stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hugo Ball

| Hugo Ball |
| --- | --- |
 Ball vuonna 1916
Henkilötiedot
Syntynyt: 1886 Pirmasens, Saksan keisarikunta
Kuollut: 1927 (40–41 vuotta) Sant’ Abbondio, Sveitsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Kirjallinen suuntaus: dadaismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ballin vuoden 1916 runo ”Karawane”.
Ball lukemassa ”Karawanea” dada-asussa Cabaret Voltairen mainospostikortissa.
Hugo Ball (1886 Pirmasens, Saksan keisarikunta – 1927 Sant’ Abbondio, Sveitsi) oli saksalainen kirjailija ja dramaturgi. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua hän lähti sodan vastustajana maanpakoon Sveitsin Zürichiin. Hän kuului vuoden 1916 dadaistisen liikkeen perustajiin. Äännerunojen lisäksi hän kirjoitti romaaneja ja näytelmiä sekä esseitä. Hän kirjoitti Hermann Hessen elämäkerran ja julkaisi päiväkirjan Flucht aus der Zeit (molemmat 1927).
Kirjallisuutta

Mehtonen, Päivi: Dada Deutschland: Hugo Ball 125. Nuori voima 2011: 3–4, s. 107.
Syrén, Essi: Säkeitä ilman sanoja: Hugo Ball, Walter Benjamin ja destruktiivisuus kielessä. Tahiti 2017: 3, s. 22–36.
Auster, Paul: Baabelin perilliset: esseitä 1970–1979; suomentanut Arto Schroderus, Helsinki: Loki-kirjat, 1998. ISBN 952-9646-54-2.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hugo Ball Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  RISM  SNAC  IdRef  Theaterlexikon
Kino

| Kino |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1981–1990
Tyylilaji:  rock uusi aalto post-punk
Kotipaikka:  Leningrad, Neuvostoliitto
Laulukieli:  venäjä
Jäsenet:  Viktor Tsoi   Juri Kasparjan   Igor Tihomirov   Georgi Gurjanov  
Levy-yhtiö:  MOROZ Records  
Aiheesta muualla
kino.band
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kino (ven. Кино) oli neuvostoliittolainen rock-yhtye, jonka keulahahmona toimi karismaattinen Viktor Tsoi. 1980- ja 1990-lukujen taitteessa yhtye oli maan suosituimpia. Kino oli leningradilaisen undergroundin kuuluisimpia yhtyeitä yhdessä Akvariumin ja Zooparkin kanssa.
Historia > Alkuvaiheet

Yhtye syntyi Leningradissa vuonna 1981 nimellä Garin i giperboloidy (ven. Гарин и гиперболоиды), suom. Garin ja hyperboloidit). Alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat Viktor Tsoi, Aleksei Rybin ja Oleg Valinski. Alkuperäinen kokoonpano kutistui pian duetoksi (Tsoi-Rybin) ja vaihtoi samalla nimensä Kinoksi (suom. elokuvat), joka  äänitti yhtyeen ensialbumin 45 ja hajosi 1983.
Vuonna 1984 Kino koottiin jälleen uudella  miehityksellä, johon kuuluivat Viktor Tsoin (kitara, laulu) lisäksi Juri Kasparjan (kitara), Georgi Gurjanov (rummut) ja Aleksandr Titov (basso). Toukokuussa 1984 Kino esiintyi yllätysvierailijana Leningradin rock-klubin II:lla rock-festivaaleilla, jossa heidät palkittiin kunniamaininnalla. Kino ylsi palkintosijalle näillä festivaaleilla vielä kahdesti vuosina 1985 ja 1987. Syksyllä 1984 Titovin korvasi Džungli-yhtyeen basisti Igor Tihomirov. Tämän jälkeen Kinon kokoonpano pysyi muuttumattomana historiansa loppuun saakka.
Historia > Suosion aika

