stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Di-isopropyylibentseeni

| Di-isopropyylibentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  25321-09-9
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H18
Moolimassa:  162,264 g/mol
Sulamispiste:  -63,1 °C (m-isomeeri)  -17 °C (p-isomeeri)
Kiehumispiste:  203,8 °C (o-isomeeri)  203,2 °C (m-isomeeri)  210,4 °C (p-isomeeri)
Tiheys:  0,9 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Di-isopropyylibentseeni (C12H18) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Tyypillisesti se esiintyy kolmen isomeerin seoksena ja nämä isomeerit ovat 1,2- eli o-di-isopropyylibentseeni, 1,3- eli m-di-isopropyylibentseeni ja 1,4- eli p-di-isopropyylibentseeni. Ainetta käytetään muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Di-isopropyylibentseeni on huoneenlämmössä väritöntä nestettä. Se on käytännössä katsoen veteen liukenematonta ja liukenee paremmin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, bentseeniin ja tetrakloorimetaaniin. Isomeereista p-isomeeri voidaan erottaa muista isomeereista tislaamalla, mutta m- ja o-isomeerien kiehumispisteet ovat liian lähellä toisiaan, jotta erottuminen olisi tehokasta.
Valmistus ja käyttö

Di-isopropyylibentseeniä voidaan valmistaa bentseenin ja propeenin välisellä Friedel–Crafts-alkylointireaktiolla ja katalyyttinä toimii piidioksidin ja alumiinioksidin seos. Reaktio suoritetaan 150–250 °C:n lämpötilassa ja reaktiossa muodostuu seos, joka sisältää eniten p- ja m-isomeerejä sekä hyvin vähän o-isomeeria.
Tärkein di-isopropyylibentseenin käyttökohde on resorsinolin ja hydrokinonin valmistus m- ja p-isomeereista. Prosessi on analoginen fenolin valmistamiseen käytetyn kumeenin hapetusprosessin kanssa. Ensimmäisessä vaiheessa di-isopropyylibentseenin isomeerit hapettuvat di-isopropyylihydrokperoksideiksi. Nämä orgaaniset peroksidit hajoavat happokäsittelyn seurauksena asetoniksi ja resorsinoliksi tai hydrokinoniksi. p-Di-isopropyylibentseeni voidaan myös hapettaa tereftaalihapoksi. Yhdisteen isomeereja voidaan käyttää myös liuottimina.
Insertioreaktio

Esimerkkejä insertioreaktioista
Insertioreaktio on kemiallinen reaktio, jossa atomi tai atomiryhmä liittyy kahden muun atomin välisen kovalenttisen sidoksen väliin muodostaen sidoksen molemman aikaisemman sidoksen muodostavan atomin kanssa. Yleisesti tämä voidaan kuvata reaktioyhtälöllä
Insertioreaktiot tapahtuvat tyypillisesti hyvin reaktiivisille kemiallisille lajikkeille ja esimerkiksi karbeenien, karbenoidien ja organometalliyhdisteiden insertioreaktiot ovat yleisiä, mutta myös eräitä muita insertioreaktioita tunnetaan. Insertioreaktion käänteisreaktio on ekstruusioreaktio. Insertioreaktiot ovat tyypillisiä niin kutsutun click-kemian reaktioita.
Insertioreaktioiden tyyppejä

