stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Lincoln (G42)
Palvelus

USS Yarnall liitettiin 15. hävittäjäviirikköön, jonka mukana se oli hetken aikaa vuonna 1919 Ranskaan sijoitetussa laivasto-osastossa. Alus liitettiin 1. tammikuuta 1920 viirikkönsä mukana Tyynenmeren laivaston 4. hävittäjälaivueeseen, jolloin se siirtyi San Diegoon Kaliforniaan. Helmikuussa viirikkö nimettiin uudelleen 13. hävittäjäviiriköksi ja Yarnall määrättiin huhtikuussa viirikön mukana Aasian asemalle, mutta siirto toteutettiin vasta myöhään syksyllä. Alus palasi Kaukoidästä loppukesästä 1921 ja se siirrettiin huollettavaksi Puget Soundin laivastontelakalle. Joulukuussa alus liitettiin 11. hävittäjäviirikköön San Diegoon, jossa se poistettiin palveluksesta 29. toukokuuta 1922 ja siirrettiin reserviin.
Alus palautettiin 19. huhtikuuta 1930 palvelukseen San Diegossa liitettynä 10. hävittäjälaivueen 11. viirikköön päällikkönään John F. McClain. Alus palveli hetken länsirannikolla ennen siirtoaan itärannikolle loppuvuodesta 1930. Aluksen kotisatamaksi vaihdettiin 1. tammikuuta 1931 Charleston South Carolinassa. Maaliskuussa alus liitettiin 3. hävittäjäviirikköön tiedusteluosastoon. Se oli pääasiassa poissa kotisatamastaan aina loppukesään 1934, jolloin alus palasi länsirannikolle. Aluksen kotisatamaksi vaihtui San Diego, josta se palasi itään loppuvuodesta 1936. Alus poistettiin palveluksesta 30. joulukuuta 1936 Philadelphiassa, jossa se ankkuroitiin reservialuksena.
Yhdysvaltain aloittaessa puolueettomuuden valvonnan alus palautettiin 4. lokakuuta 1939 palvelukseen Philadelphiassa päällikkönään John G. Winn. Alus liitettiin Atlantin laivastoon 11. hävittäjäviirikköön ja se partioi syksyyn 1940 saakka Norfolkin edustalla. Alus lähti St. John'siin Newfoundlandiin, jossa se poistettiin palveluksesta 23. lokakuuta 1940.
Palvelus > HMS Lincoln

Alus otettiin Britannian kuninkaallisen laivaston palvelukseen 23. lokakuuta 1940 Halifaxissa nimellä HMS Lincoln päällikkönään G. B. Sayer. Alus lähti St. John'sin kautta Plymouthiin, jonne se saapui 15. marraskuuta. Alus siirrettiin muutostöitä varten Devonportin telakalle, mistä se palasi 30. marraskuuta liitettynä 1. saattajaryhmään.
Alus osallistui 6. huhtikuuta 1941 Atlantilla tuleen syttyneen apuristeilijä HMS Cormorinin miehistön pelastamiseen. Alus oli saattuepalveluksessa, kunnes se määrättiin elokuussa korjattavaksi telakalle. Syyskuussa alus siirtyi Thamesille, josta se siirrettiin telakalle.
Palvelus > KNM Lincoln

Aluksen siirrosta Norjan laivastolle ilmoitettiin helmikuussa 1942. Norjalainen miehistö saapui alukselle maaliskuussa, minkä jälkeen alus palasi koeajojen ja koulutuksen päätyttyä palvelukseen. Alus lähti Halifaxiin liittyäkseen sinne sijoitettuihin saattajiin. Alus suojasi Yhdysvaltain ja Kanadan välisiä saattueita Kanadan laivaston alaisuudessa, kunnes se siirrettiin kesäkuussa 1943 Charlestonissa Yhdysvalloissa telakalle.
Lokakuussa palattuaan palvelukseen alus määrättiin W7-ryhmään. Alus määrättiin marraskuussa palaamaan Britteinsaarille ja samalla päätettiin lopettaa aluksen laina Norjan laivastolle. Aluksen saavuttua joulukuussa perille se poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin, kun norjalainen miehistö oli poistunut siltä tammikuussa 1944.
Družnyi

