stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kovjoki (joki)
Kovjoen valuma-alue > Sivu-uomia

Kovjoki ei vesistöaluemäärityksen mukaan ulotu Luodonjärvelle asti vaan päättyy Sundbäcksåniin ennen Sandsundsfjärdeniä. Etäisyydet (*) on kuitenkin mitattu Luodonjärven rannasta.
| Sivu-uoman nimi   | Pääuoman kohta   | Etäisyys (km *)   | Pituus (km)   | Virtaama MQ (m³/s) | Valuma- alue (km²) | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Taulukkoon on otettu mukaan Leden, joka ei kuulu vesistöalueeseen.
| Leden | Östensö | 2 |  |  |  | 2,2,2,2,–,– |  |
| Granholmsbäcken | Remsan | 5 |  |  | 13 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| oja Lövössä | Lövö | 6 |  |  | 11 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Myrsbäcken | Sundby | 13 |  |  | 11 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Vannäsröslbäcken | Vannäsback | 19 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Dalasbäcken | Kovjoki | 20 | 25 |  | 90 | 2,2,2,,–,3 |  |
| Träskesbäcken | Kovjoki | 21 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| oja Purmomossenista | Långänsån | 26 |  |  | 9 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| oja Åblandssjönistä | Västerbacka | 34 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| oja Kyrkotmossenista | Västerbacka | 34 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Mörbäcken | Skutas | 35 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Kalibäcken | Sveden | 38 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| oja Rundsjönistä | Markby | 41 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Träskbäcken | Marken | 44 |  |  | 20 | 2,2,2,–,–,3 |  |
Kovjoki alkaa tässä taulukossa Åvist ån ja Träskbäckenin yhtymäkohdasta. Åvist å latvauomineen on 8 kilometriä pitkä. Ne alkavat Kauhajärvsjönistä.

Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = Karttapaikan verkkopalvelu, 3 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta ()
Kovjoen valuma-alue > Järviä

Kovjoki ei virtaa järvien läpi, mutta sen pääuoma tekee niin. Alajuoksulla se laskee Sundbäcksånin nimellä Sandsundsfjärdenin kautta Luodonjärveen. Yläjuoksulla se alkaa Åvist ån nimellä Kauhajärvsjönistä, laskee Lillkauhan läpi ja virtaa sitten Jokihaudan (ruots. Åvist) kylän ohi jatkaen alempana matkaansa Kovjokena. Sivu-uomien järvet on esitelty Kovjoen vesistöalueen artikkelissa.
Huomioita

1 2 3  Pääuoman ja sen pituuden määrittäminen on selostettu artikkelin Kovjoen vesistö kappaleessa Pääuoma.
Sanna Hirvonen

| Sanna Hirvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1976
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  museoammattilainen, kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Kirjallinen suuntaus: kaunokirjallisuus
Esikoisteos:  Margit, 2024
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sanna Hirvonen (s. 1976) on suomalainen museoammattilainen ja kirjailija. Koulutukseltaan hän on taidehistorioitsija ja muotoilija.
Ura

Hirvonen työskentelee nykytaiteen museo Kiasmassa yleisötyön erikoissuunnittelijana. Hänen työhönsä kuuluu esimerkiksi näyttelytekstien ja näyttelyihin liittyvien tapahumien suunnittelu. Hänen ensimmäinen kirjansa Margit ilmestyi keväällä 2024.
Aiheesta muualla

Hirvosen Instagram-tili
Hirvonen Kulttuuricoctailin vieraana 18.3.2024
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Kas-Pin

Kas-pin on hankasalmelaisen Kaarlo Valkosen esittelemä suomalainen taistelulaji, joka yhdistää puukkotekniikoita ja itämaisia taistelutekniikoita. Lajilla on Valkosen mukaan pitkä historia, mutta sen alkuperästä ja muusta historiasta ei ole tuotu julkisuuteen muuta kuin Valkosen kertomukset.lähde?
Lajia harjoitetaan myös Hankasalmen ulkopuolella yhdeksällä muulla paikkakunnalla.
Tarinat lajin historiasta

