stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sailendra

Borobudurin buddhalainen pyhäkkö.
Sailendra-dynastia oli Jaavan saaren keskiosissa noin vuosien 750 ja 850 välillä kukoistanut dynastia. Sailenda-dynastian valtakausi oli mahajana-buddhalaisuuden kulttuurin kukoistusaikaa. Ajalta on peräisin Borobudurin buddhalainen temppeli. Vanhimmat Sailendra-ajan temppelit ovat peräisin 700-luvun lopulta. Sailendrakuninkaat hallitsivat laajimmillaan suurta osaa Jaavan saaresta ja sieltä tehtiin sotaretkiä Malakan niemimaalle ja Indokiinan alueelle.
Saint Vincent ja Grenadiinien lippu

Saint Vincent ja Grenadiinien lippu.
Saint Vincent ja Grenadiinien lippu otettiin käyttöön 21. lokakuuta 1985. Sen mittasuhteet ovat 2:3. Keskellä lippua on kahden kapeamman kentän välissä leveä keltainen kenttä. Tangon puolella sijaitseva kenttä on sininen ja liehuvan puolella oleva puolestaan vihreä. Lipun keskikentässä on kolme V-kuvion Saint Vincentin mukaan muodostavaa vihreää timanttia. Timantit viittaavat saarten lempinimeen Antillien jalokivet. Sininen väri kuvaa merta ja taivasta. Keltainen kuvaa Grenadiinien kultaisia hiekkarantoja, ihmisten sydämellisyyttä ja iloista luonnetta. Vihreä puolestaan kuvaa ihmisten kestävää elinvoimaisuutta ja Saint Vincentin rehevää kasvillisuutta. Myös lipusta käytetään lempinimeä Jalokivet.
Sagarmāthān kansallispuisto

Mount Everest
| --- | --- |
Sijainti:  Solukhumbun piirikunta Nepal
Pinta-ala:  1 148,0 km2, 1 244,0 km2 
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1976 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sagarmāthān kansallispuisto on luonnonsuojelualue Nepalissa. Siihen kuuluu maailman korkein vuorenhuippu, Mount Everest. Kansallispuiston pinta-ala on 1 148 neliökilometriä. Puisto on Unescon maailmanperintökohde.
Maisema kansallispuistossa
Kansallispuisto sijaitsee noin 140 kilometriä Kathmandusta itään, ja se rajautuu pohjoisessa Kiinaan. Puisto perustettiin 19. heinäkuuta 1976, ja vuonna 1979 siitä tuli Unescon maailmanperintökohde. Alue edustaa poikkeuksellista luonnonkauneutta, ja se täyttää maailmanperintökohteiden kriteerin VII.
Alueen maasto on hyvin karua, ja siellä on useita jäätikköjä. Puiston eläimistöön kuuluu harvinaisia lajeja kuten lumileopardi ja kultapanda. Merkittäviä puulajeja ovat muun muassa kuuset, hemlokit ja katajat.
Puiston alueella elää noin 2 500 šerpaa. He ovat uskonnoltaan pääosin Tiibetin buddhalaisia. Puistossa on useita buddhalaisluostareita, joista tärkein on Tengpoche.
Vuonna 2010 alueella kävi noin 25 000 turistia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sagarmāthān kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Sagarmatha National Park (dnpwc.gov.np) (englanniksi)
Sadetakki

Keltaiseen sadetakkiin pukeutunut lapsi.
Sadetakki eli sadeasu on takki, jota käytetään sateella takkina vedeneristävyyden vuoksi. Sadetakissa voi olla huppu, joka suojaa päätä sateelta. Huppua käytettäessä sateella ei tarvita erillistä sateenvarjoa. Muuten sadetakki on tavallisen takin kaltainen. Sadetakin helmat ovat pitkät, jotta ne suojaisivat mahdollisimman hyvin housuja kastumasta.
Kertakäyttöinen sadetakki on tehty muovista ja se on halpa. Sitä voi käyttää yleensä vain kerran, sillä se rikkoutuu ohutrakenteisena riisuttaessa helposti. Kertakäyttöinen sadetakki on pakattu pieneen pakettiin ja kulkee helposti mukana taskussa.
Suomessa sadetakkeja valmistavat muun muassa Rukka ja April Rain.
Historia

