stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Indonesian vallankumous
Taustat ja sodan alku

Hollanti pyrki palauttamaan valtansa Indonesiassa Hollannin Itä-Intiaksi japanilaisten miehityksen jälkeen Ranskan Indo-Kiinan (Vietnam) tapaan, mutta Saksan miehityksestä heikentyneenä se ei kyennyt siihen itse heti Japanin antauduttua, vaan alueen muodollinen hallinta jäi Kaakkois-Aasian ylipäällikölle, amiraali Louis Mountbattenille. Liittoutuneet päättivät antaa Indonesian olla antautuneiden japanilaisten valvonnassa siihen asti, kunnes Brittiläisen kansainyhteisön joukot saapuisivat Jaavalle syyskuun lopulla 1945. Japanilaiset komentajat sallivat indonesialaisnationalistien hankkia aseita osittain peläten Japanin miehityksestä seuraavia mahdollisia paikallisten kostotoimia.
Indonesian itsenäistymistä varten muodostettu 135-jäseninen tutkimuskomitea (Investigating Committee for Preparatory Work for Indonesian Independence) pyrki indonesialaisvallan vakiinnuttamiseen ennen hollantilaisten palaamista. Kansallisia vaaleja ei ehditty pitämään, minkä vuoksi se muuttui Indonesian keskuskansalliskomiteaksi (Central Indonesian National Committee). Tilanne maassa muuttui sekavaksi lainvalvonnan puutteessa, mm. väestö kapinoi hollantilaisten ja japanilaisten kanssa usein yhteistyössä ollutta paikallista johtoa kohtaan, ja itsenäisyysliikkeen nuorten aktivistien (Pemuda) toimia ei välttämättä voinut erottaa rikollisesta toiminnasta. Lopulta suurin osa väestöstä kuitenkin alkoi vastustaa hollantilaisvallan paluuta.
Ensimmäinen suurehko yhteenotto sattui 28. lokakuuta 1945 Itä-Jaavan Surabayassa, missä Pemuda ja muut aseistetut indonesialaisryhmät ottivat yhteen brittijoukkojen kanssa satojen kuollessa. Brittikomentaja A. W. S. Mallaby järjesti vastahyökkäyksen, missä 10. marraskuuta–24. marraskuuta 1945 kuoli tuhansia.[lähde? ] Myös Mallaby itse sai surmansa.
Marraskuussa 1945 Sutan Sjahririn (tai Syahrir) ponnistusten ansiosta Indonesiaan julistettiin uusin parlamentaarisin muodoin tasavalta, minkä tuloksena hän johti kolmea hallitusta tullen sijaisensa Amir Sjarifuddin syrjäyttämäksi kesäkuussa 1947. Sjahrir pyrki eroon japanilaismiehityksen aikana yhteistyöstä tehneistä indonesialaispoliitikoista.
Autonomian tunnustus ja sodan laajentuminen

