stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Flanger
Flangeria hyödyntävät kappaleet

Ensimmäisiä kappaleita joissa efektiä kuultiin oli Small Facesin Itchycoo Park. Sekä Beatles että Jimi Hendrix käyttivät 1960-luvun lopussa flanger-efektiä kappaleissaan manuaalisesti tehtynä. Beatlesin kappale Tomorrow Never Knows albumilta Revolver on kuuluisa esimerkki. Hendrixin Axis: Bold as Loven nimikappaleen loppuvaihe on varhainen esimerkki stereona toteutetusta efektistä.
Musiikkinäytteet
Aluksi näyte perusäänestä. Flanger - efekti aiheuttaa ääneen vaikutelman kiertymisestä. Hyvälaatuinen laite ei kohise.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Isadora Duncan

| Isadora Duncan |
| --- | --- |
 Isadora Duncan ja Sergei Jesenin vuonna 1923.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Dora Angela Duncanon
Syntynyt: 26. toukokuuta 1877 San Francisco, Kalifornia
Kuollut: 14. syyskuuta 1927 (50 vuotta) Nizza, Ranska
Ammatti:  tanssija
Puoliso:  Sergei Jesenin
Näyttelijä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
AllMovie
Isadora Duncan (alk. Dora Angela Duncanon, 26. toukokuuta 1877 – 14. syyskuuta 1927) oli yhdysvaltalaissyntyinen itseoppinut tanssija, joka saavutti urallaan suuremman suosion Euroopassa kuin kotimaassaan. Hän oli plastisen tanssin tienraivaaja ja 1900-luvun uuden tanssin palvotuimpia nimiä, joka elämässään ja taiteessaan jäi kuitenkin yksinäiseksi ja irralliseksi ilmiöksi. Hänen elämäntyöllään on tästä huolimatta ollut merkittävä vaikutus ja yhteys modernin tanssin myöhempään kehitykseen. Duncan loi uuden tavan ajatella tanssia ilmaisukeinona. ”Ihmisen, kaikkien ihmisten, koko maailman täytyy tanssia, näin on aina ollut ja tulee olemaan. Turhaan sitä yritetään estää; ei tahdota ymmärtää luonnon itsensä luomaa luonnollista tarvetta. Siinä kaikki!”, hän itse kuvasi ihmisen suhdetta tanssiin. Hän kuoli auto-onnettomuudessa Nizzassa 50 vuoden iässä.
Duncanin varhaiset elämänvaiheet

Duncan syntyi San Franciscossa köyhään irlantilaisperheeseen. Jo lapsena hän antoi tanssitunteja ja esitti sisarustensa kanssa teatterikappaleita. Kun häneltä myöhemmin kysyttiin, milloin hän alkoi tanssia, hän vastasi: ”luultavasti jo äitini kohdussa”. Vanhempana hän alkoi saada pieniä osia erilaisten teatteriryhmien esityksissä, ja ensiesiintymisensä tanssijana hän teki Augustin Dalyn Kesäyön unelmassa vuonna 1896. Vaikka Duncan ei koskaan saanut muodollista tanssijankoulutusta, hän otti tanssitunteja Englannissa Empire Thetaerin tanssijalta Ketti Lannerilta ja myös Marie Bonfatilta New Yorkissa.
Duncan esiintyi kotimaassaan erilaisissa yhteyksissä, mutta menestys jäi heikoksi. Vuonna 1898 hän ja Ethelbert Nevin antoivat yhteisen konsertin Carnegie Hall Music Roomissa, mutta 40 naista poistui katsomosta, koska he ”eivät voineet katsella Isadoran alastomuutta” - Duncan esiintyi käsivarret ja sääret paljaina. Duncanin perhe uskoi kuitenkin vakaasti Isadoran mahdollisuuksiin ja he kiersivät esiintymässä käytännöllisesti katsoen ilman rahaa. Lopulta Duncan lähti Pariisiin ja antoi siellä useita pienimuotoisia esityksiä saavuttaen edes jonkinlaista menestystä. Vuonna 1901 hän sai kiinnityksen Loie Fullerin ryhmään ja 1902 Alexander Gross järjesti hänelle esiintymisen Budapestin Urania-teatterissa. Menestys oli suuri, vaikka Duncan itsekin oli epäillyt mahdollisuuksiaan. Lopultakin hänen uransa oli päässyt alkuun.
Taide ja tanssi Duncanin aikaan

