stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niko Vainio
Elämä Pihlajakadulla > Teini-ikä

Niko vietti pari viikkoa Tampereella, mutta palasi Helsinkiin teini-ikäisenä. Hän oli juuri aloittanut yläasteen, ollen samalla luokalla muutaman naapurinsa ja Oonan kanssa.
Niko harrasti pääasiassa uintia, jossa hänellä oli oma valmentaja. Harjoitusten uuvuttama Niko oli lähellä hukkua uimaharjoituksissaan, minkä vuoksi Niko joutui koulukiusaajien uhriksi. Nikon päätä uitettiin WC-pöntössä ja hänen vaatteitaan yritettiin väkisin repiä pois päältä. Oona yritti turhaan puolustaa Nikoa. Yritykset kertoa kiusaamisesta välinpitämättömälle luokanvalvoja Alpo Lassilalle eivät tuottaneet tulosta, minkä vuoksi Oona päätti Jennin avustuksella kertoa kiusaamisesta rehtorille. Rehtori sai kiusaamisen loppumaan, minkä seurauksena kiusaajat siirrettiin eri kouluun ja Lassila erotettiin virastaan. Nikon suurin intohimo teini-iässä oli matematiikka, jota hän opiskeli ahkerasti. Hän kävi jo yläasteikäisenä kuuntelemassa luentoja yliopistolla. Niko poistui sarjasta keväällä 2008, kun hän siirtyi opiskelemaan Valkeakoskelle, Päivölän opiston matematiikkalukioon.
Aikuistunut Niko palasi sarjaan marraskuussa 2009. Niko ystävystyi entisen kiusaajansa Joonatan Sievisen kanssa. Selvisi, että matematiikka ei kiinnostanutkaan häntä. Sen sijaan hän oli kiinnostunut koripallosta. Hän perusti muun muassa koripallokerhon, johon kuuluivat Miika, Ossi, Joonatan, Heidi, Tuukka, Peppi, Heli, Sampo ja Noa. Hän iski silmänsä naapurin uuteen tuttavuuteen Peppi Puolakkaan. Myöhemmin Niko ja Peppi alkoivat seurustella, mutta suhdetta koetteli Pepin mustasukkaisuus ja vaikeus luottaa Nikoon, mitkä pääosin johtuvat Nikon seksisuhteesta reilusti vanhempaan Katariina Mäkelään. Pian Niko ja Peppi erosivat.
Elämä Pihlajakadulla > Joutuminen siepatuksi

Kevään 2011 päätösjaksossa Miika Mäkelä sieppasi Katariinan. Huolestunut Niko ryhtyi etsimään Katariinaa. Vainiot kohtasivat Miikan, joka esitti palanneensa Suomeen etsimään Katariinaa. Niko sai selville, että Miika oli Katariinan sieppauksen takana. Miika lukitsi Nikon samaan häkkiin Katariinan kanssa. Useita päiviä samassa häkissä aikaa viettäneiden Nikon ja Katariinan välit jälleen lämpenivät ja he päätyivät harrastamaan seksiä. Harhautukseksi Miika kirjoitutti Nikolla sanelemansa viestin, jonka mukaan Niko olisi lähtenyt Katariinan kanssa lemmenlomalle. Miikan huomaamatta Niko kirjoitti paperille mandariininmehulla salaviestin äidilleen. Miika toimitti viestin salaa Jennille, joka hämmentyi saamastaan viestistä. Jenni sai sähköpostiinsa Miikan salaa kehittelemän kuvan Nikosta ja Katariinasta, jotka olivat yhdessä palmun alla. Myös Severi Sievinen näki kuvan Jennin sähköpostissa. Miika ja Jenni hämmentyivät, kun Miikan puhelimen käsiinsä saanut Severi väitti nähneensä saman kuvan myös Miikan puhelimessa.
Jennin epäilykset heräsivät kuvan myötä, mutta Miika sai Jennin uskomaan, että Niko ja Katariina todella olivat ulkomailla. Jennin silittäessä työasuaan hän löysi sen taskuun unohtamansa kirjeen. Silitysrauta oli tuonut esiin Nikon salaviestin, jossa luki ”Miika”. Jenni näytti kirjeen Antti Polvijärvelle. Heille selvisi, kuka Nikon ja Katariinan katoamisen takana todella oli. Miika otti Katariinan mukaansa ja jätti Nikon häkkiin, jonka oveen hän asensi pommin.
Jenni ja Antti löysivät häkkiin sidotun Nikon ja häkin ovessa tikittävän pommin. Antti epäonnistui pommin purkamisessa. Kyseessä oli kuitenkin valepommi, jolla Miika hankki itselleen lisää aikaa pakomatkaansa. Miika aikoi paeta ulkomaille moottoriveneellä Katariina mukanaan, mutta laiturilla Katariina pääsi irti köysistään ja tönäisi Miikaa, joka sai iskun päähänsä ja horjahti mereen. Katariina pelasti Miikan hukkumiselta. Miika päätyi vankilaan tekojensa seurauksena.
Ennen kidnappausta Antti oli kosimassa Katariinaa. Tapauksen jälkeen Antti päätti kysyä asiaa uudestaan Katariinalta. Katariina kuitenkin kieltäytyi, sillä oli häkissä ollessaan ymmärtänyt rakastavansa Nikoa. Katariina ja Niko alkoivat seurustella julkisesti, mikä Jennin oli  kuitenkin vaikea sulattaa.
Elämä Pihlajakadulla > Lähtö Helsingistä

