stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gloster Gamecock
Hankinta Suomeen

Suomen Ilmailuvoimat olivat hankkineet yhden laivueellisen (yhteensä 20 kpl) Gourdou-Leseurre GL-21 -hävittäjäkoneita vuonna 1923. Tarkoitus oli rakentaa näiden lisäksi lisenssillä Siemens-Schuckert D.IV tai D.VI -koneita. Rakentaminen kaatui piirustusten puutteeseen; konetta varten oli hankittu 334 kpl Siemens-Halske Sh III -kaksoisrotaatiomoottoria. Kurt Berger alkoi syksyllä 1923 suunnitella tämän moottorin varaan omaa hävittäjäkonetta. Ensimmäisen prototyypin (I.V.L. C.24) ensilento ehdittiin tekemään Suomenlinnan jäiltä huhtikuussa 1924 ja parannettu I.V.L. C.25 lensi ensilentonsa kesäkuussa 1925; yhdennäköisyydestään huolimatta koneet poikkesivat rakenteellisesti suuresti toisistaan. Lupaavan pienen hävittäjäkoneen pilasi kuitenkin täysin epäonnistunut moottori, jota ei saatu toimimaan luotettavasti.
Ilmailuvoimien uudeksi standardimoottoriksi valittiin Bristol Jupiter, jonka varaan Kurt Berger suunnitteli ilman toimeksiantoa uuden hävittäjän, jonka prototyyppi päätettiin tilata syyskuussa 1926. Saman vuoden marraskuussa päätettiin tilata valmistuvalle IVL D.26 Haukka -hävittäjälle vertailukone, joksi tilattiin Gloster Gamecock. Vertailukone saapui Suomeen maaliskuussa 1927 ja vertailu maaliskuussa ensilentonsa tehneeseen Haukka-hävittäjään alkoi toukokuussa. Tapahtuma oli historiallinen, sillä ensimmäisen ja viimeisen kerran kotimainen hävittäjäkoneen prototyyppi kilpaili tasapäisesti suuren ilmailumaan standardihävittäjän kanssa. Kun suuria eroja koneiden välillä ei löytynyt, tilattiin syyskuussa 1927 kaksi parannetun Haukka II:n prototyyppiä. Koska hävittäjäkoneen hankinta oli pitkittymässä ja Gourdou-Leseurre GL-21 -hävittäjät loppumassa, hankittiin ensimmäisen maailmansodan ylijäämävarastoista 14 kpl Martinsyde F.4 Buzzard -hävittäjää vuonna 1927.
Ennen kuin Haukka II:n koelennot saatiin edes päätökseen, hankittiin toinen Gloster Gamecock -kone ja 15 koneen valmistuslisenssi jo maaliskuun lopussa 1928. Lisenssikoneiden tilausta ei tehty ennen Haukka II -hävittäjien koelento-ohjelman päättymistä. Vertailuraportissa Haukka II ja Gamecock todettiin nopeudeltaan tasaveroiseksi mutta Gamecock oli parempi nousemaan ja siitä oli parempi näkyvyys. Valtion lentokonetehdas sai 15 koneen tilauksen marraskuussa 1928. Suomeen toimitettu mallikone (GA-43) oli oikeastaan Gamecock III. Sarjakoneet (GA-44 - GA-58) olivat kuitenkin virallisesti pitkärunkoisia Gamecock II:a, vaikka niihin oli toteutettu useita Gamecock III:n muutoksia. GA-38:ssa oli lyhyt runko.
Lisenssikoneiden valmistus ei sujunut ongelmitta. Piirustuksia ei ollut tarkastettu riittävän hyvin, joten niistä löytyi virheitä ja puutteita. Alkuperäiset tuumamitoituksella varustetut piirustukset muunnettiin millimetrimitoitukselle, jolloin syntyi mittavirheitä. Raaka-aineiden hankinta Britanniasta oli sekä hidasta että vaikeaa. Joskus käytettiin vääriä materiaaleja, jolloin jouduttiin tekemään vahvistuksia jälkikäteen. 15 lisenssikonetta valmistuivat joulukuun 1929 ja toukokuun 1930 välisenä aikana.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimilla oli käytössä kaikkiaan 17 Gamecockia eli Kukkoa. GA-38 oli Gamecock I ja muut eli GA-43 – GA-58 olivat Gamecock II -mallia. Maalentoeskaaderi (vuodesta 1933 Lentoasema 1:n Lentolaivue 24) otti Gamecockit käyttöön vuonna 1930 ja käytti niitä vuoden 1939 alkuun saakka, jolloin ne siirrettiin Ilmasotakoululle. Sen lisäksi Gamecockia käytti talvisodan ja välirauhan aikana Täydennyslentorykmentti 2:n Lentolaivue 29, Täydennyslentolaivue 35 ja Lentolaivue 34. Konetyypin viimeinen lento tehtiin GA-46:lla 22.7.1944.
Lentomestari Pasi Jääskeläinen saavutti talvisodassa tällä konetyypillä yhden ilmavoiton: hän onnistui haavoittamaan järven jäälle tankkaamaan laskeutuneen DB-3-pommittajan lentäjää niin pahasti, että kone jäi suomalaisille sotasaaliiksi.
Gamecockin suurin ongelma oli sen epäluotettava moottori. Bristol Jupiter oli uusi ja edistyksellinen moottori, mutta lisenssiehtojen vuoksi moottorit jouduttiin ostamaan ranskalaiselta Gnome-Rhône-tehtaalta, jonka tuotteet olivat huonompilaatuisia kuin Bristolin. Koneen muuhun rakenteeseen jouduttiin tekemään muutoksia ja vahvistuksia koko käyttöajan. Välillä Gamecockit olivat jopa taitolentokiellossa. Koneesta kuitenkin pidettiin. Suomalainen hävittäjätaktiikka hiottiin Lentolaivue 24:ssä juuri Gamecock-kaudella Richard Lorenzin, Gustaf Magnussonin ja Kustaa Sihvon johdolla.
Museokoneet

