stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Penttilä
Kirjallisuutta Penttilästä

Kaisu Kortelainen: Penttilän sahayhteisö ja työläisyys. Muistitietotutkimus. Väitöskirja Joensuun yliopistossa 2008
Hilkka Haaksluoto ym. (toim.): Kylästä kaupunginosiksi - Hukanhauta, Penttilä Utra - historiaa ja nykypäivää. Hukanhaudan asukasyhdistys, 1996, 154 s.
Aiheesta muualla

Pielisjoen koulu: Penttilän saha (Arkistoitu versio)
Uusi Penttilä nousee 17.12.2006
Penttilän sahan entinen konttorirakennus kuvattuna vuonna 2021.
Penttilä joen vastarannalta, Hasanniemestä päin kuvattuna kesäkuun iltana 2007.
Uutta Penttilän rantaa Mäntylän kohdalla kevättalvella 2008. Uusien asuintalojen kohdalla sijaitsi ennen Keskon varasto, joka purettiin vuonna 2006.
Samppanjaruusu

| Samppanjaruusu Eija Kantola |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1988
 Formaatti: LP
 Tuottaja(t): Chrisse Johansson
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 44.07
 Levy-yhtiö: CAJ Music Oy
Eija Kantolan muut julkaisut
|   | Samppanjaruusu 1988 | Kiitos tästä vuodesta 1992 |
Samppanjaruusu on Eijariitan eli Eija Kantolan studioalbumi vuodelta 1988. Albumin on tuottanut Chrisse Johansson, joka myös sanoitti valtaosan kappaleista ja teki myös levykannen valokuvineen. Albumin julkaisi Johanssonin oma yhtiö CAJ Music Oy.
Oikeusjuttu 2002–2005

VL-Musiikki osti 1990-luvun taitteessa albumin masternauhat ja julkaisi materiaalin vuonna 1992 CD-levynä uudella nimellä Kiitos tästä vuodesta ja esittäjänimellä Eija Kantola, jolla nimellä artisti oli juuri voittanut tangokuningatartittelin. Myös kappaleiden järjestys oli erilainen.
Eija Kantola vei tämän tekijänoikeusasian käräjäoikeuteen. Hänen mukaansa halvalla ja huonosti tehty Samppanjaruusu oli ”omakustannetasoa”, ja artisti paheksui levyn markkinoimista uudella taiteilijanimellään. Lohjan käräjäoikeus kielsi syksyllä 2002 VL-Musiikkia julkaisemasta materiaalia ja tuomitsi CD-levyt tuhottaviksi. Helsingin hovioikeus oli kuitenkin päinvastaisella kannalla, mutta korkein oikeus palautti vuonna 2005 käräjäoikeuden tuomion. Se korosti, että taiteilijalla on oikeus esiintyä haluamallaan nimellä ja että tekijän nimi on ilmoitettava juuri sellaisessa muodossa kuin tekijä itse haluaa. Nimeä Eija Kantola ei ollut mainittu Kantolan ja CAJ:n alkuperäisessä levytyssopimuksessa, joten sitä ei ollut lupa käyttää. Tämä ennakkopäätös mahdollistaa sen, että artistit voivat ajan kuluessa uudistaa tuotantoaan ja imagoaan vapaasti, ja kukin äänite on julkaistava sillä taiteilijanimellä kun on alun perin sovittu.
Kappaleet > A-puoli

Samppanjaruusu – 3.35 (Stella romantica, säv. W. Oberbrandacher, W. Widemair, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Lähdet merta katsomaan – 3.45 (säv. Juhani Rasinkangas, san. Juhani Konola, sov. Mika Toivanen)
Satujen lapsi – 3.58 (säv. Jukka Koivisto, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Se heinäkuu – 3.03 (säv. Jukka Koivisto, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Rakastunut – 3.10 (säv. ja sov. Mika Toivanen, san. Chrisse Johansson)
Entä nyt? – 4.50 (säv. Jukka Koivisto, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Kappaleet > B-puoli

