stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Regina Linnanheimo
Elokuvaura > Myöhempi ura

Vuonna 1948 Linnan­heimo poikkesi teatteri­taiteen puolelle ja alkoi valmistella näyttämö­kiertuetta lankonsa Rauli Tuomen kanssa. Näytelmänä oli Jacinto Graun Kohtalo. Elo­kuva­rintamalla Linnan­heimo jatkoi Tulion kanssa tutulla linjalla. Iitin Mankalan­koskella alettiin kuvata Hornankoski-nimistä kolmio­draamaa. Elo­kuvasta tehtiin myös ruotsin­kielinen versio nimellä Forsfararna. Suomen­kielisen version ohjaajaksi on alku­teksteissä nimetty Roland af Hällström, mutta käytännössä Tulio ohjasi molemmat. Linnan­heimo toisti käsi­kirjoituksessa mieli­teemaansa: nuoren naisen kasvu­tarinaa. Pari­kymppinen Åke Lindman teki elo­kuvassa valko­kangas­debyyttinsä. Hornankoski sai sekä Suomessa että Ruotsissa vielä nuivemman vastaan­oton kuin Into­himon vallassa.
1950-luvun alussa Linnan­heimo valmisteli samanaikaisesti kahta elo­kuva­käsikirjoitusta. Toisen työ­nimi oli Eeva tarinan pää­henkilön mukaan. Kesällä 1951 tarina toteutettiin elo­kuvaksi, joka sai nimekseen Rikollinen nainen. Käsi­kirjoituksessa Linnan­heimo loi synkeän kuvan avio­liitosta ja perinteisestä pari­suhteesta. Hän kuvasi avio­liiton naisen vankilaksi, mutta elo­kuvan feministinen painotus jäi vähälle huomiolle. Olympia­kesänä 1952 kuvattiin toisinto Levottomasta verestä nimellä Musta­sukkaisuus. Elo­kuvaa ei pidetty kovin onnistuneena. Linnan­heimon toista käsi­kirjoitusta alettiin työstää elo­kuvaksi vuonna 1953, mutta koko teos saatiin valmiiksi vasta vuoden kuluttua. Viimeiseksi jääneessä elo­kuvassaan Olet mennyt minun vereeni Linnan­heimo loi vielä synkemmän kuvan pari­suhteista. Kun elo­kuva tuli lopulta ensi-iltaan vuonna 1956, se oli taloudellinen floppi ja sai edellisiäkin heikommat arviot. 1950-luvun puoli­välissä Linnan­heimo lopetti elo­kuva­työt ja vetäytyi julkisuudesta.
Linnan­heimo ja Tulio tekivät sodan jälkeen yhdessä seitsemän elo­kuvaa. Kaikista kuvattiin myös ruotsin­kieliset versiot. Kahdeksaskin elo­kuva oli työn alla. Linnan­heimon kirjoittamaa tarinaa Lapista ehdittiin kuvata kaksi viikkoa Saana­tunturilla, mutta työ jäi kesken. Rakkauden ristin ja Levottoman veren jälkeen kriitikot eivät enää jaksaneet innostua Linnan­heimon ja Tulion elo­kuvista, jotka toistivat loputtomiin samoja aiheita ja ideoita. 1950-luvulla Linnan­heimo kirjoitti Tapio Ilo­mäen synopsiksen pohjalta käsi­kirjoituksen Maija Kahvi­tyttö, josta Roy muokkasi kuvaus­käsi­kirjoituksen elo­kuvaan Tähtisilmä (1955).
Merkitys

