stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viimeinen osoite

"Täällä asui Jeraterina Mihailovna Želvatyh, konekirjoittaja, syntynyt 1905, pidätetty 11.01.1938, teloitettu 5.04.1938, rehabilitoitu vuonna 1957".
Mjasnitskaja Ulitsa 15, Moskova.
«Viimeinen osoite» (ven. Последний адрес) on laaja julkinen muistomerkkihanke, jonka tarkoituksena on kunnioittaa neuvostoviranomaisten harjoittamien poliittisten sortotoimien seurauksena kuolleiden viattomien ihmisten muistoa. Sen periaatteena on «yksi nimi, yksi elämä, yksi merkki». Osana hanketta pieni, kämmenen kokoinen, minimalistinen, suorakaiteen muotoinen metallinen muistokyltti asennetaan taloon, josta tuli valtion mielivallan uhrin viimeinen elinikäinen osoite. Siinä on murhatun nimi, syntymävuosi, ammatti, pidätyksen ja kuoleman päivämäärä sekä kuntoutusvuosi. Kyltin vasemmalla puolella on neliönmuotoinen reikä, joka muistuttaa kortista puuttuvaa valokuvaa. Monien tällaisten henkilökohtaisten muistolaattojen yhteenlaskettu kokonaisuus muodostaa «verkostomuistomerkin», joka on ripoteltu eri kaupunkeihin ympäri maailmaa.
«Viimeinen osoite» on täysin kansalaisaloite ja muistokäytäntö. Sen keskeisenä periaatteena on, että aloite kunkin muistolaatan asentamisesta (samoin kuin sen maksamisesta) tulee yhdeltä tietylle henkilölle, joka halusi kunnioittaa poliittisen sorron seurauksena kuolleen toisen henkilön muistoa. Kyseessä voi olla uhrin sukulainen tai läheinen ystävä, uhrin viimeiseksi osoitteeksi jääneen talon asukas tai kuka tahansa muu henkilö, joka piti tällaista toimenpidettä itselleen tärkeänä.
Hankkeen tärkein tietolähde poliittisen sorron uhreista on Memorial 1990-luvulta lähtien keräämä miljoonia nimiä sisältävä tietokanta. «Viimeinen osoite» on tämän virtuaalisen luettelon fyysinen ruumiillistuma. Hanke käynnistyi vuonna 2014 vastaavan saksalaisen muistomerkin («Kompastuskivet») innoittamana. Vuoteen 2023 mennessä yli puolitoista tuhatta muistokylttiä on asennettu taloihin kymmenissä kaupungeissa. Vuodesta 2017 lähtien hanke on laajentunut Venäjän ulkopuolelle ja muuttunut kansainväliseksi: kylttejä alettiin sijoittaa Tšekkiin, Ukrainaan, Moldovaan, Georgiaan, Saksaan ja Ranskaan. Samalla kirjoittajat ja tutkijat toteavat, että «Viimeisen osoitteen» tavoitteena ei ole miljoonien kylttien asentaminen «jokaiseen taloon», vaan aloitteen seurauksena syntyvä muisti ja pohdinta.
Aiheesta muualla

http://www.poslednyadres.ru
Valkohattuhakkeri

Valkohattuhakkeri (engl. white-hat hacker) on niin sanottu hyvä hakkeri eli eettinen hakkeri, joka käyttää osaamistaan hyödyllisiin asioihin kuten tietoturva-aukkojen etsimiseen ja niiden korjaamisessa neuvomiseen.
Valkohatut käyttävät samoja keinoja kuin mustahatut eli rikolliset hakkerit, mutta valkohatuilla on järjestelmän omistajan lupa sen testaamiseen. Valkohatut saattavat olla myös palkattuja työntekijöitä.
Viimeinen mohikaani

