stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eddie Hazel

| Eddie Hazel> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. huhtikuuta 1950
Kuollut: 23. joulukuuta 1992 (42 vuotta)
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1967–1992
Tyylilajit:  Funk, funk rock
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  The Parliaments, Funkadelic
Levy-yhtiöt:  Warner Bros. Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eddie Hazel (10. huhtikuuta 1950 – 23. joulukuuta 1992) oli yhdysvaltalainen funk-kitaristi, joka oli genrensä merkittävimpiä. Eddie Hazel teki suurimman osan tuotannostaan George Clintonin ja tämän luotsaaman Funkadelic -yhtyeen kanssa.
Diskografia

1977 Game, Dames and Guitar Thangs (Warner Brothers)
1994 Jams From the Heart EP (JDC)
1995 AXIOM Funkcronomicon
2000 Rest in P (P-Vine)
2006 At Home (With Family)
Einari Laaksovirta

Einari Kustaa Laaksovirta (vuoteen 1903 Dahlström, 17. lokakuuta 1885 Luhanka – marraskuu 1935 Moskova) oli suomalainen työväenliikettä tukenut juristi, joka toimi sisällissodan aikana punaisten hallinnossa ja asui lopun ikänsä emigranttina Neuvosto-Venäjällä.
Laaksovirran vanhemmat olivat  maanviljelijä Jakob Fredrik Dahlström ja Ida Helenius. Laaksovirta oli naimisissa vuodesta 1909 laulunopettaja Signe Devedelacsin kanssa. Laaksovirran sisaruksia olivat Oriveden kansanopiston johtaja Aarne Laaksovirta, varatuomari Onni Laaksovirta ja Otto Wille Kuusisen ensimmäinen puoliso Saima Kuusinen.
Laaksovirta pääsi ylioppilaaksi 1905 Jyväskylän lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1907 ja molempain oikeuksien kandidaatiksi 1912. Hän työskenteli Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta (SDP) lähellä olleessa työväen lakiasiaintoimistossa ja päätyi puolustusasianajajaksi poliittisiin oikeudenkäynteihin. Vuonna 1917 hän oli K. J. Ståhlbergin johtaman perustuslakikomitean sihteerinä. Sisällissodan alettua Laaksovirta kutsuttiin Suomen kansanvaltuuskunnan alaiseen hallintoon Suomen Pankin johtokuntaan sekä lainvalmistelukuntaan. Hän sai erikoistehtäväksi auttaa lankoaan Otto Wille Kuusista Suomen uuden valtiosääntöehdotuksen laatimisessa. Molemmat joutuivat huhtikuussa 1918 pakenemaan Venäjälle.
Laaksovirta ei osallistunut merkittävästi Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) toimintaan, mutta sai ilmeisesti neuvostohallitukselta salaisia ulkomaankomennuksia. Hänellä oli sittemmin sekalaisia ja vaihtuvia tutkijanvirkoja Petroskoissa, Vladivostokissa ja Moskovassa. Laaksovirta pidätettiin yhdessä muun niin sanotun Mannerin ryhmän kanssa heinäkuussa 1935 Stalinin vainojen käynnistyessä. Koska hän oli tutkimuksiaan varten tilannut Suomesta oikeistolaista kirjallisuutta sekä pitänyt yhteyttä Suomeen jääneeseen vaimoonsa, häntä syytettiin Etsivän keskuspoliisin ilmiantajaksi, joka olisi kavaltanut Suomen komennukselle lähetetyn Toivo Antikaisen. Laaksovirta tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin marraskuussa 1935.
Teoksia

Nimellä N. Tähti:
Luokkakerrostuminen Suomen maaseudulla ja proletariaatin liittolaiskysymys. Kirja, Leningrad 1934
Fasismi ja Suomen maaseutu. Kirja, Leningrad 1935
Suomennoksia

Ammatillisen liikkeen järjestökysymyksiä : ammatillisessa liikkeessä toimivan tieto- ja käsikirja; suomentaneet E. Laaksovirta ja Olga Manner. Aut. Karjalan S.N.T:n ammattiliittojen neuvosto, Petroskoi 1927
E. Dedjulina-Uspenskaja : Kouluikää nuoremman lapsen työkasvatus. Kirja, Leningrad 1927
V. I. Lenin : Puolueesta : kirjoituksia ja puheita. Kirja, Leningrad 1929
Ottorino Respighi

| Ottorino Respighi |
| --- | --- |
 Ottorino Respighi vuonna 1935.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1879 Bologna
Kuollut: 18. huhtikuuta 1936 (56 vuotta) Rooma
Muusikko
Tyylilajit:  sinfoninen runo ja impressionism in music (käännä suomeksi) 
Soittimet:  viulu ja alttoviulu 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.ottorinorespighi.it
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Ottorino Respighi (9. heinäkuuta 1879 Bologna – 18. huhtikuuta 1936 Rooma) oli italialainen säveltäjä.
Elämä

