stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistuksen synty > Hyväksyminen

Senaatti oli valmis esittämään julistuksen eduskunnalle jo 30. marraskuuta, mutta puhemies Johannes Lundson ei halunnut venyttää istuntoa enää puolella tunnilla, vaan päästi kansanedustajat lomalle. Joulukuun neljäntenä senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud luki julistuksen eduskunnalle, mikä keskeytti valtiolainan ottamista koskeneen esityksen käsittelyn. SDP:n edustajat jäivät mielenosoituksellisesti istumaan julistuksen lukemisen ajaksi ja esittivät heti sen jälkeen vastalauseensa, sillä senaatti oli käyttänyt valtaa, jonka marraskuun 15. päivän päätöksen mukaan piti kuulua eduskunnalle.
Ulkomaiset konsulit ilmoittivatkin senaatille, että korkeinta valtaa käyttävän eduskunnan tulisi vielä hyväksyä julistus. Niinpä kaksi päivää myöhemmin eduskunnan käsittelyyn tuotiin julistuksen hyväksymistä kannattanut aloite. Porvarilliset puolueet äänestivät kyseisen esityksen puolesta ja sosiaalidemokraatit oman vastaesityksensä puolesta; äänet jakautuivat 100–88 ensin mainitun hyväksi. Sosiaalidemokraattien esityksessä kannatettiin myös Suomen itsenäisyyttä, mutta ei yksipuolisella julistuksella vaan neuvottelemalla Neuvosto-Venäjän kanssa. Porvarien silmissä tämä vaikutti kyseenalaiselta itsenäisyyden jarruttamiselta. Porvarit eivät halunneet sitoa Suomen itsenäisyyden toteutumista Neuvosto-Venäjän hyväksyntään, mikä olisi lykännyt sen epämääräiseen tulevaisuuteen; sosiaalidemokraatit taas pitivät yksipuolista irtautumista vaarallisena "seikkailupolitiikkana", sillä Venäjä saattaisi estää sen väkivalloin.
Pian ilmeni, että ennen muiden ulkovaltojen tunnustusta Suomen itsenäisyyden oli joka tapauksessa saatava hyväksyntä myös Neuvosto-Venäjän hallitukselta eli kansankomissaarien neuvostolta.
Äänestyksessä voittaneen porvarien aloitteen ensimmäinen allekirjoittaja oli maalaisliiton Santeri Alkio, sosiaalidemokraattien aloitteen puolestaan Kullervo Manner.
Itsenäisyysjulistuksen lukeminen eduskunnalle ja hyväksyminen tapahtuivat Heimolan talossa, joka purettiin vuonna 1969 sen historiallisesta arvosta huolimatta.
Teksti > Senaatin julistus

Senaatin julistus siinä muodossa, kuin se julkaistiin kansan tietoon 5. joulukuuta:
| --- | --- |
Suomen Senaatti:
P. E. Svinhufvud.: E. N. Setälä.
Kyösti Kallio.: Jalmar Castrén.
Onni Talas.: Arthur Castrén.
Heikki Renvall.: Juhani Arajärvi.
Alexander Frey.: E. Y. Pehkonen.
O. W. Louhivuori.: 

: A. E. Rautavaara (senaatin esittelijäsihteeri)
Teksti > Eduskunnan hyväksymä julkilausuma

Eduskunnan 6. joulukuuta 1917 äänin 100–88 hyväksymä julkilausuma:
Teksti > Äänestyksessä hävinnyt vastaesitys

Kullervo Mannerin ehdotus päätöslauselmaksi:
Kirjallisuutta

Suomen itsenäisyyden tunnustaminen. Asiakirjakokoelma. Toimittanut Aaro Pakaslahti. Ulkoasiainministeriön julkaisuja, 1937.
Aiheesta muualla

Eduskunnan täysistunnon pöytäkirja torstaina 6.12.1917
Yhteiskuntatieteiden standardimalli

