stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Abd al-Malik ibn Marwan

Arabikolikko vuosilta 696–699. Kuvassa kalifi Abd al-Malik, toisten mukaan Messias.
Abd al-Malik ibn Marwan oli Lähi-idän arabivaltakunnan kalifi vuodesta 680 tai 685 vuoteen 705. Hänestä tiedetään joko paljon tai vähän sen mukaan, miten paljon luotetaan hänestä kertovaan islamilaiseen perimätietoon, joka on kirjoitettu 800- ja 900-luvuilla.
Abd al-Malik otti käyttöön arabian hallintokielenä, kun hänen edeltäjänsä Muawija oli käyttänyt kreikkaa. Persiaan  hän nimitti kuvernöörikseen ja varakuninkaakseen kenraalinsa Al-Hajjaj ibn Yusufin (693–714). Al-Malik antoi uuden sysäyksen valloituksille, jotka suuntautuivat ensin Afrikkaan ja sitten Iraniin. Valloitukset jatkuivat Walid I:n aikana ja johtivat lännessä Espanjan ja idässä Syndin ja Transoxianan valtaamiseen. Kalifaatin rajat siirtyivät tällöin Euroopan mantereelle, Induksen laaksoon ja Kiinaan. Al-Malik rakennutti vuonna 691 Jerusalemiin Kalliomoskeijan, erikoisen temppelin, jossa ei ollut moskeijaan tai kirkkoon kuuluvaa rukoussalia eikä islamilaista rukoussuuntaa osoittavaa mihrabia. Kalliomoskeijan seiniä kiertää al-Malikin uskonnollinen julistus, joka on historiallinen dokumentti arabivaltakunnan uskonnosta 600-luvun lopulla.
Ristiriitaisia mielipiteitä on esitetty siitä, miksi kultin keskukseksi valittiin Jerusalem eikä Mekkaa, ja mitä Kalliomoskeijan julistus kertoo al-Malikin uskonnosta. Erilaisia näkemyksiä on esitetty myös al-Malikin taustasta, valtaan nousun tavasta ja ajankohdasta sekä al-Zubayrin kapinaliikkeestä ja sen kukistamisesta.
Al-Malikin tausta

Muawijan pojista hallitsijoina ei ole säilynyt arkeologista tietoa, joten he eivät ehkä koskaan olleet hallitsijoita. Sama koskee Tabarin mainitsemaa al-Malikin isää Marwania, josta ei löydy arkeologista tietoa. Gross, Ohlig, Popp ja Puin kirjoittavat, että ainoa arkeologinen dokumentti, joka yhdistää toisiinsa sanat "Abd al-Malik" ja "Marwan", on arabialais-sassanidinen kolikko, jossa on teksti APDULMALIK-I MRWANAN. Al-Malikin isännimeä "ibn Marwan" on pidetty  käännösvirheenä, sillä alkuperäinen teksti tarkoittaa syyroarameaksi luettuna "mies Mervistä", mikä viittaa Mervin kaupunkiin Persian Khorasanissa. Abd al-Malik ei siten olisi "Marwanin poika" vaan "merviläinen".
Hallituskausi

| Hallitsija | Perimätieto | Arkeologia |
| --- | --- | --- |
| Muawija I | 661–680 | 661–678 |
| Jazid I | 680–682 | – |
| Muawija II | 683–684 | – |
| Marwan ibn al-Hakam | 684–685 | – |
| Abd al-Malik | 685–705 | 680–705 |
| "vastakalifi" al-Zubayr | 683–692 | 673–680 |
Hallituskausi > Islamilaiset lähteet