Vuonna 1988 ilmestynyt Kinon tunnetuin ja suosituin albumi Gruppa krovi (Группа крови) aloitti maanlaajuisen Beatles-kuumeeseen verrattavissa olleen kinomanian. Samoihin aikoihin laulaja Viktor Tsoi esiintyi kahdessa elokuvassa, Sergei Solovjovin filmissä Assa ja Rašid Nugmanovin filmissä Igla (Игла).
Vuonna 1986 Kinon musiikkia julkaistiin perestroikan siivittämänä Neuvostoliiton ulkopuolellakin levyllä Red Wave: 4 Underground Bands from the USSR. Kino konsertoi 80-luvun lopulla Ranskassa, jossa julkaisi myös kokoelmalevyn Posledni geroi (Последний герой) vuonna 1989, Tanskassa "Next-Stop" -tapahtumassa, sekä Italian "Back in the USSR" -festivaaleilla.
Kinon laulaja-sanoittaja Viktor Tsoi kuoli liikenneonnettomuudessa Tukumsissa 15. elokuuta 1990. Yhtyeen jäljelle jääneet jäsenet kokosivat keskeneräisistä harjoitusnauhoista Kinon viimeisen postuumin studioalbumin, joka tunnetaan kansitaiteensa mukaan nimellä Tšornyi albom (’Musta albumi’).
Historia > Musiikkityyli

Viktor Tsoin sanoitukset olivat luonteeltaan mutkattomia, mutta runollisia kuvauksia jokapäiväisestä elämästä, rakkaudesta ja kohtalosta – eivät niinkään poliittisia, vaikka yksi yhtyeen hittikappaleista olikin nimeltään Hotšu peremen (Хочу перемен, ’Haluan muutosta’). Musiikillisesti yhtye lukeutui aloittaessaan uuden aallon edustajiin, myöhemmin mukaan tuli syntikkapopin piirteitä. Kinoa on verrattu Depeche Modeen ja Cureen. Venäläisiltä juuriltaan yhtye kuului bardi-rock -genreen ja sai vaikutteita Vladimir Vysotskilta.
Suomalainen tv-toimittaja Reijo Nikkilä teki Viktor Tsoista ja Kino-yhtyeen esiintymisestä harvinaisen filmireportaasin vuonna 1987 Moskovassa 
.
Suomeksi Tsoin tekstejä on kääntänyt mm. Akseli Kajanto. Myös joensuulainen Folkswagen-yhtye on kääntänyt ja levyttänyt muutaman Tsoin kappaleen. Vielä useampi on heidän keikkaohjelmistossaan venäjäksi laulettuna..
Historia > Dokumenttielokuva ja uusi kappale 2012

Tsoin syntymän 50-vuotijuhlan kunniaksi tehtiin yhtyeestä dokumenttielokuva, jossa sen viimeisen kokoonpanon jäsenet esittivät hänen  laulamansa huonolaatuisen demonauhan päälle soittaen ennen julkaisemattoman kappaleen Ataman, joka ei päätynyt yhtyeen viimeiselle albumille siksi, ettei Tsoi ehtinyt laulaa siitä studiotasoista versiota.
Seuraavana vuonna tuon kokoonpano rumpali Georgi Gurjanov menehtyi.
Historia > Uudelleenkokoaminen 2020

Viktor Tsoin poika Aleksandr (s. 1985) on toiminut rock-musiikin parissa ja hän järjesti yhtyeen uudelleen kokoon sekä toimi sen tuottajana. Uudessa yhtyeessä soittaa kaksi Kinon Tsoin aikaisen kokoonpanon jäsentä: Titov ja Tihomirov. Yhtyeen lavaesiintymisessä käytetään Viktor Tsoin alkuperäisiltä nauhoilta digitoitua lauluääntä ja taustalla vanhaa videota alkuperäisen yhtyeen esiintymisistä sekä Tsoin tähdittämistä elokuvista. Uusi Kino aloitti koronavirusepidemian takia esiintymiset vasta vuonna 2021. Samana vuonna se julkaisi albumin sekä videoidun konsertin Kino v Sevkabele (Кино в Севкабеле), joka on nähtävissä myös internetissä Varat projektin aloittamiseksi yhtye-keräsi joukkorahoituksella.
Uusi yhtye konsertoi kesäkuussa 2021 Valko-Venäjällä, Minskissä. jossa maan oppositio on ottanut Tsoin laulun Peremen (suom. muutos) yhdeksi tunnuslaulukseen, ja sen johdosta maan viranomaiset halunneet kieltää sen julkisen esittämisen. Tätä perestroikan aikana tehtyä laulua on käyttänyt myös Venäjällä Vladimir Putinin vastainen oppositio tilaisuuksissaan.
Kitaristi Kasparjan ja Aleksander Tsoi ovat olleet myös mukana projektissa Simfonitšeskoje kino (ven. СИМФОНИЧЕСКОЕ КИНО), jossa yhtyeen vanhaa musiikkia on esitetty rock-yhtyeen ja ison simfoniaorkesterin voimin. Kokoonpano on esiintynyt vuodesta 2010 lähtien.
Kokoonpanoja > 1981

