stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääpallon SM-sarja 1949
Palloliiton mestaruussarja > Itälohko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P | LUM | WP35 | YVPS | Reipas | Hukat | PA | JoPS | VaPa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lappeenrannan Urheilu-Miehet | 7 | 6 | 1 | 0 | 27–9 | 13 |  | 3–3 | 3–0 | 6–2 | 4–3 | 1–0 | 3–0 | 7–1 |
| Warkauden Pallo -35 | 7 | 5 | 2 | 0 | 38–8 | 12 |  |  | 8–1 | 6–1 | 3–1 | 1–1 | 10–1 | 7–0 |
| Ylä-Vuoksen Palloseura | 7 | 2 | 3 | 2 | 13–15 | 7 |  |  |  | 1–1 | 2–0 | 6–0 | 2–2 | 1–1 |
| Viipurin Reipas | 7 | 3 | 1 | 3 | 20–24 | 7 |  |  |  |  | 5–3 | 2–4 | 6–2 | 3–2 |
| Hukat | 7 | 3 | 0 | 4 | 19–19 | 6 |  |  |  |  |  | 4–3 | 4–1 | 4–1 |
| Porvoon Akilles | 7 | 1 | 2 | 4 | 14–22 | 4 |  |  |  |  |  |  | 4–4 | 2–4 |
| Joensuun Palloseura | 7 | 1 | 2 | 4 | 14–30 | 4 |  |  |  |  |  |  |  | 4–1 |
| Vaajakosken Pallo | 7 | 1 | 1 | 5 | 10–28 | 3 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Palloliiton mestaruussarja > Pronssiottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Oulun Palloseura | 5–1 | Warkauden Pallo -35 |
Palloliiton mestaruussarja > Loppuottelu

Helsingin Stadionilla 27. helmikuuta.
| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Lappeenrannan Urheilu-Miehet | 4–2 | Vasa IFK |
Palloliiton mestaruussarja > Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Lappeenrannan Urheilu-Miehet
2.: Vasa IFK
3.: Oulun Palloseura
4.: Warkauden Pallo -35
5.: Tampereen Ilves-Kissat
6.: Helsingin IFK
7.: Ylä-Vuoksen Palloseura
8.: Viipurin Reipas
9.: Oulun Luistinseura
10.: Hukat
11.: Seinäjoen Palloseura
12.: Porvoon Akilles
13.: Joensuun Palloseura
14.: Kissalan Pojat
15.: Vaajakosken Pallo
16.: Oulun Pallo-Pojat
K-Pojat, OPP, JoPS ja VaPa putosivat sarjasta. Tilalle nousivat Helsingin Jalkapalloklubi, Helsingin Palloseura, Pargas IF ja Varkauden Pallo-Pojat
LUM:n mestarijoukkue: Martti Saure, Toivo Kokkonen, Juhani Halme, Arvo Raitavuo, Veikko Partanen, Niilo Immonen, Pentti Kekola, Aarne Airaksinen, Pentti Vartiainen, Matti Serenius, Erkki Kylliäinen, Erkki Vartiainen, manageri Veijo Pulli.
TUL:n loppuottelu

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Turun Pyrkivä | 3–2 ja. | Varkauden Työväen Palloilijat |
Liittojen välinen mestaruusottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Lappeenrannan Urheilu-Miehet | 3–2 | Turun Pyrkivä |
Aiheesta muualla

