stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Roomalainen oikeus
Roomalaisen oikeuden kehitys > Klassinen kausi (n. 100 eaa. – 200 jaa.)

Klassista kautta on pidetty roomalaisen oikeuden ja oikeustieteen kehityksen huippuna, jolloin niiden on katsottu saavuttaneen hienostuneimman muotonsa. Klassisen kauden juristit, kuten Papinianus, Paulus ja Ulpianus, kehittivät oikeutta merkittävästi kirjoituksissaan.
Keisarikunnan ajalle siiryttäessä keisarien merkitys roomalaisen oikeuden kehityksessä korostui. Keisarin määräykset eli konstituutiot nousivat merkittäväksi oikeuslähteeksi, kun taas kansankokousten, senaatin ja preettorien merkitys väheni. Keisarit myönsivät tietyille juristeille oikeuden antaa mielipiteitä heidän auktoriteetillaan (lat. ius respondendi), ja useat merkittävät juristit toimivat suoraan keisarien alaisuudessa.
Roomalaisen oikeuden kehitys > Jälkiklassinen kausi (n. 200–500 jaa.)

Jälkiklassisella kaudella keisarin ja tämän alaisen virkakoneiston merkitys jatkoi kasvuaan, mikä ilmeni esimerkiksi lainkäytössä siirtymisessä byrokraattiseen cognitio extraordinaria -prosessiin. Kansalaisuuden laajentamisen myötä roomalaista oikeutta ryhdyttiin soveltamaan entistä laajemmin, mikä myös johti erilaisiin paikallisiin muunnelmiin siitä. Nämä muutokset synnyttivät tarpeen selventää ja yksinkertaistaa oikeutta, minkä seurauksena sen luovuus, täsmällisyys ja tekninen hienostuneisuus kärsivät. Juristit eivät enää kehittäneet oikeutta uusilla mielipiteillä vaan pääasiassa laativat anonyymeja tiivistelmiä ja kokoelmia prinsipaatin ajan juristien mielipiteistä. Roomalainen oikeus pyrittiin kodifioimaan lakikoonnoksiin, joihin kuuluvat 200-luvun lopulla epävirallisesti laaditut Codex Gregorianus ja Codex Hermogenianus, 400-luvun alkupuolella keisari Theodosius II:n toimesta laadittu Codex Theodosianus ja merkittävimpänä 500-luvun alkupuolella keisari Justinianus I:n toimesta laadittu Corpus iuris civilis.
Roomalaisen oikeuden sisältö > Oikeuskäsitys

Roomalaiset juristit eivät Ciceroa lukuun ottamatta juuri käsitelleet oikeusfilosofisia kysymyksiä oikeuden olemuksesta. Oikeutta kuitenkin kategorisoitiin eri tavoin. Jo arkaaisella kaudella syntyi erottelu maalliseen oikeuteen (lat. ius), joka liittyi toisiin ihmisiin kohdistuviin rikkomuksiin, ja uskonnolliseen oikeuteen (lat. fas), joka liittyi ihmisten ja jumalten suhdetta koskeviin rikkomuksiin. Esiklassiselta kaudelta alkaen oikeus jaettiin kaikkia eläviä olentoja koskevaan oikeuteen eli luonnonoikeuteen (lat. ius naturale), kaikkia ihmisiä koskevaan oikeuteen eli kansainoikeuteen (lat. ius gentium) ja Rooman kansalaisia koskevaan oikeuteen (lat. ius civile). Oikeus jaettiin myös julkisoikeuteen (lat. ius publicum) ja yksityisoikeuteen (lat. ius privatum). Juristi Ulpianus esitti tämän erottelun perustuvan siihen, että julkisoikeus koski julkista etua, kun taas yksityisoikeus koski yksityisten henkilöiden etuja.
Roomalaisen oikeuden sisältö > Yksityisoikeus

