stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Svärdfisken (Sf)
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 15. toukokuuta 1959 ja myytiin 1961 Göteborgiin romutettavaksi.
Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen 5. puoluekokous

Puoluekokousväkeä Oulun työväentalolla. Näyttämön yläpuolella lukee teksti "Yksimielisyyttä leivän hengen ja oikeuden puolesta".
Suomen Sosialidemokraattisen puolueen 5. puoluekokous järjestettiin Oulun työväentalolla 20.–26. elokuuta 1906. Se muodostui merkittäväksi koko suomalaisen työväenliikkeen kannalta, kun SDP hylkäsi aseellisen vallankumouksen tavoittelun ja radikaalin luokkataisteluopin ja siirtyi parlamentaristiselle linjalle, jonka ensimmäinen tavoite oli kevään 1907 eduskuntavaalit. Samalla puoluetta yhtenäistettiin aatteellisesti: toimenpiteisiin lukeutui muun muassa yksittäisten jäsenien erottamisia sekä irtisanoutuminen siihen kuuluneiden työväenyhdistysten liepeilla toimineista vallankumouksellisista ja jopa anarkistista aineksista. Vaikka päätös eduskuntatyöhön keskittymisestä tehtiin yksimielisesti, pitivät puolueessa vahvan aseman saaneet nuorsosialistit oman salaisen tapaamisensa, jossa he perustivat lyhytikäiseksi jääneen maanalaisen taistelujärjestön.
Oulun kokoukseen antoivat leimansa syksyn 1905 suurlakko sekä heinä–elokuun vaihteen epäonnistunut Viaporin kapina. Suurlakon jälkeen keisari Nikolai II palautti ensimmäisen sortokauden aikana kumottuja kansalaisoikeuksia. Kuukautta ennen Oulun puoluekokousta hän vahvisti uuden vaalilain ja valtiopäiväjärjestyksen, jotka mahdollistivat huomattavasti entistä säätyvaltiopäiväjärjestystä kansanvaltaisemman päätöksenteon. Viaporin kapina puolestaan merkitsi loppua suurlakon yhteydessä syntyneille punakaarteille, jotka nyt päätettiin lakkauttaa. Puoluekokouksessa tehtiin myös merkittäviä sisäisiä organisaatiouudistuksia ja hyväksyttiin valtakunnallinen vaaliohjelma seuraavan kevään eduskuntavaaleja varten. Puheenvuoroissa näkyi erityisesti puolueeseen suurlakon jälkeen tulleen nuoren radikaalin sivistyneistön ja maltillisempien työväenliikkeen veteraanien välinen valtataistelu.
Yleistä

