stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saariharmaakettu
Uhanalaisuus

Saariharmaakettukannan havaittiin alkaneen supistua 1990-luvulla. San Miguelin saarella väheneminen alkoi vuonna 1994, jolloin täyskasvuisia yksilöitä oli vielä 450, mutta vuonna 1999 enää 15. Vastaava ilmiö tapahtui Santa Cruzin saarella, missä oli vuonna 1994 aikuisyksilöitä 2 000, mutta vuonna 2000 vähemmän kuin 135, ja Santa Rosan saarella, missä vuonna 1994 havaittu 1 500 yksilön kanta oli vuoteen 2000 mennessä supistunut 14:ään. Kun saariharmaakettukannan vähenemistä alettiin tutkia radiolähettimin, syyksi paljastui maakotkan saalistus. Kotka on neljä kertaa saariharmaaketun kokoinen, ja kykenee näin helposti saalistamaan sen.
Maakotkaa ei tavattu Santa Barbaran saarilla ennen 1990-lukua; ensimmäinen maakotkan pesä havaittiin Santa Cruzin saarella vuonna 1999. Biologit uskovat maakotkan tulleen saarille villieläinkantojen levittyä ja toisaalta paikallisen valkopäämerikotkakannan alettua harveta 1950-luvulla tapahtuneen DDT:n käyttöönoton jälkeen – valkopäämerikotka, joka itse käyttää vain kalaa ravinnokseen, olisi estänyt merikotkan pesiytymisen saarille.
Muualta levinneet taudit tai loiset voivat tuhota saariharmaakettukannan. Koska laji elää eristyksissä, sillä ei ole luontaista immuniteettia mantereelta tulevia loisia tai tauteja vastaan; erityisen altis se on koirien kantamille. Penikkataudin puhkeaminen vuonna 1998 hävitti noin 90 prosenttia Santa Catalinan saaren yksilöistä – niiden rokottaminen tai hoito on luonnossa vaikeaa.
Ruokavarannon väheneminen ja muiden nisäkkäiden saarille tulon aiheuttama elintilan pieneneminen ovat osaltaan supistaneet saariharmaakettukantaa.
Saariharmaakettu on uhaksi San Clementen saaren amerikanisolepinkäiskannalle. Siellä saariharmaaketut ovat harventuneet, kun niitä on jouduttu ottamaan kiinni ja siirtämään muualle tai lopettamaan. San Clementen, San Nicolasin ja Santa Catalinan saarilla auto-onnettomuudet ovat olleet merkittävä kettujen kuolinsyy.
Uhanalaisuus > Suojeluohjelma

Maaliskuussa 2004 saariharmaaketun Santa Cruzin, Santa Rosan, San Miguelin ja Santa Catalinan saarten alalajit julistettiin valtiollisesti suojeltaviksi erittäin uhanalaisiksi eläimiksi.
Kansallispuisto-organisaatio on alkanut kasvattaa saariharmaakettuja vankeudessa San Miguelin, Santa Rosan ja Santa Cruzin saarilla, ja myös onnistunut saamaan niiden kannan kasvuun. Vuonna 2004 San Miguelin saarella oli 38 saariharmaakettua, joista kaikki vankeudessa, Santa Rosan saarella 46 vankeudessa ja 7 luonnossa (maakotkan saalistus esti vankeudessa kasvatettujen yksilöiden päästämisen luontoon) sekä Santa Cruzin saarella 25 vankeudessa ja noin sadan yksilön vakaa luonnonvarainen kanta. Myös Santa Catalinan saarella toteutetaan vastaavaa kasvatusohjelmaa: Vuonna 2002 siellä oli 17 yksilöä vankeudessa ja ainakin 161 luonnossa.
Avaimena saariharmaakettukannan palauttamiseen pidetään maakotkan siirtämistä pois Santa Barbaran saarilta, ekosysteemin saattamista ennalleen ja sairauksien hallintaa. Jotta saariharmaaketun henkiin jääminen saataisiin varmistetuksi, maakotkia siirretään jo pohjoisilta saarilta mantereelle. Valkopäämerikotkakannan säilyminen ja lisääntyminen saarilla auttaisi maakotkan saamisessa pysyvästi siirretyksi. Ohjelman jatko on kuitenkin vaarassa kariutua taloudellisen tuen epävarmuuteen. Villisikoja on alettu siirtää Santa Catalinan ja Santa Cruzin saarilta. Näin saadaan sekä maakotkan ravinto että saariharmaaketun kilpailija siirretyksi. Tautivaaran pienentämiseksi lemmikkieläimiä ei päästetä Santa Barbaran saarten luonnonpuistoon. Santa Catalinan saarella on aloitettu rokotusohjelma penikkataudin ehkäisemiseksi.
Kirjallisuutta