Yhteiskuntatieteiden standardimalli (YSM) on niin sanotun Santa Barbaran koulukunnan evoluutiopsykologien esittämä nimitys teoreettiselle paradigmalle, jonka he väittävät olevan perusta suurimmalle osalle yhteiskuntatieteistä. John Tooby ja Leda Cosmides väittävät kirjassaan The Adapted Mind, että standardimallin teoriat olettavat mielen sisällön rakentuvan enimmäkseen oppimisen kautta. Toobyn ja Cosmidesin kannattaman näkemyksen mukaan mielen sisältö ja rakenne aiheutuu huomattavasti enemmän evolutiivisista sopeumista. Santa Barbaran koulukunta puolustaa voimasta adaptationismia.
Aiheesta muualla

J. P. Roos ja Anna Rotkirch: Evoluutioteorian huomioimisesta sosiologian ihmisnäkemyksessä: osa 1[vanhentunut linkki] ja osa 2 (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu. (PDF)
Suomen valkoinen kaarti

| Suomen valkoinen kaarti |
| --- | --- |
 Paraati Kaartin Kasarmilla 1930-luvulla.
Toiminnassa:  1918 – 1939
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Tukikohta:  Helsinki
Värit:  sininen ja valkoinen
Marssi:  Suomen kaartin kunniamarssi
Vuosipäivät:  28. tammikuuta (vahvistettu 27.1.1920)
Ansiomerkit:  IV luokan vapaudenristin nauhat, joissa teksti Pohjanmaan vapautus, Vilppula, Tampere, Viipuri
Suomen valkoinen kaarti oli Suomen puolustusvoimien yhtymä, joka perustettiin sisällissodan päätyttyä ja lakkautettiin talvisodan alettua.
Historia > Talvisota ja lakkauttaminen

Vuonna 1939 annettiin 5.-6. lokakuuta käskyt suojajoukkokokoonpanoon siirtymisestä sekä täten muodostettujen joukkojen siirtämisestä linnoitustöihin Karjalankannakselle. Suomen valkoinen kaarti muodosti palveluksessa olleista varusmiehistä sekä vakinaisesta henkilökunnastaan 1. prikaatin I pataljoonan, joka keskitettiin 8.10. Leipäsuolle. Rykmentti lakkautettiin virallisesti vasta 1940, mutta sen toiminta lakkasi jo aiemmin.
Komentajat

everstiluutnantti Wilhelm Stjernschantz 1918
everstiluutnantti Erik Jernström 1918
everstiluutnantti Torsten Carl Otto Aminoff 1918–1919
eversti Alexander Fredrik Procopé 1919–1928
eversti Wiljo Einar Tuompo 1928–1929
eversti Oscar Nordenswan 1929–1933
eversti Väinö Palojärvi 1933–1935
eversti Einar Vihma 1936–1939
Yhtäläisyysmerkki

Tunnettu yhtäläisyys, jossa yhtäläisyysmerkki
Yhtäläisyysmerkki eli yhtäsuuruusmerkki (=) on matemaattinen merkki, joka ilmaisee yhtäläisyyttä. Matematiikassa yhtäläisyydellä ja yhtäsuuruudella voidaan tarkoittaa useita asioita, mutta kyse on kuitenkin aina vertailusta.selvennä Yhtäläisyysmerkin keksijänä pidetään 1500-luvulla elänyttä walesilaista matemaatikkoa Robert Recordea.
Yhtäläisyysmerkki voidaan lukea useilla tavoilla kuten on yhtä kuin, on yhtä suuri kuin, on samansuuruinen kuin ja erityisesti yhteenlaskun yhteydessä on yhteensä sekä vanhastaan myös tekee, tekee yhteensä.
Erisuuruutta merkitään matematiikassa yhtäläisyysmerkillä, jonka päällä on vinoviiva (≠).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhtäläisyysmerkki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Equals sign
Käännös suomeksi
Yhtä köyttä -yhdistys