Taidetanssi länsimaissa Duncanin aloitellessa uraansa oli melkeinpä yksinomaan balettia. 1800-luvun alkupuolella oli syntynyt romanttinen balettityyli, jolloin naisten merkitys tanssissa kasvoi ja keksittiin myös varvastossut ja varpailla tanssiminen. Sukupuolten välinen tasa-arvo tanssissa rikkoutui ja miehille jäi vain ballerinoja avustava rooli. 1800-luvun puolivälissä baletti alkoi taantua ja päätyi Länsi-Euroopassa lopulta revyy-teattereiden ajanvietteeksi. Amerikassa balettia nähtiin lähinnä vierailevien ballerinojen esiintymisissä, mitään omaa tanssitaidekulttuuria ei oikein ollut vielä kehittynyt. Tanssi oli balettia ja sitä osasivat italialaiset, ranskalaiset, venäläiset, mutteivät amerikkalaiset. Venäjästä tuli baletin uudistumisen ja kehityksen keskuspaikka. Siellä muiden muassa Marius Petipa yhdisti ranskalaisen eleganssin ja tyylin italialaiseen virtuoosiseen tekniikkaan. Baletti ei kuitenkaan enää ollut suuren yleisön laji, eikä muuta tanssia revyiden ulkopuolella juuri ollut.
Muissa taiteissa eli voimakas pyrkimys etsiä uusia ilmaisukeinoja. Impressionistit olivat jo vapauttaneet kuvataiteen totutuista kaavoista. Duncanin aikalaisia olivat musiikissa Debussy, Ravel ja Stravinski, kuvataiteessa Matisse, Picasso, Rodin ja de Chirico sekä kirjallisuudessa runoilija Apollinaire. Duncanin tanssinuudistuksen voisi katsoa vastaavan lähinnä muun taiteen impressionismia, vaikka esim. maalaustaiteessa oltiin jo etsimässä modernimpia keinoja (ekspressionismi, kubismi, surrealismi). Uusien virtausten hyväksyminen tanssin alalla oli ollut kovin hidasta.
Duncanin tanssinäkemys

Duncanin tanssi perustui ennemmin tunteeseen kuin järkeen. Hän ”tunsi musiikin sielullaan” ja pyrki löytämään kaikkien liikkeiden alkulähteen, keskusvoiman, jonka avulla parhaiten voisi heijastaa hengen liikettä. Hän kuvasi tanssiaan Konstantin Stanislavskille näin: ”Ennen näyttämölle menoa minun on asetettava itseeni moottori. Se alkaa toimia ja silloin jalat ja kädet ja ruumis rupeavat vastoin tahtoanikin liikkumaan.” Vaikka hän rakasti tanssimista, hän ei voinut sietää balettia, jonka ”jokainen liike sai kauneudentajun šokkiin ja joka antoi mekaanisen ja karkean vaikutelman”. ”Kaiken taiteen tehtävä on ilmaista ihmisen korkeimpia ajatuksia. Mitä ajatuksia baletti ilmaisee?”, hän kysyi. Ajan baletin aiheet liikkuivatkin satujen maailmassa. Duncanin mielestä balettikoulut, jotka taistelivat painovoimaa ja luonnollista yksilöllisyyden halua vastaan ja olivat ristiriidassa luonnon muodon ja liikkeen kanssa, tuottivat vain steriilejä liikkeitä, jotka eivät johda uusiin vaan kuolevat, kun ne on tehty. Hänen mielipiteensä baletista antavat kuvaa tanssista, jota hän itse tavoitteli.
Duncan hylkäsi niin korsetin, tyllihameen kuin tossutkin. Hän halusi tanssia kuin antiikin kreikkalaiset luonnollisen harmonisesti ja vapaana tiukoista balettisäännöistä. Puvukseen hän halusi vapaasti liikkeen mukana elävän tunikamekon, paljaat käsivarret ja jalat. ”Paljasjalkatanssista” tulikin vuosikymmeniksi modernin tanssin haukkumanimi. Duncan oli myös ensimmäinen tanssija, joka käytti musiikkina säveltaiteen mestareiden (kuten Beethovenin, Brahmsin ja Chopinin) teoksia, joita ei ollut sävelletty alun perin tanssia varten. Häntä syytettiinkin musiikin halventamisesta. Duncan myös hylkäsi lavasteet ja tanssi avoimella, vain sametilla verhoillulla, näyttämöllä. Nämä kaikki uudistukset olivat kuitenkin vain uuden liikkumisen tavan vaatimia muutoksia. Teatterin vanhat keinot eivät enää kelvanneet. Duncanin tanssi vaikutti improvisaatiolta, mutta ei sitä kuitenkaan täysin ollut. Improvisaatio oli hänen koreografinen tekniikkansa liikkeen tuottamiseksi.
Tanssinopetuksen tuli Duncanin mielestä herättää ihmisen oma tahto kykeneväksi näkemään kauneutta, jota hän vasta silloin pystyisi itse tanssissaan ilmaisemaan. Harmonian saavuttamiseen tähtäävien tanssiharjoitusten piti kuitenkin sopia yhteen oppilaan oman tahdon kanssa niin, että ne tulivat tehdyiksi mielellään ja innolla. Yksinkertaisten venyvyyttä ja voimaa kehittävien voimisteluharjoitusten kautta piti edetä tanssin ”perusnuottien” harjoitteluun. Ensimmäisiin tanssin askeliin kuului rytmikästä kävelyä ja hidasta marssia, sama nopeammin ja vaikeammassa rytmissä, juoksuja ja hyppyjä. Näin oppilaat saivat haltuunsa liikkeiden skaalan. Tanssiopintojen tuli olla kokonaisvaltaisia ja opettaa oppilaat lopulta ilmaisemaan itseään tanssilla yhtä luontevasti kuin puheella. Niihin piti sisältyä jatkuva oppiminen elämästä ja luonnosta, jolloin he pystyisivät ruumiinsa kaikilla osilla ”yhtymään luonnon säveleen ja laulamaan yhdessä sen kanssa”.
Duncanin taiteellisen toiminnan muodot