Islamilaisen perimätiedon mukaan al-Malikin hallintoa oli edeltänyt hallitsijana Muawija I (661–680). 800-luvun lopulla kirjoittanut al-Tabari katsoi Muawijan aloittaneen umaijadisuvun dynastian arabien hallitsijoina Damaskoksessa. Islamilaisen perimätiedon mukaan valta siirtyi Muawijalta hänen pojalleen Jazid I:lle (680–682), jota seurasi tämän poika Muawija II (683–684).
Sen jälkeen valta siirtyi Muawijan pojilta tämän serkulle Marwan ibn al-Hakamille (684–685), joka oli ollut kolmannen oikeaan johdetun kalifi Uthmanin suosikki ja hänen tärkein neuvonantajansa Medinassa. Tabarin mukaan Marwania seurasi hallitsijana hänen poikansa Abd al-Malik vuonna 65 (685 jaa.). Tabarin mukaan al-Malikin isän nimi oli näin ollen Marwan, mistä seuraa al-Malikin nimenä "ibn Marwan".
Al-Malikin valta ei kuitenkaan heti ollut täydellinen, sillä al-Tabarin mukaan Abdallah ibn al-Zubayr (624–692) oli hänen vastustajansa Mekassa vuosina 683–692. Vuonna 690 kalifi voitti kapinalliskenraali Musabin, Abdallah ibn al-Zubayrin veljen, ja seuraavana vuonna valloitti Medinan sekä 692 Mekan, jolloin vasta al-Malikista tuli koko valtakunnan kiistaton hallitsija.
Hallituskausi > Arkeologiset lähteet

Arkeologiset kolikkolöydöt ovat antaneet perimätiedosta poikkeavan kuvan tapahtumista ja vallanperimyksistä. Niiden nojalla Muawija hallitsi Damaskoksessa ainoastaan vuoteen 58 (678 jaa.) eikä 661, sillä tämän jälkeen hänen nimeään ei esiinny arkeologisissa lähteissä. Abd al-Malik nousi valtaan jo vuonna 60 (680 jaa.) eikä 685, sillä tästä löytyy todiste Darabissa lyödystä kolikosta, jossa hänen nimensä ohella oli teksti "uskovien komentaja". Arkeologisten tietojen nojalla hän todellisuudessa hallitsi vuodet 60–81, mikä vastaa vuosia 680–705 jaa.
Volker Popp pitää väitettä al-Zubayrin hallitusvallasta Mekassa epäuskottavana. Kaikki häntä koskevat kolikkotiedot ovat Farsista vuosilta 673–680. Kolikkotekstit on tehty keskipersialaisella kirjaimistolla ja rahoissa on kuva zarathustralaisesta tulitemppelistä. Hänen nimensä voi tulkita tarkoittavan farsilaista kotipaikkaa: "Abdallah Zubirilainen".
Numismaatikko Volker Popp katsoo, että arkeologinen aineisto on luotettavampaa kuin al-Tabarin selostus, joka on ajallisesti myöhäinen ja perustuu suullisiin lähteisiin. Popp toteaa, että Tabari siirtää al-Zubayrin vastakalifaatin alkamisen kymmenellä vuodella eteenpäin, vuodesta 53 vuoteen 63. Hän arvelee, että kyseessä on ollut kirjallinen sommitelma, missä al-Zubayrin "oikeauskoinen" vastakalifaatti on haluttu sijoittaa symmetrisesti vuoteen 63, koska se olisi tällöin ollut tarkalleen Muhammedin hidzran ja abbasidien vallankumouksen (126 jälkeen hidzran) puolivälissä.
Al-Malikin politiikka

