stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Julkinen taide
Kuvausoikeus

Freedom of panorama tai maisemanvapaus sääntelee julkisella paikalla olevien rakennusten ja taideteosten kuvaamista sekä niistä otettujen kuvien julkaisemista ja käyttöä. Tekijänoikeuslain lainkohdan tarkoituksena on taata kohtuullinen vapaus valokuvata julkisilla paikoilla. Eri maiden lainsäädäntö poikkeaa toisistaan. Julkisia taideteoksia saa kuvata ja kuvia julkaista täysin vapaasti esimerkiksi Englannissa, Espanjassa, Saksassa ja Puolassa. Esimerkiksi Ranskassa, Belgiassa, Italiassa ja Kreikassa julkisia taideteoksia ei saa kuvata.
Suomen tekijänoikeuslaki (§25) sallii pysyvästi paikalleen asennettujen taideteosten kuvaamisen julkisessa paikassa tai sen välittömässä läheisyydessä, mutta kieltää näiden kuvien käytön ansiotarkoituksessa. Rakennuksen saa kuvata täysin vapaasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julkinen taide Wikimedia Commonsissa
Taiteen ja ympäristön peruskäsitteet
Installaatio
Julkinen taide
Kuvanveisto
Maataide
Maisema-arkkitehtuuri
Maisemataide
Paikkasidonnainen taide
Prosenttiperiaate
Rakennustaide
Tilataide
Valotaide
Ympäristötaide
Kauko Räsänen Aapelus, 1967. Pronssireliefi toteutettiin Oulun Nuottasaaren koulun seinään prosenttiperiaatteella, joka otettiin käyttöön Oulussa vuonna 1964.
Epoksidit

Epoksidien yleinen rakenne
Epoksidit ovat heterosyklisiä eettereitä, joiden rakenteessa on kolmiatominen rengas. Epoksideja voidaan pitää etyleenioksidin eli oksiraanin johdannaisina ja niitä nimitetään myös oksiraaneiksi. Epoksidit ovat hyvin reaktiivisia steerisesti jännittyneen kolmirengasrakenteen vuoksi.
Valmistus

Tyypillisin tapa valmistaa epoksideja on alkeenien hapetus perkarboksyylihapon, kuten perbentsoehapon, m-klooriperbentsoehapon tai trifluoriperetikkahapon avulla. Myös vetyperoksidin emäksistä liuosta voidaan käyttää. Reaktio suoritetaan lisäämällä hapetin alkeenin joukkoon. Esimerkissä styreeni hapetetaan perbentsoehapon avulla styreenioksidiksi.
Reaktiossa alkeeni on nukleofiili ja vetyperoksidi tai perkarboksyylihappo on elektrofiili. Reaktio tapahtuu yhtäaikaisprosessina. Tuotteina muodostuu epoksidi ja karboksyylihappo.
Alkeenit, joissa on useita substituentteja reagoivat nopeammin, kuin alkeenit, joissa substituentteja on vähän. Alkyylisubstituentit tekevät alkeenista nukleofiilisemmän, jolloin se reagoi nopeammin elektrofiilisen hapettimen kanssa. Epoksidointi on stereospesifinen reaktio ja cis-alkeeneista muodostuu cis-epoksideja ja trans-alkeeneista trans-epoksideja.
Epoksideja voidaan valmistaa myös halohydriineistä tai käyttämällä glysidolia. Kiraalisten eli optiivisesti aktiivisten epoksidien valmistuksessa käytetyin menetelmä on niin kutsuttu Sharpless-epoksidointi. Tässä reaktiossa katalyyttinä toimii titaani-isopropoksidin ja kiraalisen tartraattiesterin, kuten dietyylitartraatin muodostama kompleksi ja hapettimena tert-butyylihydroperoksidi tai kumeenihydroperoksidi.
Reaktioita