Pääosa Duncanin taiteellisesta toiminnasta koostui yksittäisistä esiintymisistä joko yksin tai yhdessä oppilaittensa kanssa. Hän kiersi lähinnä Ranskasta käsin Euroopassa, Venäjällä ja Amerikassa. Hän vieraili myös Suomessa ja Eino Leino kirjoitti esityksestä kritiikin ja kuvauksen.lähde? Kaikissa kiertämissään maissa hän yritti saada kannatusta ajatukselleen perustaa tanssikoulu. Hän halusi sen olevan ilmainen, joten valtionapu tai rikas rahoittaja oli tarpeen. Itse hän ei pystynyt kuluja esiintymispalkkioillaan kattamaan, sen hän oli todennut kokeillessaan koulun pitoa Saksassa. Koulun oppilaista muodostettiin Duncanin kanssa ja erikseenkin esiintynyt Isadorables tanssiryhmä. Duncan kuitenkin vastusti kaupallisuutta taiteessa eikä hyväksynyt esiintymisiä rahan hankkimiseksi. Vuonna 1921 neljännellä käynnillään Venäjällä hän onnistui pyrkimyksessään saada rahoitusta koululle. Vaikka aluksi olikin innostunut vallankumouksen mahdollisuuksista, Duncan kuitenkin pettyi sen tuloksiin ja maassa vallitseviin elinoloihin ja palasi takaisin länteen. Koulua jäi johtamaan Saksan koulussa menestynyt oppilas Irma Duncan (oppilaat olivat ottaneet itselleen Duncanin sukunimen).lähde? Se ei kuitenkaan jatkanut toimintaansa Isadoran kuoleman jälkeen - kuten eivät Ranskaan ja Yhdysvaltoihin perustetut koulutkaan.
Duncan oli intohimoinen sukupuolten välisen tasa-arvon ja rauhan puolestapuhuja. Hänen mielestään naisilla piti olla täysi oikeus hankkia lapsia milloin ja kenen kanssa halusivat. Esitystensä jälkeen hänellä oli tapana pitää puheita, joiden alkuperäinen tarkoitus oli innostaa ihmiset tanssikoulun perustamisajatuksesta. Duncanin innostuessa puheet kuitenkin muuttuivat poliittisiksi. Hän sai kommunistin maineen, jota vielä vahvisti matkustaminen vallankumouksen jälkeiseen Neuvostoliittoon ja avioituminen ”bolsevikin”, runoilija Sergei Jeseninin kanssa. Duncan oli näkyvä hahmo vapautusliikkeessä, joka pyrki muuttamaan 1800-luvun ihmisen nykyaikaiseksi. Duncania pidettiin varsinkin aluksi moraalittomana ajan säädyllisyysvaatimusten vastaisten esiintymisasujen vuoksi. Hänen tanssiaan ei aluksi ymmärretty eikä luettu taiteeksi. Osa arvioijista kiitteli hyväntahtoisesti hänen ulkomuotoaan ja sulokasta liikehdintäänsä toisten haukkuessa koko esityksen. Myöhemmin hän sai osakseen myös varauksetonta ihailua, tosin ei juurikaan kotimaassaan Yhdysvalloissa.
Duncanin perintö