Oulussa oli tarkoitus järjestää jo vuoden 1903 puoluekokous, mutta työväentalon keskeneräisten rakennustöiden vuoksi se siirrettiin Forssaan. Kyseessä oli ensimmäinen suurlakon jälkeen pidetty SDP:n varsinainen puoluekokous. Puolue oli kuitenkin kokoontunut jo välittömästi lakon päättymisen jälkeen marraskuussa 1905 Tampereella järjestetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa. Oulun kokous oli myös SDP:n ensimmäinen puoluekokous, jonka aikana sen perustamisvuonna 1899 säädetyt kokoontumis-, paino- ja sananvapauden rajoitukset eivät enää olleet voimassa. Kieltojen kumoaminen sekä suurlakon synnyttämä innostus näkyi puolueen jäsenmäärässä, vuoden 1905 lopulla SDP:llä oli noin 45 000 jäsentä, mutta Oulun puoluekokoukseen mennessä määrä oli kaksinkertaistunut. Puolueeseen kuuluvien työväenyhdistysten määrä oli kasvanut vielä rajähdysmäisemmin, 1905 niitä oli 177 ja vuoden 1906 lopulla jo 937. Forssan vuoden 1903 puoluekokouksessa edustettuina oli vain 53 yhdistystä, kun Oulussa niitä oli lähes 400. Samalla yhdistykset edustivat kattavammin koko maata, kun mukana oli myös runsaasti Pohjois-Suomen työväenyhdistyksiä.
Työväenyhdistysten lisäksi kokouksessa oli paikalla edustajia Ylioppilaiden Sosialidemokraattisesta Yhdistyksestä, puoluelehdistä, Kirjaltajaliitosta, Satamatyöntekijäin liitosta ja Rautatieläisten liitosta sekä punakaartista ja ensimmäisen yleisen torpparikokouksen keskustoimikunnasta. Ruotsista mukana olivat LO:n puheenjohtaja Herman Lindqvist ja sosialidemokraattisen työväenpuolueen puoluesihteeri Carl Gustaf Wickman sekä Haaparannan työväenyhdistyksen edustajat.
Puoluekokouksen avasi oululainen toimittaja Kalle Hämäläinen, jonka jälkeen kuultiin Yrjö Sirolan tervehdys ruotsalaisille vieraille. Hän käänsi myös Suomeksi Carl Gustaf Wickmanin pitämän tervehdyspuheen. Kokouksen puheenjohtajiksi valittiin Sirolan lisäksi Taavi Tainio ja Emil Perttilä sekä sihteeriksi Mikko Uotinen. Puoluekokouksen varsinaisella asialistalla oli kysymyksiä kuten punakaartien lakkauttaminen, menettelytapakysymys, valtakunnallinen järjestäytyminen sekä vaali- ja puolueohjelmat. Lisäksi vaadittiin muun muassa yleistä kieltolakia sekä tehtiin virallinen päätös vapun viettämisestä työväen ja köyhälistön yleisenä mielenosoituspäivänä. Oulussa saatettiin myös päätökseen ammatillisen ja poliittisen työväenliikkeen erottaminen, kun puoluekokous hyväksyi vuotta aikaisemmin tehdyn suunnitelman Suomen Ammattijärjestön perustamisesta ja kaikki ammattiyhdistysasiat siirrettiin Matti Paasivuoren hoidettaviksi.
Muuhun ohjelmaan kuului Oulun Työväen Näyttämön teatteriesitys ja lauantai-iltana järjestetty suuri kansanjuhla |Hietasaaren kentällä. Venäjän viranomaiset puolestaan lähettivät kokouksen ajaksi kaupunkiin 500 miehen vahvuisen sotilasyksikön. Erikoisuuksiin kuului Hufvudstadsbladetin kokouksen aikana julkaisema "häväistyskirjoitus", jossa väitettiin 200–300 Ouluun matkalla olleen puoluekokousedustajan pysähtyneen syömään Seinäjoen asemalla ja jättäneen suurimmaksi osaksi maksamatta. Kokouksen järjestävä komitea määrättiin selvittämään asiaa.
Puolueen aatteellinen yhtenäistäminen

Oulun puoluekokouksen aikaan SDP:n sisällä oli jako porvarillisten puolueiden kanssa tehtävää yhteistyötä kannattavien ja radikaalimpaa luokkataistelulinjaa edustavien kesken. Yhteistyötä kannattivat Helsinkiä ja Viipuria lukuun ottamatta muiden suurimpien kaupunkien, kuten Tampereen ja Turun työväenyhdistykset, jotka olivat valmiita kanssakäymiseen myös eri valtiollisten instituutioiden kanssa. Helsingissä ja Viipurissa sekä maaseudun työväenyhdistyksissä sen sijaan oli vallalla "puhtaan luokkataistelun" oppi, jonka mukaan työväestö pystyy parantamaan olojaan ilman yhteistyötä muiden poliittisten ryhmittymien kanssa. Näiden jakolinjojen lisäksi työväenyhdistysten sisällä vaikutti aseellista vallankumousta ajavia tahoja sekä anarkisteja.
Marraskuussa 1905 järjestetyssä Tampereen ylimääräisessä puoluekokouksessa johto oli siirretty Turusta Helsinkiin, koska tarkoituksena oli yhdenmukaistaa linjaa tulevia eduskuntavaaleja silmällä pitäen. Puoluejohdon siirron ohella ns. helsinkiläistä linjaa olivat SDP:n sisällä vahvistaneet puolueeseen suurlakon jälkeen liittyneet nuorsosialistit, jotka edustivat nuorta sivistyneistöä. Heidän edustajiinsa kuulunut Yrjö Sirola oli yksi kokouksen puheenjohtajista ja nuorsosialistit onnistuivat liittoutumaan myös puolueen puheenjohtajaksi Oulussa valitun Edvard Valppaan kanssa. Syntynyt tilanne heikensi entisestään yhteistyölinjaa kannattaneiden asemaa ja Oulun kokouksessa torjuttiinkin yhteistyö porvarillisten puolueiden kanssa. Myöhemmin sen tulkittiin koskevan myös keisarinvallan vastustamiseksi ja Suomen suuriruhtinaskunnan autonomian puolustamiseksi tehtyä yhteistoimintaa. Esimerkiksi Otto Ville Kuusinen katsoi, että Suomen porvariston ja venäläisen virkavallan edut olivat viime kädessä samat, koska silloinen valtiopäiväjärjestyksen puitteissa porvaristo pystyi halutessaan estämään jokaisen eduskunnan hyväksymän uudistuksen.
Puolueen yhtenäisyyttä vahvistettiin myös valtakunnallisilla organisaatiouudistuksilla. Entisen puoluehallinnon korvasivat nyt puolueneuvosto ja puoluetoimikunta, joka oli myös toimeenpaneva elin. Uuteen organisaatiopyramidiin kuuluivat lisäksi vaalipiiri- ja kunnallisjärjestöt sekä paikallisosastot. Tämä merkitsi puoluejohdon muuttumista entiseen verrattuna harvainvaltaisemmaksi, kun sivistykseltään ja sosiaaliselta tasoltaan heikommat jäivät vaikuttamaan ainoastaan paikallisosastoihin.
Henkilöristiriidat

