stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Tapani

Jussi Tapani (s. 9. maaliskuuta 1973 Joensuu) on suomalainen oikeustietelijä ja korkeimman oikeuden oikeusneuvos. Hän on aiemmin toiminut rikosoikeuden professorina Turun yliopisto.
Tapani valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1998, väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 2004 ja sai varatuomarin arvon vuonna 2007. Hän sai Turun yliopiston rikosoikeuden dosentuurin vuonna 2004 ja Helsingin yliopiston rikosoikeuden dosentuurin vuonna 2008. Tapani työskenteli Turun yliopistossa tutkijana vuosina 1998–2003, Joensuun yliopistossa erikoissuunnittelijana, yliassistenttina ja lehtorina vuosina 2003–2007, Helsingin yliopistossa rikosoikeuden professorina vuonna 2008 ja Turun yliopistossa rikosoikeuden professorina vuosina 2009–2018. Tapani toimi myös Turun yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina vuosina 2015–2018. Lisäksi hän on toiminut useissa akateemisissa ja oikeusministeriön asiantuntijatehtävissä.
Tapani nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. elokuuta 2018 alkaen. Hän on toiminut tuomarinkoulutuslautakunnan puheenjohtajana vuodesta 2022 alkaen.
Julkaisuja

Petos liikesuhteessa: Talousrikosoikeudellinen tutkimus.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Suomalainen Lakimiesyhdistys, 2004.  ISBN 951-855-224-X.
Tapani, Jussi; Tolvanen, Matti: Rikosvastuu ja sen toteutuminen.  Joensuu:  Joensuun yliopisto, 2004.  ISBN 952-458-573-1.
Yrittänyttä ei laiteta?: Rikoksen yrityksen rangaistavuus.  Helsinki:  CC Lakimiesliiton kustannus, 2010.  ISBN 978-952-246-037-0.
Rikosvastuun perusteet.  (3. p. (1. p. 2010))  Turku:  Turun yliopisto, 2016.  ISBN 978-951-29-6380-5.
Hyttinen, Tatu; Tapani, Jussi: Rikoksen ja rangaistuksen äärellä.  Helisnki:  Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta, 2018.  ISBN 978-951-51-2539-2.
Hyttinen, Tatu; Tapani, Jussi; Tolvanen, Matti: Rikosoikeuden yleinen osa: vastuuoppi.  (3. uud. p. (1. p. 2008))  Helsinki:  Alma Talent, 2019.  ISBN 978-952-14-3700-7.
Kemppinen, Heikki; Tapani, Jussi; Tolvanen, Matti: Rikosoikeus: Rangaistuksen määrääminen ja täytäntöönpano.  (4. uud. p. (1. p. 2006))  Helsinki:  Alma Talent, 2022.  ISBN 978-952-14-4649-8.
Frände, Dan; Hyttinen, Tatu; Kallio, Heikki; Korkka-Knuts, Heli; Matikkala, Jussi; Tapani, Jussi; Tolvanen, Matti; Viljanen, Pekka; Wahlberg, Markus: Keskeiset rikokset.  (5. uud. p. (1. p. 2006))  Helsinki:  Edita, 2023.  ISBN 978-951-37-8875-9.
Jumalan puolustus

| Jumalan puolustus: Usko – ajatus – runo |
| --- | --- |
Kirjailija:  Väinö Voipio
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1961

Seuraava:  Kahleissa vai vapaana
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Jumalan puolustus: Usko – ajatus – runo on vapaa-ajattelija Väinö Voipion vuonna 1961 julkaisema uskontokriittinen kirja. Teoksen kustansi Gummerus.
Kaivosmiesfiguuri

Kaivosmiestä esittävä kynttilänjalka
Kaivosmiesfiguuri (Bergmannsfigur) on Erzgebirgen vuoristoalueella itäisessä Saksassa puusta valmistettu joulukoriste.
Historia

