stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wilhelm Tischbein

Wilhelm Tischbeinin omakuva
Wilhelm Tischbein (1751–1829) oli saksalainen Goethen piirissä mukana ollut taidemaalari, Napolissa vuodesta 1789 akatemian johtaja ja vuodesta 1808 hovimaalari Eutugissa. Tischbein maalasi uusklassisia muotokuvia, joista yksi on hänen päätyönsä, jossa on Goethe kuvattuna Rooman Campagnalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelm Tischbein Wikimedia Commonsissa
Yhdystie 1932

Yhdystie 1932 Louhisaaren kartanon koivukujalla.
Yhdystie 1932 on yhdystie joka kulkee Maskun Askaisista saman kunnan alueella sijaitsevaan Louhisaareen. Tien pituus on 2 kilometriä.
Tien osoitenimenä on Louhisaarentie koko matkan.
Kaakilan linnankallio

| Kaakilan linnankallio> Sijainti |
| --- | --- |
 Kaakilan linnankallio
Koordinaatit:  61.32571794°N, 23.62547149°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Vesilahti
Historia
Tyyppi:  Linnavuori
Huippukausi:  rautakausi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaakilan linnankallio on Pirkanmaalla Vesilahdessa viimeistään rautakaudella käytössä ollut linnavuori.
Linnavuori

Linnankallio sijaitsee Vesilahden kirkosta 1,6 kilometriä pohjoiskoilliseen. Linnankallio sijaitsee noin viisi kilometriä pitkällä Kaakilanniemellä Pyhäjärven rannalla. Niemen pohjoispuolella sijaitsee Toutosenselkä ja eteläpuolella Kirkkolahti. Kaakila on ollut ihmisten käytössä irtolöytöjen perusteella jo kivikaudelta lähtien. Linnankallio on 260×40 metriä suuri luoteis-kaakko-suuntainen kalliomäki. Kallion lakialue on kooltaan 190×20 metriä ja se kohoaa noin 30 metriä Pyhäjärven yläpuolelle. Sen koillisrinteet ovat jyrkät ja niissä sijaitsee pitkä yhtenäinen jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa mäen rinteet ovat loivat ja ovat vaatineet puolustusvarustuksen. Kallion lounaisrinteellä on nähtävissä vielä kivimuurin jäänteitä, joiden pituus on noin 90 metriä. Ne ovat todennäköisesti jäänteitä puuvarustuksesta, jota kivet tukivat. Mäen pohjois- ja luoteispuolella ei niiden loivuudesta huolimatta löydy kivivalleja. Linnavuoren pohjois- ja luoteispuolelle on rakennettu kesämökkejä 1970-luvulla.
Kaakilanniemen kärkeä kutsutaan Linnannokaksi ja Linnankallion eteläpuolella sijaitsevan peltotilkun nimi on Linnanmoisio.
Tutkimuksia

Kohdetta ei ole koskaan tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1924 (Julius Ailio), 1939 (Väinö Maajoki), 1946 (Jouko Voionmaa), 1988 (Jussi-Pekka Taavitsainen) ja 1995 (Jouko Pukkila ja Ville Laakso). Kohteen ympäristöä on raivattu avoimemmaksi vuonna 1992 (Olli Soininen).
Historiaa ja paikallisia tarinoita

Kaakilan linnankallio on kansantarinoiden ja 1990-luvulla tehtyjen tutkimusten perusteella toiminut pakolinnana. Tarinat kertovat Kaakilan uljaasta Urtista, joka kuului kuuluisan pakanapäällikö Kirmukarmun joukkoihin. Heidän kerrotaan taistelleen aikanaan novgorodilaisia ja kristinuskon levittäjiä vastaan. Urtin mukaan nimetty Uurte-saari sijaitsee Kaakilanniemen länsipuolella. Perimätiedon mukaan kivimuurin sisäpuolella on ollut myös lähde. Linnankallion kerrotaan myös olleen lappalaisten viimeinen tukikohta Vesilahdessa, mistä todisteena ovat Kaakilan lappalaisperäiset nimet, kuten Lapinniemi ja Lapinlahti. Linnankalliolla on myös poltettu vainovalkeita varoittamaan lähiseudun asukkaita lähestyvistä vihollisista. Niemen eteläpuolella sijaitsevan Kirkkolahden rannalla kerrotaan poltetun myös helavalkeita vielä 1900-luvun alkupuolella.[lähde? ]
Hoitaminen ja opastus