Yhtä köyttä -yhdistys oli Ylen Radioteatterin vuosina 1977–1990 tuottama kuunnelmasarja, joka kuvasi kuvitteellisen pikkupaikkakunnan Köyringin puuhaihmisten viikoittaisia kokouksia, joissa keskusteltiin todellisista ajankohtaisista aiheista.
15 minuutin pituisina jaksoina esitettyä asiaviihdehupailua olivat alun perin ideoimassa viihdepäällikkö Tapio Lipponen ja kirjailija Arto Paasilinna. Sitä käsikirjoittivat Ilkka Kylävaara, Maarit Niiniluoto ja Ilse Rautio. Musiikkia sarjaan sävelsi Seppo Hovi, joka Kylävaaran tavoin myös näytteli sarjassa.
Kuunnelmasarjasta tehtiin myös televisioversio, jota esitettiin kevätkaudella 1984.
Näyttelijöitä ja rooleja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kaarlo Juurela  | … |  maanviljelijä, Karjalan-evakko Peksujeff   |
|  Mai-Brit Heljo  | … |  kampaaja Anita Sjöberg   |
|  Matti Tuominen  | … |  työmies Toivo Antinoja   |
|  Ritva Koskensuu  | … |  opiskelija ja punkkari Tiina Kalliovuori   |
|  Aarre Karén  | … |  vapaaherra von Brülow-Virtanen   |
|  Ilkka Kylävaara  | … |  viinaan menevä liikemies Pentti Toivola   |
|  Hellevi Seiro  | … |  edistyksellinen Raija-Maija Ristola-Ruukku   |
|  Seppo Hovi  | … |  taksinkuljettaja Tossavainen   |
|  Sakari Jurkka  | … |  tohtori Haukilahti   |
Riddle-Master

| Riddle-Master |
| --- | --- |
Kirjailija:  Patricia A. McKillip
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Del Rey
Julkaistu:  1976–1979

Edeltävä:  The Forgotten Beasts of Eld
Seuraava:  Stepping from the Shadows
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Riddle-Master on Patricia A. McKillipin vuosina 1974 ilmestynyt fantasiatrilogia. Sarja koostuu osista The Riddle-Master of Hed (1976) Heir of Sea and Fire (1977) ja Harpist in the Wind (1979) ja se myöhemmin julkaistu useaan otteeseen yhtenä niteenä. Päätösosa sai parhaan fantasiaromaanin Locus-palkinnon vuonna 1980 ja oli samana vuonna myös World Fantasy -palkinnon ja Hugo-palkinnon ehdokkaana..
Aiheesta muualla

Lela Olszewski: Riddle-Master: The Complete Trilogy. The SF Site 1999. (englanniksi)
Robert M. Tilendis: The Riddle-Master Trilogy (Arkistoitu – Internet Archive). Green Man Review. (englanniksi)
Russ Allbery: The Riddle-Master of Hed. 6.8.2007. (englanniksi)
Yhdysvaltain laivasto

| Yhdysvaltain laivasto United States Navy |
| --- | --- |
 Tunnus
 Yhdysvaltain laivaston palokunnan jäseniä harjoittelemassa leirillä
Toiminnassa:  13. lokakuuta 1775–
Valtio:  Yhdysvallat
Aselajit:  merivoimat
Osa joukkoa:  Yhdysvaltain asevoimat
Koko:  337 000 aktiivipalveluksessa 280 000 siviiliä
Tukikohta:  Pentagon
Yhdysvaltain laivasto (engl. United States Navy) on Yhdysvaltain asevoimien puolustushaara, jonka vastuulla on merioperaatiot. Niiden toteuttamiseksi sillä on 287 alusta ja yli 4 000 lentokonetta. Aktiivipalveluksessa olevaa sotilashenkilöstöä on 329 000, joista upseereita on noin 54 700. Lisäksi laivaston reservissä noin 100 000 henkeä ja noin 274 000 siviiliä.
Yhdysvaltain laivaston historia juontuu Siirtokuntien laivastoon, jonka Siirtokuntien kongressi perusti Yhdysvaltain vapaussodan aikana. Yhdysvaltain perustuslaki, joka ratifioitiin vuonna 1789, antoi kongressille valtuudet ”…varustaa ja ylläpitää laivastoa.” Tällä valtuutuksella kongressi tilasi kuusi fregattia sekä varusti ne. Yksi näistä kuudesta alkuperäisestä fregatista, nimellä Old Ironsides tunnettu USS Constitution, on säilynyt tähän päivään asti. Alus on edelleen merkittynä laivaston rekisteriin, ja se palvelee pr-tehtävissä.
Laivaston asioita hoiti sotaministeriö, kunnes 30. huhtikuuta 1798 kongressi perusti laivastoministeriön. Vuonna 1947 laivasto siirtyi osaksi perustettua puolustusministeriötä.
Historia

