä. Suntola toimi tämän jälkeen Mikrokemia Oy:n toimitusjohtajana (1987–1997) ja oli pääasiantuntijana Fortum Oyj:ssä (1997–2003). Suntola siirtyi eläkkeelle vuoden 2004 alussa. Monet Suntolan tekemistä keksinnöistä on  patentoitu.
Työnsä ohella hän on ollut muun muassa hallituksen varajäsenenä Tekniikan edistämissäätiössä sekä World Energy Councilin (WEC) työryhmän ”Energy Technologies for the 21st century” jäsen vuosina 2003–2004. Eläkkeellä ollessaan hän on toiminut muun muassa Picosun Oy:n hallituksen jäsenenä.
Suntolan teknologisen työn aihepiireihin ovat kuuluneet myös aurinkokennot, pintakemia, energia ja ilmasto, maapallon energiavarat, uusiutuva energia ja maapallon CO2-tasapaino.
Dynaamisen universumin teoria

Suntola on 1990-luvulta alkaen kehittänyt fysiikan teoriaa, joka hänen mukaansa korvaa suhteellisuusteorian sekä tavanomaiset kvanttimekaniikan ja kosmologian teoriat. Teoria esiteltiin ensi kertaa Luonnonfilosofian seuran tilaisuudessa vuonna 1998, ja se on julkaistu kirjassa The Dynamic Universe. Suomalainen tiedeyhteisö ei ole lähtenyt mukaan teoriaa koskevaan keskusteluun muutoin kuin kommentoimalla suhteellisuusteorian kieltämistä ilmiönä yleisellä tasolla.
Tunnustuksia ja palkintoja

Suntola on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen (1983–). Tekniikan Akatemia -säätiön jakaman ja Suomen valtion kustantaman Millennium-teknologiapalkinnon Suntola sai vuonna 2018.
Keksintösäätiön tunnustuspalkinto kosteusanturista vuonna 1978
Sähköteollisuusliitto SETELIn tunnustuspalkinto elektroluminenssinäyttöjen kehitystyöstä vuonna 1980
Outstanding Paper Award for Atomic Layer Epitaxy for Producing EL Thin Films, granted by the Society for Information Displays (SID), Yhdysvallat, 1980
Tekniikan edistämissäätiön kunniapalkinto elektroluminenssinäyttöjen ja niiden valmistustekniikan kehittämisestä vuonna 1981
Suomen Teknillisen Seuran (nykyinen Tekniikan Akateemisten Liiton) ja Tekniska Föreningen i Finland:in Suomalainen Insinöörityö 1985 palkinto elektroluminenssinäyttöjen kehityksestä.
Suomen Leijonan 1. luokan ritarimerkki 2001
European SEMI Award 2004, Semicon Europe 2004, München.
Millennium-teknologiapalkinto 2018
Aiheesta muualla

YLE Areena: Tiedeykkonen, Millennium-palkinto 2018: Tuomo Suntolan nerokas ALD mahdollisti nykyiset mikroprosessorit
Tuomo Suntola, Jorma Antson Method for producing compound thin films, Patent US4058430A, 29.11.1974
Tuomo Suntola (sivulla linkkejä Youtube-videoihin) (englanniksi) (spectroom.com)
Physics Foundations Society
YLE Areena: Juuso Pekkinen, "Tuomo Suntola ja dynaamisen universumin teoria", 29.5.2018
Tuomo Suntola: Dynaaminen Universumi 1/2 (VIDEO - YouTube, 19.02.2019)
Tuomo Suntola: Dynaaminen Universumi 2/2 (VIDEO - YouTube, 05.03.2019)
The Dynamic Universe (englanniksi), ISBN 978-952-68101-2-6 (Verkkoversio)
Tieteen lyhyt historia, Tuomo Suntola, Physics Foundations Society ja Luonnonfilosofian seura, Kolmas, täydennetty painos, ISBN 978-952-68101-4-0 (Verkkoversio)
| n k Millennium-teknologiapalkinnon saajat |
| --- | --- |
2000-luku:  2004: Tim Berners-Lee  2006: Shūji Nakamura  2008: Robert Langer 
2010-luku:  2010: Michael Grätzel  2012: Linus Torvalds, Shinya Yamanaka  2014: Stuart Parkin  2016: Frances Arnold  2018: Tuomo Suntola 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat
Kaija

| Kaija |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  25. marraskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  30. syyskuuta
Muunnelmia:  Kaijuli, Kaijukka
Vastineita eri kielissä:  Cathy, Kaja, Kate
Nimen alkuperä:  Katariina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaija on suomalainen naisen etunimi. Sen arvellaan tulevan kreikan kielen sanasta Aikatherinee = alati puhdas. Kaijaa esiintyy toisinaan myös sukunimenä.
Nimi oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan suosituimmillaan vuosina 1940–1959, jolloin nimen sai 10 795 tyttöä. Nuorten naisten ja tyttöjen nimenä Kaija on nykyään hyvin harvinainen. Vuosina 2010–2019 nimi annettiin vain 59 henkilölle. Kaikkiaan nimen Kaija on vuoden 2019 loppuun mennessä saanut noin 18 660 suomalaista.
Tunnettuja Kaijoja