Hollantilaiset – ymmärrettyään etteivät kykene ottamaan Indonesiaa haltuunsa entisin ehdoin – suostuivat neuvottelemaan brittien välityksellä indonesialaisten kanssa ja solmivat 12. marraskuuta 1946 Linggajatin sopimuksen Indonesian kanssa. Sopimuksessa Hollanti tunnustaa Indonesian tasavaltalaishallinnon Jaavalla ja Sumatralla, ja Hollanti, Indonesian tasavalta (Jaava ja Sumatra) ja itäiset saaret muodostavat hollantilais-indonesialaisen unionin. Itäisellä saaristolla olisi löyhä liittovaltiosuhde Indonesian yhdysvaltojen tasavaltaan. Indonesian yhdysvaltojen tasavalta käsittäisi Jaavan ja Sumatran saaret, eteläisen Kalimantan ja suuren idän: Sulawesin, Malukun, pienet Sunda-saaret ja läntisen Uuden-Guinean. Indonesian keskuskansalliskomitea hyväksyi sopimuksen vasta maaliskuussa 1947, ja se allekirjoitettiin hollantilaisten kanssa vasta 25. toukokuuta 1947.
21. heinäkuuta 1947 hollantilaiset aloittivat indonesialaisnationalistien vastaisen poliisitoimen väittäen, että Linggajatin sopimusta vastaan oli rikottu. Hollantilaisjoukot ajoivat indonesialaisjoukot pois Sumatralta sekä itäiseltä että läntiseltä Jaavalta eristäen ne Jogjakartan alueelle Keski-Jaavalle. Kansainvälisen tutkinnan tuloksena hollantilaisten operaatiolle ei löydy perustetta.
Yhdistyneet kansakunnat perusti komitean edistämään neuvotteluratkaisua. USS Renvillellä 17. tammikuuta 1948 solmittu sopimus tunnusti Hollannin väliaikaisen hallinnon sen poliisitoimessa indonesialaisilta miehittämään alueeseen, mutta edellytti, että alueiden poliittinen tulevaisuus ratkaistaisiin kansanäänestyksin.
Hollantilaisten lisäksi Jaavalla alkoi vaikuttaa myös islamilainen teokratiaan pyrkivä Kartosuwirjon johtama liike, mikä nautti myös kjain (uskonnolliset johtajat) tukea. Sen tavoitteena oli perustaa Indonesian islamilaisvaltio (Negara Islam Indonesia tai Darul Islam). Kartosuwirjo otettiin kiinni ja teloitettiin 1962.
Syntyneessä tilanteessa myös kommunistipuolue PKI ja Tan Malakan johtamat trotskilaiset voimat lähtivät liikkeelle. Syyskuussa 1948 PKI otti yhteen Indonesian tasavaltalaisjoukkojen kanssa Surakartassa. Kommunistit perääntyivät Itä-Jaavalle Madiuniin kehottaen väestöä kapinaan. Tasavaltalaisjoukot surmasivat PKIn johtaja Musson.
Yhdysvallat muutti suhtautumistaan ja alkoi painostaa Hollantia suostumaan indonesialaisten itsenäisyysvaatimuksiin, koska piti Indonesian tasavaltalaisia takeena antikommunistisesta toiminnasta, vaikka Hollanti oli aikaisemmin yrittänyt esittää kansallisuusliikkeen muodostavan päinvastoin kommunistisen uhan Indonesiassa. PKI muodostui uudelleen 1960-luvulla poliittiseksi voimaksi.
Madiunin tapahtumien jälkeen hollantilaisjoukot ryhtyivät toiseen poliisitoimeensa indonesialaisia vastaan. 19. joulukuuta 1948 otettiin kiinni Jogjakarta. Tasavaltalaispresidentti Sukarno sekä varapresidentti ja pääministeri Hatta niin ikään otettiin kiinni ja karkotettiin Bankalle Pohjois-Sumatralla.
Sodan loppu

Hollannin kovat otteet herättivät pahennusta Yhdistyneiden kansakuntien vastaitsenäistyneiden aasialaisvaltioiden keskuudessa, mm. Intiassa, mikä sai Yhdysvallatkin huolestumaan. Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto antoi tammikuussa 1949 päätöksen, jonka mukaan Hollannin oli palautettava tasavaltalaishallinto Indonesiaan. Hollannin oli myös annettava kaikki valta indonesialaisille 1. heinäkuuta 1950 mennessä.
Asiaa koskevat pyöreän pöydän neuvottelut käytiin Indonesian tasavallan, Hollannin poliisioperaation jälkeen perustaman Indonesian federaation ja Hollannin hallituksen kesken Haagissa 23. elokuuta–2. marraskuuta 1949.
Hollanti myöntyi suvereniteetin myöntämiseen Indonesialle, mutta läntinen Uusi-Guinea jäi sen haltuun. Tasavaltalaiset puolestaan sitoutuivat pitämään perustuslakia säätävän kansankokouksen vaalit ja suostuivat maksamaan Hollannille 4,3 miljardiin guldeniin nousevan Indonesian velan. Hollanti luopui Indonesiasta 27. joulukuuta 1949.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1980–1981

Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1980–1981 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 26. kausi. Cupiin osallistui 33 joukkuetta, ja yhden karsintaottelun jälkeen 32 joukkuetta aloittivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Parc des Princes -stadionilla, Pariisissa 27. toukokuuta 1981. Englantilainen Liverpool voitti loppuottelussa espanjalaisen Real Madridin maalein 1–0.
Kauden parhaan maalintekijän tittelin jakoivat kuusi maalia tehneet Liverpoolin Graeme Souness ja Terry McDermott sekä Bayern Münchenin Karl-Heinz Rummenigge. Souness ja McDermott tekivät hattutempun ensimmäisen kierroksen toisessa osaottelussa Oulun Palloseuraa vastaan ja Souness myös kolmannen kierroksen ensimmäisessä ottelussa TsSKA Sofiaa vastaan.
Välierät > Toiset osaottelut