Tärkeimpiin Erzgebirgen vuoristoseudun olohuoneita joulun aikaan koristaviin hahmoihin ovat jo vuosisatojen ajan kuuluneet kaivosmies ja enkeli. Kaivosmiestä esittävän kynttiläjalan oletetaan syntyneen jo 1500-luvulla, Erzgebirgen kaivostoiminnan kulta-aikana. Hahmossa heijastuu miesten loputon ikävä kaivosten syvyyksissä vuoden kylmimpinä kuukausina, jolloin he eivät nähneet päivänvaloa jopa kuukausiin. Kaivosmiehestä tuli enkelin ohella jouluseimien tärkein valonkantaja.
Myöhemmin kynttilöitä kannattelevat kaivosmiehet yleistyivät kotien ja myös ravintoloiden koristeina sellaisissa kaupungeissa, joissa kaivostoiminta oli erityisen tärkeää. Tällaisia paikkakuntia olivat esimerkiksi Annaberg-Buchholz, Schneeberg ja Freiberg. Ihmisten haluttiin muistavan, että alueen taloudellinen kehitys perustui kaivosteollisuuteen.
Kaivosmies- ja enkelifiguureille oli toinenkin tehtävä. Ikkunalla tuikkivan kynttilän avulla oli töistä palaavan kaivostyömiehen helpompi löytää tiensä kotiin. Lisäksi kynttilöiden lukumäärästä saattoi päätellä talossa olevien lapsien lukumäärän. Jokaista poikaa kohden ikkunalaudalle laitettiin kaivosmies ja jokaista tyttöä kohden enkeli.
Kaivosmiesfiguuri vuodelta 1687 Marienbergissä
Kaivosmies ja enkeli alttarilla
Kaivosmies ja enkeli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaivosmiesfiguuri Wikimedia Commonsissa
Jälki (Kasmirin albumi)

| Jälki Kasmir |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 11. lokakuuta 2019
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 31.57
 Levy-yhtiö: Universal Music
Listasijoitukset
  7.
Kasmirin muut julkaisut
| Valmis 2018 | Jälki 2019 |   |
Jälki on suomalaisartisti Kasmirin 11. lokakuuta 2019 julkaistu kolmas studioalbumi. Levynjulkaisukeikka oli Helsingin Tavastialla 25. lokakuuta. Albumilta on julkaistu singlenä kappaleet "Valoo", "Ihmisen haju", "Punavuoreen" ja "Aamu".
Kappaleet

Kuolema Soitti Mun Luuriin – 3.03
Aamu – 2.49
Kolikko – 3.44
Ihmisen Haju – 3.13
Punavuoreen – 3.12
Neulanen	 – 2.43
Valoo – 3.21
Vika Sydän – 3.16
Palapeli – 2.59
Omenapuu – 3.35
Kalga

| Kalga Калга |
| --- | --- |
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Taka-Baikalian aluepiiri
Piiri:  Kalga
Perustettu:  1777
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2002):  3 735
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kalga (ven. Калга) on kylä ja maalaiskunta Venäjällä Taka-Baikalian aluepiirissä. Se sijaitsee 581 kilometriä Tšitasta kaakkoon. Kylä on Kalgan piirin keskus. Asukkaita on 3 735 henkeä (vuonna 2002).[lähde? ]
Kylän ovat perustaneet vuonna 1777 Jemeljan Pugatšovin kapinaan osallistuneet, jotka karkotettiin Siperiaan. Vuonna 1851 kylän talonpojat liitettiin Taka-Baikalian kasakkajoukkoihin. Vuonna 1942 Kalgasta tuli samannimisen hallintopiirin keskus.
Kalgan pääelinkeino on maatalous. Palveluihin kuuluu keskikoulu, lasten luomistyön keskus ja piirisairaala. Lentokenttä suljettiin 1990-luvun puolivälissä. Kylässä ilmestyy paikallislehti Rodnaja zemlja (’Kotiseutu’).
Aiheesta muualla