Suomen ilmailumuseossa on GA-58:n runko. Tämä Gamecock tuhoutui 10.3.1940 Hattulassa, kun ohjaaja ei saanut oikaistua syöksykierrettä.
Jet Age Museumilla on Brockworthissa Britanniassa lähes valmis Gloster Gamecock, jota on rakennettu vuodesta 1998. Vaikka koneelle on annettu tunnus J7904, se on uustuotantoa eli replika.
Tekniset tiedot (Gamecock II)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&06.07000006,7 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.01700009,17 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.01000003,1 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0930.&&&&00930 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&01398.&&&&001 398 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Gnome & Rhone Jupiter 9 Ag -yhdeksänsylinterinen ilmajäähdytteinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0358.&&&&00358 kW (&&&&&&&&&&&&0480.&&&&00480 hv)  (Suomessa valmistetuissa koneissa)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0253.&&&&00253 km/h 1 520 metrissä
Lentoaika: 2 h
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&06584.&&&&006 584 m
Nousuaika: 13,3 min 4 572 metriin
Aseistus
2 × 7,7 mm Vickers-konekivääriä rungon sivuilla
4 × 10 kg pommia
Aiheesta muualla

Jet Age Museumin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Ilmailumuseo
Gloster Gamecock "GA-58"
Gloster Gamecock "GA-58"
Ercole Baldini

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ercole Baldini |  Ercole Baldini |  Ercole Baldini |  |
Maa:   Italia
Miesten pyöräily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | maantieajo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Reims 1958 | maantieajo |  |
Ercole Baldini (26. tammikuuta 1933 – 1. joulukuuta 2022) oli italialainen maantiepyöräilijä, joka voitti vuoden 1958 Italian ympäriajon. Hän voitti kultaa Melbournen kesäolympialaisissa 1956 ja maailmanmestaruuskilpailuissa Reimsissä 1958.
Baldinin sijoittui vuonna 1959 Ranskan ympäriajon kokonaiskilpailun kuudenneksi.
Bah’tšysarai