Liverpool eteni loppuotteluun yhteismaalein 1–1 vierasmaalisäännön perusteella.
Real Madrid eteni loppuotteluun yhteismaalein 2–1.
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1971–1972

Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1971–1972 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 17. kausi. Cupiin osallistui 33 joukkuetta, ja yhden karsintakierroksen jälkeen 32 joukkuetta aloittivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Stadion Feijenoordilla, Rotterdamissa 31. toukokuuta 1972. Alankomaalainen Ajax voitti loppuottelussa italialaisen Internazionalen maalein 2–0.
Kauden parhaat maalintekijät olivat viisi maalia tehneet Ajaxin Johan Cruijff, Újpestin Antal Dunai, Celticin Lou Macari ja Standard Liègen Sylvester Takač.
Välierät > Toiset osaottelut

Ajax eteni loppuotteluun yhteismaalein 1–0.
Internazionale eteni loppuotteluun yhteismaalein 0–0 rangaistuspotkukilpailun tuloksena.
Huomisen pioneerit

| Huomisen pioneerit>   |
| --- | --- |
 Farfur-hiiri esittää ampuvansa rynnäkkökiväärillä
Tyyli:  lastenohjelma
Kestoaika:  60 min
Luoja(t):  Hazim Al-Sha'arawi
Pääosissa:  Saraa, Hazim-setä, Assud-pupu, Farfur-hiiri, Nahul-ampiainen
Alkuperämaa:   Palestiina
Alkuperäiskieli:  arabia
Verkko:  Al-Aqsa
Esitetty:  13. huhtikuuta 2007 –
Jaksoja:  15
Aiheesta muualla
IMDb
Huomisen pioneerit (arab. رواد الغد‎, engl. Tomorrow's Pioneers) on lastenohjelma palestiinalaisella Hamasin tukemalla Al-Aqsa -televisiokanavalla. Ohjelman ensimmäinen jakso esitettiin 13. huhtikuuta 2007. Ohjelman sisältö vaihtelee arkipäiväisten islamilaisten neuvojen ja elämäntyylin opettamisesta aina islamin ylivertaisuuden korostamiseen ja suoranaiseen vihanlietsontaan muun muassa Israelia, Yhdysvaltoja ja muita länsimaita kohtaan. Ohjelman ääri-islamistiseksi ja propagandistiseksi mainittu sanoma on herättänyt maailmanlaajuista huomiota useampaankin otteeseen. Monet tahot, mukaan lukien Fatahin televisiokanava, ovat arvostelleet ohjelmaa, sillä sen on katsottu lietsovan kansanryhmien välistä vihaa ja manipuloivan pieniä lapsia.
Kansainvälisestä painostuksesta johtuen yksi sarjan hahmoista, Farfur-hiiri, lopetettiin kesäkuussa 2007. Sen tilalle tuli sittemmin uusia hahmoja. Televisiokanavan tuotantojohtaja Muhammed Said on kiistänyt, että ohjelmalla lietsottaisiin väkivaltaa tai että Farfur-hiiren seikkailut loppuivat kansainvälisen painostuksen vuoksi.
Hahmot > Saraa

12-vuotiaaksi mainittu tyttö Saraa, koko nimeltään Saraa Barhoum, on helmikuussa 2008 ohjelmassa hahmojen kanssa keskusteleva ja moraalisia neuvoja jakava juontaja. Hänet valittiin ohjelmaan laulukilpailun kautta. Saraa on pukeutunut islamilaiseen hijabiin. Hän kehottaa katsojiaan taistelemaan Israelin miehitystä vastaan. Lehtihaastattelussa Saraan esittämä viesti tytöille israelilaisista kuuluu: ”Heidän täytyy lähteä. Tämä on meidän maamme. He potkaisivat meidät ulos ja varastivat onnemme. Tämä on luonnollinen seuraamus.”
Barhoumin isä on yliopiston professori, ja hänellä on seitsemän sisarusta. Saraa on kertonut haluavansa lääkäriksi. Hän on myös kertonut olevansa ylpeä, mikäli hänestä tulee marttyyri, ellei hän voi opiskella lääkäriksi. Hän ei kuitenkaan omien sanojensa mukaan tue terrorismia, vaan on normaali kotimaataan puolustava henkilö. Saraa on kertonut haavoittuneensa jalkaan naapuritaloon osuneesta israelilaisten kranaatista, joka oli myös haavoittanut hänen pikkuveljeään sääreen.
Hahmot > Hazim-setä

