stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luftflotte 5
Organisaatio

Luftflotte 5:n lentoyksiköt olivat Fliegerführer Nordin alaisuudessa. Se puolestaan oli jaettu kolmeen osastoon, jotka olivat Fliegerführer Nord(Ost), Fliegerführer Nord(West) ja Fliegerführer Lofoten. Vuonna 1944 niiden toiminta organisoitiin uudelleen, ja yksiköt tunnettiin nimillä Ff 3, Ff 4 ja Ff 5.
Luftflotte 5:n käyttämät lentokentät oli jaettu kahteen alueeseen, Luftgau Kommando(LgK) Norwegeniin ja vuonna 1941 perustettuun Luftgau Kommando(LgK) Finnlandiin. LgK Finnland käsitti Suomen lisäksi myös Norjan pohjoisimman osan. 10. lokakuuta 1944 ne organisoitiin ilmayksiköiden tapaan uudelleen, ja tunnettiin sen jälkeen nimillä Kommandierende General der Luftwaffe (K.G.) in Norwegen ja Kommandierende General der Luftwaffe (K.G.) in Finnland.
Luftflotte 5:n toiminta Suomessa

Saksan ilmavoimien Luftflotte 5 oli saanut operaatio Barbarossan alkuun, 22. kesäkuuta 1941 mennessä, haltuunsa kaikki Pohjois-Suomen kentät eli Kemin, Rovaniemen, Pudasjärven, Kemijärven, Vuotson, Ivalon, Kaamasen, Nautsin, Salmijärven ja Petsamon. Näistä Kemi ja Rovaniemi olivat parhaiten varustettuja saksalaisten lentokenttiä jatkosodan aikana. LgK Finnlandin tehtävä oli tukea Saksan maavoimien hyökkäystä Petsamon, Sallan ja Uhtuan suunnilla. Maavoimien tarkoitus oli operaatioillaan vallata Murmansk ja Kantalahti. Maavoimien tarkoitus oli yllättää ja tuhota Neuvostoliiton ilmavoimien lentokonemuodostelmat kentilleen heti hyökkäyksen alussa. Samoin hyökättiin Murmannin rataa vastaan.
Luftflotte 5:n toiminta Suomessa > Hyökkäysvaiheen toiminta

Kesästä 1941 alkaen Kemin lentokenttää rakennettiin Pohjois-Norjan Banakissa sijainneen lentokentän sisarkentäksi. Kemin kentän kiitotietä pidennettiin ja alueelle tehtiin lukuisia rakennuksia. Saksalaisten ilmavoimien esikunta toimi Kemijoen rannalla Paattiossa Vilmilän alueella. Luftflotte 5:n silloinen komentaja, kenraalieversti Hans-Jürgen Stumpff asui alueella. Huomattavia vierailijoita Stumpffin luona Kemissä olivat muun muassa kenraalieversti Eduard Dietl, sisäasiainministeri Heinrich Himmler, kenraalieversti Alfred Jodl, valtakunnankomissaari Josef Terboven ja kenraalieversti Ferdinand Schörner. Vuoden 1941 lopulla Kemissä oli 30 saksalaiskonetta. Saksalaiskoneiden siirto kentältä toiselle tapahtui tarpeiden mukaan. Kemin kenttää käytettiin myös lentäjien koulutuskenttänä.lähde?
Rovaniemen lentokentän kiitotietä jatkettiin myös saksalaisten toimesta 1 200 metriin. Henkilöstöä ja varastoja varten rakennettiin myös useita rakennuksia. Lentohalleja Rovaniemen kentällä oli keväällä 1942 valmiina kaikkiaan 27 kappaletta. Tammikuussa 1943 oli kentän ympärillä 15 kilometrin pituinen tie, 31 lentokonesuojaa, 120 asuin- ja toimistoparakkia sekä 24 suurehkoa varastorakennusta. Lentokentällä oli käytössä kaksi kiitotietä, joista lyhyempi oli tarkoitettu Ju-52 -koneille. Saksalaisilla oli Rovaniemellä alkuvuodesta 1942 perustettu Lapin sotatoimista vastaava ilmavoimien esikunta komentajanaan kenraalimajuri Fritz Mensch. Esikunnan tehtävänä oli huolehtia lentämisen lisäksi LgK Finnlandin lentokentistä sekä niiden rakentamisesta että kunnossapidosta. Syyskuussa 1942 Menschiä seurasi tehtävässä kenraali Julius Schultz, jota seurasi kesällä 1944 ilmailukenraali Willi Harmjanz.
Luftflotte 5:llä oli esikuntatilat myös Petsamon Nautsissa, jonne rakennettiin keväällä 1942 tarvittava toimintaympäristö. Nautsin lentokenttä korvasi tällöin Inarinjärven jäällä edellisenä talvena 1941–1942 toimineen lentokentän. Vallatuilla alueilla oli lentokentät Alakurtissa, Ponselijoella ja Kiestingissä.
Helmi–maaliskuussa 1942 lisääntyivät länsiliittoutuneiden laivakuljetukset Murmanskiin ja Arkangeliin, jonka vuoksi Kemistä siirrettiin kymmenen konetta Petsamon kentälle. Huhtikuussa 1942 lisääntynyt paine Kiestingin rintamalla pakotti siirtämään yhden lentueen Kemin kentälle.
Luftflotte 5:n toiminta Suomessa > Asemasodan ajan toiminta

