stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ninos ja Semiramis

| Ninos ja Semiramis> Νῖνος καὶ Σεμίραμις |
| --- | --- |
 Ninos luovuttaa kruununsa Semiramiille. Guido Reni, 1625.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  romaani
Julkaistu:  1. vuosisata eaa./jaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ninos ja Semiramis (m.kreik. Νῖνος καὶ Σεμίραμις, Ninos kai Semiramis) tai vain Ninos (Νῖνος) oli antiikin kreikkalainen romaani. Se on ajoitettu kirjoitetuksi ensimmäisellä vuosisadalla eaa. tai jaa. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan kolme papyruskatkelmaa. Ne ajoitetaan ensimmäisen vuosisadan jälkimmäiselle puoliskolle.
Romaanin kirjoittajaa ei tunneta. Ajoituksensa puolesta se on varhaisimpia tunnettuja esimerkkejä kreikkalaisesta romaanista. Romaani sijoittui Assyriaan ja kertoi tarinan Ninoksesta ja Semiramiista. Näiden nimet viittaavat historiallisiin Ninokseen ja Semiramiihin, mutta tarinassa ei arvella olleen juurikaan muuta historiallista pohjaa. Ninos kuvataan Assyrian kuninkaaksi ja Semiramis tämän serkuksi. He ovat tarinan alussa nuoria ja lopussa aviopari. Kreikkalaisille romaaneille tyypilliseen tapaan päähenkilöt rakastuvat, joutuvat eroon toisistaan ja kohtaavat monenlaisia seikkailuita eri puolilla Välimerta, ennen kuin saavat toisensa. Historiaan romaanin juonen kytkevät lähinnä viittaukset todellisen Ninoksen sotaretkiin.
Kirjallisuutta

Ninus. Teoksessa Reardon, B. P. (toim.): Collected Ancient Greek Novels, s. 933–938.  (Second Edition (First Edition 1989))  Berkeley:  University of California Press, 2008.  ISBN 9780520256552
Ninos. Teoksessa Stephens, Susan A. & Winkler, John J.: Ancient Greek Novels: The Fragments: Introduction, Text, Translation, and Commentary, s. 23–71.  (Princeton Legacy Library)  Princeton University Press, 2014.  ISBN 1400863384
Antiikin kreikkalaiset romaanit
| --- | --- |
Varsinaiset säilyneet romaanit:  Dafnis ja Khloe · Efesoslainen kertomus · Etiopialainen kertomus · Kallirhoe · Leukippe ja Kleitofon
Muuta proosafiktiota:  Aleksanteri-romaani · Apollonios Tyroslainen · Babylonialainen kertomus · Foinikialainen kertomus · Herpyllis · Iolaos · Kalligone · Khione · Metiokhos ja Parthenope · Miletoslainen kertomus · Ninos ja Semiramis · Sesonkhosis · Thulen takaiset ihmeet · Tinufis · Tosi tarina
Rovaniemen valtaus

Suomalaisia etenemässä Rovaniemen lähimaastossa.
Tuhottua Rovaniemen kauppalaa. Kuvassa jälleenrakennustyöt on jo aloitettu.
Rovaniemen valtaus tapahtui toisen maailmansodan aikaan Lapin sodassa 16. lokakuuta 1944 suomalaisjoukkojen edetessä Rovaniemen kauppalaan, josta peräytyvät saksalaisjoukot olivat vetäytyneet pohjoiseen.
Taustaa

Suomalaisjoukot lähestyivät Rovaniemen kauppalaa kahdesta pääsuunnasta: Kemin maantietä pitkin eteni Tornioon maihinnousun tehnyt Ryhmä Pajari, ja idän puolella Ranuan suunnasta Ryhmä Lagus. Lagus eteni kolmessa osassa: Ranuantietä taisteluosasto Kurenmaa ja pohjoisempana jokivartta pitkin Jääkäriprikaati. Kemintietä etenevä Pajarin ryhmä käsitti kärkenä Taisteluosasto Halstin ja sen takana Taisteluosasto Loimun sekä joen eteläpuolella kulkevan Vahvennetun 15. Prikaatin.
Taustaa > Rovaniemen kauppalan tuhoaminen