Lincoln päätettiin kesäkuussa 1944 siirtää Neuvostoliiton laivastolle. Alus siirrettiin heinäkuussa huollettavaksi, jona aikana neuvostoliittolainen miehistö saapui alukselle. Alus siirrettiin 26. elokuuta virallisesti Neuvostoliiton laivastolle, jolloin se nimettiin Družnyiksi (ven. Дружный).
Syyskuun alussa alus liittyi saattueeseen JW60, jonka mukana se lähti 15. syyskuuta Loch Ewestä kohti Kuolan niemimaata. Alus saapui 23. syyskuuta määränpäähänsä. Alus oli Neuvostoliiton pohjoisessa laivastossa saattueiden suojaamis- ja merialueiden valvontatehtävissä. Alus palautettiin elokuussa 1952 Rosythiin, jossa se palautettiin virallisesti 24. elokuuta. Aluksen aseistus riisuttiin ja se sijoitettiin poistolistalle. Alus myytiin BISCOlle, joka siirsi romuttamisen Metal Industriesille. Alus saapui 3. syyskuuta hinattuna romutettavaksi.
Union of Democratic Control

Union of Democratic Control eli UDC oli äänekäs toisinajattelevien parlamenttiedustajien ryhmä Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuoden 1914 elokuusta alkaen. Sen perustajiin kuuluneet parlamenttiedustajat Charles Trevelyan, Edmund Dene Morel, James Ramsay MacDonald, Arthur Ponsonby ja Ralph Norman Angel kritisoivat ensimmäistä maailmansotaa edeltänyttä ulkopolitiikkaa siinä harjoitetusta salaisesta diplomatiasta. He kannattivat diplomatian julkista arviointia ja Kansainliiton perustamista. Ryhmä julkaisi neljä kohtaa sisältäneen luettelon tavoitteistaan (englanniksi Cardinal Points) 10. päivänä syyskuuta 1914. Ryhmän muita jäseniä olivat John Atkinson Hobson, Bertrand Russell ja Helena Swanwick.
Sodan pitkittyessä UDC joutui pasifisminsa vuoksi epäilyksen alaiseksi. Morel vangittiin elokuussa 1917 kuudeksi kuukaudeksi Defence of the Realm Actin rikkomisesta. UDC:n parlamenttiedustajat menettivät paikkansa vuoden 1918 parlamenttivaaleissa, mutta ryhmän toiminta jatkui aina 1960-luvulla saakka.
Thomas Tumler

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Thomas Tumler (2023) |  Thomas Tumler (2023) |  Thomas Tumler (2023) |  |
Maa:  Sveitsi
Alppihiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Saalbach 2025 | suurpujottelu |  |
|  Hopeaa | Saalbach 2025 | joukkuekilpailu |  |
Thomas Tumler (s. 5. marraskuuta 1989) on sveitsiläinen alppihiihtäjä, joka edustaa SC Samnaunia.
Tumler sijoittui Pyeongchangin olympialaisissa 2018 supersuurpujottelussa 26:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän keskeytti sekä suurpujottelun että supersuurpujottelun. Courchevelin/Meribelin MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui suurpujottelussa 18:nneksi. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän saavutti hopeaa suurpujottelussa ja joukkuekilpailussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Tumler kilpaili ensimmäisen kerran Banskon suurpujottelussa helmikuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti maaliskuussa 2012 oltuaan 26. Kranjska Goran suurpujottelussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kahdeksas Sankt Moritzin supersuurpujottelussa maaliskuussa 2016. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2018. Hän sijoittui toiseksi Chamonix'n parisuurpujottelussa helmikuussa 2020. Hän sijoittui kolmanneksi Saalbach-Hinterglemmin suurpujottelussa maaliskuussa 2024. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2024. Hän sijoittui kolmanneksi Hafjellin suurpujottelussa.
Tislaus