Al-Malik oli ensimmäinen historian tunnistama hallitsija, joka käytti itsestään nimitystä Khalifat Allah, joka tarkoitti Jumalan puolestapuhujaa. Kunnianimi oli vastaus Bysantin keisarin Justinianus II:n (685–695) käyttöön ottamalle tittelille ”Jumalan palvelija” (lat. servus Christi). Uudet arvonimet liittyivät muutokseen hallitsijoiden legitimaatiossa. Vuonna 629 Bysantin keisari Herakleios oli vaihtanut roomalaisen arvonimensä autocrator nimeen basileus, jolla aiemmin tarkoitettiin vasallikuningasta. Nimenmuutoksella haluttiin osoittaa, että oikea hallitsija oli Kristus, ja keisari oli vain hänen alaisensa. Vastaavasti al-Malik halusi osoittaa, että hänen valtansa tuli yksin Jumalalta.
Abd al-Malik otti käyttöön arabian hallintokielenä, kun Muawija oli käyttänyt kreikkaa. Persian alueelle hän nimitti kuvernöörikseen ja varakuninkaakseen kenraalinsa Al-Hajjaj ibn Yusufin (693–714). Al-Malik antoi myös uuden sysäyksen valloituksille, jotka suuntautuivat ensin Afrikkaan ja sitten Iraniin. Valloitukset jatkuivat Walid I:n aikana ja johtivat lännessä Espanjan valloitukseen ja idässä Syndin ja Transoxianan valtaamiseen, jolloin kalifaatin rajat siirtyivät Euroopan mantereelle, Induksen laaksoon ja Kiinaan.
Abd al-Malikilla oli rauhansopimus Bysantin kanssa, jonka nojalla al-Malik maksoi veroa Bysantille ja jakoi eräiden raja-alueiden (Kypros, Armenia, Georgia) verotuotot sen kanssa.
Al-Malikin politiikka > Uskontopolitiikka

Kun al-Malik tuli valtaan hänen kalifaattinsa oli uskonnollisesti kirjava. Kaupunkien asukkaat olivat yleensä kristittyjä. Iranissa useimmat heistä olivat Jeesuksen kahtalaiseen luontoon uskovia nestoriaaneja, Armeniassa Jeesuksen yhteen luontoon uskovia monofysiitteja, jotka Syyriassa tunnettiin jakobiitteina. Egyptissä koptit jakoivat Nikean uskontunnustuksen mukaisen käsityksen Kristuksesta.  Arabien valtaosa oli vielä pakanoita; Iranissa oli edelleen zarathustralaisia ja manikealaisia, ja valtakunnassa oli luonnollisesti juutalaisia. Koska syyrialaisia väestöjä yhdisti sama kieli eli aramea juutalaisten ja kristittyjen uskonnolliset näkemykset lähestyivät toisiaan.
600-luvun alussa käyty sota Bysantin ja sassanidivaltakunnan välillä oli osoittanut sen voimanlisän, minkä valtionuskonto voi antaa. Volker Poppin mukaan myös Abd al-Malik halusi vakiinnuttaa valtakunnassaan yhteisen uskon, joka lujittaisi hänen asemaansa. Hän nojautui silloin kotiseutunsa Mervin uskonnollisiin käsityksiin. Kalifi Abd al-Malikin edustamasta uskonnosta on erilaisia käsityksiä. Jos luotetaan islamilaiseen perimätietoon, kuten muslimit ja useimmat arabistit tekevät, katsotaan, että al-Malik oli muslimi, vaikka ei kaikkein hartainta laatua. Skeptikot ovat rakentaneet uudenlaista kuvaa al-Malikista arkeologisen todistusaineiston varassa.
Abd al-Malikin lyömistä kolikoista ei enää löydy ristiä kuten Muawijan aikana. Uutena kuva-aiheena on Volker Poppin tulkinnan mukaan kivistä tehty röykkiö, ”todistuskivi” eli Yagar Sahaduta. Se liittyy Raamatun tarinaan. Jaakob näki unessa näyn, jossa Jumala lupasi hänelle ja hänen jälkeläisilleen maan, jossa hän lepäsi. Herättyään Jaakob pystytti päänaluskiven patsaaksi ja antoi paikalle nimen Bethel eli Jumalan talo (1. Moos. 28: 12–22). Kolikon tunnus korosti sitä, että arabivaltio nojasi Jumalan kanssa tehtyyn sopimukseen. Vastineeksi kuuliaisuudesta Jumala oli antanut Jaakobin jälkeläisille oikeuden luvattuun maahan. Se oli myös osoitus al-Malikin eskatologisesta opista, jossa Palestiina korostui lopun aikojen tapahtumapaikkana.
Ristin katoaminen osoitti halua erottautua Bysantin käyttämistä tunnuksista. Uusi symboli, todistuskivi, ankkuroi arabivaltakunnan kuvastoa vanhatestamentilliseen, abrahamilaiseen perintöön. Ristisymboli ei toisaalta idän kirkoissa ollut tärkeä, koska niissä ei uskottu Jeesuksen ristiinnaulitsemisella olleen samaa erityismerkitystä kuin latinalaisessa ja kreikkalaisessa kristinuskossa. Jonkin aikaa risti korvattiin kolikoissa palmulla, jonka juurella Jeesus teki ihmeen, kun pyhä perhe oli pakenemassa Egyptiin. Siihen liittyvä tarina löytyy Pseudo-Matteuksen evankeliumista.
Al-Malikin politiikka > Uskontopolitiikka > Jerusalemin Kalliomoskeija

