stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyyli
Tyylikäsitteen historia

Sana tyyli juontuu alun perin kirjoitus- tai piirustuspuikkoa tarkoittavasta sanasta stylus. Roomalaisessa retoriikassa sillä kuvattiin jonkin aiheen esitystapaa ja tässä mielessä se omaksuttiin runouden, musiikin ja taiteen käsitteistöön. Keskiajalla stilus tarkoitti myös käytös- ja elämäntapoja, samalla tavalla kuin nykyisin puhutaan elämäntyylistä. Käsitettä alettiin soveltaa kuvataiteisiin 1500-luvulla Italiassa, jossa tyyli saattoi viitata taiteilijan persoonalliseen tekotapaan. Tyyli tarkoitti taiteilijan persoonallista, suurenmoista ja esimerkillistä ominaisuutta. Vastaava termi oli myös maniera.  Tämä käsitys tyylistä taiteilijan persoonallisena tekotapana, "käsialana" on monesti haluttu liittää nerouteen.
Antiikin tutkija J.J. Winckelmann (1717–1768) toi tyylin käsitteeseen uuden ulottuvuuden 1700-luvun lopulla. Hän liitti tyylin kokonaisiin historiallisiin aikakausiin, epookkeihin ja kansakuntiin, eikä vain yksittäiseen taiteilijaan. Tyylin käsite alkoi palvella myös historian tulkintaa. Tyylihistoria oli 1800-luvulla taidehistoriassa keskeinen, kun taidehistorioitsijat tunnistivat ja erittelivät tyylilajeja ja tyyliperiodeja, kansallisia tyylejä ja niiden alatyylejä ja koulukuntia kasvitieteilijöiden tavoin. Käsitys evoluutiosta omaksuttiin tyylilajeihin darwinismista, jossa omaksuttiin käsitys kustakin tyylistä, joka noudatteli vääjäämätöntä kehitystä kasvuvaiheesta loistokauteen ja rappioon.
Kasvanut tietoisuus tyyleistä johti käytännön sovellutuksiin kertaustyyleinä sisustustaiteessa ja arkkitehtuurissa. 1800-luvun lopussa tyylistä tuli yleinen tulkintametodi, joka kattoi kaikki tietyn aikakauden ja alueen taiteet ja joskus jopa kaikki kulttuurin alueet. Muun muassa Alois Rieglin (1858–1905) ja Heinrich Wölfflinin (1864–1945) vastakohtiin perustuvat tyylitunnusmerkit viittasivat teoksen muoto-ominaisuuksiin. Vapautuminen normatiivisista makukäsityksistä tapahtui samaan aikaan modernismin, modernin arkkitehtuurin ja abstraktin taiteen esiintulon kanssa.
Tyylihistoriaa alettiin arvostella, koska väitettiin, että se yksinkertaistaa ja pinnallistaa historiallisia ilmiöitä, lyö leimoja ja kiinnittää huomiota liiaksi muoto-ominaisuuksiin. Tyylihistorian käsitettä on pyritty laajentamaan ja tulkitsemaan uusilla tavoilla, jotka ottaisivat paremmin huomioon myös taideteoksen sisällön. 1900-luvun taidehistorioitsijat ovat selittäneet tyyliä tavoiksi ja menetelmiksi, joilla taiteilija tai ryhmä taiteilijoita hahmottaa ajatus- ja tunnesisältöjä.
Tyylejä voivat olla

Retoorisista tyyleistä johdetut tyylit, kuten draamasta, lyriikasta ja epiikasta juontuvat dramaattinen, lyyrinen ja eeppinen tyyli.
Epookkityyli eli aikakauden tyyli, joka liittyy elämäntapaan, kuten gotiikka, renessanssi, modernismi.
Kansallinen tyyli eli kansallisromantiikka.
Taiteellinen tyyli, joka on johdettu epookkityylistä eli kertaustyylit, kuten uusrenessanssi, uusgotiikka, uusklassismi, postimpressionismi tai uusminimalismi.
Koulukuntaan tai taidesuuntaukseen liittyvät tyylit, kuten Düsseldorfin koulukunta, fluxus, konstruktivismi tai yhteisötaide.
Persoonallinen tyyli eli taiteilijan oma tyyli.
Johann Joachim Winckelmann uudisti tyylin käsitteen.
Kundan kulttuuri

