stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ethelwynn Trewavas

| Ethelwynn Trewavas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. marraskuuta 1900 Penzance, Cornwall, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 16. elokuuta 1993 Reading, Berkshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Readingin yliopisto (1921) King’s College for Women (1934)
Tutkimusalue:  iktyologia
Palkinnot:  Linné-mitali (1968)
Ethelwynn Trewavas (5. marraskuuta 1900 Penzance, Cornwall, Englanti – 16. elokuuta 1993 Reading, Berkshire, Englanti) oli brittiläinen iktyologi. Trewavas tutki monia kalaryhmiä, mutta parhaiten hänet tunnetaan työstään kirjoahventen (Cichlidae) ja rummuttajien (Sciaenidae) parissa.
Trewavas valmistui vuonna 1921 Readingin yliopistosta. Tämän jälkeen hän toimi neljä vuotta luonnontieteiden opettajana useissa eri kouluissa. Trewavas teki töitä ja opiskeli 1925–1928 Lontoossa King’s Collegessa, ja siellä hän tapasi ensimmäisen kerran Charles Tate Reganin. Natural History Museumin johtajana tuolloin toiminut Regan tarvitsi henkilökohtaisen tutkimusavustajan, ja Trewavasin innosta ja taidoista vaikuttuneena palkkasi hänet museoon töihin tähän puoliviralliseen tehtävään. Reganin tutkimuskohteita olivat afrikkalaiset kalalajit ja syvänmeren krottikalat, ja Trewavas tutki hänen kanssaan näitä kumpiakin, mutta alkoi itse kiinnostua pian erityisesti afrikkalaisista kirjoahvenista.
Vuonna 1935 Trewavas sai Natural History Museumissa siirron makeanveden kalojen osaston apulaishoitajaksi, missä tehtävässä hän työskenteli vuoteen 1946 saakka. Trewavas toimi museon eläintieteellisen osaston vastaavana hoitajana vuodesta 1958 viralliseen eläkkeellejäämisvuoteensa 1961 asti, mutta teki useita Afrikkaan suuntautuvia tutkimusretkiä vielä sen jälkeisinäkin vuosina. Trewavas kuoli 16. elokuuta 1993 sydänkohtaukseen kotonaan Readingissa.
Trewavas kirjoitti uransa aikana yli 120 kirjaa, monografiaa, tieteellistä artikkelia ja populaaria artikkelia. Hän kuvaili tieteelle uutena kaikkiaan yli 460 sukua, lajia ja alalajia. Hänet palkittiin vuonna 1968 Linnean Societyn Linné-mitalilla. Hänen mukaansa on myös nimetty useita kalasukuja ja -lajeja kuten tummavatsautaka (Copadichromis trewavasae).
Aiheesta muualla

Ethelwynn Trewawas Wikispeciesissä
Puheteknologia

Puheteknologian menetelmillä koodataan, tuotetaan, tunnistetaan, analysoidaan tai muuten käsitellään ihmisen puhetta. Puheteknologian voidaan katsoa kuuluvan toisaalta kieliteknologiaan sen osa-alueena ja toisaalta signaalinkäsittelyyn tai akustiikkaan teknisenä tieteenä.
Puheteknologian osa-alueita

Puhesynteesi, jossa puhetta tuotetaan koneellisesti.
Puheanalyysi, jossa puhetta analysoidaan koneellisesti.
Puheentunnistus, jossa kone tunnistaa ihmisen puhetta.
Puhujantunnistus, jossa kone päättelee, kuka ennalta tunnetuista henkilöistä puhuu.
Kielentunnistus, jossa kone päättelee, mitä kieltä tai murretta puhuja puhuu tai mikä hänen asemansa on.
Puhujanvarmennus, jossa kone arvioi, kuinka varmasti puhuja on se, joka väittää olevansa.
Puheen koodaus, jossa puhesignaali koodataan siirrettävän tai tallennettavan tietomäärän tiivistämiseksi, niin että puheen laatu kuitenkin säilyy mahdollisimman hyvänä.
Lähitieteitä