Siirtokuntien kongressi perusti Philadelphiassa siirtokuntien laivaston 13. lokakuuta 1775, jolloin annettiin valtuutus hankkia, varustaa, miehittää ja lähettää kaksi aseistettua alusta etsimään Amerikassa olevia brittiarmeijan huoltoaluksia. Lainsäädäntö loi myös laivastokomitean valvomaan toimintaa. Siirtokuntien laivasto operoi noin 50 laivalla Yhdysvaltain vapaussodan aikana, mutta ei kuitenkaan enempää kuin 20 laivalla samanaikaisesti. Sodan jälkeen kongressi myi sodasta selvinneet laivat ja kotiutti miehistön ja upseerit.
Kongressi tilasi kuuden fregatin rakentamisen ja varustamisen 27. maaliskuuta 1794 ja kolme vuotta myöhemmin kolme fregattia olivat valmiit palvelukseen: United States, Constellation ja Constitution. Fregateista tuli kuuluisia vuoden 1812 sodassa, jossa ne yllättäen voittivat Britannian kuninkaallisen laivaston alukset useaan kertaan.
Yhdysvaltain sisällissodan aikana laivasto oli edelläkävijä panssaroitujen sotalaivojen käytössä, mutta sodan jälkeen laivat vanhenivat nopeasti. Laivaston modernisointi aloitettiin 1880-luvulla, mikä toi Yhdysvallat takaisin laivastovaltojen eturiviin 1900-luvun alkuun tultaessa.
Ensimmäisessä maailmansodassa laivasto ei osallistunut taisteluihin paljoakaan, mutta se kasvoi sotien välillä laivastosopimusten rajoittamana huomattavaksi. Japani yritti murtaa Yhdysvaltain laivaston strategista uhkaa vuoden 1941 lopun yllätyshyökkäyksellään Pearl Harboriin. Seuranneiden kolmen vuoden aikana Yhdysvaltain laivasto kasvoi voimakkaimmaksi koskaan nähdyksi laivastoksi.
Organisaatio

Laivastoa hallinnoi Yhdysvaltain laivastoministerin johtama laivastoministeriö, joka on osa puolustusministeriötä. Korkea-arvoisin upseeri, laivaston komentaja, on neljän tähden amiraali ja on suoraan laivastoministerin alainen. Laivastoministeri ja laivaston komentaja vastaavat laivaston organisoinnista, rekrytoinnista, kouluttamisesta ja varustamisesta siten, että laivasto on valmis toimimaan yhtyneiden taistelukomentajien alaisuudessa.
| Laivasto | Alaisuudessa |
| --- | --- |
Laivaston esikunta: 
Tyynenmeren laivasto (Pearl Harbor): 3. laivasto 7. laivasto Merivoimien ilmavoimat tyynellämerellä Merivoimien laivueet tyynellämerellä Sukellusveneet tyynellämerellä Laivastojoukot, Japani Laivastojoukot, Korea Laivastojoukkojen yhteisalue, Mariaanit Logistiikka, läntinen tyynimeri Merivoimat, Hawajin alue
Euroopan ja Afrikan laivasto: 6. laivasto
Eteläinen laivasto: 4. laivasto
Merivoimien keskinen esikunta (Bahrain): 5. laivasto
Laivaston kyberturvallisuuden esikunta: 10. laivasto, kyberturvallisuus
Merivoimien erikoisoperaatioiden esikunta: SEAL joukot
Normaalien taistelujoukkojen ja -yksiköiden lisäksi laivastolla on useita esikunta- ja huoltojoukkoja:
Laivaston huoltojoukot
Laivaston lääkintäjoukot
Laivaston lääkintäpalvelujoukot
Laivaston sairaanhoitajajoukot
Laivaston sotilaspastorijoukot
Laivaston pioneerijoukot (Seabees)
Laivaston oikeusvirasto (JAG)
Asejärjestelmät > Laivat

