stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jari Parikka

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 8. syyskuuta 1961 (ikä 63)
Syntymäpaikka: Helsingin mlk, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 177 cm
Junioriseurat
: TiPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1978–1979 | TiPS | – | (8) |
| 1980–1985 | HJK | 112 | (32) |
| 1986 | KP-75 | – | (3) |
| 1987 | EIF | – | (4) |
| 1988 | VanPa | 21 | (4) |
| 1989–1990 | FinnPa | 38 | (7) |
| Yhteensä | Yhteensä | 171 | (43) |
Maajoukkue
| 1978 | Suomi U16 | 5 | (1) |
| 1979 | Suomi U17 | 5 | (1) |
| 1980 | Suomi U18 | 6 | (0) |
| 1981 | Suomi U21 | 7 | (1) |
| 1982–1985 | Suomi | 14 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jari Parikka (s. 8. syyskuuta 1961 Helsingin mlk) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Parikka edusti urallaan mestaruussarjassa Helsingin Jalkapalloklubia 1980–1985 ja alemmilla sarjatasoilla Tikkurilan Palloseuraa 1979, Keravan Palloa 1986, EIF:iä 1987, Vantaa Palloa 1988 ja Finnairin Palloilijoita 1989–1990. Hän voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1981 ja 1985 sekä Suomen Cupin 1981 ja 1984. Kaikkiaan Parikka pelasi kuuden kauden aikana 112 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 32 maalia.
Parikka pelasi maajoukkueessa vuosina 1982–1985 yhteensä 14 maaottelua.
Parikan pojista Mikko (s. 1988) on tullut tunnetuksi näyttelijänä ja Jarno (s. 1986) isänsä tavoin jalkapalloilijana.
SN 1006

| SN 1006 |
| --- | --- |
 SN 1006:n supernovajäänne
 Epookki 2000
Supernovatyyppi:  Ia
Galaksi:  Linnunrata
Tähdistö:  Susi
Rektaskensio:  15h 2m 8s
Deklinaatio:  -41° 57′
Löytöpäivä:  1. toukokuuta (17. huhtikuuta) 1006
Kirkkaus:  -7,5
Etäisyys:  7100 valovuotta 2,17 kiloparsekia
Fyysiset ominaisuudet
Muuta:  Lienee syntynyt kahden valkoisen kääpiön törmäyksestä
SN 1006 oli todennäköisesti kirkkain historiallisena aikana havaittu supernova. Sen ollessa kirkkaimmillaan sen näennäisen magnitudin on arvioitu olleen -7.5, jolloin se näkyi maahan noin 16 kertaa kirkkaampana kuin Venus. Supernova tuli näkyviin huhtikuun 30. ja toukokuun 1. päivien välisenä yönä 1006 Suden tähdistössä, ja sitä kuvasivat havaitsijat Kiinassa, Japanissa, Mesopotamiassa (nyk. Irakissa), Egyptissä, Italiassa ja Sveitsissä. Mahdollisesti sitä esittävät myös eräät Pohjois-Amerikasta löydetyt kalliopiirrokset. Aikalaislähteiden mukaan se oli selvästi näkyvissä keskellä päivääkin. Nykyisten tähtitieteilijöiden mukaan sen etäisyys Maasta oli noin 7100 valovuotta.
Historialliset tiedot