Hazim Al-Sha'arawi on sarjan luoja ja juontaja. Hän on myös esiintynyt joissakin jaksoissa.
Hahmot > Poistueet hahmot > Farfur (huhtikuu 2007 - kesäkuu 2007)

Korkeaääninen Farfur tai Farfour (nimi tarkoittaa ”perhosta”), mediassa tunnettiin myös nimellä Hamas-hiiri, oli ohjelman päähahmo. Länsimedia katsoi Farfurin olevan halpa kopio yhdysvaltalaisesta Mikki Hiirestä. Ohjelmassa Farfur-hiiri on yllyttänyt lapsia muun muassa aseelliseen vastarintaan Israelia ja Yhdysvaltoja vastaan. Hahmo on kertonut myös valmistamaansa perustaa islamistien johtamalle maailmalle sekä laulanut Hamas-vastarintahymneja.
Walt Disneyn tytär Diane Disney Miller sanoi toukokuussa 2007 hahmoa ”puhtaaksi pahaksi”, ja israelilaisen organisaation kopioitua yhden Farfur-jakson osan YouTubeen asiasta nousi ”Farfourgate”-nimellä tunnettu kohu. Kansainvälisen paheksunnan lisäksi myös Palestiinan tiedotusministeri Mustafa Barghouti ilmaisi erimielisyytensä ohjelman sisällöstä ja ministeriö pyysi Al-Aqsa TV:tä saattamaan ohjelman valvonnan alaiseksi. Palestiinalaiset opettajat ovat kritisoineet ohjelmaa poliittisen retoriikan paketoimisesta lapsille. Al-Aqsa-television johtaja kertoi CTV-uutistoimistolle olevansa harmistunut hälystä ja syytti lehdistöä lastenohjelman rinnastamisesta ”atomipommiin”.
Viimeisessä 29. kesäkuuta 2007 näytetyssä jaksossa maatilansa Israelille menettänyt palestiinalainen luovutti tilansa maakirjat ja avaimet Farfurille. Tämän jälkeen ”juutalaiset”, joita Farfur kutsui terroristeiksi, tulivat vaatimaan niitä Farfurilta, joka kieltäydyttyään hakattiin hengiltä. Kohtauksen jälkeen Saraa kertoi Farfurin kuolleen marttyyrikuoleman maataan puolustaen ja kuolleen ”lastentappajien” käsissä.
Hahmot > Poistueet hahmot > Nahul (heinäkuu 2007 - helmikuu 2008)

Nahul-ampiainen oli Farfurin jälkeen sarjassa esiintynyt eläinhahmo. Nahul kuoli helmikuussa 2008, kun ei saanut sairaalahoitoa Israelin julistamasta saarrosta johtuen.
Hahmot > Poistueet hahmot > Assud-pupu (helmikuu 2008 - tammikuu 2009)

Assud-pupu tuli Nahoulin tilalle alkuvuodesta 2008. Hän väitti luikahtaneensa Gazaan Egyptistä Hamasin taistelijoiden kaadettua rajan muurin. Assud sanoi vapauttavansa al-Aqsan siionisteista ja syövänsä juutalaiset. Pupu lupautui kostamaan Muhammad-pilapiirroksien tekijälle Kurt Westergaardille ja samassa jaksossa sarjan juontaja Saraa Barhoum kehotti tanskalaistuotteiden boikottiin. Norjalaisen VG:n arabiaa taitavan henkilön tekemän tarkistuksen pohjalta Assudin ja Barhoumin vuoropuhelu ohjelmassa meni seuraavasti (käännetty norjasta):
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Assud-pupu: ”Jos he tekevät sen (viittaa profeetta Muhammadista julkaistuihin pilakuviin) taas, Saraa, me tapamme heidät, eikö niin?” Saraa: ”Jos Jumala tahtoo.”  Assud-pupu: ”Minä puren niitä ja syön heidät.”  Saraa: ”Kyllä.” | ” |
– Alkuperä. 
Jaksossa, joka esitettiin 2. tammikuuta 2009, Assud-pupun nähtiin kuolevan Gazan sairaalassa Israelin hyökkäyksen tuloksena.
Hahmot > Poistueet hahmot > Nassur-karhu (helmikuu 2009 –)

