stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inkeri
Historia > Toinen maailmansota > Siirrot Suomeen

Ensimmäiset vapaaehtoiset inkeriläisten siirrot alkoivat 29. maaliskuuta 1943 Kloogan leiriltä. 302 siirtolaista siirtyi Paldiskin satamassa yhteysalus S/S Arandaan. Kuljetuksia suoritettiin 2–3 päivän väliajoin Hangon leirille. Huhtikuun alkupuolella Arandan tueksi kuljetuksiin lisättiin S/S Suomi, joka kykeni kuljettamaan 450 matkustajaa. Heinäkuussa kolmanneksi alukseksi kuljetuksiin alkoi osallistua miinalaiva Louhi. Reitillä olivat ongelmana merimiinat, joita jouduttiin raivaamaan. Syksyllä kuljetukset siirrettiin yöaikaan tapahtuviksi Neuvostoliiton ilmavoimien toiminnan tehostuttua Suomenlahdella. Siirrot olivat vapaaehtoisia ja perustuivat jo Pelkosen komission uhanalaisimmiksi määrittelemiin lähimpänä rintamalinjaa asuvien inkeriläisten keskuuteen.
Siirroista laadittiin loppupöytäkirja 17. lokakuuta
Sotilaallisen tilanteen kehityttyä Saksalle epäedullisesti ryhtyivät Viron kenraalikomissariaatti ja Saksan pohjoinen armeijaryhmä evakuoimaan inkeriläisaluetta sotilaallisista syistä riippumatta Suomen kanssa aikaisemmin sovitusta vapaaehtoisesta evakuoinnista. Suunnitelman mukaan alueelta evakuoitavat, joita Suomi ei myöhemmin halua, voidaan sopia myöhemmin. Asiassa oli ollut aktiivinen Viron kenraalikomissariaatin Erwin Schott riippumatta Saksan valloitettujen Itäalueiden ministeriöstä ja Saksan ulkoasiainministeriöstä. Evakuoinnin oli tarkoitus tapahtua kuukauden aikana ja se aloitettiin 15. lokakuuta.
Valloitettujen itäalueiden ministeriö ja ulkoasiainministeriö hyväksyivät aloitetut siirrot. 2. marraskuuta saksalaiset hyväksyivät 40 000 inkeriläisen siirrot kustantaen siirron alkuosan satamaan. Sopimus siirroista tehtiin 4. marraskuuta. Myöhemmin sovittavaksi jäi vain työpalveluksessa olevien inkeriläisten siirto. Inkerinmaata koskevat tiedot toisen maailmansodan ajalta päättyvät yleensä tähän.lähde?
Kansalliset symbolit

Inkerin lippu on skandinaavinen ristilippu, jossa keltaisella pohjalla on punainen risti ja sen päällä sininen päällike. Lippu oli alkuaan Inkerin rykmentin lippu, mutta inkeriläiset itse omaksuivat sen nopeasti kansallislipukseen. Neuvostoliitossa sen ja muiden kansallisten symbolien käyttö oli ankarasti kielletty.lähde?
Inkerin vaakunalla on pitkät historialliset perinteet. Sen symboliikka periytyy 1580-luvulla laaditusta Iivananlinnan vaakunasta, vaikka värit ovat myöhemmin muuttuneet. Vasemmassa ylänurkassa oli keltainen risti kuvaamassa kristinuskon läntistä kirkkokuntaa.  Nykymuotoonsa se vakiintui 1700-luvulle tultaessa. Siinä kultaisella (keltaisella) kentällä on sakaraharjainen vastapalkkinen, punainen muuri, jonka päällikkeenä on aaltokoroinen sininen vastapalkki. Kruununa on herttuakunnan kruunu.
Inkerin kansallislaulu on Mooses Putron 1888 säveltämä ja sanoittama Nouse, Inkeri!, joka kantaesitettiin yleisinkeriläisillä laulujuhlilla 1899. Hymnin toisen säkeistön sanat on kirjoittanut Paavo Räikkönen.
Uusin kansallinen symboli on kansalliskukka, joksi Inkerin kulttuuriseuran järjestämässä äänestyksessä valittiin 1996 keto-orvokki. Kukan värit sininen ja keltainen muistuttavat lipun väreistä. Kukan sitkeys ja vaatimattomuus kuvastaa omalla tavallaan inkeriläisyyttä.
Inkerin eepos on yhteinen Karjalankannaksen kanssa, ja sen nimi on Iku-Ruotus. Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat > Muita seurakuntia