Fonetiikka, akustiikka, digitaalinen signaalinkäsittely, yleinen kielitiede.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Language Technology World
Plac Wilsonan metroasema

| Plac Wilsona |
| --- | --- |
 Plac Wilsonan metroasema
 Varsovan metro 
Perustiedot
Avattu:  8. huhtikuuta 2005
Etäisyydet
Dworzec Gdański:  1,463 km
Marymont:  0,896 km
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laituriraiteita:  2
Plac Wilsona on Varsovan metron linjan 1 asema. Se sijaitsee Żoliborzin kaupunginosassa Varsovan pohjoispuolella. Asema avattiin vuonna 2005 ja se sijaitsee Dworzec Gdańskin ja Marymontin metroasemien välissä.
Pentti Hirvonen

Pentti Hirvonen (1. tammikuuta 1826 Nieminen, Rääkkylä – 2. joulukuuta 1878 Rääkkylä) oli suomalainen kansanrunoilija.
Elämä

Pentti Hirvonen alkoi vartuttuaan harjoittaa omien maataloustuotteittensa kauppaa. Hän harjoitti kaskiviljelyä ja myi kaskihuhtien tuottamaa viljaa ja nauriita. Hän ulotti kauppamatkansa kauas kotipitäjänsä ulkopuolelle ja kävi suolanhakumatkoilla aina Kajaanissa ja Oulussa saakka. Näillä matkoillaan Hirvonen kävi Elias Lönnrotin luona Kajaanissa ja kirjoitti käynnistään runon Professori Lönnrotista.
Vuoden 1860 tienoilla Hirvonen alkoi harjoittaa kotikylässään puotikauppaa myyden muutakin kuin omia tuotteitaan. Tämä oli mahdollista koska vuoden 1859 asetus lakkautti maakaupan kiellon ja salli kaupata muitakin kuin omia tuotteita. Hirvonen mainittiinkin Rääkkylän ensimmäiseksi maakauppiaaksi. Kun 24. helmikuuta 1868 poistettiin asetuksella loputkin kaupan harjoittamisen rajoitukset kaupunkien ja maaseudun välillä Hirvonen perusti merkittävän kauppaliikkeen Rääkkylän kirkonkylään.
Nuorempana Hirvonen kirjoitti runoja ja virsiä, joita on säilynyt pari vihkoa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran hallussa. Kun vuonna 1853 viinanpoltto-oikeutta rajoitettiin huonon viljasadon takia Hirvonen teki Viinankeiton kiellännästä pitkän runon, jossa hän luetteli viinan haittoja ja lausui toiveenaan että viinan polttaminen kiellettäisiin ikuisiksi ajoiksi. Viimeisinä vuosinaan Hirvosella oli ongelmia alkoholin vuoksi ja hän kuoli liiallisen alkoholin käytön seurauksiin joulukuussa 1878.
Hirvonen oli 15. kesäkuuta 1873 pidetyn Rääkkylän ensimmäisen kuntakokouksen puheenjohtaja.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa säilytetään Lönnrotilta saatuja Hirvosen runovihkoja Huvittavaisia Runo Lauluja Toimitettuja Benti Hirvoiselta Niemisen kylästä Bräkkylän seurakunnasta vuonna 1853. Hirvonen kirjoitti opettavaisia runoja pahankiukkuisista ihmisistä, laulannasta, hylätystä sulhasesta, kulkutaudeista, viinankeiton kiellännästä sekä vuosien 1867–1868 köyhästä ajasta.
Elämä > Hirvosen runoja

Professori Lönnrotista
Viinankeiton kiellännästä.
Aiheesta muualla

Valikoitu luettelo kansankirjoittajista; Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Viimeisimpiä kansanrunoilijoita, Laatokka, 17.02.1931, nro 19, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vanha pedagogi piirtelee. 6. Runoilevasta maakauppiaasta surullinen, mutta varsin ymmärrettävä ja ehkäpä ajankohtainenkin tarina, Raittiuskasvatus, 01.01.1932, nro 6, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pentti Hirvonen Finnassa
Ercanin kansainvälinen lentoasema