Helmikuun puolivälissä ohjelmaan liittyi ruskea nallekarhu Nassur, joka oli tullut Gazan kaistalle liittymään Hamasin 'Izz al-Din al-Qassam -prikaateihin.
Aiheesta muualla

Farfur-hahmon viimeinen jakso Windypundit-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (arabiaksi), tekstitys (englanniksi)
Assud-pupu-video norjalaisen VG:n sivustolla (arabiaksi), tekstitys (englanniksi)
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1972–1973

Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1972–1973 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 18. kausi. Cupiin osallistui 30 joukkuetta ja ne pelasivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Stadion Rajko Mitićillä, Belgradissa 30. toukokuuta 1973. Alankomaalainen Ajax voitti loppuottelussa italialaisen Juventuksen maalein 1–0. Mestaruus oli Ajaxille kolmas perättäinen.
Kauden paras maalintekijä oli puolivälierissä pudonneen Bayern Münchenin 11 maalia tehnyt Gerd Müller, joka teki viisi maalia toisen kierroksen ensimmäisessä osaottelussa kyproslaista AC Omoniaa vastaan.
Välierät > Toiset osaottelut

Juventus eteni loppuotteluun yhteismaalein 3–1.
Ajax eteni loppuotteluun yhteismaalein 3–1.
Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1978–1979

Jalkapallon Euroopan cupin kausi 1978–1979 oli mestarijoukkueiden Euroopan cupin 24. kausi. Cupiin osallistui 33 joukkuetta, ja yhden karsintaottelun jälkeen 32 joukkuetta aloittivat cup-muotoisen kilpailun, jossa välieriin saakka kukin joukkuepari pelasi ottelun koti- ja vieraskentällä yhteistuloksen ratkaistessa jatkoon pääsemisen. Loppuottelu pelattiin Münchenin olympiastadionilla 30. toukokuuta 1979. Englantilainen Nottingham Forest voitti loppuottelussa ruotsalaisen Malmö FF:n maalein 1–0.
Kauden paras maalintekijä oli 11 maalia tehnyt, puolivälierissä karsiutuneen sveitsiläisen Grasshoppersin Claudio Sulser, joka teki maaleistaan viisi ensimmäisen kierroksen kotiottelussa maltalaista Valletta FC:tä vastaan.
Välierät > Toiset osaottelut

Malmö FF eteni loppuotteluun yhteismaalein 1–0.
Nottingham Forest eteni loppuotteluun yhteismaalein 4–3.
Invalidenstrasse

Invalidenstrasse
Invalidenstrasse (Invalidenstraße) on noin kolme kilometriä pitkä katu Berliinin keskustassa Mitten ja Moabitin kaupunginosien alueella, Spreejoen pohjoispuolella. Se sai nimensä Fredrik Suuren vuonna 1748 perustaman Invalidenhaus-nimisen sotainvalidisairaalan mukaan. Katu yhdisti aikoinaan Berliinin kolme tärkeää rautatieasemaa: pohjoisen aseman, Hampurin aseman ja nykyisen Berliinin päärautatieaseman.
Kadun varrella sijaitsevat muun muassa luonnontieteellinen museo Museum für Naturkunde, nykyisin taidemuseona toimiva entinen rautatieasema Hamburger Bahnhof sekä Charitén sairaala. Kylmän sodan aikana Berliinin muuri katkaisi kadun Berliini–Spandau-kanavan ylittävän sillan kohdalla ja kadun läntisin pää jäi Länsi-Berliinin puolelle. Sillalla ollut raja-asema oli yksi ensimmäisistä, jolle ihmisjoukot vyöryivät, kun raja avattiin 9. marraskuuta 1989. Viereisessä Invalidenpark-puistossa on nykyisin tapahtumasta muistuttava suuri suihkukaivomuistomerkki.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Invalidenstrasse Wikimedia Commonsissa
Itävallan jääpallon historia

