stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Naapuruussopimus
Naapuruussopimus nykyään

Suomen liittyminen Natoon aiheutti Venäjällä ja kansainvälisesti keskustelua siitä, noudattaako Suomi naapuruussopimusta ja Pariisin rauhansopimusta. Suomen osallistuminen Yhdysvaltojen aloittamaan kauppasotaan Venäjää vastaan 12. syyskuuta 2017, aseiden vienti sotaan käyvään ja ihmisoikeuksia rikkovaan maahan, sekä suoranainen kansainvälisen lain rikkominen kuten mm. Suomen rakentama aita Venäjän vastaiselle rajalle ja Suomen harjoittama muiden valtioiden aluksien kaappaus kansainvälisiltävesiltä  ovat asettaneet Suomen poliittisesti epäedulliseen asemaan kansainvälisessä politiikassa kansainvälisten lakien noudattajana.
Naapuruussopimus on voimassa 10 vuotta sovitusta päivästä lähtien (1992-07-11), minkä jälkeen sopimuksen voimassaolo jatkuu automaattisesti viisivuotiskausittain, ellei jompikumpi sopimuspuolista irtisano sitä toiselle sopimuspuolelle kirjallisesti tehtävällä ilmoituksella vähintään vuotta (12 kk) ennen sen hetkistä voimassa olevan viisivuotiskauden päättymistä. Ilmoittamatta jättäminen 12 kk ennen automaattista uusimista, jatkaa naapuruussopimusta seuraavat viisivuosikautta. 12 artikla valtiosopimuksessa.
Sopimusta ei voi irtisanoa yksipuolisesti välittömästi tai minkään väitetyn päivän kuluessa. Ainoa laillinen kirjallisen irtisanomisen on tapahduttava ensimmäisen neljän vuoden aikana uuden kauden alkamisesta, jonka jälkeen sopimus päättyy kuluvan viisivuotiskauden päättyessä. Seuraava irtisanominen pitäisi ilmoittaa 2026-07-11 mennessä toiselle osapuolelle, päättäen tuolloin sopimuksen 2027-07-11.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Naapuruussopimus on Wikiaineistossa
Sopimus Finlexissä
Moro no Brasil

| Moro No Brasil> Sound of Brazil |
| --- | --- |
 Elokuvan saksankielinen juliste.
Ohjaaja:  Mika Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Mika Kaurismäki
Kuvaaja:   Jacques Cheuiche
Leikkaaja:  Karen Harley
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Brasilia, Saksa, Suomi, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Magnatel TV GmbH, Marianna Films Oy
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2002
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  englanti portugali
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Moro No Brasil (Sound of Brazil) on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut Mika Kaurismäen ohjaama dokumenttielokuva brasilialaisesta musiikista.
Kaarlo Leppänen

Kaarlo Kalevi Leppänen (15. helmikuuta 1929 Kuopio – 1. lokakuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Henkilöhistoria

Leppäsen vanhemmat olivat liikennöitsijä Kaarlo Oskari Leppänen ja Fanny Emilia Jääskeläinen ja puoliso vuodesta 1955 sairaanhoitaja Kristina Wikström (k. 1988). Leppänen tuli ylioppilaaksi 1948 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1954.
Leppäsen poika Kari Leppänen on myös arkkitehti.
Toiminta arkkitehtina

Leppänen työskenteli Alvar Aallon arkkitehtitoimistossa suunnittelijana ja sittemmin toimiston päällikkönä 1956–1975, omassa toimistossaan vuodesta 1975 ja arkkitehtitoimistossa FOR-ARK vuodesta 1980. Leppänen  toteutti Aallon ns. toisen valkoisen kauden suunnitelmia, ensimmäisenä Vuoksenniskan kirkko ja viimeisenä Finlandia-talo. Hänen osuutensa Saksaan suunnitelluissa Wolfsburgin kulttuurikeskuksessa ja Essenin oopperatalossa oli myös merkittävä. Leppäsen käsialaansa oli myös Aalto-näyttely, joka kiersi useissa eri maissa.
Toiminta arkkitehtina > Suunnittelutöitä

