stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristus (arvonimi)
Symbolit

"X":n käyttö, joka on johdettu khiistä, kreikkalaisten aakkosten kirjaimesta, Kristuksen lyhenteenä (yleisimmin joulua tarkoittavassa englanninkielisessä lyhenteessä "Xmas") on usein virheellisesti tulkittu modernina termin sekularisaationa. Vuosisatoja vanha englanninkielen sana "Xmas", on itse asiassa sanan CHmas lyhennetty muoto, joka on itse sanan "Christmas" lyhennetty muoto. Kristittyihin viitataan joskus sanalla "Xians", jossa "X" korvaa sananosan "Christ".
Hyvin varhainen kristogrammi on Khi Rho -symboli, joka muodostuu päällekkäin asetetuista Khistós-sanan ensimmäisestä kreikkalaisesta kirjaimesta ("Χριστός"), Khii = ch ja rho = r, tuottaa ☧:n.
Kirjallisuutta

Cullman, Oscar (1959). The Christology of the New Testament. Louisville: Westminster John Knox Press. ISBN 978-0-664-24351-7.
Fuller, Reginal H. (1965). The Foundations of New Testament Christology. ISBN 0-684-15532-X.
Green, Colin J. D. (2004). Christology in Cultural Perspective: Marking Out the Horizons. Grand Rapids: Eerdmans Publishing. ISBN 0-8028-2792-6.
Kingsbury, Jack Dean (1989). The Christology of Marks's Gospel. Philadelphia: Fortress Press. ISBN 978-1-4514-1007-5.
O'Collins, Gerald (2009). Christology: A Biblical, Historical, and Systematic Study of Jesus. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-955787-5.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Christ (title)
Kristuksen pilkka. Cavalier d'Arpino (1568-1640)
Markuksen evankeliumin ensimmäinen sivu, Sargis Pitsak (1300-luvulla): "Jeesuksen Kristuksen, Jumalan Pojan, evankeliumin alku."
Jeesuksen voitelu, c. 1450
Kristus Pantocrator, mosaiikki, jossa on kristogrammi IC XC
Khi-Rho.
Käännös suomeksi
Ripidi

Juuri vihitty diakoni pitelee ripidiä pyhitetyn ehtoolliskalkin yläpuolella Uspenskin katedraalissa. Vasemmassa reunassa isä metropoliitta Ambrosius, hänen ja diakonin välissä emeritus kirkkoherra, isä Aleksander Korelin.  Oikeassa laidassa vihittavän johdattajana toiminut isä ylidiakoni Juha Lampinen.
Ripidi on ortodoksinen jumalanpalvelusväline. Ripidi on pyöreä, noin 40 cm läpimittainen ja useimmiten metallinen kiekko, jonka keskellä on kuusisiipisen kerubin kuva molemmilla puolilla.  Levyn reunat voivat olla yhtenäiset tai sitten koristellut, oikeastaan joka kirkossa joissa ripidejä on ne ovat erilaisia. Levyyn liittyy keskimäärin noin puolentoista metrin pituinen puinen tai metallinen varsi. Ripidejä on aina kaksi ja niitä säilytetään alttarissa, tavallisimmin alttaripöydän takaisen ristin yhteydessä olevissa telineissä.
Ripidejä käytetään piispan toimittamassa palveluksessa kuvaamaan enkelien läsnäoloa. Niitä kantavat alidiakonit tai joskus kirkonpalvelijat.  Ne ovat mukana saatoissa ja evankeliumia luettaessa sekä ehtoollista jaettaessa kantajat pitelevät niitä viistosti evankeliumikirjan tai ehtoolliskalkin yläpuolella. Jos piispa toimittaa Kristuksen hautauspalveluksen, ristisaatossa kannetaan myös ripidejä, joita pidellään Kristuksen hautausikonin yläpuolella. Samoin kheirotoniaan eli diakoniksivihkimiseen kuuluu ripidi, jota vihitty liikuttelee vaakasuunnassa pyhitettyjen ehtoollislahjojen yläpuolella kuvaten täten Pyhän Hengen laskeutumista. Tapa on peräisin Bysantin hovista. Tästä syystä ripidejä ei käytetä alkukristillisen perinteen mukaisessa Jaakobin liturgiassa.
Veikko-Mooses Rinne