Keteenit reagoivat monien yksinkertaisten sidosten kanssa insertioreaktioilla muodostaen karbonyylijohdannaisen. Reaktioiden tarkkaa mekanismia ei tunneta, mutta insertioreaktioita tapahtuu keteenien ja muun muassa C-H-, C-O-, C-S-, ja C-Cl-sidosten väliin esimerkiksi orgaanisten halogeenien, ortoestereiden, asetaalien ja tioasetaalien kanssa. Keteenit pystyvät insertoitumaan myös organometalliyhdisteisiin ja eräisiin epäorgaanisiin yhdisteisiin muun muassa typen ja rikin klorideihin.
Karbeeneille ja karbenoideille insertioreaktiot ovat hyvin tyypillisiä. Karbeenit kykenevät insertoitumaan muun muassa C-H-, C-O- sekä C-Cl-sidoksiin. Myös kahden hiiliatomin väliseen sidokseen insertoituminen on mahdollista, mutta harvinaista. Karbeenien insertioreaktiot ovat niin kutsuttuja homologaatioreaktioita, joissa hiilivetyketju kasvaa yhdellä tai useammalla atomilla. Karbeenien insertion reaktiomekanismi riippuu karbeenien tyypistä. Singlettikarbeenit reagoivat yhtäaikaismekanismilla, kun triplettikarbeenit muodostavat hiilivedystä ensin radikaalin vedyn abstraktiolla ja samalla karbeenista itsestäänkin muodostuu radikaali. Nämä kaksi radikaalia reagoivat keskenään muodostaen lopullisen insertiotuotteen.
Organometalliyhdisteissä insertioreaktio voi tapahtua metallin ja hiilen, vedyn tai halogeenin väliseen sidokseen. Tyypillisiä insertoituvia reagensseja ovat esimerkiksi alkeenit ja hiilimonoksidi. Organometalleille tapahtuvat insertiot ovat tärkeitä useissa teollisissa katalyyttisissä prosesseissa esimerkiksi alkeenien polymeroinneissa.
Inkerin lippu

Inkerin lippu.
Inkerin lippu on inkerinsuomalaisten kansallislippu, jota käyttävät kaikki inkeriläisjärjestöt niin Inkerinmaalla, Suomessa, Karjalassa, Ruotsissa kuin Virossakin.
Lippu on pohjoismainen ristilippu, jonka keltaisella pohjalla on punainen risti ja sen päällä sitä kapeampi sininen risti. Lipun värit on otettu historiallisesta Inkerin vaakunasta, joka periytyy 1600-luvulta. Lipun on suunnitellut kapteeni E. I. Haapakoski Inkerin rykmentille heimosotien aikana. Se vihittiin käyttöön 8. syykuuta 1919 Kirjasalossa, aivan Suomen rajan tuntumassa Karjalankannaksella.
Lipun värejä on perusteltu niin, että sininen risti viittaa inkerinsuomalaisten historialliseen kotimaahan Suomeen. Myös ristilipun malli muistuttaa inkeriläisten pohjoismaisesta syntyperästä. Lipun sininen väri on myös Nevajoen symboli; kuvaahan vaakunassakin oleva sininen aaltopalkki Nevaa. Punainen väri symboloi samaan tapaan vaakunassa olevia Pietarin muureja, mutta alun perin sen on sanottu kuvaavan Nevanlinnan muureja, mitä heraldikko Kari Laurla ei pitänyt todennäköisenä. Lipun keltainen pohja kuvastaa Inkerinmaan viljavia peltoja.
Mittasuhteet ja värit

Pohjois-Inkerin hoitokunnan ylimääräisessä kokouksessa 11. maaliskuuta 1921 vahvistettiin Inkerin lipun mitat ja värit: pohja keltainen; risti: sininen; ristin reunamaviivat: tiilenpunaiset. Koko: korkeus: 100 cm.: 35 keltaista, 5 punaista, 20 sinistä, 5 punaista, 35 keltaista. Pituus 150 cm: 45 keltaista, 5 pun., 20 sinistä, 5 pun. 75 keltaista.
Viron inkerinsuomalaisten liiton mukaan lipun pituus on 18 (5 + ½ + 2 + ½ + 10) ja korkeus 11 (4 + ½ + 2 + ½ + 4) yksikköä: 2 yksikköä leveän sinisen ristin molemmin puolin on ½ yksikköä leveät punaiset reunukset. Värit ovat krominkeltainen, sinooperinpunainen ja koboltinsininen.
PMS-painoväreinä käytetään
keltaista 109, 116 tai 123
punaista 179 tai 485
sinistä 286, 293 tai 300.
Viron inkerinsuomalaisten liitto käyttää lipun väreinä keltaista 123, punaista 485 ja sinistä 285, joka on samalla myös Viron lipun sininen.
Lipun historia > Inkerin vapaustaistelijoiden lippu

Lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien mielivalta kasvoi Pietaria ympäröivällä maaseudulla sietämättömäksi samalla, kun suomalaisväestön itsemääräämispyrkimykset vahvistuivat. Keväällä 1919 Venäjän valkoiset valmistautuivat vastavallankumoukseen. Myös Viro osallistui punaisten vastaisiin operaatioihin. Inkeriläisistä pakolaisista oli muodostettu 23. maaliskuuta 1919 vapaaehtoinen pataljoona, joka osallistui hyökkäykseen Narvan rintamalla ja Suomenlahden etelärannikolla toukokuussa 1919.
Inkerin pataljoonalla oli lippu, jonka oli suunnitellut pataljoonassa palveleva kapteeni E. I. Haapakoski. Hän oli ottanut lipun värit Inkerin kelta-puna-sinisestä vaakunasta. Vapautetuilla alueilla suomalaisväestö omaksui lipun nopeasti omakseen.
Edetessään lähemmäs Pietaria Inkerin joukko-osasto kasvoi rykmentiksi. Punaisten vastahyökkäys pakotti inkeriläiset kesäkuussa vetäytymään takaisin. Suomalaisiin epäluuloisesti suhtautuvat valkoiset venäläiset riisuivat rykmentin aseista 16. kesäkuuta ja se hajotettiin. Osa miehistä lähti Suomeen, osa jäi Viroon ja muodosti siellä uuden joukko-osaston Viron armeijan alaisuudessa. Sekin hajotettiin rauhan tultua 7. kesäkuuta 1920. Viro sai rauhansopimuksessa kaistaleen Narvanjoen takaista Inkerinmaata.
Myös Pohjois-Inkerissä Karjalankannaksella syntyi inkeriläisiä vapaajoukkoja keväällä 1919. Kesän taisteluissa puna-armeija pakotti inkeriläiset vetäytymään aivan rajan tuntumaan, Lempaalan Kirjasalon kylään. Pohjois-Inkerin hoitokunta (eräänlainen väliaikaishallitus) kutsui joukkojen komentajaksi Suomen armeijan everstiluutnantti Georg eli Yrjö Elfvengrenin. Elfvengrenin komennossa Pohjois-Inkerin 580 miehen joukko kasvoi 1 500 miestä käsittäväksi rykmentiksi. Pohjois-Inkerin lippu vihittiin Kirjasalossa 8. syyskuuta 1919. Tuota päivämäärää pidetään Inkerin lipun syntymäpäivänä.
Kirjasalon tilannetta vaikeutti se, että Suomi sulki rajansa eikä voinut virallisesti tukea sitä käydessään samalla rauhanneuvotteluja Neuvosto-Venäjän kanssa. Rykmentti alistettiin Suomen armeijalle, ja vuoden 1920 alusta se suoritti rajavartiopalvelusta Kirjasalon alueella Pohjois-Inkerin erikoispataljoonana. Suomi pakotti myös Elfvengrenin eroamaan 21. helmikuuta 1920.
Lipun historia > Kielletty lippu

Tarton rauhassa 14. lokakuuta 1920 Neuvosto-Venäjä lupasi toteuttaa Inkerissä laajan kulttuuri-itsehallinnon. Suomi luopui vaateistaan Inkerin alueisiin ja veti joukkonsa pois Neuvosto-Venäjän alueelta. Suomalainen Erikoispataljoona piti jäähyväisparaatin Kirjasalossa 5. joulukuuta ja laski Inkerin lipun pataljoonan komentajan kapteeni Juho Sihvon komennossa. Suomalaiset joukot marssivat takaisin Suomeen lipuin ja vaakunoin koristellun portin alitse.
Rykmentin kirjuri, inkeriläinen Reino Vesikko, otti rykmentin käyttämän lipun ja vei sen vuonna 1922 perustetun Inkerin Liiton huostaan. Kun liitto lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti "fasistisena järjestönä" 26. marraskuuta 1944, Reino Vesikko vei lipun mukanaan Ruotsiin keväällä 1945. Ruotsi oli kylmän sodan aikana ainoa Pohjoismaa, jossa Inkerin lippua saattoi vapaasti käyttää. Inkerinsuomalaisten kesäjuhlilla 1949 lipun tunnisti alkuperäiseksi sen ensimmäinen lipunkantaja vuodelta 1919, Aatami Kämpäs. Vesikon palattua Suomeen vuonna 1949 lippu jäi Ruotsin Inkeri-liiton aktivistille Matti Randefeltille (Pylsylle), joka säilytti sitä 40 vuotta kotonaan Örebrossa. 10. kesäkuuta 1999 historiallinen lippu luovutettiin heimoveteraanien läsnä ollessa Sotamuseolle Helsinkiin.
Neuvostoliitossa Inkerin lipun käyttö oli käytännössä kielletty, kuten muidenkin vanhojen kansallislippujen käyttö. Inkerin lippu jäi Suomessa ja Ruotsissa asuvien inkeriläisten heimojärjestöjen käyttöön. Suomessa tosin ulkoliputtaminen kiellettiin toisen maailmansodan jälkeen.
Neuvostoliiton olojen vapautuminen 1980-luvun lopulla johti siihen, että Neuvostoliiton eri kansallisuudet järjestäytyivät. Neuvostoliiton ensimmäinen kansallinen inkeriläisjärjestö perustettiin Virossa lokakuussa 1988. Järjestön lippu vihittiin Tartossa 18. joulukuuta 1988. Inkerissä toimivan Inkerin Liiton lippu nostettiin salkoon ensimmäisen kerran laskiaisjuhlilla 1989, mutta se vihittiin virallisesti käyttöön Kupanitsan kirkon raunioilla 14. toukokuuta 1989.
Inkerin vaakuna.
Diakrioi (Euboia)

