stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korva
Eri eläinryhmillä > Hyönteisten ja muiden selkärangattomien korva

Joillakin hyönteisillä on rakenteeltaan yksinkertaiset korvat, ja ne käyttävät kuuloaan lähinnä parittelukumppanin etsinnässä. Monilla hyönteisillä ei ole korvaa, vaan ne havaitsevat ilmanpaineen vaihtelut siivillään tai muilla ruumiinosillaan. Yökkösillä on tärykalvo kyljissään. Sirkoilla ja hepokateilla korvat ovat eturaajoissa ja heinäsirkoilla vatsan kyljissä.
Sienieläimillä, meduusoilla, merivuokoilla, meritähdillä, kastemadoilla ja etanoilla ei ole korvia eikä kuuloa. Ravut aistivat meressä värähtelyjä karvoillaan.
Eri eläinryhmillä > Kalojen korva

Kalojen korvissa on nesteentäyttämiä puolipyöreitä kanavia kuten ihmisenkin korvassa. Monilla kaloilla on silmien takana pieni aukko, joka johtaa sisäkorvaan. Värähtelyt kulkeutuvat niiden korvaan myös kehon läpi. Karpilla ja mutulla on erityisen hyvä kuulo, sillä niiden korvasta uimarakkoon on luuyhteys, jonka kautta ääniaallot tulevat sisäkorvaan.
Eri eläinryhmillä > Sammakkoeläinten ja matelijoiden korva

Matosammakot elävät maan alla tai vedessä, eikä niillä ole ulkokorvia. Vedessä ne kuulevat värähtelyjä kehonsa läpi. Salamantereilla on melko kehittynyt sisäkorva, mutta ei korva-aukkoa. Sammakoiden korva-aukot ovat niiden silmien takana, ja niillä on kehittynyt sisäkorva. Kilpikonnien kuulo on melko heikko. Alligaattorien korvat ovat silmien takana lähellä päälakea, jotta ne voisivat kuulla maatessaan vedesä puoliupoksissa. Myös useimmat liskot kuulevat hyvin. Käärmeillä ei ole korva-aukkoa, mutta ne aistivat sisäkorvaansa värähtelyjä kehonsa läpi.
Eri eläinryhmillä > Lintujen korva

Lintujen sisäkorvat ovat melko samankaltaiset kuin ihmisen korvat. Niillä on vain yksi korvaluu. Linnuilla ei ole korvalehtiä vaan höyhenten peittämät korva-aukot päänsä sivuilla. Linnun korva ei kuule alle 100 hertsin taajuuksia, mutta jotkin linnut kuulevat korkeampia taajuuksia kuin ihminen, ja jotkin pystyvät erottamaan myös lyhyitä ääniä ihmistä selvästi paremmin. Pöllöjen korvat ovat eri korkeuksilla, mikä auttaa niitä havaitsemaan saaliin suunnan tarkasti.
Eri eläinryhmillä > Nisäkkäiden korva

Öisin elävillä nisäkkäillä on usein suuret ja tarkat korvat. Myös kuumien seutujen nisäkkäillä, kuten norsuilla ja kenguruilla on suuret korvat. Aavikkokettu viilentää itseään aavikon päivän kuumuudessa suurten korvalehtiensä kautta, ja kylmänä yönä se kietoo korvansa kehoaan vasteen pysyäkseen lämpimänä. Norsut viilentävät itseään leyhyttelemällä korvalehtiään. Kylmien seutujen kettujen korvat ovat pienet, jotta ne eivät menettäisi lämpöä. Sudet ja monet muut nisäkkäät viestivät toisilleen korviensa asennoilla. Lepakkojen suuret korvat ottavat vastaan kaikuja, joiden avulla lepakot suunnistavat pimeässä.
Merieläimillä ei yleensä ole korvalehtiä vaan vain korva-aukot silmien takana. Merileijonilla on kuitenkin pienet korvalehdet.
Eri eläinryhmillä > Nisäkkäiden korva > Ihmisen korva

