stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tutkan historia
Kuolemansäde?

Englannissa Robert Watson-Watt, joka aateloitiin vuonna 1942 tutkan kehittämiseen liittyvän työnsä ansiosta, sai 1930-luvulla tehtäväkseen selvittää, mistä natseilla huhujen mukaan käytössä olevasta ilma-aluksia vastaan käytettävästä ns. kuolemansäteestä (katso myös energia-ase) oli kyse. Kuolemansäde osoittautui vain huhuksi. Watson-Watt innostui selvittämään Arnold F. Wilkinsin kanssa, kuinka radioaalloista lentokoneen runkoon indusoituneet virrat säteilevät. Tutkimuksen mukaan radioaaltojen avulla voitiin havaita ilma-aluksia. Hän luovutti vuonna 1935 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmailuministeriölle raportin "The Detection of Aircraft by Radio Methods", jossa esitettiin ilmahyökkäyksestä ennakkovaroituksen antava radiopaikannusjärjestelmä.
Vuoden 1935 lopussa järjestelmä päätettiin suunnitella ja toteuttaa. Järjestelmän koodinimenä oli aluksi RDF (Radio Direction Finding), myöhemmin Chain Home. Vuonna 1936 tutkalla oli saavutettu 90 mailin kantama. Seuraavana vuonna britit aloittivat tutkaverkon rakentamisen maan etelä- ja itärannikolle. Alun perin Chain Homen aallonpituudeksi kaavailtiin noin 50:tä metriä, koska sen arveltiin antavan parhaan kaiun. Tyypillisen pommikoneen siipien kärkiväli oli tuolloin noin 25 m, joka aikaansai puolen aallon dipolin resonanssin. Muulle radioliikenteelle aiheutuneiden häiriöiden vuoksi aallonpituus pudotettiin lopulta noin 10 metriin. Pulssintoistotaajuudeksi valittiin aluksi hyvin matala 25 Hz (puolet sähköverkon taajuudesta, jota käytettiin asemien synkronointiin), koska kaukaiset heijastukset ionosfääristä ja maanpinnasta piti eliminoida.
Sodan lopussa toiminnassa oli noin viisikymmentä Chain Home -asemaa. Sodan lopussa niiden toimintataajuus oli noin 20–30 MHz. Lähettimien huipputeho oli aluksi 350 kW ja myöhemmin 750 kW.
Lähetintantenneina käytettiin puolen aallon vaakadipoleita kiinnitettyinä aluksi neljään, myöhemmin kolmeen 110 m korkeaan ja 55 m:n välein linjassa olevaan teräsmastoon. Vastaanottoantenneina käytettiin ristikkäin asetettujen dipolien ryhmiä asennettuina neljään 73 m korkeaan puumastoon. Kyseessä oli siis bistaattinen tutka. Teknisessä mielessä Chain Homen tutkat eivät olleet kummoisia ja niiden taajuusalue oli varsin epäedullinen.
Yleisestä harhaluulosta poiketen taistelua Britanniasta ei voitettu varsinaisesti tutkien erinomaisuuden vuoksi, vaan ratkaisevassa asemassa oli tehokkaasti toiminut briettien taistelunjohtokeskus, jossa yhdistettiin tutkien ja muun ilmavalvonnan tiedot.
Laite on osiensa summa

Komponenttitekniikka jarrutti alussa tutkan kehittymistä. Esimerkiksi näyttölaitteena käytetty katodisädeputki saavutti riittävän teknisen kypsyyden vasta 1920- ja 30-lukujen vaihteessa. Riittävän hyvien vahvistinten toteuttaminen tuli mahdolliseksi vahvistinputkitekniikan kehittymisen myötä 1930-luvun alussa. Ongelmana olivat aluksi myös suuret antennit, joiden käytöltä ei voitu välttyä, koska tutkakäyttöön riittävä teho kyettiin tuottamaan vain melko pienillä taajuuksilla (korkeintaan satoja MHz:jä).
Mikroaallot ja tutkaylivoima