Vuonna 1992 suoritettiin kolmen hehtaarin alueella perusraivaus, jonka tarkoituksena oli poistaa aluskasvillisuus rakenteiden ympäriltä ja poistaa kivivallien päältä puut. Myös alarinteille avattiin näkymä. Hoitoa on jatkettu useita vuosia poistamalla vesakkoa. Linnankalliolle johtaa polku, joka aiottiin merkitä puupaaluin. Polun alkuun pääsee henkilöautolla, jonka voi jättää vuoren juurelle. Linnavuori on eräs Vesilahden kunnan markkinoiman "Klaus Kurjen tien" kohteista.
Wet workshop

Wet workshop on eräs avaruusaseman rakentamisen tapa, jossa käytetty kantoraketin rakettivaiheen ajoainesäiliö muutettaisiin avaruudessa avaruusasemaksi.
Ideana on nestemäistä ajoainetta käyttävän raketin ajoainetankin käyttäminen laukaisun jälkeen avaruudessa. Ajoainetankki on suuri ilmatiivis rakenne ja oltuaan hapella, alkoholilla tai vedyllä täytetty ennen laukaisua, se on käytön lopussa puhdas. Rakentamalla polttoaine- tai hapetintankkiin tai molempiin tilat avaruuslentäjille saataisiin käyttämättömäksi jäävä kiertoradalle ammuttu rakettivaihe uudelleen käyttöön. Aseman rakennuslennot voitaisiin tehdä pienemmällä kantoraketilla kuin aseman perusrakenteen nosto vaatisi. Tällä tavalla ei ole rakennettu yhtään avaruusasemaa, sillä rakettivaiheen muokkaaminen ihmisasumiseen kelpaavaksi osoittautui jo Apollon kehityksen aikana liian kalliiksi ja vaikeaksi.
Skylab - Dry Workshop

Wet Workshopia helpompi tapa luoda ajaoainetankista avaruusasema on dry workshop, jossa ison kantoraketin ylimmän rakettivaiheen ajoainetankki on maassa muutettu avaruusasemaksi, jota käytettiin NASAn Apollo Applications Programissa Skylab-avaruusaseman rakentamiseen. NASA toteutti Skylab-avaruusasemassa "Dry workshop" -rakennustavan. Siinä kantorakettina oli Saturn V:stä muokattu Saturn INT-21-raketti, jonka kolmannesta vaiheesta S-IVB oli tehty avaruusasema. Skylab vietiin kiertoradalle 1973-05-1414. toukokuuta 1973, missä se pysyi 1979-07-1111. heinäkuuta 1979 saakka.
Z (lehti)

Z (aiemmin Seta, myös Z-lehti tai Seta-lehti) oli Setan julkaisema aikakauslehti. Lehti ilmestyi vuodesta 1975 vuoteen 2007.
Päätoimittajat

Pirjo Kivistö 1975
Reijo Härkönen 1975–1976
Veli-Pekka Hämäläinen 1976
Olli Stålström 1976–1977
Kimmo Kahra 1977–1978
Vesa Tapio Valo 1978–1980
Eva Isaksson 1980–1982
Reijo Härkönen 1982–1991
Jukka Nurmi ja Hannele Schlizewski 1991
Pia-Livia Hekanaho 1992
Kari Koivumäki (vt.) 1993
Kalle-Ville Lahtinen 1993–1995
Jussi Etto 1996–1997
Jaakko Kangosjärvi 1998–1999
Pauli Löija 1999–2000
K. Johanna Viitanen 2000–2001
Jorma Hentilä 2001
Sari Virtanen 2001–2007
Yhdystie 1914