Al-Malikin edustama arabimonoteismi näki itsensä Israelin perinteen seuraajana. Jerusalem eli Siion oli Abd al-Malikille maailmanlopun tapahtumien keskus. Hän rakensi JerusaleminTemppelivuorelle Bysantin avustamana pyhäkön, joka piirtokirjoitusmerkinnän mukaan valmistui vuonna 72 eli 694 jaa. Valmistumisvuotena pidetään silti yleisemmin vuotta 691. Englannin kielellä se tunnetaan nimellä ”Dome of Rock” ja suomeksi Kalliomoskeijana. Se pystytettiin paikalle, jossa viimeinen tuomio pantaisiin toimeen Jeesuksen toisen tulemisen tapahtuessa. Al-Malik antoi myös kunnostaa Damaskoksen ja Jerusalemin välisen maantien pyhiinvaelluksia varten. Jerusalemista tuli näin arabikristillisyyden uusi keskus.
Abd al-Malik antoi kirjoittaa kristologisen uskontunnuksensa temppelin sisällä olevan kahdeksankulmaisen arkadin mosaiikkifriisiin. Idea oli peräisin Konstantinopolista, missä keisari Herakleios oli antanut kirjoittaa Hagia Sofian eteistilaan vuonna 638 idän kirkoille kompromissiksi tarkoitetun tarjouksensa oikeasta uskosta. Kalifi esittää mosaiikkifriisissä valtionuskontonsa ytimen. Kalliomoskeijan friisiteksti on tärkein arkeologinen arabialaislähde islamin kehityksen varhaisvaiheista 600-luvulla. Kalliomoskeijan teksti koostuu melkein kokonaan lauseista, jotka löytyvät myöhemmin Koraanista joko sellaisenaan tai pienin muutoksin. Mukana on myös katkelma Herran siunauksesta eli Aaronin siunauksesta sekä Daavidin rukouksesta Vanhassa testamentissa. Tekstin ydinsanomana on monoteismi, jonka avainlause kuuluu: ”Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala” (la ilah illa Allah wahdadu). Se on arabiankielinen käännös lauseesta, joka esiintyy 300-luvulta lähtien juutalais-kristillisissä kirjoituksissa ja etenkin samarialaisessa liturgiassa. Lause on nykyisin islamin uskontunnustuksen eli shahadan tautologinen alkuosa.
Al-Malikin politiikka > Sodat > Al-Zubayr

