stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Diakonissa

Pyhä diakonissa Olympiada. Ikonissa Olympiadalle on kuvattu ylle diakonin liturginen asuste orari.
Diakonissa oli alkukristillisen seurakunnan naispalvelija, jonka tehtävänä oli auttaa piispaa seurakunnan johtamisessa, avustaa naisten kasteissa, vierailla naisia tapaamassa ja välittää heidän asiansa piispalle sekä olla liturginen avustaja. Esimerkiksi tunnettu diakonissa Olympia/Olympiada kuvataan liturginen orari yllään. 1800-luvulla protestanttisissa maissa yleistyi käsitys diakonissasta nöyränä köyhien ja kärsivien palvelijana, joka käsitys on sittemmin kyseenalaistettu..
Suomessa diakonissalla tarkoitetaan nykyisin yleensä henkilöä, joka on suorittanut sairaanhoitajan ja kirkollisen kelpoisuuden antavan tutkinnon sekä vihitty diakonian virkaan. Diakonissa voi olla myös mies. Diakonissaksi voi opiskella nykyisin Diakonia-ammattikorkeakoulussa. Ennen vihkimystä opiskelijan tulee käydä ordinaatiokoulutus, joka on tutkinnosta erikseen olevaa hiippakunnan koulutusta. Useat piispat vaativat vokaation ennen vihkimystä, joten kaikki diakonia-ammattikorkeakoulun tai Novian eri toimipaikkojen opiskelijat eivät saa suoraan vihkimystä, ennen viran vastaanottamista. Viran liturgista luonnetta on vahvistettu kirkon jumalanpalvelusuudistuksessa 1990-luvulla. Diakonissan viran liturgisena tunnuksena on ryhdytty käyttämään vasemmalle olkapäälle asetettua stolaa. Diakonissat käyttävät perinteisesti "sokeripalallista" virkapaitaa, joka on väriltään vihreä. Liturgisilla uudistuksilla ja symboleilla on siten ryhdytty lähentämään diakonian virkaa kohti kirkon erityistä virkaa. Kirkossa on käynnissä diakonaattiuudistukseksi kutsuttu hanke, jossa myös diakonian viran tulevaisuutta selvitetään.
Varhaisina vuosisatoina diakonissat toimivat piispan apulaisina jumalanpalveluksessa ja kasteessa. On kiistanalaista kuuluiko diakonissanvirka kirkossa niin sanottuun alempaan papistoon lukijan ja ipodiakonin kanssa, vai oliko kyseessä diakoniin rinnastettava ylemmän papistoon kuuluva vihkimys. Monien historiallisten lähteiden kuvaukset diakonissan vihkimistoimituksesta ja tavasta jolla diakonissa osallistui ehtoolliseen alttarissa muun ylemmän papiston kanssa viittaisivat siihen, että kyseessä oli nimenomaan diakoniin rinnastettava vihkimys. Diakonit käyttivät myös jumalanpalveluspukujensa  yhteydessä oraria, kuten miesdiakonitkin.
Virkaa ei kirkossa ole koskaan virallisesti lakkautettu, mutta ajan myötä se on jäänyt pois käytöstä. Ortodoksisen kirkon piirissä on viime vuosina herännyt kiinnostus diakonissan viran henkiinherättämiseen. Joissakin kirkoissa diakonissoja on myös vihitty.
Diakonissat evankelisissa kirkoissa

