Viipurinlahden taistelu (1940)
Taustaa

Suomen sodanjohto piti erittäin epätodennäköisenä neuvostoliittolaisten pyrkimystä hyökätä Viipurinlahden ylitse avovesikauden päättymisen jälkeen. Ajan rannikkopuolustusta koskevien sotaoppien mukaan jää muodosti ”suojaavan vaipan”, joka estäisi laajat ylimenohyökkäykset talvikautena. Suurhyökkäys Viipurinlahdella tulkittiin siis aivan liian riskialttiiksi ja käytännössä mahdottomaksi vaihtoehdoksi. Ainoastaan pieniä puna-armeijan maihinnousuyrityksiä saaristovyöhykkeellä pidettiin todennäköisinä.
Suomen sodanjohto oli siis suunnitellut Viipurinlahden puolustuksen lähinnä kesäsotaa silmällä pitäen. Alue tulkittiin toisarvoiseksi, eikä siellä siten pidetty minkäänlaisia sotaharjoituksia. Puolustusjärjestelyt oli yksinkertaisesti laiminlyöty.
Talvisodan alusta helmikuun 1940 loppuun Viipurinlahden puolustuksesta vastasivat rannikkotykistöjoukot ja Suomen merivoimien reserveistä kootut epäyhtenäiset joukot.
Viipurinlahden operatiivinen merkitys korostui suuresti poikkeuksellisen kylmän talven takia. Tähän puolustaja ei ehtinyt varautua ja se tuli suorastaan yllätetyksi. Kannaksen maarintama oli vetänyt kaiken huomion. Vasta viime hetkillä Päämaja tiedosti Viipurinlahden vaarallisuuden taistelukenttänä ja alueelle alettiin lähettää tulipalokiireellä joukkoja. Kiire heijastuikin epätarkoituksenmukaisina tekoina. Linnoitustöitä ei ollut lainkaan, viesti- ja huoltoyhteydet eivät toimineet ja puolustuksen alistussuhteet muuttuivat tiheään. Alkujaan Merivoimien alaiset eversti Arvo Lyytisen joukot alistettiin 18. helmikuuta 1940 suoraan Kannaksen armeijalle, sitten 27. helmikuuta 4. divisioonalle. Seuraava muutos tapahtui jo 28. helmikuuta, jolloin muodostettiin Viipurin rannikkolohko -niminen yhtymä selventämään Viipurinlahden johtosuhteita. Tämäkään ei jäänyt lopulliseksi ja 1. maaliskuuta armeijakuntaa vastaava sotatoimiyhtymä nimettiin Rannikkoryhmäksi.
Venäläiset puolestaan näkivät Viipurinlahdella varteenotettavat mahdollisuudet suurhyökkäykseen, sillä liki metrinen jää kantoi jalkaväen ja kevyet panssarivaunut. Hyökkäykseen varattiin kaksi armeijakuntaa.
Suomalaisten elävä voima oli ryhmitetty 1. maaliskuuta 1940 siten, että Rannikkoryhmän oikealla sivustalle ryhmitettiin puolustukseen sekalaisia joukkoja alistukseensa saanut Lyytisen Viipurin Lohko ja vasemmalla eversti Johan Arajuuren komentama 4. divisioona. Arajuurella oli jo valmiiksi organisoitu yhtymä, joka koostui joukoista, jotka olivat kuluneet Kannaksen maarintamalla. Lyytisellä oli puolestaan komennettavanaan hyvin epäyhtenäinen miehistöaines. Se sisälsi rannikkolinnakkeiden henkilöstöä, muita rannikkojoukkoja, erillisiä pataljoonia (jotka oli koottu suoraan Merivoimien reservistä) sekä muita hajanaisia eri suunnista tulevia täydennyksiä. Johtamisjärjestelmä ei toiminut ja erilaisen koulutuspohjan omanneiden joukkojen hallinta oli erittäin vaikeaa.
Suomalaisten pääpuolustuslinjana Viipurinlahden rintamalla toimi saaristoseudun halki Viipuriin jatkunut Taka-asema. Minkäänlaista suojaavaa merkitystä sillä ei kuitenkaan ollut, koska linnoitustöitä ei ollut tehty ja railotuskin oli minimaalista. Ainoastaan Ravansaaressa ja Tuppurassa oli vanhoja linnoituslaitteita, mutta niitäkään ei ollut suunniteltu jalkaväkitaisteluja varten.