Saksalaisten vetäytymissuunnitelmaan kuului poltetun maan taktiikka. Käsky Rovaniemen kauppalan tuhoamiseen annettiin useassa vaiheessa: 6. lokakuuta vain saksalaisten jälkeensä jättämä oma infrastruktuuri ja laitteistot tuli hävittää. Saksalaiset ryhtyivät tuhoamaan Pöyliövaaran ja Kursunkijärven maastossa sijainnutta varuskunta-aluettaan seuraavana päivänä. 9. lokakuuta armeijakunnan päällikkö kenraalieversti Lothar Rendulic määräsi tuhottavaksi Suomen valtion rakennukset ja pari päivää myöhemmin kaikki julkiset rakennukset. Viimein 13. lokakuuta joukoilla oli määräys tuhota kaikki asumukseksi kelpaavat rakennukset, lukuun ottamatta kirkkoja, sairaaloita ja taloja, joissa asukkaat olivat paikalla. Käytännössä kaikki rakennukset, jopa Pöyliövaaran hyppyrimäki, tuhottiin. Samaten poltettiin kirkko, kuten useilla muillakin paikkakunnilla. Saksalaiset hävittivät kauppalaa järjestelmällisesti sytyttäen rakennuksia tuleen aivan viime hetkiin asti. Kauppalan rakennuskannasta tuhoutui yli 90 prosenttia.
Saksalaiset vetäytyvät 16. lokakuuta

Taisteluosasto Halsti suuntasi maanantain 16. lokakuuta valjetessa koukaten kohti pohjoista. Tarkoitus oli edetä Mäntyvaaran kautta soisen maaston yli Vennivaaraan ja sieltä käsin katkaista luoteeseen Kittilään johtava maantie, joka oli nyt saksalaisten ainoa vetäytymisreitti kauppalasta. Iltapäivällä raskaan suomarssin jälkeen osasto pääsi ryhmittymään Kittilän tien varteen, ja avasi tulen yhtäaikaisesti usean kilometrin matkalla kohti tietä pitkin eteneviä kolonnia. Tie katkaistiin kahdella pataljoonalla kello 16 kahdesta kohtaa, väliin jäi noin kilometrin matka. Saksalaisten vastarinta ja tulitus oli kuitenkin kiivasta, ja mitä pitemmälle päivä ehti sitä kovemmaksi taistelut kävivät. Illan tultua suomalaisjoukoilta loppuivat ammukset, sillä Pajarin ja Halstin erimielisyyksien vuoksi ammushuoltoon ei ollut varattu joukkoja. Toinen pataljoonista joutui irtautumaan jo kello 19. Jäljelle jääneet joukot eivät voineet mitään saksalaisten tulivoimaiselle rynnäkölle keskiyöllä. Saksalaiset mursivat sulun poistuen kovaa vauhtia kohti Kittilää ja Muoniota. Rynnäkössä saksalaiset muun muassa tulittivat suomalaisasemia lyhyeltä etäisyydeltä lukuisten panssarikauhujen voimin. Suomalaisten oli vetäydyttävä Vennivaaran metsiin viimeistenkin saksalaisjoukkojen lähtiessä kauppalasta.
Saksalaiset olivat jatkaneet rakennusten tuhoamista kauppalassa keskeytymättä ympäristön taisteluista huolimatta. Maanantaina 16. lokakuuta kello 18, vielä viime hetkellä ennen viimeisten saksalaisjoukkojen vetäytymistä polttoryhmä sytytti Rovaniemen kauppalan kirkon palamaan. Ala-Korkalossa saksalaiset irtautuivat kovien taisteluiden jälkeen, ja Ryhmä Pajarin Jalkaväkirykmentti 11 eteni pitkin Kemintietä saksalaisia seuraten ja tunkeutui ensimmäisenä suomalaisjoukkona kauppalaan noin kello 20.30. Saksalaiset vetäytyivät edellä antautumatta taisteluun. Kauppalan rakennukset ja kadut olivat vahvasti miinoitettuja, tulipalot raivosivat osin yhä, ja rauniokasat olivat hehkuvia pätsejä. Savua oli joka paikassa. Joukot jatkoivat saksalaisjoukkojen perässä Kittiläntielle, jossa ne kohtasivat saksalaisten lähdettyä Vennivaarasta tielle siirtyneet Taisteluosasto Halstin joukot. Seuraavana päivänä, 17. lokakuuta, suomalaisjoukot ottivat kauppalan hallintaansa.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto – Lapin sota
Ylen Elävä arkisto – Rovaniemen jälleenrakennus sodan jälkeen
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Janne Kankainen: ”Lapin sota”, Oulu ja oululaiset sodissa 1918 ja 1939–1945.  (kokoelmateos, toim. Kankainen, Rauhala, Vahtola)  Oulu:  Oulun kaupunki, 2002.  ISBN 951-9234-92-6
Esko Kähkönen: ”Rovaniemen evakuointi, tuho ja evakkoaika”, Rovaniemen veteraanit 1939–1945, s. 59–61.  (kokoelmateos, toim. Virrankoski et al.)  Jyväskylä:  Rovaniemen kaupunki, mlk ja srk, 2005.  ISBN 952-91-8573-1
Earl F. Ziemke: Saksalaisten sotatoimet pohjolassa 1939–1945.  Porvoo:  WSOY, 1963.
Nisí (Kárpathos)

