stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poor Little Fool

Poor Little Fool on Sharon Sheeleyn tekemä musiikkikappale.
Ricky Nelsonin laulamana kappale oli Yhdysvalloissa listaykkösenä heinäkuussa 1958. Levymerkki oli Imperial. Se oli Nelsonin ensimmäinen transatlanttinen hitti ja samalla ainoa listaykkkösensä 1950-luvulla. Nelson oli myyntilistan kärjessä 23 vuotta myöhemmin kuin samaan yltänyt isänsä Ozzie ja 22 vuotta aikaisemmin kuin poikansa Gunnar ja Matthew. Kappale oli Nelsonin viides Top 10 -hitti Yhdysvalloissa ja koko 1950-luvun myyntitilastossa erään laskutavan mukaan sijalla 110/250.
Yhdistyneen Kuningaskunnan listalla kappale oli Nelsonin esittämänä sijalla neljä syyskuussa 1958. Se oli Nelsonin ensimmäinen Top 10 -hitti UK:ssa ja 1950-luvun myyntitilastossa sijalla 238. Levymerkki oli London American.
Ricky Nelsonin edellinen Top 10 -hitti oli "Believe What You Say"/"My Bucket's Got a Hole in It" ja seuraava "I Got a Feeling". Molemmat ovat vuodelta 1958.
Vexi Salmi suomensi kapppaleen nimellä Köyhä mä oon, jonka Esa Pakarinen levytti vuoden 1974 rock-albumilleen Pakarock.
Maroneia (Traakia)

| Maroneia> Μαρώνεια |
| --- | --- |
 Maroneian teatterin rauniot.
Sijainti
 Maroneia
Koordinaatit:  40°52′28″N, 25°30′40″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ágios Charálampos, Maróneia, Maróneia-Sápes, Rodópi, Itä-Makedonia ja Traakia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  600-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Pinta-ala:  4,25 km²
Aiheesta muualla
  Maroneia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maroneia (m.kreik. Μαρώνεια, Marōneia; lat. Maronea) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisessä Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Maróneia-Sápesin kunnan alueella Ágios Charálampoksen kylän paikalla, noin kolme kilometriä etelään nykyisestä Maróneian kylästä.
Maantiede

Maroneia sijaitsi Traakiassa Egeanmeren rannalla olevalla rannikkotasangolla Ismaros-vuoren juurella, itään Ismaris (nyk. Ismarída/Mitrikoú) -järvestä. Maroneian poliksen kaupunkikeskus oli suurikokoinen, ja sen kaupunginmuurien sisäpuolisen alueen koko oli noin 4,25 neliökilometriä. Tämä tekee siitä pinta-alaltaan seitsemänneksi suurimman tunnetun polis-kaupunkikeskuksen, ja se oli noin kaksi kertaa suurempi kuin Ateenan muurein ympäröitu kaupunkialue (ilman Pireusta).
Maroneian kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä. Alue ulottui idästä Ismaros-vuorelta länteen Ismaris-järvelle ja Lissos (nyk. Líssos/Filioúris) -joelle. Suurimmillaan se on saattanut olla paljon laajempikin, ja se on voinut ulottua lännessä aina Strymen kaupungin lähistölle saakka.
Historia

