stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Wendlinger

| Karl Wendlinger |
| --- | --- |
 Wendlinger (takana) Monacon GP:ssä 1992
Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Itävalta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1991–1995
Talli(t):  Leyton House (1991) March (1992) Sauber (1993–1995)
Kilpailuja:  42 (41 lähtöä)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  14
Ensimmäinen kilpailu:  Japanin GP 1991
Viimeinen kilpailu:  Australian GP 1995
Aiheesta muualla
www.karlwendlinger.com
Karl Wendlinger (s. 20. joulukuuta 1968 Kufstein, Tiroli, Itävalta) on itävaltalainen kilpa-autoilija ja entinen F1-kuljettaja.
Mercedes-Benz -tehtaan kilpailujohtajana 1980- ja 1990-luvulla toiminut Jochen Neerbasch auttoi kaksi nuorta lahjakasta kuljettajaa Formula ykkösiin vuoden 1991 lopulla. Toinen heistä oli Michael Schumacher ja toinen Karl Wendlinger.
Vuonna 1990 Wendlinger ajoi World Sportscar Championship -sarjassa Sauberin C11-autolla.
Vuosina 1991–1995 Wendlinger osallistui F1-sarjaan 41 GP:hen ja saavutti yhteensä 14 MM-pistettä. Hän ei yltänyt kertaakaan palkintokorokkeelle, mutta neljänneksi hän sijoittui kolme kertaa. Suomalaiset tulivat tuntemaan hänet Jyrki Järvilehdon tallitoverina Sauberilla. Kausi 1993 oli Wendlingerin paras: hän saavutti 12 MM-pistettä ja seitsemännen sijan MM-pisteissä.
Wendlinger loukkaantui vakavasti vuoden 1994 Monacon GP:n harjoituksissa sattuneessa onnettomuudessa. Maattuaan pitkään koomassa hän toipui vähitellen ja palasi Sauberin rattiin kaudella 1995. Hänen suorituskykynsä ei kuitenkaan enää ollut entisellään, ja neljän osakilpailun jälkeen talli vaihtoi hänet ranskalaiseen Jean-Christophe Boullioniin. Tämäkin osoittautui pettymykseksi, ja Wendlinger kutsuttiin takaisin kauden kahteen viimeiseen GP:hen. Niiden jälkeen Wendlinger vetäytyi Formula ykkösistä ja jatkoi kilpailemista urheiluauto- ja vakioautoluokissa.
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1991 | Leyton House | USA   | BRA   | SMR   | MON   | CAN   | MEX   | FRA   | GBR   | GER   | HUN   | BEL   | ITA   | POR   | ESP   | JPN Kesk. | AUS 20 |  | 0 | 37. |
| 1992 | March | RSA Kesk. | MEX Kesk. | BRA Kesk. | ESP 8 | SMR 12 | MON Kesk. | CAN 4 | FRA Kesk. | GBR Kesk. | GER 16 | HUN Kesk. | BEL 11 | ITA 10 | POR Kesk. | JPN   | AUS   |  | 3 | 12. |
| 1993 | Sauber | RSA Kesk. | BRA Kesk. | EUR Kesk. | SMR Kesk. | ESP Kesk. | MON 13 | CAN 6 | FRA Kesk. | GBR Kesk. | GER 9 | HUN 6 | BEL Kesk. | ITA 4 | POR 5 | JPN Kesk. | AUS 15 |  | 7 | 12. |
| 1994 | Sauber | BRA 6 | PAC Kesk. | SMR 4 | MON DNS | ESP   | CAN   | FRA   | GBR   | GER   | HUN   | BEL   | ITA   | POR   | EUR   | JPN   | AUS   |  | 4 | 19. |
| 1995 | Sauber | BRA Kesk. | ARG Kesk. | SMR Kesk. | ESP 13 | MON   | CAN   | FRA   | GBR   | GER   | HUN   | BEL   | ITA   | POR   | EUR   | PAC   | JPN 10 | AUS Kesk. | 0 | 28. |
Kaakkolampi (Mäntyharju, Vekaranjärvi)

| Kaakkolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju
Koordinaatit:  61°10′45″N, 27°02′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskuoja:  oja Ala-Pahkajärveen 
Järvinumero:  14.982.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108,2 m  
Pituus:  160 m  
Leveys:  90 m  
Rantaviiva:  0,369 km  
Pinta-ala:  0,873 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaakkolampi 
Kaakkolampi  on Etelä-Savossa Mäntyharjulla  Vekarajärven lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 160 metriä pitkä, 90 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 350 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Naarajärven–Vääräojan valuma-alueeseen (14.982) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 108,2 metriä mpy.
Kiphiren piirikunta