Syyskuussa 1942 Atlannin saattuetaistelujen päätyttyä Kemiin siirtyi pohjoisesta 50 Junkers Ju 88-pommikonetta. Koneet siirrettiin pian kuitenkin takaisin Pohjois-Norjaan Kemiin jäädessä vain 5–6 pommikonetta. Kemissä toimi kuitenkin säälentue ja 5–6 kaukotiedustelukonetta. Syksyllä 1942 saksalaiskoneiden määrä Lapin alueella oli 264 konetta, joista merkittävä osa siirrettiin marraskuussa Välimeren rintamalle Luftflotte 2:n alaisuuteen. Määrä ei palautunut enää ennalleen Luftflotte 5:n alaisuudessa. Kemin kentällä tammikuussa 1943 oli 3 kaukotiedustelu-, 5 säätiedustelu-, 22 kaukopommitus-, 4 kuljetus- ja 5 sairaankuljetuskonetta. Lentokuntoisia niistä 38:sta koneesta oli vain noin 25. Tammikuun lopussa 1943 niistä siirtyi 25 konetta Banakiin Atlantilla jälleen havaitun suuren laivasaattueen vastaisiin taisteluihin. Näissä taisteluissa yksi Ju 87-syöksypommittaja tuhoutui. Talven 1942–1943 aikana ongelmia saksalaiskoneille tuotti koneiden moottoreiden vaikeudet kylmäkäynnistyksessä, ja lisäksi koneita menetettiin moottorihäiriöiden vuoksi tehdyissä pakkolaskuissa. Vuosien 1942–1943 aikana saksalaislentäjät saivat uudempia koneita eli Me 109 F:n ja FW (Focke Wulf) 190 -hävittäjiä.
Syksyllä 1943 todettiin pohjoisrintamalla ilmasodan aloitteen siirtyneen Neuvostoliiton ilmavoimille saksalaisten joutuessa enemmän hävittäjätorjuntaan ja etsintäpartiointiin. Saksalaisten koneiden päähyökkäyskohde oli edelleen Muurmannin rata, neuvostoliittolaisittain Кировская железная дорога – Kirovin rautatie Sergei Kirovin mukaan. 5. marraskuuta 1943 nimitettiin Kemissä ajoittain asunut Flygflotte 5:n komentaja kenraalieversti Stumpff koti-Saksan ilmapuolustuksen komentajaksi, ja hänen tilalleen nimitettiin ilmailukenraali Josef Kammhuber. Huhtikuun lopulla 1944 Pohjois-Suomesta siirrettiin jälleen lisää lentoyksiköitä Etelä-Eurooppaan. Tiedustelun perusteella voitiin päätellä kesäkuussa 1944 Neuvostoliiton pohjoisilla lentokentillä olevan 1 270 konetta saksalaisten noin 200:aa konetta vastaan. Lentokonebensiinin pulan vuoksi osa saksalaiskoneista oli lentokiellossa.
Luftflotte 5:n toiminta Suomessa > Saksalaisten poistuminen Suomesta

