stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Shammi Kapoor
Palkinnot

Anandalok Awards
2001: Elämäntyöpalkinto
Bollywood Movie Awards
2005: Elämäntyöpalkinto
Filmfare Awards
1968: Paras miespääosa – Brahmachari
1982: Paras miessivuosa – Vidhata
1995: Elämäntyöpalkinto
International Indian Film Academy Awards
2002: Korvaamaton panos intialaiselle elokuvalle
Kalakar Awards
1998: Erikoispalkinto panoksesta intialaiselle elokuvalle
Screen Awards
2001: Elämäntyöpalkinto
Zee Cine Awards
1999: Elämäntyöpalkinto
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Shammi Kapoor Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kapoorin perheen virallinen sivusto (englanniksi)
Shammi Kapoorin fanisivusto (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove
Moottoripyöräkerho

Moottoripyöräkerho on harrastusjärjestö, joka on keskittynyt moottoripyöriin. Moottoripyöräkerhot ovat usein keskittyneet tiettyyn pyörämerkkiin ja niillä on yleensä yhtenäisillä tunnuksilla varustetut nahkaliivit. Vaikka moottoripyöräkerhot yhdistetään usein rikollisuuteen, vain osa moottoripyöräkerhoista keskittyy rikolliseen toimintaan. Näitä kutsutaan usein prosentti- tai liivijengeiksi. Suomessa on myös useita kristillistaustaisia moottoripyöräkerhoja, yhtenä esimerkkinä Gospel Riders. Suomen vanhin edelleen toimiva moottoripyöräkerho on 1963 perustettu tamperelainen MC Corona.
Kirjallisuutta

Parkkonen, Sami: The story of Finnish bikers.  Helsinki:  Hammer’ED Books, 2014.  ISBN 978-952-7082-04-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Kansallisia motoristijärjestöjä

DanskeMotorCyklister danskemotorcyklister.dk. Arkistoitu 19.11.2015. Viitattu 18.11.2015.
Norsk MotorCykkel Union nmcu.org. Viitattu 18.11.2015.
Suomen motoristit ry smoto.fi. Arkistoitu 18.11.2015. Viitattu 18.11.2015.
Biker Union Finland
Sveriges MotorCyklister svmc.se. Viitattu 18.11.2015.
Renault Talisman

