stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristinuskon historia Suomessa
1600-luku > Puhdasoppisuuden aikakausi

1600-luku oli Ruotsissa ja Suomessa puhdasoppisen luterilaisuuden aikakautta. Kirkon johdolle oli tärkeää pysyä erossa katolisuudesta ja muista vääristä opeista. Turun piispaksi nimettiin 1627 ruotsalainen Isak Rothovius. Häntä oli edeltänyt Eerik Eerikinpoika Sorolainen, jota Kustaa II Aadolf epäili myönteiseksi katolisuutta kohtaan. Siksi Turkuun tuli ruotsalainen piispa, mihin vaikutti myös osaltaan Suomen papiston vaatimaton opillinen taso. Rothoviuksen jälkeen piispana oli ruotsalainen aina vuoteen 1718 saakka. Vaikka Rothovius olikin ruotsalainen, hän pyrki edistämään Suomen kirkkoa. Hän muun muassa kiirehti Sorolaisen aloittaman koko Raamatun suomentamistyötä. Biblia ilmestyi lopulta 1642.
Suomen kirkko oli vastuussa myös Turun hiippakunnassa asuvista saamelaisista. Kemijoen vesistön ja Inarin saamelaiset kastettiin kristinuskoon jo 1630-lukuun mennessä, vaikka opetus käytiinkin suomeksi. Vaikka saamelaiset olikin nimellisesti kristittyjä, monet muinaisuskon piirteet säilyivät jopa 1900-luvulle asti.
Puhdasoppisuuden aikaan yhdistetään usein noitavainot. Suomeen noitavainojen uusi aalto saapui 1660-luvulla, mutta vainot jäivät melko vähäisiksi. 1660-luvulta vuoteen 1683 Suomessa, pääosin ruotsinkielisillä alueilla mestattiin noin 40 noitaa. Noitausko ei saanut Suomessa varsinaisesti jalansijaa, sillä perinteisesti suomalaisessa muinaisuskossa tietäjät olivat miehiä.
1700-luku > Pietismi

Ihmiset alkoivat jo 1700-luvulla ajatella uskoa yksilöllisemmin, ja vaikka kristinuskoa ei vastustettukaan, välinpitämätön asenne siihen yleistyi. Papit hyväksyivät tapakristillisyyden, mutta puuttuivat asiaan, jos huomasivat seurakunnassa epäsiveellisyyttä. Suomeen oli jo 1600-luvun lopulla levinnyt tietoja Saksassa syntyneestä pietismistä. Turun piispa Johannes Gezelius, jota hämmensi pietismin radikaalit ja mystiikkaan viehtyneet kannattajat, arvosti kuitenkin pietismiä edustanutta Philipp Jacob Speneriä. Ensimmäinen radikaalipietismin suomalainen pappi oli Lars Ulstadius. Hän keskeytti tuomiokirkossa jumalanpalveluksen julistaakseen tuomiota kirkolle. Ulstadius joutui luopiona elinkautiseen vankeuteen.
Kirkollinen pietismi alkoi kasvattaa merkitystään vapaudenajan lopulla. Siihen vaikutti erityisesti Tornion pedagogion rehtorin Johan Wegeliuksen saarnakirja Se pyhä evangeliumillinen valkeus taivaallisesa opisa ja pyhäsä elämäsä (1747–1749). Vaikka se oli varsin pietistinen kirja, Turun tuomiokapituli suositteli sitä. Rahvaan lukutaidon kehittyessä, suomenkielisiä kirjoja alkoi ilmestyä entistä enemmän. Englantilaisen Arthur Dentin kirja Totisen kääntymisen harjoitus sai 1756 aikaan Uudellakirkolla (Kalannissa) herätystä. Uudeltakirkolta herätys levisi nopesti kaikkialle Varsinais-Suomen länsiosaan ja Satakunnan rannikkoseudulle. Herätysliike vahvistui 1770-luvulla. Ominaista sille oli niin sanotut horrossaarnaajat, joista merkittävin oli talollisen tytär Anna Rogel.
1800-luku > Venäjän vallan alaisuuteen