Henkilökysymyksistä esillä olivat J. K. Karin ja Matti Kurikan asema puolueessa. Turkulainen Kari oli suurlakon jälkeen lähtenyt mukaan porvarilliseen senaattiin, jonka vuoksi hänen jäsenyytensä kyseenalaistettiin. Karin puolustajat katsoivat, että hän oli senaatissa yksityishenkilönä, eikä SDP:n edustajana. Kari itse näki, että puoluehallinto oli aikoinaan antanut hänelle luvan lähteä mukaan senaatin toimintaan. Keskustelun jälkeen Karin tapaus siirrettiin menettelytapavaliokunnan käsiteltäväksi, jonka antaman lausuman mukaan hänet päätettiin erottaa puolueesta.
Toinen kiistanalainen henkilö oli Pohjois-Amerikasta hieman aikaisemmin palannut utopiasosialisti Matti Kurikka, joka yritti nousta takaisin työväenliikkeen johtohahmojen joukkoon. Hänet oli valittu kokoukseen Sörnäisten työväenyhdistyksen edustajana, mutta valtakirjojen tarkistuskomitea halusi muiden kokousedustajien käsittelevän Kurikan osallistumisoikeuden, koska hänen katsottiin toimineen puoluetta vastaan. Yksittäiseen henkilöön kohdistuneen kuritoimenpiteen lisäksi tapauksessa oli myös kyse puoluejohdon pyrkimyksestä tehdä SDP:stä aatteellisesti yhtenäisempi puolue. Asiasta käytettiin yli 60 puheenvuoroa ja lisäksi 20 halukasta kokousedustajaa suostuteltiin luopumaan omastaan. Keskustelusta tuli lopulta niin pitkä, että aihe jäi kokouksen avauspäivän ainoaksi käsitellyksi asiaksi. Äänestyksessä Kurikan edustusoikeutta kannatti ainoastaan 29 puoluekokousedustajaa, jonka jälkeen ryhdyttiin vielä äänestämään hänen erottamisestaan. Kurikka kuitenkin ilmoitti eroavansa puolueesta vapaaehtoisesti ja poistui kokouksesta. Kurikka perusti uuden Suomen Sosialistisen Reformipuolueen heti seuraavana päivänä. Hän kertoi puolueensa edustaman sosialismin taistelevan SDP:n materialistis-anarkistista suuntausta vastaan.
Paikalla oli myös suurlakon ja Viaporin kapinan aikaan Helsingin punakaartin johtoon kuulunut Jean Boldt, joka oli vasta Ouluun saavuttuaan liittynyt paikallisen työväenyhdistyksen jäseneksi. Hänelle ei annettu puheenvuoroa, vaan syntyneen sanaharkan jälkeen kokous keskeytettiin kymmenen minuutin ajaksi ja Boldt poistettiin tilaisuudesta.
Menettelytapakysymys

