stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lavinium
Historia > Keisariaika

Plinius vanhempi ei mainitse Laviniumia kohdassa, jossa hänen odottaisi näin tekevän, eli Laurentumin ja Ardean välissä, mutta mainitsee Latiumin yhdyskuntien joukossa erään nimeltä Ilionenses Lavini – nimitys, jonka laviniumilaiset olivat ilmeisesti ottaneet muistaakseen oletettua yhteyttään Troijaan eli Ilioniin.
Jonkun aikaa Pliniuksen jälkeen, todennäköisesti keisari Trajanuksen aikana, Laviniumista tuli colonia eli sotilassiirtokunta, mikä nosti sen kukoistavammaksi ainakin lyhyeksi aikaa. Vaikuttaa siltä, että samassa yhteydessä Laurentum ja Lavinium yhdistettiin yhdeksi yhteisöksi, joka otti nimen Laurolavinium (Lauro-Lavinium). Sen kansalaisista käytettiin nimitystä Laurentes Lavinates, mikä nimitys esiintyy tämän jälkeen usein piirtokirjoituksissa. Kaupunkien yhdistäminen on johtanut moniin sekaannuksiin, eikä sen tarkkaa toteuttamistapaa tunneta. Vaikuttaa siltä, että Lavinium olisi ollut keskuskaupunki, kun taas väestöä kutsuttiin edelleen nimityksellä Laurentes, vaikka oikeampi nimitys oli Laurentes Lavinates. Sekaannus kaupunkien välillä tulee ilmi muun muassa Serviuksen tekemästä Vergiliuksen Aeneis-eepoksen kommentaarista. Hän sekoitti selvästi Vergiliuksen Laurentumin oman aikansa Laurolaviniumiin, ja piti Laurentumia siksi samana paikkana kuin Lavinium. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että jo paljon varhaisempina aikoina katsottiin, että ager Laurens eli Laurentumin alue käsitti myös Laviniumin, ja ainakin se ulottui Numicius-joelle Laviniumin ja Ardean välillä.
Kaupungin paikalta löydettyjen piirtokirjoitusten perusteella uusi colonia säilyi olemassa ainakin 300-luvun jaa. lopulle, ja sen nimi esiintyy Itinerarium Antonini Augustissa ja Tabula Peutingerianassa. Eräästä Symmachuksen kirjeestä käy ilmi, että Lavinium oli olemassa municipiumina vielä vuonna 391, ja oli edelleen säilyttänyt vanhan uskonnollisen luonteensa. Myös Macrobius sanoo, että vielä hänen aikanaan Rooman konsuleilla ja preettoreilla oli tapana virkaan astuttuaan mennä Laviniumiin suorittamaan tietyt uhrit Vestalle ja penaateille, mikä tapa vaikuttaa säilyneen keskeytyksettä hyvin varhaisista ajoista saakka. Lavinium taantui lopullisesti todennäköisesti pakanuuden ajan päättymisen myötä, sillä kaupunki menetti tuolloin uskonnollisen asemansa, joka oli ollut tärkein syy, joka oli enää pitänyt sitä hengissä.
Kulttuuri ja uskonto

Laviniumin tärkein kultti oli penaattien kultti, jonka keskus se oli. Kultin katsottiin olleen troijalaista alkuperää. Roomalaiset lainasivat sen Laviniumista yhteiseksi kaikille latinalaisille. Laviniumin muita kulttien kohteita olivat Vesta, jonka kultti liittyi kuten Roomassakin läheisesti penaattien kulttiin; Indiges eli Juppiter Indiges tai Aeneas Indiges, joka oli jumalaksi korotetun heeros Aineiaan kultti; sekä Venus Frutis, Anna Perenna, Ceres, Juturna, Liber ja Castor ja Pollux.
Dionysios Halikarnassoslainen kertoo, että Laviniumin forumilla oli edelleen kuvat kaupungin perustamislegendaan liittyneistä kolmesta eläimestä, kotkasta, sudesta ja ketusta. Varron mukaan kaupungissa oli edelleen vastaavanlainen pronssikuva, joka esitti erääseen legendaan liittynyttä emakkoa, ja papit jopa näyttivät astiaa, jossa oli sen lihaa etikkaan säilöttynä.
Rakennukset ja löydökset

