stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klystroni
Historia

Klystron keksittiin tavallaan useampaan kertaan. 1930-luvulla Leningradin yliopiston fyysikko, Agnessa Arsenejeva, ja hänen tuleva aviomiehensä, saksalainen Oskar Heil, tutkivat yhdessä elektronien nopeusmodulaatiota teoriassa. He jatkoivat tutkimuksiaan Britanniassa Cavendish Laboratoriossa Cambridgessä. Toinen maailmansota katkaisi heidän työnsä ja Agnessa matkusti Leningradiin jatkamaan tutkimustyötään ja Oskar Berliiniin.
Ainakin Oskar Heil sai Berliinissä työnsä valmiiksi ja kehitti hyvin klystronin tavoin toimivan, Heilin putkeksi, sanotun oskillaattorin. Heil julkaisi siitä sanomalehtikirjoituksen 1935. Saksan asevoimat käytti Heilin putkea elektroniikassaan koko sodan ajan.
Leningradin yliopisto sai myös tuloksia aikaan ja siellä kehitettiin mm. monisädetekniikkaan perustuva suurtehoklystron. Myös monia muita klystronin malleja kehitettiin kaikille taajuusalueille ja monille käyttötarkoituksille. Neuvostoliitossa oltiin myös varmoja, että klystron on heidän keksintönsä.
Kylmän sodan aikaan 1960-luvulla syntyi USA:ssa uudelleenlämmitys "kuolemansäteestä", supervoimakkaasta mikroaaltoaseesta. Salainen projekti 140 kehitti klystronin avulla asetta, jolla oli tarkoitus vahingoittaa maajoukkoja. Uudelleen asia tuli esille 1980-luvulla. Tällöin oli tarkoitus vahingoitta torjuntatarkoituksessa ohjuksia niiden lentoradalle. Neuvostoliiton kehittämät, monisädetekniikkaa käyttävät, suurtehoklystronit olivat avainasemassa tässä suunnittelussa. "Kuolemansädettä" ei syntynyt, mutta kehitystyön sivutuotteena syntyi hyvin tehokkaita klystroneja, joilla voitiin rakentaa suuria hiukkaskiihdyttimiä.
1930-luvulla Stanfordin yliopistossa työskenteli fyysikko W. W. Hansen tutkien röntgensäteitä elektronisuihkun avulla. Hän tuli huomanneeksi onteloresonaattorin muodostavan elektroniputkesta oskillaattorin. Asia ei ensin herättänyt suurta huomiota, mutta oskillattori kuitenkin rakennettiin ja dokumentoitiin. Se sai nimekseen rumbatron, johtuen sähkömagneettisten kenttien heilahtelutavasta ontelon sisällä. Samassa laboratoriossa työskentelivät veljekset, Russell ja Sigurd Varian. Heidän työnsä rumbartonin edelleen kehityksessä johti klystronin syntymiseen. On epäselvää, kuinka paljon Varianit tunsivat Heilien töitä, mutta Varianin veljeksiä pidetään yleisesti klystronin keksijöinä. Stanfordin yliopiston nimissä on ensimmäinen klystronin patentti vuodelta 1939, jonka osti Sperry Gyroscope company, johon myös Varianit siirtyivät tutkijoiksi. He perustivat myöhemmin oman nimeään kantavan tehtaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klystroni Wikimedia Commonsissa
Koikari

