stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lipposen II hallitus
Ministerinvaihdokset

Ulkoministeri Tarja Halonen valittiin uudeksi tasavallan presidentiksi vuoden 2000 presidentinvaalissa ja uudeksi ulkoministeriksi siirtyi kauppa- ja teollisuusministeri Erkki Tuomioja. Uudeksi kauppa- ja teollisuusministeriksi tuli työministeri Sinikka Mönkäre ja uudeksi työministeriksi kansanedustaja Tarja Filatov. Työministeriksi oli aluksi kaavailtu kansanedustaja Virpa Puistoa, joka oli kuitenkin kieltäytynyt.
Peruspalveluministeri, RKP:n Eva Biaudet siirtyi äitiyslomalle huhtikuussa 2000 ja hänen tilalleen tuli Vihreän liiton kansanedustaja Osmo Soininvaara. Biaudet palasi hoitamaan ministerin tehtäviään huhtikuussa 2002 ja Soininvaara siirtyi takaisin kansanedustajaksi. Kumpikaan ei pitänyt ministerinsalkun jakamista erityisen onnistuneena ratkaisuna.
Sisäministeri Kari Häkämies palasi aikaisempaan virkaansa Kuopion kaupunginjohtajaksi syyskuun alussa 2000 ja hänen tilalleen tuli kansanedustaja, Kokoomuksen puheenjohtaja Ville Itälä. Häkämies nimitettiin sisäministeriön kansliapäälliköksi vuoden 2001 alusta lukien.
Liikenne- ja viestintäministeri Olli-Pekka Heinonen siirtyi tammikuussa 2002 Yleisradion suomenkielisen televisiotoiminnan johtajaksi ja hänen tilalleen tuli ulkomaankauppaministeri Kimmo Sasi, joka oli hoitanut liikenneministerin tehtävää myös Lipposen ensimmäisessä hallituksessa. Uudeksi ulkomaankauppaministeriksi nimitettiin kansanedustaja Jari Vilén.
Maa- ja metsätalousministeri Kalevi Hemilä siirtyi helmikuussa 2002 Elintarviketeollisuusliiton toimitusjohtajaksi ja hänen tilalleen nimitettiin pankinjohtaja Raimo Tammilehto Osuuspankkikeskuksesta. Hemilä ehti toimia maa- ja metsätalousministerinä yhteensä 2 487 vuorokautta eli pitempään kuin kukaan hänen edeltäjistään.
Ympäristöministeri Satu Hassi erosi tehtävästään toukokuussa 2002 eduskunnan myönnettyä luvan viidennen ydinvoimalan rakentamiselle, mikä merkitsi Vihreän liiton lähtöä hallituksesta. Uudeksi ympäristöministeriksi tuli SDP:n kansanedustaja Jouni Backman. Tässä yhteydessä myös sitoutumaton maa- ja metsätalousministeri Raimo Tammilehto joutui jättämään paikkansa hallituksen poliittisen tasapainon säilyttämiseksi ja hänen tilalleen nimitettiin Kokoomuksen kansanedustaja Jari Koskinen.
Kulttuuriministeri Suvi Lindén sai pyytämänsä eron hallituksesta kesäkuussa 2002 sen jälkeen, kun oikeuskansleri Paavo Nikula oli katsonut hänet esteelliseksi myöntämään valtion avustusta yksityiselle oululaiselle golfkeskukselle, jonka osaomistaja Lindén oli. Uudeksi kulttuuriministeriksi nimitettiin kansanedustaja Kaarina Dromberg.
Ljozna

| Ljozna, Liozno (Лёзна, Лио́зно) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Ljozna, Liozno
 Koordinaatit: 55°00′36″N, 30°47′46″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Vitsebskin alue
Korkeus:  noin 170–210 m
Väkiluku (10/2009):  6 766
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 liozno.vitebsk-region.gov.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ljozna (valkoven. Лёзна) eli Liozno (ven. Лио́зно) on kaupunkityyppinen taajama ja maaseutuvaltainen hallintopiiri (ven. Лиозненский район, Lioznenski raion) Valko-Venäjän Vitsebskin maakunnan itäosissa Vitsebskin kaupunkipiirin ja Venäjän Smolenskin alueen välillä. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Ljoznan kaupunkimaisessa taajamassa asui 6 766 ja koko piirissä 17 659 ihmistä.
Kauttakulkua Vitsebskin ja Smolenskin välillä

