stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Roky Erickson
Historia > The 13th Floor Elevators

The 13th Floor Elevatorsin Erickson perusti 1965, ja hänestä tuli yhtyeen johtohahmo ja biisintekijä yhdessä Tommy Hallin kanssa. Yhtye teki välittömän vaikutuksen kiertäessään kotiosavaltiossaan Texasissa ja sai ihailua muun muassa ZZ Top -yhtyeen laulajalta Billy Gibbonsilta, josta tuli myös Roky Ericksonin läheinen ystävä. Yhtyeen maine kovana keikkaesiintyjänä toi sille levytyssopimuksen International Artists -levy-yhtiön kanssa, mutta suosion kasvaessa myös maine paikallisen lainvalvonnan silmissä synkkeni. Yhtye oli julkisesti tunnettu huumeidenkäytöstä, mikä johti jatkuvaan poliisihäirintään. Sekä Austinin että Houstonin poliisi teki useita huumeratsioita yhtyeen keikoilla.
Yhtyeen ensimmäistä albumia The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators (1966) pidetään yleisesti rockin historian ensimmäisenä psykedeelisenä albumina. Levyn hitiksi nousi Ericksonin kappale ”You’re Gonna Miss Me”, jonka single nousi Yhdysvaltain pop-listan sijalle 56 vuonna 1966. Kappale päätyi myöhemmin Lenny Kayen tuottamalle Nuggets-kokoelmalle. Seuraavana vuonna Roky Erickson vieraili The Red Crayola -yhtyeen albumilla The Parable of Arable Land, joka julkaistiin vuonna 1967. The 13th Floor Elevators julkaisi vielä albumit Easter Everywhere (1967) ja Bull of the Woods (1969) mutta LSD:n ja marihuanan käyttö ajoivat yhtyeen hajoamisen partaalle. Vuonna 1969 yleisö alkoi huolestua Ericksonin terveydentilasta kuullessaan hänen puhuvan todella sekavia lavalla esiintyessään San Antonion maailmannäyttelyssä Texasissa.
Historia > Mielisairaalassa

Vuonna 1969 Erickson pidätettiin marihuanan hallussapidosta ja häntä uhkasi kymmenen vuoden vankilatuomio. Välttääkseen vankilatuomion hän vetosi mielisairauteen ja joutui sairaalaan, mistä hän pakeni muutamia kertoja mutta jäi kuitenkin aina kiinni. Hänen todettiin lopulta sairastavan skitsofreniaa. Erickson passitettiin osavaltion vankimielisairaalaan, missä hän asui vuoteen 1972 saakka. Hänelle annettiin sairaalassa sähköhoitoa ja thorazinea. Erickson jatkoi soittamista myös mielisairaalassa. Hän kirjoitti sairaalassa myös runoja. Näiltä ajoilta on julkaistu akustisia demoja sisältävä kokoelma Never Say Goodbye (1999), sekä Openers 2 -niminen runo- ja lyriikkakirja. Erickson vapautui sairaalasta vuonna 1973 muttei koskaan palautunut täysin entiselleen.
Historia > Paluu musiikkiin