Ihmisen ulkokorvaan kuuluva korvalehti kerää ääniaaltoja ja johtaa ne korvakäytävään. Korvakäytävän loppupäässä on joustava ja kimmoisa tärykalvo, joka värähtelee ääniaaltojen ansiosta. Tärykalvosta värähtely siirtyy välikorvan kuuloluihin, jotka voimistavat tärykalvon värähtelyjä ja johtavat värähdysliikkeen sisäkorvan simpukkaan. Nesteen täyttämässä simpukassa olevat aistinsolut ärtyvät ja ne lähettävät impulsseja kuulohermoa pitkin isoaivojen kuuloalueelle, jossa ne tajutaan ääninä. Tasapainoelin ja pään liikeaisti sijaitsevat sisäkorvassa.
Sisäkorvan simpukassa sijaitsee kuuloelin eli Cortin elin. Siinä on kahdenlaisia aistinsoluja. Ulkokarvasoluja on kolmessa rivissä. Niiden tehtävänä on voimistaa tai vaimentaa ääntä ja siten suojata korvaa kovilta ääniltä. Sisäkarvasoluja on yhdessä rivissä ja ne varsinaisesti aistivat ääniaallot. Aistinkarvasolut ovat joustavan tyvikalvon päällä, ja niiden yläpuolella on jäykkä katekalvo. Ääniaallot saavat tyvikalvon värähtelemään, karvat koskettavat katekalvoa ja ärtyvät. Ärsytys saa aikaan välittäjäaineen erittymisen, mikä puolestaan saa aikaan hermoärsytyksen kuulohermoon.
Sisäkorvassa ovat myös nesteen täyttämät kaarikäytävät sekä pyöreä ja soikea rakkula, jotka reagoivat pään liikkeisiin ja toimivat siten tasapainoaistineliminä. Kaarikäytävien sisällä on nestettä, joka liikahtaessaan saa aistinsolut ärtymään ja välittämään tietoa isoaivoihin. Pyöreä ja soikea rakkula taas antavat tietoa pään asennosta.
Korva on kokonaisuudessan hyvin herkkä, ja pitkäaikainen meteli vaurioittaa korvan aistinsoluja pysyvästi. Yli 85 desibelin äänien kuulemista kannattaa välttää. Vaurioituminen aiheuttaa paitsi kuulon heikkenemistä, eli huonokuuloisuutta, myös jatkuvaa ja jopa hyvin voimakasta tinnitusta.
Korvatorvi on yhteydessä nieluun ja korvatulehduksen aiheuttavat bakteerit tulevatkin sen kautta. Tulehduksessa muodostuu märkää ja tärykalvo pullistuu.
Ilmanpaine vaikuttaa myös korvan toimintaan ja lentokoneella matkustaneet (korvan sisällä ylipaine) tai syvälle sukeltaneet (korvan sisällä alipaine) tietävätkin, että korvia alkaa helposti särkeä, jos tärykalvon sisällä olevaa painetta ei tasaa ulkopuolella olevaa painetta vastaavaksi. Tämä tapahtuu avaamalla korvanielukäytävä esimerkiksi nielaisemalla tai puhaltamalla samalla, kun pitää suun ja nenän ulostuloaukot suljettuina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korva Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Korva Wikisitaateissa
Pöllöllä on höyhentensä alla suuret ja tarkat korvat.
Ihmisen korvan sisäosat
Kosteikkohapero

| Kosteikkohapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  aquosa
Kaksiosainen nimi
 Russula aquosa  Leclair. 
Katso myös
   Kosteikkohapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kosteikkohapero (Russula aquosa) on kuperalakkinen kirsikan- tai purppuranpunainen haperolaji. Sen jalka on 4–8 senttimetriä pitkä ja valkoinen, vanhemmiten harmahtava ja joskus tyveltä punertuva. Heltat ovat likaisenvaaleat. Malto on valkoista ja hyvin haurasta. Maku on hiukan kirpeä, eikä se ole ruokasieni. Se kasvaa yleisenä havu- ja sekametsissä sekä korvissa kuusen ja koivun seuralaisena.
Kostonjoen valuma-alue

Kostonjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 61.6) on Iijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 1 938,178 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 8,88 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Iijoki.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Kostonjoen alaosan alue (61.61)
Kostonjärven alue (61.62)
Kynsijärven alue (61.63)
Kutinjoen valuma-alue (61.64)
Unijoen valuma-alue (61.65)
Kurkijoen valuma-alue (61.66)
Kuolionjoen valuma-alue (61.67)
Korpuanjoen valuma-alue (61.68)
Harjajoen valuma-alue (61.69)
Kosteritsa