Nykyisen Pratica di Maren paikalta on löydetty paikan varhaisimman, rautakautisen asutuksen jäänteitä. Historiallisella kaudella antiikin aikana sama paikka toimi Laviniumin linnavuorena, ja kaupunki levittäytyi siitä etelään ja länteen. Kaupunki oli ympäröity muureilla, joista on löydetty vähäisiä jäänteitä. Niiden varhaisimmat osat on ajoitettu 500-luvulle eaa. Lisäksi kaupunkikukkulan kalliorinteitä oli tehty jyrkemmiksi keinotekoisesti.
Kaupungin paikalta on tehty löytöjä arkaaiselta ajalta, tasavallan ajalta sekä keisariajalta. Nykyisen kaupungin alueelta on löydetty muun muassa kylpylän rauniot. Nykyisen kaupungin ulkopuolelta on löydetty 400-luvulle eaa. ajoitetun temppelin jäänteet. Nykyisen Santa Maria delle Vignen kirkon paikalta on löydetty niin kutsutun Kolmentoista alttarin pyhäkön jäänteet, mukaan lukien 13 suurta vierekkäin sijoitettua alttaria, jotka ajoittuvat 500-luvulta eaa. 100-luvulle eaa.
Kaupungin lähistöltä on löydetty 600-luvulle eaa. ajoitettu tumulushauta, joka oli muutettu 300-luvulla eaa. herooniksi. Se on selvästi sama tumuluksen muotoinen heroon, jonka Dionysios Halikarnassoslainen kertoo nähneensä. Sitä pidettiin Aineiaan hautana. Rannikolla lähellä Numicus-joen suuta sijaitsi Troia-niminen paikka, jossa oli Juppiter Indigeen pyhäkkö. Paikkaa pidettiin samana, jossa Aineias oli rantautunut.
Esinelöytöihin lukeutuu paikallista ja tuotua keramiikkaa, kreikkalaistyylisiä veistoksia sekä piirtokirjoituksia. Monet löydöistä kertovat merikauppayhteyksistä Kreikkaan sekä kaupungin roolista kreikkalaisten vaikutteiden, ennen kaikkea uskonnollisten vaikutteiden, välittämisessä Roomaan. Piirtokirjoituksista monet mainitsevat Laurolaviniumin, mikä vahvistaa kaupungin paikan. Laviniumista tehtyjä esinelöytöjä on Pomeziassa sijaitsevassa Laviniumin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lavinium Wikimedia Commonsissa
Laviniumin raunioita 500-luvulta eaa.
Aineias rantautuu Latiumiin poikansa Askanioksen kanssa. Emakko kertoo, mihin hänen tulee perustaa kaupunkinsa. Roomalainen marmorireliefi noin vuodelta 140–150. British Museum.
Heroonin rauniot.
Patsaita Laviniumin Minerva Tritonian temppelistä.
Sarkofagi.
Niin kutsutun Kolmentoista alttarin pyhäkön alttareiden jäänteet.
Uunin jäänteet.
Sukka

Erivärisiä paloturvallisia sukkia.
Sukka on pussimainen vaate, joka peittää jalkaa ja jalkaterää. Sen tarkoituksena on lieventää hiertymiä jalan ja kengän välillä, pitää jalka lämpimänä, imeä hikeä jalasta ja olla koriste.
Sukan varren pituus voi vaihdella aivan kantapään yläpuolelta reiden yläosaan asti. Pituuden mukaan sukat jaotellaan yleensä nilkkasukkiin ja polvisukkiin. Se tehdään yleensä puuvillasta, villasta tai nailonista. Sukat myydään pareittain, jolloin molemmat sukat ovat yleensä samanlaiset.
Historia

