stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eigerøyn majakka

| --- | --- |
Sijainti:  Eigersund Norja
Sijaintipaikka:  Q11989323 
| --- | --- |
Korkeus:  33  m 
Luokitus:  kulttuuriomaisuus 
| --- | --- |
Valmistunut:  1854 
Automatisoitu:  1989 
| --- | --- |
Valon korkeus:  46,5  m 
Valonkanto:  34,8  km 
Valon ominaisuudet:  Fl(3) W 30s 
| --- | --- |
ARLHS:  NOR010 
Admiralty:  B3184 
NGA:  115-1960 
Norsk fyrliste:  094500 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Eigerøyn majakka (norj. Eigerøy fyr) on Eigersundin kunnassa Rogalandin läänissä Norjassa sijaitseva majakka. Se perustettiin vuonna 1854 ja automatisoitiin sekä jätettiin miehittämättömäksi 1989.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eigerøyn majakka Wikimedia Commonsissa
Eero Pokela

Eero Pokela (s. 7. kesäkuuta 1944 Sievi) on suomalainen  Oulussa asuva kirjailija.
Henkilöhistoria

Sievissä syntynyt Pokela on asunut Oulussa vuodesta 2000. Hän on työskennellyt Osuuspankin ja Kansaneläkelaitoksen palveluksessa ja toiminut Rautaruukin koulutus- ja viestintätehtävissä, samoin kuin useiden eri lehtien päätoimittajana. Hänelle myönnettiin kirjailijaprofessorin arvonimi vuonna 2014 tunnustuksena työstään.
Teoksia

Pokela on kirjoittanut useita romaaneja ja näytelmiä, tehnyt musiikkisanoituksia ja toimittanut Eija Malmbergin kanssa Rautaruukin Oulaisten tehtaan historiikin Rautaruukki, Oulaisten tehdas 20 vuotta (1997) ja Tiina Ullvén-Putkosen kanssa Hilja-Kyllikki Hakkaraisen musitelmat Koivuneuvos Hilja-Kyllikki Hakkaraisen elämä sahayrittäjänä Jumalan johdatukseen luottaen (2014). Hänen teoksiaan ovat:
Muukalainen, näytelmä, 1976
Sumujen saari, runokokoelma, 1998
Kuningas Kustaa ja Euroopan-matka, satukokoelma, 1999
Kuningas Kustaa ja Justiina-muori, satukokoelma, 1999
Kuningas Kustaa ja prinsessa Helmiina, satukokoelma, 1999
Ikkunat, näytelmä, 2001
Pitkä matka jouluun, näytelmä, 2002
Sammakon malja: runoja kehdosta hautaan - ja sen ylikin, runokokoelma, 2003
Kotimaa, näytelmä, 2004
Lääkäri Luukkaan vastaanotolla, näytelmä, 2004
Ristiässä, romaani, 2005
Hautajaiset Petroskoissa, romaani, 2006
Kultakello, romaani, 2007
Joulukuun kuudes: historiallinen romaani Kyösti Kalliosta ja hänen ajastaan, romaani, 2009
Kuokka, romaani, 2010
Parin puusepän pojat: Efraim Männistö ja Nasaretin mies, elämäkerta, 2010
Kutsu : Jussi Latvalan kolme elämää, elämäkerta, 2012
Liljankukkia : runoja elämän laaksoista ja kukkuloilta, lyhytproosa- ja runoteos, 2013 (Taisto Liljan kanssa)
Neuroosi, romaani, 2013
Vastuu: Hanna ja Jussi Jumalan juoksupoikina, elämäkerta, 2014
Varjoista valoon, elämäkerta, 2016 (Jaakko Kallelan kanssa)
Aiheesta muualla

Keskosena syntynyt Eero: Olen taistellut hengestäni koko ikäni. Studio55.fi
Roihu. Vieraana Eero Pokela. (Ensiesitys TV7, 24.4.2007)
Melkein uskomaton sukutarina. Kaleva, 24.10.2006
Ildefons Cerdà