| Ercanin kansainvälinen lentoasema> Ercan Havalimanı   Αεροδρόμιο Λευκωσίας/Τύμβου |
| --- | --- |
 Lentoaseman terminaalirakennus.
IATA-koodi:  ECN
ICAO-koodi:  LCEN
Sijainti:  Týmvou, Pohjois-Kypros
Koordinaatit:  35°09′35″N, 33°30′00″E
Tyyppi:  yksityinen
Ylläpitäjä:  T&T Ercan Airport
Ercanin kansainvälinen lentoasema (turk. Ercan Uluslararası Havalimanı, IATA: ECN, ICAO: LCEN) on lentoasema, joka sijaitsee Pohjois-Kyproksen alueella Kyproksen saarella. Se palvelee lähinnä saaren turkkilaista pohjoisosaa ja sijaitsee noin 13 kilometriä itään Pohjois-Nikosiasta. Turkin ja muiden lentoyhtiöiden varaussivustot viittaavat Ercanin lentokenttään yleisesti nimellä Lefkoşan (Nikosian) lentoasema.
Lentoaseman check-in -alue.
Historia

Ercanin lentokentän edeltäjä oli Týmvoun lentokenttä. Sen rakensivat englantilaiset toisen maailmansodan aikana sotilaalliseksi lentokentäksi, kun Iso-Britannia hallitsi saarta siirtomaavallan aikana. Lentokenttä hylättiin Kyproksen itsenäistymisen jälkeen vuonna 1960. Turkin miehittäessä Kyproksen ja saaren turkkilaisia ja kreikkalaisia alueita, lentokenttää laajennettiin, ja nykyään sitä käytetään pääasiassa henkilömatkustukseen Pohjois-Kyproksella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ercanin kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
Erakkotuulihaukka

| Erakkotuulihaukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Jalohaukkalinnut Falconiformes
Heimo::  Jalohaukat Falconidae
Suku::  Jalohaukat Falco
Laji::  dickinsoni
Kaksiosainen nimi
 Falco dickinsoni  Sclater, 1864 
Katso myös
   Erakkotuulihaukka Wikispeciesissä   Erakkotuulihaukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Erakkotuulihaukka (Falco dickinsoni) on itäafrikkalainen jalohaukka. Se on saanut nimensä englantilaisen lääkärin ja lähetystyöntekijän John Dickinsonin kunniaksi, joka pyydysti ensimmäisen tyyppinäytteen eli holotyypin.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 27–30 cm, siipien kärkiväli 61–68 cm ja paino 167–246 g. Naaras on noin 4 % pitempi ja painaa 10–20 % enemmän kuin koiras. Erakkotuulihaukan höyhenpuku on pääosin tummanharmaa, pää ja yläperä ovat vaaleanharmaat, siivet ja pyrstö ovat alapuolelta vaalean- ja tummanharmaan poikkiraitaiset, sekä iso silmä, vahanahka ja koivet ovat keltaiset. Nuori lintu on ruskeanharmaa ja tummaraitainen.
Esiintyminen

Erakkotuulihaukat elävät Afrikassa päiväntasaajan eteläpuolella Kongon eteläosista ja Tansaniasta Etelä-Afrikan pohjoisosiin ja Namibian koillisosiin. Se on yleinen Sansibarin ja Pemban saarilla. Lajin elinympäristön ala on noin 3,6 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaatio on kooltaan 10 000–100 000 yksilöä.
Elinympäristö

Laji asustaa savanneilla, aukkoisissa metsissä ja soistuneilla alueilla, mielellään palmuja ja apinanleipäpuita (Adansonia) kasvavilla alueilla.
Lisääntyminen

Pesä on usein korkealla kuolleen palmun latvassa tai apinanleipäpuun kolossa, joskus vasarapäähaikaran vanhassa pesässä. Naaras munii 1–4 munaa ja hautoo niitä noin kuukauden. Poikaset jättävät pesän lentokykyisinä 33–35 päivää vanhoina.
Ravinto