Sukkia alettiin valmistaa teollisesti Englannissa pappi William Leen keksittyä neulekoneen vuonna 1589. Tätä ennen sukkia neulottiin käsin puikoilla. Sukkia piti lähinnä ylhäisö 1800-luvun loppupuolelle asti. Sukkien edeltäjä oli jalkarätti. Kuitenkin jo 1600-luvulta on Suomestakin löydetty käytetyn villalangasta kudottuja sukkia. Myös kenkäheiniä on käytetty lämmöneristeenä kengissä lähinnä nykyisen villasukan vastineena (lappalaisen nimitys heinäkenkä kertoo tästä tavasta).
Naisten sukissa muoti alkoi 1920-luvulla vaatia ohuita silkkisukkia. Vuonna 1930 käytettiin 70 % Yhdysvaltojen silkintuonnista sukkien valmistukseen. Nailonin keksiminen (nailoniset sukat tulivat myyntiin 15. toukokuuta 1940) korvasi silkin lähes täysin naisten sukkien valmistusmateriaalina, tosin toisen maailmansodan aikaan lähes kaikki materiaali käytettiin muun muassa laskuvarjojen valmistukseen.
Sukat olivat perinteisesti pitkät ulottuen vähintään polveen asti, ja vielä 1960-luvulla niitä pidettiin ylhäällä sukkanauhoin. Tämän jälkeen keksittiin resori, joka piti sukan ylhäällä. Sukkanauhan sijaan on tullut sukan yläosaan ensin tupsut ja sittemmin kullanväriset koristeet molemmin puolin. Sukan pukemista lahkeen yli on alettu päiväkodeissa ja muotipiireissä käyttää nimitystä sukkalukko.
Japanissa

Japanissa on ollut perinteisesti käytössä tabi-sukka, joka erottaa ukkovarpaan muista varpaista ja mahdollistaa zōrien ja getojen käytön muutenkin kuin paljain jaloin. Samassa maassa on ollut 1990-luvulla nuorten koulutyttöjen keskuudessa muodissa loose socks -tyyli, jossa pitkät sukat on liimattu löysästi puolisääreen erityisellä sukkaliimalla, ja näitä on käytetty 2010-luvulla jopa crocs-muovikenkien kanssa.
Erilaisia sukkia

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jarrusukka
Joulusukka
Polvisukka
Villasukka
Urheilusukka
Varvassukka
Nilkkasukka
Japanilaisten koulu­tyttöjen muotia (engl. Loose Socks).
Slaavilaiset nimet

Valtiot, joissa slaavit ovat enemmistökansallisuutena.
  Länsislaavit
  Itäslaavit
  Eteläslaavit
Slaavilaiset nimet ovat peräisin slaavilaisista kielistä. Niiden antaminen on suosituinta slaavilaisissa maissa, kuten Valko-Venäjällä, Bosnia ja Hertsegovinassa, Bulgariassa, Kroatiassa, Tšekissä, Puolassa, Venäjällä, Serbiassa, Slovakiassa, Sloveniassa ja Ukrainassa.
Slaavilaisia etunimiä merkityksineen > Lyhyet nimet

Naiset: Vera, Nadia, Vesela, Duša, Zlata, Zora, Sveta, Mila, Dobra, Luba, Kveta, Cveta, Vesna, Slava, Mira, Rada, Brana, Živa, Żywia, Miluša, Snežana, Jasna, Jagoda, Kalina
Miehet: Slavko, Lech, Vlad, Ognjen, Dušan, Vuk, Radost, Miłosz, Borya, Zdravko, Dragan, Gniew, Gniewko, Darko, Nemanja, Nebojša, Goran, Lasota, Mladen, Nayden, Plamen, Yasen
Slaavilaisia etunimiä merkityksineen > Pitkät nimet