Kalga Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Jukka Kivikari

Kivikari vuonna 1941. Kuva: Pauli Jänis.
Jukka Ilmari Kivikari (11. maaliskuuta 1904 Hämeenlinna – 9. heinäkuuta 1956) oli suomalainen everstiluutnantti ja kenttäratsastaja. Kivikari toimi jatkosodan aikana 14. divisioonan esikuntapäällikkönä Rukajärvellä. Kivikari oli kouluratsastuksen Suomen mestari vuonna 1950.
Julkaisuja

Nimellä J. Kivikari:
Punaisten voimien offensiivinen sodankäynti Suomen vapaussodassa. Tiede ja ase 2/1934
Aiheesta muualla

14 D:n esikuntapäällikkö J.Kivikari, maamme tunnetuinpia ratsastajia, kasvattamansa ja kouluttamansa täysiverisen unkarilaisen ratsunsa selässä Vienassa 6.2.1942, Sotamuseo (Finna)
14. divisioonan esikuntapäällikön everstiluutnantti Jukka Kivikarin lämminverinen ratsu Rukajärven Tiiksassa, valokuva vuodelta 1942 tai 1943, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
14. divisioonan komentaja eversti Raappana ja divisioonan esikuntapäällikkö majuri Kivikari, Europeana collections
Everstiluutnantti Kivikari ratsuineen harjoittelemassa hiihtohinausta Novinkajärven jäällä Tiiksassa, valokuva otettu 1942 tai 1944, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
14. divisioonan esikuntapäällikkö everstiluutnantti Jukka Kivikari antamassa ratsastusnäytöstä Rukajärvellä 1942, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
Kapteeni J. Kivikari : Suomen ratsastajain opintomatka Aachenin kansainvälisiin kisoihin v. 1937, Helsingin Sanomat, 05.09.1937, nro 238, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kalgan piiri

Kalgan piiri Taka-Baikalian aluepiirin kartalla.
Kalgan piiri (ven. Калганский район, Kalganski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1942 perustetun piirin pinta-ala on 2 900 neliökilometriä. Asukkaita on 9 900 henkeä (vuonna 2009).
Kalgan piiri sijaitsee Taka-Baikalian aluepiirin kaakkoisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Gazimurski Zavodin ja Nertšinski Zavodin piireihin, idässä Argun-jokeen ja Kiinaan, etelässä Priargunskin piiriin ja lännessä Aleksandrovski Zavodin piiriin.
Piiriin kuuluu Kadajan kaupunkimainen taajama ja 10 maalaiskuntaa: Bura, Dono, Kalga, Kozlovo, Nižni Kalgukan, Šivija, Srednjaja Borzja, Tšingiltui, Tšuprovo ja Verhni Kalgukan. Hallinnollinen keskus on Kalgan kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 13.
Kalgasta on maantieyhteys aluepiirin pääkaupunkiin Tšitaan, jonne on matkaa 581 kilometriä. Lentokenttä suljettiin vuonna 2001.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut lampaiden kasvatukseen ja viljanviljelyyn. 1990-luvulla lakannut kaivostoiminta on elpymässä. Lisäksi harjoitetaan maataloustuotteiden jalostusta.
Nähtävyyksiin kuuluu 1800-luvun puolivälissä rakennettu pyhän Nikolaoksen kirkko Donon kylässä. Paikallislehtenä ilmestyy Rodnaja zemlja (”Kotiseutu”).
Aiheesta muualla

Kalgan piiri Taka-Baikalian tietosanakirjassa (venäjäksi)
Aginskoje¹ • 
Aginskoje¹ • 
Akša • 
Aleksandrovski Zavod • 
Balei • 
Borzja • 
Duldurga¹ • 
Gazimurski Zavod • 
Gornyi • 
Hilok • 
Kalar • 
Kalga • 
Karymskoje • 
Krasnokamensk • 
Krasnyi Tšikoi • 
Kyra • 
Mogoitui¹ • 
Mogotša • 
Nertšinsk • 
Nertšinski Zavod • 
Olovjannaja • 
Onon • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
Petrovsk-Zabaikalski • 
Priargunsk • 
Šelopugino • 
Šilka • 
Sretensk • 
Tšernyševsk • 
Tšita • 
Tšita • 
Tungir–Oljokma • 
Tungokotšen • 
Uljoty • 
Zabaikalsk
¹= kuuluu Agan Burjatian piirikuntaan
Kaivopuiston rautatietunneli