Erakkotuulihaukan ruokavalio koostuu liskoista, linnuista, sammakkoeläimistä, hyönteisistä ja nilviäisistä. Se seuraa mielellään maastopaloja ja saalistaa palon alta pakoon pyrkiviä eläimiä.
Fancy Answers

| Fancy Answers |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Basil Wrangell
Käsikirjoittaja:  Joe Ansen
Tuottaja:  Pete Smith
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Ensi-ilta:  1. marraskuuta 1941 (Yhdysvallat)
Kesto:  10 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fancy Answers (myös Fancy Answers: What’s Your I. Q.? – No. 5) on vuonna 1941 ensi-iltansa saanut Basil Wrangellin ohjaama yhdysvaltalainen lyhytelokuva. Lyhytelokuvan käsikirjoitti Joe Ansen ja tuotti Pete Smith, joka toimi myös lyhytelokuvan kertojana. Metro-Goldwyn-Mayer oli elokuvan tuotanto- ja levittäjäyhtiö. Lyhytelokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 1. marraskuuta 1941. Fancy Answers on Ava Gardnerin ensimmäinen elokuvaesiintyminen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pete Smith  | … |  kertoja (ääni)   |
|  The Cristiani Family  | … |  omina itsenään   |
|  Byron Foulger  | … |  Otto, muusikko   |
|  Ava Gardner  | … |  tyttö resitaalissa   |
|  George Magrill  | … |  poliisi   |
Pontti

Ympäripontattu ponttilauta, naaraspontti katsojaan päin
Pontti on rakennusmateriaaleissa käytettävä lautamaisen tai levymäisen kappaleen reunamuoto, joka mahdollistaa kappaleiden välisen liitoksen. Pontin tarkoitus on pitää vierekkäiset levyt korkeussuunnassa samalla tasolla. Pontti voi sijaita kappaleessa yhdellä, useammalla tai jokaisella reunalla (ympäripontattu).
Käyttökohteita

Pontin tutuimmat käyttötavat ovat lattiaparketin, kattolautojen ja seinälautojen liitokset. Lisäksi ponttia käytetään tiiviyttä vaativissa liitoksissa, kuten saunan lämpöeristeissä. Levyissä ponttia käytetään yleensä lattiarakenteissa, reunojen irvistämisen estämiseksi. Bitumieristeisen vesikaton aluslaudoitus on yleensä myös pontattua lautaa bitumieristeen rikkoutumisvaaran vuoksi.
Muodot

Perinteinen muoto pontille on kantikas tai hieman kiilamainen ura levyn/laudan reunan keskellä (naaraspontti) ja vastaava uloke laudan toisessa reunassa (urospontti). Lattiaparketeissa käytetään liimaa tällaisen ponttiliitoksen kiinnipysymisen varmistamiseksi. Parketeissa on tullut käyttöön myös lukkopontteja, joissa urospontin pää kääntyy ylöspäin ulokkeeksi, joka lukkiutuu sivusuunnassa vastaavaan koloon naaraspontissa; tällöin liimausta ei tarvita. Ulkolaudoituksessa ja paneeleissa käytetään myös puoliponttia: laudan toinen reuna on kavennettu osalta laudan leveyttä alta ja toinen reuna päältä. Puolipontin tavoite on ulkonäöllinen: se piilottaa kiinnitysnaulat.
Aiheesta muualla

Ponttilaudan asennus vesikattoon, kuvitettu
Museovirasto, ulkovuorauksen korjaus (kuvia ponttityypeistä)
Pinaakkeli

Goottilaisen katedraalin rakenneosia. Pinaakkeli kuvan vasemmassa yläkulmassa.
Pinaakkeli (ransk. pinacle) on pieni suippo pilari. Niitä käytetään esimerkiksi tornien kulmissa tai katon sivustoilla sekä kantavien pilarien huippuina. Pinaakkelit ovat yleisimpiä gotiikkaa edustavissa rakennuksissa.
Yleisimmin pinaakkelien rooli oli sekä koristeellinen että painonsa kautta muuntaa sivukaariin kohdistuvat sivuttaiset voimat alaspäin suuntautuvaksi voimaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pinaakkeli Wikimedia Commonsissa
Place de la Concorde