Roomalainen oikeus oli pääasiassa yksityisoikeutta. Roomalainen yksityisoikeus oli etupäässä juristioikeutta, eivätkä roomalaiset lainsäätäjät juuri puuttuneet siihen. Länsimaiset oikeusjärjestelmät ovat perineet roomalaisesta yksityisoikeudesta lukuisia käsitteitä ja oppirakennelmia, kuten oikeuskelpoisuus, oikeustoimikelpoisuus, eri oikeustoimimuodot ja niiden tulkintasäännöt sekä velvoite- ja esineoikeuden perusteet.
Roomalainen oikeusoppinut Gaius jakoi yksityisoikeuden henkilöitä (lat. personae) koskevaan osaan, esineitä (lat. res) koskevaan osaan ja kanteita (lat. actiones) koskevaan osaan. Tämä jako oli tarkoitettu opetuskäyttöön, eikä sillä ollut juuri käytännön merkitystä. Ihmiset jaettiin ensinnäkin vapaisiin ja orjiin, toiseksi kansalaisiin ja ulkomaalaisiin ja kolmanneksi täysvaltaisiin perheen päihin (lat. pater familias) ja perheen pään alaisiin perheen jäseniin. Esineisiin luettiin sekä aineelliset esineet että aineettomia esineitä, kuten perintö ja velvoitteet. Edelleen velvoitteet jaettiin sopimusvelvoitteisiin, jotka syntyivät osapuolten välisellä sopimuksella, ja deliktivelvoitteisiin, kuten vahingonkorvausvelvollisuuteen, jotka syntyivät jonkin osapuolten välisen rikkomuksen perusteella. Esineitä koskevat kysymykset liittyivät etenkin omistukseen ja sen siirtymiseen.
Roomalaisessa yksityisoikeudessa tunnettiin monenlaisia oikeustoimia. Varhaisimpiin oikeustoimiin kuuluivat stipulatio, joka oli suullinen velvoittautumisen muoto, ja mancipatio, joka oli Rooman läheisyydessä sijaitsevan maatalouspainotteisen kiinteän ja irtaimen omaisuuden kaupassa käytetty sopimus. Varhaisille oikeustoimille oli ominaista tiukka määrämuotoisuus, esimerkiksi stipulatiossa osapuolten tuli käyttää samaa sanaa kysymyksessä ja vastauksessa ja mancipatioon liittyi monimutkainen rituaali. Myöhempiin oikeustoimiin kuuluivat emptio venditio, joka oli vapaamuotoinen kauppasopimus, ja locatio conductio, jolla toteutettiin vuokra- ja työsopimukset. Roomalaiset kehittivät myös liikeoikeudellisia intstrumentteja, kuten yhtiön (lat. societas), toimeksiantosopimuksia ja erilaisia asianhoitosopimuksia.
Roomalaisen oikeuden sisältö > Julkisoikeus

Rooman valtiosääntö perustui myöhäisantiikkiin asti kirjoittamattomiin esi-isien tapoihin (lat. mos maiorum).
Roomalainen rikosoikeus poikkesi huomattavasti modernista rikosoikeudesta etenkin sen suhteen, mitä asioita käsitettiin rikoksiksi ja mitkä tahot olivat velvollisia puuttumaan niihin. Rikosoikeuden alaan nykyisin ymmärrettäviä asioita käsiteltiin vahingonkorvauksellisina, ja suurin osa nykyisestä rikosoikeudenhoidosta oli Roomassa hallinnollista toimintaa.
Roomalaiset juristit

Rooman valtakunnassa on väitetty kehittyneen maailmanhistorian ensimmäinen juristien ammattikunta eli itsenäisiä oikeuden ammattilaisia, joiden pääasiallinen ammattitaito oli heidän asiantuntemuksensa laista ja sen tulkinnasta. Juristikunta ei ollut staattinen ilmiö, vaan se muuttui koko Rooman historian ajan. Juristien ammattikunnan juurien katsottiin olevan arkaaisen kauden papistossa, jolle kuului myös oikeuden tulkinta, ja heidän asemansa asianajajina perustui alunperin klienttijärjestelmään. Myöhäistasavallan ajalla juristit kuuluivat etupäässä senaattorien luokkaan. Klassisella kaudella siirryttiin pois klienttijärjestelmästä juristien ryhtyessä tekemään työtään rahapalkkaa vastaan ja juristien ammattikunta vähitellen laajeni ja kansanomaistui.
Juristeille kuului kolmenlaisia toimintoja, joita olivat cavere, agere ja respondere. Cavere tarkoitti esimerkiksi kannekaavojen, testamenttien tai muiden käytännön oikeuselämää varten tarkoitettujen tekstien laatimista. Agere tarkoitti asiakkaiden edustamista asianajajina oikeustapauksissa. Respondere tarkoitti mielipiteiden eli responsojen antamista oikeuskysymyksiin. Juristeja toimi myös hallinnollisissa viroissa, esimerkiksi konsulina ja pretoriaaniprefektinä. Juristien koulutus tapahtui oppipoikajärjestelmällä, jossa oppilaat seurasivat tietyn juristin neuvojen antoa ja esiintymistä oikeusjutuissa.
Roomalaiset juristit > Roomalainen oikeustiede