| Kaivopuiston rautatietunneli |
| --- | --- |
 Pohjoinen sisäänkäynti Laivasillankadun läheisyydessä
Alittaa:  Kaivopuiston: Iso Puistotie, Marmoripalatsin tontti ja Itäinen Puistotie
Paikkakunta:  Helsinki
Maa:  Suomi
Koordinaatit:  60°9′35.09″N, 24°57′21.3″E
Avattu:  1894
Suljettu:  1980
Pituus:  74 m 100 m (vuodesta 1952)
Raiteita:  1 2 (vuodesta 1952)
Kaivopuiston rautatietunneli oli Helsingin satamarataan kuulunut rautatietunneli, joka alitti Kaivopuiston osuudella Merisatamasta Eteläsatamaan. Lyhyehkö tunneli alitti Ison Puistotien ja Itäisen Puistotien sekä niiden välissä sijaitsevan Marmoripalatsin tontin.  Valmistuessaan vuonna 1894 siitä tuli Suomen ensimmäinen rautatietunneli. Se rakennettiin betoniholvitekniikalla niin, että louhittu kallioleikkaus katettiin samaan tapaan kuin suurkaupunkien metrolinjoilla.
Tunneli oli aluksi 74-metrinen ja yksiraiteinen, mutta Olympialaiturin rakentamisen vaatimien raiteistomuutoksien takia se laajennettiin satametriseksi vuonna 1952. Samalla sitä levennettiin vastaamaan radan kaksiraiteistamista, mutta toista raidetta ei kuitenkaan rakennettu. Pituuseron ja muuttuneiden sisäänkäynti- ja raidejärjestelyiden vuoksi on puhuttu myös uudesta ja vanhasta Kaivopuiston tunnelista. Lehdistössä on käytetty nimiä Kaivopuisto I ja Kaivopuisto II.
Sisäänkäynnit ja ratakuilut

Tunnelin eteläinen sisäänkäynti sijaitsi Puistokadun ja Ison Puistotien risteymäkohdassa. Pohjoinen sisäänkäynti oli aluksi Itäisen Puistotien ja Laivasillankadun kulmassa, josta rata jatkui harkkokivistä rakennetussa ratakuilussa aivan Laivasillankadun varressa. Kuilun yli rakennettiin kivestä holvattu
silta, joka toimi ajotienä silloiselle Ullanlinnan laivatelakalle.
Vuoden 1952 pidennyksen jälkeen tunnelin suuaukko siirtyi nykyiselle kohdalleen hieman kauemmaksi Laivasillankadusta ja samalla myös Itäisestä Puistotiestä, ja kiskot jatkuivat Eteläsatamaan uutta kaartuvampaa ja betoniseinäistä linjausta pitkin. Tunneli rakennettiin kallioleikkauksella sekä kolmella sienipilaririvillä, joiden varaan rakennettu paksu teräsbetonilaatta muodosti kannen. Kansi sovitettiin ympäristön topografiaan ja katuverkkoon. Muutostöiden yhteydessä vuonna 1950 purettiin yksi puinen asuintalo. Laivasillankadun reunassa ollutta vanhaa ratakuilua käytettiin aluksi rakennushiekan varastointiin, kunnes se haudattiin kokonaan maan sisään 1960-luvulla.
Poistuminen käytöstä