Place de la Concorde nähtynä Eiffel-tornista.
Place de la Concorde on aukio Pariisissa, Ranskassa. Se sijaitsee Seinen pohjoisrannalla välittömästi Tuileries-puiston länsipuolella, ja aukiolta länteen johtaa Pariisin valtakatu Avenue des Champs-Élysées.
Aukion alkuperäinen nimi oli Place Louis XV silloisen kuninkaan mukaan. Sen suunnitteli arkkitehti Jacques Ange Gabriel vuonna 1755. Aukio oli vallihaudan reunustama kahdeksankulmio, ja sen nurkissa olivat pylväät, joihin myöhemmin nostettiin kahdeksan maakunnan symbolit. Vallihauta täytettiin myöhemmin.
Ranskan vallankumouksen aikana kuningas Ludvig XV:n ratsastajapatsas kaadettiin vuonna 1792, aukio nimettiin uudelleen Vallankumouksen aukioksi (Place de la Révolution) ja sinne pystytettiin giljotiini. Päänsä siellä menettivät hurraavan väkijoukon edessä muun muassa Ludvig XVI, Marie Antoinette, Madame du Barry, Georges Danton, Antoine Lavoisier, Saint-Just ja Maximilien Robespierre. Ahkerimmassa käytössä giljotiini oli kesällä 1794, jolloin kuukaudessa teloitettiin yli 1 300 henkilöä. Poliittisen tilanteen vakiinnuttua hallitus nimesi aukion virallisesti Place de la Concordeksi eli Yhteisymmärryksen aukioksi.
Aukion patsaista ja suihkulähteistä tunnetuin on sen keskellä kohoava, hieroglyfein koristeltu Luxorin obeliski. Ranskan kuningas Kaarle X laski ensimmäisen peruskiven Ludvig XVI:n tulevalle monumentille, joka ei kuitenkaan koskaan valmistunut. Vuodesta 1836 lähtien perustus on ollut Luxorin obeliskin jalustana.
Sen laidoilla sijaitsevat muun muassa Hôtel de Crillon ja Yhdysvaltain suurlähetystö. Aukiolta pohjoiseen johtavan lyhyen Rue Royalin päässä sijaitsee Église de la Madeleine, ja vastapäätä Seinen toisella puolella Palais Bourbon.
Ernst-Thälmann-Park

Lev Kerbelin veistämä kommunistipoliitikko Ernst Thälmannin muistomerkki Ernst-Thälmann-Parkissa.
Ernst-Thälmann-Park on puisto Berliinin Prenzlauer Bergin kaupunginosassa, Greifswalder Strassen ja Danziger Strassen varrella. Sen laajuus on noin 16 hehtaaria.
Puiston paikalla sijaitsi yli sadan vuoden ajan Pankowin kaasulaitos, jonka suuri kaasusäiliö oli yksi Berliinin maamerkeistä. Alueelle rakennettiin vuosina 1983–1986 puisto ja 4 000 asukkaan asuinalue. Puiston keskuksena on tekolampi ja aukio, jossa on Lev Kerbelin veistämä 13 metriä korkea ja 16 metriä leveä Ernst Thälmannin muistomerkki. Koko puisto on nimetty hänen mukaansa. Puiston alueella on myös teatteri, galleria ja Zeissin suurplanetaario. Kaasulaitoksesta jäljelle jäänyt hallintorakennus toimii nykyisin kulttuurikeskuksena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ernst-Thälmann-Park Wikimedia Commonsissa
Pionit

| Pionit |
| --- | --- |
 Kiinanpensaspionin (Paeonia rockii) kukka.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Pionikasvit Paeoniaceae
Suku::  Pionit Paeonia  L.
Katso myös
   Pionit Wikispeciesissä   Pionit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pionit (Paeonia) on pionikasvien (Paeoniaceae) heimon ainoa suku. Lajeja esiintyy luonnonvaraisena Aasiassa, Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Amerikan länsiosissa. Useimmat lajit ovat monivuotisia ja ruohovartisia kasveja, pituudeltaan 0,5–1,5 metriä, mutta jotkin lajit ovat puuvartisia, 2–3 metriä korkeaksi kasvavia pensaita. Kukat ovat suuria ja tuoksuvia, väri vaihtelee punaisista valkoisiin ja keltaisiin. Keltaiset lajikkeet ovat hybrideitä, paitsi kiinanpionien Huang Jin Lun -lajike.
Pioneja jalostettiin Kiinassa koristekasvikäyttöön jo useita vuosisatoja sitten.
Tuntomerkit