| Koikari Койкары, Koikary |
| --- | --- |
 Koikari
 Koordinaatit: 62°27′31″N, 33°37′21″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunta:  Hirvas
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  2
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koikari (ven. Ко́йкары, Koikary; karjalaksi Koikari, Koikkari) on kylä Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Hirvaksen kunnassa. Se sijaitsee Suunujoen rannalla yhdeksän kilometriä Hirvaksesta maanteitse länteen. Kylässä on kaksi vakituista asukasta (vuonna 2013).
Kylän nimi perustuu Suunujoessa sijainneeseen Koivukarin koskeen (ven. Berjozovyi porog). Ympäröivistä lyydiläiskylistä poiketen sen asukkaat puhuivat varsinaiskarjalan etelämurretta. 1900-luvun alussa Koikari kuului Mäntyselän volostin Lindjärven kyläkuntaan. Vuonna 1905 siellä oli 40 taloa, 329 asukasta ja koulu.
1920-luvulla Koikari kuului Petrovskin piirin Päljärven kyläneuvostoon. 1930-luvulla se muodosti oman kyläneuvostonsa, johon kuuluivat myös Hokanmäen (ven. Fokina Gora), Jouhojan (Jevhoja), Jyrkänmäen (Jurkostrov), Kuivajärven (Suhoje Ozero), Sagarvojan (Krasnaja Retška) ja Sununsuun (Ussuna) kylät sekä Hirvaksen työläisasutus. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 1514 asukasta, joista 1155 oli karjalaisia, 176 venäläisiä, 12 suomalaisia ja 171 muiden kansallisuuksien edustajia. Toisen maailmansodan jälkeen Koikari kuului Jyrkänmäen kyläneuvostoon, joka vuonna 1962 liitettiin Hirvaksen taajamaneuvostoon.
Koikarista oli kotoisin runoilija Fjodor Isakov.
Koila (Arkadia)

| Koila> Κοίλα |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Arkadia(?), Peloponnesos
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Arkadia
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koila (m.kreik. Κοίλα) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Arkadiassa Kreikassa. Sen tarkempaa sijaintia ei tunneta.
Koilasta ei tiedetä muutoinkaan juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Luettelointi perustuu pelkästään siihen, että kaupungilla tiedetään olleen Delfoin Python kisoihin liittynyt theorodokos.
Kobamamidi

| Kobamamidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  13870-90-1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C72H100PN18O17Co
Moolimassa:  1579,6 g/mol
Sulamispiste:  150 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  Veteen 15 g/l
Kobamamidi eli adenosyylikobalamiini (C72H100PN18O17Co) on B12-vitamiinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Kobamamidi esiintyy koentsyyminä useissa hapetus-pelkistysreaktioita, isomeroitumisia ja radikaalireaktioita katalysoivissa entsyymeissä. Yhdistettä voidaan käyttää anemian hoitoon..
Kobamamidin tunniste anatomis-terapeuttis-kemiallisessa lääkeluokituksessa on B03BA04.
Ominaisuudet ja rakenne

Huoneenlämpötilassa kobamamidi on oranssinkeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen ja etanoliin, mutta ei esimerkiksi asetoniin. Molekyylissä koboltti esiintyy hapetusluvulla +III. Koboltti on sitoutunut koordinaatiosidoksilla neljään korriinirenkaan typpiatomiin, adenosyyliryhmään ja dimetyylibentsimidatsolirenkaaseen. Adenosyyliryhmä voi korvautua muilla ligandeilla esimerkiksi syanoryhmällä, jolloin muodostuu syanokobalamiinia tai vedellä, jolloin muodostuu hydroksikobalamiinia. Adenosyyliryhmän irrotessa voi myös muodostua radikaali.
Kobamamidi entsyymien koentsyyminä

Kobamamidi toimii koentsyymeinä entsyymeissä, jotka katalysoivat isomeroitumisia, hapetus-pelkistysreaktioita ja radikaalireaktioita. Esimerkkejä hapetus-pelkistysreaktioita katalysoivista kobamamidista riippuvaisista entsyymeistä ovat glyserolidehydrataasi ja muut diolidehydraasit, jotka muodostavat dioleista hydroksialdehydejä. Useat kobamamidista riippuvaiset entsyymit katalysoivat reaktioita, joissa on radikaalivälivaiheita. Tällaisia ovat esimerkiksi metyylimalonyylikoentsyymi-A-mutaasi, etanoliamiiniammoniakkilyaasi, lysiini-5,6-aminomutaasi sekä eräiden bakteerien ribonukleotidireduktaasi.
Aiheesta muualla

PubChem: Cobamamide (englanniksi)
Human Metabolome Database: Adenosylcobalamin (englanniksi)
FooDB: Adenosylcobalamin (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Adenosylcobalamin (englanniksi)
ChemBlink: Cobamamide (englanniksi)
Kurt Koffka

Kurt Koffka
Kurt Koffka (18. maaliskuuta 1886 Berliini, Saksa – 22. marraskuuta 1941 Northampton, Massachusetts, Yhdysvallat) oli saksalais-yhdysvaltalainen psykologi. Hänet tunnetaan erityisesti hahmopsykologian perustajana Max Wertheimerin ja Wolfgang Köhlerin ohella.
Ura

