stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uusi Tie
Kirjat

Uusi Tie on julkaissut muun muassa seuraavien kirjailijoiden teoksia: Pekka Eskelinen, Leif Nummela, Seppo Hämäläinen, Jaakko Mäkeläinen, Keijo Rainerma, Timo Eskola, Pekka Reinikainen, Lennart Saari, Jarmo Sormunen, Teuvo V. Riikonen, Jukka Sariola, Risto Soramies, Sakari Kähkönen, C. O. Rosenius, Per-Olof Malk, Leena Auranen, Eero Junkkaala, Liisi Jokiranta, Asta Lehtimäki, Matti Väisänen, Soili Haverinen, Mailis Janatuinen, Uuras Saarnivaara, Tapio Puolimatka ja Öivind Andersen.lähde?
Lehdet

Kustannus Oy Uusi Tie julkaisee seuraavia lehtiä:
Uusi tie on viikoittain ilmestyvä sanomalehti, joka on perustettu 1964. Se syntyi niin sanotun viidesläisyyden piirissä yhdistämään samanhenkisiä järjestöjä.
Nuotta – nuorten lehti.
Ilon Aika – syksyisin ilmestyvä Uuden Tien evankeliointiaiheinen teemanumero.
Lehdet > Lakkautetut lehdet

Donkki – Raamattu-aiheinen lehti 9–14-vuotiaille (viimeiset numerot 4/2023 ja 1/2024)
Vie Sanoma – lähetystyöaiheinen lehti, joka sisälsi artikkeleita Suomesta ja lähetyskentiltä, raamattuopetusta ja sielunhoidollisia kirjoituksia.
Joulun Aika – Vie Sanoman joulunumero (ilmestyi vuoteen 2023)
Palkinnot

Kustannus Oy Uuden Tien kustantama Jukka Sariolan kirja Ystäväni Seija – kutsumuksena Afganistan valittiin vuoden kristilliseksi kirjaksi 2015. Valinnan suoritti kansanedustaja Jutta Urpilainen. Kirja kertoo Afganistanissa heinäkuussa 2014 surmansa saaneesta Kansanlähetyksen avustustyöntekijä Seija Järvenpäästä ja hänen ystävyydestään Jukka Sariolan kanssa.
Huuhaa-palkinto

Skepsis ry antoi vuoden 2008 Huuhaa-palkinnon Kustannus Oy Uusi Tielle näennäistieteen levittämisestä yhtiön julkaistua kasvatustieteen professori Tapio Puolimatkan kirjat Usko, tiede ja Raamattu ja Usko, tiede ja evoluutio. Skepsis katsoo kirjojen sekoittaneen uskonnon ja tieteen ja näkee kirjojen tarkoituksena fundamentalistisen uskonnon ja luomisopin tuomisen kouluopetukseen. Puolimatka analysoi Skepsiksen lausumaa kirjassaan Tiedekeskustelun avoimuuskoe (2010). Hän katsoo Skepsiksen rikkovan useita tieteellisen keskustelun periaatteita: (1) Skepsis hyökkää henkilöä eikä väitettä vastaan, (2) ohittaa vastustajan väitteen luomalla siitä irvikuvan, (3) luo väärän vastakkainasettelun. Puolimatka arvosteli lehtihaastattelussa sitä, että Skepsiksen lausumassa ei käsitellä hänen esittämiään argumentteja, vaan spekuloidaan kirjoittamisen motiiveilla. Hän piti kuitenkin myönteisenä sitä, että ateistit ovat kiinnostuneita hänen kirjoistaan.
Aiheesta muualla

Kustannus Oy Uusi Tie kotisivu
Kustannus Oy Uusi Tie
| n k Viides herätysliike |
| --- | --- |
Järjestöt:  Helsingin Raamattukoulu  Kansan Raamattuseura  Lähetysyhdistys Kylväjä  Sanansaattajat  Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys  Suomen Raamattuopisto  Opko 
Henkilöt:  Heino  Lehtinen  Junkkaala  Kankainen  Karilas  Laitakari  Muroma  Mäkelä  Nummela  Nyman  Saarnivaara  Sares  Saunaluoma  Tiilikainen  Väisänen 
Koulutus ja media:  Kairosmaja  Kansanlähetysopisto  Vivamo  Revontulikappeli  Savonlinnan kansanopisto  Perussanoma Elämä  Perusta  Seurakuntalainen  Karas-Sana Sana  Kustannus Uusi Tie Uusi Tie-lehti  Donkki  Nuotta 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Kansanlähetyspäivät  Sanan suvipäivät  Kesäsanoma  Viisikielinen 
Evankelikalismi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Muut:  MusicBrainz label
RMS Baltic (1903)