Iivananlinna
Jaama
Hatsina
Hevaa
Klopitsa
Korpiselkä (Inkeri)
Lahti
Lamppula
Loppi
Matoksi (ortodoksinen)
Narvan inkeriläiset
Pyhän Marian seurakunta (Pietari)
Pähkinälinna
Saari (Puškin)
Unatitsa
Uusi-Puura
Tääkeli
Vaske-Narva
Viron Inkeri
Hatsinan kirkko
Jaaman kirkko
Kallivierin kirkko
Lahden kirkko
Narvan kirkko
Pyhän Marian kirkko (Pietarissa)
Retusaaren kirkko
Kirjallisuutta

Nevalainen, Pekka & Sihvo, Hannes (toim.): Inkeri: Historia, kansa, kulttuuri.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1991.  ISBN 951-717-668-6
Sihvo, Jouko: Inkerin kansan 60 kohtalon vuotta.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1872-X
Sihvo, Jouko (toim.): Inkerinsuomalaisten kohtalo: Suomalaisten salattu kansanmurha Venäjällä ja sen seuraamukset vuosina 1930–2002.  (L. A. Gildin venäjänkielisen kirjan ”Sosiaalisesti vaarallisen kansan kohtalo” pohjalta toimittanut Jouko Sihvo. Kääntänyt Lilja-Emilia Kuivanen)  Helsinki:  Inkeriläisten sivistyssäätiö, 2007.  ISBN 978-952-92-2250-6
Kepsu, Saulo: Pietari ennen Pietaria. Määritä julkaisija! ISBN 951-717-804-2
Jürjo, Villu (koostaja): Ingeri kiriku ristitee.  Narva:  EELK Narva Aleksandri kogudus, 2011.  ISBN 978-9949-21-929-2  (viroksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Yleistä

Vesikko, Reino: Katsaus Inkerin historiaan
Inkeriläissiirtolaiset toisen maailmansodan jälkeen
Iivananlinna
Inkerin Liitto (Pietari)
Viron inkerinsuomalaisten liitto
Inkerin liput
Ingermanland hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
J. Mustonen : Suomalainen Inkeri, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 07.10.1928, nro 41, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
J. Mustonen : Inkerin sivistysriennoista. Piirteitä kuorolaulun kehityksestä Inkerissä, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 10.02.1929, nro 6, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aiheesta muualla > Karttoja

Mustonen, J.: Inkeri: suomalaiset seurakunnat ja kylät  1:200 000. Kartta DigiCarelicassa (PDF).
Inkeri
Inkeri 2
1600-luvulla
Kaakkois-Suomi, Inkerinmaa ja Vironmaa 1700-luvulla
Pohjois-Inkeri
Inkerinmaan asutuskartta 1600-luvulta
Pietari ympäristöineen
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Tšekki 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Inkerin väestö kartassa, joka perustuu Köppenin laatimaan karttaan vuodelta 1849. Vaaleansinisellä vatjalaiset, punaisella inkerikot, keltaisella äyrämöiset, vihreällä savakot, violetilla virolaiset ja tummansinisellä saksalaiset.selvennä
Pohjois-Inkerin julkaisema postimerkki
Inkerin liput liehuvat laulujuhlilla Virossa
Inkerin historiallisten luterilaisten seurakuntien rajat 1930-luvun alkupuolella.selvennä
Nazaré

| Nazaré |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Nazaré
 Koordinaatit: 39°36′N, 9°04′W 
Valtio:  Portugali
Alue:  Centro
Ala-alue:  Oeste
Piiri:  Leiria
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Walter Chicharro
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  82,43 km²
Väkiluku (2011):  15 158
 – Väestötiheys:  184 as./km²
 