Suomennoksen kansikuvia: Viimeinen mohikaani (Nuorten toivekirjasto n:o 40, Porvoo 1954). Kansikuva: Ami Hauhio Kustantaja: WSOY.
Viimeinen mohikaani (engl. The Last of the Mohicans) on James Fenimore Cooperin teos. Se julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1826. Tapahtumat sijoittuvat vuoteen 1757. Kirja kertoo Englannin ja Ranskan välisestä siirtomaataistelusta Pohjois-Amerikan villeissä metsissä. Taistelut imaisevat mukaansa myös alueella asustavia intiaaniheimoja, mukaan lukien mohikaaniheimon kolme viimeistä jäsentä.
Viimeinen mohikaani on Cooperin Nahkasukka-sarjan toinen osa.
Sovitukset

Elokuvien lisäksi Viimeisestä mohikaanista on tehty minitelevisiosarjoja, ooppera ja sarjakuva.
Viimeinen mohikaani, elokuva vuodelta 1920
Viimeinen mohikaani, elokuva vuodelta 1931
Viimeinen mohikaani, elokuva vuodelta 1932
Viimeinen mohikaani, elokuva vuodelta 1936
Viimeinen mohikaani, elokuva vuodelta 1992
Viikatekala

| Viikatekala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kiiltolahnakalat Lampriformes
Heimo::  Viikatekalat Trachipteridae
Suku::  Trachipterus
Laji::  arcticus
Kaksiosainen nimi
 Trachipterus arcticus  Brünnich, 1771 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viikatekala (Trachipterus arcticus) on viikatekalojen heimoon kuuluva merikala, jonka levinneisyysalue on lähinnä Atlantin valtameri. Viikatekala on suurikokoinen, jopa kolmen metrin pituinen kalalaji. Laji saavuttaa sukukypsyyden noin 14 vuoden ikäisenä, 200 senttimetrin pituisena. Viikatekalan ravintoa ovat kalmarit ja pikkukalat. Laji elää lähinnä syvässä merivedessä 300–600 metrin syvyydessä. Viikatekalalla on pitkä kirkkaanpunainen selkäevä ja suhteellisen pieni pyrstö sekä kookkaat hopeanväriset silmät.
Yhdysvalloista pyydetty yksilö.
Vier letzte Lieder

Vier letzte Lieder on Richard Straussin sopraanolle ja orkesterille säveltämä teos. Se valmistui vuonna 1948, jolloin säveltäjä oli 84-vuotias. Teos kantaesitettiin Lontoossa 22. toukokuuta 1950 Straussin jo kuoltua. Sopraanona oli Kirsten Flagstad. Häntä säesti Philharmonia Orchestra, jota johti Wilhelm Furtwängler.
Ei ole viitteitä siitä, että Strauss olisi suunnitellut neljää laulua yhtenäiseksi teokseksi. Yhteisnimen Vier letzte Lieder (Neljä viimeistä laulua) otti käyttöön Ernst Roth.
Osat

Frühling (sanat: Hermann Hesse)
September (sanat: Hermann Hesse)
Beim Schlafengehen (sanat: Hermann Hesse)
Im Abendrot (sanat: Joseph von Eichendorff)
Aiheesta muualla

Allmusic.com: Vier letzte Lieder (Four Last Songs), for soprano & orchestra, o.Op. 150 (TrV 296, AV 150) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Four Last Songs
Käännös suomeksi
Vihtori Friman

Bror Viktor Friman (20. elokuuta 1870 Pulkkila – 21. toukokuuta 1926 Helsingin rautatieasema) oli suomalainen opettaja ja rehtori.
Frimanin vanhemmat olivat maanmittari Abraham Viktor Friman ja Gustava Eleonora Lindström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1888 Oulun yksityislyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1896 ja filosofian maisteriksi 1907.
Friman oli 1897 perustetun Kemin yhteiskoulun ruotsin kielen opettajana ja koulun rehtorina 1897-1923 ja Kemin yhteislyseon ruotsin kielen vanhempana lehtorina vuodesta 1924. Hän toimi myös kansakoulujen tarkastajana Kemissä ja oli Kemin kaupungin kirjastonhoitajana lähes 20 vuoden ajan.
Friman oli Kemin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1900–1906 ja 1922–1926 sekä valtuuston sihteerinä 1900–1926.
Vihtori Friman oli naimisissa vuodesta 1897 Thyra Mathilda Elfvingin kanssa.
Aiheesta muualla

