stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porin Ässien SM-liigakausi 1977–1978

Porin Ässien SM-liigakausi 1977–1978 oli seuran toinen mestaruuskausi.
Edellisenä kautena ulos pudotuspeleistä jäänyt joukkue oli saanut kovia paluumuuttajia Pohjois-Amerikan ammattilaissarjoista. Veli-Pekka Ketolan ja Pekka Rautakallion paluut toivat joukkueelle uutta harjoitusintoa, ja lisäksi seuraavan sukupolven huippukiekkoilijat Tapio Levon ja Arto Javanaisen johdolla olivat valmiita ottamaan seuraavan askeleen urallaan. Joukkueesta ainoastaan Kari Makkonen oli Porin ulkopuolelta ja hänkin lähistöltä, Kokemäenjokilaakson Harjavallasta.
Kauden runkosarjassa Ässät sijoittuivat 50 pisteellä toiseksi Tampereen Tapparan jälkeen. Kotona joukkue hävisi runkosarjassa ainoastaan yhden ottelun. Pudotuspelit alkoivat kotona Turun Palloseuraa vastaan. Tasaisen sarjan voitto ratkesi vasta viidennessä ottelussa. Ässät voitti tuon sarjan 3–2. Finaaleissa vastustajana oli runkosarjan ykkönen Tappara. Ässien kannalta finaalit alkoivat heikosti 8–0-tappiolla Tampereella. Ässät kuitenkin voitti kolme seuraavaa peliä, joista viimeistä seuraamaan Isomäen jäähalliin ahtautui epävirallisten arvioiden mukaan jopa 14 000 katsojaa (virallinen kapasiteetti oli noin 9 000).
Neljännen finaalin Ässät voitti pudotuspelien pistepörssin voittaneen (9 ottelussa 10+10=20) kapteeni Veli-Pekka Ketolan (ottelussa tehot 2+4 eli jokaisessa Ässien maalissa mukana) johdolla 6–3 ja näin Isomäessä saatiin nostella Kanada-maljaa.
Porin Ässien joukkue 1977–1978

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Syntymävuosi | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 1 |  | Antero Kivelä | V | 1955 | Pori, Suomi |  |

| 19 |  | Ben Schrey | V | 1957 | Turku, Suomi |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Syntymävuosi | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 2 |  | Antti Heikkilä | O | 1943 | Pori, Suomi |  |

| 3 |  | Tapio Flinck | V | 1950 | Pori, Suomi |  |

| 5 |  | Pekka Rautakallio | V | 1953 | Pori, Suomi |  |

| 6 |  | Jaakko Niemi | V | 1952 | Pori, Suomi |  |

| 12 |  | Tapio Levo | V | 1955 | Pori, Suomi |  |

| 24 |  | Harry Nikander | O | 1957 | Seinäjoki, Suomi |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Syntymävuosi | Hyökkääjät> Syntymäpaikka | Hyökkääjät>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 4 |  | Arto Javanainen | O | 1959 | Pori, Suomi |  |

| 7 |  | Pekka Mäkelä | V | 1957 | Pori, Suomi |  |

| 9 |  | Tapio Koskinen | V | 1953 | Pori, Suomi |  |

| 10 |  | Jaakko Honkanen | ? | 1942 | Pori, Suomi |  |

| 13 |  | Veli-Pekka Ketola | V | 1948 | Pori, Suomi |  |

| 14 |  | Erkki Väkiparta | V | 1951 | Pori, Suomi |  |

| 16 |  | Rauli Levonen | V | 1953 | Pori, Suomi |  |

| 17 |  | Jari Kaski | O | 1953 | Pori, Suomi |  |

| 20 |  | Veli-Matti Ruisma | V | 1954 | Pori, Suomi |  |

| 21 |  | Tauno Mäkelä | V | 1954 | Pori, Suomi |  |

| 22 |  | Kari Makkonen | V | 1955 | Harjavalta, Suomi |  |

| 23 |  | Jyrki Levonen | V | 1958 | Pori, Suomi |  |

| 26 |  | Martti Nenonen | O | 1957 | Pori, Suomi |  |
Joukkueen valmentajat

Päävalmentaja: Lasse Heikkilä
Valmentaja: Matti Jansson
Joukkueenjohtaja: Carl-Gustav From
Puolustusmekanismi