Yhdystie 1914 Uudenkaupungin radan tasoristeyksen kohdalla Nousiaisissa.
Yhdystie 1914 on tie joka kulkee Nousiaisista Mynämäen Mietoisiin. Tien pituus on noin 10 kilometriä.
Tien osoitenimenä on yhdystien 2010 risteyksestä Mietoistentien risteykseen Mietoistenkuja. Muu osuus koko tiestä on osoitenimeltään Mietoistentie.
Warhammer 40,000: Dawn of War III

| Warhammer 40,000: Dawn of War III |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Relic Entertainment
Julkaisija:  Sega
Jakelija:  Humble Store ja Steam
Säveltäjä:  Paul Leonard-Morgan
Pelimoottori:  Essence Engine
Julkaistu:  WindowsWW 27. huhtikuuta 2017macOSWW 21. kesäkuuta 2017
Lajityyppi:  reaaliaikainen strategiapeli
Pelimuoto:  yksinpeli ja moninpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 16
Alusta:  Linux, macOS, Windows
Jakelumuoto:  Steam
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Warhammer 40,000: Dawn of War III on Relic Entertainmentin kehittämä ja Segan julkaisema reaaliaikainen strategiapeli. Peli on julkaistu vuonna 2017 macOS:lle ja Windowsille. Peli on seuraaja Warhammer 40,000: Dawn of War II:lle.
Vastaanotto

Muropaketti antoi pelille 2,5/5 tähteä arvostelussaan.
Aiheesta muualla

Warhammer 40,000: Dawn of War III MobyGamesissa (englanniksi)
Västäräkit (suku)

| Västäräkit (suku) |
| --- | --- |
 Keltavästäräkki (Motacilla flava)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Västäräkit Motacillidae
Suku::  Västäräkit Motacilla  Linnaeus, 1758
Katso myös
   Västäräkit (suku) Wikispeciesissä   Västäräkit (suku) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Västäräkit (Motacilla) on västäräkkien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Västäräkkien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan 12 lajia.
Lajit

Aasiankeltavästäräkki Motacilla tschutschensis
Afrikanvästäräkki Motacilla aguimp
Japaninvästäräkki Motacilla grandis
Keltavästäräkki Motacilla flava
Koskivästäräkki Motacilla clara
Madagaskarinvästäräkki Motacilla flaviventris
Mekonginvästäräkki Motacilla samveasnae
Mustavästäräkki Motacilla maderaspatensis
Sitruunavästäräkki Motacilla citreola
Suvantovästäräkki Motacilla capensis
Virtavästäräkki Motacilla cinerea
Västäräkki Motacilla alba
Aiheesta muualla

ITIS: Motacilla (englanniksi)
Zərdab

| Zərdab |
| --- | --- |
 Zərdabin keskustaa.
 Zərdab
 Koordinaatit: 40°13′6″N, 47°42′30″E 
Valtio:   Azerbaidžan
Piiri:  Zərdab
Kaupungiksi:  1968
Väkiluku (2010):  11 700
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zərdab (ven. Зардоб, Zardob) on kaupunki Azerbaidžanissa. Se sijaitsee Kurajoen rannalla 231 kilometriä Bakusta länteen. Kaupunki on Zərdabin piirin keskus. Asukkaita on 11 700 henkeä (vuonna 2010).
Zərdabista tuli piirikeskus vuonna 1935, kaupunkimainen taajama vuonna 1960 ja kaupunki vuonna 1968. Se on maatalousalueen keskus, jossa toimii kevyttä ja elintarviketeollisuutta.
Z (Venäjän armeija)