Vuonna 1974 Erickson kokosi taustalleen ensimmäisen sooloyhtyeensä Bleib Alien, joka julkaisi singlen ”Two Headed Dog” (1975). Ericksonin uusia sanoituksia leimasi kiinnostus kauhu- ja science fiction -elokuviin. Yhtye vaihtoi nimensä myöhemmin muotoon Roky Erickson and the Aliens ja julkaisi samalla nimellä ensimmäisen ja ainoan albuminsa vuonna 1980. Albumi on julkaistu myöhemmin nimillä The Evil One ja I Think of Demons. Levyn julkaisi Englannin CBS, ja sen tuottajana oli Creedence Clearwater Revivalin basisti Stu Cook, mutta suurista odotuksista huolimatta se ei saavuttanut menestystä. Osasyynä tähän oli Ericksonin Britanniassa tekemä pressikiertue, jolla hän antoi erittäin sekavia haastatteluja. Hänen uudet kappaleensa – kauhuelokuvista vaikutteita saaneet ”Two-Headed Dog”, ”Don’t Shake Me Lucifer” ja ”I Walked with a Zombie” – eivät saavuttaneet suurta suosiota. Hän säilytti kuitenkin omistautuneen kulttiseuraajakunnan. Hänen epävakaista olosuhteistaan hyötyivät useat häikäilemättömät managerit, jotka saivat hänet allekirjoittamaan epäedullisia julkaisusopimuksia. Tämän seurauksena julkaistiin jatkuvasti luvattomia äänitteitä, joista Erickson ei saanut lainkaan tuloja. Vuonna 1982 hän väitti marsilaisen asettuneen hänen kehoonsa ja alkoi vähitellen vetäytyä musiikkimaailmasta.
Historia > Vaikeat vuodet

1990-luvulle tultaessa Erickson sinnitteli 200 dollarin kuukausittaisella sosiaaliturvalla. Hänet pidätettiin 1990-luvun alussa postivarkaudesta. Syytteet kuitenkin hylättiin, kun varkauden kohteeksi joutunut naapuri ymmärsi Ericksonin olleen vaikeasti sairas, minkä jälkeen Erickson palautettiin väliaikaisesti laitokseen. Tämän jälkeen Ericksonin ura jatkui erittäin katkonaisena. Valonpilkahduksia olivat lähinnä albumit Don’t Slander Me (1986) ja osittain tuoretta materiaalia sisältänyt All That May Do My Rhyme (1995). Fanien nälkää ruokittiin lukemattomilla kokoelmilla ja livekoosteilla, joista edustavimpia ovat Gremlins Have Pictures (1986) kokoelma, sekä livealbumi Casting the Runes (1987).
Ericksonin terveyden heiketessä entisestään Warner Brosin Bill Bentley kokosi hänen kunniakseen tribuuttilevyn Where The Pyramid Meets The Eye vuonna 1990. Levyllä versioivat Ericksonin tuotantoa muun muassa The Jesus and Mary Chain, R.E.M., ZZ Top, Julian Cope, Bongwater, John Wesley Harding, Doug Sahm ja Primal Scream. Ericksonin tuotantoa on versioitu laajalti myös muuten: Suomessa hänen kappaleitaan ovat soittaneet muun muassa HIM, Viikate ja The Flaming Sideburns.
Historia > Ericksonin toinen paluu musiikin pariin

