stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen presidentinvaali 2000
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tilastokeskus: Presidentinvaalit 2000
Doria.fi − Presidentin vaalit 2000, tilastokeskuksen julkaisu
Ehdokkaiden esittely Helsingin Sanomien vaalikoneessa
vaalit.om.fi − Ensimmäinen vaali 16.1.2000
vaalit.om.fi − Toinen vaali 6.2.2000
Ensimmäisen kierroksen tulokset
  Tarja Halonen
  Elisabeth Rehn
  Esko Aho
Suomen Senioripuolue

| Suomen Senioripuolue r> y. |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1990
Lakkautettu:  2014
Ideologia:  Eläkeläisten etujen ajaminen
Toimisto:  PL 96 33501 Tampere
Äänenkannattaja:  Me Seniorit
Kansanedustajia:  0 / 200 (2011)
Europarlamentaarikkoja:  0 / 13 (2009)
Kunnanvaltuustot:  2 / 10 412 (2008)
Kotisivu:  senioripuolue.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen Senioripuolue (SSP) oli suomalainen eläkeläisten asioihin keskittynyt puolue. Järjestö merkittiin yhdistysrekisteriin joulukuussa 1990 ja puoluerekisteriin tammikuussa 1991. Aluksi puolueen nimi oli Riippumattomat Sitoutumattomat Eläkeläiset Suomessa (RSES) ja vuodesta 1991 alkaen Eläkeläiset Kansan Asialla (EKA tai ELKA). Senioripuolue otettiin käyttöön kesällä 2006. Järjestö poistettiin puoluerekisteristä kolmesti, vuosina 1995, 2003 ja 2011, koska se ei saanut kansanedustajia. Puolue lopetti toimintansa vuodenvaihteessa 2014–2015.
Historia