| Bah’tšysarai (Бахчисарай, Бахчисарай, Bağçasaray) |
| --- | --- |

 vaakuna
 Krimin autonomisen tasavallan sijainti Ukrainassa, alla kaupungin sijainti Krimillä
 Bah’tšysarai
 Koordinaatit: 44°45′10″N, 33°51′39″E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Krimin autonominen tasavalta
Piiri:  Bah’tšysarain piiri
Ensimmäinen maininta:  1502
Väkiluku (2013)  ():  26 482
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  98400–98408
Suuntanumero(t):  +380-6554
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kaanin palatsi ja suihkulähde.
Bah’tšysarai (ukr. Бахчисарай, ven. Бахчисарай, Bahtšisarai, krimintat. Bağçasaray) on kaupunki ja Bah’tšysarain piirin hallintokeskus Krimin niemimaan eteläosissa, Simferopolin ja Sevastopolin puolivälissä. Kaupungin nimi tulee sanoista "puutarha (krimintat. bağça)" ja "palatsi (krimintat. saray)".
Kaupungissa asui vuoden 2013 alussa 26 482 henkeä. Koko Bah’tšysarain piiriin asukasluku oli 32 866 henkeä, johon kuului kaupungin ohella kolme kaupunkityyppistä taajamaa ja runsas 3 000 maaseutuasukasta.
Kaupunki oli muinoin tataarien muodostaman Krimin kaanikunnan pääkaupunki. Paikka on antanut nimensä Aleksandr Puškinin runoelmalle Bahtšisarain suihkulähde, jonka hän julkaisi 1824.
Historia

Bah’tšysarai mainitaan historiallisissa lähteissä ensi kerran 1502, mutta ympäröivässä Tšuruk-su-joen laaksossa oli ollut merkittävää asutusta jo toistatuhatta vuotta. Kaani Sahib I Giray perusti tukikohtansa ja palatsinsa alueelle 1532, mistä lähtien Bah’tšysarai toimi Krimin kaanikunnan pääkaupunkina ja Krimin tataarien kulttuurin keskuksena.
Venäjän imperiumi laajentui Krimille 1783, minkä jälkeen Bah’tšysarai menetti merkityksensä ja itsenäisyytensä. Tataarikulttuuri kukoisti alueella kuitenkin vielä pitkään, kunnes heidät pakkosiirrettiin Uzbekistanin neuvostotasavaltaan ja muualle 1944. Toimenpidettä kutsutaan tataarien keskuudessa nimellä Sürgün.
Venäjän miehitettyä Krim vuonna 2014 venäläisten osuus väestöstä on kasvanut kun taas Krimin tataarien vähentynyt.
Liikenne

Simferopolista Sevastopoliin kulkeva valtatieyhteys (H06), samoin kuin samansuuntainen Ukrainan rautateiden rautatiekin, kulkevat Bah’tšysarain kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bah’tšysarai Wikimedia Commonsissa
M. Bah’tšysarai (tilastotietoa Ukrainan parlamentin palvelimelta) (ukrainaksi) (rada.gov.ua)
Bah’tšysarain palatsi (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ukrainaksi) (venäjäksi)
Baltian historia (kirja)

| Baltian historia |
| --- | --- |
Kirjailija:  Vilho Niitemaa
Genre:  Tietokirja
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  1959
ISBN:  951-746-521-1
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Baltian historia on professori Vilho Niitemaan kirjoittama Baltian historiaa käsittelevä kirja. Vaikka Liettua luetaan nykyään Baltian maihin, kirja kertoo lähinnä vain Latvian ja Viron historiasta. Alkuperäinen teos ilmestyi vuonna 1959 ja Kalervo Hovin täydentämä teos vuonna 1991. Niitemaan teosta pidettiin eurooppalaisen tason mukaisena ja se sai myös kansainvälistä julkisuutta.
Balámou

| --- | --- |
Muut nimet:  Balamoú (Μπαλαμού), Báloma (Μπάλωμα)
Sijainti:  37°22′01″N, 26°35′54″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Balámou (kreik. Μπαλάμου; eli Nisiá Balámou/Balamoú, Νησιά Μπαλάμου/Μπαλαμού) eli Báloma (Μπάλωμα) on kolmen pienen Kreikan saaren ryhmä, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Pátmoksen saaren koillisrannikon edustalla. Saaret ovat asumattomia. Hallinnollisesti Balámoun saaret kuuluvat Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Saaret