"Omia ei petetä". Z Yrjönnauhasta.
Z on yksi Venäjän asevoimien Ukrainan-hyökkäystään varten sotilasajoneuvoihin maalaamista tunnuksista. Hyökkäyksen alettua siitä ja sen kyrillisestä kirjainvastineesta З tehtiin Venäjällä isänmaallisuuden symboleita.
Tunnusta käytettiin alun perin venäläisessä sotakalustossa osoittamaan läntistä (ven. zapadnyi) sotilaspiiriä, sen vastakohdan ollessa kirjain V (itäinen, vostotšnyi). Pian se kuitenkin valjastettiin symbolikäyttöön osoitukseksi solidaarisuudesta Venäjän asevoimille. Venäjän puolustusministeriön mukaan kirjain viittaa lauseeseen ”za pobedu” eli ”voiton puolesta”. Tunnusta on käytetty joukkokokouksissa, autojen koristeteippauksissa, venäläisten kansanedustajien pinsseissä, sosiaalisessa mediassa ja vaatteissa. Myös Venäjän äärioikeisto käyttää Z-tunnusta.
Propagandassa tunnus voitiin yhdistää z-kirjaimen muotoon taivutettuun yrjönnauhaan, joka on Venäjän toisessa maailmansodassa saavuttaman voiton symboli. Presidentti Vladimir Putinin tukijoiden symbolina se ristittiin lännessä ”Putinin hakaristiksi”.
Maaliskuussa 2022 venäläinen voimistelija Ivan Kuljak piti Qatarissa Dohan maailmancupissa rinnassaan Z-tunnusta, jolla hän ilmaisi tukensa Venäjän sotatoimille, ja Venäjän jääpallon superliigan välieräottelussa SKA-Neftjanikin ja Dynamo Moskovan välillä molempien joukkueiden pelaajat ja ottelun tuomarit muodostivat yhdessä kentälle Venäjän hyökkäyssotaa tukevan Z-symbolin kansallislaulun ajaksi. Muodostelmassa oli mukana suomalaispelaaja Tuomas Määttä.
Kesän 2022 jälkeen tunnuksen käyttö on huomattavasti vähentynyt. Sitä käyttää symbolinaan kaikkein radikaaleimmin sotaa puolustavat.
Baijerin ja Ala-Saksin osavaltiot Saksassa ovat kieltäneet Z-symbolin julkisen käytön.
Hyökkäysmerkintöjä venäläisessä kuorma-autossa.
Tuen ilmaus Krasnodarin sotaoppilaitoksen pihalla 2022.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän hyökkäyksessään käyttämät ajoneuvotunnukset Wikimedia Commonsissa
Välkkylä

Kesähotellina toimiva Välkkylätalo.
Välkkylä on Oulun Raksilan alueella sijaitseva Pohjois-Suomen opiskelija-asuntosäätiön eli PSOAS:in omistama opiskelijakylä.
Rakentaminen

Oulun yliopiston ylioppilaskunnan rakennuttaman Välkkylän ensimmäinen rakennus valmistui kesäkuussa 1966.  Ylioppilaskunnan yleiskokous oli vahvistanut kaksi vuotta aiemmin säännöt, jotka julkisoikeudellinen yhteisö tarvitsi toimiakseen rakennuttajana.   Välkkylän rakentaminen oli käynnistynyt syyskuussa 1965, kun opetusministeriöstä ja muista lähteistä oli saatu lainaa ja kaupungin takaus lainoille. Ylioppilaskylän maa-alue Pikkukankaalla, noin neljä hehtaaria,  saatiin lahjoituksena Oulun kaupungilta jo kesäkuussa 1962.
Kaupunki ja ylioppilaskunta järjestivät tontin ja siihen liittyvän Raksilan urheilupuiston suunnittelukilpailun. Ylioppilaskunnan puheenjohtajan Jouko Mäkelän johtama palkintolautakunta valitsi syyskuussa 1963  voittajaksi ”Välkkylä”-nimisen ehdotuksen, tekijöinä arkkitehti Seppo Valjus ja joukko arkkitehtiylioppilaita. Betra Oy rakensi neljä ensimmäistä asuinrakennusta. Ylioppilaskylän kaikki seitsemän rakennusta saatiin valmiiksi vuoteen 1971 mennessä.
Välkkylän alue nykyään

Välkkylän alueella sijaitsevat Raksilan urheilupuiston  pururata, talvella valaistu latu sekä pulkkamäki. Opiskelija-asuntojen keskellä aiemmin sijainneen ravintola Reidarin rakennus on nykyään biljardisali. Suurin rakennuksista, Välkkylätalo, jossa on 180 opiskelija-asuntoa, toimii kesäaikaan kesähotellina eli hostellina.  Se toimi Oulun seudun ammattiopiston asuntolana vuosina 2008–2013.
Aiheesta muualla