Ranskalaiset korot – 3.37 (säv. Erik Lindström, san. Hillevi, sov. Mika Toivanen)
Viisi pientä minuuttia – 2.04 (Five Minutes More, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Vie meidät rakkauteen – 2.53 (Tango d'amor, säv. Leandros Papathanasiu, Klaus Munro, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Jippii! – 2.45 (säv. ja sov. Mika Toivanen, san. Chrisse Johansson)
Luvannut en ruusutarhaa – 3.10 (Rose Garden, säv. Joe Souter, san. Pertti Reponen, sov. Mika Toivanen)
Kiitos tästä vuodesta – 3.53 (säv. ja sov. Mika Toivanen, san. Chrisse Johansson)
Sebastian – 3.45 (säv. Marco Cucinotta, san. Chrisse Johansson, sov. Mika Toivanen)
Muusikot

Eija Kantola – laulu
Mika Toivanen – koskettimet, säveltäjä, sovittaja
Seppo Tyni – kitara
Juha Ellmen – sähkö- ja kontrabasso
Jukka Pahlama – rummut
Kokemäenjoen vesistö

| Kokemäenjoen vesistö  (Suomen päävesistöalue: 35) |
| --- | --- |
 Kokemäenjoen vesistöalue.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta, Pirkanmaa, Kanta-Häme, Etelä-Pohjanmaa, Keski-Suomi, Päijät-Häme, Varsinais-Suomi
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Vesistöjako:  Kokemäenjoen alue (35.1), Vanajaveden–Pyhäjärven alue (35.2), Näsijärven–Ruoveden alue (35.3), Ähtärin ja Pihlajaveden reittien va (35.4), Ikaalisten reitin valuma-alue (35.5), Keuruun reitin valuma-alue (35.6), Längelmäveden ja Hauhon reittien va (35.7), Vanajan reitin valuma-alue (35.8), Loimijoen valuma-alue (35.9)
Laskujoki:  Kokemäenjoki
Vesistöreitti:  ←Kulovesi ←Pyhäjärvi ←Näsijärvi ←Ruovesi ←Tarjanne ←Vaskivesi ←Toisvesi ←Peränne ←Ähtärinjärvi
Laskupaikka:  Pori, Porinlahti, Selkämeri 
Koordinaatit:  61°33′40″N, 21°40′59″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  27 046,12 km²  
Järvisyys:  10,99 %%  
Alueen pituus:  250 km  
Alueen leveys:  180 km  
Pääuoma:  noin 400 km  
Keskiylivirtaama:  600 m³/s  
Keskivirtaama:  231 m³/s  
Keskialivirtaama:  52 m³/s  
 fiKokemäenjoen suisto Porinlahdella 
Kokemäenjoen vesistö (vesistöaluetunnus 35) on Suomen päävesistöalue, joka on nimetty laskujokensa Kokemäenjoen mukaan. 121 kilometrin pituinen Kokemäenjoki muodostaa noin neljäsosan vesistöalueen pääuoman pituudesta, joka on noin 400 kilometriä .
Pääuoma > Vesistöalueen sijainti

Kokemäenjoen vesistö on pinta-alaltaan 27 046,12 neliökilometriä. Se on siten Suomen viidenneksi suurin vesistö ja se kattaa yhteensä noin 8 % koko Suomen pinta-alasta. Alueen järvisyys on 10,99 %. Kokemäenjoen valuma-alue sijaitsee lounaisessa Suomessa. Sen itäinen vedenjakaja seuraa Kymijoen vesistöä (vesistöaluetunnus 14), pohjois- ja luoteinen vedenjakaja rajoittuu Selkämereen ja Merenkurkkuun laskevien jokien valuma-alueisiin, lounainen vedenjakaja Varsinais-Suomessa Saaristomereen laskevien jokien valuma-alueisiin, ja eteläinen vedenjakaja pääkaupunkiseudulla Suomenlahteen laskevien jokien valuma-alueisiin. Pohjoisessa ja luoteessa nämä joet ovat pohjoisesta lukien Perhonjoki (vesistöaluetunnus 49), Kruunupyynjoki (48), Ähtävänjoki (47), Lapuanjoki (44), Kyrönjoki (42) ja Karvianjoki (36). Varsinais-Suomessa ne ovat Eurajoki (34), Aurajoki (28) ja Paimionjoki (27), ja pääkaupunkiseudulla Karjaanjoki (23), Vantaa (21), Mustijoki (19) ja Porvoonjoki (18).
Siihen kuuluvat suurimmaksi osaksi Pirkanmaan ja Kanta-Hämeen maakunnat, osia Etelä-Pohjanmaasta, Keski-Suomesta, Päijät-Hämeestä ja Varsinais-Suomesta sekä Kokemäenjoen laakso Satakunnasta. Valuma-alueen suurimpia kaupunkeja ovat Tampere, Hämeenlinna ja Pori ja pienempiä kaupunkeja ovat esimerkiksi Kangasala, Lempäälä, Pirkkala ja Nokia sekä kauempana pohjoisessa sijaitsevina taajamina Hämeenkyrö, Ikaalinen, Parkano, Orivesi, Mänttä, Keuruu, Virrat ja Ähtäri, etelässä sijaitsevina Valkeakoski, Viiala, Toijala, Parola, Renko, Turenki ja Riihimäki, ja lännessä sijaitsevina Tammela, Forssa, Jokioinen, Humppila, Loimaa, Punkalaidun, Alastaro, Vammala, Huittinen, Harjavalta, Eura ja Ulvila.
Pääuoma > Vesistöalueen jako