Wayne, R.K. et al. 1991. A morphological and genetic-study of the Island fox, Urocyon littoralis. Evolution, 45:1849-1868
Collins, P.W. 1991. Interaction between Island Foxes (Urocyon littoralis) and Indians on islands off the coast of southern California. I Morphologic and archeological evidence of human assisted dispersal. Journal of Ethnobiology, 11:51-82
Gilbert, D.A. et al. 1991. Genetic fingerprinting reflects population differentiation in the California Channel Island fox. Nature 344:764-767
Morris, C.M. and Collins, P.W. 1995. Urocyon littoralis. Mammalian Species 489:1-7
Coonan, T.J. et al. 2004. Island fox recovery program 2003 Annual Report. National Park Service, Channel Islands National Park
Roemer, G.W. et al. 2001. Feral pigs facilitate hyperpredation by golden eagles and indirectly cause the decline of the island fox. Animal Conservation 4:307-318<
United Sates Navy. 2000. San Clemente Island Range Complex Environmental Impact Study, San Clemente Loggerhead numbers on the increase
U.S. Environmental Protection Agency. 2004. Endangered and Threatened Wildlife and Plants; Proposed Designation of Critical Habitat for the San Miguel Island Fox, Santa Rosa Island Fox, Santa Cruz Island Fox, and Santa Catalina Island Fox
Kohlmann, S. G. et al. 2003. Island fox recovery efforts on Santa Catalina Island, California, October 2001–October 2002, Annual Report. Ecological Restoration Department, Santa Catalina Island Conservancy, Avalon, California.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q722180  Wikispecies: Urocyon littoralis  ADW: Urocyon_littoralis  ARKive: urocyon-littoralis  BOLD: 751860  CoL: 7DTJX  EoL: 328612  GBIF: 2434559  iNaturalist: 42077  IRMNG: 10452931  ISC: 60200  ITIS: 180610  IUCN: 22781  MDD: 1005966  MSW: 14000858  NatureServe: 2.103443  NCBI: 244585  Observation.org: 88171  Open Tree of Life: 682591  Paleobiology Database: 52595  Paleobiology Database: 52595  uBio: 105450 
Saariharmaakettu on vain kissan kokoinen.
Saariharmaakettu voi helposti joutua kooltaan nelinkertaisen maakotkan saaliiksi.
Jarmila Nygrýnová

