stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Barry Goldwater
Poliittinen ura > Presidentinvaalit 1964

Ennen Goldwateria republikaaninen puolue ei ollut täysin sitoutunut konservatiivisuuteen, vaan Nelson A. Rockefellerin edustama maltillinen sosiaaliliberalismi oli puolueessa tärkeässä asemassa. Goldwaterin vankka talousliberalismi ja taistelunhaluinen kommunismin vastustaminen huolestuttivat monia hänen omassa puolueessaan. Monet perinteiset republikaanit katsoivat Goldwaterin olevan liian oikeistolainen voittaakseen vaalit.
Goldwater kuitenkin valittiin republikaanien presidenttiehdokkaaksi. Hän tiivisti ajatuksensa puheessaan vastaanottaessaan ehdokkuuden: "Äärimmäisyyksiin meneminen vapauden puolustamiseksi ei ole mikään pahe. Muistuttaisin myös, että maltillisuus oikeuteen pyrkimisessä ei ole mikään hyve." Tinkimättömän periaatteellinen Goldwater oli tämän jälkeen helppo leimata äärimmäisyysmieheksi.
Goldwater vaati Vietnamin sodan suhteen nopeita päätöksiä. Hänen mukaansa Yhdysvaltojen tulisi joko pysyä kokonaan pois Vietnamin sodasta tai käyttää kaikkia voimavarojaan sodan nopeaan voittamiseen. Goldwater puhui mahdollisuuksista käyttää ydinasetta Vietnamissa, mutta ei suoranaisesti viitannut tekevänsä näin mikäli hänet valittaisiin. Demokraatit kuitenkin tarttuivat tähän kommenttiin muun muassa kuuluisassa Daisy-mainoksessa, jossa pieni tyttö näytettiin laskemassa päivänkakkaran terälehtiä samaan aikaan kun miesääni suoritti ydinohjuksen lähtölaskua. Mainoksella Goldwater pyrittiin esittämään vastuuttomana sotahulluna, joka saattaisi presidenttinä ollessaan aloittaa ydinsodan. Goldwater kannatti perusteellista sosiaaliturvajärjestelmän uudistusta ja keskushallinnon aluetukien välitöntä lakkauttamista.
Goldwaterin kanta ihmisoikeuslainsäädännön suhteen sai lievää kannatusta vuoden 1964 presidentinvaaleissa. Valtaosa vuoden 1964 ihmisoikeuslainsäädäntöä vastustaneista senaattoreista ja edustajainhuoneen edustajista oli Yhdysvaltojen eteläosien demokraatteja ja rotuerottelua kannattavat osavaltiot olivat vuosikymmenien ajan äänestäneet pääasiassa demokraattisen puolueen ehdokkaita. Goldwater oli myös melko haluton vetoamaan kasvavaan tyytymättömyyteen monien valkoisten keskuudessa. Goldwater kuitenkin sai suurimman osan valitsijamiehistään etelävaltioista, ja vuoden 1964 vaaleja voidaan pitää yhtenä tärkeimmistä askelina siinä, että etelästä tuli republikaanien tukialuetta.
Demokraattien ehdokas Lyndon B. Johnson voitti Goldwaterin vaaleissa saaden 60,9 % valtakunnallisista äänistä Goldwaterin 38,4 % vastaan. Kaksipuoluejärjestelmässä Johnsonin voittomarginaali oli suuri ja hän sai prosenteilla mitattuna itselleen Yhdysvaltojen historian suurimman äänipotin sitten George Washingtonin. Osavaltioiden valitsijamiesäänet jakaantuivat Johnsonille 486–52.
Poliittinen ura > Vaalien jälkeen