SSP perustettiin 1990-luvun alussa, kun Suomen Eläkeläisten Puolue hajosi riitoihin. Uuden puolueen puuhamiehiä olivat SEP:stä erotetut Olavi Kaartinen ja Paavo Sirkiä. Kiistan seurauksena SEP:stä erosi myös muita jäseniä. SEP:n johdon mielestä kaksikko oli vahingoittanut puoluetta ”toiminnallisesti ja taloudellisesti”. Erimielisyydet koskivat muun muassa vaaliliittoja. Enemmistö kannatti yhteistyötä kristillisten kanssa, mutta Kaartinen puhui SMP:n puolesta. Sirkiä kritisoi SEP:tä myös riidanhaluisesta puolueohjelmasta sekä suurituloisten puolustamisesta. Puolueiden välit olivat hyvin kireät 1990-luvun alussa, ja kiistoja puitiin niin julkisuudessa kuin oikeudessakin. Vuosikymmenen lopussa välit paranivat ja puolueet näkivät yhdistymisen mahdolliseksi.
Puolueen poliitikoista tunnetuin oli entinen Hämeenlinnan kaupunginjohtaja ja sosiaalidemokraattien kansanedustaja Leo Kohtala, joka siirtyi sitoutumattomana EKA:n riveihin kunnallisvaalien 1992 alla. Kohtala oli vaaleissa koko kaupungin ääniharava.
Senioripuolue poistettiin puoluerekisteristä huhtikuun 2011 eduskuntavaalien jälkeen. Yhdistyksen jäsenrekisteriin kuului tuolloin noin 500 henkilöä, joista 100 oli maksanut jäsenmaksunsa samana vuonna. Kesäkuun puoluekokouksessa valittiin Anja Koivistoisen johtama uusi hallitus, kun vanha johto luopui tehtävistään. Seniorit päättivät pyrkiä takaisin rekisteriin. Helmikuussa 2012 puoluehallitus päätti aloittaa korttikampanjan välittömästi. Toukokuun kokouksessa puoluehallitus pohti yhteistyötä muiden pienpuolueiden kanssa, mutta päätti jatkaa toistaiseksi itsenäisenä. 7. kesäkuuta 2012 puoluehallitus päätti senioreiden liittymisestä Itsenäisyyspuolueen jäsenyhdistykseksi. Yhdistymisen tavoitteeksi asetettiin läpimurto tulevissa valtiollisissa vaaleissa. Suomen Senioripuolue erosi kuitenkin Itsenäisyyspuolueesta kesällä 2013, koska eläkeläisten asioita ei saatu riittävästi esille Itsenäisyyspuolueessa.
Vaalit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Tulokset
Eduskuntavaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |
| 1991 | 0 | 5 230 | 0,19 % |
| 1995 | 0 | 5 124 | 0,18 % |
| 1999 | 0 | 5 451 | 0,20 % |
| 2003 | 0 | 5 346 | 0,19 % |
| 2007 | 0 | 16 715 | 0,60 % |
| 2011 | 0 | 3 195 | 0,11 % |
Kunnallisvaalit
| Vuosi | Valtuutetut | Äänet | Äänet |
| 1992 | 5 | 4 903 | 0,18 % |
| 1996 | 2 | 2 033 | 0,08 % |
| 2000 | 1 | 1 428 | 0,06 % |
| 2004 | 1 | 1 242 | 0,05 % |
| 2008 | 2 | 2 618 | 0,10 % |
Europarlamenttivaalit
| Vuosi | Mepit | Äänet | Äänet |
| 1996 | 0 | 2 640 | 0,11 % |
| 1999 | 0 | 1 909 | 0,15 % |
| 2004 | 0 | 3 279 | 0,20 % |
| 2009 | 0 | 2 974 | 0,18 % |
Senioripuolue osallistui omalla listallaan eduskunta-, europarlamentti- ja kunnallisvaaleihin vuosina 1991–2011. Ensimmäisiin eduskuntavaaleihinsa puolue asetti ehdokkaita Helsingin ja Uudenmaan vaalipiireissä, Turun eteläisessä ja pohjoisessa, Hämeen eteläisessä ja pohjoisessa sekä Kymen vaalipiirissä. Parhaiten puolue menestyi Hämeen eteläisessä vaalipiirissä, jossa se sai 1,1 prosenttia annetuista äänistä. Muualla kannatus jäi 0,1–0,4 prosenttiin.
Eduskuntavaaleissa 2007 SSP asetti ehdokkaita kahdeksassa vaalipiirissä. Puolueella oli yhteensä 58 ehdokasta, joiden keski-ikä oli 63,7 vuotta – selvästi muita puolueita korkeampi. Puolue on tehnyt vaaliliittoja muun muassa KTP:n, Ekologisen puolueen/KIPU:n, SMP:n, liberaalien, perussuomalaisten, Remonttiryhmän, nuorsuomalaisten ja kristillisten kanssa
Kunnallisvaaleissa puolue asetti ehdokkaita parhaimmillaan 12 kunnassa (1992 ja 2008). Vuonna 2000 EKA:lla oli lista vain kolmessa kunnassa. Syksyn 2008 vaaleissa SSP sai edustajansa Jämsän ja Lahden valtuustoihin. Jämsässä puolueen varapuheenjohtaja sai valtuustopaikan paikkakunnan toiseksi parhaalla äänimäärällä (290). Aiemmin puolueella oli valtuutettuja myös Hämeenlinnassa (1993–2008) ja Imatralla (1993–1996). Vaaleissa 1992 ELKA sai Hämeenlinnassa 9,0 prosenttia äänistä ja neljä valtuutettua. Vuosina 2001–2008 puolueen ainoa valtuutettu oli konstaapeli Paavo Sirkiä.
Puolue osallistui toimintansa aikana kaikkiin Suomessa käytyihin eurovaaleihin. Vuonna 1996 puolueella oli kuusi ehdokasta ja vaaleissa 1999 viisi. Vaaleissa 2004 ja 2009 puolue asetti täyden 20 ehdokkaan listan. Vuonna 1999 EKA oli vaaliliitossa Perussuomalaisten ja KIPU:n kanssa.
Organisaatio

SSP:llä oli vaalipiiritasolla organisoituja paikallisosastoja (piirijärjestöjä) suurimmassa osassa vaalipiireistä. Vaalitoimisto sijaitsi Tampereella.
Organisaatio > Puheenjohtajat

Olavi Kaartinen 1991–2006
Esko A. Repo 2006–2009
Heikki Silván 2009–2011
Anja Koivistoinen 2011–2014
Organisaatio > Varapuheenjohtajat

Väinö Riihelä
Esko Järvenpää (1.) 2006–2009
Raimo Kotala (2.) 2006–2009
Reijo Kauppila (1.) 2009–2011
Kaarlo Nelimarkka (2.) 2009–2011
Aili Dufva (1.) 2011–?
Arja Salonen (2.) 2011–?
Organisaatio > Puoluesihteerit