Evankelisissa kirkoissa diakonissat ovat toimineet alkuperäisiksi uskotuissa tehtävissään 1800-luvulta lähtien. Diakonialaitokset tarvitsivat koulutettuja työntekijöitä hoitamaan erilaisia palvelutehtäviä köyhien ja sairaiden parissa. Diakonissat asuivat diakonialaitosten yhteydessä olevissa asuntoloissa. Alussa diakonissojen toiminta keskittyi diakonialaitoksiin ja niiden lähiympäristöön, myöhemmin diakonissoja alkoi työskennellä myös seurakunnissa ja yhteiskunnan terveydenhuollon palveluksessa.
Ensimmäisen diakonissalaitoksen perusti Th. Fliedner vuonna 1836 Kaiserswerthiin lähelle Düsseldorfia. Suomen vanhin diakonissalaitos on everstinna Aurora Karamzinin Helsinkiin vuonna 1867 perustama Helsingin Diakonissalaitos. Viipurin Diakonissalaitos perustettiin vuonna 1869, ja se siirtyi sodan vuoksi Lahteen vuonna 1940 ja tunnetaan nykyisin nimellä Lahden diakonialaitos. Sortavalan diakonissalaitos perustettiin vuonna 1894. Sortavalan diakonissalaitos siirtyi sodan aikana Pieksämäelle.
Vaikka diakonissojen koulutus aloitettiin Helsingissä, Suomen ensimmäinen diakonissa Mathilda Hoffman valmistui kuitenkin Viipurin Diakonissalaitokselta vuonna 1872. Vuonna 1896 Oulun diakonissalaitos aloitti kiertävien sairaanhoitajien kouluttamisen. Näin haluttiin vastata Oulun seutua maantieteellisesti laajemman alueen koulutus- ja palvelutarpeisiin. Myöhemmin diakonissoja alettiin kouluttaa myös Porissa (1941).
Diakonissalaitosten tehtäviin on perinteisesti kuulunut sekä kristilliseen lähimmäisenrakkauteen perustuvien sosiaali- ja terveyspalveluiden ylläpito, kirkkotekstiilien valmistus että diakoniatyöntekijöiden koulutus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diakonia-ammattikorkeakoulu
Helsingin Diakonissalaitos
Lahden Diakonialaitos
Suomen ensimmäinen diakonissa, Helsingin Sanomat, 15.09.1935, nro 248, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Fate

| Fate |
| --- | --- |


Tiedot
Toiminnassa:  1985–
Tyylilaji:  hard rock heavy metal aikuisrock
Kotipaikka:  Kööpenhamina, Tanska 
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Per Johansson,  laulu   Peter Steincke,  basso   Søren Hoff,  kitara   Mikael Kvist,  rummut  
Levy-yhtiö:  MTM Music  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fate on tanskalainen vuonna 1985 perustettu hard rock -yhtye.
Historia

Faten perusti vuonna 1985 kitaristi Hank Shermann, joka aiemmin oli soittanut Mercyful Fate -yhtyeessä. Shermann oli kuitenkin alkanut vierastaa yhtyeen kauhu- ja okkultismiteemaista musiikkia, ja päätti perustaa oman yhtyeen joka tekisi Mötley Crüen kaltaista musiikkia. Faten menestys jäi vaatimattomaksi ja Shermann erosi vasta kahden vuoden päästä yhtyeen perustamisesta. Cruisin' for a Bruisin' -albumin julkaisemisen jälkeen monet alkuperäisjäsenistä erosivat: tilalle tulivat Mattias "IA" Eklundh ja Per Henriksen ,joiden myötä yhtyeen musiikki vaihtui heavy metaliksi. Scratch 'N' Sniff -albumin jälkeen Eklundh erosi yhtyeestä ja Fate hajosi 1993. Yhtye piti hiljaiseloa yli kymmenen vuotta, mutta yhdistyi keikkailua varten vuonna 2004. Fate julkaisi vuonna 2006 uuden albumin V.
Kokoonpano

Per Johansson ("Per Henriksen") – laulu
Peter Steincke ("Pete Steiner") – basso
Søren Hoff – kitara
Mikael Kvist – rummut
Kokoonpano > Entiset jäsenet

Hank Shermann – kitara
Bjarne Holm ("Bob Lance") – rummut
Jeff "Lox" Limbo – laulu
Jacob "Mr. Moth" Moth – kitara
Mattias "IA" Eklundh – kitara
Rasmus Duedahl – rummut
Nicklas Burman – koskettimet
Diskografia > Studioalbumit