Saariryhmän saaret ovat:
|  | Sijainti | Pinta-ala (km²) (n> ) |
| --- | --- | --- |
| 1 | 37°21′55″N, 26°35′48″E | 0,008 |
| 2 | 37°22′03″N, 26°36′00″E | 0,005 |
| 3 | 37°21′58″N, 26°35′49″E | 0,003 |
Hakan Balta

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 Hakan Balta Galatasarayn peliasussa vuonna 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi: Hakan Kadir Balta
Syntymäaika: 23. maaliskuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Berliini, Saksa
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja, laituri
Pituus: 184 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2005–2007 2007–2018 | Manisaspor  Galatasaray | 69 (11)  27 (3) |
Maajoukkue
| 2006–2016 | Turkki | 50 (2)  |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 10. tammikuuta 2019.
Hakan Kadir Balta (s. 23. maaliskuuta 1983 Berliini, Saksa) on turkkilainen jalkapalloilija, joka edusti yli kymmenen vuotta Galatasarayta. Pelipaikaltaan hän on vasen laitapuolustaja.
Vuosien 2005 ja 2007 välillä Balta edusti Manisasporia, jossa hän pelasi 69 ottelua ja teki 11 maalia. Syyskuussa 2007 Hakan Balta siirtyi Galatasarayhin, jossa hän juhli kauden 2007–2008 päätteeksi Turkin Superliigan mestaruutta.
Hakan Balta on kuulunut myös Turkin maajoukkueeseen ja hänet valittiin Turkin joukkueeseen vuoden 2008 EM-kisoihin, jossa hän pelasi Turkin kaikki viisi ottelua alusta loppuun joukkueen yltäessä välieriin. Ensimmäisen maaottelumaalinsa Hakan Balta teki 20. toukokuuta 2008 ystävyysottelussa Slovakiaa vastaan. Yhteensä Balta on pelannut 50 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Balder (nimi)

| Balder |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Vastineita eri kielissä:  Baldur
Nimen alkuperä:  Balder-jumalan nimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Balder on pohjoismainen miehen etunimi. Se on peräisin skandinaavisesta mytologiasta: siinä Balder oli Odin-jumalan ja Frigg-jumalattaren poika. Balder-nimen saksalainen vastine on Baldur.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on vuoteen 2021 mennessä tilastoitu noin 20–40 Balder-nimistä miestä.
Nimipäivä

Vuosina 1929–1949 Balderilla oli suomenruotsalaisessa almanakassa nimipäivä 26. kesäkuuta.
Bamakon suurmoskeija

Bamakon suurmoskeija on perjantaimoskeija Malin pääkaupungissa Bamakossa.
Bamakon ensimmäinen suurmoskeija rakennettiin kuvernööri Edmond Louveaun aikana vuosina 1948–1951. Vuonna 1976 sen paikalle valmistui Saudi-Arabian rahoittama uusi moskeija, joka tyyliltään muistuttaa enemmän Mekan kuin Malin pyhäköitä. Se nimettiin kuningas Faisal I:n mukaan vuonna 2017.
Giorgio Bambini

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bambini vuonna 1968. |  Bambini vuonna 1968. |  Bambini vuonna 1968. |  |
Maa:   Italia
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | México 1968 | yli 81 kg |  |
Giorgio Bambini (24. helmikuuta 1945 La Spezia – 13. marraskuuta 2015 La Spezia) oli italialainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Bambini saavutti Méxicon 1968 olympialaisissa pronssia raskaassa sarjassa eli yli 81-kiloisissa. Hän voitti saksalaisen Dieter Renzin pistein 5–0 kuten myös bulgarialaisen Kiril Pandovin, mutta hävisi välierissä yhdysvaltalaiselle George Foremanille tyrmäyksellä toisessa erässä.
Bagrat IV