Veikko-Mooses Rinne (4. syyskuuta 1906 Asikkala – 21. joulukuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen voimistelunopettaja ja urheiluvalmentaja.
Hän syntyi kuopukseksi Johan Oskar Gröndahlin ja hänen vaimonsa Maria Sofian (o.s. Karlsson) perheeseen. Vanhemmilla oli pienehkö maatila Kalkkisten kylässä. Sukunimi muuttui myöhemmin Rinteeksi. Isä oli toiminut kauppiaana eri puolilla Päijät-Hämettä. Hän oli myös innokas harrastelijanäyttelijä paikallisessa raittiusseurassa. Perheeseen oli syntynyt 14 lasta, mutta usea heistä oli kuollut jo pienenä. Perheen pojat ryhtyivät myös näyttelijöiksi, heistä tunnetuimpia olivat Jalmari, Joel ja Einar Rinne. Teatteri houkutti myös Veikko-Moosesta, mutta hän valitsi urheilun ja liikunnan. Hän näytteli Ylioppilasteatterissa, ja teatteri pysyi hänen läheisenä harrastuksenaan koko elämän ajan.
Hän valmistui voimistelunopettajaksi 1932 ja työskenteli Vierumäen urheiluopistossa, Teknillisessä korkeakoulussa, Helsingin yliopiston voimistelulaitoksella ja useissa oppikouluissa, joista pisimpään lehtorina Töölön yhteislyseossa 1953–1969.
Hän oli ensimmäisiä ulkomailla ansioituneita suomalaisia urheiluvalmentajia: Latviassa 1935–1938, jolloin hän valmensi sikäläisiä urheilijoita Berliinin olympiakisoissa 1936, ja Tanskassa 1951–1952, jolloin valmennettavat osallistuivat Helsingin olympialaisiin 1952. Lisäksi hän valmensi Ranskassa, Ruotsissa ja Belgiassa. Hänen kaukaisin valmennuspestinsä oli Pakistanissa 1950–1951.
Hän julkaisi 1938 latviankielisen valmennusoppaan ja 1954 kirjan Voimistellen urheilukuntoon. Hän kirjoitti myös sanomalehtiin matkakuvauksia ulkomaanmatkoiltaan.
Nuoruudessaan hän oli myös kilpaurheilija, lajeina kolmiloikka ja korkeushyppy.
Suomen Kulttuurirahastossa on Veikko-Mooses Rinteen rahasto, joka jakaa apurahoja liikuntatieteen, urheiluvalmennuksen ja teatteriliikunnan edistämiseen
Aiheesta muualla

Suomalainen urheiluvalmentajana Ranskassa. Maan ensimmäinen ulkomainen urheilunopettaja, Ilta-Sanomat, 03.03.1939, nro 52, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Läpi sotaisen Europan. Veikko Rinne kertoo kotimatkaltaan, Helsingin Sanomat, 01.10.1939, nro 264, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Latvia
Urpo Rinne