Kosteritsan kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Kosteritsan raunioitunut kartano.
Kosteritsa (myös Kostilitsa, ven. Гости́лицы, Gostilitsy) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla 56 kilometriä Pietarista lounaaseen. Kunnan pinta-ala on 137,5 neliökilometriä. Asukkaita on 3700 henkeä (vuonna 2010).
Paastonkylän eli Djatlitsyn pogostaan kuulunut kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Sen nimi perustuu venäläiseen henkilönimeen Gostilo. Vuonna 1731 keisarinna Anna Ivanovna lahjoitti seudun kylät Burkhard Christoph von Münnichille, joka aloitti Kosteritsan kartanon rakentamisen. Von Münnichin jouduttua epäsuosioon kartano siirtyi keisarinna Elisabetin suosikille Aleksei Razumovskille, joka perillisineen rakennutti näyttävän palatsi- ja puistokokonaisuuden. Vuodesta 1824 lähtien se kuului A.M. Potjomkinille, joka pystytti Andrei Stackenschneiderin suunnitteleman goottilaistyylisen palatsin. Kartanoalue raunioitui toisen maailmansodan aikana.
Seudun asutus on koostunut ortodoksisista inkerikoista, venäläisistä sekä Serepetan luterilaiseen seurakuntaan kuuluneista inkerinsuomalaisista. Monet kylistä tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana. Nykyään Kosteritsan kuntaan kuuluvat keskuskylän lisäksi Krasnyi Bor (ven. Красный Бор), Läsinä tai Kläsinä (Клясино, Kljasino), Paastonkylä, Riekkinä (Зрекино, Zrekino), Uusi-Poru (Новый Бор, Novyi Bor) ja Vanha-Poru (Старый Бор, Staryi Bor).
Kunnan alueella toimivia yrityksiä ovat Krasnaja Baltikan karjatila ja SV-Les. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, poliklinikka, apteekki, palokunta, posti, pankki, huoltoasema, kahvila ja ruokatavarakaupat.
Nähtävyyksiä ovat vuonna 1764 rakennettu ja hiljattain restauroitu Pyhän Kolminaisuuden kirkko, raunioitunut kartano- ja puistoalue, Paastonkylän Neitsyt Marian kirkko, Kosteritsan ja Kolokolnaja-mäen sotamuistomerkit sekä vuonna 1976 perustettu kasvinsuojelualue.
Martti Helle

Martti Helle (s. 14. maaliskuuta 1949 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1968–1973.
Helle edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän kuului joukkueeseen myös mestaruuskaudella 1971–1972 mutta pelasi vain yhden ottelun eikä saanut kultamitalia. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 48 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 6 + 1 = 7. Jäähyjä hän ei saanut yhtään. Hän saavutti urallaan yhden SM-hopean.
Arvi E. Heiskanen

| Arvi E>  Heiskanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1907 Iisalmen maalaiskunta
Kuollut: 9. lokakuuta 1993 (86 vuotta) Espoo
Ammatti:  juristi
Arvonimi: sosiaalineuvos
Titteli:  puheenjohtaja
Muut tiedot
Järjestö:  TUL, Lastensuojelun Keskusliitto
Arvi E. Heiskanen (21. heinäkuuta 1907 Iisalmen maalaiskunta – 9. lokakuuta 1993 Espoo) oli suomalainen juristi ja urheiluvaikuttaja, joka kuului niin sanottuihin asevelisosialisteihin. Heiskanen oli pitkään yksi Työväen Urheiluliiton sosialidemokraattien johtohahmoista ja hän oli aktiviisesti mukana myös asevelitoiminnassa. Vuonna 1962 Heiskanen valittiin Espoon ensimmäiseksi kunnanjohtajaksi, mutta hän ei hoitanut tehtävää kuin muutaman kuukauden. Varsinaisen työuransa Heiskanen teki lastensuojelun parissa.
Virkaura