| Diakrioi> Διάκριοι |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Euboia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Euboia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Diakrioi (m.kreik. Διάκριοι, myös Diakrioi en Euboiai, Διάκριοι ἐν Εὐβοίαι) oli antiikin aikainen kaupunkivaltio (polis) Euboian saarella Kreikassa. Se sijaitsi vuoristoisella alueella nimeltä Diakria (Διακρία tai Διάκρια), joka sijaitsi koilliseen Khalkiista, mutta sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Diakrioi kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 429/428, 425/424 ja 417/416 eaa. Tämä osoittaa sen olleen tuolloin itsenäinen poliittinen yhteisö. Yhteisön kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Diakrios (Διάκριος) ja Diakreus (Διακρεύς).
Yhteisöllä ei välttämättä ollut varsinaista omaa kaupunkikeskusta. Mikäli kaupunkikeskus oli olemassa, sen sijaintia ei tunneta.
Insuliininkaltainen kasvutekijä

IGF-1:n NMR-mittausten perusteella luotu rakennemalli
Insuliininkaltaiset kasvutekijät (engl. insulin-like growth factor, IGF) ovat hormoneja, joiden polypeptidirakenne on samankaltainen kuin insuliinilla. Insuliininkaltaiset kasvutekijät säätelevät muun muassa solunjakautumista.
Insuliininkaltaiset kasvutekijät ovat insuliininkaltainen kasvutekijä 1 (IGF-1 tai IGF-I) ja insuliininkaltainen kasvutekijä 2 (IGF-2 tai IGF-II). IGF-1 on pääasiallisesti maksassa muodostuva kasvuhormonin vaikutusta välittävä peptidi.
Veren korkea IGF-1 -pitoisuus johtaa eläinten tavallista nopeampaan vanhenemiseen. Lyhyellä paastoamisella arvellaan olevan positiivisia terveysvaikutuksia siksi, että se alentaa kehon IGF-1-tuotantoa.
Historia

Vuonna 1957 tehdyssä tutkimuksessa havaittiin, että kasvuhormoni ei aiheuttanut ruston kasvua in vitro kuten ei myöskään veri sellaiselta koe-eläimeltä, jonka elimistö ei tuottanut kasvuhormonia. Normaalin koe-eläimen veri kuitenkin stimuloi kasvua. Tästä pääteltiin, että kasvuhormoni vaikuttaa rustoon jonkin muun tekijän kautta. Tästä tekijästä alettiin käyttää nimitystä somatomediini. Myöhemmin havaittiin, että somatomediinit ovat kaksi proteiinia, joiden aminohappojärjestys muistuttaa paljon proinsuliinin aminohappojärjestystä.
Indri

| Indri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Indrit Indridae
Suku::  Indri  Geoffroy & Cuvier, 1796
Laji::  indri
Kaksiosainen nimi
 Indri indri  (Gmelin, 1788) 
 Indrin levinneisyys
Katso myös
   Indri Wikispeciesissä   Indri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Indri (Indri indri) on Madagaskarin metsissä elävä, suurin jäljellä oleva puoliapina. Se on sukunsa Indri ainoa laji. Indri tunnetaan laulustaan. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt sen äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Kannan kokoa ei tunneta varmuudella, mutta joidenkin arvioiden mukaan indrejä on vain 1 000–10 000.
Taksonomia