Viktor Tsoi
Aleksei Rybin
Oleg Valinski
Kokoonpanoja > 1981–1983

Viktor Tsoi
Aleksei Rybin
Kokoonpanoja > 1984

Viktor Tsoi
Juri Kasparjan
Georgi Gurjanov
Aleksandr Titov
Kokoonpanoja > 1984–1990

Viktor Tsoi
Juri Kasparjan
Georgi Gurjanov
Igor Tihomirov
Kokoonpanoja > 2020–

Viktor Tsoi, laulu ääninauhalta
Aleksandr Titov, basso
Igor Tihomirov, basso
Juri Kasparjan, kitara
Oleg Šuntsov (vieraileva rumpali)
Dmitri Kežvatov (vierailija, akusinen kitara)
Diskografia

Natšalnik Kamtšatki (1984)
Eto ne ljubov (1985)
Gruppa krovi (1988)
Posledni geroi (1989)
Zvezda po imeni Solntse (1989)
Tšornyi albom (1990)
Diskografia > Studioalbumit

45 (1982)
46 (1983)
Natšalnik Kamtšatki (Начальник Камчатки, 1984)
Eto ne ljubov (Это не любовь, 1985)
Notš (Ночь, 1986)
Gruppa krovi (Группа крови, 1988)
Zvezda po imeni Solntse (Звезда по имени Солнце, 1989)
Tšornyi albom (Чёрный альбом, 1990)
Diskografia > Kokoelmat

Posledni geroi (Последний герой, 1989)
Neizvestnyje pesni (Неизвестные песни, 1992)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kino Wikimedia Commonsissa
Kino-yhtyeelle omistautuneet sivut
Tusovka ry.
Kinon diskografia
Kino Last.fm:ssä (englanniksi)
История группы КИНО (Aleksejev, Burlaka, Sidorov)
Baranavitšyn keskusasema

| Baranavitšyn keskusrautatieasema   Вакзал Баранавічы-Цэнтральныя, Вокзал Барановичи-Центральные |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  53°07′57.0″N, 25°59′37.0″E
Osoite:  ven. ул. Вильчковского, 5а, 225407 г. Барановичи, Брестская обл. , Ul. Viltškovskogo 5a, 225407 Baranavitšy, Brestin alue, Valko-Venäjä)
Kunta:  Baranavitšy
Valtio:  Valko-Venäjä
Avattu:  1871
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  useita; erityisesti välin Minsk-Brest junat; kansainvälisiä reittejä esimerkiksi Moskovan ja Keski-Euroopan välillä (mm. Varsova, Berliini, Praha) kulkee tätä kautta
Tavaraliikenne:  runsas, on osa EU:n ja Venäjän välistä liikennekäytävää (= päärata Berliini-Varsova-Minsk-Moskova reitillä)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä
Baranavitšyn keskusrautatieasema (valkoven.  Вакзал Баранавічы-Цэнтральныя, ven.  Вокзал Барановичи-Центральные) on tärkeä rautateiden kauttakulku- ja risteysasema Baranavitšyn (Baranovitši) kaupungissa Valko-Venäjän Brestin alueen länsiosassa. Tämä jo 1870-luvulla alkunsa saanut asema on osa merkittävää Euroopan poikittaista liikenneväylää Keski-Euroopan (Berliini, Varsova) ja Venäjän (mm. Moskova) välillä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuvia Baranovitšin keskusasemasta ympäristöineen (venäjäksi) (railwayz.info)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Edmund Backhouse