Valkosen kertomien tarinoiden mukaan kas-pin-taistelutaito on kulkenut Valkosen suvussa vuosisatoja, yli 30 sukupolven ajan. lähde?
Kas-pinin kerrotaan saaneen nimensä Kasi-nimisestä kalliosta, jolla taitoa harjoiteltiin. Toinen annettu selitys nimen historialle on puukkoharjoituksissa syntyvästä kahdeksikon muotoisesta liikeradasta. Kaspin on myös sukunimi.
Kaarlo Valkosen kotipaikkakunnalla näihin tarinoihin suhtaudutaan epäilevästi, eikä niille olekaan esitetty muuta lähdettä kuin Kaarlo Valkosen kertomukset.
Seuran mukaan Valkonen oli viimeinen lajin hallinnut henkilö.
Perustietoa

Kas-pin lähtee itsepuolustuslajien valtavirrasta poiketen aseharjoituksena. Perusaseena käytetään puukkoa ja aseeton taistelu opitaan siinä sivussa. Lajiin kuuluu myös Riihioppi, joka on pimeässä taistelun harjoittamista. Lisäksi lajissa pystyy erikoistumaan useisiin aseisiin.
Taistelussa pyritään vastustajan lukitsemiseen mahdollisimman nopeasti ja suoraviivaisesti.
Pääteemoja on neljä: Hermot, Hipaisu, Enkelin kosketus ja Näkymätön käsi (enkelin kosketusta ja näkymätöntä kättä ei kukaan voi toiselle opettaa, vaan ne tulevat ajan kanssa ja harjoittelun kautta).
Aseet

Kas-pinissa käytettäviä aseita ovat muun muassa:
Heittoaseet
Karhukeihäs
Karttu
Keihäs
Kirves
Miekka
Puukko
Sirppi
Sotilasvanhus – epäkesko keppi
Sotilaspoika
Remmi eli Remeli
Aiheesta muualla

Kas-Pin - Lajikuvaus[arkistolinkki] – Kamppailulajit.net - Kamppailulajit Suomessa
Kas-Pin Finland Suomalainen sotilastaito[arkistolinkki] – kaspin.net
Viimeinen soturi - YLE Elävä Arkisto
Saint-Pierre ja Miquelon

Saint-Pierre ja Miquelon (ransk. Saint-Pierre et Miquelon) on Ranskalle kuuluva saariryhmä Newfoundlandin etelärannikon edustalla. Saariryhmän pinta-ala on noin 242 neliökilometriä ja väkiluku jonkin verran alle 6 000. Saariryhmän pääkaupunki on Saint-Pierre.
Maantiede

Saint-Pierre ja Miquelon on pieni saariryhmä ja se sijaitsee Newfoundlandin etelärannikon tuntumassa. Yhteensä saarten maapinta-ala on 242 neliökilometriä. Ilmasto on kylmä, sateinen ja sumuinen.
Ainoastaan saariryhmän kaksi suurinta saarta Saint-Pierre ja Miquelon ovat pysyvästi asuttuja. Miquelonin ja Langladen saaret yhdistää kapea maakannas. Miquelonin pohjoisosassa on 1,6 kilometriä leveä ja kuusi kilometriä pitkä kallioinen niemi. Sen eteläpuolella on monia soita ja pieniä järviä. Saaren eteläosassa puolestaan on kukkuloita, joista Morne de la Grande Montagne nousee 240 metrin korkeuteen. Langlade puolestaan on lähes tasaista vanhaa peneplaania, jossa virtaa useita lyhyitä jokia.
Saint-Pierre on noin viisi kilometriä kaakkoon Langladesta. Saaret erottaa La Baie -niminen salmi. Saint-Pierren luoteisosassa on kukkuloita ja kaakkoisosassa kivistä alankoa. Saaren rannikolla on pohjoisessa kallioita ja etelässä epäsäännöllisiä niemiä ja niemekkeitä. Pääsaarten lisäksi saaristoon kuuluu useita pienempiä saaria, kuten Grand Colombier, Île-aux-Marins, Île-aux-Pigeons, Île-aux-Vainqueurs ja Île Verte.
Saarilla on vain vähän kasvillisuutta, mutta turvesoita on laajalti. Rannat ovat jyrkkiä kallioita. Saint-Pierre ja Miquelonilta on suora meriyhteys Pohjois-Atlantille ja saarilta kalastetaan runsaasti kalaa, mutta ylikalastus vähentää kalakantoja. Silti saarten kalavedet ovat maailman parhaimpia.lähde?
Historia

