stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kymenkartanon lääni
Historia

Vuonna 1775 kuningas Kustaa III:n aikana Kymenkartanon ja Savon lääni jaettiin kahtia, jolloin eteläosasta muodostettiin Kymenkartanon lääni, jonka hallintopaikka oli Heinola. Alkujaan oli läänin hallintokeskukseksi suunniteltu Heinolan kirkonkylä, mutta maaherra Riddercreutz esitti tutustumiskäynnin jälkeen, että residenssin sijoituspaikaksi tulisi Kymijoen Jyrängönvirran rannan tienoo. Kruunu ostikin sieltä kaksi ratsutilaa maaherran ja lääninhallituksen virkamiesten käyttöön jo vuonna 1776, ja seudulle nousi uusi asutus (ks. Heinolan keskustaajama). Kymenkartanon ja Savon läänin pohjoisosasta muodostettiin Savon ja Karjalan lääni (myöhempi Kuopion lääni), jonka hallintopaikka oli Kuopio.
Suomen siirryttyä Venäjän alaisuuteen keisari Nikolai I muodosti vuonna 1831 Kymenkartanon läänin pohjoisosasta Mikkelin läänin ja eteläosat liitettiin Uudenmaan lääniin. Mikkelin läänin pääpaikkana oli aluksi Heinola, mutta vuonna 1839 pääpaikka siirrettiin Mikkeliin, ja korvauksena siitä Heinola sai kaupunkioikeudet.
Vuosina 1776–1831 toimineella Kymenkartanon läänillä ei ole hallinnollista yhteyttä 1556–1634 toimineeseen Kymenkartanon läänin voutikuntaan, mutta Kymenkartanon läänin voutikunta oli myöhemmän Kymenkartanon läänin hallinnollinen, historiallinen ja henkinen perusta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Suomen läänit 1747: 1: Turun ja Porin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 17: Kymenkartanon ja Savon lääni, 18: Pohjanmaan lääni | Suomen läänit 1776: 1: Turun ja Porin lääni, 4: Vaasan lääni, 10: Oulun lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 15: Kymenkartanon lääni, 16: Savon ja Karjalan lääni | Suomen läänit 1812: 1: Turun ja Porin lääni, 4: Vaasan lääni, 10: Oulun lääni, 13: Viipurin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 15: Kymenkartanon lääni, 16: Savon ja Karjalan lääni | Suomen läänit 1831: 1: Turun ja Porin lääni, 2: Uudenmaan lääni, 3: Hämeen lääni, 4: Vaasan lääni, 6: Mikkelin lääni, 8: Kuopion lääni, 10: Oulun lääni, 13: Viipurin lääni |
Maaherrat

Gustaf Riddercreutz 1774–1783
Robert Wilhelm de Geer af Tervik 1783–1789
Otto Wilhelm Ramsay  1789–1792
Herman af Låstbom 1793
Otto Wilhelm Ramsay 1793
Johan Herman Lode 1793–1810
Fredrik Adolf Jägerhorn af Spurila 1810–1812
Anders Gustaf Langenskiöld 1812–1827
Adolf Broberg 1827–1828
Erik Wallensköld 1828
Abraham Joakim Molander 1828–1831
Aiheesta muualla

Mikkelin kaupunki: Lääninhallinnon historiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Suomen läänit (1634–2009) |
| --- | --- |
1634–1917:  Hämeen lääni (1831–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymenkartanon ja Savon lääni (1747–1775)  Kymenkartanon lääni (1775–1831)  Käkisalmen lääni (1634–1721)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Savon ja Karjalan lääni (1775–1831)  Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni (1721–1747)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Uudenmaan ja Hämeen lääni (1634–1831)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin ja Savonlinnan lääni (1634–1721)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1917–1997:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Hämeen lääni (1831–1997)  Keski-Suomen lääni (1960–1997)  Kuopion lääni (1831–1997)  Kymen lääni (1945–1997)  Lapin lääni (1938–2009)  Mikkelin lääni (1831–1997)  Oulun lääni (1775–2009)  Petsamon lääni (1921–1921)  Pohjois-Karjalan lääni (1960–1997)  Turun ja Porin lääni (1634–1997)  Uudenmaan lääni (1831–1997)  Vaasan lääni (1775–1997)  Viipurin lääni (1812–1945) 
1997–2009:  Ahvenanmaan lääni (1918–2009)  Etelä-Suomen lääni (1997–2009)  Itä-Suomen lääni (1997–2009)  Lapin lääni (1938–2009)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)  Oulun lääni (1775–2009) 
 Suomen myöhemmälle alueelle ulottuneet Ruotsin läänit ja Venäjän kuvernementit: Västernorrlandin lääni (1634–1638)  Västerbottenin lääni (1638–1809)  Pietarin kuvernementti (1721–1744)  Viipurin kuvernementti (1744–1812)
Vihurirokko