Jo toisen maailmansodan alussa liittoutuneet ymmärsivät, että tutkaylivoima saavutettaisiin siirtymällä suuremmille taajuuksille. 
Mikroaaltotutkalla päästäisiin parempaan tarkkuuteen, pienempiin häiriöihin ja ennen muuta voitaisiin käyttää pienempiä ja kevyempiä antenneja. Riittävän suurta lähetystehoa ei kuitenkaan vielä pystytty kehittämään. Alkuvaiheessa tutkittiin kahdessa tutkimusryhmässä kilpaa magnetronia ja klystronia. Englantilaiset John Randal ja Harry Boot onnistuivat ensimmäisinä tuottamaan riittävän suuren mikroaaltotehon kehittämällään ontelomagnetronilla alkuvuodesta 1940, ja klystronin tutkimisesta luovuttiin sillä erää. Suurin piirtein samoihin aikoihin magnetroni keksittiin itsenäisesti myös Sveitsissä, Ranskassa ja Japanissa. Mikroaaltotutkan kehittäminen vaati kuitenkin paljon aikaa, rahaa ja työvoimaa. Niinpä syksyllä 1940 britit päättivät jakaa keksimänsä ontelomagnetronin ja muut tekniset salaisuutensa Yhdysvaltojen kanssa. Voimat päätettiin yhdistää ja MIT:hen perustettiin tarkoitusta varten Microwave Laboratory, jonka nimi muutettiin muutaman viikon päästä legendaariseksi Radiation Laboratoryksi. Tunnetuimpia toisen maailmansoden mikroaaltotutkia lienevät brittien lentokonetutka H2S (Home Sweet Home, 1943 alussa), joka toimi erinomaisesti saksalaisia sukellusveneitä vastaan, sekä yhdysvaltalainen tulenojohtotutka SCR-584.
Saksalaiset jäivät alakynteen tutkan kehittämisessä periaatteessa kahdesta syystä. Ensinnäkin he eivät keksineet tapaa tuottaa riittävästi mikroaaltotaajuista tehoa ja luopuivat siksi mikroaaltotutkan kehittämisestä sodan alkuvaiheessa. Kehitystyö aloitettiin Saksassa uudestaan magnetronin paljastumisen myötä (helmikuussa 1943 alas ammutun RAF:n pommikoneen H2S-tutkasta), mutta mikroaaltotutkaa lentokonekäyttöön ei ehditty saada sodan aikana valmiiksi. Toiseksi Hitlerin päätös lopettaa kaikki tutkimus, joka ei johtaisi käytännön sovellukseen vuoden sisällä, keskeytti hetkeksi saksalaisen tutkatutkimuksen.
Maalin suunnan määritysmenetelmät kehittyivät oleellisesti 1950-luvulla. Vaikka antennien keilat olivat parhaimmillaan noin 1 asteen levyisiä, voitiin päästä jopa 0,1 milliradiaanin tarkkuuteen.
H2S tutkanäyttö.
Lentotukialus USS Lexingtonin tutkalaitteisto vuonna 1944.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta toisen maailmansodan tutkalaitteistot Wikimedia Commonsissa
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Barrett, Dick, "All you ever wanted to know about British air defence radar". The Radar Pages. (History and details of various British radar systems)
ES310 "Introduction to Naval Weapons Engineering." (Radar fundamentals section)
Romano, Salvatore; http://www.regiamarina.net/others/radar/radar_one_us.htm “History of the Development of Radar in Italy,” Regia Marina Italiana [Royal Italian Navy], 2004;
Sinnott, D.H., "The Development of Over-the-Horizon Radar in Australia (Arkistoitu – Internet Archive)"
The Secrets of Radar Museum (Canada's involvement in WWII Radar)
The Radar Pages
The Wizard War: WW2 & The Origins Of Radar (From Greg Goebel's In The Public Domain)
German Radar Equipment of World War II
Early radar development in the UK
A History of Radio Location in the USSR (In Russian)
"Würzburg-Riese" (vas.) ja "Freya"
Kalliohakkaus Suomen ensimmäisen IT-tutkan ('Raija') muistoksi Helsingin Kivikon ulkoilualueen korkeimmalla kohdalla, kuvattu marraskuulla 2019.
Chain Home
-asema
Handley Page Halifaxiin asennetun H2S:n tutkakupu (yläkuva) ja sen pyörivä antenni (alakuva).
Atte Karppinen

| Atte Karppinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1998 (ikä 26) Kempele, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Asa
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  188 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:  Hermes
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  6
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2021–
Aik. seurat:  SaPKo (Mestis) IPK (Mestis) Black Wings 1992 (ICEHL) HK 32 Liptovský Mikuláš (SloEL) EHC Winterthur (SL) BAJ Hockey Club (EL) IF Troja-Ljungby (HockeyEttan)
Atte Eemeli Karppinen (s. 14. maaliskuuta 1998 Kempele) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksessä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Muuta