Islamilaisen perimätiedon mukaan al-Malik kävi aluksi sotaa al-Zubayria vastaan, jonka valtakeskus oli Mekassa. Al-Malikin kenraali Al-Hajjaj ibn Yusuf valtasi kaupungin ja kukisti kapinan vuonna 692. Tabari kertoo, että taistelu Mekan laaksossa kesti kuusi kuukautta ja 17 yötä tai kahdeksan kuukautta ja 17 yötä. Ibn Yusuf käytti heittokoneita, joilla kaupunkia pommitettiin niin, että "taivas jyrisi ja salamoi". Taistelun yksityiskohdista Tabari ei kerro enempää, mutta selostaa sanatarkasti sen kuluessa käydyt keskustelut. Al-Zubayrin valtaa Mekassa pidetään selityksenä siihen, miksi Al-Malik ohjasi pyhiinvaelluksen Jerusalemiin.
Kolikkotiedot antavat tapahtumista erilaisen kuvan. Muawijan valtaa vuoteen 678 asti seurasi al-Zubayrin rinnakkainen kalifikausi Farsissa vuodesta 673 lähtien. Vuonna 680 kalifaatti siirtyi al-Malikille, mutta al-Zubayr pysyi Farsin kuvernöörinä vuodet 680–689.
Al-Malikin politiikka > Sodat > Bysantti

Kun rauhansopimus Bysantin kanssa päättyi vuonna 692, al-Malikin veli Muhammad voitti Bysantin armeijan Vähä-Aasiassa ja ryösteli Anatolian sydänmaita. Kalifien linjaksi Anatoliassa muodostui myöhemminkin se, että vuoristoista aluetta voitiin kesäisin jihadin hengessä ryöstellä, mutta tyhjäksi kaluttua ja talvella kylmää ylänköä ei kannattanut ottaa pysyvästi haltuun.
Al-Malikin politiikka > Sodat > Afrikka

Umaijadit olivat sisällissodan aikana menettäneet Afrikan, mutta al-Malkin lähettämä armeija otti berbereiltä uudelleen haltuun Kairouanin kaupungin Tunisiassa, josta tehtiin valtakeskus  ja valloitti bysanttilaisilta Karthagon satamakaupungin. Tunisiasta länteen olevat Algeria ja Marokko olivat Afrikan itärannikkoa vähemmän roomalaistuneet, ja niissä elävien berberien voittaminen kesti pitempään. Kuvernööri Musa vei valtauksen päätökseen vuonna 708, jolloin Tangerista tehtiin varuskuntakaupunki.
Al-Malikin politiikka > Sodat > Espanja

Espanjan valloituksesta kertovat arabilähteet ovat ajallisesti liian myöhäisiä ollakseen luotettavia historiallisia todisteita. Vanhin niistä on egyptiläisen Ibn Abd al-Hakamin Futuh Misr, joka on kirjoitettu 800-luvulla, mutta sen vanhimmat säilyneet kopiot ovat vasta 1100-luvulta. Kertomukset ovat muokkaantuneet myöhempien arabihallitsijoiden, etenkin Espanjan umaijadiemiirien propagandistisiin tarpeisiin.
Valloituksesta raportoiva ainoa aikalaislähde on tuntemattoman tekijän mahdollisesti Toledossa kirjoittama Vuoden 754 kronikka. Se kertoo, että vuonna 712 Roderik teki epäonnisen hyökkäyksen Tarikin joukkoja vastaan, jotka olivat jo pitkään hävittäneet kaupunkeja Espanjassa. Kronikan mukaan emiiri Musa nousi toisen armeijan kanssa samana vuonna maihin Cádizissa ja eteni Toledoon ja Pohjois-Espanjassa Zaragozaan. Musa ulotti kronikan mukaan heti valtansa lähes koko niemimaalle. Visigoottien hallituskaupungissa Toledossa valloittajat teloittivat entisen valtaeliitin apunaan prinssi Oppa, entisen kuningas Witizan veli. Valloittajat saivat luultavasti apua myös Espanjan sorretulta juutalaisväestöltä. Valtausarmeijoiden kooksi on arveltu 15 000 miestä. Berberit olivat sen suurin ryhmä, eikä mukana ollut arabijoukkoja ainakaan kalifaatin sydänalueilta. Myöhäisen arabilähteen mukaan Tarikin joukkoihin kuului 17 arabia ja 12 000 berberiä. Kyse oli siten pääosin pohjoisafrikkalaisin voimin tehdystä invaasiosta.
Al-Malikin politiikka > Sodat > Koillis-Iran ja Transoxiana