| Vihurirokko |
| --- | --- |
 Vihurirokon aiheuttamaa ihottumaa lapsella
Luokitus
ICD-10:  B06
ICD-9:  056
MedlinePlus:  001574
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Vihurirokko (tunnettu ennen myös nimellä punainen koira) on tartuntatauti, jonka aiheuttaa rubella-virus. Se on yleensä taudinkuvaltaan lievä, ja joskus sen sairastaminen saattaa jopa jäädä huomaamatta. Tämän takia viruksen tunnistaminen on joskus vaikeaa. Yleensä virus tunkeutuu elimistöön nenän tai nielun kautta. Sairaus kestää 1–5 päivää. Aikuisilla se yleensä kestää pidempään kuin lapsilla. Useimpien hengitystiehyissä elävien virusten tavoin se siirtyy ihmisestä toiseen uloshengitysilman mukana pisaratartuntana. Vihurirokko voi tarttua myös äidistä istukan kautta sikiöön. Viruksen itämisaika on 2–3 viikkoa. Suomesta vihurirokko on rokotusten vuoksi käytännössä hävinnyt, mutta sitä esiintyy Suomeen tulevilla rokottamattomilla ihmisillä.
Oireet

turvotus rauhasissa tai imusolmukkeissa, kestää yleensä vajaan viikon.
kuume, kohoaa harvoin yli 38 °C:n.
ihottuma, alkaa kasvoista ja leviää sitten vartaloon ja raajoihin; ilmenee vaaleanpunertavina ihonalaisina täplinä, ilmaantuu viimeistään kolmantena päivänä sairauden puhkeamisesta ja katoaa muutamassa päivässä aiheuttamatta iholla värimuutoksia tai kuoriutumista.
20 prosentissa tapauksista ihottumaa pehmeän kitalaen alueella.
lohkeileva, kuiva iho
silmätulehdus
nenän tukkoisuus
särky ja turvotus nivelissä
kipu alavatsassa
ruokahalun menettäminen
päänsärky
hermojen voimattomuus ja tunnottomuus (hyvin harvoin)
Riskejä

Vihurirokkoon on mahdollista sairastua missä iässä tahansa. Sen taudinkuva on yleensä lievä. Raskaana olevan naisen sikiölle se kuitenkin helposti aiheuttaa vakavan synnynnäisen vihurirokko-oireyhtymän.
Ehkäisy ja hoito

Yleensä oireita hoidetaan parasetamolilla, kunnes tauti paranee itsestään. Vihurirokko-oireyhtymään ei kuitenkaan tunneta hoitoa.
Vihurirokko on käynyt harvinaisemmaksi sen jälkeen, kun sitä vastaan annettava rokote tuli markkinoille vuonna 1969. Suomessa rokotukset aloitettiin osalle naisista vuonna 1975 ja koko väestölle 1982 osana MPR-rokotetta. Useimmissa länsimaissa valtaosa väestöstä on saanut rokotuksen 12–15 kuukauden ikäisenä ja tämän jälkeen tehosteannoksen ennen 12. ikävuottaan. Rokote antaa elinikäisen suojan, mutta saattaa aiheuttaa sivuvaikutuksenaan ohimenevän niveltulehduksen.
Vihurirokon vastainen rokotusohjelma on osoittautunut menestyksekkääksi Kuubassa, joka ilmoitti 1990-luvulla saaneensa taudin hävitetyksi alueeltaan, ja Yhdysvalloissa, joka antoi vastaavan ilmoituksen vuonna 2004. Tauti pyrittiin saamaan hävitetyksi kaikista Amerikan maista vuoteen 2010 mennessä, missä onnistuttiin; WHO:n mukaan luonnollisesti levinnyttä vihurirokkoa ei ole havaittu mantereella vuoden 2009 jälkeen.
Aiheesta muualla