Regina Linnan­heimon silmät ovat herättäneet huomiota myöhempien polvien elo­kuvien katsojissa. Pitkä, rävähtämätön katse kameraan oli kuulunut Linnan­heimon maneereihin ilmeisesti jo Tulion kadonneissa 1930-luvun elo­kuvissa. Myytti hänen silmistään tuli 1980-luvulla Tulion elo­kuvien televisio­esitysten myötä. Organ-yhtye teki vuonna 1982 aiheesta kappaleen, jossa muun muassa lauletaan ”Niin kauhea silmissä synti on syvä”. Walter de Campin mukaan ”neuro­kaunottaren silmät voivat tuijottaa ja pälyillä lautasina”. Elo­kuvakriitikko Markku Varjola on kirjoittanut Linnan­heimosta, että tämä on ”Tulion palava pensas, meedio, jonka sisäänpäin kääntyneessä katseessa elämän­vietti taistelee sielullisen vamman kanssa”.
Kääntäjänä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Regina Linnan­heimo oli aina sala­peräinen, mutta muutoin erittäin mukava ihminen. Hänestä oli helppo pitää, mutta hän ei päästänyt ketään kovin lähelle itseään.” | ” |
– Leif Wager Ilta-Sanomissa 1992
Elo­kuva­uran jälkeen Linnan­heimo työskenteli kääntäjänä. Hän viihtyi uudessa ammatissaan – yhdistyiväthän siinä hänen kaksi rakkauttaan: kielet ja elo­kuvat. Linnan­heimo käänsi ulkomaisia elo­kuvia sekä suomeksi että ruotsiksi. 1960-luvun alussa hän toimi freelancerina ja vuodesta 1963 Yleisradion vakituisena kääntäjänä. Televisio­ruuduissa näkyi lähes joka ilta nimi Regina Mörner, mutta vain harva tiesi, kuka nimen takana oli. Hän suomensi muun muassa monia jaksoja sarjoista Ashtonin perhe, Lucy Show ja Wagon Train.
1960-luvulla Linnan­heimo katsoi elämänsä julkisuuden henkilönä päättyneen uuden ammatin myötä. Häntä verhosi sala­peräisyys, ja 1970-luvulla häntä kutsuttiin ”mystiseksi kuin Greta Garbo”. Joka kerta, kun televisiossa esitettiin Linnan­heimon kulta­kauden elo­kuvia, häneltä tivattiin haastatteluja. Lähes joka kerta hän kieltäytyi haastattelusta. ”En jaksa käsittää miksi minusta ollaan yhä kiinnostuneita”, hän virkkoi vaatimattomasti.
Sala­peräisyyden myötä Linnanheimoon alettiin liittää kaikenlaisia huhuja. Hänen väitettiin asuvan Töölössä erakkona suuressa asunnossa, jossa ei ollut lainkaan peilejä. Näin hän välttyisi näkemästä ”vanhenevia kasvojaan”. Todellisuudessa hänellä oli runsaasti peilejä, joista saattoi tarkistaa vaatteiden juuri oikean istuvuuden. Toinen huhu väitti hänen liikkuvan ulkona vain pimeällä kaula­huivi kasvoillaan, jottei häntä olisi tunnistettu. ”Töölön erakon” ystävä­piiri oli sangen laaja – siihen lukeutuivat muun muassa Marjatta ja Mika Waltari – ja hänen luokseen päädyttiin usein jatkoille juhlien jälkeen. Erityisen läheinen ystävä Linnan­heimolle oli Yleis­radioon vuonna 1966 kääntäjäksi tullut nuori Annikki Malinen (myöhemmin Annikki Suni).
Vuonna 1972 Linnan­heimo suomensi poliittisesti aran musikaalin Silkkisukat. Sen pelättiin loukkaavan Neuvostoliittoa, joten Yleis­radio ei esittänyt sitä. Mainos­televisio kuitenkin esitti elokuvan. Sen seurauksena järjestettiin eduskuntakysely, Tehtaan­kadun Neuvosto­liiton lähetystössä nähtiin punaista ja ohjelma­neuvostossa käytiin kuumina.
Linnan­heimo näyttäytyi Risto Orkon 75-vuotisjuhlissa vuonna 1974, sen jälkeen hän kieltäytyi vuosien ajan kaikesta julkisuudesta. Hän suutahti, jos häntä yritettiin valokuvata ja useat myöhemmät valokuvat oli yleensä otettu niin kaukaa, ettei niissä olevaa naista voinut edes varmasti tunnistaa Linnanheimoksi.
Yksityiselämä > Avioliitto

