stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sini Sovijärvi
Tv-ohjelmia

1984: Buongiorno Italia, italian kielen alkeiskurssi.
1989: Este pais, espanjan kielen alkeiskurssi.
1993: Talk!, keskustelusarja yhdessä Roman Schatzin kanssa
2003: Supisuomea, 12-osainen sarja ulkomaalaisille aikuisopiskelijoille.
2004: Kreikkaa matkailijoille (Ylen ja BBC:n yhteistuotanto)
2005: Italialainen vieraskirja, italialaista kulttuuria ja yhteiskuntaa esittelevä 5-osainen sarja.
Aiheesta muualla

Sini Sovijärvi Puoli seitsemän -ohjelman vieraana, Yle Areena 27.10.2022. Video 28 min.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Yle HD

| Yle HD |
| --- | --- |

Lähetykset alkoivat:  2. toukokuuta 2011
Lähetykset loppuivat:  28. tammikuuta 2014
Omistaja:  Yleisradio
Kuvaformaatti:  HD 1080i50
Maa:   Suomi
Näkyvyysalue:  60 %
Aiemmin:  YLE HD (2011-2012)
Rinnakkaiskanava(t):  Yle TV1 Yle TV2 Yle Fem Yle Teema
Kotisivu:  Yle HD
Saatavuus
DNA Welho:  22
Satelliitti
Canal Digital:  5
Kaapeliverkko
DNA Welho:  22
Elisa :  35
Sonera:  201
LumoTV:  21
IPTV (ADSL)
Maxivision:  
Elisa:  515
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yle HD oli Yleisradion teräväpiirto- eli HD-kanava. Yle HD esitti arkisin Yle TV2:n ja viikonloppuisin Yle TV1:n ohjelmistoa. Kanavaa käytettiin aiemmin myös HD-lähetysten testaamiseen. Kanava alkoi toimia ympäri vuorokauden 31. lokakuuta 2012 alkaen. Kanavan lähetykset loppuivat 28. tammikuuta 2014, kun saataville tuli jokaista Ylen kanavaa varten oma teräväpiirtokanava.
Yle HD kanavan logo ennen vuotta 2012.
Laitteistovaatimukset

Televisio ja DVB-T2-viritin (antenniverkko)
Cable HD Ready -laite (kaapeliverkko)
Salauksenpurkukorttia ei tarvittu, koska kanava kuului viestintäviraston siirtovelvoitteen piiriin.
Testiaikana lähetettyjä ohjelmia

Pekingin olympialaiset (elokuu 2008)
Yleisurheilun MM-kisat 2009 (elokuu 2009)
Taitoluistelun EM-kisat (tammikuu 2010)
Vancouverin olympialaiset (helmikuu 2010)
Jääkiekon MM 2010 (toukokuu 2010)
Jalkapallon MM-kisat 2010 (kesä–heinäkuu 2010)
Yleisurheilun EM-kisat (heinä–elokuu 2010)
Ohjelmistoa > Kansainvälisiä tuotantoja

Eurovision laulukilpailu 2011 (10-14. toukokuuta 2011)
Jääkiekon MM-kisojen 2011 finaali (15. toukokuuta 2011)
Eurovision laulukilpailu 2012 (22-26. toukokuuta 2012)
Lontoon olympialaiset (heinä–elokuu 2012)
Eurovision laulukilpailu 2013 (14-18. toukokuuta 2013)
Ohjelmistoa > Ylen omaa teräväpiirtotuotantoa

Kotikatu
Pirunpelto
Uusi päivä
Aiheesta muualla

Kanavan kotisivut
Testatut HD-laitteet
Rubicon Estate Winery

Rubicon Estate Winery -viinitila sijaitsee Rutherfordissa Kaliforniassa USA:ssa, Napa Valleyn alueella. Se tunnettiin aiemmin nimellä Niebaum-Coppola Winery perustajansa suomalaissyntyisen merikapteeni Gustave Niebaumin ja vuonna 1975 tilan ostaneen Francis Ford Coppolan ja hänen vaimonsa Eleanorin mukaan.
Historia