Karppisen isoveli Aku on pelannut jääkiekkoa puolustajana.
Tytärammus

Tytärammus on rypälepommin kuljettama ammus/pommi, joka räjähtää maahan pudotessaan tai toimii miinana, joka räjähtää kosketuksesta tai siinä voi olla magneetti, jolloin se räjähtää panssarivaunun tullessa lähelle. Osa pääammuksen kuljettamista tytärammuksista saattaa jäädä suutareiksi. Yksi rypälepommi saattaa kuljettaa satoja tytärammuksia.
Nykyaikaisissa tytärammuksissa voi olla itsetuhomekanismi, joka estää sen jäämästä miinaksi siviilien jalkoihin tai mahdollistaa hyökkääjän itsensä pääsyn alueelle. Nykyaikaisissa tytärammuksissa voi olla myös erilaisia tekoälyjä ja kohteeseen hakeutumisominaisuuksia.
Tykkien tytärammuksia kuorma-ammuksineen

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tytärammus | Kuorma-ammus | Tytärammusten lukumäärä | Asetyyppi | Ase | Kantama (km) |
M38: 
M40: 
| M42 | M46 |  |  |  |  |
| M42 | M843A1 DPICM | 64 | 155 mm tykki |  |  |
| M42 | M864 DPICM | 72 | 155 mm tykki |  |  |
| M42 | M509A1 DPICM | 180 | 203 mm tykki |  |  |
| M43 | M404 ICM | 104 | 203 mm tykki |  |  |
| M43A1 | M449 ICM | 60 | 155 mm tykki |  |  |
| M46 | M843A1 DPICM | 24 | 155 mm tykki |  |  |
| M46 | M864 DPICM | 72 | 155 mm tykki |  |  |
| M49 | M444 ICM | 18 | 105 mm tykki |  |  |
| M74 | M39 | 950 | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS |  |
| M77 | M46 |  | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS |  |
| M80 | M915 DPICM | 42 | 105 mm tykki |  |  |
| M80 | M916 DPICM | 42 | 105 mm tykki |  |  |
| M85 | DM 642 | 63 | 155 mm tykki |  |  |
| M85 | DM 662 | 49 | 155 mm tykki |  |  |
| M85 | M 395 | 63 | 155 mm tykki |  | 23-36 |
| M85 | M 396 | 49 | 155 mm tykki |  | 23-36 |
M118: 
| MZD2 (Type-80) | Type-81 | 39 | 122 mm tykki |  |  |
Raketinheitinten tytärammuksia kuormaraketteineen

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tytärammus | Kuormaraketti | Tytärammusten lukumäärä | Asetyyppi | Ase | Kantama (km) |
| M74 | M39 (ATACMS) | 950 | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS |  |
| M77 | M26 | 644 | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS | 32-38 |
| M77 | M26A1 | 518 | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS |  |
| M77 | M46 |  | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS |  |
| M77 | M46 |  | 277 mm raketinheitin | M270 MLRS |  |
Lentokoneiden tytärpommeja kasettipommeineen