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Tšekkoslovakia> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Praha 1978 | pituushyppy |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | San Sebastián 1977 | pituushyppy |  |
|  Kultaa | Milano 1978 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | Rotterdam 1973 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | München 1976 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | Wien 1979 | pituushyppy |  |
|  Pronssia | Grenoble 1972 | pituushyppy |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Rooma 1975 |  pituushyppy  |  |
Jarmila Strejčková (o.s. Nygrýnová, 15. helmikuuta 1953 Plzeň, Tšekkoslovakia – 5. tammikuuta 1999) oli tšekkoslovakialainen pituushyppääjä. Hän saavutti kuusi EM-mitalia sisäradoilla sekä yhden EM-mitalin ulkoradoilla.
Jarmila Nygrýnová sijoittui kahdeksan kertaa peräkkäin vuosina 1972–1979 sisäratojen EM-kilpailuissa neljän parhaan joukkoon pituushypyssä. Grenoblessa 1972 hän saavutti pronssia tuloksella 639 cm ja Rotterdamissa 1973 hopeaa tuloksella 630 cm. Göteborgissa 1974 oli neljäs tuloksella 638 cm ja Katowicessa 1975 jälleen neljäs tuloksella 626 cm. Münchenissä 1976 hän saavutti hopeaa tuloksella 657 cm. Kultaa hän voitti San Sebastiánissa 1977 tuloksella 663 cm ja Milanossa 1978 tuloksella 662 cm. Wienissä 1979 hän saavutti vielä hopeaa tuloksella 642 cm.
Pituushypyn ulkoratojen loppukilpailuissa Nygrýnová kilpaili seitsemän kertaa. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 12:nneksi tuloksella 624 cm. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 628 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli kuudes tuloksella 654 cm (loppukilpailun hypyt: 604 – 615 – 654 – 0 – 636 – 650). Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän saavutti pronssia tuloksella 669 cm. Moskovan 1980 olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi tuloksella 683 cm (loppukilpailun hypyt: 679 – 646 – 638 – 683 – 671 – 676). Strejčková-nimisenä hän sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1982 kymmenenneksi tuloksella 643 cm ja Helsingin MM-kilpailuissa 1983 vielä kymmenenneksi tuloksella 656 cm. Helsingissä hän osallistui myös 4 × 100 metrin viestijuoksuun, jossa Tšekkoslovakian joukkue sijoittui kahdeksanneksi ajalla 43,78 s.
Nygrýnová voitti Rooman universiadeissa 1975 kultaa tuloksella 648 cm.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)

| Saarijärvi |
| --- | --- |
 Saarijärvi Hietalahden rannoilta kuvattuna.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°42′38″N, 25°10′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Saarijärven alue (14.61)
Laskujoki:  Leuhunjoki Kallinjärveen
Taajamat:  Saarijärvi
Järvinumero:  14.614.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  117,4 m  
Pituus:  9 km  
Leveys:  6 km  
Rantaviiva:  53,99 km  
Pinta-ala:  14,1471 km²  
Tilavuus:  0,070589398 km³  
Keskisyvyys:  4,99 m  
Suurin syvyys:  24,6 m  
Valuma-alue:  2 243,15 km²  
Keskiylivirtaama:  82,97 m³/s  
Keskivirtaama:  20,45 m³/s  
Keskialivirtaama:  0,54 m³/s  
Veden viipymä:  39 d 
Saaria:  10 
:  Elosaari, Lintusaari, Karhisaari
 fiSaarijärvi 
Saarijärvi on Keski-Suomessa Saarijärvellä sen keskustaajamassa sijaitseva järvi. Se kuuluu Saarijärven reitin alajuoksulle.
Hydrologiaa

Saarijärvi sijaitsee Saarijärven reitin alajuoksulla. Leuhunjoki on Saarijärven laskujoki ja joessa sijaitsevassa Leuhunkosken vesivoimalaitoksessa mitataan vedenpinnan korkeuksia ja virtaamia. Yläpuolisen valuma-alueen pinta-alaksi on ilmoitettu 2 243 neliökilometriä ja sen järvisyydeksi 7,27 %.
Saarijärven lähtövirtaama tulee kokonaisuudessaan Leuhunjokeen ja samalla voimalaitokseen. Joen keskivirtaama (MQ) on ollut 20,45 m³/s ( tai 21 m³/s vuosina 1981–2010 ), keskiylivirtaama (MHQ) 82,97 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 0,54 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1972–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 0 m³/s, joka sattui viimeksi 30.5.1991, ja suurin virtaama (HQ) on 142,70 m³/s, joka mitattiin 11.5.1982.
Kyseisellä keskivirtaamalla järven teoreettinen viipymä on noin 39 vuorokautta.
Luontoarvoja

