stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vesiapinahypoteesi
Historia

Saksalainen patologi Max Westenhöfer oli ilmeisesti ensimmäinen moderni tutkija, joka esitti, että ihmisen evoluutiossa on voinut olla veteen sopeutumisen vaihe. Hän mainitsi asiasta lyhyesti vuonna 1942 ilmestyneessä kirjassa.
Brittiläinen meribiologi Alister Hardy oli saanut saman ajatuksen jo vuonna 1929. Hän kuitenkin arveli, että ajatus herättäisi suurta vastustusta, ja pelkäsi sen esittämisen haittaavan urakehitystään. Siksi hän ei tuonut ajatustaan julki ennen kuin vuonna 1960, jolloin hän piti esitelmän paikallisen sukelluskerhon kokouksessa. Esitelmä herätti suurta huomiota, ja sanomalehdissä sitä kommentoitiin mm. otsikolla "Professori Hardy esittää että ihmiset polveutuvat delfiineistä". Oikaistakseen tällaisia väärinymmärryksiä Hardy julkaisi pian New Scientist -lehdessä artikkelin, jonka otsikossa hän kysyi, viettikö ihminen aikaisemmin enemmän aikaa vedessä. Artikkelissaan hän käytti termiä vesiapina (alkukielellä aquatic ape). Alkukohun jälkeen Hardyn ajatus käytännössä unohdettiin. Desmond Morris omisti sille pari sivua vuonna 1967 ilmestyneessä kirjassaan Alaston apina (suom. 1968). Morris piti teoriaa mahdollisena mutta todistamattomana. Walesilainen kirjailija Elaine Morgan huomasi vesiapina-ajatuksen Morrisin kirjassa ja vakuuttui sen selitysvoimasta. Morgan kehitti ajatusta edelleen ja antoi sille merkittävän roolin vuonna 1972 ilmestyneessä kirjassaan Naisen esihistoria (suom. 1973).
Suomalainen paleontologi Björn Kurtén esitteli vesiapinahypoteesin vuonna 1986 ilmestyneessä kirjassaan Våra äldsta förfäder, ja totesi sen olevan uskottavin esitetyistä selityksistä ihmisen ja simpanssien välisille eroille. Vuonna 1987 pidettiin Alankomaiden Valkenburgissa tieteellinen kokous, jossa 22 aiheesta kiinnostunutta (useimmat biologian tai ihmisen fysiologian asiantuntijoita) kokoontui väittelemään vesiapinahypoteesin uskottavuudesta. Yhteistä johtopäätöstä ei syntynyt, mutta 1991 julkaistiin kirja, jossa kokouksen esitelmöitsijät toivat esiin näkemyksensä.
Paleoantropologien keskuudessa vesiapinahypoteesi ei ole koskaan saavuttanut suosiota. On esitetty, että vesiapinahypoteesin saama nuiva vastaanotto johtuu osittain siitä, että ajatusta ei alun perin esittänyt paleoantropologi tieteellisessä julkaisussa vaan biologi suurelle yleisölle tarkoitetussa lehtijutussa. Varsinaisissa tieteellisissä sarjoissa on ilmestynyt vain muutamia vesiapinahypoteesia käsitteleviä artikkeleita.
Muiden alojen tutkijoissa vesiapinahypoteesin kannattajia sen sijaan on useita. Siitä ovat eri 
näkökulmista kirjoittaneet mm. lääkäri Mark Verhaegen, ravitsemustieteilijät Michael Crawford ja Stephen Cunnane sekä kädellisten tutkija Carsten Niemitz. Desmond Morris on esitellyt vesiapinahypoteesin TV-ohjelmassaan. Elaine Morgan on kuitenkin ollut vesiapinahypoteesin aktiivisin puolestapuhuja. Hän on kirjoittanut aiheesta kuusi kirjaa ja pitänyt siitä useita esitelmiä. Vesiapinahypoteesia onkin kritisoitu uskottavuuden puutteesta, koska sitä kannattavat lähinnä henkilöt, jotka eivät tutki ihmisen evoluutiota ammatikseen.
Teorian sisältö

Perinteisesti on ajateltu, että ihmisen kehittyminen sai vauhtia, kun ihmisen esivanhemmat laskeutuivat puusta maahan ja siirtyivät elämään savannille. Vesiapinateorian kannattajien mukaan tämä ei kuitenkaan ole uskottavaa, koska monet ihmiselle tyypillisistä piirteistä ovat savannilla hyödyttömiä tai suorastaan haitallisia. Niinpä on vaikea nähdä, kuinka ne olisivat voineet kehittyä  luonnonvalinnan avulla savannioloissa. Sen sijaan he esittävät, että nämä piirteet kehittyivät sopeumina joko vesielämään tai sen jälkeiseen maaelämään. Tällaisia piirteitä ovat Elaine Morganin mukaan mm. seuraavat:
Kaksijalkaisuus. Takajaloille nouseminen mahdollistaa kahlaamisen syvemmälle ilman että sieraimet joutuvat veden alle. Uidessa ja sukeltaessa ruumis on myös virtaviivaisempi, kun jalat on oikaistu selkärangan jatkoksi. Kaikki ihmisapinat nousevat kahdelle jalalle kahlatessaan vedessä, samoin Borneon nenäapinat.
Lähes karvaton iho. Melkein kaikilla nisäkkäillä on ihoa suojaava ja lämpöä eristävä karvapeite. Karvattomia ovat lähinnä vedessä elävät nisäkkäät (delfiinit, pyöriäiset, sireenieläimet, virtahevot) sekä nisäkkäät, joiden kantamuodot olivat vesieläimiä (norsut).
Ihonalainen rasvakerros. Muilla kädellisillä rasvaa kertyy lähinnä vatsaonteloon, mutta ihmiselle voi kehittyä hyvinkin paksu läskikerros heti ihon alle. Tällaista tavataan lähinnä vesinisäkkäillä, joilla ihonalainen rasvakerros toimii sekä lämmöneristeenä että kellumisen helpottajana.
Runsas hikoilu. Ihminen hikoilee paljon enemmän kuin muut kädelliset, ja voi menettää hengenvaarallisen määrän vettä ja suoloja muutamassa tunnissa. Tämä voisi viitata siihen, että ihmisen evoluution aikana vettä ja suolaa on ollut aina runsaasti saatavilla.
Tahdonvarainen hengityksen säätely. Maanisäkkäillä hengitys on samantapainen refleksi kuin sydämen toiminta. Kaikki sukeltavat nisäkkäät sen sijaan pystyvät vetämään syvään henkeä ennen sukellusta ja pidättämään henkeä sukelluksen ajan.
Laskeutunut kurkunpää. Useimmilla nisäkkäillä kurkunpää sijaitsee nenäontelossa. Ihmisellä, samoin kuin joillakin hylkeillä, kurkunpää on laskeutunut suuonteloon. Tämän on esitetty estävän veden pääsyä hengitysteihin ja helpottavan nopeaa sisäänhengitystä suun kautta sukellusten välillä.
Epätavallinen nenän muoto. Kädellisillä sieraimet aukeavat yleensä suoraan eteenpäin, mutta ihmisellä ne aukeavat alas, jolloin niihin ei mene yhtä helposti vettä uidessa ja sukeltaessa. Myös nenäapinoilla (jotka uivat ja sukeltavat mielellään) on alaspäin aukeavat sieraimet. Toisin kuin simpanssit, ihmiset myös pystyvät sulkemaan sieraimensa joko sormin puristamalla tai nostamalla alahuulensa niiden peitoksi.
Suuret aivot. Vedessä elävillä nisäkkäillä on usein suuremmat aivot kuin niiden maalla elävillä sukulaisilla. Ihmisaivot myös vaativat sellaisia ravintoaineita, kuten tiettyjä rasvahappoja, jotka ovat harvinaisia maaekosysteemeissä mutta joita saa runsaasti kalasta ja muista merenelävistä.
Kritiikki

Vesiapinahypoteesia on kritisoitu voimakkaasti, ja paleoantropologi John Hawks on vuoden 2009 tutkimustilantteessa pitänyt sitä näennäistieteenä, joka ei perustu tieteelliseen menetelmään vaan karismaattisiin henkilöihin. Jim Moore on syyttänyt vesiapinahypoteesin kannattajia todistusaineiston harhaanjohtavasta valikoinnista. Hänen mukaansa väite, että karvattomuus on lähinnä vedessä elävien nisäkkäiden ominaisuus on väärä, koska monet täysin tai osittain vedessä elävät nisäkkäät ovat karvaisia, kuten merileijonat, hylkeet, majavat, saukot ja jääkarhu. Lisäksi Moore sanoo, että olemassa olevien nisäkäslajien evoluutiohistoriassa vesielämään sopeutuminen on tapahtunut 31 kertaa, joista korkeintaan kolmessa tapauksessa se on johtanut karvattomuuteen (valaat, sireenieläimet ja virtahevot). Toisaalta vesiapinateoria ei perustu siihen, että kaikki vedessä elävät nisäkkäät olisivat karvattomia, vaan siihen, että lähes kaikki karvattomat nisäkkäät ovat vesieläimiä (poikkeuksena kaljurotta, joka elää koko elämänsä maanalaisissa tunneleissa).
Yleisimmin esitetyn käsityksen mukaan ihmisen karvattomuus johtuu karvattomuuden tuottamasta paremmasta hikoilukyvystä, joka on ollut avuksi juosten tapahtuvassa saaliseläinten takaa-ajossa kuivalla maalla trooppisessa ilmastossa.
Vesiapinahypoteesia on kritisoitu siitä, että se olettaa evoluutioprosessin seurauksena syntyneiden piirteiden, kuten karvattomuuden, olevan aina eliön selviytymisen kannalta hyödyllisiä. Kriitikot ovat huomauttaneet, että seksuaalivalinta voi johtaa sellaisten piirteiden kehittymiseen, jotka ovat eliön selviytymiselle haitallisia, joten karvattomuus voisi olla seurausta seksuaalivalinnasta (samaan tapaan kuin riikinkukkokoiraiden pyrstö).
Mahdollisia sopeumia vesielämään - Argumentteja vesiapinahypoteesin puolesta.
Vesireitti

Vesireitti tai järvireitti, reittivesi (erisnimen osana myös pelkästään reitti) termin maantieteellisessä merkityksessä on sellainen vesistön osa, joka muodostuu lyhyiden jokien, salmien tai kapeikkojen toisiinsa yhdistämistä järvistä. Usein kaksi tai useampiakin reittejä virtaa yhteiseen keskusjärveen, jonka vedet laskevat mereen yhteistä jokea pitkin.
Veneilyreitti

Reittivedet ovat olleet tärkeitä tavaran ja ihmisten kulkuteitä ennen maanteiden ja rautateiden käyttöönottoa, mikä on vaikuttanut myös asutuksen leviämissuuntiin. Nykyisinkin järvireitit tarjoavat veneilyyn ja melontaan sopivia kulkureittejä. Vesireitti (tai reitti erisnimen osana) tarkoittaakin myös laivareittiä eli vesiväylää, joka on laivoille kulkukelpoinen merimerkein viitoitettu väylä joissa, järvissä ja merissä. Laivareitti on vakituisesti laivaliikenteen käytössä. Veneilyreitti on laivareitin kaltainen, mutta tarkoitettu pienveneille. Reittivesistöt voivat toimia samalla myös laiva- tai veneilyreitteinä, mutta niitä voi olla myös reittiin kuulumattomissa vesistöissä, tai vastaavasti reittivesistössä kulkeva laivareitti voi kulultaan poiketa maantieteellisestä vesireitistä.
Päijänteen eteläosassa sijaitsevan Vääksyn nimi on suomennos ruotsin sanasta vägsjö, joka tarkoittaa reittivettä ja vesitietä.
Reittivesien ja latvavesien vertailua

Monet Suomen keskiosien järvet kuuluvat järvireitteihin, ja niitä on kaikissa kolmessa Järvi-Suomen suurimmassa vesistössä eli Vuoksen, Kymijoen ja Kokemäenjoen vesistössä, muutamia Oulujoen vesistössäkin. Vesistön valuma-alueella ylempänä olevat pienvedet, kuten lammet, pienjärvet ja purot ruokkivat jokien välityksellä alapuolellaan olevaa reittijärveä. Isoa keskusjärveä nimitetään myös selkävedeksi. Biologisesti Suomen reittivedet ovat yleensä karuja, rannoilta kovapohjaisia ja niiden vesi on kirkkaampaa kuin yläpuolisissa pienvesissä. Pienvedet taas ovat usein pehmeäpohjaisia ja humuspitoisia, ja niiden vesi on humuksen takia ruskeaa. Latvavesiä on myös savialueilla, jossa ravinteikas vesi tarjoaa kasvualustan rehevälle ranta- ja vesikasvillisuudelle.
Suomen vesireitit

Kokemäenjoen vesistössä:
Hauhon reitti
Ikaalisten reitti
Längelmäveden reitti
Keuruun reitti
Pihlajaveden reitti
Vanajaveden reitti
Ähtärin reitti
Kymijoen vesistössä:
Mäntyharjun reitti
Sysmän reitti
Rautalammin reitti
Saarijärven reitti
Valkealan reitti
Viitasaaren reitti
Oulujoen vesistössä:
Hyrynsalmen reitti
Sotkamon reitti
Kalliojoen reitti
Vuoksen vesistössä:
Iisalmen reitti
Nilsiän reitti
Pielisen reitti
Vääksyn kanava.
Vetka

| Vetka (Ветка) |
| --- | --- |
 Uudempi ortodoksikirkko Vetkassa
 vaakuna
 Vetka
 Koordinaatit: 52°34′00″N, 31°11′00″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Perustettu:  1685
Väkiluku (10/2009):  7 927
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.vetka.gomel-region.by/en/region 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vetka (valkoven. ja ven. Ве́тка) on pieni kaupunki ja hallintopiiri Homelin alueen itäosissa Valko-Venäjällä. Kaupungissa asui vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 7 927 ja koko hallintopiirissä 18 766 henkeä. Kaupunki sijaitsee Dneprin sivuhaaran Sožin itärannalla 24 kilometriä Valko-Venäjän toiseksi suurimman kaupungin Homelin (Gomel) koillispuolella ja toisaalta Venäjän Brjanskin alueen länsipuolella.
Vetkan piirin sijainti Valko-Venäjällä.
Kaukokulkeumana levinneen cesium-137:n aiheuttama aktiivisuus Vetkan lounaispuolella sijaitsevan Tšernobylin voimalan ympäristössä.
Vetkan kaupunki ja talouselämä sekä ympäröivän alueen maatalous ovat kärsineet merkittävästi Tšernobylin ydinvoimalakatastrofin vaikutuksista. Etenkin piirin itäosissa pitkäikäisen cesium-137:n korkeat pitoisuudet vaikuttavat vielä vuosikymmeniä.
Vetkassa on muun muassa Valkovenäläisen kansantaiteen museo (Vetkauski muzei narodnai tvortšatsi). Vuonna 1987 avattu museo esittelee muun muassa Vetkan alueen varhaista asutushistoriaa  jääkauden jälkeisistä kivikirveistä lähtien, ortodoksista kirkkotaidetta ja -historiaa (vanhoja  kirkonkirjoja; ikoneja ja ikonitekniikoita erityisesti Vetkan koulusta 1800-luvulta ja 1900-luvun alkupuolelta), puukaiverruksen ja kankaankudonnan perinteitä sekä erilaisia samovaareja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vetka Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Tietoa Vetkan hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Kaupunkikartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki Vetkan kaupunkiin, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Vetka - Gomel Region (englanniksi) (belarustourism.by)
Vetka (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (belarustourism.by)
Tieto kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vetka Museum of Folk Art - A museum more precious than Louvre[vanhentunut linkki] (englanniksi) (belarus-magazine.by)
Valkovenäläisen kansantaiteen museo - yhteystiedot (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (museum.gomel-region.by)
Vetka National Crafts Museum - perustietoa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Few lines about Vetka (englanniksi) (belausguide.com)
Georges Vézina

| Georges Vézina |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. tammikuuta 1887 Chicoutimi, Québec, Kanada
Kuollut: 27. maaliskuuta 1926 (39 vuotta)
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  The Chicoutimi Cucumber
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  168 cm
Paino:  84 kg
Sarja:  NHL
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1911–1926
Seurat:  Montréal Canadiens
Hockey Hall of Fame
 1945 
Georges Vézina (21. tammikuuta 1887 Chicoutimi, Québec – 27. maaliskuuta 1926) oli kanadanranskalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelasi NHL-seura Montreal Canadiensissa. Hänen mukaansa on nimetty NHL:n parhaalle maalivahdille annettava palkinto.
Kaudella 1922–1923 Vézina pelasi ensimmäisenä maalivahtina kauden alle 2 päästetyn maalin keskiarvolla. Vézinan hieno ura sai dramaattisen lopun, kun kotiottelussa Pittsburgh Piratesia vastaan hän tuli maalittoman ensimmäisen erän jälkeen jäältä suu verta vuotaen ja lyyhistyi pukukoppiin. Vézina palasi jäälle toiseen erään, mutta lyyhistyi uudelleen, jolloin valmentaja Leo Dandurandin oli pakko vaihtaa kentälle joukkueen kakkosmaalivahti George Hainsworth. Ottelun jälkeen Vézinalla todettiin tuberkuloosi, johon hän menehtyi neljä kuukautta myöhemmin.
Vézinan rauhallisuus ja kylmähermoisuus toi hänelle lempinimen The Chicoutimi Cucumber.
Saavutuksia

Valinta vuonna 1945 Hockey Hall of Fameen
Sijalla 75. The Hockey News -lehden 100 suurimman pelaajan listalla, joka julkaistiin vuonna 1998
Veuve Clicquot

| Veuve Clicquot Ponsardin |
| --- | --- |
Perustettu:  1772
Perustaja:  Philippe Clicquot-Muiron
Kotipaikka:  Reims, Ranska
Toimiala:  samppanjan tuotanto
Emoyhtiö:  LVMH
Kotisivu:  www.veuve-clicquot.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Erikokoisia Veuve Clicquot -pulloja.
Veuve Clicquot on vanha ranskalainen samppanjan tuottaja ja tuotemerkki, joka toimii Reimsissä Ranskassa. Se on saanut lempinimekseen "Keltainen leski", koska pullossa on keltainen etiketti ja François Clicquot'n kuoltua Nicole-Barbe Ponsardin jäi leskeksi. Sen on perustanut vuonna 1772 Philippe Clicquot-Muiron. Juuri tämä valmistaja teki samppanjasta Euroopan ylhäisön ja varakkaan porvariston suosikin.kenen mukaan? Se on vuodesta 1987 kuulunut tytäryrityksenä Louis Vuitton Moët Hennessyn ylellisyystuotteita valmistavaan yritykseen.
Léon Cogniet: Madame Clicquot'n muotokuva.
Perustajan poika François Clicquot avioitui vuonna 1798 Nicole-Barbe Ponsardinin kanssa, josta tuli yrityksen johtaja miehensä kuoltua vuonna 1805. Sitä ennen yritys oli harjoittanut myös pankkitoimintaa ja villakauppaa, mutta rouva Clicquot keskitti yrityksen pelkästään samppanjan tuottamiseen.
Napoleonin sotien aikana vuonna 1814 Clicquot'n samppanjaa alettiin viedä ulkomaille, ja se pääsi hovien suosioon. Kun rouva Clicquot kuoli 29. heinäkuuta 1866, yrityksen toiminta oli vakaalla pohjalla.
Veuve Clicquot -pullon keltainen etiketti
Aiheesta muualla

Veuve-Clicquot
| n k LVMH |
| --- | --- |
Alkoholijuomat:  Domaine des Lambrays  Château d’Yquem  Dom Pérignon  Ruinart  Moët & Chandon  Hennessy  Veuve Clicquot  Chăteau Galoupet  Ardbeg  Chăteau Cheval Blanc  Glenmorangie  Krug  Mercier  Chandon  Joseph Phelps  Newton Vineyard  Cloudy Bay  Colgin Cellars  Beldevere  Terrazas de los Andes  Bodega Numanthia  Cheval des Andes  Woodinville  Ao Yun  Clos19  Volcan de mi Tierra  Eminente 
Muoti:  Loewe  Moynat  Louis Vuitton  Berluti  Rimowa  Loro Piana  Fendi  Celine  Christian Dior  Emilio Pucci  Givenchy  Kenzo  Marc Jacobs 
Kosmetiikka:  Stella by Stella McCartney  Officine Universelle Buly  Guerlain  Acqua di Parma  Parfums Christian Dior  Givenchy Parfums  Loewe Perfumes  Benefit Cosmetics  Olehenriksen  Make up For ever  Kenzo Parfums  Fresh  KVD Beauty  Maison Francis Kurkdjian  Cha Ling  Fenty Beauty by Rihanna 
Kellot ja korut:  Chaumet  Tiffany & Co.  TAG Heuer  Zenith  Bulgari  Fred  Repossi  Hublot 
Kaupat:  Le Bon Marché Rive Gauçhe  La Grande Epicerie de Paris  Starboard Cruise Services  DFS  Sephora  24S 
Muuta:  Cova  Royal Van Lent  Jardin D'Acclimatation  Les Echos  Le Parisien  Connaissance Des Arts  Investir  Belmond  Radio Classique  Cheval Blanc
Verenpisarat

| Verenpisarat |
| --- | --- |
 Siroverenpisara (Fuchsia magellanica)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Myrtales
Heimo::  Horsmakasvit Onagraceae
Suku::  Verenpisarat Fuchsia  L.
Katso myös
   Verenpisarat Wikispeciesissä   Verenpisarat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Verenpisarat (Fuchsia) on horsmakasvien suku, jonka monia lajeja kasvatetaan koristekasveina. Sukuun kuuluu ainakin sata lajia,  ja lisäksi on jalostettu useita lajikkeita. Useimmat lajit ovat kotoisin Etelä-Amerikasta, mutta lajeja on myös Meksikossa, yksi Tahitilla ja neljä Uudessa-Seelannissa.
Ulkonäkö

Verenpisarat ovat pensaita tai puita, jotka pudottavat lehtensä talveksi viileässä ilmastossa mutta kasvavat ikivihreinä lämpimämmillä alueilla. Kukan terälehdet muodostavat alaspäin suuntautuvan torven ja sen kantaan kiinnittyneen kruunun. Suurimmat verenpisarat ovat 12–15 metriä korkeita puita.
Lye’s Unique -lajikkeen lohenpunaiset kukat ovat vuodelta 1886. Kestävä pensaslajike Charming on vuodelta 1877.
Historia

Euroopassa verenpisaroita kasvatettiin ensimmäisen kerran 1780-luvulla. Useita 1800-luvulla jalostettuja lajikkeita viljellään edelleenkin. Vuodelta 1872 tunnetaan ’Bland’s New Striped’ ja vuodelta 1880 ’Claire de Lune’.
Verenpisara ravintona

Verenpisaran hedelmät ovat meheviä, ja yhtä lajia kasvatetaan lähinnä marjojensa takia. 
Koristekasveina kasvatettavat verenpisarat ovat kookkaita, noin 50 cm korkeita kasveja. Ne kasvavat pensaan muodossa, ja niiden kukat ovat melko isot, fuksianpunaiset. Uudessa-Seelannissa elävät, hyvin harvinaiset kakapo-papukaijat käyttävät verenpisaran hedelmiä ravinnokseen.
Verenpisarat huonekasveina

Sisätiloihin kannattaa valita pienikasvuisia lajikkeita. Esimerkiksi lajike ’Ballet Girl’ kasvaa vain 30-47 cm:n korkuiseksi, ja sillä on suuret, kerrannaiset, kirsikanpunaiset ja valkoiset kukat. Rentovartiset muodot, kuten lajike ’Marinka’, sopivat mainiosti kukkapylvään päälle. Ne tulevat noin 30 cm:n korkuisiksi ja jopa 60 cm:n levyisiksi. Multa pidetään kosteana. Keväästä syksyyn kasvia lannoitetaan kerran viikossa miedolla nestemäisellä, kukkiville kasveille sopivalla lannoitteella. Keväällä voi ottaa puutumattomia pistokkaita ja myöhäiskesällä puolipuutuneita pistokkaita, jotka juurrutetaan kylvömullassa.
Verenpisaralajeja

puuverenpisara (Fuchsia arborescens)
bolivianverenpisara (Fuchsia boliviana)
helakkaverenpisara (Fuchsia coccinea)
tuliverenpisara (Fuchsia fulgens)
siroverenpisara (Fuchsia magellanica)
kääpiöverenpisara (Fuchsia procumbens)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Verenpisarat – Fuchsia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161066  Wikispecies: Fuchsia  APDB: 190860  APNI: 65696  BioLib: 62100  BOLD: 401788  CoL: 634RQ  eFloraSA: Fuchsia  EoL: 61794  EPPO: 1FUCG  FloraBase: 22608  FNA: 113050  FoAO2: Fuchsia  GBIF: 5938221  GRIN: 4774  iNaturalist: 54713  IPNI: 30000052-2  ITIS: 27638  NBN: NHMSYS0000458902  NCBI: 13069  NZOR: 3ec55842-60ab-4060-bc2c-a2a869c2541a  Open Tree of Life: 661739  Paleobiology Database: 455597  PLANTS: FUCHS  Plazi: 43BB8392-08DB-99B0-2C9A-7CA0CE450E1E  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000052-2  Tropicos: 40011249  VicFlora: bb82006a-9873-4104-921b-46c44a1c164c  WFO: wfo-4000015098
Your Friendly Neighborhood Spider-Man

| Your Friendly Neighborhood Spider-Man |
| --- | --- |
 Sarjan otsikko ensimmäisessä jaksossa.
Tyyli:   animaatio  supersankari 
Kestoaika:  29–33 min
Luoja(t):  Jeff Trammell
Perustuu:  Stan Leen ja Steve Ditkon sarjakuvahahmoon Hämähäkkimies
Pääosissa:   Hudson Thames  Kari Wahlgren  Grace Song  Eugene Byrd  Zeno Robinson  Hugh Dancy  Charlie Cox  Colman Domingo 
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:  Disney+
Esitetty:  2025-1-2929. tammikuuta 2025 –  jatkuu edelleen
Tuotantokausia:  1
Jaksoja:  10
Tuotanto
Tuottaja(t):   Danielle Costa  Tim Pauer 
Vastaava(t) tuottaja(t):   Jeff Trammell  Dana Vasquez-Eberhardt  Louis D’Esposito  Kevin Feige  Brad Winderbaum 
Säveltäjä(t):   Leo Birenberg  Zach Robinson 
Leikkaaja(t):   Alexander Wu  Hannah Long 
Tuotantoyhtiö(t):  Marvel Studios Animation
Levittäjä:  Disney Media Distribution
Aiheesta muualla
IMDb 
Your Friendly Neighborhood Spider-Man on yhdysvaltalainen Jeff Trammellin luoma Disney+-tilausvideopalveluun julkaistu animaatiosarja, joka perustuu Marvel Comicsin suosittuun sarjakuvahahmoon Hämähäkkimies. Se on Marvel Cinematic Universen (MCU) kahdestoista Marvel Studiosin tuottama televisiosarja ja toinen sen animaatiostudio Marvel Studios Animationin tuottama ”Marvel Animation”-nimikkeellä julkaistava animaatiosarja. Sarja kertoo Peter Parkerin varhaisimmista vaiheista Hämähäkkimiehenä vaihtoehtoisessa universumissa, jossa Norman Osborn oli hänen mentorinsa Tony Starkin sijaan. Trammell toimii sekä sarjan showrunnerina että pääkäsikirjoittajana, Mel Zwyerin johtaessa sarjan ohjaajien tiimiä.
Hudson Thames palaa Marvel Studios Animationin animaatiosarjasta What If...? (2021–2024) ääninäyttelemään Peter Parkeria / Hämähäkkimiestä. Sarjassa ääninäyttelevät myös Kari Wahlgren, Grace Song, Eugene Byrd, Zeno Robinson, Hugh Dancy, Charlie Cox ja Colman Domingo. Sarja julkistettiin marraskuussa 2021, Disney+-päivänä, nimellä Spider-Man: Freshman Year, jolloin paljastettiin myös Trammellin liittyminen projektiin. Sarjan animointityyli muistuttaa varhaisia 1960-luvun The Amazing Spider-Man -sarjakuvia, Polygon Picturesin ja CGCG:n vastatessa sarjan animoinnista.
Your Friendly Neighborhood Spider-Manin ensimmäinen tuotantokausi koostuu kymmenestä jaksosta, jotka julkaistiin Disney+:aan osana MCU:n viidettä vaihetta 29. tammikuuta – 19. helmikuuta 2025. Toinen tuotantokausi tullaan julkaisemaan vuonna 2026, osana MCU:n kuudetta vaihetta. Sarjalle on tekeillä myös kolmas tuotantokausi.
Juoni

Vaihtoehtoisessa universumissa, Peter Parker on vasta aloittanut lukio-opinnot sekä supersankariuransa Hämähäkkimiehenä. Mutta toisin kuin Marvel Cinematic Universen (MCU) ”Pyhässä aikajanassa”, jossa Tony Starkista tuli Peterin mentori, tässä universumissa Peter saa mentorikseen Norman Osbornin.
Ääninäyttelijät > Päärooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hudson Thames  | … |  Peter Parker / Hämähäkkimies   |
|  Kari Wahlgren  | … |  May Parker, Roxanna Volkov, Eberhardt   |
|  Grace Song  | … |  Nico Minoru   |
|  Eugene Byrd  | … |  Lonnie Lincoln / Hautakivi   |
|  Zeno Robinson  | … |  Harry Osborn, herra Campbell   |
|  Hugh Dancy  | … |  Otto Octavius   |
|  Charlie Cox  | … |  Matt Murdock / Daredevil   |
|  Colman Domingo  | … |  Norman Osborn   |