Epoksidirengas on steerisesti jännittynyt ja aukeaa helposti. Aukeamista katalysoivat sekä hapot että emäkset ja tuotteena muodostuu β-hydroksiyhdisteitä. Reaktiomekanismit ovat erilaisia kummassakin katalyysityypissä ja tuotteet myös eroavat stereokemialtaan. Happokatalysoidussa reaktiossa epoksidin happiatomi protonoituu, jolloin muodostuu oksoniumioni. Tämän jälkeen nukleofiili reagoi eniten substituoidun hiiliatomin kanssa, jolloin rengasrakenne aukeaa. Emäskatalysoitu renkaan avautuminen on tyypiltään SN2-reaktio ja nukleofiili reagoi vähiten steerisesti estyneen hiiliatomin kanssa.
Jos epoksidin aukaisemiseen käytetään alkoksideja muodostuu hydroksyylieettereitä, ammoniakkia käytettäessä tuotteet ovat hydroksyyliamiineja ja fosfiinien kanssa muodostuu fosfiinioksideja.
Epoksidit voidaan myös pelkistää alkoholeiksi käyttämällä litiumalumiinihydridiä. Myös toisiintumisreaktiot karbonyyliyhdisteiksi tai allyylialkoholeiksi ovat mahdollisia.
Epoksideja

Etyleenioksidi
Propyleenioksidi
Styreenioksidi
Epikloorihydriini
Glysidoli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Epoksidit Wikimedia Commonsissa
Ergoliini

| Ergoliini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (6aR)- 4,6,6a,7,8,9,10,10a-oktahydroindolo [4,3-fg]kinoliini
CAS-numero:  478-88-6
PubChem CID:  6857537
SMILES:  C1C[C@H]2[C@@H](CC3=CNC4=CC=CC2=C34)NC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H16N2
Moolimassa:  212,29 g/mol
Ergoliini on heterosyklinen kemiallinen yhdiste. Ergoliineja ovat alkaloidit, joiden rakenne pohjautuu ergoliinin rakenteeseen, kuten esimerkiksi tietyt lysergamidit, peptidit ja torajyväalkaloidit.
Ergoliinijohdannaisiin kuuluvaa 5-HT1-reseptoriin vaikuttavaa ergotamiinia käytetään migreenin sekä Parkinsonin taudin hoidossa ja ääreisverisuonten supistamiseen.
Aiheesta muualla

PubChem: Ergoline (englanniksi)
Junkers A 50 Junior

Junkers A 50 Deutsches Museumissa.
Kapteeni Bremerin Junkers Helsinki-Vantaan terminaali 2:n katossa.
Junkers A 50 Junior oli saksalainen kaksipaikkainen alatasoinen urheilulentokone, joka lensi ensimmäisen kerran vuonna 1928.
Taustaa

Koneen suunnitteli ja valmisti Junkers Flugzeugwerke AG, ja se oli maailman ensimmäinen kokometallirakenteinen urheilukone. Koneen hyvistä ominaisuuksista huolimatta sen valmistusmäärä jäi huomattavasti suunniteltua pienemmäksi.
Käyttö Suomessa

Suomeen ostettiin kaksi Junkers Junioria. 1931 suojeluskunnat hankkivat OH-SKY-koneen, joka 1936 merkittiin Suomen ilmavoimien rekisteriin SK-1:ksi. Kone pakko-otettiin virallisesti ilmavoimien käyttöön lokakuussa 1939.
Toinen koneyksilö oli suomalaisen ennätyslentäjän Väinö Bremerin hankkima OH-ABB. Bremer lensi koneella muun muassa Kapkaupunkiin ja takaisin vuonna 1932 sekä osittain maapallon ympäri vuonna 1933, ylittäen Tyynen valtameren ja Atlantin laivalla. Bremerin kone pakko-otettiin ilmavoimien käyttöön lokakuussa 1939. Suomen ilmailuliitto hankki koneen omistukseensa vuonna 1967 kansalaiskeräyksellä hankituin varoin.
Museokoneita Suomessa