Viinitilan historian katsotaan alkaneen vuonna 1879, jolloin tuomari S. Clinton Hastings ostaa pankinjohtaja William C. Watsonilta viininkasvatukseen soveltuvan Inglenookin tilan. Gustave Niebaum osti Inglenookin tiluksen vuonna 1880 ja ryhtyi kehittämään sitä viinikartanoksi, joka voisi kilpailla hienoimpien Ranskan Bordeaux’n viinialueen tilojen kanssa. Viinitilan päärakennus Inglenook Chateau valmistui 1887. Se oli ensimmäinen Bordeaux-tyylinen viinitila Yhdysvalloissa. Vuoden 1889 maailmannäyttelyssä Niebaumin viinit saivat kultamitalin, ja Gustave Niebaumista tuli kuulu nimi viinipiireissä.
Gustave Niebaumin kuoltua tila siirtyi hänen leskelleen ja myöhemmin 1930-luvulle heidän jälkeläisilleen John Daniel Jr:lle ja Susanille, jotka molemmat kasvoivat tilalla. Vuonna 1964 John Daniel myi Inglebrookin brändin, Chateaun ja 94 eekkeriä maata Allied Grape Growersille.
Vuonna 1975 Francis Ford Coppola ja hänen vaimonsa Eleanor ostivat Niebaumin viktoriaanisen kodin ja sitä ympäröivät 1560 eekkerin viinitarhat.
Vuonna 1995 Coppola yhdisti kaksi alkuperäistä Inglenook-palstaa ostamalla Inglenook Chateaun ja sitä ympäröivät viinitarhat, joihin kuuluivat Heitz’s Martha’s Vineyard sekä Beaulieu’s Georges de Latour.
Tuotteet

Rubicon on viinitilan nimikkoviini.
Lisäksi viinitila tuottaa seuraavia merkkejä:
Blancaneaux
Cabernet Franc
CASK Cabernet
Edizione-Pennino - Zinfandel viini julkaistiin ensimmäisen kerran 1988
Merlot
RC Reserve Syrah
Rubicon
Sofia Blanc de Blancs
Aiheesta muualla

Niebaum-Coppola Winery, Napa Valley, California (Arkistoitu – Internet Archive)
Jiří Trnka

Jiří Trnka (24. helmikuuta 1912 Plzeň – 30. joulukuuta 1969 Praha) oli tšekkoslovakialainen animaattori, elokuvaohjaaja, kuvittaja ja nukkejen tekijä. Trnka opiskeli Prahan taideteollisessa korkeakoulussa 1929–1936 ja teki ensimmäisen piirroselokuvansa Isoisä kasvattaa nauriita vuonna 1945. Trnka teki 1940- ja 1950-luvuilla useita satuihin perustuvia piirroselokuvia. Trnka on kuitenkin tunnetuin nukke-elokuvistaan, ja häntä pidetäänkin yhtenä huomattavimmista nukkeanimaatio-ohjaajista. Trnkan kuuluisimmat elokuvat ovat 1955 valmistunut, Jaroslav Hašekin samannimiseen romaaniin perustuva Kunnon sotamies Švejk ja Shakespearen näytelmään perustuva Kesäyön unelma (1959).
Filmografia

Isoisä kasvattaa nauriita (Zasadil dedek repu 1945)
Spalícek (1948)
Keisarin satakieli (Cisaruv slavik 1948)
Bassoviulun tarina (Román s basou 1949)
Myllykummitus (Certuv mlýn 1949)
Preerian laulu (Árie prérie 1949)
Bajaja (Princ Bajaja 1950)
Staré povesti ceské (1952)
Pieni sateenvarjo + Tasapainotaituri (Paraplícko 1954)
Pakkasherrat (Dva mrazíci 1954)
Kunnon sotamies Švejk (Dobrý voják Svejk 1955)
Kesäyön unelma (Sen noci svatojánské 1959)
Vásen (1961)
Arkkienkeli Gabriel ja hupakko (Archandel Gabriel a paní Husa 1964)
Ruka (1965)
Aiheesta muualla