Koffka aloitti filosofian opinnot Berliinin yliopistossa 1903 ja suoritti filosofian tohtoritutkinnon 1908 Carl Stumpfin oppilaana. Hän vietti myös vuoden Edinburghissa opiskellen englantia ja tutustuen brittiläiseen psykologiaan. Tämä mahdollisti Koffkan helpomman verkostoitumisen kansainvälisesti ja myös hänen työnsä tulivat esitellyksi kansainväliselle tutkijayhteisölle. Koffka työskenteli Johannes von Kriesin psykologialaboratorion assistenttina 1908–1909 Freiburgissa, jonka jälkeen hän siirtyi assistentiksi Würzburgiin Oswald Külpen ja myöhemmin Karl Marben alaisuuteen 1909–1910.
Vuodesta 1910 tuli käänteentekevä Koffkan psykologinuran kehittymisessä. Hän siirtyi Frankfurt am Mainiin, missä hän solmi pitkäkestoisen suhteensa Wertheimeriin ja Köhleriin. Heidän yhteistyönsä johti Wertheimerin kuuluisaan julkaisuun liikkumisen havainnoimisesta vuonna 1912, josta hahmopsykologian käsitteen on laskettu juontavan juurensa. Koffka siirtyi kolmen lukukauden jälkeen Gießeniin vuonna 1911, jossa hänet nimitettiin ensin Privatdozentiksi ja myöhemmin ylimääräiseksi professoriksi (saks. Außerplanmäßiger Professor). Hän pysyi Gießenissä vuoteen 1924 saakka lukuun ottamatta joitakin tutkimuskausia sotatutkimuksen parissa Ensimmäisen maailmansodan aikoina. Koffka alkoi vierailla Yhdysvalloissa 1920-luvulla ja hän siirtyi lopulta pysyvästi maahan. Hän oli Cornellin yliopiston Schiff-professuurin haltija 1924–1925 ja piti vuonna 1925 kuuluisan luentosarjan Clark Universityssa yhdessä Köhlerin kanssa, joka julkaistiin myöhemmin nimellä Psychologies of 1925 (1926). Työskenneltyään Wisconsinin yliopistossa 1926–1927 hänestä tuli uuden William Allan Neilsonin mukaan nimetyn professuurin haltija Smith Collegessa Massachusettsissa. Hän työskenteli Smith Collegessa aina kuolemaansa saakka vuoteen 1941. Koffka vieraili Uzbekistanissa tutkimusmatkalla kesällä 1932 Neuvostoliiton hallituksen kutsumana ja Oxfordin yliopistossa 1939–1940.
Kohma

Kohman vaakuna.
Kohma (ven. Ко́хма) on kaupunki Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Uvodin varrella 6 kilometriä Ivanovosta kaakkoon. Kaupungin kautta kulkee Ivanovon ja Novkin välinen rautatie. Asukkaita on 28 500 henkeä (vuonna 2008).
Kohman kylä tunnetaan vuodesta 1619 lähtien. Kylän nimi johtuu merjan kielestä. Vuonna 1719 sinne perustettiin seudun ensimmäinen kutomo. Vuonna 1925 Kohmasta tuli kaupunki. Nykyään siellä on tekstiili- ja konepajateollisuutta.
Aiheesta muualla

Kohman kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ivanovon alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Ivanovo

Furmanov | Gavrilov Posad | Jurjevets | Juža | Kinešma | Kohma | Komsomolsk | Navoloki | Pljos | Privolžsk | Putšež | Rodniki | Šuja | Teikovo | Vitšuga | Zavolžsk
Kognitio