Järven vesi on ruskean väristä ja sen veden happamuustaso on noin pH 6,5 eli lievästi hapanta. Veden ravinnepitoisuudet eivät ole enää karun metsäjärven tasoa vaan järvi on rehevöitynyt.
Järven lounaiskulma kuuluu Saarijärven reitin Natura 2000 -alueeseen (FI0900025, 1 534 ha ). Myös Vihtavuoren länsirinteillä on suojelualue. Järven luontaisia kalalajeja ovat hauki, ahven, särki, salakka, lahna ja kiiski. Lisäksi Peukalopurosta löytyy puronieriää. Saarijärveen on istutettu kuhaa, järvitaimenta, siikaa, planktonsiikaa, peledsiikaa sekä järvisiikaa.
Säännöstely

Järvi on yhdessä Pieni-Lumperoisen ja Iso-Lumperoisen kanssa säännöstely sekä Leuhunkosken- että alempana sijaitsevan Hietamankosken vesivoimalaitoksen vesivoiman tasaamiseksi. Järven vedenpinnan korkeus on 117,4 metriä mpy. ja säännöstelyssä vedenpinnan korkeudeksi on määritetty 115,76–118,36 metriä mpy.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alue|Saarijärven alueella (14.61), jonka Saarijärven–Lumperoisten alueeseen (14.614) järvi kuuluu. Saarijärveen tulevat Riekonkosken kautta Saarijärven reitin vedet, ja Saarijärvi laskee Leuhunjoen kautta pieneen Kallinjärveen, joka laskee puolestaan Summaseen.
Järveen laskee useita pieniä ojia. Sellainen on länsirantaan Riekonlahteen tuleva Kangaslammen (9 ha) laskuoja ja Lintulahteen laskeva Pienen Rauskalammen laskuoja. Suurempi laskupuro on Peukalopuro, joka laskee Kolkanlahteen. Se muodostaa Peukalopuron valuma-alueen (14.619) laskuojan, jonka valuma-alueella sijaitsee neljä lampea. Peukalopuro alkaa Peukalolammesta (12 ha) ja sen latva-alueilta löytyy pieni Mustalampi. Peukalopuroon yhtyy lyhyt Saarilammen (11 ha) laskuoja. Saarilampi sijaitsee harjujaksolla, jossa ovat myös Ahvenlampi (15 ha) ja Särkilampi (3 ha). Näillä ei ole laskuojia ollenkaan. Järven keskiosan etelärantaan yhtyy lahtimainen Mertu (25 ha), joka on merkitty omaksi järveksi. Herajärven (46 ha) laskuoja laskee kirkonkylän halki Matosalmeen. Samaan valuma-alueeseen kuuluu Salkolampi (3 ha). Edellä mainitun harjujakson rinteiltä löytyy kirkonkylällä Sikstuslampi (3 ha) ja Tervalampi, mutta niillä ei ole laskuojia. Hietalahteen laskee myös Pajulampi (9 ha), jonka seuralaisia ovat harjulammikot Paskolampi ja Kehälampi. Hietalahteen laskevat myös peräkkäiset järvet Pieni-Lumperoinen (307 ha) ja Iso-Lumperoinen (324 ha). Näiden kautta virtaa pieni määrä Pyhäjärvestä Pyhäjokeen laskevaa vettä. Pyhäjärvi on siten bifurkaatiojärvi, sillä sen pääuoma on Parantalankoski.
Huomioita

1 2  Veden teoreetiinen viipymä on laskettu jakamalla järven tilavuus järven keskivirtaamalla 21 kuutiometriä sekunnissa.
Nuorten Jukola