Respighi opiskeli Bolognassa viulunsoittoa ja sävellystä. Opettajista erityisesti Giuseppe Martucci (1856–1909) antoi hänelle herätteitä uuteen italialaiseen soitinmusiikkiin, vastapainoksi vallitsevalle italialaiselle oopperalle. Vuonna 1900 hän matkusti orkesterin muusikkona oopperavierailulle Pietariin, missä sai opetusta Nikolai Rimski-Korsakovilta, jonka luo hän palasi vielä uudestaan 1902. Rimski-Korsakov vaikutti ratkaisevasti hänen loistavaan, värikkääseen soitinnustaitoonsa. Respighi opiskeli jonkin aikaa myös Berliinissä, missä tutustui Max Bruchiin ja Ferruccio Busoniin. Vuodesta 1913 hän toimi sävellyksenopettajana Rooman Santa Cecilia –akatemiassa ja 1924–1926 sen johtajana.
Respighi meni 13. tammikuuta 1919 naimisiin itseään viisitoista vuotta nuoremman sävellyksenoppilaansa Elsa Olivieri-Sangiacomon kanssa. Hän muun muassa viimeisteli aviomiehensä keskeneräisen oopperan Lucrezia, perusti Respighi-säätiön ja oli läsnä edesmenneen säveltäjän 100-vuotistilaisuudessa 1979.
Tuotanto

Muiden samaan sukupolveen kuuluneiden italialaissäveltäjien tavoin Respighi kaipasi uudistusta, joka avaisi näkymiä aikansa eurooppalaisiin virtauksiin. Hän ei kuitenkaan kuulunut kaikkein radikaaleimpiin uudistajiin. Respighin ensimmäiseen ja parhaaseen luomiskauteen liittyvät hänen yhteytensä ranskalaiseen impressionismiin, sekä mieltymys Richard Straussin innoittamaan tietoiseen soinnilliseen sensualismiin ja välittömään ilmaisuun.
Respighin musiikin runollisuus, joka ilmenee jo oopperassa Semirama (ensiesitys Bolognassa 1910), löysi lopullisesti viimeistellyn muotonsa sinfonisessa runossa Fontane di Roma (Rooman suihkulähteet, 1916), joka saavutti suuren menestyksen Arturo Toscaninin johdolla. Teoksessa on kuultavissa loistavien sointikuvien rinnalla intiimejä, herkkiä jaksoja, jonkalaisia hän kehitteli edelleen myöhemmissä, kevyemmin ja pidättyvämmin luonnehdituissa teoksissaan kuten I pini di Roma (Rooman pinjat, 1924) tai Trittico Botticelliano (Botticelli-triptyykki, 1927). Respighia on hyvin osuvasti luonnehdittu italialaisen maiseman sävelmaalariksi.
Silloinkin kun Respighi käytti luomistyönsä lähteinä gregoriaanista kirkkolaulua tai renessanssimusiikkia, hän piti kiinni ensimmäisten menestysteostensa tyylistä eikä sen vuoksi tullut seuranneeksi myöhempää yleiseurooppalaista kehitystä. Hän pysytteli tuotannossaan kapea-alaisena, mutta taidoiltaan tunnustettuna säveltäjänä. Hänen soitinmusiikkiansa, kamarimusiikki mukaan luettuna, on pidetty yleisesti kiinnostavampana kuin näyttämömusiikkia.
Respighi vieraili Helsingissä vuonna 1933. Sinfoniakonsertin lisäksi hän johti Suomalaisessa Oopperassa oopperansa Maria Egyptiläinen.
Tunnetuimmat teokset

Ääninäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Tunnetuimmat teokset > Orkesteriteoksia