Oulun kokoukseen vaikutti olennaisesti heinä–elokuun vaihteen Viaporin kapina, johon Helsingin punakaartin osastot olivat liittyneet. Samalla niiden johtajana toiminut Johan Kock oli julistanut yleislakon. SDP:n johto puolestaan ei ollut etukäteen tietoinen kummastakaan hankkeesta, vaan sanoutui niistä irti. Epäonnistuneen kapinayrityksen vuoksi puoluekokouksessa tuli keskeiseksi ns. menettelytapakysymys, eli valitseeko puolue parlamentarisen vai aseellisen vallankumouksen linjan. Alustavan puheenvuoron piti Porin työväenyhdistyksen edustaja Eetu Salin, jonka mukaan puolueen tuli olla "hyökkäävä", mutta tämän piti kuitenkin tapahtua puhtaasti sosialidemokratian keinoin. Hän sai tuekseen erityisesti työväenliikkeen vanhemman polven edustajia. Viaporin kapinan epäonnistumisen johdosta samoilla linjoilla oli nyt myös esimerkiksi August Rissanen, joka aikaisemmin oli tunnettu väkivaltaa avoimesti kannattaneena aktivistina ja punakaartin jäsenenä. Useat nuorsosialistit sen sijaan halusivat edelleen säilyttää mahdollisuuden aseellisen taisteluun.
Puoluekokouksen ottamma kielteinen asenne väkivaltaa ja aseellista toimintaa vastaan johtui lähinnä siitä, että suurlakon jälkeen saavutettuja asemia ja eduskuntauudistusta ei haluttu vaarantaa Venäjän viranomaisia ärsyttämällä. Osa puoluekokousedustajista, kuten uudeksi puheenjohtajaksi myöhemmin valittu Edvard Valpas, haluisivat kuitenkin pitää edelleen voimassa valmiudet myös suurlakon tapaisiin ulkoparlamentaarisiin toimiin. Toisenlaisia näkemyksiä puolestaan esitti Ylioppilaiden sosialidemokraattisen yhdistyksen edustaja Severi Alanne, joka halusi kytkeä Suomen työväenliikkeen osaksi Venäjällä tsaarinvaltaa vastaan käytävää vallankumouksellista taistelua. Hänen mukaansa kansanvaltaisella kehityksellä ei Suomen suuriruhtinaskunnassa olisi mahdollisuuksia itsevaltaisen Venäjän alamaisena. Alanteen mielestä vallankumouksellinen toiminta oli välttämätöntä myös, jotta työväestön turhautuneisuus ei purkaudu anarkian kautta. Esimerkkinä hän mainitsi Viaporin kapinan ohella kesäkuussa 1906 tapahtuneen Muolaan verityön.
Poikkeavista näkemyksistä huolimatta kokous hyväksyi yksimielisesti päätöslauselman parlamentaristisessa toiminnassa pysyttelemisestä. Kyseessä oli kuitenkin kompromissi, jossa pelkästään korostettiin eduskuntatoiminnan tärkeyttä, ottamatta selkeästi kantaan kumpaankaan suuntaan. Menettelytapavaliokunnan lausunnossa tähdennettiin lisäksi, ettei porvarillisten puolueiden kanssa liittouduta. Puolue luopui myös täydellisen pasifismin ja antimilitarismin ajatuksesta, ottaessaan esille mahdollisuuden kansanpuolustuslaitokseen, jota nuorsosialistit taas pitivät sosialistisen aatteen pettämisenä. Heidän joukossaan saavutettu yksimielisyys oli pitkälti Otto Ville Kuusisen kehittämän kaksoistrategian ansioita. Sen mukaan toiminta eduskunnassa oli etusijalla, mutta työväenliikkeen oli valmistauduttava myös Venäjän itsevaltiuden kukistamista varten.
Punakaartien lakkauttaminen

Punakaartien lakkauttaminen sai alkunsa, kun Viaporin kapinan yhteydessä tapahtui useita kuolonuhreja vaatinut Hakaniemen mellakka. Välikohtauksen johdosta senaatti päätti kieltää punakaartit ja ylioppilaiden suojeluskaartin, jonka jälkeen asia otettiin käsittelyyn myös Oulun puoluekokouksessa. Punakaarteja puolustettiin muun muassa sillä, että ne olivat poliisia paremmin onnistuneet pitämään järjestystä yllä esimerkiksi levottomassa Kymenlaaksossa. Joidenkin ehdotusten mukaan punakaartit olisi pitänyt muuttaa vapaapalokunniksi tai urheiluseuroiksi. Pelkona oli myös, että lakkauttamisen myötä työväenyhdistysten jäseniä menisi mukaan Suomen Aktiivisen Vastustuspuolueen taistelujärjestön Voimaliiton toimintaan. Jatkamisen ongelmana taas nähtiin, että senaatin päätöksen jälkeen kaartien olisi pitänyt toimia maanalaisesti, joka oli työväenliikkeelle täysin vieras ajatus. Lopulta menettelytapavaliokunta päätti lakkauttaa kaartit ja sai kokoukselta yksimielisen tuen. Myös punakaartien edustajana ollut Jussi Tuominen kannatti lakkauttamista, mutta hän vaati, että niiden myönnettäisiin tehneen suuren palveluksen työväenasialle. Punakaartien lakkauttaminen tarkoitti, että samalla luovuttiin ajatuksesta aseellisesta puolisotilaallisesta järjestöstä yhtenä työväenliikkeen toimintahaarana.
Vaaliohjelma