Elokuvanäyttelijänä työskennellyt ja aiemmin demokraattista puoluetta kannattanut Ronald Reagan kiinnostui republikaanisesta puolueesta Goldwaterin vaalikampanjasta ja -teemoista inspiroituneena. Vuonna 1966 hän pyrki Goldwaterin kehotuksesta Kalifornian kuvernööriksi ja tuli valituksi. Goldwater palasi senaattiin vuonna 1969 ja palveli senaattorina aina vuoteen 1987 asti, jolloin vetäytyi politiikasta. Hän kuitenkin jatkoi Yhdysvaltojen tilanteen ja entisen puolueensa kommentoimista aina kuolemaansa saakka.
Watergate-skandaalissa Goldwater vaati menestyksekkäästi presidentti Nixonia eroamaan. "Goldwater-hetki" tarkoittaa nykyään hetkeä, jona vaikutusvaltainen poliitikko kääntyy avoimesti omasta puolueestaan tulevaa presidenttiä vastaan.
Goldwater inhosi "jokaista likaista temppua käyttävää" Johnsonia ja "kaikkein epärehellisintä" Nixonia.
Barry Goldwater oli aktiivinen radioamatööri (kutsumerkki K7UGA).
Poliittinen ura > Ympäristön puolesta

Goldwater tuki voimakkaasti ympäristönsuojelua. Vuonna 1969 hän perusteli kantaansa:
»Koen voimakkaasti, että [Nixonin] hallinto on täysin oikeassa tarttuessaan ankarasti yrityksiin, korporaatioihin ja kuntiin, jotka saastuttavat kansakunnan ilmaa ja vettä. Vaikka uskon vahvasti vapaaseen yritteliäisyyteen ja kaikkeen siihen kuuluvaan, uskon vieläkin vahvemmin  kansalaistemme oikeuteen elää puhtaassa ja saasteettomassa ympäristössä. Siksi katson, että kun saastuttamista löytyy, se pitää pysäyttää alkulähteellä, vaikka tämä vaatisi tiukkoja hallituksen toimia kansantaloutemme tärkeitä lohkoja vastaan.»
Poliittinen ura > Homoseksuaalien puolesta

Arvostellessaan armeijan homoseksuaalikieltoa Goldwater sanoi: "Kaikki tietävät, että homot ovat palvelleet kunniakkaasti armeijassa ainakin Julius Caesarin ajoista asti."
Teoksia

The Conscience of a Conservative (1963) puheita. ISBN 0-89526-540-0
Why Not Victory? A fresh look at American policy (1963) OCLC 25326755
Arizona (1977) ISBN 0-938379-04-6
With No Apologies: The Outspoken Political Memoirs of America's Conservative Conscience (1979) ISBN 0-425-04663-X
Goldwater (1988) ISBN 0-385-23947-5, omaelämäkerta
Kirjallisuutta

Goldberg, Robert Alan: "Barry Goldwater" (1995), johtava tieteellinen elämäkerta.
Hess, Karl: In A Cause That Will Triumph: The Goldwater Campaign and the Future of Conservatism (1967), Goldwaterin puheenkirjoittajan muistelmat
Edwards, Lee: Goldwater (1995)
Matthews, Jeffrey: "To Defeat a Maverick: The Goldwater Candidacy Revisited, 1963–1964." Presidential Studies Quarterly, Vol. 27, No. 4, Rules of the Game: How to Play the Presidency (Fall, 1997), s. 662-678.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barry Goldwater Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress  Yle 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC 2  IdRef 
Goldwaterin kampanjajuliste
Goldwater ja presidentti Ronald Reagan Valkoisessa talossa 1984
Bradley Trevor Greive

| Bradley Trevor Greive |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1970 (ikä 55) Hobart, Tasmania, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
btgstudios.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Bradley Trevor Greive (22. helmikuuta 1970 Hobart, Tasmania, Australia) on australialainen kirjailija, jonka humoristisia pieniä valokuvakirjoja on käännetty monille kielille.
Greive liittyi armeijaan 19-vuotiaana ja sai koulutuksen Canberrassa. Hän joutui kuitenkin eroamaan astman takia. Hän muutti Sydneyyn ja yritti hankkia elantonsa kirjoittamalla, mutta lähes kymmenen vuotta hän eli niukoilla tuloilla, kunnes sarjan ensimmäinen kirja Itsepiristyskirja pahan päivän varalle (The Blue day book) ilmestyi 2000.
Greive on kirjoittanut myös ympäristöongelmia käsitteleviä kirjoja, työskennellyt Taronga Foundationissa ja perustanut sen nimeä kantavan nuorten runoilijoiden runopalkinnon.
Palkinnot ja tunnustukset