Koillis-Iranin ja Transoxianan valloitus pääsi käyntiin al-Malikin vakiinnutettua valtansa. Silkkitien varrella olleet alueet olivat varakkuutensa takia houkutteleva kohde, mutta tarkkaa tietoa ei ole valloitusten etenemisestä. Korealainen munkki Huichao liikkui alueella 720-luvulla ja raportoi, että nykyisessä Pohjois-Afganistanissa sijaitseva Balkh oli "arabien valvonnan ja sorron alla." Sogdia, Buhara ja Samarkand olivat myös arabien hallussa. Huichao ei silti nähnyt islamista mitään merkkejä; sen sijaan väestö oli buddhalaista ja zarathustralaista.
Seuraaja

Vuonna 705 kalifiksi nousi al-Malikin poika Walid I (705–714).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abd al-Malik ibn Marwan Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Marwan I | Damaskoksen umaijadikalifi 685–705 | Seuraaja: Walid I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Arabialainen kolikko Abd al-Malikin ajalta. Teksteinä muhammad rasul allah ja Jerusalem, Palestiina. Merkintä M on rahan arvo, 40 mummiaa.
Abd al-Malikin aikana lyödyssä kolikossa näkyy kristillisiä symboleja, jotka poistuivat  hänen hallintokaudellaan. Merkintä M tarkoittaa rahan arvoa.
Jerusalemiin vuonna 691 rakennettu Kalliomoskeija ja sen friisiteksti kertovat kalifi al-Malikin omaksumasta uskonnosta.
S/S Kajaani I

| S/S Kajaani I |
| --- | --- |
 Oulujärvellä n. 1953
Tyyppi:  Höyrykäyttöinen varppaaja  Nykyisin huviliikenteessä
Lippuvaltio:   Suomi
Kotipaikka:  Kajaani
Aiemmat nimet:  Salo II
Omistaja:  Yksityisomistuksessa
Aiemmat omistajat:  Oulujärven Laiva-Osakeyhtiö, Kajaani (1911–1932), Kajaani Oy, Kajaani, (1932–1962), Jaakko Ebeling, Kajaani (1962-2022), Mika Tirronen (2022), Oulujärven Laiva-Osakeyhtiö (2022-)
Vesillelasku:  1911
Tekniset tiedot
Pituus:  26,60 m
Leveys:  5,85 m
Syväys:  1,80 m
Koneisto:  Compound-höyrykone
Koneteho:  112 ihv kW
Nopeus:  7 kn
Yhtiön rannassa Kajaanijoella
Konemestari Ilmari Hurskainen ja kapteeni Hannes Kemppainen
Kahvitauolla
Yhtiön pääkonttorin rannassa
Ärjään meneviä matkustajia; vas. Terttu Hurskainen
Kajaani I:n miehistöä ja kokki
S/S Kajaani I on vuonna 1911 valmistunut ja käyttöönotettu höyrylaiva, jonka Oulujärven laivaosakeyhtiö rakensi alun perin matkustajalaivaksi. Salo II -nimisenä se kuljetti Ouluun meneviä matkustajia aina 1930-luvulle, jolloin siitä tuli Kajaanin puutavaraosakeyhtiön varppaajahinaaja.
Matkustaja-aluksena nimellä Salo II

1909 perustettu Oulujärven laivaosakeyhtiö kuljetti matkustajia Oulujärveä pitkin Kajaanista Vaalaan ensin Salo -nimisellä aluksella. Sen käytyä pieneksi yhtiö rakensi omalla väliaikaisella telakallaan Kajaanissa suuremman aluksen, josta tuli yhtiön lippulaiva. Nimeksi tuli Salo II. Alun perin yksikantiseksi rakennettu alus kulki Kajaanin ja Vaalan väliä vuosina 1911-1930. Laivan suurin sallitu matkustajamäärä oli 147 matkustajaa. Sen kapteenina toimi pitkään Vilho Ilmari Pirinen. Kajaanin ja Oulun välille valmistunut rautatie muutti laivaliikennöinnin Oulujärvellä kannattamattomaksi.
Yhtiön varppaajahinaajana nimellä Kajaani I

