Teimuraz I
Hallinnon loppu

Samaan aikaan Teimurazin suhteet Iranin uuteen šaahiin Safi I:een huononivat yhä pahemmin. Vuonna 1631 Teimuraz kosti Dagestanin vuoristoheimoille niiden liittymisen šaahi Abbasin puolelle Kakhetin tuhoamisessa, ja hävitti useita asutuskeskuksia (auleja). Vuonna 1633 hän antoi suojan langolleen Daud Khanille, georgialaissukuiselle Iranin Gəncən ja Qarabağin kuvernöörille (beglarbeg), joka oli paennut Safi I:n hyökkäystä veljensä Imam-Quli Khanin perhettä kohtaan. Imam-Quli Khan oli Farsin, Larin ja Bahrainin vaikutusvaltainen kuvernööri. Teimuraz kieltäytyi luovuttamasta karkulaista ja, ymmärtäen täysin kieltäytymisensä seuraamukset, keräsi joukkonsa nopeasti kokoon. Šaahi Safi kosti julistamalla Teimurazin syrjäytetyksi ja korvaamalla hänet suosikillaan, islaminuskoisella georgialaisprinssi Rostomilla, jolla oli ollut tärkeä rooli Safin vallan lujittamisessa Abbas I:n kuoleman jälkeen.
Rostom johti Iranin armeijan Georgiaan ottaen Kakhetin ja Kartlin haltuunsa vuonna 1633. Teimuraz pakeni jälleen kerran Imeretiin, mutta palasi Kakhetiin vuonna 1634. Vuonna 1638 Rostomin välityksen avulla Teimuraz armahdettiin, ja šaahi vahvisti hänet Kakhetin kuninkaaksi. Hän kuitenkin aloitti jälleen yrityksensä liiton solmimiseksi Venäjän kanssa, ja vannoi uskollisuuttaan tsaari Mikaelille 23. huhtikuuta 1639. Venäläistä protektoraattia ei kuitenkaan koskaan käytännössä syntynyt.
Vuonna 1641 Teimuraz, joka halusi yhdistää koko Georgian hallintoonsa, tuki aatelisten salaliittoa Rostomia vastaan. Se lopulta pilasi hänen suhteensa Kartlin hallitsijaan. Juoni epäonnistui ja Teimurazin, joka oli jo keskittänyt joukkonsa Rostomin pääkaupungin Tbilisin muureille, oli pakko vetäytyä. Vuonna 1648 Rostom marssi yhdessä iranilaisen joukon kanssa Kakhetia vastaan ja voitti Teimurazin armeijan Magharossa. Menetettyään ainoan eloon jääneen poikansa Davitin taistelukentällä Teimuraz pakeni Imeretiin, jossa hän ponnisteli saadakseen kruununsa takaisin Venäjän avustuksella. Hän lähetti pojanpoikansa ja ainoan perijänsä Ereklen Moskovaan vuonna 1653 ja kävi henkilökohtaisesti tsaari Aleksein luona kesäkuussa 1658.
Samaan aikaan Rostomin halukkuus tehdä yhteistyötä safavidiherrojensa kanssa toi Kartlille runsaasti autonomiaa sekä suhteellisesti rauhaa ja vaurautta. Kakhetin aateliset ja kansa asettuivat kuitenkin yhä maanpaossa olevan Teimurazin taakse toivoen irtautumistaan Iranin vallasta. Lopettaakseen vastarinnan Kakhetissa lopullisesti šaahi Abbas II elvytti suunnitelman maan asuttamisesta turkkilaisilla paimentolaisilla. Aie sai aikaan yleisen kansannousun vuonna 1659. Kapinalliset onnistuivat paimentolaisten karkottamisessa, mutta heidän täytyi yhä vastahakoisesti hyväksyä šaahin valta-asema.
Epäonnistuttuaan Venäjän avun saamisessa puolelleen Teimuraz päätteli, että hänen mahdollisuutensa kruununsa palauttamiseen olivat mitättömät. Hän palasi Imeretiin jäädäkseen eläkkeelle luostariin vuonna 1661. Samana vuonna Rostomin seuraaja Kartlin hallitsijaksi, Vakhtang V, siirtyi Länsi-Georgiaan kruunatakseen poikansa Artšilin Imeretin kuninkaaksi. Vakhtang V lähetti Teimurazin Isfahaniin, jossa Abbas II otti georgialaisen ex-kuninkaan kunnioittavasti vastaan, mutta heitti hänet tyrmään, kun hänen pojanpoikansa Erekle palasi Venäjältä ja yritti ottaa Kakhetin hallintaansa. Teimuraz kuoli vankeudessa Astarabadin linnoituksessa tammikuussa 1663. Hänen jäänteensä kuljetettiin Georgiaan ja haudattiin Alaverdin katedraaliin.