Maroneia oli alun perin kikoneiden kaupunki. Se oli olemassa viimeistään 600-luvulla eaa., samoin kuin muut kikoneiden kaupungit Ismaros ja Ksantheia. Kreikkalaisen perinteen mukaan kaupungin perusti Maron, joka oli Apollonin pappi Ismaroksessa, Euantheen poika ja Dionysoksen pojanpoika, tai toisten mukaan Osiriksen kumppani.
Pseudo-Skymnoksen mukaan Maroneian kreikkalainen polis olisi ollut Khioksen vuonna 540 eaa. perustama siirtokunta, ja tämä näkemys hyväksytään nykyisin. Plinius vanhemman mukaan kaupungin varhaisempi nimi olisi ollut Orthagurea, mutta toisaalta tämä nimi liitetään Orthagoriaan, joka oli eri kaupunki.
Maroneia oli vauras ja voimakas kaupunki. 600-luvulla eaa. se kamppaili Thasoksen kanssa Strymen hallinnasta. Maroneia löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. lähtien. 400-luvun eaa. alkupuolen persialaissotien aikaan kaupunki oli muun Traakian tavoin Persian vallan alla. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Maroneian asukasluvuksi on arvioitu 12 000 tai jopa 15 000–20 000, mikä tekee siitä aikanaan varsin suuren kaupungin. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Marōneitēs (Μαρωνείτης), Marōnitēs (Μαρωνίτης), Marōneus (Μαρωνεύς) ja Marōneieus (Μαρωνειεύς). Maroneialla tiedetään olleen ainakin yksi voitto Olympian kisoissa, vuonna 476 eaa.
400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Maroneia kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–415/414 eaa. 300-luvulla eaa. se kuului puolestaan toiseen Ateenan liittoon. Suurimmillaan kaupunki maksoi jopa 21 talentin suuruista jäsenmaksua. Noihin aikoihin Maroneia oli läheisissä suhteissa Odrysian kuningaskuntaan.
Filippos V valtasi Maroneian vuonna 200 eaa. Kun roomalaiset käskivät Filipposta evakuoimaan kaikki Traakian kaupungit, hän raivostui ja surmautti suuren määrän kaupungin asukkaita. Roomalaiset antoivat Maroneian ensin Attalokselle, mutta myöhemmin julistivat sen vapaakaupungiksi.
Maroneian asukkaat kunnioittivat erityisesti viininjumala Dionysosta. Kaupunki tunnettiin kautta antiikin maailman vahvasta viinistään, jota ylistettiin nektarin tuoksuiseksi, ja jonka sanottiin kestävän laimentamista suhteessa yksi osa viiniä kahteenkymmeneen osaan vettä. Plinius vanhempi kertoo Mucianuksen suorittaneen kokeen, jossa vettä jouduttiin laittamaan vieläkin enemmän. Maroneian viini esiintyy jo Homeroksella, jonka Odysseiassa Maron antoi sitä Odysseukselle, joka juovutti sillä kyklooppi Polyfemoksen.
Maroneian arkeologiset kaivaukset alkoivat 1960-luvulla.
Rakennukset ja löydökset

Maroneia oli ympäröity laajoilla muureilla, joiden pituus oli noin 10,5 kilometriä. Ne ulottuivat rannikolta kaupungin kummaltakin puolelta ylös Ismaros-vuorelle, jossa ne kulkivat pitkin vuoren harjannetta. Muurit oli varustettu suorakulmaisilla ja puoliympyrän muotoisilla torneilla.
Kaupungissa oli Dionysokselle omistettu pyhäkkö eli Dionysion, joka oli kaupungin tärkein. Sinne laitettiin esille muun muassa kaupungin julkiset asiakirjat. Dionysion kytketään paikalta löydettyihin pyhäkönraunioihin, jotka on ajoitettu 300-luvulle eaa. Dionysoksen kulttiin liittyi läheisesti Maronin kultti. Kaupungista on löydetty myös egyptiläisille jumalille omistettu pyhäkkö. Lisäksi kaupungissa oli ainakin Zeukselle omistettu kultti ja näin oletettavasti myös pyhäkkö.
Kaupungista on löydetty myös kreikkalainen teatteri. Se rakennettiin alun perin hellenistisellä kaudella ja uusittiin roomalaisella kaudella. Teatterista on säilynyt sen orkhestraa, katsomon kolmea penkkiriviä sekä roomalaisaikaista skene- eli näyttämörakennusta.
Muihin löydöksiin kuuluu muun muassa 300- tai 200-luvulle eaa. ajoitettu hellenistisen kauden yksityistalo, jonka andron oli koristeltu mosiikkilattialla, sekä roomalaiselle kaudelle keisari Hadrianuksen aikaan ajoitettu propylon eli monumentaaliportti. Kaupungin paikalta on löydetty rakennusten jäänteitä myös bysanttilaiselta ja venetsialaiselta kaudelta.
Kaupungin satama sijaitsi nykyisen Ágios Charálampoksen kylän satamalahden paikalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maroneia Wikimedia Commonsissa
Maroneian lyömä tetradrakhma, n. 189/188-49/45 eaa. Kuvituksessa Dionysoksen pää sekä seisova Dionysos ja teksti ΔΙΟΝΥΣΟΥ ΣΩΤΗΡΟΣ ΜΑΡΩΝΙΤΩΝ, Dionysū sōteros Marōnitōn.
Maroneian lyömä hopeinen tetradrakhma, n. 386–347 eaa. Kuvituksessa hevonen ja pieni koira sekä teksti EPI K-ALL-IKRA-TEOS, epi Kallikrateōs ja viiniköynnöstä.
Maroneian teatterin rauniot.
Eddie Pope