Suomen luterilaisen kirkolla oli keisari Aleksanteri I:n varsin luottamuksellinen suhde, koska piispat suostuivat keisarin ylivaltaan. Vaikka keisari olikin ortodoksi, hän oli Suomessa luterilaisen kirkon päämies.
Kansan keskuudessa vaikutti 1800-luvulla monia luterilaisia herätysliikkeitä, joilla oli paljon perinteitä 1700-luvulta mutta myös uusia piirteitä. Herätysliikkeiden vaikutus ei kuitenkaan levinnyt koko maahan, vaan monilla alueilla seurattiin kirkollista luterilaisuutta. Nilsiässä herätysliikkeeseen liittyi Paavo Ruotsalainen. Hän sai 1810-luvulla johtoaseman Pohjois-Savon herätysliikkeessä. Herännäisyys levisi Savosta Pohjanmaalle. Siitä erosi omat herätysliikkeet Mikkelissä, Karjalassa ja Lounais-Suomessa, jossa alkoi 1817 uusi herätyksen aalto Juho Uusikartanon johdolla. Liike oli aluksi hurmoksellinen, ja se on saanut nimekseen hyppyherätys. Henrik Renqvistin kirjojen vaikutuksesta Lounais-Suomen hyppyherätys kehittyi rukoilevaisuudeksi.
Luterilaisen kirkon johtokin huolestui herätysliikkeistä, sillä ne näyttivät vaikuttavan papiston arvovaltaan ja kirkon järjestykseen. Arkkipiispa Jacob Tengström oli varsin aktiivinen herätysliikkeiden vastustaja, mutta käytännössä heränneiden vaino oli varsin lievä. Kirkon johto luopui 1840-luvulla heränneiden ahdistamisesta, kun heidät oli todettu poliittisesti vaarattomiksi.
Ruotsin Lapissa syntyi 1840-luvulla perustajansa Lars Levi Laestadiuksen mukaan nimetty lestadiolaisuus. Laestadius ei pyrkinyt perustamaan omaa liikettään, mutta hänen saarnoistaan syntynyt herätys sai nimensä 1870-luvulla. Siihen liittyi hajanaisesti ihmisiä ympäri Suomea jo 1870-luvun aikana, mutta Keski-Pohjanmaalla se sai erityisen paljon kannatusta ruotsinkielisen maalaisväen keskuudessa.
1800-luku > Kirkon ja valtion suhde

Ranskan valistuksen radikaalein suunta levisi Suomeen 1850-luvun puolivälin jälkeen. Esimerkiksi monet Helsingin yliopiston Wiipurilaisen Osakunnan jäsenet omaksuivat ”vapaamielisyyden”. Kirkko joutui Suomessa puolustuskannalle, ja sen hallintoa alettiin uudistaa. Vuosien 1865–1870 aikana kirkosta kehittyi oma valtiosta erillinen organisaatio. Eri lait ja asetukset siirsivät paikallishallinnon ja koulutuksen pois kirkollisilta viranomaisilta. Kirkosta tuli valtiosta erillinen toimija, joka kirkkolain mukaan päättää asioistaan itsenäisesti. Vuoden 1870 kirkkolaki perusti muun muassa kirkolliskokouksen, joka kokoontui kymmenen vuoden välein tarkistamaan kirkkolakia. Liberaalit uskoivat jäävänsä voitolle, kun yli puolet kirkolliskokoukseen jäsenistä oli maallikkoja. He olivat kuitenkin pääosin herätysliikkeiden jäseniä.
Kirkon uusiutumista todisti myös lähetystyön leviäminen. Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman tuki oman lähetystyön perustamista, ja vuonna 1859 perustettiin Suomen Lähetysseura. Se koulutti muutamia lähetyssaarnaajia ja hankki kohteen niin sanotulta Ambomaalta ovambojen keskuudessa nykyisen Namibian pohjoisosista. Ambomaan lähetystyötä johti kymmeniä vuosia Martti Rautanen. Suomalaiset auttoivat Ambomaalla luomaan ovamboille kirjakielen, opettivat luku- ja kirjoitustaitoa, vastustivat vahingollisia tapoja, pyrkivät kohentamaan toimeentuloa ja parantamaan sairaanhoitoa.
Uskonnollinen auktoriteetti säilyi pitkään esimerkiksi todistajan ja kalastuksenvalvojan valatilaisuuksissa juhlallisen vakuutuksen pohjana, vaikka kirkko oli erotettu valtiosta. Kirkonkirjat olivat vuosisatojen ajan väestötietojärjestelmän pohjana. Turun piispa Isak Rothovius määräsi vuonna 1628, että pappien oli luetteloitava syntyneet, vihityt ja kuolleet. Evankelis-luterilainen kirkko ja ortodoksinen kirkkokunta hoitivat väestökirjanpitotehtäviä yhdessä maistraattien kanssa vuoteen 1999 saakka.
Kirkon ja valtionhallinnon yhteistyö näkyy edelleen esimerkiksi valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksessa, ja valtioneuvoston edustajana kirkolliskokouksessa. Kirkko on julkisoikeudellinen toimija, joka tekee oikeudellisia toimia esimerkiksi vihkiessään avioliittoon.
Nykyiset kirkkokunnat