Fate (1985,  Capitol Records, EMI)
A Matter of Attitude (1986,  EMI)
Cruisin' for a Bruisin' (1988,  EMI)
Scratch 'n' Sniff (1990,  EMI)
V (2006,  MTM Music)
Ghosts from the Past (2011)
If Not for the Devil (2013)
Diskografia > Kokoelmat

Best of Fate 25 Years 1985–2010 (2010)
Back to the Past (Re-Recorded) (2022)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Fate Myspacessa (englanniksi)
Fate Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Herttoniemen yhteiskoulu

| Herttoniemen yhteiskoulu> Helsingin Yhteiskoulu ja Realilukio |
| --- | --- |

Sijainti:  Kettutie 6, Helsinki
Koordinaatit:  60°12.39′N, 25°02.17′E
Tyyppi:  yläkoulu ja lukio
Perustettu:  1924
Rehtori:  Johanna Kallio
Luokat:  7–9, lukio
Oppilaita:  yläkoulu: n. 390 (2023) lukio: n. 370 (2023) yhteensä: n. 760 (2023)
Verkkosivut
Herttoniemen yhteiskoulu (Heryk) on yläkoulu- ja lukio-opetusta järjestävä oppilaitos Helsingin Herttoniemessä. Se perustettiin vuonna 1924 paikkaamaan koulutilojen puutetta Helsingissä. Vuonna 1957 Heryk siirtyi nykyiselle paikalleen Kettutie 6:een.
Heryk on yksityinen koulu, jossa opetus on maksutonta. Yleislukiona Heryk tarjoaa monipuolisen kurssivalikoiman. Vuonna 2023 yläkoulussa oli noin 390 oppilasta ja lukiossa noin 370 opiskelijaa. Vuonna 2024 lukion keskiarvoraja oli 8,58. Koulun rehtori on Johanna Kallio.
Yläkoulu kuuluu Länsi-Herttoniemen oppilaaksiottoalueeseen. Yläkoulussa on jalkapalloon painottunut liikuntaluokka ja latinaluokka.
Koulun historia

| Vuosi | KA-raja |
| --- | --- |
2000–2001:  7,3
2001–2002:  7,27
2002–2003:  7,2
2003–2004:  7,2
2004–2005:  7,5
2005–2006:  7,55
2006–2007:  7,61
2007–2008:  7,92
2008–2009:  8,08
2009–2010:  8,17
2010–2011:  8,33
2011–2012:  8,42
2012–2013:  8,58
2013–2014:  8,75
2014–2015:  8,67
2015–2016:  8,77
2016–2017:  8,75
2017–2018:  8,83
2018–2019:  9,00
2019–2020:  8,92
2020–2021:  8,92
2021–2022:  8,92
2022–2023:  8,54
2023–2024:  8,69
2024–2025:  8,58
Helsingin Yhteiskoulu ja Realilukio perustettiin 1924 Kamppiin osoitteeseen Wladimirinkatu 34 (nyk. Kalevankatu). Ensimmäisenä rehtorina toimi Väinö Musikka. Koulua kutsuttiinkin pitkään Musikan kouluksi. Tilanahtaus ajoi vuonna 1931 koulun vuokralle Hämäläisen osakunnan tiloihin osoitteeseen Kampinkatu 4-6 (nyk. Urho Kekkosen katu). Koulun liikunta- ja juhlasalissa toimii nykyisin Tavastia-klubi.
Sodan jälkeen kouluhallituksen tarkastajat pitivät koulun tiloja puutteellisina ja kehottivat siirtymään omaan koulutaloon. Herttoniemi oli 1950-luvun alussa uusi ja nouseva kaupunginosa, josta puuttui oppikoulu. Kouluhanketta ajamaan perustettiin Herttoniemen oppikouluyhdistys. Musikka ja yhdistys alkoivatkin tehdä yhteistyötä koulun muuttamiseksi Herttoniemeen.
Kansalaisaktiivien ja Musikan toive toteutui, kun kouluhallitus 8. huhtikuuta 1954 antoi Helsingin yhteiskoulu ja realilukiolle luvan siirtyä asteittain Herttoniemeen. Jo syksyksi Kamppia täydentävät tilat löytyivät Hiihtäjäntien kansakoululta. Samaan aikaan oppikouluyhdistys alkoi rakentaa uutta koulutaloa Kettutielle. Rahaa kerättiin taloa varten monin tavoin ja viihteen moniosaaja Niilo Tarvajärven johdolla järjestettiin juhlia ja tempauksia. Lisäksi saatiin lahjoituksia herttoniemeläisiltä. Uusi koulutalo otettiin käyttöön syyslukukaudeksi 1957, ja samalla nimi muuttui Herttoniemen yhteiskouluksi. Taloa laajennettiin jatko-osalla vuonna 1961.
Väinö Musikka johti koulua vuoteen 1953, jolloin rehtoriksi tuli Jouko Teperi. Uusi rehtori sai rauhassa kehittää oppilaitosta 1970-luvulle asti, jolloin Suomessa siirryttiin peruskoulujärjestelmään. Samalla syntyi poliittinen paine yksityisten koulujen kunnallistamiseksi, eikä kaupunki halunnut antaa Herykille peruskoulua. Vuosia kestänyt epävarmuus päättyi Helsingin kaupunginvaltuuston antaessa 24. huhtikuuta 1979 Herykille pysyvän peruskoulutehtävän.
Koulu sai kaivattua lisätilaa vuonna 2001. Lisärakennus toi kansainvälistä tunnustusta arkkitehtuuristaan, josta vastasi koulun entinen oppilas Tapio Saarelainen.
Rehtorit