Edmund Trelawny Backhouse (20. lokakuuta 1873 – 8. tammikuuta 1944) oli brittiläinen itämaiden tutkija, sinologi ja kielitieteilijä. Hänen kirjoillaan oli voimakas vaikutus länsimaiden käsitykseen Kiinaa 1644–1911 hallinneen Qing-dynastian viimeisistä vuosikymmenistä. Backhousen kuoleman jälkeen on kuitenkin selvinnyt että hänen teoksensa China Under the Empress Dowager (Kiina leskikeisarinnan alaisuudessa) päälähde oli väärennetty todennäköisesti Backhousen itsensä toimesta.
Teoksia

China Under the Empress Dowager: Being the History of the Life and Times of Tzŭ Hsi; tekijät Edmund Backhouse ja J.O.P. (John Otway Percy) Bland. 1910  (Teos digitoituna Internet Archivessa)
Annals & memoirs of the court of Peking: (from the 16th to the 20th century); tekijät sir Edmund Backhouse ja J.O.P. (John Otway Percy) Bland. Heinemann, London 1914 (Internet Archive Wayback Machine-linkki teokseen)
Secret Annals of the Manchu Court 1. The Story of the Precious Pearl; tekijät sir Edmund Backhouse ja J.O.P. (John Otway Percy) Bland. The Atlantic, Volume 112. Atlantic Monthly Co 1913
Décadence Mandchoue: the China Memoirs of Edmund Trelawny Backhouse. Ellenshaw Books, Hongkong 2011 ISBN 978-9881944511
The Dead Past. Alchemie Books 2017 ISBN 978-1974652730
Kirjallisuutta

Hugh Trevor-Roper: A Hidden Life. The Enigma of Sir Edmund Backhouse. Macmillan, London 1976, ISBN 0-333-19883-2
Aiheesta muualla

Kolme englanninkielistä podcastia Sir Edmund Backhousen elämästä:
Sir Edmund Backhouse (Part 1) | Ep. 137, Teacup Media The China History Podcast 11.8.2014 (Youtube)
Sir Edmund Backhouse (Part 2) | Ep. 138, Teacup Media The China History Podcast 11.8.2014 (Youtube)
Sir Edmund Backhouse (Part 3) | Ep. 139, Teacup Media The China History Podcast 11.8.2014 (Youtube)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Commonwealth War Graves Commission  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sir Edmund Backhouse, 2nd Baronet
Käännös suomeksi
Barbakaani

Barbakaani tai barbakane (ransk. barbacane "ampuma-aukko") on linnan tai kaupunginmuurin portin eteen rakennettu puolustusvarustus. Barbakaani muodostuu yleensä porttikäytävästä jota suojaa yksi tai useampi porttitorni, ampumakäytävä, ampuma-aukot, tapporeiät, alas laskettavat rautaristikot sekä nostosilta. Barbakaaneja rakennettiin etenkin keskiajalla. Suomessa esimerkiksi Raaseporin linnassa on ollut barbakaani.
Kuvagalleria

Varsovan barbakaani
Lewes Castlen barbakaani
Krakovan  barbakaani
Back Door

| Back Door> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1971–1977, 1986, 2003
Tyylilaji:  jazz-rock, fuusiojazz, soitinmusiikki
Kotipaikka:  Blakey Ridge, Yorkshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  :Alkuperäisjäsenet: Colin Hodgkinson Ron Aspery Tony Hicks Myöhemmissä kokoonpanoissa: Dave McRae Adrian Tilbrook Rod Mason
Levy-yhtiö:  :: Warner Bros. Records   Cultural Foundation
Infobox OKNimi-testi OK: 
Back Door oli vuonna 1971 perustettu brittiläinen jazz-rock-trio.
Soittajat

Colin Hodgkinson (s. 14. lokakuuta 1945, Peterborough, Cambridgeshire) – basisti, keulakuva
Ron Aspery (oik. Ronald Aspery, 9. kesäkuuta 1946, Middlesbrough, Yorkshire – 10. joulukuuta 2003, Saltdean, East Sussex) – saksofonisti
Tony Hicks (oik. Anthony Hicks, 8. elokuuta 1948, Middlesbrough, Yorkshire – 13. elokuuta 2006, Sydney, New South Wales, Australia) – rumpali
Adrian Tilbrook (s. 20. heinäkuuta 1948, Hartlepool, County Durham) – rumpali
Dave McRae – pianisti
Rod Mason – saksofonisti
Levytyksiä