Kognitio (< lat. cognosco, 'havaita, tunnistaa' < kreik. γνώσις ’tieto’) on kognitiiviseen psykologiaan ja kognitiotieteeseen kuuluva käsite, jolla tarkoitetaan niitä mielen ilmiöitä joita voi kuvata tai selittää erilaisen tiedon ja tietojen käsittelynä. Väljemmin ymmärrettynä kognitio tarkoittaa tietokykyyn liittyvää ajattelua tai korkeampia henkisiä toimintoja, ilman informaatio-konnotaatioita ja sulkematta pois emootioita tai havaintokykyä.
Kognitiotiede on monitieteinen ala, joka on kiinnostunut kognitiosta paitsi ihmismielen yhtenä piirteenä, myös sen ilmentymismuodoista eri organismeissa ja keinotekoisissa systeemeissä. Teorioissaan ja menetelmissään kognitiotiede yhdistelee kokeellista psykologiaa, aivotutkimusta, matemaattista mallintamista ja filosofista käsitteenmuodostusta.
Kognitiivinen psykologia on psykologian haara tai osa-alue, jonka mielenkiinnon kohteena ovat erityisesti ihmisen kognitiiviset, eli tiedolliset toiminnot, ja tutkimusmenetelmänä usein, mutta ei aina perinteiset kokeellisen psykologian menetelmät.
Kognitiivinen neurotiede on monitieteinen tutkimusalue, joka selvittää erilaisten aivotutkimusmenetelmien avulla aivojen tiedonkäsittelyä ja kognitiivisten toimintojen hermostollista perustaa.
Kognitiivisia toimintoja ovat mm. erilaiset tiedon vastaanottamiseen, tallentamiseen, käsittelyyn ja käyttöön liittyvät prosessit. Havaitseminen ja tunnistaminen (esimerkiksi kyky tunnistaa värejä ja muotoja, esineitä tai kasvoja) erilaiset kielelliset toiminnot (kuten kyky tuottaa ja ymmärtää luettua tai puhuttua tekstiä), ajattelu, päättely ja ongelmanratkaisu, muistaminen ja oppiminen sisältyvät kognition käsitteen alaan ja siten kognitiotieteen ja kognitiivisen psykologian tutkimuskohteisiin.
Ihmisten välisiin eroihin kognitiivisessa suoriutumisessa on yhteydessä esimerkiksi koulutustausta, älykkyys, vireystila, ja alasidonnainen asiantuntijuus.
Kognitiivisia toimintoja voidaan harjoittaa. Kirjoittaminen ja lukeminen ovat erittäin monimutkaisia ja useasta osatekijästä koostuvia kognitiivisia kykyjä (Tosin molempiin tarvitaan myös motorisia kykyjä, kuten silmien liikuttaminen ja käsien käyttö). Kyky tuottaa koherentteja hengentuotteita, kuten puhetta tai tekstiä, voi toimia ulkopuoliselle tarkkailijalle merkkinä kognitiivisesta kyvykkyydestä. Kognitiivisia toimintoja voidaan myös väliaikaisesti tehostaa tietyillä kemiallisilla yhdisteillä. Ns. nootropiineilla väitetään olevan tällaisia vaikutuksialähde?.
Kognition ja emootioiden suhteesta ja niiden eroavaisuuksista on olemassa monia mielipiteitä. Yksi mahdollisuus on ymmärtää emootiot osana kognitiota, eri asioiden tai mahdollisuuksien arvotuksina. (Tämä kuvaustapa jättää huomiotta emootioiden kokemiseen liittyvän subjektiivisen kokemussisällön). Jos kognitio halutaan käsitteenä erottaa emootioista, on syytä muistaa että ainakin ihmismielessä kognition ja emootioiden on todettu olevan tiiviissä keskinäisessä vastavuoroisessa vuorovaikutussuhteessa. Kognitio ja emootio ovat erottamattomassa yhteistyössä ja muodostavat ihmisen psyyken.
Kognitiivinen kehitys sisältyy myös tutkimusalueelle. Aikuisen ajattelun kehityksestä kts. Kallio, 2016.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kallio, Eeva: Ajattelun kehitys aikuisuudessa: kohti moninäkökulmaisuutta.  Helsinki:  Suomen kasvatustieteellinen seura, julkaisuja 71, 2016.  ISBN 978-952-5401-73-8
Paavilainen, Petri: Toimivat aivot: Kognitiivisen neurotieteen perusteita.  Helsinki:  Edita, 2016.  ISBN 978-951-37-6860-7
Wilson, Robert A. & Foglia, Lucia: Embodied Cognition The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Kognitiivis-analyyttinen psykoterapia