2014 Order of Australian jäsen
2017 Australian Book Industry Awards (ABIA) – Vuoden australialainen kuvitettu kirja
Suomennetut teokset

Miehenmetsästyskirja (Looking for Mr. Right), suomentanut Jaana Kapari. WSOY, 2002. ISBN 951-0-27292-2
Itsepiristyskirja pahan päivän varalle (The Blue day book), suomentanut Jaana Kapari. WSOY, 2002. ISBN 951-0-26914-X ISBN 978-951-0-26914-5
Äiti rakas: kiitän sinua kaikesta (Dear mom), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2003 ISBN 951-0-27729-0 ISBN 978-951-0-27729-4
Elämän tarkoitus (The meaning of life), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2003. ISBN 951-0-28326-6 ISBN 978-951-0-28326-4
Huominen (Tomorrow), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2004. ISBN 951-0-29085-8 ISBN 978-951-0-29085-9
Äitiyden ihme (The incredible truth about motherhood), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2004. ISBN 951-0-28953-1
Ylimmät ystävät: mitä ystävyys todella on (Friends to the end), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2005 ISBN 951-0-30902-8 ISBN 978-951-0-30902-5
Älä pingota! (The book for people who do too much), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2005. ISBN 951-0-30332-1 ISBN 978-951-0-30332-0
Lyhyt totuus rakkaudesta (The simple truth about the love), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2006 ISBN 951-0-32184-2 ISBN 978-951-0-32184-3
Rakas isä: isä, ystävä ja sankari (Dear dad), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2006 ISBN 951-0-31362-9
Hyppysellinen rohkeutta (A teaspoon of courage), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2007 ISBN 978-951-0-32841-5
Laihduttaminen pehmittää aivot: miten pudottaa painoa menettämättä järkeään (Dieting causes brain damage), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2008 ISBN 978-951-0-33339-6
Joulu ainainen (Every day is Christmas), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2008 ISBN 978-951-0-34800-0
Kiitos ystävyydestä (Thank you for being you), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2009 ISBN 978-951-0-34991-5
Oho, sori! (I'm sorry ... my bad), suomentanut Terhi Vartia. WSOY, 2010 ISBN 978-951-0-36343-0
Michael Graves

Virastorakennus Portlandissa, 1982.
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Michael Graves (9. heinäkuuta 1934 Indianapolis, Indiana – 12. maaliskuuta 2015 Princeton, New Jersey) oli yhdysvaltalainen arkkitehti. Leikkisästä post­modernis­mistaan tunnettu Graves luettiin uransa alussa mukaan New York Five -ryhmään ja 1980-luvulla Memphis-ryhmään.
Elämäkerta

