stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T-64
Malleja

Neuvostoliitto
T-64, ensimmäinen tuotantomalli
T-64A, vuonna 1964 käyttöön tullut paranneltu malli
T-64A, johtovaunu
T-64B, paranneltu A-mallista, esimerkiksi uusi ammunnanhallintajärjestelmä sekä yö- ja päivätähtäimet
T-64BK, johtovaunu edelliseen perustuen
T-64BM, B-malli 1 000 hevosvoiman 6TD dieselmoottorilla
T-64BV, B-malli reaktiivipanssarilla
T-64B1, 9K112 Kobra -panssarintorjuntaohjusjärjestelmällä
T-64B1K, johtovaunu edelliseen perustuen
T-64BV1K, B-malli reaktiivipanssarilla ja lisäviestintälaitteistolla
T-64R, ensimmäisen tuotantomallin vaunu päivitettynä B-mallin tasolle
BREM-64, hinausvaunu
Ukraina
T-64BV  4:49
T-64BV-1017  4:49
T-64BM  4:49
T-64BM2  4:49
T-64U tai T-64BM, Ukrainassa kehitetty päivitys
Käyttäjämaat

Ukraina, 700 käytössä ja 650 varastoituna
Uzbekistan, 100 käytössä
Venäjä, 2 000 varastoituna
T-64 valokuvassa 1980-luvulta.
Ukrainalainen T-64BM.
Taimi (nimi)

| Taimi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  8. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  1. marraskuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  sana taimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Taimi on suomalainen naisen etunimi, joka on saanut aiheensa nuorta kasvia tarkoittavasta sanasta taimi. Nimi on ollut käytössä 1800-luvun lopulta lähtien..  Vuoden 2019 loppuun mennessä Taimi on annettu nimeksi 15 343 naiselle sekä ennen vuotta 1940 myös hieman alle 40 miehelle.
Tunnettuja Taimi-nimisiä

Taimi Airola (1934–2008), mezzosopraano
Taimi Tellervo Koivisto (s. 1929), ekonomi, poliitikko (SDP), presidentti Mauno Koiviston puoliso.
Taimi Mattsson (1913–1993), suomalainen miekkailija
Taimi Mikkola (s. 2002), salibandyn pelaaja
Taimi Pitkänen, Taimi Heinäaho (s. 1935), korkeushyppääjä
Taimi Siitari (1925−1996), korkeushyppääjä
Taimi Torvinen (1911–1995), toimittaja ja historiantutkija
Taimi Wuorinen (1878–1968), yliopettaja ja rehtori
Taimi, Matti Saanion dokumenttivalokuvassa Taimi ja Jouni, Inari, Suomi esiintynyt inarilainen henkilö
Puhtauden lunnaat

| Puhtauden lunnaat> Blackmail |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Alfred Hitchcock
Käsikirjoittaja:  Charles Bennett Benn Levy (dialogi) Alfred Hitchcock (sovitus) Michael Powell Näytelmä: Charles Bennett
Tuottaja:  John Maxwell
Säveltäjä:  John Hubert Bath John Reynders Henry Stafford
Kuvaaja:  Jack Cox
Leikkaaja:  Emile de Ruelle
Lavastaja:  Norman J. Arnold Wilfred C. Arnold
Pääosat:  Anny Ondra John Longden Cyril Ritchard
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  British International Pictures
Ensi-ilta:  30. kesäkuuta 1929 Suomi: 19. tammikuuta 1931
Kesto:  86 min (ääniversio)
Alkuperäiskieli:  englanti mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puhtauden lunnaat, televisiossa myös nimellä Kiristys, (Blackmail) on Alfred Hitchcockin ohjaama brittiläinen jännityselokuva vuodelta 1929. Elokuvasta on olemassa sekä mykkä- että äänielokuvaversio.
Hitchcockille Puhtauden lunnaat oli monessa mielessä erittäin merkittävä elokuva. Vuokralaisen (1926) jälkeen se merkitsi paluuta jännityselokuvan pariin. Se oli myös Hitchcockin ensimmäinen äänielokuva (ja yksi ensimmäisistä brittiläisistä äänielokuvista). Elokuvan saama hyvä vastaanotto myös vakiinnutti Hitchcockin aseman elokuvaohjaajana. Hänen uransa oli siihen mennessä ollut usein vaakalaudalla, mutta Puhtauden lunnaiden jälkeen hän oli vakavasti otettava ohjaaja, jonka uraa epäonnistumiset eivät enää vaarantaneet niin paljon kuin aikaisemmin.
Tarina

Alice rakastunut Scotland Yardin etsivään Frank Webberiin. Hän flirttailee kuitenkin taiteilijan kanssa ja päätyy lopulta hänen malliksi. Kun taiteilija yrittää lähennellä Alicea, Alice joutuu paniikkiin ja surmaa taiteilijan leipäveitsellä. Alicen poikaystävä Frank tutkii juttua ja löytää murhapaikalta Alicen käsineen, jonka hän kuitenkin salaa. Alicen toinen käsine on joutunut kiristäjän käsiin. Kun poliisi saapuu kuulustelemaan häntä, kiristäjä pakenee ja putoaa lopulta kuolemaan British Museumin katolta. Alice menee poliisiasemalle tekemään tunnustusta muttei saa siihen tilaisuutta. Frank vie Alicen pois asemalta. Tapaus suljettu.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anny Ondra  | … |  Alice White   |
|  Sara Allgood  | … |  rouva White   |
|  Charles Paton  | … |  herra White   |
|  John Longden  | … |  etsivä Frank Webber   |
|  Donald Calthrop  | … |  Tracy   |
|  Cyril Ritchard  | … |  herra Crewe, taiteilija   |
|  Hannah Jones  | … |  rouva Humphries, vuokraemäntä   |
|  Harvey Braban  | … |  ylitarkastaja (ääniversiossa)   |
|  Ex-Det. Sergt. Bishop  | … |  poliisietsivä   |
|  Alfred Hitchcock  | … |  mies maanalaisessa (cameo)   |
Tuotanto > Alkuteos  ja käsikirjoitus

Puhtauden lunnaat perustuu Charles Bennettin näytelmään Blackmail (1928). Se ei kuitenkaan menestynyt hyvin ja olisikin unohtunut kokonaan, ellei Bennettin seuraava näytelmä This Last Hour olisi ollut jättimenestys. Alkuvuodesta 1929 Blackmail lähti uudelleen teatterikiertueelle. Silloin siitä myös haluttiin tehdä elokuva. Bennett ei ollut siitä kuitenkaan järin kiinnostunut, mutta tapasi kuitenkin Hitchcockin. Bennett sai kuitenkin nimensä alkuteksteihin yhtenä käsikirjoittajista, vaikka omien sanojensa mukaan hänen osuutensa oli minimaalinen.
Myöhemmin Bennettillä oli suuri vaikutus Hitchcockin uraan, sillä hän käsikirjoitti Hitchcock-elokuvat Mies joka tiesi liikaa, 39 askelta, Salainen asiamies, Sabotaasi, Nuori ja viaton ja Ulkomaankirjeenvaihtaja.
Hitchcock kirjoitti itse käsikirjoituksen ja Benn Levy dialogin. Tosin alkuvaiheessa dialogi rajoittui pelkästään välitekstien kirjoittamiseen.
Tuotanto > Mykkäelokuvasta äänielokuvaksi

Hitchcock olisi halunnut tehdä Puhtauden lunnaat äänielokuvana, mutta tuottaja John Maxwell kaihtoi uuden tekniikan kustannuksia. Elokuvan kuvaukset alkoivatkin mykkäelokuvana. Tilanne muuttui kuitenkin pian ja kesken kuvausten Maxwell päätti, että ainakin elokuvan viimeisessä kelassa pitäisi olla mukana ääni, jotta elokuvaa voitaisiin mainostaa ”osittain puhuttuna elokuvana”.  Tämä ei kuitenkaan riittänyt Hitchcockille. Kun elokuva esitettiin tuottajille, Hitchcock oli lisännyt ääniefektejä ja keskustelunpätkiä jo ennen viimeistä kelaa. Hitchcockin tapa käyttää ääntä vakuutti tuottajat, jotka oli tämän jälkeen helppoa ylipuhua siihen, että kaikki keskeiset kohtaukset kuvattaisiin uudelleen äänielokuvana.
Puhtauden lunnaat – kuten monet muutkaan alkuajan äänielokuvat – ei ollut läpeensä äänielokuva, vaan yhdistelmä mykkiä ja äänijaksoja. Avausjakso ja monet muut osat elokuvasta ovat periaatteessa mykkiä, ja niihin on vain lisätty musiikki ja ääniefektejä.
Kun päätös ääniversion tekemisestä oli tehty, Hitchcock ei tyytynyt pelkästään vuoropuhelun lisäämiseen vaan teki myös kokeiluja äänellä. Kuuluisin näistä on ”veitsi”-kohtaus. Murha tapahtui veitsellä, ja seuraavana aamuna aamiaisella veitsi-sana toistuu lukemattomia kertoja – myös täysin viattomissa merkityksissä – ja vähitellen kaikki muut sanat häipyvät taustalle ja vain ”veitsi” on kuultavissa erittäin selvästi. Kuten lasinen katto Vuokralaisessa 1926, niin myös tämä kohtaus oli sensaatio 1929.
Ääni tuotti myös muita ongelmia. Pääosan esittäjällä Anny Ondralla oli niin vahva itäeurooppalainen korostus, että Hitchcock palkkasi Joan Barryn lukemaan Ondran vuorosanat. Koska jälkiäänitystä ei ollut vielä keksitty, kuvausten aikana Ondra liikutti vain huuliaan samalla, kun Barry luki vuorosanat kulissien takaa. Se vakuutti ainakin New York Timesin kriitikon, joka ihasteli Ondran hyvää englannin kielen taitoa.
Tuotanto > Teknisiä ratkaisuja

Elokuvan lopussa oleva takaa-ajo tapahtuu British Museumissa (sisällä ja lopuksi katolla). British Museumissa valaistus ei kuitenkaan ollut riittävä, joten paikan päällä ei voinut kuvata. Hitchcock ratkaisi tämän käyttämällä Schüfftanin menetelmää. Tapahtumapaikoista otettiin valokuvat, joista tehtiin oikein valaistut diakuvat. Dioista raaputettiin pois ne kohdat, joissa näyttelijöiden piti esiintyä ja näyttelijöille rakennettiin lavasteet vain siitä osasta, missä heidän piti esiintyä. Kun diakuva sitten asetettiin kameran linssin eteen, diakuva ja lavasteet sopivat saumattomasti yhteen.
Nämä kohtaukset Hitchcock joutui kuvaamaan tuottajan tietämättä. Tuottaja Maxwell oli jo hermostunut pitkittyneistä kuvauksista ja studion johto tiesi Schüfftanin menetelmästä vain, että se on jokin uusi tekninen jippo. Elokuvan ennakkoesityksessä tuottaja ja studion johto ihmettelivätkin, miten Hitchcock oli ehtinyt käydä kuvaamassa British Museumissa.
Arvostelut

Puhtauden lunnaiden ensi-ilta oli sekä arvostelu- että yleisömenestys. Vuokralainen oli herättänyt kriitikoissa toivon siitä, että Britanniassa myös osattaisiin tehdä jännityselokuvia, jotka olisivat yhtä hyviä kuin ulkomaalaisetkin. Useimmat Hitchcockin elokuvat Vuokralaisen jälkeen olivat kuitenkin olleet tusinatuotteita. Puhtauden lunnaat saikin ylistävän vastaanoton ja jopa kaikkein kriittisimmät elokuvalehdet kehuivat sitä. Elokuvaa kehuttiin erityisesti sen tavasta käyttää uuden median – äänielokuvan – mahdollisuuksia.
Teemoja > Cameo

Alfred Hitchcockin ensimmäinen cameorooli Vuokralaisessa oli syntynyt tarpeesta, sillä parissa kohtauksessa tarvittiin lisää näyttelijöitä. Puhtauden lunnaissa hän on ensimmäistä kertaa selkeästi tunnistettavissa. Hän istuu Lontoon metrossa lukemassa kirjaa ja pikkupoika kiusaa häntä.
Teemoja > Monumentti tapahtumapaikkana

Puhtauden lunnaat huipentuu takaa-ajoon British Museumissa. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Hitchcock käytti jotakin kuuluisaa monumenttia loppuhuipennuksen tapahtumapaikkana. Myöhemmin seurasivat muun muassa Royal Albert Hall (Mies joka tiesi liikaa 1934 ja 1956), Vapaudenpatsas (Viidennen kolonnan mies 1942) ja Mount Rushmore (Vaarallinen romanssi 1959).
Teemoja > Syyllinen nainen

Puhtauden lunnaissa esiintyy ensimmäisen kerran ”syyllisen naisen” teema Hitchcockin elokuvassa. Sama teema toistui myöhemmin monissa merkittävissä Hitchcock-elokuvissa: Rebekka (1940), Kohtalon avain (1946), Vertigo – punainen kyynel (1958), Psyko (1960), Linnut (1963) ja Marnie – vaarallisella tiellä (1964).
Aiheesta muualla

Puhtauden lunnaat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Puhtauden lunnaat Elonet.
Puhtauden lunnaat AllMoviessa. (englanniksi)
Mykkäelokuvasivusto
Sääskelä

| Sääskelä Сяськелево, Sjaskelevo |
| --- | --- |
 lippu
 Sääskelä
 Koordinaatit: 59°33′9″N, 29°50′34″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsinan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  168,21 km²
Väkiluku (2011):  4 900
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sääskelän kunta Hatsinan piirin kartalla.
Sääskelä (ven. Ся́ськелево, Sjaskelevo) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä 15 kilometriä Hatsinasta länteen. Kylässä on 1 900 ja kunnassa 4 900 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus

Sääskelän kunnan pinta-ala on 168,21 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Hatsinan piirin Puutostin, kaakossa Voiskovitsan ja etelässä Jelisavettinan kuntiin sekä lännessä Leningradin alueen Volossovan ja pohjoisessa Lomonosovin piireihin. Pinta-alasta 55,5 % on metsää, 37,1 % maatalousmaata ja 5,8 % asuinaluetta.
Pinnanmuodostukseltaan alue on koillista kohti laskeutuvaa heikosti kumpuilevaa moreenitasankoa. Kunnassa ei ole luonnollisia vesistöjä. Karsti-ilmiöt ovat yleisiä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat fosforiitti, dolomiitti, hiekka ja turve.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 20 kylää: Akkala (ven. Akkolovo), Hinnautio eli Hynnänautio (Fjunatovo), Kolmikanta eli Pieni-Ontrova (Maloje Ondrovo), Kouhia (Kastino), Muttala eli Tikansalo (Muttolovo), Ontrova (Bolšoje Ondrovo), Peräjärvi (Perejarovo), Pitkälä (Pitkelevo), Repola (Rebolovo), Roksova (Krokševo), Ronila (Ronilovo), Savonkylä eli Kastinan Pöllä (Savankjulja), Suo-Tukenitsa (Tuganitsy), Sääpinä (Žabino), Toivari (Toivorovo), Uusi-Niiskovitsa (Novyje Nizkovitsy), Vanha-Niiskovitsa (Staryje Nizkovitsy), Voiskovitsa, Vohkana (Vohonovo) ja Vuitti (Vytti). Sääskelän jälkeen toiseksi suurin asutuskeskus on 800 hengen Sääpinä. Kunnan alueella on kolme suurta puutarha-aluetta, joissa on yhteensä lähes 4 000 palstaa.
Historia

Ennen toista maailmansotaa seudulla asui etupäässä inkerinsuomalaisia. Eräissä kylissä oli myös inkerikkoja, venäläisiä ja virolaisia. Luterilaiset kuuluivat Kupanitsan, Skuoritsan ja Spankkovan seurakuntiin.
Liikenne, talous ja palvelut

