stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Skotlannin historia
Roomalaisajasta yhdistyneeseen Skotlantiin > Itsenäisyyssodat

Aleksanteri III:n kuoltua 1286 Skotlannissa nousi kiista hänen seuraajastaan. Englannin kuningas Edvard I antoi Skotlannin kruunun John Balliolille ja määräsi tämän maksamaan veroja Englannille, mikä teki Skotlannista Englannin vasallin. John Balliolin kilpailija Robert de Brus kieltäytyi hyväksymästä päätöstä ja jatkoi konfliktia. Balliol päätti 1295 purkaa sopimuksen Englannin kanssa ja teki Ranskan kanssa Auld Alliance -nimellä tunnetun liiton. Brusin suku oli liittoutunut tätä seuranneessa konfliktissa Englannin kanssa. Balliol kukistui taisteluissa, ja Edvard otti haltuunsa lähes koko Skotlannin.
Edvard hallitsi Skotlantia julmasti, mikä herätti vastarintaa, joka henkilöityi William Wallaceen. Tämä keräsi lähinnä maanviljelijöistä, kaupunkilaisista ja alemman luokan ritareista armeijan, joka ei saanut missään vaiheessa tukea Skotlannin aatelistolta. Wallace onnistui kymmenvuotisen sotaretkensä aikana saada merkittäviä voittoja Englannista, mutta vuonna 1305 hänet petettiin ja lopulta teloitettiin Lontoossa. Seuraavana vuonna Robert Bruce haastoi Edvardin ja kruunasi itsensä Skotlannin kuninkaaksi. Edvard kuoli seuraavana vuonna, mutta hänen seuraajansa Edvard II jatkoi taistelua Skotlantia vastaan. Bruce otti Englannista ratkaisevan voiton Bannockburnin taistelussa. Skotit saivat 1320 luvan itsenäisyyteen paavilta, mikä tunnetaan nykyään Arbroathin julistuksena.
Englanti tunnusti toukokuussa 1328 tehdyssä Northamptonin rauhassa Skotlannin itsenäisyyden ja Robert Brucen aseman Skotlannin kuninkaana. Robert Bruce kuoli seuraavana vuonna, ja hänen seuraajakseen tuli vasta kaksivuotias David II. Englannin kuninkaan Edvard III:n kannustamana Robert Brucea vastustaneet aateliset onnistuivat kruunaamaan Edward Balliolin kuninkaaksi. Edvard käytti tilanteen hyväkseen ja valtasi Skotlannin eteläosat, ja kymmenenvuotias David II lähetettiin turvaan Ranskaan. Robert Stewart onnistui valtaamaan maat takaisin englantilaisilta ja pystyi jo 1341 tuomaan Davidin takaisin Skotlantiin.
Stuartien aika > Uskonpuhdistus

Uskonpuhdistus oli alkanut Manner-Euroopassa 1500-luvun alkupuoliskolla, ja aate levisi pian myös Skotlantiin. Suosittu pappi George Wishart teloitettiin vuonna 1546, jolloin syttyi joidenkin protestanttien lairdien kapina, joka päättyi ranskalaisten tuella seuraavana vuonna. Vangitut kapinalliset, muun muassa John Knox, lähetettiin Ranskaan. Pieni skottiaatelisten ryhmä perusti Lords of the Congregation -nimellä tunnetun ryhmän, jonka tavoitteena oli perustaa protestanttinen Skotlanti. Sijaishallitsija Marie de Guise sieti aluksi protestantteja, mutta toukokuussa 1559 hän kokosi armeijan protestantteja vastaan, kun Perthin kirkot olivat joutuneet hyökkäyksen kohteeksi Skotlantiin palanneen John Knoxin tulisen saarnan jälkeen. Protestanttien sotaonni kääntyi vuonna 1559, kun protestanttinen Elisabet I nousi valtaan Englannissa. Marie de Guise kuoli kesäkuussa 1560, ja Englannista lähetettiin sotilaallista tukea Skotlantiin. Heinäkuun alussa osapuolet allekirjoittivat Edinburghin sopimuksen, joka takasi sekä ranskalaisten että englantilaisten joukkojen vetäytymisen Skotlannista. Se myös päätti Auld Alliancen ja teki Skotlannista protestanttisen valtion.
Maria Stuart palasi protestanttiseen Skotlantiin elokuussa 1561. Hänen ranskalainen miehensä oli kuollut joulukuussa 1560. Katolinen Maria ei halunnut luopua uskostaan, mutta hän kuitenkin otti lähipiiriinsä useita protestanttisia aatelisia ja neuvonantajia. Maria joutui lopulta puolustuskannalle protestantteja vastaan toisen avioliittonsa jälkeen. Hän oli mennyt naimisiin julman Lord Darnleyn kanssa. Darnley aiheutti skandaalin, kun hän osallistui Marian suosikin italialaisen David Rizzion murhaan Holyroodin palatsissa. Skandaali kasvoi vuonna 1567, kun Darnley murhattiin ja Maria meni naimisiin James Hepburnin kanssa, jonka uskottiin olleen murhaaja. Kansa nousi tämän jälkeen kapinaan ja ajoi Marian maanpakoon. Kuningattaren velipuolesta James Stewartista tuli sijaishallitsija, kun Marian nuori poika Jaakko VI kruunattiin kuninkaaksi.
Stuartien aika > Englannin ja Skotlannin kruunut yhdistyvät > Skotlannin Jaakko VI:stä tulee Englannin Jaakko I