Jiří Trnka Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Veitsihammaskarppi

| Veitsihammaskarppi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Hammaskarppikalat Cyprinodontiformes
Heimo::  Hammaskarpit Poeciliidae
Alaheimo::  Poeciliinae
Suku::  Alfaro
Laji::  cultratus
Kaksiosainen nimi
 Alfaro cultratus  (Regan, 1908) 
Katso myös
   Veitsihammaskarppi Wikispeciesissä   Veitsihammaskarppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Veitsihammaskarppi (Alfaro cultratus) on hammaskarppeihin kuuluva kalalaji, jota voidaan pitää akvaariossa. Se elää Keski-Amerikassa: Costa Ricassa, Panamassa ja Nicaraguassa. Se voi kasvaa 7,5–8 cm pitkäksi, naaraat ovat suurempia kuin koiraat. Koiraat voidaan erottaa naaraista myös niiden sauvamaisesta eväsiittimestään. Veitsihammaskarppeja voi ruokkia akvaariossa pienillä elävillä ravintoeläimillä kuten hyttysentoukilla. Laji on luonteeltaan arka, joten sille kannattaa hankkia tiheäkasvinen akvaario.
Arvo Veikkanen

Arvo Veikkanen
Arvo Emanuel Veikkanen (11. heinäkuuta 1919 Luumäki – 3. toukokuuta 1999 Luumäki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 153. Jalkaväkirykmentti 2:ssa panssarintorjuntatykkijoukkueen varajohtajana toiminut Veikkanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 2. lokakuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä ylikersantti. Nimitysperusteluihin on merkitty erityismainintana Veikkasen Sammatuksen taistelussa henkilökohtaisesti suorittama kolmen venäläisen panssarivaunun tuhoaminen. Sotien jälkeen Veikkanen jatkoi maanviljelijän ammatissaan vuoteen 1952 asti, jonka jälkeen hän toimi Elimäen kunnan rakennusmestarina sekä myöhemmin Kymen tie- ja vesirakennuspiirin työmaapäällikkönä.
Extraordinary Measures

| Extraordinary Measures |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Tom Vaughan
Käsikirjoittaja:  Robert Nelson Jacobs
Perustuu:  Geeta Anandin romaaniin
Tuottaja:   Michael Shamberg  Stacey Sher  Carla Santos 
Säveltäjä:  Andrea Guerra
Kuvaaja:  Andrew Dunn
Leikkaaja:  Anne V. Coates
Tuotantosuunnittelija:  Derek R. Hill
Lavastaja:  Denise Pizzini
Pääosat:   Harrison Ford  Brendan Fraser  Keri Russell 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Double Feature Films  CBS Films 
Levittäjä:  CBS Films Netflix Sony Pictures Worldwide Acquisitions Sony Pictures Motion Picture Group Sony Pictures Releasing
Ensi-ilta:  Yhdysvallat 22. tammikuuta 2010 Suomi 28. toukokuuta 2010
Kesto:  106 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  31 000 000 dollaria
Tuotto:  15 134 168 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Extraordinary Measures (televisioesityksessä myös Extraordinary Measures - Elämä veitsenterällä) on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut tositapahtumiin perustuva lääkäri-draamaelokuva, jonka on ohjannut Tom Vaughan. Elokuva kertoo John Crowley -nimisestä bioteknikosta, joka perustaa yrityksen valmistamaan lääkettä lastensa sairauteen. Elokuvan pääosia esittävät Brendan Fraser, Harrison Ford, Keri Russell, Courtney B. Vance, Meredith Droeger, Diego Velazquez, Sam M. Hall, Patrick Bauchau ja Jared Harris.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Brendan Fraser  | … |  John Crowley   |
|  Harrison Ford  | … |  Stonehill   |
|  Keri Russell  | … |  Aileen Crowley   |
|  Meredith Droeger  | … |  Megan Crowley   |
|  Diego Velazquez  | … |  Patrick Crowley   |
|  Sam M. Hall  | … |  John Crowley, Jr.   |
|  Jared Harris  | … |  Kent Webber   |
|  Patrick Bauchau  | … |  Erich Loring   |
|  Alan Ruck  | … |  Pete Sutphen   |
|  David Clennon  | … |  Renzler   |
|  Dee Wallace  | … |  Sal   |
|  Courtney B. Vance  | … |  Marcus Temple   |
|  Ayanna Berkshire  | … |  Wendy Temple   |
|  P.J. Byrne  | … |  Preston   |
|  Andrea White  | … |  Allegria   |
Aiheesta muualla