Bagrat IV
Bagrat IV (georg. ბაგრატ IV, 1018 – 24. marraskuuta 1072) oli Georgian kuningas Bagrationi-dynastiasta vuosina 1027–1072. Pitkän ja tapahtumarikkaan hallituskautensa aikana Bagrat yritti rajoittaa suuraatelin vaikutusvaltaa ja varmistaa Georgian itsenäisyyden Bysantin ja seldžukkien valtakunnista. Useiden toisiinsa sekoittuneiden konfliktien sarjassa Bagrat onnistui kukistamaan voimakkaimmat vasallinsa ja kilpailijansa Liparitidi-suvusta, tuomaan useita feodaalialueita suoraan hallintaansa ja alistamaan Lorrin ja Kakhetin kuninkaat sekä Tbilisin emiirin vasalleikseen. Hänen bysanttilaisiin arvonimiinsä kuuluivat nobelissimos, kuropalates ja sebastos.
Hallinnon alku

Bagrat oli Giorgi I:n (hallitsi 1014–1027) ja hänen ensimmäisen vaimonsa Mariam Vaspurakanilaisen poika. Kun Bagrat oli kolmen vuoden ikäinen, Giorgi luovutti hänet panttivangiksi Bysantin keisari Basileios II:lle (hallitsi 976–1025) hintana tappiostaan vuoden 1022 sodassa Bysanttia vastaan. Nuori Bagrat vietti seuraavat kolme vuotta keisarillisessa pääkaupungissa Konstantinopolissa kunnes hänet vapautettiin vuonna 1025. Hän oli vielä bysanttilaisten hallussa, kun Basileios kuoli ja hänen seuraajakseen nousi hänen veljensä Konstantinos VIII (hallitsi 1025–1028). Konstantinos määräsi, että nuori prissi tuli hakea takaisin, mutta keisarillinen kuriiri ei enää saanut häntä haltuunsa, sillä hän oli jo ehtinyt takaisin Georgian kuningaskuntaan.
Kun Giorgi I kuoli vuonna 1027, vain kahdeksanvuotias Bagrat nousi hänen seuraajakseen valtaistuimelle. Leskikuningatar Mariam nousi takaisin valtaan ja hänestä tuli alaikäisen poikansa sijaishallitsija. Hän jakoi sijaishallitsijan asemansa korkea-arvoisten aatelisten, erityisesti Trialetin herttua Liparit IV:n ja Kartlin herttua Ivanen kanssa.
Siihen mennessä kun Bagratista oli tullut kuningas, Bagrationi-dynastian jäsenten tavoite kaikkien georgialaisten maiden yhdistämiseksi oli peruuttamattomasti käynnistynyt. Georgian kuninkaat olivat asettuneet Kutaisiin, mistä he hallitsivat entistä Abhasian kuningaskuntaa ja suurinta osaa Iberiasta/Kartlista; Tao/Tajk oli menetetty bysanttilaisille ja Tbilisissä hallitsi edelleen islamilainen emiraatti. Kakhetin kuninkaat vuorostaan puolustivat itsepäisesti autonomiaansa itäisessä Georgiassa. Lisäksi suuraatelisten uskollisuus Georgian kruunulle ei ollut läheskään vakaata. Bagratin alaikäisyyden aikana sijaishallitsijat olivat lisänneet korkea-aatelin valtaa, mitä hän myöhemmin yritti rajoittaa noustuaan täysivaltaiseksi hallitsijaksi. Samaan aikaan Georgian kruunua uhkasivat kaksi mahtavaa vihollista: Bysantin valtakunta ja uudelleen vahvistuneet seldžukit. Vaikka Bysantilla ja Georgialla olikin vuosisatoja vanhat kulttuuriset ja uskonnolliset siteet, ja seldžukit aiheuttivat Bysantillekin huomattavan uhan, Konstantinopolin aggressiivisuus Kaukasuksen politiikassa sai aikaan syyttelevän epäluottamuksen ilmapiirin ja esti kahden kristityn valtion tehokkaan yhteistyön yhteistä uhkaansa vastaan. Jos Bagratin hallinnon kulmakivi oli Georgian Bagrationi-dynastian hegemonia Kaukasuksella, hänen politiikkansa voidaan ymmärtää yritykseksi ajaa bysanttilaiset ja seldžukit toisiaan vastaan.
Seldžukkien hyökkäykset