Arvi E. Heiskanen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Koelyseosta vuonna 1926 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1934. SDP:n toiminnassa hän oli mukana vuodesta 1927 ja työskenteli opiskeluaikanaan myös Suomen Sosialidemokraatti -lehden toimittajana. Vuonna 1935 Heiskanen aloitti uransa sosiaalihuollon parissa Helsingin maalaiskunnan huoltosihteerinä. Myöhemmin hän toimi kymmenen vuotta Helsingin kaupungin lastenvalvojana ja vuosina 1949–1969 Helsingin lastensuojeluviraston johtajana.
Kesäkuussa 1962 Heiskanen valittiin Espoon ensimmäiseksi kunnanjohtajaksi. Virka oli tullut maalaiskuntiin uuden kunnallislain myötä vuonna 1948, mutta Espoossa se täytettiin ensimmäistä kertaa vasta 1960-luvun alussa. Heiskanen ei kuitenkaan hoitanut tehtävää kuin kahdeksan kuukauden ajan, vaan erosi kyllästyttyään ”ailahteleviin kunnallispamppuihin”.
Heiskanen toimi myös Lastensuojelun Keskusliiton varapuheenjohtajana 1948–1959 sekä puheenjohtajana 1959–1977. Hän sai sosiaalineuvoksen arvonimen vuonna 1970.
Asevelitoiminta

Heiskanen oli sotavuosina yksi Suomen Aseveljien Liiton johtohahmoista. Järjestön lakkauttamisen jälkeen hän oli vuonna 1944 perustamassa Kaatuneiden Muistosäätiötä yhdessä Nils Osaran, Väinö Leskisen, L. Arvi P. Poijärven, Veikko Lopen ja Penna Tervon kanssa. Säätiön hallitukseen hän kuului vuosina 1944–1945 sekä vielä uudelleen 1974–1992.
Urheiluvaikuttaja

Työväen Urheiluliiton toiminnassa Heiskanen oli mukana 1920-luvulta alkaen. Hän pelasi myös pesäpalloa Helsingin Kullervon joukkueessa, jossa voitti TUL:n mestaruuden vuosina 1930 ja 1933. TUL:n liittotoimikuntaan Heiskanen valittiin ensimmäistä kertaa vuonna 1934 ja kolme vuotta myöhemmin hänet valittiin järjestön varapuheenjohtajaksi. Palattuaan sodasta syksyllä 1944, Heiskanen toimi TUL:n puheenjohtajana toukokuuhun 1945 saakka, kun Urho Rinne oli joutunut jättämään tehtävän vakavan sairauden johdosta.
Varapuheenjohtajuutensa jälkeen Heiskanen jatkoi edelleen liittoneuvostossa ja myöhemmin 1950-luvulla hän oli mukana TUL:n ja Suomen Palloliiton yhteistoimintaa valmistelleessa toimikunnassa. Vuosina 1959–1960 Heiskanen toimi TUL:sta eronneiden sosialidemokraattisten seurojen perustaman Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton ensimmäisenä puheenjohtajana. 1950–1960-luvuilla hän oli myös Suomen Olympiakomitean jäsen. Huhtikuussa 1952 Heiskanen valittiin Helsingin olympialaisten järjestelytoimikuntaan eronneen Yrjö Enteen tilalle. Lisäksi hän oli yksi Urheiluopistosäätiön perustajista ja kuului sen valtuuskuntaan kuolemaansa saakka.
Teokset

Työväen Urheiluliiton toimitsijaopas, 2. uudistettu painos, Urho Rinteen ja Onni Heleniuksen kanssa. Työväen Urheiluliitto, Helsinki, 1937.
Kirjallisuutta

Hurri, Olavi: Arvi E. Heiskanen : urheilun uurastaja, sosiaalikasvattaja, yhteiskunnan rakentaja, Urheiluopistosäätiö, Helsinki, 1995.
Johann Olav Koss