Luista valmistettuja työkaluja Kundan kulttuurin ajalta. Vasemmalta lukien: kaksi jäätuuraa valmistettu hirven sääriluista, kaksi harppuunan kärkeä, nuolen kärki, kaksi keihäänkärkeä.
Kundan kulttuuri oli kivikautinen metsästyskulttuuri noin 9000−5000 eaa. . Tämä mesoliittinen kulttuuri kehittyi luultavasti Puolan alueella olleesta Swidryn peuranmetsästyskulttuurista . Se seurasi sulavan mannerjäätikön reunaa pohjoiseen. Kundan kulttuurista levittäytyi asutusta Virosta ja Karjalankannakselta ilmeisesti myös Etelä-Suomeen.
Kundan kulttuurin synty ja laajuus

Ennen Kundan kulttuurin muodostumista Itämeren eteläpuolella asui pääasiassa peuran metsästyksestä elantonsa saaneita ryhmiä. Niille oli yhteistä kiven käsittelytekniikat, jotka liitetään Ahrensburgin kulttuuriin. Tämä kulttuuri levisi laajalle alueelle, se alkoi lännessä Britanniasta ja loppui idässä Puolaan. Lopulta Ahrensburgin kulttuuri eriytyi joukoksi alakulttuureja, joista Brommen kulttuuri pyrki levittäytymään pohjoiseen Baltian suuntaan. 
Valko-Venäjän ja Puolan seuduilla vaikutti Swidryn kulttuuri, jonka ihmiset liikkuivat peuralaumojen perässä myös pohjoiseen. Kumpikin kulttuuri alkoi levitä Baltiaan, ja ne ilmeisesti sulautuivat siellä keskenään Kundan kulttuuriksi . Kundan kulttuurissa näkyvät voimakkaina monet Swidryn kulttuurin piirteet.
Myös idempänä vaikuttaneet Butovon- ja Veretjen kulttuurit ovat niin ikään Swidryn kulttuurista eriytyneitä mesoliittisia kulttuureja . Niiden elinpiirit sijaitsivat erillään toisistaan, mutta kiven käsittelytekniikat olivat samanlaisia. Esineistä on joskus vaikea sanoa, kumpaan kulttuuriin ne kuuluvat, ellei maantiede ohjaa.
Kundan kulttuuriin liitettäviä löytöjä on tehty alueella, joka sisältää Viron, Latvian, Liettuan, Koillis-Puolan, Valko-Venäjän pohjoisosat, Luoteis-Venäjän, Karjalankannaksen ja Etelä-Suomen.
Tunnettuja asuinpaikkoja

Kundan kulttuurin asuinpaikkoja oli varhaismesoliittisella kaudella käytössä muun muassa Pulli (9000−8600 eaa., Viro ), Pärnun Lodja (Viro ), Kundan Lammasmägi (Viro, 8700−5000 eaa.), Veshevo 2 eli Heinjoen Tarhojenranta (Karjalankannas ), Korpilahden Antrea (Karjalankannas ), Sulagals (Latvia ), Zvejnieki 2 (Latvia ), Karaviskes 6A (Liettua ), Kabeliai 2 (Liettua, 9200−5000 eaa. ), Ristola (8600−8200 eaa., Lahti), Saarenoja 2 (n. 8600 eaa., Lappeenranta), Myllykoski (n. 8800, Orimattila ), Helvetinhaudanpelto (8400 eaa., Juankoski ). Seuraavia asuinpaikkoja ei ole vielä kytketty Kundan kulttuuriin:  Jokivarsi 1 (n. 8900 eaa., Itä-Suomi ) ja Rahakangas 1 (n. 8700 eaa., Joensuu ).
Keskisellä mesoliittisella kaudella asuinpaikkoja oli käytössä muun muassa Kabeliai 2 (Liettua, 9200−5000 eaa. ), Sindi-Lodja I ja II (Viro, 7000−6500 eaa. ), Metsääre I (Viro, 7000−5000 eaa. ), Narvan Joaoru (Viro, 6500 eaa. alkaen ) ja Kundan Lammasmäe (Viro, 8700−5000 eaa.).
Muita Kundan kulttuuriin viittaavia löytöjä on tehty ainakin seuraavilla asuinpaikoilla: (Virossa ) Lepakose, Navesti, Moksi, Siimusaari, Umbus, Vortsjärven saari, Narva Siyvertsi, Vihasoo, Valge-Risti, Kõpu, Ruhnu, Võhma, Pahapili, Leie Lohu, Lalsi III, Oiu I ja II ja Ridaküla; (Venäjällä) Veliž, Ylä-Laukaa ja Tyrvälä; (Liettuassa) Pasieniai; (Puolassa) Tłokowo ja Ełk; (Valko-Venäjällä) Polotskin piiri (kaksi asuinpaikkaa) ja Verkhnedvinsk alue (yksi asuinpaikka).
Asumukset ja asuinpaikan valinta

