stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fredrikinkatu

Fredrikinkadun eteläpäätä Punavuoressa. Vasemmalla näkyvät puut kuuluvat Fredrikintoriin. Katselusuunta luoteeseen.
Fredrikinkatu Kampin kohdalla. Vasemmalla Tennispalatsi.
Fredrikinkadun pohjoispäätä Etu-Töölössä. Taustalla näkyy Temppeliaukion kirkko, jonka eteen katu päättyy.
Fredrikinkatu 37, 39 Signe Branderin kuvaamana vuonna 1907.
Fredrikinkatu (ruots. Fredriksgatan, stadin slangilla Freda) on katu Helsingin kantakaupungin länsiosassa. Katu alkaa Punavuoresta Tarkk’ampujan-, Pursimiehen- ja Laivurinkadun sekä Laivurinrinteen risteyksestä (Viiskulma) ja johtaa pohjoiseen Kampin keskuksen länsipuolitse Temppeliaukion kirkolle Lutherinkadulle Etu-Töölössä.
Viiskulmasta Kampintorille saakka Fredrikinkatu on yksisuuntainen etelästä pohjoiseen; kuitenkin linjojen 1 ja 3 raitiovaunut kulkevat kadun Viiskulman ja Bulevardin välisellä osuudella molempiin suuntiin. 2000-vuosikymmenen lopulle saakka, ennen Kampin raitiotien rakentamista koko katu oli yksisuuntainen lukuun ottamatta pohjoisinta osuutta Arkadiankadulta Lutherinkadulle. Raitiolinja 2 kulkee Fredrikinkatua pitkin myös Urho Kekkosen kadun ja Arkadiankadun välisellä osuudella. Kadun osuus Urho Kekkosen kadulta Eteläiselle Rautatiekadulle on joukkoliikennekatu, jonka varressa on myös muutamien bussilinjojen päätepysäkkejä. 2010-luvulla osuus Dagmarinkatu–Arkadiankatu muutettiin yksisuuntaiseksi pohjoisesta etelään.
Katu on saanut nimensä vuonna 1836 todennäköisesti maaherra Fredrik Stjernvallin mukaan, joka oli voimakkaasti kannattanut Helsingin muuttamista Suomen pääkaupungiksi, mahdollisesti kuitenkin myös Johan Fredrik Aminoffin mukaan. Aluksi katu ulottui vain Isolta Roobertinkadulta Eerikinkadulle, mutta myöhemmin kaupunkialueen laajetessa sitä on molemmista päistä jatkettu.
Fredrikinkatu on merkittävä kauppakatu, jonka talojen kivijalat ovat täynnä pieniä erikoisliikkeitä varsinkin Ison Roobertinkadun ja Eerikinkadun välillä. Pohjoisempana Fredrikinkadun varressa on myös yksi Kampin keskuksen ja metron sisäänkäynneistä.
Rakennuksia kaakosta luoteeseen

Fredrikinkadun katunumeroinnista puuttuvat ensimmäiset numerot. Parilliset talonumerot alkavat numerosta 12, parittomat numerosta 19.
Suojelupoliisin päämaja (Fredrikinkatu 21, Ratakatu 12) on arkkitehti E. Sihvolan käsialaa (1888).
Sähkötalo (Fredrikinkatu 44) on Alvar Aallon piirtämä ja valmistunut 1973. Sähkötalo sijaitsee Kampin liikekeskusta vastapäätä, ja sitä hallinnoi Helen. Talon ikkunoiden puitteissa on valokuituputkia, jotka pimeällä loistavat kauas vaihtaen väriä pienellä viiveellä.
Autotalo sijaitsee Salomonkadun kulmassa osoitteessa Fredrikinkatu 46. Sen naapurina osoitteessa Fredrikinkatu 48 on Kampintorni.
Fredrikinkatu 51–53 on aiemmin tanssiravintola Vanhasta Maestrosta tunnettu Rakennusmestarien talo, josta ollaan saneeraamassa uutta hotelli Mestaria.
Viihdekeskus Tennispalatsi sijaitsee osoitteessa Fredrikinkatu 65.
Poikkikadut kaakosta luoteeseen

