stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jodibromidi

| Jodibromidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7789-33-5
PubChem CID:  82238
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  IBr
Moolimassa:  206,8
Ulkomuoto:  Tumman punainen tai musta kiteinen aine
Sulamispiste:  41 °C
Kiehumispiste:  116 °C (hajoaa)
Tiheys:  4,416 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Jodibromidi (IBr) eli jodimonobromidi on jodin ja bromin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa jodibromidi on tumman punaista, mustaa tai harmaata kiteistä ainetta. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta vetybromidiksi ja hypojodihapokkeeksi. Jodibromidi liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, asetoniin, dikloorimetaani ja tolueeniin. Aine reagoi monien metallien kanssa bromideiksi ja se bromaa monia orgaanisia yhdisteitä.
Valmistus ja käyttö

Jodibromidia valmistetaan jodin ja bromin välisellä reaktiolla.
Jodibromidia käytetään alkeenien, aldehydien ja ketonien bromauksissa, rengasrakenteisten karbonaattiesterien valmistuksessa ja metalli-hiili-sidosten katkaisuun.
Jiyuan (1883)

| Jiyuan |
| --- | --- |
 Jiyuan Japanin laivaston Saienina

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Stettiner Vulcan AG, Stettin, Saksa
Kölinlasku:  31. tammikuuta 1880
Laskettu vesille:  2. marraskuuta 1883
Palveluskäyttöön:  11. kesäkuuta 1885
Poistui palveluskäytöstä:  Japanin valtaama 16. maaliskuuta 1895
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 479 t
Pituus:  75 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,5 m
Syväys:  4,67 m
Koneteho:  2 800 shp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  180
Aseistus
Aseistus:  2 x 210 mm Krupp -tykkiä 1 x 150 mm Krupp -tykkiä 4 x 75 mm tykkiä 6 x 47 mm tykkiä 4 x 15" torpedoputkea
Jiyuan (kiin. 济远) oli Kiinan Qing-dynastian Beiyangin laivaston Stettinissä Saksassa 1880-luvun alussa valmistettu panssarikansiristeilijä. Keisarillisen Japanin laivasto valtasi aluksen 16. maaliskuuta 1895 liittäen sen laivastoonsa nimellä Saien. Alus tuhoutui Venäjän Japanin sodassa osuttuaan Port Arthurin edustalla miinaan 30. marraskuuta 1904.
Taustaa

Kiinan Euroopan ministeri Liu sai kutsun 1877 Saksan keisarikunnan laivaston taistelulaivan SMS Sachsenin vesillelaskuseremoniaan Stettiniin. Hänen 21. heinäkuuta lähettämänsä Kiinan delegaatio vieraili Itämeren telakalla ja Li Hung Chang vastaanotti vastaanotti täydellisen raportin saksalaisista aluksista. Hän havaitsi, että saksalaiset eivät olleet jääneet jälkeen brittiläisestä suunnittelusta ja siksi hän lähetti opiskelijoita saksalaisille telakoille koulutettaviksi. Vuotta myöhemmin Li Fong Pao korvasi Liun tullen Kiinan Saksan, Italian, Alankomaiden ja Itävalta-Unkarin lähettilääksi. Li HUng piti tiiviit yhteydet lähettilääseen ja Li Fongista tulikin kaupallinen attasea, joka ehdotti alusten hankkimista Saksasta.
Kiinan taloustilanne antoi 1880 mahdollisuuden suunnitelman toteuttamiseksi. Li Hung halusi laivaston, johon kuuluisi neljä nopeaa panssarilaivaa ja kymmenen torpedovenettä. Stettiner Maschinenbau AG Vulcanin ja Kiinan edustaja Li Fong Pao allekirjoittivat 4.-8. tammikuuta 1881 Berliinissä tilauksen kahdesta parannellusta Sachsen-luokan taistelulaivasta (saks. Panzercorvetten), joista ensimmäinen luovutettaisiin puolessatoista vuodessa. Tilaukseen kuului lisäksi kymmenen torpedovenettä sekä muutama apulaiva. Epävirallinen tilaus oli kuitenkin jätetty jo muutamaa viikkoa aiemmin, koska panssari- ja teräs tilaukset Saarin alueen Dillinger Worksille oli tehty jo 9. joulukuuta 1880.
Kiinalaiset halusivat tilata lisää taistelulaivoja. Prinssi Tseng Chi Chai Kruppilta Essenistä  viisi suurta panssaroitua alusta (saks. panzerschiffe) ja kolme pienempää panssaroitua alusta (saks. panzercorvetten). Rahoitusvaikeuksien vuoksi suuret alukset eivät kuitenkaan toteutuneet ja pienistäkin vain kaksi ja kolmas korvattiin  panssarikansiristeilijällä (saks. panzerdeckcorvette). Vuonna 1884 tilattiin vielä Vulcanilta kolme torpedovenettä.
Valmistus