Extraordinary Measures Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Extraordinary Measures Elonet.
Sinivalkoinen valhe

| Sinivalkoinen valhe |
| --- | --- |
 Joel Melasniemen suunnittelema juliste valittiin vuoden 2012 parhaaksi elokuvajulisteeksi.
Ohjaaja:  Arto Halonen
Käsikirjoittaja:  Jouni K. Kemppainen Arto Halonen Kevin Frazier
Tuottaja:  Arto Halonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Art Films production AFP Oy
Ensi-ilta:  5. lokakuuta 2012
Kesto:  119 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  300 000 € (SE 135 000 €)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinivalkoinen valhe on Arto Halosen dokumenttielokuva (2012), joka kuvaa Lahden 2001 dopingskandaaliin huipentuvaa Suomen hiihdon dopinghistoriaa. Elokuvan ensiesitys oli Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla 2012.
Aiheesta muualla

Rakkautta ja anarkiaa -esittely elokuvasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Sinivalkoinen Valhe Dokumentteja.comissa[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla > Arvostelut

Aleksi Salonen: Sinivalkoinen valhe  5.10.2012. Filmgoer.fi. Arkistoitu 31.10.2012. Viitattu 8.10.2012.
| n k Linkitetty data: Sinivalkoinen valhe (Q5488039) |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: elokuva
lajityyppi: dokumenttielokuva
pääteema: doping, Lahden MM-hiihtojen dopingskandaali 2001
ohjaaja: Arto Halonen
käsikirjoittaja: Arto Halonen
alkuperämaa: Suomi
alkuperäiskieli: suomi
 : SPARQLHaku löytää elokuvat, jotka täyttävät kaikki valitsemasi ehdot.  (hakuohje)Mallineen hakukäyttöliittymä vaatii toimiakseen asetuksista linkitetty data -pienoisohjelman.
Anna (Go to Him)

| ”Anna (Go to Him)” Arthur Alexander |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”I Hang My Head and Cry”
 Julkaistu: 17. syyskuuta 1962
 Formaatti: 7"-single
 Tekijä(t): Arthur Alexander
 Tyylilaji: soul, R&B
 Kesto: 02.48
 Levy-yhtiö: Dot, London
Listasijoitukset
  Yhdysvallat – 68. (Billboard)
Arthur Alexanderin muut singlet
| ”Soldier of Love (Lay Down Your Arms)” 1962 | ”Anna (Go to Him)” 1962 | ”Go Home Girl” 1963 |
Anna (Go to Him) on yhdysvaltalaisen laulajan Arthur Alexanderin kirjoittama musiikkikappale, jonka hän alun perin itse julkaisi singlenä vuonna 1962. Siitä tuli pieni hitti laulajan kotimaassa, mutta seuraavana vuonna brittiläinen The Beatles -yhtye julkaisi esikoisalbumillaan Please Please Me kappaleesta coverin, josta tuli kappaleen tunnetumpi versio.
Kappaleen alkuperäisversiota pidetään eräänä ensimmäisistä suurista soul-balladeista. The Beatlesin versio, jonka John Lennon lauloi, jäljitteli sovitukseltaan alkuperäisesitystä.
Arthur Alexanderin versio