Kiphiren piirikunta (engl. Kiphire district) on yksi Intian Nagalandin osavaltion 11 piirikunnasta. Se rajautuu idästä Myanmariin, pohjoisesta Tuensangin piirikuntaan, lännestä Zunheboton piirikuntaan ja etelästä Phekin piirikuntaan.
Piirikunnassa oli vuoden 2011 väestönlaskennassa 267 988 asukasta.
Kaarle Wärri

Kaarle Wärri vuonna 1895. (Kuva K. E. Ståhlberg.)
Kaarle Wärri, joskus myös Kaarlo Wärri tai Kaarlo Värri (vuoteen 1864 Ala-Jaakkola; 23. helmikuuta 1839 Huittinen – 12. tammikuuta 1923 Pöytyä), oli suomalainen maanviljelijä ja moninkertainen valtiopäivämies, joka toimi talonpoikaissäädyn valtiopäiväryhmän puhemiehenä.
Henkilöhistoria

Wärrin vanhemmat olivat ratsutilallinen Pertteli Ala-Jaakkola ja Liisa Wärri ja puoliso vuodesta 1864 Maria Justiina Saarelainen (k. 1932). Wärri oli maanviljelijä Pöytyällä vuodesta 1864. Siellä hän oli kunnallislautakunnan puheenjohtaja 1869–1878, kuntakokouksen puheenjohtaja 1878–1896 ja myöhemmin kunnanvaltuuston jäsen sekä Pöytyän kirkonisäntä 1883–1918. Kirkolliskokouksen jäsen Wärri oli 1876–1908 ja Loimaan ja Pöytyän säästöpankin hallituksen jäsen ja esimies 1866–1917. Hän toimi myös Pöytyän maamiesseuran pitkäaikaisena puheenjohtajana. Wärri ajoi vankasti suomen kielen asemaa, hän oli muun muassa Kansanvalistusseuran asiamies ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen. Rahalahjoituksen Wärri teki vielä ikämiehenä Suomen ensimmäiselle täysin suomenkieliselle yliopistolle, Turun yliopistolle.
Valtiopäivätyö

Wärri valittiin säätynsä nuorimmaksi valtiopäivämieheksi 1867, jotka järjestettiin suurena nälkävuonna, mutta ei enää valtiopäiville 1872. Syynä luottamuksen puutteeseen uskotaan olleen sen, että hän edusti ratsutilallisia, kun kihlakuntien valitsijakokouksissa suuri osa valitsijoista oli perintötalollisia. Wärri valittiin kuitenkin uudelleen kaikille seuraaville säätyvaltiopäiville 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Talonpoikaissäädyn puhemies hän oli kolmesti, 1894, 1897 ja 1899. Valtiopäivillä Wärri edusti Maskun, Loimaan ja Tyrvään tuomiokuntia.
Aiheesta muualla

Hanski, Jari: / Wärri, Kaarle (1839–1923). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  30.7.2007. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kaarlo Värrin syntymästä sata vuotta, Helsingin Sanomat, 23.02.1939, nro 52, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kauko Viitamäki