Vesistöalueen pisin joki on Kokemäenjoki, joka laskee Sastamalan Kulovedestä Porin Selkämereen. Valuma-alueen keskiosissa ei ole varsinaista jokiverkostoa, vaan vesistörakenteessa toistuvat järvet, joista virtaa lyhyet laskujoet tai kapeat salmet toisiin järviin. Kokemäenjoen vesistön keskusjärvi on Pyhäjärvi, johon laskevat pohjoisesta Näsijärvi Tammerkosken kautta ja etelästä Vanajavesi Herralanvuolteen kautta. Näsijärveen laskevat pohjoisesta Ähtärin, Pihlajaveden ja Keuruun reitit. Vanajaveteen laskevat Längelmäveden, Hauhon ja Vanajaveden reitit. Pyhäjärvestä johtaa Nokianvirta Kuloveteen, johon laskee pohjoisesta Ikaalisten reitti. Kulovesi vesi virtaa salmien kautta Rautaveteen, josta varsinainen Kokemäenjoki alkaa. Kokemäenjokeen yhtyy sen keskijuoksulla Loimijoki, joka on Loimijoen valuma-alueen laskujoki.
Alla on esitetty vesistöalueen luettelomainen jako eri osa-alueisiin (suluissa vesistöaluetunnus, valuma-alueen tai alueen pinta-ala ja järvien osuus pinta-alasta). Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen. Pääuomaan eli vesistöreittiin kuuluvat vesistöalueiden linkit on lihavoitu :
Kokemäenjoen alue (35.1, 3 679 km² / 27 046 km²) →Selkämeri
Loimijoen valuma-alue (35.9, 3 138 km²)
Ikaalisten reitin valuma-alue (35.5, 3 155 km²)
Vanajaveden–Pyhäjärven alue (35.2, 3 759 km² / 17 073 km²)
Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alue (35.7, 4 449 km²)
Vanajan reitin valuma-alue (35.8, 2 191 km²)
Näsijärven–Ruoveden alue (35.3, 2 451 km² / 7 672 km²)
Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alue (35.4, 3 193 km²)
Keuruun reitin valuma-alue (35.6, 2 027 km²)
Kanavat

Kokemäenjoen vesistössä toimivista kanavista vanhimmat on rakennettu 1800-luvulla matkustaja- ja tavarakuljetusten takia. Myöhemmin kanavia rakennettiin tukinuiton takia. Nykyään tukinuitto on vesistöalueella loppunut ja kanavia käyttävät lähinnä vapaa-ajan veneilijät ja muutamat matkailuyrittäjät. Näsijärven reitin kanavat, Ruoveden Muroleen kanava ja Kautun kanava, Virtain Herraskosken kanava sekä Visuveden Kaivoskannan kanava, rakennettiin kaikista kolmesta syystä. Uitossa kuljetetut tukkipuut siirrettiin Näsijärven Lielahdelta Pyhäjärven Hyhkynlahteen Pispalanharjun alla kulkevaa tunnelia pitkin. Pyhäjärvi–Vanajaveden reitin kanavia ovat Kaivannonsalmen kanava Pirkkalassa, Lempäälän kanava Lempäälässä, Valkeakosken kanava ja Apian kanava Valkeakoskella sekä Kaivannon kanava Kangasalla.
Vesivoimaa

