stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Napoleon III
Suku

Napoleon III:n isä Louis Bonaparte (1778–1846), Napoleon Bonaparten nuorempi veli, Hollannin kuningas.
Hortense de Beauharnais (1783–1837), Napoleon III:n äiti.
Napoleon III:ta kutsuttiin ennen keisariuttaan Louis Napoleoniksi (ransk. Louis Napoléon). Hänen isänsä Louis Bonaparte oli Napoléon Bonaparten nuorempi veli ja hänen äitinsä Hortense de Beauharnais, Napoleonin ensimmäisen vaimon Joséphine de Beauharnaisin tytär tämän edellisestä avioliitosta. Hän oli heidän kolmanneksi vanhin poikansa, vanhemmat veljet Napoléon Charles Bonaparte (1802–1807) ja Napoléon Louis Bonaparte (1804–1831) kuolivat ennen häntä. Louis Napoleon sai syntyessään arvonimen Hollannin prinssi, sillä Napoleon oli nimittänyt hänen isänsä Hollannin kuninkaaksi.
Louis Napoleon joutui pakenemaan Ranskasta lapsena heinäkuussa 1815, Napoleonin kukistumisen jälkeen. Lapsuusvuosia leimasivat paitsi maanpakolaisuus myös vanhempien katkerat riidat. Isä Louis Bonaparte syytti jatkuvasti vaimoaan uskottomuudesta. Tulevan keisarin isän väitettiin oikeasti olevan muuan hollantilainen amiraali, mutta asiaa ei ole voitu koskaan täysin selvittää. Vanhemmat asuivat suurimman osan avioliittoaan erillään. Äiti kertoi pojalleen tarinoita Ranskan keisarikunnan suuruudesta ja sen ajan elämän onnellisuudesta. Kertomukset vakuuttivat pojan niin, että tämä jo nuorena päätti tulla Ranskan hallitsijaksi.
Nuoruus ja koulutus

Nuoruudessaan Louis Napoleon asui Sveitsissä, Saksassa ja Italiassa ja vietti varakkaan miehen elämää. Hän oli oppinut paremmin saksan kuin ranskan kielen ja puhui englantia todella hyvin. Louis Napoleon harrasti ammuntaa, miekkailua ja valjakkoajoa. Häntä on kuvailtu ahkeraksi ja miellyttäväksi, mutta monet epäilivät onko nuorukaisella päässään ainuttakaan vakavasti otettavaa ajatusta. Kaikille jotka vain jaksoivat kuunnella hän kertoi tulevaisuudestaan Ranskan hallitsijana. Kukaan ei ottanut näitä puheita vakavasti, sillä Ranskan valtaistuin oli lujasti Ludvig Filipin hallussa ja Napoleonin järjestelmä oli tuhottu Wienin kongressissa.
Suurimman osa lapsuuttaan tuleva keisari asui äitinsä kanssa Sveitsissä, Thurgaun kantonissa Arenenbergin linnassa, joka äiti osti vuonna 1817. Äiti Hortense oli romanttinen ja inspiroi nuorta Louis Napoléonia kaipaamaan menetettyä isänmaataan sekä innosti ihailemaan Napoleon I:n neroutta. Hän hankki pojalleen kotiopettajia, mutta koulutus jäi hajanaiseksi, sillä äiti ei oikein osannut päättää, millainen koulutus lopulta olisi pojalle hyväksi. Lisäksi äidin ensimmäinen valinta pojan opettajaksi oli epäonnistunut. Opettajaksi valittu mies oli oppinut ja sivistynyt, mutta ei osannut opettaa eikä kasvattaa. Parasta antia hajanaisessa koulutuksessa olivat kieliopinnot, joiden johdosta Louis Napoleon oli aikuisena poikkeuksellisen kielitaitoinen oman aikansa olosuhteissa. Vuonna 1821 hän muutti äitinsä kanssa Baijeriin suorittamaan lukio-opintoja Augsburgissa vuosina 1821–1823, jonka jälkeen hänen "suloista itsepäistä poikaansa” opettivat yksityisopettajat. Opinnot kestivät useiden keskeytysten takia kuusi vuotta. Opintojensa lopuksi vuonna 1827, Louis Napoleon kirjautui Sveitsin armeijaan.
Vieraillessaan sukulaisten luona Etelä-Saksassa ja Italiassa hän tutustui paitsi muihin Bourbon-monarkian palauttamisen vuoksi maanpaossa oleviin, myös sorrettujen ihmisten elämään, kuten Itävallan ja paavin vallan alaisuudessa eläviin italialaisiin. Hän oli ennen kaikkea kiinnostunut historiasta ja häntä inspiroi ajatus kansallisesta vapaudesta.
Presidentti