Vuonna 1932 Kajaanin puutavara Osakeyhtiö (myöh. Kajaani Oy) osti aluksen ja muutti sen varppaajaksi puutavaran hinauksiin Oulujärvelle. Aluksen nimi vaihtui Kajaani I:ksi. Varpattaessa alus ajoi noin 2,5 kilometrin päähän tukkilautasta ja ankkuroitui tiukasti pohjaan. Kulkiessaan se oli laskenut vahvan teräsköyden järvelle. Jottei köysi olisi uponnut syvyyksiin, siinä oli määrävälein tynnyreitä kannattamassa. Ankkurissa olleessaan alus ryhtyi kelaamaan teräsvaijeria ja veti samalla tukkilauttaa lähemmäksi. Kun vaijeri oli vinssattu loppuun ja lautta oli laivan kyljessä, operaatio uusittiin. Näin järeä tukkilautta vähä vähältä saatiin varpattua Kajaaninjokivarteen, josta pienemmät hinaajat kuljettivat puut tehtaalle. Tässä työssä Kajaani I toimi vuoteen 1959, jolloin se poistettiin käytöstä epätaloudellisena ja vanhanaikaisena. Kajaani Oy:n palveluksessa laivan kapteenina toimi ainakin Hannes Kemppainen. Konemestariksi kouluttautui Ilmari Hurskainen. Varppaaminen oli sen verran hidasta, että suotuisalla säällä Hurskainen saattoi
käydä soutamalla kotonaan Hannusrannalla varppauksen edetessä pitkin Paltaselkää.
Sunnuntaisin Kajaani I kuljetti sisaraluksensa S/S Kajaani VI:n tavoin retkeilijöitä Kajaanista Ärjän saareen. Metsäteknikko Jaakko Ebeling osti ja kunnosti 1962 romutusuhan alle joutuneen aluksen. Kajaani I on edelleen käyttökuntoinen. Nykyisin laiva on Oulujärvellä höyrylaivaliikennettä harjoittavan uuden Oulujärven Laiva-Osakeyhtiön omistuksessa.
Tekniset tiedot

Rakennuspaikka: Kajaani
Rakennusaine: Teräs
Kattila: 44 m²
Polttoaine: Puu
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriinlähde? ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Suomen Höyrypursiseura
Esa Pakarinen

| Esa Pakarinen |
| --- | --- |
 Esa Pakarinen Pekka Puupään rooliasussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1911 Rääkkylä
Kuollut: 28. huhtikuuta 1989 (78 vuotta) Varkaus
Ammatti:  Muusikko, elokuvanäyttelijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Esa Pakarinen 
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1951–1988
Tyylilajit:  rillumarei kupletti iskelmä rock and roll (myöh.)
Soittimet:  laulu, harmonikka
Levy-yhtiöt:  Warner Music Finland
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Feliks Esaias ”Esa” Pakarinen (9. helmikuuta 1911 Rääkkylä – 28. huhtikuuta 1989 Varkaus) oli suomalainen näyttelijä, hanuristi, laulaja, kansantaiteilija ja viihdyttäjä. Hän kuului sotien jälkeisen rillumarei-viihteen keulakuviin. Pakarisen ura esiintyvänä taiteilijana kesti yli 40 vuoden ajan miltei hänen viimeisiin elinpäiviinsä saakka. Hänet tunnetaan muun muassa Pekka Puupään näyttelijänä 1950-luvun Pekka ja Pätkä -elokuvissa sekä itse kehittämänsä Severi Suhonen -hahmon esittäjänä.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Esa Pakarinen syntyi 1911 Rääkkylän Hernevaarassa Pohjois-Karjalassa kiertävän kyläsuutarin Paavo Pakarisen ja Angeliina Hirvosen kuusilapsiseen perheeseen. Isä oli itseoppinut haitarinsoittaja. Perhe kiersi Esan varhaiset vuodet ympäri Savoa ja Pohjois-Karjalaa, kunnes asettui vuonna 1920 Joensuuhun. Syksyllä 1921 Pakarinen meni kansakouluun suoraan kolmannelle luokalle, mutta hänen koulumenestyksensä jäi varsin vaatimattomaksi. Nuoruusvuosinaan Pakarinen työskenteli muun muassa sisävesilaivoilla lämmittäjänä, juoksupoikana Karjalaisen kirjapainossa, tiilenlyöjänä, maalarina ja muissa sekatöissä.
Elämä ja ura > Musiikkiuran alku