Vuonna 1919 Laitakarissa oli kengättömien lasten joulu, Yle uutiset Kemi 25.12.2014
Valkeisenjärvi (Soini)

| Valkeisenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Soini
Koordinaatit:  62°50′35″N, 24°09′57″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kolunjoen valuma-alue (35.46)
Laskuoja:  oja Autiojärveen 
Järvinumero:  35.463.1.025
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  196 m  
Rantaviiva:  1,561 km  
Pinta-ala:  12,774 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkeisenjärvi 
Valkeisenjärvi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Mäkelänkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 12,8 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 196 metriä mpy.
Vehkalampi (Hankasalmi)

| Vehkalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Hankasalmi
Koordinaatit:  62°13′07″N, 26°38′37″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Härkäjärven valuma-alue (14.96)
Laskujoki:  suo-oja Voivonpuroon 
Järvinumero:  14.963.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124,4 m  
Pituus:  290 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,673 km  
Pinta-ala:  2,413 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiVehkalampi 
Vehkalampi  on Keski-Suomessa Hankasalmella  Haukiselän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 290 metriä pitkä, 130 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Härkäjärven valuma-alueella (14.96), jonka Ylemmäisen valuma-alueeseen (14.963) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 124,4 metriä mpy.
Vihtori Heinänen

Vihtori Heinänen (24. elokuuta 1869 Hollola - 5. heinäkuuta 1948 Hämeenlinna) oli suomalainen kivenveistäjämestari.
Maanviljelijän poikana syntynyt Vihtori Heinänen kävi opin kivenhakkaajan ammattiin H. J. Stigellin kivenveistämössä Helsingissä ja hän suoritti kisällinnäytteensä 1896. Heinänen perusti 1897 oman liikkeen Hämeenlinnaan. Liike muutettiiin myöhemmin osakeyhtiöksi ja tuli tunnetuksi hautapatsaistaan ja eri rakennustöistä. Vuonna 1927 perustettu Heinäsen Kiviveistämö Oy toimi Hämeenlinnassa Kasarminkatu 16:ssa. Heinäsen liike teki muun muassa vuonna 1931 valmistuneen eduskuntatalon graniittijulkisivut. Heinänen teki ulkomaisia opintomatkoja ja suoritti mestarinäytteen vuonna 1920.
Heinänen kuului Hämeenlinnan Käsityöläis- ja Tehtailijayhdistyksen valtuustoon vuodesta 1905 alkaen ja Suomen Kivityönantajien Liiton hallitukseen sen perustamisesta asti. Hän oli monta vuotta Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston, useiden kunnallisten lautakuntien sekä seurakunnan kirkkovaltuuston jäsenenä.
Vihtori Heinäsen poikia olivat lääkäri, professori Niilo Heinänen, kemisti, professori Pekka Heinänen ja taidearvostelija, kuvanveistäjä Urho Heinänen.
Kirjallisuutta

Pertti Jotuni : Monumenttien tekijä Vihtori Heinänen: elämäkerta ja dokumenttiromaani. Erkki Heinänen, Helsinki 2002
Viron presidentinvaali 2021