1060-luvulla Bagratia uhkasi aiempaa vakavampi ongelma: seldžukit alkoivat edetä Alp Arslanin johdossa Georgian raja-alueille. Bagratin täytyi ostaa rauhaa naittamalla veljentyttärensä Alp Arslanille.
Seldžukkien uhka sai Georgian ja Bysantin hallinnot yrittämään läheisempää yhteistyötä. Varmistaakseen liiton syntymisen Bagratin tytär Marta (Maria) meni joskus vuosien 1066 ja 1071 välillä naimisiin Bysantin hallitsija Mikael VII Dukasin kanssa. Avioliitto georgialaisen prinsessan kanssa oli ennennäkemätön, ja Georgiassa se tulkittiin Bagratin diplomaattiseksi menestykseksi.
10. joulukuuta 1068 Alp Arslan marssi Lorrin ja Kakhetin kuninkaiden sekä Tbilisin emiirin saattamana jälleen Bagratia vastaan. Kartlin ja Argvetin provinssit miehitettiin ja ryöstettiin. Bagratin pitkäaikaisille kilpailijoille, Arranin šaddadideille, annettiin korvaukseksi Tbilisin ja Rustavin linnoitukset. Kun Alp Arslan lähti Georgiasta, Bagrat otti Kartlin takaisin haltuunsa heinäkuussa 1069. Al-Fadl ibn Muhammad, eräs šaddadideista, leiriytyi Isaniin (Tbilisin lähiöön Mtkvari-joen vasemmalla rannalla) ja tuhosi maaseutua 33 000 miehen voimin. Bagrat kuitenkin voitti hänet ja pakotti šaddadidijoukot vetäytymään. Matkallaan Kakhetin läpi Fadl joutui paikallisen hallitsijan Aghsartan I:n vangiksi. Vaikka Bagrat joutui luovuttamaan useita linnoituksiaan Iori-joen varrelta, hän maksoi lunnaat Fadlista ja sai hänet luovuttamaan Tbilisin, jossa hän nosti valtaan paikallisen emiirin vasallikseen.
Bagratin hallinnon viimeiset vuodet osuivat yhteen, professori David Marshall Langin sanoin, "itäisen kristikunnan viimeisen fiaskon" kanssa: Manzikertin taistelussa Alp Arslan aiheutti Bysantin armeijalle murskatappion ja otti keisari Romanos IV:n, joka kuoli pian kurjuudessa, vangikseen. Bagrat IV kuoli seuraavana vuonna 24. marraskuuta 1072, ja hänet haudattiin Tšqondidin luostariin. Valtaistuin siirtyi hänen pojalleen Giorgi II:lle.
Glykosylaatio

Glykosylaatio on proteiinin posttranslationaalinen eli proteiinisynteesin jälkeinen muokkaus, jossa polypeptidiketjun tai -ketjujen tiettyihin aminohappotähteisiin kiinnitetään entsyymiohjatusti glykaaneita eli sokerirakenteita. Glykaanit kiinnittyvät aminohappotähteisiin O- tai N-glykosidisilla sidoksilla muodostaen glykoproteiineja. O-glykosidisidoksella tapahtuvaa kiinnittymistä kutsutaan O-glykosylaatioksi ja N-glykosidisidoksella tapahtuvaa N-glykosylaatioksi. Myös lipidit voivat glykosyloitua.
Glykosylaation merkitys