| Renault Talisman |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Etelä-Korea  Ranska
Valmistaja:  Renault
Valmistusvuodet:  2015–
Muut nimet:  Renault Samsung SM6
Korimalli:  4-ovinen sedan 5-ovinen farmari
Luokka:  D-segmentti
Edeltäjä:  Renault Laguna
Teknisesti samankaltaisia:  Infiniti QX50/QX55 (J55) Mercedes-Benz W420 Mitsubishi Outlander IV Nissan Pulsar (C13) Nissan Qashqai (J11) Nissan Qashqai (J12) Nissan Sylphy (B18) Nissan Townstar Nissan X-Trail (T32) Nissan X-Trail (T33) Renault Espace V Renault Kadjar Renault Kangoo III Renault Koleos II Renault Mégane IV Renault Scénic IV
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Renault–Nissan CMF-C/D
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,5–1,6 l
Teho:  110–200 hv
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen kaksoiskytkin 7-vaihteinen kaksoiskytkin
Mitat
Pituus:  4 848 mm
Akseliväli:  2 808 mm
Leveys:  1 869 mm
Korkeus:  1 463 mm
Renault Talisman on Renault’n vuodesta 2015 lähtien valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Renault Lagunan. Se esiteltiin syksyllä 2015 Frankfurtin autonäyttelyssä. Korimallit ovat neliovinen sedan ja viisiovinen farmari. Talismanin alustassa on aktiivinen iskunvaimentimien säätö ja lisävarusteena saa myös 4CONTROL-nelipyöräohjauksen. Etelä-Koreassa Talisman tunnetaan nimellä Renault Samsung SM6. Mallin myynti Pohjoismaissa lopetettiin vuoden 2020 alussa.
Talisman sai vuoden 2015 Euro NCAP -kolaritestistä tulokseksi täydet viisi tähteä.
Renault Talisman Grandtour
Bensiinimoottorina on 1,6-litrainen TCe (150/200 hv). Dieselmoottorit ovat 1,5 dCi (110 hv) ja 1,6 dCi (130/160 hv). Tehokkain dieselmoottori on kaksoisturboahdettu. Bensiinikäyttöisissä malleissa on vakiona seitsenportainen EDC-kaksoiskytkinvaihteisto, ja tehokkaimmassa dieselissä vastaava kuusiportainen. Sen saa lisävarusteena myös kahteen pienempitehoiseen dCi:hin, joissa on vakiona kuusivaihteinen manuaalivaihteisto.
Vuoden 2020 alussa Talisman sai muun muassa uudelleenmuotoillut puskurit, uuden 10,2-tuumaisen digitaalimittariston ja R.Link-tietoviihdejärjestelmän päivityksen uudempaan Easy Link -versioon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renault Talisman Wikimedia Commonsissa
Renault-mallit
| --- | --- |
Nykyiset: Alaskan | Arkana | Austral | Captur | Kiger | Kwid | Triber | Twingo | Clio | Duster | Sandero | Mégane | Kangoo | Scénic | Taliant | Talisman | Espace | Koleos
Numeraaliset: 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 25 | 30
Nimelliset: Alliance/Encore | Fluence | Fuego | Kadjar | Medallion | Safrane | Premier | Torino | Rodeo | Avantime
Toisen maailmansodan jälkeiset: 4CV | Caravelle | Colorale | Dauphine | Dauphinoise | Floride | Frégate | Ondine
Maailmansotien väliset: Celtaquatre | Juvaquatre | Nervastella | Primaquatre | Reinastella | Viva Grand Sport | Vivaquatre | Vivasix
Ensimmäistä maailmansotaa edeltävät: 10CV | 12CV | 35CV | 40CV | 50CV / 50/60CV | A | AG/AG-1 | B | C | D | E | G/H/J | L/M | N(a)/N(b)/S | N(c)/Q/U(a/e) | R/T | U | AS/V | X/X-1 | Y
Alpine–Renault: A106 | A108 | A110 | A305 | A310 | A610/GTA
Renault Sport: Clio Renault Sport | Spider | Mégane Renault Sport | Clio V6 Renault Sport
Konseptit: Alpine 210 RS | Altica | Argos | BRV | Espace F1 | EPURE | EVE | Egeus | Etoile Filante | Fiftie | Initiale | Koléos | Laguna | Mégane | Next | Racoon | Scénic | Talisman | VESTA 2 | Wind | Steppe
Paketti- ja kuorma-autot: Estafette | Fourgonette | Kangoo | Express | Kerax | Magnum | Mascott | Master | Messenger | Midlum | Trafic | 50-sarja
Dacia-merkki: Lodgy | Logan | Sandero | Duster | Dokker
Renault-Samsung Motors: SM3 | SM5 | SM7
Riihimäen Lasi

Riihimäen Lasin 'Domina'-sarjaan kuuluva juomalasi, jonka on suunnitellut Hans Nyqvist
Riihimäen Lasi oli vuosina 1910–1990 Riihimäellä Riihimäen–Lopen rautatien varrella toiminut lasitehdas. Se oli monipuolinen teollisen lasin valmistaja ja maineikas taidelasin valmistaja.
Historia > Suomalainen lasitehdas perustetaan

Viralliselta nimeltään Osakeyhtiö Riihimäki perustettiin 2. helmikuuta 1910, ja perustajat olivat Mikko Adolf Kolehmainen, Aatu Kolehmainen, H. G. Paloheimo, K. A. Paloheimo ja Wäinö Bonsdorff. Lasinvalmistuksen ammattitaitoa uutta tehdasta perustettaessa edusti M. A. Kolehmainen. Hänellä oli takanaan jo lähes 30 vuoden kokemus lasinpuhaltamisessa ja muissa alan asioissa.
Riihimäen lasitehtaan perustamisen vauhdittajana ja varsinaisena toteuttajana oli M. A. Kolehmaisen vanhin poika Aatu eli A. P. Kolehmainen. Suunnitelmiin liittyi korostetusti ajatus tehtaan suomalaisuudesta aikana, jolloin Venäjän sortotoimet koettiin raskaina ja Suomen lasiteollisuus oli kokonaan ruotsinkielisten käsissä. Saatuaan isänsä mukaan hankkeeseen, A. P. Kolehmainen etsiskeli rahoittajaksi sahanomistajaa, joka pystyisi antamaan lasitehtaalle taloudellisen tukensa ja jonka sahan jätepuusta tehdas saisi halvan polttoaineen. Rahoittajaksi uuteen yritykseen tuli lopulta H. G. Paloheimo, joka tunnettiin suomalaisen yrittäjätoiminnan tukijana. Samalla ratkesi tehtaan sijoittaminen Riihimäelle, kun uusi tehdas liitettiin Paloheimon muuhun teollisuustoimintaan Lopen rautatien varteen, noin kahden kilometrin päähän Riihimäen rautatieasemasta. Yhtiön toimitusjohtajana toimi kesästä 1911 alkaen A. P. Kolehmainen.
Historia > Teollisen valmistuksen kasvu

Tehtaan ensimmäinen lasihytti valmistui kesällä 1910, ja lasin puhallus Riihimäellä aloitettiin 26. heinäkuuta 1910. Lasitavaran menekki ylitti odotukset, ja tehdasta laajennettiin lähivuosina nopeaan tahtiin. Riihimäen lasin hyvä laatu oli runsaan menekin tae. Pullot, tölkit, kannut ja muut lasitavarat saivat oivan maineen. Riihimäen lasitehtaan tunnuskuvaksi vakiintui arkkitehti Oiva Kallion vuonna 1912 suunnittelema tupsukorvainen ilves.
M. A. Kolehmainen suunnitteli ja sai patentin ensimmäiselle suomalaiselle lasikoneelle 1916. Kone oli tarkoitettu pullojen valmistukseen. Vaikka kone ei tullutkaan koe-eriä lukuun ottamatta varsinaiseen käyttöön, se antoi viitteitä koneellisen kauden tulemisesta lähes parituhatta vuotta periaatteiltaan täysin muuttumattomana säilyneen käsityötaidon pariin. Puoliautomaattiset pullokoneet tulivat käyttöön 1919.
Osakeyhtiö Riihimäki oli ensimmäisen maailmansodan ajan vaikeuksista huolimatta päässyt kymmenen ensimmäisen toimintavuotensa aikana vakaalle pohjalle ja kohonnut maan lasitehtaiden eturiviin. Samalla se kasvoi Riihimäen suurimmaksi yksittäiseksi teollisuuslaitokseksi. Riihimäelle hankittiin 1935 kaksi O'Neil-merkkistä täysautomaatista pullokonetta, jotka olivat Suomen ensimmäiset. Yhtiö kulki tekniikaltaan maan lasitehtaiden kärjessä, ja 1930-luvun lopulle tultaessa Riihimäen lasiteollisuus oli ratkaisevasti muuttanut luonnettaan käsityöstä koneelliseksi suurteollisuudeksi, vaikka taide- ja käyttöesineitä edelleenkin tehtiin vanhaa suupuhallusmenetelmää käyttäen.
Oy Riihimäki osti 1927 Kauklahden lasitehtaan, jonne keskitettiin valaistuslasin valmistus, ja Ryttylän lasitehtaan 1937. Samana vuonna yhtiön nimeksi muutettiin teollisuuden alaa paremmin kuvaava Riihimäen Lasi Oy. Vuonna 1939 Riihimäen lasi käynnisti jo kertaalleen päättyneen ikkunalasin valmistuksen uudelleen ja perusti Ikkuna Oy:n. Vuonna 1946 perustettiin Riihimäen Silmälasi Oy, jonka pääosakkaina olivat Riihimäen Lasi Oy ja Instrumentarium Oy. Vuodesta 1957 alkaen Riihimäen Lasi Oy oli lasituotteiden ohella merkittävä muovipakkausten valmistaja.
Historia > Riihimäen lasi teollisen lasimuotoilun edelläkävijänä

Vuonna 1928 Riihimäen lasi kutsui taiteilijoita astiastojen suunnittelukilpailuun. Voittaja, hopeataiteilijana ja graafikkona tunnettu Henry Ericsson palkattiin tehtaan taiteelliseksi avustajaksi. Ericssonin työ tehtaan palveluksessa jäi hänen varhaisen kuolemansa vuoksi vain viiteen vuoteen. Jo tänä aikana ennätti koriste- ja käyttölasista tulla erottamaton, leimallinen osa tehtaan tuotanto-ohjelmaa. Ericssonin aloittamaa työtä jatkoivat aluksi Arttu Brummer, Gunnel Nyman, Tyra Lundgren, Eva Gyldén, Yrjö Rosola ja Antti Salmenlinna.  Vuonna 1949 järjestettiin Pohjoismainen lasinsuunnittelukilpailu, jonka voitti Nanny Still. Stillin lisäksi sotien jälkeen suunnittelijoina toimivat Greta Lisa Jäderholm-Snellman, Aimo Okkolin, Sakari Pykälä (1954–1955), Timo Sarpaneva, Erkkitapio Siiroinen, Helena Tynell, Tamara Aladin (1959–1976) ja Erkkitapio Siiroinen (1968–1976).
Kauklahden tehdas suljettiin vuonna 1952. Taide- ja koristelasin osalta tehdas erikoistui maljakoiden valmistukseen tehtyään Iittalan lasitehtaan kanssa 1963 sopimuksen, jolla lamppu- ja valaisinvalmistus keskittyi Iittalalle. Puhallettuja ja puristettuja maljakoita valmistui erityisesti 1960- ja 1970-luvuilla huomattavat määrät, joista suuri osa meni vientiin. Maineeseen on noussut esimerkiksi vuosina 1964–1974 valmistuksessa ollut, Helena Tynellin suunnittelema Aurinkopullo.
Historia > Tuotannon päättyminen

Kilpailun kiristyessä ja toimialan globaalin konsolidaation tuloksena ikkunalasin tuotanto päättyi Riihimäellä vuonna 1975. Riihimäen lasin taide- ja käyttölasin tuotanto päättyi 30.11.1976, mutta kristallinhionta jatkui vielä kesäkuuhun 1977. Riihimäen Lasi Oy keskittyi tämän jälkeen pakkauslasin ja muovipakkausten tuotantoon. 1970–1980–lukujen vaihteessa sukuyhtiö Ahlström tavoitteli Riihimäen Lasia, mutta sekä Kolehmaiset että Paloheimot halusivat estää valtausyrityksen. Paloheimo Oy:n toimitusjohtaja Arvi Paloheimo alkoi ostaa yhtiön osakkeita ja saikin osake-enemmistön haltuunsa. Hän istui sekä Riihimäen Lasin että Paloheimon hallituksessa, ja hän tiesi Ahlströmin tekemästä korkeammasta tarjouksesta, mutta salasi tiedon yhtiökumppaneiltaan Kolehmaisilta. Kolehmaiset nostivat kanteen ja vaativat osakekauppojen perumista. Hovioikeuden mielestä ostajan menettely oli ollut kunnian vastaista ja arvotonta, ja se hyväksyi purkukanteen, vaikka tuolloin sisäpiiritiedon väärinkäyttöä ei ollut vielä Suomessa kriminalisoitu.A. Ahlström Oy osti Riihimäen Lasi Oy:n lopulta vuonna 1985, ja tehtaan toiminta lopetettiin kannattomana vuonna 1990. Tehtaan toiminta oli supistunut viimeisinä vuosina pakkauslasin valmistamiseen.
Suomen lasimuseo on vuodesta 1980 alkaen toiminut vanhassa tehdasrakennuksessa, joka on alun perin rakennettu Paloheimo Oy:n turvejauhetehtaaksi vuonna 1914. Riihimäen lasi Oy muutti rakennuksen lasitehtaaksi 1921. Rakennuksessa on toiminut myös muovitehdas ja silkkipaino sekä viimeksi Riihimäen lasin kristallihiomo.
Sittemmin lasitehdas on vaihtanut omistajaansa vuonna 2017 kiinteistöjen ja arvopapereiden sijoitustoimintaa harjoittavalle G-Capital Oy:lle. Nykyinen omistaja Kallioinen-Yhtiöt Oy on kehittämissä kiinteistöstä luovan alan keskusta.
Riihimäen Lasi Oy:n hallituksen puheenjohtajat