Tärkein liikenneväylä on Sääskelän kautta kulkeva Kirovskin, Namkun, Hatsinan ja Haisevaisin välinen maantie A120. Kunnan pohjoisrajalla kulkee Pietarin ja Tallinnan välinen valtatie M11 ja itäpuolitse Pietarista Hatsinan kautta Pihkovaan johtava valtatie M20. Sääskelästä on neljä linja-autoreittiä Hatsinaan. Vohkanan pohjoispuolella on käytöstä poistettu pienkoneiden kiitotie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat maa- ja metsätalous (64,8 %) sekä hallinto ja erilaiset julkiset palvelut. Noin puolet työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella. Maataloutta edustavat maidon ja sianlihan tuotantoon erikoistunut Hatsinan piirin suurin maatalousyritys Plamja, maitoa ja lihaa tuottava Bolševikin karjatila, 48 yksityistilaa ja 1 400 asukkaiden palstaviljelmää. Aikaisemmin toiminut lihanjalostamo sulki ovensa vuonna 2010.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti, pankki, joukko kauppoja ja kahvila. Eräitä palveluja on myös Sääpinässä ja muissa kylissä. Sääpinässä ja Vohkanassa on vuonna 2008 rakennetut ortodoksiset kirkot.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty useita keskiaikaisia hautapaikkoja. Entisistä kartanoista on suojeltu vain Hinnaution puistoalue. Historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan ja toiseen maailmansotaan. Matkailupalveluja ei ole.
Aiheesta muualla

Sääskelän kunnan sivusto (venäjäksi)
Taikinamäki

| Taikinamäki |
| --- | --- |
Kaupunki:  Lappeenranta
Kaupunginosa nro:  6
Väkiluku:  888 (31.12.2013)
Lappeenrannan vesitorni ja Arboretumin puita
Lappeenrannan kaupunginteatteri
Vuoden 2014 lippujuhlan päivän paraatijoukkoja Taikinamäen kiertoliittymässä
Taikinamäki on Lappeenrannan kaupunginosa ja tilastoalue. Se sijaitsee kaupungin keskustassa.
Lappeenrannan kuudennen ja seitsemännen kaupunginosan alueet eli nykyiset Taikinamäki ja Kimpinen liitettiin Lappeenrantaan pakkolunastamalla 11. toukokuuta 1907. Aiemmin alueet kuuluivat Lappeen pappilan maihin.
Taikinamäen maamerkki on Lappeenrannan vesitorni ja sen edustan suuri kiertoliittymä. Alkuperäinen vesitorni valmistui vuonna 1927 ja nykyinen vanhan ympärille vuonna 1955. Vesitornin tuntumasta alkaa puulajipuisto Arboretum, joka jatkuu itään Kimpisen ja Lepolan kaupunginosien alueelle Valtakadun molemmin puolin.
Pohjolankadulla ovat Kimpisen koulu ja siihen nykyisin kuuluva Peltolan koulu, Kimpisen lukio ja Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkon seurakuntakeskus. Pohjolankadun koulukiinteistöissä Taikinamäellä toimi aiemmin myös Saimaan ammattikorkeakoulun yksiköitä, jotka muuttivat Skinnarilaan vuonna 2011. Koulukadulla on Lappeenrannan musiikkiopisto. Sen pihapiirissä on Lappeen ensimmäinen kansakoulu, joka aloitti toimintansa 1870-luvun lopulla. Vuonna 1917 viereen rakennettiin Taikinamäen koulu, joka on purettu 2000-luvulla. Vapaudenaukion ympäristössä ovat Lappeenrannan kaupunginkirjaston pääkirjasto, Lappeenrannan kaupunginteatteri ja Assi Vapaudenaukio eli entinen Technopolis.
Taikinamäen asutus on 90 prosenttisesti kerrostaloasutusta. Taikinamäen tilastoalueella on 888 asukasta.
Kaupunginosaa rajaavat Maaherrankatu pohjoisessa, Pajakuja ja Messukatu idässä, Armilankatu etelässä ja Lappeenkatu ja Anni Swanin katu lännessä. Taikinamäen naapurikaupunginosia ovat Kimpinen, Lepola, Peltola ja Kylpylä.
Aiheesta muualla