Asuinpaikat valittiin käytännöllisesti läheltä vettä sekä ravinnonsaantia. Virossa mesoliittiset asuinpaikat sijaitsivat jokien ja järvien rannoilla. Myöhemmin asuttiin myös merenrannikolla. Vesistöjä käytettiin myös liikkumiseen.
Kundan kulttuurista ei tunneta kovinkaan monta mesoliittisen asuinpaikan asumusta. Pysyvämmänkin asumuksen rakennustarvikkeet olivat pääosin orgaanista materiaalia, ja ne lahosivat käytön loputtua nopeasti pois. Ainoastaan nuotion kivet, maan noki, palaneiden paalujen jäljet sekä mahdollinen perustus säilyivät. Asumuksen paikan voi havaita epäsuorasti myös kiveä työstettäessä maahan pudonneista iskoksista.
Liettuassa on havaittu asumuspainanteita varhaiselta mesoliittiselta kaudelta asti. Asumuksen paikalla kaivetaan loivasti syvenevä kuoppa, joka toimii maalattiana. Lattian pinta-ala oli yleensä noin 20−40 neliömetriä.
Asumuksen ylle pystytetyn kattorakennelman materiaaleja ei tunneta. Ilmeisesti käytettiin nahkoja, turvetta ja tuohta (boreaalinen kausi). Katto saatettiin tukea paalutuksella. Usein asumuksen keskellä sijaitsi nuotion paikka. Useimmat Liettuan kivikauden asumukset olivat sellaisia.
Liikkuva elämäntapa suosi kevyiden rakennelmien käyttöä. Pystytettäessä väliaikaista leiriä ei kaivettu kuoppaa asumuksen pohjaa varten. Jos asumuksen tyyppinä oli kota, nuotiosta ja iskoksista jäi maahan jäljet kodan purkamisen jälkeen. Tällaista asumusta on maastossa vaikea havaita.
Haudat ja kalmistot

Kundan kulttuurissa haudat sijaitsivat aina asuinpaikalla tai sen välittömässä läheisyydessä.
Viron Kivisaaressa Võtsjärven rannalta on dokumentoitu 20 hautaa ja paljon kynnössä levinneitä ihmisenluita. Osteologien mukaan vainajat olivat 2−35-vuotiaita lapsia, miehiä ja naisia. Ruumiit pantiin hautaan suorina. Kädet asetettiin sivuille. Vainaja oli vaatetettu. Virolaisissa Kundan kulttuurin haudoissa ei ole havaittu punamultaa.
Latvian Zvejniekin pitkäaikaiselta asuinpaikalta on tutkittu yli 300 hautaa, joista noin 100 kuuluu mesoliittiseen kauteen. Vanhin ajoitus lienee 7150 eaa. Vainajat haudattiin suorina, usein selällään makaavina, mahdollisesti käärittyinä nahkaan ja raajat sidottuina, vaatteisiinsa puettuina ja korut vaatteisiin ommeltuina. Hauta varustettiin työ- ja metsästysvälineillä sekä ruoka-antimilla. Vainajien ilmeisesti uskottiin jatkavan elämää kuolemansa jälkeenkin.  Hauta peitettiin punamullalla ja katettiin kivillä.
Aiheesta muualla