Elonet: Finlandia-katsaus 100 (1949): SM-loppuottelu Lappeenrannan Urheilu-Miehet - Vaasan IFK Helsingin olympiastadion loppuottelu - 00:58 elokuvan alusta
Jääpallon SM-sarjan kaudet
| Cup-kilpailut |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1900-luku |  |  |  |  |  |  |  | 1908 | 1909 | 1910 |
| 1910-luku | 1911 | 1912 | 1913 | 1914 | 1915 | 1916 | 1917 | (1918) | 1919 | 1920 |
| 1920-luku | 1921 | 1922 | 1923 | 1924 | 1925 | 1926 | 1927 | 1928 | 1929 | 1930 |
Mestaruussarja: 
| 1930-luku | 1931 | 1932 | 1933 | 1934 | 1935 | 1936 | 1937 | 1938 | 1939 | 1940 |
| 1940-luku | 1941 | 1942 | 1943 (cup) | 1944 (cup) | 1945 | 1946 | 1947 | 1948 | 1949 | 1950 |
| 1950-luku | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 | 1960 |
| 1960-luku | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 | 1969–70 |
| 1970-luku | 1970–71 | 1971–72 | 1972–73 | 1973–74 | 1974–75 | 1975–76 | 1976–77 | 1977–78 | 1978–79 | 1979–80 |
| 1980-luku | 1980–81 | 1981–82 | 1982–83 | 1983–84 | 1984–85 | 1985–86 | 1986–87 | 1987–88 | 1988–89 | 1989–90 |
| 1990-luku | 1990–91 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Bandyliiga: 
| 1990-luku |  | 1991–92 | 1992–93 | 1993–94 | 1994–95 | 1995–96 | 1996–97 | 1997–98 | 1998–99 | 1999–00 |
| 2000-luku | 2000–01 | 2001–02 | 2002–03 | 2003–04 | 2004–05 | 2005–06 | 2006–07 | 2007–08 | 2008–09 | 2009–10 |
| 2010–luku | 2010–11 | 2011–12 | 2012–13 | 2013–14 | 2014–15 | 2015–16 | 2016–17 | 2017–18 | 2018–19 | 2019–20 |
| 2020–luku | 2020–21 | 2021–22 | 2022–23 | 2023–24 | 2024–25 |  |  |  |  |  |
Jens Ludvig Jensen

Jens Ludvig Jensen, kansakoulunopettaja ja sitten kasvipatologi. Hän oli 1872 perustamassa liikettä, joka auttoi Tanskan siemenkauppaa järkevälle kannalle. Hän tutki perunaruttoa ja viljan nokisieniä sekä keksi ohran kätkönoen ja lentonoen eron.
J-Hope

| J-Hope> Jung Ho-seok (정호석) |
| --- | --- |
 J-Hope The Fact Music Awards -seremoniassa 8. lokakuuta 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1994 (ikä 30) Gwangju, Etelä-Korea
Ammatti:  rap-artisti, lauluntekijä, tanssija, tuottaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  J-Hope 
Laulukielet:  korea, japani, englanti
Aktiivisena:  2013–
Tyylilajit:  K-pop, Korean hip hop (käännä suomeksi) ja elektroninen tanssimusiikki 
Yhtyeet:  BTS
Levy-yhtiöt:  Hybe Corporation 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
J-Hope (oik. Jung Ho-seok, hangul: 정호석; hanja: 鄭號錫; uudistettu latinisaatio: Jeong Ho-seok; s. 18. helmikuuta 1994 Gwanju) eteläkorealainen rap-artisti ja tuottaja. Hän on yksi poikabändi BTS:n seitsemästä jäsenestä. Keväällä 2018 J-Hope julkaisi ensimmäisen oman mixtapensa nimeltä Hope World.
Varhaiset vaiheet

Jung Ho-seok syntyi 18. helmikuuta 1994 Gwangjussa, Korean tasavallassa. Hänen perheeseensä kuuluu vanhempien lisäksi hänen vanhempi sisarensa Da-won. Ennen musiikkiuraansa Jung kuului katutanssiryhmään nimeltä Neuron, joka oli paikallisesti hyvin tunnettu.
Ura > BTS