Jaakko sai protestanttisen kasvatuksen ja otti vallan sijaishallitsijoilta 17-vuotiaana vuonna 1583. Skotlannin kirkosta oli tällä välin muodostunut John Knoxin ja Andrew Melvillen johdolla presbyteerinen. Jaakko vastusti presbyteeristä kirkkoa, koska siitä puuttui kuninkaan nimittävät piispat, mikä vähensi kuninkaan arvovaltaa. Jaakko ei kuitenkaan pystynyt vastustamaan uudistaja, kunnes hänestä kruunattiin 1603 Elisabet I:n kuoleman jälkeen myös Englannin kuningas nimellä Jaakko I. Lapsettomana kuolleelle Elisabetille ei ollut oikeastaan muita varteenotettavia seuraajia kuin Skotlannin Jaakko VI. Hän muutti Lontooseen, mutta vakuutti Skotlannissa palaavansa maahan säännöllisesti. Hänen ainoa vierailunsa Skotlantiin tapahtui kuitenkin vasta vuosien päästä. Jaakko vangitsi vuonna 1606 Melvillen ja seitsemän muuta pappia Lontooseen ja palautti piispajärjestelmän. Neljä vuotta myöhemmin Skotlannissa oli jälleen yksitoista piispaa ja kaksi arkkipiispaa.
Stuartien aika > Englannin ja Skotlannin kruunut yhdistyvät > Uskonsodista Englannin sisällissotaan