Egyptiläinen tähtitieteilijä Ali ibn Ridwan kirjoitti, että uusi tähti oli noin kolme kertaa kirkkaampi kuin Venus ja että siitä lähteneen valon määrä vastasi lähes neljäsosaa Kuun kirkkaudesta.
Muiden havaitsijoiden tavoin Ali ibn Ridwan totesi, että uusi tähti oli matalalla lähellä eteläistä horisonttia. Kun se oli lähellä Skorpionin tähdistöä, sitä pidettiin huonona enteenä, ja astrologit selittivät sen merkinneen, että tulossa oli sotia, ruttoa, nälänhätiä ja muita onnettomuuksia.
Pohjoisin paikka, jossa supernovahavainnosta on säilynyt mainintoja aikalaislähteissä, on St. Gallenin luostari Sveitsissä, noin 47,5° pohjoista leveyttä. Luostarin munkki Hepidannus kirjoitti, että uusi poikkeuksellisen kirkas tähti näkyi lähellä eteläistä taivaanranta kolmen kuukauden ajan ja että se merkillisellä tavalla välillä laajeni, välillä pieneni ja katosi välillä kokonaan. Tätä kuvausta on pidetty osoituksena siitä, että todennäköisimmin kyseessä oli tyypin Ia supernova.
Eräiden historiallisten lähteiden mukaan tähti oli niin kirkas, että se loi varjoja. Varmana pidetään, että jonkin aikaa se näkyi keskellä päivääkin.
Kiinalaisten lähteiden mukaan tämä "vierastähti" näkyi kolmen vuoden ajan. Song-dynastian virallisen historiateoksen, Songshin mukaan (kappaleet 56 ja 461) 1. toukokuuta 1006 näkynyt tähti ilmestyi etelään Juuren (Di) tähdistöön, Suden tähdistön itäpuolelle ja yhden asteen verran länteen Kentaurista. Se oli niin kirkas, että sen valossa maassa olleet esineet näkyivät yöllä.
Kiinalainen astrologi Zhou Ke-Ming, joka oli parhaillaan paluumatkalla Guangdongissa suorittamistaan tehtävistä Kaifengiin, selitti keisarille, että tähti, joka oli väriltään keltainen ja hyvin kirkas, oli hyvä merkki, joka ennusti menestystä valtakunnalle, jonka yllä se näkyi. Väitettä, että tähti olisi ollut keltainen, on kuitenkin syytä epäillä, sillä Zhou saattoi valita suosiollisena pidetyn värin poliittisista syistä.
Supernovan varhaisessa kehityksessä näyttää olleen kaksi vaihetta. Ensin se oli parin kolmen kuukauden ajan kirkkaimmillaan, sitten se himmeni, mutta kirkastui jälleen noin puolentoista vuoden ajaksi.
Pohjois-Amerikassa Hohokamista White Tank Mountain Regional Parkista Arizonasta on löydetty kalliopiirros, jonka on arveltu esittävän vuoden 1006 supernovaa.
Jemenistä on löydetty muistiinpanoja, joiden viittaavat siihen, että SN 1006 olisi havaittu jo 17. huhtikuuta 1006, kaksi viikkoa ennen kuin sen yleensä on oletettu tulleen näkyviin.
Supernovajäänne

SN 1006:n supernovajäänne tunnistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965, jolloin Doug Milne ja Frank Gardner yhdistivät tutkivat Parkesin observatorion radioteleskoopilla tunnettua radiolähdettä nimeltä PKS 1459-41 ja yhdistivät sen supernovaan. Se sijaitsee lähellä Beta Lupi -tähteä ja on näennäiseltä halkaisijaltaan noin 30 kaariminuutin suuruinen. Sen on havaittu lähettävän myös röntgensäteilyä ja näkyvää valoa, ja vuonna 2010 sen havaittiin lähettävän myös hyvin korkeaenergistä gammasäteilyä. Siihen ei ole todettu liittyvän neutronitähteä eikä mustaa aukkoa, mikä viittaa siihen, että kyseessä on tyypin Ia supernovan jäänne. Tämäntyyppisessä supernovaräjähdyksissä tähtien oletetaan kokonaan hajoavan, niin ettei neutronitähteä tai mustaa aukkoa muodostu. Vuonna 2012 tehdyissä havainnoissa ei SN 1006:n läheisyydestä löydetty mitään tarpeeksi massiivista seuralaistähteä, jotta se olisi voitu havaita,. Tämä viittaa siihen, että SN 1006 todennäköisimmin syntyi kahden valkoisen kääpiön törmäyksestä. Räjähdyksessä molempien tähtien kaikki aine olisi lentänyt avaruuteen ja jäljelle olisi jäänyt vain vähäinen kaasupilvi.
Supernovajäänne sijaitsee arviolta noin 2,2 kiloparsekin eli 7100 valovuoden päässä Maasta, jolloin sen todellinen läpimitta on noin 20 parsekia.
Vaikutukset Maassa