Sinfonia drammatica, P102 (1913-14)
Fontane di Roma, P106 (Rooman suihkulähteet, sinfoninen runo) (1914-16)
Pini di Roma, P141 (Rooman pinjat, sinfoninen runo) (1923-24)
Feste romane, P157 (Roomalaisia juhlia, sinfoninen runo) (1928)
Antiche danze ed arie per liuto I, P109 (Antiikin tansseja ja aarioita) (vapaita sovituksia 1500-1600 -lukujen säveltäjien luuttumusiikista) 1.sarja (1917)
Antiche danze et arie per liuto II, P138 2. sarja (1923)
Rossiniana, P148 (Rossinin pianokappaleista) (1925)
Vetrate di chiesa, P150 (Kirkon lasimaalauksia, 4 sinfonista impressiota) (1925)
Trittico botticelliano, P151 (Botticelli-triptyykki) (1927)
Impressioni brasiliane, P153 (Brasilialaisia impressioita), sarja (1927)
Gli uccelli, P154 (Linnut) (sovituksia 1600-1700-luvun cembalokappaleista) (1927)
Metamorphoseon modi XII, P169 (1930)
Antiche danze et arie per liuto III, P172, 3.sarja jousille (1931)
Tunnetuimmat teokset > Oopperoita

Re Enzo, P55 (Kuningas Enzo) (1905)
Semirâma,P94 (Semiramis) (1910)
La bella dormente nel bosco, P176 (Prinsessa Ruusunen) (1916-21/1933)
Belfagor, P137 (1921-22)
La campana sommersa, P152 (Uponnut kello) (1925-26)
Maria egiziaca, P170 (Maria egyptiläinen) (1931-32)
La fiamma, P175 (Liekki) (1933)
Lucrezia, P180 (1935-36, täydentänyt Elsa Respighi)
Tunnetuimmat teokset > Baletteja

La boutique fantasque, P120 (Noiduttu leikkikalukauppa) (Rossinin musiikkiin) (1919)
La pentola magica, P129 (Taikapata) (1920)
Belkis, Regina di Saba, B171 (Belkis, Saban kuningatar) (1931)
Tunnetuimmat teokset > Konserttoja ja muita teoksia soolosoittimelle ja orkesterille

Pianokonsertto, a-molli, P40 (1902)
Fantasia slava, P50 (Slaavilainen fantasia), pianolle ja orkesterille (1903)
Concerto all’antica, P75 viululle ja orkesterille (1908)
Adagio con variazioni, P133 sellolle ja orkesterille (1920)
Concerto gregoriano, P135 viululle ja orkesterille  (1921)
Toccata, P156 pianolle ja orkesterille (1924)
Concerto in modo misolidio, P145 pianolle ja orkesterille (1925)
Poema autunnale, P146 (Syksyinen runoelma), viululle ja orkesterille (1926)
Concerto a cinque, P174 pianolle, oboelle, trumpetille, viululle, kontrabassolle ja jousiorkesterille (1933)
Tunnetuimmat teokset > Kamarimusiikkia

Sonaatti viululle ja pianolle, h-molli, P110 (1917)
Quartetto dorico, P144 (1924) jousikvartetille
Tunnetuimmat teokset > Yksinlauluja

Cinque canti all’antica, P71 (1906), viisi laulua mezzosopraanolle ja pianolle
Sei melodie per canto e pianoforte, P89 (1909), kuusi yksinlaulua
Sei liriche, P90 (1909), kuusi laulua mezzosopraanolle ja pianolle
Sei liriche, P97 (1912), kuusi laulua mezzosopraanolle ja pianolle
Quattro rispetti toscani, P103 (1915), neljä laulua sopraanolle ja pianolle
Deitá silvane, P107 (1917), viisi laulua sopraanolle ja pianolle
Cinque liriche, P108 (1917), viisi yksinlaulua
Due liriche, P123 (1919), kaksi yksinlaulua
Quattro liriche, P132 (1921), neljä yksinlaulua
Due liriche, P165 (1930), kaksi yksinlaulua
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Ottorino Respighi (koko sävellystuotanto listattuna)
Ottorino Respighi International Music Score Library Project (englanniksi)
Eddie Guzelian

Eddie Guzelian (s. 27. heinäkuuta 1976 Oregon)[lähde? ] on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja animaattori, joka on enimmäkseen työskennellyt Disneyn tuottamissa elokuvissa ja animaatiosarjoissa käsikirjoittajana. Hän on myös käsikirjoittanut muutamia jaksoja Warner Bros. Animationin tuottamiin Xiaolin Showdowniin ja Legion of Super Heroesiin.
Filmografia > Elokuvat