Puolustus- eli defenssimekanismit (saks. Abwehrmechanismus) ovat osa psyykkistä itsesäätelyä. Eri defenssimekanismien avulla ihminen säätelee omaa mielentilaansa ja käyttäytymistään ylläpitääkseen psyykkistä tasapainoaan. Käsite on lähtöisin psykoanalyyttisesta teoriasta, mutta se on eri muodoissa levinnyt myös uudempiin psykologian teorioihin (esimerkiksi terror management, emotion regulation, coping).
Psykoanalyysin perustaja Sigmund Freud esitteli ensimmäisenä psyykkisenä puolustuskeinona torjunnan jo vuonna 1893, ja vuonna 1926 kirjassaan Esto, oire ja ahdistus hän esitti, että puolustautumisprosessi on yläkäsite, jonka alaisuuteen kuuluvat muiden muassa torjunta, projektio ja tapahtumattomaksi tekeminen. — Freudin tytär Anna Freud kehitti merkittävästi puolustusmekanismin käsitettä kirjassaan Minän suojautumiskeinot (1936).
Puolustuskeinojen luokittelua

Usein puolustuskeinojen käyttäminen tapahtuu tiedostamatta, henkilön pyrkiessä sopeutumaan muuttuviin tilanteisiin. Anna Freudin muotoileman teorian mukaan psyykkistä uhkaa voivat aiheuttaa muun muassa superegon pelko (sisäistettyjen rajoitteiden voimakkuus), idin eli viettipohjan tarpeiden voimakkuuden pelko ja egon synteesin vaarantuminen (keskenään ristiriitaiset tarpeet). Uudempien teorioiden mukaan psyykkistä uhkaa voivat aiheuttaa esimerkiksi varhaisemmat minäkuvaan ja maailmankuvaan sopimattomat representaatiot (kognitiivis-konstruktiivinen teoria) tai ylipäänsä kognitiivisesti ristiriitaiset ja emotionaalisesti epämieluisat kokemukset.
Defenssimekanismeja ovat muun muassa kieltäminen, älyllistäminen, arvonkieltäminen (devaluoiminen), selittely (rationalisoiminen), huumori, torjunta (repressio) sekä projektio (sijoittaminen). Alun perin Anna Freud esitti listan 10 erillisestä defenssimekanismista, mutta tällä hetkellä defenssimekanismien lukumäärästä ei vallitse yksimielisyyttä. Defenssien lukumäärä ja määritelmä riippuvat teoreettisesta lähestymistavasta ja tutkimusmenetelmistä. Erilaisia defenssimekanismien mittaamiseksi tarkoitettuja menetelmiä (esimerkiksi kyselyitä, projektiivisia testejä) on kirjallisuudessa mainittu yli 50.
Usein defenssimekanismeja on luokiteltu neuroottisiin, kypsymättömiin, kehittyneisiin defenssimekanismeihin (George Eman Vaillantin esittämä luokitus). Luokitus eri defenssityyleihin on saanut jonkin verran tukea myös itsearviointikyselyihin perustuvissa faktorianalyyttisissä tutkimuksissa (mm. Bond ym., 1983). Tutkimuksissa on joskus havaittu myös rajatilaisten puolustusmekanismien tyyli. Nämä eri defenssityylit eroavat siinä miten ja millä tavoin ne vääristävät itsen, toisten ja tunteiden kokemista.
Neuroottisille defenssimekanismeille (mm. reaktionmuodostus, pseudo-altruismi) on ominaista voimakas superegon toiminta. Tilanteet havaitaan realistisesti mutta niihin liittyvä merkitys muutetaan käänteiseksi.
Kypsymättömille defenssimekanismeille (mm. kieltäminen, projektio, acting out) on ominaista että uhan olemassaolo kielletään tai siihen liittyvä vastuu siirretään muualle.
Kehittyneille defenssimekanismeille (mm. sublimaatio, huumori) on ominaista että uhkaava tilanne havaitaan realistisesti, mutta uhkaan liittyviä tunteita hallitaan kunnes uhkaava tilanne on ohi.
DSM-IV puolestaan jakaa defenssit seitsemään eri kehitykselliseen tasoon (I hyvä sopeutuminen, II kompromissien käyttö suojautumisessa, III vähäisten vääristymien käyttäminen, IV kieltäminen, V vääristäminen, VI toiminnan ja vetäytymisen korostuminen & VII väärinsäätely). Defenssien arviointi ja luokittelu ei kuulu enää DSM-5:een niiden tieteellisen näytön puutteen vuoksi.
Puolustusmekanismit ja mielenterveys