1972 Back Door (Warner Bros. K46231)
1974 8th Street Nites
1975 Another Fine Mess
1976 Activate (Warner Bros. K56243)
2002 The Human Bed
2003 Askin' the Way
Aiheesta muualla

Allmusic (englanniksi, viitattu 28.9.2011)
John Peel / BBC (englanniksi, viitattu 28.9.2011)
Colin Hodgkinsonin haastattelu 9. tammikuuta 2003 (Pete Bell / Cultural Foundation) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi, viitattu 28.9.2011)
Tony Hicksin haastattelu 21. tammikuuta 2003 (Pete Bell / Cultural Foundation) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi, viitattu 28.9.2011)
Ron Asperyn haastattelu 27. tammikuuta 2003 (Pete Bell / Cultural Foundation) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi, viitattu 28.9.2011)
Cultural Foundation (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi, viitattu 28.9.2011))
Kikka

| Kikka> Kirsi Hannele Sirén.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. lokakuuta 1964 Tampere
Kuollut: 3. joulukuuta 2005 (41 vuotta) Tampere
Ammatti:  laulaja
Puoliso:  Hannu Sirén
Lapset:  1
Muusikko
Taiteilijanimi:  Kikka
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1984–2005
Tyylilajit:  elektropop, disko, iskelmä, funk
Merkittävät teokset:  Mä haluun viihdyttää (1989) Kiihkeät tuulet (1990) Sukkula Venukseen (1990) Onnen nainenkin silloin vasta saa (1991) Tartu tiukasti hanuriin (1993) Ota vaatteet pois (1994)
Soittimet:  Piano
Levy-yhtiöt:  AXR Music
Palkinnot
 Emma, vuoden naissolistiehdokas 1991 Emma, vuoden naissolistiehdokas 1994 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kikka (oikealta nimeltään Kirsi Hannele Sirén, o.s. Viilonen) (26. lokakuuta 1964 Tampere – 3. joulukuuta 2005 Tampere) oli suuren suosion 1990-luvulla saavuttanut suomalainen pop- ja iskelmälaulaja. Kikka oli yli 330 000 albumin levymyynnillään yksi Suomen kaikkien aikojen eniten myyneistä naisartisteista, jonka esiintymistyyli oli omaperäinen yhdistelmä energisyyttä, intohimoa ja leikillistä erotiikkaa.
Kikka keikkaili ilman taustabändiä niin sanotusti sing backinä eli hän lauloi etupäässä tietokoneella tuotettujen taustanauhojen päälle.
Kikan hittien rohkean eroottisista teksteistä vastasi aluksi salanimien Kirsi Sunila ja Inari Katramo taakse piiloutunut sanoittajakaksikko Juha Vainio ja Veikko Samuli. Juha Vainion poika Ilkka Vainio astui isänsä tilalle Juhan vuonna 1990 tapahtuneen kuoleman jälkeen käyttäen salanimeä Sipi Castrén. Veikko Samuli oli mukana Kikan taustatiimissä myös tuottajana ja säveltäjänä.
Kikan kolme ensimmäistä levyä myivät platinaa. Hänen hittejään olivat muun muassa ”Sukkula Venukseen”, ”Mä haluun viihdyttää”, ”Tartu tiukasti hanuriin”, "Kiihkeät tuulet" ja ”Apinamies”.
Ura