| --- | --- |
Sijainti:  35°38′27″N, 27°6′34″E, Kárpathos Kárpathos-Kásos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,005 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Nisí (kreik. Νησί) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Kárpathoksen saaren länsirannikolla Mesochórin kylän edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,005 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Nisí, suomeksi yksinkertaisesti ”Saari”, kuuluu Kárpathoksen kuntaan, Kárpathos-Kásoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Se luetaan osaksi Mesochórin kyläyhdyskuntaa.
Anna Niska

Anna Katarina Niska (23. marraskuuta 1843 Oulu – 4. huhtikuuta 1930) oli varhainen säilyketehtaan perustaja ja johtaja.
Niskan vanhemmat olivat kauppias Claes Niska ja Brita Katarina Cajanus. Hän lopetti koulunkäynnin 14-vuotiaana ja siirtyi työelämään. 1873–1874 hän toimi taloudenhoitajana Järvikylän kartanossa Joroisissa, mutta sai 1875 matka-apurahan opiskellakseen elintarvikkeiden säilöntää muissa Pohjoismaissa. Palattuaan matkalta hän pyrki Ouluun 1874 perustetun säilyketehtaan johtajaksi ja kun ei päässyt tehtävään, perusti kaupunkiin oman säilyketehtaan 1870-luvun loppupuolella. Säilyketehtaat olivat Suomessa uusi asia, sillä vielä parinkymmenen vuoden päästäkin 1899 niitä oli tilastoissa vain kolme ja niissä oli yhteensä vain seitsemän työntekijää. Niskan tehtaassa säilöttiin suolattua lohta ja riistalintujen lihaa. Vaikka Niskan tehdas siirtyi 1891 torniolaiselle Nordbergin kauppahuoneelle, hän oli sen johtaja aina vuoteen 1893 saakka. Niska toimi tämän jälkeen taloudenhoitajana ensin Lapinlahden sairaalassa Helsingissä ja sitten Niuvanniemen sairaalassa Kuopiossa.
Riutta-akvaario

Noin 400-litrainen riutta-akvaario
Riutta-akvaario on akvaario, johon on luotu pala koralliriuttaa. Riutan rungon muodostaa elävä kivi, huokoinen kalkkikivi, jonka onkaloissa elää mikro- ja makroeliöstöä. Elävän kiven päälle rakennetaan riuttamaisemaa koralleista asettelemalla ne huolellisesti kunkin lajin tarvitsemiin valaistus- ja virtausoloihin. Korallien välissä mönkii, huojuu ja puikkelehtii erilaisia selkärangattomia ja mahdollisesti myös kaloja.
Monien korallien ja selkärangattomien energiantarpeesta osan hoitavat läpikuultavan isäntäeliön sisällä elävät symbioottiset levät. Näiden levien hyvinvoinnin vuoksi meriakvaario vaatii varsin voimakkaan valaistuksen. Veden virtauksen täytyy olla riittävä liikuntakyvyttömien eliöiden aineenvaihdunnan takia, mutta se ei saa olla liian rajua, etteivät hennot oliot murskautuisi. Myös veden kemiallisen koostumuksen ja bakteerikasvuston pitämiseksi halutunlaisena tarvitaan erilaisia laitteita ja hoitotoimenpiteitä.
Riutta-akvaarion katseleminen on kiehtovaa, koska ensi vilkaisulla ei näe kuin murto-osan sen elämästä. Edes akvaarion omistaja ei yleensä tunne kaikkia asukkaita, koska elävän kiven mukana tulee kotiloiden mätiä, korallieläinten alkuja ja muiden selkärangattomien lajien pienikokoisia yksilöitä. Monet lajit vilkastuvat vasta hämärän tullen, ja valojen sammuttua osa niistä hohtaa pimeässä.
Koralleja, selkärangattomia (kotilo ja rapu) sekä kaloja riutta-akvaariossa
Elävä kivi – modernin riutta-akvaarion perusta