| RMS Baltic |
| --- | --- |
 RMS Baltic
Tyyppi:  matkustajahöyrylaiva
Lippuvaltio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Kotipaikka:  Liverpool
Omistaja:  White Star Line
Rakennustelakka:  Harland and Wolff, Belfast
Vesillelasku:  21. marraskuuta 1903
Neitsytmatka:  29. kesäkuuta 1904
Status:  romutettu 1933
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  4
Pituus:  221,3 m
Leveys:  23,0 m
Bruttovetoisuus:  23 884 brt
Koneteho:  15 000 IHP kW
Nopeus:  17 kn
Hyttipaikkoja:  I luokka 425 II luokka 450 ja III luokka 2000
Miehistö:  560
RMS Baltic oli White Star Linen höyryalus, joka valmistui 1904 Harland and Wolffin telakalta Belfastissa Pohjois-Irlannissa. Baltic oli maailman suurin alus vuoteen 1905. Alus oli yksi niin kutsutuista ”Neljästä suuresta” (engl. The Big Four), joista muut alukset olivat Celtic, Cedric ja Adriatic.
Palvelus

Baltic laskettiin vesille 21. marraskuuta 1903, ja se lähti 29. kesäkuuta 1904 neitsytmatkalleen Liverpoolista New Yorkiin päällikkönään Edward Smith. Alusta oli pidennetty kuusi metriä rakennustöiden aikana, mikä lisäsi aluksen massaa 2 840 brt ja teki siitä samalla hitaamman. Nopeuden kasvattamiseksi alusta oli muutettava.
Baltic pelasti 23. tammikuuta 1909 Yhdysvaltain itärannikolla sumussa höyrylaiva Floridan kanssa törmänneen White Star Linen Republicin matkustajat kannelleen ennen Republicin uppoamista. Alus lähetti huhtikuussa 1912 jäävuorivaroituksen Titanicille ennen aluksen uppoamista.
Alus palveli joukkojenkuljetusaluksena ensimmäisessä maailmansodassa.
Jälleen kerran Balticista tuli pelastusalus, kun se pelasti miehistön haaksirikkoutuneesta Northern Lightista Newfoundlandin rannikolla 6. joulukuuta 1929. Viimeisen matkansa alus teki Liverpoolista New Yorkiin 17. syyskuuta 1932. Baltic myytiin tammikuussa 1933 ja sen matka romutettavaksi alkoi 17. helmikuuta Liverpoolista Japanin Osakaan.
Tekniset tiedot

Savupiippuja:2
Mastoja:4
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Kultakuume (elokuva)

