stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jelena Zamolodtšikova
Urheilu-ura

Zamolodtšikovan ensimmäiset kansainväliset arvokilpailut olivat 1998 EM-kisat, missä hän oli mukana voittamassa joukkuekilpailun hopeaa maansa joukkueessa. Vuotta myöhemmin Tianjinin MM-kisoissa hän saavutti kultaa hypystä, hopeaa joukkuekilpailusta ja pronssia moniottelusta. Vuonna 2000 toukokuisissa Pariisin EM-kisoissa Zamolodtšikova voitti joukkuekilpailusta kultaa ja saavutti lisäksi hopeaa hypystä ja moniottelussa sekä pronssia puomilta huolimatta siitä, että hänen isänsä oli kuollut vain päivää ennen kisojen alkua. Myöhemmin samana vuonna Sydneyn olympialaisissa Zamolodtšikova saavutti kultaa hypystä ja permannolta sekä hopeaa joukkuekilpailusta. Moniottelussa hän sijoittui kuudenneksi. Hän oli koko kisojen ainoa kaksi kultaa voittanut voimistelija. Vuoden 2000 maailmancupin finaalissa Glasgow'ssa Zamolodtšikova saavutti kultaa hypystä ja hopeaa permannolta.
Gentin MM-kisoissa vuonna 2001 Zamolodtšikova oli mukana Venäjän hopeaa saavuttaneessa joukkueessa. 2002 EM-kisoissa hän voitti joukkuekilpailusta kultaa ja sijoittui hypyssä neljänneksi. Samana vuonna Debrecenin MM-kisoissa hän voitti hypystä kultaa. Maailmancupin finaalissa Stuttgartissa hän saavutti hopeaa puomilta ja puomilta, sijoittui neljänneksi nojapuolla ja viidenneksi permannolla. 2003 MM-kisoissa Anaheimissa Zamolodtšikova saavutti hypystä hopeaa ja oli mukana Venäjän kuudenneksi sijoittuneessa joukkuekilpailun joukkueessa. Samana vuonna hän saavutti maailmancupin kilpailuista kaksi voittoa ja kaksi kakkossijaa.
2004 EM-kisoissa Amsterdamissa Zamolodtšikova saavutti hopeaa hypystä ja pronssia joukkuekilpailusta ja moniottelusta. Puomilla hän oli seitsemäs. Myöhemmin samana vuonna Ateenan olympialaisissa hän oli mukana Venäjän pronssille sijoittuneessa joukkuekilpailun joukkueessa. Henkilökohtaisissa kilpailuissa hän sijoittui hypyssä neljänneksi ja moniottelussa sijalle 20. Kauden aikana Zamolodtšikova kilpaili ahkerasti maailmancupin kilpailuissa, joista hän saavutti hypystä voiton Glasgow'ssa ja hopeaa Stuttgartista. 2005 EM-kisoissa Debrecenissä Zamolodtšikova sijoittui permannolla kahdeksanneksi. Moniottelussa hän jäi kauas finaalipaikasta. Melbournen MM-kisoissa hän pääsi loppukilpailuun hypyssä ja permannolla, joissa sijoittui lopputuloksissa neljänneksi, sekä moniottelussa, jossa oli lopulta sijalla 16.
2006 MM-kisoista Århusista Zamolodtšikova saavutti uransa toistaiseksi viimeisen arvokisamitalin, joukkuekilpailun pronssin. Myös hypyssä hän selviytyi loppukilpailuun, missä sijoittui kuudenneksi. Samana vuonna Glasgow'n maailmancupin kilpailussa hän saavutti hopeaa permannolta ja hypystä, ja maailmancupin finaalissa Sao Paulossa hän saavutti hypystä pronssia. Viimeisimmissä arvokisoissaan Stuttgartin MM-kisoissa 2007 Zamolodtšikova pääsi ainoastaan hypyssä loppukilpailuun, missä sijoittui kahdeksanneksi. Kahdeksannen sijan hän saavutti myös Venäjän joukkuekilpailun joukkueessa.
John Conroy (maahockeypelaaja)

| Mitalit> Maa:   Iso-Britannia.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Iso-Britannia.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Iso-Britannia.Miesten maahockey. Olympialaiset  | Maa:   Iso-Britannia> Miesten maahockey. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Helsinki 1952 |  |  |
John Valentine Conroy (27. marraskuuta 1928 Nagpur, Brittiläinen Intia – 9. marraskuuta 1985 Liverpool) oli brittiläinen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Conroy kuului Ison-Britannian olympiapronssia voittaneeseen joukkueeseen Helsingissä 1952. Hän pelasi myös Ison-Britannian Melbournen kesäolympialaisissa 1956 neljänneksi sijoittuneessa joukkueessa.
Joseph Dietzgen