Ensimmäinen tutkimusmatkailija saarilla oli todennäköisesti portugalilainen João Álvares Fagundes, joka rantautui sinne vuonna 1520. Jacques Cartier vaati niitä Ranskalle 14 vuotta myöhemmin. Saaren asuttivat 1600-luvun alussa 30 kalastajaa. Ensimmäinen pysyvä kalastuskylä perustettiin vuonna 1604, ja ensimmäiset asukkaat olivat pääosin baskeja, normandialaisia ja bretoneita Ranskan länsiosista.
Kun Britannia vaati saarten omistajuutta Utrechtin rauhassa vuonna 1713, saarilla ei ollut asutusta. Saaret luovutettiin uudestaan Ranskalle Pariisin rauhassa 1763. Ranska asutti saaret 350 Ranskasta karkotetulla henkilöllä. Britannia valtasi saaret Yhdysvaltain vapaussodan aikana vuonna 1793. Ranskalle saaret palautettiin Pariisin rauhassa 1814.
Vaikka saaret olivatkin hedelmättömiä, niistä tuli ranskalaisille tärkeä kalastuskeskus. Saint-Malosta lähti 1800-luvun puolivälin jälkeen vuosittain noin 4 000 ranskalaista kalastajaa 200 kuunarilla. Laivue kaatui vuonna 1904, kun Ranska menetti entente cordiale -sopimuksen myötä kalastusoikeudet Newfoundlandin rannikolla.
Saarten talous koki nousukauden 1920-luvulla Yhdysvaltain kieltolain ansiosta. Siitä tuli viskin, viinin ja rommin salakuljettamisen keskus. Kieltolain kumoaminen vuonna 1933 aiheutti kuitenkin lama-ajan.
Saarista tuli merentakainen territorio vuonna 1946 ja departementti 1976. Vuonna 1985 niiden asema muutettiin merentakaiseksi yhteisöksi, sillä departementtisopimus oli ristiriidassa Euroopan yhteisön tariffijärjestelmän kanssa.
Kalastusteollisuus koki pahoja takaiskuja 1970-luvulla, kun se oli Kanadan kanssa riidoissa kalastuskiintiöistä ja aluevesistä. Kansainvälinen välitystuomioistuin päätti vuonna 1992, että Saint-Pierre ja Miquelonin talousalue olisi 2 537 neliömeripeninkulman laajuinen. Kanada olisi rajoittanut saarten talousalueen 1 070 neliömeripeninkulmaan, kun taas Ranska oli vaatinut 14 500 neliömeripeninkulman aluetta.
Politiikka

Saarten asukkailla on äänioikeus paikallisvaaleissa sekä Ranskan valtiollisissa vaaleissa ja europarlamenttivaaleissa. Saarten päämies on Ranskan asettama kuvernööri.
Talous