Tutkimukset viittaavat siihen, että tyypin Ia supernovasta tulee Maahan saakka huomattavasti enemmän gammasäteilyä kuin Auringosta, vaikka supernova räjähtäisi tuhannen parsekin päässä. Se voisi vahingoittaa Maata suojaavaa otsonikerrosta ja vaikuttaa elämään ja ilmastoon. Vaikka SN 1006:lla ei ilmeisesti juuri ollut tällaisia seurauksia, sen gammasäteilyn vaikutuksesta ilmakehässä todennäköisesti syntyi ensin typen oksideja ja niistä edelleen nitraatteja, jotka laskeutuivat maan pinnalle muun muassa lumisateiden mukana ja ovat yhä havaittavissa Etelämanteren jäätikössä.
SN 1006:n jäänteen laajenemista koskevien havaintojen vertailua
Käännös suomeksi
Smaragdinaukuja

| Smaragdinaukuja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Lavastajat Ptilonorhynchidae
Suku::  Naukujat Ailuroedus
Laji::  crassirostris
Kaksiosainen nimi
 Ailuroedus crassirostris  (Paykull, 1815) 
Alalajit 
 A. c. arfakianus  A. c. astigmaticus  A.c. crassirostris  A. c. facialis  A. c. guttaticollis  A. c. joanae  A. c. jobiensis  A. c. maculosus  A. c. melanocephalus  A. c. melanotis  A. c. misoliensis 
Katso myös
   Smaragdinaukuja Wikispeciesissä   Smaragdinaukuja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Smaragdinaukuja (Ailuroedus crassirostris) on Australiassa elävä lavastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Lajin löytäminen ja nimeäminen

Smaragdinaukuja on ensimmäisiä Australiasta löydettyjä lavastajia. Ensimmäisen yksilön tarkkaa löytöpaikkaa ei tunneta, mutta se on kerätty Uuden Etelä-Walesin alueelta. Smaragdinaukujan nimesi Gustaf von Paykull vuonna 1815. Hän sijoitti lajin lepinkäisten heimoon sen tukevan nokan perusteella ja antoi lajille tieteelliseksi nimeksi Lanius crassirostris. Vuonna 1820 Heinrich Kuhl siirsi smaragdinaukujan lavastajien heimoon ja muutti tieteelliseksi nimeksi Ptilinorhychus crassirostris. Lajin nykyisen tieteellisen nimen Ailuroedus crassirostris antoi Jean Cabanis vuonna 1851. Lajinimi crassirostris tulee sanoista crassus ’paksu’ ja rostris ’nokka’, viitaten lajin tukevaan nokkaan.
Ulkonäkö ja ääni

Kooltaan smaragdinaukuja on noin 24–33 cm. Väritykseltään se on pääosin vihreä. Sen naama on hieman muuta ruumista harmahtavampi. Rinta on kellertävän vihreä. Siipisulkien ja vatsan höyhenten kärjet ovat valkoiset ja tekevät niistä täplikkäät. Naaras muistuttaa ulkonäöltään koirasta. Nuori lintu on väritykseltään aikuista smaragdinaukujaa vaaleampi.
Smaragdinaukujakoiraan laulu on helposti tunnistettavaa ja muistuttaa kissan naukumista. Koiras on äänessä lisääntymiskauden alussa koko päivän, mutta erityisesti aamuisin ja iltahämärissä. Uudessa Etelä-Walesissa elävät koiraat ovat monipuolisempia naukumisessaan kuin etelämpänä elävät lajitoverinsa. Naaraiden laulu on sarja surisevia ääniä, jotka päättyvät ´tsit´-tirskahdukseen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Smaragdinaukujan levinneisyys on keskittynyt Australian itäosiin Uuden Etelä-Walesin ja Queenslandin osavaltioihin. Sen elinympäristöä ovat trooppiset sademetsät ja niiden reunamat, harvoin kaukana vedestä. Smaragdinaukuja ei ole kuitenkaan harvinainen kuivemmissa eukalyptusmetsissäkään. Toisinaan sitä tavataan myös puutarhoissa.
Lisääntyminen