OH-ABB kuuluu Suomen Ilmailumuseon kokoelmiin. Se oli sijoitettuna vuosien 1976-2018 välisen ajan Helsinki-Vantaan lentoasemalla, ensin tullirakennuksen katolla ja sittemmin ulkomaanterminaalin lähtöaulassa. Vuonna 2018 se siirtyi terminaalin uudistuksen vuoksi Suomen Ilmailumuseolle, missä museon henkilökunta ja vapaaehtoisryhmät Keskiviikkokerho ja Ilmailumuseoyhdistys ry:n Tiistaikerho suorittivat koneen puhdistuksen, kuntokartoituksen ja huollon. 13.2.2020 kone asetettiin näytteille Suomen Ilmailumuseon II-halliin. Suomen Ilmailumuseo on ylläpitänyt vuodesta 2013 koneen omaa Facebook-sivua, Junkers A50 Junior of Finnish Aviation Museum.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.01200007,12 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.&&&&0010 m
Lentopaino: &&&&&&&&&&&&0600.&&&&00600 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Armstrong Siddeley Genet -viisisylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&&060.&&&&0060 kW (&&&&&&&&&&&&&080.&&&&0080 hv)
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0145.&&&&00145 km/h
Erakkopuhkoja

| Erakkopuhkoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Puhkojat Diglossa
Laji::  lafresnayii
Kaksiosainen nimi
 Diglossa lafresnayii  (Boissonneau, 1840) 
Katso myös
   Erakkopuhkoja Wikispeciesissä   Erakkopuhkoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Erakkopuhkoja (Diglossa lafresnayii) on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan erakkopuhkoja on noin 15 cm. Väritykseltään lintu on kokonaan kiiltävän musta, lukuun ottamatta sinertävän harmaata laikkua siivessä. Lajin nokka on pitkä, ylöspäin kaartunut ja koukkupäinen. Poikaset ovat väriltään harmaita. Erakkopuhkoja muistuttaa ulkonäöltään mustapuhkojaa (Diglossa humeraalis), jolta kuitenkin puuttuu siiven sinertävä laikku. Erakkopuhkoja on myös hieman kookkaampi kuin mustapuhkoja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Erakkopuhkojaa tavataan Andeilta Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista ja Perun luoteiskärjestä. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät, metsänreunojen pensaikot, pensaikkoiset suot ja puutarhat. Lintu elää usein lähellä puurajaa. Erakkopuhkojan elinympäristöt sijaitsevat useimmiten 2 000–3 700 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Erakkopuhkojat liikkuvat yksin tai pareittain. Laji laulaa pensaiden latvoissa, mutta viettää muuten varsin piileskelevää elämää. Pesimäkausi kestää helmikuulta heinäkuulle.
Erakkopuhkojat käyttävät ravinnokseen kukkien mettä. Ne lävistävät teriön ja imevät meden pölyttämättä kukkia. Linnun on havaittu myös tekevän nokallaan viiltoja puun kuoreen ja syövän viillosta valuvaa mahlaa. Meden ja mahlan lisäksi erakkopuhkojat syövät myös hyönteisiä, joita ne pyydystävät kasvien lehdiltä tai ilmasta.
Juomingit

| Juomingit eli Lapithit> Συμπόσιον ἢ Λαπίθαι.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Lukianos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  satiiri
Julkaistu:  100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Kaarle Hirvonen
Kustantaja:  Littera
Julkaistu:  1983
ISBN:  951-9356-01-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Juomingit eli Lapithit (m.kreik. Συμπόσιον ἢ Λαπίθαι, Symposion ē Lapithai; lat. Symposium) on Lukianoksen kirjoittama satiiri, joka on parodia pidot-lajityypin (symposion) kirjallisista teoksista, ja pilkkaa samalla filosofeja ja eri koulukuntien välisiä kiistoja.
Kirjallisuutta

Lukianos: Juomingit eli Lapithit. Teoksessa Jumalatarten kauneuskilpa ja muita satiireja.  (Suomennos ja selitykset Kaarle Hirvonen)  Espoo:  Littera, 1983.  ISBN 951-9356-01-0
Aiheesta muualla