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Johann Olav Koss |  Johann Olav Koss |  Johann Olav Koss |  |
Maa:   Norja
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Albertville 1992 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Lillehammer 1994 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Lillehammer 1994 | 5 000 m |  |
|  Kultaa | Lillehammer 1994 | 10 000 m |  |
|  Hopeaa | Albertville 1992 | 10 000 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1990 | yleiskilpailu |  |
|  Kultaa | Heerenveen 1991 | yleiskilpailu |  |
|  Kultaa | Göteborg 1994 | yleiskilpailu |  |
|  Hopeaa | Hamar 1993 | yleiskilpailu |  |
|  Pronssia | Calgary 1992 | yleiskilpailu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sarajevo 1991 | yleiskilpailu |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 1992 | yleiskilpailu |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 1993 | yleiskilpailu |  |
|  Hopeaa | Hamar 1994 | yleiskilpailu |  |
Johann Olav Koss (s. 29. lokakuuta 1968 Drammen, Norja) on norjalainen pikaluistelija, nelinkertainen olympiavoittaja ja kolminkertainen maailmanmestari sekä Euroopan mestari.
Vuonna 1987 Koss voitti Norjan juniorien mestaruuden, mutta ei pärjännyt 1986 eikä 1987 nuorten MM-kilpailuissa. Vuonna 1988 hän debytoi aikuisten maailmanmestaruuskilpailuissa mutta karsiutui päätösmatkalta. Seuraavana vuonna hän sijoittui EM-kilpailuissa viidenneksitoista ja MM-kisoissa kahdeksanneksi. Kossin uran läpimurto tapahtui vuonna 1990, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden Innsbruckissa.
Voidaan sanoa, että Koss oli 1990-luvun alkupuolen paras pikaluistelija maailmassa voittaen maailmanmestaruudet vielä 1991 ja 1994 sekä jääden hopealle 1993 ja pronssille 1992. Albertvillen 1992 olympialaisissa Koss voitti kultaa 1 500 metrillä vain 0,04 sekunnin erolla maanmieheensä Ådne Søndråliin ja hopeaa 10 000 metrillä Bart Veldkampin takana. Lisäksi hän sijoittui 5 000 metrillä seitsemänneksi. Euroopan mestaruuden hän voitti 1991 ja sijoittui kolmena seuraavana vuonna EM-hopealle.
Kossin uran paras vuosi oli hänen viimeinen aktiivivuotensa 1994, jolloin hän Lillehammerin olympialaisissa voitti kolme kultamitalia (1 500, 5 000 ja 10 000 metriä) uusilla maailmanennätysajoilla ja voitti lisäksi maailmanmestaruuden. Noista ennätyksistä kaksi säilyi rikkomattomana klaps-luistinten aikakauteen saakka. Arvostettu Sports Illustrated-lehti nimesi Kossin tuolloin vuoden miesurheilijaksi.
Kilpauransa jälkeen Kossista tuli UNICEFin lähettiläs ja KOK:n jäsen (vuosina 1999-2002). Hän meni naimisiin kanadalaisen Belinda Stronachin kanssa vuonna 1999, mutta liitto päättyi eroon vuonna 2003.
Kostlova

| Kostlova Гостилово, Gostilovo |
| --- | --- |
 Kaprio ja sen koillispuolella sijainneet kylät vuoden 1860 kartalla.
 Kostlova
 Koordinaatit: 59°44′9″N, 29°3′55″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Kunta:  Kaprio
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kostlova (myös Koslova, ven. Гостилово, Gostilovo) on entinen kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Kaprion kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla viitisen kilometriä Kapriosta koilliseen.
Kaprion ujestin Kargalin pogostaan kuulunut Kostlovan kylä mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Sen nimitys perustuu muinaisvenäläiseen henkilönimeen Gostilo.
Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 kylässä asui 293 vatjalaista ja 46 äyrämöistä. Kostlova oli itäisin tunnettu vatjalaiskylä. Myöhemmin se mainitaan suomalais-venäläisenä sekakylänä. Luterilaiset kuuluivat Kaprion ja ortodoksit Klopitsan seurakuntaan.
Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Vuonna 1862 Kostlovassa oli 45 taloa ja 253 asukasta. Kylässä oli tsasouna ja Pietarin löytölastenhuoneen ylläpitämä koulu.
Neuvostoaikana Kostlova kuului aluksi kyläneuvostona Kaprion volostiin. Vuonna 1928 se liitettiin Kaprion kyläneuvostoon.
Mikko Koskinen (koripalloilija)