Saksalaiset alkoivat varustautua Suomen mahdollisesti sodasta irtautumisen vuoksi. Keväällä 1943 saksalaiset alkoivat varustaa Kemin lentotukikohtaa. Alueella suoritettiin lähipuolustuksen vaatimia linnoitustöitä. Kentän suojana oli vuoden loppuun mennessä 12 raskasta ilmatorjuntatykkiä. Vuoden 1944 alussa venäläisten pommikoneiden mahdollista hyökkäystä ajatellen kaikki kentän toimintaelimet siirrettiin kentän ulkopuolelle. Kentän kannalta tärkeät laitteet siirrettiin 3 km:n säteen ulkopuolelle kentästä. Saksalaiset ehtivät toteuttaa hajauttamissuunnitelman kuitenkin vain osaksi ennen Suomen irtautumista sodasta.
Suomen erillisrauhan ehdot luettiin 2. syyskuuta 1944. Ehtojen mukaan Suomen oli katkaistava suhteet Saksaan, ja saksalaisten oli poistuttava Suomesta 15. syyskuuta 1944 mennessä. Elleivät suomalaiset itse siihen pysty, Neuvostoliiton puna-armeija auttaa suomalaisia asian toteuttamisessa. Saksalaisten ilmatoiminta Kemin kentällä lakkasi 3. syyskuuta jatkuakseen ilmasiltana 15. syyskuuta Pohjois-Norjaan. Ammuksia ja lentokoneiden tarvikkeita kuljetettiin yötä päivää tällöin Pohjois-Norjaan. Syyskuun loppuun mennessä saksalaiset hävittivät Kemin lentokentän rakennuksineen käyttökelvottomaan kuntoon. Vastaavanlainen tuhoamistyö tapahtui myös Rovaniemellä, jossa lentokenttä hävitettiin perusteellisesti 30. syyskuuta 1944.
Luftflotte 5:n komentaja, kenraalieversti Hans-Jürgen Stumpff (oik.) ja Suomen ilmavoimien komentaja, kenraaliluutnantti Jarl Lundqvist (vas.).
Heikki Ritavuori

| Heikki Ritavuori |
| --- | --- |

Suomen sisäasiainministeri
 Vennolan I hallitus 15.8.1919–15.3.1920  Vennolan II hallitus 9.4.1921–14.2.1922  
Edeltäjä:  Carl  Voss-Schrader Albert von Hellens
Seuraaja:  Albert von Hellens Heimo Helminen
Kansanedustaja
 2.2.1914–3.4.1917 1.4.1919–14.2.1922  
Vaalipiiri:  Turun läänin eteläinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1880 Turku
Kuollut: 14. helmikuuta 1922 (41 vuotta) Helsinki
Ammatti:  asianajaja
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Edistyspuolue
Muut puolueet:  Nuorsuomalainen Puolue
Heikki Ritavuori (vuoteen 1905 Henrik Rydman; 23. maaliskuuta 1880 Turku – 14. helmikuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen lakitieteen kandidaatti, Edistyspuolueen poliitikko, kansanedustaja, sisäasiainministeri ja lyhyen aikaa myös virkaatekevä oikeusministeri. Hän oli K. J. Ståhlbergin läheinen työtoveri ja toimi sisäministerinä J. H. Vennolan ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa vuosina 1919–1922 yhteensä 526 päivää.
Sisäasiainministeri Ritavuori murhattiin kotiovelleen Helsingissä 14. helmikuuta 1922.
Tausta