Välkkylän asuntolan ja kesähotellin esittely[vanhentunut linkki] (Viitattu 28.2.2009)
Välkytinlampi

| Välkytinlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Pihtipudas
Koordinaatit:  63°19′47″N, 25°59′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Koliman alue (14.47)
Laskupuro:  Lamminpuro Kolkkuun 
Järvinumero:  14.475.1.011
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  169,2 m  
Pituus:  350 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  0,716 km  
Pinta-ala:  1,377 ha  
Tilavuus:  0.000006 km³ 
Keskisyvyys:  0,45 m  
Suurin syvyys:  1 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiVälkytinlampi 
Välkytinlampi  on Keski-Suomessa Pihtiputaalla  Välkytinmäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 350 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 6 200 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,5 metriä ja suurin syvyys on 1,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Koliman alueella (14.47), jonka Kolkunjoen valuma-alueeseen (14.475) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 169,2 metriä mpy.
Jättiläiskalmarit

| Jättiläiskalmarit |
| --- | --- |
 Jättiläiskalmari Uudesta-Seelannista (pyyntilonkerot katkenneet)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Pääjalkaiset Cephalopoda
Alaluokka::  Mustekalat Coleoidea
Lahko::  Kalmarit Teuthida
Alalahko::  Oegopsina
Heimo::  Jättiläiskalmarit Architeuthidae  Pfeffer, 1900
Suku::  Architeuthis  Steenstrup, 1860
 Jättiläiskalmarien levinneisyys löydettyjen yksilöiden perusteella
Lajit
 Jättiläiskalmari Architeuthis dux  ? Architeuthis martensi  ? Architeuthis sanctipauli 
Katso myös
   Jättiläiskalmarit Wikispeciesissä   Jättiläiskalmarit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jättiläiskalmarit (Architeuthidae) ovat kalmarien lahkoon kuuluvia mustekaloja, jotka ovat kolossikalmarin jälkeen maailman toiseksi suurikokoisimpia selkärangattomia eläimiä. Jättiläiskalmarien heimossa on vain yksi suku, Architeuthis, mutta lajien lukumäärä on epäselvä. Suvun tunnetuin ja mahdollisesti ainoa laji on jättiläiskalmari (Architeuthis dux).
Tuntomerkit

Jättiläiskalmarin ruumis koostuu vaipasta, päästä sekä kymmenestä lonkerosta, joista kaksi on muita huomattavasti pidempiä pyyntilonkeroita. Nämä pyyntilonkerot voivat olla jopa 10 metriä pitkät. Tavallisten lonkeroiden sisäpinnalla on kaksi riviä imukuppeja, pyyntilonkeroissa neljä. Imukupeissa on jokseenkin pyöreä, sahalaitainen kitiinireunus, joka tehostaa saaliiseen tarttumista. Pyyntilonkeroiden kärjet ovat nuijamaiset; näissä kärkiosissa imukuppeja on tiheässä, kolmessa erilaisessa vyöhykkeessä (kuva), varsiosassa niitä on harvassa. Imukuppien halkaisija on 2–5 cm. Imukupeista syntyneitä pyöreitä arpia havaitaan usein jättiläiskalmareja saalistavien kaskelottien ihossa.
Jättiläiskalmarit uivat samoin kuin muutkin kalmarit, puristamalla vettä vaippaontelosta ulos johtavasta suppilosta ja työntäen näin itseään taaksepäin ja ohjaten kulkuaan pyrstöevällä. Pyrstöevä on jättiläiskalmarilla suhteellisen pieni.
Jättiläis- ja kolossikalmareilla on myös eläinkunnan suurimmat silmät: silmän halkaisija voi olla 30 cm.
Koko

Mustekalojen koon perusmittana tieteellisessä kirjallisuudessa käytetään vaipan pituutta. Kalmarien kokoa mitataan myös ruumiin ja lonkeroiden yhteispituudella pitkät pyyntilonkerot pois lukien, pituudella pyyntilonkerot mukaan lukien, tai painolla. Suurin jättiläiskalmarin vaipan pituus on ollut 2,25 metriä ja tyypillinen kokopituus ilman pyyntilonkeroita 5 metriä. Pyyntilonkeroineen naaraat voivat saavuttaa jopa 13 metrin, koiraat 10 metrin pituuden. Kirjallisuudessa esiintyvien jopa 18 metrin haamumittausten on epäilty perustuvan pyyntilonkeroiden venytykseen.
Kolossikalmarit eivät pyyntilonkeroineen mitattuna ole juuri jättiläiskalmaria pidempiä, mutta niiden ruumis (vaippa) on selvästi pidempi ja leveämpi ja ne ovat näin myös painavampia. Suurimman jättiläiskalmarinaaraan painoksi on arvioitu 275 kg, kolossikalmarin jopa 500 kg.
Levinneisyys ja elintavat