| Alkuliite eli | Merkitys | Esimerkki |
| --- | --- | --- |
| bog, boh | Jumala, rikas, kohtalo, onni | Bogna, Bogdan, Bohumil, Bogusław |
| bor | sota, taistelu | Boris, Velibor, Ratibor, Sambor |
| bron, bran | puolusta, suojele | Bronisław, Branimir, Barnim |
| ciech, tech, tješ | onnellinen, ilo | Wojciech, Sieciech, Božetech, Tješimir |
| cze, cti, ča, če | kunnia | Czesław, Ctibor |
| dan, dar | lahja, saakaa | Božidar, Damir, Slobodan |
| dobro | hyvä, hyvyys | Dobrogost, Dobroslav, Dobrawa |
| dom | talo | Domasław, Domoľub, Domamir |
| drag, droh, droh | arvokas, rakastettu | Predrag, Dragutin, Dragan, Dragoslav, Drogomysł |
| gnev, hnev, gniew | kiukkuinen, kiukku | Zbigniew, Gniewomir, Spytihněv |
| gost | kutsuvieras | Radogost, Dobrogost, Gostomysl |
| jar | vahva, pyhä | Jaromir, Jaroslav, Jaropolk, Jarmila |
| lub, ljub, l'ub | lempiä, kuin, kirje | Ljubomir, Luboš, Ljubov, Slavoljub |
| lud, ljud | ihmiset, kansa | Ludmila, Ludomir |
| mil, mił | lempiä, kuin, kirje, kaunistaa | Milena, Milan, Miloš, Ludmila, Jarmila |
| mir, měr, mierz | järjestys, maailma, rauha | Vladimir, Jaromir, Sławomir, Ljubomir, Kasimir, Miroslav |
| mysl, mysł | ajatella, aprikoida | Premysl, Gostomysl, Przemysław |
| polk, pluk, pełk | rykmentin | Svatopluk, Jaropolk, Jaropełk |
| rad | iloinen, haluta | Radomir, Radosław, Radmila, Milorad |
| slav, sław | mahtava | Stanisław, Bronisław, Wladysław,  Rostislav, Zdeslav |
| svjat, svet, svät | pyhä | Svatopluk |
| vjače, wence, vac, więce | enemmän, erinomainen | Václav, Vjačeslav, Wiesław |
| vlad, volod, wład | hallita, hallitsija | Vladimir, Władysław, Wsewolod |
| voj, woj | soturi | Wojciech, Vojislav |
Aiheesta muualla

http://www.free.of.pl/a/adampawlowski/slowian/kalend.htm (Arkistoitu – Internet Archive) Slaavilaiset nimet
http://www.gaminggeeks.org/Resources/KateMonk/Europe-Eastern/Czech-Slovak/Slavic.htm Slaavilaiset nimet
http://www.slavinja.republika.pl/tekst3.htm (Arkistoitu – Internet Archive) Slaavilaiset nimet
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Sture Allén

Sture Allén Göteborgin kirjamessuilla vuonna 2013
Sture Allén (31. joulukuuta 1928 Göteborg – 20. kesäkuuta 2022) oli ruotsalainen kielitieteilijä, joka toimi tietokonelingvistiikan professorina Göteborgin yliopistossa. Hänet valittiin vuonna 1980 täyttämään Ruotsin akatemian kolmas tuoli. Hänen edeltäjänsä oli Carl Ivar Ståhle.
Allén toimi Ruotsin akatemian pysyvänä sihteerinä vuosina 1986–1999. Hän oli lisäksi Norjan tiede- ja kirjallisuusakatemian sekä Suomen Tiedeseuran jäsen.
Hän oli Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Käännös suomeksi
Johann Elert Bode

Johann Elert Bode
Johann Elert Bode (19. tammikuuta 1747 Hampuri – 23. marraskuuta 1826 Berliini) oli saksalainen tähtitieteilijä. Hänet tunnetaan Titiuksen-Boden lain muotoilusta ja popularisoinnista. Hän määritti Uranuksen kiertoradan ja ehdotti planeetalle sen nimeä.
Bode oli Berliinin observatorion (Berliner Sternwarte) johtaja ja kirjoitti useita alan kirjoja. Hän oli siten aikansa tärkein edustaja tähtitieteen alalla maassaan. Hänen tähtikarttaansa oli merkitty 12 000 ennen tuntematonta tähteä, mutta kartta on toki sittemmin vanhentunut. Bode perusti Berliinin tähtitieteellinen vuosikirjan.
Aiheesta muualla

Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 399.  ("Johann Elert Bode (1747–1826)")  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Elert Bode Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Partha Dasgupta

| Partha Dasgupta |
| --- | --- |
 Partha Dasgupta (vuonna 2013).
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. marraskuuta 1942 - (ikä 82) Dhaka,Intia (nyk. Bangladesh)
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Arvonimi: Sir
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Delhin yliopisto (B.Sc. physics 1962), Cambridgen yliopisto (B.A. maths 1965, Ph.D. econ. 1968)
Väitöstyön ohjaaja:  James Mirrlees
Tutkimusalue:  Taloustiede
Palkinnot:  lukuisia
Partha Sarathi Dasgupta (s. 17. marraskuuta 1942 Dhaka, tuolloin osa Intiaa, nykyisin Bangladeshia) on intialais-brittiläinen taloustieteilijä, ja Cambridgen yliopiston taloustieteen emeritusprofessori. Monia tunnustuksia saanut Dasqupta on tullut tunnetuksi 2010- ja 2020-luvuilla erityisesti luonnon monimuotoisuuteen ja ympäristötaloustieteeseen liittyvistä töistään.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2009.
Vuonna 2021 julkaistiin niin sanottu Dasguptan raportti, viralliselta nimeltään The Economics of Biodiversity: The Dasgupta Review, laaja Yhdistyneen kuningaskunnan valtiovarainministeriön tilaama selvitystyö, joka arvioi luonnon monimuotoisuuden taloudellista arvoa ja luontokadon hintaa. Teos rinnastettiin Nicholas Stern johdolla laadittuun Sternin raporttiin vuodelta 2006. Dasguptan raportin mukaan luonto on omaisuuserä tai pääoma samaan tapaan kuin esimerkiksi tiet, rakennukset, terveys tai tietotaito, ja sitä tulisi kohdella asianmukaisella tavalla. Raportin mukaan kestävä kehitys edellyttää, että luonnolta ei vaadita enempää kuin luonto kykenee tarjoamaan; että taloudellisen menestyksen mittareita kuten BKT:tä muutetaan; ja että rahoitusjärjestelmät muutetaan ohjaamaan sijoituksia sellaisiin toimiin, jotka lisäävät luonnon pääomaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Partha Dasgupta Wikimedia Commonsissa
The Economics of Biodiversity: The Dasgupta Review Yhdistyneen kuningaskunnan valtiovarainministeriön tilaama, luonnon monimuotoisuutta käsittelevä raportti vuodelta 2021
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Partha Dasgupta
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Partha Dasgupta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Action française

Action française (AF, ”Ranskalainen toiminta”) on ranskalainen äärioikeistolainen liike, joka oli vaikutusvaltaisimmillaan 1900-luvun alkupuolella. Luonteeltaan se oli alun perin monarkistinen, vastavallankumouksellinen ja nationalistinen poliittinen liike, jonka perustivat vuonna 1898 Dreyfusin tapauksen aikana filosofian professori Henri Vaugeois ja kirjailija-toimittaja Maurice Pujo. Charles Maurras sai vuoden 1900 tienoilla AF:n kannattamaan monarkian palauttamista välttämättömyytenä. Liikettä on kuvailtu nimenomaan orleanistiseksi eli Orléans-suvun monarkiaa kannattavaksi. Toisaalta historioitsija René Rémondin mukaan AF edustaisi enemmänkin legitimistejä, jotka kannattavat Bourbon-suvun restauraatiota ja torjuvat vuoden 1789 vallankumouksen perinnön täysin.
AF:n perustamisen aikaan nationalismi Ranskassa tarkoitti käytännössä tasavaltalaisuutta. Kolmas tasavalta kuitenkin nähtiin korruptoituneena ja epävakaana. Näiden tasavallan ongelmien ratkaisemiseen nähtiin ratkaisuksi monarkia ja katolinen kirkko. Henri Vaugeois, Maurice Pujo ja Léon Daudet, jotka muokkasivat liikettä monarkistiseksi, olivat itse kannattaneet aiemmin keskustavasemmiston politiikkaa, tasavaltalaisuutta. Näin ollen nationalismi siirtyi keskustavasemmistosta osaksi oikeistolaista kenttää.
Ideologia