Katariina kieltäytyi muuttamisesta yhteen Nikon kanssa. Niko kuuli Jenni ja Katariinan keskustelevan Nikon ja Katariinan suhteesta. Niko käsitti Katariinan olevan erittäin epävarma suhteen tulevaisuudesta. Niko pettyi, pakkasi tavaransa ja muutti Ouluun.
Kun Nikon äiti Jenni Vainio kuoli Kuulan perhettä vainonneen Heiskasen ammuttua tätä, Katja kertoi hyvästellessään Jenniä Pihlajakatulaisten pitämässä muistotilaisuudessa, että ulkomailla asuva Niko saapuu Jennin kotipaikkakunnalla Lempäälässä pidettäviin varsinaisiin hautajaisiin. Ruudussa Nikoa ei kuitenkaan nähty.
Elämä Pihlajakadulla > Paluu Helsinkiin

Katariinan kanssa seurusteleva Jiri uskoi suhteensa olevan vakaalla pohjalla, toisin kuin silloin, kun Katariina seurusteli Nikon kanssa. Jiri kuuli Nikon olevan tulossa käymään Helsinkiin, mutta häntä harmitti, kun ei ollut kertonut tälle seurustelevansa Katariinan kanssa, mutta Joonatan arveli Nikolla olleen Oulussa opiskellessaan lukuisia naisia. Jiri päätti soittaa Nikolle ja nähdä vanhaa ystäväänsä. He tapasivat kaupungilla ja Niko kertoi tulleensa hoitamaan edesmenneen äitinsä asioita. Jiri esitteli Nikolle kahvilaansa, jossa Niko kertoi miettineensä, mikä hänelle on elämässä ollut tärkeintä paljastaen samalla toisen syyn, miksi hän tuli Helsinkiin: hän halusi palata Katariinan kanssa yhteen. Hän ei kuitenkaan saanut Katariinaa takaisin ja päätti lähteä takaisin Ouluun.
Petr Altrichter

Petr Altrichter
Petr Altrichter (s. 1951) on tšekkiläinen kapellimestari. Hän on toiminut vuosina 1997–2001 Liverpoolin kuninkaallisten filharmonikkojen ylikapellimestarina ja johtaa nykyisin vuodesta 2002 Brnon filharmonikkoja.
Altrichter teki Britannian-debyyttinsä vuonna 1993. Hän on esiintynyt johtamiensa orkesterien kanssa laajalti eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa, mutta myös mm. Japanissa, Taiwanilla ja Puerto Ricolla.
Ennen tuoreempia virkojaan Altrichter saavutti jo vuosina 1990–1992 mainetta Prahan sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Hän on tehnyt myös vierailevia esiintymisiä.
Persiantädyke