Rubella at Wong's Virology.
Vihurirokko - Terveyskirjasto.fi
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Rubella (englanniksi)
Mayo Clinic: Rubella (englanniksi)
Tenskwatawa

| Tenskwatawa> Lalawethika |
| --- | --- |
 Tenskwatawa George Catlinin maalauksessa vuodelta 1830.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1775 Old Piqua, Ohio
Kuollut: marraskuu 1836 nykyinen Kansas City, Kansas
Ammatti:  profeetta
Sukulaiset:  Tecumseh
Tenskwatawa (alkuperäiseltä nimeltään Lalawethika, 1775–1836) oli shawnee-profeetta, joka saatuaan näkyjä vuonna 1805 alkoi saarnata Yhdysvaltojen valkoisia siirtolaisia, kristinuskoa ja alkoholia vastaan. Hänen opetuksensa auttoivat merkittävästi hänen sotapäällikkönä tunnetuksi tullutta veljeänsä Tecumsehia keräämään kannattajia suurelle intiaaniliitolle. Profeetankaupunki Indianassa oli tärkeä Tenskwatawan seuraajien keskus. Tecumsehin johtamat intiaanit sotivat brittien puolella Yhdysvaltoja vastaan vuoden 1812 sodan aikana. Tecumseh sai surmansa, ja Tenskwatawa pakeni Kanadaan. Lopulta hän pääsi palaamaan Ohioon, josta shawneet siirrettiin nykyiseen Kansasiin. Tenskwatawa kuoli vuonna 1836.
Elämäkerta > Nuoruus

Tenskwatawa syntyi heimoon Old Piquassa Ohiossa todennäköisesti vuonna 1775. Hänen alkuperäinen nimensä oli Lalawethika (suom. Kovan äänen pitäjä). Hän oli yksi vanhempiensa tuolloin saamista kolmosista, minkä lisäksi hänellä oli ainakin kuusi vanhempaa sisarusta. Yksi hänen veljistään oli sittemmin tunnetuksi tullut sotapäällikkö Tecumseh.
Tenskwatawan isä Puckeshinwa oli kuollut Point Pleasantin taistelussa hieman ennen tämän syntymää. Isänsä puolelta Lalawethika oli shawnee ja äitinsä puolelta creek. Vuonna 1779 perheen äiti jätti Lalawethikan, Tecumsehin ja yhden muista sisaruksista heidän vanhemman siskonsa hoidettavaksi.
Elämäkerta > Profeettana

Lalawethika tuli šamaaniksi aiemman šamaanin Penagashean kuoltua. Lalawethika oli opiskellut Penagashean kanssa vuodesta 1795, ja vuonna 1805 hän sai näkyjä, joiden jälkeen hän otti nimekseen Tenskwatawa (suom. Avoin Ovi). Näyissä Tenskwatawa kohtasi elämänhaltijan, joka osoitti hänelle taivaan ja helvetin neuvoen samalla, miten niihin päästin tai miten niiltä vältyttiin. Tenskwatawa alkoi saarnata näkyjensä oppeja. Hänen mukaansa intiaanien tuli luopua kristinuskosta ja alkoholista, tuhota rohtokäärönsä sekä kunnioittaa kaikkea elävää. Neuvojen seuraaminen johtaisi Tenskwatawan mukaan kuolleiden paluuseen maan päälle. Amerikkalaisia siirtolaisia Tenskwatawa piti pahan Suuren Käärmeen ja noitien tuotoksena, joiden tarkoituksena oli levittää tuhoa ja kuolemaa. Yhdessä vuosisadan vaihteessa shawneeiden johtajaksi nousseen veljensä Tecumsehin kanssa Tenskwatawa julisti myös, että siirtolaisille ei saanut myydä tai muuten luovuttaa maita, jotka Suuri Henki oli tarkoittanut kaikille.
Saamiensa näkyjen jälkeen Tenskwatawa perusti kylän nykyiseen Greenvilleen Ohiossa, jonne hän kehotti kaikkia intiaaneja asettumaan. Monet noudattivat ohjetta, ja pian kylä kasvoi liian suureksi, ja siksi kylä siirrettiin vuonna 1808 Tippecanoejoen suulle Indianaan. Paikka sai nimen Profeetankaupunki (Prophet Town).
Tenskwatawan opetukset auttoivat hänen veljeään keräämään kannattajia eri intiaaniheimojen väliseen suureen liittoumaan. Luoteisterritorion kuvernööri William Henry Harrison alkoi pitää veljesten kasvavaa vaikutusvaltaa uhkana. Tilanne oli poliittisesti monimutkainen. Harrison oli ottanut intiaanien maita haltuunsa, vaikka Yhdysvaltain hallitus olikin menettelyä vastaan. Maansa takaisin halunneet intiaanit tekivät ryöstöretkiä siirtolaisten alueelle, mikä käänsi mielialoja shawneeita vastaan. Toisaalta Harrisonin vastustajat pitivät Profeetankaupungin maataloutta harjoittaneita intiaaneja merkkinä sivistyksen leviämisestä. Lisäksi Profeetankaupunki ja Luoteisterritorion pääkaupunki Vincennes kävivät vilkasta kauppaa keskenään.
Vuonna 1811 Harrison johti noin tuhannen miehen joukon Profeetankaupunkia vastaan. Heistä noin 600 oli Harrisonin puolelleen houkuttelemia intiaaneja. Profeetankaupunkia puolustivat Tenskwatawan joukot Tecumsehin matkaillessa luodessaan intiaanien liittoumaa. Tenskwatawan joukot yllättivät Harrisonin leirin, joka kuitenkin onnistui koota rivinsä ja voittaa hyökkääjät. Käydyn taistelun jälkeen Profeetankaupunki poltettiin. Monien Tenskwatawan seuraajien pettymykseksi profeetta ei ollutkaan suojellut heitä siirtolaisten aseilta.
Elämäkerta > Vuoden 1812 sota