Tislauslaitteisto
Tislaus on toisiinsa liuenneiden aineiden erottamiseksi käytetty menetelmä, joka perustuu seoksessa olevien aineiden eri haihtuvuuksiin. Tislaus on kemiantekniikassa yksikköoperaatio eli siinä ei tapahdu kemiallista reaktiota.
Tislaamalla saadaan erotetuksi toisiinsa liuenneet nestemäiset aineet sekä haihtumattomat aineet haihtuvista aineista. Tislauksen tuotetta kutsutaan tisleeksi ja haihtumatonta osaa pohjatuotteeksi tai jatkuvatoimisessa tislaimessa alitteeksi. Tislaus on monimutkaisempi versio haihduttamisesta, jossa haihtumattomat aineet erotetaan haihtuvista.
Tislaus on energiaa runsaasti kuluttava prosessi, mutta siitä huolimatta tislausta käytetään paljon teollisuudessa. Öljyteollisuudessa raakaöljy tislataan jakeiksi, joilla on kullakin omat ominaisuutensa ja käyttötarkoituksensa. Nesteytettyä ilmaa tislataan hapen, typen, argonin ja muiden kaasujen erottamiseksi. Kemianteollisuudessa aineita puhdistetaan käyttöön raaka-aineista sekä fermentointi- tai reaktioseoksista. Tislattuja alkoholijuomia valmistetaan tislaamalla fermentointiseoksesta.
Muita prosesseja

Haihdutus on yksinkertaisempi prosessi, jossa rikastetaan haihtumattoman aineen ja haihtuvan aineen seosta. Tislauksella voidaan erottaa myös useita haihtuvia aineita toisistaan.
Kuivatislaus eli pyrolyysi ei nimestään huolimatta ole tislaus eikä yksikköoperaatio, vaan pelkistysreaktio, jossa kiinteää orgaanista ainetta kuumennetaan pelkistävässä atmosfäärissä ja siitä vapautuvat reaktiotuotteet otetaan talteen. Puun kaasutus, häkäpönttö, tervan poltto ja biodieselin valmistus käyttävät pyrolyysia. Ali-ilmamäärällä tai hapettomassa tilassa kuumennettu orgaaninen aine reagoi hiileksi ja vedyksi, joita voidaan saattaa esimerkiksi katalyytillä halutuiksi hiilivedyiksi. Tätä käytetään metanolin valmistuksessa, jossa höyryreformaatiota(SMR) voidaan hyödyntää hiilimonoksidin muodostamisessa.
Historia

Islamin saavutuksia esittelevä näyttely "1001 Inventions" kertoo, että islamilainen tiedemies Jabir ibn Hayyan keksi tislaamisen vuoden 800 tienoilla, muutti alkemian kemiaksi ja löysi monia kemiallisia perusasioita, jotka ovat edelleen käytössä. Todellisuudessa tislaaminen ilmeisesti tunnettiin jo Babyloniassa 1 200 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Tislauksen tunsivat myös Aleksandrian alkemistit ajanlaskumme ensimmäisillä vuosisadoilla. Monet asiat, jotka ovat menneet Jabir ibn Hayyanin nimiin ovat todellisuudessa peräisin Espanjassa 1300-luvulla eläneeltä tiedemieheltä, joka otti käyttöönsä Jabarin latinisoidun nimen Geber saadakseen kirjoilleen enemmän arvovaltaa. Geberin työt heijastelevat siten 1300-luvun eurooppalaista kemian tutkimusta. William Newman arvelee, että Geber oli Paulus Tarentolainen, italialainen fransiskaanimunkki.
Joidenkin kirjoittajien mukaan tislaaminen liittyy etenkin alkoholiin, jonka nimi tulee arabian sanoista al-kohol. Arabialainen sana tarkoittaa kuitenkin hienojakoisia aineita yleensä. A.J. Liebmann katsoo, että kun legendat jätetään sivuun, alkoholin tislaamista eivät keksineet arabit, vaan löytö tehtiin Etelä-Italiassa 1000–1100-luvuilla. Tällöin tislaustaito kehittyi siten, että viinistä pystyttiin tislaamaan niin väkevää alkoholia, että se paloi. Arabien väitetään tislanneen ensimmäisinä raakaöljyn.
Teoria