1910–1919 H. G. Paloheimo, maanviljelysneuvos
1919–1934 K. A. Paloheimo, vuorineuvos
1935–1940 Aaro Harjanne, asessori
1940–1953 Eero Ilves, pankinjohtaja
1954–1980 N. A. Osara, professori, pääjohtaja
1980–1985 Arvi Paloheimo, varatuomari
Riihimäen Lasi Oy:n toimitusjohtajat

1910–1911 K. E. Reunanen, pankinjohtaja
1911–1944 A. P. Kolehmainen
1944–1948 Pentti Kolehmainen
1948–1953 Roope Kolehmainen
1953–1965 Ville Kolehmainen
1965–1976 Antti Kolehmainen
1977–1985 Pekka Sillanpää
Kirjallisuutta

Andy McConnell: 20th-centyry Glass. Miller's Guides 2006.
Riihimäen Lasi Oy 1910–1960, Riihimäen lasi 1960, 172 s. Historiikin kirjoittanut V. Länsiluoto
Annala, Vilho: Suomen lasiteollisuus vuodesta 1681 nykyaikaan. II osa. Kehitys vuoden 1809 jälkeen. Toinen nide, s. 642–697.  Helsinki:  Suomen lasiteollisuusliitto, 1948.
Jouko Hoffrén, Kalevi Penttilä: Riihimäen historia I, s. 347–359 ja 904–921. Karisto, Hämeenlinna 1979.
Reijo Ahtokari: Suomen lasiteollisuus 1681–1981, s. 147–158. Helsingin Liikekirjapaino Oy 1981.
Aiheesta muualla

Riihimäen lasin valmistamia lasiesineitä, Designlasi.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Riihimäen lasitehdas - maan suurin, Suomen Kuvalehti, 16.12.1922, nro 50-51, s. 52, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Riihimäen Lasi Oy Pörssitiedossa.
Rynnäkkökivääri

Rynnäkkökivääri 62.
Rynnäkkökivääri on keskitehoista patruunaa käyttävä, usein lyhyehkö kivääri, jolla voi ampua sekä itselataavaa kertatulta että sarjatulta purskeena tai jatkuvana tulena. Rynnäkkökivääri on suunniteltu sotilaan henkilökohtaiseksi aseeksi ja nykyisin kaikki armeijat käyttävät jonkin tyyppistä rynnäkkökivääriä jalkaväen perusaseena. Historiallisesti rynnäkkökiväärin oli tarkoitus korvata sekä jalkaväen kiväärit ja konepistoolit että tukiaseina käytettävät pikakiväärit. Rynnäkkökiväärin rakenteellinen tarkkuus on tyypillisesti noin 10 cm/150 metriä ja teoreettinen tulinopeus 500-900 ls/min. Rynnäkkökiväärien pohjalta on rakennettu myös erilaisia tarkka-ampujan aseita, mutta puoliautomaattitoimiset aseet eivät muun muassa lukkorungon liiallisen taipuisuuden vuoksi ole yhtä tarkkoja kuin kertalaukausaseet.
Yksittäislaukauksia ampuvia täysitehoisia kivääreitä käytetään nykyisin erikoistehtävissä ja tukiaseina pistemäisiä kohteita vastaan.
Suomen puolustusvoimissa käytössä olevat rynnäkkökiväärit ovat kaikki AK-47:n pohjalta suunniteltuja, esimerkiksi Rk 62, eli ”Rynnäkkökivääri 62”, ja RK 95 TP.
Eri maiden malleja