Vuonna 1948 Linnanheimo avioitui ruotsalaisen sisustus­arkkitehdin, kreivi Carl Robert Mörnerin (1896–1952) kanssa, jolloin hänestä tuli kreivitär Mörner af Morlanda. Linnanheimo oli tavannut hänet puhe­tekniikan opettajansa Marianne Mörnerin kautta, joka oli kreivi Mörnerin serkku. Tukholmassa pääsiäispyhinä solmittu avio­liitto tuli täytenä yllätyksenä kaikille, mutta tapansa mukaisesti Linnan­heimo ei puhunut yksityis­asioistaan edes lähi­piirilleen. Paris­kunta lähti hää­matkalle Italiaan, josta Linnan­heimo palasi Suomeen jatkamaan filmaus­töitä. Kreivi Mörner puolestaan joutui auto-onnettomuuteen palatessaan Kööpenhaminan kautta Ruotsiin, ja joutui kuukausiksi sairaala­hoitoon.
Kesällä 1949 aviopari Mörner teki kierto­matkan Euroopassa. Linnan­heimoon vaikutti syvästi etenkin sisilialaisen Taorminan kauneus. Noihin aikoihin hänen suhteensa lehdistöön oli avoimempi kuin milloinkaan. Hän kirjoitti pakinoita Uutisaittaan ja toimi valo­kuva­mallina. Hän jopa esitteli ulkomaisia vaate­hankintojaan julkisuudessa. Uutis­aitan toimittaja Royn muutettua Brasiliaan hän huomasi, ettei muihin toimittajiin kannattanut luottaa ja sulkeutui lehdistöltä.
Avioituminen ei juurikaan muuttanut Linnan­heimon elämää; hän asui Helsingissä ja kävi miehensä luona Tukholmassa kun töiltään ehti. Avio­liitto päättyi Carl Mörnerin kuolemaan kesällä 1952. Linnan­heimon äiti Aksa Linnan­heimo kuoli seuraavana vuonna. Leskeksi jäänyt Juho Linnan­heimo muutti pysyvästi Pornaisiin, ja Regina Linnan­heimo löysi uuden kodin Etu-Töölöstä.
Linnan­heimo ja Teuvo Tulio (1912–2000) olivat paitsi pitkä­aikaisia työ­tovereita, myös elin­ikäisiä rakastavaisia. Elo­kuva­kiinnostuksen kautta heistä tuli ystäviä ja vähitellen myös epä­sovinnainen pari. Linnan­heimo ja Tulio eivät koskaan avioituneet, menneet kihloihin tai edes asuneet yhdessä. He eivät myöskään julkisesti tunnustaneet suhdettaan, joten se ei ollut kovinkaan yleisessä tiedossa.
Yksityiselämä > Eläkevuodet

Linnan­heimo jäi Yleis­radion palveluksesta eläkkeelle loppu­vuodesta 1980. Hän muutti Etu-Töölössä lyhyen matkan uuteen asuntoon Temppeli­kadulle. Vuonna 1983 hän oli viimeisen kerran julkisuudessa Suomi-Filmin juhlassa, johon oli kutsuttu monia suomalaisen elo­kuvan vaikuttajia. Myös Rakel Linnanheimo oli eläkkeellä ja sisarukset matkustelivat paljon. Molempien suosikki­kohde oli Italia. Regina Linnanheimo oli kääntäjän­vuosinaan hankkinut hyvän italian kielen taidon. Isänsä kuoleman jälkeen Linnan­heimon siskokset viettivät Pornaisten huvilalla kesiä kahdestaan.
Linnan­heimo oli elin­ikäinen tupakoitsija ja ennen kuolemaansa jo vakavasti sairas. Regina Linnan­heimo kuoli tiistaina 24. tammi­kuuta 1995, 79-vuotiaana. Hänet haudattiin Linnan­heimojen suku­hautaan Pornaisiin lähelle Koto­järveä ja Linnan­heimolle rakasta huvilaa.
Perintö