Jaakko kuoli 1625, jolloin hänen poikansa Kaarle I nousi valtaan. Kaarle oli syntynyt Skotlannissa, mutta hän oli muuttanut Englantiin kolmevuotiaana, eikä hänellä siksi ollut kunnollista käsitystä Skotlannin tilanteesta. Kaarle kannatti isänsä tavoin kuninkaan jumalallista oikeutta eikä pitänyt presbyteerisestä kirkosta. Kaarle ja arkkipiispa William Laud pyrkivät yhdistämään Skotlannin ja Englannin kirkot ja vuonna 1637 he toivat Skotlantiin uudistetun Book of Common Prayer -kirjan. Sitä luettiin ensimmäisen kerran heinäkuussa St Gilesin katedraalissa, mikä aiheutti levottomuuksia.
Levottomuuksien jälkeen kirkonmies Alexander Henderson ja lakimies Archibald Johnston alkoivat laatia niin sanottua National Covenant -asiakirjaa, jonka useat skotlantilaiset merkkihenkilöt allekirjoittivat Greyfriars Kirkissa helmikuussa 1638. Asiakirjan allekirjoittaneet lupasivat puolustaa Skotlannin kirkon puhtautta. Niin sanotun presbyteerien liiton kannattajat nousivat nopeasti poliittiseksi ja uskonnolliseksi voimaksi Skotlannissa. Presbyteerien ja kuninkaan kiistat kärjistyivät vuosina 1639 ja 1640 käytyihin piispojen sotiin. Englannin joukot kärsivät molemmissa piispojen sodassa varojen ja tuen puutteesta. Toisessa piispojen sodassa Alexander Leslien johtama skottiarmeija valtasi Newcastlen ja voitti englantilaiset Newburnin taistelussa. Englannin armeijan taistelutahto musertui, ja Kaarlen oli pakko tehdä rauha elokuussa 1641.
Kaarlen huono sotaonni yhdisti hänen vastustajiaan Englannissa, minkä seurauksena lokakuussa 1642 syttyi Englannin sisällissota. Kaarlen kannattajat kavaljeerit ottivat sodan alussa useita voittoja, jolloin parlamentin joukot keropäät kääntyivät Skotlannin puoleen. Osapuolet solmivat Solemn League and Covenant -sopimuksen, ja pian tämän jälkeen David Leslien johtamat skottijoukot hyökkäsivät Englantiin. Parlamentarismin kannattajien ja skotlantilaisten välisessä liitossa oli kuitenkin erimielisyyksiä: monet parlamentaristit, kuten Oliver Cromwell, kannattivat valtionkirkon höllempää dogmaattista säätelyä kuin presbyteerit ja he epäilivät skotlantilaisten pyrkivän säilyttämään kuningaskunnan. Suurin osa skotlantilaisista aatelisista tekivätkin vuonna 1647 sopimuksen Kaarle I:n kanssa Englannin parlamenttia vastaan. Cromwellin armeija kukisti kuitenkin skotit, ja Cromwell teloitti Kaarlen vuonna 1649.
Kaarle II nousi isänsä seuraajaksi, ja hänet julistettiin Skotlannin, Englannin ja Irlannin kuninkaaksi. Cromwell koki tasavaltaisen Englannin uhatuksi ja hyökkäsi Skotlantiin. Cromwell kukisti Skotlannin armeijan  1650 ja alisti Skotlannin Englannin valtaan. Cromwellin kuoltua vuonna 1660 tasavalta kaatui, ja Kaarle II nousi uudestaan Englannin ja Skotlannin kuninkaaksi. Kruunaamisensa jälkeen Kaarle ei vieraillut uudelleen Skotlannissa 25 vuotta kestäneen kautensa aikana. Kaarle alisti kirkon uudelleen kuninkaan vallan alle, minkä takia syttyi lyhyt presbyteerikapina, jonka hallituksen joukot kukistivat vuonna 1679 Bothwell Brigin taistelussa.