Nuorten Jukola (NuJu) on vuosittain järjestettävä 11–18-vuotiaille tarkoitettu seitsenosuuksinen viestisuunnistuskilpailu. Se on järjestetty vuodesta 1986 lähtien elokuussa Venlojen viestistä ja Jukolan viestistä erillisenä kilpailuna. Joukkueessa on oltava sekä tyttöjä että poikia. Viestiin ottaa osaa noin 170 joukkuetta ja se on maailman suurin yksittäinen nuorisosuunnistusviesti.
Nuorten Jukolan tilastot

| Vuosi | Paikkakunta | Joukkueita | Maaliin tulleita | Voittajajoukkue |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1986 | Lahti | 193 | 179 |  Rajamäen Rykmentti (1.) |
| 1987 | Nurmijärvi | 194 | 182 |  Helsingin Suunnistajat (1.) |
| 1988 | Mikkeli | 196 | 176 |  Reima -34 (1.) |
| 1989 | Kouvola | 199 | 167 |  IF Femman (1.) |
| 1990 | Pori | 215 | 188 |  Lynx (1.) |
| 1991 | Isokyrö | 218 | 195 |  Kangasalan Kisa (1.) |
| 1992 | Espoo | 215 | 187 |  Lynx (2.) |
| 1993 | Parainen | 225 | 207 |  Lynx (3.) |
| 1994 | Joutseno | 217 | 195 |  Rastikarhut (1.) |
| 1995 | Lohja | 201 | 185 |  Vehkalahden Veikot (1.) |
| 1996 | Mynämäki | 177 | 162 |  Angelniemen Ankkuri (1.) |
| 1997 | Kaustinen | 172 | 161 |  Paimion Rasti (1.) |
| 1998 | Äetsä | 185 | 181 |  Tampereen Pyrintö (1.) |
| 1999 | Kirkkonummi | 198 | 187 |  Tampereen Pyrintö (2.) |
| 2000 | Tammela | 179 | 141 |  Tampereen Pyrintö (3.) |
| 2001 | Jämsä | 174 | 151 |  Rajamäen Rykmentti (2.) |
| 2002 | Ähtäri | 177 | 154 |  Lynx (4.) |
| 2003 | Helsinki | 184 | 148 |  OK Tisaren (1.) |
| 2004 | Lieksa | 154 | 140 |  Tampereen Pyrintö (4.) |
| 2005 | Rauma | 197 | 178 |  Halden SK (1.) |
| 2006 | Jyväskylä | 180 | 151 |  Kangasala SK (1.) |
| 2007 | Paimio | 195 | 167 |  Täby OK (1.) |
| 2008 | Espoo | 187 | 164 |  MS Parma (1.) |
| 2009 | Vaasa | 171 | 141 |  Tampereen Pyrintö (5.) |
| 2010 | Tampere | 183 | 164 |  Helsingin Suunnistajat (2.) |
| 2011 | Kajaani | 155 | 137 |  Tampereen Pyrintö (6.) |
| 2012 | Vehmaa | 169 | 143 |  Ounasvaaran Hiihtoseura (1.) |
| 2013 | Kouvola (Anjala) | 183 | 151 |  MS Parma (2.) |
| 2014 | Kankaanpää | 178 | 165 |  Tampereen Pyrintö (7.) |
| 2015 | Raasepori (Tammisaari) | 174 | 140 |  MS Parma (3.) |
| 2016 | Nurmijärvi | 167 | 136 |  Tampereen Pyrintö (8.) |
| 2017 | Porvoo | 163 | 131 |  Tampereen Pyrintö (9.) |
| 2018 | Saarijärvi | 145 | 123 |  Kouvolan Suunnistajat (1.) |
| 2019 | Turku | 163 | 141 |  Jämsän Retki-Veikot (1.) |
| 2020 | Mikkeli | 143 | 121 |  Lynx (5.) |
| 2021 | Valkeakoski | 144 | 118 |  Jämsän Retki-Veikot (2.) |
| 2022 | Kotka | 139 | 110 |  Espoon Suunta (1.) |
| 2023 | Hyvinkää | 161 | 144 |  Espoon Suunta (2.) |
| 2024 | Loimaa | 161 | 149 |  Suunta Jyväskylä (1.) |
| 2025 | Jämsä |  |  |  |
| 2026 | Kontiolahti |  |  |  |
| 2027 | Lapua |  |  |  |
Aiheesta muualla