| Kultakuume> The Gold Rush |
| --- | --- |
 Kulkuri (Charles Chaplin) syömässä kenkäänsä, kohtaus elokuvasta.
Ohjaaja:  Charles Chaplin
Käsikirjoittaja:  Charles Chaplin
Tuottaja:  Charles Chaplin
Säveltäjä:  Charles Chaplin
Kuvaaja:  Jack Wilson Roland Totheroh
Leikkaaja:  Charles Chaplin
Tuotantosuunnittelija:  Charles D. Hall
Pääosat:  Charles Chaplin Mack Swain Tom Murray
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  26. kesäkuuta 1925 (Yhdysvallat)  18. lokakuuta 1925 (Suomi)
Kesto:  82 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Gold Rush
Kultakuume (The Gold Rush) on vuonna 1925 valmistunut yhdysvaltalainen mykkäelokuva, jonka ohjasi, käsikirjoitti ja tuotti Charles Chaplin. Pääosissa ovat Chaplinin ohella Mack Swain, Tom Murray ja Georgia Hale. Elokuva oli yksi mykkäelokuvan ajan menestyneimpiä ja sitä pidetään nykyisin klassikkona sekä yhtenä Chaplinin pääteoksista.
Chaplin julkaisi elokuvasta uuden version vuonna 1942, johon oli lisätty uusi musiikki sekä Chaplinin puhuma kerronta.
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Klondiken kultaryntäyksen aikaiseen Yukoniin, jonne suuri joukko kullankaivajia saapuu haaveillen paremmasta elämästä. Heidän joukossaan on myös Kulkuri. Kulkuri eksyy lumimyrskyn aikana ja hakeutuu suojaan mökkiin, jossa asuu lainsuojaton ja etsintäkuulutettu Musta-Larsen. Myöhemmin mökkiin tulee myös Jim McKay, joka joutui lähtemään kultavaltaukseltaan myrskyä pakoon.
Myrsky ei osoita laantumisen merkkejä ja lopulta mökistä ei löydy ruoan muruakaan. Kolmikko arpoo korteilla kuka lähtee ruoan hakuun ja tehtävä lankeaa Larsenille. Matkallaan Larsen saapuu McKayn valtaukselle ja ottaa sen itselleen. Mökissä kyyhöttävät Kulkuri ja McKay joutuvat syömään Kulkurin toisen kengän henkensä pitimiksi. Nälkähoureissaan McKay luulee Kulkuria isokokoiseksi kanaksi ja yrittää syödä hänet, mutta Kulkuri puolustautuu haulikolla.
Myrskyn mentyä ohi Kulkurin ja McKayn tiet eroavat, ja Kulkuri lähtee kohti kaivoskylää. McKay suunta kulkunsa kohti valtaustaan ja törmää siellä Larseniin. Larsen lyö McKaytä lapiolla, varastaa hieman kultaa ja lähtee pakoon. McKay menettää iskun voimasta muistinsa, eikä enää löydä valtaustaan. Larsen taas menehtyy lumivyöryssä.
Kaivoskylässä Kulkuri alkaa huolehtia Hank Curtis-nimisen miehen mökistä tämän ollessa kullankaivussa. Vieraillessaan paikallisessa tanssipaikassa hän ihastuu kauniiseen Georgiaan, joka työskentelee tanssijana. Myös Jack Cameron on iskenyt silmänsä Georgiaan, mutta tämä ylenkatsoo naistenmiehen maineessa olevaa Jackia. Kulkuri on ratketa ilosta, kun Georgia lupaa ystävättäriensä kanssa tulla hänen luokseen syömään uutenavuotena. Hän valmistaakin paistiaterian, ja odottaessaan Georgiaa nukahtaa ja uneksii esittävänsä naisille tanssin sämpylöillä. Georgiaa ei kuitenkaan kuulu, ja herättyään pettynyt Kulkuri lähtee kylälle, nähden tämän juhlivan Jackin ja muiden kanssa.
Myöhemmin yöllä Georgia, Jack ja heidän ystävänsä päättävät pilailla Kulkurin kustannuksella. Georgia alkaa kuitenkin potea huonoa omaatuntoa nähdessään Kulkurin huolelliset juhlavalmistelut. Hän ja Jack riitelevät. Seuraavana aamuna tanssipaikassa Georgia tahtoo sopia, ja lähettää Jackille viestin jossa sanoo rakastavansa tätä. Myös Kulkuri on sattunut tanssipaikkaan, ja Jack keksiikin lähettää viestin edelleen Kulkurille. Kulkuri tunnustaa Georgialle rakkautensa, mutta ennen kuin tämä ehtii vastata mitään hän lähtee jo kylään saapuneen McKayn kanssa etsimään tämän kultavaltausta.
McKay ja Kulkuri viettävät yön Larsenin mökissä. Yön aikana on kuitenkin voimakas myrsky, joka siirtää mökin kallion kielekkeelle. Kaksikko onnistuu pääsemään mökistä ulos ennen kuin se putoaa rotkoon. Sattumalta mökki oli lentänyt aivan McKayn valtauksen viereen ja heistä tulee miljonäärejä. Tämän jälkeen kaksikko on lähdössä laivalla Alaskasta ja Kulkuri tapaa laivalla rakastamansa Georgian.
Juoni > Vuoden 1942 versio