Kauko Viitamäki (14. tammikuuta 1923 Hämeenlinna – 28. elokuuta 2014) oli suomalainen harmonikansoittaja, joka lukeutui suomalaisen jazzmusiikin edelläkävijöihin.
Viitamäki oli harmonikkapelimanni Artturi Viitamäen poika. Hän aloitti 8-vuotiaana isänsä ja veljensä, myöhemmän director musices Kalevi Viitamäen kanssa musisoinnin tanssisoitoilla. Kauko Viitamäki kiinnostui nuorena improvisoidusta musiikista. Hän teki 1940-luvun alkupuolella yhteistyötä Toivo Mannisen kanssa ja pääsi tämän kanssa myös esiintymään radioon. Toisen maailmansodan jälkeen Kauko Viitamäen oma kvintetti nousi yhdeksi maan johtavista yhtyeistä. Kokoonpanossa vaikuttivat myös muiden muassa Viitamäen veli Kalevi (viulu, saksofonit), Suojärven veljekset Teuvo ja Tauno sekä Viitamäen vuonna 1940 syntynyt poika, rumpali Jorma Viitamäki. Viitamäki sai radion kautta modernin jazzin vaikutteita Charlie Parkerin ja Dizzy Gillespien bebopista.
Viitamäen kvintetti saavutti voitot jazzorkesterien Suomen-mestaruuskilpailuissa vuosina 1949, 1950 ja 1952. Yhtyeen menestyksen suurimmilta ajoilta ovat säilyneet levytykset Groovin' High (1948) ja North-West Passage (1949). Viitamäellä oli myös hopeasepän ammatti. Hän työskentelikin keikkailun lomassa kultasepänliikkeessä ja Pentti Taskulan harmonikkatehtaalla, kunnes päätti keskittyä yksinomaan uran luomiseen muusikkona. 1960-luvulla Viitamäki työskenteli Eemelin, Spede Pasasen, Reino Helismaan, Annikki Tähden ja Lasse Liemolan kiertueilla sekä soitti hämeenlinnalaisissa yhtyeissä. Myöhemmin Viitamäen esiintyminen väheni vaikean sairauden aiheuttamien hankaluuksien takia. Hänelle myönnettiin vuonna 1972 taiteilijaeläke. Hän kuitenkin jatkoi yhtyeineen vierailijana tehtyjä esiintymisiä konserteissa ja muissa tilaisuuksissa. Vuonna 1989 ilmestyi levy Kauko Viitamäen yhtye nostalgisena ja vuonna 1994 toinen levy, Mr. Jazz Accordion. Viitamäen 90-vuotispäivillä Keinukamarin salissa tammikuussa 2013 hänen muusikkoystävänsä soittivat kvintetin kappaleita. Mukana olivat myös Viitamäen pojat, rumpali Jorma ja kitaraa soittanut Jouko.
Karl Rein

Karl (Carolus) Rein (27. tammikuuta 1712 Ilmajoki – 17. marraskuuta 1781 Vähäkyrö) oli suomalainen kappalainen ja runoilija.
Reinin vanhemmat olivat Ilmajoen nimismies Johan Henriksson Rein ja Elisabet Steen. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1730.
Rein oli Vöyrin pitäjänapulaisena Maksamaalla vuodesta 1736, Ilmajoen pitäjänapulaisena vuodesta 1738 ja viimeksi Vähänkyrön kappalaisena vuodesta 1755. Vuonna 1760 hän toimi sairastuneen Lapuan kappalaisen sijaisena synodaaliväitöksen respondenttina pappeinkokouksessa Kokkolassa.
Rein kirjoitti runoja käyttäen vanhaa suomalaista runomittaa. Hän laati myös tutkielman vanhan suomalaisen runon rakenteesta. Henrik Gabriel Porthan käytti tätä Reinin tutkielmaa apunaan ja arvosti sitä, mutta nykypäiviin tutkielma ei ole säilynyt.
Karl Rein oli naimisissa vuodesta 1738 Ilmajoen kappalaisen Josef Stenbäckin tyttären Maria Stenbäckin kanssa. Heidän poikansa oli Vähänkyrön kirkkoherra Gabriel Rein (1745–1789).
Teoksia