Vuonna 2001 Ericksonin nuorin veli Sumner Erickson voitti oikeudessa veljensä huoltajuuden ja aloitti hänen kuntoutuksensa. Prosessia seurattiin Keven McAlesterin dokumenttielokuvassa You’re Gonna Miss Me. Sumnerin hoivassa Roky sai pitkästä aikaa asianmukaista terveydenhoitoa. Sumner perusti myös hyväntekeväisyyssäätiön veljensä tukemiseksi ja ryhtyi oikeustoimiin saadakseen tälle hnen musiikistaan kuuluvat maksut. Ericksonin kunto parantui, ja syyskuussa 2005 hän soitti kotikaupungissaan Austinissa ensimmäisen täysimittaisen konserttinsa 20 vuoteen.
Roky Erickson jatkoi tämän jälkeen keikkailua harvakseltaan vanhan The Explosives -yhtyeensä kanssa. Hän teki myös elämänsä ensimmäiset ulkomaiden kiertueet. Roky Erickson & the Explosives esiintyi ensimmäistä kertaa Suomessa 8. heinäkuuta 2007 Turun Ruisrockissa. Ericksonin uutta aktiivisuutta täydensi kokoelma-albumin I Have Always Been Here Before: The Roky Erickson Anthology julkaisu. Vuonna 2008 ilmestyi myös kokoelma Halloween, joka sisälsi liveäänityksiä vuosilta 1979–1981 Ericksonin ja The Explosives -yhtyeen esittämänä.
Skotlantilainen post-rock -yhtye Mogwai julkaisi Batcat-EP:n vuonna 2008. Roky Erickson lauloi levyllä kappaleen ”Devil Rides”. Vuonna 2008 Roky Ericksonin taustabändinä toimi psykedeelistä rokkia soittanut The Black Angels. Roky Erickson & The Black Angels julkaisi yhteisen konsertti-DVD:n Night Of The Vampire vuonna 2010.  Vuonna 2010 julkaistiin Roky Ericksonin ensimmäinen uusi sooloalbumi 14 vuoteen. True Love Cast Out All Evil jäi kuitenkin hänen viimeiseksi levyksi. Albumilla Roky Ericksonia säestää Okkervil River -yhtye. Erickson jatkoi aktiivista keikkailua, ja toukokuussa 2015 hän osallistui ainutkertaiseen The 13th Floor Elevatorsin jälleennäkemiskonserttiin Levitation Festivalilla Austinissa (aiemmin tunnettu nimellä Austin Psych Fest). Hänen kanssaan lavalla olivat Tommy Hall, John Ike Walton, Ronnie Leatherman, hänen poikansa Jegar Erickson ja kitaristi Fred Mitchim.
Erickson kuoli 71-vuotiaana 31. toukokuuta 2019.
Vuonna 2021 julkaistiin uusi tribuuttialbumi May the Circle Remain Unbroken, jonka julkaisi levy-yhtiö Light in the Attic Records. Albumilla Roky Ericksonin kappaleita esittää artistit kuten Neko Case, Jeff Tweedy, Gary Clark Jr., Lucinda Williams, Ty Segall ja The Black Angels.
Diskografia > Sooloalbumit > Studio

Don’t Slander Me (1986,  Restless)
Gremlins Have Pictures (1986,  Pink Dust Records, kokoelma)
Casting the Runes (1987,  Five Hours Back, live)
Holiday Inn Tapes (1987,  Fan Club, demoja)
Openers (1988,  Five Hours Back)
All That May Do My Rhyme (1995,  Trance Syndicate)
Demon Angel: A Day and a Night with Roky Erickson (1995,  Triple X Records)
Roky Erickson and Evilhook Wildlife (1995,  Sympathy for the Record Industry)
Never Say Goodbye (1999,  Emperor Jones, demoja)
Don’t Knock the Rok! (2004,  Norton Records, demoja)
I Have Always Been Here Before (2005,  Shout! Factory, antologia)
Halloween (2008,  Norton Records)
True Love Cast Out All Evil (2010,  ANTI- Records)
Diskografia > Sooloalbumit > Livealbumit

Live at the Ritz 1987 (1988,  Fan Club)
Live Dallas 1979 (1992,  Fan Club)
Diskografia > Roky Erickson and the Aliens

Roky Erickson and the Aliens (1980,  CBS Records)
The Evil One (1981,  Restless Records)
Diskografia > Roky Erickson and the Resurrectionists

Beauty and the Beast (1993,  Sympathy for the Record Industry)
Lyriikkaa

Openers II (2.13.61 Publications, 1995)
Aiheesta muualla

Virallinen Roky Erickson -sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Roky Ericksonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef 
ZZ Top -yhtyeen laulaja Billy Gibbons yhdessä Roky Ericksonin kanssa Austin Music Awards - tilaisuudessa vuonna 2008.
Reflex

| Reflex |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  aikakauslehti
Aihealue:  yhteiskunta, politiikka ja kulttuuri
Kustantaja:  Czech News Center a.s.
Kokonaislevikki:  56 000 (2017)
Kotikunta:  Praha
Kotimaa:  Tšekki
Kieli:  tšekki
Aiheesta muualla
Kotisivu
Reflex on tšekkiläinen yhteiskuntaan, politiikkaan ja kulttuuriin keskittyvä viikkolehti. Se on perustettu 1990-luvulla ja kuului pitkään saksalais-sveitsiläiseen Ringier Axel Springer -konserniin, mutta on nykyisin tšekkiläisomistuksessa.
Aiheesta muualla