Viiskulma: Laivurinkatu, Laivurinrinne, Pursimiehenkatu, Tarkk'ampujankatu
Merimiehenkatu
Punavuorenkatu (vasemmalle)/Ratakatu (oikealle), risteyksessä pieni aukio Fredrikintori
Iso Roobertinkatu, jonka Fredrikinkadun itäpuolella oleva osa on kävelykatu
Uudenmaankatu
Bulevardi
Lönnrotinkatu
Kalevankatu
Eerikinkatu
Malminkatu (vasemmalle)/Kansakoulukatu (oikealle)
Malminrinne (vasemmalle)/Urho Kekkosen katu (oikealle), joukkoliikennekatu
Fredrikinkadun, Malminkadun ja Malminrinteen väliin jää kolmiomainen aukio, Kampintori
Kampinkuja (vasemmalle), lyhyt kävelykatu
Salomonkatu, jonka Fredrikinkadun itäpuolella oleva osa on kävelykatu
Eteläinen Rautatiekatu
Baana, puretun Helsingin satamaradan kuiluun rakennettu kevyen liikenteen väylä, jonka Fredrikinkatu ylittää siltaa myöten
Pohjoinen Rautatiekatu
Arkadiankatu
Dagmarinkatu (oikealle)
Lutherinkatu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredrikinkatu Wikimedia Commonsissa
Arpivelhokala

| Arpivelhokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Velhokalat Synanceiidae
Suku::  Erosa
Laji::  erosa
Kaksiosainen nimi
 Erosa erosa  (Cuvier, 1829) 
Katso myös
   Arpivelhokala Wikispeciesissä   Arpivelhokala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Arpivelhokala (Erosa erosa) on velhokaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Tyynestämerestä.
Koko ja ulkonäkö

Arpivelhokala voi kasvaa suurimmillaan 15–20 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on suuripäinen, lyhytkuonoinen ja nelikulmainen. Otsassa on kyhmy, jota seuraa lovi ennen pitkää selkäevää. Pyrstöevä on pyöreähkö. Väriltään arpivelhokala on punainen, oranssi, harmaa tai ruskea. Kalan ruumiissa ja evissä on tummia juovia ja valkoisia laikkuja. Arpivelhokala on hyvin myrkyllinen.
Levinneisyys ja elintavat

Arpivelhokalaa tavataan Japanista Australiaan ja Tongalle. Laji elää hiekka- tai mutapohjaisilla riutoilla yleensä 30–90 metrin ja syvimmillään 175 metrin syvyydessä. Lähellä päiväntasaajaa syvemmällä kuin muualla.
Toivo Aronen

| Toivo Aronen> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 5.9.1922–17.10.1923  
Ryhmä/puolue:  SSTP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1886 Pori
Kuollut: 1. marraskuuta 1973 (87 vuotta) Pori
Ammatti:  ajomies
Kaarlo (Kalle) Toivo Aronen (4. kesäkuuta 1886 Pori – 1. marraskuuta 1973 Pori) oli suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustajana vuosina 1922–1923.
Elämä ja poliittinen toiminta

Aronen kasvoi Ulvilassa Koiviston kylässä, jossa hänen isänsä viljeli vuokratilaa. Porin Työväen Osuuskaupan ajomiehenä pitkään työskennellyt Aronen lähti työväenliikkeeseen 1900-luvun alkuvuosina ja toimi muun muassa sosialidemokraattisen nuorisoliiton Turun läänin pohjoisen vaalipiirin piirijärjestön puheenjohtajana.
Sisällissodan aikana Aronen oli Porin punakaartin ajomies ja Porin vallankumousoikeuden jäsen. Sodan loppuvaiheessa hän pakeni Porin seudun punaisten mukana kohti Itä-Suomea, ja jäi 1. toukokuuta saksalaisten vangiksi Hollolan Vesalassa. Aronen päätyi lopulta Suomenlinnan vankileirille, ja sai syyskuussa 1918 kahdeksan vuoden vankeustuomion valtiopetoksesta. Aromaa armahdettiin vuonna 1919, jonka jälkeen hän jatkoi poliittista toimintaansa sosialistisessa työväenpuolueessa. Aronen oli muun muassa puolueen Turun läänin pohjoisen piiritoimikunnan puheenjohtaja.
Aronen valittiin kansanedustajaksi vuoden 1922 eduskuntavaaleissa. Elokuussa 1923 hänet pidätettiin niin sanotun suuren kommunistijutun yhteydessä, jolloin otettiin kiinni yli sata SSTP:n toiminnassa mukana ollutta henkilöä. Etsivä keskuspoliisi pidätti Arosen Suomen Työmiehen toimituksesta yhdessä puoluesihteeri Kusti Kulon kanssa. Kesäkuussa 1924 Aronen sai viiden vuoden vankeustuomion valtiopetoksen valmistelusta. Aronen suoritti rangaistustaan Tammisaaren pakkotyölaitoksessa, josta hän pääsi ehdonalaiseen kesäkuussa 1928. Myöhemmin 1930–1940-luvuilla Aronen työskenteli kuorma-autoilijana, ja jatkoi poliittista toimintaansa kommunistien riveissä. Lokakuussa 1935 hän sai kuuden kuukauden vankeustuomion valtiopetokseen tähtäävästä toiminnasta.
Perhe