Toisin kuin useat muut lavastajien heimoon kuuluvat linnut smaragdinaukujakoiraat eivät rakenna koristeellista huvimajankaltaista rakennelmaa houkutellakseen naaraita. Smaragdinaukuja on niin ikään monista muista heimonsa lajeista poiketen yksiavioinen. Lisääntymisaika kestää syyskuusta tammikuulle. Naaras rakentaa kuppimaisen pesän puuhun oksanpätkistä, lehdistä ja juurista. Naaras munii kahdesta kolmeen ruskehtavaa munaa, joita vain se hautoo. Hautominen kestää noin kolme viikkoa. Koiras auttaa poikasten ruokkimisessa.
Ravinto

Smaragdinaukuja on kaikkiruokainen, mutta syö pääosin kasviravintoa. Pääosan ravinnosta muodostavat hedelmät, mutta se syö myös kukkia, lehtiä ja siemeniä. Lisäksi se ruokailee pienillä matelijoilla ja saattaa tappaa poikasilleen ravinnoksi muiden lintujen poikasia. Smaragdinaukujat ruokailevat usein yhdessä satiinilavastajien kanssa.
Parikkalan vaakuna

Parikkalan vaakuna
Parikkalan vaakuna on Parikkalan kunnan tunnus, joka suunniteltiin Parikkalan, Saaren ja Uukuniemen kuntaliitoksessa syntyneelle kunnalle vuonna 2005. Vaakunan hopea-puna-musta väritys on perinteinen Karjalan alueen vaakunoille, ja sen pykäläristit viittaavat yhdistyneisiin kuntiin. Ristien voidaan ajatella myös liittyvän rajoihin, jotka lukuisissa rauhansopimuksissa ovat pilkkoneet kunnan aluetta. Vaakunan vallikoroinen pieli viittaa samaan asiaan kuvaten kuntaa rajaseutuna kolmen valtakunnan – Suomen, Ruotsin ja Venäjän – välillä.
Vaakunan selitys on ”hopeisella kilvellä musta linnakekoroinen vastapieli ja kolme punaista pykäläristiä paaluttain”. Vaakunan on suunnitellut Seppo Siitonen, ja Parikkalan kunnanvaltuusto hyväksyi sen 21. kesäkuuta 2005 tekemällään päätöksellä.
Parikkalan vaakuna (1956–2004)
Alkuperäinen Parikkalan kunnanvaltuuston 3. syyskuuta hyväksymä ja sisäasiainministeriön 14. marraskuuta 1956 vahvistama vaakuna oli Aarno Karimon ja Ahti Hammarin suunnittelema. Sen vaakunaselitys oli ”mustassa kentässä uiva punavaruksinen hopeasiika, saatteena kolme hopeista pykäläristiä, kaksi siian ylä- ja yksi alapuolella”. Siinä kolme pykäläristiä viittasivat kolmeen pitäjään (Parikkala, Saari ja Simpele), jotka on muodostettu Parikkalan emäpitäjästä. Siika symboloi puolestaan alueen kalavesiä.
Sivullinen