Juristien oikeujuttuihin vaikuttamiseen pyrkivän käytännön toiminnan pohjalta kehittyi vähitellen oikeuslähteiden päämärätietoinen tutkimus eli oikeustiede. Roomalaisen oikeustieteen synty on yleensä liitetty myöhäistasavallan ajan juristiin Quintus Mucius Scaevolaan, joka laati yhden ensimmäisistä koko roomalaisen siviilioikeuden kattavista teoksista. Roomalaisessa oikeustieteessä määriteltiin ensimmäisen kerran keskeiset oikeudelliset käsitteet ja toimintatavat, joista monet ovat yhä nykypäivänä käytössä.
Roomalaisten juristien oikeustieteellinen tuotanto koostui pääasiassa mielipiteiden kokoelmista, joita merkittävät juristit ryhtyivät laatimaan myöhäistavallan ajalta lähtien. Nämä kokoelmat laadittiin esimerkiksi siviilioikeuden aihealueiden tai preettorin ediktin mukaisessa järjestyksessä. Merkittäviä mielipiteiden kokoelmia laativat esimerkiksi edellä mainittu Scaevola, Masurius Sabinus, Salvius Julianus, Papinianus, Paulus ja Ulpianus. Mielipiteiden kokoelmien ohella juristit kirjoittivat myös oikeudellisia oppikirjoja, joista merkittävin oli Gaiuksen Institutiones. Oikeustieteelliset kirjoitukset käsittelivät lähes yksinomaan yksityisoikeutta, kun taas esimerkiksi julkis- ja rikosoikeus jätettiin pääasiassa huomiotta.
Roomalainen oikeustiede oli varsin käytännönläheistä eikä pyrkinyt luomaan abstrakteja teoreettisia järjestelmiä. Se perustui pitkälti auktoriteettiargumentaatiolle, jossa asia-argumentteja tärkeämpää oli se, kuka kulloisenkin mielipiteen oli esittänyt ja ketkä kannattivat sitä. Oikeustieteessä hyödynnettiin myös kreikkalaisten filosofien dialektista menetelmää ryhmittelyn ja luokittelun välineenä. Juristit kävivät oppiriitoja tietyistä klassisista kysymyksistä, kuten siitä, tulisiko jonkin asiakirjan tulkinnassa antaa enemmän painoarvoa sen laatijan tarkoitukselle vai sen sananmudolle. Klassisella kaudella muodostui kaksi oikeustieteellistä koulukuntaa, sabinianistit ja proculianistit, joiden välisistä eroista on tutkijoiden keskuudessa erimielisyyksiä.
Roomalainen oikeus antiikin ajan jälkeen