Vuonna 2010 Jung koe-esiintyi levy-yhtiö Big Hit Entertainmentille edistääkseen uraansa tanssijana ja pääsi yhtiöön harjoittelijaksi ilman aiempaa musikaalista taustaa. Hän oli kolme vuotta harjoittelijana ennen BTS:n debyyttiä, ja tuona aikana hänet melkein jätettiin pois lopullisesta kokoonpanosta. Hänen harjoittelijatoverinsa RM kuitenkin vakuutti sekä levy-yhtiön että Jungin itsensä siitä, että BTS tarvitsee J-Hopea. Lopulta Jung palasi yhtyetovereidensa vuoksi.
Vuonna 2013 Jung debytoi poikabändi BTS:n jäsenenä, ja hän on yksi yhtyeen kolmesta räppäristä. Hän on myös yhtyeen tanssinjohtaja ja osallistuu koreografioiden suunnitteluun ja muiden jäsenten opettamiseen. Hänen artistinimensä J-Hope juontaa paitsi hänen oikeasta nimestään myös hänen halustaan edustaa iloa ja toivoa yhtyeen jäsenille ja sen faneille. Jung osallistuu aktiivisesti kappaleiden kirjoittamiseen ja tuottamiseen, ja hänellä on oma studio nimeltä Hope World. Hänen BTS:n albumeilla julkaistuja soolokappaleitaan ovat esimerkiksi "MAMA" ja "Trivia 起: Just Dance".
Ura > Sooloura

Vuonna 2018 Jung julkaisi ensimmäisen oman mixtapensa Hope Worldin, joka sai kansainvälisesti hyvän vastaanoton. EP saavutti sijan 35 listalla Billboard 200, mikä teki siitä listan parhaiten sijoittuneen eteläkorealaisen sooloesityksen. Heinäkuussa 2022 Jung julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Jack in the Box.
Yksityiselämä

Jung harrastaa muotia ja figuurien keräilyä. Hän on hyvin läheinen sisarensa Da-wonin kanssa, ja hänellä on koira nimeltä Mickey. Jung pitää yksityiselämänsä varsin yksityisenä. Hän lahjoittaa säännöllisesti hyväntekeväisyyteen, esimerkiksi vähempivaraisten opiskelijoiden tai Soulin rankkasateista kärsineiden hyväksi.
Diskografia > Studioalbumit

Jack in the Box (2022)
Diskografia > Mixtapet

Hope World (2018)
Diskografia > Singlet

”Daydream” (백일몽)
”Airplane”
”Chicken Noodle Soup” mukana Becky G
”More”
”Arson” (방화)
BTS tapaamassa presidentti Joe Bidenia Valkoisessa talossa toukokuussa 2022.
James Elgin

James Bruce, lordi Elgin.
James Bruce, Elginin 8. jaarli, Kincardinen 12. jaarli (20. heinäkuuta 1811 Lontoo – 20. marraskuuta 1863 Dharamsala, Brittiläinen Intia) oli brittiläinen poliitikko ja siirtomaahallinnon virkamies, joka toimi Jamaikan kuvernöörinä vuosina 1842–1847, Kanadan provinssin kenraalikuvernöörinä vuosina 1847–1854 ja Intian varakuninkaana vuosina 1862–1863. Hän oli myös mukana toisen oopiumisodan päättämiseen liittyneissä tapahtumissa.
Elämä ja ura