 www.cm-nazare.pt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nazaré on rantakaupunki ja kalastajakylä Keski-Portugalissa. Se sijaitsee Oesten maakunnassa lähellä Caldas da Rainhaa. Sen pinta-ala on 82,4 km² ja asukasluku 15 158 (2011) henkeä. Kaupunki koostuu kolmesta osasta: Praia (ranta-alue), Sítio (90 metriä korkealla kukkulalla oleva vanha kylä) ja Pederneira (vuoren laella oleva kalastajakylä). Jyrkkä nousu Praiasta Sítioon voidaan kulkea köysiradan avulla.
Kaupungin lähelle pääsee junalla Oeste-rataa pitkin, mutta lähin asema Valado on noin viiden kilometrin päässä Nazarésta.
Näkymä Sítiosta Praiaan
Nousu Sítioon köysiradalla
Sítion näköalapaikka
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nazaré Wikimedia Commonsissa
Leirian piirin kunnat
Alcobaça
Alvaiázere
Ansião
Batalha
Bombarral
Caldas da Rainha
Castanheira de Pêra
Figueiró dos Vinhos
Leiria
Marinha Grande
Nazaré
Óbidos
Pedrógão Grande
Peniche
Pombal
Porto de Mós
Nastolan rautatieasema

Nastolan rautatieasema (lyh. Nsl) on liikennepaikka Lahdessa entisen Nastolan kunnan liikekeskustan Rakokiven eteläpuolella Suomen rataverkon Lahti–Kouvola-radalla. Asema on avattu vuonna 2005 ja se sijaitsee kunnan keskustan lähellä. Aseman etäisyys Lahden rautatieasemalta on 15,7 kilometriä ja Kausalan rautatieasemalta 23,6 kilometriä. Asemalla pysähtyvät Lahden, Kouvolan ja Kotkan sataman välillä liikennöivät lähijunat.
Liikennöinti

Nastolan asemalla pysähtyy arkisin seitsemän lähijunavuoroa Lahden ja kahdeksan vuoroa Kouvolan suuntaan. Viikonloppuisin liikennöinti on harvempaa. Aamun kaksi ensimmäistä junaa sekä yksi viikonloppuvuoro Lahden suuntaan jatkavat Lahdesta Z-tunnuksin Helsinkiin asti. Kolme junaa Kouvolaan jatkaa Kouvolasta edelleen Kotkan satamaan. Lahden suuntaan liikennöidään raiteelta yksi, Kouvolan suuntaan raiteelta kaksi.
Sōseki Natsume

| Sōseki Natsume> 夏目漱石 |
| --- | --- |
 Natsume 13. syyskuuta 1912, keisari Meijin maansurupäivänä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1867
Kuollut: 9. joulukuuta 1916 (49 vuotta)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sōseki Natsume (jap. 夏目漱石, 9. helmikuuta 1867 – 9. joulukuuta 1916) oli japanilainen kirjailija, yksi Meiji-kauden tärkeimmistä romaanikirjailijoista. Vuosina 1984–2004 hänen kuvansa oli tuhannen jenin setelissä. Hän asui Bunkyōn alueella Tokiossa.
Natsume opiskeli Britanniassa vuosisadan vaihteessa. Hän aloitti kirjallisen uransa runoilla ja novelleilla. Hänen kuuluisimpia teoksiaan ovat kuitenkin romaanit Kokoro (1914, suomennettu 1985), Botchan (1906) ja Wagahai wa neko de aru (”Minä olen kissa”, 1905). Japanilainen prosaisti Haruki Murakami on sanonut Natsumea oppi-isäkseen. Suomentamatonta teosta Michikusa (”Ruohoa tiellä”) Sakri Pölönen sanoo "brutaalin itsekriittiseksi".
Kokoelman Unta kymmenen yötä kertomukset ovat ilmestyneet japaniksi 1908–1910 pikkukokoelmissa ”Unta kymmenen yötä” ja ”Kevätvalon tarinoita” ja aivan alkujaan Asahi Shimbun -sanomalehdessä, kuten Sōsekin muukin tuotanto pääosin. Lukijan avuksi teoksessa on selitys japanilaisen talon erityispiirteistä, sillä tarinoissa esiintyy termejä taajaan. Lisätietoa on myös viitteissä ja jälkisanoissa.
Suomennettu tuotanto