Roomalainen oikeus jäi voimaan niissä germaanivaltioissa, jotka perustettiin Rooman valtakunnan raunioille. Lain tieteellinen käsittely lakkasi kuitenkin 1100-luvulla, jolloin ns. glossaattorit ryhtyivät selittämään roomalaista oikeutta. Roomalaisella oikeudella on ollut sangen suuri merkitys useimpien sivistysmaiden oikeuksille ja varsinkin saksalaiselle oikeudelle. 1400-luvulla alkoivat oikeusoppineet Saksassa yhä enemmän soveltaa tuomioistuimissa roomalaista oikeutta, mistä oli seurauksena, että roomalainen oikeus 1500- ja 1600-luvuilla omaksuttiin Saksassa; vieläpä vuonna 1900 voimaan tullut "Bürgerliches Gesetzbuch", joka lakkautti roomalaisen oikeuden, mitä oli pandektioikeuden nimellä sovellettu, nojautuu huomattavissa kohdin sen periaatteisiin. Myös Suomen oikeusjärjestelmässä, vuoden 1734 laissa ja varsinkin sen kauppakaaren säännöksissä voidaan havaita roomalaisen oikeuden vaikutusta.
Oikeushistoriassa oppineiden yhtenäisen roomalaisen oikeuden tulkinnan (ius commune) ajanjakson voidaan katsoa alkaneen 1000-luvulla Pohjois-Italian yliopistoista ja levinneen 1300-luvulla yliopistojen perustamisen seurauksena säilyttäen vankan asemansa aina Ranskan vallankumoukseen saakka.
Vielä nykyäänkin roomalaisen oikeuden vaikutusta pidetään yhtenä merkittävimmästä Euroopan yhtenäisyyttä edistävistä tekijöistä. Monet käsitteet ja periaatteet, kuten testamentin laadinta ja adoptio ovat peräisin roomalaisesta oikeudesta. Tämän lisäksi eurooppalaisessa akateemisessa maailmassa käsitellään roomalaista oikeutta.
Kirjallisuutta

Klami, Hannu T.: Roomalaisen oikeuden järjestelmä.  (Yleisen oikeustieteen laitoksen julkaisuja, 17)  Helsinki:  Yliopistopaino, 2001 [1986].  ISBN 951-45-9959-4  (Klassisen ajan oikeusjärjestelmän esittely.)
Kaser, Max: Roomalainen yksityisoikeus.  (Saksankielinen alkuteos Römisches Privatrecht, suomeksi toimittanut Hannu T. Klami)  Helsinki:  WSOY, 1968.  (Alan kansainvälisen perusteoksen suppeamman version käännös, mukautettu suomalaiselle yleisölle.)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Roman Law Library By Yves Lassard and Alexandr Koptev (alkuperäislähteiden kokoelma)
Roomalaisen oikeuden periaatteita
Justitia, roomalaisen mytologian oikeuden jumalatar.
Kyösti Angervo

Kyösti Ragnar Angervo (18. elokuuta 1907 Mikkeli – 6. kesäkuuta 1992 Helsinki) oli Oulun yliopiston statiikan ja sillanrakennuksen professori 1960–1970. Hän oli myös Oulun yliopiston vararehtori 1963–1965.
Angervon puoliso oli lausuntataiteilija Piippa Heliö-Angervo. Oopperalaulaja Heljä Angervo ja viulutaiteilija Hannele Segerstam ovat heidän tyttäriään.
Amerikkalainen perhe

Loudin perhe vuonna 1973. Takarivissä vasemmalta Kevin, Grant, Delilah ja Lance. Eturivissä Michele, äiti Pat ja isä Bill.
Amerikkalainen perhe (An American Family) on yhdysvaltalainen vuonna 1973 ensiesitetty televisiosarja, seurantadokumentti joka seuraa ja dokumentoi kalifornialaisen Loudin perheen elämää kesäkuun alusta joulukuun loppuun vuonna 1971. Sarjaa pidetään nykyisin yhtenä maailman ensimmäisistä tosi-tv-ohjelmista.
Sarjan 12 jaksoa editoitiin yhteensä 300 tunnin kuvausmateriaalista. Sen ensiesitys Yhdysvalloissa tapahtui julkisella rahoituksella toimivalla PBS-kanavalla vuoden 1973 alussa. Suomessa sarja esitettiin 1974.
Sarja kuvasi ylempää keskiluokkaa edustavan Loudin perheen elämää Kalifornian Santa Barbarassa. Sen kiinnostavimmiksi teemoiksi muodostuivat tuotantoryhmällekin yllätyksenä tullut perheen vanhempien avioero ja heidän esikoispoikansa homoseksuaalisuus. Perheen poikaa Lance Loudia pidetään televisiohistorian ensimmäisenä avoimesti homona henkilönä.
The New York Times -sanomalehti kuvasi sarjaa vuonna 2011 ”medialukutaidon peruskurssina”. Kuvauskohteena ollut Loudin perhe kritisoi sarjan nähtyään sen keskittymistä perheen kielteisiin tapahtumiin myönteisten sijasta. Monien kriitikoiden mielestä sarja ei kuvannut todellisuutta, vaan perheen jäsenet ryhtyivät ”esiintyjiksi” kameroiden seurassa. Tästä keskustelu laajeni pohtimaan kaiken dokumenttielokuvan totuudellisuutta, koska joka tapauksessa valintoja on aina tehtävä ja kameran läsnäolo muuttaa ihmisten käyttäytymistä.
Vuonna 2002 amerikkalainen TV Guide -aikakauslehti listasi Amerikkalaisen perheen yhdeksi kaikkien aikojen 50 merkittävimmästä televisio-ohjelmasta.
Vuonna 1974 brittiläinen BBC tuotti vastaavan 12-osaisen tv-sarjan työväenluokkaan kuuluvasta Wilkinsin perheestä. Se esitettiin Suomessa 1975–1976 nimellä Perhe.
Koomikko Albert Brooks satirisoi sarjan tekotapaa elokuvassaan Real Life (1979).
Päähenkilöt