Nalle Puh ystävää etsimässä (1997)
Mickey's Once Upon a Christmas (1999)
Tiikerin oma elokuva (2000)
Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus (2000)
Lilo & Stitch 2 (2005)
Tuhkimo 3 – Taikansa kutakin (2007)
Filmografia > Televisiosarjat

Herkules (1997)
Buzz Lightyear of Star Command (2000)
Jätti-robotti ja punapää (2001)
Disneyn Tarzanin legenda (2001)
Fillmore (2002–2003)
Kim Possible (2003)
Xiaolin Showdown (2004)
Jake Long – amerikkalainen lohikäärme (2005–2007)
Unfabulous (2005)
Brandy ja herra Whiskers (2006)
Ned's Declassified (2006–2007)
Legion of Super Heroes (2007)
The Secret Saturdays (2008)
Power Rangers: RPM (2009)
Aiheesta muualla

Eddie Guzelian Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Eddie Guzelian Elonetissä.
The New York Times (englanniksi)
Dagestanin sota

Dagestanin sota oli Ibn al-Khattabin ja Šamil Basajev johtamien joukkojen hyökkäys Venäjän Dagestaniin tuolloin de facto itsenäisestä Itškeriasta eli Tšetšeniasta 2. elokuuta – 12. syyskuuta 1999. Hyökkääjät valtasivat joitakin kyliä Dagestanin Tšetšenian vastaisella rajalla, mutta hyökkääjien toivomaa suurta kansannousua alueella ei tapahtunut. Lopulta venäläisten joukkojen onnistui työntää hyökkääjät takaisin Tšetšeniaan. Tapahtumat johtivat Venäjän kerrostalopommien ohella toiseen Tšetšenian sotaan.
Tausta

Joitakin tapahtumapaikkoja Dagestanin kartalla.
Hyökkäyksestä Dagestaniin kertovat lähteet ovat sekavia ja tapahtumien yksityiskohtia on hankala selvittää varmasti. Tapahtumien johtohenkilöitä olivat joka tapauksessa Ibn al-Khattab ja Šamil Basajev. Joissain lähteissä Khattabin ja Basajev sanotaan johtaneen hyökkäystä yhdessä ja toisissa Basajevin liittyneen siihen vasta myöhemmin. Dagestanissa yhteenotot keskushallinnon ja wahhabistien välillä olivat alkaneet vuonna 1997. Avaarijohtaja Bagauddin Magomedov saapui Tšetšeniaan Dagestanista, jossa hän loi yhteyksiä Tšetšenian wahhabisteihin. Vuonna 1998 dagestanilaisia kyliä oli julistautunut wahhabilaiseksi tasavallaksi ja keskushallinto oli tunnustanut muodollisesti sen osittaisen autonomian kykenemättömänä ajamaan wahhabisteja tiehensä. Alue käsitti Kadarin, Karamahin ja Tšabanmahin kylät. Tammikuussa 1999 Khattab perusti ulkomaalaisten taistelijoiden niin sanotun kansainvälisen islamilaisen rykmentin ja teki tunnusteluiskuja Dagestanin rajalla. Venäläiset turvallisuusjoukot vastasivat aneemisesti ja ilmeisesti tämän rohkaisemana Magomedov julistettiin islamilaisen Dagestanin "emiiriksi". Huhtikuussa 1999 Magomedov vetosi vapaaehtoisiin jihadin aloittamiseksi "Dagestanin ja Kaukasian vapauttamiseksi Venäläisestä kolonialismista".
Näkökannasta riippuen sittempi hyökkäys on esitetty joka ennalta suunniteltuna hyökkäyksenä tai vain vastauksena välittömään uhkaan. Venäläiset olivat suunnitelleet Tšetšenian pohjoisosien valtausta jo maaliskuussa 1999. Tarkoitus oli toteuttaa operaatio elokuussa tai syyskuussa. Ei kuitenkaan tiedetä, onko islamisteilla ollut oikeaa käsitystä Venäläisten suunnitelmista. Islamistien omassa viestinnässä he kuitenkin syyttivät Venäjää vastaavan hyökkäyksen suunnittelusta ja heidän viestinnässään oli esiintynyt ajatus laajemmasta islamilaisesta valtiosta Kaukasiassa jo ennen hyökkäystä.
Jos hyökkäykselle Dagestaniin oli ennalta laadittuja tarkempia suunnitelmia, niitä ei tunneta. Tyypillinen strategia olisi sisältänyt tapoja esittää konflikti muslimeihin kohdistuvana uskonnollisena vainona ja oikeutettuna kostona. Mahdollinen taktiikka olisi tšetšeenien tukemana paikallisten asukkaiden irtautumisen keskushallinnosta ideologisesti puolustettavissa olevista syistä, aseistaa ja kouluttaa paikallisia joukkoja ja yrittää saada aikaan tilanne, johon keskushallinto reagoisi ylimitoitetusti. Tämä toimisi syynä tšetšeenien sekaantumiselle asioihin ja tilanne voitaisiin yrittää kääntää kansainvälisessä mediassa heille edulliseksi. Koska tapahtumat toteutuivat pitkälti edellä kuvaillulla tavalla, voidaan hyökkäystä olettaa suunnitellun etukäteen.
Hyökkäys