Defenssimekanismien toiminnan katsotaan kuuluvan normaaliin persoonallisuuteen. Esimerkkinä adaptiivisesta defensiivisyydestä voidaan pitää minää palvelevia vinoumia (self-serving bias). Suurella osalla terveistä ihmisistä ilmenee sellaista itseä koskevan tiedon vinoutunutta käsittelyä joka palvelee itsearvostuksen säilyttämistä. Kuitenkin esimerkiksi vakavampaa aistihavainnon tasolla tapahtuvaa kieltämistä tavataan useimmiten vain psykoottistasoisissa häiriöissä.
Psykodynaamisen teorian mukaan defenssimekanismien joustamaton tai liiallinen käyttö voi kaventaa yksilön kokemusmaailmaa ja vääristää hänen käsitystään todellisuudesta. Toisaalta defenssimekanismien liian vähäinen käyttö voi heikentää psyykkisen tasapainon säilymistä. Tutkimuksissa on yleensä havaittu kypsymättömien defenssimekanismien runsaan käytön olevan yhteydessä heikkoon psyykkiseen hyvinvointiin, kun taas kehittyneiden defenssimekanismien runsas käyttö on yhteydessä hyvään psyykkiseen hyvinvointiin. Myös joissakin psykoterapiatutkimuksissa on osoitettu defenssimekanismien käytön normalisoituvan terapian edetessä (liian vähäinen käyttö lisääntyy, liian runsas käyttö vähenee).
Defenssimekanismien vaikutuksia psyykkiseen tasapainoon on kuitenkin vaikea osoittaa, koska eri defenssimekanismeja käyttävät yksilöt eroavat jo aiemman psyykkisen kehityshistorian (ja täten lähtökohtaisesti mielenterveydenkin) osalta. Ei myöskään ole selvää onko psykoottistasoisessa kieltämisessä kyse varsinaisesta defensiivisestä toiminnasta, vai yksinkertaisemmin vain tiedonkäsittelyn häiriöstä.
Puolustusmekanismit ja hallintakeinot (coping)

Defenssimekanismin lisäksi psyykkiseen itsesäätelyyn käyttää hallintakeinoja (eli coping-keinoja) ja tunteen säätelykeinoja. Hallintakeinojen käyttöä pidetään suhteellisen tietoisena, kun taas puolustusmekanismien toimintaa pidetään tiedostamattomana ja automaattisena. Esimerkiksi lasten puolustusmekanismien käyttöä koskevassa tutkimuksessa on osoitettu, että lapset siirtyivät kehittyneempien puolustusmekanismien käyttöön, kun he alkoivat kognitiivisen kehittymisen myötä ymmärtää käyttämiensä puolustusmekanismien toimintaperiaatteen.
On esitetty myös että puolustusmekanismeilla pyritään suojautumaan psyykkiseltä uhkalta (esimerkiksi liian tuskallisilta tunteilta), kun taas hallintakeinot liittyisivät enemmän ulkoisen uhan säätelyyn (esimerkiksi taloudellinen ahdinko).
Ero hallinta- ja puolustusmekanismien välillä on kuitenkin liukuva, ja on mahdollista, että näiden ilmiöiden taustalla vaikuttavat samat perustavammat psyykkiset prosessit.
Kirjallisuutta