| Sivullinen> L’Étranger |
| --- | --- |
 Ensimmäisen painoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Albert Camus
Kieli:  ranska
Genre:  filosofinen romaani psykologinen romaani
Kustantaja:  Gallimard
Julkaistu:  1942
Sivumäärä:  186 s.
Suomennos
Suomentaja:  Kalle Salo
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1947
Sivumäärä:  160 s. (4. painos)
ISBN:  978-951-1-24964-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sivullinen (ransk. L’Étranger) on ranskalaisen Albert Camus’n romaani, joka julkaistiin toisen maailmansodan aikaan natsi-Saksan miehittämässä Ranskassa vuonna 1942. Teos oli Camus’n ensimmäinen julkaistu romaani. Tarinan katsotaan ilmentävän kirjoittajansa absurdia filosofiaa. Kirjan keskeisiä teemoja ovat muun muassa ihmiselämän merkityksettömyys, totuus ja kuolema.
Sivullinen sijoittuu ranskalaisen Algerian siirtomaan pääkaupunkiin Algeriin. Päähenkilö on Algerian ranskankieliseen väestöön kuuluva nuorimies, Meursault, jolle mikään ei merkitse mitään. Meursault sekaantuu erään naapurinsa ja paikallisten arabien väliseen kiistaan ja päätyy ampumaan yhden arabeista kuoliaaksi kirkkaassa päivänvalossa. Meursault tuomitaan kuolemaan murhasta ja osaltaan myös siitä syystä, ettei ympäröivä yhteiskunta voi käsittää hänen välinpitämättömyyttään maailmaa ja toisia ihmisiä kohtaan.
Juoni

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Äiti kuoli tänään. Tai ehkä eilen. Sain vanhainkodista sähkeen: »Äiti kuollut. Hautaus huomenna. Osanottomme.» Samantekevää. Ehkä se tapahtui eilen. | ” |
– Sivullinen, ensimmäinen osa, luku 1.
Romaani alkaa Meursault’n matkustaessa maaseudulle osallistuakseen äitinsä hautajaisiin. Meursault saapuu vanhainkotiin, jossa hän valvoo yön äitinsä ruumiin vierellä. Aamulla hautajaissaattue lähtee kohti läheistä kylää, jossa hautajaiset pidetään. Hautajaisten jälkeen Meursault palaa Algeriin, jossa hän viettää muutaman vapaapäivän eläen täysin tavallista elämää: hän syö, tapaa naisen, tupakoi ja käy työssä. Se, että hän ampuu miehen hengiltä aurinkoisena iltapäivänä, johtuu silkasta sattumasta.lähde?
Tästä alkaa romaanin toinen osa. Camus kertoo kiihkottomasti, kuinka mies lopulta tuomitaan − erityisesti siitä syystä, että hän on yhteiskunnan ulkopuolella, tunteeton hirviö. Todellisuudessa Meursault ei kuitenkaan ole tunteeton. Camus itse on kuvaillut päähenkilöään mieheksi, jossa asuu syvä intohimo totuutta kohtaan. Hän ei suostu valehtelemaan eikä tuntemaan tunteita, joita ei todellisuudessa tunne, vaikka näin onnistuisikin pelastamaan oman henkensä.
Teoksen vaiheet > Taustaa