Liikennöinti Eteläsatamaan ja satamaradan päätepisteelle Katajanokalle päättyi 1. toukokuuta 1980. Kutsuvierasjuna kävi Kauppatorilla vielä kaksi viikkoa myöhemmin, mutta sen jälkeen tunneli ei ollut enää liikennekäytössä. Merisataman ratapihalta Eteläsatamaan johtaneet kiskot pysyivät useita vuosia käyttämättöminä paikoillaan ja purettiin vasta 1980-luvun lopulla. Eirasta ja Ullanlinnasta kiskot purettiin lopulta vuonna 2008 ja koko satamarata kokonaisuudessaan keväällä 2009.
Tunneli on sittemmin ollut käytössä varastona. Jonkin aikaa ei-toivottu läpikulku oli estetty kolmimetrisellä panssariverkkoaidalla. Sittemmin eteläinen suuaukko suljettiin, eikä siitä ole enää näkyvissä merkkejä, sillä vanha ratalinjaus Puistokadun reunassa on muutettu kevyen liikenteen väyläksi, joka tässä päässä nousee Puistokadun tavoin Ison Puistotien tasolle. Rataa suojanneet metalliaidat sekä Puistokadun että Laivasillankadun reunassa ovat kuitenkin säilyneet paikoillaan. Tunnelivarastoon kuljetaan sataman puolelta eli Laivasillankadun viereistä ratakuilua pitkin: se alkaa Olympiaterminaalin luota Satamatalon edestä, alittaa Ehrenströmintien ja kaartuu kohti Itäistä Puistotietä. Syvennyksen ylittää 1990-luvulla rakennettu jalankulkusilta. Tunneli on suljettu ovella.
Puistokatu ja sen vierellä kulkeva satamarata vuonna 1955. Kuvassa näkyvä osa radasta päättyy Kaivopuiston tunnelin eteläiseen suuaukkoon. Vasemmalla Puistokatu 1B, oikealla Kaivopuistoa. Sittemmin sisäänkäynti on peitetty.
Vanhempi ratakuilu sijaitsi Laivasillankadun reunassa aidan ja puurivistön välisellä vehreällä alueella. Kuilu täytettiin 1960-luvulla.
Vuonna 1952 käyttöön otettu uudempi ratakuilu, jonka päädyssä näkyy tunnelin ovi.
Kaakkois-Euroopan vakaussopimus

Kaakkois-Euroopan vakaussopimus (engl. Stability Pact for Southeastern Europe (SPSE) oli Brysselissä vuosina 1999–2008 toiminut kansainvälinen järjestö, jonka tavoitteena oli vahvistaa rauhaa, demokratiaa, ihmisoikeuksia ja taloutta Balkanin valtioissa. Vuonna 2008 sen tilalle tuli Alueellinen yhteistyöneuvosto (engl. Regional Cooperation Council), joka oli alueen valtioiden oma aloite verrattuna vakaussopimukseen, jossa ulkopuoliset tahot, kuten Euroopan unioni (EU), olivat vahvoja toimijoita.
Kosovon rauhan jälkeisellä viikolla 10. kesäkuuta 1999 hyväksyttiin Kölnissä kaakkoisen Euroopan jälleenrakentamista ja turvallisuutta koskeva vakaussopimus. Suunnitelma laadittiin kansainvälisen yhteisön aloitteesta Kaakkois-Euroopan alueen demokratisoinnista, turvallisuuden lujittamisesta ja talouden jälleenrakentamisesta, joka perustui alueen maiden väliseen yhteistyöhön ja integraatioon kansainvälisiin poliittisiin ja taloudellisiin rakenteisiin. Se yhdisti yli 40 maata ja kansainvälistä järjestöä, mukaan lukien Euroopan unioni, Venäjä, Kanada, Japani, YK, ETYJ ja Nato. Suomea kokouksessa edusti ulkoministeri Tarja Halonen. Sen täytäntöönpanon suora valvonta siirtyi Euroopan unionille.
Jäsenet

Jäsenmaat:
Albania
Bosnia ja Herzegovina
Bulgaria
Kroatia
Pohjois-Makedonia
Moldova
Montenegro
Romania
Jugoslavian liittovaltio
Huomioitsijat:
Ukraina
Tukevat maat:
Japani
Norja
Venäjä
Turkki
Sveitsi
Yhdysvallat
Euroopan unioni
Useat kansainväliset organisaatiot
Sarajevon huippukokous