Duncanin vaikutus tanssin kehittymiseen kuitataan usein toteamalla hänen olleen suuri taiteilija ja kiehtova esiintyjä, joka ei kuitenkaan valitettavasti jättänyt jälkeensä mitään liikuntajärjestelmää. Totta onkin, että hänen perustamansa koulut lakkasivat toimimasta ja monet seuraajat olivat vain huonoja kopioita. Duncanin luoma tanssitekniikka ei olekaan suljettu liikejärjestelmä, vaan tapa etsiä aitoa, rehellistä liikettä, joka palvelee haluttua tarkoitusta. Hänen oppilaansa ovat pystyneet välittämään joitakin hänen teoksiaan jälkimaailmalle ja niissä on löydettävissä vieläkin elinvoimaa myös toisten esittämänä. Duncanin vaikutus niin modernin tanssin kuin amerikkalaisen tanssinkin kehitykselle on kiistaton. Monet myöhemmät tanssitekijät ovat saaneet vaikutteita ja innoitusta sekä hänen esiintymisistään että kirjoituksistaan. Suomalaisen tanssin pioneeri Maggie Gripenberg teki Isadoran esityksen nähtyään päätöksen ryhtyä tanssijaksi. Duncan on vaikuttanut myös baletin kehitykseen. Djagilevin Ballets russes -ryhmälle uudistuksellisia koreografioita tehnyt Mihail Fokin näki Duncanin tanssia Pietarissa saaden siitä vaikutteita.
Duncanin myöhemmät elämänvaiheet

Duncanin elämä oli täynnä dramatiikkaa. Duncanin konventioista poikkeava seksuaalielämä ja useat suhteet, hänen poliittiset mielipiteenilmauksensa ja jatkuvat rahavaikeudet aiheuttivat skandaalin toisensa jälkeen. Vuonna 1922 solmittu avioliitto Jeseninin kanssa oli riitaisa ja varsinainen yhteiselo jäi lyhyeksi, sillä mies matkusti pian takaisin kotimaahansa ja joutui sen jälkeen mielisairaalaan päätyen lopulta  itsemurhaan. Duncanilla oli ennen avioliittoaan kaksi lasta, joista toisen hän sai Gordon Craigin ja toisen Paris Singerin kanssa. Hän menetti molemmat lapsensa onnettomuudessa vuonna 1913, kun auton käsijarru petti ja auto vieri Seinejokeen. Hänen omaksi kohtalokseen koitui 1927 Nizzassa automatkalla pitkä kaulahuivi, joka tarttui avoauton pyörään ja katkaisi hänen niskansa.
Duncanin elämästä on tehty näytelmiä, elokuva Isadora (1968) ja kirjoitettu useita kirjoja. Duncan kirjoitti myös omaelämäkerran nimellä My Life, joka julkaistiin 1927.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isadora Duncan Wikimedia Commonsissa
Biography of Isadora Duncan (Arkistoitu – Internet Archive) Isadora Duncan Foundation
Vapaasti ladattavia Isadora Duncanin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Isadora Duncan keijukaisena Kesäyön unelmassa vuonna 1896.
Ewert Ljusberg

| Ewert Ljusberg |
| --- | --- |
 Ljusberg vuonna 2013.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Karl Ewert Alvar Ljusberg
Syntynyt: 7. toukokuuta 1945 Hede, Ruotsi
Kuollut: 1. lokakuuta 2021 (76 vuotta)
Ammatti:  trubaduuri
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Karl Ewert Alvar Ljusberg (7. toukokuuta 1945 Hede – 1. lokakuuta 2021) oli ruotsalainen trubaduuri. Hänen esikoisalbuminsa Goknul! ilmestyi vuonna 1972. Vuosina 1983–1996 hän juonsi SVT:n ohjelmaa Har du hört den förut?. Ljusberg toimi kuvitteellisen Jamtlandin tasavallan presidenttinä vuodesta 1989.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ewert Ljusberg Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Taiteenala:  MusicBrainz
Alexis de Tocqueville