Tislaus perustuu aineiden eri haihtuvuuksiin. Eri aineilla on erilainen höyrynpaine eri lämpötiloissa. Koska kahden erilaisen aineen mooliosuudet ovat ideaalisesti samoja kuin niiden osapaineet samoissa lämpötiloissa, aineet voidaan erottaa fraktioimalla eli jakamalla ne höyrynpaineen mukaan. Tislauksessa seosta keitetään, jotta saataisiin aikaan mahdollisimman paljon haihtumista. Tislaus ei perustu aineiden eri kiehumispisteisiin, kuten yleensä luullaan. Aineseoksella on oma kiehumispisteensä, joka riippuu sen koostumuksesta enemmän kuin yksittäisten komponenttien kiehumispisteistä puhtaana. Aineseos kiehuu tässä lämpötilassa, mutta tuotetussa höyryssä haihtuvampi komponentti on rikastuneena. Panostislauksessa tämä havaitaan niin, että seoksen kiehumispiste nousee jatkuvasti, kun höyry vie mukanaan enemmän kevyempää komponenttia ja jättää nesteeseen enemmän raskaampaa komponenttia.
Kaikissa seoksissa haihtumisnopeudet eivät ole erilaisia eri aineille: näitä seoksia sanotaan atseotroopeiksi. Esimerkiksi 96 % etanoli-vesi-seos (väkiviina) on atseotrooppi, jota haihduttamalla saadaan 96-prosenttista etanolihöyryä, eikä rikastumista tapahdu. Molekulaarisella tasolla tämä käytös voidaan selittää sillä, että vahvasti poolisena liuottimena vesi sitoutuu vetysidoksilla ensinnäkin etanoliin, mutta myös koheesiona itseensä. Laimeissa etanoliliuoksissa vesi siis ajaa etanolin pois höyrynä, koska veden koheesio on vahvempi, mutta toisaalta vahvoissa liuoksissa etanoli taas imee vettä, koska etanolikin on jonkin verran poolinen liuotin.
Erittäin puhtaita aineita voidaan erottaa monikomponenttitislauksella. Siinä tislataan samanaikaisesti kolmea tai useampaa eri nestettä, joiden atseotroopeilla on erilaiset höyrynpaineet. Näin voidaan esimerkiksi valmistaa vedetöntä (absoluuttista) etanolia. Absoluuttisen alkoholin valmistuksessa käytetään kolmantena komponenttina bentseeniä, joka syrjäyttää tislauksessa veden, ja vesi-bentseenihöyryseos kiehuu atseotrooppina. Näin saadaan yli 99 % etanolipitoisuuksia. Etanoliin jää kuitenkin tällöin muutama miljoonasosa bentseeniä, joka on myrkyllistä, joten tätä etanolia ei voi juoda tai käyttää muuhun kuin teknisiin tarkoituksiin.
Tislaus on aineensiirron yksikköoperaatio, ja siinä voidaan käyttää samoja fysiikan lakeja ja kaavoja kuin muissakin aineensiirron yksikköoperaatioissa, kuten uutossa. Tislauskolonni voidaan suunnitella samojen periaatteiden pohjalta kuin uuttokolonnikin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta tislaus Wikimedia Commonsissa
TKK Laboratorio-opas: Mitä on tislaus?
Kaija Hartiala