Louis Napoleon palasi helmikuun 1848 vallankumouksen jälkeen Ranskaan. Hänet valittiin toisen tasavallan kansalliskokouksen jäseneksi syyskuussa 1848. Kun Louis Napoleon saapui istuntosaliin ensi kertaa 26. syyskuuta kesken toisen edustajan puheen, muiden edustajien huomio kiinnittyi häneen välittömästi. Moni halusi ensi kertaa elämässään nähdä miehen, jonka nimi toi mieleen Ranskan suuruuden. Hän ryhtyi myös presidenttiehdokkaaksi. Vaalikampanjassaan hän julisti, että haluaa olla kuin George Washington eikä yksinvaltias. Vaalikampanjan tunnuslauseena oli rauha ja hyvinvointi, uudistukset ja järjestys. Mitään sortoa, tuli se sitten oikealta tai vasemmalta, ei sallittaisi. Työläisiin vetosi hänen teoksensa Köyhyyden poistaminen, ja talonpojat tuumivat että Louis Napoleon on niin rikas mies, ettei tarvitse valtiolta mitään ja poistaa verot. Presidenttiehdokas oli tässä vaiheessa niin köyhtynyt, että hänen rakastajattarensa maksoi kampanjan kulut. Tämä palkittiin myöhemmin valtion eläkkeellä ja de Beauregardin kreivittären tittelillä. Victor Hugo, joka myöhemmin oli Louis Napoleonin sinnikäs vastustaja, oli tässä vaiheessa vielä täysin vallantavoittelijan lumoissa.
Joulukuun 1848 Ranskan presidentinvaaleissa presidentiksi valittiin Louis Napoleon. Hän sai yli viisi miljoonaa ääntä, eli 74,2 prosenttiä äänistä, kun hänen vastustajansa Louis Eugène Cavaignac sai runsaat miljoona ääntä. Perustuslain mukaan Napoleonin virkakauden tuli päättyä vuonna 1852. Tähän hänellä ei ollut pienintäkään aikomusta.
Louis Napoleon halusi esiintyä tasavaltalaisena ja hän oli myös poliittisen juonittelun mestari. Hän suosi konservatiiveja ja perusti uuden hallituksen syksyllä 1849. Hän antoi konservatiivien säätää lakeja, jotka auttoivat radikalismin nousua Ranskassa. Konservatiivit säätivät ensiksi lain, joka palautti kirkolle määräävän aseman opetuslaitoksessa ja toiseksi lain, joka poisti äänioikeuden kolmelta miljoonalta työläiseltä. Presidentti antoi kansan ymmärtää, että paheksui näitä toimenpiteitä ja että hän oli kansan puolella. Hän kierteli ympäri maata ja puhui kansalle puheita, joissa hän esiintyi epäitsekkäänä ja idealistisena kansanystävänä.
Vuoden 1851 vallankaappaus