| Persiantädyke |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit
Alakaari::  Koppisiemeniset
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Tädykkeet Veronica
Laji::  persica
Kaksiosainen nimi
 Veronica persica  Poir. 
Katso myös
   Persiantädyke Wikispeciesissä   Persiantädyke Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Persiantädyke (Veronica persica) on yksivuotinen matalakasvuinen tädykelaji, jota esiintyy alkuperäisenä Lounais-Aasiassa. Sen varsi on karvainen, rento tai koheneva ja kasvaa viidestä 30:een senttimetriä pitkäksi. Lyhytruotisten lehtien lapa on leveänpuikea ja isohampainen. Perälliset kukat kasvavat yksittäin lehtihangoissa. Verhiön liuskat ovat suikeita, suippoja, karvaisia, tyvestä ei juuri toisiaan peittäviä. Kukan sininen teriö on kahdeksasta kahteentoista millimetriä leveä. Kota on litteä, verkkosuoninen, nystykarvainen ja sen etupuolen lovi hyvin leveä.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Persiantädyke – Veronica persica
Luontoportti: Persiantädyke (Veronica persica)
Pohjolan kasvien pauloissa: Veronica persica – persiantädyke
Petra Wimbersky

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Petra Wimbersky |  Petra Wimbersky |  Petra Wimbersky |  |
Maa:  Saksa
Naisten jalkapallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | jalkapallo |  |
Petra Wimbersky (s. 9. marraskuuta 1982 München) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Wimbersky pelasi junioriaikoinaan TSV Ottobrunnin ja SpVgg Unterhachingin joukkueissa. Ammattilaisuransa hän aloitti vuonna 1999, jolloin hän siirtyi Bayern Münchenin riveihin. Hän pelasi siellä vuoteen 2002 asti, ennen kuin solmi sopimuksen 1. FFC Turbine Potsdamin kanssa. Vuonna 2006 hän siirtyi pelaamaan nykyiseen seuraansa 1. FFC Frankfurtiin.
Maajoukkueessa Wimbersky on pelannut vuodesta 2001 lähtien, ja on tähän mennessä tehnyt 16 maalia ja pelannut 70 ottelua. Hän oli voittamassa maailmanmestaruutta vuonna 2007 ja olympiapronssia Ateenasta 2004.
Perhonen (täsmennyssivu)

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Perhonen voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
perhoset (Lepidoptera), hyönteisluokka
perhosuinti, uintitekniikka
Musiikki

Perhonen, Jane-yhtyeen albumi vuodelta 2005
Perhonen, Paula Koivuniemen kokoelma-albumi vuodelta 1995
”Perhonen”, Paula Koivuniemen laulama iskelmä vuodelta 1966
Elokuvat

Perhonen (Le Papillon), Philippe Muylin ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 2002
Perhoset, Jenni Toivoniemen ohjaama elokuva vuodelta 2024
Nimet

Perhonen sukunimenä:
Samu Perhonen (s. 1993), jääkiekkoilija
kuvitteellisia henkilöitä:
Nelli Perhonen, Risto Räppääjän ystävä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Perhonen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Petra Wenzel

Petra Wenzel (s. 20. marraskuuta 1961 Grabs, Sankt Gallen, Sveitsi) on liechtensteinilainen alppihiihtäjä. Hän on Andreas ja Hanni Wenzelin sisar. Pituudeltaan hän on 164 cm.
Wenzel sijoittui Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 suurpujottelussa neljänneksi. Hän hävisi pronssia saaneelle maannaiselleen Ursula Konzettille vain kaksi sadasosasekuntia. Lake Placidin olympialaisissa 1980 hän sijoittui pujottelussa 14:nneksi, suurpujottelussa 19:nneksi ja syöksylaskussa 23:nneksi. Olympialaisten yhteydessä käydyssä alppiyhdistetyn MM-kilpailussa hän oli viides. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän sijoittui suurpujottelussa 19:nneksi ja keskeytti pujottelun.
Wenzel sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan neljänneksi pujottelukilpaluissa Berchtesgadenissa tammikuussa 1982 ja Mariborissa helmikuussa 1983. Pujottelun maailmancupissa hän oli yhdeksäs kaudella 1982–1983 ja kymmenes kaudella 1981–1982.
Pertti Simula