Joseph Dietzgen
Joseph Dietzgen (1828–1888) oli saksalainen filosofi, marxisti ja lehtimies. Hän syntyi Reinin provinssissa sijainneessa Blankenbergissä Preussissa 9. joulukuuta vuonna 1828. Hänen isänsä oli Johan Gottfried Anno Dietzgen (1794–1887) ja äitinsä Anna Margaretha Lückerath (1808–1881). Dietzgen oli itseoppinut työläinen, ensisijaisesti parkitsija. Dietzgen vaikuttui Ludwig Feuerbachin ajatuksista ja kehitti filosofina dialektista materialismia itsenäisesti, mutta tutustuttuaan Karl Marxin ja Friedrich Engelsin kirjoituksiin hänestä tuli heidän vankka kannattajansa. Dietzgen oli militantti ateisti. Hän asui ja työskenteli Saksassa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Dietzgenin työn tärkein anti marxilaisuudelle oli perusteellinen selvitys epistemologiasta.
Aiheesta muualla

Työväenliikkeen kirjasto
John Fru Ndi

John Fru Ndi vuonna 2011.
John Fru Ndi (7. heinäkuuta 1941 Bamenda – 12. kesäkuuta 2023 Yaoundé) oli kamerunilainen poliitikko.
Ndi perusti oppositiopuolue Sosiaalidemokraattisen rintaman (SDF). Hän oli puolueen presidenttiehdokkaana vuosina 1992, 2004 ja 2011. Hän hävisi kaikilla kerroilla Paul Biyalle, vaikkakin ensimmäisellä kerralla ainoastaan neljän prosentin erolla.
Ndi sai yhdeksän lasta. Hänen ensimmäinen vaimonsa Susan kuoli synnytyksessä vuonna 1973. Uusi vaimo Rose kuoli 2005. Ndi itse kuoli pitkän sairauden jälkeen 81-vuotiaana 12. kesäkuuta 2023.
John French (täsmennyssivu)

John French voi tarkoittaa muun muassa seuraavia henkilöitä:
John French (1852–1925), brittiläinen sotamarsalkka
John French (s. 1952), taiteilijanimiltään Jay Jay French tai J.J. French, yhdysvaltalainen hard rock -yhtye Twisted Sisterin pitkäaikainen rytmikitaristi.
John French (s. 1948), taiteilijanimeltään Drumbo, yhdysvaltalainen rumpali ja muusikko
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”John French”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Janny Wurts

Janny Wurts (s. 1953) on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija ja taiteilija. Hän on kirjoittanut lukuisia fantasiateoksia sekä yksin että yhdessä kirjailija Raymond E. Feistin kanssa. Wurtsin maalauksia on esitelty useissa näyttelyissä, ja hän on itse kuvittanut The Wars of Light and Shadow -kirjasarjansa kannet. Wurts asuu Floridassa aviomiehensä Don Maitzin kanssa.
Teokset > Kirjat

The Wars of Light and Shadow -sarja
Curse of the Mistwraith (1993)
Ships of Merior (1994)
Warhost of Vastmark (1995)
Fugitive Prince (1997)
Grand Conspiracy (1999)
Peril's Gate (2001)
Traitor's Knot (2004)
Stormed Fortress (2007)
Sarjasta tulossa:
Initiate's Trial
Destiny's Conflict
The Cycle of Fire Trilogy  -sarja
Stormwarden (1984)
Keeper of the Keys (1988)
Shadowfane (1988)
Empire Trilogy -sarja (yhteistyössä Raymond E. Feistin kanssa)
Daughter of the Empire (1987)
Servant of the Empire (1989)
Mistress of the Empire (1989)
Yksittäisiä kirjoja:
Sorcerer's Legacy (1989)
The Master of Whitestorm (1992)
To Ride Hell's Chasm (2002)
That Way Lies Camelot (1994)
Teokset > Novellit

