Valaanpyynti
Historia

Valaanpyynti tehtiin aiemmin käsiharppuunoilla, jotka erityisesti harjaantunut harppuunamies heitti ison soutuveneen keulasta. Tämä oli vaikeaa ja vaarallista, koska ison valaan hengiltä saaminen saattoi vaatia jopa päiväkausien työn – ja haavoittunut valas saattoi hyökätä veneen kimppuun puskien sen kappaleiksi.
Norjalainen Svend Foyn rakensi vuonna 1879 ensimmäisen harppuunatykin. Tämän tehokkaan aseen avulla norjalaiset saavuttivat nopeasti hallitsevan aseman valaanpyynnissä. Hyvin pian tykki keksittiin asentaa pienikokoisen höyryaluksen keulaan erityisesti rakennetulle korokkeelle, mikä lisäsi menetelmän tehoa entisestään. Tämä ratkaisi myös ongelman köysien suhteen: tehokkaat höyryvintturit pystyivät hinaamaan suurenkin harppunoidun valaan pyyntialuksen luo.
Harppuunamiehestä, norjaksi skytteristä, tuli nopeasti arvostettu hahmo. Yhteen aikaan jopa väitettiin, että vain norjalaiset osasivat käsitellä höyrykäyttöisiä harppuunatykkiveneitä.
Foyn kehitti myös ns. pumppukeihään: se on ontto teräväkärkinen teräsputki, joka upotettiin aluksen kylkeen hinatun valaan vatsaonteloon, jotta sinne voitiin pumpata paineilmaa ruhon pinnalla pitämiseksi. Ilmareikä suljettiin tarkoitukseen suunnitellulla tulpalla johon liittyi noin nelimetrinen, aluksi vilkkuvalolla ja sotien jälkeen myös radiolähettimellä varustettu viiritanko, jonka avulla valaanhinausalus löysi ruhon viedäkseen sen keittämölle. Nyt valaan pyrstöevät katkaistiin, pyrstön tyveen leikattiin niin monta lovea kuin oli pyyntialuksen numero ja syvälle uponneiden harppuunoiden köydet katkaistiin aivan juuresta – harppuunat saivat jäädä ruhoon, ne irrotettaisiin keittämöllä – ja alus lähti etsimään seuraavaa saalista. Vielä ennen lähtöä ilmoitettiin radioitse lähimmälle valaanhinausalukselle saaliin sijaintipaikka ja tällainen alus saapuikin yleensä varsin nopeasti noutamaan ruhon keittämölle. Aivan aluksi keittämöt olivat maa-asemia. 1900-luvun alussa keksittiin sijoittaa jalostamot laivoihin eli keittämöaluksiin, joskin viimeiset maakeittämöt suljettiin vasta 1950-luvulla. Etelä-Georgiassa ja lähisaarilla on vielä jäljellä näiden rakennuskompleksien jäännöksiä.
Jalostustekniikan kehitys ja ennen muuta suurten jopa 30 000 tonnin keittämöalusten valmistuminen mahdollistivat yhä suurempien valasmäärien teollisen käsittelyn. Maailmansotien välisenä aikana valaanpyynnistä kehittyikin oma teollisuudenalansa.
Toinen maailmansota verotti ankarasti valaanpyyntilaivastoja: norjalaiset menettivät puolet aluksistaan, englantilaiset vielä enemmän ja japanilaiset kaikki. Yhdysvallat muutti omat keittämöaluksensa joko säiliöaluksiksi tai saattuetukialuksiksi, saksalaiset alukset jäivät satamiin missä pommitukset tuhosivat ne tai rauhan tultua jäljelle jääneet otettiin sotasaaliiksi.
Vain Norja pysyi uskollisena tälle alalle, ja sodan jälkeen kun poistettuja sotalaivoja oli runsaasti myytävänä, sodan tuhoamaa valaanpyyntikalustoa uusittiinkin voimakkaasti. Erityisen suosittuja olivat entiset korvetit: koska niissä oli Atlantin ylitystä varten ilman välitankkausta suunnitellut polttoainesäiliöt sekä suurta syvyyspommimäärää varten rakennettu tilava peräkansi, jolle pommikiskojen tilalle samoihin kiinnikkeisiin oli helppo asentaa raskaita vinssejä, ne soveltuivat erittäin hyvin valaanhinauslaivoiksi ja niihin löytyi äärimmäisen helposti osaavaa päällystöä ja miehistöä, koska sotaa varten näitä oli koulutettu runsaasti. Nämä alukset toimivat myös muina apualuksina tarpeen vaatiessa. Ulkoisesti suurin muutos näissä aluksissa oli – aseiden poiston ohella – se että keulat rakennettiin uudelleen ns. jääkeuloiksi.  Tämä ei ollut suurikaan lisäkulu, koska aseistuksen poistaminen ja muunnokset hinausalukseksi vaativat joka tapauksessa telakointia. Yksi tällainen alus jaksoi hinata jopa 8–10 valasta yhtaikaisesti.