| Mikko Koskinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Mikko Juhani Koskinen
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1949 (ikä 75) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  190 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1969–1972 1972–1978 1978–1987:  Helsingin NMKY Turun NMKY Tampereen Pyrintö
Maajoukkueet
1970–1982:   Suomi
Ottelut (pisteet):  138 (1029)
Valmennusura
1982-1983:  Tampereen Pyrintö
Aiheesta muualla
FIBA
Mikko Juhani Koskinen (s. 21. heinäkuuta 1949 Oulu) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. Koskinen voitti Turun NMKY:n riveissä kolme Suomen mestaruutta vuosina 1973–1977 ja sijoittui Euroopan mestareiden cupissa kymmenenneksi kaudella 1975–1976. Hän edusti kaudet 1978–1987 Tampereen Pyrintöä, jonka paidassa hän teki pääsarjan runkosarjassa 5 792 pistettä. Suomen koripallomaajoukkueessa Koskinen pelasi 138 ottelua ja teki niissä 1029 pistettä.
Koskinen oli mukana myös vuoden 1977 EM-kisoissa, joissa hän teki 9,3 pistettä ottelua kohden.
Koskinen toimi Tampereen Pyrinnön pelaaja-valmentajana kauden 1982-1983.
Elokuussa 2017 Koskinen nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen.
Saavutukset

Lähde:
Saavutukset > Henkilökohtaiset saavutukset

SM-sarjan runkosarjan tarkin vapaaheittojen heittäjä 1984
SM-sarjan runkosarjan toiseksi paras pisteidentekijä 1982
Saavutukset > Joukkuesaavutukset

EM-kilpailut: kymmenes 1977
Euroopan mestareiden cup: kymmenes sija 1976
Suomen mestaruus 1973, 1975, 1977
SM-hopeaa 1972, 1976, 1980, 1981
SM-pronssia 1971, 1974
Suomen cup 1972, 1976
Cup-hopeaa 1970, 1974/75, 1975/76, 1977
Pelityyli

Pyrinnön päävalmentajana Koskisen aikana toiminut Raimo Lammi kuvaili Koskisen saaneen Pyrinnössä pelatessaan pelata melko vapaasti, mistä mahdollisuudesta Koskinen kiitti erinomaisilla peliesityksillä. Lammi piti Koskista kansainvälisen tason pelaajana, joka vaihdosta tullessaan tuli pelihaluisena kentälle aina yhä energisempänä. Koskista on kuvailtu myös ratkaisuhaluiseksi pelaajaksi ja taitavaksi heittäjäksi.
Kalevi Kosunen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten nyrkkeily.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Köln 1979 | 67 kg |  |
Kalevi Asser Kosunen (s. 17. tammikuuta 1947 Salla) on entinen suomalainen nyrkkeilijä.
Kosusen nyrkkeilyuran huippuhetki oli pronssimitali EM-kisoissa 1979. Hän voitti 67-kiloisten sarjassa ensin ranskalaisen Francis Magnetton tyrmäyksellä toisessa erässä ja sitten itävaltalaisen Burkhard Rettenbachin myös toisen erän tyrmäyksellä. Välieräottelussaan hän hävisi länsisaksalaiselle Ernst Müllerille tuomariäänin 0–5.
Kosunen sijoittui Montréalin 1976 olympialaisten kevyessä keskisarjassa (alle 71 kg) sijoille 5–8. Hän voitti uruguaylaisen Juan P. Scassinon pistein 4–1 ja ruotsalaisen Leo Vainosen kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä mutta hävisi puolivälieräottelussaan kuubalaiselle Rolando Garbeylle kehätuomarin keskeytyksellä ensimmäisessä erässä.
Kosunen osallistui MM-kilpailuihin Havannassa 1974 ja Belgradissa 1978. Havannassa hän voitti ugandalaisen Mohamed Murulin tyrmäyksellä kolmannessa erässä mutta hävisi seuraavassa ottelussaan kultaa sittemmin voittaneelle kuubalaiselle Emilio Correalle pistein 0–5. Belgradissa hän hävisi ainoassa ottelussaan yhdysvaltalaiselle Roosevelt Greenille pistein 0–5. Pohjoismaiden mestaruuden Kosunen voitti 67-kiloisten sarjassa vuosina 1972, 1974 ja 1978. Suomen mestaruuden hän voitti yhteensä seitsemän kertaa vuosina 1972–1975 ja 1977–1979.
Oulun Tarmoa edustanut Kosunen nyrkkeili huippuvuosinaan 67:n ja 71 kilon sarjoissa. Hän joutui usein kilpailemaan arvokisapaikasta Kalevi Marjamaan kanssa, ja näiden kahden nyrkkeilijän keskinäistä taistoa kuumensi vielä se, että Marjamaa edusti Nyrkkeilyliiton ja Kosunen Työväen Urheiluliiton seuraa.
SMS Hela