Pertti Simula (s. 1946) on filosofian maisteri ja psykoanalyytikko. Hän on työskennellyt terapeuttina, kouluttajana ja työnohjaajana 30 vuotta ja on Conscientia-instituutin perustaja.
Hän opiskeli aluksi integraalista psykoanalyysia Brasiliassa ja New Yorkissa ja soveltanut yksilöterapiassa saamaansa kokemusta yhteisöjen kehittämistyössä.
Hän asuu Helsingissä ja käy Brasiliassa ja Ruotsissa säännöllisesti kouluttamassa koulun, terveydenhoidon ja sosiaalityön ammattilaisia.
Julkaisut

Miten kohdata vihaa ja ilkeyttä – keinot vaikeisiin tilanteisiin, Into, 2020
Transformação das Relações Humanas e Cooperação, Expressão Popular, 2017
Känslornas handbok, Notis förlag, 2015
Käsikirja ihmiselle, Into, 2013
Hur bemöter du ilska och elakhet? – om relationer på arbetsplatser, NIAT, 2000
Miten voit?, PATI, 1996
Mötet med dig själv och livet, NIAT, 1993
Pertti Sarkomaa

Pertti Juhani Sarkomaa (14. kesäkuuta 1941 Jyväskylä – 20. kesäkuuta 2024 Lappeenranta) oli suomalainen tekniikantutkija ja professori. Hän oli Lappeenrannan teknillisen yliopiston teknillisen termodynamiikan professori 1974–2009. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi 1981 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän tutki energiajärjestelmien optimointia.
Hänen tyttärensä on kansanedustaja Sari Sarkomaa.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)
Neuvostoliiton elokuva

Moskovaan vuonna 1919 perustettu VGIK oli maailman ensimmäinen elokuvakoulu.
Elokuva Neuvostoliitossa oli varsinkin Neuvostoliiton valtion alkuvuosikymmeninä tärkeä propagandakeino aikansa uusimpana ja kiinnostavimpana joukkotiedotuksen välineenä. Stalinin kuoleman 1953 jälkeen elokuvatuotanto alkoi vähitellen monipuolistua ja propagandaelokuvista muodostua vain yksi neuvostoelokuvan monista genreistä. Silti koko elokuvatuotannolta vaadittiin lajityypistä riippumatta ja muun Neuvostoliiton kulttuurin tavoin sosialistisen realismin ihanteiden kunnioittamista.
Neuvostoliitto oli Yhdysvaltojen ja Intian ohella yksi maailman suurimpia elokuvatuottajamaita, Stalinin vuosia lukuun ottamatta. Elokuvia myös käytiin katsomassa ahkerasti: vielä 1980-luvullakin, katsojamäärien oltua jo pitkään laskussa, jokainen neuvostokansalainen kävi elokuvateatterissa keskimäärin 16 kertaa vuodessa. Alan ylimpänä instituutiona toimi vuodesta 1963 valtionkomitea Goskino, joka huolehti sekä elokuvien tuotannosta että niiden tarkastuksesta ja hyväksymisestä esitettäviksi. Sen edeltäjiä olivat ensimmäinen Goskino vuoteen 1924, sitten Sovkino 1924–1930, sitten Sojuzkino 1930–1933, sitten elo- ja valokuvatuotannon valtiondirektoraatti GUKF, vuodesta 1939 elokuva-asioiden keskuskomitea ja vuosina 1946–1963 elokuvaministeriö.
Elokuva tsaarinajan Venäjällä

Venäjän keisarikunnassa oli vilkasta elokuvatoimintaa jo ennen Neuvostoliiton syntymistä. Elokuvateattereita oli nelisen tuhatta ja elokuvien tuojana ja levittäjänä toimivat erityisesti ranskalaiset Gaumont ja Pathé. Ensimmäinen Venäjällä tehty elokuva oli ranskalaisten Lumièren veljesten filmitallenne Nikolai II:n kruunajaisista 1896. Venäjän ensimmäisenä näytelmäelokuvana pidetään Suomen suuriruhtinaskunnassa tehtyä 20-minuuttista elokuvaa Salaviinanpolttajat (1907). Maailman ensimmäinen pitkä ”kokoillan elokuva” oli vuonna 1911 ensi-iltansa saanut Oborona Sevastopolja. Vuonna 1907 Aleksandr Drankov perusti Venäjän ensimmäisen elokuvastudion Pietariin. Vuosina 1913–1916 Venäjällä tehtiin 300–500 elokuvaa joka vuosi Ensimmäinen virolainen elokuva Karhujaht Pärnumaal nähtiin 1914, ensimmäinen armenialainen Pod vlastju kurdov 1915. Tsaarinajan suurimpana venäläisenä elokuvantekijänä pidetään Jevgeni Baueria, joka teki vuosina 1913–1917, ollessaan jo yli 50-vuotias, kymmeniä elokuvia.
Elokuva Neuvostoliiton alkuvuosina