Pionit ovat monivuotisia ja lyhytjuurakkoisia ruohoja tai pieniä pensaita, jotka sisältävät eteerisiä öljyjä, flavoneja ja oksalaattikiteitä. Lehdet ovat kierteisesti, kerrannaisia, periaatteessa kolmilehdykkäisiä, leveäkantaisia ja korvakkeettomia. Kukinto on varsipäätteinen, yksi- tai muutamakukkainen. Kukat ovat kookkaita, ja niissä on kierteisesti järjestyneitä kehälehtiä, joista verholehtimäisiä 3–7 ja terälehtimäisiä 5–13; verhiö ja teriö eivät ole jyrkästi erotettavissa. Heteitä on paljon, ja ne ovat ryhmittyneet viideksi kimpuksi, jotka jatkavat kehälehtispiraalia. Erillisiä emejä on 2–15, ne ovat vartalottomia ja luotti on laajentunut. Kussakin emissä on tavallisesti paljon siemenaiheita. Hedelmä on tuppilo, ja siinä on verhiö jäljellä. Siemenissä on tavallisesti vaippamainen muodostuma, ja siemenkuori on mehevä. Endospermi, siemenen ravintovarasto, on amyloidipitoinen. Siemen on aluksi monialkioinen, mutta vain yksi alkio kehittyy taimeksi.
Lajeja, risteymiä ja lajiryhmiä

Ruohovartisia:
Paeonia anomala – kuolanpioni
Paeonia broteri
Paeonia brownii
Paeonia californica
Paeonia cambessedesii – mallorcanpioni
Paeonia clusii
Paeonia coriacea
Paeonia emodi – lummepioni
Paeonia intermedia
Paeonia japonica (syn. Paeonia obovata) – neidonpioni
Paeonia kesrouanensis
Paeonia lactiflora – kiinanpioni
Paeonia Lactiflora-ryhmä – jalopioni
Paeonia macrophylla
Paeonia mairei
Paeonia mascula – munkinpioni
Paeonia mlokosewitschii – kaukasianpioni
Paeonia mollis – pallaksenpioni
Paeonia obovata – amurinpioni
Paeonia officinalis – vuoripioni
Paeonia parnassica
Paeonia peregrina – turkinpioni
Paeonia rhodia
Paeonia sterniana
Paeonia tenuifolia – tillipioni
Paeonia veitchii – ruusupioni
Paeonia wittmanniana – silkkipioni
Paeonia × festiva – tarhapioni
Paeonia × hybrida – kartanopioni
Puuvartisia:
Paeonia decomposita
Paeonia delavayi – nuokkupensaspioni
Paeonia delavayi var. lutea – keltapensaspioni
Paeonia Itoh-ryhmä – itoh-pensaspioni
Paeonia jishanensis (syn. Paeonia spontanea)
Paeonia ludlowii
Paeonia ostii
Paeonia potaninii
Paeonia qiui
Paeonia rockii – kiinanpensaspioni eli rockinpensaspioni
Paeonia suffruticosa – jalopensaspioni
Paeonia Suffruticosa-ryhmä – pensaspioni
Paeonia × lemoinei – tarhapensaspioni
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Pionit – Paeonia
Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/paeoniaceae.gif
Ernst Ahlbom

Ernst Ahlbom vuonna 1920
Ernst Henric Wilhelm Ahlbom (18. maaliskuuta 1866 Västmanland, Ruotsi – 15. elokuuta 1934 Helsinki) oli ruotsalaista syntyperää oleva teatterinjohtaja ja näyttelijä.
Ahlbomin vanhemmat olivat  tilanomistaja V. Ahlbom ja  Charlotta Gumaelius.  Hän kävi oppikoulua ja suoritti 1883 Josephsonin teatterikoulun. Ahlbom toimi kiertuenäyttelijänä 1884–1894, oli Helsingin ruotsalaisen teatterin näyttelijänä 1894–1896 sekä johti omaa teatterikiertuettaan 1896–1898. Hän oli sitten näyttelijänä ja ohjaajana Turun ruotsalaisessa teatterissa 1898–1900 ja Helsingin ruotsalaisessa teatterissa 1900–1919. Ahlbom oli Vaasan ruotsalaisen teatterin johtajana vuoteen 1920 saakka ja sen jälkeen Turun ruotsalaisen teatterin johtajana 1920–1926.
Teokset

Minnen och anteckningar från en trettiofemårig teaterbana I. Söderström, Helsingfors 1919
En skådespelares minnen. Söderström, Helsingfors 1931
Ernst Aeppli