Egidijus Šatavičius(lt): Brommian (Lyngby) Finds In Lithuania
Suomessa samanaikainen Suomusjärven kulttuuri
Gyula

Gyula  (rom. Gyla) oli Transilvaniassa 900-luvulla ja 1000-luvun alussa hallinneiden unkarilaisten heimopäällikköjen nimitys, jota myöhemmin on tulkittu henkilönnimeksi (ja ruvettu pitämään latinalaisen Julius-nimen unkarilaisena vastineena). 800-luvun arabiankielisen lähteen mukaan muinaisilla unkarilaisilla olisi ennen maahantuloaan ollut kaksi kuningasta, joista kende olisi ollut ylikuningas ja vastuussa kansan suhteesta taivaallisiin valtoihin, gyula taas alkuaan korkein sotapäällikkö. Samanlaisia järjestelmiä on ilmeisesti ollut joillakin turkkilaissukuisilla kansoilla, mutta unkarilaisten omissa kronikoissa ja taruissa kahden kuninkaan järjestelmää ei mainita.
Unkarilaisissa historialähteissä mainitaan ainakin kolme Gyula-sukupolvea, jotka saattavat sekoittua toisiinsa sekä Vácin hiippakunnan alueella eläneeseen Gyula-Zombor-sukuun. Ei ole tarkkaan tiedossa, miten laajalle Gyula-suvun valta Transilvaniassa ulottui. Perinteisesti on ajateltu heidän hallinneen koko historiallista Transilvaniaa, niin että heidän valtansa keskuksena olisi ollut Gyulafehérvárin kaupunki (nyk. Romanian Alba Iulia), mutta Gyula Kristó arvelee heidän vaikuttaneen Transilvanian pohjoisosissa.
Kronikoiden ja tarujen Gyula-päälliköistä ensimmäisen arvellaan eläneen unkarilaisten maahantulon aikaan, ja hänestä ei juuri ole todellista tietoa. Toinen Gyula oli Saroltin, ruhtinas Gézan puolison ja Tapani I Pyhän äidin, isä. Hän vieraili Konstantinopolissa 950-luvulla ja otti siellä ortodoksisen kasteen; hänet kastettiin pyhän marttyyri Stefanoksen (unk. István, suom. Tapani) nimellä.
Kolmas Gyula, jota mainitaan myös nimellä Prokuj (se saattoi olla hänen varsinainen nimensä), oli edellisen poika ja siis Saroltin veli, Tapani I:n eno. Kuninkaaksi noustuaan Tapani taisteli häntä vastaan, voitti hänet kronikkatietojen mukaan vuonna 1003 ja liitti hänen hallitsemansa Transilvanian valtakuntaansa. Prokuj-Gyula pakeni Puolan Bolesław Urhean turviin, minne Thietmar Merseburgilaisen mukaan Tapani armollisesti päästi myös hänen vangiksi jääneen vaimonsa lähtemään. Armolliseen kohteluun viittaa sekin, että Prokuj-Gyulan pojat Bolya ja Bonyha jäivät eloon ja palaavat Unkarin historiaan 1040-luvulla, kuningas Pietarin vastaisina salaliittolaisina.
Pidot Aulangolla

Pidot Aulangolla oli vuonna 1963 ilmestynyt Kariston kustantama keskustelukirja, jonka toimitti Erno Paasilinna. Teoksen esikuvia oli vuonna 1937 ilmestynyt Pidot Tornissa -kirja ja 1954 ilmestynyt Toiset pidot Tornissa -kirja.
Keskusteluiden aiheina olivat Kansallisuus-kansainvälisyys; Ulkopolitiikkaa ja ulkopolitiikkaa; Tasan ei käy onnenlahjat; 1960-luvun kulttuuripolitiikka sekä Kirjallisuutta ja kirjallisuutta. Keskusteluihin osallistujia oli 11.
Keskustelijat