Uljas, Reimo (toim.): Jukolan viestit 1989–2008.  Kaukametsäläiset ry, 2009.  ISBN 978-952-92-5583-2
HMCS Saguenay

| HMCS Saguenay |
| --- | --- |
 HMCS Saguenay

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Woolston, Hampshire
Kölinlasku:  27. syyskuuta 1929
Laskettu vesille:  11. heinäkuuta 1930
Palveluskäyttöön:  21. toukokuuta 1931
Poistui palveluskäytöstä:  heinäkuu 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1337 t (kuiva)
Pituus:  97,9 m
Leveys:  10 m
Syväys:  3 m
Koneteho:  32000 hv
Nopeus:  31 solmua
Miehistöä:  181
Aseistus
Aseistus:  4 x 4,7" (120 mm) QF Mk IX -tykkiä 2 x QF 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 4 x .303" Lewis-pikakivääriä 8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMCS Saguenay (viirinumero D79 vuodesta 1940 I79) oli toisessa maailmansodassa palvellut Kanadan kuninkaallisen laivaston River-luokan hävittäjä, joka perustui Britannian Kuninkaallisen laivaston A-luokan hävittäjiin. Alus oli sisaraluksensa HMCS Skeenan kanssa ensimmäiset varsinaisesti Kanadan laivastolle rakennetut alukset.
Alus palveli pääosan urastaan Atlantilla lukuun ottamatta ennen toisen maailmansodan syttymistä tehtyjä laivastovierailuita Etelä-Amerikkaan. Alus vaurioitui sodan aikana kahdesti, ensin torpedo-osumasta ja sitten kolaroituaan rahtialuksen kanssa. Jälkimmäisen onnettomuuden jälkeen alus sijoitettiin merikelvottomana koulutuskeskukseen, kunnes se poistettiin palveluksesta sodan päätyttyä.
Valmistus

Kanadan hallitus tilasi aluksen 29. helmikuuta 1929 John I. Thornycroft and Companyltä Woolstonista. Sen köli laskettiin 27. syyskuuta telakkanumerolla 1091 ja alus laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1930. Alus valmistui vuotta myöhemmin 22. toukokuuta, ja sen jälkeen se liitettiin Kanadan laivastoon.
Aluksen päälliköt

Aluksen päällikkönä palvelivat:
George Ralph Miles 8. heinäkuuta 1939 - 21. huhtikuuta 1941
Phillip Edwin Haddon 22. huhtikuuta 1941 - 7. huhtikuuta 1942
Dickson Carlisle Wallace 8. huhtikuuta 1942 - 14. tammikuuta 1943
John William McDowall 15. tammikuuta - 11. maaliskuuta 1943
George Randle Shane Mathews 24. toukokuuta - 24. elokuuta 1943
John Hamilton Ewart 24. elokuuta 1943 - 17. toukokuuta 1944
Wesley Coburn Hawkins 18. toukokuuta - 6. lokakuuta 1944
William Errol Hughson 7. lokakuuta 1944 - 15. huhtikuuta 1945
Kenneth Peter Blanche 16. huhtikuuta - 30. heinäkuuta 1945
Aiheesta muualla

forposterityssake.ca Sivulla muun muassa aluksella surmansa saaneet listattuna (englanniksi)
kuvia aluksesta (englanniksi)
SS Azaran kanssa törmätessä tuhoutunut Saguenayn perä.
Nuppomaiset