| Alexis de Tocqueville |
| --- | --- |
 Théodore Chassériaun muotokuva Tocquevillestä Versailles’n palatsissa (1850).
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1805 Verneuil-sur-Seine, Ranska
Kuollut: 16. huhtikuuta 1859 (53 vuotta) Cannes, Ranska
Koulutus ja ura
Koulukunta:  liberalismi, liberaalikonservatismi
Tunnetut työt:  Demokratia Amerikassa (1835/1840)
Alexis-Charles-Henri Clérel de Tocqueville (29. heinäkuuta 1805 Verneuil-sur-Seine – 16. huhtikuuta 1859 Cannes) oli ranskalainen filosofi ja historioitsija. Häntä pidetään yhtenä kansalaisyhteiskunnan tärkeimmistä tutkijoista.
Tunnetuimpia Tocquevillen teoksia ovat Demokratia Amerikassa (ransk. De la démocratie en Amerique), joka julkaistiin kahtena osana vuosina 1835 ja 1840, sekä vuonna 1856 julkaistu L’Ancien Régime et la Révolution, joka liittyi Ranskan kuningasvallan kaatumiseen ja vallankumoukseen. Hän on vaikuttanut niin konservatiiviseen kuin liberaaliinkin ajatteluun.
Tocqueville oli normandialaista aatelissukua. Poliittiselta ajattelultaan Tocqueville oli lähinnä liberaali ja ajatteli esimerkiksi, että hyväntekeväisyys olisi valtion apua parempi muoto sosiaalipolitiikalle. Tocqueville matkusti Yhdysvaltojen lisäksi myös muun muassa Britanniassa ja Algeriassa ja kirjoitti näistä matkoista havaintojaan. Ranskan siirtomaavaltaa Algeriassa Tocqueville arvosteli sen assimilaristisesta mallista ja piti parempana brittiläistä epäsuoraa siirtomaahallintoa.
Demokratia Amerikassa

Alexis de Tocqueville lähetettiin vuonna 1831 Ranskan valtion edustajana tutustumaan Yhdysvaltojen vankilajärjestelmään. Tocqueville matkusti yhdessä Gustave de Beaumontin kanssa yhdeksän kuukauden ajan Yhdysvalloissa tarkkaillen paitsi vankilajärjestelmää, myös yhdysvaltalaista yhteiskuntaa yleisesti. Palattuaan Ranskaan helmikuussa 1832 Tocqueville ja Beaumont luovuttivat raporttinsa vankilajärjestelmästä.
Tocqueville kiinnostui matkalla myös Yhdysvaltojen poliittisesta järjestelmästä, mikä innoitti hänet kirjoittamaan teoksen Demokratia Amerikassa. Hän pohtii teoksessa Yhdysvaltojen edustuksellisen demokratian toimintaa ja etsii syitä siihen, miksi Yhdysvalloissa demokratia toimi, kun taas Ranskassa se oli epäonnistunut. Hänen näkemyksensä mukaan Yhdysvallat edusti 1800-luvun Ranskan keskitetylle hallinnolle vaihtoehtoista mallia, jossa ihmiset kokivat itsensä kansalaisiksi alamaisten sijaan. Hän huomioi myös uskonnon suuren merkityksen yhdysvaltalaisessa yhteiskunnassa ja arveli se johtuneen kirkon ja valtion erosta. Tocqueville näki, että demokratian keskeinen uhka on enemmistön tyrannia, joka johtaa ajatuksellisen vapauden vähenemiseen.
Demokratia Amerikassa on muodostunut tärkeäksi teoreettiseksi työksi kansalaisyhteiskunnan tutkijoille.
Teokset

Du système pénitentaire aux États-Unis et de son application en France (1833; yhdessä Gustave de Beaumontin kanssa)
De la démocratie en Amérique (1835/1840)
L’Ancien Régime et la Révolution (1856)
Recollections (1893; kokoelma Tocquevillen töitä, jotka hänen vaimonsa ja ystävänsä de Beaumont julkaisivat)
Kirjallisuutta