Lehdistötilaisuudessa 21. kesäkuuta Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton ja EU:n silloisen puheenjohtajamaan liittokansleri Gerhard Schröder ilmoittivat:
»Aikomuksena on tiivissä yhteistyössä tulevan EU:n puheenjohtajamaan Suomen kanssa kutsua vielä heinäkuussa koolle kaikkien vakaussopimuksessa mukana olevien maiden johtajat.»
Samalla esitettiin presidentti Martti Ahtisaarelle pyyntö toimia tulevan kokouksen puheenjohtajana. Ahtisaarella oli taustaa tulevaan tehtävään, sillä hän oli toiminut ennen presidenttiyttään Bosnia-neuvotteluissa ja touko-kesäkuussa 1999 Kosovon rauhanprosessin keskeisenä toimijana.
Kokous järjestettiin Sarajevossa 29.–30. heinäkuuta 1999 olympialaisista tunnetusta Zetra-hallissa, joka oli sodan tuhojen jälkeen kunnostettu.
Toteutus

EU:n puitteissa luotiin 30-henkinen organisaatio pääkoordinaattorina saksalainen Bodo Hombach, Schröderin hallituksen kansliaministeri ja varakordinaattorina Alpo Rusi, Ahtisaaren presidenttiyden aikainen poliittinen neuvonantaja. Hombach toimi tehtävässään vuoden 2001 loppuun, jonka jälkeen itävaltalainen Erhard Busek toimi tehtävässä järjestön lopettamiseen eli vuoteen 2008 asti. Suomalaisilla oli keskeinen vetovastuu vuoden 1999 loppuun maan toimiessa EU:n puheenjohtajana.
Toiminta tapahtui erillisten työpöytien puitteissa, joita olivat:
Työpöytä I - Demokratisoituminen ja ihmisoikeudet
Työpöytä II - Jälleenrakennus, yhteistyö ja taloudellinen kehitys
Työpöytä III - Turvallisuuskysymykset (kaksi alataulukkoa: turvallisuus ja puolustus sekä oikeus- ja sisäasiat)
Alpo Rusi toimi varakoodinaattorina vuonna 1999–2000 ja oli vuosina 2005–2006 sopimuksen kansainvälisen arviointiryhmän puheenjohtaja.
Kaakkois-Euroopan vakaussopimus muodosti keskeisen välineen EU:ssa alueen vakautus- ja assosiaatioprosessille, jolla tuettiin Länsi-Balkanin maiden asteittaista yhdentymistä unioniin.
Valkaussopimuksen jäsenmaat   jäsenet
  huomioitsijat
  tukevat maat
Presidentti Martti Ahtisaari - vuoden 1999 Sarajevon huippukouksen puheenjohtaja.
Kaakkois-Englanti

| Kaakkois-Englanti South East England |
| --- | --- |
 Kaakkois-Englannin sijainti Englannissa.
  
Valtio:  Yhdistynyt kuningaskunta
Maa:  Englanti
Hallinto:  
 – suurin kaupunki:  Brighton & Hove (277 000 as.)
Pinta-ala:  19 000 km²
Väkiluku (2021):  9,3 miljoonaa
 – väestötiheys:  487 as./km²
Kaakkois-Englanti (engl. South East England) on yksi Englannin yhdeksästä alueesta (region). Alueet muodostavat Englannin aluejaon ylimmän tason. Vuoden 2021 väestönlaskennassa Kaakkois-Englannissa oli 9,3 miljoonaa asukasta ja sen pinta-ala oli 19 000 neliökilometriä. Se on Englannin alueista väkirikkain ja pinta-alaltaan kolmanneksi suurin.
Nykyään aluejakoa käytetään lähinnä tilastointiin, mutta se luotiin alun perin vuonna 1994 osana John Majorin konservatiivihallituksen aluehallintouudistusta. Uudistuksen myötä eri puolille Englantia perustettiin hallintovirastoja (government office), joiden toiminta ulottui useiden kreivikuntien ja yhtenäishallintopiirien alueelle. Kaakkois-Englannin hallintoviraston toimipaikka oli Guildfordissa. Alueelliset virastot lopettivat toimintansa maaliskuussa 2011 David Cameronin hallituksen päätöksellä.
Osa-alueet