Toivo Arosen isä oli Kauhajoella syntynyt maanvuokraaja Kustaa Vihtori Aronen (1850–1918) ja äiti Ahlaisissa syntynyt Anna Sofia Bergendahl (1848–1929). Perheessä oli kuusi lasta, joista Toivo oli toiseksi nuorin. Veljeksistä vanhin oli kansanedustaja Nestori Aronen, joka sisällissodan aikana toimi kansanvaltuuskunnan prokuraattorin apulaisena. Isä Kustaa, veljekset Vihtori (1879–1928) ja Jalmari (s. 1889) sekä Nestorin pojat Ilmari ja Eino olivat Koiviston punakaartin jäseniä. Kustaa ja Eino Aronen kuolivat Isosaaren vankileirillä kesällä 1918. Perheen toinen tytär Jenny Emilia Ahti (s. 1884) oli Friitalan työväenyhdistyksen jäsen, ja sai sisällissodan aikaisesta toiminnastaan kahden vuoden vankeustuomion. Äiti Anna Aronen sai viiden vuoden kuritushuonetuomion muun muassa kiihotuksesta ja ”koko maailman villinneiden” poikiensa kasvatuksesta.
Toivo Arosen puoliso oli Ellen (Elli) Eyfrosyne Eugenia Sillanpää (s. 1894), jonka kanssa hänet julistettiin oikeudelliseen avioliittoon vuonna 1912. Ellen joutui sodan jälkeen valtiorikosoikeuteen, mutta hänet vapautettiin syytteistä. Myöhemmin 1920-luvulla Ellen kuului SSTP:n Porin sosialistisen naisjärjestön johtokuntaan.
Nils Ludvig Arppe

Eero Järnefeltin maalaama muotokuva Nils Ludvig Arppesta.
Nils Ludvig Arppe (19. joulukuuta 1803 Kitee, Suoparsaari – 9. joulukuuta 1861 Värtsilä) oli suomalainen teollisuusmies, joka omisti muun muassa Värtsilän, Utran ja Puhoksen sahat sekä Värtsilän ja Möhkön rautaruukit ja Ilajankosken ja Käenkosken harkkohytit Pohjois-Karjalassa.
Elämä