Kokemäenjoen vesistöalueella toimii 26 vesivoimalaitosta, joista osa on esitelty alla.
Kokemäenjoessa on neljä vesivoimalaitosta. Alajuoksulla noin 40 kilometriä mereltä Harjavallan keskustaajaman alapuolella sijaitsee Harjavallan voimalaitos (105 megawattia, MW) ja 19 kilometriä sen yläpuolella on Kolsin voimalaitos (45 MW) Tulkkilan yläpuolella. Keikyässä sijaitsevalle Äetsän voimalaitokselle (20 MW) on mereltä matkaa noin 110 kilometriä ja joen luusuassa Kaukolassa sijaitsee sen ylin laitos Tyrvään voimalaitos (14 MW). Voimalat toimivat yhteisessä ohjauksessa eli ne ovat jokivoimalaitoksia, koska joen läpi virtaavaa vettä ei pystytä varastoimaan voimaloiden väliin muutamaa tuntia enempää. Kokemäenjoen sivujoessa Loimijoessa toimii kaksi voimalaa: Kuhalankosken voimalaitos (0,2 MW) Forssassa ja Jokioisten voimalaitos (0,75 MW) Jokioisissa.
Yläjuoksulle mentäessä, seuraavat vesivoimalat tulevat vastaan Kulovedellä. Järveen laskee Nokian Siurossa Ikaalisten reitin valuma-alueen vedet lyhyttä koskea pitkin. Koski on puoliksi padottu eikä Siuronkosken voimalaitos (0,7 MW) tuota paljon sähköäkään. Ikaalisten reitillä on vielä Kyröskosken voimalaitos (13 MW), jonka kautta laskevat Kyrösjärven vedet Kirkkojärveen. Nokialla on Nokianvirtaa hyödyntävä Melon vesivoimalaitos (68 MW), jonka kautta laskevat Pyhäjärven vedet Kuloveteen. Tampereen Pyhäjärvellä sijaitsee Tammerkoskessa neljä vesivoimalaa. Ne ovat alhaalta lukien Alakosken voimalaitos (4,6 MW), Keskiputouksen voimalaitos (8,6 MW), Tampellan voimalaitos (3,0 MW) ja  Finlaysonin voimalaitos (4,2 MW).
Huomioita

1 2 3 4 5 6 7 8  Asia tarkistettu Internetin karttapalvelusivustolta ”Karttapaikka”. Karttapaikkaan on linkki alla olevassa lähdeluettelossa.
1 2 3 4 5  Pääuoman muodostumista ja sen pituutta on selostettu ja arvioitu artikkelin kappaleessa ”Pääuoma”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kokemäenjoen vesistöalue Wikimedia Commonsissa
Vesistöennusteet: Kokemäenjoen vesistö, vesi.fi
Vesistöjen vedenkorkeus Pirkanmaan ympäristökeskuksen alueella
Kokemäenjoen vesistön vesiensuojeluyhdistys
Kokemäenjoen vesialue 1935
(35)
Kokemäenjoen alue (35.1)
Vanajaveden–Pyhäjärven alue (35.2)
Näsijärven–Ruoveden alue (35.3)
Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alue (35.4)
Ikaalisten reitin valuma-alue (35.5)
Keuruun reitin valuma-alue (35.6)
Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alue (35.7)
Vanajan reitin valuma-alue (35.8)
Loimijoen valuma-alue (35.9)
Rautaveden Salonsaari.
Längelmävettä ilmakuvassa.
Pihlavanlahden suistoaluetta ilmakuvassa.
Kautun kanava Ruovedellä.
Nokialla toimii Nokianvirtaan rakennettu Melon vesivoimalaitos.
Ylioppilastutkinto Suomessa