Profeetankaupunki jälleenrakennettiin, mutta Tenskwatawa ei enää saanut aiemman kaltaista suosiota. Profeetankaupungin tuhoa seuranneena vuonna 1812 syttyi sota Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen välille. Britit liittoutuivat Tecumsehin johtamien intiaanien kanssa.
Tenskwatawa oli mukana sodan tapahtumissa, mutta ei varsinaisissa taisteluissa. Vuonna 1813 käytiin Thamesin taistelu, jonka aikana brittijoukot pakenivat jättäen Tecumsehin intiaanit taakseen. Tecumseh sai surmansa, mutta Tenskwatawa oli paennut yhdessä brittien kanssa. Taistelun lopputulos tarkoitti käytännössä intiaanien vaikutusvallan loppua tuolloisilla luoteisalueilla. Sodan jälkeen Tenskwatawa asui Ylä-Kanadassa. Hän palasi Ohioon Yhdysvaltoihin vuonna 1824. Vuonna 1826 Tenskwatawa ja muut shawneet karkotettiin Ohiosta Kansasiin, jonne he saapuivat vuonna 1828. Tenskwatawa kuoli marraskuussa 1836 nykyisen Kansas Cityn alueella.
Tenskwatawa Charles Bird Kingin maalauksessa vuoden 1820 paikkeilta.
Maria Manuela

Portugalin prinsessa ja Asturian ruhtinatar Maria Manuela
Maria Manuela (15. lokakuuta 1527 Coimbra, Portugalin kuningaskunta - 12. heinäkuuta 1545 Valladolid, Espanja) oli Portugalin prinsessa (1527–1531) ja Asturian ruhtinatar.
Hän oli Portugalin kuningas Juhana III:n ja Kastilian prinsessa Caterina de Austrian vanhin tytär. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista ainoastaan hän ja toiseksi nuorin veli prinssi João Manuel (1537–1554) elivät aikuisiksi asti. Hänen enonsa Kaarle V järjesti Maria Manuelan naimisiin poikansa, tulevan Espanjan kuningas Filip II:n kanssa.
Puolisot olivat kaksinkertaisia serkkuja, sillä Filipin äiti Isabella oli Juhana III:n sisar. Avioliiton solmimisen aikaan vuonna 1543 he olivat 16-vuotiaita. Vanhemmat vahtivat heidän yhteiselämäänsä tarkkaan, sillä liiton tarkoitus oli tuottaa sukuun perillisiä.
Maria synnytti 8. heinäkuuta 1545 pojan, joka sai nimekseen Don Carlos. Poika oli fyysisesti vammainen ja henkisesti epävakaa ja kuoli 23-vuotiaana. Maria kuoli neljä päivää synnytyksen jälkeen 17-vuotiaana verenvuotoon.
Poncat