Merkkejä kansannoususta oli tullut poliisin tietoon pitkin syksyä 1851. Huhuttiin myös vallankaappauksesta, mutta sen uskottiin tulevan joko radikaalien tai kuningasmielisten taholta. Presidentti ja hänen lähipiirinsä ryhtyivät valmistelemaan vallankaappausta 1. joulukuuta. Suunnitelmat olivat suurelta osin presidentin velipuolen, kreivi Charles de Mornyn tekemät. Seuraavana päivänä Louis Napoleon määräsi lakiasäätävän kokouksen vangittavaksi. Sanomalehtiä kiellettiin ja lakiasäätävän kokouksen väitettiin suunnitelleen sisällissotaa. Yleinen äänioikeus palautettaisiin pian ja kansa pääsisi vaaliuurnille, luvattiin vallankaappaajien julistuksessa.
Työläiset nousivat kapinaan viides joulukuuta ja Louis Napoleon kukisti kapinan verisesti. Yli 26 000 henkeä tuomittiin erilaisissa komiteoissa eri puolilla maata. 10 000 henkeä lähetettiin Algeriaan ja kolmisen sataa lähetettiin Cayenneen tai Uuteen-Kaledoniaan. Arviolta 1 500 henkeä karkotettiin maasta. Suoritettiin kansanäänestys, jossa kysyttiin voiko Louis Napoleon pitää valtansa ja voiko hän muuttaa hallitusmuotoa. Kahdeksan miljoonaa henkilöä kävi äänestämässä ja heistä 7 500 000 henkilöä äänesti kysymykseen myöntävästi.
Sisäpolitiikka keisarina

Louis Napoleon teki vallankaappauksen vuonna 1851 ja kruunautti itsensä keisari Napoleon III:ksi 2. joulukuuta 1852. Senaatti oli ehdottanut hänen julistamistaan keisariksi saman vuoden marraskuussa. Ranskaa hänen keisarikaudellaan sanotaan toiseksi keisarikunnaksi. Hallitusmuoto annettiin tammikuussa 1852. Keisarille annettiin toimeenpanovalta ja senaatti oli keisarin asettama. Kansanedustuslaitos menetti merkityksensä. Poliittinen oppositio vaiennettiin. Lehdistöltä oli viety vapaus ja poliittiset klubit oli kielletty. Sosialistijohtajat olivat maanpaossa. Opposition äänitorvi, kirjailija Victor Hugo oli maanpaossa Guernseyn saarella. Keisaria hän kutsui pilkkanimellä ”Napoleon pieni” ja kuvaili tätä rahvaanomaiseksi ja teatraaliseksi mieheksi, joka on kuitenkin syyllistynyt inhottaviin rikoksiin. Keisarin valtaa pönkitti myös tehokas poliisilaitos.
Avioliitto ja jälkeläiset