| Nuppomaiset |
| --- | --- |
 Dryops ernesti
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Elateriformia
Yläheimo::  Nuppomaiset Byrrhoidea  Latreille, 1804
Heimot
 Katso teksti 
Katso myös
   Nuppomaiset Wikispeciesissä   Nuppomaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuppomaiset (Byrrhoidea) on kovakuoriaisiin (Coleoptera) kuuluva yläheimo.
Eräässä jaottelussa ryhmä käsittäisi vain yhden heimon, Byrrhidae eli nupot. Muodoltaan kuoriaiset ovat pyöreitä, jopa lähes pallomaisia ja ovat noin 1,2–11 millimetrin pituisia. Niiden selkäpuolella on usein havaittavissa suomuja tai harottavia sukasia. Nupot pystyvät vetämään tuntosarvensa ja raajansa piiloon vatsapuolella oleviin uriin. Niinpä ne saattavat häirittyinä maata kuolleen näköisinä. Suomesta ryhmän kuoriaisia tunnetaan 16 eri lajia, joista suurikokoisin on isonuppo (Byrrhus pilula). Ravinnokseen nupot käyttävät sammalia, mikä ei muilla eläinlajeilla ole kovin yleistä.
Heimoja

Nupot Byrrhidae
Muita:
Callirhipidae
Chelonariidae
Cneoglossidae
Dryopidae
Elmidae
Eulichadidae
Heteroceridae
Limnichidae
Lutrochidae
Psephenidae
Ptilodactylidae
Aiheesta muualla

ITIS: Byrrhoidea (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1090104  Wikispecies: Byrrhoidea  AFD: Byrrhoidea  BugGuide: 40613  CoL: 4VS  EoL: 361  Fauna Europaea: 11146  Fauna Europaea (new): 7829d271-335c-43d0-b88c-53d749f4aed4  iNaturalist: 130839  ITIS: 113996  NBN: NHMSYS0001717420  NCBI: 107942  NZOR: 2e5ba0f4-49ae-4100-ae58-30e1d4ab335c  Open Tree of Life: 150262  Paleobiology Database: 69315
Simo Nurminen

Simo Nurminen (s. 2. tammikuuta 1949 Tampere) on suomalainen entinen suunnistaja, joka ylsi kaksi kertaa MM-mitaleille vuonna 1978.
Simo Nurminen edusti Suomea suunnistuksen PM-kisoissa jo nuorten sarjassa, ja miesten puolella hän suunnisti Bergenin 1973 kisoissa viestivoittoon Risto Nuuroksen, Tuomo Peltolan ja Seppo Väli-Klemelän kanssa. MM-edustajaksi Nurminen kelpuutettiin vasta Kongsbergin kisoihin syksyllä 1978. Ensikertalainen saalisti kisoista kaksi pronssia, kun hän henkilökohtaisen kilpailun lisäksi suunnisti viestin kolmannen osuuden. Vuotta myöhemmin kotikulmilla, Tampereen MM-kisoissa Nurminen jäi henkilökohtaisella matkalla 24:nneksi eikä päässyt viestimiehistöön.
Nurminen voitti urallaan neljä Suomen mestaruutta ja edusti muun muassa Tampereen Pyrintöä, Ikaalisten Nousevaa Voimaa ja Kankaantaan Kisaa.
Saavutukset

MM-pronssia henkilökohtaisella matkalla ja viestissä 1978
MM-kisoissa henkilökohtaisella matkalla 24:s 1979
PM-kultaa viestissä 1973
SM-kultaa normaalimatkalla 1977 sekä pitkällä matkalla 1975 ja 1980–81
Grete Ingeborg Nykkelmo