Urpo Kalervo Rinne (s. 21. elokuuta 1935 Parkano) on suomalainen neurologi. Hän toimi Turun yliopiston neurologian professorina vuosina 1969–2000.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Ikaalisten yhteiskoulusta vuonna 1954 Rinne alkoi opiskella lääketiedettä ja väitteli tohtoriksi vuonna 1960. Vuonna 1969 hänet nimitettiin Turun yliopiston neurologian professoriksi ja yliopistollisen keskussairaalan neurologisen osaston johtajaksi. Eläkkeelle hän jäi vuonna 2000. Vuonna 1987 Rinne sai ruotsalainen Per Algot Månberg -palkinnon Parkinsonin tautia käsittelevästä tutkimustyöstään, ja samana vuonna hänestä tuli myös Suomen Parkinson -liiton puheenjohtaja.
Rinne kavalsi Parkinsonin tautiin sairastuneiden potilaiden sairauden tutkimukseen ja hoitoon myönnettyjä tutkimusvaroja ja siirsi niitä sveitsiläisille pankkitileilleen noin 60 miljoonaa markkaa ja suomalaisille pankkitileilleen noin 10 miljoonaa markkaa. Rinteen kavallus paljastui, kun Kuopion yliopiston patologian professori Kari Syrjänen sai yliopistolta vakavan varoituksen tekijänoikeuksien loukkaamisesta ja jäi kiinni veronkierrosta. Kun Syrjänen erotettiin professorin virasta, hän ilmiantoi professorikolleegansa Paavo Riekkisen tutkimusrahojen kavalluksesta. Riekkisen jutun tutkimusten yhteydessä alettiin tutkia myös Paavo Riekkisen samannimisen pojan toimia, ja hänen kauttaan paljastuivat Urpo Rinteen kavallukset.
Turun käräjäoikeus tuomitsi Rinteen 21. joulukuuta 2001 neljän vuoden vankeusrangaistukseen tutkimusrahojen kavaltamisesta. Rinne syyllistyi oikeuden mukaan 16 törkeään petokseen, erittäin raskauttavien asianhaarojen vallitessa hyötymistarkoituksessa tehtyihin virkarikoksiin, törkeään virka-aseman väärinkäyttöön sekä törkeään veropetokseen. Sekä Rinne että syyttäjä tyytyivät tuomioon eikä asiaa käsitelty Turun hovioikeudessa. Vuotta myöhemmin Rinteen pojat neurologian professori Juha Rinne (TYKS) ja neurologian ylilääkäri Jaakko Rinne (KYS) tuomittiin tuhansien eurojen sakkoihin perintö- ja lahjaveropetoksista. Maksettavaa kertyi Juha Rinteelle 5 810 euroa ja Jaakko Rinteelle 1 470 euroa.
Rinne vältti syytteet Parkinson-potilaiden väärästä hoidosta, koska syyteoikeus ehti osassa tapauksista vanhentua ja muille tapauksille ei löydetty näyttöä törkeästä virka-aseman väärinkäyttämisestä. Terveydenhuollon oikeusturvakeskus totesi, että Rinne oli toiminut  epäasianmukaisesti ja epäeettisesti, mutta hoitovirheitä ei löydetty. Parkinsonin taudin luonne tekee vaikeaksi näytön saamisen vammantuottamisesta, koska tauti etenee joka tapauksessa ja hoidolla voidaan vain helpottaa oireita.
Kirjallisuutta

Jorma Palo : Oravasyndrooma : Rikollista rahaa pöyhimässä. WSOY 2003 ISBN 9510286974
Gabriel Gamaliel Rislacki

Gabriel Gamaliel Rislacki, myös Rislachius tai Rislachi, (9. lokakuuta 1765 Oravainen − 5. joulukuuta 1808 Vänersborg, Ruotsi) oli suomalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Rislackin isä Gabriel Rislackius oli Orismalan ruukin kirjanpitäjä ja äiti Catharina Westman. Hän opiskeli Vaasan triviaalikoulussa 1776–1783. Ylioppilaaksi hän tuli 1783 Turun akatemiasta. Opiskelu akatemiassa jäi pariin vuoteen, sillä Rislacki ryhtyi loviisalaisen varakkaan perillisen Jacob Wattrangin kotiopettajaksi. Kun tämä muutti perintötilalleen Björnlundaan Södermanlandiin, Rislacki muutti mukana.
Rislacki aloitti lääketieteen opinnot Uppsalan yliopistossa 1790 ja valmistui 1799 lääketieteen kandidaatiksi. Väitöksen aiheena oli kapinlauluhaukka (Melierax canorus, siihen aikaan Falco canorus). 1804 hän valmistui lääketieteen tohtoriksi ja opiskeli sitten vuoteen 1808 kirurgiaa Lontoossa ja Kööpenhaminassa. Opinnot kustansi Wattrang. Rislacki valmistui vielä kirurgian maisteriksi Tukholmassa 1806.
Rislacki toimi kuningas Kustaa IV Aadolfin henkilääkärinä Pommerin sodassa. 1806 kuningas nimitytti hänet ensimmäiseksi hovilääkäriksi ja 1808 hänet nimitettiin ylilääkäriksi Ruotsin länsiarmeijaan. Toimittuaan tässä virassa puolisen vuotta Rislacki sairastui todennäköisesti pilkkukuumeeseen tai lavantautiin ja kuoli Vänersborgissa 5.12.1808.
Wattrang lahjoitti Rislackin noin 400 eri lajia käsittävän lintukokoelman Turun akatemialle vuonna 1814, jossa sitä säilytettiin Museum Rislachianium -nimisenä aineistona. Tämä kokoelma tuhoutui Turun palossa 1827.
Åsa Ringbom