Sarjan kuvauskohteina olleet Loudin perheen jäsenet ovat:
William (Bill) Loud (s. 1921), perheen isä
Patricia (Pat) Loud (s. 1926), perheen äiti
Lance Loud (1951–2001), perheen homoseksuaalinen poika, joka kuoli aidsiin vuonna 2001.
Kevin Loud (s. 1953), poika
Grant Loud (s. 1954), poika
Delilah Ann Loud (s. 1955), tytär
Michele Loud (s. 1957), tytär
Sarjan käsittely jälkeenpäin

Vuonna 1983 perheen myöhempiä vaiheita seurattiin dokumenttiohjelmassa An American Family Revisited: The Louds 10 Years Later. Huhtikuussa 2011 PBS uusintaesitti koko sarjan yhtenä maratonlähetyksenä. Tämä pohjusti sen jälkeen lähetettyä HBO-elokuvaa Cinéma Vérité (2011), joka on fiktiivinen kertomus Amerikkalaiseen perheen tuotantoprosessista, pääosissa James Gandolfini, Diane Lane ja Tim Robbins. Cinéma Vérité lähetettiin Yle Teemalla toukokuussa 2015. Heinäkuussa 2011 PBS-kanava ensiesitti tv-sarjan materiaalista lyhennetyn kaksituntisen dokumentin An American Family: Anniversary Edition, joka julkaistiin myös dvd-tallenteena.
Sarjan luoja ja yksi tuottajista oli Craig Gilbert. Pääkuvaajana toimi Alan Raymond ja äänittäjänä Susan Raymond. Materiaalin leikkasi Ken Werner.
Kirjallisuutta

Ruoff, Jeffrey: An American Family: A Televised Life. University of Minnesota Press 2002. ISBN 0-8166-3561-7.
Andrejevic, Mark: Reality TV: The Work of Being Watched. Rowman & Littlefield Publishers 2003. ISBN 0-7425-2748-4. ISBN 978-0-7425-2748-5.
Aiheesta muualla

Amerikkalainen perhe Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:An American Family
Käännös suomeksi
Angrboda

Loki löytää Gullveigin sydämen Viktor Rydbergin tarinassa (jossa Angrboda ja Gullveig on sekoitettu keskenään). Taiteilija: John Bauer (1911).
Angrboda (muinaisnorjaksi Angrboða) "surun tuoja" on muinaisen skandinaavisen mytologian jääjätitär, joka asui Niflheimissä. Hänen miehensä oli Loki-jumala. Angrboda on kolmen hirviön äiti, sillä hän sai Lokin kanssa kolme jälkeläistä. Nämä jälkeläiset ovat Jörmungandr (Midgårdin jättiläiskäärme), Fenris-susi ja Helheimin valtiatar Hel. Nämä kuuluivat muinaisen Skandinavian kamalimpiin taruolentoihin, ja Angrbodan nimi "surija" tai "surun tuoja" liittyy luultavasti siihen, että hänen poikansa tappavat Odinin ja Torin Ragnarökissa. Angrbodaa kuvataan rumana ja muodottomana. Tämän takia joissakin kuvauksissa hänen tytärtään Heliä kuvataan osittain rumana ja muodottomana.
Angerbodaa ei oikeastaan mainita muissa lähteissä kuin lasten syntymissä. On kuitenkin olemassa käsitys, että Valanin ennustuksessa mainittu jättiläisnainen, jonka sanotaan asuvan Järnskogenissa ja synnyttävän Fenris-sudelle joko sukulaisia ​​tai lapsia tulkinnasta ja käännöksestä riippuen, on Angerboda. Valas, jolle Odin puhuu runossa Balderin unet, saattaa olla myös Angerboda, sillä Oden kutsuu häntä "kolmen noidaksi". Kolme ja yhdeksän on kuitenkin toistuva luku norjalaisessa mytologiassa, joten asiasta ei ole varmuutta.
Viktor Rydbergin Fädernas Gudasaga:ssa Angrboda on sekoitettu noita Gullveigin kanssa.
Anguta