Quum ex nutu Sacrae Regiae Maiestatis clementissimo, : ... dno. Andreae Bergio, s.s. theol. licentiato & prof. reg. & ord. facult. theol. h. t. decano, honores doctorales, solemni & festiuo actu, in basilica aboënsi, die VIII. Id. Maias, anni MDCCXXXIII. conferrentur, praesenti musa officium suum venerabundum testatum iuit svmmi maecenatis deuotissimus cliens Carolus Rein Ostro-Botniensis. Aboae, excud. Joh. Kiaempe Reg. acad. typogr. 1733
Ilmajoen asuwitten walituxet wilpittömät, heidän kirckoherransa ja prowastinsa, ... herr Andreas Mennanderin ylitze, joca sinä 13 päiwänä maalis cuusa 1734 Herrasa pois nuckui, ja sinä [17.] päiw. [heinä] cuusa sen jälken, cammiohons saatettin Ilmajoen emä-kircos. Kirjoitti tämän Turusa pitäiän miesten suosioxi Carle Juhanan Poica, Pohjalainen. Turusa, präntätty Joh. Kiämpildä, 1734
Monena mies eläisänsä, : suuren Herran hallitzewan Yli-Isän ihmellisen että opetus osaxi wijsahan wiemisen alla: kitoxexi cuuluisaxi, opetusta ottawille yxinkertaisudes muistuteldu, cosca ennen tätä kirckoherra Ilmajoen pitäjäs, ... hr. Gabriel Peldan, joca sinä 5. päiwänä marras-cuusa Herrasa pois nuckui, cuolleen ruumins puolesta lepokammions saateldijn, saman pitäjän emä kirkos, sinä 13. p. joulu-cuusa, wuonna 1750. Turusa, prändätty directeurildä, ja Cuning. acad. kirjan-präntäjäldä, Jacob Merckellildä, wuonna 1751
Synopsis chronologiae finnonicae rhytmica, : eli ajan tieto, Suomenmaan menoist ja uscost, erinomaisest Suomen pispoista cungin cuningan ajalla, lyhykäisin rijmein coottu à Laurentio Petri Ab: praep: & pastore Tamm. Jonga nykyisijn aicoin saacka, äitin kieles tawallisillä runoilla, on lisännyt C. R.. Turusa, prändätty directur. ja cuningalliselda kirjan-pränttäjäldä suuren ruhtin. m. Suomes Jacob Merckellildä, wuonna 1752 (täydentänyt Laurentius Petrin teosta)
Karl Immermann

| Karl Immermann |
| --- | --- |
 Karl Immermann
Henkilötiedot
Syntynyt: 1796
Kuollut: 1840 (43–44 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: saksa
Pääteokset:  Die Epigonen (1835)  Münchhausen (1839)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Karl Leberecht Immermann (1796–1840) oli saksalainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Immermannin ensimmäiset näytelmät olivat romanttisia. Myöhemmin hän kirjoitti historiallisia draamoja, joista esimerkkeinä Das Trauerspiel in Tirol (aiheena Andreas Hofer) (1827), Kaiser Friedrich II (1828) ja trilogia Alexis ja syvämietteinen mysteerinäytelmä Merlin. Immermannin pääteokset ovat romaani Die Epigonen (1835) ja humoristis-idyllinen romaani Münchhausen (1839). Merkittäviin kuuluu myös koominen sankarieepos Tulifäntchen (1830). Immermann koetti Düsseldorfissa 1835–1838 toteuttaa mallinäyttämötaidetta ja saikin paljon aikaan. Yritys kuitenkin raukesi lähinnä taloudellisiin vaikeuksiin. Immermannin kootut teokset ilmestyivät 1835–1843.
Suomennettu teos

Elävä ihannekuva.  (Der neue Pygmalion)  Suomentanut J. E. Salomaa. Hämeenlinna:  Karisto, 1919.  Sarja: Kariston 1 mk. Romaaneja, 38
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Immermann Wikimedia Commonsissa
Kipinä

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Kipinä voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
palopesäkkeestä tai tulusten iskusta sinkoava hehkuva hiukkanen
kielikuvana innoitus tai alkusysäys toimintaan
sähkökipinä
Kipinä, Kuva ja Sanan julkaisema kristillinen lehti
Kipinä, Petroskoissa ilmestyvä lehti
Kipinä, kylä Pudasjärvellä
Kipinäsuo, kylä Pudasjärvellä
Kipinä, Esa Elorannan albumi
Kipinä, Eija Kantolan albumi
Kipinä, Kuopion konepajan kehittämä kaksitahtimoottori
Iskra (suom. kipinä), venäläisten sosialististen siirtolaisten poliittinen sanomalehti
Operaatio Kipinä, Operaatio Iskra, Neuvostoliiton sotilasoperaatio toisessa maailmansodassa Leningradin piirityksen murtamiseksi
Kajaanin Kipinä, kajaanilainen urheiluseura
Koiviston Kipinä, äänekoskelainen urheiluseura
Kangasalan Kipinä, mielenterveysjärjestö
Kipinä-talo, monitoimitalo Hyvinkään Hangonsillassa
Kipinä, sukunimenä:
Aslak Kipinä, suomalainen lapsinäyttelijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kipinä”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kipari