Perustuslain mukaan kirkkolaissa säädetään evankelis-luterilaisen kirkon järjestysmuodosta ja hallinnosta. Suomen ortodoksista kirkkoa koskee Laki ortodoksisesta kirkosta. Esimerkiksi tilastoinnissa näistä kahdesta käytetään lakisääteisen asemansa takia nimitystä "valtionkirkko". Sen sijaan kirkot eivät pidä itseään valtionkirkkoina vaan kansankirkkoina.
Kolmanneksi suurin uskonnollinen ryhmä on helluntaiherätys, joka on Suomen vapaakristillisistä yhteisöistä suurin. Muita suuria uskonnollisia yhteistöjä ovat Jehovan todistajat ja Suomen Vapaakirkko.
Katolinen kirkko toimii Suomessa rekisteröitynä uskonnollisena yhdyskuntana. Suomessa sillä on jäseniä noin 10 000.
Piispa Henrik Taivassalon kirkon maalauksessa noin vuodelta 1450.
Lars Ulstadius keskeyttää jumalanpalveluksen Turun tuomiokirkossa
Ristinmerkki

Itäisen tavan mukainen sormien asento.
Ristinmerkki on ortodoksisessa sekä katolisessa sekä uudelleen myös enenevässä määrin luterilaisessa kirkossa käytettävä rukouksen muoto.
Ristinmerkkiä käyttävät ortodoksisessa sekä katolisessa ja luterilaisessa kirkossa niin papit kuin kirkkokansakin rukouksena.
Ristinmerkillä kuvataan ihmisen eteen risti, kristillisyyden symboli. Ortodoksit ja katolisen kirkon kreikkalaiskatoliset jäsenet tekevät ristinmerkin koskettamalla otsaa ja rintaa sekä sen jälkeen ensin oikeaa sitten vasenta olkaa ja katolisen kirkon roomalaiskatoliset jäsenet loppuosassa toisin päin: ensin vasen sitten oikea olkapää. Luterilaiset tekevät ristinmerkin läntisen perinteen mukaisesti samoin kuin roomalaiskatoliset.
Vanha-uskoisten käyttämä asento.
Ortodokseilla ja kreikkalaiskatolisilla on ristinmerkkiä tehdessä yhdistetty kolme sormea, roomalaiskatolisilla merkki tehdään usein koko kämmenellä. Itäisessä tavassa käytetään yhteen puristettuja peukaloa, etusormea ja keskisormea, jotka symboloivat Jumalan kolmea persoonaa. Erillään ovat kämmentä vasten puristetut pikkusormi ja nimetön, jotka symboloivat Jeesuksen inhimillistä ja jumalallista olemusta. Venäjän vanhauskoiset tekevät kuitenkin ristinmerkin kahdella sormella.
Kolmen sormen käyttö on venäläinen tapa ja peräisin patriarkka Nikonin liturgisista uudistuksista, joiden seurauksena syntyi niin sanottu vanhauskoisuus.
Varhaisin maininta ristinmerkistä on kirkkoisä Tertullianukselta, jolloin kyseessä oli ristinmerkin ilmeisesti kaikkein vanhin muoto, otsaan tehtävä niin sanottu pieni ristinmerkki.
Luterilainen kirkko