Poncat, omankieliseltä nimeltään pánka, ovat intiaanikansa alun perin Yhdysvaltojen Nebraskasta ja nykyisin myös Oklahomassa. Tasankointiaaneihin lukeutuvat poncat puhuvat siouxilaista kieltä, joka on käytännössä sama kuin omahien puhuma kieli. Nykyisin poncia on Nebraskassa hieman alle 4 200 ja Oklahomassa alle 3 800.
Kulttuuri

Poncat tunsivat Suuren Hengen nimellä Wakonda. Yliluonnolliseen henkimaailmaan oli poncien uskomuksien mukaan mahdollista saada yhteys näynetsinnän kautta. Uskonnollisiin seremonioihin kuuluivat esimerkiksi sotatanssi ja aurinkotanssi, joita järjestettiin rohtomajoissa. Aurinkotanssin osallistujat kiduttivat itseään. Poncilla oli myös puhä piippu, jota käytettiin piipputanssissa.
Poncat jakautuivat eri klaaneihin, joilla oli omat päällikkönsä. Kahteen suureen ryhmään Chighu ja Wazhazha kuuklui edelleen omia alaklaanejaan. Poncat rakennuttivat maalla tai nahoilla päällystettyjä majoja ja majojen muodostamien kylien ympärille tehtiin puolustusvarustukset maasta tai puunrunoista. Biisonien metsästysretkillä asuttiin nahkaisissa tipissä. Biisoneja metsästettiin metsästysretkillä kahdesti vuodessa.
Poncamiehet pitivät perintiesesti hiuksensa pitkinä. Tapa kopioitiin mahdollisesti dakotoilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poncat Wikimedia Commonsissa
Poncalähetystö valokuvassa 1800-luvun jälkipuoliskolta.
Poncapäällikkö Seisova Karhu.
Poncapäällikön vaimo Mong-shóng-sha piirrustuksessa vuodelta 1832.
Kurkkumätä

| Kurkkumätä |
| --- | --- |
 Kurkkumädän aiheuttama tulehdus jalassa.
Ala:  tartuntataudit
Syyt:  Corynebacterium diphtheriae -bakteeri
Oireet:  kuume, kurkkukipu, päänsärky
Luokitus
ICD-10:  A36
ICD-9:  032
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Yksi kurkkumädän oireista on paisunut kaula.
Kurkkumätä eli difteria on Corynebacterium diphtheria -bakteerin aiheuttama infektio, joka on pääasiallisesti nieluun paikallistunut tarttuva tulehdus. Sille on ominaista bakteerimyrkkyjen aiheuttamat vauriot elintärkeissä elimissä. Se tarttuu ihmisestä toiseen fyysisen kontaktin ja pisaroiden, yleisimmin syljen välityksellä. Ensimmäisten oireiden syntyyn saattaa kulua päivästä viikkoon. Kurkkumädän yleinen ensioire on nopeasti paheneva kurkkukipu. Siihen kuuluu usein myös kuumeilua, nielemisvaikeuksia ja turvotusta kaulassa ja kurkussa. Kun kurkkumätä etenee verenkierron ja hermoston kautta, bakteerin erittämä myrkky, difteriatoksiini, saattaa vahingoittaa munuaisia ja sydänlihasta. Sairaus varmistetaan nieluviljelynäytteellä. Suomessa kurkkumätä on luokiteltu yleisvaaralliseksi tartuntataudiksi.
Taudinkuva

Taudin aiheuttaa Corynebacterium diphtheriae -bakteeri (kreik. diphthera 'parkittu nahka'). Bakteeri muodostaa eksotoksiinia, joka saa aikaan sitkeiden peitteiden muodostumisen ja vahingoittaa infektion edetessä sydänlihasta, hermokudosta ja munuaisia. Kurkkumädän tyypillinen itämisaika on yhdestä viiteen päivää, ja sitä seuraa paikallinen tulehdus limakalvossa tai ihossa. Taudilla on eri muotoja; tavallisin on nieludifteria. Se voi muistuttaa tavallista nielutulehdusta. Yleisoireisiin kuuluu väsymys, päänsärky ja kuume. Nielurisoihin muodostuu kellanvalkeita peitteitä, jotka ovat lujasti kiinni alustassaan. Jos niitä yritetään irrottaa, on seurauksena verenvuoto alla olevassa limakalvossa.
Pahanlaatuisessa tapauksessa peitteet leviävät kitapurjeeseen ja pehmeään kitalakeen. Kurkunpään difteriassa tulehdus kohdistuu äänihuuliin. Turvotus voi olla vaikea, jolloin hengitys vaikeutuu ja voi seurata jopa tukehtumiskuolema. Tukehtuminen voidaan estää yksinkertaisesti puhkaisemalla kurkun tukkiva mätä intubaatiolla tai trakeostomialla. Tämä ei luonnollisestikaan paranna sairautta mutta estää välittömän kuoleman. Peitteiden alla voi tapahtua verenvuotoja, ja potilaan hengitys muodostuu erittäin pahanhajuiseksi. Kaulan imusolmukkeet turpoavat, jolloin kaula silminnähden paksunee. Potilaan yleistila on huono.
Potilaan parantuessa peitteet alkavat irtoilla limakalvosta. Tällöin on jälleen vaarana tukehtuminen.
Ennuste ja hoito