Ljozna on Vitsebskin ja Venäjän Smolenskin ja Moskovaan välisen liikenteen kauttakulkutaajama. Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Vitsebskista itäkaakkoon johtava, Ljoznan keskustaajaman pohjoisosien kautta kulkeva kantatie P21. Tätä maantietä seuraten Vitsebskiin on 42 ja Venäjän rajalle 10 kilometriä. Tieyhteys jatkuu Venäjän puolella A141-kantatienä Rudnjan rajakaupungin (rajalta 9 km) kautta Smolenskiin. Maantien raja-aseman eteläpuolella kulkee samansuuntainen rajan ylittävä rautatie, jonka asema on Ljoznan taajaman eteläosissa.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus taajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
Лиозненский район - Lyhyet artikkelit kaupunkimaisista taajamasta ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Ljoznan keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa alueesta (venäjäksi)
Piirin perustietoja ja yleiskartta (venäjäksi) (emaps-online.com)
Газета «Сцяг Перамогі» г.п. Лиозно - Ljoznassa ilmestyvän Stsjag Peramogi -lehden verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (liozno.by)
Eräs Ljoznaan sijoittuva portaali (venäjäksi) (liozno.info)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja karttavalikon kautta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (Valko-Venäjän rautatiet)
Kuvia hallintopiirista (englanniksi),(puolaksi),(valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Heljä Liukko-Sundström

Heljä Liukko-Sundström vuonna 1969.
Heljä Tuulia Mirjam Liukko-Sundström (15. kesäkuuta 1938 Vehmaa – 21. toukokuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen keramiikkataiteilija. Professorin arvonimen hän sai vuonna 1994.
Ura

Liukko-Sundström työskenteli Arabian palveluksessa taiteilijana vuodesta 1962 tehtaan sulkeutumiseen saakka vuoteen 2016. Sittemmin työskentely jatkui samassa tehdasrakennuksessa Arabian Taideosastoyhdistys ry:ssä. Lisäksi hänellä oli oma yritys Heljä Oy. Hän on tehnyt useita lastenkirjoja. Häet tunnettiin erityisesti uniikkitöistään, joita on ollut esillä niin Suomessa kuin ulkomaillakin. Lisäksi hän sai töistään useita palkintoja.
Liukko-Sundströmin tuotantoon kuuluu uniikkireliefejä, veistoksia ja -laattoja sekä useita julkisia teoksia. Peijaksen sairaalan aulaan hän teki ison reliefiteoksen Onnellisten saari.
Teolliseen tuotantoon Liukko-Sundström on tehnyt erilaisia laattasarjoja, kelloja, rasioita, nukkeja, mukeja sekä Tuuli-astiaston.
Liukko-Sundström teki merkittävää työtä lastenkulttuurin edistämiseksi ja hän sai Taiteen keskustoimikunnan jakaman Lastenkulttuurin valtionpalkinnon 1982 (erit. Jäniksen poika -satu näkövammaisille). Liukko-Sundströmille myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 2001.
Liukko-Sundströmillä oli vuodesta 2005 lähtien Humppilassa Atelje Heljä.
Hänellä oli kolme sisarusta: Ilkka Liukko, kuvanveistäjä Rauni Liukko ja rehtori Marketta Liukko-Hollmérus.
Kirjallista tuotantoa