Viron presidentinvaali 2021 järjestettiin Virossa 30. elokuuta 2021. Presidentti Kersti Kaljulaidin vastaehdokkaaksi ilmaantui ainoastaan Viron kansallismuseon johtaja ja Tarton yliopiston entinen rehtori Alar Karis.
Ensimmäisessä äänestyksessä vaalin ainoa ehdokas Alar Karis sai vain 63 ääntä, eikä se riittänyt valintaan. Alar Karis valittiin 31. elokuuta 2021.
Valmet 565

| Valmet 565 |
| --- | --- |
 Entisöity Valmet 565
Valmistaja:  Valmet Tourulan tehdas 1964–1968, Tourula
Tuotantomäärä:  14796
Tyyppi:  maataloustraktori
Edeltäjä:  Valmet 361 D
Seuraaja:  Valmet 500
Moottori
Moottori:  Sisu-Valmet 310 A/B
Polttoaine:  Diesel
Iskutilavuus:  2685
Teho:  52HV SAE2300
Vääntö:  172Nm /1350
Vaihteisto
Vaihteiden määrä:  6+2 (sync.4)
Maksiminopeus:  33,2 km/h
Hydrauliikka
Nostovoima:  1350 kg
Mitat ja tekniset tiedot
Massa:  1900 kg
Pituus:  3m
Polttoainesäiliö:  40L
Kääntöympyrä:  5,8m
Valmet 565 oli Valmet 361 D:n jälkeen neljäs Valmetin valmistama dieseltraktorimalli. Se korvasi mainiosti menestyneen 361 D:n, jota valmistettiin Suomessa kaikkiaan 14 796 kappaletta.
Ominaisuudet

Valmet 361 D sai vuoden 1964 syksyllä seuraajakseen uudistetun 565 mallin. Mallinumero kertoi nyt teholuokan, johon kuului 52 hevosvoimaa ja mallin virallisen julkaisuvuoden 1965. Moottori säilyi edelleen kolmisylinterisenä, mutta parannusten vuoksi sitä alettiin kutsua 310 A:ksi. Tehoarvoksi tuli 52 hv SAE/2250r/min. muun muassa tuuletinta, mäntiä, suuttimia ja ruiskutuspumpun paineventtiiliä muuttamalla. Mallin suurin uudistus oli synkronoidut vaihteet. Perusvaihteiston kakkos- ja kolmosvaihteet sekä ryhmävaihde hidas-nopea olivat synkronoituja. Suomen markkinoilta ei löytynyt yhtään haastajaa, eikä teollisuudessa yleensä tunnettu muita synkronointeja kuin parin yksittäisen vaihteen välinen synkronointi. Mainosväittämässä sanottiin suoraan: "Nyt ajatte traktoria kuin autoa." Automaisuutta täydensi vakiovarusteeksi muuttunut jalkakaasu.
565:n maantienopeus oli melko suuri, mutta myös 1. vaihde oli varsin nopea. Nopeuteen vaikuttivat osaltaan suurentuneet renkaat. Myös 565 mallissa valmistuskustannuksissa säästettiin käyttämällä Simms-polttoainejärjestelmää sekä edullista Lucas-sähköjärjestelmää Boschin sijasta.
Ulkonäössä suurin muutos oli jäähdyttimen säleikön muuttuminen pystyrivoitetuksi. Etuakseli oli aikaisempaa vahvempi. Uusia vakiovarusteita olivat jalkakaasu, käyntinopeusmittari ja putkimalliset sivurajoittimet. Kaksoiskytkin oli edelleen lisävaruste. Hintaa kertyi yli 10 % edeltäjää enemmän. Vuodesta 1966 lähtien lisävarusteeksi sai myös hydraulisen ryömintävaihteen.
Malliversiot Mk1 ja Mk2