Indri eli Indri indri on ainut oman sukunsa Indrin laji. Indrin eteläisten ja pohjoisten kantojen on joskus ehdotettu edustavan omia alalajejaan. Ne poikkeavat toisistaan jonkin verran väritykseltään. Myöhemmissä morfologisissa ja geneettisissä tutkimuksissa niiden on todettu edustavan kuitenkin vain kliinistä vaihtelua, eikä niitä voida pitää omina taksoneinaan.
Koko ja ulkonäkö

Indri on suurin vielä elossa oleva puoliapinalaji. Painoa sillä on 6,5–9,5 kiloa. Ruumiin pituus on 640–720 mm ja hännän pituus 40–50 mm. Indrillä on suhteessa muuhun ruumiiseen hyvin pitkät takajalat ja lyhyt häntä. Turkki on tiheä ja väritykseltään musta ja valkoinen.
Tarkempi väritys vaihtelee jonkin verran lajin levinneisyysalueen eteläosista pohjoiseen. Etelässä turkin valkoiset osat ovat selvemmin erotettavissa. Valkoista väritystä on päälaella, niskassa, kaulalla, eturaajoissa, säärissä ja takaraajoissa. Värityksessä saattaa olla myös harmaan tai kellertävän sävyjä. Pohjoisessa yksilöt ovat etelän tapaan pääosin mustia, mutta niiden valkoiset ja harmaat alueet erottuvat huonommin. Etelän ja pohjoisen välissä indrit ovat väritykseltään näiden kahden välimaastossa. Maantieteellinen raja eri värimuotojen välillä ei ole myöskään selvä, vaan tummia yksilöitä esiintyy myös etelässä. Indrin naama on musta ja sitä ympäröi valkoinen kaulalle ulottuva rengas.
Levinneisyys ja elinympäristö

Indrin levinneisyysalue käsittää osia Madagaskarin itäosista Anjanaharibe-Sudista ja Antohaka Lavasta pohjoisessa Anosibe An'alan metsiin etelässä. Marojejyssä tai Masoalan kansallispuistoissa sitä ei tavata. Subfossiililöytöjen perusteella lajin levinneisyysalue on aikanaan ollut suurempi. Löytöjä on tehty Ankaranan vuorilta pohjoisessa ja Madagaskarin keskiylängöltä.
Lajin elinympäristö käsittää alavien maiden ja vuoristojen sademetsiä aina 1 800 metrin korkeuksille merenpinnasta. Tyypillisempiä esiintymisalueita ovat tosin matalammat seudut.
Elintavat