James Elginin isä oli diplomaattina ja taideryöstäjänä tunnettu Thomas Bruce, Elginin 7. jaarli. Elgin kävi Etonin poikakoulua ja opiskeli Oxfordin yliopistossa. Hänet valittiin Southamptonista parlamentin alahuoneeseen toryjen liberaalisiiven edustajana vuonna 1841, mutta hän siirtyi jo samana vuonna ylähuoneeseen perittyään isänsä skottilaisen päärinarvon. Elgin toimi Jamaikan kuvernöörinä vuosina 1842–1847 ja pyrki kehittämään sokeriruo’on viljelyä.
Tultuaan Kanadan kenraalikuvernööriksi vuonna 1847 Elgin sai tehtäväkseen toteuttaa maassa itsehallinnon sekä parlamentaarisen ”vastuullisen hallituksen”, joita hänen appensa lordi Durham oli suositellut vuonna 1839 laatimassaan kuuluisassa raportissa. Elgin tuki vuonna 1849 Kanadan uuden hallituksen esittämää Rebellion Losses Act -lakia, jonka mukaan kansalaisille korvattaisiin kaikki vuoden 1837 kapinan aiheuttamat taloudelliset menetykset. Kiistelty laki nostatti voimakkaan toryjen vastarinnan Kanadassa ja johti 25. huhtikuuta 1849 levottomuuksiin, joiden yhteydessä väkijoukko kivitti Elginiä ja Montrealin parlamenttitalo sytytettiin tuleen. Elgin onnistui kuitenkin kuvernöörikaudellaan säilyttämään hyvän yhteistyösuhteen Kanadan hallitusten kanssa ja neuvotteli vuonna 1854 Yhdysvaltain ja Kanadan provinssin välisen vastavuoroisuussopimuksen. Hän myös kehitti Kanadan koululaitosta ja lakkautti seigneurial-maanomistusjärjestelmän. Hän sai vuonna 1849 Elginin paronin arvon ja paikan valtakunnanneuvostossa (privy council).
Elgin toimi vuosina 1857–1859 ja 1860–1861 Britannian erikoislähettiläänä Kiinassa järjestelemässä maiden välisen sodan päättämistä. Ollessaan ensimmäisellä kerralla matkalla Kiinaan Intian kautta hän lainasi sotilassaattueensa kenraalikuvernööri Charles Canningin käyttöön sepoy-kapinan kukistamisessa. Kun neuvottelut Kiinan kanssa takkuilivat, Elgin pakkotti sotilaallisella painostuksella Kiinan allekirjoittamaan briteille edullisen Tianjinin rauhansopimuksen. Hän vieraili vuonna 1858 myös Japanissa ja neuvotteli kauppasopimuksen, joka avasi Japanin satamat eurooppalaisille kauppalaivoille. Kaukoidän komennustensa välillä Elgin toimi vuosina 1859–1860 postiministerinä lordi Palmerstonin hallituksessa. Kiinan kieltäydyttyä ratifioimasta Tianjinin rauhansopimusta sota puhkesi uudestaan vuonna 1860. Elgin lähetettiin takaisin Kiinaan, ja hän pääsi ranskalaisten joukkojen avulla Pekingiin, jolloin Kiinan hallituksen oli ratifioitava Pekingin rauhansopimus ja tunnustettava ulkovaltojen edustus pääkaupungissaan. Elginin alaiset joukot ryöstivät Pekingin Kesäpalatsin.
Elgin nimitettiin keväällä 1862 Canningin seuraajana Intian varakuninkaaksi. Tarmokkaasta alusta huolimatta hänen voimansa ehtyivät pian ja hän kuoli seuraavana vuonna. Hänen poikansa Victor Elgin toimi samassa virassa vuosina 1894–1899.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Elgin Wikimedia Commonsissa
Bruce, james (englanniksi) Dictionary of Canadian Biography
Isopurjepleko

| Isopurjepleko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Alaheimo::  Plekot Hypostominae
Suku::  Pterygoplichthys
Laji::  gibbiceps
Kaksiosainen nimi
 Pterygoplichthys gibbiceps  (Kner, 1854) 
Katso myös
   Isopurjepleko Wikispeciesissä   Isopurjepleko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isopurjepleko (Pterygoplichthys gibbiceps syn. Ancistrus gibbiceps ja Glyptoperichthys gibbiceps) on suurikokoinen imumonneihin kuuluva kasvinsyöjäpleko, jota voi pitää isossa, hyvin suodatetussa akvaariossa. Voi olla, että samalla kauppanimellä kulkee useampia lajeja.
Koko ja ulkonäkö