Riutta-akvaarion ekosysteemin olennainen osa on elävä kivi. Elävät kivet ovat koralliriutan kappaleita ja muodostuvat siis kuolleiden korallien tukirangoista kehittyneestä huokoisesta kalkkikivestä. Elävän kiven mukana riutta-akvaarioon tulee kaikenlaista elävää ainesta, ja akvaarion kehittyessä nämä eliöt muodostavat pienoisekosysteemin. Elävän kiven ja hiekan eri osissa elävät aerobiset ja anaerobiset bakteerit hoitavat akvaarion biologista suodatusta, ne saavat aikaan ruoantähteistä ja eläinten eritteistä veteen päässeiden typpiyhdisteiden muuttumisen vaarattomaan muotoon ja poistumisen akvaariosta.
Elävät kivet ovat useimmin lohkareita, jotka ovat irronneet riutasta myrskyssä tai aaltojen myllerryksessä ja joita kerätään meren pohjasta riutan läheltä. Karibialla myös "kasvatetaan" (aquaculture) elävää kiveä akvaariotarkoituksiin siten, että kuivalta maalta kerättyjä tai louhittuja huokoisen kalkkikiven palasia viedään määräajaksi riutalle saamaan tartunta mikrobeista, levistä ja selkärangattomista.
Elävä kivi – modernin riutta-akvaarion perusta > Historiaa

Nykyisenkaltaisen, elävän kiven käyttöön perustuvan riutta-akvaarion perusteet esitteli indonesialainen Lee Eng 1960-luvulla, mutta vasta saksalaisten 1970-luvulla tekemien järjestelmällisten tutkimusten ja julkaisujen myötä menetelmät tulivat laajemmin käyttöön. Ennen elävää kiveä meriakvaarioissa pidettiin lähinnä kaloja sekä joitakin rapuja ja akvaarioiden koristeina käytettiin yleisesti muovisia koralleja, koska elävän korallin kasvattamista pidettiin mahdottomana.
Vaikeiden kivikorallisukujen, kuten Acroporan, kasvatus on onnistunut vasta 1980-luvulta alkaen, kun ymmärrettiin tehokkaan kalkin ja hivenaineiden lisäämisen merkitys.
Korallit

Akvaariossa pidetään lähinnä kahden lahkon koralleja: pehmyt- ja kivikoralleja. 
Monien akvaariossa pidettävien korallilajien sisällä elää symbioosissa levää, joka tuo polyyppieläimelle ravintoa yhteyttämällä. Levä antaa kullekin korallille sen tyypillisen värin. Levät ovat herkempiä ympäristölle kuin polyyppieläimet. Jos olosuhteet huononevat, levä kärsii ja korallin väri haalistuu.
Koralli on ostettaessa tyypillisesti noin appelsiinin kokoinen palanen. Harrastajat myös vaihtavat keskenään pistokkaita, "frageja" (sanasta fragment). Korallin kasvuvauhti riippuu paitsi sen saamasta valosta ja ravinteista myös suvusta ja lajista. Yleensä kivikorallit kasvavat hitaammin kuin pehmytkorallit. Hitaimpien joukossa ovat Acropora-lajit, nopeimmissa kivikoralleissa Montipora ja Stylophora. Nuoren Acroporan kasvuvauhti voi olla 6–8 mm kuukaudessa, jolloin sen koko kaksinkertaistuu vajaassa vuodessa
Korallit > Kivikorallit