Heljän lempeitä satuja. Teksti ja kuvat Heljä Liukko-Sundström. Otava 1977
Mari ja varis. Otava 1978
Jäniksenpoika. Teksti ja kuvat Heljä Liukko-Sundström. Otava 1981
Tietokoneprinssi: Kirja isoille lapsille. Teksti ja kuvat Heljä Liukko-Sundström. Otava 1984
Korkealla päällä pilvien puutarha sininen. Otava 1999, 3. painos 2001
Oma enkelini. Kirjapaja, Helsinki 2004
Olli ja Dolli: Tarina ystävyydestä. Otava 2005
Saven runoilija. Minerva, Helsinki- Jyväskylä 2006
Toi rusakko. Kirjapaja, Helsinki 2008
Jossain aina aurinko. Kirjapaja, Helsinki 2012
Sinun pikku enkelisi. Kirjapaja, Helsinki 2012
Arabian Heljä; teksti Marjo Tiirikka. Art House 2018
Kirjallisuutta

Mielikuvia: Suomalaisia lastenkirjakuvittajia. Toimittaneet Arja Kanerva, Kaisa Lange ja Maria Laukka. ISBN 951-626-781-5
Marjo Tiirikka: Arabian Heljä, s. 366.  Helsinki:  Art House, 2018.  ISBN 978-951-884-663-8
Aiheesta muualla

Arabian Taideosastoyhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Arabia
Heljä Liukko-Sundström Arabian museossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Arabian tehtaan designmuseo.
Saveen piirretty satumaailma. YLEn Elävä arkisto.
Tenava-verkkolehti. (Arkistoitu – Internet Archive) Artikkeli Tenavalehden syksyn 2009 numerossa
Leski Heljä Liukko-Sundström: ”Näen Kaukon yhä ateljeessani.” Kotiliesi 17/2016.
Keramiikkataiteilija Heljä Liukko-Sundström, 80, aloittaa työpäivänsä aamuyöllä: ”Silloin voin olla vain itseni kanssa.” Kodin Kuvalehti 11/2018.
Liukko, Heljä hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Muut:  IdRef
Loknja

| Loknja Локня |
| --- | --- |
 Loknja
 Koordinaatit: 56.8274°N, 30.1510°E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Pihkovan alue
Piiri:  Loknjan piiri
Väkiluku (2010)  ():  3 872
Postinumero:  182900
Suuntanumero(t):  +7 81139
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Loknja (ven. Локня) on kaupunkityyppinen taajama Pihkovan alueen itäosissa Venäjällä. Se sijaitsee Dnosta etelään Novosokolnikiin vievän Venäjän rautateiden pääradan varrella; taajamassa on rautatieasema. Etelässä sijaitsevaan Velikije Lukiin on maanteitse noin 70 kilometrin matka; luoteessa olevaan Pihkovaan on noin 200 kilometriä. Loknjan kaupunkimainen taajama on 9 535 asukkaan Loknjan piirin keskus. Keskustaajamassa oli 3 872 asukasta (2010).
Pihkovan alue
Jari Lindström