Jiyuan tilattiin Stettiner AG Vulcanilta Stettinistä Saksasta ja sen köli laskettiin 31. tammikuuta 1880. Alus laskettiin vesille 2. marraskuuta 1883 ja se valmistui 1885. Samoin Stettinissä valmistetut taistelulaivat Zhenyuan, Dingyuan sekä vasta valmistunut Chiyuan joutuivat odottamaan Euroopassa Ranskan ja Kiinan välisten sotatoimien päättymistä 9. kesäkuuta 1885 saakka.
Alukset aloittivat 3. heinäkuuta saksalaisella miehistöllä matkan Kielistä Kiinaan. Osasto saapui 10. elokuuta Adeniin, 29. elokuuta Colomboon ja lokakuun lopulla Takuun, jossa ne nostivat Saksan kauppalipun tilalle Kiinan lipun ja liitettiin samalla Beiyangin laivastoon. Kiinalainen miehistö korvasi saksalaisen, joka palasi 8. marraskuuta Hampuriin William Melbourne and Company Linen höyrylaiva SS Huntingdonilla.
Palvelus

Jiyuan taisteli Pungdon sekä Jalunjoen taisteluissa ensimmäisessä Kiinan-Japanin sodassa. Jälkimmäisessä taistelussa 17. syyskuuta 1894 alus törmäsi Yangweihin, joka upposi. Laiva joutui japanilaisten valtaamaksi 17. helmikuuta 1895 Weihaiwein piirityksessä.
Palvelus > Keisarillisen Japanin laivaston Saien

Alus liitettiin 16. maaliskuuta keisarillisen Japanin laivastoon nimellä Saien. Alus osallistui Taiwanin maihinnousun suojaamiseen sekä tulitti kiinalaisten rannikkolinnaketta Kaohsiungissa 13. lokakuuta 1895. Alus luokiteltiin 11. marraskuuta 1904 3. luokan rannikkopuolustusalukseksi, mutta siitä huolimatta se liitettiin Venäjän-Japanin sodan alkaessa Port Arthurin taistelussa piiritysosastoon.
Saien osui miinaan Port Arthurin edustalla ja se upposi 30. marraskuuta 1904.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Chaoyong-luokka | Kiinan keisarillisen laivaston panssarikansiristeilijät | Seuraaja: Zhiyuan-luokka |
Elaiussa (Joonia)

| Elaiussa> Ἐλαιοῦσσα |
| --- | --- |
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  ?
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elaiussa (m.kreik. Ἐλαιοῦσσα, Elaiūssa tai Elaioussa) tai Elaiusioi (Ἐλαιούσιοι, Elaiūsioi tai Elaiousioi) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Elaiussan historiasta ei tiedetä paljoakaan. Klassisella kaudella 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Elaiussa kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa noin vuosina 448/447–426/455 eaa. Kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi tämän perusteella, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Se oli kuitenkin ilmeisesti ainakin osan historiaansa Erythrain alaisuudessa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Elaiosios (Ἐλαιόσιος). Kaupungin nimimuoto ei esiinny sellaisenaan antiikin lähteissä, vaan on päätelty etnonyymistä. Kumpikin viittaa oliivipuihin.
Elaius