Kognitiivis-analyttinen psykoterapia (KAT) on englantilaisen yleislääkärin ja psykoanalyyttisen psykoterapeuttikoulutuksen saaneen psykoterapeutti Anthony Rylen (1927–2016) kehittämä, jo nimensä mukaan integratiivinen psykoterapiasuuntaus. Ryle oli kiinnostunut kehittämään matalan kynnyksen aikarajallista psykoterapiaa aiempaa laajempien avuntarvitsijaryhmien käyttöön. Terapiasuuntaukseen vaikuttivat brittiläinen objektisuhdeteoria ja kognitiivisten ja käyttäytymisterapioiden kehitys. Rylen päämääränä oli yhdistää potilaan tiedostamat ilmiongelmat niihin kytkeytyviin ei-tietoisiin ja automatisoituneisiin toimintoihin. Potilaan ongelmalliset toimintatavat Ryle ryhmitteli kolmeen luokkaan, joille hän käytti nimityksiä ansat, jumit ja dilemmat.
Terapiasuuntauksen kehitystyön tuloksia Ryle esitteli teoksessaan Frames and cages (1975). Osana tutkimuksellista hoitoa terapeutti ja potilas muodostivat - osin potilaan itsehavainnoinnin pohjalta - sanalliseen tai visuaaliseen asuun puetun kuvauksen kohdeongelmista (target problems) ja näihin liittyvistä ja näitä ylläpitävistä  toimintatavoista (target problem procedures). Yhdessä potilaan kanssa muotoiltu muutostavoite osoittautui vahvaksi terapeuttiseksi voimaksi ja otettiin osaksi käytännön terapiatyöskentelyä. Myös potilaan itsehavainnoinnin kehittäminen on keskeisessä osassa muutosta. Nimi kognitiivis-analyyttinen psykoterapia vakiintui käyttöön 1980-luvun puolivälin Britanniassa.
Suomeen kognitiivis-analyyttinen psykoterapia tuli professori Mikael Leimanin tuomana Englannista. Leiman järjesti vuosina 1986–1988 ensimmäisen KAT-psykoterapiakoulutuksen Suomessa Antony Rylen toimiessa vierailevana luennoitsijana. Professori Leiman myös tutki ja kehitteli KAT-terapiaa eteenpäin.
Kognitiivis-analyyttisen suuntauksen yksilöpsykoterapeuttien koulutusta on Suomessa nyttemmin (2010-luvulla, lainsäädännöllisen muutoksen jälkeen) järjestänyt esimerkiksi Helsingin yliopisto yhteistyössä Kognitiivis-analyyttinen psykoterapiayhdistys ry:n kanssa. Myös Jyväskylän yliopistolla on ollut KAT-suuntauksen mukainen psykoterapeuttien koulutusohjelma.
Aiheesta muualla

Mikael Saarinen: Psykoterapiaan?, s. 63–65 Kognitiivis-analyyttinen psykoterapia.  Porvoo:  Edita Publishing Oy, 2010.  ISBN 978-951-37-5686-4
Julkaisuja kognitiivis-analyyttisestä psykoterapiasta (katyhdistys.fi)
International Cognitive Analytic Therapy Association (ICATA) (englanniksi) (internationalcat.org)
Koikkalan kirkko

| Koikkalan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Koikkalantie 1467, Koikkala, Juva
Koordinaatit:  61°43′8.9″N, 027°54′31.0″E
Seurakunta:  Juvan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1959
Suunnittelija:  Martti Välikangas
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koikkalan kirkko on arkkitehti Martti Välikankaan suunnittelema vuonna 1959 Juvan Koikkalaan rakennettu suorakaiteen muotoinen rapattu tiilinen pitkäkirkko. Kirkon pinta-ala on 373 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 200 hengelle. Ulkokatteena on lappeiltaan erikorkuinen satulakatto. Kirkossa on matalampi kylkiäinen, jossa on seurakunnan toimitiloja, samoin kuin erillinen kellotapuli. Alttarilla on risti.
Hallinto