Anguta on inuiittien mytologiassa meren ja merenelävien jumalattaren Sednan yksisilmäinen isä. Anguta oli alun perin luojajumala, mutta hallitsee nyt Sednan kanssa adlivunia, onnettomien vainajien maata. Siellä jokaisen kuolleen sielun on maattava vuoden ajan Angutan vierellä ja kärsittävä hänen nipistyksiään.
Leipalingis

| Leipalingis Lejpuny |
| --- | --- |
 Leipalingis ilmasta.
 vaakuna
 Leipalingis
 Koordinaatit: 54°05′10″N, 23°51′40″E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Alytus
Kunta:  Druskininkain kunta
Väkiluku (2001):  1 736 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leipalingis (puol. Lejpuny) on kauppala eteläisessä Liettuassa, Alytusin kunnallispiirissa, Druskininkain kunnassa. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 736 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leipalingis Wikimedia Commonsissa
Alytusin lääni
| --- | --- |
Kunnat: Alytusin kaupunkikunta • Alytusin kunnallispiiri • Druskininkain kunta • Lazdijain kunnallispiiri • Varėnan kunnallispiiri
Kaupungit: Alytus • Simnas • Daugai • Druskininkai • Lazdijai • Veisiejai • Varėna
Kauppalat: Butrimonys • Alovė • Leipalingis • Viečiūnai • Seirijai • Šeštokai • Kapčiamiestis • Krosna • Merkinė
Kylät: Miklusėnai • Punia • Luksnėnai • Venciūnai • Daugai • Ūdrija • Neravai • Gailiūnai • Švendubrė • Ricieliai • Jovaišiai • Grūtas • Jaskonys • Kailiniai • Lazdijai • Teizai • Verstaminai • Matuizos • Senoji Varėna • Marcinkonys • Perloja • Naujieji Valkininkai • Žilinai • Kriviliai • Vydeniai
Raimo Alén

Raimo Alén on suomalainen kemisti ja professori. Hän on toiminut soveltavan kemian professorina Jyväskylän yliopistossa vuodesta 1993. Hän on erityisesti puukemian asiantuntija.
Akateeminen ura

Raimo Alén valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1975 ja tekniikan lisensiaatiksi 1980. Sen jälkeen hän aloitti tutkijanuransa tutkimusapulaisena kyseisessä opinahjossa.
Alén väitteli 1981 Teknillisessä korkeakoulussa puukemiasta tekniikan tohtoriksi. 
Valmistumisen jälkeen hän toimi Suomen Akatemian akatemiatutkijana. Sittemmin hän toimi vanhempana tutkijana Valtion Teknillisen Tutkimuskeskuksen (VTT) polttoaineiden ja prosessitekniikan laboratoriossa. Välillä hän toimi vierailevana tutkijana Kemira Oy:ssä.
Akateeminen ura > Professoriksi

Raimo Alén on toiminut Teknillisessä korkeakoulussa virkaa tekevänä professorina metsätuotteiden tekniikan laboratoriossa. Hänet nimitettiin alkuvuodesta 1993 soveltavan kemian professoriksi Jyväskylän yliopistoon. Alénin professorikaudella Jyväskylän yliopistossa toteutettiin vuosina 1995–2003 erityinen kemiallisen puunjalostuksen maisterikoulutusohjelma.
Opetus- ja tutkimustyön ohella Alén on osallistunut Jyväskylän yliopiston hallintoon. Hänet valittiin 2008 matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan varadekaaniksi. Hän toimi virassa vuoden 2009 loppuun, koska seuraavan vuoden alussa Jyväskylän yliopiston toiminta muuttui yliopistolain uudistuessa ja siksi tiedekunnalle valittiin  vuonna 2009 uudet dekaanit.
Tutkijana