Vuonna 1929 Pakarinen meni Joensuun Singerille apulaismekaanikoksi. Palkkarahoillaan hän osti ensimmäisen haitarinsa ja aloitti soittoharjoittelut korvakuulolta, sillä vaikka hän olikin lapsena näpelöinyt isänsä soittopeliä, hän ei kuitenkaan ollut saanut tältä soitto-oppeja. Seuraavana vuonna Pakarinen perusti Keskiyö-orkesterin, joka soitti viikonloppuisin Joensuun Työväenyhdistyksen tilaisuuksissa sekä keikkaili Lieksassa, Sortavalassa, Tuupovaarassa , yleensä pitkin Pohjois-Karjalan työväentaloja. Orkesterin muita jäseniä olivat tuleva sosiaalidemokraattinen kansanedustaja Varma Kosto Turunen rummuissa ja Heikki Piiparinen viulussa. Myöhemmin Turunen ryhtyi laulusolistiksi ja trumpetinsoittajaksi; Otto Tikkanen tuli rumpalistiksi. Yhtye soitti 1930-luvun hittejä ja Turunen lauloi välillä megafoniin. 1931 orkesteriin liittyi toiseksi viulistiksi Eino Kosonen.
Elokuussa 1931 Pakarinen lähti suorittamaan asepalvelustaan 2. Polkupyöräpataljoonan konekiväärikomppaniaan Valkjärvelle. Vapauduttuaan armeijasta seuraavana kesänä hän palasi Keskiyöhön. Soittajakavereiden ehtona paluulle oli, että Pakarinen opettelee soittamaan nuoteista. Keskiyön hanuristina työskentelyn lisäksi hän soitti Joensuun Työväenyhdistyksen soittokunnassa kornettia ja tenoritorvea. Päivätyökseen Pakarinen teki muun muassa maalarin ja kuorma-auton apumiehen töitä ja toimi Joensuun Sähkön "tolppa-apinana".
Jouluna 1934 Pakarinen meni naimisiin Joensuun Työväenteatterin laulaja-näyttelijä Aino Juntusen kanssa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1937. Vuonna 1937 Keskiyö oli viisimiehinen kokoonpano joka kierteli viikonloput ja joitakin arki-iltojakin pitkin Pohjois-Karjalan työväentaloja. Seuraavana vuonna jo seitsenmiehiseksi paisunut yhtye siirtyi haitarijazziin ja alkoi käyttää amerikkalaisia sovituksia. Näihin aikoihin Pakarinen alkoi näytellä pienissä rooleissa Joensuun Työväenteatterissa.
Syksyllä 1938 Joensuun Työväenteatteriin tuli Kemin teatterista näyttelijä Orvokki Vesaranta (1915–2010)lähde?, jonka Pakarinen kihlasi vappuna 1939. Kesällä oli edessä muutto Jyväskylään Vesarannan työn perässä. Pakarinen sai työpaikan Mäki-Matin rautaosaston varastolla. Syksyllä pariskunta meni naimisiin, mutta avio-onni katkesi lyhyeen sodan uhan takia. Liikekannallepanomääräys komensi Esan Vihtavuoreen ilmatorjuntakoulutukseen.