Juho Mäkelä
Lauri Lepola
Urmas Mikkonen (1. sihteeri) ?–2009
Ulla Lilius (järjestösihteeri) 2009–2010
Nina From (järjestösihteeri) 2010–?
Organisaatio > Paikallisosastot

Helsingin vaalipiiri: Helsingin paikallisosasto
Uudenmaan vaalipiiri: Espoon paikallisosasto
Varsinais-Suomen vaalipiiri: Varsinais-Suomen paikallisosasto
Hämeen vaalipiiri: Hämeen paikallisosasto
Pirkanmaan vaalipiiri: Pirkanmaan paikallisosasto
Kymen vaalipiiri: Kymen paikallisosasto
Vaasan vaalipiiri: Vaasan paikallisosasto
Keski-Suomen vaalipiiri: Keski-Suomen paikallisosasto
Aiheesta muualla

Puolueen kotisivut (arkistoitu)
Puolueen ohjelmia (Pohtiva - poliittisten ohjelmien tietovaranto)
Suomenlehtovähämittari

| Suomenlehtovähämittari> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Kenttämittarit Larentiinae
Suku::  Chloroclystis
Laji::  lehtovähämittari v-ata
Alalaji::  relicta
Kolmiosainen nimi
 Chloroclystis v-ata ssp. relicta  Krogerus, 1996 
Katso myös
   Suomenlehtovähämittari Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomenlehtovähämittari (Chloroclystis v-ata ssp. relicta) on lehtovähämittarin endeemisesti Suomessa tavattava alalaji. Se on luokiteltu vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa vaarantuneeksi (VU). Alalaji oli aikaisemmin rauhoitettu, mutta rauhoitus päättyi 1. heinäkuuta 2013. Se on kuitenkin edelleen erityisesti suojeltavien lajien listalla.
Suomenlehtovähämittari on atlanttisen lämpökauden jälkeinen relikti, joka on elänyt kantalajista täysin eristyneenä populaationa tuhansia vuosia. Alalaji syntyi noin 3 000 vuotta sitten, kun Oulun korkeudelle saakka levittäytyneet lehmusmetsät pirstoutuivat ilmaston kylmenemisen seurauksena, ja osa lehtovähämittareista jäi pysyvästi eristyksiin pääpopulaatiosta. Nykyisin suomenlehtovähämittaria tavataan ainoastaan Karjalohjalla sijaitsevassa Karkalin luonnonpuistossa, jonka alueella sijaitsee Suomen suurin sisämaan lehmusmetsä.
Suomenlehtovähämittari eroaa päälajista sekä elintavoiltaan että geneettisesti. Populaatio on elinvoimainen, mutta kantalajin vähittäinen leviäminen suomenlehtovähämittarin esiintymisalueelle voi johtaa alalajin häviämiseen.
Suomen Lähetysseura

| Suomen Lähetysseura |
| --- | --- |

Perustettu:  1859
Toimiala:  Lähetystyö
Päämaja:  Maistraatinportti 2a 00240 Helsinki
Toiminnanjohtaja:  Pauliina Parhiala
Kattojärjestö:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Jäsenlehti:  Suomen Lähetyssanomat
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
K. A. Wreden suunnittelema Suomen Lähetysseuran talo Helsingin Tähtitorninkadulla. Lähetysseura omistaa Lähetyskirkon ja siellä järjestetään muun muassa Kauneimpia joululauluja. Helsingin seurakuntayhtymä on vuokrannut kirkon kansainväliselle seurakunnalle (IEC, International Evangelical Church www.church.fi).
Suomen Lähetysseura ry (ruots. Finska Missionssällskapet rf) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon vanhin lähetysjärjestö ja yksi Suomen suurimmista kehitysjärjestöistä. Se perustettiin vuonna 1859. Lähetysseura toimii vajaassa 30 maassa yhteistyössä noin sadan kirkon ja järjestön kanssa tehden lähetystyötä, kehitysyhteistyötä ja rauhantyötä.
Suomalaisten lähetystyöntekijöiden koulutus Lähetyskoulussa alkoi K. J. G. Sireliuksen johdolla vuonna 1862. Ensimmäiset lähetystyöntekijät saapuivat Saksan Lounais-Afrikan Ambomaalle 1870. Sittemmin työ on laajentunut noin kolmeenkymmeneen maahan viidelle mantereelle.
Ensimmäisenä lähetysjohtajana toimi K. J. G. Sirelius vuosina 1872–1876.
Suomen Lähetysseura on Kristilliset kustantajat ry:n jäsen.
Historia > Perustaminen