Eddie Pope
George Edward "Eddie" Pope (s. 24. joulukuuta 1973 Greensboro, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Pope aloitti jalkapallouransa opiskellessaan Pohjois-Carolinan yliopistossa. D.C. United valitsi hänet MLS College Draftissa toisella kierroksella, ja hän aloitti D.C. Unitedissa vuonna 1996. Ensimmäisellä kaudellaan Pope oli mukana voittamassa MLS:n mestaruutta. Toisella kaudellaan hänet valittiin liigan vuoden puolustajaksi, kun D.C. United voitti toisen peräkkäisen liigamestaruutensa. Vuonna 1998 Pope oli Unitedin mukana voittamassa CONCACAF Champions Cupia ja CONCACAF Interamerican Cupia. Vuosina 1999 ja 2000 hän kärsi loukkaantumisista, mutta siitä huolimatta hänet valittiin MLS:n tähdistöotteluun molempina vuosina. Vuonna 2001 hän pelasi jälleen liigan tähdistöottelussa, vaikka oli monesti sivussa loukkaantumisten takia kauden aikana. Vuonna 2002 loukkaantumisista kärsinyt Pope siirtyi MetroStarsiin. Kauden 2004 jälkeen hän siirtyi MLS-liigan Real Salt Lakeen.
Pope oli mukana Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueessa Atlantan kesäolympialaisissa. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa 10. marraskuuta 1996 Trinidad ja Tobagoa vastaan. Pope oli mukana vuoden 1998 CONCACAF Gold Cupissa, jossa Yhdysvallat yllätti Brasilian ja selvisi turnauksen loppuotteluun. Hän pelasi kahdessa ottelussa Ranskan MM-kisoissa 1998. Vuonna 2002 Pope oli jokaisessa viidessä Yhdysvaltojen MM-kisoissa pelaamissa otteluissa avauskokoonpanossa. Hän oli mukana maajoukkueessa myös Saksan MM-kisoissa 2006, joissa hän pelasi kaksi ottelua mutta joutui jäämään kolmannesta pois saatuaan kahden varoituksen seurauksena punaisen kortin ottelussa Italiaa vastaan. Kaikkiaan Pope pelasi 82 maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia vuosina 1996–2006.
Marttilan seurakunta

| Marttilan evankelis-luterilainen seurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Rovastikunta:  Paimion rovastikunta
Lakkautettu:  31.12.2018
Liitettiin:  Yhdistyi Kosken Tl seurakunnan kanssa Martinkosken seurakunnaksi
Kirkkoherra:  Janne J. Nurmi
Pääkirkko:  Marttilan kirkko
Jäseniä:  1 607, 80,84% kunnan väkiluvusta (v. 2017)
Aiheesta muualla
Marttilan seurakunta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marttilan seurakunta oli Marttilan kunnassa Varsinais-Suomessa toiminut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuului Turun arkkihiippakuntaan ja Paimion rovastikuntaan.
Marttilan seurakunta on mainittu itsenäisenä seurakuntana jo vuonna 1409. Siitä on myöhemmin erotettu Tarvasjoen, Kosken ja Karinaisten seurakunnat.
Seurakunta yhdistyi vuoden 2019 alussa Kosken Tl seurakunnan kanssa muodostaen uuden Martinkosken seurakunnan.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Marttilan seurakunnan kirkkoherroina:
1548–1556: Henricus Johannis
1557: Jören
1563–1585: Simon Canuti Paljaspää
1587–1592: Thomas Henrici
1593–1614: Matthias Nicolai Ryngen
1615–1630: Jacobus Matthiæ Platesas
1634–1645: Henricus Georgij
1723–1737: Matthias Riman
1738–1781: Johan Hortelius
1782–1801: Jakob Zidén
1808–1809: Jakob Bonsdorff
1809–1818: Gustaf Johan Hosslenius
1820–1830: Henrik Reilin
1832–1843: Karl Åström
1844–1864: Johan Vilhelm Elmgren
1868–1874: Matias Laurillius
1876–1908: August Hildén
1910–1938: Anton Wilhelm Suurpää e Sederström
1940–: Wilho Johannes Wihervaara
1990–2001: Jorma Bäckman
–2018: Janne Nurmi
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Poppamies