| Jari Lindström |
| --- | --- |
 Lindström heinäkuussa 2016
Suomen työministeri
 Sipilän hallitus 29.5.2015–6.6.2019  
Edeltäjä:  Lauri Ihalainen
Seuraaja:  Timo Harakka
Suomen oikeusministeri
 Sipilän hallitus 29.5.2015–5.5.2017  
Edeltäjä:  Anna-Maja Henriksson
Seuraaja:  Antti Häkkänen
Kansanedustaja
 20.4.2011–16.4.2019  
Ryhmä/puolue:  Perussuomalaisten eduskuntaryhmä (2011–2017) Sininen eduskuntaryhmä (2017–2019)
Vaalipiiri:  Kaakkois-Suomen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1965 (ikä 59) Kuusankoski
Puoliso:  Outi Hannele Lindström (2001–)
Tiedot
Puolue:  Sininen tulevaisuus (2017–)
Muut puolueet:  Perussuomalaiset (2006–2017)
Jari Tapani Lindström (s. 28. kesäkuuta 1965 Kuusankoski) on suomalainen Sinistä tulevaisuutta ja perussuomalaisia edustanut entinen poliitikko. Lindström on entinen kansanedustaja, ministeri ja Kouvolan kaupunginvaltuutettu. Hän oli puolueensa ensimmäinen varapuheenjohtaja joulukuusta 2017 lähtien.
Lindström valittiin ensimmäistä kertaa eduskuntaan vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Kymen vaalipiiristä. Hän oli Perussuomalaisten eduskuntaryhmän jäsen vuosina 2011–2017. Hän toimi eduskuntaryhmän toisena varapuheenjohtajana 2011–2014 ja puheenjohtajana 2014–2015. Vuonna 2015 Lindströmistä tuli oikeus- ja työministeri Sipilän hallitukseen. Oikeusministerin tehtävät siirrettiin kokoomuksen Antti Häkkäselle toukokuussa 2017.
Kesäkuussa 2019 hän ei ollut enää käytettävissä puolueen varapuheenjohtajaksi vaan päätti vetäytyä valtakunnanpolitiikasta.
Elämä ja ura

Lindström työskenteli Voikkaan paperitehtaalla 1984–2006, Stora Enson Anjalankosken tehtailla 2007–2008 ja Kymin paperitehtaalla 2008 ja 2010. Hän on opiskellut laborantiksi.
Lindström liittyi perussuomalaisiin vuonna 2006. Hän on kertonut ”simppelisti” maahanmuutosta puhuneen Tony Halmeen ajatusten ratkaisseen puoluevalintansa. Hän oli ehdolla vuoden 2007 eduskuntavaaleissa, joissa sai 920 ääntä eikä tullut valituksi. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Lindström valittiin Kouvolan kaupunginvaltuustoon. Vuoteen 2008 saakka Lindström toimi Pohjois-Kymen Perussuomalaiset ry:n puheenjohtajana. Lindström toimi myös Perussuomalaisten Kymen piirin puheenjohtajana vuoteen 2012 asti Juho Eerolan jälkeen. Eduskunnassa Lindström on ollut työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan ja ympäristövaliokunnan jäsen.
Lindström uhkasi työnantajia KELA-maksun palautuksella, jos ne eivät lähde mukaan Juha Sipilän yhteiskuntasopimukseen. Hallitusta oli kritisoitu siitä, että kaikki painostustoimet yhteiskuntasopimusta koskien kohdistuivat työntekijäpuoleen, minkä johdosta Lindström kirjoitti lausunnossaan: ”On synnytetty kuva siitä, että työnantajien ei tarvitse muuta kuin odotella, että Sipilän hallitus hoitaisi heidän puolestaan kilpailukyvyn palauttamisen.” Elinkeinoelämän keskusliiton toimitusjohtaja Jyri Häkämies syytti heti lausunnon jälkeen työministeriä sooloilusta, minkä jälkeen pääministeri otti Lindströmin puhutteluun. Keskustelun jälkeen Lindström myönsi, ettei asia kuulunut hallitusohjelmaan vaan se oli hänen oma ”ulostulonsa”.
Tammikuussa 2019 Lindström ilmoitti olevansa ehdolla vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja eurovaaleissa. Lindström sai eduskuntavaaleissa 1690 ääntä eikä tullut valituksi. Samalla Lindström ilmoitti ettei lähde ehdolle eurovaaleihin.
Helmikuussa 2024 Lindström valittiin johtamaan Cursorin ja Sitran yhteishanketta, jonka tavoitteena on vahvistaa Kotkan-Haminan seudun asukkaiden yhteiskunnallista osallistumista sekä luottamusta asukkaiden, viranomaisten, päättäjien ja yritysten välillä alueen investointihankkeissa.
Näkemyksiä