Oulun kokouksessa hyväksyttiin myös vaaliohjelma tulevan kevään eduskuntavaaleja varten. Siinä vaadittiin eduskunnan oikeuksien laajentamisen ohella muun muassa kunnallista äänioikeutta, uutta maanvuokralakia, työsuojelun aloittamista, työkyvyttömyys- ja vanhuusvakuutusta, progressiivista verotusta, koulupakkoa sekä sukupuolten välistä tasa-arvoa.
Henkilövalinnat

Viimeisenä kokouspäivänä sunnuntaina 26. elokuuta valittiin uudeksi puheenjohtajaksi Edvard Valpas, joka sai äänestyksessä yhteensä 269 ääntä. Varapuheenjohtajaksi tuli Aleksanteri Järvenpää, puoluesihteeriksi Yrjö Sirola ja puoluetoimikuntaan hänen lisäkseen Miina Sillanpää sekä Oscar Johansson. Sirola kuitenkin pyysi eroa puheenjohtajan tehtävästä, jonka jälkeen hänen tilalleen nimettiin Matti Turkia.
Salainen rinnakkaiskokous

Vaikka nuorsosialistit menettelytapakysymyksessä äänestivät parlamentaristisen linjan puolesta, päätti osa perustaa SDP:lle maanalaisesti toimivan aseellisen rinnakkaisjärjestön yhdessä joidenkin työläisaktivistien kanssa. Salaisessa kokouksessa olivat mukana muun muassa Väinö ja Sulo Wuolijoki sekä työläisaktivisteissa vaikuttaneet Timo Korpimaa ja Leo Laukki. Heidän mukaansa Suomen työväenliikkeen piti valmistautua myös Venäjällä tapahtuvan vallankumouksen varalta. Nuorsosialistien mielestä ainoastaan sitä tukemalla voitaisiin Suomen autonominen asema vakiinnuttaa ja samalla varmistaa kansanvaltainen kehitys. Väkivaltaiseen luokkataisteluun he ottivat mallia venäläiseltä anarkistilta Pjotr Kropotkinilta, jonka teos Taistelu leivästä oli juuri samana vuonna suomennettu, sekä Ruotsin sosialidemokraattisen työväenpuolueen radikaaleihin lukeutuneelta Hinke Bergegreniltä.
Järjestön perustaminen tuli muiden sosialidemokraattien tietoon jo syyskuussa, aiheuttaen muun muassa Yrjö Mäkelinin ja Kössi Lindströmin eron Tampereen työväenyhdistyksestä. Mäkelin erosi samalla myös Kansan Lehden päätoimittajan tehtävästä. Yrjö Sirola sen sijaan yritti kirjoittamassaan artikkelissa ymmärtää ja selittää nuorsosialistien ajatuksia, mikä puolestaan johti Mäkelinin, Lindströmin, Taavi Tainion ja Eetu Salinin kieltäytymiseen eduskuntavaaliehdokkuudesta.
Oulun työväentalo.
Porvarillisen Fyren-pilalehden piirtäjä Alex Federley tulkitsi SDP:n radikalisoituneen Oulun puoluekokouksessa. Pilapiirroksessa ”På de rödas vågskål” (”Punaisten vaakakupissa”) puolueesta erotetut J. K. Kari, Jean Boldt ja Matti Kurikka korvataan laatikollisella dynamiittia.
Eetu Salin.
Puheenjohtajaksi valittu Edvard Valpas.
Göran Käck

