Onni Happonen
Oikeudenkäynti ja tuomiot

Happosen tapausta tutkittiin maaherra Albin Pulkkisen valvonnassa, mutta tuloksia ei saatu, ennen kuin Lapuan liikkeen vaikutusvalta alkoi heiketä kevään 1932 Mäntsälän kapinan jälkeen. Lopulta kesällä 1932 syyllisiksi ilmoittautuivat Heinävedeltä kotoisin olleet työmies Otto Pakarinen ja vahtimestari Anselmi Puustinen, joiden avustuksella myös Happosen ruumis löydettiin. Heidän lisäkseen asetettiin syytteeseen Pakarisen ja Puustisen autonkuljettajksi väitetty talollisen poika Evert Sallinen sekä joukko sieppauspäivänä liikkeellä olleita Kuopion ja Heinäveden lapualaisia. Paikallisen suojeluskunnan esikuntaan kuulunutta nimismies Hartiota sen sijaan ei syytetty edes virkavirheestä eikä todisteista huolimatta myöskään muita Happosen vainoamiseen osallistuneita heinäveteläisiä.
Murhaoikeudenkäynti alkoi marraskuussa 1933, jolloin käräjäoikeus istui Heinäveden suojeluskuntatalolla. Syyttäjänä toimi Heinäveden uusi nimismies Valentin Soine, joka ei edeltäjänsä tavoin ollut Lapuan liikkeen kannattajia tai suojeluskuntalaisia. Syytettyjen puolustusasianajajana oli kuopiolainen varatuomari Uolevi Kotilainen. Oikeudenkäynnistä muodostui farssi, kun syytetyt naureskelivat istunnon puheenjohtajalle ja heidän perheenjäsenensä pilkkasivat avoimesti Happosen omaisia. Osa todistajista pelkäsi kokevansa Happosen kohtalon ja kieltäytyi kertomasta tietojaan. Lapualaiset olivat uhkailleet todistajia muun muassa lupaamalla ”lisätä kadonneiden määrää”.
Otto Pakarisen kertoman mukaan hän oli Puustisen kanssa odottanut Karvion etappipisteessä toista autoa, kun Happonen hyökkäsi heidän kimppuunsa. Tämän jälkeen Pakarinen väitti ampuneensa Happosta useita kertoja. Silminnäkijöiden mukaan laukauksia oli kuitenkin kuulunut ohiajavasta autosta jo pian Heinävedeltä lähdön jälkeen Rummukkalan kylässä. Happoselta vietiin sieppauksen yhteydessä myös suuri summa rahaa, kello ja vihkisormus. Olavi Linkosalo maksoi murhaa seuranneena yönä Kuopiossa velkojaan, ja rahat saattoivat olla peräisin Happoselta. Linkosalon johtama seurue myös kerskui Kuopiossa ”hoidelleensa Happosen”. Näitä tietoja ei kuitenkaan huomioitu oikeudessa, koska ne oli hankkinut SDP:n palkkaama yksityisetsivä K. B. Hilli. Hän oli entinen Turun ja Porin läänin lääninrikosetsivä, joka kesällä 1930 ratkaisi Forssassa tapahtuneen Yrjö Holmin murhan, mutta määrättiin sen jälkeen virkakieltoon Lapuan liikkeen esittämien tekaistujen syytösten vuoksi.
Käräjäoikeus tuomitsi Pakarisen taposta ja vapaudenriistosta yhdeksäksi vuodeksi kuritushuoneeseen, kun taas Puustinen sai vapaudenriistosta ja avunannosta tappoon kuuden vuoden vankeustuomion. Heidän autonkuljettajakseen katsotulle Salliselle puolestaan annettiin neljä kuukautta vankeutta avunannosta vapaudenriistoon. Lisäksi seitsemän murhapäivänä autoillutta kuopiolaista Lapuan liikkeen jäsentä sai 3–6 kuukauden pituisia tuomioita vapaudenriistosta ja moottoriajoneuvon merkkien peittämisestä. Muut syytteessä olleet heinäveteläiset sen sijaan vapautettiin.
Pitkät tuomiot kuulleessaan Pakarinen ja Puustinen kuitenkin peruivat tunnustuksensa ja sanoivat ottaneensa syyt niskoilleen rahaa vastaan. He väittivät ampujina olleen kolme tuntematonta miestä ja osallistuneensa itse ainoastaan ruumiin kätkemiseen. Pakarinen kertoi saaneensa tunnustuksestaan 30 000 markkaa. Rahan lisäksi Pakarinen ja Puustinen olivat suostuneet syntipukeiksi kohottaakseen yhteiskunnallista asemaansa. Puustinen oli vuoden 1918 sisällissodan jälkimainingeissa saanut valtiopetoksesta viiden vuoden vankeusrangaistuksen ja halusi nyt muuttuneen poliittisen tilanteen myötä saada arvostusta oikeistolaisten keskuudessa.
Käräjäoikeuden jälkeen asiaa käsitellyt Viipurin hovioikeus kumosi Puustisen kuuden vuoden tuomion ja alensi sen vain viiden kuukauden vankeudeksi vapaudenriistosta. Lopulta korkeimman oikeuden päätöksen jälkeen säilyi voimassa ainoastaan Pakarisen rangaistus. Korkein oikeus myös uskoi hänen esittämänsä tarinan sellaisenaan, vaikka ruumiinavauspöytäkirjan mukaan Happosta oli automatkan aikana pahoinpidelty ja kuoleman oli aiheuttanut yksi korvan taakse ammuttu laukaus. Happosen perheenjäsenille määrättiin korvauksia, joita he eivät kuitenkaan milloinkaan saaneet. Syytetyt todettiin vielä sotavuosienkin jälkeen varattomiksi.
Valentin Soine yritti myöhemmin vuosikausia tutkia tapausta, mutta ei saanut Pakarista ja Puustista puhumaan. 1950-luvun lopulla Pakarinen lopulta otti yhteyttä ja ilmoitti olevansa halukas kertomaan tietojaan. Hän ei kuitenkaan ilmaantunut sovitulle tapaamispaikalle. Vuonna 1962 Pakarinen tuotiin pahoinpideltynä Iisalmen sairaalaan. Kotiuttamista edeltävänä iltana hän sai tuntemattoman vieraan ja kuoli seuraavana yönä kallonmurtumaan.
Happosen vihamiehet olivat vielä vuosikymmenienkin jälkeen sitä mieltä, että kuolema oli oikein. Vuonna 1967 Heinäveden kunnanvaltuuston silloinen puheenjohtaja sai uhkauskirjeen, koska aikoi pitää puheen Happosen haudalla.