Lucian: A Feast of Lapithae (englanniksi)
Erigyios

Erigyios Larikhoksen poika oli kreikkalainen sotilas joka oli eräs Aleksanteri Suuren ystävistä. Laomedon oli hänen veljensä.
Erigyios oli luultavasti kotoisin Lesbokselta, mutta hänen perheensä muutti Amfipolikseen ja heistä tuli Makedonian kansalaisia Filippos II:n aikana. Ilmeisesti Filippos piti perhettä tärkeänä koska Erigyioksen kerrotaan olleen Aleksanterin hetairoi tämän ollessa kruununprinssinä. Curtius kuvailee Erigyiosta valkohapsisena jo vuonna 330 eaa., joten hän oli ehkä syntynyt noin 380 eaa. Erigyios oli yksi niistä Aleksanterin ystävistä jotka Filippos karkotti vuonna 336 eaa. niin sanotun Piksodaros-skandaalin takia. Muut karkotetut olivat Laomedon, Harpalos, Nearkhos ja Ptolemaios Filippoksen kuoleman jälkeen Erigyios palasi Makedoniaan ja seurasi Aleksanterin mukana tämän Persian sotaretkellä. Sen jälkeen kun Aleksandros Lynkestes vangittiin Erigyios sai kreikkalaisten liittolaisten ratsuväen johdettavakseen. Erigyios johti ratsuväkeä Issoksen taistelussa ja Gaugamelan taistelussa. Näiden taisteluiden välisenä aikana (kun Aleksanteri oli muun muassa Egyptissä) Erigyios suojasi armeijan selustaa Koile-Syyriassa. Erigyios kuului Aleksanterin lähipiiriin Filotaan salajuonen aikana.  Tämän jälkeen Erigyios sai tehtäväkseen kukistaa kapinaan nousseen Satibarzaneen. Jaksartes-joen luona Erigyios mainitaan taas Aleksanterin lähipiirin jäsenenä. Vuoden 328/327 eaa. talvena Erigyios kuoli Sogdianassa, luultavasti sairauteen. Aleksanteri antoi Erigyiokselle asiaankuuluvat hautajaiset.
Junkers F 13

Junkers F 13 Deutsches Museumissa Münchenissä.
Junkers F 13 starttaa Tempelhofin lentokentältä Berliinistä vuonna 1923.
Junkers F 13 oli maailman ensimmäinen kokometallinen matkustajalentokone. Alatasoisen ja yksimoottorisen Junkers F 13:n suunnitteli Hugo Junkersin omistaman Junkers-lentokonetehtaan diplomi-insinööri Otto Reuter vuonna 1919. Koneen ensilento tapahtui kesäkuussa 1919. Junkers F 13 oli hyvin suosittu matkustajakone. Vuoteen 1933 mennessä sitä rakennettiin 322 kappaletta kolmenatoista eri versiona.
Käyttö Suomessa > Aero Oy

Kun Aero Oy avasi ensimmäisen lentoreittinsä 20. maaliskuuta 1924 Helsingistä Tallinnaan, sen käyttämä kone oli Junkers F 13. Matkustajapaikkoja oli neljä. Vuosina 1924−1935 Aerolla oli kaikkiaan seitsemän Junkers F 13 -konetta. Niillä lennettiin Tallinnan lisäksi myös Tukholmaan. Julkisuutta Aero sai vuoden 1928 kesäkuussa, kun sen Junkers F 13 -kone, lentäjänään Gunnar Lihr, osallistui Huippuvuorilla italialaisen tutkimusmatkailijan Umberto Nobilen Italia-ilmalaivan etsintöihin. Lihr onnistui etsinnöissään löytäen ja pelastaen yhden miehistön jäsenistä.
Käyttö Suomessa > Ilmavoimat

Talvisodassa Lapissa toiminut ruotsalaisten vapaaehtoisten yksikkö Flygflottilj 19 siirsi yhden Junkers F 13kä -koneen Suomen siviili-ilma-alusrekisteriin 29. toukokuuta 1940. Siitä tuli ilmavoimien JU-120. Kone toimi sairaankuljetuskoneena, yhteyskoneena ja lopuksi Viestipataljoonan koulutuskoneena vuosina 1941–1947.
Käyttö Suomessa > Rajavartiolaitos