Leppäsen suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa seuraavat:
Sodankylän linja-autoasema, 1962
Valkeakosken kulttuurikeskus, 1970–1973
Helsingin pääkirjasto, 1985–1986
Vantaan oikeus- ja poliisitalo, 1988
Kokkolan kaupunginkirjasto, 1988
Pieksämäen oikeus- ja poliisitalo, 1989
Leppänen suunnitteli myös useita asuin-, koulu- ja liikerakennuksia. Niitä ovat muun muassa Forumin kauppakeskus, korttelitalo Merirasti Vuosaaressa sekä vanhustentalot Puotilassa ja Kulosaaressa. Yhteensä Leppänen teki tai teetti omassa toimistossaan noin 60 kohdetta, arkkitehtina hän työskenteli aina 71-vuotiaaksi asti.
Aiheesta muualla

Tallqvist, T. 2005. Arkkitehti Kaarlo Leppänen 15.2.1929-1.10.2005, Arkkitehtiuutiset, 2005, ss. 14-15.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Suihkukaivo Ajatuksen lento, yhdessä Kauko Moision kanssa, 1986, Pasilan kirjaston edustalla, Helsinki.
Spinnova

| Spinnova Oyj |
| --- | --- |

Tunnuslause:  The sustainable fibre company
Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  OMXH: SPINN
Perustettu:  2014 
Perustaja:  Janne Poranen Juha Salmela
Toimitusjohtaja:  Tuomas Oijala
Kotipaikka:  Jyväskylä; osoite: Palokärjentie 2-4, 40320 Jyväskylä
Tuotteet:  selluloosapohjainen tekstiilikuitu
Liikevaihto:  0,8 milj euroa
Liikevoitto:  -17 miljoonaa euroa
Henkilöstö:  70
Kotisivu:  www.spinnova.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Spinnova Oyj on suomalainen yhtiö, joka kehittää selluloosakuidun käyttöä erityisesti tekstiiliteollisuuden tarpeisiin. Yritys on laajentanut VTT:n laboratoriomittakaavassa toteuttaman puukuituja langaksi muokkaavan prosessin tuotannolliseen mittakaavaan. Puuvillan käyttöön verrattuna Spinnovan menetelmällä puukuidusta tuotetun langan valmistus kuluttaa 99 prosenttia vähemmän vettä. Prosessissa ei käytetä liuottimia tai muitakaan haitallisia kemikaaleja. Langasta voidaan valmistaa kangasta, joka sopii hyvin vaate- ja tekstiiliteollisuuden käyttöön.
Teknologia

Tavanomaisen sellunvalmistusprosessin jälkeen tehdään mekaaninen käsittely, jossa valmistuu mikrofibrilloitu selluloosa (MFC), joka on hienompaa ainesta kuin sellu. Spinnovan prosessiin sellutehtaalta tullessaan MFC:stä tehdään geelimäinen massa, joka ruiskutetaan pienten suutinten läpi suurella nopeudella ja kuivataan, jolloin massasta muodostuu tekstiilivalmis kuitu. Suurin ero muihin selluloosapohjaisiin kuituihin on, ettei selluloosaa liuoteta kemiallisesti. Spinnovan prosessiin ei kuulu lainkaan haitallisia kemikaaleja, ja prosessin ainoa sivuvirta on vesihöyry, joka johdetaan takaisin prosessin alkupäähän.
Tunnustuksia

Spinnova voitti muun muassa työ- ja elinkeinoministeriön (TEM) vuonna 2015 järjestämän kansainvälisen biojalostamokilpailun. Spinnova Oy on perustettu vuonna 2014, ja toimintansa se aloitti vuoden 2015 alussa. Yhtiön kotipaikka on Jyväskylä ja toimitusjohtaja on 11.12.2023 lukien Tuomas Oijala.
Aiheesta muualla