Arppen vanhemmat olivat laamanni Nils Arppe (1766–1823) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Margareta Sofia Wegelius. Arppe pääsi ylioppilaaksi Turussa 1820 ja hän suoritti tuomarintutkinnon Turun akatemiassa 1823 sekä oli auskultanttina Vaasan hovioikeudessa 1823. Seuraavana vuonna hän aloitti työn lankomiehensä Johan Fabritiuksen sahaliikkeessä Kiteen Puhoksessa sahaliikkeen ja kartanon hoitajana. Hän perusti 1832 Kuurnankosken sahan ja vuokrasi seuraavana vuonna Puhoksen ja Utran sahat.
Arppe tunnetaan myös Läskelän paperitehtaan perustajana. Wärtsilä Oyj:n juuret ovat Värtsilään vuonna 1834 perustetussa sahassa, jonka Arppe osti vuonna 1836. Vuonna 1833 Arppe rakennutti Kiteen Puhoksessa Ilmarisen, Suomen ensimmäisen höyrylaivan, joka hinasi puutavaralotjia Saimaan vesistössä. Arppe myös raivautti vesireittejä, jotta uitto sujuisi helpommin.
Arppe oli naimisissa 1840–1843 Jeanette Porthanin (k. 1843) kanssa, 1845–1855 edellisen sisaren Matilda Porthanin (k. 1855) kanssa ja vuodesta 1856 Amalia Kristina Seitzin (k. 1908) kanssa tämän ensimmäisessä avioliitossa. Arppen poikia olivat tohmajärveläinen tilanomistaja, kunnallisneuvos Nils Josef Edvard Arppe (1841–1887) ja Värtsilän ja Möhkön rautatehtaiden isännöitsijä Klas Ludvig Arppe (1846–1891).
Arppe on haudattu Kiteen kirkkomaahan kahden ensimmäisen vaimonsa, Porthanin sisarusten, Jeanetten ja Mathildan väliin. Samaan sukuhautaan on haudattu myös Arppen 7-vuotiaana kuollut Anna-tytär hänen kolmannesta avioliitostaan. Kiteen keskustassa oleva yläkoulu on nimetty hänen mukaansa Arppen kouluksi.
Nils Ludvig Arppe ja senaattori, Keisarillisen Aleksanterin-yliopiston rehtori Adolf Edvard Arppe olivat keskenään velipuolia.
Aiheesta muualla

KuMa: Utran sahalaitokset (Arkistoitu – Internet Archive)
N. L. Arppen jälkeläiset
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Wärtsilä Oy:n pystyttämä Nils Ludwig Arppe-muistomerkki vanhassa Värtsilässä vuonna 1936.
FS Arrogante (1864)

| Arrogante |
| --- | --- |
 Arrogante

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chantiers Gouin, Nantes
Kölinlasku:  20. maaliskuuta 1862
Laskettu vesille:  26. kesäkuuta 1864
Palveluskäyttöön:  1. syyskuuta 1866
Poistui palveluskäytöstä:  30. joulukuuta 1884
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 412 t
Pituus:  40,00 m
Leveys:  14,76 m
Syväys:  2,70 m
Koneteho:  470 ihp
Nopeus:  6,7-7 solmua
Miehistöä:  190
Aseistus
Aseistus:  9 × 6,4" Mle 1864 -tykkiä
Arrogante oli Ranskan laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu Arrogante-luokan uiva patteri.
Valmistus

Alus tilattiin Nantesista Chantiers Gouinilta ja sen köli laskettiin 20. maaliskuuta 1862. Alus laskettiin vesille 26. kesäkuuta 1864 ja se otettiin palvelukseen 1. syyskuuta 1866.
Palvelus

Alus siirrettiin vuonna 1870 Lorientista Brestiin ja edelleen Touloniin vuonna 1876. Alus oli tykistön koululaivana Toulonissa 27. heinäkuuta 1877 alkaen. Alus upposi ukkoskuurossa 19. maaliskuuta 1879 La Badinessa Hyèresissä. Hylky nostettiin 10. toukokuuta ja alus kunnostettiin. Alus poistettiin alusluettelosta 30. joulukuuta 1884, minkä jälkeen se sijoitettiin reservin esikuntalaivaksi Touloniin. Alus oli vuonna 1896 Iénan proomuna ja reservin vartioaluksena. Alus oli tykistön maalilaivana Toulonin edustalla syyskuussa 1898 ja se myytiin vuonna 1899.
John Franklin

John Franklin.
John Franklin (15. huhtikuuta 1786 – 11. kesäkuuta 1847) oli englantilainen napaseuturetkeilijä ja merikapteeni.
Franklin syntyi Spilsbyssä, Lincolnshiressa yhtenä kauppiasperheen 12 lapsesta. Franklin halusi luoda uran merellä perheensä alussa vastustaessa tätä. 14-vuotiaana hänen isänsä järjesti hänet kuninkaallisen laivaston HMS Polyphemukselle.
Franklin osallistui Napoleonin sotiin, Kööpenhaminan laivastotaisteluun vuonna 1801 ja Trafalgarin taisteluun vuonna 1805. Näiden taistelujen välisenä aikana hän kartoitti sukulaisensa Matthew Flindersin alaisuudessa Australian rannikkoa. Ensimmäisen retkensä napaseuduille hän teki vuonna 1818 luutnanttina John Rossin alaisuudessa. Hän teki vuosina 1819–1827 kaksi matkaa Pohjois-Amerikan pohjoisrannikolle ja kartoitti laajoja alueita. Vuonna 1828 Yrjö IV löi hänet ritariksi. Vuosina 1836–1843 hän toimi Tasmanian kuvernöörinä. Vuonna 1845 hän lähti kolmannelle retkelle etsimään luoteisväylää, mutta katosi retkikuntineen.
Copperminejoen retki 1819–1822