Kappaleen sanoituksessa kertojaminä on menettänyt Anna-nimisen tytön toiselle miehelle. Mies ei kuitenkaan ole katkera, vaan kannustaa Annaa antamaan sormuksen takaisin ja menemään yhteen toisen miehen kanssa, mikäli se tekee hänestä onnellisemman. Laulussa ei kuitenkaan kertaakaan mainita otsikon fraasia Go to him, vaan Go with him. Kappaleessa on myös naispuolinen taustakuoro sekä joukko jousisoittimia. Kappale päättyy häivyttäen (engl. fade-out).
Alkuperäistä vuonna 1962 ilmestynyttä Arthur Alexanderin itse esittämää versiota on pidetty eräänä ensimmäisistä suurista soul-balladeista. Sen julkaisi Yhdysvalloissa Dot Records 17. syyskuuta 1962, ja se nousi Billboard Hot 100 -listan sijalle 68 sekä R&B Singles -listalla sijalle kymmenen. Britanniassa singlen julkaisi vuonna 1963 London Records. Se ei saavuttanut listasijoitusta.
Arthur Alexanderin versio > Listasijoitukset

| Valtio | Lista | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Yhdysvallat | R&B Singles | 10. |  | 1962 |  |
|  Yhdysvallat | Billboard Hot 100 | 68. |  | 1962 |  |
The Beatlesin versio

| ”Anna (Go to Him)” The Beatles |
| --- | --- | --- |

Vuoden 1973 Japanin EP:n kansikuva.
Kappaleen tiedot
 Albumilta: Please Please Me
 Äänitetty : 11. helmikuuta 1963
 Julkaistu: 22. maaliskuuta 1963
 Tekijä(t): Arthur Alexander
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: pop, R&B
 Kesto: 02.56
 Levy-yhtiö: EMI
 Levymerkki: Parlophone
Please Please Men muut kappaleet
| ”Misery” 2. | ”Anna (Go to Him)” 3. | ”Chains” 4. |
The Beatlesin kitaristi-laulaja John Lennon piti ”Anna (Go to Him)” -kappaleesta, joten pian singlen julkaisun jälkeen laulu kuului yhtyeen esiintymisten settilistaan. Kun yhtyeen esikoisalbumille Please Please Me tarvittiin materiaalia, Lennon ehdotti kappaletta levytettäväksi. Se äänitettiin kolmella otolla Abbey Road Studiosin kakkosstudiossa  25. helmikuuta 1963, heti sen jälkeen, kun yhtyeen kappale ”Hold Me Tight” oli saatu työstettyä. Lennon kärsi kyseisenä päivänä flunssasta, mikä rajoitti hieman hänen äänialaansa. Silti hän lauloi väliosassa normaalin äänialansa yläpuolelta. Kappale miksattiin 25. helmikuuta.
”Anna (Go to Him)” -kappaleen synkooppimaista rumpukomppia käytettiin myöhemmin myös yhtyeen kappaleissa ”Ticket to Ride” ja ”Tomorrow Never Knows”.
The Beatlesin versio > Julkaisu