Jukka Koivula, 2.11.2016: Video: Puukuidusta tehdyn langan läpimurto on nurkan takana (maaseuduntulevaisuus.fi)
Cellulose turning into a supermaterial of the future: Broad-based cooperation multiplying the value of Finnish wood (englanniksi) (sciencedaily.com)
Kiilto (mineralogia)

Kiilto kuvaa mineraalin tapaa heijastaa valoa. Kiilto riippuu mineraalin pinnan heijastuskyvystä. Kiillon tyypit voidaan jakaa kolmeen pääryhmään, joita ovat metallikiilto, epämetallikiilto ja kiilloton. Kiillon tyypeistä voimakkain on metallikiilto, joka on  täysin valoa läpäisemättömien mineraalien ominaisuus. Tällaisia mineraaleja ovat esimerkiksi monet malmimineraalit, kuten kuparikiisu, sinkkivälke ja lyijyhohde. Epämetallikiiltoa esiintyy niillä mineraaleilla, jotka ovat jossain määrin valoa läpäiseviä. Epämetallikiiltoisia mineraaleja ovat esimerkiksi monet silikaattimineraalit, kuten kvartsi ja kalimaasälpä. Jotkin mineraalit, kuten esimerkiksi kaoliini ovat täysin kiillottomia (eli mattakiiltoisia). Kiilto voi vaihdella mineraalin eri puolilla, mihin vaikuttavat muun muassa pinnan tasaisuus ja kiteen rakenne.
Kiillon tyypit

Kiillon tyypit:
Metallikiilto
Epämetallikiilto
Lasikiilto
Timanttikiilto
Rasvakiilto
Silkkikiilto
Helmiäiskiilto
Kiilloton (eli mattakiilto)
Esimerkkejä erilaisista kiilloista

Metallikiilto (kuparikiisu)
Lasikiilto (kalsiitti)
Timanttikiilto (korundi)
Rasvakiilto (kvartsi)
Silkkikiilto (wollastoniitti)
Helmiäiskiilto (talkki)
Kiilloton eli mattakiilto (kaoliniitti)
Aiheesta muualla

GTK: Retkeilijän kiviopas (s. 7)
Kiviopas (Arkistoitu – Internet Archive)
Kivioppaan opetusmateriaalit
Eschenmoserin suola

| Eschenmoserin suola |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dimetyylimetylideeniammoniumjodidi
CAS-numero:  33797-51-2
PubChem CID:  2724133 ja 155759695
SMILES:  C[N+](=C)C.[I-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H8NI
Moolimassa:  185,004 g/mol
Sulamispiste:  219 °C (hajoaa)
Eschenmoserin suola eli dimetyylimetylideeniammoniumjodidi (C3H8NI) on iminiumioneihin kuuluva orgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä reagenssina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa Eschenmoserin suola on valkoista ja hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin kuten dimetyyliformamidiin, asetonitriiliin, tetrahydrofuraaniin ja dikloorimetaaniin. Muiden iminiumsuolojen tavoin myös Eschenmoserin suola on elektrofiilista.
Valmistus ja käyttö

Eschenmoserin suolaa voidaan valmistaa kuumentamalla jodimetyylitrimetyyliammoniumjodidia tai bis(dimetyyliamino)metaanin ja trimetyylisilyylijodidin välisellä reaktiolla. Tuote puhdistetaan kiteyttämällä sulfolaaniliuoksesta.
Eschenmoserin suola reagoi nukleofiilien kuten enolaattien, enolieetterien ja eräiden ketonien kanssa Mannich-reaktiolla ja tuotteena muodostuu tertiäärinen amiini. Tertiäärisiä amiineja muodostuu myös Eschenmoserin suolan reagoidessa eräiden organometalliyhdisteiden tai elektronirikkaiden aromaattisten yhdisteiden kanssa. Muodostuvista tertiäärisistä amiineista voidaan valmistaa alkeeneja eliminaatioreaktion avulla ja erityisesti tätä käytetään α,β-tyydyttymättömien karbonyyliyhdisteiden valmistukseen.
Janus Putkonen