Kivikorallien (Scleractinia) tukirangoista muodostuu vähitellen uutta riuttaa, jonka muodostamiseen tarvitaan vedestä kalkkia. Akvaarioissa kalkkia lisätään liukoisessa muodossa. Akvaarioyhteyksissä kivikorallit jaetaan kolmeen ryhmään: pienipolyyppiset (SPS, Small Polype Stone corals), suuripolyyppiset (LPS, Large Polyp Stone corals) ja korallit, joissa ei ole symbioottisia leviä (Tubastrea). Jaolla ei ole taksonomista perustetta, vaan se ryhmittää korallit niiden tarvitseman hoidon mukaan. Symbioottiset levät tuottavat luonnossa 70% korallien ravinnosta, mutta akvaarion valaistusoloissa ne kykenevät yleensä tuottamaan korkeintaan 50% energiasta. Niinpä koralleja pitää ruokkia. Mitä pienemmät polyypit, sitä hienompaa pölyä pitää korallien ravinnon olla.  LPS-korallit voivat syödä jopa massiäyriäisiä (Mysis). lähde?
Akvaariossa kivikoralleille riittävä valaistus voidaan tuottaa yleensä vain monimetallipolttimoilla. Nämä puolestaan lämmittävät vettä niin paljon, että lämpötilanvaihteluiden tasaamiseksi altaan on oltava riittävän iso: käytännössä puhutaan ainakin 250 litrasta (60 x 60 x 70 cm). lähde?
Korallit > Pehmytkorallit

Pehmytkorallien (Alcyonacea) kalsiumkarbonaatti ei muodosta yhtenäistä tukirankaa, vaan se on sitoutuneena korallieläimen kudoksiin. Pehmytkorallit pärjäävät vähemmällä valolla kuin kivikorallit; esimerkkinä voidaan laskea, että 250 W loisteputki riittää kivikoralleille 40 cm syvyydelle asti, mutta pehmytkoralleille 60 cm syvyyteen. 
Pehmytkoralleissa ei ole yhtä selviä kemiallisia aseita kuin kivikoralleissa: ne eivät käy aggressiivisesti toisten lajien kimppuun. Silti niiden pinnalla lienee jonkinlainen kemiallinen suoja, koska sienet ja levät eivät kasva pehmytkorallien päälle.  Sopivissa oloissa pehmytkoralleista (esimerkiksi Xenia, Capnella) voi tulla akvaariossa rikkaruohomainen riesa, sillä ne lisääntyvät suvuttomasti pienestäkin kappaleesta ja saattavat levitä kovien ja hidaskasvuisempien korallien päälle. lähde?
Selkärangattomat

Selkärangattomat ovat akvaarion asukkaista herkimpiä veden puhtaudelle. Korallien lisäksi altaissa pidetään monenlaisia selkärangattomia, joista osa tulee elävän kiven tai korallien mukana, osa hankitaan tarkoituksellisesti. Tässä joitakin lajeja ja sukuja:
Sienieläimet Poridferia, joista akvaarioissa näkee sarveispiisieniä Demospongiae ja kalkkisieniä Calcarea, ovat akvaarion eliöistä alkeellisimpia
Merivuokot Actinaria ovat vaikeita hoitaa, eikä niitä välttämättä tarvita edes vuokkokalan kodiksi
Viuhkamadot Sabellidae ja putkimadot (Serpulidae) ovat kauniita, mutta kuolevat helposti nälkään
Äyriäiset
Katkaravut, etenkin puhdistajakatkarapuina tunnetut Stenopus hispidus, Lysmata amboinensis ja Lysmata wurdemanni
Erakkoravut, kuten Pagarus tricolor
Nilviäiset Mollusca
simpukoiden Bivalvia luokasta jättiläissimpukoiden  suvut Tridacna ja Hippopus
Kotiloiden luokasta etenkin suvut Astraea ja Haliotis
Piikkinahkaiset Echinodermata
Meritähdistä riutta-akvaarioon sopii oikeastaan vain sininen Linckia laevigata
Käärmetähdet ovat suosittuja ja saattavat jopa lisääntyä akvaariossa
Merisiileistä yleisin on lyhytpiikkinen Mesphilia globulus, kun taas monet pitkäpiikkiset Diadema-lajit ovat myrkyllisiä
Selkärangattomat > Arveluttavia selkärangattomia