Hallinto tarkoittaa valtion tai muun julkisoikeudellisen yhteisön laillista toimintaa tehtäviensä täyttämiseksi. Sana voi viitata myös tätä tarkoitusta varteen luotuun virkakoneistoon ja viranomaisiin, tai laajemmin yksityisten yritysten ja muiden vastaavanlaisten yhteisöjen kuten järjestöjen ja säätiöiden samankaltaiseen toimintaan.
Jälkimmäisessä tapauksessa tärkeäksi tunnuspiirteeksi muodostuu se, ettei ole kysymys minkään noista tahoista varsinaista tarkoitusperää suoranaisesti toteuttavasta niin sanotusta käytännön toiminnasta. Jälkimmäiseen toimintaan nähden hallinto on nimittäin toimintana johdannaista. Hallinto tässä mielessä jaotellaan usein erilaisiin osiin. Sellaisista mainittakoon esimerkkinä henkilöstöhallinto, kiinteistöhallinto sekä taloushallinto, joista jälkimmäinen voidaan edelleen jakaa varainhankinnan eli lähinnä rahoituksen hallintoon ja varainkäytön hallintoon.lähde?
Muulla tavoin kuin juridisesti tai perinteisen valtioteorian tapaan tarkastellen hallinnon lähikäsitteisiin lukeutuvat muun muassa organisointi ja johtaminen.
Juridinen ja perinteinen valtioteoreettinen tarkastelunäkökulma

Juridisessa tarkastelussa ja perinteisessä valtioteoreettisessa ajattelussa hallinto ymmärretään vallan kolmijako-opin mukaisesti. Yhtäälle erotetaan lainsäädäntövalta ja tuomiovalta ja toisaalle toimeenpano-, täytäntöönpano- ja samalla hallintovalta. Nimenomaan tällöin hallinnolla tarkoitetaan julkisen vallan ja sen käyttöä. Tuossa tapauksessa maan hallitus eli valtioneuvosto, sen ministeriöt ja alemmat hallintoelimet kuten julkiset virastot ja tietyt muut toimielimet hoitavat maan oikeusjärjestyksen ja kullekin elimelle säädetyn toimivallan rajoissa tehtäviään.
Juridisesti ja perinteisen valtioteoreettisesti ymmärrettynä hallinto laajemmassa merkityksessä eli toimeenpanevan vallan käyttönä käsittää kaiken sen 'valtiotoiminnan', joka ei ole lainsäädäntöä eikä lainkäyttöä. Tällä tavoin ymmärretyssä hallinnossa voidaan erottaa toiselta puolen hallitus eli hallitustoiminta eli korkeimman vallan käyttäminen maassa sekä toiselta puolen julkisten viranomaisten toimitettava hallinto ahtaammassa merkityksessä eli varsinainen hallinto, nimenomainen julkishallinto.
Mikäli valtio itse toimittaa hallintoa omien viranomaistensa kautta, kysymyksessä on valtionhallinto. Mikäli hallinto on annettu kuntien tai muiden itsenäisten yhdyskuntien toimitettavaksi, ne harjoittavat itsehallintoa.
Hallinto tutkimuksen kohteena

Hallinnon tutkimus (kirjoitetaan usein myös 'hallinnontutkimus') on tieteellistä tai käytäntöä palvelevaa erittelevää tai sovelluksia kaavailevaa erittelevää toimintaa, jonka aiheena tai kohteena on tavalla tai toisella hallinto. Niin kuin kovin moni muukin yhteiskuntatieteiden käsite, myös 'hallinto' on oleellisesti kiistanalainen sisällöltään. Joidenkin mielestä se on se nimenomainen tapa, jolla asiat kunnolla hoidetaan, kun taas joillekin 'hallinto' on sama kuin 'virkavalta' eli patologinen byrokratia.
Hallinnon tutkimus on kaikkea muuta kuin yhtenäinen tieteenharjoituksen alue. Suomen erityisolosuhteissa oppiaine nimeltä hallintotiede on yksi kaikkiaan yhdeksästä hallintotieteellisestä yliopistollisesta oppiaineesta. Joiltakin hallinnon tutkimusta harjoitetaan Suomessa myös politiikan tutkimuksen piirissä, joiltakin osin oikeustieteellisen tutkimuksen piirissä ja merkittävältä osin liiketaloustieteissä.
Hallinto on usein tarkastelun kohteena paljolti sama ilmiö kuin johtaminen mutta kenties kuitenkin erilaisin arvottavin painotuksin. Toisinaan esiintyy myös se merkitysero, että johtaminen ja nimenomaan yritysjohtaminen mielletään korkealentoiseksi, haasteelliseksi, osaavaksi ja laadukkaaksi toiminnaksi, kun sen sijaan hallinto ilmenee arkisena, tylsänä, kaavamaisena ja jopa turhanaikaisena junnaamisena.
Myös hallinnon tutkimuksen ja organisaatioteorian ja organisaatiotutkimuksen väliset rajat ovat hyvin liukuvat edellisen monin tavoin hyödyntäessä jälkimmäisiä. Kukin kansalainen tai tutkija voi siis valita sen ilmaisutavan ja ne painotukset, jotka hänelle parhaiten soveltuvat kussakin sellaisessa yhteydessä, jossa hän ottaa kantaa hallinnon kysymyksiin samalla koettaen kenties myös tavalla tai toiseela vaikuttaa niihin.
Hallinto tutkimuksen kohteena > Hallinnon tutkimuksen tieteellisestä luonteesta