”Anna (Go to Him)” ilmestyi The Beatlesin esikoisalbumilla Please Please Me, jonka julkaisi Parlophone 22. maaliskuuta 1963. Se oli albumin kolmas raita. Yhdysvalloissa Vee-Jay Records teki promosinglen, jonka A-puolella oli kappale ”Ask Me Why” ja B-puolella ”Anna (Go to Him)”. Singleä ei kuitenkaan koskaan julkaistu, eikä sitä valmistettu välttämättä kuin korkeintaan viisi kappaletta. Single onkin arvokkain Beatles-vinyyli; hyväkuntoisen kopion hinnaksi on sanottu noin viisitoista tuhatta Yhdysvaltain dollaria.
17. heinäkuuta 1963 Beatles äänitti kappaleesta toisen version BBC:n Pop Goes The Beatles -radio-ohjelmaan, joka lähetettiin 25. kesäkuuta. 1. elokuuta yhtye äänitti jälleen uuden version ohjelmaan, joka lähetettiin 25. elokuuta.
Please Please Men lisäksi The Beatlesin ”Anna (Go to Him)” on julkaistu Yhdysvalloissa ilmestyneellä studioalbumilla Introducing... The Beatles sekä kokoelma-albumilla The Early Beatles. Beatles ei koskaan esittänyt kappaletta kiertueillaan.
The Beatlesin versio > Rakenne

Beatlesin versio eroaa jossain määrin Arthur Alexanderin vastaavasta. Alkuperäisversion sävellaji on C, kun Beatlesilla se on D. Floyd Cramer soittaa alkuperäisessä versiossa riffin pianolla, kun Beatlesin versiossa George Harrison korvaa sen kitarallaan. Lisäksi Beatlesin versiossa ei ole jousia, vaan ainoastaan yksinkertainen yhtyekokoonpano. Kappale ei myöskään pääty häivyttäen. Näistä eroista huolimatta Beatlesin versio on hyvin samantapainen alkuperäisversion kanssa.
The Beatlesin version tahtilaji 4/4. Kappale etenee seuraavasti:
Intro
Ensimmäinen säe
Minikertosäe
Toinen säe
Väliosa
Kolmas säe
Väliosa
Neljäs säe
Toinen minikertosäe
The Beatlesin versio > Kokoonpano

John Lennon – laulu, rytmikitara (Gibson J160E)
Paul McCartney – bassokitara (Höfner 500/1), taustalaulu
George Harrison – soolokitara (Gretsch Duo Jet G6128T), taustalaulu
Ringo Starr – rummut (Premier)
Norman Smith – äänittäjä
George Martin – tuottaja
Moottorikelkka

Ski-doo-moottorikelkka.
Moottorikelkka jossa on lämmitetty ohjaamo.
Moottorikelkkailureitin liikennemerkki.
Moottorikelkka on kevyt ja avoin maalla telamaton avulla kulkeva ajoneuvo. Sitä ohjataan kääntämällä ohjaustankoa joka vaikuttaa edessä olevan suksiparin tai suksen kulmaan, tai pehmeällä alustalla kallistamalla kelkkaa. Moottorikelkkaa liikuttaa koneen alla oleva päättymätön telamatto. Moottorikelkoissa käytetään tyypillisesti kaksi- tai nelitahtisia ja ilma- tai nestejäähdytteisiä polttomoottoreita, joiden iskutilavuus on 150–1500 cm³. Myös sähkökäyttöisiä kelkkoja on kehitetty. Voimansiirto moottorikelkassa tapahtuu variaattorilla, osassa moottorikelkoista on peruutusvaihde. Kuljettajan lisäksi useisiin malleihin mahtuu mukaan yksi tai kaksi matkustajaa.
Moottorikelkat on suunniteltu pääasiassa lumessa ajettaviksi ja niillä voidaan ajaa monenlaisissa maastoissa, myös hoidettujen ajoreittien ulkopuolella.
Suomessa on rekisterissä noin 150 000 moottorikelkkaa.
Historia