Kikka oli koulutukseltaan merkonomi. Ennen laulajanuraansa hän työskenteli pankissa ja myöhemmin meikkikonsulenttina sekä tiskijukkana.
Kikan, tai vielä tuohon aikaan taiteilijanimeltään Cicca on kirjoitettu esiintyneen ensimmäisen julkisesti Kevään sävelessä vuonna 1984, mikä ei kuitenkaan pidä paikkaansa. Kikka löysi oman äänensä alkuvuodesta 1985 ja osallistui sen jälkeen laulunopettajansa innoittamana Finnlevyn kykykilpailuun. Ensimmäisen oman DJ-singback-keikkansa hän sai sovittua Hämeenlinnan Seurahuoneelle. Finnlevyn kykykilpailun kakkossijan siivittämänä Finnlevy tuotti Kikan ensimmäisen singlen ”Edes yhden kerran vain”. Singlen b-puolella julkaistiin Kikan tulkitsemana hidas balaldi "Taivaanrannan kulkija". Ennen uransa nousukiitoa Kikka esiintyi vielä suositussa Hittimittari-ohjelmassa singlen nimikkokappaleella, mutta jäi ilman suurempaa huomiota.
Kikka pestattiin laulavaksi tiskijukaksi tamperelaisen Maxim-ravintolan klubikerrokseen, jossa hän soitti muun muassa funkia, soulia ja vanhaa iskelmää ja lauloi muun muassa Whitney Houstonia taustanauhojen päälle. Kikan estoton tyyli sekä kansainvälisistä muoti- ja musiikkialan lehdistä inspiraatiota saaneet esiintymisasut vetosivat yleisöön. Kikka ja ystävänsä musiikkitoimittaja-tiskijukka-kauppias Pia Temisevä ehdottivat laulajaduo Matti ja Tepon perustaman M&T Tuotannon johtajalle Asko Järvelle, että Kikalle tehtäisiin single. Tämä johti levytyssopimuksen, eikä yhtiö asettanut muita ehtoja kuin sen, että Temisevästä olisi tultava Kikan manageri. Järvi siirtyi kahden vuoden kuluttua Audiovoxille, ja Kikasta tuli yhtiön ensimmäinen levyartisti. Ensilevytyksestä sovittiin hotelli Tammerissa talvella 1988 käydyn neuvottelun jälkeen. Tamperelaishotellissa pidetyssä neuvonpidossa olivat kikan lisäksi sanoittaja Juha Vainio, poikansa Ilkka Vainio, säveltäjä Veikko Samuli ja Kikan sisar Kati.
Audiovoxissa haluttiin Kikan karistavan painostaan parikymmentä kiloa, jotta tästä saataisiin hyviä valokuvia. Seksikäs imago ja sen tuotteistaminen oli Kikan itse hyväksymä asia, joka tuli Kikalta kuin luonnostaan. Kikka totesi myös monissa haastatteluissa olevansa vain oma itsensä, eikä häntä pakotettu tekemään valintoja, joista ei olisi itse pitänyt. Kikan pukeutumistyyli oli ollut räväkkä jo ennen varsinaista artistin uraa.
Ura > Uran loppu

2000-luvulla laulajan uraa varjostivat terveysongelmat ja alkoholismi. Jo vuonna 1993 alkoholi alkoi astua kuvioihin, sillä se rauhoitti esiintyvää taiteilijaa ennen alkavaa keikkaa. Kikan tyttären syntyessä artisti oppi hillitsemään alkoholinkäyttönsä ja alkoholi aiheutti ongelmia lähinnä satunnaisesti. Kikka haki lohtua juomisesta kuitenkin taas 2000-luvun alussa yrittäessään tosissaan palata keikkaelämään. Myös vaikeudet tuolloisessa parisuhteessa saivat artistin turvautumaan yhä useammin alkoholiin. Vuonna 2002 laulaja kertoi haastattelijalle avoimesti masennuksestaan.
Ari Kankaanpää oli tuottanut Kikalle uusia kappaleita, mutta äänityssessioon saapuneesta sekavan oloisesta artistista ei ollut niitä laulamaan. Kikka turvautui lääkärin apuun ja siirtyi sairauslomalle. Kankaanpään mukaan Kikka ei enää ”ollut entisellään, eikä laulusta saataisi hittiä vaikka kuinka puskettaisiin". Keväällä 2002 Kikan vointi alkoi parantua. Saadakseen uralleen nostetta Kikalle rakennettiin Poptori-levy-yhtiössä Hitit-niminen albumi, jossa oli vanhoja tuttuja kappaleita uusilla sovituksilla. Albumi myikin kultarajaan oikeuttavan 15 000 kappaleen verran ja lisäsi keikkoja. Vuonna 2003 Kikka teki jo kaksikymmentä keikkaa kuukaudessa, mutta alkoholinkäyttö alkoi taas hankaloittaa keikkaelämää.
Kikan viimeiseksi jäänyt julkaisu oli vuonna 2002 julkaistu single Mika Sundqvistin kappaleesta ”Moottoripyörä on moottoripyörä”. Hän teki myös satunnaisia vierailuja Mikko Alatalon albumeilla. Vuonna 2004 Kikka lähetti ihailijoilleen avoimen kirjeen, jossa kertoi vetäytyvänsä keikkalavoilta, vaikka oli suunnitellut myös juhlakiertuetta. Lääkärit olivat jo aiemmin määränneet hänelle kuukausien sairauslomia. Artisti alkoi harkita tosissaan alanvaihtoa. Hänen leskensä Hannu Sirén on vahvistanut, että syynä väsymykseen oli rooliristiriita äitiyden ja yöllä tanssijoita viihdyttävän artistin välillä. Kikka halusi lapsen saatuaan lopullisesti muuttaa imagoaan, mutta yritys epäonnistui. Tämä oli suuri pettymys Kikalle. Keikkamyyjät ja yleisö halusivat vanhoja hittejä.
Ura > Jälkimaine