Graves syntyi Indianapolisissa. Hän opiskeli Cincinnatin ja Harvardin yliopistoissa. Uransa alkuvaiheessa hän suunnitteli kotiosavaltioonsa Indianaan kaksi merkittävää pientaloa, Hanselmann Housen (1967) ja Snyderman Housen (1972), molemmat vielä modernismin tyylillä. 1970-luvun lopulla hän vaihtoi tyyliä kiinnostuttuaan Välimeren vanhojen kulttuurien tuotoksista antiikin Kreikasta renessanssin Italiaan. Syntyi muun muassa kaksi palatsimaista miljonäärihuvilaa New Jerseyn osavaltioon. Vuonna 1977 valmistui Fargo-Moorheadin ”kulttuurisilta”, joka yhdistää kaksi pikkukaupunkia Pohjois-Dakotan ja Minnesotan rajalla ja tarjoaa samalla tilat niiden yhteiselle taidemuseolle ja kulttuurikeskukselle. Gravesin läpimurto uuden tyylin edustajana oli vuonna 1982 Oregonin Portlandiin valmistunut virastotalo. Myös Gravesin Lousvilleen suunnittelema ja vuonna 1985 valmistunut Humana-yhtiön pääkonttori on merkittävä postmodernistisen arkkitehtuurin esimerkki.
Graves suunnitteli muun muassa huonekaluja Target-tavarataloketjulle sekä useita rakennuksia niin Yhdysvaltoihin kuin ulkomaillekin.
Graves oli professori Princetonin yliopistossa. Hän oli viimeisinä vuosinaan halvaantunut vyötäröstä alaspäin. Vamma oli seurausta vuonna 2003 sairastetusta infektiosta, joka oli mahdollinen bakteerimeningiitti.
Graves sai vuonna 1999 kansallisen taidepalkinnon ja vuonna 2001 Yhdysvaltain arkkitehti-instituutin kultamitalin.
Graves kuoli 80-vuotiaana kotonaan New Jerseyn Princetonissa 12. maaliskuuta 2015.
Kuvagalleria

Humana Building, Louisville 1985.
Disneyn studiot Kalifornian Burbankissa.
Viheltävä vesipannu, Alessi 1984.
Delawarejoen satamavirasto, Camden, New Jersey.
O’Reilly-teatteri, Pittsburgh, Pennsylvania.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Graves Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Structurae 
Muut:  SNAC  IdRef
John Grierson

Grierson (oik.) bolivialaisen elokuvantekijän Jorge Ruizin seurassa 1955.
John Grierson (26. huhtikuuta 1898 Deanston, Pertshire, Skotlanti – 19. helmikuuta 1972 Bath, Somerset, Englanti) oli skotlantilainen dokumenttielokuvan pioneeri, jota pidetään brittiläisen ja kanadalaisen dokumenttielokuvan isänä. Häntä pidetään etenkin englanninkielisissä maissa termin dokumenttielokuva keksijänä, koska hän käytti ensimmäisenä termiä documentary arvioidessaan Robert J. Flahertyn samoalaistarinaa Moana (1936) ja sanoessaan sillä olevan ”dokumentaarista arvoa”. Myöhemmin hän määritteli dokumenttielokuvan sanoilla creative treatment of actuality, ”todellisuuden luovaa käsittelemistä”.
Elämä ja ura

Grierson varttui skottilaisessa opettajaperheessä, jonka suvussa oli ollut monia majakanvartijoita. Poika palveli laivastossa ensimmäisessä maailmansodassa ja suoritti sitten akateemisia opintoja Glasgow’n yliopistossa pääaineenaan moraalinen filosofia. Hän sai Rockefeller-stipendin yhdysvaltalaiseen Chicagon yliopistoon vuosiksi 1923–1927. Siellä hän aloitti elinikäisen tutkijanuransa aiheenaan median vaikutus julkiseen mielipiteeseen. Tutustuessaan elokuvateollisuuteen Hollywoodissa Grierson tutustui muun muassa Robert J. Flahertyyn.
Palattuaan Britanniaan vuonna 1927 Grierson halusi soveltaa Flahertyn työtapaa ja tehdä dokumenttielokuvaa Skotlannin kansanihmisistä. Hänen ensimmäinen elokuvansa, mykkä Drifters (1927) kertoo Pohjanmeren sillinkalastajista ja mullisti elokuvan tavan tehdä kansankuvausta. Sen jälkeen Grierson ohjasi itse enää yhden elokuvan, mutta aloitti monipuolisen dokumenttielokuvaa edistävän työnsä. Vuonna 1933 Griersonista tuli Britannian postilaitoksen filmiosaston päällikkö sen lisäksi, että toimi Empire Marketing Boardin filmiosaston varajohtajana.
Vuonna 1938 Kanadan hallitus kutsui Griersonin konsultoimaan elokuvan käyttämisessä valtionhallinnon tiedotustyössä ja kansansivistyksessä. Griersonin suosituksesta Kanadaan perustettiin 1939 maineikas National Film Board of Canada (NFB), jonka ensimmäiseksi johtajaksi hänet valittiin.
Toisen maailmansodan vuosina Grierson tuotti NFB:ssä monia sotamoraalia kohottavia propagandaelokuvien sarjoja kuten Canada Carries On ja The World in Action ja toimi samalla Kanadan sotatiedotuksen johtajana. Hän kutsui Kanadaan muun muassa maanmiehensä Norman McLarenin, joka tuli  sittemmin tunnetuksi National Film Boardille tekemistään kokeellisista animaatioelokuvista.
Sodan jälkeen John Grierson joutui entistä sihteeriään koskevan vakoilujutun syövereihin ja itsekin epäillyksi kommunistisympatioista. Hän jätti muutenkin byrokraattiseksi kokemansa Kanadan, työskenteli jonkin aikaa New Yorkissa ja vuosina 1946–1948 Unescossa Pariisissa, kunnes hänet vuonna 1948 nimitettiin Britannian Central Office of Informationin filmipäälliköksi. Myöhemmin hän toimi National Film Finance Corporationin tuotantoyksikön johdossa. 1950-luvun puolivälissä Grierson palasi synnyinmaahansa Skotlantiin, jossa hän juonsi kymmenisen vuotta televisiosarjaa This Wonderful World, joka koostui otteista eri maissa tehdyistä dokumenttituotannoista. 70-vuotiaana eläkeläisenä Grierson sai vielä kutsun Kanadan McGill-yliopiston luennoitsijaksi 1968. Indira Gandhin kutsusta Grierson vieraili Intiassa konsultoimassa ehkäisyvalistuksen levittämisessä maaseudun kyliin. Grierson kuoli syöpään Englannin Bathissa 1972.
Aiheesta muualla

NFB:n dokumentti Griersonista, 60 min (englanniksi)
John Grierson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
William Ewart Gladstone

| William Ewart Gladstone |
| --- | --- |
 John Everett Millais'n muotokuva Gladstonesta vuodelta 1879
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
 15. elokuuta 1892 – 2. maaliskuuta 1894 1. tammikuuta − 20. heinäkuuta 1886 23. huhtikuuta 1880 – 9. kesäkuuta 1885 3. joulukuuta 1868 – 17. helmikuuta 1874  
Monarkki:  Viktoria
Edeltäjä:  Robert Gascoyne-Cecil Robert Gascoyne-Cecil Robert Gascoyne-Cecil Benjamin Disraeli
Seuraaja:  Archibald Philip Primrose Robert Gascoyne-Cecil Benjamin Disraeli
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. joulukuuta 1809 Liverpool, Lancashire, Englanti
Kuollut: 19. toukokuuta 1898 (88 vuotta) Hawarden, Flintshire, Wales
Puoliso:  Catherine Gladstone (o.s. Glynne)
Tiedot
Puolue:  Konservatiivipuolue peeliläinen Liberaalipuolue
Uskonto:  anglikaani
 Nimikirjoitus
William Ewart Gladstone (29. joulukuuta 1809 Liverpool –  19. toukokuuta 1898 Hawarden) oli brittiläinen liberaali valtiomies, jonka uraan kuuluivat Yhdistyneen kuningaskunnan nelinkertainen pääministeriys vuosina 1868–1874, 1880–1885, 1886 ja 1892–1894, 27 vuotta hallitusten jäsenenä ja yli 60 vuotta parlamentaarikkona. Hän oli huomattava yhteiskunnallinen uudistaja ja poliittisen vastustajansa Benjamin Disraelin ohella 1800-luvun merkittävin brittiläinen valtiomies. Hän pyrki ratkaisemaan Irlannin-kysymyksen, edistämään vapaakauppaa ja parantamaan sosiaaliturvaa. Gladstonen lempinimiä olivat ”mahtava vanhus” (Grand Old Man) ja ”kansan William” (People’s William).
Lapsuus ja nuoruus