Hallinnon tutkimuksella ei ole mitään yhtenäistä teoreettista tai menetelmällistä taustaa. Tältä kannalta ne ovat samassa tilanteessa kuin yhteiskuntatieteet yleensä. Muun muassa tästä syystä myös hallinnon tutkijat voivat suuresti hyötyä, jos heidän perehtymisensä ja sovellutustensa kohteeksi muodostuu myös yleinen yhteiskuntateoria.
Merkittävin yhteiskuntatieteiden ja niistä erityisesti yleisimmän eli sosiologian ja merkittäviltä osin myös valtio-opin eli politiikan tutkimuksen klassikoista on hallinnon tutkimukselle Max Weber (1864–1920). Monien muiden aiheiden ohella hän nimittäin tutki muun muassa hallinnon organisoinnin, työetiikan, taloudellisen toiminnan organisoinnin ja uskonnollisen organisoitumisen kysymyksiä. Lisäksi hän oli huomattava yhteiskuntatieteiden metodologian kehittäjä.
Eri teorioita hallinnon tutkimuksen piirissä on vuosien varrella toki kehkeytynyt varsin runsaasti, niin empiirisiä teorioita, normatiivisia teorioita kuin luonteeltaan teknisiä teorioita. Moninaisuuden osoittaa jo yksittäisen oppiaineen ja sen tutkimusalueen nimeltä hallintotiede tarkastelu, saati mikäli tarkastelun alaa laajennettaan kattamaan useampia hallintotieteellisistä oppiaineista ja niiden teorioista sellaisina kuin ne esiintyvät yksistään Suomessa.
Hallinto tutkimuksen kohteena > Hallinnon tutkimuksen ja alan opetuksen erityispiirteitä Suomessa

Suomessa hallinnon tutkimuksen asemaa korostaa se, että muista maista poiketen Suomessa ovat 1960-luvulta lähtien muodostuneet erityiset hallintotieteelliset oppiaineet, joita on 2010-luvulla enemmän kuin koskaan eli kymmenen kappaletta. Niitä opetetaan ja tutkitaan kaikkiaan neljässä yliopistossa. Lisäksi neljässä muussa yliopistossa harjoitetaan lähelle samaa aihepiiriä sijoittuvaa tieteellistä tutkimusta ja korkeinta opetusta.
Siinä määrin laaja hallinnon tutkimuksen organisoituminen kuin Suomessa ei ole jäänyt aivan vaille ongelmia. Suomen olosuhteita luonnehtii erityisesti se, että ilmeisesti hallintotieteellisten oppiaineiden eriytymisen johdosta hallinnon tutkimuksen välimatka politiikan tutkimukseen on suurempi ja eräiltä osin jopa selvästi suurempi kuin yleensä muissa Pohjoismaissa.
Suomen erityispiirteisiin lukeutuu samoin se, etteivät liiketaloustieteilijät ole – samoin muista Pohjoismaista poiketen – tunteneet vahvaa kiinnostusta julkisen hallinnon kysymyksiin. Eräs syy tähän on se mainittu seikka, että maan hallintotieteelliset oppiaineet ovat laajat ja eriytyneet. Etenkin niissä yliopistoissa, joissa esiintyy sekä hallintotieteellisiä että liiketaloustieteellisiä tutkimus- ja opetusaloja, lienee tuskin koettu mielekkääksi, että ne tavallaan ryhtyisivät harjoittamaan toistensa vastuiksi miellettyjä tehtäviä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Puheita aiheesta Government TED Talks (englanniksi)