Kanadan Luoteisterritorioihin Copperminejoen varrelle vuosina 1819–1824 tekemällään tutkimusretkellä Franklin menetti yhdeksän retkikuntansa 20 miehestä. Ruuanpuute oli ongelma koko retken ajan. Huolto toimi huonosti ja sekalainen mm. eskimoista, intiaaneista ja kanadalaista koostunut miehistö kapinoi. Franklin vaelsi ensin Suurelle Orjajärvelle, sitten Copperminejokea pitkin alas, jonka jälkeen itään kanooteilla merellä 800 km pitkin Kanadan pohjoisrannikkoa Hoodjoen suulle asti. Merimatka oli vaikea mm myrskyjen takia. Täältä Franklin kääntyi etelään kohti Suurta Orjajärveä. Nyt alkoi todellinen nälkä. Miehillä ei ollut muuta syötävää kuin jäkälää. Mukana ollut intiaani tappoi ryhmään kuuluneen englantilaisen, ja häntä epäiltiin ihmissyönnistä, jolloin toinen englantilaisista tappoi intiaanin. Franklin onnistui kartoittamaan malko laajan rannikon alueen, ja häntä juhlittiin palattuaan sankarina, vaikka moni oli kuollut huonosti järjestetyllä retkellä. Turkiskauppiaat kuitenkin arvostelivat hänen kykyään pärjätä ankarissa olosuhteissa.
Franklinin McKenziejoen retki

Franklinin retki McKenziejoelle 1825–1827 oli menestyksekäs ja onnistunut. Franklinin johtamat miehet talvehtivat hyvin varustettuna Suurella Karhujärvellä syksystä 1825 kesään 1826. Sitten he laskivat neljällä merikelpoisella veneellä Mackenzie-joen alas merenrantaan. Suistossa retkikunta jakautui kahteen kahden veneen pariin. Franklinin veneet nimeltä Lion ja Reliance purjehtivat kohti Icy Capea minne kapteeni Beechley oli purjehtinut Blossom-laivallaan. Franklin itse komensi länteen lähteviä veneitä. Beechley lähetti yhden veneen Franklinia vastaan, mutta Franklin onnistui pääsemään vain 250 km päähän Icy Capesta Cape Beechleyhyn asti.
Richardsonin johtamien Dolphinin ja Unionin miehistöt kartoittivat McKenzie- ja Coppermine-jokien välisen rannikon. Franklinin veneet olivat kartoittaneet 600 km Pohjois-Amerikan pohjoisrannikkoa, ja Richardsonin 1400 km. Franklin palasi rannikkoa ja McKenzie-jokea pitkin takaisin, ja Richadson Copperminejokea Ison Karhujärven lähellä sijaitsevaan Fort Franklinin tukikohtaan. Franklinin tämä retki onnistui edellistä paremmin mm. pienemmän riskinoton, hyvien miesten ja varusteiden takia.
Franklinin viimeinen retki