Suomen Lähetysseura perustettiin 19. tammikuuta 1859. Aluksi kannatettiin saksalaisia lähetysseuroja ja sitten valittiin saksalainen Herman Onasch Suomen Lähetysseuran nimikkolähetiksi. Herman Onasch toimi Gossnerin lähetysseuran Suomi-nimisellä asemalla Intiassa. Onaschin kirjoittamia lähetyskirjeitä julkaistiin Suomen Lähetyssanomat ja Missionstidning för Finland -lehdissä.
Suomen Lähetysseuran lähetyskoulu perustettiin 1862, koulun johtajaksi valittiin Klemens Johan Gabriel Sirelius ja uskonnon opettajana toimi pastori August Wilhelm Lucander, hänen kuoltuaan vuonna 1865 tehtävään valittiin pastori Carl Gustav Tötterman.
Historia > Evankelioiva herätys

Vuonna 1898 Lähetysseuran johtajaksi valittiin lehtori Jooseppi Mustakallio, joka toimi tässä tehtävässä vuosina 1898–1913. Vuoden 1905 suurlakko antoi sysäyksen uudentyyppisten evankelioimiskokousten järjestämiselle Helsingissä ja eräissä muissa kaupungeissa. Suurlakon esiin nostamissa haasteissa, uskonnollisen elämän vahvistaminen oli yksi kirkon vastauksista.
Lähetysjohtaja Mustakallio pyrki tekemään Suomen Lähetysseurasta eräänlaisen kirkon evankelioimistyön keskuksen. Lähetysseuran palvelukseen kiinnitettiin useita evankelioivan herätyksen edustajia. Näitä olivat muun muassa lähetyssaarnaaja Frans Hannula, pastori K. A. Paasio, Ruotsin vapaakirkollisten piirissä herätykseen tullut kirjailija Pekka Brofeldt ja arkkitehti, vapaaherra K. A. Wrede. Lähetysseuran evankelioimiskokoukset kokosivat kesään 1906 mennessä runsaasti osanottajia ja saivat aikaan herätystä.
Mustakallion siirryttyä seurakuntavirkaan vuonna 1914, valittiin uudeksi lähetysjohtajaksi Matti Tarkkanen, joka tunnettiin miehenä, joka puolusti Raamatun jumalallista arvovaltaa, uudenaikaista raamattukritiikkiä vastaan.
Ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista, iloittiin lähetystyölle avautuneista ovista, Uno Paunu kirjoitti Vartija-lehdessä: ”Nykyhetki on pakanamaailmassa miltei rajattomien tilaisuuksien aikaa. Ovet ovat avoinna pakanamaailmaan niin, kuin ei koskaan ennen.”
Historia > Suomalainen lähetystyö Ambomaalla