Pirkko Rommi (Historioitsija)
Heikki Brotherus (Kosmopoliitti)
Kauko Kare (Kriitikko)
Jyrki Juurmaa (Majakanvartija)
Heikki Eskelinen (Oikolukija)
Aku-Kimmo Ripatti (Opettaja)
Martti Qvist (Puhemies)
Väinö Kirstinä (Runoilija)
Jouko Siipi (Sosiaalipoliitikko)
Matti Mannerkorpi (Talousmies)
Erno Paasilinna (Toimittaja).
Yrjö Kivimies (Konservatiivi), osallistui vain viimeiseen keskusteluun
Pitojen jälkipyykkiä

Kirjan julkaisun jälkeen Aulangon pitojen arvostelijat väittivät että keskustelujen osanottajat edustivat yksipuolisesti konservatiivisia piirejä ja ulkopoliittista oppositiota. Ulkopolitiikka-lehden pääkirjoituksessaan Eino S. Repo totesi, että keskusteluista olisi ulkopolitiikka pitänyt jättää kokonaan pois ja että keskustelijat käyttivät sananvapautta vastuuttomasti ja vaikeuttavat ulkopolitiikan hoitoa. Paasilinnan mukaan keskusteluun oli kyllä pyydetty muun muassa kirjailija Väinö Linnaa, professori Jan-Magnus Janssonia ja osastopäällikkö Max Jakobsonia, mutta he olivat kieltäytyneet. Etenkin keskustelujen ulkopolitiikkaan koskenut osa herätti voimakasta arvostelua. Keskusteluissa Jyrki Juurmaa oli puolustanut harjoitettua idänpolitiikkaa varauksetta, toiset keskustelijat taas kulkivat enimmäkseen keskitietä ja vain Heikki Eskelinen ja Kauko Kare olivat olleet jyrkästi harjoitettua idänpolitiikkaa vastaan ja osaksi heitä säestivät Pirkko Rommi ja Heikki Brotherus. Presidentti Urho Kekkonen kirjoitti Kariston kustannusjohtajalle ja yhdelle keskustelijoista Martti Qvistille myllykirjeen, jossa hän arvosteli kovin sanoin muun muassa väitteitä ”myöntyvyyssuunnan” olemassaolosta. Qvistin aloitteesta tätä keskustelua jatkettiin julkaisemalla vuonna 1964 kirjanen Sanan vapaus, jossa mukaan kutsuttuna opponenttina toimi Eino S. Repo, mutta tämäkin kirjanen sai kielteisen vastaanoton. Helsingin työväentalolla 25. syyskuuta 1964 pitämässään puheessa Kekkonen käytti Aulangon pidoissa käytyä ulkopoliittista keskustelua varoittavana esimerkkinä virallisen ulkopolitiikan vastaisuudesta.
Vuonna 1972 ilmestyi jatkona Erno Paasilinnan toimittamana Pidot Suomessa -teos.
Aiheesta muualla

Urho Kekkosen kirje kustannusjohtaja, maisteri Martti Qvistille 25.9.1963
Urho Kekkosen kirje Martti Qvistille 18.10.1963
Markku Lumio