Martti Luther neuvoi Vähässä katekismuksessaan aloittamaan päivän ristinmerkillä: ”Noustessasi aamulla vuoteesta siunaa itsesi pyhällä ristinmerkillä ja lausu: Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen haltuun. Aamen.” Samat sanat tuli lausua illalla nukkumaan mentäessä. Ristinmerkin käyttöön aamuin illoin neuvoi myös Mikael Agricolan Abc kiria sekä monet muut 1500- ja 1600-lukujen ruotsalaiset ja suomalaiset katekismukset.
1664 ilmestyneessä saarnakirjassaan Loimaan kirkkoherra Laurentius Petri esitti neljä syytä, miksi ristinmerkki tehdään: "1. Pyhä risti muistuttaa Jeesuksen kärsimyksestä ja kuolemasta. 2. Se muistuttaa myös Kristuksen antamasta esikuvasta sekä kristityn halusta eritä tästä maailmasta ja olla Kristuksen kanssa (Fil. 1:23) 3. Risti kuvaa uskon asettamista perkeleen kiusauksia, helvettiä ja kuolemaa vastaan ja niiden voittamista. 4. Ristinmerkki erottaa kristityn pakanoista. Sillä me tunnustamme uskomme Kolmiyhteiseen Jumalaan ja annamme itsemme Hänen haltuunsa". Kun ristinmerkki myöhemmin hävisi messusta luterilaisessa kirkossa, pieni ristinmerkki säilyi Suomessa edelleen osana kasteliturgiaa.
Jumalanpalveluksen alku- ja päätössiunauksessa liturgi tekee ristinmerkin lausuessaan: Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Myös seurakuntalainen voi tällöin tehdä ristinmerkin Messun aikana seurakuntalainen voi tehdä ristinmerkin alkusiunauksen yhteydessä, vastaanottaessaan synninpäästön, evankeliumin lukemisen alkaessa, vastaanottaessaan ehtoollisen sakramentin ja kiittäessään siitä sekä Herran siunauksen yhteydessä.
Aiheesta muualla

Piispa Eero Huovinen, Ristinmerkki - yhteyden merkki[vanhentunut linkki]
Ristinmerkki / Ortodoksi.net
Aamenesta öylättiin -sanasto: Ristinmerkki (Arkistoitu – Internet Archive)
Andreopoulos, Andreas: The Sign of the Cross. The Gesture, the Mystery, the History.  Brewster, MA:  Paraclete Press, 2006.  ISBN 978-1-55725-496-2
Ristikkomerkki

Ristikkomerkki, Arial.
Ristikkomerkki tai ruutu (arkikielessä myös risuaita tai englantilaisittain hashtag) on merkki, jota käytetään lähinnä teknisissä yhteyksissä, esimerkiksi puhelimissa ja tietotekniikassa. Merkkiä on käytetty myös sanan numero tilalla, samaan tapaan kuin nykyäänkin englannin kielessä (esimerkiksi #5 ja ’numero 5’). Suomen kielessä merkkiä ei kuitenkaan suositella käytettävän tällä tavalla.
Merkki tietokoneissa