Lindblom, Jallu (2005). Defenssimekanismien suojeleva funktio. Pro gradu -tutkielma. Psykologia. Tampere: Tampereen yliopisto. Tutkielman verkkoversio.
Stenberg, Johanna – Stenberg, Jan-Henry: En se minä ollut: Itsen suojaamisen ja harhauttamisen perusteet.  Helsinki:  Duodecim, 2016.  ISBN 978-951-656-540-1.
Puolustusmekanismien klassinen kuvaus on Anna Freudin laatima.
Pål Trøan Aune

| Pål Trøan Aune |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1992 (ikä 32)
Uran tiedot
Seura:  Steinkjer Skiklubb
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2013–
Paras sijoitus:  9
 Tietolaatikko päivitetty 3. joulukuuta 2017 
Pål Trøan Aune (s. 29. maaliskuuta 1992) on norjalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Steinkjer Skiklubbia.
Aune kilpaili maastohiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Asiagon perinteisen hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2013 sijoittuen 51:nneksi. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Östersundin perinteisen hiihtotavan sprinttikilpailussa helmikuussa 2015 oltuaan 20:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Lillehammerin perinteisen hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pål Trøan Aune Wikimedia Commonsissa
Punalesket

Teloitettujen punakaartilaisten puolisoita ja lapsia joukkohaudalla Lempäälän Ämmänristinmäellä.
Punaleskiksi kutsuttiin vuonna 1918 käydyn Suomen sisällissodan seurauksena kuolleiden punaisten leskiä. Heidän yhteiskunnallinen asemansa oli pitkään huono. Sodan voittanut osapuoli koki punalesket vaaraksi yhteiskuntajärjestykselle pelätessään heidän kasvattavan lapsistaan uuden katkeroituneen sukupolven, jonka vuoksi punaleskien lapsia sijoitettiin kasvatuslaitoksiin ja sijaisperheisiin. Pitkään köyhäinavun varassa olleet punalesket tulivat valtiollisen eläkkeen piiriin vasta jatkosotan aikana vuonna 1943.
TAusta

Sisällissodan seurauksena noin 11 500 punaisten puolisoa jäi leskeksi. Heistä noin 95% asui Hämeen, Turun ja Porin, Uudenmaan ja Viipurin läänien alueella. Suurimmalla osalla oli huollettavanaan useita alaikäisiä lapsia. Sodan päätyttyä punalesket elivät yleensä äärimmäisessä köyhyydessä. Heidän oli vaikea työllistyä ja työpaikan löytäneiden palkka oli usein reilusti pienempi kuin puolisoiden aikaisemmat tulot. Leskiä häädettiin miestensä työnantajien omistamista asunnoista ja myös torpparien lesket saattoivat joutua jättämään kotinsa.
Valkoisen Suomen suhtautuminen punaisiin naisiin oli vihamielistä ja halveksuvaa. Sodan ohella taustalla olivat vallitsevat nationalistiset perhekäsitykset, joiden vuoksi kodin ulkopuolella työskenteleviä nuoria naisia pidettiin yleisesti siveettöminä ja kyvyttöminä kasvattamaan lapsiaan. Asenteita jyrkensivat vielä sodan aikana toimineet naiskaartit. Useissa lehtikirjoituksissa punaisten naisten antaman kasvatuksen väitettiin olleen osasyyllisenä sotaan ja sen aikaina tapahtuneisiin veritekoihin. Naisia pidettiin kapinalliset kasvattaneina "hirviöinä", "petoina" ja "naarassusina". Yhteiskunnan velvollisuutena katsottiin olevan pitää huoli, ettei sama toistuisi enää tulevien sukupolvien kohdalla. Punaleskien lapsia toimitettiin lastenkoteihin ja sijaisperheisiin, joita oli lähinnä valkoisten ydinalueella Pohjanmaalla. Siellä heidän katsottiin saavan isänmaallisen, oikeistolaisen ja kristillisen kasvatuksen. Yleensä lapsiaan suostuivat luovuttamaan vain kaikkein pahimmasssa ahdingossa olleet lesket. "Elätehoidoksi" kutsuttu lasten sijoittaminen oli myös usein ainoa leskiäideille tarjottu apu, jonka köyhäinhoitolautakunnat asettivat köyhäinavun myöntämisen ehdoksi.
Avustaminen ja lainsäädäntö