| Åsa Ringbom> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. syyskuuta 1945 (ikä 79) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taidehistorian emeritaprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Åbo Akademi (FM 1981, FT 1988)
Instituutti:  Åbo Akademi
Åsa Margareta Ringbom (o.s. Nikander; s. 16. syyskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen filosofian tohtori ja Åbo Akademin taidehistorian emeritaprofessori.
Nikander kirjoitti ylioppilaaksi Paraisten ruotsinkielisestä yhteiskoulusta (Pargas sv. samsk. 1964). Vuonna 1965 hän solmi avioliiton kielitieteilijä Håkan Ringbomin (1936–2015) kanssa. Åsa Ringbom valmistui Åbo Akademista taidehistorian oppiaineesta maisteriksi 1981 ja tohtoriksi 1988. Hänen ruotsinkielinen väitöskirjansa Societetshusen i Storfurstendömet Finland (1988) palkittiin Vuoden tiedekirjana (1990).
Ringbom on työskennellyt muun muassa Åbo Akademin taiteentutkimuksen amanuenssina (1981–1990), josta ajasta hän oli Suomen Akatemian vanhempi tutkija (1990–1997) ja Åbo Akademin virkaatekevä taidehistorian professori (1988-1990). Hän oli Ahvenanmaan kirkkoihin keskittyneen Ålandskyrkor-hankkeen johtaja (1990–2010), josta vuosina 1997-2010 puoleksi Ahvenanmaan ammattikorkeakoulun rahoittamana professorina. Hän toimi International Mortar Dating -hankkeen johtajana vuodesta 1997. Hankkeessa kehitettiin esimerkiksi menetelmiä kalkkikivikirkkojen rakenteiden ajoittamiseksi. Hän vieraili Louisvillen yliopistossa (Allen R. Hite Art Institute) taidehistorian professorina (1996). Åbo Akademin puoleksi rahoittama taidehistorian professori hän oli vuosina 1997–2010 (aiheenaan keskiajan taide ja yleinen arkkitehtuuri).
Ringbomin tutkimusaiheita ovat muun muassa arkkitehtuuri, taidehistoria, kirkkoarkeologia, keskiaika ja keskiaika Roomassa.
Ringbom on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2003. Ringbomin saamiin tunnustuksiin kuuluvat myös esimerkiksi Höijerska pris (1989), Per Brahen palkinto (1993),  ja Ålandsbankenin kulttuuripalkinto (2015).
Julkaisuja

Sixten Ringbom (text) & Åsa Ringbom (katalog): Akademiska gårdar : arkitektur och miljöer kring Åbo Akademi. Åbo Akademi, Åbo. ISBN 951-649-182-0.
Ringbom, Åsa: Societetshusen i Storfurstendömet Finland.  (Väitöskirja. Julkaistu sarjassa Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirja, ISSN 0355-1822; 92)  Helsinki:  Suomen Muinaismuistoyhdistys, 1988.  ISBN 951-9056-83-1  (englanniksi) - Teos palkittiin Vuoden tiedekirjana 1990.
Ålands kyrkor I-III:
Åsa Ringbom & Christina Remmer: Hammarland och Eckerö. Ålands kyrkor, vol. I. Ålands landskapsstyrelse, museibyrån, Mariehamn, 1995. ISBN 951-8946-41-8.
Åsa Ringbom & Christina Remmer: Saltvik. Ålands kyrkor, vol. II. Ålands landskapsstyrelse, museibyrån, Mariehamn, 2000. ISBN 951-8946-72-8.
Åsa Ringbom & Christina Remmer: Sund och Vårdö. Ålands kyrkor, vol. III. Ålands landskapsstyrelse, museibyrån, Mariehamn, 2000. ISBN 952-5614-03-4.
Åländska kyrkor berättar : nytt ljus på medeltida konst, arkitektur och historia. Ålands museum, 2010. (ruotsiksi). ISBN 978-952-5614-34-3.
The voice of the Åland churches: New light on medieval art, architecture and history. Åland's Museum, 2011. ISBN 978-952-5614-42-8.
Lars Berggren, Annette Landen, Sixten Ringbom, Åsa Ringbom & Katarina Andersson: Väggarna talar : Åbo Akademis byggnader under hundra år. Åbo Akademis förlag, 2017. ISBN 978-951-765-866-9.
Aiheesta muualla