Louis Napoleon ei saanut presidenttinä ollessaan yhtä ylhäistä syntyperää edustavaa prinsessaa puolisokseen. Hän kosi prinsessa Caroline Vasaa (1833–1907), joka oli Kustaa IV:n Aadolfin pojan Gustav av Vasan ja prinsessa Luise Amelie von Badenin ainoa tytär ja vuonna 1852 kirjeitse 16-vuotiasta prinsessa Adelheid zu Hohenlohe-Langenburgia (1835–1900), herttua Ernst I:n zu Hohenlohe-Langenburgin ja prinsessa Feodora zu Leiningenin tytärtä. Carolinen isä vastusti kihlausta Louis Napoleonin roomalaiskatolisen uskonnon vuoksi ja Adelheidin sukulaiset kuningatar Viktoria ja prinssi Albert olivat liittoa vastaan, koska pitivät Louis Napoleonia nousukkaana ja keisarikunnan jatkuvuutta epävarmana.
Hän kihlautui keisariksi tultuaan espanjalaissyntyisen kreivitär Eugénie de Montijon kanssa 15. tammikuuta 1853. Hänen oma sukunsa, etenkin serkku ja kruununperijä, prinssi Napoléon Joséph Bonaparte (1822–1891) vastusti avioliittoa ja piti pelkkää kreivitärtä liian alhaissyntyisenä puolisona keisarille. Myös Ranskan hallitus vastusti liittoa. Louis Napoleon oli kosinut häntä jo presidenttinä ollessaan vuonna 1849 ja saanut rukkaset.
Napoleon ilmoitti kihlauksesta 22. tammikuuta 1853 sanoen:
"Olen pitänyt parempana naista, jota rakastan ja kunnioitan, kuin minulle tuntematonta naista, jonka kanssa avioitumisesta olisi koitunut sekä etuja että uhrauksia."
Tammikuun 29. päivä 1853 vihittiin siviilivihkimyksellä Tuileries'n linnassa 44-vuotias keisari Napoleon III ja 26-vuotias kreivitär Eugénie de Montijon, María Eugenia Ignacia Agustina de Palafox y Kirkpatrick (1826–1920). Seuraavana päivänä heidät vihittiin uskonnollisessa seremoniassa Notre-Damen katedraalissa.
Heille syntyi yksi lapsi, Napoléon Eugène Louis Jean Joseph Bonaparte, keisarillinen prinssi (16. maaliskuuta 1856 – 1. kesäkuuta 1879), jonka jälkeen Eugènie kieltäytyi avioelämästä miehensä kanssa, koska hän piti sitä "inhottavana".
Keisarin puolisoa on kuvattu kylmäksi naiseksi, joka käytti viehätysvoimaansa saadakseen valtaa. Kansalaisten huomio kiinnittyi siihen, että maakuntamatkoilla ja julkisissa tilaisuuksissa keisarinna käyttäytyi ikään kuin hänen puolisonsa ei olisi paikalla laisinkaan. Keisarinna halusi kaikin keinoin turvata poikansa Napoléon Eugènen pääsyn Ranskan valtaistuimelle. Keisari antoi puolisonsa sotkeutua politiikkaan sillä ehdolla, että tämä ei puutu mitenkään hänen moniin naisseikkailuihinsa. Eugénie oli toisen keisarikunnan ehdoton muodin edelläkävijä, jota toteutetiin muotitaiteilija Charles Frederick Worthin muotitalossa ja oli myös julkisten juhlatilaisuuksien keskipiste. Hänen monipuolinen hyväntekeväisyystyönsä on nykyään paljolti unohdettu.
Ulkopolitiikka

Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Itämainen sota vuosina 1853–1856 ja Sardinian kuningaskunnan auttaminen, Italian yhdistyminen ja sota Itävaltaa vastaan 1859 lisäsivät Napoleonin kansansuosiota ja Savoijin vapautuminen ja Nizzan (Ranskan Rivieran) alueen saaminen Ranskalle, mikä oli Ranskan viimeinen laajentuminen Euroopassa.
Keisari kiinnitti huomionsa myös Ranskan ulkomaankauppaan ja näkyvyyteen maailmalla. Hänen valtakaudellaan vallattiin uusia siirtomaita. Uusi-Kaledonia otettiin Ranskan hallintaan, sen pääkaupunki Nouméa perustettiin vuonna 1854. Afrikasta vallattiin Senegal vuosina 1854–1865 ja Aasiasta vallattiin Indokiina vuosina 1858–1868.
Ulkopolitiikka > Italia