Chaplin leikkasi Kultakuumeen uudesta versiosta pois joitain kohtauksia. Uudessa versiossa Georgian Jackille tarkoitettu viesti onkin tarkoitettu Kulkurille, ja Georgian ja Kulkurin suudelma elokuva lopussa on poistettu. Tässä versiossa myös Musta-Larsen-hahmon nimi muuttui Musta-Larsoniksi.
Chaplin sävelsi tähän versioon musiikin, ja mukana on myös hänen oma kertojanäänensä, joka kriitikon mukaan on riemastuttavaa kuultavaa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Chaplin   | … |   Kulkuri / (kertoja)   |
|  Mack Swain   | … |   Jim McKay   |
|  Tom Murray   | … |   Larsen (Vuoden 1942 versiossa Larson)   |
|  Georgia Hale  | … |  Georgia   |
|  Betty Morrissey  | … |  Georgian ystävätär   |
|  Henry Bergman  | … |  Hank Curtis   |
|  Malcolm Waite  | … |  Jack Cameron   |
Julkaisu ja vastaanotto

Kultakuume sai ensi-iltansa 26. kesäkuuta 1925 Grauman’s Egyptian Theatressa Los Angelesissa.
Elokuva menestyi loistavasti, ja Chaplinin mukaan se on ”elokuva, josta haluan tulla muistetuksi”. Chaplin itse ei ollut täysin tyytyväinen elokuvaansa. Myöhemmin vuonna 1942, äänielokuvan läpimurron jälkeen, Chaplin ajanmukaisti mykkäelokuvansa poistamalla välitekstit ja lisäämällä musiikin, ääniefektejä ja kertojan äänen (Chaplin itse). Tässä versiossa Musta-Larsen-hahmon nimi muuttui Musta-Larsoniksi. Molemmat elokuvaversiot ovat mukana The Chaplin Collectionissa julkaistussa Kultakuumeen DVD-versiossa (2003).
Kultakuume sijoittui jaetulle toiselle sijalle Sight & Soundin maailman parhaat elokuvat -äänestyksessä vuonna 1952 ja American Film Institute listasi elokuvan sadan parhaan yhdysvaltalaisen elokuvan joukkoon. Vuonna 2017 myös BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Kultakuumeen kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Kirjallisuutta

Huhta, Veli-Matti: ”Nälkää, höyheniä, lunta ja luksusta – yritys Chaplinin Kultakuumeen uskontoteoreettiseksi luennaksi”. Filmihullu 1/2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kultakuume Wikimedia Commonsissa
Kultakuume (1942) katsottavissa/ladattavissa Internet Archivessa
Jim McKay luulee nälkähoureissaan Kulkuria jättiläiskanaksi.
Kulkuri, Jim McKay ja Musta-Larsen
Umberto D. – elämän vanki

| Umberto D>  – elämän vanki.Umberto D. |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Vittorio De Sica
Käsikirjoittaja:  Cesare Zavattini
Tuottaja:   Giuseppe Amato  Vittorio De Sica  Angelo Rizzoli 
Säveltäjä:  Alessandro Cicognini
Kuvaaja:  G. R. Aldo
Leikkaaja:  Eraldo Da Roma
Tuotantosuunnittelija:  Virgilio Marchi
Pääosat:   Carlo Battisti  Maria-Pia Casilio  Lina Gennari 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Produzioni De Sica
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1952
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Carlo Battisti ja Maria-Pia Casilio elokuvassa.
Umberto D. – elämän vanki (Umberto D.) on Vittorio De Sican italialainen elokuva vuodelta 1952. Sitä pidetään viimeisenä merkittävänä neorealistisena elokuvana.
Juoni

Umberto D. – elämän vanki kertoo eläköityneestä virkamiehestä Umberto Domenico Ferrarista, joka joutuu elämään vähäisellä valtion eläkkeellä. Hän viettää aikaansa pienessä roomalaisasunnossaan seuranaan vain pitkäaikainen lemmikkikoiransa. Umberton tilanne heikkenee, kun hän ei pysty tuloillaan maksamaan vuokraa ja vuokraemäntä uhkaa häädöllä. Hän yrittää tämän jälkeen kerätä tarvittavia rahoja ja protestoida hallitusta vastaan iäkkäiden ihmisten kohtelusta. Hänen ainoa lyhyt ihmiskontaktinsa raskaana olevaan palvelijaan osoittautuu pettymykseksi. Umberto vakuuttuu tilanteensa toivottomuudesta ja harkitsee jopa itsemurhaa.
Julkaisu ja vastaanotto