Åsa Ringbomin Google Scholar-profiili (englanniksi)
Åsa Ringbomin julkaisuja ÅA:n Arthur-tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive) (abo.fi)
Kyrkor.ax - A website with history and research on the Åland churches (ruotsiksi) (kyrkor.ax)
Saltviksfynden förväntade menar professor Åsa Ringbom (23.5.2014, päivitetty 20.9.2016; sisältää linkin radiohaastatteluun) (ruotsiksi) (alandsradio.ax)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Reunuskirves

Bruchsalin kaupunginmuseossa kuvattu reunuskirves varttamisehdotuksella, ajoitettu 1100 eaa.
Reunuskirves on sekä kuparista että pronssista kaksipuoliseen valumuottiin valamalla valmistettu ohutteräinen kirves, jota on käytetty todennäköisesti työkirveenä. Kupariset reunuskirveet on valmistettu yleensä sekä valamalla että takomalla niitä niiden eri valmistusvaiheissa. Pronssiset ainoastaan valettiin. Tällainen kuparikirves oli myös Ötzillä käytössään juuri ennen kuolemaansa. Reunuskirves on ollut pronssikaudella Suomessa harvinaisuus, sillä vielä toistaiseksi ei ole löydetty kuin yksi reunuskirves. Se on kuitenkin ollut yleinen työkirves pronssikautisessa Länsi- ja Keski-Euroopassa, Anatoliassa ja Lähi-idässä.
Määritelmä ja nimityksiä

Pronssikirves on reunuskirves, jos se on pääosin levymäiseksi muotoiltu, jos se vartetaan ja sitomalla kiristetään halkaistuun puuvarteen ja jos sen kääntymistä estetään varren reunoja seuraavilla reunuksilla.
Kirveellä on esiintymisalueellaan erikielisiä vastineita: tansk. randlisteøkse, ruots. kantyxa, saks. randleistenbeil, engl. flanged axe ja vir. rantkirves.
Kehitys

Oscar Montelius selvitti pronssikirveiden kehitysvaiheet Skandinavian pronssikaudella jo 1800-luvun puolella. Ensimmäinen reunuskirveeseen johtanut työkirveen muoto oli laakakirves, joka oli kuin tasapaksua kupari- tai pronssilevyä, joka oli kirveen muotoinen. Laakakirveellä oli pitkä varsi, joka työnnettiin halkaistuun puuvarteen ja sidottiin narulla siihen kiinni. Ratkaisu ei ollut kovin hyvä, sillä tätä kokeiltaessa puun varsi halkeaa helposti ja iskettäessä terä kääntyy lopulta vinoon. Vinoon kääntymistä ehkäistiin valamalla varren sivuille korokkeet. Nyt puuvarsi sai reunuksien korokkeista tukea eikä terä enää iskettäessä kääntynyt vinoon. Voidaan ajatella, että reunuskirves oli aluksi vain eräs laakakirveen kehitysmuoto, joka myöhemmin erityi omaksi kirvestyypiksi. Silloin sen reunukset saattoivat olla varsin korkeat. Ongelmaksi jäi vielä puuvarren halkeaminen. Sitä yritettiin ehkäistä valamalla varren puoliväliin olka, jolloin saatiin olkakirves. Olka otti vastaan iskun eikä päästänyt puuvartta liikkumaan eteenpäin. Kokeiltaessa tätä kirvestä on senkin huomattu halkaisevan puuvarsia. Lopullinen ratkaisu varren halkeiluun oli putkikirves.
Reunuskirveen reunukset seuraavat litteän terän varren molempien puolien kumpaakin reunaa. Reunus voi olla matala tai korkea, mikä vaikuttaa terän varttamiseen. Laakateräisen kirveen rinnalla käytettiin reunuskirveitä, ja kun laakakirveet hävisivät, käytettiin reunuskirveen rinnalla myös olkakirveitä. Kaikkialla ja koko ajan oli käytössä kivikirveitä, joiden määrä ylitti metallikirveiden määrän aina.lähde?
Leviäminen ja kirvestyypin ajoitus