| Markku Lumio> Kaskisten kaupunginjohtaja |
| --- | --- |
 2022 –  
Edeltäjä:  Minna Nikander
Kauhavan kaupunginjohtaja
 2015 – 2022  
Edeltäjä:  Harri Mattila
Seuraaja:  Vesa Rantala
Vaasan kaupunginjohtaja
 2001 – 2011  
Edeltäjä:  Seppo Sanaksenaho
Seuraaja:  Tomas Häyry
Jyväskylän kaupunginhallituksen puheenjohtaja
 1997 – 1999  
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1960 (ikä 64) Jämsä
Tiedot
Puolue:  Kokoomus
Koulutus:  Oikeustieteen kandidaatti
Markku Mikael Lumio (s. 26. huhtikuuta 1960 Jämsä) toimi Vaasan kaupunginjohtajana vuosina 2001–2011. Hän toimi Kauhavan kaupunginjohtajana vuosina 2015–2022. Hän on toiminut Kaskisten kaupunginjohtajana vuodesta 2022 alkaen. Hän opiskeli oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistossa vuosina 1978–1983. Aiemmin hän toimi Kokoomuksen riveissä Jyväskylän kunnallispolitiikassa, muun muassa kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 1997–1999. Vuosina 2011–2012 Lumio oli Vaasan yliopiston yhteiskuntasuhteiden kehittämispäällikkönä.
Lumion Vaasan kaupunginjohtajakaudelle ajoittuivat Vaasan asuntomessut vuonna 2008. Toimiessaan Vaasan kaupunginjohtajana Lumio hyväksyi laskuja, joissa hän oli itse hyödykkeen vastaanottajana. Lumiota epäiltiin virkavelvollisuuden rikkomisesta. Lumio kiisti laittomuudet. Lumio ei saanut syytettä virkavelvollisuuden rikkomisesta, vaikka kihlakunnansyyttäjä Peter Levlinin mukaan Lumio oli todennäköisin syin syyllistynyt tekoon.
Lumio ilmoitti 1. helmikuuta 2011 jättävänsä Vaasan kaupunginjohtajan tehtävänsä luottamuspulan takia. 10. marraskuuta 2014 Lumio valittiin Kauhavan kaupunginjohtajaksi. Hän voitti istuvan kaupunginjohtajan Harri Mattilan äänin 33–10.
Kesäkuussa 2022 Lumio irtisanoutui Kauhavan kaupunginjohtajan tehtävästä. Kauhava oli perustanut tilapäisen valiokunnan selvittämään Lumion mahdollista irtisanomista tai siirtämistä muihin tehtäviin, koska tätä epäiltiin naisiin kohdistuneesta häirinnästä. Kunta maksoi Lumiolle erokorvauksena puolen vuoden palkan.
Syyskuussa 2022 Lumio valittiin Kaskisten väliaikaiseksi ja marraskuussa viralliseksi kaupunginjohtajaksi.
Wilhelm Thesleff (insinööri)

Wilhelm Thesleff (22. syyskuuta 1852 Viipuri – 31. lokakuuta 1912 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja valtiopäivämies.
Thesleffin vanhemmat olivat eversti, valtioneuvos Fredrik Wilhelm Thesleff ja Olga Maria Thesleff. Viipurissa ylioppilaaksi tullut Thesleff suoritti insinööritutkinnon 1874. Hän oli Helsingin kaasulaitoksen johtaja 1887–1900 ja Suomen teollisuudenharjoittajien paloapuyhdistyksen tarkastaja 1902–1910. Thesleff oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1897.
Trekka

| Trekka |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Uusi-Seelanti
Valmistaja:  New Zealand Motor Holdings, Ōtāhuhu
Valmistusvuodet:  1966–1973
Tuotantomäärä:  noin 2 500 kappaletta
Korimalli:  avolava umpikori
Luokka:  hyötyajoneuvo
Tekniset tiedot
Moottori:  nelisylinterinen, nelitahtinen rivimoottori
Iskutilavuus:  1 221 cm³
Teho:  35 kW /4500 1/min
Vääntö:  85 Nm /3000 1/min
Polttoaine:  bensiini
Polttoainesäiliö:  50 l
Vetotapa:  4×2
Vaihteisto:  4+1; 2., 3. ja 4. vaihde synkronoitu
Kulutus:  9,4 l /100 km
Mitat
Massa:  922 kg
Pituus:  3 556 mm
Akseliväli:  2 166 mm
Leveys:  1 500 mm
Korkeus:  1 905 mm
Trekka oli uusiseelantilaisen New Zealand Motor Holdingsin vuosina 1966–1973 valmistama kevyt hyötyajoneuvo, joka pohjautui teknisesti 1950-luvulla esiteltyyn Škoda Octaviaan.
Trekka suunniteltiin tšekkoslovakialaisen Josef Velebnýn aloitteesta maatilojen hyötyajoneuvoksi. Auton alusta ja tekniikka oli Škodasta ja korirakenne oli paikallisesti valmistettu. Auton kantavuus oli 500 kg ja niitä valmistettiin noin 2 500 kappaletta, jotka myytiin pääasiassa kotimaan markkinoille. Suurin vientimaa oli Australia, johon myytiin muutamia kymmeniä yksilöitä.
Trekka on ainoa Uudessa-Seelannissa koskaan suunniteltu ja sarjavalmistettu automalli.
Tausta