Itävallassa jääpalloa on pelattu jo ainakin vuodesta 1896 lähtien.
12. tammikuuta 1896 Wieniläinen sanomalehti Allgemeine Sport-Zeitung kirjoitti artikkelin jääpallosta (maahockey jäällä) otsikolla "Hockey Game". Pelimuotona oli kaksi 7 pelaajan joukkuetta, joka oli yleisesti käytössä Keski-Euroopassa ja esimerkiksi Norjassa vuoteen 1928 saakka. Ruotsissa, Suomessa ja Venäjällä pelattiin 11 pelaajan joukkueilla.
Pelistä tuli hyvin suosittu varsinkin Prahassa, joka oli osa Itävalta-Unkarin keisarikuntaa. Vuonna 1898 pelattiin ensimmäinen jääpallopeli Wienissä. Kaupungin ensimmäinen joukkue oli Training-Eis-Klub-Wien. TEK Wienin ensimmäinen kansainvälinen peli pelattiin SK Slavia Prahaa vastaan. Praha voitti 17–3 (13–1) pelissä, jossa pelattiin 2 x 35 minuuttia pallolla ja kieroilla jääpallomailoilla. Ensimmäinen tekojäärata avattiin Wienissä 10. marraskuuta 1909.
Perimätiedon mukaan Itävallan jääpallomaajoukkue osallistui lajin Euroopanmestaruuskilpailuihin Davosissa 1913, mutta minkäänlaisia dokumentteja tuosta turnauksesta ei jälkipolville ole jäänyt. Jääpalloa joka tapauksessa pelattiin Itävallassa yhtä aikaa jääkiekon kanssa, eikä sanomalehtiuutisista aina välttämättä saanut selville kumpi laji oli kysymyksessä, molemmista käytettiin nimitystä "Eishockey". Vuoden 1916 alussa entinen Eishockey-Verband vaihtoi nimekseen Österreichische Eisball-Verband, ja vuosina 1916 ja 1917 Wienissä pelattiin sarjamuotoiset kilpailut nimellä Kriegmeisterschaft. Ensimmäisenä talvena sarjaan osallistui neljä joukkuetta, jälkimmäisenä kuusi. Wiener EV voitti mestaruuden molemmilla kerroilla. Myös Wienin ja Budapestin välisiä otteluita pelattiin useamman kerran vuodessa, muutoinhan kansainvälinen kanssakäyminen sodan johdosta oli olematonta.
Vielä vuodenvaihteessa 1918–19 ensimmäisen maailmansodan päätyttyä jääpallosarjaan ilmoittautui kuusi joukkuetta. Pikkuhiljaa kiekolla pelattava niin sanottu kanadalainen versio kuitenkin syrjäytti jääpallopelin. Tiettävästi viimeinen jääpallopeli maassa pelattiin 31. joulukuuta 1923
Aiheesta muualla

Bandy world map (englanniksi)
Il trono di fuoco

| Il trono di fuoco |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jesús Franco
Käsikirjoittaja:  Jesús Franco Enrico Colombo Michael Haller Anthony Scott Veitch
Perustuu:  Harry Alan Towersin tarinaan
Tuottaja:  Arturo Marcos Harry Alan Towers
Säveltäjä:  Bruno Nicolai
Kuvaaja:  Manuel Merino Rodríguez (käännä suomeksi)
Pääosat:  Christopher Lee Maria Schell Leo Genn
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Liechtenstein  Italia  Espanja  Länsi-Saksa
Tuotantoyhtiö:  Fénix Cooperativa Cinematográfica Prodimex Film Terra-Filmkunst American International Pictures
Levittäjä:  American International Pictures Netflix
Ensi-ilta:   5. helmikuuta 1970  5. kesäkuuta 1970  24. toukokuuta 1971  Toukokuussa 1972
Kesto:  104 minuuttia (leikkaamaton) 97 minuuttia (Argentiina) 96 minuuttia (Espanja) 94 minuuttia (Ruotsi) 82 minuuttia (Länsi-Saksa) 84 minuuttia (USA)
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  18 713 190 ESP (Espanja)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Il trono di fuoco (esp. El proceso de las brujas tai El juez sangriento; saks. Der Hexentöter von Blackmoor) on Jesús Francon ohjaama italialais-espanjalais-saksalainen historiallinen, osittain tositapahtumiin perustuva kauhuelokuva vuodelta 1970. "Verisen tuomarin" pääosissa ovat nimiroolissa oleva Christopher Lee sekä Maria Schell ja Leo Genn.
Juoni