Helsingin keskustakirjasto Oodissa sijaitseva, vuonna 2019 avattu Kansallisen audio­visuaalisen instituutin Kino Regina -elo­kuva­teatteri on nimetty Regina Linnan­heimon mukaan.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| 1931 | Laveata tietä | nainen Kirstin juhlissa | mykkä­elo­kuva |
| 1931 | Jääkärin morsian | Rakel Linnanheimon sijais­näyttelijä | mykkä­elo­kuva |
| 1933 | Sininen varjo | nainen ravintolassa | elo­kuvasta säilynyt noin 16 minuuttia |
| 1934 | Helsingin kuuluisin liikemies | Maikki Mattila |  |
| 1935 | Kun isä tahtoo... | Vappu Lampaan­pää |  |
| 1936 | VMV 6 | Marja |  |
| 1936 | Taistelu Heikkilän talosta | Anni | elo­kuvasta säilynyt alku ja loppu, Linnan­heimo yksi käsi­kirjoittajista |
| 1936 | Mieheke | laulajatar Virva Suokuma |  |
| 1937 | Nuorena nukkunut | Silja Salmelus | elo­kuvasta säilynyt 20 minuuttia (kela 3/5) |
| 1938 | Kiusaus | Raili, Martin morsian | tuhoutunut, Linnan­heimo toinen käsi­kirjoittajista |
| 1939 | Eteenpäin – elämään | Justiina |  |
| 1939 | Helmi­kuun manifesti | Aino Sihvola |  |
| 1939 | Pikku pelimanni | Anna, Olavin äiti |  |
| 1940 | Suo­torpan tyttö | Suo­torpan Helga |  |
| 1940 | Lapseni on minun | Kaisu, kartanon sisäkkö |  |
| 1940 | Yövartija vain... | Aino Virtanen |  |
| 1941 | Kulkurin valssi | Rosinka, mustalais­tyttö |  |
| 1941 | Kaivopuiston kaunis Regina | Regina Berg |  |
| 1942 | Onni pyörii | Eeva |  |
| 1942 | Niin se on, poijaat! | Hertta Perä­valo |  |
| 1943 | Katariina ja Munkkiniemen kreivi | Katariina, muona­miehen tytär |  |
| 1944 | Herra ja ylhäisyys | doña Camilla Maria Teresa Escajadillo |  |
| 1944 | Kuollut mies vihastuu | pianisti Maria Lichter |  |
| 1945 | Linnaisten vihreä kamari | Anna Littow |  |
| 1946 | Rakkauden risti | Riitta | parhaan naispääosan Jussi |
| 1946 | Levoton veri | Sylvi Sora, o.s. Kahra | parhaan naispääosan Jussi |
| 1947 | Intohimon vallassa | Aino Iso-Yli­talo |  |
| 1949 | Hornankoski | Lea, piika |  |
| 1949 | Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi | Anna, Olavin äiti |  |
| 1949 | Vain kaksi tuntia | sisar Magda, yli­hoitajatar |  |
| 1952 | Rikollinen nainen | Eeva Isokari, ”Veera Puranen” | käsi­kirjoitus |
| 1953 | Musta­sukkaisuus | Riitta Maras |  |
| 1956 | Olet mennyt minun vereeni | Rea | käsi­kirjoitus |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Regina Linnanheimon muistokirjoitus (maksullinen) Helsingin Sanomat. 24.1.1995.
Jakso 3: SF-tähtiä ja tähdenlentoja: Regina Linnanheimo (MP3) Yle Areena. 5.6.2014.
Topelius, Taneli: Salarakkaus, rankat roolit, pako julkisuudesta – tällainen oli 100 vuotta sitten syntynyt Regina Linnan­heimo Ilta-Sanomat. 12.7.2015.
Marjamäki, Tuomas: Regina Linnanheimo katosi julkisuudesta – Valkokankaan varjot 7/10 Apu. 30.10.2021.
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Alankomaat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Regina Linnan­heimo vuonna 1943 elo­kuvan Herra ja ylhäisyys kuvauksissa.
Vasemmalta ylhäältä: näyttelijät Laila Rihte, Helena Kara, Lea Joutseno, Ester Toivonen, Tuulikki Paananen ja Regina Linnan­heimo.
Regina Linnan­heimo elo­kuvassa Rakkauden risti.
Linnan­heimo vuonna 1961.
Lohtaja