Jättiläiskalmarit elävät kaikissa valtamerissä; havainnot ovat kuitenkin keskittyneet Pohjois-Atlantin ja Tyynenmeren sekä eteläisten merten vesiin (katso kartta), tropiikista ei tietoja niinkään ole. Niiden arvellaan elävän 300–1000 metrin syvyydessä, ja mahdollisesti syvemmälläkin.
Jättiläiskalmarien elintavoista ei tiedetä paljoa, koska niitä ei ole juurikaan päästy tarkkailemaan luonnollisessa elinympäristössään. Mustekalat ovat yleisesti ottaen varsin lyhytikäisiä, eikä jättiläiskalmarikaan todennäköisesti elä viittä vuotta vanhemmaksi. Näin ollen se lienee maailman nopeimmin kasvavia eläimiä. Jättiläiskalmarinaaras voi tuottaa toista miljoonaa millimetrin kokoluokkaa olevaa munaa. Ei kuitenkaan tiedetä, mihin se munansa asettaa. Poikaset ovat kuoriutuessaan vain noin 2–3 millimetrin pituisia.
Jättiläiskalmarien arvellaan käyttävän ravinnokseen kaloja ja itseään pienempiä mustekaloja. Kalmarin suurten silmien oletetaan mahdollistavan varsin tarkatkin näköhavainnot valtamerten pimeydessä, ja näin ollen ne todennäköisesti etsivät saalistakin etupäässä näköaistin avulla. Jättiläiskalmarit tarttuvat saaliseläimeen kahdella pitkällä pyyntilonkerollaan. Se vie saaliin suunsa lähelle kahdeksalla muulla lonkerollaan. Saalis täytyy hienontaa pieniksi paloiksi ennen nielemistä, sillä kalmarin ruokatorvi kulkee aivojen läpi. Jättiläiskalmarit oletettavasti syövät paljon, koska niiden kasvuvauhti on erittäin nopea.
Jättiläiskalmarin luontaisena päävihollisena pidetään kaskelottia, joka on maailman suurikokoisin hammasvalas. Aikuisten jättiläiskalmarien jäänteitä on löytynyt myös eteläisellä Tyynellämerellä elävän Somniosus pacificus -jäähailajin yksilöiden vatsoista.
Havainnot

Tieteellisesti dokumentoidut tiedot jättiläiskalmareista perustuivat pitkään vain rannalle ajautuneisiin ja kalaverkkoihin takertuneisiin kuolleisiin yksilöihin sekä kaskelottien vatsoista löytyneisiin jäänteisiin. Suurten jättiläiskalmarien kokoa onkin aiemmin arvioitu epäsuorasti kaskelottien ruoansulatuskanavasta saatujen jättiläiskalmarin nokkien (leukojen) perusteella.  Useimmat muut mustekalat vajoavat kuoltuaan pohjaan, mutta jättiläiskalmarien kudoksissa on runsaasti merivettä kevyempää ammoniumkloridia, joka estää ruumiin uppoamisen. Tämän vuoksi jättiläiskalmareita ajautuu ajoittain rannoille; erityisen paljon niitä löydettiin 1800-luvun lopulla sekä Luoteis-Atlantin että Uuden Seelannin rannoilta. Viime vuosina jättiläiskalmareita on saatu kalanpyydyksistä eritoten Uuden Seelannin vesillä.
Ensimmäisen kerran jättiläiskalmari valokuvattiin sen luonnollisessa ympäristössä vasta vuonna 2004, ja videokuvattiin 2006. Molemmilla kerroilla Tsunemi Kuboderan johtama tutkijaryhmä kuvasi viehesyöttiin tarttuneita eläimiä Japanin vesillä.
Lajit