1930-luvulla Albert Camus oleskeli Algerin kaupungissa. Hän opiskeli, teki vaihtelevia töitä, osallistui eri teatteriryhmien toimintaan ja käytti aikaa myös kirjoittamiseen. Vuonna 1930 hän sairastui ensimmäisen kerran tuberkuloosiin, josta hän ei koko loppuelämänsä aikana kunnolla parantunut. Aikanaan tautia hoidettiin injektoimalla potilaan keuhkoihin ilmaa, jolloin keuhko lyyhistyi ja sai aikaa parantua. Tuberkuloosin vuoksi Camus’n täytyi lakata pelaamasta syvästi rakastamaansa urheilulajia, jalkapalloa. Yliopistossa Camus’n opettajana oli kuuluisa filosofi Jean Grenier. Vielä opiskeluaikanaan Camus oli vuosina 1934–1936 lyhyesti naimissa Simone Hié -nimisen naisen kanssa. Camus oli syvästi kiintynyt vaimoonsa, mutta tällä oli vakava huumeongelma, mikä teki avioliitosta vaikean. Ero aiheutti Camus’lle merkittävää kärsimystä.
Albert Camus oli jo nuoruudessaan päättänyt haluavansa ryhtyä kirjailijaksi, ja 1930-luvulla hän kirjoitti filosofisia tekstejä, esseitä sekä kauno- ja näytelmäkirjallisuutta. Vuodesta 1936 hänellä oli oma teatteriryhmä, joka esitti hänen itsensä ohjaamia näytelmiä. Teatteritoiminnan ohella Camus osallistui vasemmistolaiseen aktivismitoimintaan, ja liittyi vuonna 1935 kommunistiseen puolueeseen, joka pyrki tuohon aikaan muodostamaan kansanrintaman fasisteja vastaan. Camus’n tehtävänä oli järjestää poliittisia kulttuuritapahtumia, joihin kuului muun muassa neuvostoliittolaisten elokuvien esittäminen Algerin kulttuuritalolla, väittelyiden järjestäminen ja Ranskan siirtomaahallintoa vastustaneen arabiliikkeen tukeminen. Camus kuitenkin jätti puolueen jo vuonna 1937. Taustalla oli pääasiassa kommunistien osoittama välinpitämättömyys arabinationalisteja kohtaan, jotka Ranskan hallitus oli vanginnut. Tästä huolimatta Camus ei kannattanut Algerian irtautumista emämaastaan; ennemmin kyse oli hänen kokemastaan moraalisesta velvollisuudesta auttaa niitä, jotka hallitus oli vanginnut mielipiteidensä vuoksi.
Vuoteen 1937 mennessä Camus ryhtyi etsimään itselleen vakituista työtä ja pääsi saman vuoden joulukuussa töihin paikalliselle ilmatieteen laitokselle. Siellä hänen työtehtävänään oli koota 25 vuoden ajalta kooste Algerian sääasemien tiedoista. Vakituisen työn ansiosta Albert Camus pystyi osallistumaan iltaisin Théâtre de l’Equipe -nimisen teatterin toimintaan, joka keskittyi esittämään vanhoja näytelmiä uudenlaisista näkökulmista. Tämän lisäksi Camus työsti romaania Onnellinen kuolema ja valmisteli esseekokoelman L’envers et l’endroit julkaisua, mikä tapahtui vielä samana vuonna. Camus’n muistikirjoista löydetty katkelma, joka on kirjoitettu ennen joulukuuta 1938, sisältää Sivullisen aloituskappaleen.
Teoksen vaiheet > Kirjoittaminen