Kemistinä Alén on erikoistunut puukemian tutkijaksi. Puukemian tutkimus kuuluu Jyväskylän yliopiston kemian laitoksella soveltavan kemian osastoon. Alén on tutkinut erilaisten puumateriaalien kemiallisia ominaisuuksia 1980-luvun alusta alkaen. Puun lisäksi hän on tutkinut erilaisten puunjalostustuotteiden (muun muassa sellun ja paperin) kemiallisia ominaisuuksia ja niiden valmistusprosesseja.
Professorikautensa alussa Alén tutki puun delignifiointia ja sitä miten sellutehtaan jätteitä voidaan hyötykäyttää. Hänen viimeisimpiä tutkimushankkeitaan on ollut alkuvuodesta 2013 lähtien käynnissä ollut kansainvälinen tutkimushanke, jossa Lappeenrannan teknillinen yliopisto ja Jyväskylän yliopisto yhteistyössä brasilialaisten yliopistojen kanssa tutkivat erilaisia biopolttoaineita. Jyväskylän yliopistosta hanketta koordinoivat Alén ja professori Jukka Konttinen, ja Lappeenrannan teknillisestä yliopistosta professori Esa Vakkilainen. Hanke päättyy elokuun lopussa 2016.
Alén on tutkimusurallaan kirjoittanut puukemian alalta useita vertaisarvioituja tieteellisiä artikkeleita. Hän on lisäksi kuulunut TAPPI Journal -nimisen lehden toimituskuntaan vuodesta 2001.
Asiantuntija

Raimo Alénin osaamista on käytetty useissa asiantuntijatehtävissä. Hän on toiminut mm. Suomen bioenergia-alan strategisen huippuosaamisen keskittymä FIBIC:in (Finnish Bioeconomy Cluster) tutkimusvaliokunnan jäsenenä.
Professori Alén on asiantuntijana ottanut osaa myös julkiseen keskusteluun. Hän kommentoi esimerkiksi vuonna 2010 Jyväskylän Keljonlahden voimalaitoksen laskelmia, joissa oli paljastunut olevan puutteita.
Tunnustuksia

Tunnustuksena merkittävästä panoksesta oppikirjojen kirjoittamisessa Paperi-insinöörit ry palkitsi professori Alénin vuonna 2011 C. J. Janssonin palkinnolla.  Tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi itsenäisyyspäivänä 2015 Alénille tieteellisistä ansioista Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkin.
Teoksia

Professori Alén on kirjoittanut kattavan yleisesityksen yleisistä orgaanisista yhdisteistä ja niiden käyttökohteista. Teos esittelee noin 5000 orgaanisen yhdisteen kemiallisen rakenteen ja fysikaaliset ominaisuudet sekä kuinka niitä valmistetaan.
Yhdessä Eero Sjöströmin kanssa Alén on toimittanut puukemiassa, sellunkeitossa ja paperinvalmistuksessa käytettäviä analyyttisiä menetelmiä esittelevän perusteoksen.
Eero Sjöström & Raimo Alén (toim.): Analytical Methods in Wood Chemistry, Pulping, and Papermaking. Springer-Verlag, 1999. ISBN 978-3540631026
Raimo Alén: Papermaking Chemistry. Papermaking Science and Technology, 2007. ISBN 978-9525216240
Raimo Alén: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä - ominaisuudet ja käyttökohteet. Consalen Consulting, 2009. 2. painos (1. painos 1998). ISBN 978-952-92-5627-3
Raimo Alén (toim.): Biorefining of Forest Resources. Paperi ja Puu Oy, 2011.
Aiheesta muualla

Professori Alénin tieteellisiä artikkeleita Juuli julkaisutietoportaali.
Raimo Alén, Taina Noopila & Mikko Hupa: Mustalipeän kemiallinen koostumus ja keitto-ominaisuudet. Tutkimusartikkeli, 1989. ResearchGate.net.
Hanna E. Lappi & Raimo J. Alén:  Pyrolysis of Crude Tall Oil-derived Products tutkimusartikkeli (PDF), Bioresources.com, 2011. Bioresources 6(4), 5121-5138.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef