stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japaninmeri
Ihmisen toiminta

Japaninmeri on tärkeä kalastusalue. Kalastus keskittyy meren pohjois- ja kaakkoisosiin, mutta kaikki sitä ympäröivät maat (Japani, Etelä-Korea, Pohjois-Korea ja Venäjä) kalastavat sen alueella voimakkaasti. Muihin luonnonvaroihin kuuluvat meren pohjan magnetiittihiekka ja Japanin ja Sahalinin rannikoilla sijaitsevat maakaasu- ja öljykentät. Japaninmeren yli ei käydä erityisen paljon kauppaa, sillä suurin osa Japanin kaupasta suuntautuu muualle, mutta kauppa on lisääntynyt Etelä-Korean talouden voimakkaan kasvun ja Venäjän kanssa solmittujen kauppasopimusten myötä. Tärkeitä Japaninmeren satamia Etelä-Korean rannikolla ovat Busan, Ulsan ja Pohang, Venäjällä taas Vladivostok, Nahodka ja Vostotšnyi. Japanin tärkeimmät satamat sijaitsevat maan Tyynenmeren puoleisella rannikolla.
Historiallisesti Japaninmeri on toiminut Japanin suojana ulkomaiden hyökkäyksiä vastaan. Eurooppalaiset alkoivat tutkia merta ensi kerran 1700-luvulla, ja La Perousen salmi on nimetty heistä ensimmäisten joukkoon kuuluneen Perousen kreivin Jean-François de Galaupin mukaan. Japani aloitti meren laajamittaisen tutkimisen vuonna 1928.
Japaninmeressä sijaitsevat Liancourtsaaret (kor. 독도, Dokdo, jap. 竹島, Takeshima) ovat olleet Japanin ja Etelä-Korean välisen aluekiistan kohteena. Etelä-Korea otti saaret haltuunsa vuonna 1954.
Meren nimitys

Osa merialueesta on nykyään kansainvälistä vesialuetta, joka ei kuulu Koreoille, Japanille tai Venäjällekään. International Hydrographic Bureau virallisti vuonna 1929 nimen ”Japaninmeri” (Sea of Japan), kun Korea oli Japanin siirtomaavallan alla. Eteläkorealaiset kutsuvat merta ”Itämereksi” (kor. 동해, Donghae), Pohjois-Koreassa on käytössä pidempi nimi ”Korean itämeri” (kor. 조선동해, Joseon donghae).
Korealaiset sanovat omakielisen nimen olevan meren vanhin nimi. Nimeä ”Japaninmeri” korealaiset paheksuvat, koska katsovat sen viittaavan Japanin miehitysaikaan 1910–1945 ja siihen, että meri kuuluu Japanille. Vuonna 1992 Koreat vaativat YK:n paikannimikonferenssissa nimen uudelleen arvioimista. Japaninmeri on ollut käytössä useissa kielissä jo satoja vuosia, Suomessakin viimeistään 1860-luvulta saakka. Myös YK käyttää nimitystä ”Japaninmeri”. Vuonna 1977 YK:n paikannimikonferenssi päätti, että jos alue ulottuu useamman valtion alueelle, eikä nimestä päästä sopuun, tulisi kansainvälisissä kartoissa ja julkaisuissa esittää kaikki vaihtoehtoiset nimet. Koreat vaativat, että englanniksi merestä tulisi käyttää nimeä East Sea tai East Sea of Korea (eli Itämeri tai Korean itämeri), rinnalla mahdollisesti nimeä Sea of Japan. Japani vastustaa muutosta, koska osa alueesta on kansainvälistä vesialuetta ja vetoaa myös siihen, että Sea of Japan on kansainvälisesti hyväksytty vakiintunut nimi ja että nimen muuttaminen aiheuttaisi sekaannusta.
Kansainvälisen merikartoitusjärjestön IHO:n julkaisusta S-23 Limits of Oceans and Seas on voimassa sen kolmas laitos vuodelta 1953. Julkaisussa käytetään merestä nimeä Japan Sea. Kiista on vaikeuttanut julkaisun päivittämistä. IHO:n jäsenmaiden edustajien työryhmä on koettanut kiirehtiä uuden laitoksen julkaisua, ja on esittänyt sekä East Sea -nimeä rinnakkaisnimeksi sekä täysin uuden nimen valitsemista kansainväliseksi nimeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japaninmeri Wikimedia Commonsissa
Kasumin rannikkoa Japanissa
Etelä-Korealle kuuluvan Ulleungdon saaren rannikkoa
Victorin-Hippolyte Jasset

Victorin-Hippolyte Jasset
Bandits en automobile (1912)
Victorin-Hippolyte Jasset (30. maaliskuuta 1862 Fumay, Ardennes – 22. kesäkuuta 1913 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan yhtenä varhaisen mykkäelokuvan edelläkävijöistä.
Kuvanveistoa opiskellut Jasset aloitti uransa teatterin puvustajana ja lavastajana. Vuonna 1900 hän ohjasi suuren pantomiimin Pariisin Hippodrome-teatterissa, jossa hän tutustui myöhempään yhteistyökumppaniinsa Georges Hatotiin. Jasset ja Hatot tekivät vuosina 1905–1910 elokuvia muun muassa Gaumont, Eclipse, Éclair, Raleigh & Robert ja mahdollisesti Pathé-Frères -yhtiölle. Suosittua Nick Carter -etsiväsarjaa (1908) seurasivat muun muassa lännenelokuvasarja Riffle Bill (1908–1909), Morgan le pirate (1909), Meskal le contrebandier (1909) ja Docteur Phantom (1909).
Erottuaan Hatotista vuonna 1910 Jassetista tuli Éclairin Épinay-sur-Seinen-studioiden taiteellinen johtaja. Siellä hän teki joukon taide-elokuvia kuten Gustave Flaubertin romaaniin perustuva Hérodiade (1910). Vuonna 1911 Jasset palasi rikoselokuvien pariin Léon Sazien Zigomar-hahmoon perustuvalla samannimisellä elokuvalla. Se oli valtava kansainvälinen menestys ja sai kaksi jatko-osaa, Zigomar contre Nick Carter (1912) ja Zigomar peau d’anguille (1913). Jassetin Zigomar vaikutti Louis Feuilladen Fantomas-sarjaan ja hänen ”runolliseen realismiinsa”.
Jasset teki myös muita tyylilajeja edustavia elokuvia kuten Émile Zola -sovituksen Au pays des ténèbres (1912), realistisen melodraaman Rédemption (1912) ja Gaston Lerouxin teokseen perustuvan tieteisfantasian Balaoo (1912). Jassetin viimeinen ohjaustyö oli Josette Andriotin tähdittämä viihde-elokuvan merkkiteos Protéa (1913). Ohjaaja kuoli äkillisesti leikkauksen jälkeen.
Aiheesta muualla

Victorin-Hippolyte Jasset Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  IdRef
Edgar-luokka (risteilijä)

| Edgar-luokka |
| --- | --- |
 kaaviokuva luokan alusten suojasta ja aseistuksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  7 350 t Gibraltar, St. George, Crescent, Royal Arthur: 7 700 t
Pituus:  118,11 m (kokonaispituus)
Leveys:  18,29 m
Syväys:  7,24 m
Koneteho:  12 000 ihp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  544
Aseistus
Meritorjunta:  2 x BL 9,2" Mk VI -tykkiä 10 x QF 6" -tykkiä 12 x QF 6 naulan tykkiä 5 xQF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 4 x 18" torpedoputkea
Edgar-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston ensimmäisen luokan panssarikansiristeilijäluokka, johon kuului yhdeksän 1880- ja 1890-lukujen vaihteessa valmistettua alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Edgar | Devonportin telakka | 3. kesäkuuta 1889 | 24. marraskuuta 1890 | 2. maaliskuuta 1893 | myyty romutettavaksi 1921 |
| HMS Hawke | Chathamin telakka | 16. kesäkuuta 1889 | 11. maaliskuuta 1891 | 16. toukokuuta 1893 | uponnut Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM U-9 torpedoimana 15. lokakuuta 1914 |
| HMS Endymion | C. & W. Earle, Hull | 22. marraskuuta 1889 | 22. heinäkuuta 1891 | 26. toukokuuta 1894 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS Royal Arthur (ex-HMS Centaur) | Portsmouthin telakka | 20. tammikuuta 1890 | 26. helmikuuta 1891 | 2. maaliskuuta 1893 | myyty romutettavaksi 1921 |
| HMS Gibraltar | Robert Napier and Sons, Govan | 2. joulukuuta 1889 | 27. huhtikuuta 1892 | 1. marraskuuta 1894 | myyty romutettavaksi 1923 |
| HMS Grafton | Thames Ironworks and Shipbuilding Company, Leamouth | 1. tammikuuta 1890 | 30. tammikuuta 1892 | 18. lokakuuta 1894 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS St. George | Earle | 23. huhtikuuta 1890 | 23. kesäkuuta 1892 | 25. lokakuuta 1894 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS Theseus | Thames Ironworks | 16. heinäkuuta 1890 | 8. syyskuuta 1892 | 14. tammikuuta 1894 | myyty romutettavaksi 1921 |
| HMS Crescent | Portsmouth | 13. lokakuuta 1890 | 30. maaliskuuta 1892 | 22. helmikuuta 1894 | myyty romutettavaksi 1921 |
Ivan Jarygin

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten vapaapaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 |  100 kg |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 |  100 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Teheran 1973 | 100 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Katowice 1972 | 100 kg |  |
|  Kultaa | Ludwigshafen 1975 | 100 kg |  |
|  Kultaa | Leningrad 1976 | 100 kg |  |
|  Hopeaa | Berliini 1970 | 100 kg |  |
|  Hopeaa | Madrid 1974 | 100 kg |  |
Ivan Sergejevitš Jarygin (ven. Иван Сергеевич Ярыгин, 7. marraskuuta 1948 – 11. lokakuuta 1997) oli Neuvostoliittoa edustanut vapaapainin olympiavoittaja.
Jarygin voitti olympiakultaa 100 kilogramman sarjassa Münchenissä 1972, jossa hän selätti kaikki seitsemän vastustajaansa. Pisimpään häntä vastaan taisteli hopealle jäänyt Mongolian Khorloo Baianmonkh, joka meni selälleen vasta ajassa 5.21. Montréalissa 1976 Jarygin voitti toisen kultamitalinsa, mutta siellä hän joutui tyytymään pistevoittoon muista mitalisteista, kuten myös Itä-Saksan Harald Büttneristä, joka oli voittanut Jaryginin EM-kisoissa 1974. EM-kultaa Jarygin voitti kolmesti ja MM-kultaa kerran. Hänen paikkansa Neuvostoliiton arvokisaedustajana ei ollut taattu, vaan hän joutui 1970-luvun alussa vuorottelemaan Vladimir Guljutkinin kanssa.
Jarygin toimi aktiiviuransa jälkeen vapaapainin maajoukkuevalmentajana, Venäjän painiliiton puheenjohtajana ja Krasnojarskin MM-kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Hän kuoli auto-onnettomuudessa lokakuussa 1997. Jarygin on nimetty FILA:n kunniagalleriaan. Hänen leskensä Natalia Jarygina valittiin ensimmäisenä naisena Kansainvälisen painiliiton hallitukseen joulukuussa 2001.
Saavutuksia

Olympiakultaa 1972 ja 1976 (sarja 100 kg)
MM-kultaa 1973 (sarja 100 kg)
EM-kultaa 1972, 1975 ja 1976 (sarja 100 kg)
EM-hopeaa 1970 ja 1974 (sarja 100 kg)
Aiheesta muualla

Ivan Yarygin – Sports Reference LLC. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jarygin FILA:n tietokannassa (englanniksi)
Profiili sportcom.kts.ru:ssa (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Profiili databaseolympics.com:issa (englanniksi)
Eclipse (IDE)

| Eclipse |
| --- | --- |

 Eclipse 4.9
Kehittäjä:  Eclipse Foundation
Kehityshistoria
Vakaa versio:  4.33.0 (11. syyskuuta 2024)
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  ohjelmointiympäristö
Alusta:  alustariippumaton
Lisenssi:  Eclipse Public License
Aiheesta muualla
www.eclipse.org
Eclipse on ohjelmointiympäristö, joka tukee muun muassa Java-ohjelmointikieltä. Muita tuettuja ohjelmointikieliä ovat esimerkiksi C, C++ ja PHP. Ympäristöä kehitetään avoimen lähdekoodin lisenssillä Eclipse Public License.
IBM aloitti Eclipsen kehityksen vuonna 1993 ja vuonna 2001 Eclipse julkaistiin avoimen lähdekoodin lisenssille. Vuodesta 2004 ohjelman kehityksestä on vastannut säätiö Eclipse Foundation.
Eclipse on toteutettu pääasiassa Java-ohjelmointikielellä. Eclipse ei kuitenkaan käytä Javan käyttöliittymäkirjastoa, vaan sille on toteutettu oma kirjasto. Tämän takia Eclipse ei ole täysin alustariippumaton.
Eclipse-kehitysympäristöstä on useita eri jakelupaketteja, jotka on räätälöity eri kehittäjien tarpeisiin.
Eclipse Foundation

Eclipse Foundation on yleishyödyllinen yhteisö, joka on perustettu vuonna 2004 tukemaan Eclipsen kehitystyötä. Sen mm. ylläpitää Eclipsen brändiä ja kehittää Eclipsen kehitystyön strategiaa.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Jarmuk

| Jarmuk |
| --- | --- |
 Jarmukjoki ja sen ylittävä tuhoutunut rautatiesilta
Laskupaikka:  Jordan
Maat:   Syyria  Jordania  Israel
Pituus:  80 km
Jarmuk on (arab. نهر اليرموك‎ tai شريعة المناذرة‎, hepr. ‏נהר הירמוך‎‎) on Jordanin suurin sivujoki. Se virtaa Jordanian, Syyrian ja Israelin halki.
Maantiede

Jarmuk alkaa vulkaaniselta ylängöltä Syyrian kaakkoisosasta läheltä Jordanian vastaista rajaa ja se laskee Jordanjokeen. Linnuntietä päästä päähän mitattuna Jarmukin pituus on vain noin 32 kilometriä, mutta mutkittelu huomioon ottaen sen pituus on 80 kilometriä. Virtaukseltaan se on Jordanian pisin joki ja pituudeltaan Israelin kolmanneksi pisin joki. Ajan kanssa Jarmuk on kovertunut ympäröivään vulkaanisen ylänköön pinnan läpi alempaan pehmeään kalkkikiveen ja mudostanut näin jyrkkäseinäisen syvän rotkon. Jarmukiin laskee useita osan vuodesta virtaavia jokia ja koska ne eivät ole kovertaneet yhtä syviä rotkoja, niiden yhtymäkohdissa on myös useita vesiputouksia. Jarmukin valuma-alue on suuri, mikä johtaa etenkin ajoittaisten rankkasateiden aikana tulvimiseen.
Historia