Franklinille tuli luoteisväylän löytämisestä pakkomielle. Saatuaan rahoituksen kuntoon (Britannian Amiraliteetilta), hän lähti kolmannelle retkelleen 128-miehisen retkikunnan matkassa toukokuussa 1845 kahdella laivalla (HMS Erebus ja HMS Terror). Laivat nähtiin viimeksi Melvillen niemen lähellä pyrkimässä Lancasterinsalmeen. Retkikuntaa odotettiin vuoden 1847 loppuun asti, jolloin alettiin varustaa pelastusretkikuntia.
Retkikunnan katoaminen herätti ihmisten kiinnostuksen ja noin 40 pelastusretkeä järjestettiin. Retkikunnan etsimisessä menehtyi useampia ihmisiä kuin retkikuntaan kuului. Toisaalta nämä retkikunnat kartoittivat aluetta tarkemmin kuin mitä Franklinin retkikunta yksinään olisi tehnyt. Moni Franklinin etsijöistä etsi itse asiassa kuitenkin pohjoisnapaa. Kymmenistä retkikunnista vain neljä löysi tietoja Franklinin ryhmän kohtalosta. Vuosina 1850, 1854, 1855–1856  ja 1859 löydettiin kadonneen retkikunnan jäänteitä.
Löydöistä ja eskimojen haastatteluista selvisi, että Franklinin laivat Erebus ja Terror olivat juuttuneet pitkäksi aikaa jäihin Victoriansalmeen kesän yli, kun oli normaalia kylmempää. Laivoissa puhkesi keripukki. Lopulta ruoka loppui. Seutu oli vähäriistaista, ja muutenkin suuren miesjoukon ruokkiminen luonnon antimilla olisi ollut mahdotonta. Miehet lähtivät pyrkimään jäihin juuttuneista laivoistaan kohti etelää, josta toivoivat löytävänsä riistaa. He vetivät raskaissa reissä painavia veneitä lumen pintaa pitkin. Alussa Crozierin johtama pieni ryhmä hajosi, osa palasi takaisin laivoille. Nälkiintyneet, keripukin kourissa sairaita raskaassa veneessä vetävät merimiehet jättivät kahden sairaan veneen kumolleen jälkeen, ja miehet kuolivat veneeseen. Seuraavien parin vuoden kuluessa eri kokoiset yksittäiset miehet ja ryhmät kuolivat yksi toisensa jälkeen nälkään. Viimeisiä retkeläisiä eli vielä 1850 tai 1851. Pelastusretkikunnan tekemien löytöjen, eskimojen haastattelujen ja myöhempien tutkimusten mukaan nälästä kärsivässä joukossa harjoitettiin ainakin jonkin verran ihmissyöntiä. Se ei pelastanut miehiä, eivätkä myöskään eskimot, jotka olivat sopeutuneet valkoisia paremmin elämään vähäriistaisessa ympäristössä. Britanniassa tahdottiin kiistää englantilaisten harjoittama ihmissyönti.
Erebus löytyi ensin, se löytyi vuonna 2014 merenpohjasta. Se on lähellä Kuningas Williamin saarta, samalla paikalla jossa paikalliset inuiitit olivat nähneet jäihin juuttuneen laivan. Hylkyjen etsintä aloitettiin 2008. Terror jatkoi inuiittien silloisen kertoman mukaan pitemmälle. Se löytyi vuonna 2016.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elämäkerta (Dictionary of Australian Biography, Project Gutenberg (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Henkilöt:  Australia  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 2
Arseenikiisu

| Arseenikiisu |
| --- | --- |

Luokka:  sulfidimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  FeAsS
Molekyylipaino:  162,83 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  hopeanharmaa
Asu:  kiteinen tai massamainen
Kidejärjestelmä:  monokliininen
Lohkeavuus:  hyvä
Murros:  epätasainen
Taottavuus:  murenee taottaessa
Kovuus Mohsin asteikolla:  5,5–6
Ominaispaino:  5,9–6,2 g/cm3
Tiheys:  6,07 g/cm3
Optiset ominaisuudet
Optiset ominaisuudet:  anisotrooppinen
Kiilto:  metallikiilto
Pleokroismi:  heikko
Viiru:  harmaanmusta
Läpinäkyvyys:  läpinäkymätön
Muut ominaisuudet:  haisee valkosipulilta iskettäessä
Lähteet
  
Aiheesta muualla
  Arseenikiisu Commonsissa 
Arseenikiisu (FeAsS) eli arsenopyriitti on hopeanvalkoinen tai teräksenharmaa, metallinkiiltoinen mineraali. Sitä ei tule sekoittaa vaaleaan rikkikiisuun. Arseenikiisu on kidejärjestelmältään monokliininen ja kidemuodot on yleisiä. Tavallisesti kiteet ovat pitkänomaisia, prismamaisia tai neulasmaisia, mutta arseenikiisu voi olla rakeista tai massamaista muotoa. 
Viirun väri on tummanharmaanmusta. Kovuus on 5,5–6 Mohsin asteikolla, kuitenkin korkeahkosta kovuusasteestaan huolimatta arseenikiisu on aika hauras. Ominaispaino on 5,9–6,2 g/cm³.
Arseenikiisua esiintyy yhdessä muiden malmimineraalien, kuparikiisun, rikkikiisun ja magneettikiisun, lyijyhohteen ja sinkkivälkkeen kanssa.
Aiheesta muualla

www.kiviopas.fi, arseenikiisu (Arkistoitu – Internet Archive)
Aršakiani

Iberian Arsakidit (georg. არშაკიანი, Aršakiani tai georg. არშაკუნიანი, Aršakuniani) olivat samannimisen parthialaisen dynastian haara, joka hallitsi muinaista georgialaista Iberian kuningaskuntaa noin vuosina 189–284, kunnes Khosroiani-dynastia syrjäytti heidät.
Historia

Kun Arsakidit olivat Vologases II:n (hallitsi 180–191) hahmossa lujittaneet otteensa Armenian kruunusta vuoteen 180 mennessä, he kykenivät levittämään valtansa myös Iberiaan. Keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden mukaan Armenian kuningas, jonka professori Cyril Toumanoff on päätellyt olevan Vologases II, auttoi Iberian kapinoivia aatelisia syrjäyttämään valtaistuimelta vaimonsa veljen Amazasp II:n, Parnavaziani-dynastian viimeisen hallitsijan, ja korvaamaan hänet pojallaan Rev I:llä. Rev I:n hallituskausi (189–216) aloitti arsakididynastian vallan Iberiassa.
Vaikka Arsakidit olivat ottaneet hallintaansa kolme Kaukasuksen kuningaskuntaa – Armenian, Iberian ja Albanian – dynastian syrjäytti kotimaassaan vallasta vuonna 226 voimakkaampi ja dynaamisempi sassanididynastia, joka nousi Persian valtakunnan uudeksi hallitsijasuvuksi. Vaikka myöhemmät georgialaiset kronikat kertovatkin tästä vallanvaihdoksesta, niiden tiedot ovat täynnä anakronismeja ja puolilegendaarisia viittauksia, jotka eivät tuo ilmi lähes lainkaan yksityiskohtia iranilaisvallan uudesta noususta Aršakianien hallitsemassa Iberiassa. Tiedot ajasta ovat peräisin klassisen antiikin lähteistä ja sassanidien kaiverruksista.
Korvaamalla heikon parthialaisen valtakunnan vahvalla keskusvaltiolla sassanidit muuttivat Roomaa tukevan Iberian poliittista suuntaa ja supistivat sen vasallivaltioksi. Sapor I (hallitsi 242–272) asetti vasallin, Amazasp III:n (hallitsi 260–265), Iberian valtaistuimelle, mahdollisesti Mirdat II:n kilpailijaksi tai antikuninkaaksi. Vuonna 284 kuningas Aspagur I:n kuoleman jälkeen Iberian aršakianivalta päättyi, ja sassanidit käyttivät hyväkseen Rooman valtakunnan sisällissotaa asettamalla oman ehdokkaansa, Khosroiani-dynastian Mirian III:n, Iberian valtiaaksi.
| Hallitsija  | Vuosina  |
| --- | --- |
Rev I : 189–216 
Vatše : 216–234 
Bakur I : 234–249 
Mirdat II : 249–265 
Amazasp III : 260–265 
Aspagur I : 265–284
Artikhia

| Artikhia> Ἀρτιχία |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka (?)
Paikkakunta:  ?, Epeiros (?)
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Parauaia (?), Epeiros
Infobox OKNimi-testi OK: 
Artikhia (m.kreik. Ἀρτιχία, lat. Artichia) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Epeiroksessa Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta. Erään ehdotuksen mukaan se olisi sijainnut Parauaiassa.
Myöskään Artikhian historiasta ei tiedetä mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Luettelointi perustuu pelkästään siihen, että eräs piirtokirjoitus mainitsee Artikhialla olleen 300-luvulla eaa. theorodokos Epidauroksesta tulleiden theoroi-lähettiläiden vastaannottamiseksi.