Kaija Hartiala (s. 9. heinäkuuta 1954) on turkulainen lastentautien erikoislääkäri sekä lääketieteen ja kirurgian tohtori. Hän oli vuosina 2001–2007 Turun palvelutoimen apulaiskaupunginjohtajana.
Hartiala opiskeli lääkäriksi Turun yliopistossa ja väitöskirja immunologian alalta julkaistiin 1987. Hän on toiminut sekä lääketieteellisen mikrobiologian että lastentautiopin opettajana Turun yliopistossa, erikoislääkärinä Turun yliopistollisen keskussairaalan lastentautien klinikalla ja kolmen vuoden ajan tutkijana Kalifornian yliopistossa San Franciscossa. Hartiala toimii lastenlääkärinä Turun ja Salon Mehiläisessä.
Kaija Hartiala valittiin Turun kaupunginvaltuustoon kokoomuksen edustajana vuonna 1996 ja hän toimi samalla vaalikaudella kaupungihallituksen jäsenenä ja vuoden 2000 loppupuolella kaupunginhallituksen puheenjohtajana. Hän johti Turun kulttuuripääkaupunkihankkeen valmistelu- ja hakemusvaihetta.
Vuodesta 2013 alkaen Hartiala on ollut  Turun kaupunginvaltuuston jäsen ja vuosina 2013-2021  Kasvatus- ja opetuslautakunnan puheenjohtaja ja varapuheenjohtaja vuodesta 2021.
Hyvinvointialuevaaleissa 2022 Hartiala valittiin Varsinais-Suomen hyvinvointialueen (Varha) valtuustoon. Vaaleissa hän sai Kokoomuspuolueen ehdokkaista toiseksi suurimman äänimäärän (2058 ääntä) ja hän on myös Varhan aluehallituksen jäsen sekä Järjestämisjaoston puheenjohtaja. Vuoden 2024 alusta Hartiala on toiminut myös kokoomuspuolueen Varhan aluevaltuustoryhmän puheenjohtajana.
Turussa toimivan Forum Marinum-säätiön puheenjohtajana Hartiala on toiminut vuosina 2001-2005 ja uudelleen vuodesta 2017. Merikeskus Forum Marinum saavutti vuonna 2024 kävijäennätyksen ollen Turun eniten vierailtu museokohde.
Hartiala on vuodesta 2015 toiminut Suomen Kulttuuriperinnön Säätön puheenjohtajana. Säätiön merkittävin kulttuurihistoriallinen kohde on 1700-luvun lopulla rakennettu Brinkhallin kartanomiljöö Turun Kakserrassa. Kartanon huonokuntoisia rakennuksia on korjattu ja kalustettu intensiivisesti ja kartanosta on kehittynyt suosittu vierailu- ja matkailukohde.
Hartialalla myönnettiin vuonna 2005 Pro Nuori Suomi -palkinto hänen ansiokkaasta työstään lasten ja nuorten liikunnan ja hyvinvoinnin hyväksi. Vuonna 2011 hän sai Turun yliopiston Phoenix Universitatis Turkuensis -kunniamerkin.
Hartialan puoliso on vuodesta 1974 ollut professori Jaakko Hartiala. Heillä on neljä lasta: Anssi (s. 1979), Pauliina (s. 1981), Karoliina (s. 1983) ja Olli (s. 1986) ja kymmenen lastenlasta.
Silja Kosonen

| Silja Kosonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. joulukuuta 2002 (ikä 22) Raisio,  Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Laji:  moukarinheitto
Seura:  Turun Urheiluliitto
Kilpauran kesto:  2020–
Valmentaja:  Jani Pihkanen
Saavutukset
Voitot:  Suomen mestaruus 2020, 2022, 2023 ja 2024
Ennätykset:  77,07 m
 Tietolaatikko päivitetty 15.3.2025 
| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Euroopan nuorten olympiafestivaalit  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Euroopan nuorten olympiafestivaalit  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten yleisurheilu.Euroopan nuorten olympiafestivaalit  | Maa:   Suomi> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Baku 2019 | Moukarinheitto |  |
Silja Kosonen (s. 16. joulukuuta 2002 Raisio) on suomalainen moukarinheittäjä. Hän on nuorten maailman- ja Euroopan-mestari 2021 sekä nuorten maailmanennätyksen haltija. Turun Urheiluliittoa edustavaa Kososta pidetään yhtenä ikäluokkansa lahjakkaimmista heittäjistä maailmassa. Häntä on valmentanut keväästä 2018 lähtien Jani Pihkanen, ja hänen fysiikkavalmentajanaan toimii Olli Koskinen.
Ura