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tytärpommi | Kasettipommi | Tytärpommien lukumäärä | Asetyyppi | Lentokone | Kuorma-ammusmäärä | Tytärammusmäärä | Kantama (km) |
BLU-17: 
BLU-18: 
BLU-24/B: 
BLU-26/B: 
BLU-36/B: 
BLU-59/B: 
BLU-61/B: 
| BLU-63/B | CBU-58/B | 650 |  |  |  |  |  |
BLU-66/B: 
BLU-77/B: 
BLU-85/B: 
BLU-86: 
BLU-86/B: 
BLU-91/B: 
BLU-92/B: 
| BLU-97/B | CBU-87/B | 202 | hävittäjälentokone | F-4 Phantom |  |  |  |
| BLU-97/B | CBU-87/B | 202 | hävittäjälentokone | F-15 Eagle |  |  |  |
| BLU-97/B | CBU-87/B | 202 | hävittäjälentokone | F-16 Fighting Falcon | 2 x 1 = 2 | 404 |  |
| BLU-97/B | CBU-87/B | 202 | rynnäkkölentokone | A-7 |  |  |  |
| BLU-97/B | CBU-87/B | 202 | rynnäkkölentokone | A-10 Thunderbolt II |  |  |  |
| BLU-97/B | CBU-87/B | 202 | pommituslentokone | B-52 Stratofortress | 6 + 2 x 9 = 24 | 4 848 |  |
BLU-108/B: 

CBU 58B on Lockheed-Martinin Lansonissa valmistama rypälepommi, joka kuljettaa 650 BLU 63-tytärpommia. CBU 58B:ä varastoivat Israel, Marokko ja Saudi-Arabia.
Typen oksidit

Typen oksidit ovat typen ja hapen muodostamia yhdisteitä.
typpioksidi eli typpimonoksidi eli typpi(II)oksidi (NO)
typpidioksidi eli typpi(IV)oksidi (NO2)
dityppioksidi eli typpioksiduuli eli ilokaasu (N2O)
dityppitrioksidi eli typpi(III)oksidi (N2O3)
dityppitetraoksidi eli typpitetraoksidi (N2O4)
dityppipentoksidi eli typpi(V)oksidi (N2O5)
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dityppi­pentoksidi on neste, muut kaasuja. Typpi­dioksidi on väriltään puna­ruskeaa, muut värittömiä.
Typpi­monoksidi ja typpi­dioksidi ovat parittomia molekyylejä eli niissä on pariton määrä elektroneja. Tämän vuoksi ne ovat myös para­magneettisia aineita.
Ominaisuudet > Kemialliset reaktiot

Toisin kuin esimerkiksi hiilen palaminen, typen oksidien muodostuminen alku­aineistaan on endoterminen eli lämpöä sitova reaktio, ja se voi tapahtua vain korkeissa lämpö­tiloissa. Esimerkiksi typpi­monoksidin muodostumislämpö on +93 kilojoulea moolia kohti..
Typen oksidit ovat melko epävakaita yhdisteitä, jotka voivat helposti hajota alku­aineikseen.  Huoneen­lämpö­tilassa typpidioksidi ja sen dimeerinen muoto, dityppitetroksidi, muodostavat kaasuseoksen, jossa ne muuttuvat jatkuvasti toisikseen. Korkeammassa lämpötilassa dityppi­tetroksidin osuus pienenee, eikä sitä yli 100 °C:n lämpö­tilassa esiinny käytännössä lainkaan.
Reagoidessaan veden kanssa typen oksidit muodostavat helposti voimakkaita happoja. Esimerkiksi dityppi­pentoksidi reagoi veden kanssa muodostaen typpihappoa:
Myös typpidioksidi reagoi veden kanssa muodostaen sekä typpi­happoa että typpihapoketta:
Typen oksidit ilmassa