| Elaius> Ἐλαιοῦς.Sijainti |
| --- | --- |
 Elaius
Koordinaatit:  38°4′59″N, 23°31′58″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Magoúla, Elefsína, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Hippothontis
 :  Hadrianis (vsta 126 jaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Elaiūsios (Ἐλαιούσιος)
Bulen jäseniä:  1
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elaius (m.kreik. Ἐλαιοῦς, Elaiūs, lat. Elaeus) oli antiikin aikainen alun perin Hippothontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Elaiuksen oletetaan sijainneen suunnilleen nykyisen Magoúlan tienoilla Elefsínan kunnan alueella. Aiemmin esitettiin muun muassa teoria, että se olisi sijainnut länteen Afidnan demoksesta Liósian suunnassa, mikäli Liósian nimi voitaisiin nähdä muuntumana Elaiuksesta.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Hippothontis ja sillä oli yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin roomalaisella kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 124/125 jaa. Hadrianis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Elaiūsios (Ἐλαιούσιος).
Egeanmeren kulttuurit

Egeanmeren kulttuurit (myös aigeialainen kulttuuri, Aigeian sivilisaatiot) eli Kreikan pronssikauden kulttuurit on yleisnimi Kreikan alueella pronssikaudella vallinneille kulttuureille. Ne ovat saaneet nimensä Egeanmerestä, jonka alueelle kulttuurit sijoittuvat. Kreikan pronssikausi käsittää suunnilleen vuodet 3200–1050 eaa.
Egeanmeren kulttuureihin sisältyvät Kykladien saarilla vaikuttanut kykladinen kulttuuri, ennen kaikkea Kreetan saarella vaikuttanut minolainen kulttuuri sekä pääosin Manner-Kreikassa vaikuttanut helladinen kulttuuri, jonka loppuvaihe tunnetaan mykeneläisenä kulttuurina. Kulttuurien katsotaan saaneen alkunsa alueen pronssikauden alussa noin 3200–3100 eaa., mutta niillä oli edeltäjiä neoliittisen kauden Kreikassa. Kulttuurit kukoistivat yhtä aikaa, ja niillä oli paljon vuorovaikutusta toistensa kanssa. Loppuvaiheessaan ne käytännössä sulautuivat yhteen. Egeanmeren kulttuurit romahtivat noin 1100–1050 eaa., mitä seurasivat Kreikan nk. pimeät vuosisadat. Niiden jälkeen alueella nousi antiikin Kreikan kulttuuri.
Kulttuurit > Kykladinen kulttuuri

Kykladinen kulttuuri oli Egeanmeren alueen kulttuureista varhaisin. Sen alku sijoitetaan noin vuoteen 3200 eaa., mutta sillä oli jo neoliittisen kivikauden edeltäjiä. Kulttuuri vaikutti Kykladien saarilla, jotka sijaitsevat Egeanmeren saariston eteläisissä keskiosissa.
Kykladit ovat olleet asuttuja todennäköisesti viimeistään 11000 eaa., jolloin míloslaista obsidiaania vietiin jo Manner-Kreikkaan. Varhaisimmat merkit asutuksesta ovat neoliittiselta kaudelta noin 5500 eaa. Metallien käyttö sai alkunsa noin ajalla 4200–3200 eaa., mikä luetaan yleensä kuitenkin vielä myöhäiseksi kivikaudeksi tai kalkoliittiseksi kaudeksi eli kuparikaudeksi. Pronssikauden katsotaan alkaneen alueella noin 3200 eaa., mihin sijoitetaan myös kykladisen kulttuurin varhaisimman vaiheen eli varhaiskykladisen kauden alku. Kulttuuri säilyi kuitenkin käytännössä pitkään edelleen kuparikautisena, ja varsinaisen pronssin käyttö alkoi vasta noin 2300 eaa. Samaan aikaan alkoi purjealusten käyttö, mikä helpotti merenkulkua ja kaupankäyntiä.
Kykladinen kulttuuri ei todennäköisesti ollut indoeurooppalainen eikä se tuntenut kirjoitustaitoa. Varsinkin varhaiskykladisella kaudella kykladinen kulttuuri oli materiaaliselta kulttuuriltaan hyvin omaleimainen. Pääosa löydöistä on peräisin haudoista. Kulttuuri tunnetaan ennen kaikkea niin kutsutuista kykladisista idoleista. Merkittäviä löytöpaikkoja ovat muun muassa Náxos, Páros, Kéros, Sýros, Mílos (Fylakopí) ja Amorgós.
Kulttuurit > Minolainen kulttuuri