Jättiläiskalmarin suvun lajien todellinen lukumäärä on toistaiseksi epäselvä. Joissakin lähteissä mainitaan kahdeksan lajia, toisissa taas kolme: Pohjois-Atlantin Architeuthis dux (jättiläiskalmari), Pohjois-Tyynenmeren Architeuthis martensi ja eteläisten merten Architeuthis sainctipauli (esimerkiksi Uusi-Seelanti). Näiden kolmenkaan erottelu ei kuitenkaan perustu mihinkään hyvin määriteltyihin tuntomerkkeihin, ja joidenkuiden mielestä niitäkin kaikkia voi pitää yhtenä lajina.
Jättiläiskalmarin pyyntilonkerot ovat pitkät.
Pyyntilonkeron nuijamainen pää, jossa on kolme imukupitukseltaan erilaista vyöhykettä: ranne, kämmen ja kynsi.
Imukuppien arpia kaskelotin ihossa.
Jättiläiskalmarit saattavat olla monen merihirviön esikuva.
Zorse

Zorse vuodelta 1899 olevassa kuvassa.
Zorse tarkoitetaan yleensä kaikkia risteymiä, jotka tapahtuvat hevosen ja seepran välillä. Se voi tarkoittaa myös pelkästään eläintä, jonka emä on hevonen ja isä on seepra. Zorset kuuluvat näin ollen sebroideihin, jotka ovat ja seeprojen ja muiden hevoseläinten risteytyksiä. Niillä on hevosen koko ja muoto, mutta vartalo on kokonaan tai osittain raidallinen. Kuten muutkin hevoseläinten väliset risteytykset, zorset ovat lähes aina steriilejä.
Kiinnostus tällaista risteytystä kohtaan heräsi ensimmäisen kerran 1800-luvun lopulla, jolloin siitä toivottiin uutta apua armeijalle. Zorset ovatkin aaseja voimakkaampia ja älykkäämpiä sekä kesytettynä helpompia hallita. Brittiarmeija käytti niitä Intiassa.
Viime aikoina zorsesta on tullut etenkin Yhdysvalloissa sirkuseläin, koska se on nopea ja hyvä hyppäämään. Sen selkään on kuitenkin vaikea kavuta ja satulaa on vaikeaa saada pysymään paikoillaan.
Seepra-hevosristeytys jos emä on seepra ja isä hevonen, jälkeläinen on zebrinny tai hebra.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zorse Wikimedia Commonsissa
Väsytyshyökkäys

Kuvassa on osa EFF:n 1998 valmistamasta DES-algoritmin murtoon käytetystä laitteesta. Laite maksoi kokonaisuudessaan tuolloin 250 000 USD ja siinä oli 1500 deep crack-mikropiiriä, joita kuvan piirilevyssä on 32. Algoritmin ensimmäinen onnistunut murto tehtiin laitteella alle kolmessa päivässä käyttäen väsytyshyökkäystä.
Väsytyshyökkäys tai raakahyökkäys on kryptoanalyysihyökkäys, jossa yritetään järjestelmällisesti yrityksen ja erehdyksen kautta kokeilemalla löytää oikea salasana tai salausavain johonkin asiaan. Salasanaa saatetaan käyttää esim. kirjautumiseen johonkin käyttäjätunnukseen ja salausavainta tiedon salaukseen kiintolevyllä tai jollain muulla laitteella.
Myös nimeä brute-force-hyökkäys käytetään, koska englanninkielinen nimi käsitteelle on brute-force attack. Suomen valtionhallinnon suosittelema nimi on kuitenkin väsytyshyökkäys. Sanastokeskus TSK ry:n suosittelemat nimet ovat väsytyshyökkäys tai raakahyökkäys.
Useimmiten väsytyshyökkäys -käsitettä käytetään tietotekniikassa, hyökkäys tehdään tietokoneella ja hyökkäystä käyttävää tahoa kutsutaan hyökkääjäksi.
Ensimmäisenä edellytyksenä hyökkäyksen toimivuudelle on se, että hyökkääjä saa kokeilla salasanoja niin monta kertaa kuin haluaa. Toinen edellytys on se, että hyökkääjä pystyy kokeilemaan salasanoja mahdollisimman nopeasti kyllin lyhyessä ajassa. Jos hyökkäykseen menisi viikon sijaan vaikkapa miljardi vuotta, ei hyökkäyksen voida sanoa olevan toimiva.
Väsytyshyökkäys on usein käytännössä toimimaton menetelmä, mutta tämä on tapauskohtaista.