Kosonen voitti vuonna 2019 kultaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Bakussa tuloksella 72,35 metriä (3 kg). Kososen tulos oli N17-ikäluokan Suomen ennätys ja maailman kärkitulos. Hän voitti SM-kultaa vuoden 2020 Kalevan kisoissa. Hän voitti lajinsa samana vuonna naisten Suomi–Ruotsi-maaottelussa. Hän heitti Suomen ennätyksen 72,44 lumisateessa Kaustisella maaliskuussa 2021. Saman vuoden kesäkuussa hän heitti Vaasassa tuloksen 73,43 metriä, joka oli nuorten maailmanennätys ja naisten, N22- ja N19-sarjojen Suomen ennätys.
Heinäkuussa 2021 Kosonen voitti Euroopan-mestaruuden Tallinnan U20-sarjan EM-kisoissa tuloksella 71,06. Tokion olympialaisissa hän oli karsinnan neljästoista tuloksella 70,48 ja karsiutui loppukilpailusta. Elokuussa 2021 hän voitti alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden Nairobissa tuloksella 71,64. Hän sai hopeaa Kalevan kisoissa 2021.
Eugenen maailmanmestaruuskilpailuissa 2022 Kosonen sijoittui seitsemänneksi tuloksella 70,81. Kalevan kisoissa 2022 hän voitti kultaa. Münchenin Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2022 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 69,45.
Kosonen voitti alle 23-vuotiaiden EM-kultaa Espoossa heinäkuussa 2023 järjestetyissä kisoissa. Hän heitti kaikkiaan kilpailun viisi pisintä heittoa, jotka kaikki kantoivat yli 70 metriä. Voittotulokseksi Kosonen heitti 73,71. Lahden Kalevan kisoissa 2023 Kosonen voitti moukarinheiton kultaa. Budapestin maailmanmestaruuskilpailuissa 2023 Kosonen heitti alkukarsinnassa oman ennätyksensä 74,19. Loppukilpailussa hän oli viides tuloksella 73,89. Rooman EM-kilpailuissa 2024 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 72,06. Vaasassa järjestetyissä Kalevan kisoissa 2024 Kosonen voitti kultaa tuloksella 72,65. Pariisin olympialaisissa 2024 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 74,04.
Oman ikäluokkansa Suomen moukarimestaruuden Kosonen on voittanut vuosina 2017–2020. Hän on voittanut myös kiekonheitossa ikäluokkansa Suomen mestaruudet vuosina 2018–2019. Hänen kiekkoennätyksensä on 43,91 (2022). Urheilutoimittajain liitto palkitsi Kososen Vuoden nuorena urheilijana Urheilugaalassa tammikuussa 2021.
Kosonen heitti maaliskuussa 2025 Suomen ennätyksen 75,45 m moukarinheiton talvimestaruuskilpailuissa Kaustisella. Tulos syntyi viimeisellä kierroksella, hän oli parantanut aiempaa Suomen ennätystä jo kolmannella kierroksella tuloksella 75,06. Viikkoa myöhemmin hän paransi jälleen Suomen ennätystä kahdesti voittaessaan Euroopan talviheittocupin Nikosiassa. Ensimmäisellä kierroksella hän heitti tuloksen 75,61 ja viimeisellä kierroksella 77,07.
Yksityiselämä

Kosonen asuu Raisiossa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi keväällä 2021 ja opiskelee saksaa Turun yliopistossa.
Kosonen harrastaa uintia ja frisbeegolfia. Aiemmin hän on harrastanut jalkapalloa, ringetteä, suunnistusta, tanssia, voimistelua, sählyä ja yleisurheilussa kaikkia lajeja sekä urheilun lisäksi partiota ja pianonsoittoa.
Erie Otters