Action françaisen ideologiaa hallitsi alkuaikoina varsinkin paljolti Charles Maurras, varsinkin sen jälkeen kun hän kääntyi ja sai myös AF:n perustajat kääntymään monarkian kannalle. Vuonna 1905 Ranskassa valtio ja kirkko erotettiin toisistaan lailla, mutta tästä huolimatta Action française kannatti katolilaisuuden palauttamista valtionuskonnoksi, vaikka Maurras oli itse agnostikko. Action françaisen aate ei perustunut traditionalistiseen ja legitimistiseen taantumuksellisuuteen, vaan pragmaattiseen ajatteluun. Kirkon nähtiin ylläpitävän yhteiskuntaa sosiaalisesti kasassa, kun taas kirkottomuuden katsottiin johtavan hajaannukseen. Sama pragmaattinen asenne leimasi liikkeen monarkismia. Se ei kannattanut itsevaltiuden palauttamista, vaan kuningasta tarvittiin eräänlaiseksi kansakunnan keulakuvaksi, kun taas kolmas tasavalta nähtiin hajaannuksen ja korruption ylläpitäjänä.
Liike kannatti vallan hajauttamista (”liittovaltiollinen monarkia”) ja vallankumousta edeltäneiden historiallisten maakuntien vapauksien palauttamista (vallankumouksessa oli siirrytty hallinnolliseen provinssijakoon). Monarkia takaisi maakunnallisen itsenäisyyden. Tämän restauraatio oli tarkoitus toteuttaa vaikka vallankaappauksella ja asettaa mahdollisesti siirtymävaiheessa autoritaarinen hallinto.
Integralismi oli Action françaisen ideologiassa myös tärkeässä osassa. Tässä ajattelussa yhteiskunta on orgaaninen kokonaisuus, joka muodostuu hierarkkisesti eri yhteiskuntaluokista ja näiden luokkarajoja rikkovasta yhteistyöstä. Yhteiskunnallinen edustus tapahtuu orgaanisten yhteiskuntaryhmien kautta poliittisten ideologioiden sijaan. Näin ollen integralismissa on korporatiivinen ja unionistinen painotuksensa. Käsite on erityisesti katolilainen, ja katolisen kirkon tapauksessa integralismi tarkoittaa kaiken yhteiskunta- ja kulttuurielämän mukautumista katolisen kirkon vaatimuksiin.
Action française ei pitänyt erityisesti mitään tiettyä sosiaalista tai poliittista ryhmää Ranskan uhkana. Aiemmin ranskalaisessa oikeistossa oli nähty Ranskalle vaaraksi niin juutalaiset, hugenotit kuin myös vapaamuurarit. Maurras lisäsi vielä tähän listaan Ranskassa asuvien määrittelemättömien muukalaisten ryhmän, joka oli ollut Ranskan lain ulkopuolella kuningasvallan aikana. Tätä ryhmää nimitettiin antiikin Kreikasta tutulla käsitteellä metoikit (métèques). Nämä neljä ryhmää yhdessä muodostivat ”sisäisten muukalaisten” ryhmän (les quatre états confédérés), joka muodosti ”Vasta-Ranskan”. Tietenkin Maurras vastusti myös sosialismia, ja vuoden 1917 lokakuun bolševikkivallankumouksen jälkeen kommunismia, mutta näiden vastustus ei ollut mitenkään ohjelmallista ja selvää. Protestantit ja vapaamuurarit nähtiin perinteisesti tasavallan ja vasemmiston tukijoiksi. Fasismin nousu ja heikentyneet välit katoliseen kirkkoon heikensivät liikettä.
Alkuvuodet