Janus Kostia Putkonen (s. 16. marraskuuta 1974 Pernaja) on suomalainen teatteriohjaaja ja toimittaja. Putkonen on toiminut perustamansa Verkkomedia-sivuston päätoimittajana 2011–2015. Vuosina 2015–2018 hän toimi Donetskin separatistialueen tiedotuskeskuksen Doni-newsin johtajana. Vuodesta 2019 hän on ollut MV-median päätoimittaja. Venäjän rahoittamat Doni-news ja MV-media ovat Putkosen aikana keskittyneet Donetskin kansantasavaltaan liittyneeseen venäläismieliseen propagandaan. Putkonen on antanut suosituksia keille toimittajista annetaan pääsy Donetskin separatistialueelle.
Elämä

Putkonen oli vuoden 1995 Mr. Finland -kilpailun lehdistön suosikki, mutta ei sijoittunut palkintosijoille.
Putkonen on toiminut Porvoon Teatterin ohjaajana ja käsikirjoittajana vuodesta 1996. Hän on myös näytellyt ja tehnyt lavastus-, valaistus- ja äänisuunnitteluja. Putkonen toimi Verkkomedia-sivuston päätoimittajana vuosina 2011–2013 ja asui Nakhon Sawanissa Thaimaassa.  Verkkomedia-sivuston teemoina olivat globaalin eliitin kritiikki, uutisointi Venäjän näkökulmasta ja maahanmuutto- sekä juutalaisvastaisuus.
Hän on asunut Donetskissa heinäkuusta 2015 lähtien, jonne hän on perustanut Donetskin kansantasavallan asioista kertovan englanninkielisen Doni news -uutistoimiston. Syyskuussa 2016 hän nousi julkisuuteen tarjottuaan Ilja Janitskinille poliittista turvapaikkaa Donetskin kansantasavallasta. Putkonen on kertonut hakeneensa Venäjän kansalaisuutta.
Vuodesta 2019 hän on ollut MV-median päätoimittaja. Venäjän rahoittamat Doni-news ja MV-media ovat Putkosen aikana keskittyneet Donetskin kansantasavaltaan liittyneeseen venäläismieliseen propagandaan.
Putkonen on osallistunut suomalaisten rekrytoimiseen Itä-Ukrainan sotaan Venäjän puolella.
Putkosen omaelämäkerta Patriootin päiväkirja 1 ilmestyi vuonna 2023 Johan Bäckmanin yhtiön kustantamana. Monet kirjakaupat kieltäytyivät myymästä sitä.
Yksityiselämä

Putkosen vanhemmat ovat oopperalaulaja Marko Putkonen ja teatteriohjaaja Tuovi Putkonen. Hänellä on kaksi siskoa, joista vanhempi Krista Putkonen-Örn on näyttelijä.
Apollon Maikov

| Apollon Maikov |
| --- | --- |
 Apollon Nikolajevitš Maikov
Henkilötiedot
Koko nimi:  Apollon Nikolajevitš Maikov
Syntynyt: 1821 Moskova
Kuollut: 1897 (75–76 vuotta) Pietari
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  runoilija
Vanhemmat:  Nikolai Apollonovitš Maikov (1794-1873); Jevgenia Petrovna Gusiatnikova (1803-1880)
Puoliso:  Anna Ivanovna Stemmer (1830—1911), naim. 1852-
Lapset:  Nikolai Apollonovitš Maikov (1853—?); Vera Apollonova Maikova (1855-1866); Vladimir Apollonovitš Maikov (1861—?); Apollon Apollonovitš Maikov (1866 - noin 1917)
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Aikakausi:  1800-luku
Tyylilajit:  romantiikka
Kirjallinen suuntaus: runous
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Apollon Nikolajevitš Maikov (ven. Аполло́н Никола́евич Ма́йков; 23. toukokuuta (J: 4. kesäkuuta) 1821 Moskova, Venäjän keisarikunta – 8. (J: 20. maaliskuuta) 1897 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen runoilija.
Suku ja koulutus

Apollon Maikov oli vanhaa aatelissukua, jonka jäsenet olivat palvelleet venäläistä teatteria, taidetta ja kirjallisuutta. Hänen vanhempansa olivat taidemaalari ja Pietarin taideakatemian jäsen Nikolai Apollonovitš Maikov (1794-1873), joka osallistui Borodinon taisteluun ja Napoleonin sotiin sekä runoilija ja kirjallisen salongin pitäjä Jevgenia Petrovna Gusiatnikova (1803-1880), joka oli syntyisin kultakaivostyöntekijä-kauppias perheestä. Morsian oli rikas ja sulhanen köyhä entinen husaari.
Apollon oli perheen vanhin poika, muut lapset olivat Valerian Maikov; kirjailija ja toimittaja, kääntäjä ja kustantaja Vladimir Maikov (1826-1885) ja Leonid Maikov. Heidän isoisänisänsä oli 1700-luvun tunnettu runoilija Vasili Maikov.
Maikovien kotona Pietarissa kokoontui 1830-1840 -luvuilla kirjallinen salonki, joka keräsi kirjailijoita, muusikoita ja taiteilijoita kuten Ivan Gontšarov, Vladimir Benediktov, Pjotr Jeršov, Ivan Turgenev ja Nikolai Nekrasov. Myös Fjodor Dostojevski tutustui vuonna 1846 Maikovin perheeseen. Maikovin äiti julkaisi runoja ja romaaneja 1840-1850 -luvuilla kirjallisissa aikakauslehdissä Biblioteka dlja tštenija (ven. Биб­лиотеке для чтения, "Lukukirjasto"), "Perhepiiri" (ven. Семейном круге) ja 1860-luvulla poikiensa perustamassa "Lumikello" -lehdessä (ven. Подснежник).
Apollon julkaisi veljiensä ja ystäviensä Vladimir Benediktovin, Ivan Gontšarovin ja Pavel Svininin kanssa "Lumikello" -lehteä (ven. Подснежник) 1835, 1836, 1838, ja vuosikirjaa "Kuutamoyöt" (ven. Лунные ночи, 1839), joissa julkaistiin ensimmäistä kertaa hänen omia runojaan.
Apollonilla ja Valerianilla oli kotiopettajinaan filologi ja kääntäjä Vladimir Solonitsin sekä vielä nuori ja tuntematon Ivan Gontšarov. Poika läpäisi kymnaasiopintonsa vain kolmessa vuodessa ja vuonna 1837 kirjoittautui 16-vuotiaana keisarillisen Pietarin yliopiston lainopilliseen tiedekuntaan. Yliopistossa hän opiskeli latinaa ja kreikkaa.
Apollon Maikov oli Rumjantsevin museon kirjastonhoitaja vuodesta 1844 ja sittemmin ulkomaisen kirjallisuuden sensuuripäällikkö. Vuonna 1852 Maikov aloitti palveluksensa Pietarin ulkomaansensuurikomiteassa virkaatekevänä nuorempana sensorina. Hän työskenteli englannin-, ranskan-, saksan- ja italiankielisten kirjojen parissa. Vuonna 1853 hänet valittiin Keisarillisen tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäseneksi ja Kiovan yliopiston kunniajäseneksi. Marraskuussa 1857 hänestä tuli sensuurin peruskirjan tarkistamista käsittelevän väliaikaisen komitean virkailija.
Vuonna 1852 hän meni naimisiin Anna Ivanovna Stemmerin (1830—1911) kanssa. Tässä avioliitossa syntyi neljä lasta: Nikolai (1853—?), Vera (1855-1866), Vladimir (1861—?), Apollon (1866 - noin 1917), joista ainoa tytär Vera kuoli 11-vuotiaana. Isä omisti hänelle runosarjan "Tyttäret" (ven. Дочери).
Kirjallinen ura