Œuvres Complètes.  Paris:  Gallimard, 1951–2002.  (ranskaksi)
Laine, Jermu: Alexis de Tocqueville: Demokratian ja vapauden moderni yhteensovittaja.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-2741-6
Mayer, J. P.: Alexis de Tocqueville: Massojen aikakauden ennustaja.  (Alexis de Tocqueville: Prophet des Massenzeitalters, 1954)  Suomentanut J. A. Hollo. Helsinki:  Otava, 1956.
Tocqueville, Alexis Clérel de: Demokratia Amerikassa.  (De la démocratie en Amérique I–II, 1835/1840)  Suomentanut Sami Jansson. Helsinki:  Gaudeamus, 2006.  ISBN 951-662-900-8
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexis de Tocqueville Wikimedia Commonsissa
Harju, Aaro: Tocquevillen kansalaisyhteiskuntakäsitys (Arkistoitu – Internet Archive) Kansalaisyhteiskunta.fi 10.12.2004.
Hyvärinen, Mikko: Tocqueville: Tarkkanäköinen aristokraatti demokratisoituvassa maailmassa. Agricolan kirja-arvostelut 16.5.2006.
Tocqueville.org. (englanniksi)
Ranskan kulttuuriministeriön sivusto Tocquevillestä. (ranskaksi) / (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Alikartano

Alikartano
Alikartano eli Frugård on kartano Mäntsälässä Nummisen kylässä. Alikartanon tila perustettiin vuonna 1608. Kartano kuului Nordenskiöld-suvulle vuodesta 1709 vuoteen 1912.  Vuonna 1964 Suomen valtio osti Alikartanon. Kartano toimi museona vuodesta 1983 vuoteen 2015, jolloin Museovirasto päätti sulkea sen pysyvästi. Kesällä 2018 Mäntsälän kunta avasi museon uudelleen. Museossa on esitelty muun muassa Nordenskiöldien tieteellisiä saavutuksia, ja osa huoneista on sisustettu 1800-luvun tyyliin. Suomen ja Pohjoismaiden kuuluisin alkemisti August Nordenskiöld (1754–1792) yritti vuosikausia valmistaa viisasten kiveä alkemistisessa uunissaan, joka on vieläkin nähtävissä Alikartanossa.
Tilan nykyinen päärakennus on vuodelta 1805. Rakennustyyliltään se on sekoitusta barokista, klassismista, rokokoosta ja karoliinisuudesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alikartano Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Alikartano (Q5494617)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kartanon päärakennus, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Mäntsälä
katuosoite: Nummistentie 48, 04660 Numminen
koordinaatit: 60°33′10″N 25°16′33″E﻿ / ﻿60.55268°N 25.2757°E﻿ / 60.55268; 25.2757
Hiidenkiuas

Hiidenkiuas Kotkassa Höyterinpohjan alueella.
Hiidenkiuas on lähinnä Suomen meren rannikkoseuduilla tavattava hautaröykkiötyyppi, joka on jo vanhastaan liitetty kivikauden Kiukaisten kulttuuriin ja pronssikauden asutuskulttuureihin Etelä-, Lounais- ja Länsi-Suomessa. Tutkitut hiidenkiukaat on tulkittu aina haudoiksi, joiden sisältä tavataan erilaisia rakenteita ja joskus myös aikakautensa esineistöä.
Nimityksiä ja uskomuksia

Hiidenkiuas tunnetaan monilla eri nimillä. Niitä ovat muun muassa kalmisto, hautaraunio, raparaunio, vatturaunio, hautaröykkiö, röykkiöhauta, jätinroukkio, vare, hiittenvare, kääppä, kruunu ja hiittenkruunu.
Hiidenkiukaiden kerrottiin olevan hiisien tekemiä. Vastaavia kiviröykkiöitä on arveltu myös muiden alueen aiempien myyttisten asukkaiden, kuten lappalaisten tai jatulien tekemiksi. Lappalaisten tekemäksi kerrottua kivikasaa on kutsuttu esimerkiksi lapinröykkiöksi. Tutkijat ovat ottaneet sanan lapinraunio käyttöön Sisä-Suomen kiviröykkiöhautojen nimenä.
Hiidenkiukaita on myös pidetty aarnihautoina eli aarrekätköinä, sillä alueen aikaisempien asukkaiden on oletettu kätkeneen niihin aarteitaan ennen vetäytymistään syrjemmäksi. Jotkut hiidenkiukaat ovat joutuneet jo useaan kertaan aarteenetsijöiden ja muinaisharrastajien penkomiksi.
Seuraavanlainen harjavaltalainen tarina, jonka Kustaa Killinen tallensi 1870-luvulla, varmaan ruokki mielikuvitusta. "Kun kerran Kaunismäen vaari Juhannusaamuna aikaisin lähti kirkolle ja tuli näiden kiukaiden kohdalle, huomasi hän suurimman päällä mainion hopeamaljan, sisältä kullatun. Mutta suuri käärme makasi maljan vieressä sitä vahdaten; ukko lähti kartanolta hakemaan asetta jolla tappaisi käärmeen, mutta kun hän palasi aseineen, olivat malja ja käärme kadonneet".
Määritelmä