Lehden verkkosivut (tšekiksi)
Sergei Kabanov

Porkkalan sotilastukikohdan neuvostoliittolaiskomentaja Sergei Kabanov poistumassa Porkkalasta 26. tammikuuta 1956. Kuvassa hän on antamassa haastattelua Pasilan asemalla, josta juna jatkoi matkaa Neuvostoliittoon.
Sergei Ivanovitš Kabanov (ven. Серге́й Ива́нович Каба́нов; 31. maaliskuuta (J: 18. maaliskuuta) 1901 Pietari, Venäjä – 30. kesäkuuta 1973 Leningrad, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kenraaliluutnantti, joka toimi Suomessa Hangon vuokra-alueen sotilastukikohdan komentajana Hangon taistelujen aikana vuonna 1941 ja Porkkalan vuokra-alueen tukikohdan viimeisenä komentajana vuosina 1951–1956.
Elämä ja ura

Kabanov osallistui lokakuun vallankumoukseen kotikaupungissaan Pietarissa ja liittyi puna-armeijaan elokuussa 1919. Hän kävi tykistökurssin vuosina 1919–1920 ja osallistui Venäjän sisällissotaan Pietarin merijalkaväessä eteläisellä rintamalla. Valmistuttuaan vuonna 1923 Leningradin tykistökadettikoulusta Kabanov palveli useissa Leningradin seudun rannikkolinnoituksissa, ja kohosi vuonna 1928 patteriston komentajaksi. Vuosina 1934–1936 hän oli Yhinmäen linnakkeen komendanttina. Lokakuussa 1939 Kabanov määrättiin Viron Paldiskiin perustamaan uusi Baltian meripuolustusalue, jonka komentaja hänestä tuli. Hänen johdollaan rakennettiin rannikkopuolustuksen tukikohtia Viron Saarenmaalle ja Hiidenmaalle Neuvostoliiton tukikohtakaudella 1939–1940. Kabanov osallistui talvisotaan ja sai kesäkuussa 1940 rannikkopuolustusjoukoissa kenraalimajurin arvon. Talvella 1940–1941 hän suoritti kurssin Vorošilovin sota-akatemiassa.
Kabanov nimitettiin Hankoniemen laivastotukikohdan komentajaksi maaliskuussa 1941. Jatkosodan puhjettua hän johti Hangon puolustusta, kunnes saarroksissa ollut tukikohta evakuoitiin hänen johdollaan 3. joulukuuta 1941. Kabanov ylennettiin syyskuussa 1941 kenraaliluutnantiksi. Joulukuussa 1941 hän siirtyi Leningradin varuskunnan komentajaksi ja osallistui piiritetyn kaupungin puolustukseen. Heinäkuussa 1942 hän siirtyi pohjoisen laivaston uuden pohjoisen meripuolustusalueen komentajaksi ja syyskuussa 1943 Tyynenmeren rannikkopuolustuksen päälliköksi. Kabanov osallistui toisen maailmansodan lopussa sotatoimiin Japania vastaan Tyynenmeren laivaston eteläisen meripuolustusalueen päällikkönä ja valvoi maihinnousuja Cheongjiniin ja Wonsaniin elokuussa 1945.
Toisen maailmansodan jälkeen Kabanov toimi vuosina 1946–1947 eteläisen Itämeren rannikkopuolustuksen päällikkönä ja vuosina 1947–1949 4. laivaston selustan komentajana. Oltuaan kaksi vuotta poissa palveluksesta hänet nimitettiin syyskuussa 1951 kaaderin komentajaksi ja lokakuussa 1951 Porkkalan laivastotukikohdan komentajaksi. Kabanovin komentajakautena Porkkalan tukikohtaa kehitettiin merkittävästi ja vanhentuneita puolustuslaitteita uudistettiin nykyaikaisen sodankäynnin vaatimuksia vastaaviksi, kunnes Neuvostoliitto päätti luopua tukikohdasta vuonna 1955. Kabanov luovutti Porkkalan suomalaisille 26. tammikuuta 1956. Hän vetäytyi palveluksesta huhtikuussa 1956.
Kabanov julkaisi vuonna 1971 muistelmakirjan Na dalnih podstupah (”Kaukaisilla rannoilla”). Hänet on haudattu Bogoslovskojen hautausmaalle Pietariin.
Kabanovin aikaiset rakennelmat Porkkalan alueella

Porkkalassa käynnistettiin Kabanovin johdolla useita rakennushankkeita. Vuosina 1944–1945 rakennetut kenttälinnoitteet korvattiin kantalinnoitteilla pääosin Kabanovin aikana. Hilan Korsumäkeen vuosina 1952–1955 rakenteilla ollut, keskeneräiseksi jäänyt maanalainen komentokeskus ”Hirvi” oli tarkoitus tehdä ydiniskun kestäväksi. Porkkalan vuokra-aikana rakennettu, Kirkkonummella ja Siuntiossa osittain säilynyt tykkitie on nimetty Kabanovin tieksi. Tien varrella sijaitsevat Pikkalan riemukaari ja Vårnäsin silta.
Vitun puhelinmyyjät

| Vitun puhelinmyyjät |
| --- | --- |
 2. tuotantokauden alkutunnus
Tyyli:  tositelevisio
Kestoaika:  43 minuuttia
Pääosissa:  Miksu Edu Henkka Jere Maria Nina
Verkko:   FOX
Esitetty:   2015-2-1616. helmikuuta 2015 –
Tuotantokausia:  2
Jaksoja:  22
Ikäraja:   
Tuotanto
Tuottaja(t):  Hanna Nyman
Vastaava(t) tuottaja(t):  Alex Laszlo Anne Wahlström Mikko Silvennoinen (FIC Finland) Christian Barcellos & David Patry (FIC Worldwide)
Ohjaaja(t):  Ilmo Pietarinen
Käsikirjoittaja(t):  Jari Kaarre
Leikkaaja(t):  Ilmo Pietarinen
Kuvaaja(t):  Matias Penttinen
Tuotantoyhtiö(t):  Shine Finland
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Elonet
Vitun puhelinmyyjät on Foxilla Suomessa esitetty tositelevisiosarja. Ohjelmasta on käytetty myös nimiä ##### puhelinmyyjät, V#### puhelinmyyjät, V###n puhelinmyyjät sekä V#tun puhelinmyyjät. Ohjelmassa seurataan Costa Del Sol Marketing -yrityksessä työskenteleviä suomalaisia puhelinmyyjiä. Sen esittäminen alkoi 16. helmikuuta 2015. Sarjan toinen kausi esitettiin keväällä 2016. Sarjaan perustuvan elokuvan ensi-ilta oli huhtikuussa 2016.
Juoni

Sarjan ensimmäisellä kaudella seurataan suomalaisia puhelinmyyjiä, jotka työskentelevät suomalaisessa Costa Del Sol Marketing -yrityksessä sähkösopimusten myyjinä Maunulassa Helsingissä ja Málagassa Aurinkorannikolla. Parhaat myyjät pääsevät vastaaviin töihin Málagaan. Toisella kaudella seurataan Málagassa Miksun omistamaa Costa Del Sol Marketingia sekä Edun perustamaa Fast & Fair Sales -yritystä.
Henkilöt

Ensimmäisellä kaudella pääosassa on yrityksen esimies Mihail "Miksu" Kulechov  sekä Suomen myyntipäällikkö Edu ja Espanjan myyntipäällikkö Henkka. Ohjelmassa seurataan myös Suomen työntekijöitä Essiä, Jasminia ja Mariaa sekä Espanjan työntekijöitä Jereä ja Ninaa.
Toisella kaudella pääosassa ovat Miksu, Henkka ja Jere. Toisen tuotantokauden jaksoissa Edu pyörittää omaa yritystä Málagassa ja hänen yrityksessään työskentelevät ensimmäiseltä tuotantokaudelta tutut Maria ja Nina. Toisen tuotantokauden aikana Miksun yritykseen uusina työntekijöinä saapuvat Tony, Oke ja Jyri sekä myöhemmin Inka, Emma, Iina ja Jenna.
Ensimmäinen tuotantokausi > Vastaanotto

Ohjelman ensimmäistä jaksoa seurasi 160 000 yli 10-vuotiasta katsojaa, mikä teki siitä siihen mennessä Foxin vuoden katsotuimman ohjelman. Ohjelma rikkoi myös 25–44-vuotiaiden katseluennätyksen Foxilla 88 500 katsojalla.
Ensimmäinen tuotantokausi > Katsojaluvut

| Jakso | Nimi | Esityspäivä | Katsojaluvut |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Suomen surkein duuni? | 17. helmikuuta 2015 | 160 000 |
| 2 | Unelma Malagasta | 24. helmikuuta 2015 | 111 000 |
| 3 | Maunulasta Malagaan | 2. maaliskuuta 2015 | 78 000 |
| 4 | Pelkoa ja inhoa Malagassa | 9. maaliskuuta 2015 | 89 000 |
| 5 | Ulos kaapista | 16. maaliskuuta 2015 | 81 000 |
| 6 | Sä oot sika! | 23. maaliskuuta 2015 | 84 000 |
| 7 | Elämys jota ei rahalla saa | 30. maaliskuuta 2015 | 59 000 |
| 8 | Jasmin saapuu, Jere tulee | 6. huhtikuuta 2015 | 34 000 |
| 9 | Miksu Jobs | 13. huhtikuuta 2015 | 47 000 |
| 10 | Mä olen avoin! | 20. huhtikuuta 2015 | 53 000 |
| 11 | Lantio, lantio! | 27. huhtikuuta 2015 | 49 000 |
| 12 | Hyvästi Malaga | 4. toukokuuta 2015 | 45 000 |
Toinen tuotantokausi > Katsojaluvut

| Jakso | Nimi | Esityspäivä | Katsojaluvut |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | - | 7. maaliskuuta 2016 | 80 000 |
| 2 | - | 14. maaliskuuta 2016 | 51 000 |
| 3 | - | 21. maaliskuuta 2016 | 76 000 |
| 4 | Uutta verta | 28. maaliskuuta 2016 | 48 000 |
| 5 | Huulirasvaa hanurissa | 4. huhtikuuta 2016 | 63 000 |
| 6 | Lopullinen ratkaisu | 11. huhtikuuta 2016 | 51 000 |
| 7 | - | 18. huhtikuuta 2016 | 56 000 |
| 8 | - | 25. huhtikuuta 2016 | 44 000 |
| 9 | - | 2. toukokuuta 2016 | 52 000 |
| 10 | - | 9. toukokuuta 2016 | Ei 10 katsotuimman ohjelman joukossa |
1. tuotantokauden alkutunnus
Herttoniemenrannan kappeli

| Herttoniemenrannan kappeli |
| --- | --- |
Sijainti:  Laivalahdenkaari 5, Helsinki
Seurakunta:  Herttoniemen seurakunta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Herttoniemenrannan kappeli oli Helsingin Herttoniemenrannassa sijainnut evankelis-luterilainen kappeli, joka vihittiin käyttöön lokakuussa 2001.. Kappelin kirkkosalissa oli 60 paikkaa, ja lisäksi seurakuntasalissa oli 30 pöytäpaikkaa. Salin yhteydessä oli keittiö.
Kappelista luovuttiin vuonna 2017. Helsingin seurakuntayhtymä on vuokrannut tilat muuhun käyttöön.
Viljami Juusola

| Viljami Juusola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. huhtikuuta 2003 (ikä 21) Kirkkonummi, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  179 cm
Paino:  77 kg
Seura
Seura:  Kärpät
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  39
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2023–
Aik. seurat:  IF Björklöven (HA)
Viljami Arvid Juusola (s. 19. huhtikuuta 2003 Kirkkonummi) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Oulun Kärpissä.
Ura > Seuraura

Juusola syntyi Kirkkonummella, mutta hän kasvoi Oulussa. Juusola on Kärppien kasvatti. Hän toimi kaudella 2018–2019 seuran C-nuorten varakapteenina. Juusola pelasi valtaosan kaudestaan kuitenkin Kärppien B-nuorissa, jossa hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kauden 2019–2020 Juusola pelasi 16-vuotiaana suurimmaksi osaksi Kärppien A-nuorissa, joita hän edusti myös Junior Club World Cupissa, joka päättyi pronssiin. Kesken kauden 2020–2021, lokakuussa 2020 Juusola siirtyi vain 17-vuotiaana Ruotsiin ja Luulajan J20-joukkueeseen. Hän ei ehtinyt pelata siellä otteluakaan, kun Ruotsin juniorisarjat keskeytettiin koronavirusrajoitusten vuoksi jo saman kuun lopulla. Juusola siirtyi lainalle Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyEttan-joukkue Kalixiin, jossa hän pelasi 12 runkosarjaottelua tehopistein 2+4=6 ja yhden nousukarsintasarjan ottelun ilman tehopisteitä.
Elokuussa 2021 Luulaja lainasi Juusolan Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Björklöveniin alustavasti kahteen harjoitusotteluun. Viisi päivää myöhemmin hänen uutisoitiin siirtyvän sinne lainalle koko kauden 2021–2022 kattavalla sopimuksella. Juusola pelasi Allsvenskanissa tulokaskautensa aikana 49 runkosarjaottelua tehopistein 2+8=10 ja 18 playoff-ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Hän voitti kauden päätteeksi hopeaa.
Toukokuussa 2022 Juusola teki Björklövenin kanssa uuden, kaksivuotisen sopimuksen. Kaudella 2022–2023 hän vahvisti myös seuran J20-joukkuetta J18 Regionin nousukarsintasarjassa, jossa Juusola teki yli piste per peli-tahdilla 15 ottelussa tehot 5+13=18. Hän oli sarjan tehokkain puolustaja. Marraskuussa 2023 Björklöven vuokrasi Juusolan reilun kuukauden mittaisella sopimuksella hänen kasvattajaseuransa Kärppien SM-liigajoukkueeseen. Juusola sai näin ollen tililleen ensimmäisen liigaottelunsa 25. marraskuuta 2023 Vaasan Sportia vastaan. Hänet merkittiin Kärppien seitsemänneksi puolustajaksi. Juusola jäi ottelussa kuitenkin ilman peliaikaa. Hän sai ensimmäiset jääaikansa SM-liigassa toisessa ottelussaan 15. joulukuuta 2023 vieraissa KooKoota vastaan, kun Kärppien puolustuksesta oli maajoukkuekomennusten vuoksi sivussa Atte Ohtamaa, Martin Jandus ja Emil Pieniniemi. Juusola merkittiin heti Kärppien ykköspuolustajapariin Miika Koiviston viereen. Hän sai ottelussa 16.29 minuuttia. Juusola sai myös syöttöpisteen Noel Gunlerin tekemään maaliin. Hän sai Kärpissä tililleen kaikkieen yhdeksän runkosarjaottelua tehden kaksi syöttöpistettä, kunnes tammikuussa 2024 Juusolan lainasopimus päättyi ja hän palasi Björklöveniin.
Kaudeksi 2024–2025 Juusola palasi Kärppiin kaksivuotisella sopimuksella. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Spengler Cupissa, jossa Juusola teki ensimmäisen maalinsa 27. joulukuuta 2024 sveitsiläistä Fribourg-Gottéronia vastaan. Ensimmäisen SM-liigamaalinsa hän teki 31. tammikuuta 2025 Tampereen Ilvestä vastaan. Juusola keräsi ottelusta teholukeman +2. Mikko Lehtonen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi.
Ura > Maajoukkueura

Juusola pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2021, jolloin hän jakoi Suomen sisäisen tehotilaston voiton Samu Salmisen kanssa lukemalla +4. Juusola pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2019, jolloin hän oli pelipaikastaan huolimatta Suomen paras maalintekijä neljällä osumallaan. Juusola teki kaikkiaan kuusi tehopistettä, joilla hän voitti turnauksen puolustajien maalipörssin sekä jakoi puolustajien pistepörssin toisen sijan Canada Whiten Guillaume Richardin ja Canada Blackin Brandt Clarken kanssa edellään Yhdysvaltain Sean Behrens. Yhteensä hän on pelannut 12 nuorten ja 36 poikien maaottelua. Juusola toimi Suomen alle 20-vuotiaiden haastajajoukkueen kapteenina marraskuussa 2022 pelatussa turnauksessa.
Juusola valittiin Pohjola-leirin arvokkaimmaksi pelaajaksi ja tähdistökentälliseen vuonna 2018.
Giuseppe Wilson

Giuseppe Wilson 1970-luvulla.
Giuseppe Wilson (27. lokakuuta 1945 Darlington, Englanti – 6. maaliskuuta 2022) oli englantilaissyntyinen italialainen jalkapalloilija, pääasialliselta pelipaikaltaan libero. Hän liittyi helmikuussa 1974 Italian A-maajoukkueeseen ja pelasi joukkueessa kolme ottelua. Niistä kaksi hän keräsi nimiinsä MM-kilpailuissa 1974.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giuseppe Wilson Wikimedia Commonsissa
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1974
1 Zoff
2 Spinosi
3 Facchetti
4 Benetti
5 Morini
6 Burgnich
7 Mazzola
8 Capello
9 Chinaglia
10 Rivera
11 Riva
12 Albertosi
13 Sabadini
14 Bellugi
15 Wilson
16 Juliano
17 Re Cecconi
18 Causio
19 Anastasi
20 Boninsegna
21 Pulici
22 Castellini
Valmentaja Valcareggi
Luciano Re Cecconi

Luciano Re Cecconi MM-kilpailuissa 1974.
Luciano Re Cecconi (1. joulukuuta 1948 Nerviano – 18. tammikuuta 1977) oli italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän oli pituudeltaan 176-senttimetrinen ja voitti SS Lazion joukkueessa Italian pääsarjamestaruuden kaudella 1973–1974. Re Cecconi liittyi syyskuussa 1974 Italian A-maajoukkueeseen ja kuului maajoukkueen kokoonpanoon MM-kilpailuissa 1974 mutta ei pelannut yhtäkään ottelua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luciano Re Cecconi Wikimedia Commonsissa
Italian joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1974
1 Zoff
2 Spinosi
3 Facchetti
4 Benetti
5 Morini
6 Burgnich
7 Mazzola
8 Capello
9 Chinaglia
10 Rivera
11 Riva
12 Albertosi
13 Sabadini
14 Bellugi
15 Wilson
16 Juliano
17 Re Cecconi
18 Causio
19 Anastasi
20 Boninsegna
21 Pulici
22 Castellini
Valmentaja Valcareggi