Laivaston sota-alusten nimet alkavat lyhenteellä USS (”United States Ship”, Yhdysvaltain laiva), kun taas laivojen, jotka eivät ole varsinaisia aktiivikäytössä olevia sotalaivoja ja joissa on siviilimiehistöä, nimet alkavat lyhenteellä USNS (”United States Naval Ship”). Laivojen luokitus merkitään kirjaimilla, ja jokaisella laivalla on yksilöllinen luokituksesta ja numeroista koostuva koodi. Laivojen nimet valitsee laivastoministeri, ja nimet ovat yleensä Yhdysvaltain osavaltioita, kaupunkeja, kuuluisia henkilöitä tai taisteluja, kaloja sekä ihanteita.
Yhdysvaltain laivasto on ollut pioneeri ydinreaktoreiden käytössä laivojen voimanlähteenä. Nykyisin kaikki laivaston lentotukialukset sekä hyökkäys- ja ohjussukellusveneet ovat ydinkäyttöisiä. Yhdysvaltain laivasto käytti ydinvoimaa myös hävittäjäluokan aluksissa. Näistä kuitenkin luovuttiin 1990-luvun lopulla, eikä uusia rakennettu.
Asejärjestelmät > Lentokoneet ja helikopterit

AV-8B Harrier II
C-2 Greyhound
E-2C Hawkeye
E-6B Mercury
EA-6B Prowler
F/A-18 Hornet
F/A-18E/F Super Hornet
EA-18G Growler
H-3 Sea King
CH-46 Sea Knight
CH-53 Sea Stallion
SH-2 Seasprite
SH-60 Sea Hawk
P-3 Orion
S-3B Viking
V-22 Osprey
T-6A Texan II
T-45 Goshawk Hawkin lentotukialusversio
Tulevaa tai koekäytössä olevaa kalustoa
F-35 Lightning II
Asejärjestelmät > Satamapuolustus

Laivasto on viime vuosina lisännyt satamapuolustusjoukkojaan terrorisminvastaisen sodan vuoksi. Satamapuolustuksen yksikköjä ovat
Rannikkoveneyksiköt (IBU)
Liikkuvat rannikon vedenalaisen sodankäynnin yksiköt (MIUWU)
Erikoisveneyksiköt (SBU)
Asejärjestelmät > Erikoisjoukot

Pääasiallinen laivaston erikoisjoukko on SEAL (U.S. Navy SEALs), jonka tehtävänä on huolehtia erikoisoperaatioista. Laivastolla on myös pomminpurkuyksiköitä (EOD) ja pieni joukko pintasodankäyntihenkilöstöä erikoistehtäviin.
Asejärjestelmät > Ohjukset, tykit, laitteet

Trident-ohjus
Poseidon-ohjus
Tomahawk-ohjus
Polaris-ohjus
Phalanx-lähipuolustusjärjestelmä
Tärkeimmät tukikohdat

Norfolk, Virginia — maailman suurin laivastotukikohta Kaakkois-Virginiassa.
Pearl Harbor, Havaiji — Tyynenmeren laivaston kotisatama ja päämaja.
San Diego, Kalifornia — Yhdysvaltain länsirannikon päätukikohta.
Kitsapin laivastotukikohta, Washington — Ohio-luokan ydinsukellusveneiden kotisatama Tyynellä valtamerellä.
Mayportin laivastoasema, Florida
Fallonin laivaston lentotukikohta, Nevada — Nykyinen laivaston lentosotakoulun (Top Gun) tukikohta.
Guantanamo Bayn laivastotukikohta — Yhdysvaltain laivastotukikohta Kuuban etelärannikolla.
Jokosukan laivastotukikohta, Japani. Suurin ulkomailla oleva laivastotukikohta.
Henkilöstö > Upseerit

Laivaston upseerivirat on luokiteltu palkkaluokkiin O-1 – O-10 ja luokasta toiseen siirrytään ylennysten myötä. Upseerit luokissa O-1 – O-3 ovat nuorempia upseereja, O-4 – O-6 vanhempia upseereja ja O-7 – O-10 amiraaleja.
Upseerinvirat on jaettu ”yhteisöihin”:
Mahdollisuus yletä komentajaksi merellä: pintasodankäynti, ilmasodankäynti, sukellusvenesodankäynti, erikoissodankäynti, ydinvoima
Ei mahdollisuutta komentajuuteen merellä: insinööri, ilmailuinsinööri, ilmailuhuolto, salakirjoitus, laivaston tiedustelu, tiedotus, meteorologia ja merentutkimus, informatiikka, henkilöstöasiat
Esikuntajoukot: huolto, lääkintä, lääkintähuolto, hammashuolto, sairaanhoito, sotilaspastori, insinööri, oikeusvirkailija, soittokunta
Upseerin virkaan valmistutaan Yhdysvaltain laivastoakatemiasta, laivaston reserviupseerikoulusta (NROTC), upseeriehdokaskoulusta (OCS), suoralla virkanimityksellä tai muista virkanimitysohjelmista.
Henkilöstö > Värvätyt