Stig Göran Karl Käck (s. 5. huhtikuuta 1941 Kirkkonummi) on suomenruotsalainen taidemaalari, näyttelijä ja puuartesaani. Käckin kuva- ja puutaideteoksissa inspiraation lähteenä on toistuvasti ollut suomalainen luonto, erityisesti Pohjois-Karjalan erämaat..
Uransa keskeisimpään materiaaliin, puuhun, Käck pääsi kosketuksiin jo nuorena. Hänen perheensä perustama puuteollisuuden yritys, Lappböle Hemslöjd AB, jonka toiminnassa Göran oli mukana nuoresta pitäen, valmisti muun muassa Kirkkonummen kirkon penkit sekä ikkunalaudat . Myöhemmin taiteilijan urallaan Käck kehitti suhdettaan puuhun, ja teki useita tilataideteoksia luonnosta löytämäänsä puuta hyödyntäen. Puu on materiaalina ollut tärkeässä osassa myös Käckin maalauksissa, joissa luonnosta löytynyttä puuta on hyödynnetty teosten kehyksissä. .
Göran Käckin teoksia hankittiin vuosina 2011 ja 2014 Kirkkonummen Porkkalassa sijaitsevaan Villa Hummerheimiin .
Aiheesta muualla

Göran Käck (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Kirkkonummen kirkon virtuaaliesittely
HMS Swiftsure (1804)

| HMS Swiftsure |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Balthazar & Edward Adams, Bucklers Hard
Kölinlasku:  elokuu 1802
Laskettu vesille:  23. heinäkuuta 1804
Palveluskäyttöön:  elokuu 1805
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1845
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 725 73/94 bm
Pituus:  52,73 m (tykkikansi) 43,22 m (köli)
Leveys:  14,58 m
Syväys:  6,32 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Swiftsure oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1804 vesillelaskettu Swiftsure-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 16. elokuuta 1800 Balthazar & Edward Adamsilta Bucklers Hardista, missä köli laskettiin elokuussa 1802. Se laskettiin vesille 23. heinäkuuta 1804 ja valmistui 24. syyskuuta Portsmouthissa. Valmistuskustannukset olivat 35 787 puntaa seitsemäntoista shillinkiä ja yhdeksän pennyä.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen elokuussa 1805 Kanaalin laivastoon päällikkönään Mark Robinson. Se oli vuoden lopulla valvomassa Cadizin saartoa. Aluksen päälliköksi tuli William Gordon, jonka johdolla alus osallistui Ranskan laivaston takaa-ajoon Karibialle. Alus oli Trafalgarin taistelussa suojanpuoleisessa jonossa ja taistelussa miehistöstä sai surmansa yhdeksän ja haavoittui kahdeksan.
Alus siirrettiin vastaanottoalukseksi 1819 ja myytiin 1845.
Hank Locklin

Hank Locklin
Lawrence Hankins Locklin eli Hank Locklin (15. helmikuuta 1918 McLellan, Florida – 8. maaliskuuta 2009 Brewton, Alabama) oli yhdysvaltalainen country-muusikko ja laulaja-lauluntekijä.
Locklin oli Grand Ole Opryn jäsen. Hänen tunnetuimpia hittejään ovat muiden muassa "Send Me the Pillow That You Dream On", "Geisha Girl" ja "Please Help Me I'm Falling", joka sijoittui Billboard Hot 100 -listalla kahdeksanneksi.
Locklin sai osakseen laajaa huomiota Euroopassa ja varsinkin Irlannissa – hän levyttikin vuonna 1963 albumin Irish Songs Country Style.
Locklin nähtiin vuonna 2006 Public Broadcasting Servicen Country Pop Legends -spesiaalissa, jossa hän esitti laulut "Send Me The Pillow That You Dream On" ja "Please Help Me I'm Falling".
Hanhilampi (Vuotto)

| Hanhilampi (Vuotto) |
| --- | --- |
 Järvinäkymä lounaisrannalta itäkoilliseen
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Oulu, Vuotto
Koordinaatit:  64°56′30″N, 26°27′02″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Vuotonoja
Järvinumero:  60.026.1.009 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  88,9 m
Rantaviiva:  0,86 km 
Pinta-ala:  0,0392 km² 
 fiHanhilampi 
Hanhilampi on pieni järvi Oulun kaupungin (entisen Ylikiimingin kunnan) itäosassa Ylivuoton kylässä Vuoton kaupunginosassa. Järven korkeus on 89 metriä merenpinnasta, ja se laskee väliojan kautta Kiiminkijokeen Vuotonojaa ja edelleen Vepsänjokea pitkin. Järven lähettyville menee tie Vähä-Vuotungin pohjoispuolen Vastasmaasta, joskin järvi on soiden ympäröimä etelän puolen Vitikkosaaren kangasta lukuun ottamatta. Vitikkosaaressa on kämppä "Unhola" ja sauna "Muistola".
Hans Hausen