Vuonna 1919 valkoisten leskille myönnettiin leskeneläke, mutta punalesket jäivät kuntien myöntämän köyhäinavun varaan. Se asetti heidät tiukkaan yhteiskunnan valvontaan ja köyhänapua nauttineet menettivät myös äänioikeutensa. Työväenjärjestöt halusivat punalesket pois köyhäinhoidon armoilta ja organisoivat omaa avustustoimintaa. Jo elokuussa 1918 oli perustettu Suomen Työläisten Avustuskomitea, jolla oli yli 60 eri puolilla maata toiminutta osastoa. Niiden toiminta rahoitettiin kansalaiskeräyksillä, iltamatuloilla sekä koti- ja ulkomaisin lahjoituksin. Avustuskomitea lakkautettiin vuonna 1920, jonka jälkeen sen toimintaa jatkoi Työväenjärjestöjen Avustustoimikunta.
Vasemmistolaiset kansanedustajat tekivät vuodesta 1919 lähtien useita aloitteita punaleskien valtioneläkkeistä. Vuonna 1939 saatu kansaneläkelaki ei myöskään tuonut parannusta punaleskien asemaan. Laki ei koskenut sen voimaantullessa 55 vuotta täyttäneitä henkilöitä, jolloin valtaosa ikääntyneistä punaleskistä jäi kansaneläkkeen ulkopuolelle. Punaleskien asia nytkähti eteenpäin vasta talvisodan muutettua asenteita. Vuonna 1941 sosiaalidemokraatit tekivät aloitteen punaleskien ylimääräisestä eläkkeestä, joka toteutui jatkosodan aikana tammikuussa 1943. Toisen maailmansodan päätyttyä annettiin vuonna 1948 sotilasvammalaki, jonka myötä punalesket tulivat huoltoeläkkeen piiriin ja molemmat vuoden 1918 sodan osapuolet olivat vihdoin saman lain alaisia.
Muuta

Ainoa punaleskille pystytetty muistomerkki on vuonna 2003 Lappeenrannan Rutolassa paljastettu Rutolan sahan punaleskien muistomerkki.
Kirjallisuutta

Kaarninen, Mervi: Punaorvot 1918.  Helsinki; Jyväskylä:  Minerva, 2008.  ISBN 978-952-31250-3-2.
Juusti, Siiri: Onnesta osattomat : punaleskien ja -orpojen sosiaalinen asema Porissa 1918 ja sen jälkeen.  Pori:  Salinin Selskaappi; Työväenhistorian Seura, 2020.  ISBN 978-952-94380-3-7.
Sirén, Ulla: Hilma : punalesken tarina.  Helsinki:  Docendo, 2022.  ISBN 978-952-38239-4-5.
Pullokapokkipuu

| Pullokapokkipuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Malvales
Heimo::  Malvakasvit Malvaceae
Alaheimo::  Bombacoideae
Suku::  Kapokkipuut Ceiba
Laji::  speciosa
luokitusjärjestelmä::  APG III
Kaksiosainen nimi
 Ceiba speciosa  (A.St.-Hil.) Ravenna, 1998 
Synonyymit
 Chorisia speciosa A.St.-Hil. 
Katso myös
   Pullokapokkipuu Wikispeciesissä   Pullokapokkipuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pullokapokkipuu eli pullokapokki (Ceiba speciosa) on puulaji kapokkipuiden (Ceiba) suvussa malvakasvien (Malvaceae) heimossa. Lajista käytetään yleisesti myös vanhaa tieteellistä nimeä Chorisia speciosa. Pullokapokkipuu on kausivihanta puu, joka kukkii lehdettömänä ollessaan suurin vaaleanpunaisin kukin. Alun perin trooppisesta Etelä-Amerikasta kotoisin olevaa pullokapokkipuuta kasvatetaan nykyään laajalti koristekasvina maailman trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla.
Kuvaus