Lisää ominaisuuksia Synkrotraktoriin: Valmet 565 Mk2 (muita merkintätyylejä: 565.2 , 565/2 ja 565 mark2)
Vuoden 1965 lopulla julkistettiin Valmet 565:n parannettu versio, 565 II, johon oli koottu lukuisia parannuksia. Istuin vaihtui niin sanotuksi terveysistuimeksi, jolle on ominaista anatominen muotoilu ja pitkä joustoliike sekä kuljettajan painon mukaan säädettävä jousituksen jäykkyys.
Hydrauliikan pumppu siirrettiin moottorin oikealle sivulle. Kylmäkäynnistyksen helpottamiseksi pumppu voitiin kytkeä irti. Uuden sijoituksen ansiosta saavutettiin suuri etu vaativiin urakointitehtäviin, sillä kampiakselin etupää jäi vapaaksi ylimääräistä hydrauliikkapumppua varten. Eräs pumppusovellutuksia oli hydrostaattinen ryömintävaihde, joka mahdollisti portaattoman nopeudensäädön alueella 0–30 km/h.
Toinen 1960-luvun uusi muutos oli tasauspyörästön lukon lisäksi kaksoiskytkin eli ajokytkimen käytöstä riippumaton voimanotto, jonka myös Valmet otti käyttöön traktoreissaan. Kaksoiskytkimessä on tavallisesti kaksi asentoa, ensin ajokytkimen irrotus ja lisää poljinta polkemalla voimanoton kytkimen irrotus. Sen sijaan Valmetiin tuli parikytkin, oma polkimensa ajokytkimelle ja oma voimanoton kytkimelle. Lisäksi kytkinlevyt olivat muista yleisimmistä kaksoiskytkimistä poiketen yhtä suuria eli läpimitaltaan 11’’.
Synkrotraktori tuli näillä varusteillaan yhä monipuolisemmaksi voimakoneeksi.
Valmet 565 Kuvia

Valmet 565 jääketjut takarenkaissaan
Valmet 565
1950- ja 60-luvun Valmet-logo
Aiheesta muualla

Konedata (Arkistoitu – Internet Archive)
Valtra
Valmet-talli: Valmet harrastajien keskustelufoorumi
Vanhat valmetit Ry. (Valmet merkkikerho)
Valtra History
Valmet 565 videoita
Manuaalit

Valmet 565 MK2 varaosaluettelo
Venäjän talousalueet

Venäjän talousalueet:
1. Keskinen talousalue, 2. Keskinen mustanmullan talousalue,
3. Itä-Siperian talousalue, 4. Kaukoidän talousalue,
5. Pohjoinen talousalue, 6. Pohjois-Kaukasian talousalue,
7. Luoteinen talousalue, 8. Volgan talousalue,
9. Uralin talousalue, 10. Volga-Vjatkan talousalue,
11. Länsi-Siperian talousalue, 12. Kaliningradin talousalue
Venäjän federaatio on jaettu 12 talousalueeseen (ven. экономи́ческий райо́н, ekonomitšeski raion) taloudellisia ja tilastointitoimia varten. Venäjän liittovaltiosubjektit on ryhmitelty talousalueiksi seuraavien kriteerien mukaan:
samat taloudelliset ja sosiaaliset päämäärät ja osallistuminen kehitysohjelmissa
suhteellisen samanlaiset taloudelliset olosuhteet ja mahdollisuudet
samanlainen ilmasto, ympäristö ja maantiede
samanlaiset tekninen kehitys
samanlainen verotus
samanlaiset elinolosuhteet
Talousalueet ja niiden koostumus