Ildefons Cerdà
Eixamplen alueen kaavan alkuperäisluonnos
Ildefons Cerdà i Sunyer (23. joulukuuta 1815 - 21. elokuuta 1876) oli katalonialainen kaavoituksen ja kaupunkisuunnittelun uranuurtaja. Hänet tunnetaan Barcelonan laajennukseksi rakennetun Eixamplen alueen ruutukaavan suunnittelijana.
Eixamplen ruutukaava

Cerdà sai vuonna 1856 Barcelonan kaupunginhallitukselta toimeksiannon Barcelonaa ympäröivien tasankojen topografisen kartan laatimiseksi. Samalla hän alkoi suunnitella tapoja, joilla ahtaaksi käynyttä keskiaikaista kaupunkia voitaisiin tehokkaasti laajentaa. Cerdà ei löytänyt 1800-luvun puolivälissä sopivaa aineistoa suunnittelutyön pohjaksi, joten hän päätti suunnitella kaavan alusta lähtien itse. Kaava perustui kulmistaan viistetyistä neliöistä koostuviin kortteleihin sekä pitkiin ja leveisiin katuihin, joille pääsi runsaasti auringonvaloa ja joille mahtuivat niin jalankulkijat, hevosvaunut kuin hevosvetoiset raitiovaunutkin.
Ajatus loogisen verkostomaisesta, vehreästä ja valoisasta kaupunkirakenteesta oli 1800-luvulla aikaansa edellä. Koska alue rakennettiin käytännössä puhtaalta pöydältä, päästiin myös esimerkiksi viemäröintiä ja muita järjestelmiä rakentaessa käyttämään viimeisintä teknologiaa. Cerdàn suunnitelmat toteutuivat suurilta osin, mutta tilanpuutteen vuoksi rakennuksista tehtiin lopulta suunniteltua korkeampia ja korttelien sisäpihoille kaavailluista pienistä puutarhoista luovuttiin. Peruskaava on kuitenkin edelleen nähtävissä selkeästi Eixamplen alueen katukuvassa.
Dodge Polara

Dodge Polara 1970
Dodge Polara on Dodgen täysikokoinen automalli, jota valmistettiin vuosina 1960–1973 neljän sukupolven verran.
Sukupolvet > Ensimmäinen sukupolvi

Ensimmäisen sukupolven Polara tuli rinnakkaismallinsa, huonommin varustellun Dodge Matadorin kanssa Dodgen malliston huipulle. Auton muotoilupiirteitä hallitsee rakettimainen perä. Autossa on enemmän kromia kuin Matadorissa ja sen muotoilu on hyvin massiivista. Rinnakkaismalli Matador poistui markkinoilta jo vuonna 1961, mutta Polaraa valmistettiin vielä neljän sukupolven ajan.
Sukupolvet > Kehitys

Vuonna 1961 samalla kuin rinnakkaismalli Matador poistui markkinoilta, Polarasta tuli Dodgen ainoa täysikokoinen automalli. Samana vuonna auton siipiä muutettiin korkeammaksi. Auton muotoilu oli nyt täysin erilaista kuin muilla jenkkimerkeillä ja täysikokoisia Dodgeja myytiin vähemmän kuin koskaan ennen, ainoastaan 14 032 autoa vuodessa.
Sukupolvet > Moottorit

6.3 V8 6286 cm³ - 330 hv @4600 r/min
Dodge Polara mk3 eli Polaran kolmas sukupolvi esiteltiin vuonna 1965, edeltäjästään poiketen se oli jälleen oikea täysikokoinen automalli joka perustui samaan pohjalevyyn Plymouthin ja Chryslerin täysikokoisten mallien kanssa. Malliston huipulle Polara ei kuitenkaan enää päässyt vaan sen paikan vei uusi Dodge Monaco.
Toinen sukupolvi > Kehitys

Tämän sukupolven mallien muotoilua muutettiin joka vuosi hieman, jotta auto saatiin pidettyä modernin näköisenä. Muotoilupiirteisiin kuuluu sekä kulmikkaita että pyöreitä muotoja.
Kolmas sukupolvi