Kokoro.  (Kokoro, 1914.)  Suomentanut Kai Nieminen. Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6190-6
Unta kymmenen yötä ja muita kertomuksia. Suom. Aleksi Järvelä. Helsinki: Teos 2023 ISBN 978-952-363-325-4
Taivasalla, suomennoskatkelma (Kusamakura), antologiassa: Shōsetsu: japanilaisia kertojia, toim. Veikko Polameri. Otava 1983 ISBN 951-1-07298-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sōseki Natsume Wikimedia Commonsissa
Natsume Sōseki, the Greatest Novelist in Modern Japan (PDF) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Itämainen hevonen

Itämaiset hevoset ovat vanhoja kuumaverihevosrotuja, joista tunnetuimpia ovat arabianhevonen ja berberihevonen, turkmeeninhevonen ja siitä kehitetty ahaltekhevonen. Itämaisten hevosten merkitys maailman hevosrotujen kehityksessä on todella merkittävä, esimerkiksi englannintäysiverinen kehitettiin 1600–1700-luvuilla etupäässä risteyttämällä eurooppalaisia tammoja itämaisiin oreihin.
Gloria Naylor

| Gloria Naylor |
| --- | --- |
 Gloria Naylor
Henkilötiedot
Syntynyt: 1950 New York, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 2016 (65–66 vuotta)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Brewster Placen naiset
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gloria Naylor (1950 New York, New York, Yhdysvallat – 2016 Yhdysvaltain Neitsytsaaret, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän opetti yliopistoissa ja kirjoitti lehtiin kolumneja. Hänen aiheitaan ovat yhteiskunnalliset ongelmat, kuten köyhyys, rasismi ja naisten syrjintä.
Esikoisteos Brewster Placen naiset sai American Book Award -palkinnon. Teoksessa Kotipaikka Linden Hills hän arvostelee identiteetistään luopuneita valtakulttuurin omaksuneita mustia.
Naylor kuoli sydänkohtaukseen ollessaan käymässä Yhdysvaltojen Neitsytsaarilla.
Suomennetut teokset

Brewster Placen naiset (The women of Brewster Place, 1982), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1984 ISBN 951-1-07932-8
Kotipaikka Linden Hills (Linden Hills, 1985), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1987 Sarja: Otavan kirjasto ISBN 951-1-09915-9 (T. S. Eliotin "Gerontionin" suom.: Kai Laitinen.)
Mama Day (Mama Day, 1989), suom. Erkki Jukarainen, Helsinki: Otava 1990 Sarja: Otavan kirjasto ISBN 951-1-10241-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gloria Naylor Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Mick Herron

Mick Herron (2019)
Mick Herron (s. 11. heinäkuuta 1963) on brittiläinen kirjailija.
Teokset

| Nimi | Julkaisuvuosi | Sarja | Suomennos |
| --- | --- | --- | --- |
| Down Cemetery Road | 2003 | Zoë Boehm |  |
| The Last Voice You Hear | 2004 | Zoë Boehm |  |
| Why We Die | 2006 | Zoë Boehm |  |
| Smoke and Whispers | 2009 | Zoë Boehm |  |
| Slow Horses | 2010 | Jackson Lamb | Luupäät. Jackson Lamb 1.  Suom. Ilkka Rekiaro. Crime Time, 2021. 399 s. ISBN 9789523820739 |
| Dead Lions | 2013 | Jackson Lamb | Nukkuvat leijonat. Jackson Lamb 2. Suom. Ilkka Rekiaro. Crime Time, 2021. 415 s. ISBN 9789523821590 |
| The List | 2015 | Jackson Lamb |  |
| Real Tigers | 2016 | Jackson Lamb | Todelliset tiikerit. Jackson Lamb 3. Suom. Ilkka Rekiaro. Crime Time, 2022. 405 s. ISBN 978-952-382-204-7 |
| Spook Street | 2017 | Jackson Lamb | Vakoojakatu. Jackson Lamb 4. Suom. Ilkka Rekiaro. Crime Time, 2022. 392 s. ISBN 9789523824140 |
| London Rules | 2018 | Jackson Lamb | Lontoon säännöt. Jackson Lamb 5. Suom. Ilkka Rekiaro. Crime Time, 2023. 415 s. ISBN 9789523825116 |
| The Drop (Yhdysvalloissa nimellä "The Marylebone Drop") | 2018 | Jackson Lamb |  |
| Joe Country | 2019 | Jackson Lamb |  |
| The Catch | 2020 | Jackson Lamb |  |
| Slough House | 2021 | Jackson Lamb |  |
| Bad Actors | 2022 | Jackson Lamb |  |
| Reconstruction | 2008 | Itsenäinen teos |  |
| Nobody Walks | 2015 | Itsenäinen teos |  |
| This Is What Happened | 2018 | Itsenäinen teos |  |
Aiheesta muualla