Vuoden 1917 vallankumous romahdutti elokuvatuotannon hetkeksi. Sen seurauksena suuri joukko elokuva-alan ammattilaisia muutti maasta pois, ja bolsevikkihallitus valjasti elokuvan muiten kulttuurimuotojen tavoin puoluekoneiston käyttöön. Lenin näki uuden viestintämuodon vahvuuden propagandan levittämisessä ja totesi: ”Kaikista taiteista elokuva on meille tärkein.”
Ensimmäinen vallankumouksen jälkeen valmistuneista filmeistä oli jo ennen vallankumousta mainetta saavuttaneen Jakov Protazanovin Isä Sergius vuodelta 1918. 1920-luvun mittaan neuvostostudioissa tehtiin 670 elokuvaa.
1920-lukua pidetään avantgardistisen neuvostoelokuvan kultakautena, tunnettuina esimerkkeinä Panssarilaiva Potemkin (1925) ja Mies ja elokuvakamera (1929). Elokuvataiteen merkittävimpiä keksintöjä on montaasiteoria, oppi elokuvan leikkauksesta, jonka kehittivät neuvostoliittolaiset Sergei Eisenstein, Vsevolod Pudovkin, Oleksandr Dovženko ja Lev Kulešov. Vuonna 1919 perustettu Moskovan valtiollinen elokuvainstituutti VGIK oli maailman ensimmäinen elokuvakoulu.
Komedioita tuotettiin 1920-luvulla Neuvostoliitossa suhteellisesti enemmän kuin koskaan myöhemmin, esimerkkinä englantilaista sukujuurta olleen Boris Barnetin Tyttö ja hatturasia (1927), kepeä tarina asuntoa etsivästä nuorestaparista, jonka ongelmat ratkeavat arpajaisvoiton avulla. Vuonna 1928 Neuvostoliiton ensimmäinen viisivuotissuunnitelma teki elokuvatuotannosta täysin puolueen ohjaamaa. Elokuvien sisällön piti olla ideologisesti soveliasta eli esitellä neuvostojärjestelmän saavutuksia. Sopimattomia elokuvia alettiin kieltää ja hyllyttää ja tuotanto romahti. Vuonna 1930 tehtiin 128 elokuvaa, mutta vuonna 1933 enää 29. Vaikka elokuvia tehtiin vähemmän, lippuja myytiin silti kovasti, koskapa elokuvissa käynti oli yksi harvoista huvituksista. Tuotantomäärät kääntyivät nousuun vasta aivan 1950-luvun lopulla.
Yksi neuvostoelokuvan erityispiirre olivat Venäjän sisällissotaa 1918–1920 kuvaavat aiheet, joiden filmatisoinnit saivat vaikutteita Hollywoodin lännenelokuvista. Niistä ensimmäisiä oli Ivan Perestianin georgialaiselokuva Krasnyje djavoljata (1922), jossa ukrainalaispoika lukee James Fennimore Cooperin kirjaa ja kuvittelee olevansa intiaanien takaa-ajama samalla, kun anarkistijoukko hyökkää pojan kotikylään.
1930-luku