Kun puhutaan typen oksideista ilmassa, tarkoitetaan yleensä typpimonoksidia (NO) ja typpidioksidia (NO2). Ammattislangissa niistä käytetään yhteisnimitystä noxit, sillä niiden kemialliset kaavat voidaan esittää muodossa NOx. Nämä molemmat ovat kaasuja, joita esiintyy pieniä määriä ilmakehässä luonnostaankin, mutta pääasiassa ihmisen toiminnan aiheuttamina ilmansaasteina. Polttoprosesseissa syntyy pääasiassa typpimonoksidia, joka hapettuu ilmassa otsonin vaikutuksesta haitallisemmaksi typpidioksidiksi.
Tavallisissa lämpötiloissa ilmakehän typpi ja happi eivät reagoi keskenään. Sen sijaan korkeissa lämpötiloissa, kuten palamisen yhteydessä, typen oksideja muodostuu helposti. Suurin osa kaupunki-ilmassa esiintyvistä typen oksideista aiheutuu liikenteen päästöistä, mutta valtakunnallisesti niitä vapautuu yhtä paljon energiatuotannon polttoprosesseissa (polttoaineina mm. kivihiili, maakaasu, öljy, biomassat) sekä teollisuudesta. Typen oksidien pitoisuudet ovat suurimmillaan keväällä sekä talven pakkaspäivinä. Ruuhkat saattavat lisätä pitoisuuksia isoissa kaupungeissa, oksidien pitoisuudet voivat ylittää jopa 100 μg/m3 lähellä liikennettä. Suomessa pitoisuudet ovat selvästi pienentyneet 1990-luvulta alkaen, ja harvoin ylitetään vuosikeskiarvon raja-arvo 40 μg/m3.
Typen oksidien päästöjä voidaan ehkäistä vaikuttamalla käytettyyn polttotekniikkaan, polttoaineen ominaisuuteen sekä suurissa voimaloissa (Low NOx -poltto) kattilan palamisolosuhteisiin, kuten lämpötilaan, ilman määrään ja ilmansyöttöön kattilassa. Ongelmana on se, että lämpötilan ollessa matala, syntyy häkää, nokea ja polyaromaattisia hiilivetyjä, ja lämpötilaa nostettaessa alkaa syntyä enemmän typen oksideja.
Sisätiloissa tärkein lähde on kaasuliesi. Myös tupakointi ja muu poltto tuottaa jonkin verran typen oksideja. Jäähalleissa polttomoottorilla varustetut jäänhoitokoneet ja kartinghalleissa autot saattavat aiheuttaa erittäin suuria ja terveydelle haitallisia pitoisuuksia. Työtoksikologiassa tunnetaan ns. siilontäyttäjän tauti, joka aiheutuu tuorerehun teossa tapahtuvan käymisen tuottamasta typpidioksidista. Se aiheuttaa akuutin ja vakavan keuhkoärsytyksen ja hengenahdistuksen.
Typen oksidit ilmassa > Ympäristövaikutukset

Koska typen oksidit reagoivat veden kanssa happoja muodostaen, ne kuuluvat happosateiden aiheuttajiin. Näin ollen ne happamoittavat maaperää, vesistöjä ja vaurioittavat kasvien lehtiä ja neulasia. Ne myös syövyttävät monia materiaaleja.
Typen oksidit ilmassa > Terveysvaikutukset

Typen eri oksidien vaikutukset elimistöön ovat hyvin erilaisia. Typpioksiduuli eli dityppioksidi on heikko anesteetti, jota voidaan antaa hengitysilmassa kymmenien prosenttien pitoisuuksina, kunhan huolehditaan riittävästä vähintään 21 % happipitoisuudesta.  Typpimonoksidi on elimistön tärkeä ärsytyksenvälittäjäaine, joka mm. laajentaa verisuonia rentouttamalla niiden seinämän sileää lihasta. Typpidioksidi on voimakas hapetin, joka vaikuttaa hengitysteiden kudokseen haitaten luonnollisia puhdistus- ja puolustusmekanismeja. Siksi se on ihmisille haitallisin, ja huonosti vesiliukoisena se tunkeutuu syvälle hengityselimiin, supistaa keuhkoputkia ja lisää hengitysteiden herkkyyttä muille ärsykkeille, kuten siitepölylle tai kylmälle. Erityisen alttiita typpidioksidin terveyshaitoille ovat lapset ja hengityselinsairauksista kärsivät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Typen oksidit Wikimedia Commonsissa
Reijo Työrinoja

Reijo Juhani Työrinoja (26. elokuuta 1948 Tampere – 18. marraskuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen teologi ja professori.
Työrinoja opiskeli teologiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui teologian maisteriksi 1975, lisensiaatiksi 1981 ja väitteli tohtoriksi 1984 tutkielmalla Uskon kielioppi, joka tarkasteli uskonnollisten väitteiden ja käsitteiden luonnetta Ludwig Wittgensteinin myöhäisfilosofian valossa. Työrinoja vihittiin papiksi vuonna 1975, ja hän työskenteli virallisena apulaisena Vanhankirkon seurakunnassa 1975–1976 sekä pappina Hangon suomenkielisessä seurakunnassa 1977–1983.
Helsingin yliopistossa Työrinoja toimi vs. yliassistenttina 1983–1991, systemaattisen teologian professorina 1998–2012, osan aikaa myös teologisen etiikan ja uskonnonfilosofian professorina. Vuodesta 2004 hän hoiti myös Turun yliopiston filosofian historian ja uskonnonfilosofian dosentuuria.
Työrinojan tutkimusalueisiin kuuluivat keskiajan filosofia sekä enkelioppi. Hän julkaisi artikkeleita keskiajan ja modernin uskonnonfilosofian ja etiikan alalta sekä suomensi otteita Tuomas Akvinolaisen teoksesta Summa theologiae.
Kirjallisuutta