| Grete Ingeborg Nykkelmo |
| --- | --- |
 Nykkelmo vuonna 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. joulukuuta 1961 (ikä 62) Trondheim, Norja
Uran tiedot
Seura:  Selbu
Laji:  maastohiihto, ampumahiihto
Maailmancup
Kaudet:  1982–1988, 1991
Voitot:  2
Palkintokorokkeella:  8
| Mitalit> Maa:   Norja.Naisten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten maastohiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Norja.Naisten maastohiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Norja> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Seefeld 1985 | 20 km |  |
|  Hopeaa | Seefeld 1985 | viesti |  |
|  Pronssia | Seefeld 1985 | 5 km |  |
|  Pronssia | Seefeld 1985 | 10 km |  |
Naisten ampumahiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lahti 1991 | sprintti |  |
|  Hopeaa | Oslo 1990 | viesti |  |
|  Hopeaa | Lahti 1991 | normaalimatka |  |
|  Hopeaa | Lahti 1991 | viesti |  |
Grete Ingeborg Nykkelmo (s. 25. joulukuuta 1961) on norjalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä ja ampumahiihtäjä.
Nykkelmo nousi maastohiihtäjänä maailman huipulle vuonna 1985, jota ennen hän ei ollut yltänyt edes Norjan-mestaruuskilpailuissa mitaleille. Hän hiihti Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 kaikki matkat ja aloitti saavuttamalla kaksi pronssimitalia: 10 kilometrillä hän hävisi kultamitalisti Anette Bøelle 3,2 sekuntia ja 5 kilometrillä samalle naiselle 11,8 sekuntia. Viestissä hän hiihti kolmannen osuuden ja saavutti hopeaa; kultamitalin menetykseen saattoi osaltaan vaikuttaa se, että johtoasemassa vaihtoon tullut Nykkelmo kompuroi vaihdossa ja katkaisi ankkurina hiihtäneen Berit Aunlin sauvan, mikä auttoi Neuvostoliittoa saamaan etumatkan nopeasti kiinni. Viimeisenä kilpailuna hiihdetylle 20 kilometrille Nykkelmo valittiin viime hetkillä Anne Jahrenin sijasta ja hänet sijoitettiin ensimmäiseen arvontaryhmään. Lähtönumerolla 2 hiihtänyt Nykkelmo ohitti nopeasti ensimmäisenä lähteneen Sveitsin Gabi Scheideggerin ja hiihti suurimman osan matkasta "ladunavaajana". Nykkelmon hiihto riitti kultamitaliin 18,4 sekunnin erolla Brit Petterseniin, ja Norja otti kisassa neloisvoiton.
Oberstdorfin MM-kilpailuissa 1987 Nykkelmo oli toipilas ja hiihti vain 20 kilometrin kilpailun, jossa hän sijoittui 19:nneksi lähes kolme minuuttia kultamitalisti Marie-Helene Westinille hävinneenä. Lahden MM-hiihdoissa 1989 hän sijoittui 10 kilometrin perinteisen tyylin kilpailussa 26:nneksi ja 30 kilometrin vapaan tyylin kisassa 15:nneksi.
Ampumahiihdossa Nykkelmo saavutti vuoden 1990 maailmanmestaruuskisoissa Oslossa viestihopeaa. Vuoden 1991 Lahden MM-kisoissa hän voitti kultaa 7,5 kilometrin sprinttikisassa sekä hopeaa normaalimatkalla ja viestissä.
Nykkelmolle myönnettiin vuonna 1990 Egebergs Ærespris. Hän elää avioliitossa toisen entisen kilpahiihtäjän Vegard Ulvangin kanssa.
Nya Tag

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Nya Tag oli Uudessakaupungissa vuonna 1890 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Nya Tagin julkaisija oli Uudenkaupungin ensimmäisen kirjapainon perustanut kauppias Johan Fredrik Holmström, joka kustansi myös suomenkielistä Eteenpäin-lehteä. Kerran viikossa ilmestynyt  lehti lopetettiin jo vajaan puolen vuoden kuluttua. Sen vastaava toimittaja oli Holmström. Toimittajina työskentelivät Albert Breinholm ja Alma Åkermark-Breinholm.
Aiheesta muualla

Nya Tag Historiallisessa sanomalehtikirjastossa