Poppamies on tavallisesti jonkin heimon tai yhteisön jäsen, jolla uskotaan olevan yliluonnollisia voimia. Useimmiten sana poppamies yhdistetään intiaanien šamaaneihin, joita kutsutaan englanniksi kansanparannukseen viittaavalla nimellä medicine man (suom. lääkemies). Usein poppamiehen tehtävä on  parantaminen yliluonnollisin menetelmin, ja joissain kulttuureissa sadetanssin järjestäminen. Poppamies pystyi keskustelemaan toteemin kautta esi-isien kanssa, minkä vuoksi tämä oli arvostettu yhteisön jäsen.
Sana poppamies tulee suomen kielen suomalaista tietäjää ja kansanparantajaa tarkoittavista sanoista poppo tai poppa, jotka taas tulevat suoraan venäjän kielen sanasta поп (pop, “pappi”)   tai suomen kielen sanasta pappi, joka sekin tulee venäjän sanasta поп.
Jacques Marquette

Jacques Marquette
Kirkkoisä Jacques Marquette (10. kesäkuuta 1637 – 18. toukokuuta 1675) oli ranskalainen lähetyssaarnaaja ja tutkimusmatkailija. Hän syntyi Ranskan Laonissa ja ryhtyi 17-vuotiaana Ignatius Loyolaa seuraten jesuiitaksi. Hän teki ensin käännytystyötä kotimaassaan, mutta hänet kutsuttiin vuonna 1666 Quebeciin käännyttämään Amerikan intiaaneja katolisuuteen.
Elämänvaiheet

Marquette opiskeli ja opetti Ranskan jesuiittacollegeissa noin 12 vuoden ajan ennen kuin hänen esimiehensä määräsivät hänet vuonna 1666 matkustamaan Pohjois-Amerikkaan ja toimimaan lähetyssaarnaajana Amerikan alkuperäisasukkaille. Hän matkusti Quebeciin, Kanadaan, ja osoitti käännytystyön ohessa halukkuutensa oppia intiaanien kieliä. Marquette oppi keskustelemaan sujuvasti kuudella eri intiaanimurteella ja hänestä tuli huronien irokeesimurteen erikoistuntija.
Suurten järvien itäpuolella riehuneet majavasodat ajoivat idän heimoja länteen ja Marquette sai nopeasti huomata olevansa keskellä sotaa pakenevia intiaaniryhmiä. Vuonna 1668 hänet lähetettiin Quebecista Sault St. Marieen Michilimackinasiin, joka oli vastavalmistunut lähetysasema Suurten järvien länsipuolella. Paikasta tuli samalla nykyisen Michiganin ensimmäinen eurooppalainen asutuskeskus. Saapuessaan lähetysasemalle Marquette löysi puisen kappelin ja itseään varten rakennetun pienen mökin.
Sault St. Mariessa Marquette tutustui ranskalaiseen turkiskauppiaaseen Louis Jollietiin, joka suunnitteli tutkimusmatkaa länteen. Marquette oli kiinnostunut Jollietin suunnitelmasta, mutta ei voinut lähteä mukaan, sillä hänellä oli edessään monivuotinen oppiaika lähetysasemilla. Syksyllä 1669 Marquette joutui matkustamaan Chequamegoniin, joka oli Yläjärven lounaisrannalla Wisconsinissa. Hänen määränpäänään oli Claude-Jean Allouezin vuonna 1665 perustama St. Espritin lähetysasema. Paikan ympärille majoittuneet irokeesisotien pakolaiset huronit ja ottawat eivät kuitenkaan osoittaneet erityistä kiinnostusta kristinuskoa kohtaan. Ainoana ranskalaisena intiaanien joukossa Marquette tunsi itsensä yksinäiseksi. Paikalla vierailleet illinoisien liittokunnan intiaanit opettivat hänelle omaa kieltään, ja kieliopintojensa ohella Marquette lähetti hengellisiä viestejä ja kuvia lännempänä asuville asuville siouxeille.
Vietettyään St. Espritissä talven 1669–1670 Marquette palasi kesäksi Sault St. Marieen. Kun hän seuraavaksi talveksi palasi St. Espritiin, lähetysaseman ympärillä asuneet huronit ja ottawat olivat riitaantuneet läntisten siouxien kanssa. Marquette katsoi, ettei paikka ollut enää turvallinen lähetysasemalle, ja johdatti huronit ja ottawat takaisin Michilimackinaciin.
Marquette ei palannut Sault St. Marieen, vaan perusti Mackinasin salmeen Michiganjärven ja Huronjärven yhtymäkohtaan Saint Ignatiuksen lähetysaseman. Aseman toisella puolella asuivat huronit, toisella ottawat. Vesistöjen runsas kalakanta ja hyvin maissinviljelyyn soveltuva maaperä tekivät paikasta suositun. Ottawat avasivat kanoottiliikenteeseen perustuvat kauppayhteytensä ja myivät tuohikanootteja ranskalaisille kauppiaille, joita saapui suurin joukoin alueelle kaupankäyntiin.
Tutkimusmatka Mississippille