Tietokoneissa # koodataan eri merkistöissä seuraaville arvoille:
| Merkki | Unicode | HTML  | ASCII | LaTeX | Alt-koodi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # | U+0023 NUMBER SIGN | &num; &#35; &#x23; | 0x23 | \# | Alt+35 |
| ＃ | U+FF03 FULLWIDTH NUMBER SIGN | &#65283; &#xFF03; |  |  |  |
| ﹟ | U+FE5F SMALL NUMBER SIGN | &#65119; &#xFE5F; |  |  |  |
Ristikkomerkki tunnetaan myös irc-kanavien nimissä ja useissa internetpalveluissa sisältöä kuvaavan aihetunnisteen eli avainsanan (engl. hashtag) etumerkkinä. Tunnetuin avainsanoja käyttävä palvelu on Twitter. Aihetunniste toimii linkkinä saman aihealueen julkaisuihin.
Ristikkomerkkiä käytetään kommenttimerkkinä useissa ohjelmointi- ja skriptikielissä (mm. Python, PHP ja Bash) eli sillä erotellaan ohjelmoijan kirjoittamat kommentit itse ajettavasta ohjelmakoodista. Merkkiä käytetään myös shebang-tunnisteessa komentokielitiedostoissa.
URL-osoitteissa ristikkomerkki aloittaa niin sanotun katkelmatunnisteen, joka viittaa tiettyyn kohtaan www-sivustolla tai tiedostossa.
Historia

Ristikkomerkin historia juontunee lääkärien lääkemääräyksiin tekemistä merkinnöistä. Latinankielinen sana recipe (suom: ota) lyhennettiin muotoon rec. Varhaisilla ajoilla lyhenteen c-kirjaimen yli vedettiin poikkiviivoja ja pisteitä, joka merkitsi jumalolentojen avuksi kutsumista, invokaatiota.
Roomalaiset lääkärit käyttivät lääkemääräyksissä Jupiterin merkkiä (symboli: ), jonka kristityt lääkärit korvasivat ristinmerkillä. Merkkiin saatettiin liittää kirjaimet I.H.S. (In Hoc Signo, tämän merkin avulla). Merkkeinä on myös käytetty kirjaimia I. D. N. (In Dei Nomine, Jumalan nimessä/nimeen), I. D. (Iuvante Deo, Jumalan avulla) tai I. I. (Iuvante Iesu, Jeesuksen avulla).
Klassisesta latinasta puuttuva J-kirjain korvattiin myöhemmin varustamalla I-kirjain poikkiviivalla. Kun kaksi poikkiviivaista I-kirjainta kirjoitettiin peräkkäin, varsinkin nopeasti kirjoitettuna muodostui kaksoisristi #. Ristikkomerkkiä on käytetty reseptilomakkeissa erottamaan lääkemääräykset toisistaan.
Kuittua

Kuittua Heinäveden kartalla.
Kuittua on yksi Pohjois-Karjalassa sijaitsevan Heinäveden kunnan kylistä. Kylä sijaitsee läntisellä Heinävedellä.
Aiheesta muualla

Mononen, Reijo ym.: Kuittuan perinnekirja. Perinnetietoa Kuittuan koulupiirin alueelta : Heinäveden kansalaisopiston kurssin ”Tunne kotikyläsi – tallenna tieto” ryhmätyö 1985. Heinäveden kansalaisopisto, 1989. 189 sivua. ISBN 952-90-0606-3.
Heinävesi
| --- | --- |
Taajamat:  Hasumäki (kirkonkylä)  Karvio  Kerma  Palokki  Sarvikumpu  Varistaipale  Vihtari 
Kylät:  Hevonlahti  Kansala  Karhilantaipale  Koivumäki  Kuittua  Kypäräjärvi  Lajunlahti  Lampu  Lepikkomäki  Malkkila  Niinimäki  Näätänmaa  Papinniemi  Pilppa  Petruma  Polvijärvi  Pyylinsaari  Pölläkkä  Raaminmäki  Rummukkala  Sappu  Sompasaari  Syrjä  Särkelä  Säynämö  Tetrivaara  Timonmäki  Vaaluvirta  Vahvalahti  Viitalahti 
Nähtävyydet:  Valamon luostari  Lintulan luostari  Valamon luostarin pääkirkko  Valamon luostarin talvikirkko  Valamon luostarin vanha kirkko  Lintulan luostarin kirkko  Heinäveden kirkko 
Liikenne:  Heinäveden reitti  Varistaipaleen kanava  Taivallahden kanava  Karvion kanava  Kerman kanava  Vihovuonteen kanava  Pilpan kanava  Koukunpolvi  Heinäveden rautatieasema  Syrjän rautatieasema  Vihtarin rautatieasema 
Vesistöt:  Kermajärvi  Juojärvi  Petrumajärvi  Iso-Vihtari 
Muuta Heinäveteen liittyvää:  Heinäveden historia  Vaakuna  Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta  Heinäveden Höyrylaiva Oy  Kermansavi  Heinäveden lehti
Pekka Kukkonen