Reins of Destiny (2007) (kirjassa The Solaris Book of New Fantasy)
Finder's Keeper (2006) (kirjassa Fantasy Gone Wrong)
Moebius Trip (2006) (kirjassa Elemental: The Tsunami Relief Anthology: Stories of Science Fiction and Fantasy)
Sundering Star (2006) (kirjassa Under Cover of Darkness)
Last of Her Kind (2005) (kirjassa Fantastic Companions)
Child of Prophecy (2004) (kirjassa Masters of Fantasy)
Blood, Oak, Iron (2004) (kirjassa Flights: Extreme Visions of Fantasy)
Watchfire (2004) (yhdessä Raymond E. Feistin kanssa) (kirjassa Flights: Extreme Visions of Fantasy)
Aiheesta muualla

Janny Wurtsin virallinen kotisivu
John Freeman

John Freeman
John Freeman (19. helmikuuta 1915 – 20. joulukuuta 2014) oli brittiläinen Työväenpuolueen poliitikko, diplomaatti, toimittaja ja televisioesiintyjä. Hän oli myös MBE.
Freeman opiskeli Westminster Schoolissa ja Oxfordin Brasenose Collegessa. Hän kuului Työväenpuolueeseen vuodesta 1933 ja palveli toisessa maailmansodassa. Hänestä tuli Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsen vuonna 1943.
Freeman istui parlamentin jäsenenä vuosina 1945–1955.
Freeman toimi 1960-luvulla New Statesman -lehden päätoimittajana. Hän juonsi myös haastatteluohjelmaa Face to Face vuosina 1959–1962. Hän johti London Weekend Televisionia vuosina 1971–1984 sekä Independent Television Newsia vuosina 1976–1981. Hän liittyi Privy Counciliin vuonna 1966.
Freeman oli neljästi naimisissa. Hän oli Britannian suurlähettiläänä Intiaan (1965–1968) sekä Yhdysvaltoihin (1969–1971) ja oli vuosina 1985–1990 Kalifornian yliopiston (Davis) kansainvälisten suhteiden vierailevana professorina.
James ja jättipersikka

| James ja jättipersikka> James and the Giant Peach |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Henry Selick
Käsikirjoittaja:  Karey Kirkpatrick Jonathan Roberts
Perustuu:  Roald Dahl: Jaakko ja jättipersikka
Tuottaja:  Tim Burton
Säveltäjä:  Randy Newman
Kuvaaja:  Hiro Narita
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Walt Disney Productions  Allied Film Makers  Disney Enterprises 
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Netflix Disney+
Ensi-ilta:  1996
Kesto:  79 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
James ja jättipersikka (engl. James and the Giant Peach) on Henry Selickin ohjaama Disney-elokuva vuodelta 1996. Se perustuu Roald Dahlin kirjaan Jaakko ja jättipersikka. Elokuvassa yhdistetään animaatiota ja oikeaa filmikuvausta.
Elokuvan päähenkilö James on jäänyt orvoksi ja joutuu elämään kahden kamalan tätinsä kanssa. Hänen elämänsä muuttuu, kun hän löytää jättimäisen persikan.
Jonathan Wutawunashe

Jonathan Wutawunashe (s. 18. syyskuuta 1955) on zimbabwelainen gospelmuusikko.
Family Singers -lauluryhmän johtajana Wutawunashe tuli 1980-luvun alussa tunnetuksi uuden zimbabwelaisen gospelmusiikin ensimmäisenä suurena tähtenä. Hän muutti sittemmin ensin Yhdysvaltojen pääkaupunkiin Washingtoniin ja sitten Brysseliin, mutta on myöhemminkin esiintynyt satunnaisesti Family Singers -ryhmän kanssa.
Jorma Tiainen

Jorma O. Tiainen (28. lokakuuta 1932 Viipuri – 18. kesäkuuta 2010 Jyväskylä) oli Jyväskylän yliopiston yleisen historian professori vuosina 1973–1997. Hän tutki muun muassa saksalaisten käsityksiä Ranskasta.
Tiainen oli kiinnostunut historian popularisoinnista, ja hän toimi pitkään Atena Kustannuksen ja Gummeruksen päätöselimissä sekä historia-alan kirjojen esilukijana. 1980-luvulla Tiainen oli mukana useissa Gummeruksen tietoteoshankkeissa, esimerkiksi yksiosaisen Tietojätti-tietosanakirjan päätoimittajana. 1970-luvulla Jorma Tiainen toimi kulttuuritapahtuma Jyväskylän Kesän puheenjohtajana. Tiaisen puoliso oli toimittaja, myöhempi kansanedustaja Eila Tiainen.
Johannes Dieckmann