Talousalueet ovat luettelossa väkiluvun mukaisessa suuruusjärjestyksessä.
Keskinen talousalue (ven. Центральный экономический район, Tsentralnyi ekonomitšeski raion)
Brjanskin alue
Ivanovon alue
Kalugan alue
Kostroman alue
Moskovan liittovaltiokaupunki
Moskovan alue
Orjolin alue
Rjazanin alue
Smolenskin alue
Tulan alue
Tverin alue
Vladimirin alue
Jaroslavlin alue
Uralin talousalue (ven. Уральский экономический район, Uralski ekonomitšeski raion)
Baškortostanin tasavalta
Tšeljabinskin alue
Kurganin alue
Orenburgin alue
Permin aluepiiri
Sverdlovskin alue
Udmurtian tasavalta
Pohjois-Kaukasian talousalue (ven. Северо-Кавказский экономический район, Severo-Kavkazski ekonomitšeski raion)
Adygeian tasavalta
Tšetšenian tasavalta
Dagestanin tasavalta
Ingušian tasavalta
Kabardi-Balkarian tasavalta
Karatšai-Tšerkessian tasavalta
Krasnodarin aluepiiri
Pohjois-Ossetia-Alanian tasavalta
Rostovin alue
Stavropolin aluepiiri
Volgan talousalue (ven. Поволжский экономический район, Povolžski ekonomitšeski raion)
Astrahanin alue
Kalmukian tasavalta
Penzan alue
Samaran alue
Saratovin alue
Tatarstanin tasavalta
Uljanovskin alue
Volgogradin alue
Länsi-Siperian talousalue (ven. Западно-Сибирский экономический район, Zapadno-Sibirski ekonomitšeski raion)
Altain aluepiiri
Altain tasavalta
Kemerovon alue
Hanti-Mansian autonominen piirikunta
Novosibirskin alue
Tomskin alue
Tjumenin alue
Jamalin Nenetsian autonominen piirikunta
Itä-Siperian talousalue (ven. Восточно-Сибирский экономический район, Vostotšno-Sibirski ekonomitšeski raion)
Burjatian tasavalta
Taka-Baikalian aluepiiri
Irkutskin alue
Hakassian tasavalta
Krasnojarskin aluepiiri
Tuvan tasavalta
Volga-Vjatkan talousalue (ven. Волго-Вятский экономический район, Volgo-Vjatski ekonomitšeski raion)
Tšuvassian tasavalta
Kirovin alue
Marin tasavalta
Mordvan tasavalta
Nižni Novgorodin alue
Luoteinen talousalue (ven. Северо-Западный экономический район, Severo-Zapadnyi ekonomitšeski raion)
Leningradin alue
Novgorodin alue
Pihkovan alue
Pietarin liittovaltiokaupunki
Keskinen mustanmullan talousalue (ven. Центрально-Чернозёмный экономический район, Tsentralno-Tšernozjomnyi ekonomitšeski raion)
Belgorodin alue
Kurskin alue
Lipetskin alue
Tambovin alue
Voronežin alue
Kaukoidän talousalue (ven. Дальневосточный экономический район, Dalnevostotšnyi ekonomitšeski raion)
Amurin alue
Tšukotkan autonominen piirikunta
Juutalaisten autonominen alue
Kamtšatkan aluepiiri
Habarovskin aluepiiri
Magadanin alue
Primorjen aluepiiri
Sahan tasavalta
Sahalinin alue
Pohjoinen talousalue (ven. Северный экономический район, Severnyi ekonomitšeski raion)
Arkangelin alue
Karjalan tasavalta
Komin tasavalta
Murmanskin alue
Nenetsian autonominen piirikunta
Vologdan alue
Kaliningradin talousalue (ven. Калининградский экономический район, Kaliningradski ekonomitšeski raion)
Kaliningradin alue
Viimeinen mies

| Viimeinen mies> The Omega Man |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Boris Sagal
Käsikirjoittaja:   John William Corrington  Joyce H. Corrington 
Perustuu:  Richard Mathesonin romaaniin Olen legenda (1954)
Tuottaja:  Walter Seltzer
Säveltäjä:  Ron Grainer
Kuvaaja:  Russell Metty
Leikkaaja:  William H. Ziegler
Pääosat:   Charlton Heston  Anthony Zerbe  Paul Koslo  Rosalind Cash  Eric Laneuville 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  3. joulukuuta 1971 (Suomi)
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viimeinen mies (The Omega Man, myös muodossa The Ωmega Man) on Boris Sagalin ohjaama tieteiselokuva vuodelta 1971. Sen pääosaa esittää Charlton Heston. Elokuva perustuu Richard Mathesonin romaaniin Olen legenda (1954). Käsikirjoituksen laativat John William Corrington ja Joyce H. Corrington ja elokuva kuvattiin Technicolorilla ja monoäänellä.
Mathesonin kertomuksen ensifilmatisointi oli vuoden 1964 Vincent Price -elokuva L’ultimo uomo della terra.  Kirjan kolmas elokuvasovitus I Am Legend, pääosassaan Will Smith, sai ensi-iltansa vuonna 2007.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu Viimeistä miestä romaanin ensimmäistä filmatisointia ”tanakammaksi” ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Aiheesta muualla