Minolainen kulttuuri kehittyi Egeanmeren etelälaidalla sijaitsevalla Kreetan saarella noin 3100 eaa. Kulttuuri tunnetaan ennen kaikkea suurista palatsikeskuksistaan, kuten Knossos, Faistos, Mália ja Káto Zákros. Palatsien rakentaminen alkoi noin 1950 eaa. Kulttuuri kävi laajaa kauppaa ja perusti eräänlaisia siirtokuntia myös Kreetan ulkopuolelle. Näistä tunnetuin on Akrotírin minolainen kaupunki Thíran saarella Santorínilla. Minolainen kulttuuri oli Euroopan ensimmäinen korkeakulttuuri, ja se kirjoitti tuntematonta minolaista kieltä käyttäen kreetalaisia hieroglyfejä sekä lineaari-A-kirjoitusta. Kulttuuri ja sen kieli eivät olleet indoeurooppalaisia.
Minolainen kulttuuri jaetaan päätasolla kolmeen vaiheeseen, varhaisminolaiseen, keskiminolaiseen ja myöhäisminolaiseen kauteen. Toisaalta kulttuuri on perinteisesti jaettu jaksoihin myös palatsikeskusten rakennus- ja tuhoutumisvaiheiden avulla. Näin saatuja kausia ovat esipalatsikausi, jolloin palatseja ei vielä ollut (n. 3100–1950 eaa.); ensimmäisten palatsien protopalatsikausi (n. 1950–1800 eaa.); kulttuurin kukoistuskausi uusi palatsikausi (n. 1800–1450 eaa.); kolmas palatsikausi tai yhden palatsin kausi (monopalatsikausi), jolloin Knossos oli mykeneläisen kulttuurin vallassa ainoana jäljellä olevana palatsina (n. 1450–1375 eaa.); sekä jälkipalatsikausi tai loppupalatsikausi (n. 1375–1050 eaa.).
Kulttuurit > Helladinen kulttuuri

Helladinen kulttuuri on nimitys Manner-Kreikassa samaan aikaan noin vuodesta 3100 eaa. vaikuttaneelle kulttuurille. Se on terminä kehitetty siksi, että Manner-Kreikan arkeologiset löydökset saataisiin vertailukelpoiseen ajoituskehikkoon kykladisen ja minolaisen kulttuurin kanssa. Kulttuuri jaetaan päätasolla varhaishelladiseen, keskihelladiseen ja myöhäishelladiseen kauteen. Myöhäishelladinen kausi, joka käsittää noin vuodet 1700–1050 eaa., tunnetaan paremmin mykeneläisen kulttuurin kautena. Sen kukoistuskautta olivat myöhäismykeneläisen kauden vuodet 1400–1100 eaa.
Varhaishelladisella kaudella Manner-Kreikassa oli pieniä kaupunkeja, jotka olivat yhteydessä Anatoliaan kykladisen kulttuurin kautta. Merkittävimpiin löytöpaikkoihin kuuluu mm. Lerna. Keskihelladisella kaudella vaikuttivat minyalaiset, jotka tekivät alueen ensimmäistä dreijalla tehtyä keramiikkaa. Indoeurooppalaiset kreikkalaiset asuttivat Manner-Kreikan todennäköisesti keskihelladisen kauden alkupuolella noin 2000 eaa. Tämän jälkeen helladinen kulttuuri oli indoeurooppalainen ja (proto-)kreikankielinen. Eräänä merkkinä kreikkalaisten saapumisesta on pidetty juuri minyalaisen keramiikan ilmestymistä.
Myöhäishelladinen mykeneläinen kulttuuri on saanut nimensä keskuspaikastaan Mykenestä Peloponnesoksella. Kulttuurin ensimmäisenä merkkinä pidetään uusia hautaustapoja ja tästä ilmenevää sosiaalista eriytymistä eri yhteiskuntaluokkiin. Mykeneläinen kulttuuri oli läheisissä yhteyksissä minolaisen kulttuurin kanssa, ja sai siltä paljon vaikutteita. Myös mykeneläinen kulttuuri tunnetaan palatsikeskuksistaan, kuten Mykene, Tiryns ja Pylos. Loppuvaiheessaan kulttuuri valloitti Kreetan, ja myös Knossoksesta tuli mykeneläinen keskus. Tuossa vaiheessa kulttuuri kirjoitti mykeneläistä kreikkaa lineaari-B-kirjoituksella, joka perustui minolaiseen lineaari-A:han.
Mykeneläinen kulttuuri romahti noin 1100–1050 eaa. mahdollisesti valloituksiin, sisäisiin levottomuuksiin tai esimerkiksi luonnonkatastrofien ja nälänhädän seurauksena. Antiikin ajan kreikkalainen mytologia sijoittuu pääosin mykeneläisen kulttuurin maailmaan, ja lienee säilyttänyt siitä paljon muistumia.
Eknomoksen taistelu