Pullokapokkipuu on keskikokoinen puu. Se kasvaa noin 15–18 metriä korkeaksi. Latvus on nuorena kapean pysty ja tavallisesti vanhemmiten pyöristynyt ja leveä. Ohuen kaarnan väri vaihtelee vihreästä harmaanruskeaan. Oksat ja runko ovat tavallisesti piikkien peittämiä, mutta piikit saattavat pudota vanhoista puun osista. Runko on usein huomattavan leveä läheltä tyveä.
Lehdet ovat sormilehdykkäisiä. Lehdykät ovat soikeita, noin 10–20 senttimetriä pitkiä ja noin 5–10 senttimetriä leveitä. Ne ovat sahalaitaisia ja sulkasuonisia. Pullokapokkipuu on kausivihanta ja talvehtii lehdettömänä.
Kukat kehittyvät yleensä syys- tai talvikuukausina puun varistettua lehtensä. Ne kasvavat pienissä kukinnoissa. Teriöön kuuluu viisi terälehteä. Terälehdet ovat tavallisesti suurimmaksi osaksi vaaleanpunaisia ja tyvestään kellertävän valkoisia tai ruskehtavia.
Pullokapokkipuun hedelmä on noin 15–30 senttimetriä pitkä puutunut kota. Kodan lukuisia siemeniä ympäröi valkoinen kuitukerros.
Pullokapokkipuu on nuorena nopeakasvuinen puu ja voi kasvaa korkeutta jopa 1,5 metriä vuodessa. Kasvunopeus hidastuu puun vanhetessa ja alkaessa kasvattaa latvuksen leveyttä.
Kukka.
Avautumaton hedelmä.
Avonainen hedelmä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Pullokapokkipuu esiintyy luontaisena Etelä-Amerikassa Brasiliassa ja Argentiinassa.
Pullokapokkipuu on trooppisen ilmastoalueen puu. Se viihtyy parhaiten hyvin vettä läpäisevässä maaperässä aurinkoisella paikalla. Puu tavallisesti pudottaa lehtensä altistuessaan noin −3 celsiusasteen pakkaselle. Täysikasvuisten puiden tiedetään selvinneen elossa enintään noin −7 celsiusasteen pakkasesta.
Käyttö

Pullokapokkipuuta käytetään koristepuuna trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla. Puun hedelmien sisältämää kuitua eli kapokkia on käytetty tyynyjen täytteenä. Kaarnasta on lisäksi valmistettu köyttä.
Pullokapokkipuun lehtiä.
Lajille ominainen tyven yläpuolelta paksuneva piikkinen runko.
Pordic

| Pordic (Porzhig) |
| --- | --- |
 Plage de Port-Jéhan
 Pordic
 Koordinaatit: 48°34′16″N, 2°48′59″W 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bretagne
Departementti:  Côtes-d'Armor
Arrondissementti:  Saint-Brieucin arrondissementti
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  33,6 km²
Väkiluku (2018):  7 228 
 – Väestötiheys:  214 as./km²
Kunnan numero:  22251
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pordic (bretoniksi Porzhig) on kunta läntisessä Ranskassa Côtes-d'Armorin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Englannin kanaalin rannikolla. noin 11 kilometriä Saint-Brieuc’n kaupungista luoteeseen.
Historia

Kunta muodostettiin 1. tammikuuta 2016, jolloin kaksi kuntaa Pordic ja Tréméloir yhdistyivät.
Seudun läpi rakennettiin 1900-luvun alussa rautatie Chemins de fer des Côtes-du-Nord, joka lakkautettiin vuonna 1956. Rautatiestä on Pordic’sa yhä jäljellä Louis Harel de la Noën suunnittelema silta Viaduc du Parfond. Silta on nykyään kevyen liikenteen käytössä.
Tréméloirin kirkko on rakennettu vuonna 1877, joka on nimetty pyhän Méloirin mukaan. Pyhä Méloir oli kokenut marttyyrikuoleman. Kirkossa on patsas, jossa hän kantaa amputoitua vasenta kättään oikeassa kädessään, mikä estää häntä pitämästä miekkaa.
Tunnettuja kuntalaisia

Louis Félix Conen de Prépean (1777-1837), ranskalainen pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä.
Louis Massignon (1883-1962), ranskalainen katolinen islamin tutkija ja Collège de Francen professori.
Viaduc du Parfond
Tréméloirin kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pordic Wikimedia Commonsissa
Porin toinen kirkko

| Porin toinen kirkko |
| --- | --- |
 Johan Knutsonin piirros Porin toisesta kirkosta teoksessa Finland framställdt i teckningar.
Sijainti:  Pori
Valmistumisvuosi:  1703
Purkuvuosi:  1852
Julkisivumateriaali:  puu
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Porin toinen kirkko valmistui vuonna 1703 samalle paikalle kuin kaupungin ensimmäinen, vuoden 1698 kaupunkipalossa tuhoutunut kirkko. Molemmat kirkot sijaitsivat nykyisen Hallituskadun kohdalla, myöhemmin paikalle rakennetun Satakunnan Museon pääsisäänkäynnin edustalla. Uudempi kirkko tuhoutui vuoden 1852 Porin palossa, jonka jälkeen sen korvaajaksi rakennettiin Keski-Porin kirkko.
Rakennus- ja korjaustyöt