Allmovie
Vehvaa

| Vehvaa |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki, Mikkeli
Koordinaatit:  62°11′11″N, 26°59′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyveden alue (14.93)
Laskujoki:  Rantojoki Pyhäluomaan 
Järvinumero:  14.934.1.022
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  106,9 m  
Pituus:  2,5 km  
Leveys:  1,2 km  
Rantaviiva:  10,236 km  
Pinta-ala:  1,47342 km²   
Saaria:  9 
 fiVehvaa 
Vehvaa  on Etelä-Savossa Pieksämäellä ja Mikkelissä Neuvolan lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 2,5 kilometriä pitkä, 1,2 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 147 hehtaaria eli 1,5 neliökilometriä. Järvellä on kartan mukaan 9 saarta.  Sen rantaviivan pituus on 10,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Nykälänjoen–Naarajoen alueeseen (14.934) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,9 metriä mpy.
Vilho Haanpää

Juho Vilho Haanpää (13. maaliskuuta 1872 Pulkkila – 10. toukokuuta 1943 Haapavesi) oli suomalainen kirjailija.
Vilho Haanpää oli kirjailija Pentti Haanpään setä. Hän julkaisi 1908 torppariaiheisen kertomuskokoelman.
Teoksia

Korven raatajat : kuvaus torpparioloista.  Pohjanmaan työväen osuuskirjapaino, Oulu 1908
V. S. Luoma-aho

Ville (V. S.) Luoma-aho (s. 1. helmikuuta 1984 Jyväskylä)  on suomalainen runoilija, kirjailija ja suomentaja.
Luoma-ahon esikoisrunokokoelma Ruumiita ilmestyi vuonna 2009. Hänen teoksensa Kronologi sai Vuoden aforismikirja -palkinnon vuonna 2013 ja oli ehdolla Einari Vuorela -runouspalkinnon saajaksi vuonna 2014. Mantra (2016) oli ehdolla Tanssiva karhu -palkinnon saajaksi vuonna 2017.
Luoma-aho on opiskellut kirjoittamisen maisteriohjelmassa Jyväskylän yliopistossa. Hän toimii kirjallisuuden verkkolehti Noesiksen päätoimittajana.
Tuotanto

Ruumiita.  Helsinki:  Poesia, 2009.  ISBN 978-952-480-171-3.  Teoksen verkkoversio.
Remora.  Helsinki:  Poesia, 2011.  ISBN 978-952-5954-03-6.  Teoksen verkkoversio.
Kronologi.  Helsinki:  Poesia, 2013.  ISBN 978-952-5954-35-7.  Teoksen verkkoversio.
Mantra.  Helsinki:  Poesia, 2016.  ISBN 978-952-305-054-9.  Teoksen verkkoversio.
Luonteita.  Helsinki:  Poesia, 2018.  ISBN 978-952-305-105-8.  Teoksen verkkoversio.
Safar.  Helsinki:  Poesia, 2020.  ISBN 978-952-305-159-1.
Delete.  Helsinki:  Kosmos, 2021.  ISBN 978-952-352-079-0.
Cancel.  Helsinki:  Kosmos, 2023.  ISBN 978-952-352-180-3.
Suomennokset

Sam Pink: Aion kloonata itseni ja tappaa kloonini ja syödä sen.  (I am Going to Clone Myself Then Kill the Clone and Eat It, 2009)  Helsinki:  Poesia, 2011.  ISBN 978-952-5954-79-1.  Teoksen verkkoversio.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Vuoden aforismikirja -palkinto 2013
Einari Vuorela -runopalkinnon ehdokkuus 2014
Tanssiva karhu -palkinnon ehdokkuus 2017
Aiheesta muualla

V. S. Luoma-aho Poesian sivuilla
V.S. Luoma-ahon Alussa oli sana -blogi
V. S. Luoma-aho Twitterissä