Vuoden 1938 aikaan Camus työsti jo Sivullista. Romaani oli vain yksi Camus’n monista kirjoitushankkeista, joita hän työsti tuona aikana. Romaani Onnellinen kuolema julkaistiin vasta postuumisti, ja osa kriitikoista pitää sitä vain varhaisena versiona Sivullisesta. Camus’n tiedetään työstäneen sekä Sivullista että Onnellista kuolemaa samanaikaisesti jossain vaiheessa vuosina 1937–1938, mutta vaikuttaa siltä, että vuoteen 1939 mennessä hän hylkäsi jälkimmäisen käsikirjoituksen ja keskittyi vain Sivulliseen.
Romaani ei tosin ollut ainoa kirjallinen työ, jota Albert Camus valmisteli tuohon aikaan. Vuoden 1938 lopulla Camus’n päiväkirjamerkintä antaa ymmärtää, että hän halusi käsitellä temaattisia kokonaisuuksia valmistelemalla niistä kolme erilaista tuotosta: filosofisen esseen, näytelmän ja romaanin. Tämän ensimmäisen “trilogian” aihe oli absurdi — ristiriita irrationaalisen maailman ja sen välillä, miten ihminen haluaa löytää maailmasta jotain merkityksellistä tai kuolematonta. Sen muodostavat kolme teosta, joita Camus alkoi kirjoittaa suunnilleen samaan aikaan: näytelmä Caligula, essee Sisyfoksen myytti sekä romaani Sivullinen. Alun perin kirjailija myös toivoi, että nämä kolme teosta voitaisiin julkaista samanaikaisesti.
Toisen maailmansodan syttyminen syyskuussa 1939 vaikutti osaltaan Sivullisen valmistumiseen. Camus menetti työnsä algerialaisen vasemmistolaislehden toimituksessa tammikuussa 1940, kun lehden painaminen lopetettiin ranskalainen sotasensuurin painostuksesta. Camus lähti maaliskuussa Algeriasta ja sai töitä Pariisissa Paris-Soir-sensaatiolehden taittajana ja oikolukijana. Pariisissa Albert Camus sai valmiiksi Sivullisen ensimmäisen version toukokuussa 1940, ja hän toteaa päiväkirjassaan lyhytsanaisesti: “Sivullinen on valmis”. Saman vuoden kesäkuussa koko lehden toimitus pakeni kaupungista juuri ennen kuin saksalaiset valtasivat sen.
Paris-Soirin toimitus siirtyi ensin Clermont-Ferrandiin, ja pakomatkalla Camus itse ajoi yhtä autoista. Perille saavuttuaan kirjailija pelästyi unohtaneensa Sivullisen käsikirjoituksen Pariisiin, mutta löysi sen myöhemmin autonsa takakontista. Myöhemmin lehden toimitus muutti Lyoniin. Albert Camus meni joulukuussa 1940 naimisiin Francine Fauren kanssa, jonka hän oli tuntenut Algerissa. Lähes välittömästi häiden jälkeen Camus sai potkut töistään, ja hän palasi vaimonsa kanssa Algeriaan tammikuussa 1941. Hänen uuden vaimonsa perheellä oli talo Oranissa, missä Camus toivoi voivansa saada osa-aikaisen työn opettajana. Oleskellessaan Oranissa hän opetti kahdessa yksityiskoulussa ranskan kieltä, Ranskan historiaa ja maantiedettä. Samaan aikaan hän korjaili valmista käsikirjoitustaan, jonka hän vihdoin lähetti ystävälleen Lyoniin huhtikuussa 1941. Koska Lyon ja Algeria olivat molemmat Vichyn Ranskan hallinnassa, posti kulki sodasta huolimatta näiden kahden välillä. Lyonista se lähetettiin edelleen kirjailija André Malraux’n luettavaksi, ja hänen suosituksillaan kustantaja Gallimard suostui julkaisemaan romaanin.
Teoksen vaiheet > Julkaisu

Ranskan ollessa saksalaisten miehitysvallan alla vuonna 1941 ranskalaiset kirjakustantamot joutuivat tekemään yhteistyötä natsi-Saksan propagandaministeriön kanssa. Gallimard-kustantamon johtaja Gaston Gallimard esitteli Sivullisen miehitysviranomaisille, jotka hyväksyivät sen, sillä sen ei katsottu sisältäneen mitään haitallista natsiaatteelle. Kun kirja julkaistiin kesäkuussa 1942, kaksi kappaletta siitä lähetettiin Saksan kansanvalistus- ja propagandaministeriölle, kuten ranskalaisilla kustantajilla oli miehitysvallan aikaan tapana.
Vastaanotto ja vaikutus