Maikov oli huomattava lyyrinen runoilija ja etevä muodon hallitsija, joka valitsi aiheensa muinaisesta klassisesta ja muinaisvenäläisestä maailmasta. Sivistyneen ja taiteellisen kodin kasvattina Apollon aloitti runoilijana varhain ja julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa 19-vuotiaana.
Hänen laajemmista teoksistaan ovat merkittäviä roomalaisille aiheille rakennetut draamarunoelmat Kolme kuolemaa (1852) ja Kaksi maailmaa (1881). Luontolyriikan lisäksi Maikov kirjoitti antikkin aihepiiriä käsittelevää runoutta ja myöhempinä vuosina myös kristillistä runoutta, mikä yhdessä "puhtaan taiteen" leiman kanssa siirsi hänet syrjään neuvostoajan runouskaanonista.
Hän alkoi julkaista runojaan vuonna 1840 ja julkaisi ensimmäisen kokoelmansa vuonna 1842. Kokoelma sai myönteisen arvion vaikutusvaltaiselta kriitikolta Vissarion Belinskiltä. Tämän jälkeen Maikov matkusti ympäri Eurooppaa ja palasi Pietariin vuonna 1844, jossa hän jatkoi runouden julkaisemista ja ryhtyi kirjallisuuskritiikin ja esseiden kirjoittamiseen.
Maikov käytti neljä vuotta kääntääkseen kansalliseepoksen Laulu Igorin sotaretkestä (julkaistu 1870) nykyvenäjäksi. Hän käänsi Valko-Venäjän, Kreikan, Serbian ja Espanjan kansanperinnettä sekä muun muassa Heinrich Heinen, Adam Mickiewiczin ja Goethen teoksia. Monet Maikovin runoista ovat venäläisten säveltäjien, muun muassa Rimski-Korsakovin ja Tšaikovskin, säveltämiä.
Hän jatkoi kirjoittamista koko elämänsä horjuen useita kertoja konservatiivisten ja liberaalien leirien välillä, mutta säilytti vakaan laadukkaiden runoteosten tuotannon. Liberaalipäivinä hän oli lähellä Belinskiä, ​​Nikolai Nekrasovia ja Ivan Turgenevia, kun taas konservatiivisina aikoina hän oli lähellä Fjodor Dostojevskia. Hän päätti elämänsä konservatiivina. Maikov kuoli Pietarissa 8. maaliskuuta 1897.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollon Maikov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Nikolai Apollonovits Maikov vaimonsa Jevgenia Petrovnan ja kahden poikansa, Valerianin ja Leonidin, kanssa.
Apollon Maikov 1850
Hans Villius

| Hans Villius |
| --- | --- |
 Villius vuonna 1964.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1923 Kalmar, Ruotsi
Kuollut: 22. kesäkuuta 2012 (88 vuotta) Täby, Ruotsi
Ammatti:  historioitsija, juontaja
Muut tiedot
Koulutus: Lundin yliopisto
Hans Villius (10. heinäkuuta 1923 Kalmar – 22. kesäkuuta 2012 Täby) oli ruotsalainen historioitsija. Hän tuli tunnetuksi SVT:lle Olle Hägerin kanssa tekemistään historiadokumenteista, jotka käsittelivät muun muassa juhannuskriisiä, Kustaa III:n murhaa ja Raoul Wallenbergiä. Villius väitteli vuonna 1951 tohtoriksi Lundin yliopistosta aiheenaan Kaarle XII:n Venäjälle tekemästä sotaretkestä kertovat aikalaislähteet. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1996.
Hans Villiuksen mukaan on nimetty katu hänen kotikaupungissaan Kalmarissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans Villius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Kaija Soini