Eknomoksen taistelu käytiin Rooman valtakunnan ja Karthagon laivastojen välillä 256 eaa. Taistelupaikka oli Libyanmerellä Sisilian etelä-rannikolla lähellä Eknomos-vuorta. Karthagolaiset eivät pystyneet päihittämään alkumenestyksestään huolimatta roomalaisten corvuksia - entraussiltoja, jotka olivat jokaisen roomalaislaivan keulassa. Karthago hävisi taistelun ja sen laivasto oli poissa pelistä. Näin Rooman hyökkäysjoukot purjehtivat Välimeren yli Afrikkaan ilman vastarintaa.
Tausta

Roomalaiset lähettivät Sisiliaan v. 264 eaa. joukkojaan auttamaan mamertiinejä, jotka olivat vallanneet Messanan kaupungin, mutta kärsivät sitten tappion Syrakusan johtajalle Hieronille. Myös Karthago oli lähettänyt kenraali Hannon johtamia joukkoja Sisiliaan, jossa ne taistelivat roomalaisia vastaan. Roomalaiset alkoivat rakentaa laivastoa tajutessaan, että Sisilian maasto oli erittäin vaikeakulkuista ja heidän tarvitsisi saada meren herruus päästäkseen nousemaan maihin Afrikkaan. He keksivät myös corvuksen - järeän entraussillan, jonka avulla pystyttiin sitomaan oma ja vihollisen laiva yhteen. Siinä olleen sillan kautta jalkaväki pystyi sitten etenemään vihollislaivaan.
Taistelijat

Roomalaisilla oli 330 kaleeria, jotka suurimmaksi osaksi olivat viisisoutuja, mutta mukana oli myös ainakin kaksi kuusisoutua ja lukuisia pienempiä aluksia. Lisäksi jokaisessa laivassa oli corvus. Miehiä oli yhteensä n. 140 000. Rooman laivasto jakautui neljään osastoon, joista kaksi oli kiilamuodostelmassa, kolmas niiden takana ja neljäs suojasi selustaa.
Karthagolaisilla oli hieman enemmän eli 350 kaleeria, jotka olivat myös suurimmaksi osaksi viisisoutuja. Miehiä oli 150 000. Hamilkar järjesti laivansa leveään rivistöön, joka kääntyi rannikon puolella roomalaisten sivustaa kohti.
Taistelu

Taistelu alkoi, kun kaksi ensimmäistä roomalaisosastoa hyökkäsi Karthagon rivistöä vastaan ja perääntyi heti vetäen vihollisen laivat mukanaan. Roomalaisten kolmas ja neljäs osasto joutuivat sitten äkkiä ankaran hyökkäyksen kohteeksi ja ne saarrettiin. Karthagolaiset eivät kuitenkaan olleet keksineet mitään tapaa vastata roomalaisten corvukseen, eivätkä näin pystyneet estämään niitä. Hamilkarin vetäydyttyä Regulus ja Vulso palasivat auttamaan piiritettyä kolmatta ja neljättä osastoa. Taistelu jatkui sekavien yhteenottojen sarjana ja niissä jokaisessa roomalaiset osoittautuivat paremmiksi. Konsulit onnistuivat johtamaan laivojaan paremmin. Lopulta Hanno vetäytyi kärsittyään raskaita tappioita.
Lopputulos

Rooman laivasto palasi taistelun jälkeen lepäämään Sisiliaan. Karthagon laivasto oli nyt lyöty ja maihinnousujoukot pääsivät rauhassa etenemään Afrikkaan.
Aiheesta muualla