Heikki Ritavuoren vanhemmat olivat varatuomari, maistraatinsihteeri Ferdinand Hjalmar Gideon Rydman (1853–1899) ja Anna Jakobina Wegelius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1897 Turun lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1899 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1904. Ritavuori toimi sitten asianajajana ja vakuutusjohtajana Helsingissä. Hän oli naimisissa vuodesta 1904 Elsa Katarina Stenbäckin kanssa.
Poliittinen ura

Ritavuori edusti Kansallisen Edistyspuolueen vasemmistoliberaalia, "ritavuorelaista" poliittista siipeä, jonka iskusanoja olivat edistyksellisyys, demokraattisuus ja yhteiskunnallinen tasa-arvo.
Sisällissodan jälkeen vallinneissa epävakaissa oloissa, joissa eri poliittiset liikkeet ajoivat keinoja kaihtamatta omia tavoitteitaan, toteutti Ritavuori itsepintaisesti K. J. Ståhlbergin lähimpänä miehenä tärkeinä pitämiään poliittisia linjauksia. Hän kantoi muun muassa huolta vankileireissä pidettyjen punavankien oikeusturvasta ja ajoi läpi näiden armahduslakeja.
Ritavuori oli perehtynyt sosiaalisiin kysymyksiin jo tultuaan 1907 eduskunnan perustuslakivaliokunnan sihteeriksi; ennen muuta häntä kiinnostivat maanomistusolot ja torpparien asema. Asianajajana hän hoiti mielellään yhteiskunnallisia juttuja heikompiosaisten puolella. Kansanedustajaksi hänet valittiin Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä 1914 ja uudelleen 1919.
Suomen tasavaltaisen hallitusmuodon hyväksyminen kesäkuussa 1919 oli pitkälti perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana toimineen Ritavuoren ansiota. Kuningasmielisten ja tasavaltalaisten kädenvääntö uudesta hallitusmuodosta oli lamaannuttanut valtiollista toimintaa jo kuukausien ajan. Jotta haitallinen ”välitila” saataisiin päättymään, Kaarlo Castrénin tasavaltainen hallitus toi kesäkuussa eduskunnan hyväksyttäväksi lakiesityksen maan uudesta hallitusmuodosta – sen oli kirjoittanut korkeimman hallinto-oikeuden presidentti K. J. Ståhlberg.
Jotta eduskunta olisi voinut hyväksyä lakiesityksen, se oli valtiopäiväjärjestyksen mukaan julistettava kiireelliseksi. Tarvittavasta viiden kuudesosan enemmistöstä jäi kuitenkin puuttumaan yksi ääni, ja siten hallitusmuotouudistus oli taas kerran lykkääntymässä. Nyt Heikki Ritavuori puuttui asiaan ja toi vain pari päivää myöhemmin perustuslakivaliokunnan kautta eduskunnan käsiteltäväksi oman, jo aiemmin jättämänsä hallitusmuotoa koskevan eduskunta-aloitteen. Kansanedustajat olivat hämmästyneitä, mutta tällä kertaa lakiesitys julistettiin kiireelliseksi, ja sen pohjalta eduskunta hyväksyi 21. kesäkuuta 1919 uuden hallitusmuodon. Suomesta tuli tasavalta.
Kahdesti sisäministerinä toiminut Ritavuori joutui toistuvasti vastakkain oikeiston ja aktivistien kanssa. Punavankien armahduslakien takia hänet leimattiin ”punikkiministeriksi”, joka vaaransi valkoisen Suomen perinnön. Ståhlbergin kannattaminen C. G. E. Mannerheimin vastaehdokkaana ensimmäisissä presidentinvaaleissa kesällä 1919 ja suojeluskuntien itsenäistymisen torjuminen kesän 1921 kriisissä kasvattivat Ritavuoren epäsuosiota oikeistopiireissä.
Murha