Isopurjepleko kasvaa yli 35 cm pitkäksi, mutta voi kasvaa myös hyvissä olosuhteissa yli 50 cm pitkäksi. 
Kuvio on omintakeinen ja muodostuu kellervän värin reunustamista tummista soikeista tai munuaisenmuotoisista läikistä. Nimensä kala on saanut suuresta, purjemaisesta selkäevästään.
Alkuperä

Isopurjeplekoja tavataan luonnossa Amazonin keski- ja yläjuoksulla sekä Orinoco-joella.
Lisääntyminen

Kala munii noin 120 mätimunaa, joita koiras vartioi. Poikaset kuoriutuvat neljässä päivässä.
Isopurje ei kuitenkaan lisäänny akvaariossa.
Vesiolot ja ravinto

Isopurjepleko on kasvinsyöjä, mutta se syö toisinaan kuolleita eläimiä. Se raapii levää kaikilta pinnoilta, mutta vanhetessa laiskistuu, joten ainoaksi levän poistajaksi sitä ei suositella. Tämä pleko sotkee enemmän kuin putsaa, eli harkitse aina, ennen kuin ostat isopurjeplekon. Isopurjepleko tarvitsee akvaariossa kuivaruokaa ja tuoreruokaa (esim. kesäkurpitsaa)
Isopurjepleko vaatii vähintään 450-litraisen altaan, sillä se kasvaa isoksi.
Aiheesta muualla

Makevaario (harrastajan sivu)
Johan Fredrik Aminoff (1847–1892)

Johan Fredrik Aminoff (29. joulukuuta 1847 Helsinki – 19. helmikuuta 1892 Helsinki) oli suomalainen kreivi, juristi ja virka- ja valtiopäivämies.
Perhe

Aminoffin vanhemmat olivat tilanomistaja, vapaaherra Fredrik Aminoff ja Elisabet Juliana Emma Fredrika Schade ja puoliso vuodesta 1884 Anna Emilia Hagelstam, tilanomistaja Jarl August Hagelstamin tytär. Aminoffin poika oli kreivi Johan Fredrik Adolf Aminoff.
Ura

Helsingissä ylioppilaaksi tullut Aminoff valmistui filosofian maisteriksi 1873 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1876, varatuomarin arvon hän sai 1878. Aminoff oli senaatin oikeusosaston palveluksessa vuodesta 1879, toimien reistraattorina vuodesta 1889. Aminoff peri kreivin arvon sedältään jalkaväenkenraali Adolf Aminoffilta vuonna 1884. Kamarijunkkarin arvon hän sai 1885. Aminoff oli myös ritarihuoneen sihteeri vuodesta 1888.
Valtiopäivätoiminta

Aminoff oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1877–1878, 1882 ja 1891.
James E. Sullivan Award

James E. Sullivan Award on yhdysvaltalainen urheilupalkinto, jota Amateur Athletic Union (AAU) jakaa vuosittain Yhdysvaltain parhaalle amatööriurheilijalle. Ensimmäisen kerran palkinto myönnettiin 1930.
Palkinto on nimetty AAU:n perustajan James Edward Sullivanin mukaan. Sen tarkoituksena ei ole pelkästään palkita urheilusuorituksesta, vaan palkinnon tarkoituksena on myös kunnioittaa urheilijoita, jotka ovat esittäneet moraalista luonnetta. James E. Sullivan Award annetaan johtajuuden, luonteen, urheiluhengen ja amatööri-idean perusteella.
Aiheesta muualla

Palkinnon kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Javier Nart

| Javier Nart |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 1.7.2014–  
Ryhmä:  Uudistuva Eurooppa -ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1947 (ikä 77) Laredo, Espanja
Kansalaisuus:  espanjalainen
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Muut puolueet:  Ciudadanos (2014–2019)
Javier Nart (s. 19. elokuuta 1947 Laredo, Espanja) on espanjalainen poliitikko. Nart on puoluekannaltaan sitoutumaton. Aikaisemmin hän on edustanut Ciudadanos-puoluetta. Nart on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2014 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa Uudistuva Eurooppa -ryhmää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Javier Nart Wikimedia Commonsissa
Javier Nart Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Joiun voima