Saksalaisen Reinin Lähetysseuran lähetystyöntekijän Carl Hugo Hahnin vuonna 1866 lähettämästä vetoomuksesta johtuen, lähetysseura valitsi lähetysalueeksensa Ambomaan Saksan Lounais-Afrikasta.
Ensimmäiset Suomessa koulutetut lähetystyöntekijät vihittiin tehtäväänsä lähetysseuran vuosijuhlassa 1868.
Ensimmäiset lähetysseuran omat lähetit, Botolf Berhard Björklund, Pietari Kurvinen, Martti Rautanen, Karl Leonhard Tolonen, Karl August Weikkolin, Karl Emanuel Jurvelin ja käsityöläiset Juho Heinonen, Erkki Juntunen ja Antti Piirainen saapuivat Kapkaupunkiin 1868 ja pääsivät 1870 Ambomaalle, Ondongan heimon alueelle.
Lähetystyöntekijät matkustivat Ambomaalle härkävaljakoilla, jonne saavuttuaan he saivat asunnokseen irlantilaisen kauppiaan Grendonin rakentaman pienen talon, jonka Hugo Hahnin lahjoitti Suomen Lähetysseuralle.
Varhaisin lähetystyö Ambomaalla tapahtui vaikeissa olosuhteissa. Lähetystyöntekijöiden aikaa kului tarpeellisten rakennusten rakentamiseen ja kunnossa pitämiseen, kaupankäyntiin, ruuan ja varusteiden hankkimiseen pitkien matkojen päästä. Paikalliset asukkaat suhtautuivat usein välinpitämättömästi tai vihamielisesti lähetystyöntekijöihin. Lähetystyöntekijöillä ei useimmiten ollut toiminnassa tarvittavia varoja ja kauppatavaroita tarpeeksi, joten he joutuivat turvautumaan ruuan saamisessa paikallisten ihmisten apuun. Heimopäälliköt kokivat heidät taakkana, jouduttuaan elättämään heitä.
Lähetysasemia rakennettiin 1871–1872 Ongandjeraan, Ondongan Omandongoon, Uukuambiin ja Oukuanjamaan. Ensimmäiset neljä pakanaa kastettiin 1881. Vuonna 1925 vihittiin seitsemän ambomaalaista papin virkaan. Ensimmäiset oshindongankieliset koko Raamatut saatiin käyttöön 1955.
Vuonna 1893 Ambomaalle perustettujen seurakuntien jäsenmäärä oli 545 henkeä. Seurakuntien jäsenmäärä kasvoi vuoteen 1899 mennessä 725 jäseneen, jonka lisäksi oli useita kasteoppilaita. Ambomaan ja Okavangon seurakuntien yhteinen jäsenmäärä vuonna 1958 oli yli 100 000 ihmistä. Suomalaisten työn tuloksena syntyi nykyinen Namibian evankelisluterilainen kirkko, ELCIN, joka itsenäistyi vuonna 1954. Jäsenmäärä on nykyisin puoli miljoonaa.
Historia > Lähetystyö muissa maissa

1800-luvun viimeisinä vuosina Lähetysseuran ja Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen tiet erkanivat. Aiemmin nämä järjestöt olivat järjestäneet yhteiset Lähetys- ja evankeliumijuhlat. Nyt Evankeliumiyhdistys päätti 1898 aloittaa oman lähetystyön Japanissa. Pastori Alfred E. Wellroos perheineen ja neiti Esteri Kurvinen (Ambomaan veteraanin Pietari Kurvisen tytär) saapuivat Nagasakiin 13. joulukuuta 1900.
Vuonna 1901 Suomen Lähetysseura aloitti lähetystyön Kiinassa Hunanin maakunnassa. Ensimmäisenä lähetysseuran lähetystyöntekijänä toimi Hannes Sjöblom. Joulukuussa 1913 lähetettiin apulaisjohtaja Hannu Haahti tarkastusmatkalle Kiinaan, selvittämään helluntailiikkeen aiheuttamia ongelmia, joiden seurauksena kaksi mieslähettiä ja kaksi naislähettiä erosi Lähetysseurasta. Toiminta Kiinassa keskeytettiin vuonna 1949 vallankumouksen vuoksi. Työ on sittemmin aloitettu uudelleen.
Vuonna 1924 aloitettiin työ kolmannessa kohteessa, juutalaisten keskuudessa silloisessa Palestiinassa, pastori Aapeli Saarisalon matkustettua maahan. Ensimmäisen vuoden hän toimi Jerusalemissa ja siirtyi sitten Galileaan Gennesaretin järven etelärannalla olevaan Kinneretin maanviljelyssiirtolaan. Terveydellisten syiden vuoksi hän palasi Suomeen 1926. Aili Havas matkusti Jerusalemiin 1932 ja aloitti opinnot kaupungin hepreankielisessä yliopistossa, toimien lähetystyössä vuoteen 1969 saakka.
Toisen maailmansodan jälkeen lähetystyö laajeni voimakkaasti uusille alueille Afrikassa ja Aasiassa.
1980-luvulla aloitettiin työ Euroopan ei-kristittyjen siirtolaisten parissa sekä Latinalaisessa Amerikassa. Venäjän Pietari tuli työalueeksi 1990-luvulla ja Viro 2000-luvulla.
Toiminta

Suomen Lähetysseura saa rahoituksensa luterilaisilta seurakunnilta, eräiltä kristillisiltä järjestöiltä, yksityisiltä ihmisiltä ja kehitysyhteistyöhönsä myös ulkoministeriöltä.
Suomen Lähetysseuran käsitys lähetystyöstä on kokonaisvaltainen: se koostuu sekä kirkollisesta työstä että kehitysyhteistyöstä. Lähetysseura toimii paikallisten kumppaneiden kautta. Kumppaneina toimivat kirkot ja kristilliset järjestöt ympäri maailmaa sekä monenkeskisessä yhteistyössä muun muassa Kirkkojen maailmanneuvosto, Luterilainen maailmanliitto sekä kirkkojen kehitysyhteistyön ja humanitaarisen avun verkosto ACT-allianssi.
Vuonna 2017 Suomen Lähetysseura teki päätöksen Euroopan-työn lopettamisesta vuoden 2022 jälkeen eli 2017–2022 strategiakauden jälkeen. Toimintaa on ollut Euroopassa Venäjän lisäksi Virossa ja Ranskassa.
Toiminta > Lähetysjuhlat

Suomen Lähetysseuran suurin tapahtuma on Lähetysjuhlat, jotka järjestetään yleensä touko–kesäkuussa ja vuodesta 2017 alkaen joka toinen vuosi yhdessä Kirkkopäivien kanssa. Lähetysjuhlia on järjestetty Suomen Lähetysseuran perustamisesta, vuodesta 1859 alkaen. Vuodesta 1901 ne on järjestetty vuosittain. Alkuaikoina juhlat pidettiin aina Helsingissä.[42]
Juhlien ohjelmaan kuuluu muun muassa  raamattutunteja, seuroja, draamaa ja tietoa lähetyksen ajankohtaisista tapahtumista. Lisäksi on lasten ja nuorten ohjelmaa. Musiikin osuus juhlilla on vahva. Esiintyjinä on paikallisia ryhmiä sekä kansainvälisiä kuoroja ja yhtyeitä.lähde?
Lähetysseuran vuosikokous on tavallisesti järjestetty juhlien yhteydessä.
Toiminta > Felm-vapaaehtoiset

Vuosittain noin 30 vapaaehtoista lähtee Felm Volunteeriksi Suomen Lähetysseuran ulkomaantyöhön. Felm Volunteerit toimivat erilaisissa tuki- ja asiantuntijatehtävissä 2–12 kuukauden ajan. Felm Volunteeriksi lähteminen edellyttää Lähde liikkeelle -koulutuksen suorittamista.
Toiminta > Museo

Kumbukumbu Suomen Lähetysseuran museo oli Lähetystalossa Helsingissä toiminut kulttuurihistoriallinen erikoismuseo, joka oli perustettu 1931. Museon kokoelmissa oli etnografista esineistöä ja taideteoksia paristakymmenestä Afrikan ja Aasian maasta. Kokoelmat ovat olleet vuodesta 2015 Kansallismuseon ja valokuva-arkisto Museoviraston hallussa.
Julkaisuja

Seura julkaisee Lähetyssanomia, joka on lähetystyöstä ja kehitysyhteistyöstä kertova aikakauslehti ja vanhin Suomessa yhtäjaksoisesti ilmestyvä aikakauslehti. Se ilmestyy seitsemän kertaa vuodessa. Päätoimittaja on toiminnanjohtaja. Lähetysseura julkaisee myös kolme kertaa vuodessa ilmestyvää maksutonta ruotsinkielistä Mission-lehteä.
Lähetysjohtajat

K. J. G. Sirelius 1872–1876
C. G. Tötterman 1877–1895
Akseli Hirn 1895–1898
Jooseppi Mustakallio 1898–1913
Matti Tarkkanen 1913–1934
K. A. Paasio 1934–1935†
Uno Paunu 1936–1946
Tuure Vapaavuori 1946–1955
Olavi Vuorela 1955–1967
Alpo Hukka 1967–1981
Henrik Smedjebacka 1981–1991
Sakari Pinola 1991–1999
Seikku Paunonen 1999–2001
Seppo Rissanen 2001–2017
Rolf Steffansson 2017–2023
Pauliina Parhiala 2023–
Suomen metsäteollisuus