Moottorikelkan historian voidaan katsoa alkavan 1920-luvulta. Yhdysvalloissa jalkavaivainen Carl Eliason rakensi itselleen metsästystä varten lumiajoneuvon ja haki sille patentin vuonna 1927. Eliasonin kelkka oli tiettävästi ensimmäinen moottorikelkka, jolle on haettu patenttisuoja. Hän aloitti kelkkojen valmistuksen, joka jatkui 1960-luvulle asti.
Samoihin aikoihin rakennettiin Suomessakin erilaisia moottorivoimalla liikkuvia ajoneuvoja. Eniten julkisuutta lienee saaneet ranualaisen Matti Lohen 1926 ja 1927 rakentamat ”ummenajokkaat”, joissa moottorista liike-energia siirrettiin lumelle puutynnyrin välityksellä. Aikoinaan tästä keksinnöstä oli juttuja eri puolilla Eurooppaa tekniikan lehdissä.
Suomessa valmistettiin myös runsaasti jalaksilla kulkevia, lentokonemoottorilla ja potkurilla liikkuvia moottorirekiä. Erityisesti Valtion lentokonetehdas valmisti niitä puolustusvoimien käyttöön. Kaksi rekeä myytiin myös Saksaan, ja professori Wegenerinselvennä johtama Grönlannin tutkimusretkikunta käytti niitä 1931–1932.
Talvi- ja jatkosodan aikana Suomeen saatiin sotasaaliina neuvostovalmisteisia moottorirekiä. Neuvostoliitossa ilmapotkurilla varustettuja moottorirekiä valmistettiin useita malleja, joista osa oli panssaroituja. Rajavartiolaitos on käyttänyt myöhemminkin moottorireen tapaisia kelirikkoajalle sopivia kulkuneuvoja.
Eliasonin moottorikelkat eivät saaneet kovin suurta suosiota ja niiden myynti oli vähäistä. Ensimmäisen sarjavalmisteisen moottorikelkan kehitti yhdysvaltalainen Polaris, joka on nyt maailman suurin moottorikelkkojen valmistaja. Ensimmäinen, vuonna 1954 julkistettu malli oli nimeltään Sno-Traveller.
Varsinaisen moottorikelkkailukauden voidaan katsoa alkavan vuonna 1959, kun kanadalainen Bombardier-yhtiö toi markkinoille nykyisen mallin mukaiset, kevyet ja ohjaamoltaan avoimet Ski-Doo-moottorikelkat. Suhteellisen halpa kelkka kävi hyvin kaupaksi, ja muut valmistajat kehittivät vastaavia malleja. Enimmillään markkinoilla oli yli 150 moottorikelkkavalmistajaa. Esimerkiksi enemmän kaksipyöräisistään tunnetut Harley-Davidson ja Kawasaki valmistivat  moottorikelkkoja 1960- ja 1970-luvulla. Suomessa moottorikelkkojen sarjavalmistuksen aloitti Metaxon vuonna 1966, ja kelkkamerkki oli Lumikko.
Moottorikelkkamarkkinat ovat vaihdelleet vuosien kuluessa 1970-luvun huippulukemista energiakriisin aiheuttamaan laskuun ja jälleen nousuun 1980-luvun lopulla. Tästä lähtien markkinat ovat vakintuneet noin 100 000–200 000 vuosittaisen tuotantokappaleen väliin.lähde?}
Kovan kilpailun ja fuusioiden vuoksi valmistajia on vuosituhannen vaihteen jälkeen alle kymmenen yhtiötä. Nykyisiä valmistajia ja tuotemerkkejä ovat muun muassa Arctic Cat, Lynx, Polaris ja Ski-Doo, entisiä esimerkiksi suomalainen Winha ja ruotsalaiset Aktiv ja Ockelbo.
Nykyaikaiset moottorikelkat