Ritavuorelle kohtalokkaaksi muodostuivat itäkarjalaisten kansannousu ja sitä seuranneet poliittiset ristiriidat talvella 1921–22, jolloin hän toimi rajavartiostosta vastaavana ministerinä ja hoiti tehtävänsä suoraviivaisesti presidentti Ståhlbergin ohjeiden mukaisesti. Ritavuori esti vapaaehtoisten sotilaiden, aseiden ja elintarvikkeiden pääsyn rajan ylitse, mikä sai porvarilehdet aloittamaan kiivaan arvostelukampanjan. Totuudenvastaisia väitteitä levittänyt äärioikeisto pyrki mustaamaan Ritavuoren maineen, mikä lopulta johti hänen kuolemaansa. Heikki Ritavuori ammuttiin kotiovelleen Etu-Töölössä Nervanderinkatu 11:n kohdalla Colt 1903 Pocket Hammerless -pistoolilla 14. helmikuuta 1922. Kirurgisessa sairaalassa Ritavuori todettiin kuolleeksi. Ampumisen todistanut Gerda Ryti kertoi oikeudessa nähneensä, miten ”lihava mies” ampui kolme laukausta kohti Ritavuorta. Teon silminnäkijöiksi joutuivat myös professori U. T. Sirelius ja professori Ernst Nevanlinna.
Surmanluodit ampunut Ernst Tandefelt oli ruotsinkielinen aktivisti. Hän kertoi päätelleensä lehtiuutisten ja etenkin ruotsinkielisiä aktivisteja tukevan Hufvudstadsbladetin tietojen perusteella Ritavuoren maalle vaaralliseksi mieheksi, josta oli päästävä eroon. Oikeudessa Tandefelt sanoi toimineensa yksin ja täysin järjissään. Hänet tuomittiin aluksi elinikäiseen vankeuteen syyntakeisena ja teko todettiin tehdyksi täydessä ymmärryksessä. Tandefelt valitti tuomiosta ja muutti taktiikkaansa, väittäen itseään henkisesti vajaamieliseksi. Lopulta valitusten ja erinäisten poliittisten mutkien kauttaselvennä hänet tuomittiin täyttä ymmärrystä vailla olevana 12 vuodeksi kuritushuoneeseen.
Myöhemmin Tandefelt ilmiantoi useita henkilöitä, joista keskeisimmät murhan suunnittelijat olivat apteekkari ja aktivistijohtaja Oskar Jansson ja kenraalimajuri Paul von Gerich. Oikeuskanslerin vuosina 1927–1930 toimeenpanemat tutkimukset paljastivat, että Tandefeltin taustalla oli toiminut laaja aktivistirengas. Kymmenen vuotta tapahtumien jälkeen täydellisiä todisteita ei kuitenkaan enää voitu saada ja oikeuskansleri lopetti tutkimukset. Tutkimuksia ei ollut myöskään poliittisesti korrektia jatkaa radikalisoituvan oikeiston aikakautena, varsinkin kun valtiollisen poliisin Etsivän Keskuspoliisin aktivistijohdolla oli yhteyksiä murhaan ja sen suunnittelijoihin. Myöhemmin on todettu, että Tandefeltin takana olivat todennäköisesti erityisesti ruotsinkieliset aktivistipiirit ja suojeluskunta-aktivistit. Selvä Ritavuoren murhaamiseen tähdännyt salaliitto on sen sijaan poliisi- ja historiatutkimuksessa osoittautunut epätodennäköiseksi.
Muuta