| Joiun voima |
| --- | --- |
 Elokuvan englanninkielinen juliste.
Ohjaaja:  Paul-Anders Simma
Käsikirjoittaja:  Paul-Anders Simma
Tuottaja:  Beatrix A. Wood Paul-Anders Simma
Säveltäjä:  Esa Kotilainen
Kuvaaja:  Borre Aaspo Marita Hällfors Paul-Anders Simma Arvo Vilu
Leikkaaja:  Arne Eklund Jari Innanen Hannu-Pekka Vaara Helena Öst
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Saamifilmi
Ensi-ilta:  2018 (Docpoint)
Kesto:  59 minuuttia
Alkuperäiskieli:  pohjoissaame suomi norja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joiun voima on Paul-Anders Simman ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2018.
Elokuva käsittelee saamelaisten kulttuuria sekä Saanatunturin alueelle kaavailtua kansallispuistoa. Elokuvassa saamelaiskulttuuria tuodaan esille myös joikutaiteilija Ingá-Máret Gaup-Juuson taiteen kautta.
Aiheesta muualla

Joiun voima Internet Movie Databasessa (englanniksi)
John Anthony Rawsthorne

John Anthony Rawsthorne (s. 12. marraskuuta 1936 Crosby) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Liverpoolin arkkihiippakuntaan 16. kesäkuuta 1962 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Rotdonin titulaaripiispaksi 9. marraskuuta 1981. Piispaksi vihkiminen seurasi 16. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Derek John Worlock, jota avustivat Kevin O'Connor ja Anthony Hitchen.
Rawsthorne sai 4. kesäkuuta 1997 nimityksen Hallamin piispaksi.
Jääpallon SM-sarja 1951