Unioni > Kohti Skotlannin ja Englannin unionia

Kaarle II:n jälkeen kruunun sai hänen veljensä Jaakko VI (Englannissa Jaakko II). Hän oli lähes 120 vuoteen Skotlannin ensimmäinen katolinen monarkki. Kaarlen II:n aikana kuninkaan vastustus oli ollut lähinnä paikallista, mutta katolisen kuninkaan aikana vastustus laajeni. Whig-tahojen kutsumana hollantilainen Vilhelm Oranialainen nousi maihin Englannissa marraskuussa 1688. Jaakko lähti maanpakoon helmikuussa, ja Vilhelm ja hänen vaimonsa Maria II julistettiin Englannin ja Skotlannin hallitsijapariksi. Varsinkin Ylämaiden alueella Jaakko tuettiin edelleen. John Graham keräsi Ylämailta jakobiittijoukot. Jakobiitit voittivat 27. heinäkuuta 1689 Vilhelmin joukot Killiecrankien taistelussa, jossa he kuitenkin menettivät johtajansa John Grahamin ja kolmanneksen joukoistaan. Ensimmäinen jakobiittikapina hiipuikin seuraavan vuoden aikana. Kuningas Vilhelm tarjosi elokuussa 1691 armahdusta kaikille kapinallisille, jos he vannoisivat valan kuninkaan puolesta vuoden loppuun mennessä. Glencoen päällikkö Alasdair MacIain pystyi antamaan valan noin viikon myöhässä, minkä seurauksena Stairin jaarli John Dalrymple suunnitteli Glencoen verilöylynä tunnetun tapahtuman, jossa tapettiin 38 ihmistä. Tapaus herätti laajaa kuohuntaa, ja vaikka kuningas pyrkikin peittelemään ensin asiaa, hän joutui käynnistämään asiasta lopulta virallisen tutkimuksen.
Vilhelm oli vuosina 1689–1697 sodassa Ranskan kanssa. Skotlannissa kerätyt verot rahoittivat osittain sotaa ja sodassa taisteli skotlantilaisia joukkoja, vaikka monet skotlantilaiset, jotka muistivat edelleen Auld Alliancen vastustivat sotaa. Sota vaurioitti myös Skotlannin taloutta, johon vaikutti lisäksi englantilaisten kauppiaiden monopoliasema Englannin siirtomaissa. Tämän seurauksena laadittiin Darien-suunnitelma, jonka tarkoituksena oli perustaa skotlantilainen siirtomaa Panamaan. Uudisasukkaat lähtivät vuonna 1698, mutta siirtokunta epäonnistui täysin. Suunnitelma tuli maksamaan lopulta noin puolet Skotlannin koko varallisuudesta.
Taloudellisten ongelmien lisäksi Skotlantia kohtasi 1700-luvun alussa ongelma perimysjärjestyksestä. Vilhelm kuoli vuonna 1702, jolloin Englannin ja Skotlannin hallitsijaksi nousi Vilhelmin lapseton sisko Anna. Englannissa whig-poliitikot pelkäsivät toista Stuart-restauraatiota: protestanttinen Englanti ei halunnut Jaakko II:n katolisen pojan James Stuartin nousua kuninkaaksi. Englannin parlamentti olikin jo vuonna 1701 päättänyt, että Annan jälkeen kruunu menisi saksalaiselle Hannoverin Sofialle, joka oli Jaakko I:n tyttärentytär. Tämä aiheutti eripuraa skotlantilaisten kanssa, ja Skotlannin parlamentti päätti pian, että he voisivat valita oman monarkkinsa.
Unioni > Ison-Britannian kuningaskunnan alkuvuodet