1950-luvun alussa Uuden-Seelannin hallitus sääti raskaat tuontitullit henkilöautoille, sillä se halusi edistää paikallista autonvalmistusta. Kilpailukykyään parantaakseen monet autonvalmistajat teettivät paikallisilla yrityksillä autoja rakennussarjoista. Useimmat autot erosivat varustelultaan jonkin verran alkuperäisistä malleista. 1960-luvun alkuun mennessä maahan oli kehittynyt jo vahva ajoneuvojen kokoonpanoteollisuus. Omasta tuotannosta huolimatta autoja jouduttiin usein jonottamaan, sillä niin valmiiden autojen kuin rakennussarjojenkin tuontilupien saanti riippui kulloinkin maan valuuttavarantojen määrästä.
Paikallinen Škodan edustaja Motor Lines oli myynyt vuodesta 1963 Uudessa-Seelannissa koottua Škoda Octaviaa, ja tämän jälkeen Škoda Sabre -nimellä myytyä 1000 MB- ja 100/110-malleja. Kokoonpanon aloittamista valvomaan oli Tšekkoslovakiasta lähetetty Josef Velebný, joka oli hieman aiemmin jäänyt eläkkeelle johdettuaan 1000 MB:n korin suunnittelua. Ennen kotiin paluutaan hän kertoi aucklandilaisen New Zealand Motor Holdings -yrityksen johtajalle Noel Turnerille havainnostaan, että paikalliset maanviljelijät tarvitsisivat pienen, yksinkertaisen, luotettavan ja maastokelpoisen auton, jollainen voitaisiin rakentaa Škoda Octavian alustalle. Pian Velebnýn lähdön jälkeen Turner otti yhteyttä tehtaaseen ja pyysi lähettämään hänet takaisin. Jouluna 1965 palattuaan Velebný suunnitteli Turnerille maastoauton prototyypin, jonka kantavuus oli 500 kg. Tämän jälkeen hän suunnitteli korin hitsausta varten jigit.
Teknisiä tietoja

Voimanlähteenä oli Škodan nelisylinterinen, nestejäähdytteinen rivimoottori, jossa oli irrotettavat sylinteriputket. Moottorin iskutilavuus oli 1 221 cm³ ja suurin teho 35 kilowattia. Nokka-akseli oli sijoitettu moottorinlohkoon.
Käsivalintaisessa vaihteistossa oli neljä vaihdetta eteen ja yksi taakse. Vetävällä taka-akselilla oli heilurityyppinen erillisjousitus ja puolielliptiset lehtijouset. Edessä oli kierrejousilla varustettu erillisjousitus. Sekä edessä että takana oli rumpujarrut. Ohjauslaite oli kierukkatyyppinen. Autossa oli 5,90×15 tuuman kokoiset maastorenkaat. Octaviaan verrattuna akseliväliä oli lyhennetty 224 mm, ollen nyt 2 165 mm.
Autoa oli saatavana avolavaisena ja umpikorisena mallina. Ensimmäisissä lavamalleissa oli pressukate, mutta se korvattiin pian lasikuituisella. Perusvärivalikoimaan kuului kaksi vaihtoehtoa: Trekka Green ja Autumn Gold. Muun värisenä auton sai vain erikoistilauksella. Lisävarustelistaan kuuluivat tasauspyörästön kitkalukko, erilaisia suojakatteita, verhoillut takaistuimet, tuulilasin pesulaite, lämmityslaite, radio, lumiketjut, tehokkaammat jarrut sekä matkustajanpuoleinen häikäisysuoja ja sivupeili.
Ominaisuuksia