William Ewart Gladstone syntyi vuonna 29. joulukuuta 1809 Liverpoolissa John Gladstonen ja Ann Gladstonen (o.s. Robertson) neljäntenä poikana. Ristimänimensä hän sai isänsä liikekumppanin William Ewartin mukaan. Hänen molemmat vanhempansa olivat skotlantilaista sukua, ja vaikka Gladstone asui koko elämänsä Englannissa, hän säilytti puheessaan kotona oppimansa skottilaisen korostuksen.
John Gladstone (1763–1851), vuoteen 1835 asti John Gladstones ja aatelointinsa jälkeen vuodesta 1845 sir John Gladstone, oli yksi Liverpoolin rikkaimpia liikemiehiä, joka oli aloittanut uransa kauppa-apulaisena ja kohonnut suurkauppiaaksi ja laivanvarustajaksi. Liikeuransa ohella hän toimi aktiivisesti Tory-puolueessa (konservatiivisessa puolueessa) ja istui kymmenkunta vuotta alahuoneen jäsenenä. John Gladstone oli George Canningin, aikansa vaikutusvaltaisimman torypoliitikon ja ministerin, innokas poliittinen tukija ja ystävä, ja myös William tapasi Canningin ensi kertaa jo kolmivuotiaana. Gladstonen perhe oli evankelinen, kuten monet ylemmän keskiluokan perheet tuohon aikaan, ja sen päivittäistä elämää leimasivat säännölliset hartaudenharjoitukset sekä tiukka herännäiskristillinen vakaumus.
William Gladstone peri kotoaan sekä poliittisen konservatismin että evankelisen kristillisyyden. Anne Gladstone näki nuorimman poikansa ”kääntyneen uskollisesti Jumalaan” jo kymmenvuotiaana, ja John Gladstone puolestaan suunnitteli pojalleen poliitikon uraa. Vuonna 1821 William lähetettiin yläluokkaiseen Eton Collegeen saamaan klassista koulutusta, missä hän opiskeli vuoteen 1827 asti. Vuonna 1829 hän siirtyi Oxfordin yliopiston Christ Churchiin opiskelemaan historiaa ja humanistisia tieteitä sekä isänsä kehotuksesta myös matematiikkaa. Hän sijoittui parhaaseen luokkaan historian ja matematiikan loppukokeissaan vuonna 1831. Hän oli myös Oxfordin tiedeyhdistyksen presidentti.
Valmistuttuaan yliopistosta uskonnollinen Gladstone haaveili pappisurasta, mutta John Gladstone tahtoi tehdä pojastaan valtiomiehen. William lähetettiin 1831–1832 ajan tavan mukaan kiertomatkalle Eurooppaan, muun muassa Italiaan, noin kuuden kuukauden ajaksi laajentamaan sivistystään, ja syksyllä 1832 hän osallistui ensimmäisiin parlamenttivaaleihinsa.
Poliittisen uran alkuhetket