Laivaston värvätty henkilökunta on palkkaluokissa E-1 – E-9 ja palkkaluokasta toiseen edetään. Etenemisessä on kaksi huomattavaa siirtymää, ylimatruusista alikersantiksi (E-3 → E-4) ja ylikersantista pursimieheksi (E-6 → E-7).
Värvätyillä, jotka ovat palkkaluokassa E-4 tai ylempänä, on luokitus johonkin tiettyyn erikoisalaan. Nykyään on yli 50 erilaista luokitusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain laivasto Wikimedia Commonsissa
Truver, Scott C.: Fleet Review: The United States Navy. Seaforth World Naval Review 2010, 2009, I. vsk, s. 27-37.  Barnsley:  Seaforth Publishing. ISBN 978-1-84832-051-2  (englanniksi)
Laivastojen vastuualueet 2009
USS Constitution (”Old Ironsides”) vuonna 2014.
Neljä F/A-18F Super Hornetia laivaston 41. hävittäjä/rynnäkkölaivueesta (VFA-41)
Yhdysvaltain laivaston Yhdysvaltain mantereella sijaitsevat tukikohdat.
Suomen uinti

Uinti on Suomessa lähtenyt kehittymään kansalaistaitona 1800-luvulla. Kilpauinnissa suomalaiset saavuttivat menestystä jonkin verran 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa sekä laajemmassa määrin 1990-luvun alusta alkaen.
Alkuvuosikymmenet

Uiminen ja kylpeminen ovat iät ja ajat kuuluneet ihmiselämään. Suomessa uimataitoon kiinnitettiin laajemmin huolta 1800-luvulla, ja vuonna 1830 Gustaf Mauritz Pauli perusti Helsinkiin uimakoulun, joka kuitenkin toimi vain yhden vuoden. Vuonna 1835 Helsinkiin perustettiin Ullanlinnan kylpylaitos. Vielä 1800-luvun loppupuolella suomalaisista vain kymmenen prosenttia oli uimataitoisia. Uimaopetuksen varsinaisena isänä pidetään John Hofmania, joka perusti Turkuun uimakoulun vuonna 1880, perusti vuonna 1881 lyhytaikaisen Aura Simsällskapin ja oli vuonna 1887 perustamassa edelleen toimivaa Helsingfors Simsällskapia. Vuonna 1887 Helsinkiin valmistui Ursinin uimalaksi kutsuttu uimalaitos, joka oli Helsingin tärkein uimalaitos 1930-luvulle saakka. Uimaseuroja perustettiin 1900-luvun ensi vuosina myös Vaasaan (1902), Kuopioon, Tampereelle, Kotkaan, Ouluun ja Viipuriin. Helmikuussa 1906 perustettiin Suomen Uimaliitto, jonka ensimmäiseksi presidentiksi valittiin Waldemar Schauman, kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin ampuneen Eugen Schaumanin isä. Vuonna 1908 kolme ratauimaria ja kaksi uimahyppääjää kilpaili Lontoon kesäolympialaisissa, ja Lontoossa suomalaiset olivat mukana perustamassa lajin kansainvälistä liittoa.
Suomen ensimmäiset uimakilpailut järjestettiin Helsingissä vuonna 1893. Uunisaaresta Sirpalesaaren ohi Ursinin uimalaan käydyn 500 metrin mittaisen kilpailun voitti 18-vuotias Hjalmar Henriksson. Ensimmäiset viralliset Suomen-mestaruuskilpailut kilpailtiin Helsingissä ja Vaasassa vuonna 1906. Ensimmäinen mestari oli naisten 100 metrin rintauinnin voittanut Elsa Lingonblad. Miesten kaikki kolme mestaruutta voitti Herman Cederberg. Ensimmäiset uimahyppyjen Suomen-mestaruudet ratkottiin Helsingissä, ja Uno Westerholm voitti miesten vaihtelevat ponnahduslautahypyt, B. Fredriksson miesten suorat kerroshypyt ja Valborg Florström naisten suorat kerroshypyt. Alkuvuosina SM-kilpailuja jaettiin saman vuoden sisällä useammalle paikkakunnalle, ja vasta vuonna 1927 siirryttiin yhden paikkakunnan kilpailuihin.
Suomen ensimmäinen vesipallo-ottelu pelattiin vuonna 1901. Vuonna 1904 Suomen Meripelastusseuran puheenjohtaja lahjoitti kiertopalkinnon Suomen parhaalle vesipallojoukkueelle. Virallisesta Suomen-mestaruudesta alettiin pelata vuonna 1908. Helsingfors Simsällskap hallitsi lajia suvereenisti pitkään.
Ensimmäiset kansainväliset menestykset