Kaija Aarikka (1929–2014), muotoilija
Kaija Eerola (s. 1944), kanttori-urkuri
Kaija Hackzell (1939–2021), toimittaja ja tietokirjailija
Kaija Hartiala (s. 1954), lastenlääkäri ja poliitikko
Kaija Hinkula (s. 1984), taidemaalari
Kaija Holli (s. 1950), lääketieteen professori, Tampereen yliopiston rehtori 2009–2015
Kaija Härkin (s. 1951), maastohiihtäjä
Kaija-Riitta Iivonen (s. 1942), kuvanveistäjä ja keraamikko
Kaija Ikävalko (1918–2015), taidemaalari
Kaija Isosaari (1923–2013), kiekonheittäjä
Kaija Juurikkala (s. 1959), elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Kaija Kaikkonen (s. 1966), näyttelijä
Kaija Kangas (1952–2021), näyttelijä ja teatteripedagogiikan lehtori
Kaija Kauppi (1923–1985), suomentaja
Kaija-Liisa Keskivitikka (s. 1945), pikaluistelija
Kaija Kiessling, vasemmistopoliitikko, SKDL:n ja Devan ent. kansanedustaja
Kaija Kiiski (s. 1949), näyttelijä ja ääninäyttelijä
Kaija Kiuru (s. 1959), kuvataiteilija
Kaija Kokkola, Kaija Koo (s. 1962), laulaja
Kaija Kontulainen (s. 1966), kuvanveistäjä
Kaija Kärkinen (s. 1962), laulaja
Kaija Lintumaa, oik. Gerda Lindgren (1904–1964), kirjailija ja suomentaja
Kaija Lustila (s. 1965), laulaja
Kaija Mainio (1965–2016), pituushyppääjä
Kaija Mustonen (s. 1941), pikaluistelija ja olympiavoittaja
Kaija Mäkelä (1930–2013), uimari ja olympiaurheilija
Kaija Olin-Arvola (1948–2019), runoilija
Kaija Paasi (1910–1989), näyttelijä ja ohjaaja
Kaija Pakarinen (s. 1954), näyttelijä
Kaija Pakkanen (1915–2003), lastenkirjailija ja kääntäjä
Kaija Paroma (s. 1940), koripalloilija
Kaija Parve (s. 1964), virolainen ampumahiihtäjä
Kaija Petäjä-Haikola (s. 1933), kirjailija
Kaija Pispa (s. 1955), kirjailija ja sanoittaja
Kaija Pohjola (s. 1951), laulaja, vuoden 1991 tangokuningatar
Kaija Rahola, o.s. Lampela (1920–1962), elokuvanäyttelijä
Kaija Rantakari (s. 1984), runoilija, kollaasitaiteilija ja kirjansitojamestari
Kaija Saariaho (1952–2023), säveltäjä
Kaija Saarikettu (s. 1957), viulisti, professori
Kaija Salaspuro (s. 1942), pukusuunnittelija
Kaija Salonen-Kakkuri (1915–1995), pianisti
Kaija Salopuro (s. 1938), jalkapalloilija
Kaija Saranto (s. 1954), erikoissairaanhoitaja, sosiaali- ja terveydenhuollon tietohallinnon professori
Kaija Siikala (1932–2021), näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja
Kaija Siirala (1918–1989), psykologi, televisioesiintyjä ja tietokirjailija
Kaija Silvennoinen (s. 1954), hiihtosuunnistaja
Kaija Siren (1920–2001), arkkitehti
Kaija Soini (s. 1942), kanttori, urkuri, kuoronjohtaja ja director cantus
Kaija Suonio (1890–1965), teatteri- ja elokuvanäyttelijä
Kaija Tanskanen (1926–2012), musiikinopettaja, lausuja ja runoilija
Kaija Valkonen (1944–2024), toimittaja ja kirjailija
Kaija Vähätupa (s. 1943), koripalloilija
Kaija Väre (1920–1980), taidemaalari
Kaija Väänänen (1911–1976), nuortenkirjailija
Kaija Ward (s. 1947), yrittäjä ja kauppaneuvos
Kuvitteellisia Kaijoja

Heikki ja Kaija -sarjan (TV2 v. 1961–1971) kotirouva, Eila Roineen roolihahmo