Heikki Ritavuori suomensi nimensä vuonna 1906. Hänen nuorempi veljensä Eero Rydman oli isoveljensä tapaan edistyspuolueen kansanedustaja. Eero Rydman toimi myös Helsingin kaupunginjohtajana ja oli Suomen Kansanpuolueen presidenttiehdokkaana vuoden 1956 vaalissa. Stockmannin toimitusjohtajana toiminut kauppaneuvos Walter Rydman oli Heikki Ritavuoren serkku.
Ritavuoren tyttären Anna-Kerttu (Annu) Tarjanteen poika Pekka Tarjanne toimi urallaan Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtajana, kansanedustajana, ministerinä, Posti- ja lennätinlaitoksen pääjohtajana sekä Kansainvälisen televiestintäliiton (ITU) pääsihteerinä.
Kirjallisuutta

Hänninen, Timo: Myytti poliittisesta murhasta.  (Pro gradu -tutkielma. Poliittinen historia)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1995.
Lehtinen, Lasse: Murhattu ministeri: Heikki Ritavuoren elämä ja kuolema.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-38632-2
Silenti, Tuomo: Ritavuoren murha.  (Pro gradu -tutkielma. Suomen ja Skandinavian historia)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 1995.
Selén, Kari: ”Alkuvuosien sisäpolitiikka”, Suomen historia 7: Itsenäisyyden alku – toisen maailmansodan aika, s. 141–153.  Espoo:  Weilin & Göös, 1987.  ISBN 951-35-2496-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rikostarinoita historiasta: Sisäministerin murha. Yle Elävä arkisto.
Neljä laukausta Nervanderinkadulla. Historian nurkkapöytä.
.aspx Heikki Ritavuori Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Heikki Ritavuori Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Ritavuori, Heikki hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kamala valtiollinen verityö Helsingissä. Ministeri Ritavuori murhattu kadulla asuntonsa edustalla. Murhaaja: liikemies Ernst Tandefelt, ruotsinkielinen poliittinen kiihkoilija, Helsingin Sanomat, 15.02.1922, nro 45, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sisäministeri Ritavuori murhattu, Uusi Suomi, 15.02.1922, nro 38, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Sisäministerin murha, Suomen Kuvalehti, 25.02.1922, nro 8, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ministeri Ritavuoren hautajaiset, Suomen Kuvalehti, 04.03.1922, nro 9, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Carl Voss-Schrader Albert von Hellens | Suomen sisäasiainministeri 1919−1920 1921−1922 | Seuraaja: Albert von Hellens Heimo Helminen |
| n k Nuorsuomalaisen Puolueen kansanedustajat 1914–1917 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (29):  Ahmavaara  Arokallio  Brander  Castrén  Erkko  Heiskanen  Hirvensalo  Holsti  Hultin  Hälvä  Kanniainen  Kaskinen  Killinen  Kykkling  Laine  Latva  Lilius  Linna  Löthman-Koponen  Nikula  Paavolainen  Pennanen  Ritavuori  Sinkko  Sopanen  Ståhlberg  Svinhufvud  Talas  Tanttu 
| n k Kansallisen edistyspuolueen kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Auer  Collan (1919–1920)  Fränti  Hannula  Heimonen (1919–1920†)  Hämäläinen  Jyske (1919–1922)  Kaskinen (1922)  Kekki  Kivimäki (1922)  Kontu  Kojonen  Laine (1922)  E. Linna  Mantere  Nissinen (1920–1922)  Rantanen (1920–1922)  Ritavuori (1919–1922†)  Ruuskanen  Ryti  Sarlin (1919–1920)  Sihvo (1919–1920)  Sinkko  Soininen  Särkkä  Taskinen (1920–1922)  Thuneberg  Toiviainen (1920–1922)  Torppa  Valkonen  Vennola  Vilkemaa (1920–1922)  Vuokoski 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Murhapaikka Nervanderinkatu 11 D
Heikki Ritavuoren hauta Hietaniemen hautausmaalla
Heikki Ritavuoren hautajaiset
Anita Bryant

Anita Bryant vuonna 1971.
Anita Jane Bryant (25. maaliskuuta 1940 Barnsdall, Oklahoma – 16. joulukuuta 2024 Edmond, Oklahoma) oli yhdysvaltalainen laulaja. Hän oli teini-iässään missi; hän voitti Miss Oklahoma -kilpailun 1958 ja pääsi Miss Americassa toiseksi perintöprinsessaksi.
Muusikkona Bryant tuli alun perin tunnetuksi pophiteistään ”Till There Was You” (1959), ”Paper Roses” (1960) ja ”In My Little Corner of the World” (1960). Myöhemmin hän sai ristiriitaista huomiota homojen oikeuksien vastaisena aktivistina. Hänet kakutettiinkin suorassa lähetyksessä 1977.
Vuonna 1978 countrylaulaja David Allan Coe julkaisi albumillaan Nothing Sacred kappaleen ”Fuck Anita Bryant”. Freud Marx Engels & Jung -yhtye levytti myöhemmin saman kappaleen suomeksi nimellä ”Asseri” vuonna 1987 julkaistulla useiden esiintyjien kokooma-albumilla Paljaat uneksijat. Suomenkielisen kappaleen sanoituksessa viitataan suomalaiseen kansanedustaja Asser Stenbäckiin, joka 1970–1980-luvuilla tuli Suomessa tunnetuksi homoseksuaalisuutta vastustavan eheysliikkeen puolestapuhujana.
Bryant kuului konservatiivisiin etelän baptisteihin.
Albumit

| --- | --- |
 Anita Bryant (1959)  Hear Anita Bryant in Your Home Tonight (1960)  In My Little Corner of the World (1961)  Kiss Sweeter Than Wine (1961)  Abiding Love (1962)  In a Velvet Mood (1962)  The ABC Stories of Jesus (1962)  The Country's Best (1963)  Anita Bryant's Greatest Hits (1963)  The World of Lonely People (1964)  The Best of Johnny Desmond & Anita Bryant at Jubilee 1964 (1964)  I Believe (1965)  Mine Eyes Have Seen the Glory (1966)  Do You Hear What I Hear?: Christmas with Anita Bryant (1967) :  Anita Bryant (1968)  How Great Thou Art (1968)  In Remembrance of You (1968)  Little Things Mean a Lot (1969)  World Without Love (1970)  Abide with Me (1970)  Naturally (1972)  The Miracle of Christmas (1972)  Sweet Hour of Prayer (1973)  Battle Hymn of the Repulic (1973)  Old Fashioned Prayin' (1975)  Anita Bryant's All-Time Favorite Hymns (1975)  Anita with Love (1985)
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1963

Vuoden 1963 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat kautta aikain kolmannet jääpallon MM-kilpailut. MM-kilpailut pidettiin Ruotsissa ja osallistuneita maita oli neljä, Neuvostoliitto, Norja, Suomi ja isäntämaa Ruotsi. MM-kilpaiujen aikaan keväällä 1963 Ruotsissa oli neljä tekojäärataa, jotka sijaitsivat Västeråsissa, Uppsalassa, Skutskärissä ja Nässjössä. Kolmella niistä oli MM-otteluita; Nässjössä, Uppsalassa ja Västeråsissa. Muut ottelut pelattiin luonnonjäällä.
MM-turnauksessa pelattii yksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti maailmanmestaruuden. Voitosta jaettiin kaksi, tasapelistä yksi ja tappiosta nolla pistettä. Mestaruuden voitti Neuvostoliiton joukkue kolmannen kerran peräkkäin.
Sarjataulukko

|  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Neuvostoliitto  | 3 | 3 | 0 | 0 | 22 |  2 | +20 | 6 |
|  Suomi  | 3 | 1 | 1 | 1 | 4  |  8 | -4 | 3 |
|  Ruotsi  | 3 | 1 | 0 | 2 | 12 |  9 | +3 | 2 |
|  Norja  | 3 | 0 | 1 | 2 | 3  | 22 | -19 | 1 |
Parhaat maalintekijät

Valentin Atamanitšev
Jevgeni Papugin
Nikolai Durakov
Juri Varsin
Bernt Ericsson
Leif Fredblad
Göran Sedvall
Valeri Maslov
Mihail Osintsev
Juri Šorin
Pertti Tammilehto
Pauli Heiskanen
Rauno Ruotsalainen
Olavi Varma
Bernt Skarnäs
Kristiansen
Einar Andersen
Parhaat pelaajat

Paras maalivahti: Anatoli Melnikov (Neuvostoliitto)
Paras puolustaja: Pekka Kettunen (Suomi)
Paras keskikenttäpelaaja: Nikolai Durakov (Neuvostoliitto)
Paras hyökkääjä: Bernt Ericsson (Ruotsi)
Mitalistijoukkueet

| --- | --- |
Kultaa::  Neuvostoliitto  Anatoli Melnikov, Juri Školnyi, Viktor Šehovtsov, Vitali Danilov, Juri Šorin, Vjatšeslav Solovjev, Valentin Hardin, Jevgeni Gerasimov, Juri Varsin, Aleksander Izmodenov,  Nikolai Durakov,  Valentin Atamanitšev, Valeri Maslov, Jevgeni Papugin, Mihail Osintsev, Albert Vologzhannikov
Hopeaa::  Suomi  Alpo Aho, Seppo Alatalo, Pauli Auvinen,  Pauli Heiskanen,  Pentti Jokinen,  Raimo Kaarela, Esko Kemi, Pekka Kettunen, Kauko Korpela, Matti Kovalainen, Kalevi Pirkola, Rauno Ruotsalainen, Seppo Ruotsi, Pertti Tammilehto, Tauno Timoska, Olavi Toivonen, Juhani Turpeenniemi,  Olavi Varma
Pronssia::  Ruotsi  Yngve Palmqvist,  Sune Ericsson, Matz-Allan Johansson,  Ulf Fredin, Tore Wikner, Hasse Nordin,  Jens Lindblom,  Jan Johansson, Bernt Ericsson, Leif Fredblad, Curt Sedwall,  Göran Sedwall, Kjell Jakobsson, Torvald Åkerlöf, Jörgen Forslund,  Olle Sääw,  Lennart Backman
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1983

Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1983 järjestettiin Suomessa, isäntäkaupunkeina toimivat Helsinki ja Porvoo. MM-kilpailut järjestettiin Suomessa neljättä kertaa jääpallon MM-historian aikana. Järjestyksessään vuoden 1983 MM-turnaus oli kolmastoista. Turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
MM-kilpailuissa pelattiin ensimmäistä kertaa pronssi- ja loppuottelut, kun mestaruutta ei enää ratkaistu suoraan sarjamuotoisessa kilpailussa. Yksinkertaisen alkusarjan jälkeen kaksi parasta joukkuetta pelasivat loppuottelun ja kolmanneksi ja neljänneksi sijoittuneet pronssiottelun. Loppuottelussa Ruotsi voitti Neuvostoliiton maalein 9–3. Suomi sijoittui pronssille voitettuaan pronssiottelussa Norjan. Mestaruus oli Ruotsille toinen perättäinen.
Alkusarja

|  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Neuvostoliitto  | 3 | 3 | 0 | 0 | 18 |  6 | +12 | 6 |
|  Ruotsi  | 3 | 2 | 0 | 1 | 17 |  2 | +15 | 4 |
|  Suomi  | 3 | 1 | 0 | 2 |  6 | 15 | -9 | 2 |
|  Norja  | 3 | 0 | 0 | 3 |  6 | 24 | -18 | 0 |
Parhaat maalintekijät

Andrei Paškin
Parhaat pelaajat

Paras maalivahti: Anders Bridholm (Ruotsi)
Paras puolustaja: Mats Carlsson (Ruotsi)
Paras keskikenttäpelaaja: Vladimir Plavunov (Neuvostoliitto)
Paras hyökkääjä: Ola Johansson (Ruotsi)