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Indri on lähes yksinomaan päiväeläin. Öisin se liikkuu vain huonon sään tai petoeläimen liikkeelle ajamana. Lisääntymiskaudella ne voivat äännellä öisin. Indrit liikkuvat ryhmissä, jotka muodostuvat tyypillisimmin lisääntyvästä parista ja niiden mahdollisesta jälkikasvusta. Kokoa ryhmillä on tavallisesti näin kahdesta kuuteen. Koskemattomilla alueilla ryhmät ovat tavallsisesti pienempiä kuin ihmisten häiritsemillä alueilla. Ryhmä liikkuu omalla alueellaan ja eri ryhmien alueet eivät juuri koskaan ole päällekkäisiä. Kotialueen koko vaihtelee paikasta riippuen noin viidestä hehtaarista 40 hehtaariin. Eri indriryhmät voivat ottaa yhteen, jolloin ryhmien urokset tappelevat keskenään.
Yhteenottoja tyypillisempää on oman alueen puolustaminen laulaen. Indrit ovat hyvin äänekkäitä eläimiä ja niiden laulu voi kuulua kahden kilometrin päähän. Tyypillisimmin indrit laulavat päivän aikana kello 6.00–13.00. Laulut tehdään puuskittain. Yleensä ne kestävät 45 sekuntia ja pisimmillään noin kolme minuuttia. Laululla paitsi puolustetaan omaa kotialuetta, mutta sillä voidaan myös pitää omaa ryhmää koossa. Mahdollista on myös, että indrit mainostavat omaa sukukelpoisuuttaan laulaen. Laulun ohella indrit antavat petolinnuista ärjähdyksen omaisen varoitusäänen. Maassa liikkuvista uhista, kuten fossista, annetaan torven omainen äännähdys. Äänien ohella indrit voivat tehdä oksiin ja puunrunkoihin hajumerkkejä rauhasillaan.
Tavallisesti indri ei liiku kotialueellaan kovinkaan paljon päivän aikana. Päivässä kuljettu matka on keskimäärin 770 metriä. Puiden latvoissa se voi tehdä jopa kymmenen metrin loikkia oksalta tai puusta toiseen. Päivisin indri on aktiivinen viidestä yhteentoista tuntiin riippuen säästä ja vuodenajasta. Lepäämiseen kuluu keskimäärin kahdeksan tuntia. Ryhmät kerääntyvät nukkumaan ennen hämärän laskeutumista. Emot nukkuvat poikastensa kanssa, mutta urokset nukkuvat tyypillisesti noin 2–50 metrin päässä. Naarasta sen nukkuessa liian lähelle tuleva uros saatetaan läimäyttää tiehensä.
Indrin pääasiallisen ravinnonlähteen muodostavat nuoret lehdet. Niiden lisäksi se saattaa syödä myös kukkia, hedelmiä, siemeniä ja kaarnaa. Ruokavalion koostumus vaihtelee jonkin verran vuodenajan mukaan. Ajoittain indrit laskeutuvat maahan syödäkseen maata. Mahdollinen selitys maan syömiselle on indrin syömät myrkylliset siemenet, joiden vaikutuksia maan syöminen saattaa lievittää.
Indrit parittelevat joulukuun ja maaliskuun välisenä aikana. Emot synnyttävät yhden poikasen toukokuun ja kesäkuun välillä. Naaras synnyttää kahden tai kolmen vuoden välein. Emo kantaa poikastaan aluksi vatsapuolellaan ja noin neljän kuukauden iästä lähtien selässään. Poikanen liikkuu itsenäisesti kahdeksan kuukauden ikäisenä, mutta pysyttelee emon tuntumassa vielä yli vuoden ikäisenä. Sukukypsiä indreistä tulee 7–9-vuotiaina. Urokset ja naaraat lähtevät täysikasvuisina omasta ryhmästään.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt indrin äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Kannan kokoa ei tunneta varmuudella, mutta joidenkin arvioiden mukaan indrejä on 1 000–10 000. Kanta on laskussa ja viimeisen kolmen sukupolven eli noin 33 vuoden aikana se on laskenut arviolta yli 80 %.
Indrin suurin uhka on sen elinympäristön katoaminen. Sen asuttamia metsiä tuhotaan kaskeamalla viljelykäyttöön. Puita kaadetaan myös hakkuissa ja polttoaineeksi. Metsiä tuhoutuu myös suojelluilla alueilla. Metsästys muodostaa oman huomattavan ongelmansa. Joitakin indrejä on päätynyt laittomaan eläinkauppaan ja niitä on mahdollisesti myös myyty Madagaskarin ulkopuolelle.
Indri kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I. Sen levinneisyysalue käsittää 18 eri suojeltua aluetta. Lajia ei olla koskaan pidetty onnistuneesti eläintarhoissa.
Indri ja ihminen