Kurkkumätä on vakava mutta nykyään harvinainen sairaus. 80–95 prosenttia kurkkumätään sairastuneista potilaista paranee. Potilas tarvitsee sairaalahoitoa, ja hänet on myös eristettävä lisätartuntojen välttämiseksi.
Kurkkumätään on olemassa rokote, jonka kehitti Emil Adolf von Behring. Hän sai tästä fysiologian tai lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1901. Rokote koostuu muokatusta bakteriaalisesta toksiinista, joka indusoi suojaavaa igG-tyypin antitoksiinin vasta-aineita. Kurkkumätää vastaan oleva rokote on yhdistelmärokotteessa sekä jäykkäkouristusta että hinkuyskää vastaan ja se on ollut osana Maailman terveysjärjestön laajennettua rokotusohjelmaa vuodesta 1974. Tulehduksen hoitona käytetään suoraan antitoksiinia sisältävää injektiota sekä penisilliini- tai makrolidiantibiootteja. Antibioottien käytön tarkoitus on kuitenkin lähinnä estää streptokokki A:n leviämistä potilaaseen ja ympäristöön.
Genomi ja toksiinin eritys

Corynebacterium diphtheria on ei-itiöivä, liikkumaton pleomorfinen sauva, jonka ainoana isäntänä toimii ihminen. Sen genomi koostuu 2 488 635 bp sirkulaarisesta kromosomista, eikä se sisällä plasmideja. G+C-sisältö on korkea vaihdellen välillä 51–70 %, joka kertoo C. diphtherian korkeasta geneettisestä diversiteetistä. C. diphtherialla on genomissaan erilaisia virulenssitekijöitä sekä patogeenisyyden saarekkeita, joissa esiintyy useita patogeenisyyteen vaikuttavia geenejä. C. diphtherialla näitä ovat muun muassa fimbria ja fimbriaan liittyviä geenejä, raudan sisäänottosysteemiin liittyviä geenejä, sideroforien biosynteesisysteemejä, sekä antibioottisia biosynteesisysteemejä.
C. diphtherian kurkkumätää aiheuttava toksiini on peräisin bakteereja infektoivasta bakteriofagista nimeltään corynefaagi. Temperaatti bakteriofaagi infektoi bakteerisolun, ruiskuttaa genominsa bakteerisolun sisään, jolloin viruksen genomi integroituu bakteerin genomiin. Viruksen genomissa on kurkkumätää aiheuttava tox-geeni, jonka saadessaan C. diphtheria muuttuu patogeeniseksi.
C. diphtherian toksiinin (AB-toksiinin) toiminta perustuu proteiinisynteesin estoon. Toksiini koostuu kahdesta alayksiköstä A ja B. B-alayksikkö sitoutuu eukaryoottisolun soluseinään. Tämän jälkeen alayksikkö A siirtyy soluseinän läpi solulimaan ribosomin pinnalle, jossa proteiinisynteesin polypeptidiketjua muodostetaan. Alayksikkö A kuitenkin estää aminohapon siirtämisen lähetti-RNA:lta inaktivoimalla elongaatiofaktori 2 -proteiinia (EF-2), joka kasvattaa polypeptidiketjua. Tämä johtaa proteiinisynteesin loppumiseen.
Historia