Saarten talous perustuu kalastukseen ja kalanjalostukseen, mutta saarilla myös viljellään vihanneksia vähäisessä määrin. Saaret tarjoavat palveluita ulkomaalaisille troolareille. Elintarvikkeet tuodaan Ranskasta ja Kanadasta.
Vähentääkseen riippuvuutta Ranskan ja Kanadan avusta ja estääkseen talouden taantumista, viranomaiset yrittävät monipuolistaa taloutta kehittämällä satamaa ja turismia. Kuitenkin saarilla on korkea elintaso johtuen maksuttomasta koulutuksesta ja hyvästä sosiaaliturvasta.
Saarilla on kaksi lentokenttää ja 117 kilometriä tietä, josta 80 kilometriä on päällystettyä.
Väestö

Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan Saint-Pierre ja Miquelonilla oli 6 057 asukasta. Asukkaista noin 5 500 asuu pienemmällä Saint-Pierren saarella, jolla myös alueen hallinnollinen keskus sijaitsee. Monet heistä ovat etniseltä taustaltaan baskeja tai bretoneita, entisiä ranskalaisia kalastajia. Pääosa väestöstä on roomalaiskatolisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Pierre ja Miquelon Wikimedia Commonsissa
| n k  Ranskan aluehallinto |
| --- | --- |
Alueet Ranskassa:  Auvergne-Rhône-Alpes  Burgundi-Franche-Comté  Bretagne  Centre-Val de Loire  Grand Est  Hauts-de-France  Île-de-France  Korsika  Normandia  Oksitania  Pays de la Loire  Provence-Alpit-Riviera  Uusi-Akvitania 
Merentakaisetalueet:  Guadeloupe  Martinique  Mayotte  Ranskan Guayana  Réunion 
CIA:n kartta Saint-Pierre ja Miquelonista.
Pääkaupunki Saint-Pierre talvella.
HX-hävittäjähanke

HX-hävittäjähanke oli Suomen puolustusministeriön aloittama projekti, jonka tavoitteena on korvata nykyiset Hornet-hävittäjät uusilla monitoimihävittäjillä. Vuonna 2015 alkanut hanke sai hallituksen hyväksynnän 10. joulukuuta 2021. Aikataulun mukaan uudet hävittäjät on määrä ottaa käyttöön arviolta vuosina 2025–2030. Hanke on Suomen historian kallein ostos.
Tässä artikkelissa käsitellään hävittäjien valintaa.
Puolustusministeriön esiselvitystyö suositteli vuonna 2015 monitoimihävittäjien hankkimista Hornet-kaluston korvaamiseksi, jotta Suomen puolustuskykyä voitaisiin ylläpitää muuttuvassa toimintaympäristössä. Kuitenkin hanketta on arvosteltu mm. sen kalliin hinnan, suurten hiilidioksidipäästöjen, epätarkoituksenmukaisuuden ja tiedotuksen puutteiden vuoksi. Hanketta on syytetty myös korruptiosta. Asiantuntijat ovat ehdottaneet muita vaihtoehtoja, kuten torjuntahävittäjiä ja ilmatorjuntakalustoa.
Hallitus asetti katon hankinnan kustannuksille 10 miljardiin euroon, mutta tämä summa ei sisällä koneiden elinkaaren aikaisia ylläpito- ja kehityskustannuksia. Hallitus on suunnitellut näille kustannuksille myös 10 miljardin euron budjetin. Elinkaarikustannukset voivat kuitenkin olla huomattavasti suuremmat, mikä voi nostaa kokonaiskustannukset 25–40 miljardiin euroon. Eduskunta on myöntänyt hallitukselle valtuudet käyttää hävittäjien hankintaan 10 miljardia euroa.
Puolustusvoimissa työskenteli vuonna 2019 noin 70 henkilöä HX-hankkeen parissa, ja sen ohjelmajohtajana toimi kenraalimajuri evp Lauri Puranen.
HX-lyhenteen ensimmäinen kirjain viittasi korvattavaan koneeseen (H niin kuin Hornet) ja X oli seuraajaehdokkaan tunnus.
Lähtökohta