| Lohtaja Lochteå> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Kokkola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  64°01′25″N, 023°30′20″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Keski-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Kokkolan seutukunta
Kuntanumero:  429
Hallinnollinen keskus:  Lohtajan kirkonkylä
Perustettu:  1578
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Kokkola Kälviä Ullava Lohtaja
– syntynyt kunta:  Kokkola
Pinta-ala:  807,95 km²  (1.1.2008)
– maa:  288,57 km²
– sisävesi:  2,18 km²
– meri:  517,2 km²
Väkiluku:  2 791   (31.12.2008)
– väestötiheys:  9,67 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  18,4 %
– 15–64-v.:  62,8 %
– yli 64-v.:  18,8 %
Ohtakarin kalastajakylä
Lohtajan kirkko
Lohtaja (ruots. Lochteå) on Lohtajan kirkonkylän ja lähikylien muodostama alue Kokkolan kaupungin pohjoisosassa ja entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Keski-Pohjanmaahan kuuluvassa Kokkolan seutukunnassa, Länsi-Suomen läänissä. Lohtajan, Kälviän ja Ullavan valtuustot päättivät kuntaliitoksesta Kokkolan kanssa 3.12.2007, ja liitos astui voimaan 1.1.2009.  Uuden kaupungin nimeksi tuli Kokkola, ja sillä oli tuolloin yli 45 000 asukasta. Kunta oli yksikielisesti suomenkielinen ja siellä asui ennen lakkautusta 2 791 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 807,95 km2, josta 517,2 km2 oli merialueita ja 2,18 km2 sisävesiä. Väestötiheys oli 9,67 asukasta/km2. Lohtajan naapurikunnat ennen kunnan lakkauttamista olivat Himanka, Kannus ja Kälviä.
Lohtaja tunnetaan erityisesti Vattajanniemellä sijaitsevasta laajasta lentohiekka-alueesta ja sen hiekkarannasta, josta tosin suurin osa on puolustusvoimien käytössä harjoitus- ja ampuma-alueena. Alueen säilyttämiseksi siviilikäytössä on perustettu Pro Vattaja -yhdistys. Niemen kärjessä lyhyen pengertien päässä on Ohtakarin saari, missä sijaitsee vanha kalastajakylä kalastusmuseoineen, kalasatama, nykyään näkötornina toimiva pooki, vanha jatulintarha sekä Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen ylläpitämä leirikeskus. Saaressa kävijöiden rituaaleihin kuuluu kiven heittäminen leirikeskuksen alueella sijaitsevaan kivikasaan.
Lohtajan merkittävimpiä tapahtumia ovat jokakesäiset Lohtajan kirkkomusiikkijuhlat sekä kalajuhlat, joista merkittävimmät pidetään Ohtakarissa. Lohtajan kirkkomusiikkijuhlat järjestettiin 40. kerran vuonna 2018.
Lohtajan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla Ohtakarin siikavelli.
Historia

Lohtajan Viirrejoelta, Alaviirteeltä löytyi vuonna 1930 noin 70 cm pitkä mammutin reisiluun pala, joka on arvioitu yli 24 000 vuoden ikäiseksi.
Lohtajan alue oli kivikaudella vielä meren alla. Vanhimpia asutukseen viittaavia löytöjä on joukko rautakautisia kiviröykkiöhautoja, joista osan arvellaan olevan peräisin pronssikaudelta. Silloisten asukkaiden on arveltu saaneen elantonsa kalastuksella. Pysyvä asutus Lohtajalle syntyi keskiajalla, jolloin rannikkoa pitkin suuntautui eränkäyntiä pohjoiseen. Paikannimistöstä päätellen Lohtajan ensimmäiset asukkaat olivat kotoisin Satakunnasta. Uuden ajan alussa Lohtajalla oli jo vankka asutus.
Lohtaja kuului alkujaan Pietarsaaren suurpitäjään ja vuodesta 1467 silloin syntyneen Kokkolan yhteyteen. Lohtajasta muodostettiin kappeli vuonna 1517 ja itsenäinen seurakunta vuonna 1578. Lohtajan hallintopitäjä muodostettiin vuonna 1546, ja alun perin siihen kuuluivat myös Rahjan kylä Kalajoelta, muutama talo Evijärveltä sekä Reisjärvi kokonaisuudessaan. Lohtajan kappeliseurakunniksi perustettiin Lestijärvi 1500-luvun lopulla ja Toholampi vuonna 1775. Toholampi erotettiin Lohtajasta itsenäiseksi seurakunnaksi vuonna 1859, ja Lestijärvi itsenäistyi Toholammista vuonna 1906. Lohtajan kappeleina ovat olleet myös Kannus ja Himanka, joista edellinen itsenäistyi vuonna 1859 ja jälkimmäinen vuonna 1898.
Suomen sodan aikana ruotsalais-suomalainen pääarmeija vetäytyi Oravaisten taistelun jälkeen Lohtajalle, jonka pappilaan ylipäällikkö Wilhelm Mauritz Klingspor asettui esikuntineen syyskuun lopulla 1808. Täällä hän allekirjoitti venäläisten kanssa Lohtajan aselevon 29. syyskuuta 1808. Samalla Klingspor kuitenkin sai pyytämättään eron ylipäällikön tehtävästä, venäläiset sanoivat aselevon irti ja vihollisuudet alkoivat jälleen 27. lokakuuta.
Valtio pakkolunasti pääosan Vattajanniemestä vuonna 1946 puolustusvoimille ilmatorjuntajoukkojen harjoitus- ja leirialueeksi. Ensimmäiset ilmatorjuntajoukkojen harjoitukset Vattajanniemellä järjestettiin vuonna 1952.
Lohtajan, Kälviän ja Ullavan valtuustot päättivät kuntaliitoksesta Kokkolan kanssa 3. joulukuuta 2007, ja liitos astui voimaan 1. tammikuuta 2009.  Uuden kaupungin nimeksi tuli Kokkola, ja sillä oli tuolloin yli 45 000 asukasta.
Lohtajan museomäelle rakennettiin vuonna 2009 vanhan mallin mukainen harkkohytti, joka otettiin käyttöön ensi kerran vuonna 2013.
Historia > Nimen alkuperä

Lohtaja-nimellä on saamelaisperäinen, lahtea merkitsevä tausta (vrt. lahtea merkitsevät pohjoissaamen luokta, inarinsaamen luohtâ, koltansaamen luõhtt). Nimen loppuosan -ja tausta on epäselvä.
Kylät ja kulmakunnat

Lohtajalla on viisi henkikirjakylää (tieto vuodelta 1973):
Alaviirre
Karhi
Lohtaja
Marinkainen
Väliviirre
Kulmakuntia Lohtajalla ovat Koskenkylä, Sorto ja Uusikylä.
Palvelut

Lohtajan kirkonkylässä on muun muassa Sale-myymälä, apteekki, parturi-kampaamo, kirpputori ja rautakauppa. Kylän pinnassa on myös ravintola-baari Casa.
Kunnallisia palveluita löytyy terveysasema, kirjasto ja monitoimihalli. Lohtajan kirkonkylän koulu on suomenkielinen koulu, joka tarjoaa perusopetusta luokilla 1–6 sekä Lohtajan yläkoulu joka tarjoaa perusopetusta luokille 7-9. Kirkonkylän koulussa toimii myös esiopetuksen ryhmä.
Kristinusko

Lohtajan seurakunnalla on toimintaa Lohtaja-talossa ja kirkkoherranvirasto Lohtajan pappilassa. Sen kirkkona toimii Lohtajan kirkko.
Lohtajalla toimii myös Lohtajan helluntaiseurakunta.
Kulttuuri > Nähtävyyksiä

Lohtajan kirkko
Lohtajan pappila
Lohtajan kotiseutumuseo
Ohtakari ja Vattajanniemi
Ohtakarin kalastusmuseo
Alaviirteen meripaviljonki
Rahjan saaristo
Kulttuuri > Tapahtumia

Lohtajan kirkkomusiikkijuhlat
Ohtakarin kalajuhlat
Evankelisuuden evankeliumijuhla on järjestetty Lohtajalla vuosina 1981 ja 2013.
Liikenneyhteydet

Lohtajan läpi kulkee valtatie 8, pohjoiseen päin Kalajoelle ja Ouluun, etelään päin Kokkolaan. Yhdystie 7715 on Lohtajan alueella kulkeva yhdystie, jonka pituus on noin 15 kilometriä. Tie palvelee lähinnä paikallista liikennettä ja yhdistää Lohtajan kyliä toisiinsa ja valtatieverkkoon. Tien ympäristö on määritelty kulttuuriympäristön ja maiseman vaalimisen kannalta tärkeäksi alueeksi.
Etäisyyksiä Lohtajalta

Kokkola 30 km
Kalajoki 40 km
Oulu 170 km
Vaasa 150 km
Ylivieska 70 km
Tunnettuja lohtajalaisia

Eero Erkkilä, tenori ja säveltäjä
Frans Hanhisalo, maanviljelijä ja kansanedustaja
Seppo Jukkola, suunnistaja, metsänhoitaja ja yritysjohtaja, metsäneuvos
Jaakko Kolppanen, sotilas ja Mannerheim-ristin ritari
Harri Niemelä, yrittäjä yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Sebastian Tynkkynen, poliitikko, kansanedustaja, Euroopan parlamentin jäsen
Kirjallisuutta

Luho, Ville & Luukko, Armas: Suur-Lohtajan historia. 1, Esihistoriallisesta ajasta Suomen sotaan.  Kokkola:  Suur-Lohtajan historiatoimikunta, 1957.
Junkala, Leevi & Niemelä, Maria: Suur-Lohtajan historia. 2, vuodet 1809-1917.  Kokkola:  Suur-Lohtajan historiatoimikunta, 1977.  ISBN 951-99109-9-9
Ekman-Salokangas, Ulla: Suur-Lohtajan historia. 3, 1910-luvulta 1980-luvulle.  Kannus:  Suur-Lohtajan historiatoimikunta, 2004.  ISBN 952-91-6973-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kirkkomusiikkijuhlien kotisivut
Vattajanniemi ja Ohtakari
Meripaviljongin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Keski-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Halsua  Kannus  Kaustinen  Kokkola  Lestijärvi  Perho  Toholampi  Veteli 
Entiset kunnat:  Kaarlela  Kälviä  Lohtaja  Ullava  Öja 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle 
Lohtajan pitäjän vanha sinetti
Esquilinus

Rooman seitsemän kukkulaa
Esquilinus (lat. ex = ulkopuolella, colere = asua, viljellä; ital. Esquilino) oli Roomasta Aniojoen laaksoon ulottuva ylätasanko. Nimi osoittaa selvästi, että Esquilinus oli varhaisimman kaupunkialueen ulkopuolella. Esquilinus oli Rooman seitsemästä kukkulasta alueeltaan laajin.
Esihistorian aikana aluetta käytettiin hautausmaana, etenkin sen jälkeen kun Forumin vanhempi rautakautinen hautausmaa oli 700-luvulla eaa. jäänyt pois käytöstä. Keisarikunnan aikana siellä asui pääasiassa käsityöläisiä ja köyhälistöä, joiden asuinpaikkoina olivat Esquilinuksen laaksot ja rinteet, kun taas aatelisto suosi alueen kukkuloiden huippuja. Alueella sijaitsi myös muutamia temppeleitä, ja se oli Rooman tiheimmin asuttuja alueita.
Ajanlaskun alun tienoilla Gaius Maecenas perusti alueelle laajan puutarhan. Se siirtyi perintönä keisari Augustukselle, mutta vuoden 64 tulipalo tuhosi koko kaupunginosan. Keisari Nero varasi alueen itselleen suurisuuntaista Domus Aurea -hankettaan varten. Satakunta vuotta myöhemmin keisari Trajanus rakennutti alueelle kylpylän. Domus Aurean ja Trajanuksen termien raunioita on säilynyt nykypäiviin asti. Seuraavalla vuosisadalla alueesta muodostui Horti Liciniani -niminen puutarha. Pretoriaaniprefekti Junius Annius Bassus rakennutti Esquilinukselle 300-luvun alkupuolella yksityisen basilikan, joka 400-luvulla muutettiin kirkoksi.
Esquilinus autioitui keskiajalla, vaikka sinne rakennettiinkin useita kirkkorakennuksia. Paavi Sixtus V palautti 1500-luvulla alueen elinvoiman, kun sen keskuskirkkoon Santa Maria Maggioreen johtavat tiet muutettiin hyväkuntoisiksi kaduiksi. Tarkoituksena oli helpottaa pyhiinvaeltajien liikkumista Rooman keskustan ja Maggiore-kirkon välillä. Seuraava suuri rakennushanke oli 1850-luvulla aloitettu Rooman päärautatieaseman Stazione Terminin rakentaminen. Vasta sen valmistuttua alettiin laatia alueen asemakaavaa: syntyivät yhtenäiset monikerroksiset asuinrakennukset, joiden okranväriset julkisivut hallitsevat vieläkin alueen yleiskuvaa. Nykyisin Esquilino on Rooman kaupunginosa 15 (Rione XV).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .