stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emilio Cecchi

Emilio Cecchi (14. kesäkuuta 1884 Firenze, Italia – 5. syyskuuta 1966 Rooma, Italia) oli italialainen kirjailija, taidekriitikko, elokuvatuottaja ja -käsikirjoittaja.
Cecchi aloitti uransa kirjallisuuskriitikkona Firenzessä ja kirjoitti ensin avantgardelehti Leonardoon ja sitten La Voceen. Hän oli erityisen kiinnostunut anglo-amerikkalaisesta kulttuurista ja julkaisi 1915 1800-luvun englanninkielistä kirjallisuutta käsittelevän teoksen. Cecchi oli 1919 perustamassa aikakauslehti La Rondaa.
Cecchi julkaisi useita esseekokoelmia, ja niistä ensimmäinen oli vuoden 1920 Pesci rossi. Seuraavien vuosien aikana hän kirjoitti myös taidehistoriasta ja tutki erityisesti Toscanan keskiaikaista ja renessanssiaikaista taidetta sekä Italian 1800-luvun taidetta. Cecchi matkusti 1930–1931 Meksikossa, Kreikassa ja Yhdysvalloissa, jossa myös opetti italialaista kulttuuria Berkeleyn yliopistossa, ja kirjoitti matkakokemuksistaan.
Cines-elokuvayhtiö palkkasi maalaskuussa 1931 Cecchin taiteelliseksi johtajaksi. Hän oli kirjoittanut jonkun verran elokuvakritiikkejä, mutta muuten hänellä ei ollut kokemusta elokuva-alasta. Cecchi ylennettiin huhtikuussa 1932 tuotantojohtajaksi, jona toimi marraskuulle 1933. Cecchin aikana Italian elokuvateollisuus oli nousukaudessa 1920-luvun rappion jälkeen ja Cines tuotti merkittävän osan Italian elokuvista. Cecchi vei Cinesiä kahteen eri suuntaan. Toisaalta hän suosi populaaria elokuvateollisuutta ja ihaili Hollywood-elokuvia. Toisaalta Cecchi myös kannusti kokeellisiin elokuviin ja houkutteli muun muassa ohjaajat Walter Ruttmannin ja Carlo Bragaglian sekä käsikirjoittaja Luigi Pirandellon työskentelemään Cinesillä.
Jäätyään pois Cinesiltä Cecchi kirjoitti edelleen kirjallisuuskriikkejä ja taidehistoriasta. Hän kuitenkin teki 1940-luvun alussa muutamia elokuvakäsikirjoituksia, kirjoitti kommentaareja dokumenttielokuviin ja ohjasi muutaman lyhytelokuvan. Käsikirjoittaja Suso Cecchi d'Amico on Emilion tytär.
Eino Ojajärvi

Eino Ojajärvi (22. marraskuuta 1911 Alajärvi – 14. huhtikuuta 1992 Kuopio) oli suomalainen poliitikko. Hän oli Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustaja 1962–1966. Eduskunnassa Ojajärvi oli Kulkulaitosvaliokunnan, Laki- ja Talousvaliokunnan, Pankkivaliokunnan, Perustuslakivaliokunnan, Sivistysvaliokunnan, Talousvaliokunnan ja Verovaliokunnan jäsen. Ojajärvi oli varsinaiselta ammatiltaan pappi. Pisimmän työuran hän teki Pielisjärven Kristillisen Kansanopiston johtajana 1944–1967.
Aiheesta muualla

.aspx Eino Ojajärvi Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Eläinsuojelukeskus Tuulispää

| Eläinsuojelukeskus Tuulispää |
| --- | --- |
Sijainti:  Somero, Suomi
Koordinaatit:  60°38′41″N 23°36′50″E﻿ / ﻿60.6448603°N 23.6139376°E﻿ / 60.6448603; 23.6139376
Rakennustyyppi:  Maatila
Valmistumisvuosi:  2012
Rakennuttaja:  Piia Anttonen (d)
 fiEläinsuojelukeskus Tuulispää 
  
Eläinsuojelukeskus Tuulispää on Somerolla sijaitseva on  maatila- ja tuotantoeläinten turvakoti, joka tarjoaa kodin vanhoille tai tuotantoeläimiksi muuten kelpaamattamille eläimille. Tila toimii käytettävien resurssien puitteissa eikä sen ole tarkoitus pelastaa kaikkia eläimiä vaan tarjota tilalla oleville eläimille hyvä lajityypillinen loppuelämä. Tuulispään ideologia on yrittää saada ihmiset ajattelemaan omaa suhdettaan eläimiin.
Tuulispää perustettiin 2012 ja sen esikuvana toimi kanadalainen tuotantoeläinten turvakoti. Perustamisen jälkeen toimintaa on laajennettu koulutuskeskukseksi, jossa kerrotaan eläintensuojelusta. Keskuksen perustaja on Piia Anttonen. Tuulispäässä oli vuoden 2019 lopussa 70 eläintä. Eläimet tulevat Tuulispäähän joko viranomaisten tai ehdotusten kautta. Keskus toimii pääosin lahjoitusvaroin ja vapaaehtoisvoimin. Vuonna 2020 se sai kerättyä rahaa ostaakseen naapuritilalta 13 hehtraaria peltoa ja metsää  sekä 6 lisärakennusta.
Tunnettuja eläimiä

Vuonna 2020 julkisuudessa oli keskustelua entisen kilparavurin Archie Riden kohdalosta. Hevonen oli myyty ensin Maltalle, mutta kansanliikkeen avulla se ostettiin takaisin Suomeen ja sille järjestyi paikka Tuulispäästä.
Tunnustukset

Vuoden 2014 Eläinsuojeluteko -palkinto
Eläinsuojelun Topelius -palkinto 2014
Vegemessut 2018: Erikoismaininnan esimerkillisestä työstä tuotantoeläinten hyväksi sai Eläinsuojelukeskus Tuulispään Piia Anttonen.
Aiheesta muualla

Tuulispaa.org - eläinsuojelukeskuksen kotisivut.
Jessica Suni, Kuvat: Tuotantoeläinten taivaassa haaveillaan suuresta laidunmaasta ja adoptioista vegaia.  7.8.2016.
Tuulispäässä osa hylätyistä eläimistä saa uuden elämän voima.fi. Viitattu 16.10.2020.
Sami Lindfors, Ida Tokola: Tila ilman teuraita – Näin syntyi Eläinsuojelukeskus Tuulispää youtube.com.  26.4.2016. YouTube.
Earl Van Dorn

| Earl Van Dorn |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Buck
Syntynyt: 17. syyskuuta 1820 Claiborne County, Mississippi
Kuollut: 7. toukokuuta 1863 Spring Hill, Tennessee
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1842–1861 (Yhdysvallat),  1861–1863 (Etelävaltiot)
Taistelut ja sodat:  Meksikon–Yhdysvaltain sota  Intiaanisodat  Yhdysvaltain sisällissota
Sotilasarvo:   Majuri (Yhdysvallat)   kenraalimajuri (Etelävaltiot)
 Nimikirjoitus
Earl Van Dorn (17. syyskuuta 1820 – 7. toukokuuta 1863) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja etelävaltioiden armeijan kenraalimajuri Yhdysvaltain sisällissodassa. Vuosina 1846–1848 hän osallistui Meksikon–Yhdysvaltain sotaan ja seuraavalla vuosikymmenellä moniin taisteluihin comancheintiaaneja vastaan. Sisällissodan alkaessa keväällä 1861 Van Dorn liittyi konfederaation armeijaan majurina ja kohosi kenraalimajuriksi syyskuussa samana vuonna. Ratsuväen komentajana hän tuhosi joulukuussa 1862 Unionin tarvikevarastot Holly Springsissä Mississippissä, mikä häiritsi pahasti Ulysses S. Grantin ensimmäistä Vicksburgin-sotaretkeä. Van Dorn onnistui myös Thompsonin aseman taistelussa Tennesseessä maaliskuussa 1863.
Van Dornin kuolemaksi koitui hänen maineensa naistenmiehenä. Varhain 7. toukokuuta 1863 hänet ammuttiin päämajassaan Spring Hillissä Tennesseessä. Verityöstä oli vastuussa tohtori George Peters, jonka väitteen mukaan Van Dornilla oli ollut suhde hänen vaimoonsa. Petersiä ei koskaan tuomittu ampumisesta.
Van Dorn on haudattu Port Gibsoniin Mississippiin.
Elämäkerta > Varhaiset vuodet

Earl Van Dorn syntyi syyskuussa 1820 lakimiehen poikana Mississippissä lähellä Fort Gibsonia. Hänen äitinsä oli kenraali Andrew Jacksonin veljentytär. Menetettyään seuraavalla vuosikymmenellä molemmat vanhempansa Van Dorn päätti valita sotilasuran Jacksonin suosituksesta. Hänet hyväksyttiin West Pointin sotilasakatemiaan, jossa opiskellessaan hän osoittautui erinomaiseksi ratsastajaksi. Oppilaana Van Dorn oli keskitason alapuolella. Valmistuttuaan vuonna 1842 akatemiasta 52:ntena luokkansa 56 oppilaasta hän sai nimityksen aliluutnantiksi jalkaväkeen.  Seuraavan vuoden aikana Van Dorn avioitui alabamalaisen plantaasinomistajan 16-vuotiaan tyttären Caroline Godboldin kanssa. Avioliitto oli horjuvalla pohjalla, sillä suuremman osan ajastaan Van Dorn uhrasi sotilaselämälle, jota hän kutsui todelliseksi rakkaudekseen.
Elämäkerta > Sotakentillä Meksikoa vastaan

Yhdysvaltain ottaessa haltuunsa Texasin tasavallan 1845, Louisianassa palvellut Van Dorn sai siirron Meksikon rajalle. Hänen ensimmäiset taistelukokemuksnsa sijoittuivat Meksikon–Yhdysvaltain sotaan, joka käytiin 1846–1848. Ensin hän oli mukana Montereyn taistelussa ja osallistui seuraavana vuonna maihinnousuun Veracruzin piirityksessä. Meksiko Cityssä käydyissä taisteluissa Van Dorn haavoittui kahdesti, mutta vammat olivat lieviä. Sisarelleen lähettämissä kirjeissään hän kertoi taistelujännityksen tuomasta huumaavasta tunteesta ja kuvaili musketinkuulien lentämistä ilmassa tuhansien kolibrien lauluksi. Maaliskuussa 1847 hänet ylennettiin vakanssilla luutnantista majuriksi.
Elämäkerta > Texasin intiaanisodat

Sodan päätyttyä Van Dorn palveli Yhdysvaltain läntisillä alueilla. Texasin jatkuvat intiaanilevottomuudet vaativat pikaisia vastatoimia ja syksyllä 1858 kenraali David E. Twiggs määräsi Van Dornin johtamaan Yhdysvaltain armeijan toista ratsuväkirykmenttiä, joka operoi pääasiassa Texasissa.
Ensimmäisenä tehtävänään Van Dorn rakennutti sotilasaseman eteläiseen Oklahomaan lähelle Texasin rajaa. Joukko Brazosjoen reservaatti-intiaaneja toimi Van Dornin määräämissä vakoilutehtävissä, ja vakoojiensa välityksellä hän sai tiedon osavaltion rajan ylittäneestä suuresta comanchien joukosta. Comancheilla oli rajanylitykseen hyvä syy, sillä he olivat tulossa Yhdysvaltain kanssa sovittuun rauhanneuvotteluun. Van Dorn ei kuitenkaan ollut neuvotteluista tietoinen, vaan antoi armeijalleen määräyksen hyökätä comanchien yöleiriin. Seuranneessa taistelussa comanchet menettivät 56 heimonsa jäsentä ja 120 majaa poltettiin. Myös heidän suurilukuinen ja arvokas hevoslaumansa pääsi taistelun aikana irralleen. Viisi Yhdysvaltain sotilasta kuoli vammoihinsa. Myös Van Dorn haavoittui, sillä neljä nuolta iskeytyi eri puolille hänen kehoaan. Pahin vamma syntyi oikeaan kylkeen osuneesta nuolesta, joka vahingoitti keuhkoja ja vatsalaukkua ja tuli näkyviin vasemmasta kyljestä. Vammat kuitenkin paranivat ja Van Dorn toipui ennalleen.
Elämäkerta > Yhdysvaltain sisällissodassa

Yhdysvaltain sisällissodan alussa maaliskuussa 1861 Van Dorn liittyi Etelävaltioiden armeijaan jalkaväen everstinä. Huhtikuussa hän johti menestyksellistä hyökkäystä Pohjoisvaltioiden laivastoa vastaan Galvestonissa Texasissa. Jo samana syksynä hänet ylennettiin kenraalimajuriksi nopean alkumenestyksen johdosta.
Keväällä 1862 Van Dornin ensimmäinen esiintyminen Etelävaltioiden komentajana päättyi täydelliseen epäonnistumiseen. Miesten sairastelusta ja huonosta koulutuksesta huolimatta hän määräsi heidät marssimaan luoteiseen Arkansasiin, jossa Pohjoisvaltioiden armeija oli asemissa. Kaksi päivää kestäneessä Pea Ridgen taistelussa Etelävaltiot jäivät tappiolle. Van Dorn jakoi armeijansa useampaan ryhmään, mutta ei onnistunut koordinoimaan hajallaan olevia joukkoja. Ammusten vähyyden ja uupumuksen vuoksi hänen armeijansa vetäytyi. Van Dornin päätös siirtää joukkonsa itään Mississippijoelle antoi Pohjoisvaltioille mahdollisuuden hallita Missourin osavaltiota ja uhata Arkansasin sydänmaita.
Van Dornin epäpätevyys Corinthin taistelussa Mississippissä lokakuussa 1862 johti toiseen Pohjoisvaltain armeijan voittoon. Voimakkaan kritiikin saattelemana Van Dorn joutui sotaoikeuteen Corinthissa tekemästään mahdollisesta virkavirheestä. Vaikka oikeuslaitos puhdisti hänen maineensa, monet mississippiläiset olivat pettyneitä Van Dornin suorituksiin joukkojen komentajana. Tämän seurauksena hänen paikkansa Mississippin jalkaväen vanhempana komentajana annettiin kenraali John C. Pembertonille. Päätökseen vaikuttivat myös monet raportit Van Dornin liiallisesta mieltymyksestä alkoholiin ja naisiin.
Saatuaan komentajan paikan Mississippin ratsuväessä loppuvuodesta 1862 Van Dorn pääsi osoittamaan tehokkuutensa nopeissa hyökkäyksissä. Hän tuhosi Pohjoisvaltioiden tarvikevarastot Holly Springsissä Mississippissä joulukuussa 1862, ja onnistui tällä teollaan häiritsemään pahasti Ulysses S. Grantin ensimmäistä Vicksburgin-sotaretkeä. Joulukuun aikana Van Dornin armeija vangitsi 1 500 Pohjoisvaltioiden sotilasta ja tuhosi yli miljoonan dollarin arvosta vihollisen tarvikkeita.
Helmikuussa 1863 Van Dorn siirtyi Tennesseehen ja perusti päämajansa Spring Hilliin. Hän onnistui Thompsonin aseman taistelussa maaliskuussa samana vuonna ja nautti menestyksistään taistelukentillä.
Elämäkerta > Van Dornin viimeiset hetket

Van Dornin kuolemaksi koitui hänen maineensa naistenmiehenä. Vauras tennesseeläinen tilanomistaja ja tohtori George Peters oli kuullut huhun, jonka mukaan hänen nuori vaimonsa Jessie McKissack Peters "osoitti kohtuutonta huomiota" kenraali Van Dornia kohtaan. Peters halusi selvittää huhun todenperäisyyden ja onnistui 6. toukokuuta 1863 yllättämään vaimonsa ja Van Dornin intiimistä tilanteesta. Peters aikoi ensin ampua Van Dornin, mutta säästi kenraalin hengen tämän suostuessa hänen asettamiinsa ehtoihin. Miehet sopivat tapaamisesta seuraavana aamuna kenraalin päämajassa, jossa tämän piti allekirjoittaa tunnustus aviorikoksesta.
Varhain 7. toukokuuta 1863 kapteeni G. A. Hanson kuuli Van Dornin päämajan suunnalta terävän laukauksen. Juostessaan kenraalin toimistoon Hanson löysi tämän ammuttuna tuoliltaan. Van Dornia oli ammuttu takaraivoon suurikaliiberisella Derringer-pistoolilla ja hän oli jo kuollut Hansonin saapuessa paikalle.
Petersiä ei koskaan tuomittu ampumisesta, sillä hänen vaikutusvaltaiset ystävänsä eivät halunneet asiaa julkiseen käsittelyyn. Peters itse kertoi jälkeenpäin, että Van Dorn ei suostunut allekirjoittamaan kaikkia vaadittuja papereita. Erään väittämän mukaan allekirjoittamaton paperi olisi ollut käyttöoikeus, joka olisi sallinut Petersin vapaan liikkumisen etelä- ja Pohjoisvaltioiden sotalinjojen läpi. Van Dornin ivatessa Petersiä ja vaatiessa tätä poistumaan päämajasta, Peters käytti oman käden oikeutta.
Yleisesti murhan syynä pidettiin mustasukkaisen aviomiehen kostoa ja tällainen "pyhän perheasian" käsittely nähtiin lähes anteeksiannettavana tekona. Jälkeenpäin Van Dornin kuolema on saanut runsaasti julkisuutta, ja myös murhan motiivi on kyseenalaistettu. Van Dornin alaisena toimineet upseerit puolustivat kenraalia ja esittivät, että murhan takana oli joku muu motiivi kuin mustasukkaisuus. Joidenkin väitteiden mukaan tri Peters oli kaksi viikkoa ennen murhaa vannonut uskollisuuttaan Pohjoisvaltioille. Tämän väitteen eri muunnoksissa rouva Peters nähtiin miehensä rikostoverina ja avioparia onkin monissa lähteissä epäilty Pohjoisvaltioiden kanssa solmitusta salaliitosta Van Dornia vastaan. Tämän teorian puolestapuhujat esittivät tuekseen väitteen, joka mukaan Liittovaltio oli takavarikoinut Petersin maatilan Arkansasissa. Saadakseen tilan takaisin Petersin oli surmattava yksi Etelävaltioiden huippujohtajista, tässä tapauksessa Van Dorn.
Van Dornin perintö

Van Dornilta jäi viisi lasta, mahdollisesti myös kuudes, joka syntyi runsaat 8 kuukautta hänen kuolemansa jälkeen. Tämä lapsi oli Meroda Wharton Peters, Jessie Petersin tytär.
Vuonna 1899 Van Dornin ruumis kaivettiin ylös ensimmäisestä hautapaikasta ja siirrettiin Mississippin Port Gibsoniin uudelleenhautausta varten. Veljensä ruumiin nähnyt Van Dornin sisar Emily Van Dorn Miller kuvaili, että kenraali oli edelleen vaikuttavan näköinen sotilasvaatteissaan ja kaikissa sotilaallisissa tunnuksissaan.
Nuori Van Dorn siviilivaatteissa.
Pea Ridgen taistelu, maalaus Kurz and Allison
Talo, jossa Van Dorn surmattiin: Cheairs Mansion Spring Hillissä
Egil Nicklin

Karl Egil Hugo Nicklin (19. heinäkuuta 1906 Tammisaari – 27. kesäkuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka sai professorin arvonimen.
Henkilöhistoria

Egil Nicklinin vanhemmat olivat rehtori Karl Hugo Nicklin ja Signe Hedvig Ekholm ja puoliso vuodesta 1937 Hjördis Inkeri LIndbohm. Nicklin tuli ylioppilaaksi 1923 ja valmistui diplomiarkkitehdiksi 1937. Hän toimi puolustusministeriössä toimistoarkkitehtina 1937–1940, Petsamon nikkelin palveluksessa arkkitehtina 1940, Strömbergin palveluksessa 1940–1947 ja SAFA:n standardoimislaitoksen päällikkönä vuodesta 1947 sekä johtajana vuodesta 1950.  Viimeksi mainittua tehtävää, sittemmin Rakennustietosäätiö RTS:n toimitusjohtajan työtä, Nicklin hoiti yli 20 vuotta aina eläkkeelle jäämiseensä saakka vuonna 1971. Rakennustöiden laatuvaatimusten parissa elämäntyönsä tehnyt Nicklin toimi asiantuntijana lukuisissa eri työryhmissä ja hankkeissa, vaikutti alan tekniseen termistöön ja vakiinnutti muun muassa johtamansa organisaation harjoittaman julkaisutoiminnan kautta rakennusalan laadunvarmistusta ja standardointia Suomessa. Professorin arvonimi hänelle myönnettiin 1970.
Teoksia

Rakennusalan yleiset sopimusehdot, 1957
En stadsdels barndom : tillkomsten av femte stadsdelen i Ekenäs, 1975 (Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 1976)
Elsa Saisio

Elsa Saisio lausumassa runoa Ukrainan tukimielenosoituksessa huhtikuussa 2022.
Elsa Helena Saisio (s. 19. heinäkuuta 1981 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän oli kiinnitettynä Lahden kaupunginteatteriin 2009–2014 ja on sittemmin toiminut freelancer-näyttelijänä.
Elämä ja ura

Saisio valmistui ylioppilaaksi Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 1999 ja opiskeli näyttelijäntyötä Teatterikorkeakoulussa 1999–2003. Saisio valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2004. Hänen lopputyönsä julkaistiin kirjana nimellä Katseen alaiset. Kirjassa haastatellaan Suomen eturivin naisnäyttelijöitä (muun muassa Seela Sellaa, Ritva Valkamaa ja Laura Malmivaaraa) heidän suhteestaan näyttelemiseen, yleisöön ja katseen kohteena olemiseen sekä peilataan näyttelijäntyön ja etenkin naisnäyttelijöiden aseman ja työn muutosta Suomessa viimeisten vuosikymmenten aikana.
Teatterissa Saisio on nähty muiden muassa Kansallisteatterin Romeossa ja Juliassa (2002) Julian roolissa, Teatteri Jurkan Hamletissa (2004) Ofeliana, pedofiliaa käsittelevässä Blackbird-näytelmässä (2006) Unan roolissa, Leea Klemolan Kohti kylmempää -näytelmässä (2006) Touretten syndroomasta oireilevan neanderthal-teinin roolissa, Mikko Roihan ohjauksessa Villisorsa (2011) Hedvigin roolissa ja Hilkka-Liisa Iivanaisen ohjauksessa Kissa kuumalla katolla (2013) Maggien roolissa. Saisiolla on ollut myös musikaalirooleja, kuten Sally Bowles Tampereen Teatterin Cabaret’ssa (2008), Edith Piaf Lahden kaupunginteatterin Edith Piafissa (2009), Nancy Oliver! -musikaalissa (2009), Sheila Hair-musikaalissa (2012) ja Velma Kelly Chicagossa (2014).
Saisio on tehnyt myös elokuvarooleja ja näytellyt televisiosarjoissa. Hänen merkittävimmät roolinsa ovat olleet elokuvissa Tulennielijä (1998), Pelon maantiede (2000) ja Pahat pojat (2003). Mainittavimpiin televisiotöihin kuulunee prostituoidun Tinan rooli Tove Idströmin käsikirjoittamassa sarjassa Jumalan kaikki oikut (2006) ja kenkäsuunnittelija Veran rooli Pirkko Saision käsikirjoittamassa televisiosarjassa Tehdas (2012–2014).
Saisio näyttelee naispääosaa Kaikki oikein -elokuvassa, joka sai ensi-iltansa alkuvuodesta 2018, sekä Auni Parmasta Nelonen-kanavalla vuonna 2018 alkaneessa televisiosarjassa Kummeli esittää: Kontio & Parmas. Vuonna 2022 sai ensi-iltansa televisiosarjan pohjalta tehty elokuva Kontio & Parmas -elokuva, jossa hänellä on sama rooli.
Saisio näytteli Syke-televisiosarjan neljännellä kaudella muistisairaan naisen lasta Eijaa.
Yksityiselämä

Elsa Saision vanhemmat ovat näyttelijä-kirjailija Pirkko Saisio ja näyttelijä Harri Hyttinen. Lisäksi hänen perheeseensä kuuluu Pirkko Saision puoliso Pirjo Honkasalo.
Saision puoliso on näyttelijä Timo Välisaari. Heillä on vuonna 2010 ja 2015 syntyneet lapset.
Aiheesta muualla

Elsa Saision verkkosivut
Eino Nyyssölä

Eino Santeri Nyyssölä (sukunimi aik. Stenlund; 9. syyskuuta 1877 Ähtäri – 4. maaliskuuta 1937 Vilppula) oli suomalainen juristi, kirjailija ja kihlakunnantuomari.
Nyyssölän vanhemmat olivat tilanomistaja Johan August Stenlund ja Eva Collin. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1896 ja opiskeli Helsingin yliopistossa suorittaen oikeustutkinnon 1900. Nyyssölä sai varatuomarin arvon 1903.
Nyyssölä oli aluksi Vaasan lääninhallituksessa ylimääräisenä lääninkanslistina, sitten Ilmajoen piirin nimismiehenä  ja Turun hovioikeudessa kanslistina 1902–1905 ja kirjaajana 1905–1906. Nyyssölä oli Viipurin raastuvanoikeuden nuorempana oikeusneuvosmiehenä 1910–1913. Hän oli eduskunnan kunnallisvaliokunnan sihteerinä vuoden 1917 valtiopäivillä ja talousvaliokunnan sihteerinä vuosien 1920–1921 valtiopäivillä. Sosialiministeriön raittiusosaston ylimääräisenä esittelijänä Nyyssölä toimi 1919–1921.
Eino Nyyssölä toimi Lahdessa asianajajana 1906–1908 ja sen jälkeen Viipurissa vuodesta 1908. Hän edusti 1906 Laukon kartanon lakkoon menneitä torppareita oikeudessa ja kirjoitti myös tapauksesta kirjan. Kihlakunnanoikeus tuomitsi lakon johtajat vankeuteen ja kaikki lakossa olevat torpparit häädettäviksi. Hovioikeus vahvisti myöhemmin tuomiot. Torppareiden häädöt tapahtuivat alkuvuodesta 1907.
Nyyssölä oli Helsingin toinen kaupunginviskaali 1921–1930 ja toimi sitten kihlakunnantuomarina Juvan tuomiokunnassa 1930–1936 ja Ruoveden tuomiokunnassa 1936–1937.
Eino Nyyssölä oli naimisissa vuodesta 1901 Ellen Etti Onnea Stadiuksen kanssa.
Teoksia

Torpparilakot : eritoten Laukon rettelö. Lahti 1906
Kieltolaki : selityksiä. Sisältää: 1. Kieltolaki. - 2. Valtioneuvoston päätös raittiuslautakunnista y.m. - 3. Rikoslain 43 luvun 6 § - 4. Valitus juopumuspäätöksestä y. m. Edistysseurojen kustannusosakeyhtiö, Helsinki 1923
Westermarck-asiasta. Tekijä, Helsinki 1923
Entisestä Ähtäristä. Ähtärin kunta, Helsinki 1924, 2. painos Ähtäri-seura, Jyväskylä 1976
Laamanni Strömberg ja hänen apulaisensa : käräjillä nähtyä ja kuultua. Otava 1924 (nimimerkillä Kauko Kennäs)
Esivallan miekkoja. Kansanvalta, Helsinki 1929
Salakuljettaja. Kansanvalta, Helsinki 1930
The Hype Machine