Ernst Aeppli (1892 Brittnau, Aargaun kantoni, Sveitsi – 1954 Zürich) oli sveitsiläinen Jungin koulukuntaan kuulunut psykoanalyytikko, joka piti myös unien tulkintaa tärkeänä.
Osallistuttuaan opettajaseminaariin Zürichissä Aeppli toimi luokanopettajana Haslibergissa ja myöhemmin saksalaisessa koulussa San Remossa. Ensimmäisen maailmansodan aikaan vuosina 1914–1918 hän toimi rajavartioston lääkintäkorpraalina, opiskellen samanaikaisesti Zürichin yliopistossa yhtä aikaa Carl Jungin kanssa.
Aeppli valmistui vuonna 1923 filosofian tohtoriksi. Hän toimi psykologina Zürichissa ja julkaisi useita teoksia.
Teoksia

Aepplin teoksista on otettu uusia painoksia vielä vuosikymmeniä myöhemmin.
Lebenskonflikte – eine psychologische Beratung (1942)
Der Traum und seine Deutung (1943)
Julkaistu Suomessa nimellä Unet ja niiden selitys (1948)
Psychologie des Bewusstsein und Unbewussten (1947)
Persönlichkeit – Vom Wesen des gereiften Menschen (1952)
Psychologische Beratung (julkaistiin kuoleman jälkeen 1956)
Pinaattielämänlanka

| Pinaattielämänlanka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Solanales
Heimo::  Kiertokasvit Convolvulaceae
Suku::  Elämänlangat Ipomoea
Laji::  aquatica
Kaksiosainen nimi
 Ipomoea aquatica  Forssk. (1775) 
Katso myös
   Pinaattielämänlanka Wikispeciesissä   Pinaattielämänlanka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pinaattielämänlanka (Ipomoea aquatica) on elämänlankojen sukuun kuuluva kosteikkokasvilaji. Se kasvaa luontaisena Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Sitä viljellään lähinnä kaakkoisessa Aasiassa ravintokasvina. Se on levinnyt luontoon myös alkuperäisen levinneisyysalueensa ulkopuolelle, ja varsinkin Pohjois-Amerikassa sitä pidetään pahanlaatuisena rikkakasvina.
Kuvaus

Pinaattielämänlanka on yksivuotinen, yleensä maanmyötäisesti suikertava tai osittain veden pinnalla kelluva ruohovartinen kosteikkokasvi. Kasvin varret ovat onttoja, poikkileikkaukseltaan pyöreitä ja nivelkohdistaan juurehtivia. Onttous auttaa varsia kellumaan veden pinnalla. Lehdet ovat yleensä 3,5–17 senttimetriä pitkiä ja muodoltaan teräväkärkisen suikeita. Lehden laidat ovat ehyet tai aaltoilevat. Lehtiruoti on 3–14 senttimetriä pitkä.
Kukat kasvavat pienissä 1–3 kukan kukinnoissa. Kukintovarsi on 1,5–9 senttimetriä pitkä. Kukan kukkaperä on 1,5–5 cm pitkä, verholehdet noin 7–8 mm. Teriö on suppilomainen, 3,5–5 senttimetriä leveä, karvaton ja väriltään lähes valkoinen tai violetin vaaleanpunainen, keskeltä tummempi kuin reunoilta. Heteet ja emiö ovat teriötä lyhyempiä eivätkä työnny sen ulkopuolelle. Emin luotti on kaksihaarainen. Hedelmä on tyypiltään kota.
Käyttö

Pinaattielämänlankaa on viljelty Aasiassa ravintokasvina yli 2 000 vuotta. Kasvin lehtiä ja varsia käytetään vihanneksena lähinnä Kiinassa, Indonesiassa, Thaimaassa ja Vietnamissa. Pinaattielämänlanka valmistetaan yleensä joko höyryttämällä tai paistamalla.
Lisäksi kasvia on käytetty jonkin verran koristekasvina. Sitä kuitenkin pidetään nykyään monilla alueilla pahanlaatuisena rikkakasvina, ja sen kasvatus on kokonaan kielletty osissa Pohjois-Amerikkaa.
Aiheesta muualla

Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Ipomoea aquatica (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Onttoja varsia lehtineen.
Pinaattielämänlankaa valkosipulilla ja chilillä thaimaalaisittain valmistettuna.