stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Islamia koskevien länsimaisten mielikuvien historia
Islamin kritiikkiä > 1800-luku > Winston Churchill

Winston Churchill arvosteli islamia vuonna 1899 ilmestyneessä kirjassaan The River War. Usein siteerattu kohta teoksessa on seuraava:
»Kuinka kauhistuttavia ovatkaan kiroukset, joita muhamettilaisuus langettaa kannattajilleen! Fanaattisen vimman lisäksi, joka ihmisessä on yhtä vaarallista kuin vesikauhu koirassa, tulee vielä tämä pelottava fatalistinen apatia. Islamin vaikutukset ovat ilmeisiä kaikissa maissa, missä profeetan seuraajat hallitsevat tai asuvat. Niihin kuuluvat huonot tottumukset, heikosti toimiva maatalous, kaupan kankeus ja omaisuudensuojan puutteet... Yksittäisillä muslimeilla voi olla loistavia ominaisuuksia, mutta uskonnon vaikutus halvauttaa sitä seuraavien sosiaalisen kehityksen.»
Islamin kritiikkiä > 1900-luku

Perinteinen käsitys islamin varhaishistoriasta joutui 1970-luvulla historiatieteellisen kritiikin kohteeksi. Poleeminen islamin kritisointi oli varsinkin kylmän sodan aikakautena harvinaista, ja varsinkin Lähi-idän muslimimaat olivat noina aikoina myös maallistuneempia kuin 2000-luvun alussa. Turkissa vallitsi atatürkiläinen sekulaari autoritarismi ja arabimaissa elettiin arabisosialismin aikakautta. Fundamentalismi pidettiin Nasserin tapaisten konservatiivisten ja autoritaaristen hallitsijoiden toimesta kurissa, eikä sille ollut kansan keskuudessakaan suurta kaikupohjaa. Jihadismi tai poliittinen islam eivät olleet laajasti tunnettuja ilmiöitä. Ajatollah Khomeinin hallinnon Iranissa vieraillut uuden vasemmiston johtohahmo Michel Foucault kirjoitti, että kukaan Iranissa ei ymmärrä "islamilaisella hallituksella" papiston teokraattista valtaa; hän näki päinvastoin liikkeelle ominaiseksi epäluottamuksen legalismiin. Reaganin hallinnon aseistamista Afganistanin mujahideen-taistelijoista (ideologialtaan saudi-salafismia edustavat talibanit) taas puhuttiin länsimedioissa vain "vapaustaistelijoina" (freedom fighters).
Islamin kritiikkiä > 1900-luku > V.S. Naipaul

Islamia arvosteli 1900-luvulla esimerkiksi V.S. Naipaul, Nobel-palkittu kirjailija, esseissään Among the Believers (1981) ja Beyond Belief: Excursions In the Lands of the Converted Peoples (1998). Hän näki islamin arabialaisen imperialismin muotona, ja painotti sen poliittista luonnetta.
Myönteisiä näkemyksiä islamista

Ensimmäiset merkit myönteisestä suhtautumisesta islamiin ilmestyivät kirjallisuuteen 1600-luvulla. Valistusaikana 1700-luvulla positiiviset puheenvuorot lisääntyivät. 1800-luvulla alkoi islamin historiallis-kriittinen akateeminen tutkimus. Sen asenne kohteeseen oli neutraali.
1900-luvulla kolonialismin romahtamisen ja maailmansotien myötä positiiviset näkemykset islamista lisääntyivät edelleen, kun länsimaiden moraalisesta ylemmyydestä ei enää oltu yhtä vakuuttuneita kuin ennen. Muutokset näkyivät eri aloilla, kuten poliitikkojen, islamin tutkijoiden, median ja kirkon edustajien puheissa ja kirjoituksissa. Suhdetta islamiin alkoi muokata myös Euroopan muslimiväestön määrän ja suhteellisen osuuden kasvu. Vaikka tieto islamista on lisääntynyt, siinä on edelleen näkynyt myös puutteita.
Myönteiset puheenvuorot ovat torjuneet islamiin kohdistuvaa arvostelua. Ne ovat tuonut esiin islamia rauhan ja suvaitsevaisuuden uskontona, jolla on ollut suuri myönteinen vaikutus myös eurooppalaisen sivistyksen nousuun. On korostettu, että eräät islamilaisiin tapoihin kohdistuneet syytökset menevät väärään osoitteeseen, sillä niissä on islamin asemesta kysymys vanhoista kansallisista perinnäistavoista.
Johannes Damaskolainen syyrialainen munkki ja varhainen kirkkoisä, ikoni 1800-luvulta
Dante kohtaa Muhammedin ja Alin Helvetissä (William Blake)
Turkkilaiseksi puettu Muhammed seisoo keskenään kiistelevien oppineiden keskellä käsissään miekka ja puolikuu ja polkee jalkoihinsa ristin, maapallon ja Mooseksen lakitaulut. Muhammedin kupeella roikkuu kaksinaamaisuutta symboloiva naamio. Hänen käsivarrellaan on Koraanin tekstiliuska, mushaf. Muhammedille on piirretty naiselliset rinnat. Allegoriset hahmot olivat yleensä naisia, mutta kuva on samalla pilkallinen. Taustalla uhkaa muslimiarmeija, jonka kapteeni on kuvan toinen Muhammed-muotokuva.. Kuva Humphrey Prideauxin Muhammed -elämäkerran ranskankielisestä käännöksestä 1698.
Jules Ferry

| Jules Ferry |
| --- | --- |
 Jules Ferry, Léon Bonnat’n maalaama muotokuva vuodelta 1888.
Ranskan pääministeri
 23. syyskuuta 1880 – 14. marraskuuta 1881  
Presidentti:  Jules Grévy
Edeltäjä:  Charles de Freycinet
Seuraaja:  Léon Gambetta
 21. helmikuuta 1883 – 6. huhtikuuta 1885  
Presidentti:  Jules Grévy
Edeltäjä:  Armand Fallières
Seuraaja:  Henri Brisson
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1832 Saint-Dié, Ranska
Kuollut: 17. maaliskuuta 1893 (60 vuotta) Pariisi, Ranska
Tiedot
Puolue:  Maltilliset tasavaltalaiset
 Nimikirjoitus
Jules François Camille Ferry (5. huhtikuuta 1832 Saint-Dié – 17. maaliskuuta 1893 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko ja valtiomies kolmannen tasavallan alkuaikoina. Hän toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1880–1881 ja 1883–1885 sekä ulkoministerinä 1883–1885. Ferry muistetaan koululaitoksen uudistajana, laïcitén (kirkon ja valtion eron) kannattajana sekä Ranskan siirtomaavallan laajentajana. Hänen poliittinen uransa kaatui Tonkin-kriisinä tunnettuun tapaukseen maaliskuussa 1885.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jules Ferry Wikimedia Commonsissa
Jules Ferry (ranskaksi) Assemblée Nationale
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Valokuva Ferrystä.
Feyzi Ahsen-Böre

| Feyzi Ahsen-Böre> Feyzullah Zinnetullah oğlu |
| --- | --- |
 Feyzi vuonna 1964.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. elokuuta 1917 Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 20. syyskuuta 1974 (57 vuotta) Istanbul, Turkki
Kansalaisuus:   Turkki
Sukulaiset:  Zinnetullah (isä)  Fikret (poika)  Murat, Vasif,  Zeyd (veljet)
Muut tiedot
Lempinimet:  Feiska
Aktiivisena:  1934–45
Feyzi Ahsen-Böre (25. elokuuta 1917 Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta – 20. syyskuuta 1974 Istanbul, Turkki) oli Tampereen Ilveksessä kausina 1934–45 pelannut jääkiekkohyökkääjä. "Feiska" voitti kolme SM-kultaa, yhden hopean ja kaksi pronssia. Hän ja veljensä Murat Ahsen-Böre olivat mukana kun Ilves voitti ensimmäisen mestaruutensa vuonna 1936.
Feyzi syntyi Venäjällä tataariperheeseen ja tuli lapsena Suomeen. Hänestä ei kuitenkaan koskaan tullut maan kansalaista, mutta isänsä Zinnetullan tavoin sai Turkin kansalaisuuden ja tästä syystä häntä voidaan pitää SM-sarjan ensimmäisenä "ulkomaalaisena" pelaajana. Uransa jälkeen Ahsen-Böre toimi Istanbulissa kirjakauppiaana ja laati kaikkien aikojen ensimmäisen turkki-suomi-sanakirjan.
Elämä

Feyzin (Feyzullah, Fəyzulla) isä oli Venäjän keisarikunnassa syntynyt tataaritaustainen liikemies Zinnetullah Ahsen Böre (Imadutdinoff), joka asui Karjalan kannaksen Terijoella. Feyzi syntyi kuitenkin Pietarin lähistöllä sijaitsevassa Tsarskoje Selossa, joka oli hänen äitinsä Safiyen kotikaupunki. Suomen sisällissodan jälkeen Ahsen-Bören perhe muutti Helsinkiin kesällä 1919 ja sieltä edelleen vuoden kuluttua Tampereelle, koska eivät saaneet pysyvää oleskelulupaa pääkaupunkiin.
Vuonna 1928 Feyzi ja hänen nuorempi veljensä Murat (s. 1919) aloittivat isänsä vaatimuksesta opiskelun maineikkaassa Galatasarayn lyseossa Istanbulissa. He eivät kuitenkaan hallinneet kunnolla turkin kieltä, vaan palasivat takaisin Suomeen jo ensimmäisen lukukauden jälkeen, aloittaen seuraavaksi opinnot Kangasalan lyseossa. Koulun rehtorina toimi tuolloin Zinnetullah Ahsen Bören ystävä Juho Ahtinen-Karsikko, joka tunnettiin myös innokkaana orientalistina.
Vuonna 1931 veljekset siirtyivät Tampereen lyseoon, jonka voimistelunopettaja oli aikaisemmin samana vuonna Ilveksen perustanut entinen jalkapallon maajoukkuemaalivahti Niilo Tammisalo. Feyzi ja Murat innostuivat erityisesti jääkiekosta ja vuonna 1934 Feyzi nostettiin SM-sarjassa pelanneen Ilveksen edustusjoukkueeseen. Feyzi "Feiska" Ahsen-Böre edusti seuraa kaikkiaan kahdeksan kauden ajan vuosina 1934–1945 ja saavutti sinä aikana kolmen Suomen mestaruuden lisäksi myös yhden SM-hopean- ja 2 pronssia. Yhteensä hän pelasi Ilveksessä 38 ottelua tehopistein 5+1=6. Feyzi Ahsen-Börea voidaan pitää myös SM-sarjan ensimmäisenä ulkomaalaispelaajana, koska hänellä ei isänsä tapaan ollut Suomen kansalaisuutta. Murat pelasi myös Ilveksessä SM-sarjaa, veljessarjan nuorimmat Zeyd (s. 1920) ja Vasif (s. 1924) puolestaan pelasivat myöhemmin jääkiekkoa Tampereen Tapparan edeltäjän TBK:n riveissä.
Feyzi toimi myös erotuomarina, tuomiten yhden maaottelun ja ennen 1950-lukua SM-sarjaotteluita, mutta niistä ei ole säilynyt tietoja.
Vuonna 1938 Feyzi kutsuttiin Turkin kansalaisena suorittamaan kotimaassaan asepalvelusta, mutta kun perillä Istanbulissa selvisi että hänen oli tultava palvelukseen vasta kahden vuoden päästä, hän palasi takaisin Tampereelle.
Feyzi avioitui suomalaisen naisen kanssa vuonna 1942. Isä-Zinnetullah ei tätä kuitenkaan hyväksynyt ja täten jätti poikansa perinnöttömäksi. Feyzi muutti Turkkiin 1949, asui siellä lopun elämäänsä ja toimi Istanbulissa kirjakauppiaana. Vuonna 1972 julkaistiin Ahsen-Bören laatima turkki–suomi-sanakirja, joka oli ensimmäinen laatuaan.
Feyzin poika Fikret Ahsen-Böre (1943–2022) pelasi koripalloa Turkissa ja 1970-luvulla myös Suomen mestaruussarjassa. Fikretillä oli Youtubessa turkinkielinen vlog-kanava.
Tilastot

| --- | --- |
Pelipaikka: Hyökkääjä
Maila: Left
Pelikaudet: 1934/45
Kulta - hopea - pronssi: 3 - 1 - 2
| Kausi | Sarja | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1934-35 | SM-sarja | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1935-36 | SM-sarja | 6 | 1 | 1 | 2 | 0 |
| 1936-37 | SM-sarja | 5 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| 1937-38 | SM-sarja | 4 | 1 | 1 | 2 | 0 |
| 1940-41 | SM-sarja | 7 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1942-43 | SM-sarja | 7 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| 1943-44 | SM-sarja | 5 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| 1944-45 | SM-sarja | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| YHT. |  | 39 | 5 | 2 | 7 | 0 |
Tilastot > Saavutukset

3 SM-kultaa: 1936, 1937, 1938
1 SM-hopea: 1935
2 SM-pronssia 1938, 1941
Teokset

Türkçe-fince-türkçe cep sözlüǧü, Sümer Matbaasi, Ankara, 1972.
Aiheesta muualla

Matkalla Kaukoitään - Ylen elävä arkisto - Ahsen Bören lyhyt haastattelu (kohdassa 04:20)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO) 
Ilveksen ensimmäinen mestaruusjoukkue 1936. Feyzi takana kolmas vasemmalta.
Arvo Jankko

Arvo Voldemar Jankko (21. toukokuuta 1885 Jääski – 19. kesäkuuta 1921) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat nimismies Voldemar Johannes Jankowsky ja Klara Aleksandra Herckman.
Opinnot

Jankko kävi neljä luokkaa Viipurin suomalaista yhteiskoulua ja Kuopion teollisuuskoulun vuosina 1905–1907.
Jääkärikausi

Jankko toimi piirtäjänä Helsingissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 21. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Jankko osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Pataljoonan kotiuduttua helmikuussa 1918 Jankko joutui jäämään sairaalahoitoon Libaun sotilassairaalaan Saksaan, hänellä todetun keuhkotaudin takia.
Suomen sisällissota

Jankko saapui takaisin Suomeen 10. kesäkuuta 1918 ja astui armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä ja hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen kaartiin, jossa toimi koulutusaliupseerina eri komppanioissa. Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan ja myöhemmin Pioneeripataljoona n:o 2:een. Armeijasta hän erosi 20. toukokuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Liperin suojeluskuntaan, missä hän toimi 31. toukokuuta 1920 saakka. Hänet haudattiin Liperiin.
La Carolina

| La Carolina |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Sijainti Jaénin maakunnassa.
 La Carolina
 Koordinaatit: 38°16′N, 3°37′W 
Valtio:  Espanja
Hallintoalue:  Andalusia
Maakunta:  Jaén
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
La Carolina on kaupunki Jaénin maakunnassa Espanjan Andalusiassa. Sen asukasluku on 15 673 (2015) ja pinta-ala 201 km². Kaupunki perustettiin vuonna 1767.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Carolina Wikimedia Commonsissa
Jaénin kunnat
Albanchez de Mágina
Alcalá la Real
Alcaudete
Aldeaquemada
Andújar
Arjona
Arjonilla
Arquillos
Arroyo del Ojanco
Baeza
Bailén
Baños de la Encina
Beas de Segura
Bedmar y Garcíez
Begíjar
Benatae
Bélmez de la Moraleda
Cabra del Santo Cristo
Cambil
Campillo de Arenas
Canena
Carboneros
Castellar
Castillo de Locubín
Cazalilla
Cazorla
Chiclana de Segura
Chilluévar
Cárcheles
Escañuela
Espelúy
Frailes
Fuensanta de Martos
Fuerte del Rey
Guarromán
Génave
Higuera de Calatrava
Hinojares
Hornos
Huelma
Huesa
Ibros
Iznatoraf
Jabalquinto
Jaén
Jamilena
Jimena
Jódar
La Carolina
La Guardia de Jaén
La Iruela
La Puerta de Segura
Lahiguera
Larva
Linares
Lopera
Los Villares
Lupión
Mancha Real
Marmolejo
Martos
Mengíbar
Montizón
Navas de San Juan
Noalejo
Orcera
Peal de Becerro
Pegalajar
Porcuna
Pozo Alcón
Puente de Génave
Quesada
Rus
Sabiote
Santa Elena
Santiago de Calatrava
Santiago-Pontones
Santisteban del Puerto
Santo Tomé
Segura de la Sierra
Siles
Sorihuela del Guadalimar
Torreblascopedro
Torredelcampo
Torredonjimeno
Torreperogil
Torres
Torres de Albánchez
Úbeda
Valdepeñas de Jaén
Vilches
Villacarrillo
Villanueva de la Reina
Villanueva del Arzobispo
Villardompardo
Villarrodrigo
Villatorres
Klaus Kurki

Klaus Jaakonpoika Kurki (mainintoja vuosilta 1457–1477) oli keskiaikainen suomalainen rälssimies, joka toimi Eerik Akselinpoika Tottin voutina Turun linnassa sekä Ylä-Satakunnan tuomarina ja Sääksmäen kihlakunnan voutina Hämeessä. Klaus Kurki tunnetaan Elias Lönnrotin 1820-luvulla muistiinmerkitsemästä kansanrunosta Elinan surma, jonka mukaan hän surmasi mustasukkaisuuden seurauksena vaimonsa ja poikansa polttamalla kotinsa Laukon kartanon ja teki lopuksi itsemurhan hukuttautumalla. Elinan surmavirttä pidetään epähistoriallisena, eivätkä sen tapahtumat vastaa todellisuudessa eläneen Klaus Kurjen vaiheita. Surmavirsi on nykyisen käsityksen mukaan peräisin 1500-luvulta ja noudattelee pikemminkin kansainvälisiä esikuviaan kuin todellista historiaa. Lisäksi sisällöltään vastaavaa tarinaa on kerrottu myös Klaus Kurjen apesta, ja surmavirressä on sekoitettu toisiinsa Klausin ja hänen vävynsä henkilötietoja.
Tiedot Klaus Kurjesta ja tämän perheestä

Klaus Kurjen isä oli asemies Jeppe Kurki, josta on viimeinen maininta asiakirjoissa vuodelta 1455. Jo Jeppe Kurki oli mahdollisesti Ylä-Satakunnan kihlakunnantuomari. Klaus Kurjen äiti oli Karin Klauntytär Diekn, Turun linnanpäällikkö Klaus Lydekenpoika Dieknin tytär. Vesilahdella sijaitseva Laukon kartano oli Kurki-suvun omistuksessa jo Klaus Kurjen aikana, mutta viimeistään 1460-luvulla, ellei jo aiemmin. Klaus Kurjen syntymävuotta ei tiedetä, mutta jotkut suomalaiset historioitsijat ovat arvelleet hänen syntyneen mahdollisesti 1420-luvulla. Varhaisin asiakirjalähteissä esiintyvä maininta Klaus Kurjesta on vuodelta 1457, jolloin hän oli Erik Akselinpoika Tottin asettama tilapäinen vouti Turun linnassa ja Erikin asemiesten johtaja. Klaus Kurki avioitui jälkipolville tuntemattomana ajankohtana Elin (Elina) Jönsintyttären kanssa. Tämän isä oli valtaneuvos Jöns Olofinpoika Stenbock. Kun Jöns vuonna 1463 sai koko Satakunnan läänityksekseen, hän otti vävynsä Klausin sinne voudiksi. Klaus sai jossain vaiheessa itselleen myös Ylä-Satakunnan tuomarin viran, mahdollisesti isältään perimällä. Samaan aikaan näiden tehtävien kanssa hänen mainitaan olleen vuonna 1470 myös voutina Erik Tottille kuuluneessa Hämeessä, mahdollisesti tosin vain Sääksmäen kihlakunnan alueella. Viimeinen maininta Klaus Kurjesta Ylä-Satakunnan tuomarina on vuodelta 1477. Tammikuussa 1479 hänen tilallaan mainitaan olleen uusi tuomari, joten hän kuoli mahdollisesti vuonna 1477 tai 1478.
Klaus Kurjella tiedetään olleen ainakin kaksi poikaa, joista toinen oli sittemmin Turun piispaksi kohonnut Arvid Kurki. Toisen pojan nimeä ei tiedetä, mutta myös hänet mainitaan eräässä vuodelta 1488 olevassa lähteessä kirkonmiehenä. Alkuperäinen Laukon Kurki-suku sammui Arvid Kurjen kuollessa vuonna 1522, mutta suvun on katsottu jatkuneen Klaus Kurjen tyttären Elin Kurjen ja tämän aviomiehen Knut Erikinpoika Kurjen jälkeläisistä. Klaus Kurjella saattoi ennen Elin Jönsintytärtä olla toinen vaimo, josta ei ole mitään varmaa tietoa.
Kulttuurivaikutus