Jo vuonna 1990 Kikasta kirjoitettiin: ”Kikka on ilmiö Suomen musiikkimaailmassa – samanlaista ei ole ja tuskin tuleekaan. Kikka on samaan aikaan lapsellisen viaton ja päällekäyvän seksikäs.” Hänen laulujensa tekstejä tutkittiin yliopistoissa ja häntä pyydettiin eri tilaisuuksiin kertomaan, kuinka ilmiö syntyi. Mediatutkimuksen professorin Susanna Paasosen mukaan Kikka on mielenkiintoinen aikansa kuva, josta voimme nähdä paljon 1980–1990-lukujen kulttuurista, populaarikulttuurista ja sukupuoleen ja seksuaalisuuteen liittyvistä arvotelmista. Ilta-Sanomien toimittaja Merja Asikainen luonnehti Kikkaa vuonna 2019 "ikoniksi, jota edelleen tänä päivänä palvotaan netin fanipalstoilla ja hittien tahdissa tanssitaan klubeilla".
2010-luvulla Kikka alkoi saada julkista tunnustusta ja hänestä julkaistiin lukuisia lehtijuttuja erityisesti vuosikymmenen loppupuolella. Esimerkiksi Yle tuotti Kikasta juttu- ja kuunnelmasarjan vuonna 2019. Kikasta oli syksyllä 2020 suunnitteilla kaksikin elokuvaa. Elokuvayhtiö Komeetta Oy:n elokuvan Kikka! ohjasi Anna Paavilainen ja sen ensi-ilta oli lokakuussa 2022. Elokuvan nimipääosaa esitti Sara Melleri. Suomen elokuvasäätiö myönsi elokuvalle 800 000 euron tuotantotuen. Toinen, Kikkalandia-niminen elokuva, jota valmisteli Kinosto Oy:n Taru Mäkelä, sen sijaan ei toteutunut.
Kikasta on julkaistu kaksi elämäkertaa: Raija Pellin Mä tahdon viihdyttää (2020) ja Kai Kortelaisen Kikka – traaginen elämä sisaren silmin (2023).
Ura > Esikuvat ja idolit

Kikka mainitsi toistuvasti kahdeksi suurimmaksi idolikseen Madonnan ja Marilynin, joista jälkimmäiseen hän myös samaistui voimakkaasti. Heiltä hän otti vaikutteita myös ulkoiseen tyyliinsä. Hänen sanotaan ihailleen myös Kylie Minogueta ja Carolaa. Suomalaisia idoleita hänellä ei omien sanojensa mukaan varsinaisesti ollut, mutta mainitsi pitäneensä teininä kovasti Katri Helenasta.
Kikan mukaan oli tärkeää uudistua jatkuvasti, samalla tavalla kuin Madonna. Artistina Kikka oli kunnianhimoinen, ja tiesi aina pystyvänsä parempaan Vuonna 1991 hän mainitsi suosikkiartisteikseen Madonnan lisäksi Gloria Estefanin, Whitney Houstonin, Kirkan ja Barbra Streisandin. Sabrina Salerno ja Samantha Fox, joihin Kikka usein yhdistettiin eivät koskaan olleet tämän varsinaisia esikuvia, vaikkakin Kikka oli kateellinen heidän suuresta suosiostaan.