Tällä hetkellä  maailman yleisimpiä rynnäkkökiväärejä ovat AK-47 ja siihen perustuvat mallit.
Sen suosio perustuu rakenteelliseen varmatoimisuuteen ja helppoon huoltopurkamiseen myös kenttäoloissa, sekä halpuuteen ja helppoon saatavuuteen. Ase on halpa ja helppo hankkia, koska sitä valmistetaan paljon ja useissa eri maissa. AK-47 ja muun tyyppiset rynnäkkökiväärit ovat paitsi useiden armeijoiden käytössä, myös laittomien ryhmittymien käytössä mihin vaikutti Neuvostoliiton romahtaminen sekä kylmän sodan jälkeiset aseylijäämät.
Lähes kaikki Nato-maat käyttävät kaliiperia 5,56×45 mm NATO. Venäjä käyttää kaliiperia 5,45 x 39 mm ja 7,62 x 39 mm. Näitä patruunoita käyttävät aseet ovat AK-74 ja AK-47 eri versioineen. Kiina puolestaan on siirtynyt käyttämään omaa 5,8 x 42 mm:n kaliiperiaan. Sitä käyttävä ase on ollut Norincon valmistama bullpup- mallinen QBZ-95/Tyyppi 95. Kiina on korvaamassa QBZ-95 - asetta uudella QBZ-191 tyypillä. Ase kehitettiin 2019. QBZ-191 on rakenteeltaan perinteinen mutta siinä on paremmat mahdollisuudet lisävarusteiden käyttöön.
Tunnettuja rynnäkkökivääreitä yhdysvaltalaisten M16 ja M4 lisäksi ovat esimerkiksi ranskalainen FAMAS, israelilainen Galil, saksalainen Heckler & Kochin G36 ja sen variaatiot sekä itävaltalainen Steyr AUG. Saksalainen H&K G36 perustuu lukkolaitteensa osalta Armalite AR-18:aan. Galil perustuu suomalaisen Valmet Rk 62:n kautta rakenteeltaan Kalašnikoviin.Ruotsalainen, prototyyppiasteelle jäänyt FFV 890 oli Galil-aseen versio. Sekä FAMAS että Galil ovat poistuneet ensilinjan käytöstä. FAMAS- aseen korvasi
Heckler & Koch HK 416. Galil- rynnäkkökiväärin tilalle tuli Tavor TAR-21.
Yhdysvalloissa käytiin keskustelu nykyisen 5,56 mm:n standardipatruunan ja sitä ampuvien aseiden korvaamisesta. Aseen tuli olla tämän kaliiperin ja 7,62 mm:n välissä. Perusteluina ovat parempi tarkkuus sekä teho yli 500:n metrin matkoille. Tähän ovat vaikuttaneet kokemukset maissa, joissa on avointa maastoa.  6,8 x 43 mm on ollut erikoisjoukkojen käytössä muunnetussa M16 rynnäkkökiväärissä.
Patruuna on jonkin verran raskaampi kuin nykyinen standardipatruuna.
Huhtikuussa 2022 ilmoitettiin, että uudeksi ensilinjan joukkojen aseeksi tulee Sig Sauerin ehdottama XM 25 kaliperissa 0.278 Fury eli 6,8 x 51 mm. Aseeseen tulee mikroprosessori-pohjainen, pitkälle automatisoitu optinen tähtäin.
5,56 mm säilyy silti huolto- ja muiden tukijoukkojen aseena.
Vuonna 2011 Venäjällä käynnistyi Ratnik - projekti ja suunnittelukilpailu, jonka voitti Kalaŝnikov - konsernin AK-12 - ase.
Vuonna 2017 AK-12 päätettiin ottaa uudeksi 5,45 x 39 mm:n standardiaseeksi. 7,62 mm:n rinnakkaisversio on AK-15.
Lisälaitteita ja muunnelmia