Porin toinen kirkko oli edeltäjänsä tapaan puurakenteinen, laudoitettu ja punaiseksi maalattu. Kooltaan se oli noin 28×14 metriä ja harjastaan noin 15 metrin korkuinen. Kirkon vieressä oli erillinen kellotapuli. Rakennus valmistui vuoteen 1703 mennessä, mutta varsinaisesti se tuli käyttökuntoon vasta isovihan päättymisen jälkeen. 1720-luvun lopulla alkaneet viimeistelytyöt saatiin vihdoin valmiiksi vuonna 1734 porilaisen timpurin ja kirkonrakentajan Jaakko Winbergin johdolla. Viimeisenä tehtiin maalaustyöt sekä paanukaton tervaus.
Professori Lars Petterssonin tutkimusten mukaan Porin toinen kirkko oli länsitornillinen pitkäkirkko, jonka rakenne viittaa pohjalaiseen rakennusmestariin. Samantyyliset kirkot olivat yleisiä Pohjanmaan rannikkokaupungeissa, paikallinen satakuntalainen piirre puolestaan oli sakariston ja asehuoneen sijoittaminen runkohuoneen keskelle. Torni lienee alun perin ollut hyvin korkea, mutta 1800-luvun alkuun mennessä se oli ilmeisesti vaurioitunut jossakin myrskyssä ja madallettu katon tasalle.
Vuosina 1751–1752 toteutettiin rovasti Mikael Lebellin aloitteesta sisätilojen koristemaalaus, josta vastasi tunnettu ruotsalainen maalari Daniel Hjulström. Katto maalattiin taivaansiniseksi ja seinät valkoisiksi. Kattoon tuli lisäksi valkoisia pilviä ja enkeleitä sekä muun muassa Pyhän Kolminaisuuden nimi koristeellisin kirjaimin. Seinille maalattiin myös erilaisia koristekuvioita, lehtereiden kaiteet ja kirkonpenkit puolestaan marmoroitiin öljyvärein. Kaiteisiin tuli lisäksi raamatullisia aiheita esittäviä kuvia.
Samassa yhteydessä rakennettiin uusi kellotapuli, josta vastasi parikymmentä vuotta aikaisemmin kirkkoa viimeistelemässä ollut Jaakko Winberg. Sen huipulle tuli vaskiseppä Samuel Bergin takomat kupariset pallo ja aurinko, jotka Hjulström kultasi. Kirkkoon valmistui myös uusi kivijalka ja pääsisäänkäynnin portaikko porilaisten kauppiaiden Öölannista tuomasta hiekkakivestä. Vuosina 1758–1760 tehtiin kirkon viimeiset suuret korjaustyöt, kun kuoriin rakennettiin toiset lehterit rakennusmestari Anders Engströmin johdolla. Uudet urut kirkko sai viimein vuonna 1774, jolloin otettiin käyttöön ruotsalaisen Vaxholmin seurakunnan lukkarin Gabriel Lindin valmistamat urut.
Tuhoutuminen

Porin toinen kirkko selvisi vuoden 1801 kaupunkipalosta lähes ainoana rakennuksena, mutta tuhoutui kokonaan 22. toukokuuta 1852 raivonneessa kaupunkipalossa, joka hävitti noin kolme neljäsosaa Porin rakennuskannasta. Uusi kirkko päätettiin rakentaa keskustan itäpuolelle, paikalle jossa aikaisemmin oli sijainnut Porin kuninkaankartano. Kahden ensimmäisen kirkon alue puolestaan jäi heti palon jälkeen käynnistyneen jälleenrakennuksen alle. Georg Theodor Chiewitzin suunnittelemassa uudessa asemakaavassa vanhan kirkonpaikan päältä kulki katu ja hautausmaan alue kaavoitettiin asuin- ja teollisuuskortteleiksi.