Johannes Dieckmann vuonna 1967.
Johannes Dieckmann (19. tammikuuta 1893 Fischerhude – 22. helmikuuta 1969 Berliini) oli saksalainen poliitikko, joka yleni korkealle Saksan demokraattisen tasavallan valtahierarkiassa. Hän toimi maan kansankamarin puhemiehenä sekä väliaikaisena presidenttinä 1949 ja uudelleen 1960.
Protestanttipapin poika Dieckmann opiskeli taloustiedettä ja filologiaa Berliinissä, Gießenissä, Göttingenissä ja Freiburgissa. Vuonna 1953 hän sai lakitieteen kunniatohtorin arvon Leipzigin yliopistossa.
Vuosina 1919–1933 hän oli Saksan kansanpuolueen (DVP) palveluksessa muun muassa toimittajana. Hitlerin valtakaudella Dieckmann toimi polttoainealan yrityksissä ja hiilitalousjärjestön johtajana, ja sodan jälkeen hän oli perustamassa Itä-Saksaan liberaalis-demokraattista puoluetta. Toimittuaan monissa hallintotehtävissä, muun muassa Saksin oikeusministerinä, Dieckmann sai nimityksen kansankamarin puhemieheksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuodesta 1949 aina 1960-luvulle saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johannes Dieckmann Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Johannes Dieckmann
Käännös suomeksi
Jonas Adolf Niska

| Jonas Adolf Niska> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. tammikuuta 1771 Oulu
Kuollut: 4. tammikuuta 1828 Oulu
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kauppias, laivanvarustaja
Vanhemmat:  Johan Andersinpoika Niska ja Maria Christina Mollin
Puoliso:  Skolastica Mathlin
Lapset:  Johan (1799–1836), Clas (1801–1858 ) ja Adolf (1806–1851)
Jonas Adolf Niska (22. tammikuuta 1771 Oulu – 4. tammikuuta 1828 Oulu) oli suomalainen laivanvarustaja, kauppias ja sahanomistaja.
Suvun kantaisä Henrik Niska oli tullut Ouluun porvariksi pian kaupungin perustamisen jälkeen vuonna 1612. Jonas Niskan aikana 1700– ja 1800–lukujen vaihteessa Niskat olivat yksi vaikutusvaltaisimmista ja varakkaimmista porvarisuvuista Oulussa.
Jonas Niska sai porvarinoikeudet 1797. Yhdessä veljensä Isak Niskan ja kauppias Zachris Wacklinin perusti Bolaget Niska & Wacklin -laivanvarustamon 1799. Yritys omisti lukuisia laivoja ja myös rakennutti niitä. Jonas Niskan vastuulla yrityksessä oli laivojen rakennuttaminen. Laivanvarustuksen ohella yritys omisti myös Koitelin sahan Kiimingissä ja puolet Sinetän sahasta Rovaniemellä.
Jonas Niskalle myönnettiin kauppaneuvoksen arvo 1819.
Jishaq Levinsohn

| Jishaq Levinsohn> Іцхак Бер-Левінзон |
| --- | --- |
 Jishaq Levinsohn
Henkilötiedot
Syntynyt: 1788 Krementsy, Puola
Kuollut: 1860 (71–72 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jishaq (Isak) Levinsohn (1788 Krementsy, Puola, nyk. Ukraina – 1860) oli ukrainanjuutalainen kirjailija, valistuksen esitaistelijoita. Hän vastusti ahdasmielisiä hasidi-liikkeen kannattajia. Hän kirjoitti sosiaalisesta eriarvoisuudesta, joka ilmeni siten, että köyhät nuorukaiset joutuivat Venäjän armeijaan 25-vuotiseen palvelukseen. Kirja Di hefker velt kiellettiinkin, ja se ilmestyi vasta 1888.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jishaq Levinsohn Wikimedia Commonsissa
Jisaburō Ozawa