Toukokuussa 1673 Marquette osallistui kanadalaisen Louis Jollietin vetämään tutkimusretkeen Mississippijoelle. Heillä oli mukanaan kaksi kanoottia ja viisi avustajaa. Retkikunta lähti Michiganjärveltä ja meloi Mississippijokea alavirtaan aina nykyisen Arkansas’n seudulle asti saavuttamatta kuitenkaan joen suistoa.
Retkikunta palasi takaisin Michiganjärvelle, nykyisen Chicagon kohdalle. Jollietin jatkaessa matkaansa Kanadaan välittämään uutista tutkimusretkesta, Marquette jäi Green Baylle. Vuonna 1674 hän ryhtyi perustamaan lähetysasemaa Illinoisin keskuuteen. Kylmän talven aikana hän ja kaksi hänen kumppaniaan leiriytyivät lähellä Chicagon nykyistä sijaintipaikkaa. Näin heistä tuli ensimmäisiä eurooppalaisia, jotka asuivat siellä. Keväällä Marquette tavoitti illinoisit, mutta punatauti esti häntä perustamasta lähetysasemaansa.
Marquette kuoli 18. toukokuuta 1675 matkalla St. Ignaceen.
Tunnustukset

Marquettelle on annettu tunnustusta hänen aikaansaannoksistaan nimeämällä hänen mukaansa monia kaupunkeja, puistoja ja maantieteellisiä paikkoja. Tällaisia ovat muun muassa Marquetten yliopisto Milwaukeessa, Wisconsinissa. Hänen kunniakseen on myös pystytetty useita patsaita kuten Quebecin parlamenttitalossa, Prairie du Chienin postitalossa, ja Ranskan Laonissa, hänen synnyinpaikassaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques Marquette Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Jacques Marquetten hauta St. Ignacessa Michiganissa.
Gheorghe Popescu

Gheorghe Popescu
Gheorghe Popescu (s. 9. joulukuuta 1967 Calafat) on romanialainen jalkapalloilija, joka pelasi puolustajana ja lukeutui maansa merkittävimpiin pelaajiin 1990-luvulla.
Seuratasolla Popescu edusti uransa aikana lukuisia seuroja. Vuosina 1985–1990 hän pelasi Universitatea Craiovassa viettäen osan kaudesta 1987-88 Steaua Bukarestissa. Vuosina 1990–1994 hän edusti hollantilaista PSV Eindhovenia ennen siirtymistään Englantiin Tottenhamiin, missä hän pelasi yhden kauden. Vuosina 1995–1997 hän pelasi kahden kauden ajan FC Barcelonassa ja voitti seuran kapteenina Cup-voittajien Cupin vuonna 1997. Saman vuoden kesäkuussa hän siirtyi Turkkiin Galatasarayhin neljän kauden ajaksi. Galatasarayssa hän voitti kaudella 2000 UEFA Cupin ammuttuaan loppuottelussa ratkaisevan rangaistuspotkun vastustaja Arsenalin verkkoon. Saman vuoden syksyllä hän voitti seurassa myös UEFA Super Cupin, ja eteni seuraavalla kaudella Mestarien liigan puolivälieriin. Popescu pelasi urallaan vielä Leccessä (2001-02), Dinamo Bukarestissa (2002) sekä Hannover 96:ssa (2003).
Popescu teki mittavan uran myös Romanian maajoukkueessa ja on vuoden 2018 lopulla yhä 115 maaottelullaan kolmanneksi eniten maaotteluita pelannut romanialainen. Hän edusti maataan kolmissa MM-kisoissa (1990, 1994 ja 1998) sekä kaksissa EM-kisoissa  (1996 ja 2000). Hän teki maajoukkueurallaan 16 maalia.
Popescu on valittu Romanian vuoden jalkapalloilijaksi vuosina 1989, 1990, 1991, 1992, 1995 ja 1996.
Tony Popović