Äidinlyyra on koru, jonka ylioppilaaksi tulevat lukiolaiset perinteen mukaan lahjoittavat äidilleen.
Ylioppilastutkinto on lukion päättövaiheessa suoritettava toisen asteen tutkinto, jonka tarkoituksena on selvittää, ”ovatko opiskelijat omaksuneet lukion opetussuunnitelman mukaiset tiedot ja taidot sekä lukion tavoitteiden mukaisen riittävän kypsyyden.” Tutkinnon suorittamista varten lukioissa järjestetään kahdesti vuodessa ylioppilaskokeet, jotka läpäissyt ja lukion oppimäärän suorittanut henkilö on ylioppilas.
Ylioppilastutkinnon johtamisesta, järjestämisestä ja toimeenpanosta vastaa ylioppilastutkintolautakunta. Ylioppilastutkinnon suorittanut hankkii yleensä merkiksi saavutuksesta ylioppilaslakin. Ylioppilaskirjoitukset järjestetään kaksi kertaa vuodessa, keväällä maalis-huhtikuussa ja syksyllä syys-lokakuussa. Vuosittain Suomessa pääsee ylioppilaaksi noin 35 000 henkilöä, joista noin 30 000 valmistuu keväällä. Ylioppilastutkinto muuttui syksystä 2016 alkaen asteittain sähköiseen muotoon. Koko tutkinto tuli digitaaliseksi keväällä 2019. Taito- ja taideaineiden kokeiden sekä englanninkielisen tutkinnon toimeenpanon valmistelu alkoi loppuvuodesta 2024. Englanninkielisen tutkinnon suorittaminen on mahdollista vuodesta 2028 alkaen, mutta vain opiskelijoille, joiden kielitaito on riittämätön suomen- tai ruotsinkielisen tutkinnon suorittamiseksi.
Historia > Varhaisvaiheet

Suomalainen ylioppilastutkinto on saanut alkunsa Turun akatemian ja sittemmin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston pääsykuulusteluista, joiden tarkoituksena oli selvittää, hallitseeko oppilas yliopisto-opintoihin vaadittavat perustiedot. Kuulustelut olivat aluksi ainoastaan suullisia, mutta vuonna 1853 niihin sisällytettiin myös kaksi kirjallista koetta: äidinkielinen kirjoitus sekä käännös äidinkielestä vieraalle kielelle (yleensä latinaksi). Vuotta 1853 pidetäänkin nykymuotoisten ylioppilaskirjoitusten syntymävuotena.
Vuonna 1874 ylioppilaskirjoitukset uudistettiin ja siirrettiin pääosin yliopistolta lukioille. Tuolloin määrättiin, että lukion on järjestettävä valmistuville oppilailleen kirjallinen koe suomen kielessä, ruotsin kielessä, vieraassa kielessä (saksa, ranska, venäjä tai latina) ja matematiikassa. Vuonna 1901 otettiin lisäksi käyttöön erilliset pitkän ja lyhyen matematiikan kokeet. Yliopiston sensorit laativat ja tarkastivat koekysymykset. Läpäistyään kirjalliset kokeet oppilaat osallistuivat yliopiston järjestämiin suullisiin kuulusteluihin. Sekä kirjallisissa että suullisissa kokeissa hyväksytyt saivat luvan kirjautua yliopiston opiskelijoiksi ja käyttää ylioppilaan arvonimeä. Tämä periaate oli joissakin oppiaineissa käytössä aina 1960-luvulle saakka, jonka jälkeen yliopistot ottivat käyttöön erilliset pääsykokeet.
Naiset saivat alun perin osallistua ylioppilaskirjoituksiin vain erityisluvalla. Ensimmäinen ylioppilastutkintoon tarvittavat tentit suorittanut nainen oli Wilhelmina Sofia af Gadolin (1802–1845), mutta vasta vuonna 1870 Maria Tschetschulin sai erityisluvan suorittaa varsinaisen tutkinnon, mutta hänen ei annettu käyttää ylioppilaslakkia, vaan hänen oli tyydyttävä ylioppilasjuhlissaan pelkkään lyyraan, jonka hän oli kiinnittänyt valkoiseen rusettiin kampauksessaan. Hänen jälkeensä seuraava naisylioppilas oli vuonna 1873 ylioppilaaksi valmistunut Emma Irene Åström, joka uhmasi kieltoa ja käytti lakkia. Se herätti pahennusta ja hän ei saanut pitää ylioppilaslakkia ulkona. Åström jatkoi yliopisto-opintoja ja valmistui ensimmäiseksi naismaisteriksi. Vuoden 1874 uudistuksissa naisten osallistuminen ylioppilaskirjoituksiin vapautettiin, mutta yliopistossa opiskelua varten naiset tarvitsivat erityisluvan vuoteen 1901 asti. Vuodesta 1895 kokeet on järjestetty kahdesti vuodessa. Suulliset kokeet lakkautettiin vuodesta 1919 alkaen vaiheittain, ne mainittiin vielä vuoden 1921 tutkintoasetuksessa, mutta ei sen jälkeen.
Historia > Ylioppilaaksi poikkeusoloissa