| Kaija Soini> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. joulukuuta 1942 (ikä 82) Tampere, Pirkanmaa
Ammatti:  kanttori-urkuri, kuoronjohtaja
Muusikko
Tyylilajit:  hengellinen musiikki, urkumusiikki
Soittimet:  urut, piano, cembalo
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kaija Soini (s. 13. joulukuuta 1942 Tampere) on suomalainen kanttori, urkuri ja kuoronjohtaja. Soini toimi Lohjan seurakunnan kanttorina vuosina 1984–2007. Soinille on myönnetty director cantus -arvonimi.
Elämäkerta

Kaija Soini syntyi Tampereella 13. joulukuuta 1943. Lukiota hän kävi Tammerkosken tyttölyseossa, josta hän valistui keväällä 1963. Samana vuonna hän pääsi opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan. Vuonna 1963 Kirkolliskokous hyväksyi myös naiset kanttoreiksi. Urkuihin Soini kuitenkin tutustui jo paljon aiemmin. Soinin biologian opettajan puoliso oli Aleksanterin kirkon urkuri ja 14-vuotias Kaija Soini kävi usein siskonsa kanssa kuuntelemassa tämän soittoa. 15-vuotiaana Soini pääsi Tampereen musiikkiopistoon opiskelemaan urkujen soittoa.
Kaija Soini valmistui Sibelius-Akatemiasta kirkkomusiikkipuolelta kanttori-urkuriksi, koulumusiikin osastolta musiikinopettajaksi ja solistiselta osastolta urkutaiteilijaksi. Myöhemmin hän suoritti vielä musiikin maisterin tutkinnon ja sai osallistua Sibelius-Akatemian ensimmäiseen maisteripromootioon vuonna 1988.
Lohjan seurakunnassa Soini aloitti tammikuussa 1984 ja eläkkeelle hän jäi 2007. Hän johti Lohjan kirkkokuoroa vuosina 1996–2003. Kanttorina hän on työskennellyt kaikkiaan 35 vuotta. Hänet tunnetaan Lohjan ja Virkkalan kirkoissa järjestämistään urkukonserteista, joissa on kuultu useita suomalaisia ja myös ulkomaalaisia urkutaiteilijoita. Tunnettuja esiintyjiä on saapunut Soinin konsertteihin Keski-Eurooppaa myöten.
Kotonaan Kaija Soinilla on urut, piano ja cembalo. Soinin kotiurut ovat rakennettu vuonna 1998.
Sarangbi

| Sarangbi> 사랑비 |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  60 min
Pääosissa:   Im Yoona  Jang Keun-suk 
Alkuperämaa:   Korean tasavalta
Alkuperäiskieli:  korea
Verkko:   Korean Broadcasting System
Esitetty:  26. maaliskuuta 2012 – 29. toukokuuta 2012
Jaksoja:  20
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Sarangbi (kor. 사랑비, engl. Love Rain) on televisioyhtiö KBS:n esittämä eteläkorealainen TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Im Yoona ja Jang Keun-suk.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Victor Söderström

| Victor Söderström |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 2001 (ikä 24) Skutskär, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  184 cm
Paino:  89 kg
Seura
Seura:  Brynäs IF
Sarja:  SHL
Pelinumero:  9
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Aik. seurat:  Skutskärs SK (Ruotsi III) Brynäs IF (SHL) AIK IF (Allsv.) Arizona Coyotes (NHL) Tucson Roadrunners (AHL)
NHL-varaus:  11. varaus, 2019 Arizona Coyotes
Victor Söderström (s. 26. helmikuuta 2001 Skutskär, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL-joukkue Brynäs IF:ssä. Arizona Coyotes varasi hänet ensimmäisellä kierroksella vuoden 2019 varaustilaisuuden 11. pelaajana. Söderström laukoo oikealta.