Aikansa puolueiden tyyliin Action française ryhmittyi lehden ympärille. Henri Vaugeois ja Maurice Pujo perustivat 1899 kahdesti kuukaudessa ilmestyvän lehden Revue d'Action française. Maurrasin johdolla lehden nimeksi tuli 21. maaliskuuta 1908 L'Action française, ja se sai 30 000 kappaleen levikin. Lehden mottona luki ”Tout ce qui est national est nôtre.” (Kaikki, mikä on kansallista, on meidän). Lehti jatkoi nationalistisella, monarkistisella, traditionalistisella, saksalaisvastaisella ja antidreyfusilaisella linjalla. Lehden ympärille kerääntynyt puolue keräsi 20 000 jäsentä, ja siihen kuului monia ranskalaisen sivistyneistön jäseniä, kuten Henri Vaugeois, Léon Daudet, Charles Maurras, Léon de Montesquiou, Lucien Moreau, Jacques Bainville, Louis Dimier, Bernard de Vesins, Jules Lemaître, Robert de Boisfleury, Georges Valois, Paul Robain, Frédéric Delbecque ja Maurice Pujo. Lehdestä tuli 30 vuodeksi Ranskan radikaalin oikeiston pää-äänenkannattaja ja Maurrasista merkittävä tekijä Ranskan politiikassa.
Action françaisen nuorisojärjestö oli Camelots du Roi. Se oli AF:n militanttisiipi, joka organisoitui marraskuussa 1908. Asioita ajaakseen se ei häpeillyt tarpeen tullen käyttää väkivaltaa. Camelots du Roi (”Kuninkaan lehdenjakajat”, voi tulkita myös ”ritariksi”) koostui nuorista, jotka myivät lehteä kädestä käteen kadulla. AF nautti suurta arvostusta nuorten konservatiivisten opiskelijoiden keskuudessa.
Kesäkuussa 1908 Camelots du Roi vastusti äänekkäästi Émile Zolan tuhkien siirtämistä Panthéoniin. Zola oli julkaissut 1898 kuuluisan avoimen kirjeensä J’accuse…!, joka konservatiivisten piirien suuttumuksen myötä johti myös AF:n perustamiseen. AF:n ja oikeiston silmissä Zola edusti rappiollista tasavaltaa ja vasemmistoa. Julisteissaan nämä monarkistinuoret julistivat, että tasavaltalainen hallinto ”on enemmän tai vähemmän ulkomaalaisten ja metoikien hallitus, joka häpäisee neitseellisen Panthéonin Zolan ruumiilla”.
Joulukuussa 1908 sattui Thalamas'n tapaus: Camelotit häiritsivät väkivaltaisesti Amédée Thalamas'n luentoja Sorbonnen yliopistossa. Thalamas oli joutunut AF:n epäsuosioon jo 1904, jolloin hän oli ollut vain historian opettaja Condorcetin lukiossa. AF:n mukaan Thalamas oli ”loukannut Jeanne d'Arcia” ehdottamalla positivistista näkökulmaa tämän elämään.
Vuonna 1911 Camelots du Roi vastusti antisemitistisesti latinalaiskorttelissa Henri Bernsteinin näytelmää. Bernstein oli juutalainen, eikä järjestö voinut hyväksyä, että Ranskan kansallisteatteri Comédie-Française otti näytäntöönsä näytelmän, jonka oli tehnyt asepalveluksensa keskeyttänyt juutalainen.
Jo vuonna 1919 Maurras vaati naisille äänioikeutta, joka toteutui vasta 21. huhtikuuta 1944 Ranskan väliaikaishallituksen määräyksestä. Maurrasin mukaan naiset olisivat taipuvaisempia traditionalistisille ja katolisille äänenpainoille kuin miehet.
Johanna Laakso

| Johanna Laakso> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. helmikuuta 1962 (ikä 63)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  fennougristiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1985, FL 1988, FT 1990)
Instituutti:  Wienin yliopisto
Tutkimusalue:  Suomalais-ugrilaiset kielet, kielihistoria, morfologia ja suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Johanna Marja-Leena Laakso (s. 5. helmikuuta 1962 Helsinki) on itävaltalaisen Wienin yliopiston fennougristiikan professori. Hän on toiminut professorina Wienissä vuodesta 2000 ja työskennellyt sitä ennen muun muassa useissa eri tehtävissä Helsingin yliopistossa.
Laakso kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnassa vuonna 1979. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuosina 1979–1985 suomen kieltä, suomalais-ugrilaista kielentutkimusta ja yleistä kielitiedettä. Vuosina 1984–1985 hän opiskeli ELTE-yliopistossa Unkarin Budapestissä. Laakso valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1985. Vuonna 1986 hän opiskeli Tallinnan opettajakorkeakoulussa Virossa. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian lisensiaatiksi vuonna 1988 ja tohtoriksi 1990. Hänen väitöskirjansa (1990) nimi on Translatiivinen verbinjohdin NE itämerensuomalaissa kielissä.
Laakso on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006, Itävallan tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 2008 sekä Academia Europæan jäsen vuodesta 2015.
Laakso on naimissa ja hänellä on kolme lasta.