Luonnossa tavattavat kivikot voivat olla joko luonnon muovaamia tai ihmisten tekemiä. Luonto saattaa saada aikaiseksi kivikon pakkasrapautumisen takia (rakka), järven tai meren rantavoimien ja huuhtoutumisen seurauksena (pirunpelto) tai jääkauden kuljettaman kivikon muodossa.
Kivikasat ovat useimmiten ihmisten aikaansaannosta. Joskus hautaröykkiönä tutkittu kivikasa on osoittautunut joksikin muuksi ihmisen tekemäksi rakennelmaksi. Tällaisia ovat olleet muun muassa viljelysraunio, uuninpohja, käyttökiviröykkiö, kivenhakkaajan jätekasa, uhriröykkiö, rajamerkki, merimerkki, rakennustöiden jättämä kivikasa, saunan- tai riihen kiuas tai sotavarustus. Kun kyseessä on pelkästään kivistä ladottu kasa, voi sen alkuperäinen tarkoitus jäädä toteamatta. Tällöin otetaan päättelyssä avuksi kivikasan oheislöydöt, rakenne, sijainti ja perinnetieto.
Myöhäisellä kivikaudella, pronssikaudella ja rautakaudella tehtiin merenrannikon asuinpaikoilla hautoja kasaamalla luonnonkiviä kivikirstussa tai hirsihuoneessa olevan ruumiin päälle. Tällaiset hautaröykkiöt rakennettiin korkeille ja näkyville paikoille silloisen asutuksen viereen tai sen pihapiiriin. Pronssikaudella merenpinta oli nykyistä korkeammalla ja hautaröykkiöt sijaitsivat tuolloin muinaislahtien rannoilla tai -saarien huipuilla. Nykyään nämä hautaröykkiöt löytyvät metsien siimeksistä ja peltojen laidoilta. Vainajille laitettiin hautaan mukaan henkilökohtaisia esineitä kuten esimerkiksi aseita, solkia ja koruja.
Rannikkoseudun hiidenkiukaat muistuttavat ulkonäöltään muita kiviröykkiöitä, vaikka niitä tekivät muut etniset ryhmät ja joskus toisenlaiseen tarkoitukseen. Sisämaassa eli voimakkaana ja rinnakkaisena lapinraunioiden rakennusperinne, jossa ihmisiä haudattiin kivikasoihin tai raunioita rakennettiin uhrikäyttöön. Nämä röykkiöt sijaitsivat Sisä-Suomen järvien rannoilla näkyvällä paikalla. Merenkurkussa ja Pohjanmaalla tunnetut kastellit eli jätinkirkot eivät nykytietämyksen mukaan ole hautoja. Niiden rakentaminen on perusteltava muilla syillä ja niitä tehtiinkin aikaisemmin kivikaudella.
Arkeologinen selitys > Ajoitus

Hiidenkiukaiden rakentamisperinteen katsotaan alkaneen Suomessa Ahvenanmaalla ja Varsinais-Suomessa 1500–1400 eaa. (tai jopa 1600 eaa.). Sieltä se levisi pian Satakuntaan, jossa suurin keskittymä sijaitsee, noin 1200 eaa. mennessä. Myöhemmin perinne jatkoi leviämistään rannikkoseutuja pitkin pohjoiseen Perämeren rannikoille ja itään Suomenlahden rannikoille. Viimeinen leviämisvaihe ajoittuu vasta pronssikauden loppupuoliskolle ja rautakaudelle.