Tony Popović
Anthony (Tony) Popović (s. 4. heinäkuuta 1973 Sydney) on australialainen jalkapalloilija, joka on pelannut muun muassa englantilaisseura Crystal Palacessä. Pelipaikaltaan hän on puolustaja.
Popović aloitti uransa Sydney Unitedissa, jossa hän pelasi vuoteen 1997 saakka. Kaudet 1997–2001 hän pelasi Japanissa J. Leaguessa Sanfrecce Hiroshimassa. Vuonna 2001 hän siirtyi Englantiin Crystal Palaceen.
Popović nousi vuonna 1989 Australian nuorten maajoukkueeseen. Hän oli mukana Barcelonan olympialaisissa 1992 Australian joukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Australian jalkapallomaajoukkueessa vuonna 1995. Hän pelasi 58 maaottelua tehden niissä kahdeksan maalia. Hänet valittiin maajoukkueeseen Saksan MM-kisoihin 2006 mutta hän pääsi MM-kisoissa pelaamaan vain alkulohko-ottelussa Brasiliaa vastaan.
Mastos

Attikalainen mustakuviotekniikalla koristeltu mastos, n. 520–510 eaa.
Mastos (m.kreik. μαστός, mastos, ’rinta’) on antiikin aikainen keraaminen juomamalja. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Mastos voidaan nähdä skyfoksen muunnelmaksi. Tyyppi on saanut nimensä siitä, että se muistuttaa muodoltaan naisen rintaa. Mastoksessa voi olla yksi pystysuora ja yksi vaakasuora kädensija. Astian pohjassa on nännimäinen nappula. Mastoksen muunnelmasta, jossa on tasainen pohja ja erottuva huuli, käytetään nimitystä mastoidi.
Mastoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Mastos, n. 570–550 eaa.
Mastos, n. 530 eaa.
Mastos, n. 520–510 eaa.
Mastoidi, 500-luku eaa.?
Mastoidi, n. 500–490 eaa.
Mastoidi-skyfos, n. 500–490 eaa.
Kaksi mastoidia, n. 500–450 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta mastokset Wikimedia Commonsissa
Marokon sota

Marokon sota käytiin vuosina 1907–1912. Sen osapuolina olivat Marokon sulttaani ja häntä tukeneet Espanja ja Ranska sekä ulkomaalaisten vaikutusvallan kasvua ja sulttaania vastustaneet eri kapinallisryhmät.
Marokko oli vaikea maa valloittaa. Se oli laaja, suurimmaksi osaksi puoliaavikkoa sekä vuoristoa ja sen asukkaat olivat vihaisia ja itsenäisiä. Vastarinta oli kuitenkin hajanaista ja järjestäytymätöntä. Ranskan isoin riski Marokon sodassa oli Saksan provosoituminen. Vuosina 1905 ja 1911 maat ajautuivat sodan partaalle. Toinen Marokon kriisi ratkaistiin marraskuussa 1911 Fèsin sopimuksella, jolla Marokko jaettiin Ranskan ja Espanjan kesken.
Ensimmäinen Marokon kriisi