Lindström on kertonut voivansa harkita kuolemanrangaistusta joissain tapauksissa.
Vaalimenestys > Eduskuntavaalit

2007: 920 ääntä (Kymen vaalipiiri, ei valittu)
2011: 5 450 ääntä (Kymen vaalipiiri, valittiin)
2015: 9 966 ääntä (Kaakkois-Suomen vaalipiiri, valittiin)
2019: 1 695 ääntä (Kaakkois-Suomen vaalipiiri, ei valittu)
Vaalimenestys > Kunnallisvaalit

2008: 909 ääntä (Kouvola, valittiin)
2012: 1 742 ääntä (Kouvola, valittiin)
2017: 1 209 ääntä (Kouvola, valittiin)
Yksityiselämä

Lindström asuu Kuusankoskella yhdessä vaimonsa Outin kanssa. Hän harrastaa kuntosalia ja lukemista. Sotilasarvoltaan Lindström on korpraali.
Teokset

Lindström, Jari: Syvään päähän. Muistelmani. WSOY 2020. ISBN 9789510446935
Linnaisten vihreä kamari

| Linnaisten vihreä kamari |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Valentin Vaala
Käsikirjoittaja:  Usko Hurmerinta
Perustuu:  Zacharias Topeliuksen romaaniin Linnaisten kartanon viheriä kamari (1859)
Tuottaja:  Matti Schreck
Säveltäjä:  Felix Krohn
Kuvaaja:  Eino Heino
Leikkaaja:  Valentin Vaala
Lavastaja:  Roy
Pääosat:  Rauli Tuomi Regina Linnanheimo Kaija Rahola Paavo Jännes Ture Junttu
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  4. helmikuuta 1945
Kesto:  91 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Linnaisten vihreä kamari (ruots. Gröna kammarn på Linnais) on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen kauhuromanttinen elokuva vuodelta 1945. Se edustaa tyylipuhdasta eskapismia kartanomiljöineen, romansseineen, väärine henkilöllisyyksineen ja vuosisataisine salaisuuksineen. Vähä vähältä Linnaisten kartanon salaisuudet alkavat paljastua niin vieraille kuin talon väellekin. Linnaisten naimattomat tyttäret Anna ja Ringa puolestaan ovat monenlaisten romanttisten pyrkimysten kohteina, joille asettaa omat esteensä 1800-luvun sääty-yhteiskunta ihmisten käyttäytymistä säätelevine tiukkoine rajoineen.
Linnaisten vihreä kamari oli vuoden 1945 katsotuin suomalainen ensi-iltaelokuva. Sille myönnettiin Jussi-palkinnot miespääosasta (Rauli Tuomi), kuvauksesta (Eino Heino) ja lavastuksesta (Roy) 6. marraskuuta 1945 Ravintola Adlonissa Helsingissä järjestetyssä tilaisuudessa. Televisiossa Linnaisten vihreä kamari esitettiin ensi kerran 1961. Elokuva on mustavalkoinen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rauli Tuomi  | … |  arkkitehti Kaarle Lithau   |
|  Regina Linnanheimo  | … |  Anna Littow   |
|  Kaija Rahola  | … |  Ringa Littow    |
|  Paavo Jännes  | … |  eversti Karl Sigismund Littow / asessori Jaakko von Littow    |
|  Ture Junttu  | … |  ”kreivi” Spiegelberg    |
|  Reino Valkama  | … |  kapteeni Eusebius Winterloo   |
|  Eine Laine  | … |  hovineuvoksetar Winterloo    |
|  Arvi Tuomi  | … |  Linnaisten hovimestari Holming   |
|  Mailis Vaaja  | … |  kotiopettajatar Adelaide Triste-Ruban    |
|  Henny Waljus  | … |  Justiina-täti   |
|  Elli Ylimaa  | … |  Renata Weder   |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  luutnantti Weder   |
|  Erkki Kalakari  | … |  Rosengren, Syrjäkosken renki   |
|  Sven Relander  | … |  vallesmanni   |
Juoni > Linnaisten kartanon salaisuudet