Skotlannin ja Englannin välit kärjistyivät 1700-luvun alussa sodan partaalle, mutta Englanti oli jo sodassa Ranskan kanssa eikä halunnut sen rinnalle toista sotaa. Englanti lähetti kesällä 1705 Argyllin herttuan John Campbellin neuvottelemaan unionisopimuksesta. Englanti käytti lopulta taloudellisen saartamisen ja sotilaallisen invaasion uhkaa neuvottelukeinoina. Unionisopimus hyväksyttiin heinäkuussa 1706, ja se astui voimaan 1. toukokuuta 1707. Se yhdisti Englannin, Walesin ja Skotlannin Ison-Britannian kuningaskunnaksi.
Unioni oli vähällä purkautua jo vuonna 1713. Tuolloin Skotlantiin suunniteltiin asetettavaksi vero mallasviljalle, mitä skotlantilaiset pitivät unionin ehtojen vastaisena. Päätös unionin jatkamisesta voitti vain neljän äänen enemmistöllä, kun ylähuone äänesti asiasta 1. kesäkuuta 1713. Mallasvero hyväksyttiin 8. kesäkuuta, ja se tuli voimaan Skotlannissa vuonna 1725.
Unioni > Jakobiittikapinat

Annan kuoltua vuonna 1714 Ison-Britannian kuninkaaksi nousi Yrjö I, jonka äiti Sofia oli kuollut vain hieman ennen Annaa. Yrjön nousu kuninkaaksi oli käynnistämässä jakobiittikapinaa. James Stuart otti yhteyttä kesällä 1715 Ranskasta Marin jaarliin John Erskineen, jota kutsui kokoamaan klaanit yhteen. John Erskine nosti syyskuussa 1715 jakobiittien lipun salkoon Braemarin linnassa ja vain kahdeksan päivää myöhemmin valtasi Perthin. Erskinen jakobiittijoukot olivat täysin yllättäneet hallituksen, mutta Erskine hidasteli etenemistään ja menetti näin yllätysetunsa. Hallituksen joukot vahvistuivat joulukuussa 6 000 hollantilaissotilaalla, minkä jälkeen kapina hajosi nopeasti. Kruunattavaksi Skotlantiin saapunut James Stuart joutui pakenemaan takaisin Ranskaan helmikuussa 1716. Kapinan jälkeen englantilaiset pyrkivät rauhoittamaan Ylämaita, ja kenraali George Wade aloitti 1720-luvulla kymmenvuotisen projektin, jonka aikana Ylämaille rakennettiin sotilasteitä ja linnakkeita. Teitä rakennettiin noin 420 kilometriä, ja niiden ansiosta brittihallitus sai paremman otteen Skotlannin ylämaista.
Vuonna 1745 käynnistyi uusi jakobittikapina, jota johti itse kruununtavoittelija Charles Edward Stuart, kun skotlantilaiset eikä englantilaiset jakobiitit olleet valmiita käynnistämään kapinaa eikä Ranskan kuningas Ludvig XV ollut halukas avustamaan. Charles nousi syyskuussa 1745 maihin Ulko-Hebrideillä ja alkoi kerätä joukkoja Ylämailta. Jakobiittiarmeija valtasi nopeasti Edinburghin ja jatkoi etelässä aina englantilaiseen Derbyn kaupunkiin asti. Charlesin neuvonantajien suosituksesta jakobiittijoukot vedettiin kuitenkin joulukuussa Derbyn luota takaisin Skotlantiin, josta he voisivat aloittaa keväällä uuden hyökkäyksen. Jakobiittien vetäytyessä brittihallitus sai koko ajan lisää joukkoja Flanderista. Ne koottiin Aberdeenissä Wilhelm Cumberlandin alaisuuteen. Charles päätti kohdata Cumberlandin joukot Invernessin lähellä. Cullodenin taistelussa kuoli noin 1 500 jakobiittia, ja Charles pakeni sen jälkeen takaisin Manner-Eurooppaan.
Vuoden 1745 kapinan jälkeen brittihallitus päätti lopettaa lopullisesti jakobiittiuhan. Monet jakobiitit vangittiin tai teloitettiin, ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. Samalla hallitus hyökkäsi Ylämaiden klaanijärjestelmää kohtaan. Vuonna 1746 hyväksytty laki kielsi klaanilaisten mahdollisuuden kantaa asetta ja pukeutua kilttiin tai mihinkään muuhun tartaanikankaasta valmistettuun asusteeseen. Samalla klaanipäälliköiden perinnöllinen valta hajotettiin. Vaikka kapinan jälkiseuraukset olivat Ylämaiden kulttuurille tuhoisat, Skotlannin talous alkoi muuten elpyä, kun myös skottikauppiaat pääsivät osalliseksi brittiläisen imperiumin kaupasta.
Ensimmäisestä maailmansodasta nykyaikaan > Sota-ajat

Skotlannin talous alkoi hiipua 1900-luvun alussa: inflaatio kiihtyi, mutta asukasluku jatkoi kasvuaan. Ensimmäinen maailmansota sysäsi talouden jälleen kasvuun ja antoi monille skotlantilaisille mahdollisuuden ansaita palkkansa armeijassa. Brittiläisen siirtoarmeijan 157 pataljoonasta 22 oli skotlantilaisia, ja Royal Scots -joukkoihin kuului 35 pataljoonaa. Skotlannista tulikin asukaslukuun nähden enemmän sotilaita kuin mistään muusta Yhdistyneen kuningaskunnan osasta. Skotlantia enemmän asukaslukuun nähden miehiä menettivät vain Turkki ja Serbia. Skotlannin teollisuus kukoisti sodan aikana: Clydejoen alueella rakennettiin sota-aluksia ja Clydeside oli Britannian merkittävin ammusten tuottaja. Pian sodan jälkeen kuitenkin raskas teollisuus romahti ja koko Britannia ajautui lamaan, joka kohdistui pahiten juuri Skotlantiin.
Taloudellinen epätoivo herätti poliittista radikalismia. Jo 1910-luvulla Glasgow, Paisley, Greenock ja Clydebank alettiin tuntea sosialismin keskuksina. Red Clydeside -nimellä tunnettu jakso kesti 1930-luvulle asti, ja jo sota-aikana järjestettiin useita vuokranmaksulakkoja. Glasgow’n George Squarella järjestettiin 31. tammikuuta 1919 noin 90 000 ihmisen mielenosoitus, jossa vaadittiin parempia olosuhteita työläisille. Protesti pelästytti hallituksen, joka lähetti Glasgow’hun tankkeja ja sotilaita. Taloustilanne heikentyi entisestään 1930-luvun laman aikana: vuonna 1932 noin 28 prosenttia skotlantilaisista oli työttömänä ja Skotlannin yhteiskunnallinen tila oli Britteinsaarten huonoin.
Talous alkoi jälleen kehittyä hieman 1930-luvun puolivälissä, ja toinen maailmansota sai aikaan taloustilanteen radikaalin parantumisen. Ensimmäisen maailmansodan tavoin Skotlanti tuotti merkittävän osan Britannian sotatarvikkeista ja -aluksista. Saksan ilmavoimat hyökkäsivät sodan aikana Skotlantiin, ja 13.–14. maaliskuuta 1941 Clydebankin pommituksissa kuoli 528 ihmistä.
Ensimmäisestä maailmansodasta nykyaikaan > Sodan jälkeiset uudistukset