1800-luvun lopussa myös kuristustautina tunnettu kurkkumätä oli Suomessa varsin tavallinen tauti. Kuolleisuus oli esimerkiksi Helsingissä 1880-luvulla 25 %. Myös sotien aikana on esiintynyt epidemioita. Sen jälkeen rokotus on harvinaistanut tautia. Kurkkumätää esiintyy edelleen endeemisenä monissa paikoissa. Vuonna 2010 tapauksista 95 % löydettiin Intiasta.
Kesäkuussa 2015 kuoli Espanjassa kurkkumätään rokottamaton poika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurkkumätä Wikimedia Commonsissa
Ylen Elävä arkisto, Kurkkumätä tappoi tuhansia Suomessakin
Sergio Romero

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Sergio Germán Romero
Syntymäaika: 22. helmikuuta 1987 (ikä 37)
Syntymäpaikka: Bernardo de Irigoyen, Argentiina
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 191 cm
Junioriseurat
1997: Almirante Brown
1997–2003: C.A.I.
2003–2006: Racing Club
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2006–2007 | Racing Club | 5 | (0) |
| 2007–2011 | AZ | 90 | (0) |
| 2011–2015 | Sampdoria | 71 | (0) |
| 2013–2014 | → Monaco (laina) | 3 | (0) |
| 2015–2021 | Manchester United | 7 | (0) |
Maajoukkue
| 2007 | Argentiina U20 | 23 | (0) |
| 2008 | Argentiina U23 | 4 | (0) |
| 2009– | Argentiina | 96 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. toukokuuta 2018.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 16. lokakuuta 2018.
| Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Argentiina> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Peking 2008 | jalkapallo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Brasilia 2014 | jalkapallo |  |
| Copa América  | Copa América  | Copa América  |  |
|  Hopeaa | Chile 2015 | jalkapallo |  |
|  Hopeaa | Yhdysvallat 2016 | jalkapallo |  |
Sergio Germán Romero (s. 22. helmikuuta 1987 Bernardo de Irigoyen) on argentiinalainen jalkapallomaalivahti, joka on viimeksi edustanut Englannin Valioliigassa pelaavaa Manchester Unitedia.
Seurajoukkueura > Racing Club

Romero aloitti uransa vuonna 2007 Argentiinan pääsarjassa Racing Club -joukkueessa. Hän pelasi joukkueessa tuolloin viisi ottelua.
Seurajoukkueura > AZ Alkmaar

Vuonna 2007 Romero solmi 1,5 miljoonan euron sopimuksen Alankomaiden pääsarjassa Eredivisiessä pelaavan AZ Alkmaarin kanssa. Hän pelasi debyyttinsä joukkueessa 30. syyskuuta 2007 Heracles Almeloa vastaan. Kauden 2007–2008 aikana hän pelasi yhteensä 12 liigaottelua. Romero oli kaudella 2008–2009 joukkueensa selvä ykkösmaalivahti olemalla avauskokoonpanosta pois vain kuudesta ottelussa. Kauden aikana hän pelasi kymmenen ottelua peräkkäin päästämättä maaliakaan. Kaikkiaan hän pelasi 19 nollapeliä.
Maaliskuussa 2009 cup-ottelussa NAC Bredaa vastaan Romero loukkaantui ja joutui olemaan sivussa noin kuusi viikkoa. Huhtikuussa Alkmaar voitti maan pääsarjamestaruuden. Italian Serie A -seura Juventuksen kerrottiin olleen kiinnostuneen Romerosta.
Romero oli voittamassa Alankomaiden supercupia kesällä 2009. Hän debytoi Mestarien liigassa kaudella 2009–2010 Alkmaarin avausottelussa Olympiakosta vastaan. Hän pelasi Alkmaarin kaikki kuusi Mestarien liigan ottelua. Eredivisiessa hän pelasi 27 ja seuraavalla kaudella 23 ottelua.
Seurajoukkueura > Sampdoria & Monaco

Romero siirtyi Italian Serie B:ssä pelanneeseen Sampdoriaan runsaan kahden miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2011. Hän pelasi 29 sarjaottelua ja yhden nousukarsintapelin Sampdorian noustessa Seria A:han. Italian pääsarjassa hän pelasi kaudella 2012–2013 kaikkiaan 32 ottelua. Seuraavan kauden hän oli lainmsopimuksella Ligue 1:n Monacossa, jossa pelasi kaikki kilpailut mukaan lukien vain yhdeksän ottelua. Kaudella 2014–2015 hän pelasi Sampdoriassa kymmenen Serie A -ottelua, muttei ainuttakaan vuodenvaihteen jälkeen.