Tapahtumat alkavat eräästä syystalvesta 1830-luvun lopulla. Eversti Karl Littow kertoilee sukunsa tarinaa kahdelle tyttärelleen, tummahiuksiselle, viileälle Annalle ja vaalealle, hieman rasavillille Ringalle. Hän paljastaa myös ikivanhan ennustuksen vaarasta, joka vaanii Littoweja kahdennentoista sukupolven jälkeen. Linnaisiin alkaa saapua vieraita: kuurinmaalainen kreivi Spiegelberg ja naapurissa sijaitsevan Syrjäkosken kartanon hovineuvoksetar Winterloo sekä hänen poikansa kapteeni Eusebius Winterloo. Meri on juuri jäätynyt ja Littowit vieraineen lähtevät luistelemaan. Nousee myrsky, tuiskuava lumi peittää kaiken näkyvyyden. Seurue alkaa huolestua, kun Ringa ja Eusebius katoavat jäälle. Kaikkien helpotukseksi valkean myrskyn hyytävästä tuiverruksesta ilmestyy arkkitehti Kaarle Lithau mukanaan Ringa. Eversti Littow on kutsunut Kaarlen uudistamaan vanhaa ja epäkäytännöllistä Linnaisten kartanoa. Tullessaan hän tuo myös modernin maailmankatsomuksensa, mikä ärsyttää Linnaisten patruunaa.
Illalla Linnaisiin löytää tiensä myös Eusebius, joka on käväissyt kotonaan ja juopotellut vallesmannin kanssa. Hovineuvoksetar Winterloo haluaisi naittaa Eusebiuksen Littowin sukuun, ja humalapäissään kapteeni kosii Ringaa. Turhaan. Yön saapuessa hovimestari Holming opastaa Kaarlen yöpymään Linnaisten siipirakennukseen, jossa asustaa eversti Littowin 90-vuotias Justiina-täti. Kaarle on viettävä yönsä vihreässä kamarissa, johon liittyviä kummitusjuttuja Holming kertoo hänelle kynttilän valossa. Kaarle pitää moisia tarinoita huuhaana. Holmingin kertomuksen mukaan asessori Jaakko von Littow, Linnaisten nykyisen isännän eli eversti Littowin isoisä, rakennutti aikoinaan siiven vihreine kamareineen vankilaksi vaimolleen. Kaarle Lithaun isoisä oli ollut samaan aikaan kotiopettajana Syrjäkoskella ja hänellä oli romanssi von Littowin vaimon kanssa. Rakastavaisilla oli yhteinen poika. Asessorin ja hänen vaimonsa elämä päättyi traagisesti.
Holming poistuu vihreästä kamarista. Kaarle menee yöpuulle, mutta jättää kynttilän palamaan. Kamarissa tapahtuu yliluonnollisilta vaikuttavia asioita, joiden myötä Littowin suvun synkät salaisuudet alkavat paljastua arkkitehdille. Tammikaapista putoaa kuin itsestään laatikko, josta löytyy dokumentti, jossa asessori von Littow myöntää olleensa itse asiassa Lithau. Kaarle taasen käsittää olevansa oikeastaan Littow.
Juoni > Sukukirous