Väinö Musikka 1924–1953
Jouko Teperi 1953–1985
Tuulikki Ruokojärvi 1985–1993
Veli-Antti Lipsanen 1991–1993 (vt.), 1993–1999
Marjaliisa Vehkamäki 1999–2004
Mikko Kamula 2004–2008
Johanna Kallio 2008–2009 (vt.), 2009–
Herykissä opiskelleita

ANI (Aniachunamoso Nnebedum), pop-artisti
Kristiina Drews, kääntäjä
Jesse Fryckman, elokuvatuottaja
Mehmet Hetemaj, jalkapalloilija
Iso H (Carl Henrik Rosenberg), rap-artisti
Juhani Lindholm, kirjallisuuden kääntäjä
Sini Merikallio, avaruustutkija ja eläinlääkäri
Eva Polttila, toimittaja
Ulla Raitio, näyttelijä
Liisa Rohweder, WWF:n Suomen pääsihteeri
Juho Tenhiälä, ministeri
Kari Tervo, toimittaja ja tuottaja
Hanna Vehkamäki, professori
Jyrki Vesikansa, päätoimittaja
Ege Zulu (Eugene Mokulu), rap-artisti
Raision vapaaseurakunta

| Raision vapaaseurakunta |
| --- | --- |

 Raision vapaakirkko.
Suuntautuminen:  vapaakirkollisuus
Kirkkokunta:  Suomen Vapaakirkko
Perustettu:  1979
Seurakunnan johtaja:  Miika Hämäläinen
Pääkirkko:  Raision vapaakirkko Frälsintie 20 21200 Raisio
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raision vapaaseurakunta on Raisiossa toimiva vapaaseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 1979. Seurakunnan johtaja ja pastori on Miika Hämäläinen. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Raision Kerrolassa Frälsintiellä. Seurakunta kuuluu Suomen Vapaakirkko -kirkkokuntaan.
Seurakunnan toimintaan kuuluvat jumalanpalvelusten ja rukousiltojen lisäksi Connect Youth -nuortenillat ja nuorten Frälssi-illat, lasten pyhäkoulut, sekä diakonia ja ruoka-aputyö ViaDian kautta.
Vapaakirkko

Raision vapaakirkko on valmistunut vuonna 1985. Vapaakirkon pinta-ala on 700 neliömetriä ja kirkkosalissa on istumapaikkoja 345 henkilölle. Vapaakirkon suunnittelija on arkkitehti Veikko Gröhn. Vuokrasopimus kirkkorakennuksen tontista tehtiin Raision kaupungin kanssa vuonna 1982.
Elisenvaara

| Elisenvaara Элисенваара |
| --- | --- |
 Elisenvaara
 Koordinaatit: 61°24′40″N, 29°46′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Lahdenpohjan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  367,4 km²
Väkiluku (2012):  1 500
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Elisenvaaran rautatieasema ennen sotia. Asemarakennus tuhoutui talvisodassa.
Elisenvaaran kunta Lahdenpohjan piirin kartalla.
Elisenvaara (ven. Элисенва́ара) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Lahdenpohjan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Soskuanjoen varrella 41 kilometriä Lahdenpohjasta lounaaseen. Taajamassa on 790 ja kunnassa 1 500 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Elisenvaaran kunnan pinta-ala on 367,4 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Lahdenpohjan piirin Miinalan, kaakossa Kurkijoen ja etelässä Hiitolan kuntiin sekä luoteessa Suomeen, jossa rajanaapureita ovat Rautjärven ja Parikkalan kunnat. Pinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunnan alueella virtaavat Hiitolanjoki (myös Kokkolanjoki, Asilanjoki), Änäjoki, Vääränkoskenjoki (alajuoksulla Kotavaaranjoki), Soskuanjoki (Latvalammenjoki), Putkijoki (Tiitonkanava) ja Vonkaoja. Järviä ovat osaksi kunnan alueella sijaitseva Simpelejärvi sekä Kostamojärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, gneissi, hiekka, sora ja turve. Kunnassa on kolme luonnonmuistomerkkiä.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu kymmenen asutusta: Akkaharju, Esterlo, Kaivomäki, Ketrovaara, Kostamojärvi, Lamminkylä, Sorjo, Syväoro, Taustamäki ja Välimäki. Elisenvaaran ohella suurimmat asutuskeskukset ovat yli 300 asukaan Esterlo, yli 200 asukkaan Välimäki ja yli sadan asukkaan Ketrovaara. Akkaharjulla, Kaivomäellä ja Sorjossa ei ole lainkaan vakituisia asukkaita.
Historia

Kurkijoen pogostassa sijainnut Elisenvaaran kylä mainitaan ensimmäisen kerran ruotsalaisessa maakirjassa vuonna 1590.
Ennen talvi- ja jatkosotaa Elisenvaara kuului Suomen sittemmin Neuvostoliitolle luovuttamaan Kurkijoen kuntaan. Se oli tärkeä rautatieristeys ja kunnan toinen merkittävä asutuskeskus. Elisenvaaran kautta kulki Karjalan rata Viipurista Sortavalaan, ja lisäksi sieltä erkanivat radat Lappeenrantaan ja Savonlinnaan. Nykyisin Elisenvaara–Simpele ja Elisenvaara–Parikkala -rataosuudet on purettu.lähde?
Elisenvaarassa aloitti vuonna 1928 toimintansa Elisenvaaran yhteiskoulu, joka sodan jälkeen siirtyi Karinaisten kunnan Kyrön kylään. Ennen sotia suunniteltiin Elisenvaaran muodostamista kauppalaksi.lähde?
Vuosina 1946–1992 Elisenvaaralla oli kaupunkimaisen taajaman status. Nykyisen kunnan alue käsittää entisen Suomen Kurkijoen kunnan itäosan ja osia osittain luovutetusta Parikkalan kunnasta sekä pohjoisimmat alueet Simpeleen kunnan luovutetusta itäosasta.lähde?
Historia > Sota-aika

Talvisodassa 1939–1940 Elisenvaaraa pommitettiin 26. joulukuuta sekä 15. ja 20. helmikuuta. Pommituskertoja oli 39, joissa oli 280 konesuoritusta. Yhteensä 35 ihmistä kuoli. Carl-Fredrik Geustin kokoamien neuvostoliittolaisten lähteiden mukaan Elisenvaaraa olisi pommitettu myös 20. joulukuuta 1939.
Neuvostoliitto teki jatkosodassa vuonna 1944 Elisenvaarassa niin sanotun Elisenvaaran pommituksen, jossa neuvostokoneet pommittivat Karjalankannakselta saapunutta evakkojunaa. Poikkeuksellisen tuhoisassa pommituksessa kuoli yli sata siviiliä sekä sotilaita ja lottia.lähde?
Liikenne, talous ja palvelut

Elisenvaarasta on maantieyhteydet Kurkijoelle, Tervajärvelle, Ketrovaaraan sekä Ihalasta Raivion kautta Suomen rajalle johtavalle maantielle. Linja-autoliikennettä ei ole. Syväoron eteläpuolella on huoltoasema.
Kunnan läpi kulkee Hiitolan ja Jänisjärven välinen rautatie, jolla on Elisenvaaran asema sekä Akkaharjun, 192. ja 199. kilometrin pysäkit. Elisenvaaran ja Syväoron välinen rautatie on suljettu. Elisenvaaran asemalla on vaunuvarikko.
Elisenvaaran rautatieasemalta liikennöivät Sortavalan ja Kaarlahden (Kuznetšnoje) välillä kulkevat paikallisjunat sekä joulukuusta 2018 lähtien Pietarista Sortavalaan kulkeva Lastotška-pikajuna. Myös Laatokan länsipuolta, Pietari–Hiitola radan kautta liikennöitävä Pietarin ja Kostamuksen välillä kulkeva kaukojuna ja joulukuussa 2019 liikennöinnin aloittanut, Moskovasta Pietarin ja Viipurin kautta Petroskoihin kulkeva yöjuna pysähtyvät Elisenvaaran asemallalähde?.
Syväorossa on maantieliikenteen raja-asema, joka toimii Syväoron tilapäisenä rajanylityspaikkana ja jonka vastaraja-asema Suomen puolella on Parikkalan raja-asema.lähde?
Kunnassa toimii puunjalostus- ja rakennustarviketeollisuutta sekä karjatila. Syväorossa on tulliasema, Elisenvaaran kaakkoispuolella sotilasalue, Syväorossa ja Tyrjänjärven eteläpuolella rajavartiostot.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kerhotalo, kirjasto, lääkintäasema, posti, pankki, ruokala ja muutama kauppa. Joitakin palveluja on myös Esterlossa, Välimäellä ja Ketrovaarassa.
Nähtävyydet

Elisenvaaran keskustassa on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka.
Aristokles Messeneläinen

Aristokles Messeneläinen (m.kreik. Ἀριστοκλῆς ὁ ἐκ τῆς ἰταλικῆς Μεσσήνης, 100–200-lukujen vaihde) oli antiikin kreikkalainen peripateettiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Aleksanteri Afrodisiaslaisen sanotaan olleen hänen oppilaansa.
Aristokles kirjoitti lähinnä filosofian historiasta, erityisesti platonismista, stoalaisuudesta, pyrrhonismista, protagorismista ja epikurolaisuudesta. Hänen kirjoituksensa ovat kaikkein arvokkaimpia pyrrhonismin eli myöhemmän skeptikoiden koulukunnan vaiheiden historian kannalta.
Marijampolė

| Marijampolė |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Marijampolė
 Koordinaatit: 54°32′50″N, 23°21′0″E 
Valtio:  Liettua
Lääni:  Marijampolėn lääni
Kaupunginoikeudet:  1792
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Vidmantas Brazys
Väkiluku (2012)  ():  40 388
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  LT-68001
 
 www.marijampole.lt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marijampolė on teollisuuskaupunki ja Marijampolėn läänin hallinnollinen keskus Etelä-Liettuassa. Kaupunki sijaitsee Puolan rajan ja Venäjälle kuuluvan Kaliningradin alueen tuntumassa, lähellä Vištytis-järveä. Kaupunki kuuluu Sudovian seutuun. Vuonna 2012 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 40 388 asukasta.
Historia

Ensimmäinen tunnettu maininta kaupungista on vuodelta 1667. Itsehallinnon ja kaupunginoikeudet se sai vuonna 1792 Liettuan  suurherttuana toimineen Puolan kuninkaan Stanislovas Augustasin käskystä.
Venäjän keisarikunnan aikana kaupunki kuului Suwałkin kuvernementtiin, jossa se oli oman kihlakuntansa keskus. Esimerkiksi vuonna 1897 kaupungissa asui 6 737 henkeä.
Kaupunki on nimetty Neitsyt Marian mukaan; sana pol tarkoittaa: "kaupunki". Neuvostomiehityksen aikana, vuosina 1955–1989 kaupunki kantoi nimeä Kapsukas (ven. Капсукас) Liettuan kommunistisen puolueen perustajajäsenen Vincas Mickevičius-Kapsukasin mukaan.
Historia > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1897 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 | 2011 | 2012  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&06737.&&&&006 737 | &&&&&&&&&&019621.&&&&0019 621 | &&&&&&&&&&028763.&&&&0028 763 | &&&&&&&&&&038451.&&&&0038 451 | &&&&&&&&&&050616.&&&&0050 616 | &&&&&&&&&&048675.&&&&0048 675 | &&&&&&&&&&041051.&&&&0041 051 | &&&&&&&&&&040388.&&&&0040 388 |
Nähtävyyksiä ja liikenneyhteyksiä

Kaupungin nähtävyyksiä ovat mm. suuri valkoinen Pyhän arkkienkeli Mikaelin kirkko ja vuonna 1923 rakennettu Marijampolėn rautatieasema, jonka naapurissa sijaitsee kaupungin linja-autoasema. Viereisessä kunnassa on Liettuan sodanjälkeisen vastarintaliikkeen museo.
Ystävyyskaupungit

Kokkola, Suomi
Bergisch Gladbach, Saksa
Suwalki, Puola
Piotrków Trybunalski, Puola
Kvam, Norja
Lesja, Norja
Viborg, Tanska
Boheemielämää (elokuva)

| Boheemielämää> La vie de bohème |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Paula Oinonen, 1992.
Ohjaaja:  Aki Kaurismäki
Käsikirjoittaja:  Aki Kaurismäki
Perustuu:  Henri Murgerin romaaniin Boheemielämää
Tuottaja:  Aki Kaurismäki
Kuvaaja:  Timo Salminen
Leikkaaja:  Veikko Aaltonen
Pukusuunnittelija:  Simon Murray
Pääosat:   Matti Pellonpää  André Wilms  Kari Väänänen  Evelyne Didi 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi  Ranska  Ruotsi  Saksa 
Tuotantoyhtiö:  Sputnik Oy
Levittäjä:  Finnkino
Ensi-ilta:   1992-02-2828. helmikuuta 1992 (Suomi)  
Kesto:  103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  ranska
Budjetti:  9 180 170 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Boheemielämää (ransk. La vie de bohème) on Aki Kaurismäen ohjaama elokuva vuodelta 1992. Se perustuu Henri Murgerin romaaniin Boheemielämää. Suurin osa elokuvan näyttelijäkaartista on ranskalaisia lukuun ottamatta pääosanäyttelijöitä Matti Pellonpäätä ja Kari Väänästä sekä muutamia sivuosia, joissa näytteli muiden muassa Sanna Fransman. Lisäksi Kaurismäen ystävä,  yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja Samuel Fuller esiintyi pienessä roolissa. Elokuva on omistettu Kaurismäen isän Jorma Kaurismäen muistolle.
Elokuvan ensiesitys oli 28. helmikuuta 1992 Berliinin elokuvajuhlilla, jossa se voitti elokuvakriitikkojen kansainvälisen liiton (FIPRESCI) palkinnon. Matti Pellonpää voitti vuoden parhaan miespääosan ja André Wilms parhaan sivuosan European Film Awardsin palkinnot 1992. Elokuva oli myös ehdolla parhaaksi elokuvaksi ja Evelyne Didi parhaan naispääosan palkinnon saajaksi. Aki Kaurismäki sai elokuvasta parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon. Elokuvan teosta tehtiin myös Veikko Niemisen ja Jarmo Vesterin ohjaama dokumenttielokuva Missä on Musette?, joka esitettiin Yle TV1:ssä syyskuussa 1991 ja lisäksi myös vuoden 1992 Berliinin elokuvajuhlilla.
Juoni

Elokuva alkaa, kun kirjailija Marcel Marx (André Wilms) saapuu kahvilaan saatuaan juuri pakit kustantajalta. Kahvilan tarjoilija tarjoutuu lukemaan Marcelin käsikirjoituksen. Marcel suostuu saadakseen kirjaan "kansan näkökulman". Seuraavana aamuna Marcel löytää häätöilmoituksen ovestaan. Hän koettaa karata ikkunan kautta, mutta isännöitsijä, herra Bernard, ehtii edelle. Bernardin apulainen lähtee saattamaan Marcelia pankkiin hakemaan rahaa kolmen kuun vuokraan. Matkalla Marcel kuitenkin huijaa poliisin pidättämään apulaisen ja hän pääsee karkuun. Samalla Marcelin entiseen asuntoon muuttaa uusi asukas, säveltäjä Schaunard (Kari Väänänen). Bernard saa sähkeen ”sotaministeriöstä”. Kirje onkin todellisuudessa Marcelilta, joka kertoo maksavansa vuokran vuoden kuluessa.
Marcel saapuu jälleen kahvilaan ja tapaa albanialaisen taidemaalarin Rodolfon (Matti Pellonpää), joka on asunut Ranskassa kolme vuotta. He ystävystyvät ja lähtevät Marcelin asunnolle, mutta löytävätkin sieltä Schaunardin soittamasta pianoa. Marcel hermostuu aluksi, mutta Rodolfon ehdotettua heidän kaikkien juovan viiniä yhdessä myös Schaunard ystävystyy heidän kanssaan.
Muutaman viikon päästä Rodolfo on maalaamassa taulua, mutta maali loppuu kesken. Hän menee pyytämään rahaa Marcelilta, mutta tämä ei laske häntä sisään, sillä hänellä on nainen sängyssä. Rodolfo menee tapaamaan toista tuttuaan ja saa tältä sormuksen pantattavaksi maalirahaa varten. Hän meneekin rock-klubille, jossa törmää Schaunardiin. He ihastuvat samaan naiseen ja Schaunard lupaa puhua tälle Rodolfon puolesta. Sen sijaan hän iskeekin tämän itse ja Rodolfo palaa kotiin. Hän törmää rappukäytävässä Mimi-nimiseen naiseen (Evelyne Didi). Hän antaa tämän nukkua asunnossaan samalla kun menee itse nukkumaan hautausmaalle taivasalle.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Matti Pellonpää  | … |  suuri albanialainen maalari Rodolfo   |
|  André Wilms  | … |  suuri ranskalainen runoilija Marcel Marx   |
|  Kari Väänänen  | … |  suuri irlantilainen säveltäjä Schaunard   |
|  Evelyne Didi  | … |  Mimi   |
|  Christine Murillo  | … |  Musette   |
|  Jean-Pierre Léaud  | … |  sokeritehtailija Blancheron   |
|  Carlos Salgado  | … |  kahvilan tarjoilija   |
|  Alexis Nitzer  | … |  vuokraisäntä herra Bernard   |
|  Samuel Fuller  | … |  toimituspäällikkö Gassot   |
|  Jean-Paul Wenzel  | … |  Francis   |