Pekka Olavi Kukkonen (1. elokuuta 1949 Helsinki – 27. joulukuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen journalisti, joka työskenteli Helsingin Sanomain palveluksessa 1970–2008.
Kukkonen tuli ylioppilaaksi vuonna 1969 ja kävi Sanoman toimittajakoulun. Hän jatkoi opintojaan Kansasin yliopistossa ja valmistui kandidaatiksi vuonna 1974. Hän työskenteli Helsingin Sanomissa toimittajana (1970–1971, 1973–1977) ja apulaisuutispäällikkönä (1977–1982), eteni sunnuntaitoimituksen esimieheksi (1982–1989) ja lehden toimituspäälliköksi (1989–2008). Hän huolehti myös lehden kieliasusta.
Kukkonen toimi 1970-luvulla myös Newsweek-lehden Suomen-kirjeenvaihtajana sekä suomen kielen lautakunnan jäsenenä vuodesta 1997 ja varapuheenjohtajana vuodesta 2003.
Rintamamiesliitto

| Rintamamiesliitto |
| --- | --- |
Perustettu:  1929
Lakkautettu:  1944
Toimiala:  veteraani- ja avustusjärjestö
Puheenjohtaja:  jääkärieverstiluutnantti Onni Purhonen luutnantti Eino Haarla everstiluutnantti Carl Lindh
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoisen armeijan voiton 20-muistoksi vuonna 1938 julkaistu postimerkki.
Rintamamiesliitto (vuoteen 1940 Vapaussodan Rintamamiesten Liitto, VRL) oli Suomessa vuosina 1929–1944 toiminut sisällissodan valkoisten veteraanijärjestö, jolla oli myös äärioikeistolaisia poliittisia tavoitteita. Sillä oli 1930-luvun alussa läheiset yhteydet lapuanliikkeeseen, jonka toiminnassa liiton johtohenkilöt olivat tärkeässä roolissa. Rintamamiesliitto lakkautettiin vuonna 1944 välirauhansopimuksen perusteella. Sillä oli naisille suunnattu sisarjärjestö, Rintamamiesten Naisliitto, joka myös lakkautettiin.
Historiantutkijoiden Oula Silvennoisen, Marko Tikan ja Aapo Roseliuksen mukaan Vapaussodan Rintamamiesten Liiton johto koostui pääasiassa fasisteiksi luonnehdittavista henkilöistä ja liitto oli Suomen tärkein ”kansallismielisen radikalismin” taustaorganisaatio koko olemassaolonsa ajan, sillä se kokosi yhteen samanmielisiä vaikuttajia tehokkaammin kuin avoimen fasistiset järjestöt.
Perustaminen ja organisaatio

Vapaussodan Rintamamiesten Liitto perustettiin helmikuussa 1929 Tampereella. Se laajeni jo saman vuoden toukokuussa valtakunnalliseksi, mutta sen alkuperäiset avainhenkilöt olivat lähes kaikki tamperelaisia. Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin jääkärieverstiluutnantti Onni Purhonen. Muita perustajia olivat toimittaja Eero Rekola, kauppias K. V. Huhtala sekä liikemiehiksi siirtyneet jääkärikapteenit Arvi Kalsta ja Iivari Hyppölä. Taustalla vaikutti myös tehtailija Rafael Haarla, jonka pojasta Eino Haarlasta tuli myöhemmin liiton puheenjohtaja.
VRL perustettiin sisällissotaan valkoisten puolella osallistuneiden aseveliliitoksi ja tukemaan jäseniään. Perustajien motiivina oli pettymys sisällissodan jälkeiseen sisäpoliittiseen kehitykseen ja ajatus, että valkoisten rintamaveteraanien tulisi järjestäytyä poliittiseen toimintaan pelastamaan vuoden 1918 voiton perintö.
Liitolla oli enimmillään yli 20 000 jäsentä. Paikallisosastoja eli rintamamiesyhdistyksiä oli noin 200. Liitolla oli runsaasti myös ruotsinkielistä toimintaa. Liiton lehtiä olivat vuodesta 1930 julkaistu Rintamamies ja vuodesta 1934 julkaistu ruotsinkielinen Frontmannen.
Yhteydet lapuanliikkeeseen ja oikeistoradikalismiin