Suomessa on lukion oppilaita julistettu ylioppilaiksi poikkeusoloissa joko ilman kirjoituksia tai suppeampien sotilasylioppilaskirjoitusten perusteella  vuoden 1918 sodan päätyttyä sekä talvisodan jälkeen ja jatkosodan aikana.
Toisen maailmansodan aikana järjestettiin rintamalla palvelleille nuorukaisille ns. sotilasylioppilaskirjoituksia, joissa oli ainoastaan kolme ainetta, nekin supistetuin oppimäärin: äidinkieli, vieras kieli sekä joko matematiikka tai reaali. Vuosina 1940 ja 1942 tutkintoa ei lainkaan järjestetty, vaan silloin lukion viimeisen luokan oppilaat julistettiin ylioppilaiksi päästötodistuksen arvosanojen perusteella.
Ylioppilastutkinnon rakenne

Ylioppilastutkintoon kuuluu vähintään viisi koetta, joista äidinkielen koe (suomi, ruotsi, pohjoissaame, inarinsaame tai koltansaame) on kaikille pakollinen. Muut neljä pakollista koetta kokelas voi valita seuraavista: toisen kotimaisen kielen koe, vieraan kielen koe, matematiikan koe tai jokin reaaliaineen koe. Vähintään yksi kokeista pitää olla pitkän oppimäärän koe, eli joko toinen kotimainen kieli, vieras kieli tai matematiikka. Viiden pakollisen kokeen lisäksi kokelas voi suorittaa ylimääräisiä kokeita valintansa mukaan. Kokelas valitsee pakolliset kokeet ilmoittautuessaan ensimmäistä kertaa suorittamaan tutkintoa. Valinta on sitova, eli kokelas ei voi vaihtaa pakollisia aineita ilmoittautumisen jälkeen. Samassa aineessa ei voi suorittaa sekä lyhyen että pitkän oppimäärän koetta.
Ylioppilaskirjoitukset pidetään keväällä ja syksyllä. Ylioppilastutkinnon kokeiden suorittamisen voi hajauttaa enintään kolmelle peräkkäiselle tutkintokerralle. Tutkinnon suoritettuaan kokelas voi halutessaan täydentää tutkintoaan ylimääräisillä aineilla tai käydä kerran korottamassa alkuperäiseen tutkintoon kuuluvaa hyväksyttyä koetta ilman aikarajoitusta. Täydennettäessä hyväksyttyä tutkintoa jälkeenpäin voidaan kirjoittaa myös tutkintoon jo ennestään kuuluvan aineen toisella vaativuustasolla. Hylätyn kokeen voi uusia kolme kertaa tutkinnon suorittamisen aikana. Hylätty arvosana pakollisessa aineessa estää lähtökohtaisesti kokelasta valmistumasta ylioppilaaksi, joskin hän voi tietyissä tilanteissa saada muista kirjoitetuista aineista kompensaatiopisteitä, joiden avulla hylätyn arvosanan estävä vaikutus voidaan kompensoida (ks kompensaatio). Ylioppilastutkinnon hyväksytysti suorittanut voi uusia hylättyä koetta rajoituksetta.
Ylioppilastutkinnon kokeet arvostellaan arvosanoilla (korkeimmasta alimpaan): laudatur (L), eximia cum laude approbatur (E), magna cum laude approbatur (M), cum laude approbatur (C), lubenter approbatur (B), approbatur (A) ja improbatur (I).
Ylioppilastutkinnon rakenne > Sähköinen ylioppilastutkinto (2016-)