| Erie Otters |
| --- | --- |

Perustettu:  1946
Entiset nimet:  Windsor Spitfires (1946–1953) Hamilton Tiger Cubs (1953–1960) Hamilton Red Wings (1960–1974) Hamilton Fincups (1974–1976) St. Catharines Fincups (1976–1977) Hamilton Fincups (1977–1978) Brantford Alexanders (1978–1984) Hamilton Steelhawks (1984–1988) Niagara Falls Thunder (1988–1996) Erie Otters (1996–) 
Kaupunki:   Erie, Pennsylvania
Kotiareena:  Erie Insurance Arena
– kapasiteetti:  6 833
Sarjataso:  OHL
Konferenssi:  Läntinen
Divisioona:  Keskilänsi
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Dave Brown
Päävalmentaja:   Kris Mallette
Mestaruudet:  OHL (2002, 2017)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Erie Otters on yhdysvaltalainen juniorijääkiekkojoukkue, joka pelaa OHL-junioriliigassa. Joukkueen kotipaikka on vuodesta 1996 lähtien ollut Erien kaupunki, joka sijaitsee Pennsylvanian osavaltiossa.
Otters on yksi kahdeksasta Yhdysvalloissa sijaitsevasta joukkueesta, jotka pelaavat Kanadan pääjunioriliigoissa, Canadian Hockey Leaguen alaisuudessa.
NHL:n draftissa 2015 joukkueesta varattiin ykköskierroksella pelaajat Connor McDavid (Edmonton Oilers) ja Dylan Strome. (Arizona Coyotes)
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 1 |  | Noah Erliden | L | 2005 | Jönköping, Ruotsi |
| 35 |  | Charlie Burns | R | 2006 | Sault Ste. Marie, Ontario, Kanada |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 2 |  | Ty Henry | L | 2006 | Toronto, Ontario, Kanada |
| 3 |  | Oliver Turner | R | 2007 | Toronto, Ontario, Kanada |
| 5 |  | Nathan Sauder | R | 2005 | Mississauga, Ontario, Kanada |
| 7 |  | Michael D'Alessio | L | 2008 | Toronto, Ontario, Kanada |
| 8 |  | Garrett Frazer | R | 2006 | Haymarket, Virginia, Yhdysvallat |
| 23 |  | Keagan Knight | L | 2007 | Claremont, Ontario, Kanada |
| 37 |  | Quinn McCall | R | 2005 | St. John, Indiana, Yhdysvallat |
| 39 |  | Andrew Willis | R | 2008 | Ilderton, Ontario, Kanada |
| 48 |  | Matthew Schaefer (A) | L | 2007 | Hamilton, Ontario, Kanada |
| 65 |  | Nicholas Holomego | L | 2006 | Thunder Bay, Ontario, Kanada |
| 72 |  | Alexis Daviault | L | 2005 | Orleans, Ontario, Kanada |
| 73 |  | Lucas Ambrosio | L | 2008 | Mississauga, Ontario, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 9 |  | Callum Hughes | L | VLH | 2006 | Basking Ridge, New Jersey, Yhdysvallat |
| 10 |  | Carey Terrance (C) | L | KH | 2005 | Akwesasne, New York, Yhdysvallat |
| 11 |  | Dylan Edwards | R | OLH | 2005 | Toronto, Ontario, Kanada |
| 17 |  | Malcolm Spence (A) | L | VLH | 2006 | Mississauga, Ontario, Kanada |
| 21 |  | Alex Messier | L | VLH | 2005 | Ballinafad, Ontario, Kanada |
| 33 |  | Sam Alfano | R | OLH | 2004 | Cayuga, Ontario, Kanada |
| 71 |  | Oliver Phillips | L | VLH | 2007 | Ottawa, Ontario, Kanada |
| 77 |  | Wesley Royston | R | OLH | 2007 | Oro-Medonte, Ontario, Kanada |
| 84 |  | Tyler Challenger | L | KH | 2008 | Mississauga, Ontario, Kanada |
| 86 |  | Gabriel Frasca | L | KH | 2006 | Caledon, Ontario, Kanada |
| 90 |  | Martin Mišiak | L | KH | 2004 | Banská Bystrica, Slovakia |
| 91 |  | Brett Hammond | R | OLH | 2006 | Ottawa, Ontario, Kanada |
| 98 |  | Pano Fimis (A) | R | KH | 2004 | Richmond Hill, Ontario, Kanada |
| 99 |  | Hudson Wozney | R | OLH | 2008 | Waterdown, Ontario, Kanada |
Lähde: EliteProspects
Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Kris Mallette
Apuvalmentaja: Ken Peroff
Apuvalmentaja: Wes Wolfe
Maalivahtivalmentaja: Ryan Zapolski
Videovalmentaja: Mitchell Brown
Fysiikkavalmentaja: Andrew Kupniewski
Huoltopäällikkö: Mark Childerley
Toimitusjohtaja: Dave Brown
Apulaistoimitusjohtaja: Scott Grieve
Pelaajakehityksenjohtaja: Ryan Berard
Kykyjenetsinnänjohtaja: Devin Brown
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Erie Ottersin verkkosivut (englanniksi)
Erie Ottersin EliteProspects-sivut
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Erie Otters
| Itäinen konferenssi | Itäinen konferenssi | Läntinen konferenssi | Läntinen konferenssi |
| --- | --- | --- | --- |
| Itäinen | Keskinen | Keskilänsi | Läntinen |
| Belleville Bulls | Barrie Colts | Erie Otters | Flint Firebirds |
| Kingston Frontenacs | North Bay Battalion | Guelph Storm | Saginaw Spirit |
| Oshawa Generals | Mississauga Steelheads | Kitchener Rangers | Sarnia Sting |
| Ottawa 67's | Niagara IceDogs | London Knights | Sault Ste. Marie Greyhounds |
| Peterborough Petes | Sudbury Wolves | Owen Sound Attack | Windsor Spitfires |
Käännös suomeksi