Laakakirveitä, joissa oli mukana reunukset, tai siitä kehittyneitä korkeareunuksisia kirveitä, esiintyi varhain Välimeren itäosissa ja sen itäpuolella. Levantissa, Mesopotamiassa ja nykyisessä Iranissa käytettiin kuparisia reunuskirveitä 5.- tai 4. vuosituhannella eaa., mutta tätä ajanjaksoa tunnetaan huonosti ja kirveen kehityskaari jää siltä ajalta tuntemattomaksi. Kirveet olivat siellä kuparisia vielä 3200 eaa. Tutkimustilanteesta huolimatta näyttää kuitenkin siltä, että reunuskirveet olivat tulossa Anatoliaan 3800–3400 eaa., jolloin niitä esiintyi ainakin Anatolian itäosissa, ja 3. vuosituhannen jälkeen niitä esiintyi myös Länsi-Anatoliassa.
Nykyisissä Romaniassa ja Bulgariassa Tonavan alajuoksulla sekä Prutin ja Dnestrin varsilla, ja Karpaattien länsipuolella Unkarissa, Slovakiassa ja Tšekissä käytettiin kuparikirveitä piikirveiden rinnalla 4500–3800 eaa. Balkanin niemimaalla ja Mustanmeren länsirannoilla on löytynyt 3000–2500 eaa. ajoitettu kätkö, jossa oli vielä ohuita kuparisia reunuskirveen teriä. Romanian ympäristön pronssikausi alkoi Ezeron kulttuurissa 2500–2200 eaa., jolloin kaikki valmistus siirtyi käyttämään pronssia.
Alpeilla ja niiden lähiympäristössä, kuten esimerkiksi Pohjois-Italiassa ja Koillis-Ranskassa, tulivat laakakirveet ja reunuskirveet kuparisena käyttöön kivikirveiden rinnalle 3500 eaa. alkaen. Kuparinen reunuskirves oli Ötzin käytössä neoliittisella kivikaudella noin 3300 eaa. ja pronssisena se oli yleisessä käytössä varhais- ja keskipronssikaudella eli noin 2200–2000 eaa. alkaen. Vuoteen 2500 eaa. mennessä kuparinen ja matalareunuksinen reunuskirves levisi Välimeren pohjoisrannoilla Pyreneille asti ja pohjoisessa Itämeren Pommeriin asti. Ruotsin Malmöstä löydetyssä Pilen kätkössä oli 12 reunuskirvestä ja yksi laakakirves. Se on ajoitettu Skandinavian pronssikauden periodille I eli 1700–1500 eaa., jonka jälkeen tuonnin lisäksi sitä alettiin valmistaa itsekin valamalla. Reunuskirves on ollut niin sanottu peruskirves, jota on käytetty arkipäivän töissä todennäköisesti 1000 eaa. asti.
Britteinsaarilla metallikirveiden aika alkoi 2500–2200 eaa., jona aikana kuparista valmistettujen kirveiden määrä kasvoi ja tuli hiljalleen kivikirveiden rinnalle arkikäytössä. Pronssikirveet ilmaantuivat 2200 eaa. alkaen. Aluksi kirveet olivat laakakirveitä, mutta niihin alettiin valaa pienet reunukset, joten tätä tyyppiä voidaan kutsua matalareunuksiseksi laakakirveeksi. Stuart Needham on luokitellut ne luokkiin 1–4, kun täysin kehittynyt reunuskirves (luokka 5) yleistyi 1800 eaa. alkaen. Niitä valmistettiin pitkään, vaikka noin 1700–1600 eaa. niiden rinnalle valmistettiin olkakirveitä muistattavia kirveitä (luokka 5B–5D). Täysin kehittyneet olkakirveet ilmaantuivat noin 1500 eaa. alkaen.
Galleria