Battle of Ecnomus (256 BC) – Largest Naval Battle in History weaponsandwarfare.com
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Tšekki 
Corvus
Eknomoksen taistelu
Jodipentafluoridi

| Jodipentafluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7783-66-6
PubChem CID:  522683
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  IF5
Moolimassa:  221,9
Ulkomuoto:  Kellertävä neste
Sulamispiste:  9,43 °C
Kiehumispiste:  100,5 °C
Tiheys:  3,19 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Jodipentafluoridi (IF5) on jodin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hapettavana ja fluoraavana reagenssina orgaanisen ja epäorgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa jodipentafluoridi on kellertävää tai väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Yhdiste reagoi veden kanssa hydrolysoituen vetyfluoridiksi ja jodihapoksi. Aine liukenee kloorattuihin orgaanisiin liuottimiin. Jodipentafluoridi reagoi monien metallien ja metallioksidien kanssa muodostaen fluorideja. Se fluoraa myös useita orgaanisia yhdisteitä ja reaktio voi olla erittäin kiivas. Yhdiste reagoi sekä Lewis-happojen että Lewis-emästen kanssa. Yhdisteelle on tyypillistä autoionisaatio eli se muodostaa tetrafluorijodonium- ja heksafluorijodaatti-ioneja (IF4+ ja IF6-). Jodipentafluoridi on myrkyllistä.
Valmistus ja käyttö

Jodipentafluoridia valmistetaan jodin ja fluorin välisellä reaktiolla.
Yhdistettä käytetään fluoraamaan useita orgaanisia yhdisteitä. Se myös hapettaa useita orgaanisia yhdisteitä kuten alkoholeja ja amiineja.
Jingdezhen

| Jingdezhen 景德镇市, Jǐngdézhèn Shì |
| --- | --- |
 Näkymä Zhushanin kaupunkipiiristä.
 Jingdezhenin sijainti Kiinan Jiangxin maakunnassa
 Jingdezhen
 Koordinaatit: 29°17′N, 117°12′E 
Valtio:   Kiina
Maakunta:  Jiangxi
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Prefektuuritason kaupunki
 – Pormestari:  Yan Ganhui
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5 256 km²
Korkeus:  320 m
Väkiluku (2010):  1 587 477
Postinumero:  333000
Suuntanumero(t):  0798
 
 www.jdz.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jingdezhen (kiin. 景德镇市, pinyin: Jǐngdézhèn Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Jiangxin maakunnan koillisosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 144 kilometriä maakunnan pääkaupungista Nanchangista koilliseen. Prefektuurin pinta-ala on 5 256 neliökilometriä ja väkiluku 1,587 miljoonaa. Jingdezhen on tunnettu siellä valmistetusta keramiikasta ja etenkin posliinista.
Maantiede

Jingdezhenin kaupunki sijaitsee Jiangxin maakunnan koillisosassa. Prefektuuri rajoittuu luoteessa Anhuin maakunnan Chizhoun prefektuurin Dongzhin piirikuntaan, pohjoisessa ja koillisessa Anhuin maakunnan Huangshanin prefektuurin Qimenin ja Xiuningin piirikuntiin, sekä idässä, etelässä ja lännessä Jiangxin Shangraon prefektuurin Wuyuanin piirikuntaan, Dexingin kaupunkiin, Yiyangin, Wannianin, ja Poyangin piirikuntiin.
Kaupunki on maantieteen kannalta Haiyushangin vuoristoalueen ja Poyangjärven tasangon välissä. Paikalla vallitsee lauhkea ja kostea ilmasto selkeästi toisistaan erottuvineen neljine vuodenaikoineen. Sadetta tulee vuosittain noin 1763 millimetriä. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 320 metriä.
Hallinnollinen jako

Piirikuntatasolla Jingdezhen jakautuu kahteen kaupunkipiiriin (Changjiang ja Zhushan), yhteen piirikuntatason kaupunkiin (Leping) ja yhteen piirikuntaan (Fuliang).
Historia