Indri on yksi tunnetuimmista Madagaskarin puoliapinoista. Usein ihmisten mieleen jää erityisesti sen laulu. Suuri osa indrin levinneisyysalueesta kuuluu madagaskarilaisen betsimisarakoiden maihin. He kutsuvat indriä nimellä babakoto, joka tarkoittaa joko esi-isää tai ihmisen isää. Kun ranskalainen eläintieteilijä Pierre Sonnerat näki indrejä ensimmäisen kerran paikalliset huusivat: Indri! indri! (Katso! katso!), jolloin Sonnerat luuli sen tarkoittavan niiden nimeä. Paikoitellen indriä on suojellut metsästykseltä siihen liitetyt tabut (fady). Tabut ovat kuitenkin menettämässä merkitystään esimerkiksi muuttoliikkeiden takia. Indrin syömistä tabuna pitävät voivat myös kuitenkin metsästää ja myydä niitä. Indrin lihaa pidetään herkkuna. Aikoinaan indrejä on metsästetty myös nahkojen takia. Nahoista valmistettiin vaatteita.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Indri (Indri indri)
iNaturalist: Indri (Indri indri)
ITIS: Indri indri (englanniksi)
UniProt: Taxonomy -  Indri indri (Indri) (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Indri indri (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Indri indri, indri (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Indri indri:  Wikidata: Q203868  Wikispecies: Indri indri  ADW: Indri_indri  ARKive: indri-indri  BioLib: 32044  BOLD: 708170  CoL: 3PNXK  ECOS: 3641  EoL: 1038645  GBIF: 2436432  iNaturalist: 43600  IRMNG: 11306347  ITIS: 572882  IUCN: 10826  MDD: 1000981  MSW: 12100081  NCBI: 34827  Observation.org: 79359  Open Tree of Life: 696022  Paleobiology Database: 232456  Paleobiology Database: 232456  Species+: 10005  uBio: 108889 
Lemur indri:  Wikidata: Q122626084  GBIF: 7455068  ZooBank: AF8B000D-D8D2-4199-AF0D-8358D92A4CAF 
Indrin luuranko.
Täysikasvuinen ja poikanen.
Indri.
Diakria

Vanha Diakrian alueen kartta vuodelta 1838.
Diakria (m.kreik. Διακρία, lat. Diacria), myös Epakria (m.kreik. Ἐπακρία, lat. Epacria) tai Hyperakria (m.kreik. Ὑπερακρία, lat. Hyperacria) oli antiikin Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion hallussa olleen alueen koillisosan vuoristoisen alueen nimitys Kreikassa.
Diakria sijaitsi koilliseen Attikan tasangosta ja käsitti Parnes- ja Pentelikon-vuorten ja meren välisen alueen. Siihen kuului oletettavasti myös rannikko etelään aina Brauroniin saakka. Diakrian ainoa tasaisempi alue oli Marathonin tasanko, joka avautui merelle. Alueen koillispäässä sijaitsee vuori, joka on todennäköisesti sama kuin antiikin Felleus. Ateenalaiset ottivat sen nimen käyttöön mistä tahansa kallioisesta vuoresta, joka sopi vuohien laiduntamiseen.
Epakria joko vastasi nimenä Diakriaa tai oli enemmän siellä sijainneen kyläkunnan tai muun asutuksen nimi. Perinteisen ateenalaisen käsityksen mukaan Epakria oli yksi Attikan alueen kahdestatoista alkuperäisestä Kekropsin perustamasta kaupungista tai kyläkunnasta, joista Ateenan kaupunkivaltio muodostettiin synoikismoksessa, joka myyteissä laitettiin Theseuksen nimiin. Kreikkalaiset itse sijoittivat Attikan synoikismoksen niinkin kauas kuin vuoteen 1259/1258 eaa. Myytillä ei kuitenkaan välttämättä ole juurikaan historiallisia perusteita.
Diakrian asukkaista käytettiin etnonyymejä Diakreis ja Diakrioi (Διακρεῖς, Διακρίοι), ja joskus myös nimeä Hyperakrioi (Ὑπερακρίοι), koska nämä asuivat vuorten toisella puolella kaupungista katsottuna. Nämä ”vuoristolaiset” olivat köyhempää kansaa verrattuna tasankojen vauraampaan väkeen. Tällä oli merkitystä Ateenan 500-luvun eaa. puolueriidoissa, ja Peisistratos nousi näiden avulla Ateenan tyranniksi vuonna 561 eaa.
Diakrioi (Rhodos)

| Diakrioi> Διάκριοι |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Ródos, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Eteläiset Sporadit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Diakrioi (m.kreik. Διάκριοι, myös Diakria, Διακρία/Διάκρια) oli antiikin aikainen kaupunki ja oletettavasti myös kaupunkivaltio (polis) Rhodoksen saarella Kreikassa. Sen sijaintipaikkaa ei tiedetä.
Myöskään Diakrioin historiasta ei tiedetä paljoakaan. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Se saattoi olla saaren jonkun suuremman poliksen alaisuudessa.  Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Diakrioi kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se mainitaan liiton verotusluetteloissa neljästi vuosien 430/429 eaa. ja 415/414 eaa. välillä. Kaupungin arvellaan lakanneen olemasta poliksena viimeistään klassisen kauden alkupuoliskolla ennen vuotta 400 eaa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Diakrios (Διάκριος).