Hirvonen, Vesa – Saarinen, Risto (toim.): Keskiajan filosofia.  (Reijo Työrinojan 60-vuotisjuhlakirja)  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-093-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat
Tyräkkikääriäinen

| Tyräkkikääriäinen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kääriäismäiset Tortricoidea
Heimo::  Kääriäiset Tortricidae
Alaheimo::  Kirjokääriäiset Olethreutinae
Suku::  Lobesia
Laji::  euphorbiana
Kaksiosainen nimi
 Lobesia euphorbiana  (Freyer, 1842) 
Synonyymit
 Lobesia occidentalis 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tyräkkikääriäinen (Lobesia euphorbiana) on kääriäisiin kuuluva pieni perhonen. Se oli Suomessa rauhoitettu luonnonsuojelulailla vuodesta 1989 vuoteen 2006.
Koko ja ulkonäkö

Tyräkkikääriäinen on punertavanruskea pieni perhonen. Etusiivet ovat tyvestä, keskiosasta ja kärjestä kastanjanruskeat, ja niissä on harmaanruskeita laikkuja. Tummempien alueiden välissä kulkee kaksi leveää, vaalean punertavanruskeaa vyötä, joista ulompi kapenee voimakkaasti. Myös siiven kärjen ripset ovat vaaleammat. Siiven etureunan lyhyet kostaaliviirutselvennä ovat punertavanvalkoisia. Takasiivet ovat harmaanruskeat, mutta niiden reunan ripset ovat vaalean punertavanruskeat.
Levinneisyys ja lentoaika

Suomen alueella tyräkkikääriäisen levinneisyys seuraa tiukasti toukan ravintokasvin levinneisyyttä. Lajia tavataan paikoin itäisellä Uudellamaalla sekä Kymijoen suulla. Perhoset lentävät kesäkuussa. Lajin ravintokasvin esiintyminen taantuu, mutta rauhoituskauden takia perhosen esiintymisestä ei tehty havaintoja ja lajin tila Suomessa on nykyisin jokseenkin tuntematon.
Elinympäristö ja elintavat

Tyräkkikääriäistä tavataan rannoilla ja rantaniityillä, joilla kasvaa toukan ravintokasvia. Pohjois-Amerikassa lajia on tutkittu käytettäväksi hankalana vieraslajina leviävän kenttätyräkin (Euphorbia esula) biologiseen torjuntaan. Kääriäisen levittäminen luontoon saattaisi kuitenkin muodostaa uhan taloudellisesti merkittävien tyräkkilajien viljelylle.
Ravintokasvi

Toukka elää muutamilla tyräkkilajeilla, mutta Suomessa vain rantatyräkillä (Euphorbia palustris).
Tyrnikiitäjä

| Tyrnikiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Macroglossinae
Suku::  Hyles
Laji::  hippophaes
Kaksiosainen nimi
 Hyles hippophaes  Esper, 1789 
Katso myös
   Tyrnikiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tyrnikiitäjä (Hyles hippophaes) on Etelä- ja Keski-Euroopassa tavattava kiitäjäperhoslaji. Sitä ei ole koskaan tavattu Suomesta. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on luokitellut lajin uhanalaisuuden puutteellisesti tunnetuksi (DD)
Koko ja ulkonäkö