Vuosikymmen alkoi vuonna 1930 ensi-iltansa saaneella Oleksandr Dovženkon tunnetuimmalla elokuvalla Maa. Usein sanotaan, että 1920-luvulta 1930-luvulle siirryttäessä Neuvostoliiton elokuvan kultakausi vaihtui ”stalinistiseen keskinkertaisuuteen” maan yleisen poliittisen tilanteen myötä. Elokuvateatterien määrä maassa kuitenkin kasvoi noin kahdesta tuhannesta vuonna 1925 ennätykselliseen yli 29 000:een vuonna 1934. Elokuvista saatettiin tuottaa parikin tuhatta esityskopiota. Ulkomaisten elokuvien maahantuonti oli loppunut 1920-luvun mittaan lähes kokonaan. Vuosina 1933–1940 tuotettiin (tai päästettiin sensuurista levitykseen hyllytyksen sijasta) 308 elokuvaa, joista 54 oli lastenelokuvia ja seuraavaksi yleisimpinä genreinä historialliset spektaakkelit ja vallankumouksen ja sisällissodan tarinat.
1930-luvun sisällissotakuvauksia olivat Jefim Dziganin Kronstadt (1936), Aleksandr Zarhin ja Josef Heifitsin Aamunkoi Nevalla (1936) ja Stalininkin suosittelema Vasiljev-veljesten Tšapajev (1934). Jarkko Silénin mukaan sisällissotakuvaukset olivat neuvostoelokuvan ritualistisin lajityyppi, ”ne toivat katsojien eteen neuvostovaltion ratkaisevat alkuhetket tekoajankohtansa käsitysten mukaisena myyttinä, jonka katsomisriitti pyhitti neuvostovallan jatkumisen”.
Vuonna 1931 valmistui Neuvostoliiton ensimmäinen äänielokuva, Nikolai Ekkin Passi elämään. Äänen tulo merkitsi komediaelokuvan muuttumista paljolti musiikkikomediaksi. Lajityypin ensimmäinen edustaja oli Grigori Aleksandrovin Iloiset pojat (1934). Musiikkikomediat loppuivat toiseen maailmansotaan jatkuakseen vasta niinsanotun suojasään kaudella, jonka ensimmäinen musikkikomedia oli Eldar Rjazanovin debyyttielokuva Karnevaaliyö (1956). Rjazanov jatkoi komedioiden ja musikaalien tekemistä vuosikymmeniä. Toinen suosittu musikkielokuvan laji Neuvostoliitossa olivat balettielokuvat, joita ei pidetä elokuvallisesti kovin kiinnostavina. 1930-luvun suurtuotantoihin kuuluu Mark Donskoin ohjaama Maksim Gorkin omaelämäkerralliseen trilogiaan perustuva elokuvasarja (1938–1940).
1930-luvun puolivälissä maan elokuvatuotanto jaettiin kolmeen lohkoon: Mosfilm tuotti viihteellisiä suuren yleisön elokuvia, Lenfilm kokeellisempia ja Sojuzdetfilm (ent. Mežrabpom, myöh. Gorkin elokuvastudio) lastenelokuvia, minkä lisäksi eri neuvostotasavalloissa säilyi omia studioita. Sojuzkinon johtajia ja ohjaajia vieraili tutustumassa länsimaiseen elokuvatuotantoon muun muassa Berliinin UFA-studioilla. Alettiin suunnitella suurta studioaluetta Kinogorodia Mustanmeren rannalle, mutta hanke ei toteutunut suurten kustannusten ja aikakauden poliittiseen rauhattomuuden takia.
Toisen maailmansodan vuosina 1942–1945 Neuvostoliitossa tehtiin 70 aikuisyleisön elokuvaa (tähän eivät sisälly tiede-elokuvat eivätkä konserttitaltioinnit). Niistä 48 oli sotaelokuvia ja 21 historiallisia tai romaaniklassikoihin perustuvia. Sotaelokuvat olivat kotirintamapropagandaa, joissa usein esiintyi myös keskeisiä naisrooleja.
Toisen maailmansodan jälkeen