| SMS Hela |
| --- | --- |
 SMS Hela

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  AG Weser, Bremen
Kölinlasku:  1893
Laskettu vesille:  28. maaliskuuta 1895
Palveluskäyttöön:  3. toukokuuta 1896
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 13. syyskuuta 1914
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 049 t
Pituus:  105,0 m (kokonaispituus) 104,6 m (vesiraja)
Leveys:  11,0 m
Syväys:  4,64 m
Koneteho:  6 000 ihp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  17 upseeria ja 161 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 x 8,8 cm SK/L30 -tykkiä 6 x 5 cm SK/L40 -tykkiä 3 x 45 cm torpedoputkea
SMS Hela oli Saksan keisarikunnan laivaston ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistunut kevyt risteilijä, joka palveli sodassa uppoamiseensa saakka 13. syyskuuta 1914. Luokkansa ainoana aluksena se valmistettiin avisona ja se luokiteltiin vuonna 1899 kevyeksi risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin AG Weseriltä Bremenistä SMS Jagdin suurennettuna versiona ja sen köli laskettiin vuonna 1893. Alus laskettiin vesille 28. maaliskuuta 1895 ja se valmistui 3. toukokuuta 1896. Alus nimettiin Danzigin lähistöllä sijaitsevan Helin niemimaan mukaan. Se oli kevyesti aseistettu risteilijä, ja sen pääaseistuksena oli ainoastaan neljä 8,8 senttimetrin tykkiä.
Aluksen suojana oli 25 millimetrin panssarikansi ja se oli varustettu selvästi havaittavalla törmäyskeulalla. Alusta pidettiin hyvin merikelpoisena ja se palvelikin kaksi vuotta siirtomaissa.
Palvelus

Vuosina 1900–1901 alus osallistui Kiinan boksarikapinaan, ja se oli 1902 mukana suurissa sotaharjoituksissa. Alus modernisoitiin 1903–1905, jolloin sen kansirakenteet suunniteltiin uudelleen ja aluksen kaksi taaempaa 88 millimetrin tykkiä poistettiin. Vuodesta 1910 alkaen alus palveli laivastossa emälaivana. Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa se palautettiin palvelukseen tukemaan Helgolandissa operoivia torpedoveneitä. Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusveneen HMS E.9:n laukaisema torpedo upotti aluksen Pohjanmerellä 13. syyskuuta 1914, jolloin kaksi miehistönjäsentä sai surmansa.
Košrags

Košrags Latvian kartalla
Košrags
Košrags (liiviksi Kuoštrõg) on Latvian Dundagan kuntaan kuuluva kylä (Dundagas novads, 2009 kuntajako). Se sijaitsee Riianlahden suulla Liivinrannalla ja on yksi kahdestatoista liiviläiskylästä. Kylästä käytetään myös nimityksiä Kosraga, Koshragutsiems, Košraga, Košraguciems, Kosraga Ciems, Kosraguciems ja Košraga Ciems.
Ensimmäiset maininnat asutuksesta paikalta ovat 1680-luvulta, joten se on yksi uusimmista Liivinrannan kylistä. Vuonna 1826 kylässä asui 78 asukasta. Kylän asukkaat olivat aina toiseen maailmansotaan saakka tiiviissä yhteyksissä Saarenmaan asukkaisiin.lähde?
Kylä on rakennettu vanhojen liiviläiskyliä yhdistäneiden teiden varteen, tiet kulkevat yhä historiallisilla urillaan. Kylästä oli lähtöisin Edgar Vaalgamaa, joka toimi pappina Pertunmaalla ja Iitissä, käänsi Lutherin Vähän katekismuksen liiviksi ja kirjoitti liiviläisten historian Valkoisen hiekan kansa.lähde?