Klaus Kurjen maineen sinetöivät useat Elinan surman pohjalta 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkupuolella tehdyt näytelmät, romaanit, sävellykset ja elokuvat. Surmavirttä pidettiin aluksi kuvauksena todellisista historiallisista tapahtumista, mutta vähitellen historiantutkijat kyseenalaistivat sen todenperäisyyden. Klaus Kurjen mukaan on nimetty Helsinkiin vuonna 1938 avattu hotelli Klaus K (entinen Klaus Kurki).
Aiheesta muualla

Klaus Jakobsson Kurki Genealogy (sisältää Kansallisbiografian artikkelin tekstin)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia
Jalkaväkirykmentti 37 (talvisota)

joukko-osastot
JR 37
JR 38
JR 39
KTR 13
KevOs 13
25. PionK
26. PionK
komentajat
eversti Hannu Hannuksela
Jalkaväkirykmentti 37 (JR 37) oli talvisodan aikainen rykmentti, joka kuului eversti Hannu Hannukselan komentamaan 13. divisioonaan.
Perustaminen

Mikkelin sotilaspiiri perusti rykmentin Mikkelissä ylimääräisten harjoitusten alkaessa 14. lokakuuta 1939 alkaen. Se pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaiseksi, mutta puolustusvoimien kalustopulan vuoksi se ei varsinkaan kaluston osalta onnistunut.
Yksiköt

Jalkaväkirykmentti koostui seuraavista yksiköistä (suluissa määrävahvuus):
Rykmentin esikunta (E/JR 37), johon kuului komentajan lisäksi 12 henkilöä
Rykmentin esikuntakomppania (Esik.K./JR 37) (169 henkilöä)
Rykmentin kranaatinheitinkomppania (Krh.K./JR 37) (83 henkilöä)
Rykmentin kolonna eli huolto- ja kuljetusosasto (ampumatarvikekolonna 59 henkilöä + 2 elintarvikekolonnaa, á 48 henkilöä)
I pataljoona (I/JR 37) (á 845 henkilöä)
II pataljoona (II/JR 37)
III pataljoona (III/JR 37)
Komentajat

everstiluutnantti Eino Järvinen
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin tulevalle toiminta-alueelleen Laatokan Karjalaan Suistamon alueelle 21.-22. lokakuuta 1939. Se kuului eversti H. Hannukselan komentamaan 13. divisioonaan.
JR 37:n taisteluista talvisodassa

IV armeijakunnan viivytysvaiheen aikana 30. marraskuuta - 11. joulukuuta 1939 rykmentti taisteli lähes yhtenäisenä Laatokan rantatien suunnassa perääntyen yhteensä jopa noin 60 kilometriä. Viivytysvaiheen päätyttyä ja IV armeijakunnan siirtyessä vastahyökkäysvaiheeseen hajosi rykmentti käytännössä erilaisten alistusten johdosta taistelemaan lähes koko loppusodan ajaksi erilaisten tilapäisten organisaatioiden alaisuudessa eri puolille Laatokan Karjalaa.
Eräällä tavalla Ryhmä Oinas oli rykmentin "perillinen", koska sen komentajana toimi rykmentin komentaja everstiluutnantti Järvinen. Ryhmän esikunnan muodosti rykmentin esikunta ja rykmentin esikuntakomppania muodosti ryhmän esikuntakomppanian. 4. tammikuuta 1940 komentaja esikuntineen siirrettiin kuitenkin johtamaan Ryhmä Keihästä.
23. helmikuuta 1940 palasi eversti Järvinen esikuntineen komentamaan Ryhmä Oinasta, jossa tehtävässä toimikin sodan loppuun asti.
Rauha 13. maaliskuuta 1940

Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Rykmentti vetäytyi rauhansopimuksen mukaisesti IV armeijakunnan mukana uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu heti, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi puhuttiin lomauttamisesta eikä kotiuttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Jarkko Rantanen (psykologi)

Jarkko Olavi Rantanen (s. 1968) on suomalainen psykologi, valmentaja ja tietokirjailija. Hän on tunnettu erityisesti tunteita koskevan tiedon hyödyntämisessä työelämässä. Hän on kirjoittanut aiheesta kaksi kirjaa. Aiemmin hän on toiminut muun muassa työterveyspsykologina, johdon konsulttina ja henkilöstöjohdon tehtävissä.lähde?
Teoksia

Rantanen, Jarkko: Vaikuta Tunteisiin! – Lisää voimaa tekemiseen. Talentum, 2013. ISBN 978-952-14-1960-7
Rantanen, Jarkko: Tunteella! – Voimaa tekemiseen. Talentum, 2011. ISBN 978-952-14-1546-3
Airo, Juha-Pekka, Rantanen, Jarkko & Salmela, Timo: Oma ura, paras ura. Talentum, 2008. ISBN 978-952-14-1266-0
Aiheesta muualla

http://www.emergywork.com/
http://www.jarkkorantanen.com
Heli Jantunen

| Heli Jantunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. joulukuuta 1958 (ikä 66)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  mikroelektroniikan tutkimusyksikön johtaja, professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (DI 1989, TkT 2001?)
Instituutti:  Oulun yliopisto
Tutkimusalue:  Mikroelektroniikka ja teknillinen fysiikka
Tunnetut työt:  keraamisen elektroniikan valmistusmenetelmät ja sovellutukset
Palkinnot:  Teknillisten tieteiden akatemian jäsen (2014–), Linköpingin yliopiston kunniatohtori (2014), Nokia Säätiön tunnustuspalkinto (2018), naisten innovaatiopalkinto (2019), Suomen tiedepalkinto (2019)
Heli Maarit Jantunen (s. 10. joulukuuta 1958) on suomalainen tekniikan tohtori, keksijä ja Oulun yliopiston mikroelektroniikan tutkimusyksikköä johtava mikroelektroniikan professori. Hän on ollut voittamassa merkittävää rahoitusta tutkimusryhmälleen esimerkiksi Euroopan tutkimusneuvostolta (ERC).
Jantunen valmistui Oulun yliopistosta diplomi-insinööriksi (1989). Sittemmin hän valmistui myös tekniikan tohtoriksi samasta yliopistosta. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (2001) oli otsikoitu A novel low temperature co-firing ceramic (LTCC) material for telecommunication devices.
Jantusen tieteellinen tuotanto on laajaa. Loppuvuodesta 2018 hän oli keksijänä mukana 76 patentissa ja hänellä oli yli 250 vertaisarvioitua tieteellistä tutkimusjulkaisua.
Tunnustuksia

Jantunen on Teknillisten tieteiden akatemian jäsen (2014–) ja Linköpingin yliopiston tekniikan kunniatohtorin (2014). Hän sai merkittävästä tutkimus- ja kehityspanoksesta mikroelektroniikan, materiaalien ja tuotannon aloilla Nokia Säätiön tunnustuspalkinnon (2018). Toukokuussa 2019 Jantuselle myönnettiin eduskunnan 110 000 euron suuruinen naisten innovaatiopalkinto. Kesäkuussa 2019 hän sai opetus- ja kulttuuriministeriön 100 000 euron suuruisen Suomen tiedepalkinnon.
Jantunen nimitettiin 19. tammikuuta 2023 tieteen akateemikoksi.
Teoksia

Mailadil T. Sebastian, Heli Jantunen, Rick Ubic (Editors): Microwave Materials and Applications, 2 volume set.  (1000 sivua (painettu))  John Wiley & Sons, Ltd, 2017.  ISBN 9781119208525  (painettu), ISBN 9781119208549 (verkossa) (englanniksi)