Useat proteiinit toimisivat oikein ilman glykosylaatiota, mutta glykosylaatiolla on kuitenkin oleellinen osa proteiinien rakenteessa ja toiminnassa. Glykoproteiineja tarvitaan solujen keskinäisessä viestinnässä, jossa ne toimivat tunnistavien proteiinien eli reseptorien ligandeina sekä myös itse reseptoreina erilaisten välittäjäaineiden, solutyyppien ja kudosten tunnistuksessa. Eri kudoksissa proteiinit glykosyloituvat eri lailla. Sairauksissa, kuten syövässä, solujen pintaproteiinien glykosylaatio muuttuu normaalista. Elimistön immuunipuolustus voi aloittaa epänormaalien solujen tuhoamisen tunnistettuaan ne väärän tyyppisistä glykaaneista.
Glykaanien tehtävät:
Lisätä proteiinien liukoisuutta, jotta solun pinnan proteiinit olisivat helpommin lähestyttävissä solun ulkoisessa nesteessä.
Toimia lektiinien ligandeina muun muassa valkosolujen hidastaessa ennen niiden tunkeutumista tulehduspaikalle.
Toimia apuna proteiinien laskostumisessa solulimakalvoston kaperonien eli laskostumista avustavien proteiinien sitoutumista varten. Kaperoniproteiinien, muun muassa kalneksiinin ja kalretikuliinin, ligandeina asparagiiniin sitoutuneet glykaanit auttavat laskostumisessa ja oikein laskostuneiden molekyylien tunnistamisessa. N-glykaanien läsnäolo laskostumisessa edistää β-levyjen muodostumista.
Toimia kuljetuksen signaalimolekyyleinä esimerkiksi lysosomeihin tarkoitetuissa proteiineissa.
Valmiissa proteiinissa niiden läsnäolo auttaa stabiloimaan proteiinia esimerkiksi estämään proteolyysiä.
Aiheuttaa proteiinin biologinen aktiivisuus.
O-glykaanin synteesi

O-glykaanit kiinnittyvät eri tavoilla polypeptidiketjuun:
Glykoproteiineissa seriini- tai treoniiniaminohappotähteen hydroksyyliryhmä muodostaa O-glykosidisidoksen N-asetyyligalaktosamiinin kanssa.
Proteoglykaaneissa esiintyy seriinin ja ksyloosin välinen O-glykosidisidos.
Kollageeneissa esiintyy hydroksilysiinin ja galaktoosin välinen O-glykosidisidos.
Glykoproteiinit syntetisoidaan usein solulimakalvostoon kiinnittyneissä ribosomeissa. O-glykaanit rakennetaan liittämällä vaiheittain nukleotidilla aktivoituja monosakkarideja muodostuvaan glykaaniin, jonka ensimmäinen monosakkaridi on kiinnittyneenä aminohappotähteeseen. Ihmisen yleisimmät glykoproteiinien synteesissä käytettävät nukleotidisokerit ovat UDP-Gal (galaktoosi, jossa liittyneenä uridiinidifosfaatti), UDP-Glc (glukoosi, jossa liittyneenä uridiinidifosfaatti), GDP-Man (mannoosi, jossa liittyneenä guanosiinidifosfaatti), CMP-NeuAc (N-asetyylineuramiinihappo, jossa liittyneenä sytidiinimonofosfaatti), GDP-Fuc (fukoosi, jossa liittyneenä guanosiinidifosfaatti), UDP-GalNAc (N-asetyyligalaktosamiini, jossa liittyneenä guanosiinidifosfaatti) ja UDP-GlcNAc (N-asetyyliglukosamiini, jossa liittyneenä guanosiinidifosfaatti). Sokerien kiinnittymisreaktioita katalysoivat glykoproteiini-glykosyylitransferaasientsyymit. Ensimmäisten sokerien kiinnittäminen polypeptidiin alkaa jo translaation aikana. O-glykaanien synteesi saatetaan loppuun Golgin laitteessa, jossa niiden häntäosiin liitetään esimerkiksi N-asetyylineuramiinihappoja eli sialihappoja.