Merivartiolaitos hankki kaksi F 13 -konetta vuonna 1932, tunnuksin LK-2 ja LK-3 sekä vuonna 1934 vielä kolmannen jonka tunnus oli LK-4. Ilmavoimat käytti näitäkin koneita tiedusteluun Ahvenanmerellä talvisodan aikana.
Tekniset tiedot (F 13kä)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Matkustajat: 5
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.025000010,25 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&017.075000017,75 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.05000003,50 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&043.&&&&0043,0 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01560.&&&&001 560 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&02700.&&&&002 700 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whitney R-1340-C Wasp -tähtimoottori
Potkuri: kaksilapainen Junkers Pak
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0215.&&&&00215 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0175.&&&&00175 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0950.&&&&00950 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05500.&&&&005 500 m
Nousuaika: 5 min 1 000 metriin
Ergotamiini

| Ergotamiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (6aR,9R)-N-((2R,5S,10aS,10bS)- 5-bentsyyli-10b-hydroksi-2-metyyli- 3,6-dioksooktahydro-2H-oksatsoli[3,2-a] pyrrolo[2,1-c]pyratsiini-2-yl) -7-metyyli-4,6,6a,7,8,9-heksaahydroindolo[4,3-fg] quinoliini-9-karboksiamidi
CAS-numero:  113-15-5
PubChem CID:  8223
SMILES:  C[C@@]1(C(=O)N2[C@H](C(=O )N3CCC[C@H]3[C@@]2(O1)O)CC4=C C=CC=C4)NC(=O)[C@H]5CN([C@ @H]6CC7=CNC8=CC=CC(=C78)C6=C5)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C33H35N5O5
Moolimassa:  581,66 g/mol
Liukoisuus veteen:  Huonosti veteen.
Ergotamiini on ergopeptiini ja osa ergotamiinialkaloideja; se on rakenteeltaan ja biokemialtaan läheistä sukua ergoliinille. Ergotamiinia käytetään lääkkeenä akuutteihin migreenikohtauksiin (joskus kofeiinin kanssa, yhdistelmä on vanhin tunnettu migreenilääke), edistämään synnytystä ja estämään synnytyksenjälkeistä verenvuotoa. Ergotamiinia ei kuitenkaan saa käyttää raskauden aikana, koska se voi aiheuttaa keskenmenon. Ergotamiini-johdosta käytetään myös vaihdevuosilääkkeissä.
Ergotamiinin eristi ensimmäistä kertaa torajyvästä Arthur Stoll Sandozin lääketehtaalla vuonna 1918 ja lääkeyhtiö alkoi myydä sitä Gynergen-kauppanimellä vuonna 1921.
Ergotamiinin vaikutus perustuu sen aiheuttamaan verisuonten supistumiseen. Ergotamiinista jalostettiin vuonna 1938 LSD:tä eli lysergidia.lähde?
Ergotamiin on reseptilääke mutta Egyptissä käsikauppavalmiste El-Nilen valmistaman Migrainil-migreenilääkkeen yhtenä ainesosana fenobarbitaalin, kofeiinin, meprobamaatin ja dipyronin kanssa.
Ergotamiini puhtaana yhdisteenä on erittäin hygroskooppista ja kiteistä jauhetta. Se tummuu sekä hajaantuu ilman ja kuumuuden vaikutuksesta. Yhdiste liukenee asetoniin, trikloorimetaaniin, pyridiiniin ja etikkahappoon sekä niukasti etanoliin, mutta on lähes liukenematonta veteen. Ergotamiinin tärkeimpiin johdannaisiin kuuluvat mm. dihydroergotamiini ja ergotamiinitartraatti.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Aiheesta muualla

Terveyskirjasto: Ergotamiini
PubChem: Ergotamine (englanniksi)
DrugBank: Ergotamine (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Ergotamine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Ergotamine (englanniksi)
Jurvan vaakuna