https://www.mickherron.com/
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB
Nehebkau

Wedjatia eli Horuksen silmää pitelevää Nehebkauta esittävä pienoispatsas.
Nehebkau tai Nehebkam oli muinaisen Egyptin mytologiassa käärmejumala sekä demoni, joka on auringon jumala Ran uskollinen palvelija tämän aluksessa. Hän on myös alamaailman sisäänkäynnin vartija. Nehebkau on saattanut alun perin olla vainajia pelotteleva käärme, mutta on sittemmin kohotettu hyväksi alkujumalaksi, ikuisen ajan herraksi ja kuolleiden toivoksi.
Navlja

| Navlja (Навля) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Brjanskin alue Venäjällä
 Navlja
 Koordinaatit: 52.8271°N, 34.4990°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Väkiluku (2010)  ():  14 361
Postinumero:  242130
Suuntanumero(t):  +7 48342
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Navlja (ven. Навля) on kaupunkityyppinen taajama ja Navljan piirin hallintokeskus Venäjän Brjanskin alueella, 53 kilometriä Brjanskista etelään. Vuonna 2010 Navljan taajamassa asui 14 361, Navljan kaupunkikunnassa 15 844 ja koko piirissä 28 341 henkeä.
Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa kaupunkimaisen taajaman väkiluvun kehitystä.
| Vuosi | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&06933.&&&&006 933 | &&&&&&&&&&010522.&&&&0010 522 | &&&&&&&&&&011920.&&&&0011 920 | &&&&&&&&&&013709.&&&&0013 709 | &&&&&&&&&&014014.&&&&0014 014 | &&&&&&&&&&014361.&&&&0014 361 |
Aiheesta muualla

Navljan kaupunkitaajamaan keskittynyt sivusto (venäjäksi) (br-navlya.ru)
Navljassa sijaitsevasta Kazanilaisen Jumaläidin ikonin mukaan nimetystä kirkosta (venäjäksi) (sobory.ru)
Nautinta

Nautinta (lat. usus, ruots. hävd) tarkoittaa pitkän ajan keskeytymättä jatkunutta esineen hallintaa muiden havaittavissa olevalla tavalla. Nautinta vahvistaa haltijan oikeusasemaa esineeseen, kuten esimerkiksi kiinteistöön, nähden. Kauan jatkunut nautinta saattaa perustaa omistusoikeuden, rajoitetun esineoikeuden tai jonkin käyttöoikeuden. Suomen lainsäädännössä vain kiinteistönautinta tai muu kiinteään omaisuuteen liittyvä nautinta voi olla saannon perusteena. Tällöin on kyseessä joko määräaikainen tai ylimuistoinen nautinta.
Käsitettä nautinta käytetään lähinnä kiinteistöoikeudessa. Oikeusjärjestys antaa tietyin ehdoin nautinnalle suojaa. Sen sijaan hallinta tarkoittaa asioiden tilaa, joka ei kaikissa tilanteissa nauti oikeusaseman suojaa. Esimerkiksi esineen haltija, joka on toiminut vilpillisessä mielessä, saattaa joutua luovuttamaan esineen sen oikealle omistajalle.
Määräaikainen nautinta