Dodge Polara mk3 eli Polaran kolmas sukupolvi esiteltiin vuonna 1965, edeltäjästään poiketen se oli jälleen oikea täysikokoinen automalli, joka perustui samaan pohjalevyyn Plymouthin ja Chryslerin täysikokoisten mallien kanssa. Malliston huipulle Polara ei kuitenkaan enää päässyt vaan sen paikan vei uusi Dodge Monaco.
Kolmas sukupolvi > Kehitys

Tämän sukupolven mallien muotoilua muutettiin joka vuosi hieman, jotta auto saatiin pidettyä modernin näköisenä. Muotoilupiirteisiin kuuluu sekä kulmikkaita että pyöreitä muotoja.
Neljäs sukupolvi

Uusi, leveämmin muotoiltu Polara-malli, joka tuli myyntiin vuonna 1969, mallin tuotanto lopetettiin vuonna 1973 ja sen paikkaa mallistossa piti Dodge Monaco seuraavan neljän vuoden ajan, kunnes epäonnistunut Dodge St. Regis -malli tuli myyntiin. Auto perustuu Chryslerin C-koriin.
Neljäs sukupolvi > Moottorit

| Malli | Moottori | Iskutilavuus | Teho | Vääntö |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 7.2 | V8 | 7206 cm³ | 246 kW (335 hv) @ 4400 r/min | 636 Nm @ 3200 r/min | SAE |
Mitat

Pituus: 5755 mm
Leveys: 2020 mm
Korkeus: 1390 mm
Akseliväli: 3098 mm
Raideleveys (e/t): 1577/1610 mm
Maavara: 140 mm
Omamassa: 2015 kg
Polttoainesäiliö: 87 l
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dodge Polara Wikimedia Commonsissa
Heinäveden kirkko

| Heinäveden kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkotie 16, Heinävesi
Koordinaatit:  62°25′58.8″N, 028°37′37.8″E
Seurakunta:  Heinäveden seurakunta
Rakentamisvuosi:  1891
Suunnittelija:  Josef Stenbäck
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  1600
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kirkossa on nähtävissä uusgoottilaiselle arkkitehtuurille tyypillisiä muotoja sovellettuna perinteiseen suomalaiseen nikkarityyliseen puurakennustapaan.
Heinäveden kirkon kirkkosali
Heinäveden kirkon urut.
Heinäveden kirkko on vuosina 1890–1891 rakennettu puinen, tyyliltään uusgoottlainen kirkkorakennus. Sen suunnitteli arkkitehti Josef Stenbäck. Kirkko sijaitsee Pohjois-Karjalassa Heinäveden kirkonkylässä.
Kirkkorakennus > Arkkitehtuuri

Josef Stenbäck suunnitteli Suomeen ja luovutettuun Karjalaan 35 toteutettua kirkkoa, ja oli siten maan tuotteliain kirkkoarkkitehti. Heinäveden kirkko on hänen kirkoistaan ensimmäisiä, eikä hän ollut vielä löytänyt yleistä tyyliään, jonka mukaan kirkot rakennettiin mieluiten kivestä. Heinäveden kirkko rakennettiin jykevistä heinäveteläisistä hirsistä, joita tuotiin myös Kermajärven yli. Kirkko muistuttaa yleisasultaan ja yksityiskohdiltaan osin Stenbäckin suunnittelemia Hankasalmen ja Luhangan kirkkoja. Tyylisuunnaltaan kirkko edustaa toista Stenbäckin suosimaa tyylisuuntaa, uusgotiikkaa, ja on sille ominaisesti täynnä pieniä yksityiskohtia. Kirkon tornia lukuun ottamatta katoissa toistuu 45 asteen kulma.
Muodoltaan kirkko on katkaistu päätytornillinen pitkäkirkko, jossa on leveät ristivarret. Sakarat ovat lähempänä kirkon alttaripäätyä ja niissä on myös sisäänkäynnit. Sakarat ovat yhtä korkeat ja leveät kuin runkohuone ja niiden ja runkohuoneen liittymäkohdassa on katolla kattoratsastaja. Alttaripäädyssä kirkkoon liittyy runkohuonetta matalampi hyvin lyhyt kuori, johon on yhteydessä runkohuonetta ja kuoria matalampi sakaristo. Vastakkaisessa päädyssä kohoaa 45 metriä korkea kellotorni, jossa on kaksi kelloa, vuosilta 1765 ja 1906.
Kirkko on yksi Suomen suurimmista puukirkoista. Kirkolla on pituutta 40 metriä ja leveyttä 30 metriä ja sinne mahtuu noin 1 600 henkilöä.
Kirkkorakennus > Sisätilat

Kirkko on sisältä suurien ikkuneiden ansiosta valoisa ja hyvin tilavan tuntuinen. Sakaroiden yhtymäkohdassa oleva katon keskus on mestariesimerkki uusgoottilaisten muotojen puuhun soveltamisesta ja nikkarointitaidosta. Kirkon alttaripäätyä lukuun ottamatta kaikilla sivuilla on kapeat lehterit. Urut sijaitsevat yleiseen tapaan alttarin vastakaisella puolella länsipäädyn lehterillä. Kirkkosalin yksityiskohdat ja yleisolemus ovat säilyneet kohtalaisen hyvin Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaisesti varsin rikkaina.
Seurakunta tilasi 1892 Johan Kortmanilta alttaritaulun. Vuonna 1893 valmistunut Kristus Getsemanessa jäi hänen ainoaksi alttaritaulukseen. Hän maalasi lähinnä Karjalaan ja Kalevalaan liittyviä tauluja. Taululla on Josef Stenbäckin suunnittelemat hyvin koristeelliset kehykset. Taulu on valaistu molemmilta puolilta ristiin asetelluilla lampuilla.
Heinäveden kirkko oli lämmittämättömänä vuoteen 1971, jolloin kirkkoon asennettiin sähkölämmitys ja sitä korjattiin muutenkin. Kesällä 1978 kirkko maalattiin ulkoa alkuperäisten suunnitelmien keltamultasävyjä vastaavaksi. Aiemmin kirkkoa korjattiin vuonna 1900.
Kirkkorakennus > Urut

Alun perin 25-äänikertaiset urut hankittiin kirkkoon J. A. Zachariassenilta Uudestakaupungista, ja ne maksoivat 14 500 markkaa paikalleen asennettuina. Urut tilattiin lokakuussa 1905, ja ne olivat valmiit seuraavana vuonna. Kangasalan urkutehdas rakensi vuonna 1981 uudet 33-äänikertaiset urut, joihin käytettiin 20:tä hyvin toimivaa äänikertaa edellisistä uruista. Urkujen disposition laati Erkki Tuppurainen alustavan suunnitelman pohjalta. Julkisivu on Zachariassenin uruista.
Urkujen takana olevassa huoneessa on Heinäveden kirkon historiaan liittyvää esineistöä, muun muassa vanhan kirkon kattoristi.
Kirkkorakennus > Kirkko matkailunähtävyytenä

Heinäveden kirkko on toiminut tiekirkkona. Kirkossa vierailee noin 20 000 kävijää vuodessa (2006). Heinäkuun viimeisenä viikonloppuna pidettävät Heinäveden kirkastusjuhlat keräävät yli puolet vuoden kävijämäärästä. Kirkastusjuhlien yhteydessä pidettiin ensimmäiset musiikkijuhlat vuonna 2007. Vuoden teemana oli hengellinen musiikki.
Heinäveden kirkossa järjestettiin vuonna 2007 viiden taiteilijan taidenäyttely aiheena Kuvia Karjalasta. Kirkossa on esillä maalauksia (Saara Tikka ja Sirpa Ylhäinen), grafiikkaa (Leena Nylander ja Lotta Pyykkönen) ja veistoksia (Kauko Kortelainen). Lisäksi kirkossa on Aarne Puustisen valokuvia Heinävedeltä. Jo edellisvuonna pidetty taidenäyttely kasvatti kirkon kävijämäärää.
Kirkkorakennus > Rakentaminen > Ennen rakentamista

Edellisen kirkon palettua maan tasalle 1887 alettiin pian valmistella uuden kirkon rakentamista. Albin Luostarinen ehdotti Heinävedelle kahta kirkkoa, molemmin puolin Kermajärveä, toista pohjoiseen Petruman lähistölle ja toista etelään Säynetkoskelle. Ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty.
Syksyllä 1887 valittu 30-jäseninen rakennustoimikunta päätti rakentaa kirkon entisen paikalle. Yksimielisesti päätettiin kirkon rakennusaineeksi puu. Päätettiin myös, että kirkossa on noin 2 000 istumapaikkaa ja että se on suoraseinäinen ristikirkko. Aikeena oli rakentaa samanlainen kirkko kuin naapuripitäjään Tuusniemelle oli juuri rakennettu. Tarkoitus olikin hankkia kopiot piirustuksista.
Väliaikainen kirkko päätettiin tehdä jatkamalla kansakoulun rakennusta. Äänestyksessä toinen vaihtoehto oli muodostaa kansakoulun rakennuksesta kirkko ilman laajennusta. Kannatusta saivat myös aatteet väliaikaisen kirkon rakentamisesta laudasta ja uuden kirkon rakentaminen heti.
Kirkkorakennus > Rakentaminen > Uutta kirkkoa suunnitellaan

Uutta kirkkoa alettiin suunnitella vuoden 1889 alussa. Keisarillinen senaatti antoi luvan puisen kirkon rakentamiseen vastoin yleistä käytäntöä, jonka mukaan kaikki julkiset rakennukset tuli rakentaa kivestä. Kassa rakentamista varten perustettiin elokuussa 1888. Vuosittain siihen oli pantava kaksi markkaa miehiltä ja markka naisilta.
Ensiksi piirustukset kirkkoa varten tilattiin kuopiolaiselta arkkitehdilta Karl Öhmanilta. Kiinnostuneita oltiin edelleen Tuusniemen kirkosta, ja myös Karttulan ja Kontiolahden kirkoista. Helmikuun lopussa pidetyssä kirkonkokouksessa päätettiin, mikä kirkko Heinävedelle rakennetaan. Vaihtoehtoina oli Öhmanin Karttulan kirkon piirustukset sekä helsinkiläisen arkkitehti Josef Stenbäckin Heinäveden kirkkoa varten lähettämät luonnokset Hankasalmen kirkon valokuvilla varustettuna. Hän oli tehnyt kaksi vaihtoehtoa Heinäveden kirkkoa varten: pienempi matalampitorninen ja suurempi korkeampitorninen. Rakennustoimikunta valitsi matalatornisen 3 100–3 200 hengen vaihtoehdon, perusteena kellotapulin hyvä kunto, jolloin kelloja ei tarvitsisi siirtää kirkon torniin. Rakennustoimikunnalle oli myös tärkeää lämpimänpitävyys. Rakentamisen kustannusarvio 88 000 markkaa. Piirustuksista Heinäveden seurakunta maksoi tuhat markkaa.
Kuusi talollista valitti kirkon suuresta koosta, sammaltilkityistä seinistä sekä tarpeettoman kalliista katonrakennusmateriaalista. Tämän vuoksi kirkon kokoa pienennettiin 2 600 henkeen ja katto vaihdettiin höylättyihin päreihin lukuun ottamatta kirkon tornia. Sammalta ei myöskään enää haluttu laittaa hirsien väliin. Tuomiokapituli kuitenkin kumosi nämä suunnitelmat ja edellisen kirkolliskokouksen päätökset. Samalla päätettiin, ettei kirkkoon tule lämmitystä.
Rakennusmestaria haettiin Uudessa Suomettaressa julkaistuilla lehti-ilmoituksilla. Kesäkuussa 1890 Stenbäck lähetti lopulliset piirustukset, mutta niihin tahdottiin vielä muutoksia. Hirsien kokoon ja määrään ei oltu vielä tyytyväisiä ja piirustukset lähetettiin takaisin.
Kirkkorakennus > Rakentaminen > Rakennettaessa

Rakentamiseen otettiin lainaa, ja palovakuutus jouduttiin ottamaan jo rakennusaikana. Rakennusmestariksi valikoitui Erik Johan Holopainen erinomaisten rakennuskoulun arvosanojensa ja useilta arkkitehdeilta Hankasalmelta ja Lappeenrannasta saamiensa kiitosten ansiosta. Hänen palkkionsa oli 3 000 markkaa. Rakentaminen alkoi 12. marraskuuta 1890, ja kirkon rakensivat heinäveteläiset miehet. Palokin sahalta tilattiin lautoja ja lankkuja. Kellojen kellotorniin sijoittamista varten päätettiin tornista tehdä suuren painon kestävä. Näin vanha kellotorni purettiinkiin tuomiokapitulin kehotuksesta, kuitenkin vasta 1915. Tupakan poltto ja avotulen teko oli 40 markan sakon uhalla kiellettyä.
Rahat loppuivat jo maaliskuussa 1891, eikä valtioltakaan saatu lainaa. Rakennusmestari lainasi seurakunnalle 8 000 markkaa rakentamisen madellessa. Katto tehtiin kalliimmasta materiaalista, ”Ruotsin parhaasta galvanoidusta kattopellistä no 1”. Ikkunalasit tilattiin Öhmanilta Kuopiosta. Valtiolta otettiin lainaa 15 000 markkaa, ja lainaa saatiin yksityisiltäkin. Katto saatiin paikalleen lokakuussa. Kirkko saatiin valmiiksi, kun sitä oli rakennettu tasan vuosi. Juhlajumalanpalveluksessa kirkon vihki 6. maaliskuuta 1892 piispa C. H. Alopaeus.
Kirkkorakennus > Rakentaminen > Maalaaminen

Kirkon maalaajiksi, vuoraajaksi ja riveäjäksi valittiin V. Berg Kuopiosta. Juha Korhonen sai sisämaalaustyöt. Bergin yhtiö meni konkurssiin kesken maalauksen, ja hänen urakkamiehensä hoitivat maalauksen loppuun. Työ valmistui 1900, Lääninarkkitehti saapui tarkistamaan työn laadun vasta kesällä 1901 ja totesi sen kelvottomaksi; maali oli kuulemma lohkeillut suurina levyinä. Urakkamiehille ei maksettu luvattua 2 000 markan palkkiota, joten he haastoivat Heinäveden seurakunnan käräjille, aina hovioikeuteen ja senaattiin asti. Sisämaalaukset sen sijaan hoidettiin loppuun lattiaa myöten ennen kuin 1905 Bergin takuumiehet maalasivat uudelleen kirkon ulkoapäin, jolloin työ hyväksyttiin välttävästi.
Kirkonmäki

Heinäveden kirkonmäki eli niin kutsuttu Kirkastusvuori on ainutlaatuinen kulttuurihistoriallinen kokonaisuus. Kirkko hallitsee mäen maisemaa mäen huipulla. Sen perustukset ovat 90 metriä viereisen Kermajärven pinnasta ja 180 metriä merenpinnasta. Mäellä on kirkon lisäksi vanha hautausmaa, Pitäjäntuvan käsityökeskus ja Heinäveden kotiseutumuseo.
Kirkonmäki > Kirkon piha

Kirkon pihalla kasvavat puut estävät kirkon näkymisen pohjoiseen ja länteen. Pihalla kirkon eteläpuolella on laajalla alueella sankarihautausmaa, jolla on noin kahdensadan sodissa kaatuneen heinäveteläisten muistolaatat sekä Veikko Jalavan veistämä sankaripatsas vuodelta 1965. Kirkon piha ei ole suuri ja rajoittuu lähinnä eteläiseen pihaan, pysäköintialueeseen ja kirkon kiertävään tiepolkuun. Tämä johtunee siitä, että kirkonmäellä on niin jyrkät rinteet, ettei niihin voi perustaa puistoa.
Kirkon pihalla on vuonna 1967 pystytetty Karjalaan jääneiden ja nälkävuosina kuolleiden muistomerkit, jotka on suunnitellut taiteilija Veikko Jalava. Kirkon pihalla on myös Heinäveden pitäjäntupa, jossa on käsityökeskus, ja Heinäveden kotiseutumuseo.
Kirkonmäki > Vanha hautausmaa

Tukevan kiviaidan ympäröimänä on kirkon pihan vieressä vanhojen puiden varjostama hautausmaa. Sinne on haudattu monia pitäjän mittakaavassa arvo- ja merkkihenkilöitä sekä varakkaita talollisia, esimerkiksi Kerman sahan hoitaja Johan Kotilainen, apteekkari Kinnunen sekä lääkärit August Koponen ja Tauno Kankkunen.
Hautausmaalla sijaitsee myös suurina nälkävuosina 1866–1896 kuolleiden muistomerkki sekä rivihaudat, joihin haudattiin noin 1 500 nälkävuosina Heinävedellä kuollutta. Myös heinäveteläisellä kansanrunoilija Olli Kymäläisellä on muistomerkki vanhalla hautausmaalla.
Heinäveden uusi hautausmaa sijaitsee kirkonkylän laidalla, hieman kauempana kirkosta.
Seurakunta

Heinävedestä tuli vuonna 1744 Rantasalmen rukoushuonekunta. Itsenäiseksi seurakunnaksi Heinävesi tuli 1852. Oma pieni kappelikirkko valmistui nykyisen kirkon paikalle 1748. Vuonna 1840 Heinävedelle rakennettiin kookas puukirkko ja kappelikirkko purettiin. Kirkko oli empiretyylinen ristikirkko. Salaman sytyttämänä se paloi kesken sunnuntaijumalanpalveluksen maan tasalle 3. heinäkuuta 1887. Nykyinen Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko rakennettiin 1890–1891.
Heinäveden seurakunta on kuulunut Kuopion hiippakuntaan vuodesta 1939 ja sitä aiemmin Porvoon, Savonlinnan ja Viipurin hiippakuntiin. Seurakunta kuului Rautalammin rovastikuntaan. Heinäveden kirkon lisäksi seurakunta omistaa kirkonkylän ja Karvion seurakuntakodit. Seurakunnan viimeinen kirkkoherra oli Eero Kuikanmäki. Seurakunta liitettiin osaksi Liperin seurakuntaa vuoden 2022 alusta alkaen.
Aikaisemmat kirkot > Ensimmäinen kappeli

Heinäveden kuuluessa Rantasalmen erämaa-alueisiin heinäveteläiset halusivat oman kappelikirkon Kermajärven rantaan jo 1690-luvulla, sillä seurakunnan kirkolle Rantasalmeen matkaa oli Kermanselältä kaksi peninkulmaa. Hanke ei kuitenkaan edennyt nälkävuosien takia.
1740-luvulla hanke tuli uudestaan esille, sillä lasten kastamista ja vainajien hautaamista oli aina lykättävä, eikä kansa päässyt kirkkoon montakaan kertaa vuodessa. Rantasalmen kappalaisen mukaan tämän takia heinäveteläisten keskuudessa liikkui taikauskoa ja hengellistä pimeyttä.
Aikaisemmat kirkot > Ensimmäinen kappeli > Rakentaminen

Porvoon tuomiokapituli hyväksyi 8. lokakuuta 1744 kappelin rakentamisen Heinävedelle ja maaherra suostui 25. lokakuuta 1744 tähän. Kappelia rakentamaan saatiin heinäveteläisten lisäksi kaikki muut pitäjäläiset. Pitäjänkokous päätti rakennettavan puisen ristikirkon Hasumäen kylään. Rakentaminen aloitettiin talvella 1745–1746, ja ensimmäisiä jumalanpalveluksia pidettiin syksyllä 1747 keskeneräisessä kappelikirkossa, jossa ei ollut penkkejä, saarnastuolia, alttaria eikä muuta sisustusta.
Kappelikirkosta ei ole säilynyt piirustuksia tai muita varmoja tietoja. Näin ei voida olla varmoja, oliko kappeli risti- vai pitkäkirkko. Joitain hajatietoja on omaisuusluettelon perusteella, joista ensimmäinen on vuodelta 1799. Köyhä seurakunta ei saanut kustannettua kummoista sisustusta kappeliinsa.
Aikaisemmat kirkot > Ensimmäinen kappeli > Kellokiista

Rantasalmen emäseurakunnalta 1749 saatiin kirkonkello, jonka hasumäkeläiset olivat nostaneet Laatokan pohjasta isonvihan aikana. Rantasalmen seurakunta lupasi kellon Heinäveden kappelille 1748 piispantarkastuksen yhteydessä. Kellosta tuli kuitenkin riitaa, sillä Rantasalmen kirkon kolmesta kellosta suurin oli juuri haljennut. Rantasalmelaisille jäisi vain pienin kello, jos heinäveteläiset veisivät keskimmäisen kellon. He tulivat katumapäälle, ja turhaan maksua kellon sijasta tarjottuaan valittivat asiasta maaherralle asti, mistä ei kuitenkaan ollut hyötyä. Näin rantasalmelaiset joutuivat antamaan kellon Heinävedelle ja joutuivat itse vielä rahavaikeuksiin uuden kellon hankinnassa. Heinäveden kirkkoon saatiin toinen kello 1756, joka on käytössä vielä nykyisessäkin Heinäveden kirkossa. Sen kyljessä lukee latinaksi ”CAMPANA IN GRATA PACE AD USUM ECCLESIAE HEINEWESI EMPTA ANNO 1756 CURANTE IOHANNE C:PONTANO SACELL:LOCI” (”Kirkonkello, ostettu mieluisan rauhan aikana Heinäveden seurakunnan käyttöön vuonna 1756 Johannes C. Pontanuksen, paikkakunnan kappalaisen toimesta”).
Aikaisemmat kirkot > Toinen kirkko > Kappelin viimeiset vuodet

1740-luvulla rakennettu kappelikirkko alkoi käydä jo pieneksi ja oli sitä paitsi surkeassa kunnossa. Jo 1799 kappeli alkoi olla eteistä myöten täynnä kirkkoväkeä, ja juhlapyhinä kaikki eivät edes mahtuneet sisään. Seurakunnan toimeksiannosta Alexander Magnus von Becker ja Abraham Airas purkivat läntisen eteisen ja kirkkosalin seinän ja rakensivat eteiseen penkit. Ratkaisu oli väliaikainen, ja heinäveteläiset tiesivät että isompi kirkko on pakko vielä rakentaa. Syksyllä 1827 asiaa käsiteltiin pitäjänkokouksessa. Vanhan kappelikirkon korjaamista ei edes ehdotettu. Uudesta kirkosta päätettiin tehdä puinen kaksoisristikirkko.
Kuukausi pitäjänkokouksen jälkeen katselmusmiehet lähetettiin katsomaan kirkolle paikkaa Mustikkamäeltä. He löysivät riittävän suuren tasaisen kohdan. Heinäveden nykyinen kirkko on samalla paikalla. Paikka kuului isäntä, kuudennusmies Mikko Pakariselle, joka vaati korvausta maansa käytöstä. Hän ehdotti pitäjänkokouksessa 1829 elokuussa vapautusta kirkon rakentamisesta itselleen, mutta turhaan. Halua maksaa Pakariselle ei myöskään pitäjän asukkailta löytynyt. Lokakuussa 1830 päätettiin, ettei Pakarisen tarvitse osallistua hirsien, lankkujen ja muiden puutavaroiden hankintaan. Näin seurakunta sai rakentaa kirkon Mustikkamäelle.