Sardinian kuningaskunnan pääministeri, Camillo Cavour vieraili salaisesti Napoleon III:n luona vuonna 1858. Neuvottelut olivat niin salaiset, että Cavour matkusti väärän passin turvin eikä keskusteluista tehty mitään pöytäkirjaa. Keskusteluissa päädyttiin siihen, että Itävalta piti häätää sodalla ulos Italiasta ja pyrittäisiin luomaan italialainen valtioliitto. Keisari ajatteli voitokkaan sodan nostavan ranskalaisissa kansallishenkeä ja häivyttävän mielistä vuoden 1857 talouskriisin aiheuttaman pessimismin.
Italian kansallismieliset, joita Sardinia tuki, ryhtyivät järjestämään Itävallan vastaisia provokaatioita. Cavour solvasi julkisesti Itävallan hallitusta. Itävalta esitti huhtikuussa 1859 uhkavaatimuksen, jossa se kehotti Sardiniaa lopettamaan varustelunsa. Vaatimus torjuttiin, ja Itävallan joukot ylittivät Sardinian rajan. Napoleon III:n armeija kiirehti avuksi mukanaan keisarillinen julistus, jossa luvattiin ”vapauttaa Italia Alpeilta Adrianmerelle”.
Ranskan armeija voitti itävaltalaiset joukot Magentan taistelussa. Solferinon taistelu muodostui verilöylyksi jonka Ranska voitti vain vaivoin. Sekä Napoleon III että Itävallan Frans Joosef olivat kypsiä tekemään rauhan. Keisarit tapasivat heinäkuun 11. päivä Villafrancassa. Tunnin kestäneiden neuvottelujen jälkeen päädyttiin, siihen että Itävalta sai edelleen pitää halussaan Venetsian. Omia kirkollis-konservatiivisia piirejään rauhoittaakseen Napoleon III jätti Ranskan joukot varmistamaan paavin vallan Kirkkovaltiossa. Tämän päätöksen johdosta, mikä viivästytti Italian yhdistymistä, Cavourin ja keisarin välit katkesivat ja keisari solvasi Cavouria ”pieneksi kauheaksi mieheksi” kun taas Napoleon III oli Cavourille ”kerta kaikkiaan petturi.”
Ulkopolitiikka > Meksiko

Onnettomasti päättynyt Meksikon sotaretki vähensi merkittävästi Napoleon III:n suosiota. Saksan rautakansleri Otto von Bismarck luonnehti viisi vuotta kestänyttä seikkailua ”mielikuvitukselliseksi typeryydeksi”. Vuonna 1861 Meksikon presidentiksi tuli Benito Juárez joka lopetti edellisen hallituksen muun muassa Ranskalta ottamien velkojen korkojen maksamisen. Tämä antoi vuonna 1862 Isolle-Britannialle, Espanjalle ja Ranskalle tekosyyn lähettää Meksikoon sotajoukkoja. Iso-Britannia ja Espanja päättivät piankin vetäytyä, mutta Ranskan joukot valtasivat maan pääkaupungin Ciudad de Mexicon 7. kesäkuuta 1863. Ranskalaiset asettivat Meksikolle hallituksen, joka julisti maan katoliseksi keisarikunnaksi.
Ranskassa maanpaossa olevat meksikolaiset konservatiivi-monarkistit olivat keskustelleet keisarin puolison Eugénien kanssa joka puolestaan keskusteli keisarin kanssa siitä, että Meksikosta oli tehtävä keisarikunta, joka olisi Ranskan vasallivaltio. Keisari piti puolisonsa ideaa hyvänä. Meksikon keisariksi kutsuttiin vuonna 1864 Habsburgin suvun arkkiherttua Maksimilian. Lupaavan alun jälkeen tämä piankin huomasi, että ei ole toivottu hallitsija Meksikossa. Meksikolaiset tekivät sitkeää vastarintaa uutta keisariaan ja ranskalaisia vastaan.
Yhdysvallat oli koko ajan tukenut Meksikon tasavaltalaisia. Käynnissä ollut sisällissota esti heidän auttamisensa. Heti sodan päätyttyä Yhdysvaltain presidentti Andrew Johnson asetti 50 000 miehen vahvuisen joukon partioimaan rajalle. Ne uhkasivat hyökätä ranskalaisia joukkoja kohti. 12. helmikuuta 1866 Yhdysvallat vaati Monroe-oppiin vedoten Ranskan joukkojen lähtöä Meksikosta. Se asetti myös merisaarron estämään Ranskan miehistötäydennyksen.
Napoleon III julisti joukkojensa vetäytyvän Meksikosta 31. toukokuuta 1866. Keisari asetti suhteensa Yhdysvaltoihin tärkeämmiksi kuin perustamansa keisarikunnan ja keisari Maksimilianin. Meksikon tasavaltalaisjoukot kukistivat helposti Maksimilianin joukot. Meksikon keisari vangittiin ja teloitettiin 19. kesäkuuta 1867. Meksikon episodi maksoi 6 000 ranskalaisen sotilaan hengen. Rahaa kului 336 miljoonaa frangia, kun sotilasoperaatiolla yritettiin saada Meksiko maksamaan 60 miljoonan frangin velat. Napoleon III leimattiin Euroopassa Maksimilianin murhaajaksi. Suhteet Itävaltaan ajautuivat kriisiin.
Maanpakolainen