Sodan jälkeen ideologinen ote elokuvaan kiristyi entisestäänkin, keskeisenä vaikuttajana pääideologi Andrei Ždanov. Elokuvia tuli yhä vähemmän, esimerkiksi vuonna 1951 vain yhdeksän. Niistä suuri osa oli suurmiesten elämäkertoja tai teatteri- ja operettiesitysten elokuvasovituksia. Stalin piti kovasti Julien Duvivierin Yhdysvalloissa ohjaamasta elokuvasta Unohtumaton valssi (1938), joka kertoo Johan Straussin elämästä. Ehkä siitä syystä neuvosto-ohjaajat tekivät Stalinin elinaikana monia elokuvia venäläissäveltäjien elämästä, kuten Mihail Glinkasta kertova Säveltäjä Glinka (1946), Modest Musorgskista kertova Ikuisia säveliä (1950) ja Nikolai Rimski-Korsakovista kertova Elämäni lumous (1952). Samoihin aikoihin elokuviin tuli aiheeksi kylmä sota ja amerikkalaisuuden vastustus, esimerkkeinä Grigori Aleksandrovin Kohtaus Elbellä (1949) ja Mihail Rommin Salainen tehtävä (1950).
Suojasään vuodet

Toista maailmansotaa alettiin neuvostoelokuvissa kuvata enemmän ja vapaammin vasta Stalinin kuoleman jälkeisinä suojasään vuosina eli Nikita Hruštšovin valtakaudella. Aiheeksi tulivat sodan kauheat seuraukset myös omille kansalaisille ja jopa Neuvostoliiton sodanjohdon arvostelu. Mihail Kalatozovin Cannesin Kultaisella palmulla palkittu Kurjet lentävät (1957) uskalsi kuvata häpeää, Andrei Tarkovskin Ei paluuta (1962) katkeruutta. Arkirealismin ja tavallisten ihmisten kuvaaminen nosti muutenkin suosiotaan, esimerkkeinä Josif Heifitsin Tuulilasin takaa (1955), Grigori Tšuhrain Vain neljä päivää (1959) ja Sergei Bondartšukin Ihmisen kohtalo (1959).
Anton Timošinin Taistelu raketeista (1964) oli yritys tehdä länsityylistä agenttielokuvaa. Myös sisällissotakuvaukset jatkuivat suojasään vuosina, kuten Samson Samsonovin erityisen paljon western-vaikutteita sisältänyt Tuliset virstat (1957). 1960-luvulla maahan tuotiin myös valikoidusti ulkomaisia elokuvia, kuten Billy Wilderin komedia Piukat paikat.
Suojasää suosi myös maan oman komediatuotannon paluuta, ja sitä seurannut Brežnevin valtakausi jatkoi trendiä. Komedioiden vahvimmaksi tekijäksi nousi Leonid Gaidai muun muassa elokuvillaan 12 tuolia (1971), Mihail Bulgakovin tarinaan perustuva Iivana Julma vaihtaa ammattia (1973) ja Briljanttikäsi (1969). Vuonna 1980 valmistui Gaidain yhdessä Risto Orkon kanssa ohjaama suomalais-neuvostoliittolainen yhteistyökomedia Tulitikkuja lainaamassa.
Neuvostoliiton eri puolilla oli 1960-luvulla parikymmentä pitkiä elokuvia tuottavaa yksikköä. Suurin oli Mosfilm, noin 25 elokuvaa vuodessa, toisena Lenfilm noin 15 elokuvalla. Ukrainalainen ja georgialainen studio tuotti kukin kymmenkunta elokuvaa vuodessa. Kun vuonna 1960 valmistui 115 pitkää neuvostoelokuvaa, vuonna 1970 niitä tuli 134, minkä lisäksi tuotettiin yli 50 animaatiota, tuhatkunta lyhytelokuvaa ja kymmeniä tiedefilmejä.
Eteläisten neuvostotasavaltojen paikallisissa elokuvastudioissa tehtiin 1960-luvulla persoonallisia elokuvia, kuten armenialaisen Sergei Paradžanovin runolliset Menneitten sukupolvien varjot (1964) ja Granaattiomenan väri (1968). Georgiassa työskentelivät Otar Ioseliani ja Tengiz Abuladze, joka teki aluksi dokumentteja Georgian kansanperinteestä ja sitten monia palkittuja näytelmäelokuvia. Muita eri kansallisuuksista kertovia 1960-luvun elokuvia olivat Andrei Mihalkov-Kontšalovskin kirgiisiläinen Ensimmäinen opettaja (1965) ja Juri Iljenkon ukrainalainen Mustalla merkitty valkea lintu (1971).