Jarmukin nimen alkuperää ei tunneta. Hepreaksi nimi mainitaan ensimmäisen kerran Manassen rukouksessa. Kreikkalaisissa ja latinalaisissa lähteissä nimi esiintyy useissa eri kirjoitusasuissa. Plinius vanhempi mainitsee sen nimellä Hieromices ja kartassa Tabula Peutingeriana se on muodossa Heromicas. Bysantin valtakunnan aikaisissa lähteissä jokea kutsutaan nimillä Hiermochthas tai Thos. Arabiaksi joen alajuoksu tunnetaan nimellä Nahr al-Yarmuk ja keskijuoksu Shariʿat al-Munadira.
Jarmuk tunnetaan erityisesti Jarmukin taistelusta vuonna 636, jossa Khalid ibn al-Walidin johtamat arabit voittivat Bysantin valtakunnan armeijan. Joen jyrkkäreunainen laakso on ollut tärkeä kulkureitti ja sitä mukaillen rakennettiin myös kapearaiteinen rautatie Haifasta Daraan, jossa rautatie liittyi Hijazin rautatiehen. Joen ylittävät rautatiesillat olivat sotatoimien kohteena alueella ensimmäisen maailmansodan aikana käydyn arabikapinan aikana. Sittemmin itsenäisessä Jordaniassa joen varrelle rakennettiin  vuonna 1966 Ghawr ash-Sharqiyah-kanava, jonka kautta vettä ohjataan maatalouden käyttöön Jordanin laaksossa. Israelissa puolestaan joen alajuoksu lähteineen ja roomalaisine raunioineen avattiin matkailulle kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jarmuk Wikimedia Commonsissa
Jarmukjoen laaksoa Israelin Hamat Gaderista nähtynä. Joen toisella puolella Umm Qais Jordaniassa.
Jasynuvata

| Jasynuvata Ясинувата |
| --- | --- |
 Jasynuvatan rautatieasema.
 lippu:  vaakuna
 Jasynuvata
 Koordinaatit: 48.1300°N, 37.8592°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Donetskin piiri
Väkiluku (2021)  ():  34 269
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jasynuvata (ukr. Ясинувата; ven. Ясиноватая, Jasinovataja) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen Donetskin piirissä. Kaupunki sijaitsee Kryvyi Torets -joen varrella, linnuntietä noin 15 kilometriä aluekeskus Donetskista pohjoiseen. Jasynuvatassa on Donetskin suurkaupunkialueen pohjoispuolen keskeinen rautateiden risteysasema.
Paikkakunnalle perustettiin rautatieasema 1872. Kaupungin aseman se sai 1938. Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 34 269 asukasta vuoden 2021 alussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jasynuvata Wikimedia Commonsissa
Ukrainan hallinnon kuva-aineistoa Vebäjän hyökkäyssodan sodan tuhoista Jasynuvatassa (englanniksi) (gov.ua)
Venäläismiehittäjän "virallinen" sivu kaupungista (venäjäksi)
Jauheukonsieni

| Jauheukonsieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Jauheukonsienet Cystolepiota
Laji::  seminuda
Kaksiosainen nimi
 Cystolepiota seminuda  (Lasch) Bon 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jauheukonsieni (Cystolepiota seminuda syn. C. sistrata) on kellomainen, jauheinen pikku-ukonsienilaji. Sen heltat ovat valkoiset. Jalka on jauheinen. Sieni kasvaa kostealla maalla pensastoissa, metsäteiden varsilla kaikenlaisissa metsissä. Jauheukonsieni ei kelpaa ruokasieneksi. Se on Suomessa harvinainen.
Japaninpaperi

Erivärisiä washi-paloja.
Washi-tape.
Japaninpaperin valmistusta (IseWashi).
Japaninpaperi eli washi (jap. 和紙), tai wagami, on tietynlainen käsin tehty paperi, jota valmistetaan Japanissa. Tyypillisesti washi valmistetaan gambi-puun (Wikstroemia spp.) kuoren, mitsumata-pensaan (Edgeworthia chrysantha) tai paperimulperipuun kuiduista, mutta myös bambua, hamppua, riisiä ja vehnää käytetään. Washi on tyypillisesti kestävämpää kuin tavallinen paperi.
Washilla on useita perinteisiä käyttötarkoituksia, kuten origami (paperintaittelu), shodō (kalligrafia) ja ukiyo-e. Sitä on käytetty myös jokapäiväisissä esineissä kuten vaatteissa, leluissa, šinto-pappien asuissa ja Buddha-patsaissa. Talviolympialaisissa 1998 voittajille annetut seppeleet oli valmistettu washista.
Historia