Vapauduttuaan saksalaisten sotavankeudesta entinen keisari siirtyi Englantiin, Chislehurstin kylään Kentissä. Eugénie vuokrasi kalustetun Camden Place -nimisen talon 300 punnan vuosivuokralla, mitä tuohon aikaan pidettiin melko edullisena. Puolisoiden ennen etäiset välit alkoivat lähetä jo viimeisinä Ranskan vuosina ja olivat maanpaossa jo hyvin läheiset. Aikansa kuluksi entinen keisari ryhtyi kirjoittamaan kirjoja. Ensimmäinen teos käsitteli Ranskan armeijaa, ja se ilmestyi vuonna 1872. Se oli tarkoitettu kiistämään poliittisten vastustajien väitteet toisen keisarikunnan armeijan heikkoudesta. Toisessa teoksessa, joka ilmestyi kirjoittajansa kuoleman jälkeen, Louis Napoleon muisteli vuoden 1870 sotaa.
Entinen keisari sai Ranskasta usein viestejä, että hänellä olisi yhä paljon kannatusta. Erityisesti maalaiset ja kaupunkien pikkukauppiaat inhosivat tasavallan mukanaan tuomaa poliittista kiistelyä ja he kaipasivat keisarikunnan rauhallista elämää. Armeijankin sanottiin olevan hänen puolellaan; tarvitsisi vain nousta maihin Ranskassa ja valta siirtyisi hänelle. Louis Napoleon totesi kaikille olevansa kuitenkin jo liian vanha tekemään paluun valtaan.
Suurimman osan tuloistaan entinen keisaripari sai myymällä Eugénien koruja yli 1,125 miljoonalla frangilla Christie’sin huutokaupassa vuonna 1872 sekä laittamalla myyntiin entisen keisarin kiinteistöjä. Iloa vanhenevan pariskunnan elämään toi Eugène-pojan menestys sotilasopinnoissaan. Elämänsä lopulla entistä keisaria piinasivat kovat kivut, joita sen ajan lääketiede ei voinut helpottaa kuin oopiumilla. Napoleon III kuoli 64-vuotiaana 9. tammikuuta 1873 virtsarakossa olevien kivien, toisten tietojen mukaan sappikivien poistoleikkauksen jälkeen. Hän kärsi jo alle 50-vuotiaana munuaissairaudesta, virtsakivistä, kroonisista virtsarakon ja eturauhasen infektioista, niveltulehduksesta, kihdistä, ylipainosta ja runsaan tupakoinnin aiheuttamista kroonisista vaikutuksista. Hänet on haudattu poikansa ja puolisonsa kanssa St Michael’s Abbeyn keisarilliseen kryptaan, Farnborough’hun.
Napoleon III:n poika prinssi Napoleon Eugène liittyi Britannian armeijaan ja kuoli tiedusteluretkellä vuonna 1879 Zulu-sodassa Etelä-Afrikassa.
Kunnianosoituksia > Ranskalaiset