Ennen Sivullisen julkaisua Albert Camus oli lähes täysin tuntematon nimi Ranskassa. Sivullisen ensipainoksessa oli vain 4 400 kappaletta, joten siitä ei edes voinut tulla suurta myyntimenestystä. Romaani sai silti erinomaisen vastaanoton erityisesti ranskan natsienvastaisissa piireissä, joissa kiertänyt Sartren artikkeli auttoi laittamaan Camus’n suosion alulle. Kirjailijan itsensä oli palattava Algeriasta Ranskaan elokuussa 1942 pahentuneen tuberkuloosin vuoksi. Hän vietti aikansa Ranskan keskiylängöllä sijaitsevassa Le Panelierin kylässä. Hän menetti yhteyden Algeriaan jääneeseen vaimoonsa, kun liittoutuneet valtasivat Pohjois-Afrikan, jolloin hänen oli pakosta jäätävä huonossa terveydentilassaan Ranskaan.
Vastaanotto ja vaikutus > Myöhempi maine ja merkitys

1970-luvulla ranskalaiset ylioppilaat valitsivat Camus’n kirjailijaksi, joka on vaikuttanut heidän elämäänsä kaikkein eniten. Luchino Visconti ohjasi romaanin pohjalta samannimisen elokuvan, jossa Meursault’ta näytteli Marcello Mastroianni.
Albert Camus palkittiin Sivullisen pohjalta Nobelin kirjallisuuspalkinnolla vuonna 1957.
Tyyli ja teemat

Romaanin kertojana toimii päähenkilö Meursault, joka selostaa tapahtumia jokseenkin tunteettomaan sävyyn. Sivullisen tärkeänä kirjallisena esikuvana pidetään André Giden tuotantoa.  Teoksen kerronta muodostuu lyhyistä ja täsmällisistä lauseista. Filosofi Jean-Paul Sartren mukaan teksti “siirtyy selkeästä lauseesta seuraavaan, mutta lauseiden välissä vallitsee kaaos, absurdi tyhjyys”. Proosaa on verrattu Hemingwayn kiinteään tyyliin, mutta yrityksiä luoda yhteys Hemingwayn ja Camus’n teosten välillä pidetään jossain määrin harhaanjohtavina.
Tyyli ja teemat > Suhde Sartren eksistentialismiin

Albert Camus’ta ja hänen teoksiaan on usein kutsuttu eksistentialistisen filosofian edustajiksi, mutta Camus itse ei pitänyt itseään sellaisena, sillä hän halusi mieluummin pysytellä ideologioiden ulkopuolella.
Toisin kuin Jean-Paul Sartre, Camus oli agnostikko. Sivullisen loppuhuipentumassa, papin ja Meursault’n vuoropuhelussa, päähenkilö kertoo, ”ettei usko Jumalaan”, muttei sitä varsinaisesti kielläkään. Tässä näyttäytyy merkittävä ero, sillä Sartren pohja filosofiassa on täydellinen ateismi, joten hänen filosofiallaan on metafyysinen pohja. Camus sen sijaan lähtee ihmisestä, ja siksi hänen ajatteluaan voidaan kuvata inhimilliseksi.
Yhteistä Sartrelle ja Camus’lle on kiistatta olemassaolon tarkoituksettomuus. Sartre kirjoittaa romaanissaan Inho: ”Juuri se minua ärsyttikin, maailman, tuon juosta jolkottavan toukan olemassaoloon ei ollut minkäänlaista syytä.” Se, että Jumalaa ei ole ja että olemassaololla ei ole mitään syytä, on pohjimmainen eksistentialistisen ahdistuksen pohjana.
Tyyli ja teemat > Kolonialismi

Camus’n tiedetään todistaneen Algerian alkuperäisväestön kaltoinkohtelua ranskalaisen miehitysvallan alla, joka oli alkanut jo 1800-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen nationalistinen liikehdintä Algeriassa oli noussut vähitellen vastustamaan siirtomaavaltaa.
Romaanissa tapahtuvaa murhaa on tulkittu metaforana Algerian muslimien kohtelulle. Kirjan julkaisu osuu aikaan, jolloin algerialaiset vaativat yhä näkyvämmin poliittista itsehallintoa. Vaikka ranskalaiset myönsivät joitakin vapauksia Algerialle jo 1940-luvulla, jatkuvat erimielisyydet johtivat lopulta Algerian sodan syttymiseen vuonna 1954.