Trekka oli erityisesti suunniteltu maatilojen käyttöön, sillä tähän sopiville ajoneuvoille oli kysyntää. Maastokelpoisuudeltaan Trekka ei toki vastannut muotoilullista esikuvaansa Land Roveria puuttuvan etuvedon tähden. Etenemiskykyä paransi tosin siihen saatavana ollut tasauspyörästön kitkalukko.
Maavara oli 18 senttimetriä ja kääntöympyrän halkaisija 9,6 metriä. Auton kantavuus oli noin 450 kilogrammaa.
Auton valmistuskustannukset ja verot olivat alhaiset, sillä kori varusteineen oli kokonaan uusiseelantilaista työtä ja Škodan valmistamat alustat hankittiin erittäin edullisesti Tšekkoslovakiasta. Auton hinta voitiin näin asettaa hyvin kilpailukykyiselle tasolle. Se maksoi 895 puntaa, mikä oli vähemmän kuin Morris 1100:n hinta. Etuna oli myös hyvä saatavuus, sillä Trekkan voi ostaa suoraan ilman jonotusta.
Tuotanto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Minulle on kerrottu, että mitään vastaavaa ajoneuvoa ei tiedetä valmistetun täällä tai muualla maailmassa. | ” |
– Tulliministeri Norman Shelton. Trekkan tuotannon avajaispuheessa
Motor Holdings aloitti auton tuotannon Ōtāhuhun tehtaalla 2. joulukuuta 1966. Tuotannon avajaistilaispuheen piti tulliministeri Norman Shelton. Ensimmäisten Trekka-yksilöiden lipuessa ulos valmistuslinjalta paljastui nolo virhe, sillä eräästä autosta puuttui etupuskuri.
Pian tuotannon aloittamisen jälkeen autoja oli varattu jo sata kappaletta, ja Motor Holdings joutui tekemään muutoksia tuotantoonsa voidakseen vastata odotettua suurempaan kysyntään. Vuonna 1967 myytiin 708 Trekkaa, ja seuraavana vuonna mallilla oli hallussaan 14 prosentin osuus Uuden-Seelannin kevyiden hyötyajoneuvojen markkinoista. Trekkan alihankintaverkosto käsitti yli 50 paikallista tavartantoimittajaa.
Trekka myi tasaisesti useiden vuosien ajan, mutta sen valmistus jouduttiin lopettamaan Octavia Kombin tuotannon päättyessä vuonna 1971. Tšekkoslovakian vientiyhtiö Motokov ei pitänyt pelkkien alustojen myyntiä houkuttelevana liiketoimintana. Tämän lisäksi kilpailuasema alkoi heiketä 1970-luvun alussa hallituksen helpottaessa ajoneuvojen tuonnin sääntelyä, mikä johti edullisten japanilaisten hyötyajoneuvojen tuloon markkinoille. Nykyaikaisempi ja tilavampi Nissanin tai Toyotan valmistama avolava-auto maksoi vain hieman Trekkaa enemmän. Kolmas syy tuotannon lopettamiseen oli Noel Turnerin vuonna 1971 tapahtunut yllättävä kuolema.
Vientiponnistelut

Uuden-Seelannin ja Australian hallitukset sopivat autojen viennistä Australiaan ilman erityistullia. Vuonna 1968 autoja toimitettiin 46 kappaleen erä. Myynti ei kuitenkaan vastannut odotuksia, sillä markkinointi hoidettiin huonosti.
Heinäkuussa 1969 Etelä-Vietnamissa sijainneen uusiseelantilaisten hallinnoiman sairaalan käyttöön toimitettiin viisi Trekkaa. Ajoneuvot joutuivat kokemaan kovia jatkuvien sateiden ja huonokuntoisten teiden takia. Niiden hyvänä puolena pidettiin sitä, että ne eivät olleet erityisesti autovarkaiden suosiossa toisin kuin Jeepit ja Land Roverit.
Vuonna 1969 General Motors osti tuntemattomasta syystä yhden Trekka-yksilön ja kuljetti sen Detroitiin.
Neuvottelut vientikaupoista Indonesiaan olivat pitkällä, kun ne katkesivat vuonna 1971 Noel Turnerin yllättävään kuolemaan. Indonesiaan oli toimitettu saman vuoden aikana Trekkoja rakennussarjoina, jotka koottiin Surabayassa.
Trekka nykyään

Vaikka Trekkaa pidetään eräänlaisena kansallisen osaamisen symbolina, niitä on säilynyt hyvin vähän. Trekka-harrastajien kerhon tiedossa on alle kolmekymmentä autoa.