Jurvan vaakuna (1955–2008)
Jurvan vaakuna on saanut aiheensa puusepäntöistä ja maataloudesta, joihin vaakunan höylä ja apilat viittaavat. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu ”sinisessä kentässä hopeinen siivitetty höylä, saatteena kilven kummassakin kulmassa ja alaosassa kulta-apilat”. Vaakunan suunnitteli Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 15. helmikuuta 1955. Vaakuna siirtyi kotiseutuvaakunaksi Jurvan liityttyä Kurikan kaupunkiin vuoden 2009 alussa.
Jugoslavia

Jugoslavia (serbokroaatiksi  ja mak. Југославија, Jugoslavija myös sloveeniksi, sananmukaisesti Eteläslavia) oli kolmen vuosina 1918–2003 olemassa olleen valtion nimi. Valtiot sijaitsivat Etelä-Euroopassa. Ne edustivat erilaisia hallintojärjestelmiä vaihtelevine valtionrajoineen.
Ensimmäinen Jugoslavia syntyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen, ja se oli olemassa 1918–1941, muodollisesti vuoteen 1943. Se oli ensin Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta ja vuodesta 1929 Jugoslavian kuningaskunta. Toinen Jugoslavia (muodollisesti vuodesta 1943, 1945–1992) tunnettiin ensin nimellä Demokraattinen federatiivinen Jugoslavia, vuosina 1946–1963 nimellä Jugoslavian federatiivinen kansantasavalta ja vuodesta 1963 Jugoslavian sosialistinen liittotasavalta. Kolmas Jugoslavia oli Jugoslavian liittotasavalta (1992–2003), kunnes se muuttui Serbia ja Montenegron valtioliitoksi.
Valtiollinen kehitys

Vielä 1800-luvun alkupuolella nykyisten Serbian, Pohjois-Makedonian, Kosovon ja Bosnia-Hertsegovinan alueet kuuluivat Osmanien valtakuntaan, Slovenian ja Kroatian alueet sen sijaan Itävaltaan. Montenegro oli itsenäinen valtio.
Serbiasta tuli vuonna 1816 itsehallinnollinen ruhtinaskunta. Vuonna 1878 se itsenäistyi, ja vuonna 1882 se julistautui kuningaskunnaksi. Toisessa Balkanin sodassa vuonna 1913 siihen liitettiin myös nykyisen Pohjois-Makedonian alue.
Kun Serbia vuonna 1878 oli itsenäistynyt, Itävalta miehitti Bosnia ja Hertsegovinan, jotka olivat jääneet lähes erilleen muusta Osmanien valtakunnan muista osista, ja vuonna 1908 alue liitettiin virallisestikin Itävaltaan. Serbiassa kuitenkin vaadittiin yleisesti Itävallan eteläosien slaavilaisten alueiden yhdistämistä Serbian kanssa yhdeksi valtioksi, mikä toteutuikin ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun 24. marraskuuta 1918 perustettiin Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta.
Saint-Germainin, Neuillyn ja Trianonin rauhansopimuksissa uuteen kuningaskuntaan liitettiin Etelä-Steiermark, Länsi-Baanaatti, Dimitrovgrad ja Strumica. Myös Kärntenin liittämisestä pidettiin kansanäänestys, jossa alueliitos kuitenkin hylättiin. Jugoslavian ja Italian välinen raja vahvistettiin Rapallon sopimuksella vuonna 1920. Kuningas Aleksanteri I nimitti vuonna 1929 itsensä diktaattoriksi ja nimesi maan Jugoslaviaksi.
Toisessa maailmansodassa Jugoslavia pysyi aluksi puolueettomana, mutta teki maaliskuussa 1941 sopimuksen ensin Saksan ja vähän myöhemmin Neuvostoliiton kanssa. Huhtikuussa Saksa miehitti lyhyessä ajassa Jugoslavian. Tällöin Kroatia julistautui itsenäiseksi, kun taas muut osat maasta jaettiin Saksan, Italian, Unkarin ja Bulgarian kesken. Sekä kenraali Mihailovićin johtama vastarintaliike että Titon johtamat kommunistit kävivät kuitenkin jatkuvaa sissisotaa saksalaisia miehittäjiä vastaan.
Vuonna 1944 Titon armeija vapautti maan miehittäjistä Neuvostoliiton tuella, ja maaliskuussa 1945 Tito muodosti uuden hallituksen. Maa julistettiin kansanliittotasavallaksi 29. marraskuuta 1945. Rauhansopimuksessa vuonna 1947 maa sai Italialta Istrian niemimaan mutta ei Triesteä, jonka se myös oli miehittänyt mutta josta muodostettiin itsenäinen vapaavaltio. Vuonna 1954 Trieste jaettiin Italian ja Jugoslavian kesken. Itse kaupunki liitettiin Italiaan, mutta sitä ympäröivät alueet Jugoslaviaan.
Vaikka Jugoslavia oli sosialistinen valtio, se vastusti Neuvostoliiton määräysvaltaa, ja vuonna 1948 se erotettiin Kominformista. Maa ei myöskään liittynyt SEViin eikä Varsovan liittoon, vaan se pysyi puolueettomana koko kylmän sodan ajan ja oli keskeisesti mukana sitoutumattomien maiden liikkeessä.lähde?
Sosialistinen Jugoslavia oli aikaisemman Jugoslavian kuningaskunnan seuraajavaltio. Sen sijaan Jugoslavian liittotasavalta oli Yhdistyneiden kansakuntien mukaan vain yksi sosialistisen Jugoslavian seuraajista muiden ollessa Slovenia, Kroatia, Makedonia sekä Bosnia ja Hertsegovina eikä näin ollen voinut periä sosialistisen Jugoslavian paikkaa YK:ssa.lähde?
Valtiollinen kehitys > Jugoslavian hajoaminen