Kipari on vaara ja näköalapaikka Rautavaaralla, Pohjois-Savossa. Kiparinmäen lakiosat ovat yhdessä viereisen Paljakan kanssa luokiteltu arvokkaaksi kallioalueeksi. Sieltä on näköalat alhaalla levittäytyvälle Keyritynjärvelle. Lakialueella kasvaa käkkyrämäntyjä. Kiparilla on näköalatorni, kota 12 henkilölle, pieni puuliiteri ja puucee. 
Näköalatorni soveltuu myös lintujen bongaukseen. Kiparin pysäköintialueen läntisestä kulmasta lähtee vanha kelkkareitti mäelle, jonka laki on 274 metriä merenpinnan yläpuolella.
Kiparilla oli luonnonkelkkarata, jolla harrastettiin ohjaskelkkailua. Rata rakennettiin vuonna 1989 ja purettiin huonokuntoisena vuonna 2013. Radalla järjestettiin luonnonratakelkkailun maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1998.
Karl Höller

Karl Höller (25. heinäkuuta 1907 – 14. huhtikuuta 1987) oli saksalainen säveltäjä.
Elämä ja ura

Höller syntyi Bambergin tuomiokirkon urkurin ja laulajattaren pojaksi. Urkujensoitto ja kirkkomusiikki olivat hänelle varttuessaan tärkeitä. Hänen ensimmäisen opuksensa, Passacaglian uruille, hän antoi isälleen 50-vuotispäivälahjaksi vuonna 1923. Lukion jälkeen Höller alkoi opiskella sävellystä, urkujensoittoa ja orkesterinjohtoa. Würzburgin konservatoriossa hänen keskeinen opettajansa oli Hermann Zilcher. Vuonna 1927 Höller siirtyi Münchenin musiikkiakatemiaan, jossa alkoi käydä Joseph Haasin sävellystunneilla. Tämä muodostui Hölleriä muusikkona vahvasti muovanneeksi kokemukseksi. Haas oli aikoinaan opiskellut Max Regerin johdolla. Haas opetti myös musiikin teoriaa Höllerille, joka samanaikaisesti sai opetusta urkujensoitossa Emanuel Gatscherilta ja orkesterinjohdossa Siegmund von Hauseggerilta. Valmistuttuaan Münchenin musiikkiakatemiasta Höller pääsi sen luennoitsijaksi.  Höller sai vuonna 1931 Felix Mottl -palkinnon, mistä alkoi hänen nousunsa yhdeksi sukupolvensa menestyneimmistä säveltäjistä. Erityistä suosiota Höller saavutti sinfonisen musiikin sekä kamari- ja urkumusiikin säveltäjänä. Hänen teostensa esityksiä pitivät muiden muassa Wilhelm Furtwängler, Ludwig Hoelscher ja Georg Kulenkampff.
Höller siirtyi vuonna 1937 Frankfurtin musiikkiyliopistoon, jossa pääsi vuonna 1942 sävellysprofessoriksi. Hän liittyi ennen professoriksi nimittämistään 1942 natsipuolueeseen (NSDAP) ja välttyi rintamapalvelukselta pääsemällä Adolf Hitlerin Gottbegnadeten-Listelle tärkeimmistä säveltäjistä. Puolueeseen liittymisen jälkeen Höller sai myös kansallisen musiikkipalkinnon.
Höller vietti toisen maailmansodan ajan ja ensimmäiset sodanjälkeiset vuodet suureksi osaksi perhepiirissä Bambergissa, jossa hänellä oli rauha säveltää. Nopeassa tahdissa syntyivät muiden muassa viisi viulusonaattia ja neljä jousikvartettoa, jotka esitti Koeckert-Quartett. Vuonna 1949 Höller palasi sävellysluokan johtajana Münchenin oppilaitokseen, jonka johdossa myös toimi vuosina 1954–1972. Höller pysyi sodan jälkeen hyvin tuotteliaana ja oli 1950–1960-luvuilla yksi Saksan konserttisalien esitetyimmistä aikansa sinfonisen ja kamarimusiikin säveltäjistä. Hän tuli usein edustetuksi myös konserttiurkurien ohjelmistoissa. Kamariteostensa esityksissä Höller itse toimi usein pianistina. Hän loi uraa myös kansainvälisesti, ja vuonna 1960 hänet kutsuttiin Yhdysvaltoihin. National Symphony Orchestran esittämänä hänen teoksensa Sweelinck-Variationen sai sekä myönteistä yleisö- että lehdistöpalautetta. Vuonna 1968 Höller kiersi teostensa esitysten merkeissä Neuvostoliitossa. Hän kuului vuodesta 1949 GEMA:n valvontalautakuntaan ja pääsi vuonna 1954 johtokunnan jäseneksi Unescon Kansainvälisen musiikkineuvoston Saksan-osastoon. Höller sai lukuisia palkintoja ja tunnustuksia sekä luovasta että akateemisesta työstään.
Höller kuoli Ylä-Baijerissa vuonna 1987. Hänen syntymänsä satavuotisjuhlan kunniaksi pidettiin Münchenin musiikin ja esittävien taiteiden yliopistossa huhtikuusta syyskuuhun 2007 näyttely.
Tyyli

Höller sävelsi muissa keskeisissä genreissä, mutta ei oopperaa. Eniten hänen tuotantoonsa kuuluu orkesteri- ja kamarimusiikkia. Monet hänen orkesteriteoksistaan ovat orkestroituja versioita kamari- tai pianoteoksista. Höller kehitti yksilöllisen sävelkielen, jossa yhdistyivät saksalaisen myöhäisromantiikan (Anton Bruckner, Max Reger) ja ranskalaisen impressionismin vaikutteet. Hän hallitsi perinteisen kaanonmuodon, ja hänen teoksissaan onkin viitteitä Giovanni Pierluigi da Palestrinan, Jan Pieterszoon Sweelinckin ja Johann Sebastian Bachin perinteisiin. Hän suhtautui varauksella avantgardeen, mutta hänen tuotantoonsa vaikutti myös 1900-luvun alkupuoliskon musiikki, kuten Arnold Schönberg, Paul Hindemith ja jazz.
Karl Renner

| Karl Renner |
| --- | --- |

Itävallan liittopresidentti
 20. joulukuuta 1945 – 31. joulukuuta 1950  
Liittokansleri:  Leopold Figl
Edeltäjä:  Wilhelm Miklas (1938)
Seuraaja:  Theodor Körner
Itävallan liittokansleri
 12. marraskuuta 1918 – 7. heinäkuuta 1920  
Varakansleri:  Jodok Fink
Seuraaja:  Michael Mayr
 24. huhtikuuta 1945 – 20. joulukuuta 1945  
Varakansleri:  Johann Koplenig  Adolf Schärf
Edeltäjä:  Arthur Seyss-Inquart
Seuraaja:  Leopold Figl
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. joulukuuta 1870 Määri, Itävalta-Unkari
Kuollut: 31. joulukuuta 1950 (80 vuotta) Wien
Puoliso:  Luise Renner
Tiedot
Puolue:  Sosiaalidemokraattinen puolue
Karl Rennerin rintakuva Wienissä.
Karl Renner (14. joulukuuta 1870 – 31. joulukuuta 1950 Wien) oli itävaltalainen poliitikko ja Itävallan presidentti 1945–1950.
Renner valmistui lakitieteiden tohtoriksi vuonna 1896. Hän työskenteli kirjastoalalla sekä sosiaalidemokraattisena journalistina. Hänet valittiin Ala-Itävallan maapäivien jäseneksi ja sosiaalidemokraattisen ryhmän johtajaksi vuonna 1907. Renner oli laatimassa Itävallan perustuslakia vuonna 1918 ja toimi Itävallan pääministerinä (kanslerina) vuosina 1918–1920. Hän sanoitti myös Itävallan tuolloisen kansallislaulun Deutschösterreich, du herrliches Land.
Vuonna 1920 Renner toimi myös ulkoministerinä. Hänet vangittiin vuonna 1934, kun sosialistipuolue lakkautettiin, mutta vapautettiin myöhemmin. Valloitettuaan Wienin vuonna 1945 Neuvostoliitto asetti Rennerin uudelleen valtakunnankansleriksi. Myöhemmin samana vuonna hänet valittiin Itävallan ensimmäiseksi presidentiksi.
Kirjallisuutta

Staat und Nation
The Institutions of Private law and their Social function, Routledge 2005
Karl Wilhelm Törnegren

Karl (Carl) Wilhelm Törnegren (23. huhtikuuta 1817 Turku – 19. helmikuuta 1860 Helsinki) oli Helsingin yliopiston kirjastonhoitaja ja oppihistorian professori. Hän kirjoitti myös runoja, jotka julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen kokoelmana. Lisäksi Törnegren kirjoitti 1858 Helsingfors Tidningar -lehteen kirjemuotoisia pakinoita nimimerkillä Brunnsgäst (”kylpylävieras”).
Törnegren oli suomalainen kirjallisuushistorioitsija ja runoilija. Hän valmistui ylioppilaaksi 1830, maisteriksi 1836 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1844. Hän oli vuodesta 1845 oppihistorian apulaisopettaja ja sai samalla siihen yhdistetyn kirjaston varahoitajan viran. Vuonna 1851 hänet nimitettiin oppihistorian professoriksi ja kirjastonhoitajaksi. Professorinvirka lakkautettiin 1852, mutta Yliopiston kirjastonhoitajana Törnegren pysyi kuolemaansa asti. Hän julkaisi enimmäkseen sanomalehdissä ja kalentereissa sekä alkuperäisiä runoja että runokäännöksiä. Omat runot julkaistiin sittemmin koottuina teoksessa Lännetär I (1860).
Törnegren syntyi Suomen Pankin johtokunnan puheenjohtajan Carl Johan Idestamin ja piika Anna Greta Valbäckin aviottomana lapsena. Professori Johan Agapetus Törngren ja hänen vaimonsa Eva Agatha Helsingberg ottivat hänet kasvatikseen. Törnegren vietti lapsuutensa kasvatti-isänsä omistamassa Laukon kartanossa Vesilahdella jossa muun muassa Elias Lönnrot oli hänen kotiopettajanaan. Törnegren pääsi ylioppilaaksi 1830 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1836, lisensiaatiksi 1841 ja tohtoriksi 1844. Törnegren opiskeli Uppsalassa 1836–1837 ja Moskovassa 1841–1842.
Törnegren toimi Helsingin yliopiston kirjastossa amanuenssina 1842–1845, varakirjastonhoitajana 1845–1851 ja kirjastonhoitajana 1848–1860. Hän oli oppihistorian dosenttina 1843–1845, vt. professorina 1848–1850 ja professorina 1851–1853.
Törnegren oli naimisissa vuodesta 1851 lähtien Ottiliana (Nanny) Sofia Wärnhjelmin kanssa. Heillä oli viisi lasta, joista kaksi kuoli pienenä.
Teokset

Dissertatio primordia artis scenicae Hispanorum adumbrans 1843, väitöskirja Espanjan näytelmätaiteen synnystä
De initiis carminis epici apud Italos, 1845, väitöskirja Italian eeppisen runouden alkuvaiheista
De Maeliia-vello, 1850, väitöskirja Maechiavellista
Förteckning öfver disputationer utgifne vid Kejserliga Alexanders-universitetet i Finland åren 1828–1852, meddelad af K. V. Törnegren. Finska Litteratur-Sällskapet, Helsingfors 1853
Lännetär I. Dikter af C. W. Törnegren. Samlade och utgifne efter hans död. Vestfinska afdelningen. Frenckell, Helsingfors 1860 Verkossa
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Karl Wilhelm Törnegren on Wikiaineistossa
Kasvipopulaatio

Kasvipopulaatio on kasvikunnan populaatio. Kasvipopulaatioiden koon ja kannan tutkimista helpottaa eläinpopulaatioihin nähden se, että kasvit pysyvät aina paikoillaan. Koska useat kasvilajit lisääntyvät myös kasvullisesti, kasvipopulaatiossa kaikki yksilöt eivät ole aina geneettisesti erilaisia. Kasvit ovat yleensä luonnonkiertokulussa tuottajia, joten kasvipopulaatioiden koko on yleensä suurempi ja ne ovat tiheämpiä kuin eläinpopulaatiot.