| The Hype Machine |
| --- | --- |
Verkkosivusto:  www.hypem.com
Kaupallinen:  Kyllä
Tyyppi:  Musiikkitietokanta
Rekisteröinti:  vaihtoehtoinen (tarpeellinen)
Kielet:  englanti
Omistaja:  Facebook Inc.
Luonut:  Anthony Volodkin
Avattu:  2005
The Hype Machine on MP3-blogeja kokoava musiikkitietokanta. Käyttäjät voivat kuunnella musiikkikappaleita suoratoistona sivustolta käsin ja tallentaa niitä suosikit-listalleen. Sivustolle löytyy myös samanniminen kännykkäsovellus, joka muiden ominaisuuksiensa lisäksi sallii useimpien kappaleiden toiston offline-tilassa.
Historia

The Hype Machinen loi alun perin vuonna 2005 Anthony Volodkin, toisen vuoden tietojenkäsittelytieteen opiskelija. Volodkinin omien sanojen mukaan The Hype Machine syntyi hänen ”turhautumisestaan musiikkilehtiä ja radioasemia kohtaan”. Volodkin tutustui musiikkiblogeihin Stereogumin ja Music for Robotsiin, ja oli ällistynyt huomatessaan, että Internetistä löytyi ihmisiä, jotka käyttivät aikaansa kirjoittaakseen musiikista ja lisätäkseen kappaleita yleisön kuunneltavaksi. Volodkin halusi löytää keinon yhdistää tämän kaikki yhdelle sivulle, ja niin sai alkunsa Hype Machine. Volodkin lähetti sivuston linkin muutamille online-musiikin edelläkävijöille saadakseen palautetta – palautteen sijaan musiikkibloggarit julkaisivat linkin sivustoillaan, ja niin Hype Machine tuli julkistetuksi omine aikoineen.
Sivuston rakenne

The Hype Machine kokoaa viimeksi julkaistut musiikkikappaleet noin 1 500:n musiikkiblogin listasta ja lataa ne etusivulleen. Jokaisen julkaistun kappaleen vieressä on linkki verkkokauppoihin, kuten iTunesiin, eMusiciin ja Amazon.comiin, mistä käyttäjät voivat halutessaan ostaa kappaleen. Ostoksista syntyneet komissiot muodostavat yhden The Hype Machinen päätulonlähteistä. Rekisteröityneet käyttäjät voivat ”tykätä” (love) kappaleista, mikä tallentaa ne heidän henkilökohtaiselle suosikit-listalleen. Sivustolla on valittavana 13 eri musiikkigenreä. Sen lisäksi käyttäjät voivat lajitella kappaleita ”viimeisimpien”, ”tuoreimpien”, ”vain remixien” ja ”ei remixien” perusteella, sekä selata blogeja omasta kotimaastaan. The Hype Machine tarjoaa myös täyden luottelon listaamistaan musiikkiblogeista. Vuodesta 2008 lähtien sivustolla on myös ollut mahdollista seurata omien ystävien kuuntelemaa musiikkia. Jotkut artistit myös tarjoavat oman ”sivunsa” Hype Machinessa, mikä sallii käyttäjien ”seurata” tai ”tykätä” suosikkiartistiensa kappaleita ja soittolistoja.
Suosio

Sivuston kävijämäärät nousivat tasaisesti julkaisemisen jälkeen, ja vuonna 2011 sivustolla kävi 2 miljoonaa yksittäistä käyttäjää joka kuukausi. Tammikuussa 2013 The Hype Machine alkoi tehdä yhteistyötä SoundCloudin kanssa, tarjoten musiikkibloggaajien saataville uusia ennakkojulkaistuja kappaleita. 11. toukokuuta 2011 The Hype Machine julkaisi sovelluksen iPhonelle, ja vuonna 2013 vastaava sovellus tuli mahdolliseksi Blackberry 10:lle. Hypegram, Microsoft Windowsille ja Max OS X:lle tarkoitettu sovellus Hype Machinesta julkaistiin vuonna 2012. Hype Machinella on myös sovellus Spotifylle, mikä sallii käyttäjien pääsyn sivulle suoraan Spotifysta käsin.
Aiheesta muualla

The Hype Machine