1980-luvulla Jugoslavian talous huononi. Kansallisuusaate nousi pintaan Jugoslavian osatasavalloissa ja sosialismi romahti. Serbian presidentiksi noussut Slobodan Milošević koetti luoda yhtenäisen serbivaltion armeijan tuella. Toisaalta varsinkin Sloveniassa, Kroatiassa ja Kosovossa syntyi 1980-luvulla itsenäisyysliike. Yhtenäistämisen ja hajauttamisen vastakohdat veivät Jugoslavian vuosina 1991–1999 raakoihin hajoamissotiin Sloveniassa, Kroatiassa, Bosniassa ja Kosovossa. Niihin liittyi väkivaltaisia etnisiä puhdistuksia, joissa serbit, kroaatit, muslimit ja albaanit surmasivat ja karkottivat toisiin kansallisuuksiin kuuluneita pyrkien luomaan kansoilleen yhtenäisiä valtioita.lähde?
Maantiede

Jugoslavian pinta-ala oli laajimmillaan 255 804 km2 (käytännössä vuodesta 1954, muodollisesti vuodesta 1977 vuoteen 1991). Se koostui kuudesta sosialistisesta tasavallasta: Bosnia-Hertsegovina, Kroatia, Makedonia, Montenegro, Serbia ja Slovenia. Näiden lisäksi oli kaksi Serbiaan kuuluvaa autonomista maakuntaa, Kosovo ja Vojvodina. Maa rajoittui Italiaan, Itävaltaan, Unkariin, Romaniaan, Bulgariaan, Kreikkaan ja Albaniaan. Jugoslavialla oli pitkä rantaviiva Adrianmerellä ja lukuisia saaria.
Maan koillisosa oli suhteellinen tasaista, loput maasta taas vuoristoista. Korkein kohta oli Triglav (2 864 m, Itä-Alpeilla Jesenicen kaupungin lähellä), toiseksi korkein taas oli Golem korab (2 753 m, Korabissa, Albanian rajalla Gostivarista länteen), ja kolmanneksi korkein oli Titov Vrv (2 747 m, Šar Planinassa Tetovon lähellä). Triglav sijaitsee nykyisessä Sloveniassa sekä Golem korab ja Titov Vrv nykyisessä Pohjois-Makedoniassa.
Albanian vastaisella rajalla oli kolme suurta järveä: Skutarijärvi, Ohrid ja Préspa. Tonava virtasi Jugoslavian koillisosan läpi ja muodosti osan Romanian vastaisesta rajasta. Tärkeitä Tonavan sivujokia olivat Drava, Sava ja Velika Morava.