2000-luvulla kaikki valmistajat ovat keskittyneet erittäin voimakkaasti uusiin ympäristöystävällisten moottoreiden kehitykseen tuloksena uudet 2-tahtiset suoraruiskutusmoottorit ja 4-tahtimoottorit, joiden päästöarvot ovat huomattavasti alhaisemmat verrattuna esimerkiksi 1990-luvun lopulla valmistettuihin malleihin. Tässä kehityksessä valmistajia on velvoittanut myös Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston päästönormien noudattaminen.lähde?
Perinteisesti moottorikelkat on varustettu kaksitahtimoottoreilla, mutta nelitahtisten arvellaan yleistyvän tulevaisuudessa. Ympäristömääräykset asettavat nykyisille moottoreille tiukat enimmäisrajat melun ja pakokaasupäästöjen suhteen, ja nelitahtimoottoreilla nämä vaatimukset on kaksitahtisia helpompi toteuttaa. Myös polttoaineen kulutus on reilusti pienempi nelitahtikoneissa. Nelitahtikoneiden haittapuolena voidaan pitää niiden painoa ja heikompaa suorituskykyä.lähde?
Kuitenkin kelkkavalmistajat ovat kehittäneet kaksitahtimoottoreitaan paremmiksi ja nykyään osa kaksitahtimoottoreista on pieni kulutuksellisia ja ympäristöystävällisiä, esim. BRP:n e-tec ja Arctic-Catin c-tec2 moottorit.lähde?
Vuonna 2004 moottorikelkkojen nelitahtitekniikka otti aimo harppauksen eteenpäin, kun Arctic Cat esitteli elektronisella polttoaineen suihkutuksella ja välijäähdyttimellä varustetun turboahdetun nelitahtimoottorin. Vuodelle 2005 myös Polaris esitteli omat turboversionsa nelitahtikelkoista. Yamahan mallistossa on mahdollista saada kelkkoja, joista on turbon avulla saatu 220 hevosvoimaa, nämä eivät kuitenkaan ole sarjatuotantoa vaan lähinnä yksittäisiä päivitettyä kelkkoja.lähde?
Moottorikelkat voidaan jakaa erilaisiin ryhmiin:
sporttiset vapaa-ajan kelkat
touring-kelkat
työkelkat
vuoristokelkat
Moottorikelkkailu

Viime vuosikymmenet moottorikelkkailu harrastuksena on ollut jatkuvassa kasvussa. Suomessa moottorikelkkailun selkeät säännöt ovat mahdollistaneet harrastuksen kestävämmän ja turvallisemman kehityksen ja moottorikelkkailureitit ja moottorikelkkailu-urat muodostavatkin jo maantieverkostoa muistuttavan verkoston. Moottorikelkkailu moottorikelkkaurien ja virallisten reittien ulkopuolella vaatii maanomistajan tai moottorikelkkauran ylläpitäjän luvan. Eri puolille maata onkin perustettu myös vapaan kelkkailun alueita, joilla on mahdollista ajaa syvässä lumessa reitin ja uran ulkopuolella.
Pohjois-Suomessa kelkkailu on myös merkittävä tulonlähde matkailuyrityksille ja yksi Suomen talvimatkailun vetonauloista. Peräpohjolassa moottorikelkkaa käytetään talvisin osin jokapäiväisenä kulkuvälineenä auton asemesta. Toisaalta varsinkin Etelä-Suomessa vähälumiset talvet ovat olleet esteenä moottorikelkan käytölle.
Moottorikelkka työkoneena

Moottorikelkkojen kehittyessä niitä on alettu käyttää yhä enemmän työkoneina talvisissa olosuhteissa. Muun muassa sähköyhtiöt käyttävät moottorikelkkoja sähkölinjojen korjauksissa ja huoltotöissä. Lapissa moottorikelkka on työkulkuneuvona käytännöllinen väline talvella. Moottorikelkka soveltuu myös kevyen puutavaran, kuten rankojen, kuljetukseen metsässä ahtaissa olosuhteissa. Tähän tarkoitukseen kelkkoihin on saatavissa puutavararekiä ja ahkioita. Lapissa moottorikelkkaa käyttävät erityisesti poromiehet.