Jisaburō Ozawa vuonna 1944 tai 1945.
Jisaburō Ozawa (2. lokakuuta 1886 Miyazakin prefektuuri, Japani – 9. marraskuuta 1966) oli japanilainen vara-amiraali, joka toimi eri komentajantehtävissä toisen maailmansodan aikana. Häntä on pidetty taitavana ja rohkeana komentajana, joka teki parhaansa vihollisen ylivoimaa vastaan.
Ozawa valmistui Japanin keisarillisesta laivastoakatemiasta vuonna 1909 ja laivaston esikuntakoulusta vuonna 1921, jolloin hän sai komentajakapteenin arvon. Hän oli vuosina 1921–1922 hävittäjä Taken ja 1923–1925 hävittäjä Shimakazen päällikkönä. Ozawa oli opettajana torpedokoulussa 1927–1929, 1931–1934 ja 1938–1939, hävittäjädivisioonan komentajana 1930–1931, päällikkönä risteilijä Mayalla 1934–1935 ja taistelulaiva Harunalla 1935–1936, yhdistetyn laivaston esikuntapäällikkönä vuonna 1937 ja divisioonankomentajana vuodesta 1939. Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi vuonna 1936 ja vara-amiraaliksi 1940. Ollessaan vuosina 1939–1940 lentotukialusdivisioonan komentajana hän pyrki edistämään lentotukialusten käyttöä hyökkäyssodankäyntiin ja ehdotti niiden kokoamista yhdeksi laivastoksi.
Tyynenmeren sodan puhjetessa vuonna 1941 Ozawa oli eteläisen laivaston komentajana. Hän tuki Malaijan ja Hollannin Itä-Intian valtauksia mereltä katkaisemalla liittoutuneiden huoltoyhteydet. Marraskuussa 1942 Ozawa nimitettiin 3. laivaston komentajaksi ja hän sai samalla komentoonsa Japanin lentotukialukset. Maaliskuusta 1944 alkaen hän komensi kahdesta laivastosta muodostettua yhtymää, johon kaikki jäljellä olleet lentotukialukset kuuluivat. Ozawa kärsi kesäkuussa 1944 tappion Raymond A. Spruancen komentamalle Yhdysvaltain 5. laivastolle Filippiinienmeren taistelussa, jossa hän menetti kolme lentotukialusta ja suurimman osan lentokoneistaan aiheuttamatta suurempaa vahinkoa viholliselle. Lokakuussa 1944 Ozawa osallistui Japanin Shō-Gō-vastahyökkäykseen Filippiinien luona. Hänen laivastonsa toimi Leytenlahden taistelussa syöttinä, joka houkutteli William F. Halseyn 3. laivaston erilleen muista amerikkalaisista joukoista Takeo Kuritan johtaessa päähyökkäystä. Juoni periaatteessa onnistui, mutta Ozawa menetti Cape Engañon luona kaikki neljä lentotukialustaan ja yhden hävittäjän.
Ozawa nimitettiin marraskuussa 1944 laivaston pääesikunnan apulaispäälliköksi. Toukokuun lopussa 1945 hänestä tuli yhdistetyn laivaston viimeinen ylipäällikkö, missä tehtävässä hän oli sodan loppuun asti. Ozawa tiettävästi kieltäytyi ylennyksestä amiraaliksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jisaburō Ozawa Wikimedia Commonsissa
John Conroy

Sir John Conroy, maalaus vuodelta 1837.
John Ponsonby Conroy (21. lokakuuta 1786 Wales – 1854) oli brittiarmeijan upseeri ja Kentin herttuattar Viktoria Saksi-Coburg-Saalfeldin neuvonantaja, jota tämän tytär nuori prinsessa Viktoria vihasi. Conroyn vanhemmat olivat John Ponsonby Conroy ja Margaret Wilson, jotka olivat irlantilaisia.
Conroy toivoi, että kuningas Vilhelm IV kuolisi, ennen kuin Viktoria täyttäisi 18 vuotta. Hän aikoi tehdä itsestään tämän sihteerin aatelisarvolla ja sijaishallitsijana toimivan herttuattaren kanssa ohjailla alaikäistä kruununperijää. Kuningas Vilhelm kuitenkin eli vielä kuukauden Viktorian täysi-ikäistyttyä 1837. Tämänkin jälkeen Conroy pyrki saamaan nuoren ja kokemattoman kuningattaren sihteerin ja neuvonantajan aseman. Mutta Viktoria hankkiutui eroon Conroysta pääministeri Lordi Melbournen avulla, joka otti hoitaakseen myös yksityissihteerin tehtävät. Näin loppuivat Conroyn valtapyrkimykset nuoren Viktorian kautta.
Aiheesta muualla

http://www.berkshirehistory.com/bios/jconroy.html
Jelena Podkaminskaja

Jelena Podkaminskaja vuoden 2014 Kinotavr-festivaalilla.
Jelena Ilinitšna Podkaminskaja (ven. Елена Ильинична Подкаминская, s. 10. huhtikuuta 1979 Moskova) on venäläinen näyttelijä.  Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjassa Kuhnja (2012–2015) ja siihen perustuvassa elokuvassa Kuhnja v Pariže (2014). Hän voitti Tanssii tähtien kanssa -ohjelman venäläisversion Tantsy so zvjozdamin vuonna 2013.
Podkaminskaja valmistui Boris Štšukinin teatteri-instituutista vuonna 2001. Hän on kuulunut Moskovan akateemisen satiiriteatterin näyttelijäkaartiin vuodesta 2000.
Osittainen filmografia

2002 – Neudatša Puaro (Неудача Пуаро)
2005 – Adjutanty ljubvi (Адъютанты любви)
2007 – Neskolko prostnyh želani (Несколько простых желаний)
2011 – O tšom eštšo govorjat mužtšiny (О чём ещё говорят мужчины)
2012–2015 – Kuhnja (Кухня, televisiosarja)
2014 – Kuhnja v Pariže (Кухня в Париже)
Aiheesta muualla

Jelena Podkaminskajan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Jelena Podkaminskaja Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Connolly (muusikko)

| John Connolly |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. lokakuuta 1968 (ikä 55) Atlanta, Yhdysvallat
Ammatti:  kitaristi, säveltäjä
Muusikko
Aktiivisena:  1988–
Tyylilajit:  Heavy metal, alternative metal, hard rock
Soittimet:  kitara
Yhtyeet:  Piece Dogs, Sevendust
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Connolly (s. 21. lokakuuta 1968 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen kitaristi. Hän soittaa Sevendust-rockyhtyeessä. Hänet tunnetaan myös Piece Dogs -yhtyeen entisenä rumpalina.
Yhtyeet

Piece Dogs – rummut (1988–1992)
Sevendust – kitara (1992–)
Joséphine-Charlotten metroasema

| Joséphine-Charlotte |
| --- | --- |

 Brysselin metro 
Perustiedot
Metrolinjat:  1
Sijainti:  50°50′24″N, 004°24′46″E
Paikkakunta:  Woluwe-Saint-Lambert
Avattu:  1976
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Liukuportaita:  kyllä
Joséphine-Charlotte on Brysselin metron asema Woluwe-Saint-Lambertin kunnassa. Sitä käyttävät linjan 1 junat. Se avattiin vuonna 1976.
Käännös suomeksi
Jalmari Takkinen

| Jalmari Takkinen |
| --- | --- |
 Jalmari Takkinen 17. lokakuuta 1941
Henkilötiedot
Muut nimet:  Ilmarinen
Syntynyt: 8. syyskuuta 1899 Rantasalmi
Kuollut: 11. maaliskuuta 1968 (68 vuotta) Rovaniemi
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Heimosodat Itäkarjalaisten kansannousu Talvisota 
Sotilasarvo:  Luutnantti
Joukko-osasto:  Karjalan metsäsissit 4./JR 40
Jalmari Takkinen eli Ilmarinen (8. syyskuuta 1899 Rantasalmi – 11. maaliskuuta 1968 Rovaniemi) oli suomalainen heimosoturi ja metsäsissipäällikkö. Hän tuli tunnetuksi itäkarjalaisten vapautusjärjestön aseellisena johtajana Karjalan Metsäsissijärjestön kolmihenkisessä hallituksessa, johon kuuluivat Takkisen lisäksi henkinen johtaja Ukki Väinämöinen ja Ossippa Borissainen.
Jalmari Takkinen ja Itä-Karjalan kansannousu

Alikersantti Jalmari Takkinen oli palvellut Tarton rauhansopimuksessa menetetyssä Repolassa ja sen komennuskunnassa vuoteen 1920 asti. Repolan nimiesmies Bobi Sivén oli pestannut innokkaan heimoystävä Takkisen apulaisekseen marraskuussa 1920. Sivén suunnitteli Repolan vastarinnan pohjalta itäkarjalaisten omaa kansannousua, johon yhdistyisi virallisen Suomen tuki ja muualla Neuvosto-Venäjällä tapahtuvat kansannousut. Takkinen nousi tämän ”karhunpesäsuunnitelmaksi” kutsutun suunnitelman johtoon yhdessä luutnantti Paavo Höttösen kanssa Sivénin tehtyä itsemurhan tammikuussa 1921 häpeärauhastaselvennä pettyneenä. Takkinen oli viimeinen Repolasta poistunut Suomen kansalainen helmikuun puolessavälissä 1921.
Lokakuussa 1921 Koivuniemellä pidetyssä aktivistikokouksessa 22-vuotias Takkinen valittiin Karjalan Metsäsissijärjestön aseelliseksi johtajaksi. Hän oli näiden 200 aktivistin ja metsäsissin joukossa ainut syntyperäinen Suomen kansalainen. Hän nousi yhdessä Väinämöisen kanssa ensimmäisen joukko-osaston Karjalan Metsäsissirykmentin johtoon. Kun suomalaisia upseereita saapui enemmän Itä-Karjalan taisteluihin, hän luopui Metsäsissirykmentin johdosta ja keskittyi itäkarjalaisten hallinnon metsäsissiarmeijan ylipäälliköksi. Takkinen sai nostettua itäkarjalaiset nopeasti kansannousuun, muttei pystynyt malttamattomia karjalaisia hallitsemaan varsinkin, kun he syyttivät Takkista araksi.
Myöhemmin Takkinen toimi suojeluskunnan Pohjois-Hämeen aluepäällikkönä ja hänet ylennettiin suojeluskunnan reservin vänrikiksi 13. joulukuuta 1923. Takkinen on kirjoittanut kaksiosaiset muistelmat.
Jalmari Takkinen talvisodassa

Reserviluutnantti Jalmari Takkinen palveli talvisodassa 4./JR 40:n päällikkönä ja otti osaa mm. Pelkosenniemen taisteluun 17.–18.12.1939 sekä maaliskuussa 1940 Viipurinlahden taisteluun.
Kirjallisuutta

Ilmarinen, Metsäsissipäällikön muistelmat I, WSOY 1927
Ilmarinen, Metsäsissipäällikön muistelmat II, WSOY 1931
Niinistö, Jussi: Suomalaisia soturikohtaloita.  Jyväskylä:  Suomalaisuuden liitto, 1998.  ISBN 951-96348-5-1.
Niinistö, Jussi: Heimosotien historia 1918–1922.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1007)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-687-0.
Jalmari Takkinen (oikealla) Karjalan metsäsissipataljoonan Järvisen ja Malkamäen kanssa Kiimaisjärvellä 1921–1922.
James Gandolfini

| James Gandolfini |
| --- | --- |
 James Gandolfini Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi:  James Joseph Gandolfini Jr.
Syntynyt: 18. syyskuuta 1961 Westwood, New Jersey, Yhdysvallat
Kuollut: 19. kesäkuuta 2013 (51 vuotta) Rooma, Italia
Ammatti:  näyttelijä, tuottaja
Puoliso:   Marcy Wudarski  (vih. 1999; ero 2002)  Deborah Lin (vih. 2008) 
Lapset:  2, mukaan lukien Michael
Näyttelijä
Aktiivisena:  1980–2013
Merkittävät roolit:  Tony Soprano (Sopranos)
Palkinnot
 Parhaan miespääosan Primetime Emmy  2000, 2001, 2003 Sopranos  Parhaan miespääosan Golden Globe  2000 Sopranos 
Aiheesta muualla
www.gandolfini.com
IMDb 
Elonet
James Joseph Gandolfini Jr. (18. syyskuuta 1961 Westwood, New Jersey – 19. kesäkuuta 2013 Rooma, Italia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja tuottaja. Hänet tunnettiin parhaiten Tony Sopranon roolista HBO:n televisiosarjassa Sopranos. Gandolfini näytteli useissa elokuvissa 1990- ja 2000-luvulla ja myös Broadwaylla.
Gandolfinin roolisuoritusta Tony Sopranona pidetään laajalti yhtenä kaikkien aikojen  parhaimmista ja vaikutusvaltaisimmista televisiorooleista, ja hänet palkittiin tästä roolista muun muassa kolmella Primetime Emmy-palkinnolla.