Hanke alkoi puolustusministeri Carl Haglundin 2014 käynnistämällä esiselvityksellä Hornetien suorituskyvyn korvaamisesta. Esiselvitys valmistui kesäkuussa 2015. Puolustusministeriön raportin mukaan nykyisen Hornet-kaluston elinkaaren pidentäminen vuoden 2030 jälkeen ei ole kustannustehokas eikä puolustuskyvyn kannalta riittävä ratkaisu, koska koneiden suhteellinen suorituskyky heikkenee, rakenteet väsyvät ja järjestelmien tuotetuki loppuu.
Lähtökohta > Lähtökohdan kritiikkiä

Professori Heikki Hiilamon mukaan vaihtoehtoja hävittäjähankinnalle olisivat 1. Hankkia uusia koneita vähemmän kuin suunniteltu, koska uudet hävittäjät ovat aiempia tehokkaampia, 2. Pidentää nykyisten hävittäjien käyttöikää, 3. Uusia vain osa koneista, esimerkiksi vanhin laivue, 4. Hankkia käytettyjä hävittäjiä tai 5. Korvata Hornetit kokonaan tai osittain erilaisilla järjestelmillä, kuten miehittämättömillä lennokeilla tai ohjusjärjestelmillä.
Tietokirjailija Pentti Sainion mukaan Hornetien elinkaarta voitaisiin jatkaa noin kymmenellä vuodella hintaan 0,5–0,7 miljardia euroa. Ilmailuteollisuuden asiantuntija Pertti Korhonen arvioi myös, että Hornetien elinkaarta voisi jatkaa yli viiden vuoden. Suomen Rauhanpuolustajien toiminnanjohtaja Teemu Matinpuro huomautti, että Kanada aikoo lentää vuoteen 2032 asti vanhemmilla Horneteilla kuin Suomi. Tämä viittaa siihen, että Suomikin voisi jatkaa Hornetien elinkaarta säästäen samalla merkittävästi puolustusbudjetissa. Lisäksi Rauhanliiton puheenjohtaja, entinen Vihreiden europarlamentaarikko Tarja Cronberg esitti hävittäjähankintojen perumista.
Hankkeen aikataulu

Huhtikuussa 2016 lähetettyyn tietopyyntöön vastasivat tarjoajat loppuvuonna 2016: F/A-18, F-35, JAS Gripen, Rafale ja Eurofighter Typhoon. Lisäksi lähetettiin 26. huhtikuuta 2018 tarjouspyynnöt Yhdysvaltain, Ranskan, Ruotsin ja Britannian viranomaisille, jotka välittivät ne lentokonevalmistajille. Kaikki viisi valmistajaa vastasivat alustavaan tarjouspyyntöön tammikuussa 2019.
Hävittäjävaihtoehtojen olosuhdetestaus oli tarkoitus aloittaa 2019. Syksyllä 2019 oli tarkoitus pyytää valmistajilta tarjouksen tarkennus, ja lopulliset tarjoukset olisi saatu vuoden 2020 loppupuolella.
Tammikuussa 2020 alkoi Satakunnan lennoston Pirkkalan tukikohdassa testaus- ja todennustapahtuma, jossa jokaista konemallia testattiin viikon ajan. Testeissä todennetut suoritusarvot käytettiin myöhemmin simuloiduissa testeissä.
Lokakuusta 2020 lähtien järjestettiin viimeinen neuvottelukierros, jossa jokaisen ehdokkaan kanssa neuvoteltiin neljä päivää.
29. tammikuuta 2021 valmistajille lähetettiin lopulliset tarjouspyynnöt, ja valmistajat jättivät sitovat tarjouksensa 29. huhtikuuta 2021.
Elokuussa 2021 neljä viidestä ehdokkaasta esiintyi yleisölle Helsingissä järjestetyssä lentonäytöksessä.
Puolustusvoimat mittasi koneiden suorituskykyä tietokonesimuloiduissa tehtävissä, mukaan lukien hävittäjätorjunta, maavoimien ja merivoimien tukeminen ilmaiskuilla, pitkän matkan ohjusiskut ja taistelukentän tiedonkeruu ja -jakaminen. Puolustusvoimat pisteytti tarjolla olevat hävittäjät suorituskyvyn perusteella.
Joulukuun alussa 2021 puolustusvoimat jätti hankintaesityksensä puolustusministeriölle.
Iltalehden mukaan puolustusvoimat esittäisi, että Suomen ilmavoimien uudeksi hävittäjäksi hankittaisiin Lockheed Martinin F-35.
Puolustusministeri Antti Kaikkonen ilmoitti tekevänsä omat harkintansa Puolustusvoimien arvioiden pohjalta ja antaa sitten esityksensä valtioneuvostolle. Koneiden toimitukset ajoittuisivat vuosille 2025–2030.
Helsingin Sanomien mukaan puolustushallinto on varautunut jatkamaan Hornet-hävittäjien käyttöä 2–5 vuotta pidempään, mikäli HX-hankkeessa tapahtuu viivästyksiä. Uutissuomalaisen teettämän mielipidetutkimuksen mukaan 51 prosenttia suomalaisista katsoi huhtikuussa 2020, että HX-hävittäjähanketta pitäisi lykätä koronapandemian aiheuttaman taloudellisen laskusuhdanteen vuoksi. Koronaviruspandemian takia päätös Hornetien seuraajasta viivästyi alkuperäisestä aikataulusta.
Hankkeen aikataulu > Valintapäätös