William Gladstone nousi parlamentin alahuoneeseen vuonna 1832 vain 23-vuotiaana. Hänet valittiin Tory-puolueen edustajana Newarkin vaalipiiristä. Valinta tapahtui pitkälti suhteiden avulla: erään Gladstonen Oxfordin-aikaisen opiskelutoverin isä oli Newcastlen herttua, Newarkin seudun mahtimies ja suurmaanomistaja. Kun Gladstonea suositeltiin herttualle ”lupaavana nuorena konservatiivina”, tämän nouseminen parlamenttiin Newarkin edustajana oli lähinnä järjestelykysymys.
Ensimmäisessä parlamenttipuheessaan 17. toukokuuta 1833 Gladstone vastusti orjuuden välitöntä lakkauttamista Britannian siirtomaissa. Myöhemmissä puheissaan hän puolusti muun muassa Irlannin anglikaanisen valtionkirkon asemaa ja protektionistista talouspolitiikkaa. Nuori Gladstone herätti huomiota, ja vuosina 1834–1835 hän toimi Robert Peelin hallituksessa nuorempana rahaministerinä sekä siirtomaa-asioiden alivaltiosihteerinä.
Ensimmäisen ministerikautensa jälkeen Gladstone julkaisi teokset The State in its Relations with the Church (1838) ja Church Principles considered in their Results (1840), joissa hän esitteli uskonnollisia periaatteitaan. Teoksissa Gladstone piti valtion ja kirkon tiivistä liittoa yhteiskunnan peruspilarina ja puolusti Irlannin anglikaanisen valtionkirkon voimakasta asemaa siteenä Englannin ja Irlannin välillä. Teokset saivat osakseen runsaasti huomiota, mutta myös arvostelua. Näkyvin kriitikko oli liberaali historioitsija Thomas Macaulay, joka nimitti Gladstonea ironisesti ”ankarien ja taipumattomien Toryjen nousevaksi toivoksi”.
Ensimmäinen pääministerikausi 1868–1874

Lordi Palmerstonin kuoltua 1865 ja lordi John Russellin vetäydyttyä politiikasta 1867 Gladstonesta tuli liberaalien johtaja. Vuoden 1868 vaaleissa hän menetti paikkansa Lancashiressa, mutta valittiin Greenwichissä. Liberaalit voittivat vaalit ja 58-vuotiaasta Gladstonesta tuli pääministeri seuraavaksi kuudeksi vuodeksi. Hänen pääministerikauttaan leimasivat vapaamieliset yhteiskunnalliset uudistukset, joiden päämääränä oli valtion menojen karsiminen sekä – liberalismin ideologian mukaisesti – ihmisten ja talouden mahdollisimman suuri toimintavapaus.
Gladstone kiinnitti erityistä huomiota Irlannin asemaan. Hän ajoi 1869 läpi Irlannin kirkollislain uudistuksen, jonka jälkeen katolisten irlantilaisten ei enää täytynyt maksaa veroa Irlannin anglikaaniselle kirkolle – samalle, jonka asemaa hän oli nuorena konservatiivina kiivaasti puolustanut. Vuonna 1870 hyväksyttiin Irlannin maalaki, joka paransi irlantilaisten vuokraviljelijöiden asemaa. Merkittävä uudistus oli myös vuoden 1870 koululaki, jossa taattiin (ainakin teoriassa) kaikille 5–15-vuotiaille maksuton perusopetus. Gladstonen hallituksen aikana myös säädettiin yleinen vaalisalaisuus ja kiellettiin armeijan ja valtion virkojen myyminen sekä ruumiillisen kurituksen käyttäminen armeijassa rauhan aikana.
Gladstone oli leimallisesti sisäpoliitikko, joka tunsi vastenmielisyyttä imperialismia kohtaan. Ulkopolitiikassa hänen päämääränään oli turvata vapaa kaupankäynti ylläpitämällä rauhaa ja poistamalla tulleja. Niin sanottu Alabama-kysymys, jossa Yhdysvallat vaati Britannialta korvausta siitä, että se oli sallinut etelävaltioiden rakentaa taistelulaivoja brittiläisillä telakoilla sisällissodan aikana, ratkaistiin Gladstonen myöntyväisyyden ansiosta Yhdysvaltain hyväksi 1872. Tämä ja eräät muut epäonniset ulkopoliittiset kysymykset laskivat hallituksen suosiota.
Gladstonen hallituksen tie päättyi 1873, kun sen ehdotus Irlannin yliopistolaitoksen uudistamiseksi kaatui alahuoneessa. Syntyneen poliittisen pattitilanteen selvittämiseksi Gladstone hajotti parlamentin 1874 ja määräsi uudet vaalit, joissa konservatiivit voittivat. Benjamin Disraeli muodosti uuden hallituksen, ja Gladstone luopui liberaalien johtajuudesta sekä vetäytyi joksikin aikaa riviparlamentaarikoksi.