Liberalismi
Muunnelmia

Liberalismista on useita variantteja:
Klassinen liberalismi (vahvimmillaan n. 1700-1850) oli valistusajattelijoiden pääasiallinen poliittinen suuntaus, suurin piirtein arvo- ja talousliberalismin yhdistelmä: ihmisten tuli saada itse päättää omista asioistaan niin kauan kuin he eivät vahingoita muita. Klassiseen liberalismiin kuuluivat siis ihmisoikeudet ja minimaalinen talouden sääntely, mm. vapaakauppa. (Valistusaate oli kuitenkin laajempi käsite kuin klassinen liberalismi, se myös kehotti ihmisiä käyttämään järkeään ja tekemään päätökset omalla järjellään sen sijaan, että turvautuisivat uskontoihin, myytteihin, auktoriteetteihin tms. Klassinen liberalismi sanoi vain, että lakien tulisi sallia omien päätöstensä seuraaminen, mikä tarkoitti myös mm. kirkon ja aatelisten määräysvallan poistamista ja orjuuden lakkauttamista.) Tunnetuimpia klassisia liberaaleja olivat mm. John Locke, Antti Chydenius, Adam Smith, Voltaire, Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, Immanuel Kant, Jeremy Bentham ja rajatapauksina John Stuart Mill sekä Frédéric Bastiat.
Sosiaaliliberalismin mukaan julkinen valta on mukana takaamassa mahdollisuuksien tasa-arvoa. Valtion tulee hoitaa peruspalvelut kansalaisilleen, mutta muuten sen pitää olla sekaantumatta kansalaisyhteiskunnan toimintaan ja ihmisyksilöiden elämään. Sosiaaliliberalismin aloitti lähinnä Leonard Hobhouse Britanniassa 1900-luvun alussa, perustaen aiempiin John Stuart Millin ajatuksiin eettisestä liberalismista. Tarkoituksena oli lähentää liberalismia sosialisteihin, jotka olivat äänioikeuden laajentumisen myötä saaneet vaikutusvaltaa, osoittamalla että liberalismi ja rationaalinen sosialismi olivat yhteensovitettavissa. Britannian silloiset äärimmäisen kärjistyneet elintasoerot saivat osan liberaaleista epäilemään vapaiden markkinoiden kykyä tuottaa vaurautta kaikille. Sosiaaliliberaalit pitivät klassisen liberalismin vapauskäsitettä liian kapeana: vapaat markkinat yksin eivät taanneet ihmisille mahdollisuutta "toteuttaa itseään" juuri lainkaan, minkä johdosta vapaudella ei ollut merkitystä.
Libertarismi vaatii äärimuodossaan täyttä negatiivista vapautta eli vapautta pakkovallasta ja väkivallasta. Tästä seuraa, että se ei hyväksy muita kieltoja ihmisten toiminnalle, ei siis myöskään markkinoiden sääntelyä.
Markkinaliberalismi on hyvin lähellä klassista liberalismia: negatiivinen vapaus on pääsääntönä, mutta yleensä markkinaliberaalit kannattavat kannustavaa sosiaaliturvaa, valtion tukemaa koulutusta ja terveydenhuoltoa (kenties palvelusetelein) ym. Joskus libertarismi lasketaan markkinaliberalismin äärimuodoksi.
Arvoliberalismi tarkoittaa liberalismin ei-taloudellisia aspekteja (ja on siis yhteistä klassiselle sekä markkina- ja sosiaaliliberalismille ja libertarismille). Niihin kuuluvat mm. ihmisoikeudet: sananvapaus, uskonnonvapaus, yhdistymisvapaus, yleensäkin ihmisten oikeus päättää itse omista ei-taloudellisista asioistaan.
Talousliberalismi tarkoittaa markkinaliberalismin (tai klassisen liberalismin) taloudellisia aspekteja kuten vapaakauppaa ja verotuksen ja talouden sääntelyn vähyyttä.
Uusliberalismi tarkoitti 1900-luvun alkupuolella klassisen liberalismin muunnosta, jossa hyväksyttiin eräät kilpailua edistävät toimet, esimerkiksi tietyt monopoleja rajoittavat lait. Se oli siis lähellä nykyistä käsitettä markkinaliberalismi. Nykyään termiä uusliberalismi käytetään myös lukuisissa muissa erilaisissa merkityksissä, joista useimmat ovat lähellä talousliberalismia tai konservatismia.
Useimmat liberaalit kuitenkin sijoittunevat jonnekin libertarismin ja sosiaaliliberalismin väliin, ja lisäksi terminologia on jossain määrin moniselitteistä. Esimerkiksi Yhdysvalloissa "liberal" saattaa tarkoittaa lähes "sosialistia", ja siellä jotkut sosiaaliliberaaleja lähellä olevat käyttävät siksi itsestään nimitystä "Libertarian", vaikkakin useimmissa maissa libertaari tarkoittaa libertarismin jyrkän muodon kannattajaa.