Rynnäkkökivääreihin on suunniteltu joukko lisävarusteita. Hyödyllisimpiä ovat erilaiset kehittyneet tähtäimet: erilaiset punapiste-, holografi- ja optisentähtäimet, jotka voidaan lisäksi integroida pimeä- ja lämpötähtäimiin. Lisäksi useisiin aseisiin on saatavilla muun muassa kiväärikranaattiputki, erilaisia valaisimia, äänenvaimentimia, ampumatukia ja suurikapasiteettisia lippaita, jolloin asetta voidaan käyttää kevyen konekiväärin tapaan tai sijasta.
Rynnäkkökivääreistä on lisäksi tehty taitto- ja teleskooppiperäisiä malleja tai lyhyitä nk. bullpup-versioita.
Sturmgewehr -termin alkuperästä

Termin Rynnäkkökivääri on yleisesti kerrottu olleen Adolf Hitlerin keksimä, joka propagandatarkoitukseen käytti saksan kielen sanaa  "Sturmgewehr" (suomeksi "rynnäkkökivääri"), kun puhuttiin MP43-rynnäkkökivääristä, jota sittemmin tunnetaan nimillä Sturmgewehr 44:nä tai StG 44. Tosin jotkut lähteet kiistävät, että Hitler keksi tämän sanan.
Rynnäkkökiväärin määrittelystä

Määritelmän mukaan tuliaseella pitää olla vähintään seuraavat ominaisuudet, jotta se voidaan luokitella rynnäkkökivääriksi:
Sen pitää olla käsiase.
Sen pitää pystyä ampumaan niin kerta- kuin sarjatulta.
Sen pitää käyttää keskitehoista patruunaa, joka on tehokkaampi kuin pistoolin patruuna mutta heikompi kuin tavallisissa kivääreissä ja taistelukivääreissä käytettävä patruuna.
Sillä pitää olla irrotettava lipas.
Sen tehokkaan kantaman pitää olla vähintään 300 metriä.
Monet aseet täyttävät useita kriteereistä, ja niitä kutsutaan rynnäkkökivääreiksi.
Esimerkkeinä tällaisista aseista, M2 karbiini ei ole rynnäkkökivääri lyhyen tehokkaan kantamansa vuoksi, mikä on vain noin 182 metriä. Sarjatulta ampuvat kiväärit kuten FN FAL ja Heckler & Koch G3 eivät ole rynnäkkökivääreitä, koska niillä ammutaan täysitehoisia patruunoita. Näitä täysitehoisia ja vastaavanlaisia aseita nimitetään taistelukivääreiksi (battle rifle). Turkin armeija on ottanut käyttöönsä uuden MPT-76 aseen, joka käyttää Naton täysitehoista standardipatruunaa 7,62×51 ja sillä voi ampua sarjatulta. MPT-76 korvaa ikääntyneet H & K G3 - taistelukiväärit.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rynnäkkökivääri Wikimedia Commonsissa
Sturmgewehr 44 rynnäkkökivääri.
AK-47 rynnäkkökivääri pistimen kanssa.
Venäjän laskuvarjojoukkojen sotilas tähtää AK-74M-rynnäkkökiväärillä.
Yhdysvaltalainen sotilas ampuu M4-karbiinilla.
Ranskalainen sotilas tähtää FAMAS-rynnäkkökiväärillä. Ase edustaa bullpup-tyyppiä.
Minna Canthin patsaat ja muistomerkit