Sadetakkeja on osattu valmistaa jo tuhansia vuosia. Sadetakit olivat erityisesti kalastajien vaatteita, ja niitä tehtiin eläinten (esimerkiksi hylkeen) suolista.lähde? Ensimmäiset modernit sadetakit kehitteli Charles Macintosh 1800-luvun alussa. Macintosh kehitteli kumipäällysteisen kankaan, jota alettiin käyttää sadetakeissa.
Sotien jälkeen taipuisa PVC-kalvo teki mahdolliseksi sadeasujen tekemisen muovista. Suomessa muovisia sadetakkeja alkoi ensimmäisenä valmistaa seinäjokinen Arvo Luhtala. Materiaaliksi tuli pian myös muovitettu kernikangas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sadetakki Wikimedia Commonsissa
Sai Yokin kansallispuisto

Khwae Noi -joki kansallispuiston alueella
| --- | --- |
Sijainti:  Kanchanaburin provinssi, Thaimaa
Lähin kaupunki:  Kanchanaburi
Pinta-ala:  500 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Thaimaan kansallispuisto 
Perustettu:  1980
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Sai Yokin kansallispuisto (thaiksi อุทยานแห่งชาติไทรโยค) on kansallispuisto Kanchanaburin provinssissa Thaimaassa. Suojelualue sijaitsee noin 100 kilometriä provinssin pääkaupungista, Kanchanaburista. Puisto perustettiin vuonna 1980 ja sen pinta-ala on 500 neliökilometriä. Alueella elää muun muassa uhanalainen siankuonolepakko, joka on yksi maailman pienimmistä nisäkkäistä. Alueella on tavattu myös yli kymmenen muuta lepakkolajia ja 141 lintulajia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sai Yokin kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Saint-Élie

| Saint-Élie |
| --- | --- |
 Trinitén kalliovuori.

 Koordinaatit: 4°49′29″N, 53°17′17″W 
Valtio:  Ranska
Departementti:  Ranskan Guayana
Arrondissementti:  Cayenne
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5 680 km²
Väkiluku (2019):  243
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Saint-Élie on kunta ja sen keskuskylä Ranskan Guayanassa. Se sijaitsee sisämaassa 110 kilometriä Cayennesta linnuntietä länteen. Kunnassa on 243 asukasta (vuonna 2019).
Saint-Élien kunnan pinta-ala on 5 680 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Iracoubon ja Sinnamaryn, idässä Kouroun ja Rouran, etelässä Réginan sekä lännessä Saülin ja Manan kuntiin. Saint-Élie kuuluu Savanesin kuntayhtymään.
Kylä on saanut alkunsa vuonna 1873 tehdystä kultalöydöstä. Sinne johti aikanaan kapearaiteinen rautatie Sinnamaryjoelta. Vuosina 1930–1969 Saint-Élie oli Ininin hallintoalueen keskus.
Kunnan alueella sijaitsee Trinitén luonnonsuojelualue, osa Guayanan Amazonian kansallispuistosta sekä Petit-Sautin vesivoimalaitoksen tekojärvi.
Saint Vincent ja Grenadiinien vaakuna

Saint Vincent ja Grenadiinien vaakuna on Saint Vincent ja Grenadiinien tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se on peräisin vuodelta 1912.
Vaakunassa on kaksi naista, jotka symboloivat rauhaa ja oikeutta. Kilven yläpuolella on valtiolle taloudellisesti merkittävän puuvillan oksa. Kilven alla on motto Pax et Justitia, suomeksi "Rauha ja oikeus".
Saint-Jean (joki)

| Saint-Jean |
| --- | --- |

Laskupaikka:  Saint Lawrencen lahti
Maat:   Kanada
Pituus:  256 km
Alkulähteen korkeus:  664 m
Virtaama:  128 m³/s
Valuma-alue:  5 594 km²
Saint-Jean on Pohjois-Québecissä virtaava joki, jonka pituus on 256 kilometriä ja valuma-alue 5 600 neliökilometriä. Se saa alkunsa Labradorin ylängön lounaisosasta, josta se virtaa kohti etelää vuoristoisen erämaan halki ja laskee Saint Lawrencen lahteen Rivière-Saint-Jeanin kylän kohdalla.
Joki on suosittu kalastuskohde, josta pyydetään pääasiassa lohta. Tutkimusten mukaan siinä elää myös amerikanankeriaita, haukia, imukarppeja, juovaturpia, jääturskia, kolmipiikkejä, koskisärkiä, mateita sekä puronieriöitä.
Marja-Leena Sahlsten