Hans Magnus Hausen (12. elokuuta 1884 Helsinki – 16. kesäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen geologi.
Hausen pääsi ylioppilaaksi 1904 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1909 ja filosofian lisensiaatiksi 1914. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1913 ja toimi valtiongeologina Argentiinassa 1914–1917. Vuosina 1927–1951 hän oli Åbo Akademin geologian professori. Hän teki tutkimusmatkoja eri puolille maailmaa ja eläkkeelle jäätyään hän asettui Espanjaan ja tutki siellä Kanariansaarten geologiaa. Hän kirjoitti kansantajuisia ja tieteellisiä teoksia ja Suomen mineralogian historian vuosilta 1828–1918 History of geology and mineralogy in Finland 1828–1918 (1968).
Hausenin vanhemmt olivat historioitsija, valtionarkistonhoitaja Reinhold Hausen ja Anna Julia Reinholdina Böning. Hän oli naimisissa vuodesta 1927 Margit Svea Grandellin kanssa. Heidän tyttärensä oli taidehistorioitsija Marika Hausen
Hans Hansson

Hans Hansson (myös Hannu Hannunpoika, k. 1667) oli suomalainen maanmittari ja kartografi. Hansson nimitettiin 1640- ja 1650-lukujen vaihteessa Turun ja Porin läänin vakinaiseksi maanmittariksi. Hän aloitti tehtävässä mahdollisesti jo vuonna 1645, ensimmäisen Suomessa toimineen maanmittarin Olof Gangiuksen palattua Ruotsiin kahta vuotta aiemmin. Hanssonin tehtäviin kuului muun muassa koko läänin alueen kartoittaminen kihlakunnittain.
Hansson oli yksi ensimmäisiä Suomessa toimineita kartografeja. Hän oli erittäin tuottelias kartoittaja, Hanssonin laatimia karttoja tunnetaan lähes 200. Niistä suurin osa on Turun ja Porin läänin sekä Ahvenanmaan alueelta, mutta hän piirsi karttoja aina Pohjanmaata myöten. Hansson laati maakirjakarttojen lisäksi myös kaupunkikarttoja ja useiden suomalaisten paikkakuntien vanhimmat säilyneet kartat ovat juuri hänen tekemiään. Hansson on laatinut muun muassa Helsingin (1645), Rauman (1650) sekä Porin (1663) ensimmäiset kaupunkikartat. Ne olivat kuitenkin luonnosmaisia, eivätkä perustuneet tarkkoihin mittauksiin. Vuonna 1649 Hansson teki kaupunkimittuksen, jonka pohjalta suunniteltiin Uudenkaupungin ensimmäinen ruutukaava ja 1652 hän oli mukana laatimassa Pietari Brahen toimeksiannosta Turun uutta asemakaavaa. Hanssonin suunnitelmien mukaan Turkuun valmistui muun muassa niin sanottu Uusitori eli nykyinen Kauppatori.
Hansson toimi myös raatimiehenä Helsingissä.
Hans Hauser

| Mitalit> Miesten alppihiihto.Maa:   Itävalta.MM-kilpailut  | Mitalit> Miesten alppihiihto.Maa:   Itävalta.MM-kilpailut  | Mitalit> Miesten alppihiihto.Maa:   Itävalta.MM-kilpailut  | Miesten alppihiihto> Maa:   Itävalta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Cortina d’Ampezzo 1932 | alppiyhdistetty |  |
|  Pronssia | Cortina d’Ampezzo 1932 | pujottelu |  |
|  Pronssia | Innsbruck 1933 | syöksylasku |  |
Hans Hauser (3. lokakuuta 1911 – 1974) oli itävaltalainen alppihiihtäjä.
Hauser osallistui vuoden 1932 maailmanmestaruuskilpailuihin Cortina d’Ampezzossa. Hän sijoittui alppiyhdistetyssä toiseksi, pujottelussa kolmanneksi ja syöksylaskussa neljänneksi. Seuraavan vuoden MM-kilpailuissa Innsbruckissa Hauser sai syöksylaskussa pronssia.
Hauser oli naimisissa tunnetun mafiakuriiri Virginia Hillin kanssa.