Kaupunginosan esittely Lappeenrannan kaupungin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Lappeenranta
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ahvenlampi • Alakylä • Hakali • Harapainen • Hartikkala • Hiekkapelto • Hiessilta • Honkalahti • Hyrymäki • Ihalainen • Kanavansuu • Karhuvuori • Kariniemi • Kaukas • Keskus • Kesola • Kesämäki • Kimpinen • Kivisalmi • Korvenkeskus • Kourula • Kuusela • Kuusimäki • Kylpylä • Laihia • Lampikangas • Lapvesi • Lauritsala • Lavola • Leiri • Lentokenttä • Lepola • Linnoitus • Lintukangas • Mattila • Mustola • Myllymäki • Mälkiä • Mäntylä • Nuijamaa • Pajarila • Pallo–Tyysterniemi • Parkkarila • Peltola • Pulp • Putkinotko • Pöyhiänniemi • Rauha • Reijola • Ruoholampi • Rutola • Sammonlahti • Selkäharju • Skinnarila • Suolahti • Taikinamäki • Tirilä • Tykki–Kiviharju • Uus-Lavola • Vesivalo • Voisalmi • Ylämaa
Kyliä:  Hanhijärvi • Hiivaniemi • Kansola • Konnunsuo • Kontu • Leino • Louko • Moisio • Ravattila • Raippo • Ruokola • Rännikorpi • Simola • Sirkjärvi • Vainikkala
Muita alueita:  Huhtiniemi • Joutseno • Nuijamaa • Pikisaari • Ylämaa
Taidekasvatus

Koululaisia Louvressa.
Taidekasvatus on oppimisen ja opettamisen ala, joka keskittyy taiteen  ilmiöihin. Kuvataideopettaja koulussa on tunnetuin taidekasvatusalan ammatti, mutta taidekasvatuksen ammattilaisia työskentelee myös muun muassa museoissa ja viestintäaloilla ja taiteen perusopetuksessa.
Suomessa voi opiskella kuvataidekasvatusta ja saada kuvataideopettajan pätevyyden Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa ja Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa. Lisäksi taiteilijat voivat hankkia pedagogisen pätevyyden monissa paikoissa, kuten Taideyliopistossa, Aalto-Yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa ja Lahden muotoiluinstituutissa.
Lisäksi Jyväskylän yliopiston Musiikin, taiteen ja kulttuurin tutkimuksen laitoksella voi opiskella taidekasvatusta teoreettisempana ja muitakin taiteita kuin kuvataidetta käsittelevänä. Koulutus painottuu myös visuaalisen kulttuurin ilmiöihin. Tämä oppiaine ei kuitenkaan anna pätevyyttä toimia peruskoulun ja lukion kuvataiteen opettajana. Pätevyyden muun oppilaitoksen kuin peruskoulun tai lukion kuvataiteen opettajaksi voi suorittaa erillisinä pedagogisina opintoina.
Kirjallisuutta

Hakkola, Kirsti & Laitinen, Sirkka & Ovaska-Airasmaa, Mirja: Lasten taidekasvatus.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1991.  ISBN 951-26-3419-8
Pääjoki, Tarja: Reittejä taidekasvatuksen kartalla: Taidekäsityksen merkityksistä taidekasvatusteksteissä.  Jyväskylä:  Kampus kustannus, 1999.  ISBN 951-9113-52-5
Aiheesta muualla

Taide kasvattaa -taidekasvatuksen arvosanaopetusta Lahdessa
Sypressikasvit

| Sypressikasvit |
| --- | --- |
 Välimerensypressi (Cupressus sempervirens)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Paljassiemeniset Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Sypressikasvit Cupressaceae  Gray, 1821
Katso myös
   Sypressikasvit Wikispeciesissä   Sypressikasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sypressikasvit (Cupressaceae) on havupuihin kuuluva paljassiemenisten kasvien heimo. Heimoon kuuluu 28–32 sukua ja noin 115–142 lajia, joita esiintyy laajalti sekä pohjoisella että eteläisellä pallonpuoliskolla. Kaikki heimon edustajat ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Monimuotoiseen heimoon kuuluu sekä maanmyötäisesti kasvavia varpuja että hyvinkin suurikokoisia puita, joiden joukossa ovat sekä maailman suurikokoisin puulaji, mammuttipetäjä, että maailman korkeimmaksi kasvava puulaji, jättiläispunapuu. Sypressikasvien tyypillisiä piirteitä ovat versojen ja puuaineksen tuoksuvuus, kokonaisena lehtineen karisevat versot sekä monimuotoiset lehdet, jotka ovat tyypillisesti nuorilla kasveilla neulasmaisia ja vanhemmiten suomumaisia.
Kuvaus

Sypressikasvit ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Useimmat heimon edustajat ovat ainavihantia, mutta suosypressit (Taxodium), deltasypressit (Glyptostrobus) ja kiinanpunapuut (Metasequoia) ovat kausivihantia varistaen lehtensä talven tai kuivakauden ajaksi. Useimmat sypressikasvit ovat yksikotisia, jolloin erilliset hede- ja emikukinnot kehittyvät samaan kasviyksilöön, mutta jotkin, kuten monet katajat (Juniperus), ovat kaksikotisia, jolloin kukinnot muodostuvat erillisiin hede- ja emikasveihin. Sypressikasvit ovat usein pihkaisia ja tuoksuvia. Pihkatiehyitä on usein sekä varressa että lehdissä.
Kuvaus > Varsi

Sypressikasvit ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Ne voivat olla puita, pensaita tai varpuja. Suurimmat puista voivat kasvaa yli sadan metrin korkeuteen, ja heimoon kuuluvat sekä korkein tunnettu puuyksilö, yli 115 metriä korkea jättiläispunapuu (Sequoia sempervirens), että suurin tunnettu puuyksilö, mammuttipetäjä (Sequoiadendron giganteum), jonka rungon tilavuus on yli 1 400 kuutiometriä. Laakakataja (Juniperus horizontalis) on yksi pienikokoisimmista tunnetuista havupuulajeista. Se on maanmyötäisesti suikertava varpu, joka kasvaa harvoin yli kymmenen senttimetrin korkeuteen.
Suuret oksat ovat usein joko pystyjä tai vaakasuuntaisesti siirottavia, pienempien oksanhaarojen kasvutapa vaihtelee. Versot voivat olla poikkileikkaukseltaan särmikkäitä, liereitä tai litteitä. Verson pinta on aluksi johteisten lehtikantojen peittämä. Silmut ovat pieniä ja huomaamattomia; ne eivät useinkaan erotu verson kärjen lehtien seasta. Rungon kuori on usein kuituista ja hilseilee tyypillisesti pitkittäisinä säikeinä tai pieninä liuskoina. Sypressikasvit varistavat tavallisesti yksittäisten lehtien sijaan lyhytversoiksi tai lyhythaaroiksi kutsutut sivuversonsa kokonaisina lehtineen.
Puuaines koostuu pääasiassa putkisoluista eli trakeideista, kuten muillakin havupuilla. Sypressikasveilla putkisolujen seassa on pitkittäistylppysolukkoa sekä usein myös tylppysolukosta koostuvia ydinsäteitä. Yleensä vain yhden solun paksuisia ydinsäteitä esiintyy puuaineksessa useimmilla heimon edustajilla harvakseltaan, mutta esimerkiksi nutkansypressillä (Cupressus nootkatensis) niitä on säännöllisen tiheässä. Puun vuosilustot eli vuosirenkaat voivat olla toisistaan selkeästi erottuvia tai huomaamattomia. Sydänpuu erottuu monesti selvästi pintapuusta väritykseltään, mutta joillakin heimon edustajilla se saattaa olla huomaamatonta tai puuttua kokonaan.
Juuristo koostuu tavallisesti sekä suurista puuvartisista juurista että niissä kasvavista ohuista sienijuurista eli mykorritsasta. Sypressikasvien sienijuuret ovat tyypiltään juuriston solujen seinämät läpäiseviä keräsienijuuria eli arbuskelimykorritsaa.
Monet sypressikasvit ovat jättiläispunapuun tavoin suuria ja suorarunkoisia puita.
Jotkin heimon edustajat, kuten useat katajat, ovat pensasmaisia.
Monilla heimon edustajilla tumma sydänpuu erottuu selvästi vaaleasta pintapuusta.
Kausivihannat suosypressit varistavat lehtensä talven tai kuivan kauden ajaksi.