Kaakkois-Englanti jakautuu yhdeksään muodolliseen kreivikuntaan, joita ovat Kent, Surrey, East Sussex, West Sussex, Isle of Wight, Hampshire, Berkshire, Buckinghamshire ja Oxfordshire. Muodolliset kreivikunnat jakautuvat edelleen seuraaviin osa-alueisiin:
| Muodollinen | Hallinnollinen | Tyyppi | Väkiluku (2021) | Pinta-ala (km²) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kent | Kent | kk. | 1 580 000 | 3 544 |
| Kent | Medway | yhp. | 280 000 | 192 |
| Surrey | Surrey | kk. | 1 200 000 | 1 662 |
| East Sussex | East Sussex | ” | 546 000 | 1 709 |
| East Sussex | Brighton & Hove | yhp. | 277 000 | 83 |
| West Sussex | West Sussex | kk. | 883 000 | 1 990 |
| Isle of Wight | Isle of Wight | ykk. | 140 000 | 380 |
| Hampshire | Hampshire | kk. | 1 400 000 | 3 679 |
| Hampshire | Southampton | yhp. | 249 000 | 50 |
| Hampshire | Portsmouth | ” | 208 000 | 40 |
| Berkshire | Bracknell Forest | ” | 125 000 | 109 |
| Berkshire | Reading | ” | 174 000 | 40 |
| Berkshire | Slough | ” | 159 000 | 33 |
| Berkshire | West Berkshire | ” | 161 000 | 704 |
| Berkshire | Windsor ja Maidenhead | ” | 153 000 | 197 |
| Berkshire | Wokingham | ” | 178 000 | 179 |
| Buckinghamshire | Buckinghamshire | ykk. | 553 000 | 1 565 |
| Buckinghamshire | Milton Keynes | yhp. | 287 000 | 309 |
| Oxfordshire | Oxfordshire | kk. | 725 000 | 2 605 |
Väestö

Vuonna 2021 Kaakkois-Englannissa oli noin 9,3 miljoonaa asukasta ja suurimpia asutuskeskuksia olivat:
| Asutuskeskus | Muodollinen kreivikunta | Väkiluku (2021) |
| --- | --- | --- |
| Brighton & Hove | East Sussex | 277 000 |
| Southampton | Hampshire | 250 000 |
| Portsmouth | Hampshire | 223 000 |
| Reading | Berkshire | 204 000 |
| Milton Keynes | Buckinghamshire | 197 000 |
| Oxford | Oxfordshire | 171 000 |
| Slough | Berkshire | 167 000 |
| Crawley | West Sussex | 121 000 |
| Basingstoke | Hampshire | 117 000 |
| Worthing | West Sussex | 112 000 |
| Maidstone | Kent | 109 000 |
| Gillingham | Kent | 108 000 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaakkois-Englanti Wikimedia Commonsissa
Englannin alueet
Suur-Lontoo
Kaakkois-Englanti
Lounais-Englanti
Länsi-Midlands
Luoteis-Englanti
Koillis-Englanti
Yorkshire ja Humber
Itä-Midlands
Itä-Englanti
Kaakkois-Englannin rataverkosto.
Jonas Hiller

| Jonas Hiller |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1982 (ikä 42) Felben-Wellhausen, Sveitsi
Kansalaisuus:   Sveitsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  oikea
Pituus:  187 cm
Paino:  85 kg
Pelinumero:  1
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2001–2020
Seurat:  HC Davos (NLA)   Anaheim Ducks (NHL)   Portland Pirates (AHL)   Calgary Flames (NHL)   EHC Biel (NLA)
Jonas Hiller (s. 12. helmikuuta 1982 Felben-Wellhausen, Sveitsi) on sveitsiläinen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti. Urallaan Hiller pelasi muun muassa Anaheim Ducksissa ja Calgary Flamesissa.
Pelaajaura