Kymmenen vuotta jatkunut kiinteistön hallinta aikaansaa nautintasuojan, johon kiinteistön omistaja voi vedota, kun joku vaatii kiinteistöä omakseen väittäen olevansa sen oikea omistaja. Asiaa koskeva säännös on maakaaren (540/1995) 13 luvun 10 pykälässä. Kymmenen vuoden määräaikaan vedottaessa pitää lainhuudon saajan olla toiminut vilpittömässä mielessä. Aiemmin määräaikaiseen nautintaan liittyi yhden vuoden ja kymmenen vuoden määräajat. Yhden vuoden jatkuneeseen nautintaan saattoi vedota se, joka oli hankkinut kiinteistön itselleen muotovirheen sisältävällä saantokirjalla ja kiinteistön luovuttaja vaati luovutuksen mitätöimistä virheen perusteella. Virheelliseenkin luovutukseen perustuva saanto voi laillistua, kun moiteaika on kulunut umpeen.
Ylimuistoinen nautinta

Ylimuistoinen nautinta (ruots. urminnes hävd) tarkoittaa, että nautinta on jatkunut niin kauan kenenkään estämättä tai häiritsemättä, ettei kukaan muista tai tiedä miten nauttijan esi-isät tai saantomiesten esi-isät ovat sen haltuunsa saaneet. Ylimuistoinen nautinta kohdistuu tavallisesti omistusoikeuteen, mutta se voi kohdistua myös tien käyttämiseen toisen maiden lävitse, talvitieoikeuteen, kalastusoikeuteen, myllynpito-oikeuteen tai laiduntamisoikeuteen. Ylimuistoisesta nautinnasta säädettiin vuoden 1734 lain maakaaren 15 luvussa.
Nykyisin ylimuistoisella nautinnalla ei ole Suomessa paljoakaan käytännön merkitystä, sillä isojako ja maanmittaustoimitukset ovat poistaneet epäselvyydet omistus- ja käyttöoikeussuhteista. Tosin käsitettä käytetään kalastuslain (286/1982) 13 pykälässä, jonka mukaan ylimuistoinen nautinta kalastuspaikkaan tai kalastukseen toisen kylän rajain sisällä on edelleen voimassa. Kalastuspaikan rajat pitää kuitenkin voida luotettavasti osoittaa. Myös laki, joka sisältää määräyksiä välirajasta vedessä ja vesialueen jaosta (31/1902) viittaa ylimuistoiseen nautintaan ja laki on edelleen voimassa. Laki maakaaren voimaanpanosta (541/1995, 18 §) säätää, että ennen uuden maakaaren (540/1995) voimaantuloa vuoden 1997 alussa saatu oikeus vedota ylimuistoiseen nautintaan pysyy voimassa uudenkin maakaaren aikana.
Ruotsinkaan laissa ei enää vuoden 1970 uuden maakaaren jälkeen ole mainintaa ylimuistoisesta nautinnasta. Ruotsin korkein oikeus kuitenkin vetosi ylimuistoiseen nautintaan vielä vuonna 2020 tuomiossaan, jossa Girjaksen paliskunnan saamelaisilla todettiin olevan yksinoikeus metsästykseen ja kalastukseen valtion omistamalla maalla.
Natasha

Nataša lentoemäntä, Semicin laatupokkarit 2, Copyright 1989 by Walthéry, Editions Dupuis.
Natasha (ransk. Natacha) on belgialaisen François Walthéryn luoma sarjakuvasankaritar, joka on lentoemäntänä Bardaf-lehtoyhtiössä. Ammatin myötä Natasha joutuu hurjiin seikkailuihin.
Vuonna 1966 Walthéry alkoi piirtää Peyon Benjamin-sarjaa. Pian hän loi kuitenkin oman hahmon, Natashan, vuonna 1967. Natasha alkoi ilmestyä omana sarjanaan Spirou-lehdessä vuonna 1970. Suomessa Natasha seikkaili 1970-luvulla Ruutu- ja Non Stop -lehdissä. Peyo on vaikuttanut myöhemminkin Natashan sisältöön, sillä hän antoi Kivisen meren käsikirjoituksen Walthérylle häälahjaksi. Käsikirjoitus perustui vielä vanhempaan Peyon piirtämään sarjakuvaan Jacky et Celestin.
Natashan sivuhahmoista tärkein on Natashan hyvä ystävä, jazzia ja sarjakuvia rakastava lentostuertti Walter, Waltheryn kommelluksille altis omakuva.
Walthéry on piirtänyt itse kaikki sarjat, joitakin taustoja lukuun ottamatta. Käsikirjoittajia on ollut useita. Kustantajat Semic ja Egmont ovat julkaisseet Natashaa albumimuodossa Suomessa.
Aikaisemmat suomennokset