Paperi keksittiin Kiinassa Han-dynastian aikaan. Japanilaisille se esiteltiin ensimmäisen kerran 250-luvun aikoihin, jolloin sitä ryhdyttiin tuomaan maahan. Japanilainen paperinvalmistus pääsi aluilleen vasta 500-luvulla. Taitoa harjoitettiin pienimuotoisesti vuoteen 610 asti, jolloin korealainen munkki Doncho saapui Korean kuninkaan käskystä Japaniin. Musteen ja paperin hyvin tunteva oppinut sysäsi japanilaisen paperinvalmistustaitoa eteenpäin, ja pian se yleistyi maanlaajuisesti.
Kiinalaiseen tyyliin valmistettu paperi oli kuitenkin japanilaisten mieltymyksiin liian haurasta, ja kysyntä kestävämmälle, pidempään säilyvälle paperityypille syntyi. Kasvien kuiduista valmistettu paperi, washi, kattoi nämä vaatimukset, ja kohosi käytetyimmäksi paperilaaduksi. Vahvakuituiset kasvit olivat Japanissa hyvin yleisiä, joten washin valmistus oli edullisempaa kuin kiinalaisen paperin, mikä edelleen lisäsi washin suosiota.
Washin tyypit

Tarpeeksi jalostamalla lähes mikä tahansa heinäkasvi tai puu voidaan muuttaa washiksi. Valmistusaineen mukaan kolme yleisintä washi-tyyppiä ovat:
Ganpi-shi (雁皮紙) – Muinaisina aikoina myös hishi (斐紙). Valmistetaan ganbi-puun kuoresta. Ganbishilla on pehmeä, kiiltävä pinta, ja sitä suositaan kirjoissa ja käsitöissä.
Kouzo-gami (tai Kouzo-shi) (楮紙) – Kouzo-gami valmistetaan silkkiäispuusta ja on kaikkein yleisimmin käytetty washi–tyyppi. Sen kestävyys on lähempänä kangasta kuin tavallista paperia, eikä heikkene juurikaan käsittelyssä vedenkestävyyden saavuttamiseksi.
Mitsumata-gami (tai Mitsumata-shi) (三椏紙) – Mitsumata-gami on norsunluunvärinen ja hienopintainen. Sitä käytetään sekä shodouhon että painamiseen. Edo-kauden paperirahat painettiin mitsumatagamille.
Valmistajat

Awa washi (Tokushima)
Ecchu washi (Toyama)
Echizen washi (Fukui)
Gundo-gami (Tokio)
Inshū washi (Tottori)
Ise Washi (Mie)
Kurotani washi  (Kioto)
Mino washi (Gifu)
Najio washi (Hyōgo)
Nishinouchi-shi (Ibaraki)
Ogawa washi (Saitama)
Ozu washi (Ehime)
Sekishū washi (Shimane)
Sugihara-gami (Hyōgo)
Tosa washi (Kochi)
Uchiyama-gami (Nagano)
Yame washi (Fukuoka)
Kirjallisuutta

Rogertta A. Uhl: Wonderful Ways With Washi.  Tuttle Publishing, 2002.  ISBN 0-8048-3344-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Washin historia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Japanese paper place (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Living with washi (englanniksi)
Washia käytetään mm. origamiin eli paperintaitteluun.
Jauhojalkahapero

| Jauhojalkahapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  farinipes
Kaksiosainen nimi
 Russula farinipes  Romell 

Katso myös
   Jauhojalkahapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jauhojalkahapero (Russula farinipes) on kupera kellertävä tai kellanruskea haperolaji. Jalka on valkea tai oljenvärinen ja latvasta jauheinen. Malto on valkoista ja maku on kirpeä. Heltat ovat sienessä vaalean oljenväriset. Laji ei ole pahan makunsa vuoksi ruokasieni. Se kasvaa harvinaisena Etelä-Suomen tammimetsissä.
Hieman samantapainen Suomessa yleinen laji on haisuhapero (Russula foetens), jolla on tyypillinen haju ja maku ja jalan rakenne, millä lajit voi erottaa toisistaan helpohkosti ilman mikroskooppia.
Tore Edman