Minna Canthin patsaita ja muistomerkkejä on useilla paikkakunnilla. Tampereella vuonna 1844 syntynyt kirjailija Minna Canth opiskeli ja perusti perheen Jyväskylässä ja muutti leskeksi jäätyään Kuopioon, jossa hän kuoli vuonna 1897.
| Teoksen nimi | Paikka | Paikkakunta | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Minna Canthin patsas | Minna Canthin puisto | Kuopio | 62.8965°N, 27.6858°E | Halonen, EemilEemil Halonen | 1937 |  |  |

| Minna (seinäreliefi) | Minna Canthin katu 22 (Kanttila, Kuninkaantien puoleinen seinä) | Väinölänniemi, Kuopio | 62.8905°N, 27.6856°E | Huhtala, JukkaJukka Huhtala | 2007 |  |  |
| Minna Canthin muistomerkki | Hämeenpuisto | Tampere | 61.499°N, 23.7513°E | Leppänen, LauriLauri Leppänen | 1951 |  |  |
| Nuori Minna Canth | Kirkkopuisto | Jyväskylä | 62.2403°N, 25.7463°E | Koskinen, PauliPauli Koskinen | 1962 |  |  |
| Nousee, Kauppalopo-reliefi | Koulupuisto | Kuopio | 62.8988°N, 27.6585°E | Varja, HeikkiHeikki Varja | 1972 |  |  |
| Ehdotus Minna Canthin patsaaksi, luonnos | Emil Cedercreutzin museo | Harjavalta | 61.2943°N, 22.1886°E | Cedercreutz, EmilEmil Cedercreutz | 1912 |  |  |
Muut

Norjalainen lentoyhtiö Norwegian on maalauttanut lentokoneiden sivuperäsimiin pohjoismaalaisten merkkihenkilöiden kuvia. Minna Canthin kuva on maalautettu yhtiön Boeing 737-800 -koneen peräsimeen vuonna 2013. Maalaus on pyrstössä niin kauan, kunnes kone myydään tai siitä luovutaan muuten.
Minna Canthin kuva lentokoneen peräsimessä.
Juho Saarinen (pappi)

Juho Saarinen (18. kesäkuuta 1846 Sysmä – 7. joulukuuta 1920 Kirkkonummi) oli Inkerissä ja Pietarissa toiminut suomalainen pappi, kristillinen kirjailija ja suomentaja.
Henkilöhistoria

Juho Saarisen vanhemmat olivat mäkitupalainen Juonas Uolevinpoika ja Eva Putt ja puoliso vuodesta 1871 Selma Maria Broms (k. 1914). Arkkitehti Eliel Saarinen oli heidän poikansa, samoin kuin pankinjohtaja, pankkiylitarkastaja Hannes Saarinen. Juho Saarinen tuli ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1867 ja vihittiin papiksi 1871. Pappina Saarinen toimi Rantasalmella, Ruskealassa ja Mäntyharjulla, kunnes muutti 1875 Inkeriin, jossa hän toimi kirkkoherrana Liissilässä, Spankko-Kolppanassa ja Lempaalassa vuoteen 1899 asti, jolloin hän tuli karkotetuksi Pietarin kuvernementista. Vuonna 1900 Pietarin suomalainen seurakunta valitsi hänet komministeriksi, 1911–1918 hän oli seurakunnan kirkkoherra. Yhteensä Saarinen työskenteli Inkerissä ja Pietarissa 43 vuotta. Saarinen sekä julkaisi että suomensi teoksia ja julkaisi henkilökohtaisen muistelmakirjan vuonna 1920.
Julkaisuja

Kristian Scriverin Sielun-Aarre 1., 2., 3., 1889, 1890, 1891,  Christian Scriver, suom. Juho Saarinen
Kristityn oikea ja pettämätön taivaan-tie, joka selvästi näyttää jokaiselle, kuinka välttää iankaikkisen kadotuksen ja varmaan saavuttaa autuuden, 1893, Fredrik Werner, suom. Juho Saarinen
Mietelmiä Kristuksen elämästä, 1893, Tuomas Kempiläinen, suom. Juho Saarinen
Kirkko-käsikirja Venäjän keisarikunnan evankelis-luterilaisille seurakunnille, 1900, suom. Juho Saarinen, Adolf Hakkarainen, runomittaiset kappaleet Paavo Räikkönen
Muistelmia lapsuudenajalta ja kouluvuosilta, 1920
Kirjallisuutta

Katovuosista kumousvuosiin: rovasti Juho Saarisen vaiheita, 1996, toim. Pentti J. Voipio
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899