2. elokuuta aloitettiin rajallinen hyökkäys, joka lyötiin takaisin. Joukko Magomedovin johtamia miehiä ylitti Dagestanin rajan ja valtasi joitakin pieniä kyliä. Rajalla surmattiin joitakin puolustusministeriön sotilaita. Noin viikkoa myöhemmin rajan yli tuli noin 1 500 Basajevin ja Khattabin johtamaa asemiestä. Heistä suurin osa oli dagestanilaisia, mutta mukana oli myös tšetšeenejä ja ulkomaalaisia taistelijoita. Dagestanissa vallattiin uusia kyliä. 7. elokuuta Botlihin kylää kohti tehty isku lyötiin takaisin. Islamistit alkoivat linnoittaa kyliä Botlihin länsipuolella.
9. elokuuta Venäjän pääministeri Sergei Stepašin erotettiin ja hänet korvasi Vladimir Putin. 10. elokuuta hyökkääjät julistivat valtaamansa osat Dagestanista itsenäiseksi "Dagestanin islamilaiseksi valtioksi". Tuolloin heidän hallussaan oli 10 kylää Tsumadan ja Botlihin piirissä. Islamistien tärkein tukikohta oli Gakkon kylä. Dagestanin puolelle tuotiin edelleen Basajevin ja Khattabin johdolla islamilainen prikaati. Vastassa ei kuitenkaan ollut odotuksista huolimatta dagestanilaisten yleistä kansannousua. Sen sijaan monet paikalliset pitivät hyökkääjiä uskonnollisina kiihkoilijoina ja tšetšeenien uskottiin ajavan oman alueensa laajennusta dagestanilaisten kustannuksella.
Venäjän Pohjois-Kaukasian sotilaspiirin komentaja Dagestanin taistelujen aikana oli kenraali Viktor Kazantsev. Venäjän liittotasavallan joukot olivat hitaita reagoimaan tilanteeseen. Hyökkääjiä hidastivat kuitenkin Dagestanin poliisijoukkojen ja paikallisten vastarinta. Samaan aikaan hyökkääjiä vastaan kohdistettiin suuren mittakaavan ilmapommitus- ja tykistöoperaatio. Venäläiset käyttivät esimerkiksi termobaarisia pommeja ja ilmasta levitettäviä miinoja. Hyökkääjien hidastaminen teki mahdolliseksi tuoda alueelle lisäjoukkoja. Venäläiset joukot koostuivat armeijan joukoista, sekä sisäministeriön MVD VV-joukoista, spetsnaz-joukoista ja Dagestanin OMON-joukoista.
Vladimir Putin lensi henkilökohtaisesti Dagestaniin valvomaan hyökkääjien työntämistä rajan toiselle puolelle. Hyökkääjien valtaamat kylät oli vallattu takaisin 24. elokuuta mennessä. 29. elokuuta alkoi operaatio Kadaria ja Tšabanmahia vastaan. 5. syyskuuta Tšetšenian puolelta rajaa tehtiin vielä uusi hyökkäys kohti Hasavjurtia, mutta sekin pysähtyi alkuyllätyksen jälkeen. Basajevin mukaan hyökkäys tehtiin venäläisten huomion kiinnittämiseksi pois Kadarin suunnalta. Hyökänneet joukot oli karkotettu Dagestanista 12. syyskuuta mennessä, joskin vielä tämän jälkeen rajalla käytiin yksittäisiä yhteenottoja.
Seuraukset

Lähteestä riippuen venäläiset olivat menettäneet 275–340 sotilasta kaatuneina ja 937 oli haavoittunut. Surmansa oli saanut myös useita dagestanilaisia turvallisuusjoukkojen jäseniä. Taistelualueelta pakeni noin 20 000 siviiliä, joista suurin osa pääsi kuitenkin palaamaan koteihinsa syyskuussa. Dagestanilaisia hyökkääjiä kuoli noin 150. Tšetšeenitaistelijoiden tappioita ei tunneta.
Itškerian presidentti Aslan Mashadov tuomitsi Dagestaniin tehdyn hyökkäyksen peläten Venäläisten reaktiota. Taistelujen ollessa vielä meneillään 4. syyskuuta Venäjän rajavartioston jäsenten ja heidän perheidensä asuntolan edustalla räjähti autopommi, jossa sai surmansa 64 henkilöä. Isku oli ensimmäinen niin sanotuista kerrostalopommeista, joiden myötä toinen Tšetšenian sota oli nyt väistämätön. Venäjä oli aloittanut ilmaiskut Tšetšeniaan jo hyökkäyksen aikana ja kerrostaloiskujen jälkeen iskuja kiihdytettiin. 1. lokakuuta Putin julisti Mashadovin hallinnon laittomaksi ja Venäjän maavoimat aloittivat etenemisen joulukuussa 1999.
Sodan jälkeen esiintyi useita salaliittoteorioita, joiden mukaan kerrostalopommit ja Dagestanin hyökkäys olivat FSB:n tai GRU:n operaatioita uuden Tšetšenian sodan oikeuttamiseksi. Joitakin teorioista on esitetty myös luotettavina pidetyissä lähteissä. Venäläinen lehti Moskovski Komsomolets jukaisi vuoden 1999 lopussa puheluja venäläisen oligarkki Boris Berezovskin ja salafisti Movladi Udugovin välillä, joissa keskusteltiin hyökkäyksestä Dagestaniin ja pommi-iskuista Moskovassa. Udugov halusi venäläisten tukea Dagestanin hallinnon kaatamiseksi ja venäläismyönteisen islamilaisen valtion perustamiseksi. Venäjällä oli tiedossa duuman vaalit joulukuussa 1999 ja Boris Jeltsinin kannatusluvut olivat alhaiset. Iskut olisivat syy joko lykätä vaaleja tai niitä voitaisiin käyttää kannatuslukujen nostamiseen. Nezavisimaja gazeta kirjoitti puolestaan 12. lokakuuta hyökkäyksen olevan "selvästi salaisen palvelun operaatio" ja ylimmän valtionjohdon siunaama. Samaa teoriaa hyökkäyksestä kannatti myös vuonna 2006 murhattu toimittaja Anna Politkovskaja.
Einari Kurittu

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Perttu Einari Kurittu
Syntymäaika: 27. syyskuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka: Kouvola, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 187 cm
Junioriseurat
2001–2004: Kumu JT
2005–2007: MyPa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2008–2010 | MyPa | 11 | (0) |
| 2008–2010 | → MP (laina) | 11 | (3) |
| 2009 | → KTP (laina) | 6 | (3) |
| 2010 | → FC Kuusankoski (laina) | 5 | (0) |
| 2011 | PK-35 | 11 | (0) |
| 2012 | JäPS | 24 | (24) |
| 2013 | Jazz | 16 | (11) |
| 2014 | JäPS | 4 | (1) |
| 2014 | FC Espoo | 14 | (5) |
| 2015 | Viikingit | 17 | (5) |
| Yhteensä | Yhteensä | 119 | (52) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 29. maaliskuuta 2016.
Perttu Einari Kurittu (s. 27. syyskuuta 1989 Kouvola) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Helsingin harrastesarjassa pelaavaa FC Kivenkovaa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ura

C-junioreihin asti Kurittu pelasi FC Kuusankoskessa, josta hän siirtyi B-juniori-ikäisenä Myllykosken Palloon. Ensiesiintymisensä Veikkausliigassa hän teki 17. elokuuta 2008 ottelussa Rovaniemen Palloseuraa vastaan. Vuosina 2008–2010 hän pelasi liigassa yhteensä yksitoista ottelua.
Vuonna 2010 Kurittu pelasi myös Eurooppa-liigan karsinnoissa. Hän esiintyi MyPan ohella lainasopimuksella alemmilla sarjatasoilla Kotkan Työväen Palloilijoissa, Mikkelin Palloilijoissa ja FC Kuusankoskessa.
Kaudeksi 2011 Kurittu siirtyi PK-35:n joukkueeseen. Vuonna 2012 hän pelasi Kakkosessa Järvenpään Palloseurassa, jossa teki kauden aikana 24 maalia. Joulukuussa 2012 Kurittu teki sopimuksen porilaisen FC Jazzin kanssa, josta palasi takaisin Järvenpäähän kauden 2013 jälkeen.
Aiheesta muualla

Einari Kuritun esittely Veikkausliigan sivustolla
Delta Kream

| Delta Kream The Black Keys |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : joulukuussa 2019
 Julkaistu: 14. toukokuuta 2021
 Tuottaja(t): Dan Auerbach, Patrick Carney
 Tyylilaji: bluesrock
 Kesto: 54.15
 Levy-yhtiö: Easy Eye Sound, Nonesuch
Listasijoitukset
  6. (albumilista)    3. (fyysinen albumilista)
The Black Keysin muut julkaisut
| Let’s Rock 2019 | Delta Kream 2021 | Dropout Boogie 2022 |
Delta Kream on The Black Keysin kymmenes studioalbumi, joka julkaistiin 14. toukokuuta 2021. Albumi koostuu ainoastaan vanhoista blueskappaleista, joista yhtye äänitti omat versionsa.
Kappaleet

Crawling Kingsnake – 6.08 (säv. John Lee Hooker, Bernard Besman)
Louise – 4.23 (säv. Fred McDowell)
Poor Boy a Long Way from Home – 4.08 (säv. R. L. Burnside)
Stay All Night – 5.44 (säv. Junior Kimbrough)
Going Down South – 3.48 (säv. R. L. Burnside)
Coal Black Mattie – 3.48 (säv. Ranie Burnette)
Do the Romp – 5.01 (säv. Junior Kimbrough)
Sad Days, Lonely Nights – 5.57 (säv. Junior Kimbrough)
Walk with Me – 5.36 (säv. Junior Kimbrough)
Mellow Peaches – 3.47 (säv. Big Joe Williams)
Come On and Go with Me – 5.55 (säv. Junior Kimbrough)
Kokoonpano > Black Keys

Dan Auerbach – laulu, kitara
Patrick Carney – rummut
Kokoonpano > Studiomuusikot

Eric Deaton – basso
Kenny Brown – kitara
Sam Bacco – lyömäsoittimet
Ray Jacildo – urut (kappaleet 5, 10, 11)
Arvostelut

AllMusic:
Soundi:
Ekspress Grupp

| AS Ekspress Grupp |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö (aktsiaseltsi, AS)
Osake:  Tallinnan pörssi: EEG1T
Markkina-arvo:  39,928 milj EUR (4.1.2017)
Toimitusjohtaja:  Gunnar Kobin
Puheenjohtaja:  Viktor Mahhov
Kotipaikka:  Tallinna , Viro
Henkilöstö:  780
Kotisivu:  www.egrupp.ee
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ekspress Grupp on Tallinnassa toimiva virolainen joukkoviestintäalan osakeyhtiö. Tytäryhtiöittensä kanssa yhtiö toimii erityisesti verkkoviestinnän ja painettujen julkaisujen (sanomalehdet, aikakaslehdet, kirjat) parissa sekä painopalvelujen tarjojana.
Yhtiön osake noteerataan Tallinnan pörssin päälistalla.
Ekspress Meedia

Ekspress Gruppin tytäryhtiö As Ekspress Meedia julkaisee Viron suurimpia viikoittaisia sanomalehtiä; Eesti Ekspressiä ja Eesti Päevalehteä.
Ekspress Meedian logo
Eisenstein

Eisenstein on sukunimi. Nimen tunnettuja kantajia ovat:
Ferdinand Gotthold Eisenstein (1823–1852), saksalainen matemaatikko, jonka mukaan on nimetty Eisensteinin kokonaisluvut
Mihail Eisenstein (1867–1921), Riiassa jugendtaloja suunnitellut juutalais-saksalais-venäläinen arkkitehti ja insinööri
Sergei Eisenstein (1898–1948), neuvostovenäläinen elokuvaohjaaja, -leikkaaja, -käsikirjoittaja ja -tieteilijä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.