| SM-sarja 1950–1951 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  16
Mestari:  Veiterä
Toinen sija:  OPS
Kolmas sija:  WP-35
Pudonneet joukkueet:  Akilles, MP, SePS ja RU-38.
Paras maalintekijä:  Tauno Timoska, KUV (17)
Alempi sarjataso:  Suomensarja
  ← 1950 :  1952 → 
Jääpallon Suomen Palloliiton mestaruudesta 1951 pelasi 16 joukkuetta jaettuna kahteen lohkoon. Lohkovoittajat pääsivät loppuotteluun ja toiseksi sijoittuneet pronssiotteluun. Lohkojen kaksi viimeistä putosivat Suomensarjaan. Suomen mestaruus ratkaisiin liittojen Palloliitto ja Työväen Urheiluliitto mestareiden välisessä loppuottelussa.
Uusina joukkueina sarjassa pelasivat Suomensarjasta nousseet KUV Helsingistä, MP Mikkelistä, OPP Oulusta ja RU-38 Porista. Lisäksi LUM:sta eronneet jääpalloilijat perustivat uuden seuran Lappeenrannan Veiterän, joka peri LUM:n sarjapaikan.
Ennen sarjan alkua järjestettiin myös karsinta yhdestä mestaruussarjapaikasta, kun Helsinkiläinen viipurin evakkoseura Hukat yhdistyi toisen viipurilaistaustaisen seuran Susien kanssa. Karsinnat: Joensuun Maila-Pojat-Sudet 2-4, Vaasan Pallo-Pojat-Porin Kärpät 4-4, Porin Kärpät-Vaasan Pallo-Pojat 1-4, Sudet-Vaasan Pallo-Pojat 5-2. Paikan mestaruussarjassa sai näin Helsinkiin kotiutunut viipurilaisseura Sudet.
Tasaisessa länsilohkossa oli sarjan päättyessä kolme joukkuetta tasapisteissä. Maalieron turvin suurin ennakkosuosikki OPS selviytyi loppuotteluun ja sen paikallisvastustaja OLS jäi pronssiotteluun. Tampereen Ilves-Kissat jäi jälleen mitalipelien ulkopuolelle. Itälohkossa vasta perustettu Veiterä selviytyi lohkovoittajaksi. Se voitti kakkoseksi sijoittuneen WP-35:n 7-0. Ainoan tappion Veiterä kärsi viimeisellä kierroksella YVPS:lle.
Pronssiottelussa WP-35 voitti OLS:n 4-1. OLS:n ensimmäinen jääpallomitali jäi yhä saamatta. Loppuottelussa Helsingissä Veiterä voitti OPS:n maalein 2-0. Veiterä oli perustettu vasta runsaat kolme kuukautta aiemmin, ja seura voitti heti ensimmäisenä kautenaan mestaruuden.
Palloliiton mestaruussarja > Länsilohko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P | OPS | OLS | I-Kiss | VIFK | HIFK | OPP | SePS | RU38 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Oulun Palloseura | 7 | 5 | 0 | 2 | 28-10 | 10 |  | 1-0 | 4-0 | 3-0 | 5-6 | 1-2 | 4-2 | 10-0 |
| Oulun Luistinseura | 7 | 5 | 0 | 2 | 15-8 | 10 |  |  | 1-3 | 1-0 | 3-1 | 2-1 | 4-0 | 4-2 |
| Tampereen Ilves-Kissat | 7 | 5 | 0 | 2 | 25-22 | 10 |  |  |  | 1-10 | 8-5 | 4-1 | 2-0 | 7-1 |
| Vasa IFK | 7 | 4 | 0 | 3 | 32-12 | 8 |  |  |  |  | 0-3 | 7-2 | 2-1 | 13-1 |
| Helsingin IFK | 7 | 4 | 0 | 3 | 19-19 | 8 |  |  |  |  |  | 1-0 | 2-1 | 1-2 |
| Oulun Pallo-Pojat | 7 | 2 | 0 | 5 | 15-20 | 4 |  |  |  |  |  |  | 2-3 | 7-2 |
| Seinäjoen Palloseura | 7 | 1 | 1 | 5 | 10-19 | 3 |  |  |  |  |  |  |  | 3-3 |
| Rosenlewin Urheilijat-38 | 7 | 1 | 1 | 5 | 11-45 | 3 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Palloliiton mestaruussarja > Itälohko

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P | Vei | WP35 | Reipas | YVPS | Sudet | KUV | PA | MP |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lappeenrannan Veiterä | 7 | 6 | 0 | 1 | 33-12 | 12 |  | 7-0 | 2-0 | 0-3 | 4-3 | 5-4 | 6-0 | 9-2 |
| Warkauden Pallo -35 | 7 | 5 | 1 | 1 | 27-20 | 11 |  |  | 4-4 | 4-0 | 3-1 | 5-4 | 4-1 | 7-3 |
| Viipurin Reipas | 7 | 2 | 3 | 2 | 21-18 | 7 |  |  |  | 1-1 | 2-2 | 3-7 | 4-1 | 7-1 |
| Ylä-Vuoksen Palloseura | 7 | 3 | 1 | 3 | 16-16 | 7 |  |  |  |  | 3-4 | 4-2 | 0-1 | 5-4 |
| Sudet, Helsinki | 7 | 3 | 1 | 3 | 21-22 | 7 |  |  |  |  |  | 6-4 | 1-3 | 4-3 |
| Käpylän Urheilu-Veikot | 7 | 3 | 0 | 4 | 33-29 | 6 |  |  |  |  |  |  | 4-2 | 8-4 |
| Porvoon Akilles | 7 | 3 | 0 | 4 | 14-21 | 6 |  |  |  |  |  |  |  | 6-2 |
| Mikkelin Palloilijat | 7 | 0 | 0 | 7 | 19-46 | 0 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Palloliiton mestaruussarja > Pronssiottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 4–1 | Oulun Luistinseura |
Palloliiton mestaruussarja > Loppuottelu

5.maaliskuuta 1951 Helsinki
| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Lappeenrannan Veiterä | 2–0 | Oulun Palloseura |
Palloliiton mestaruussarja > Suomen mestarit

Veiterän joukkue 1950-1951: Sakari Ellonen (mv), Jorma Taskinen (mv), Pentti Kekola, Pentti Immonen, Arvo Raitavuo, Pentti Vartiainen, Veikko Partanen, Matti Serenius, Matti Airaksinen, Martti Hyvönen, Toivo Kokkonen, Juhani Halme, Hannu Airaksinen, Aarre Airaksinen, Niilo Immonen Taustajoukot: huoltaja: Heikki Sistonen, Puheenjohtaja, huoltaja: Yrjö Kainlauri
Palloliiton mestaruussarja > Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Lappeenrannan Veiterä
2.: Oulun Palloseura
3.: Warkauden Pallo -35
4.: Oulun Luistinseura
5.: Tampereen Ilves-Kissat
6.: Vasa IFK
7.: Helsingin IFK
8.: Viipurin Reipas
9.: Ylä-Vuoksen Palloseura
10.: Sudet, Helsinki
11.: Käpylän Urheilu-Veikot
12.: Porvoon Akilles
13.: Oulun Pallo-Pojat
14.: Seinäjoen Palloseura
15.: Rosenlewin Urheilijat -38
16.: Mikkelin Palloilijat
Sijoitukset on määritelty sijasta 5 eteenpäin sarjapisteiden ja tarvittaessa maalieron perusteella riippumatta joukkueiden sijoituksesta lohkossaan. Lohkojen kaksi viimeistä kuitenkin putosi sarjasta. Sarjaan nousivat Helsingin Jalkapalloklubi, Joensuun Maila-Pojat, Kouvolan Urheilijain Palloilijat ja Porin Kärpät.
TUL:n loppuottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Turun Pyrkivä | 3–2 | Helsingin Jyry |
Liittojen välinen mestaruusottelu

| Joukkue 1 | Tulos | Joukkue 2 |
| --- | --- | --- |
| Lappeenrannan Veiterä | 4–2 | Turun Pyrkivä |
Johan Strang

Johan Emil Strang (s. 22. huhtikuuta 1975 Vaasa) on suomalainen historioitsija, filosofi ja politiikan tutkija. Hän on toiminut Pohjoismaiden tutkimuksen professorina Helsingin yliopistossa vuodesta 2022 lähtien. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2010.
Julkaisut

Stefan Nygård ja Johan Strang (toim.): Mellan idealism och analytisk filosofi: Den moderna filosofin i Finland och Sverige 1880–1950. Helsinki: Svenska litteratursällskapet i Finland, 2006.
Johan Strang: History, Transfer, Politics: Five Studies on the Legacy of Uppsala Philosophy (väitöskirja). Helsinki: Helsingin yliopisto, 2010.
Jussi Kurunmäki ja Johan Strang (toim.): Rhetorics of Nordic Democracy. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2010.
Johan Strang (toim.): Nordic Cooperation: A European region in transition. Abingdon, Englanti: Routledge, 2015.
Johan Strang ja Thomas Wallgren (toim.): Tankens utåtvändhet: Georg Henrik von Wright som intellektuell. Helsinki: Svenska litteratursällskapet i Finland, 2016.
Marja Jalava, Stefan Nygård ja Johan Strang (toim.): Decentering European Intellectual Space. Leiden, Alankomaat: Brill, 2018.
Hanne Hagtvedt Vik, Steven L. B. Jensen, Linde Lindkvist ja Johan Strang: Nordic Histories of Human Rights. Abingdon, Englanti: Routledge, 2020.
Jani Marjanen, Johan Strang ja Mary Hilson (toim.): Contesting Nordicness: From Scandinavianism to the Nordic Brand. Berliini: De Gruyter, 2021.
Aiheesta muualla

Johan Strang Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Johan Strang ORCID:ssa
Johan Strang Google Scholarissa