Spiegelberg kosii Annaa, mutta saa rukkaset. Mies häipyy Linnaisista, mutta palaa mukanaan vanha asiakirja, joka osoittaa Karl Littowin olevan hänelle huomattavan summan velkaa. Karl sanoo velan olevan hoidetun, mutta kuitti on kadonnut. Kaarle kertoo kuitin olevan tallessa vihreän kamarin tammikaapissa, joka murretaan auki. Kuitti löydetään ja Spiegelberg paljastuu huijarikreiviksi. Hän pakenee Linnaisista vallesmanni kannoillaan.
Joulua vietetään Syrjäkoskella. Paikalla ovat Winterloiden lisäksi Littowin herrasväki ja luutnantti Weder sisarineen. Joulun enkelit eivät ole suosiollisia Syrjäkoskelle. Pieni puukartano syttyy tuleen ja palaa maan tasalle. Jouluvieraat siirtyvät Linnaisiin. Selvittääkseen Littowin ja Lithaun sukujen välistä suhdetta, Karl Littow päättää viettää jouluyön vihreässä kamarissa. Kaarle puolestaan nukkuu patruunan makuuhuoneessa. Ringa ei tiedä huoneiden vaihdosta ja hän hiipii yöllä patruunan huoneeseen ja luulee kertovansa isälleen Annan ja Kaarlen suhteesta. Kaarle kuulee Ringan tunnustuksen, mutta ei paljasta itseään. Kaarle on nimittäin rakastunut Ringaan, mutta Karl Littow ei hyväksy epäsäätyistä avioliittoa. Tyttäret itse eivät tosin ole kunnolla selvillä, kumpaan heistä Lithau on rakastunut. Kapteeni Winterloon sydän alkaa sitä vastoin kallistua kauniin Adelaiden suuntaan, hänen äitinsä kauhistukseksi. Hovineuvoksetar painottaa aatelissäädyn velvoitteita, joista kapteeni taas ei perusta lainkaan. Vihreässä kamarissa naisenhahmoinen kummitus ilmestyy Karl Littowille ja painostaa tätä oikaisemaan esi-isänsä tekemän huijauksen. Sama nainen näyttäytyy myös Kaarlelle ja kehottaa tätä pysymään Linnaisissa.
Aamulla Kaarle polttaa asessorin tulenaran tunnustuksen. Karl yrittää estää dokumentin tuhoutumisen. Hän haluaisi lukea sen, mutta Kaarle varoittaa häntä. Paperi poltetaan ja herrat Lithau ja Littow myöntävät olevansa lopultakin samaa sukujuurta. Karl lupaa tyttärensä Kaarlelle, mutta Ringan ja Annan ällistykseksi käy ilmi, että Kaarlen lemmenkohteena onkin ollut Ringa. Vihreästä kamarista paljastuu salakäytävä Justiina-tädin tiloihin. Täti lausuu huojentuneena: "Kirous on poistunut suvustamme..." Topeliuksen romaanissa on myös epilogi, joka ajoittuu 1850-luvulle, mutta sen tapahtumat on jätetty pois elokuvaversiosta. Epilogissa mainitaan mm. huijarikreivi Spiegelbergin kuolleen Espanjan kaleerilaivoilla.
Syntyhistoria

Linnaisten vihreä kamari perustuu Zacharias Topeliuksen romaaniin Linnaisten kartanon viheriä kamari (1859). Kirjalle nimensä antanut Linnaisten kartano sijaitsee Mäntsälässä. Suomi-Filmi oli suunnitellut aiheesta elokuvaa jo 1940 ohjaajana Orvo Saarikivi. Toiseen naispääosaan kaavailtiin Helena Karaa. Saarikivi siirtyi kuitenkin pian kilpailevaan yhtiöön. Jorma Nortimo jatkoi hanketta. Hän kaavaili naispääosiin Kaija Raholaa Annaksi ja Hilkka Helinää Ringaksi. Syystalvella 1943 hanke alkoi edetä, ohjaajaksi tuli lopulta Valentin Vaala. Kaija Raholasta tuli Ringa. Annaksi valittiin Regina Linnanheimo.
Kuvausaika ja -paikat

Linnaisten vihreän kamarin kuvaukset alkoivat syystalvella 1943 ja päättyivät loppuvuonna 1944. Ulkokuvat otettiin Siuntiossa sijaitsevassa Suitian kartanossa. Sisäkuvaukset tehtiin Helsingissä Munkkisaaren studioilla.
Arvioinnit