1900-luvun alussa eurooppalaiset suurvallat kilpailivat poliittisesta ja taloudellisesta vaikutusvallasta Marokossa. Vuonna 1904 Ranska solmi Entente cordialen Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa, jonka osana sovittiin, että englantilaiset antaisivat Ranskan "pitää yllä järjestystä" ja "tarjota apua" Marokossa. Ranska puolestaan luopui vaatimuksistaan Egyptissä. Samana vuonna Ranska solmi Espanjan kanssa salaisen sopimuksen, jolla maat jakoivat Marokon keskenään etupiireihin.
Tilanne oli herkkä poliittisesti ja diplomaattisesti. Tästä huolimatta kenraali Hubert Lyautey otti haltuunsa itäisen Marokon. Hän eteni salassa Algeriasta sulttaanin nimellisesti hallitsemalle alueelle. Operaatiossa nimettiin valloitettuja kyliä ja kaupunkeja uudelleen, jotta toimittajat, diplomaatit sekä poliitikot eivät saisi kokonaiskuvaa ranskalaisten etenemisestä. Esimerkiksi vuonna 1903 Lyautey valtasi Bécharin kaupungin, jonka hän nimesi uudestaan nimellä Colomb.
Euroopan suurvalloista Saksa tunsi jääneensä syrjään ja ryhtyi tukemaan Marokon itsenäisyyttä sekä vastustamaan Ranskan vaikutusvallan kasvua alueella. Tästä syntyi Ensimmäinen Marokon kriisi, joka ratkaistiin suurvaltojen välisellä Algecirasin konferenssilla keväällä 1906. Konferenssissa vahvistettiin Marokon itsenäisyys ja alueellinen yhtenäisyys, kaupankäynti avattiin kaikille osapuolille ja maan poliisivoimien johto annettiin ranskalaisille ja espanjalaisille. Sopimuksen seurauksena maan talouselämä joutui Ranskan johdolla eurooppalaisten täydelliseen valvontaan.
Toinen Marokon kriisi

Vuonna 1911 syntyi Toinen Marokon kriisi kun saksalainen sotalaiva SMS Panther toi joukkoja Agadiriin suojelemaan Saksan kansalaisia. Saksa syytti Ranskaa yrityksestä liittää Marokko osaksi Ranskan siirtomaita. Saksan perustelu tykkivenediplomatialle oli Marokon levottomuudet, mutta Englannissa ja Ranskassa heräsi pelko, että Saksa oli aikeissa tehdä Agadirista itselleen laivastotukikohdan Atlantin rannikolle. Mahdollinen Saksan ja Ranskan välinen sota vältettiin neuvotteluilla, joissa Ranskan ylivalta tunnustettiin Marokossa, kun se vastineeksi luovutti alueita Saksalle Keski-Afrikassa. Marokon sulttaani allekirjoitti solmitun Fèsin sopimuksen, jossa maasta tuli Ranskan protektoraatti. Sopimuksen mukaisesti perustettiin Ranskan Marokko ja Espanjan Marokko, kun maat jakoivat Marokon neljään erilliseen osaan, joista Ranska sai suurimman osan. Abd al-Hafiz luopui vallasta veljensä Jusufin hyväksi.
Vaikka Fèsin sopimus ratkaisi Marokon kohtalon lopullisesti, se oli silti vasta alkua Ranskan yrityksille saada koko maa hallintaansa. Viimeinen kolkka alistui ranskalaisten valtaan vasta vuonna 1934.
Vaikutukset Ranskassa

Marokon sota paljasti Ranskan johdolle imperialismin kasvavat kustannukset: niin diplomaattisesti kuin sotilaallisestikin. Esimerkiksi vuonna 1911 Ranska lähetti 60 000 sotilasta maahan. Se teki Marokosta ranskalaisten kalleimman siirtomaavaltauksen. Ranskan tunkeutuminen Marokkoon sattui erityisen hankalaan aikaan. Se oli hallitukselle ylimääräinen taloudellinen taakka samaan aikaan, kun asevelvollisuusaika jouduttiin nostamaan kolmeen vuoteen. Marokon sodan taloudellinen kustannus vaikutti myös siihen, että Ranskan armeijan suunnitelmat raskaan tykistön lisäämisestä hylättiin. Armeijan ylipäällikkö Joseph Joffre pelkäsi Marokon sodan haittaavan liikekannallepanoa mahdollisessa Saksan vastaisessa sodassa.
Aiheesta muualla

Espanjalaisten sotatoimet Pohjois-Marokossa 1893–1927 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ranskalaisten tykkejä Rabatin satamassa vuonna 1911.
Fèsin sopimuksen mukainen Marokon jako 1912: Ranskan saama alue vaaleanvihreällä, Espanjan vaaleanpunaisella. Myös tummanpunaiset alueet kuuluivat Espanjalle.