Toisen maailmansodan jälkeen Skotlannin perinteiset teollisuudenalat kukoistivat vielä hetken, mutta pian sen jälkeen kilpailu maailmanmarkkinoilla koveni, kun Saksa ja Japani palasi kaupankäyntiin. Skotlannissa uudistukset tulivat kuitenkin hitaasti. Talouden lisäksi toisen maailmansodan jälkeen Skotlannin kaupunkeja alettiin uudistaa. Suuret kaupungit olivat liikakansoitettua, ja uusia asuntoja tarvittiin kipeästi. Ongelman ratkaisemiseksi 1940–1960-luvuilla perustettiin viisi uutta kaupunkia: ensimmäisenä alettiin rakentaa East Kilbridea (1947) ja Glenrothea (1948).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Skotlannin historia Wikimedia Commonsissa
Pohjoisen Euroopan vanhin talo on Knap of Howarissa.
Gnaeus Julius Agricolan sotaretket Skotlantiin.
Piktien symbolikivi.
Kenneth MacAlpin.
Kopio Arbroathin julistuksesta.
Ensimmäinen Stuart-sukuun kuulunut hallitsija Robert II.
William Pattenin kaiverrus Rough Wooingin aikana käydystä Pinkie Cleughin taistelusta.
John Knox oli Skotlannin uskonpuhdistuksen keskeisimpiä henkilöitä.
Jaakko VI:n Skotlannissa käyttämä Vaakuna sen jälkeen, kun hänet oli kruunattu myös Englannin kuninkaaksi.
St Gilesin katedraalissa vuonna 1637 tapahtuneet levottomuudet olivat aloittamassa piispojen sotia.
Andrew Carrick Gow’n maalaus Cromwell Dubnarissa: Dunbarin taistelun jälkeen Oliver Cromwell alisti Skotlannin Englannin valtaan.
Darien-suunnitelmaan kuulunut Uusi-Kaledonia Panaman rannikolla.
Ensimmäinen Union Jack.
David Morierin maalaus Cullodenin taistelu esittää toisen jakobittikapinan päättänyttä Cullodenin taistelua.
Kaksi skotlantilaisen valistuksen keskeisintä hahmoa, David Hume ja Adam Smith.
New Lanarkin puuvillatehdas.
Skotlannin puhdistusten aikana autioituneita torppia Fuaigh Mòrilla.
Teollisuutta Skotlannissa ensimmäisen maailmansodan aikana.
Kuninkaallisen laivaston aluksia Skotlannin Scapa Flow’ssa.
Öljynporauslautta Pohjanmerellä.
Donald Dewar oli Skotlannin ensimmäinen pääministeri.
Ylälampi (Vesanto, Koskenkylä)

| Ylälampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Vesanto
Koordinaatit:  62°57′08″N, 26°21′17″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kerkonjoen valuma−alue (14.76)
Laskuoja:  oja Keskilampeen 
Järvinumero:  14.764.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  131,5 m  
Pituus:  520 m  
Leveys:  220 m  
Rantaviiva:  1,299 km  
Pinta-ala:  7,381 ha  
Suurin syvyys:  7 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiYlälampi 
Ylälampi on Pohjois-Savossa Vesannolla Koskenkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 520 metriä pitkä, 220 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 7,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Kerkonjoen valuma-alueella (14.76), jonka Vesantojoen valuma-alueeseen (14.764) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 131,5 metriä mpy.
FC Banants