Linnaisten vihreä kamari sai ristiriitaisen vastaanoton. Aamulehden mukaan elokuvan suurin ansio oli "topeliaanisen romantiikan elävöittäminen" ja "aidon historiallis-romanttisen tunnelman aikaansaaminen". Ilta-Sanomat kirjoitti: "Kirjailijaa kohtaan tunteman pieteetin ei tarvitsisi nähdäksemme estää sitä, että aiheen perusviivoja saatettaisiin jossakin määrin modernisoida..." Näyttelijöiden suorituksia aikalaiskriitikot pitivät tasokkaina. Myös kuvausta ja lavastusta kehuttiin.
Huomioita

Arkkitehdin ja Ringan keskeneräinen romanssi on rinnastettu muutostilassa olevaan kartanoon. Rakennuksen vertauskuvallisen tason katsotaan ohittavan sen arkkitehtonisen tason. Linnaisten kartanoa esittää Suitian kartanolinna Siuntiossa. Sen goottilainen julkisivu antaa täydelliset puitteet kauhuromanssille. Elokuvan tunnelmaa tehostavat aavemainen viima ja muut luonnonilmiöt. Hienostokartanomiljöön mukaisesti rooleihin kuului naisten loistokkaat 1800-luvun krinoliinipuvut.
Elokuvan avainrepliikkejä ovat: paroni Littow: "Kaikkein jännittävimpiä tapahtumia ei ole kirjoitettu muistiin, ne elävät näissä vanhoissa seinissä." Arkkitehti Lithau: "Voidakseen unohtaa täytyy ihmisen olla joko hyvin onnellinen tai hyvin onneton. Mutta kumpi minä olen, sitä en vielä tiedä itsekään."
Ringa (Kaija Rahola) ja Kaarle (Rauli Tuomi).
Loire-Nieuport LN.401

Loire-Nieuport LN.401
Loire-Nieuport LN.401 on ranskalainen Ranskan laivaston käyttämä toisen maailmansodan aikainen syöksypommittaja.
Prototyypin ensilento tapahtui kesällä 1938 (LN.40). LN.401 oli ensimmäinen tuotantomalli, ja sitä valmistettiin 23 kappaletta. Tilaus käsitti 42 konetta, mutta koko tuotantosarjaa ei ehditty saamaan valmiiksi. Tuotanto aloitettiin vuoden 1939 puolivälin tietämillä. Versio LN.411 oli muuten kuten edellinen, paitsi siitä oli poistettu tukialusvarusteet. Näin ollen siitä tehtiin lentotukikohdista operoitava malli. Vain muutama yksilö ehti valmistua ennen Toisen maailmansodan  syttymistä.
Konetyyppi oli edistyksellinen, sillä siinä oli pisaran muotoinen, niin kutsuttu kuplakuomu sekä ”lokinsiivet”. Laskeutumistelineet olivat täysin sisäänvedettävät kannuspyörää myöten. Konetyyppi käytti Hispano-Suizan V-moottorimallia Xcrs. Sen teho oli 690 hevosvoimaa (514 kW). Aseistus käsitti yhden 20 mm konetykin moottorisuojukseen sijoitettuna sekä kaksi 7,5 millimetrin konekivääriä siivissä. Ulkopuolisissa pommiripustimissa saatettiin kuljettaa enintään 225 kilogrammaa pommeja. Lentokone kykeni saavuttamaan 9 500 metrin lakikorkeuden ja 380 km/h huippunopeuden. Lentomatka oli 1 200 kilometriä.
Aiheesta muualla

Loire-Nieuport LN.401/LN.411 (LN.40) MilitaryFactory.com. (englanniksi)
Loire-Nieuport L.N.40 / L.N.401 / L.N.411 : 1938 Aviastar.org. (englanniksi)
Loire-Nieuport LN.401/411 Avionslegendaires.net. (ranskaksi)
Loire-Nieuport LN.401/411 Уголок неба. (venäjäksi)