Umberto D. – elämän vanki kuvattiin vuoden 1951 aikana Cinecittàn studioilla ja Rooman ympäristössä. Sen tuotantokustannukset olivat noin 140 miljoonaa liiraa, ja ensi-iltansa se sai Italiassa tammikuussa 1952. De Sica käytti elokuvan tuottamiseen huomattavasti omia rahojaan, mutta elokuva menestyi elokuvateattereissa kotimaassaan huomattavan heikosti. Italiassa valtaan nousseet kristillisdemokraatit eivät pitäneet neorealististen elokuvien antamasta kuvasta Italiasta. Umberto D. joutuikin valmistuttuaan alivaltiosihteerinä toimineen Giulio Andreottin hyökkäyksen kohteeksi, sillä elokuva antoi Andreottin mukaan pessimistisen kuvan elämästä. Osaltaan tämä hyökkäys vaikutti neorealistisen elokuvan hiipumiseen. Elokuvan jälkeen Italiassa kiellettiin sellaisten elokuvien vienti, jotka antavat epämiellyttävän kuvan italialaisesta yhteiskunnasta.
Vaikka katsojat eivät elokuvasta innostuneet, esimerkiksi ranskalainen kriitikko André Bazin kutsui sitä mestariteokseksi. Yhdysvalloissa se sai ensi-iltansa vasta 1955. Siellä se voitti New York Film Critics Circlen parhaan ulkomaalaisen elokuvan palkinnon ja käsikirjoittaja Cesare Zavattini oli ehdolla Parhaan alkuperäisen tarinan Oscar-palkintoon.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Umberto D. oli mukana heistä yhdeksän listalla.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Umberto D:n vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
Tyyli

Umberto D. edustaa italialaista neorealistista elokuvaa, kuten De Sican edellisetkin elokuvat Polkupyörävaras ja Milanon ihme. Se poikkeaa kuitenkin hieman monista muista neorealistista elokuvista, sillä se on osittain kuvattu studio-olosuhteissa. Elokuvatutkija Peter Bondanellan mukaan Umberto D on kuitenkin lähimpänä käsikirjoittaja-teoreetikko Cesare Zavattinin ajatusta neorealismin luonteesta, jonka hän esitti manifestissaan. Zavattini muun muassa vaati siinä, että neorealistisen elokuvien pitäisi kunnioittaa todellista aikaa: valkokankaalla 90 minuutin esittämiseen elokuvahahmon elämästä pitäisi kulua sama 90 minuuttia. Kriitikko André Bazin huomioi Mitä elokuva on? -kirjassa julkaistussa esseessä erityisesti kaksi elokuvan kohtausta, joissa tämä todellisen ajan kunnioittaminen näkyy.
Aiheesta muualla

Umberto D. – elämän vanki Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Umberto D. – elämän vanki Elonet.
Asko Tuhkanen

Asko Tuhkanen (16. elokuuta 1959 Sotkamo – 12. tammikuuta 2012 Sotkamo) oli suomalainen pesäpalloilija ja uransa jälkeen pelinjohtaja. Tuhkanen edusti koko pelaajauransa Sotkamon Jymyä. Hän voitti Jymyssä pelaajana kolme SM-kultaa kaudella 1990, kaudella 1992 ja kaudella 1993, yhden SM-hopean kaudella 1991 ja yhden SM-pronssin kaudella 1994. Tuhkanen pelasi urallaan 140 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 118 tavallista juoksua, toi 27 juoksua juoksua ja keräsi 288 kärkilyöntiä. Tuhkanen pelasi urallaan 32 Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 40 tavallista juoksua, toi 12 juoksua ja keräsi sata kärkilyöntiä. Tuhkanen pelasi urallaan 13 Superpesiksen karsintasarjan ottelua. Näissä hän löi yhden tavallisen juoksun, toi neljä juoksua ja keräsi 23 kärkilyöntiä.
Tuhkanen voitti SM-kultaa Jymyn pelinjohtajana kaudella 1996 ja valmentajana kaudella 1997. Hän toimi Superpesiksessä myös Joensuun Mailan ja Puijon Pesiksen pelinjohtajana.
Forssan Lehti

| Forssan Lehti |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Kustantaja:  Keskisuomalainen Oyj
Julkaisija:  Hämeen Media
ISSN:  ISSN 0782-663X
Levikki:  9 520 (LT 2018)
Perustettu:  1917
Päätoimittaja:  Johanna Puukka
Sitoutuneisuus:  sitoutumaton
Kotikunta:  Forssa
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloidi
Ilmestymistiheys:  kuusi kertaa viikossa paperilehtenä
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
forssanlehti.fi
Forssan Lehti on Forssassa kuutena päivänä viikossa ilmestyvä sanomalehti. Oman määritelmänsä mukaan se on ”sitoutumaton Lounais-Hämeen maakunnallinen äänenkannattaja”. Lehti alkoi ilmestyä kuudesti viikossa 1958 ja päivittäin 2006, jolloin se alkoi ilmestyä myös näköislehtenä internetissä.
Forssan Lehden perusti Esko Aaltonen vuonna 1917. Lehteä kustansi vuonna 1920 perustettu Forssa Print (aiemmalta nimeltään Forssan Kirjapaino). 13. marraskuuta 2013 Hämeen Sanomat osti lehden. 22. kesäkuuta 2021 Keskisuomalainen osti lehden.
Lehden kokonaislevikki vuoden 2018 Media Audit Finland -levikkitutkimuksessa oli 9 520.
Forssan Lehti muuttui broadsheet-koosta tabloidi-kokoon 4. huhtikuuta 2013.
Aiheesta muualla

Forssan Lehti
Bren LMG

Bren Mark 1
Brenillä aseistettu kanadalaissotilas vuonna 1945 Alankomaissa.
Bren on Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 1935 käyttöönottama kaasumäntätoiminen, avoimelta lukolta ampuva .303 British --kaliiperinen pikakiväärimalli. Bren perustuu tšekkoslovakialaiseen ZB vz.26 pikakivääriin ja sen nimi on yhdistelmä aseitten valmistuspaikkojen Brno ja Enfield alkukirjaimista.
Rakenne

Brenin piippu on pikairroitettava ja aseitten mukana toimitettiin vaihtopiippu. Vuosien 1958–1971 välillä valmistetuissa 7,62 mm NATO kaliiperisissa L4-mallin Breneissä on kovakromattu piippu, joka ei normaalissa taistelukäytössä vaadi vaihtamista.
Aseen lipas sijaitsee sen päällä, joten tähtäimet on asennettu aseen vasempaan sivuun. Kaikki versiot on varustettu haaratuella. Breniin valmistettiin tulitukikäyttöä varten myös kolmijalkaa.
Historiaa

Brenin varsinainen sarjatuotanto alkoi vasta vuonna 1937, jolloin niitä valmistettiin vain 42 kappaletta, mutta seuraavan vuoden puolivälissä aseita valmistui jo 300 kappaletta viikossa. Royal Small Arms Factoryn lisäksi sen tuotanto alkoi vuodesta 1940 lähtien myös John Inglis and Companyn Long Branchin tehtaalla Kanadassa, ja Lithgowin tehtaalla Australiassa.
Bren todisti toimivuutensa toisessa maailmansodassa, mutta kuten kaikkia pikakiväärejä, myös Breniä vaivasi aseen tulivoimaan nähden suuri paino. Vaikka Bren oli painava, se oli sotilaiden suosima, koska se oli tehokas, luotettava, tarkka ja kestävä. Ainoa yleinen vika mallissa oli lippaat. Ne ladattiin yleensä 27-28 patruunalla syöttöhäiriöiden ehkäisemiseksi. Bren oli myös hyvin moderni vaihdettavan piippunsa ansiosta.
7,62 mm NATO kaliiperisia L4-mallin Brenejä on edelleen brittiarmeijan ja -laivaston käytössä.
Historiaa > BREN Mk 1 ja Mk 2 / Mk 3 ja Mk 4 tekniset tiedot