Banantsin kotistadion Banants Stadium
Football Club Banants (arm. Ֆուտբոլային Ակումբ Բանանց) on jalkapalloseura Jerevanin kaupungista. Seura pelaa maansa korkeimmalla sarjatasolla Armenian jalkapalloliigassa. Maansa mestaruuden Banants on voittanut kaudella 2013-2014. Armenian cupin seura on voittanut vuosina 1992, 2007 ja 2016.
Banants on pelannut useana kautena UEFAn alaisissa turnauksissa. Ensimmäisen kerran se oli mukana Eurooppa-liigan edeltäjässä UEFA Cupissa kaudella 2003-2004. Tällöin se hävisi karsintakierroksella israelilaiselle Hapoel Tel Aviville 3-2. Seuraavalla kaudella Banants hävisi ensimmäisellä karsintakierroksella Illichivets Mariupolille 4-0. Kaudella 2005-2006 Banants voitti UEFA Cupin ensimmäisellä karsintakierroksella georgialaisen Lokomotiv Tbilisin 4-3, mutta toisella kierroksella ukrainalainen Dnipro Dnipropetrovsk oli parempi yhteismaalein 8-2. Seuraavan kauden UEFA Cupissa Banants hävisi ensimmäisellä kierroksella georgialaiselle Ameri Tbilisille vierasmaalisäännön perusteella. UEFA Cupin kaudella 2007-2008 sveitsiläinen Young Boys oli parempi ensimmäisellä karsintakierroksella maalein 5-1, ja seuraavalla kaudella samalla kierroksella Red Bull Salzburg voitti Banantsin 10-0. Kaudella 2009-2010 Banants pääsi Eurooppa-liigan ensimmäiselle karsintakierrokselle, mutta Široki Brijeg oli parempi maalein 2-1. Seuraavalla kaudella Anorthosis Famagusta oli parempi ensimmäisellä karsintakierroksella yhteismaalein 4-0. Kaudella 2011-12 Eurooppa-liigan ensimmäisellä karsintakierroksella georgialainen FC Metalurgi Rustavi voitti Banantsin yhteismaalein 2-1. Kaudella 2014-15 Banants pääsi ensimmäisen kerran Mestarien liigaan, mutta ensimmäisellä karsintakierroksella andorralainen Santa Coloma pääsi jatkoon vierasmaalisäännön perusteella. Kaudella 2016-17 Banants hävisi Eurooppa-liigan ensimmäisellä karsintakierroksella kyproslaiselle Omonialle 5-1.
Sabah FK

Sabah Futbol Klubu on azerbaidžanilainen jalkapalloseura Masazırin kaupungista. Seura pelasi kaudella 2018–19 Azerbaidžanin valioliigassa, joka on maan korkein sarjataso. Seura perustettiin 8. syyskuuta 2017, jonka jälkeen joukkue aloitti Azerbaidžanin 1. divisioonassa, maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. 12. toukokuuta 2018 Sabahille myönnettiin lisenssi pääsarjaan.
Sumqayıt FK

Sumqayıt Futbol Klubu on azerbaidžanilainen jalkapalloseura Sumqayıtin kaupungista. Seura pelasi kaudella 2018–19 Azerbaidžanin valioliigassa, joka on maan korkein sarjataso. Seura perustettiin 1960 nimellä Metallurg Sumqayıt. Seura perustettiin uudestaan vuonna 2010.
Bittikarttagrafiikka

Ylävasemman pienen hymynaaman pikselit paljastuvat suurennuksesta: jokainen ruudukon neliö on yksi pikseli. Yksityiskohtaan on kirjattu kolmen pikselin suhteelliset RGB-väriarvot.
Bittikarttagrafiikka eli rasterigrafiikka on tietotekniikassa käytetty yleinen tapa esittää grafiikkaa digitaalisessa muodossa (digitaalinen kuva).
Bittikartta on tapa säilöä pikseleitä, joista kuva koostuu. Tämä on erotuksena vektorigrafiikasta, joka säilöö muotoja eikä sovellu valokuvien tallentamiseen. Bittikartan nimitys tulee sen tavasta säilöä jokaiseen pikseliin liittyvät bitit sijainnin mukaan. Bittikarttagrafiikkaa kutsutaan myös pikseligrafiikaksi.lähde?
Bittikarttakuva muodostuu pikseleistä (kuvapisteistä, kuva-alkioista), jotka muodostavat šakkilaudan kaltaisen ruudukon. Jokaisella pikselillä on tietty väri, ja ne tallennetaan yleensä järjestyksessä riveittäin vasemmalta oikealle.