Hallitus ilmoitti 10. joulukuuta 2021 tiedotustilaisuudessa päätöksestään hankkia Suomen ilmavoimille 64 kappaletta F-35A Block-4 lentokonetta noin 10 miljardin euron hintaan.
Hankkeen aikataulu > Uudet koneet saapuvat

Ilmavoimat ottaa ensimmäiset F-35-hävittäjät käyttöönsä Yhdysvalloissa vuonna 2025 henkilöstön alkukoulutuksessa. Ensimmäiset F-35-koneet toimitetaan Suomeen vuonna 2026. F-35-kalusto saavuttaa alustavan operatiivisen suorituskyvyn vuonna 2028. Vuosina 2028–2030 Suomessa on operatiivisessa käytössä  kaksi konetyyppiä, F/A-18 ja F-35 rinnakkain. F/A-18-kalusto poistetaan käytöstä vuoden 2030 loppuun mennessä ja vuodesta 2031 alkaen F-35 toimii Ilmavoimien päälentokalustona.
Hinta

HX-hävittäjähankinta on puolustusvoimien ja myös Suomen valtion historian kallein hankinta.
Valtioneuvoston vuoden 2017 puolustusselonteossa lentokonehankinnan hinnaksi arvioitiin 7–10 miljardia euroa ja lokakuussa 2019 hallitus linjasi, että hankinta saa maksaa enintään 10 miljardia euroa.
Hinta > Ostohinta

Kymmenen miljardin hinta koostuu kolmesta osasta: Hankinnan valmistelu maksaa 21 miljoonaa. 579 miljoonan siirtomäärärahalla sovitetaan uudet hävittäjät Suomen puolustusjärjestelmään.  9,4 miljardin euron tilausvaltuudella hankitaan uudet hävittäjät. Tähän summaan kuuluu koneiden lisäksi muun muassa aseistus, sensorit, koulutus- ja huoltojärjestelmät ja käyttöönottokoulutus, sekä niin sanottu teollinen yhteistyö. Tästä ohjusten osuus on karkeasti arvioiden 1,2 miljardia euroa.
Näin koostuva kymmenen miljardin lasku on maksettava vuosina 2021–2031.
Hinta > Indeksikorotukset