VRL:n poliittiseen ohjelmaan kuului ennen kaikkea vasemmiston ja työväenliikkeen toiminnan vastustaminen. Sen ohjelmassa vaadittiin muun muassa vaalilakien muuttamista siten, että kommunistit saataisiin eduskunnasta ja valtuustoista kokonaan pois ja ”isänmaallisen kansan” äänille enemmän painoarvoa. Liiton säännöissä mainittiin myös pyrkimys "suojata ja elvyttää isänmaallista toimintaa". Tämä tarkoitti läheistä yhteistyötä kommunisminvastaisen lapuanliikkeen ja myöhemmin sen henkeä jatkaneen Isänmaallisen kansanliikkeen (IKL) kanssa.
Historiantutkija Juha Siltala on luonnehtinut Vapaussodan Rintamamiesten Liittoa lapuanliikkeen esiasteeksi ja ”tukirakenteeksi”. Liiton johdossa oli samoja henkilöitä kuin lapuanliikkeen valtuuskunnassa, ja liiton ensimmäisen hallituksen seitsemästä jäsenestä viisi osallistui aktiivisesti muilutuksiin. Tampereella, Helsingissä ja Turussa muilutuksista vastanneet lapuanliikkeen iskujoukot muodostuivat VRL:n paikallisista johtohenkilöistä ja aktiivijäsenistä. Esimerkiksi eduskunnan varapuhemiehen Väinö Hakkilan väkivaltaista sieppausta heinäkuussa 1930 johtivat VRL:n puheenjohtaja Eino Haarla, sihteeri Eero Rekola ja hallituksen jäsen Arvi Kalsta. Helsingin rintamamiesyhdistyksen puheenjohtajana toiminut Artturi Vuorimaa johti paikallista iskujoukkoa, joka muun muassa sieppasi kansanedustajat Eino Pekkalan ja Jalmari Rötkön eduskunnan perustuslakivaliokunnan kokouksesta. Turun seudun iskujoukkoa johti paikallisen rintamamiesyhdistyksen puheenjohtaja Eino Laitakari.
VRL:n suhde lapuanliikkeeseen tiivistyi entisestään vuosina 1931–1932, jolloin siitä tuli Siltalan sanoin lapuanliikkeen ”alaosasto”. Liittoa yritettiin 1930-luvulla käyttää välineenä useissa äärioikeistolaisten aktivistien vallankaappaussuunnitelmissa, joista yksikään ei edennyt toteuttamisen asteelle. Joukko VRL:n helsinkiläisiä vaikuttajia perusti vuonna 1931 Aarne Runolinnan ja Ragnar Gröningin johdolla kilpailevan järjestön Vapaussodan Kenttäharmaat, joka oli vähintään yhtä poliittinen ja radikaali. Kenttäharmaiden johdossa toiminut everstiluutnantti Carl Lindh siirtyi hieman myöhemmin VRL:n johtajaksi. VRL:n toiminta kiellettiin tilapäisesti vuoden 1932 Mäntsälän kapinan jälkeen tasavallan suojelulain nojalla, mutta sitä ei lakkautettu pysyvästi.
Myöhempi toiminta ja lakkauttaminen