Perhosen etusiivet ovat pohjaväriltään harmaanruskeat, tyvestä kolmiomaisesti hieman tummemmat. Siiven takareunasta kärkeen kulkee tummanruskea viiru, jonka etupuolella siipi vaalenee etureunasta viirua kohti ja jonka takapuolella siipi on tummanruskea mutta vaalenee taas ulkoreunan viiruun asti. Aivan siiven ulkoreuna on vaalean harmaanruskea. Etusiivessä on musta keskitäplä, johon liittyy siiven kärkipuolella laaja tummanruskea varjostuma. Takasiivet ovat laajalti ruusunpunaiset, ja niissä on leveä mustanruskea etureuna sekä reunajuova. Siiven takakulmassa on valkoinen laikku. Perhosen ruumis on harmaanruskea, mutta keskiruumiin sivuilla on valkoinen juova. Takaruumiin tyviosan sivuilla on mustavalkoinen raidoitus. Siipiväli on 60–80 mm.
Laji risteytyy Ranskan Alpeilla lepakkokiitäjän (Hyles vespertilio) kanssa.
Täysikasvuinen toukka on 85 mm pitkä. Nuorena toukka on vihreä ja vaaleiden nystyjen vuoksi karkeapinteinen. Myöhemmin toukan väri muuttuu tumman vihreäksi, ja sen kyljissä on laajoja kermanvalkoisia laikkuja. Toukan peräpäässä on mustansävyinen kaareva sarvi, jonka sivuilla on pisaramainen vaalea laikku.
Hyles hippophaes ♂
Hyles hippophaes ♂  △
Hyles hippophaes  ♀
Hyles hippophaes ♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Tyrnikiitäjää tavataan kahtena erillisenä alueena Pohjois-Espanjasta Etelä-Alpeille ja Pohjois-Italiaan sekä uudelleen Romaniasta ja Kreikasta Turkkiin ja Ukrainaan. Perhoset lentävät pääasiassa huhtikuun lopulta heinäkuun alkuun. Pieni toinen sukupolvi on lennossa elokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Tyrnikiitäjää tavataan merenrannoilla, nummilla, jokilaaksoissa ja kallioisilla seuduilla, eli siellä missä toukan ravintokasvi tyrnikin viihtyy. Esiintymät ovat usein paikallisia, mutta lajilla on taipumusta lentää pitkiä matkoja vakituisten esiintymispaikkojen ulkopuolelle. Perhonen on aktiivisena lennossa vain lyhyen ajan iltayöstä ja käy silloin ahkerasti kukilla. Valo ei perhosia houkuttele kovinkaan paljon.
Parittelu tapahtuu yön aikana ja kestää korkeintaan kolmisen tuntia. Naaras munii munia yksitellen ravintokasvin lehdille, yleensä lähelle lehden reunaa. Toukat paistattelevat avoimesti lehdettömiksi syömillään oksilla ja kaivautuvat elo-syyskuussa maahan ravintokasvin juurakkoon tai kivien alle. Kotelo telvehtii.
Ravintokasvi

Toukka on tyrnillä (Hippophae rhamnoides) elävä monofagi.
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
European Butterflies and Moths[vanhentunut linkki] (puolaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q601450  Wikispecies: Hyles hippophaes  BioLib: 51204  BOLD: 75698  CoL: 3NF4S  EoL: 637969  EPPO: HYLXHI  Fauna Europaea: 443814  Fauna Europaea (new): 11bea0aa-c6db-46ba-9bed-c6336e52dc2d  GBIF: 1862774  iNaturalist: 103067  IRMNG: 10319116  IUCN: 10542  LepIndex: 56532  MaBENA: HylesHippo  NBN: NBNSYS0000005258  NCBI: 283849  Observation.org: 106842  Open Tree of Life: 3094745
Kalle Matikainen

| Kalle Matikainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. kesäkuuta 2000 (ikä 24) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura (P):  Kärpät
Sarja:  SM-liiga
Nyk. seura:  Hermes (Mestis)
Pelinumero:  95
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2019–
Aik. seurat:  Jukurit (SML) SaPKo (Mestis) IPK (Mestis)
Kalle Oskar Matikainen (s. 5. kesäkuuta 2000 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Mestis-joukkue Kokkolan Hermeksessä lainalla SM-liigajoukkue Oulun Kärpistä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura > Maajoukkueura

Matikainen pelasi World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2016. Hän edusti myös Suomen alle 16-vuotiaiden maajoukkuetta Norjan Lillehammerissa järjestetyissä nuorten olympiakisoissa 2016. Yhteensä Matikainen on pelannut 36 poikien maaottelua.