Niin sanotut indeksikorotukset saattavat nostaa hävittäjähankinnan loppusummaa 1–1,5 miljardilla eurolla. Indeksikorotukset viittaavat siihen, että kymmenen vuoden maksukauden aikana esimerkiksi työn ja raaka-aineiden hinnat ja valuuttakurssit muuttuvat. Siten ostohinta saattaa pahimmassa tapauksessa nousta 11,5 miljardiin.
Valuuttakurssiriski on merkittävin kokonaishintaan vaikuttava tunnistettu taloudellinen riski.
Vuonna 2022 hävittäjähankintojen valuuttakurssimuutoksista aiheutui VM:n mukaan lisämenoja 81 miljoonaa euroa ja vuonna 2023 niitä aiheutui 124 miljoonaa euroa. Vuoden 2024 arvio on 169 miljoonaa euroa ja 2025 on ennakoitu noin 150 miljoonan euron lisäkustannusta.
Hinta > Elinkaaripäivitykset

Koneiden käyttöiän aikana tullaan tekemään kaksi elinkaaripäivitystä, joista kummankin lasketaan maksavan noin miljardi euroa.
Hinta > Kritiikkiä

Professori Heikki Hiilamo on kiinnittänyt huomiota siihen, että Tanskan hävittäjähankinnassa puolustusministeriö oli antanut puutteellisen kuvan hävittäjien kokonaishinnasta. Hiilamo oudoksuu myös sitä, että Suomessa esiselvitystyöryhmään on kuulunut ainoastaan puolustusvoimien ja puolustusministeriön edustajia, eikä mukana ole ollut esimerkiksi valtiovarainministeriön edustajaa.
Hankinnan korkeaa hintaa ovat kritisoineet muun muassa vasemmistoliiton kansanedustaja Veronika Honkasalo ja SDP:n kansanedustaja Jukka Gustafsson.
Kauppatieteiden tohtori ja Palkansaajien tutkimuslaitoksen entinen tutkimuskoordinaattori Eero Lehto on kritisoinut sitä, että HX-hankkeessa ei sovelleta kustannus-hyötyanalyysia. Tämä on Lehdon mukaan ”tavatonta julkisten investointien kohdalla” ja johtaa siihen, että Suomi voi hankkia hävittäjän, joka on miljardeja kalliimpi, mutta vain vähän kilpailun hävinnyttä suorituskykyisempi.
Hinta > Hankinnan rahoitus ja vaikutus Suomen talouteen