Kunnialegioonan suurristi (1848)
Sotilasmitali (1852)
Italian vuoden 1859 sotaretken muistomitali (1870)
Lähde:
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunnan ritari (Italia, 1849)
Savoijin sotilasansioritarikunnan suurristi (Italia, 1855)
Paavi Pius IX:n ritarikunnan suurristi (Vatikaani, 1849)
Pyhän Joosefin ritarikunnan suurristi (Toscana, 1850)
Kultaisen taljan ritarikunnan ritari (Espanja, 1850)
Ludwigin ritarikunnan suurristi (Hessen, 1852)
Tornin ja miekan sotilaallinen ritarikunta ketjulla (Portugali, 1852)
Pyhän Jaakon miekan sotilaallinen ritarikunta ketjulla (Portugali, 1865)
Etelän Ristin ritarikunnan suurristi (Brasilia, 1853)
Pyhän Hubertin ritarikunnan ritari (Baijeri, 1853)
Guadalupen keisarillinen ritarikunnan suurristi (Meksiko, 1854)
Meksikon kotkan keisarillinen ritarikunnan suurristi (Meksiko, 1865)
Leopoldin ritarikunnan suurristi (Belgia, 1854)
Pyhän Tapanin ritarikunnan suurristi (Itävalta-Unkari, 1854)
Pyhän Ferdinandin ja ansion ritarikunnan suurristi (Sisilia, 1854)
Sukkanauharitarikunnan ritari (Iso-Britannia, 1855)
Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska, 1855)
Vilhelmin sotilasritarikunnan suurristi (Alankomaat, 1855)
Serafiimiritarikunnan ritari (Ruotsi-Norja, 1855)
Miekkaritarikunnan suurristi (Ruotsi-Norja, 1861)
Medjidie-ritarikunnan 1. luokka (Ottomaanivaltakunta, 1855)
Osmanin ritarikunnan 1. luokka (Ottomaanivaltakunta, 1862)
Uskollisuuden ritarikunnan ritari (Baden, 1856)
Zähringerin leijonan ritarikunnan suurristi (Baden, 1856)
Mustan kotkan ritarikunnan ritari (Preussi, 1856)
Punaisen kotkan ritarikunnan suurristi (Preussi, 1856)
Württembergin kruunun ritarikunnan suurristi (Württemberg, 1856)
Pyhän Andreaksen ritarikunnan ritari (Venäjä, 1856)
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunnan ritari (Venäjä, 1856)
Valkoisen kotkan ritarikunnan ritari (Venäjä, 1856)
Pyhän Annan ritarikunnan 1. luokka (Venäjä, 1856)
Leijonan ja auringon ritarikunnan suurristi (Iran, 1856)
Nassaun perheen kultaisen leijonan ritarikunnan ritari (Nassaun ruhtinaskunta, 1858)
Pyhän Yrjön ritarikunnan ritari (Hanover, 1858)
Guelphin kuningashuoneen ritarikunnan suurrristi (Hanover)
Vapahtajan ritarikunnan suurristi (Kreikka, 1865)
Santa Rosan ja Hondurasin siviilisaation ritarikunnan suurristi (Honduras, 1869)
Pyhän Kaarlen ritarikunnan suurristi (Monaco, 1869)
Lähde:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Napoleon III Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  Musée d'Orsay  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  RISM  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Schloss Arenenberg
Louis Napoléon Bonaparte vuonna 1836
Strassbourgin vallankaappausyritys 1836, Regamey Frédéric, Elsaessische Druckerei und Verlag
Maihinnousu Boulogneen elokuussa 1840
Louis Napoleon vankeudessa Hamin linnoituksessa
Louis Napoleonin essee, ”Köyhyyden poistaminen”, esittää sosiaalireformeja työväestön aseman parantamiseksi. Teosta jaettiin äänestäjille paljon vuoden 1848 vaalikampanjan aikana.
Louis Napoleon Bonaparte, Ranskan presidentti 1852
Keisari Napoleon III, Franz Xaver Winterhalter 1860
Keisari Napoleon III, keisarinna Eugénie ja poika prinssi Napoléon Eugène, Eugène Disdéri n. 1858
Keisarinna Eugénie hovinaistensa keskellä, Franz Xaver Winterhalter 1855
Arkkitehti Georges-Eugène Haussmann esittelee 11 esikaupungin liittämisen Pariisiin keisarille, Adolphe Yvon 1865
Pariisin maailmannäyttelyn yhteydessä 10. kesäkuuta 1867 Tuileries’n linnan puistossa järjestetty juhla ulkomaisille hallitsijoille, keisarinna Eugénien ja Napoleon III:n kanssa Preussin kuningas Vilhelm I:n ja Osmanien sulttaani Abd-ul-Aziz
Käännös suomeksi
Napoleon III joukkojensa kanssa Solferinon taistelukentällä kesäkuussa 1859, joka turvasi Itävallan vetäytymisen Italiasta. Keisari oli kauhuissaan uhrien määrästä ja lopetti sodan pian taistelun jälkeen. Adolphe Yvon 1861
Napoleon III vastaanottaa Siamin kuningaskunnan lähetystön Fontainebleaun palatsissa 27. kesäkuuta 1861, Jean-Léon Gérôme 1863
Napoleon III tapaa vuonna 1860 Abdelkader El Djezairin, Algerian sotilasjohtajan, joka johti taistelua Ranskan Algerian hyökkäystä vastaan, Ange Tissier 1861
Otto von Bismarck ja Napoleon III Sedanin taistelun jälkeen. Wilhelm Camphausenin piirros vuodelta 1878.
Napoleon III antautuu joukkoineen Otto von Bismarckille ja kuningas Vilhelm I:lle Sedanissa 2. syyskuuta 1870
Napoleon III sairauksiensa jo uuvuttamana, Augustin Aimé Joseph Le Jeune n. 1870–1873
Viimeinen Napoleon III:sta otettu valokuva 1872
Napoleon III:n hauta St Michael’s Abbey, Farnborough, Englanti
Napoleon III:n marmorinen rintakuva, Jean-Baptiste Carpeaux 1873
Pyhä Hallvard

Pyhän Hallvardin patsas Nidarosin tuomiokirkossa
Hallvard Vebjørnsson eli Pyhä Hallvard (n. 1020 – 1043) on norjalainen pyhimys. Tarun mukaan hän kuoli vuonna 1043 nuolen osumaan pelastaessaan raskaana olevaa naista, jonka kimppuun oli käyty Drammenvuonossa. Hallvardin ruumis upotettiin vuonoon myllynkivi kaulassa, mutta se nousi myöhemmin kellumaan painosta huolimatta. Hänet haudattiin ensin Lieriin ja pyhäinjäännökset siirrettiin ensimmäiseen Oslon tuomiokirkkoon 1100-luvulla. Hallvard on edelleen Oslon suojelupyhimys ja häntä juhlitaan vuosittain 15. toukokuuta.
Pyhä Hallvard Oslon vaakunassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pyhä Hallvard Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Ane Dahl Torp

| Ane Dahl Torp> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. elokuuta 1975 (ikä 49)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1999–
Palkinnot
 Amanda Paras naispääosa 2004, 2006 Gullruten Paras naisnäyttelijä 2007 Hedda-palkinto Paras naispääosa 2012, 2016 
    
Ane Dahl Torp (s. 1. elokuuta 1975) on norjalainen näyttelijä. Hän valmistui Norjan teatterikorkeakoulusta vuonna 1999 ja on voittanut useita palkintoja.
Rooleja

Død snø (2009) – Sara
Bølgen (2015) – Idun Karlsen
Miehitetty (2015–2019) – Bente Norum
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ane Dahl Torp Wikimedia Commonsissa