Ylioppilastutkinto muuttui asteittain sähköiseksi muutama aine kerrallaan alkaen syksystä 2016, jolloin maantiede, filosofia ja saksan lyhyt ja pitkä oppimäärä kirjoitettiin sähköisesti. Matematiikan kokeet siirtyivät viimeisenä sähköiseen muotoon kevään 2019 tutkintokerralla. Sen jälkeen koko ylioppilastutkinto on ollut sähköisessä muodossa, eikä paperista ylioppilastutkintoa enää järjestetä.
Kokelaat kirjoittavat sähköiset kokeet omalla kannettavalla tietokoneellaan, joka käynnistetään koetilanteessa jaettavalta muistitikulta ylioppilaskokeita varten erikseen tehtyyn käyttöympäristöön. Koe tehdään suljetussa, koesaliin rakennetussa verkossa ilman ulkopuolista yhteyttä. Kokelas ei pääse kokeen aikana käsiksi omalla koneellaan oleviin tiedostoihin tai ohjelmiin, vaan kokeessa hän käyttää muistitikulta ladatussa käyttöympäristössä olevia ohjelmia ja aineistoja. Sähköisten kokeiden vastaukset myös arvostellaan ja lähetetään ylioppilastutkintolautakuntaan sähköisessä järjestelmässä. Jotta lukioissa päästiin harjoittelemaan sähköistä ylioppilastutkintoa varten, kehitettiin rinnakkain sähköisen ylioppilastutkintojärjestelmän kanssa myös sähköinen koeympäristö Abitti, joka toiminnaltaan ja työkaluiltaan vastaa sähköistä ylioppilastutkintojärjestelmää. Abitti-järjestelmän avulla lukioissa on voitu järjestää esimerkiksi kurssikokeita joissa opiskelijat ovat samalla päässeet harjoittelemaan ylioppilastutkinnossa käytössä olevan järjestelmän käyttöä.
Kokeiden rakenne > Reaaliaineet

Jokaisella reaaliaineella on vuodesta 2006 ollut ylioppilastutkinnossa oma kokeensa. Yhdellä tutkintokerralla järjestetään kaksi reaaliaineiden koepäivää. Eri reaaliaineiden kokeet jakautuvat koepäivien välillä niin, että toisena päivänä järjestetään kokeet psykologiassa, filosofiassa, historiassa, fysiikassa ja biologiassa ja toisena evankelis-luterilaisessa uskonnossa, ortodoksisessa uskonnossa, elämänkatsomustiedossa, yhteiskuntaopissa, kemiassa, maantieteessä ja terveystiedossa. Yhtenä koepäivänä voi osallistua vain yhteen kokeeseen, joten yhdellä tutkintokerralla voi suorittaa enintään kaksi reaaliaineen koetta. Yhden kokeen enimmäisaika on kuusi tuntia.
Paperisten kokeiden aikaan tehtävien määrä kokeissa vaihteli riippuen muun muassa oppiaineen pakollisten ja valtakunnallisesti määriteltyjen valinnaisten syventävien kurssien määrästä. Fysiikassa tehtäviä oli 13, joista vastattiin enintään kahdeksaan. Kemiassa ja biologiassa oli 12 tehtävää, joista vastattiin enintään kahdeksaan, ja muissa reaaliaineissa oli kymmenen tehtävää, joista vastattiin enintään kuuteen. Kaksi annetuista tehtävistä oli niin kutsuttuja jokeritehtäviä, jotka olivat muita tehtäviä vaativampia. Kumpaankin jokeritehtävään sai vastata. Kustakin tehtävästä saattoi saada enintään kuusi pistettä lukuun ottamatta jokeritehtäviä, joista saattoi saada yhdeksän pistettä. Tehtävistä annettiin vain kokonaisia pisteitä. Jokaisessa reaaliaineen kokeessa oli 1–4 oppiainerajat ylittävää tehtävää, joissa kokelasta ohjattiin käsittelemään tehtävää useiden oppiaineiden näkökulmasta tai laajempina aihekokonaisuuksina.
Ylioppilastutkinnon sähköistämisen myötä tehtävien määrä ja tehtävistä saatava pistemäärä muuttui. Sähköisissä reaaliaineen kokeissa enimmäispistemäärä on 120. Fysiikan, kemian ja biologian sähköisessä kokeessa tehtäviä on 11, joista vastataan enintään seitsemään, ja muissa aineissa on yhdeksän tehtävää, joista vastataan enintään viiteen. Sähköinen reaaliaineen koe rakentuu tehtävätyypiltään ja vaativuustasoltaan erilaisista moduuleista, joissa voi olla useita tehtäviä. Jotkut tehtävät voivat olla pakollisia. Tehtävinä voi olla paitsi perinteisiä esseekysymyksiä, myös esimerkiksi monivalintatehtäviä, piirrostehtäviä, aineistojen analysointia ja näiden yhdistelmiä. Tehtävissä voi lisäksi olla paperista koetta monipuolisempaa taustamateriaalia, kuten tekstejä, kuvia, videoita, äänitteitä, karttoja, animaatioita tai tilastoja. Tehtävien enimmäispistemäärä vaihtelee 15 ja 30 välillä.