Salezer-tyypin reunuskirves Saksasta, ajoitettu 2200–1950 eaa.
Varhainen pronssikautinen reunuskirves, Pohjois-Yorkshire, Englanti, ajoitettu 2150–1500 eaa.
Leveäteräinen reunuskirves Pohjois-Somersetista Englannista, ajoitettu 1700–1500 eaa.
Kapeavartinen reunuskirves Doncasterista Englannista, varhainen pronssikausi.
Kapeavartinen reunuskirves kultaupotuksin Sveitsistä, ajoitettu 1800 eaa.
Museoesittelyssä (Italia) reunuskirveen varttaminen.
Kirjallisuutta

Evans, J.: The Ancient Bronze Implements, Weapons and Ornaments of Great Britain and Ireland. London: Longmans and Co., 1881 (englanniksi)
Laux, Friedrich: Die Äxte und Beile in Niedersachsen. Teil 1. Flach-, Randleisten- und Absatzbeile., julkaisussa Prähistorische Bronzefunde. (Abt. 9, Bd. 23), Stuttgart, 2000, ISBN 3-515-07177-6 (saksaksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reunuskirves Wikimedia Commonsissa
Woods, Shawn: How to make an Otzi the Iceman Copper Axe Blade. Ancient Bushcraft Survival Skills., TouTube
Kantyxa, Rock Art Österlen
Rikkapuntarpää

| Rikkapuntarpää |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Puntarpäät Alopecurus
Laji::  myosuroides
Kaksiosainen nimi
 Alopecurus myosuroides  Huds. 
Katso myös
   Rikkapuntarpää Wikispeciesissä   Rikkapuntarpää Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rikkapuntarpää (Alopecurus myosuroides) on yksivuotinen rikkakasvi ja kuuluu samaan sukuun viljellyn nurmipuntarpään (Alopecurus pratensis) kanssa.
Ulkonäkö ja koko

Rikkapuntarpää voi kasvaa jopa metrin korkuiseksi. Sen kukinto on tiivis tähkä, joka kasvaa 3–12 cm pitkäksi ja 4–6 mm leveäksi, hyvin samantapaiseksi kuin nurmipuntarpäällä. Lehdet ovat 4–15 cm pitkät ja 3–8 mm leveät. Siemen on 2–3 mm pitkä ja ovaalimainen.
Levinneisyys

Rikkapuntarpää on kotoisin Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta. Sitä on alettu viljellä rehuksi ja laidunheinänä myös Australiassa ja Pohjois-Amerikassa. Rikkapuntarpäätä kasvaa viljakasvustossa, etenkin syysviljakasvustossa.
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Rikkapuntarpää (Alopecurus myosuroides)
ITIS: Alopecurus myosuroides (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Alopecurus myosuroides (englanniksi)
Flora of China: Alopecurus myosuroides (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158109  Wikispecies: Alopecurus myosuroides  APA: 4642  APDB: 157240  APNI: 82763  BioLib: 42629  BOLD: 288575  Calflora: 261  CoL: C55V  eFloraSA: Alopecurus_myosuroides  EoL: 1114193  EPPO: ALOMY  EUNIS: 191138  FloraBase: 190  FNA: 200024824  FoAO2: Alopecurus myosuroides  FoC: 200024824  FoIO: ALOMYO  GBIF: 5290097  GrassBase: imp00364  GRIN: 2650  iNaturalist: 75383  IPA: 5063  IPNI: 387143-1  IRMNG: 10765631  ISC: 4360  ITIS: 40443  MichiganFlora: 2003  NatureServe: 2.128750  NBN: NHMSYS0000455779  NCBI: 81473  NSWFlora: Alopecurus~myosuroides  NZOR: e6cb730c-a764-4c02-8c0b-819956260853  NZPCN: 4451  Open Tree of Life: 904872  Plant List: kew-391472  PLANTS: ALMY  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:387143-1  RHS: 105545  Tropicos: 25509256  VASCAN: 7394  WoI: 1600  WFO: wfo-0000845620  Laji.fi: MX.40630