Il trono di fuoco sijoittuu vuoden 1685 Englantiin. Kuningas Kaarle on kuollut ja hänen veljensä kuningas Jaakko II pitää valtaa hovissa. Noitavainot ja julmat kidutukset kuulustelukeinona ovat arkipäivää. Vainoja käytetään vallankäytön välineenä eikä niiden kohteella ole merkitystä.
Nuoren Mary Greyn (Maria Rohm) anelut kaikuvat kuuroille korville Britannian pahamaineisimman tuomarin George Jeffreysin (Christopher Lee) tuomitessa hänen siskonsa, syyttömän Alicia Greyn (Margaret Lee), poltettavaksi roviolla. Jeffreys ihastuu Maryn viattomuuteen, vaikka tätäkin epäillään noituudesta. Muutama viikko myöhemmin Jeffreysin ego kolahtaa pahasti yhteen vallanhimoisen Wessexin jaarlin (Leo Genn) kanssa. Alkaa Jeffreys vastaan Wessex vallankäytön shakkipeli nappuloinaan Mary Grey sekä Wessexin poika Harry (Hans Hass Jr.), jolla on omat suunnitelmansa Jeffreysin kukistamiseksi. Toisiinsa rakastuneet Mary ja kapinallismielinen Harry uhkaavat lähteä Lontoosta etsimään onnea muualta, mutta se ei ole helppoa...
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Christopher Lee  | … |  Tuomari George Jeffreys   |
|  Maria Schell  | … |  Äiti Rosa   |
|  Leo Genn  | … |  Lordi Wessex   |
|  Hans Hass Jr.  | … |  Harry Selton   |
|  Maria Rohm  | … |  Mary Gray   |
|  Margaret Lee  | … |  Alicia Gray   |
|  Pietro Martellanza  | … |  Barnaby   |
|  Howard Vernon  | … |  Jack Ketch   |
|  Milo Quesada  | … |  Satchel   |
|  Werner Abrolat  | … |  Inkvisiittori Matt   |
|  Diana Lorys  | … |  Sally Gaunt   |
|  José Martínez Blanco  | … |  Steven Truro   |
|  José María Prada  | … |  Palafox   |
|  Vicente Roca  | … |  Pääsyyttäjä   |
|  John Thompson  | … |  Jonathan Dickens   |
Tuotanto

Ohjaaja Franco laati myös käsikirjoituksen Enrico Colombon, Michael Hallerin ja Anthony Scott Veitchin kanssa Harry Alan Towersin tarinan pohjalta. Towers toimi elokuvan tuottajana Arturo Marcosin kanssa. Elokuva kuvattiin Portugalissa ja Espanjassa vuonna 1969.
Christopher Lee kiinnostui elokuvasta historiallisista syistä. Hän on sanonut pitävänsä roolia yhtenä parhaistaan, mutta ei tiennyt elokuvan sisältävän sadistista kidutusta sen kuvausvaiheessa.
Lordi Wessexin rooliin oli alun perin tarkoitus mennä Dennis Price, mutta vetäytyi roolista viime hetkellä. Hänen nimensä mainitaan kuitenkin joissain elokuvajulisteissa.
Julkaisu ja vastaanotto

Il trono di fuoco sai ensi-iltansa kotimaassaan Italiassa 5. helmikuuta vuonna 1970. Länsi-Saksassa elokuva ilmestyi teattereihin samana vuonna 5. kesäkuuta. Espanjassa elokuva julkaistiin 24. toukokuuta vuonna 1971. Yhdysvaltoihin elokuva saapui teatterilevitykseen toukokuussa vuonna 1972. Espanjassa elokuva tuotti noin 19 miljoonaa pesetaa.
Il trono di fuoco sai ilmestyessään hyvän vastaanoton, josta elokuva pääsi laajaan teatterilevitykseen. Elokuva kuuluu kuitenkin nykyään ohjaaja Francon aliarvostettuihin elokuviin.
Il trono di fuoco on julkaistu videolle ja DVD:lle (vuosina 2000 ja 2004).