Hiller voitti Sveitsin mestaruuden vuosina 2002, 2005 ja 2007 sekä Spengler Cupin 2004 ja 2006 Davosissa. Kaudella 2006–2007 Hiller teki henkilökohtaisen voittoennätyksensä, kun voitti 44 ottelusta 28. Vapaana agenttina hän teki sopimuksen NHL-seura Anaheim Ducksin kanssa toukokuussa 2007.
Hiller teki NHL-debyyttinsä Anaheim Ducksin paidassa 30. syyskuuta 2007, kun se kukisti Los Angeles Kingsin 4–1 Englannissa pelatussa ottelussa. Hän torjui ottelussa 23 laukausta. Ensimmäisen nollapelinsä hän pelasi kaudella 2008–2009, kun Anaheim kukisti Los Angeles Kingsin 2–0.
Hiller aloitti Jean-Sebastien Gigueren kakkosvahtina kaudella 2008–2009, mutta loppukaudesta vakiinnutti paikkansa Anaheimin ykkösvahtina. Ducks nimesi Hillerin aloittavaksi maalivahdiksi vuoden 2009 pudotuspeleihin hänen pelattuaan vahvasti runkosarjassa. Hän pelasi 16. huhtikuuta 2009 ensimmäisen nollapelinsä pudotuspeleissä torjuen 35 laukausta. Hän ja Ducks etenivät konfrenenssien välieriin kukistamalla San Jose Sharksin kuudessa ottelussa. Sen jälkeen vastaan tuli kuitenkin Detroit Red Wings, joka voitti Ducksin seitsemän ottelun sarjassa. Monien mielestä juuri Hillerin ansiosta Ducks pystyi venyttämään sarjan peräti seitsemänteen peliin edellisen vuoden Stanley Cup -voittajaa vastaan.
30. tammikuuta 2010 Hiller allekirjoitti Ducksin kanssa nelivuotisen jatkosopimuksen kauden 2013–2014 loppuun asti. Seuraavana päivänä Ducks kauppasi Giguèren Toronto Maple Leafsiin ja antoi Hillerille ykkösmaalivahdin statuksen. Hiller valittiin NHL:n tähdistöotteluun 2011.
Lyhyen NHL:n työsulkukauden 2012–2013 aikana Hiller auttoi Anaheimin itäisen konferenssin toiseksi. Anaheim tippui pudotuspeleistä seitsemän ottelun sarjassa Detroit Red Wingsiä vastaan toisen kerran viiden vuoden sisällä.
Heinäkuussa 2014 Hiller solmi Calgary Flamesin kanssa kaksivuotisen ja kokonaisarvoltaan yhdeksän miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Pelaajaura > Huimausoireet

Hiller ansaitsi paikan vuoden 2011 tähdistöottelussa. Hän tunsi itsensä sekavaksi sekä reagoi hitaasti ja päästi kolme maalia kymmenestä laukauksesta San Jose Sharksille kärsityssä tappiossa. Sen jälkeen hän istui sivussa neljä ottelua, jonka jälkeen pelasi yhden ottelun Edmonton Oilersia vastaan. Oireita kuitenkin ilmestyi ja hän oli niiden seurauksena sivussa kokoonpanosta peräti 15 ottelun ajan. Elokuussa 2011 Hiller sanoi oireiden loppuneen kokonaan.
Pelaajaura > Kansainvälinen ura

Hiller pelasi vuoden 2008 MM-kisoissa Kanadassa Sveitsin joukkueen kakkosvahtina, pelaten kaksi ottelua. Hän torjui alkusarjan viimeisessä pelissä voiton Ruotsia vastaan ja johdatti Sveitsin A-lohkon voittoon. Jonas Hiller pelasi Sveitsin maajoukkueen ykkösvahtina Vancouverissa 2010. Sveitsin joukkue sijoittui turnauksen kahdeksanneksi häviten Yhdysvalloille puolivälierissä. Hiller edusti Sveitsiä myös jääkiekon MM-kilpailuissa vuonna 2017.