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten mäkihyppy.MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten mäkihyppy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Cortina d'Ampezzo 1927 | normaalimäki |  |
Tore Edman (25. heinäkuuta 1904 Arvika, Värmlanti, Ruotsi – 16. kesäkuuta 1995lähde?) oli ruotsalainen mäkihyppääjä, joka kilpaili 1920- ja 1930-luvuilla. Edman voitti vuonna 1927 Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa, joihin norjalaiset eivät osallistuneet, normaalimäen kilpailussa kultaa ja samana vuonna Ruotsin mestaruuden.
Aiheesta muualla

Tore Edman Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Mäkihypyn normaalimäen maailmanmestarit
Edda

Edda on 1200-luvulla koottu skandinaavisten muinaistarujen kokoelma. Edda-tekstit ovat tärkeimmät skandinaavisesta mytologiasta kertovat tiedonlähteet. Eddan sisältö syntyi luultavasti suureksi osaksi Skandinaviassa, ja se koottiin viikinkien aikaisessa keskiajan Islannissa.
Edda kertoo skandinaavisista jumalista, heidän seikkailuistaan ja suhteistaan. Väkivaltaa on runsaasti, mikä heijastelee tarinoiden yhteyttä viikinkikulttuuriin. Eddan tarinat ovat erillisiä, mutta ne muodostavat yhtenäisen tarinan maailmankaikkeuden synnystä maailman tuhoon ja seuraavan aikakauden alkamiseen.
Eddan mytologiset runot olivat esitettäviä teoksia, eivätkä ihmiset välttämättä pitäneet sen tarinoita muuna kuin viihteenä.
Runo-Edda ja Proosa-Edda

sivu.
sisältävän käsikirjoituksen kansi.
Edda koostuu kahdesta osasta, Runo-Eddasta ja Proosa-Eddasta. Osat ovat kirjoina luonteeltaan erilaisia. Niissä on osin samoja aineksia, mutta myös eroja.
Runo-Edda on Eddan osista sisällöltään vanhempi. Se on koottu erilaisista käsikirjoituskokoelmista, ja siitä on erilaisia versioita, mutta tärkeimmät runot sisältyvät Islannissa 1200-luvulla koottuun käsikirjoitukseen Codex Regiukseen. Useimmat runot syntyivät arviolta vuosina 800–1000, jotkin sen jälkeen. Runot elivät aluksi suullisena perimätietona ennen kuin ne kirjoitettiin ylös. Runot ovat useiden eri tekijöiden sepittämiä, mutta tekijöiden nimiä ei tunneta. Teos koostuu kahdesta osiosta, Eddan jumalrunot ja Eddan sankarirunot. Runot on suomentanut Aale Tynni.
Proosa-Eddan kirjoitti vanhojen tarinoiden pohjalta islantilainen runoilija ja poliitikko Snorri Sturluson ilmeisesti vuoden 1220 tienoilla. Kirjaa kutsutaan myös nimillä Sturlusonin Edda ja Snorrin Edda. Kirja sisältää vanhaa tarinaperinnettä yhdenmukaiseksi kirjoitetussa muodossa. Proosa-Edda muodostuu esipuheesta ja kolmesta osasta. Snorri kirjoitti osat Skáldskaparmál ja Háttatal runousopin käsikirjaksi aikansa runoilijoille. Kolmas osa Gylfaginning sisältää vuoropuhelun muotoon kirjoitettuja skandinaavisia myyttejä maailman syntymisestä, jumalten seikkailuista ja Ragnarökistä.
Kirjallisuutta

Sumari, Anne (toim.): Óðinnin ratsu: Skandinaaviset jumaltarut.  (Edda (mukaelma). Toimittanut ja suomentanut Anni Sumari)  Helsinki:  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-935-3
Eddan sankarirunot.  (Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Aale Tynni)  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10173-7
Eddan jumalrunot.  (Suomentanut sekä johdannolla ja selityksillä varustanut Aale Tynni)  Helsinki:  WSOY, 1982 (2. painos 1998).  ISBN 951-0-11503-7
Snorri Sturluson: Edda: Taruopillinen alkuosa; Gylfin harhanäky.  (Gylfaginning.)  Porvoo:  WSOY, 1911.