Tukholman olympialaisiin 1912 osallistui suomalaisuimareita, muun muassa kaikki lajit huomioiden ensimmäiset suomalaiset naisolympiaurheilijat Tyyne Järvi ja Regina Kari. Parhaiten menestyi uimahyppääjä Toivo Aro, joka sijoittui suorissa kerroshypyissä viidenneksi. Antwerpenin olympialaisissa 1920 Arvo Aaltonen saavutti pronssia 200 metrin ja 400 metrin rintauinnissa. Nämä olivat Suomen ainoat olympiamitalit vuoteen 1992 saakka.
Toivo Reingoldt nousi kansainväliselle huipulle vuonna 1931. Hän ui 500 metrin rintauinnin maailmanennätyksen 7.36,8 ja 200 metrin rintauinnin Euroopan-ennätyksen 2.47,9 sekä voitti Pariisissa Euroopan-mestaruuden 200 metrin rintauinnissa. Reingoldt ui maailmanennätyksensä Helsinkiin vuonna 1928 valmistuneessa Yrjönkadun uimahallissa, joka oli Suomen ainoa yleinen uimahalli vuoteen 1954 eli Turun uimahallin valmistumiseen saakka. Magdeburgin EM-kilpailuissa 1934 Reingoldt sijoittui 200 metrin rintauinnissa viidenneksi, ja samaan sijoitukseen ylsi Ilmari Niemeläinen kerroshypyissä.
Suomi aloitti pohjoismaisen uintiyhteistyön 1910-luvun lopulla, ja ensimmäinen Pohjoismaiden uintimaaottelu kilpailtiin Kööpenhaminassa vuonna 1919. Suomi, kisapaikkana Humallahden uimala, isännöi Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuja ensimmäisen kerran vuonna 1923, ja tuolloin Suomi saavutti ensimmäiset Pohjoismaiden-mestaruutensa, kun Arvo Aaltonen voitti 200 metrin rintauinnin, Lauri Kyöstilä vaihtelevat kerroshypyt ja Kalle Kainuvaara yhdistetyt kerroshypyt. Pohjoismaiden ykkönen Suomi oli vuonna 1931 Humallahden uimalassa pidetyissä PM-kilpailuissa, kun isäntämaa voitti kuusi mestaruutta. Kahteen mestaruuteen ylsi 400 metrin ja 1 500 metrin vapaauinnit voittanut Pekka Tiilikainen.
Vuosikymmenet ilman menestystä

Suomalaisten menestys jäi 1930-luvun alun jälkeen vuosikymmeniksi muutamiin Pohjoismaiden-mestaruuksiin. Vuonna 1941 Santahaminaan valmistui uimahalli Kadettikoulun tarpeisiin. Vuoden 1952 Helsingin olympialaisiin valmistui Uimastadion. Lisää yleisiä, 25 metrin altaalla varustettuja uimahalleja saatiin Turun jälkeen Jyväskylään 1955, Lahteen 1956, Tampereelle 1957 ja Ouluun 1959.
Rooman olympialaisissa 1960 Suomen miesten vapaauintiviestijoukkue ylsi 4 × 200 metrillä loppukilpailuun ja sijoittui viidenneksi. Tokion olympialaisissa 1964 Eila Pyrhönen sijoittui 100 metrin perhosuinnissa neljänneksi. Utrechtin EM-kilpailuissa 1966 Pyrhönen saavutti samassa lajissa pronssia. Heinäkuussa 1969 Marjatta Hara ui Helsingissä 800 metrin vapaauinnissa Euroopan-ennätyksen 9.42,7.