Marja-Leena Sahlsten (o.s. Larpi, s. 28. huhtikuuta 1959 Forssa) on suomalainen kiekonheittäjä. Sahlsten voitti kiekonheiton Suomen mestaruuden vuonna 1985 ja sijoittui Kalevan kisoissa yhteensä 12 kertaa kuuden parhaan joukkoon. Hän heitti ennätystuloksensa 62,00 m vuonna 1981. Tulos on myös 22-vuotiaiden Suomen ennätys. Seuratasolla hän edusti Forssan Salamaa ja Helsingin Poliisi-Voimailijoita.
Saavutukset

Kiekonheitto
Suomen mestari: 1985
SM-hopea: 1981, 1982, 1983, 1984
SM-pronssi: 1978, 1980, 1986
RN Saetta (1887)

| RN Saetta |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Laskettu vesille:  30. toukokuuta 1887
Palveluskäyttöön:  16. helmikuuta 1888
Loppuvaihe:  romutettavaksi 14. toukokuuta 1908
Tekniset tiedot
Uppouma:  394 t
Pituus:  56,70 m
Leveys:  6,31 m
Syväys:  2,27 m
Koneteho:  2 130 ihp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  57-70
Aseistus
Aseistus:  2 × 57 mm/43 tykkiä 4 × 37 mm/25 tykkiä 3 × 14" torpedoputkea
RN Saetta (ital. Regia Nave Saetta) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1887 vesillelaskettu Folgore-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Benedetto Brinin suunnittelema alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta. Alus laskettiin vesille 30. toukokuuta 1887 ja se liitettiin laivastoon 16. helmikuuta 1888.
Palvelus

Alusta käytettiin öljykattiloiden testausten koealuksena vuonna 1892. Vuosina 1897-1900 se oli torpedokoulutusaluksena ja se siirrettiin 1901 tykistökoululaivaksi. Vuonna 1902 alukselle asennettiin koulutuskäyttöön erilaisia keveitä tykkejä. Aluksen aseistuksena oli 1906 yksi kolmen tuuman, neljä 57 millimetrin, kaksi 47 millimetrin ja yksi 37 millimetrin tykki sekä yksi 37 millimetrin revolveritykki. Aluksella ei ollut torpedoputkia. Alus myytiin romutettavaksi 14. toukokuuta 1908.
Saint-Martin-de-Boscherville

Saint-Martin-de-Boscherville
Saint-Martin-de-Boscherville on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Kylästä on näkymät Seinen laaksoon.
Kunnan pääaukion reunalla sijaitsee 1100-luvulla rakennettu St. Georgesin luostarikirkko. Sen on rakennuttanut Guillaume de Tancarville vuonna 1114 antamallaan käskyllä entiselle pakanalliselle palvontapaikalle.
Safraniini

| Safraniini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3,7-dimetyyli-10-fenyylifenatsin-10-ium-2,8-diamiinikloridi
CAS-numero:  477-73-6
PubChem CID:  2723800
SMILES:  CC1=CC2=C(C=C1N)[N+](=C3C=C(C(=CC3=N2)C)N)C4=CC=CC=C4.[Cl-] 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H19N4Cl
Moolimassa:  350,842 g/mol
  
Safraniini (C20H19N4Cl) on aromaattinen orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään väriaineena muun muassa bakteerisolujen värjäyksessä ja analyyttisessä kemiassa.
Käyttö

Safraniinia käytetään niin sanottuna vastavärinä gramvärjäyksessä. Kidevioletti värjää bakteerit violeteiksi. Alkoholi- tai asetoni-alkoholikäsittelyn jälkeen gramnegatiiviset bakteerit ovat menettäneet värinsä, mutta grampositiiviset eivät. Tämän jälkeen gramnegatiiviset bakteerit voidaan värjätä safraniinilla punaisiksi.
Safraniinia käytetään myös rustokudostutkimuksissa. Väriaine sitoutuu kondroitiinisulfaattiin ja kerataanisulfaattiin, mutta ei kollageeniin.
Safraniinia voidaan käyttää myös redox-indikaattorina. Yhdisteen hapettuneen muodon väri on sinivioletti, ja pelkistynyt muoto on väritön. Yhdisteen hapetus-pelkistys potentiaali on niin matala, että se soveltuu käytettäväksi indikaattorina vain, kun titrauksena on vahvasti pelkistävä liuos. Tällaisia ovat esimerkiksi Cr2+-, Ti3+- tai V2+-ioneja sisältävät liuokset.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Basic Red 2 (englanniksi)
Saatana saapuu Moskovaan

| Saatana saapuu Moskovaan> Мастер и Маргарита |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Mihail Bulgakov
Kieli:  venäjä
Julkaistu:  1966–1967
Ulkoasu:  Moskva-kirjallisuuslehti
Suomennos
Suomentaja:  Ulla-Liisa Heino
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1969
Sivumäärä:  503
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Saatana saapuu Moskovaan (ven. Мастер и Маргарита, Master i Margarita, "Mestari ja Margarita") on neuvostokirjailija Mihail Bulgakovin kuuluisin romaani. Teoksen suomensi ensi kertaa Ulla-Liisa Heino, ja se ilmestyi WSOY:n kustantamana 1969.
Historia

Bulgakov aloitti teoksensa kirjoittamisen vuonna 1928. Hän hioi kirjaansa kuolemaansa asti eli vuoteen 1940 saakka. Ensimmäinen versio tuhoutui  maaliskuussa vuonna 1930 – kirjailijan mukaan se paloi uunissa. Bulgakov aloitti kirjoitustyön uudelleen vuotta myöhemmin. Toinen versio valmistui vuonna 1936 ja kolmas vuorostaan 1937. Kirjailijan oli pakko lopettaa kirjoitustyö neljä viikkoa ennen kuolemaansa, minkä jälkeen Bulgakovin vaimo viimeisteli teoksen.lähde?
Ensimmäisen kerran Saatana saapuu Moskovaan julkaistiin 1966–1967 Moskva-kirjallisuuslehdessä sensuroituna versiona, jossa tekstiä oli monin paikoin muutettu ja yli kymmenesosa poistettu kokonaan. Neuvostoliiton maanalainen julkaisutoiminta samizdat painoi myös muutellut ja poistetut kohdat. Vuonna 1967 frankfurtilainen kustantaja julkaisi teoksen näiden laittomien liitteiden avulla. Venäjällä ensimmäinen täydellinen versio kirjasta julkaistiin vasta vuonna 1973, ja viimeisimmän asunsa se sai vuonna 1989, kun kirjallisuusasiantuntija Lidija Janovskaja muotoili sen kaikkien saatavilla olleiden käsikirjoitusversioiden pohjalta.lähde?
Romaani

Romaanissa rinnastuu ja kietoutuu yhteen kolme erilaista tapahtumakulkua: Saatanan vierailu 1930-luvun Moskovassa, Mestarin ja Margaritan kiihkeä rakkaustarina sekä Jeesuksen ajan Jerusalem, jossa maaherra Pontius Pilatus pohtii filosofi Ješua Ha-Notsrin (Jeesuksen) kuolemantuomiota. Saatanan hahmo kirjassa on salaperäinen taikuri Woland, jonka seurue koostuu demoneista ja noidista: Heitä ovat Korovjev alias Fagot, suuren mustan kissan hahmon ottanut Begemot ("virtahepo" tai Raamatun Behemot), Azazello, Abadonna ja Hella. Loputtoman monipuolista teosta voidaan tarkastella myös muista näkökulmista: esimerkiksi neuvostoyhteiskuntaa ja koko modernia elämäntapaa ivaavana satiirina tai kehitysromaanina runoilija Ivan Bezdomnyin näkökulmasta.
Kirjan alussa moskovalaisen kirjailijaliiton Massolitin puheenjohtaja Berlioz ylittää raitiotiekiskoja ja liukastuu auringonkukkaöljyyn, jolloin raitiovaunu sinkoaa hänen irti leikkautuneen päänsä poukkoilemaan katukiveykselle. Pian Moskovan teatterimaailma saa uudeksi esiintyjäkseen mustan magian asiantuntijan, professori Wolandin. Hän jakelee näytännöissään ihmisille avokätisesti rahaa ja ranskalaisen muodin luomuksia, jotka myöhemmin kuitenkin haihtuvat savuna ilmaan. Niinpä useat naiset joutuvat juoksentelemaan kaduilla ilkosen alasti. Tämä on vasta alkusoittoa niille kummallisuuksille, joita kaupungissa nyt alkaa sattua tämän tästä: Varietee-teatterin henkilökunta katoaa yksi toisensa jälkeen ja mielisairaaloiden potilashuoneet täyttyvät. Mielisairaalassa majailee myös Berliozin tapaturmaisen kuoleman vuoksi raiteiltaan suistunut runoilija Ivan Bezdomnyi (bezdomnyi = ”koditon”) ja Mestari, jonka elämäntehtävä on kirjoittaa romaani Pontius Pilatuksesta ja joka on joutunut eroon rakastetustaan Margaritasta.
Kirjan luvuissa vuorottelevat Moskovan ja Mestarin kirjan paahteisen Jeršalaimin (Jerusalemin) kaupungin tapahtumat. Maaherra Pontius Pilatus yrittää saada selvää hänelle tuomittavaksi tuodusta kulkurifilosofista Ješua Ha-Notsrista. Vaikka Pilatus on vaikuttunut keskusteluistaan Ješuan kanssa, hän ei uskalla tehdä poikkeuksellista vapautuspäätöstä, vaan antaa tämän ristiinnaulittavaksi. Kuvatuiksi tulevat myös kavaltaja Juudas Kirjatilaisen murha sekä uskollisen opetuslapsen Leevi Matteuksen ajatusmaailma. Näistä tapahtumista kertovat osat on kirjoitettu äärimmäisen realistiseen tyyliin, kun taas arkiseen Moskovaan Bulgakov tuo fantasiaelementtejä, kuten puhuvia kissoja, lentäviä noitia ja katoilevia ihmisiä.
Teoksen toinen osa käsittelee Margaritaa, joka ei ole unohtanut Mestariaan vaan yrittää kiihkeästi selvittää tämän olinpaikkaa. Woland tekee hänelle tarjouksen, jonka Margarita hyväksyy. Saatana haluaa tämän toimivan emäntänä järjestämissään suurissa tanssiaisissa, joihin saapuu ammoin kuolleiden ihmisten kavalkadi. Margaritan hurja lento yli Moskovan ja toimiminen juhlien emäntänä palkitaan, kun Mestari vapautetaan mielisairaalasta. Lopuksi Mestari ja Margarita jättävät Moskovan Saatanan ja tämän seuralaisten saattamina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Monikielinen WWW-sivusto kirjasta ja TV-sarjasta
Romaanin englanninkielinen käännös (Arkistoitu – Internet Archive)
Nina Gimishanov: Tie valoon tai ikuiseen rauhaan. Kiiltomato.net 3.8.2005.
Sadko

Ilja Repin: Sadko vedenalaisessa valtakunnassa, 1876.
Sadko (ven. Садко) on samannimisen venäläisen bylinan (eeppinen runoelma) myyttinen sankari. Hän on kauppias ja kanteleensoittaja Novgorodista, joka joutuu matkallaan veden kuninkaan valtakuntaan.
Tarina Sadkosta sai slavofilian nousun myötä huomiota 1800-luvulla, ja monet taideteokset pohjautuvat siihen, esimerkkeinä Aleksei Tolstoin runo Sadko ja Nikolai Rimski-Korsakovin ooppera Sadko.
Tarina Sadkosta

Gusli on venäläinen kantele ja köyhän Sadkon ainoa omaisuus. Sadko hankkii elantonsa soittamalla rikkaiden pidoissa, mutta kauppiaat lakkaavat kutsumasta häntä juhliinsa soittajaksi. Surullisena Sadko menee Ilmen-järven rannalle soittamaan. Hän soittaa gusliaan niin kauniisti, että veden kuningas ihastuu ja antaa Sadkolle palkkioksi aarteen. Erään toisinnon mukaan veden kuningas neuvoo Sadkoa lyömään kauppiaiden kanssa vetoa siitä, että järvessä elää kultaeväisiä kaloja. Sadko voittaa vedon ja rikastuu. Hänestä tulee varakas kauppias.
Sadko järjestää kauppiaille juhlat, joissa nämä tavalliseen tapaansa alkavat kerskua omaisuudellaan. Nyt Sadko kehuu voivansa rahoillaan ostaa kaikki Novgorodin tavarat. Kahtena ensimmäisenä päivänä tämä onnistuukin, mutta kolmanneksi päiväksi kauppiaat ovat haettaneet uusia tavaroita Moskovasta. Sadko ymmärtää, ettei hän pysty ostamaan kaikkia maailman tavaroita ja luovuttaa.
Sadko varustaa laivaston kuljettaakseen ostamansa tavarat. Myytyään ne hän lähtee kultalastissa kotiin päin, mutta Kaspianmerellä (tai Suomenlahdella) tuuli äkisti tyyntyy. Sadko käskee heittää mereen aluksi kullan, sitten hopean ja lopuksi helmetkin veden kuninkaan tyynnyttämiseksi, mutta turhaan. Sadko ymmärtää tämän johtuvan siitä, ettei hän ole muistanut olevansa kiitollisuudenvelassa veden kuninkaalle. Laivallaolijat heittävät arpaa siitä, kuka on syyllinen onnettomuuteen, Sadko häviää ja hänet heitetään mereen. Hän vajoaa alas meren pohjalle, jossa on veden kuninkaan valtakunta. Sadko soittaa taas gusliaan ja saa meren valtiaan tanssimaan niin, että syntyy myrsky ja laivoja uppoaa. Joissakin toisinnoissa Pyhä Nikolaos neuvoo Sadkoa katkaisemaan soittimensa kielet, minkä tämä tekeekin. Sen jälkeen veden kuningas antaa Sadkon valita puolison tyttäriensä joukosta. Jälleen Nikolai (tai veden kuninkaan vaimo) neuvoo Sadkoa valitsemaan oikean neidon ja olemaan koskematta tyttöön hääyönä. Näitä ohjeita noudattamalla Sadko herää seuraavana päivänä kotona Novgorodissa.
Aiheesta muualla

(venäjäksi) Sadkoa käsittelevä bylin.
Slaavilainen mytologia ja kansanperinne
| --- | --- |
Pääjumalat:   Perun  Veles  Jarilo  Morana  Svarog  Dažbog  Svantovit  Triglav  Zorja 
Muita jumalia:   Belobog  Tšernobog  Hors  Lado  Mokoš  Porenut  Porewit  Radegast  Rod  Rugievit  Stribog 
Legendojen sankarit:   Bogatyr  Aljoša Popovitš  Dobrynja Nikititš  Ilja Muromets  Lech, Čech ja Rus  Libuše  Marko Kraljević  Nastasja Korolevitšna  Nastasja Mikulišna  Polenitsa  Sadko  Vasilisa Mikulišna 
Taruolennot:   Alkonost  Baba Jaga  Baš Tšelik  Tulilintu  Koštšei Kuolematon  Simargl  Sirin  Solovei-Razboinik  Zmei 
Henget ja paholaiset:   Bannik  Domovoi  Drekavac  Karzełek  Kikimora  Lešii  Liho  Polevoi  Rusalka  Vila  Vampyyrit  Vodjanoi 
Hallitsijat ja muut:   Kalin-tsaari  Ruhtinas Vladimir Krasno(e) Solnyško  Zabava Putjatišna
Tulkkilan silta

| Tulkkilan silta |
| --- | --- |
 Silta elokuussa 2016.
Ylittää:  Kokemäenjoki
Sijainti:  Kokemäki
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  teräsbetoninen kaarisilta
Pisin jänneväli:  25,9 m
Pituus:  90,6 m
Leveys:  5 m
Avattu liikenteelle:  1918
Koordinaatit:  61°15′35.1″N, 022°21′20.3″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Tulkkilan silta (aikaisempi nimitys Kokemäenjoen silta) on teräsbetoninen museosilta Kokemäellä. Se ylittää Kokemäenjoen kirkonkylän (Tulkkilan) kohdalla. Kokemäen kirkonseutu sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Silta valmistui vuonna 1918, ja siitä tuli museosilta vuonna 1982.
Tulkkilan silta on kolmiaukkoinen teräsbetoninen kaarisilta. Se on Suomen ensimmäisiä teräsbetonisia siltoja; vanhin säilynyt teräsbetonisilta on vuonna 1911 valmistunut Tönnön silta. Tulkkilan silta rakennettiin paikalla aikaisemmin olleen sillan kivisille maatukien ja virtapilarien varaan. Kaarisillan suurin aukko on 24,9 metriä, ja hyötyleveyttä sillä on 5 metriä. Kokonaispituus on liki 91 metriä.
Aikaisemmat sillat

Kokemäenjoki on ylitetty menneinä aikoina yleensä lautalla tai veneellä. Muutamissa paikoissa käytettiin 1800-luvulta alkaen niin sanottua tukkisiltaa, joka rakennettiin kuusitukeista ja kiinnitettiin rantaan ”seiväsköysillä” joka kevät. Perimätiedon mukaan tällaisia siltoja oli Kokemäellä yhtä aikaa käytössä kolme. Yksi niistä sijaitsi Säpilän ja toinen Haistilan kylässä. Vuonna 1950 Säpilään rakennettiin 125 metriä pitkä Säpilän riippusilta.
Kokemäen kirkko sijaitsi aiemmin joen pohjoisrannalla, vanhan hautausmaan lähellä. Kun uusi kirkko rakennettiin joen eteläpuolelle 1780-luvulla, jäi muun muassa pappila joen vastarannalle. Tulkkilan merkitys kasvoi, ja siksi nykyisen sillan paikan lähelle rakennettiin väliaikainen silta 1850-luvulta lähtien. Silta purettiin aina talveksi, jolloin joki ylitettiin jäitä myöten, ja rakennettiin keväällä uudelleen jäiden lähdettyä. Tilapäistä siltaa kutsuttiin yleisesti ”kirkonportaiksi”.
Tulkkilan kohdalle valmistui ensimmäinen kiinteä silta vuonna 1893. Silta oli puinen, kolmiaukkoinen, amerikkalaistyylinen katettu silta, tyypiltään ristikkosilta. Maatuet ja virtapilarit olivat luonnonkiveä. Se oli ensimmäinen Kokemäenjoen ylittävä kiinteä silta. Silta tuhoutui 17. huhtikuuta 1918, kun punakaartilaiset räjäyttivät ja polttivat sen perääntyessään.
Uusi teräsbetonisilta

Koska puusillan kivisten virtapilareiden alaosat säilyivät tulipalossa, uusi silta rakennettiin niiden varaan samoilla jännemitoilla. Uuden sillan rakennustyöt aloitettiin kesäkuussa 1918. Sillan rakensi helsinkiläinen Oy Constructor Ab. Työpäällikkönä oli insinööri Manne Muoniovaara, ja työvoimana käytettiin kokemäkeläisiä punavankeja. Siltasuunnitelma oli insinööri Emil Holmbergin. Silta avattiin liikenteelle loka-marraskuun vaihteessa, ja se valmistui lopullisesti 13. marraskuuta 1918. Rakentamisaika oli 106 päivää.
Tulkkilan silta oli suunniteltu kuuden tonnin ajoneuvokuormalle. Sillan toiseen päähän rakennettiin koppi siltavahdille, joka veloitti hevoskärryiltä aluksi 10 penniä ylityksestä. Raha aiottiin käyttää sillan huoltoon ja kunnostukseen. Sillalle pystytettiin myös liikennemerkki, jossa kiellettiin juoksuttamasta hevosia.
Uusi teräsbetonisilta > Sillan korjaukset

Siltaa on kunnostettu muun muassa 1950- ja 1970-luvuilla. Sillan ajoneuvoliikennettä rajoitettiin, mutta esimerkiksi vuonna 2006 tehdyssä museokohdeselvityksessä sillan todettiin vaikuttavan liikennemäärään nähden ahtaalta. Varsinais-Suomen ely-keskus oli huolissaan sillan kantavuudesta. Sen vuonna 2010 teettämässä tutkimuksessa todettiin, että vaikka silta korjattaisiin alkuperäiskuntoon, se ei täyttäisi nykyisiä kevyen liikenteen sillan kantavuusvaatimuksia. Sillan vahvistaminen ei myöskään varmuudella parantaisi sillan kantokykyä. Jos olevia liikennerajoituksia ei noudateta, silta jouduttaisiin korjaamaan kevyen liikenteen sillaksi. Liiallinen liikennerasitus saattaisi jopa kuluttaa sillan "loppuun", jolloin se suljettaisiin kaikelta liikenteeltä, mutta museosiltaa ei kuitenkaan purettaisi. Vuonna 2012 päätettiin, että ajoneuvoliikenne sillalla lopetetaan. 13. elokuuta 2013 kaupunki ja Ely-keskus sulkivat sillan autoliikenteeltä, ja sillasta tuli kevyen liikenteen silta. Sen kerrottiin kestävän vain noin 2 000 kilon painon.