Jingdezhenissä on valmistettu keramiikkaa jo Han-dynastian ajoilta lähtien, jolloin kaupunki tunnettiin vielä nimellä Xinping. Kaupungin tuotanto alkoi keskittyä posliinin tuotantoon keisarillisen hovin tarpeisiin. Nimi Jingdezhen viittaa Jingde-kautena tunnettuun pohjoisen Song-dynastian keisari Zhezongin valtakauteen. Zhen-pääte taas viittaa kauppakaupunkiin, jonka oikeudet Jingdezhen sai Jingde-kaudella. Ennen nimenmuutosta vuonna 1004 kaupunki tunnettiin myös nimellä Chang-nan. Yuan-dynastian aikana keisarillinen hovi otti posliinintuotannon suoraan hallintaansa niin sanotun posliiniviraston kautta, joka valvoi posliinin tuotantoa ja lähetti valmiin posliinin suoraan hoville. Virasto liitettiin verovirastoon vuonna 1324, ja vuonna 1328 posliinin tuotannon valvontaa alkoi hoitaa Jiangxin kuvernööri.
Yuan-dynastian romahtaessa posliinin tuotanto lakkasi joksikin aikaa, mutta vuonna 1368 Ming-dynastia rakennutti posliinitehtaan Zhushanin mäelle ja posliinin tuotanto lisääntyi tämän jälkeen huomattavasti. 1300-luvulta 1900-luvun alkuun oli posliinintuotannon loistoaikaa. Kiinan kommunistit tekivät Jingdezhenistä prefektuuritason kaupungin suoraan Jiangxin provinssin alaisuudessa vuonna 1953. Kaupunkiin perustettiin sittemmin myös esimerkiksi keramiikkaopistoja, tutkimuskeskuksia ja museoita. Kaupungin asukkaista noin puolet ottaa edelleen osaa posliinin tuotantoon tavalla tai toisella.
Talous

Vuonna 2012 Jingdezhenin bruttokansantuote oli 62,83 miljardia renminbiä, mikä oli Jiangxin 11:stä prefektuuritason kaupungista toiseksi pienin. Tärkein teollisuudenala oli jalostus, jonka osuus kaupungin koko taloudesta oli 59,5 % vuonna 2012. Keramiikkateollisuuden osuus koko teollisuudesta oli 13 %, ja se oli arvoltaan noin 2,88 miljardia renminbiä. Kaksi suurta kaupungissa toimivaa keramiikkayhtiötä ovat Jingdezhen Ceramics ja Jingdezhen Wanlong Ceramics. Kaupungin alueella on runsaat kaoliniittiesiintymät, joita käytetään posliinin valmistuksessa. Esiintymien suuruudeksi on arvioitu 50 miljoonaa tonnia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jingdezhen Wikimedia Commonsissa
Silta Jingdezhenissä.
Posliinin valmistusta perinteiseen tapaan.
Johannes Armenialainen

Johannes Armenialainen (k. 533) oli armenialaista syntyperää oleva itäroomalainen sotilaskomentaja, joka palveli sotapäällikkö Belisariusta tämän sotaretkillä. Hän oli yksi Belisariuksen luotetuimmista sotilaskomentajista ja toimi myös Belisariuksen taloudenhoitajana.
Johannes osallistui Ad Decimumin taisteluun vandaalisodan aikana syyskuussa 533 ja hänen osastonsa tappoi vandaalikuningas Gelimerin veljen Ammataksen. Trikamaronin taistelussa joulukuussa 533 Johannes komensi roomalaisten keskustaa ja taistelun jälkeen Belisarius lähetti hänet 200 miehen kanssa ajamaan takaa pakenevaa Gelimeriä. Viisi päivää myöhemmin hän melkein onnistui vangitsemaan Gelimerin, kun hän yhtäkkiä kuoli metsästysonnettomuudessa: eräs Uliaris, yksi Belisariuksen avustajista, oli juovuksissaan ampunut nuolen kohti lintua, mutta se osuikin Johanneksen kaulaan haavoittaen häntä kuolettavasti. Ennen kuolemaansa hän toivoi, ettei Uliarista rangaistaisi mitenkään. Tutkimuksen jälkeen todettiin, että tapahtuma oli puhdas vahinko, ja Uliariksen teko annettiin hänelle anteeksi.
Johanneksen kuolemaa surtiin suuresti ja Belisarius kunnioitti hänen hautaansa ja luovutti rahaa sen ylläpitoon. Aikalaishistorioitsija Prokopios kuvasi Johannesta rohkeaksi ja ovelaksi, mutta myös ystävälliseksi.