Mäntsälän kapinan jälkeen liiton avoin poliittisuus väheni ja se keskittyi sosiaaliseen työhön. Liiton näkyvimmäksi toiminnaksi muodostui sisällissodan valkoisten veteraanien ja sotainvalidien taloudellinen avustaminen, edunvalvonta ja perinnetoiminta. Lisäksi se järjesti vapaussotajuhlia ja pystytti sotamuistomerkkejä. Järjestö vaihtoi nimekseen Rintamamiesliitto vuonna 1940, koska siten pyrittiin antamaan myös talvisodan veteraaneille mahdollisuus liittyä siihen. Valkoisen Suomen perintöä kantanut järjestö ei kuitenkaan saavuttanut veteraanien enemmistön luottamusta, ja suurin osa heistä liittyikin samaan aikaan perustettuun Suomen Aseveljien Liittoon. Rintamamiesliitto esiintyi vuosista 1940–1941 alkaen hyvin saksalaismielisenä, ja sen kautta värvättiin vapaaehtoisia suomalaiseen Waffen-SS-pataljoonaan. Vuonna 1943 perustettu SS-Aseveljet ry liittyikin Rintamamiesliiton jäsenjärjestöksi. Jatkosodan lopulla Rintamamiesliitto vastusti näkyvästi Suomen erillisrauhapyrkimyksiä.
Vuonna 1944 Suomi sitoutui Moskovan välirauhansopimuksen 21. artiklan mukaan hajottamaan ”kaikki sen alueella toimivat hitleriläismieliset (fascisminluontoiset) poliittiset, sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset samoin kuin muutkin järjestöt, jotka harjoittavat Yhdistyneille Kansakunnille ja erityisesti Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa”. Vapaussodan Kenttäharmaat ja SS-Aseveljet lakkautettiin jo aivan ensimmäisten joukossa 23. syyskuuta 1944, mutta Rintamamiesliitto lakkautettiin vasta kuukautta myöhemmin valvontakomission edustajan Pavel Orlovin kehotettua Suomen hallitusta toimimaan asiassa. Rintamamiesliiton johdolle tarjottiin vielä mahdollisuutta lakkauttaa järjestönsä itse, mutta puheenjohtaja Lindh ja liittohallituksen enemmistö kieltäytyivät, joten liitto lakkautettiin valtioneuvoston päätöksellä 19. lokakuuta 1944. Samassa yhteydessä lakkautettiin liiton 232 paikallisyhdistystä ja sen sisarjärjestö Rintamamiesten Naisliitto. Lakkauttamisen jälkeen liiton entisiä jäseniä toimi natsi-Saksan johdolla muodostetussa saksalaismielisessä vastarintaliikkeessä.
Puheenjohtajat

everstiluutnantti Onni Purhonen 1929–?
luutnantti Eino Haarla
everstiluutnantti Carl Lindh 1935–1944
Karl Ristikivi

Karl Ristikivi (16. lokakuuta 1912 Läänemaa Viro – 19. heinäkuuta 1977 Solna, Tukholma, Ruotsi) oli virolais-ruotsalainen kirjailija.
Ristikivi pakeni 1943 Suomeen ja siirtyi 1944 Ruotsiin. Hän työskenteli vakuutusvirkailijana. Kirjailijana hän kuvasi realistisesti virolaista kaupunkielämää 1900-luvun vaihteen jälkeen sekä elämää pakolaisena. Aihepiiriin kuului myös keskiajan kuvaus. Lisäksi hän kirjoitti runoja, lastenkirjoja sekä Viron kirjallisuushistorian Eesti kirjanduse lugu (1954).
Teokset > Romaanit

Tuli ja raud, 1938
Õige mehe koda, 1940 suom. Oikeamielisen miehen talo, 1953
Rohtaed, 1942 suom. Yrttitarha, 1945
Kõik mis kunagi oli, 1946
Ei juhtunud midagi, 1947
Hingede öö 1953 suom. Sielujen yö, 2022
Põlev lipp, 1961
Viimne linn, 1962
Surma ratsanikud, 1963
Imede saar, 1964
Mõrsjalinik, 1965
Rõõmulaul, 1966
Nõiduse õpilane, 1967
Õilsad südamed, 1970
Lohe hambad, 1970
Kahekordne mäng, 1972
Rooma päevik, 1976
Teokset > Runokokoelma

Inimese teekond Lund 1972
Ihmisen matka: runoja, suomeksi toimittaneet Pirkko Huurto ja Irmeli Pääkkönen.  Pohjoinen, 1998 ISBN 951-749-322-3