Itse hankintaa varten Suomen on tarkoitus ottaa velkaa. Helsingin Sanomien pääkirjoituksessa oletettiin, että puolueet ovat päätyneet velanottoon, jotta hankintaa ei tarvitsisi budjettisuunnittelussa asettaa vastakkain esimerkiksi hyvinvointimenojen kanssa. Helsingin Sanomat huomauttaa pääkirjoituksessaan kuitenkin, että ”hankinnan maksavat lopulta suomalaiset veronmaksajat, vaikka maksua lykättäisiin hetkellisellä velkaantumisella”. Aalto-yliopiston taloustieteen professori Pertti Haaparanta on pitänyt hävittäjäostojen jättämistä pois kestävyysvajelaskelmista ”silmänlumeena”, hänen mukaansa ostot ”ennemmin tai myöhemmin ovat väkisin mukana kestävyysvajelaskelmissa, ellei sitten pitkän ajan velkatavoitteen anneta kasvaa”. Kauppatieteiden tohtori ja Palkansaajien tutkimuslaitoksen entinen tutkimuskoordinaattori Eero Lehto on todennut HX-hankinnalla olevan ”merkittävä vaikutus koko kansantalouteen”. Lehdon mukaan, koska hankkeen kotimaisuusaste jäänee selvästi alle puolustusvoimien hankintojen keskimääräisen tason, sen vaikutus BKT:hen on hyvin negatiivinen. Näin ollen Lehto näkee riskinä, että ”hanke paisuu kustannuksiltaan kansantalouden kannalta kestämättömäksi”.
Hankittavien hävittäjien elinkaarikustannukset on tarkoitus kattaa puolustusbudjetista. Suomen valtion puolustusmenot vuonna 2016 olivat 2,7 miljardia euroa. Puolustusministeriön määrärahoja kasvatetaan vuoteen 2022 mennessä 4,5 miljardiin euroon. Kasvu aiheutuu pääosin puolustusvoimien strategisista suorituskykyhankkeista, jotka ovat HX-hävittäjähanke ja Laivue 2020 -alushanke. Laivue 2020 -hankkeen kokonaismenot ovat 1,2 miljardia euroa vuosille 2019–2025, eli keskimäärin 200 miljoonaa euroa vuodessa. Vuosina 2021–2022 puolustusministeriön määrärahoihin sisällytetään HX-hävittäjähankkeen rahoitusta 1,0 miljardia euroa vuodessa
Tietokirjailija Pentti Sainio on katsonut hankinnan olevan kallis ja laskenut nykyisten Hornet-hävittäjien maksaneen Suomelle kymmenkertaisesti sen, mitä hankintoja tehtäessä vuonna 1991 arvioitiin.
Vuonna 2024 hallitus valmisteli uusia säästöjä ja veronkiristyksiä, jolloin Helsingin Sanomat selvitti valtion velkakierteen syitä ja listasi sen kolme tärkeintä tekijää: hyvinvointialueiden ja kuntien valtionavustusten kasvu (3,9 mrd.); puolustusmateriaalihankinnat 2,2 mrd. (josta hävittäjien osuus 1,5 mrd / 3 v.)  ja valtion velan korkomenot 1,8 mrd. euroa kolmessa vuodessa
Lukumäärä

Puolustusvoimat lähetti keväällä 2018 tarjouspyynnöt 64 hävittäjästä. Ilmavoimien komentajan, kenraalimajuri Sampo Eskelisen mukaan uusia koneita oli hankittava 64, tai jos niitä hankittaisiin vähemmän, silloin olisi myös päätettävä, mikä osa maasta jätettäisiin puolustamatta. Samoin ohjelmajohtaja Lauri Puranen vakuutti, että suorituskyvyn täysimääräinen korvaaminen edellyttäisi samaa määrää hävittäjiä kuin Suomella oli entuudestaan. Purasen mukaan turvallisuustilanteen muutos ei tukenut hävittäjämäärän vähentämistä, vaan jopa päinvastoin. Siksi 64 uutta konetta olisi oikea lukumäärä.
Marraskuussa 2019 puolustusvoimat lähetti tarkennetun tarjouspyynnön, jossa koneiden enimmäishinnaksi oli asetettu 10 miljardia euroa. Tuolloin ohjelmajohtaja Puranen arvioi, että konemäärä tulisi laskemaan 64:stä, kun taas puolustusministeri Antti Kaikkonen totesi, että hankinta tulee olemaan 64:n koneen suuruusluokkaa.
Vuoden 2020 alkuun mennessä Suomi oli tinkinyt aiemmasta vaatimuksestaan. Tuolloin ohjelmajohtaja Puranen pyrki kiinnittämään huomiota siihen, että suorituskyvyn kokonaisuudessa oli muitakin tärkeitä osa-alueita kuin koneiden lukumäärä, eikä lukumäärällä hänen mukaansa ollut enää suoraa yhteyttä koko järjestelmän suorituskykyyn. Samalla Puranen arvioi, että korkeita käyttö- ja ylläpitokustannuksia tultaisiin paikkaamaan koneiden lukumäärää pienentämällä.
Kun valmistajien lopulliset tarjoukset saatiin keväällä 2021, yhteen tarjoukseen kuului 64 konetta, toiseen 66, ja kolme tarjokkaista jätti lukumäärän kertomatta. Silloin puolustusministeri Antti Kaikkonen ilmoitti "kunnioittavansa myyjien mahdollisuutta kertoa tai olla kertomatta konemääriä".