Tukinuittoa Saimaalla 2008.
Suomen metsäteollisuus on metsäteollisuussektori Suomessa. Siihen kuuluu sekä mekaaninen metsäteollisuus että kemiallinen metsäteollisuus.
Metsäteollisuus tuottaa nykyisin noin viidesosan Suomen vientituloista, hiukan pienemmän osan koko teollisuustuotannosta ja noin 15 prosenttia teollisuuden työpaikoista. Sen osuus Suomen taloudesta on pienentynyt 1960-luvun jälkeen merkittävästi.
Kymmeniin eri yhtiöihin jakautunut suomalainen metsäteollisuus alkoi fuusioitua ja tehdä mittavia, osin ylihintaisiakin yritysostoja ympäri maailman 1980-luvulta 2000-kymmenluvun alkuun saakka. Se painottui kuitenkin vahvasti paperituotantoon ja ajautui tehdassulkemisten kierteeseen myös Suomessa digitalisoitumisen kiihtyessä 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä, jonka lopussa maailmantalous ajautui vielä taantumaan. 2010-kymmenluvulle tultaessa suomalaisen metsäteollisuuden tuotteet kuitenkin monipuolistuivat, ja alaan on investoitu viime vuosina huomattavan paljon.
Metsäteollisuus työnantajana > Kemiallinen metsäteollisuus

Kemiallinen metsäteollisuus valmistaa paperia ja kartonkia sekä sellua ja mekaanista massaa, joista kahta jälkimmäistä käytetään edellisten valmistamiseen.
Suomessa toimii 25 paperitehdasta, 14 kartonkitehdasta ja 15 sellutehdasta. Ne työllistävät Suomessa noin 22 000 henkeä (2014).
Metsäteollisuus työnantajana > Mekaaninen metsäteollisuus

Mekaaninen metsäteollisuus eli puutuoteteollisuus valmistaa puutuotteita mekaanisesti, eli sahaamalla, höyläämällä, sorvaamalla ja liimaamalla. Sahateollisuus on suurin osa-alue. Saha- ja levyteollisuus ovat pitkälle automatisoituja, ja työpaikat liittyvät valvontaan ja laadunvarmistukseen. Kädentaitoja tarvitaan edelleen esimerkiksi puusepän- ja veneenrakennustöissä.
Puutuoteteollisuuteen liittyviä ammattitutkintoja voi suorittaa ammattikouluissa ja ammattikorkeakouluissa. Ammattinimikkeitä ovat ainakin prosessinhoitaja, puuseppä ja veneenrakentaja. Myös yliopistoissa voi suuntautua puunjalostustekniikkaan tai prosessitekniikkaan.
Puutuoteteollisuus työllistää Suomessa noin 26 000 henkeä, joiden lisäksi noin 9 000 henkilöä saa toimentulonsa huonekalujen valmistuksesta.
Metsäteollisuus työnantajana > Suurimmat yritykset ja työmarkkinajärjestöt

Helsingin pörssissä kaksi suurta metsäyhtiötä ovat Stora Enso ja UPM-Kymmene. Lisäksi Helsingin pörssissä on Metsä Board, joka on osuuskuntapohjaisesti omistetun Metsä Groupin pörssilistattu tytäryhtiö. Vuonna 2015 Stora Enso oli maailman toiseksi suurin painopaperin valmistaja.
Suurten metsäyhtiöiden sahojen lisäksi maassa on myös useita muita suurempia sahayrityksiä, kuten Versowood, Westas Group ja itävaltalaisen Binderholzin alun perin Vapolta ostama sahatoiminta. Pieni osa Suomessa sijaitsevista metsäteollisuuden tuotantolaitoksista on pääosin suorassa ulkomaalaisomistuksessa, muun muassa Savon Sellun kartonkitehdas Kuopiossa, Nokian Paperin pehmopaperitehdas ja Kirkniemen paperitehdas Lohjalla.
Monet metsäteollisuuden työntekijät ovat järjestäytyneet joko Paperiliittoon tai Puu- ja erityisalojen liittoon. Työnantajia edustaavat kattojärjestöt Metsäteollisuus ry ja Suomen Sahat ry. Metsänhoitoyhdistyksiin kuuluvien metsänomistajien järjestö on Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusliitto ry.
Suomen metsäteollisuuden käyttämät puulajit

Suomen vähälajiset metsät koostuvat pääasiassa muutamista puulajeista, männystä ja kuusesta. Metsäteollisuus käyttikin pitkään lähes pelkästään mäntyä ja kuusta, koivua käytettiin lähinnä vanerin raaka-aineena. Koivun arvostus alkoi 1980-luvulla ja haavan 1990-luvulla. Lyhytkuituisina koivu ja haapa soveltuvat hyvin hienopaperin valmistukseen. Havupuita suosineen metsänhoidon sekä luontaisten kasvuedellytysten takia Suomen lehtipuuvarat ovat melko pienet.