↑  Ruutu 1/1973–1/74, Semicin laatupokkari 2, 1993.
↑  Myös lehdessä Ruutu 36–43/1974.
↑  Metallimuisti/Paniikinpoikanen, Ruutu 21–22/1975 ja Ruutu 27–28/1975.
Aiheesta muualla

walthery.com.
Kimmo Lakoman sarjakuvasivusto.
Jukka Laine: Natasha lentoemäntä. Kvaak.fi 11.2.2007.
Ari Tiippana: Natasha ja maharadza. Länsi-Savo 19.9.2008.
Tero Mattila: Natasha ja maharadza. Kvaak.fi 19.11.2008.
Joonas Aitonurmi: Metallimuisti. Kvaak.fi 30.10.2007.
Lauri Frosti: Atolli 66. Kvaak.fi 30.9.2012.
Janne Viitala: Menneisyyden katse. Kvaak.fi 19.9.2013.
Viktor Neborak

| Viktor Neborak> Віктор Неборак |
| --- | --- |
 Viktor Neborak (keskellä).
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1961 (ikä 63) Ivano-Frankivsk, Javorivin piiri, Lvivin alue, Ukraina
Ammatti:  kirjailija, kirjallisuuskriitikko, tutkija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ukraina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Viktor Neborak (ukr. Віктор Неборак) (s. 9. toukokuuta 1961 Ivano-Frankivsk, Javorivin piiri, Lvivin alue, Ukraina) on ukrainalainen kirjailija, kääntäjä, kriitikko ja kirjallisuudentutkija.
Neborak valmistui Lvivin yliopistosta 1983 pääaineenaan ukrainan kieli ja väitteli 1989 tohtoriksi. Hän on työskennellyt vuodesta 2009 vanhempana tutkijana Ukrainan tiedeakatemian Ivan Franko -instituutissa. Hän on glasnostin ja itsenäisen Ukrainan alkuaikojen visimdesiatnyky-sukupolven keskeinen edustaja. Hänen rooliaan edisti jäsenyys Bu-Ba-Bu-runoilijaryhmässä. Yhdessä Juri Andruhovytšin ja Oleksandr Irvanetsin kanssa hän elvytti ukrainalaisen kirjallisuuden. Ryhmä pyrki myös torjumaan tiettyjen kansallismielisten ahtaan näkemyksen ukrainalaisesta kulttuurista. Hän käynnisti ja johti 1990-luvulla kulttuuritapahtumaa Tretie Tysiatšolittia ('Kolmas vuosituhat'), jossa järjestettiin ukrainalaisten kirjailijoiden lukutapahtumia ja haastatteluja.
Neborakin esikoiskokoelma Burštynovyi tšas (Бурштиновий час) ilmestyi 1987. Oman äänensä hän kuitenkin löysi toisessa kokoelmassa Litaiuša holova (Літаюча голова)(1990). Myöhemmissä kokoelmissa hän on toisinaan poikennut tästä tyylillisesti. Sittemmin hän etääntyi Lvivin boheemimaailmasta. Hän asui jonkin aikaa Donbasissa ja on muistelmissaan kirjoittanut tästä vaiheesta. Hän kuului kirjailijaryhmään Psy Sviatoho Jura (Pyhän Yrjön koirat) ja on ukrainalaisten kirjailijaliittojen jäsen.
Suomennettu runo

Kahvi, teoksessa: Kadonnutta kahvilaa etsimässä, toim. Eero Balk ja Tapani Kärkkäinen. Helsinki: Otava 2000 ISBN 951-1-15972-0