Kaliiperi: .303 British (7,7 x 56 mm R)
Pituus: 115,6 cm / 109,0 cm
Piipun pituus: 63,5 cm / 56,5 cm
Paino lataamattomana: 10,2 kg / 8,7 kg
Paino ladattuna: 11,25 kg / 9,75 kg
Lipas: 30 patruunan tankolipas, ilmatorjuntakäytössä 100 patruunan rumpulipas.
Teoreettinen tulinopeus: 500 laukausta/min.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bren LMG Wikimedia Commonsissa
Brenillä aseistettu brittisotilas vuonna 1944.
Harry ja Tonto

| Harry ja Tonto> Harry and Tonto |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Paul Mazursky
Käsikirjoittaja:  Paul Mazursky Josh Greenfeld
Tuottaja:  Paul Mazursky
Säveltäjä:  Bill Conti
Kuvaaja:  Michael C. Butler
Leikkaaja:  Richard Halsey
Tuotantosuunnittelija:  Ted Haworth
Pukusuunnittelija:  Albert Wolsky
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:  1974, Suomessa 1979
Kesto:  115 minuuttia 119 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harry ja Tonto (Harry and Tonto) on Paul Mazurskyn tuottama, käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen komediallinen road movie vuodelta 1974. Toisena käsikirjoittajana toimi Josh Greenfeld, ja elokuvan pääosia esittävät Art Carney, Philip Burns, Ellen Burstyn ja Larry Hagman.
Juoni

Eläkkeelle jäänyt opettaja Harry (Carney) elää kissansa Tonton kanssa New Yorkin slummiutuneella alueella kunnes saa häädön kodistaan, koska talo aiotaan purkaa. Harry lähtee kissoineen asunnosta jossa on asunut koko ikänsä kiertämään lastensa luota toisen luo. Hän matkustaa ensin perheellisen poikansa Burtin luo (Burns) luo New Yorkin esikaupunkiin, missä häntä ei jakseta kauan pitää. Seuraavaksi mies ja kissa matkustavat bussilla moneen kertaan eronneen tyttären Shirleyn (Burstyn) luo, joka pitää kirjakauppaa Chicagossa. Matkalla Harry käy katsomassa vanhaa nuoruudenihastustaan Jessieä, joka löytyy dementoituneena vanhainkodista. Chicagosta Harry jatkaa, yhä maanteitse, mantereen halki Los Angelesiin katsomaan toista poikaansa, playboy ja kiinteistönvälittäjä Eddieä (Hagman). Harryn mieli rauhoittuu ja ajatukset selkiytyvät vähitellen, ja lopussa vanha mies ja vanha kissa jäävät katsomaan Tyyneen valtamereen laskevaa aurinkoa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Art Carney  | … |  Harry   |
|  Ellen Burstyn  | … |  Shirley   |
|  Chief Dan George  | … |  Sam Kaksi Sulkaa   |
|  Geraldine Fitzgerald  | … |  Jessie   |
|  Larry Hagman  | … |  Eddie   |
Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Art Carney sai roolistaan sekä Oscarin että Golden Globen. Elokuva oli Oscar-ehdokkaana myös käsikirjoituksestaan ja Golden Globe -ehdokkaana vuoden parhaan komedian tai musikaalin sarjassa.
Helsingin Sanomien ensi-ilta-arviossa 1979 Helena Ylänen piti filmiä herttaisena ja sydämellisenä, mutta kapea-alaisena ja ulottumattomana. Hänestä oli raikasta katsella elokuvassa vaihteeksi vanhan ihmisen kasvoja, varsinkin kun Art Carney suoriutui hänestä roolistaan hienosti. Yläsen mielestä Mazursky on kuitenkin ollut parempi ja purevampi omanikäistensä elämän kuvaamisessa, kuten elokuvissa Nuoruuteni Greenwich Village (1975) ja Eronnut nainen (1978).
The New York Timesin kriitikot valitsivat Harryn ja Tonton vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Harry ja Tonto Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Harry and Tonto
Käännös suomeksi
Luettelo jääkiekon SM-liigan tuomareista

Luettelo jääkiekon SM-liigan tuomareista sisältää Liigassa kaudella 2020–2021 toimineet erotuomarit ja linjatuomarit sekä aiempien kausien tuomareita. Kaudelle 2012–2013 SM-liigan erotuomareiden paitoihin tuli uudistus, jossa nimi korvattiin numerolla kansainväliseen tapaan. Numerot 2–31 on varattu päätuomareille ja numerot 32–77 linjatuomareille.