Elävän kiven mukana tulee joskus selkärangattomia, joita pidetään haitallisina joko siksi, että ne saalistavat kaloja tai siksi, että ne vievät elintilaa muilta lajeilta. Myös akvaarioon hankitut pehmytkorallit voivat alkaa levitä hallitsemattomasti. Ulkonäköhaittojen lisäksi ne voivat tukkia putkia ja laitteita. "Haitallisen" lajin määritelmä riippuu ennen kaikkea akvaarion muista lajeista: jos haluaa kasvattaa merivuokkoja, jokainen vuokkoja syövä laji on tietysti pahasta. lähde?
Tässä joukko lajeja ja sukuja, jotka useimmat harrastajat haluavat pitää poissa riutta-akvaariostaan (niitä voi silti pitää esimerkiksi erillisessä ala-altaassa).
lasiruusut Aiptasia spp. jotka leviävät villisti, ja polttavat lonkeroillaan etenkin selkärangattomia
sirkkaäyriäiset eli mantisravut Stomatopoda, jotka syövät selkärangattomia ja pieniä kaloja
jotkut monisukasmadot (Polychaeta spp.), etenkin Amphinomiade-heimon petomadot, jotka käyvät etenkin paikoillaan pysyvien selkärangattomien kimppuun.
jotkut taskuravut (esimerkiksi Pilumnus spp. ja Mithrax spp.) jotka syövät kaloja
Ei-toivottuja lajeja pidetään poissa nyppimällä ensimmäiset yksilöt pois ennen kuin ne ehtivät lisääntyä liikaa, tai hankkimalla sopivia kaloja tai rapuja, jotka syövät näitä lajeja. lähde?
Koska monet lajit pistävät tai purevat, suositellaan käsineiden ja pinsettien käyttöä akvaariossa työskennellessä. lähde?
Kalat

Kaikkia merivesikaloja ei voi pitää riutta-akvaariossa, sillä monet lajit näykkivät tai syövät koralleja tai selkärangattomia. Tässä joitakin suosittuja lajeja:
safiirikala (Chrysiptera cyanea)
lilakeijuahven (Pseudochromis fridmani) ja muut keijuahvenet
keltavälskäri (Zebrasoma flavescens)
palettivälskäri (Paracanthurus hepatus)
seepravälskäri (Zebrasoma desjardinii)
vuokkokalat (Amphiprion sp.)
pyjamahuulikala (Pseudocheilinus hexataenia)
sinineontokko (Gobiosoma oceanops).
pinsettikala (Chelmon rostratus)
Laitteet

Sitä mukaa kun elävän kiven ja siinä elävän pieneliöstön merkitystä on opittu ymmärtämään ja kontrolloimaan paremmin, on riutta-akvaariossa tarvittavien laitteiden määrä vähentynyt. Nykyisin pidetään välttämättöminä enää valaistusta ja veden kiertoa. Useimmat kotona olevat altaat ovat hiukan "ylikansoitettuja", jolloin kalojen ruokinta tuo sinne ravinteita ja muita ylimääräisiä aineita, joiden poistamiseen käytetään vaahdotinta.
Laitteet > Valaistus

Valon tehon lisäksi värilämpötila on tärkeä yhteyttävien symbioottisten levien takia. Akvaariossa käytetään värilämpötilaltaan 10 000–20 000 Kelvinin polttimoita. Monimetallilamppuja ja loisteputkia on käytetty yleensä yhdessä. Viime vuosina LEDit ovat yleistyneet.
Laitteet > Vaahdotin

Vettä likaavia aineita poistetaan riutta-akvaariosta proteiinivaahdottimella.
Iso osa vettä likaavista orgaanisista aineista muodostuu proteiineista. Vaahdottimessa tuotetaan pieniä kuplia ilmaa veden sekaan. Sähköisesti varautuneet proteiini­molekyylit tarttuvat kuplien rajapintaan ja nousevat niiden mukana pois vedestä. Tavalliset kuplat pärskähtävät rikki, mutta riittävästi proteiinia sisältävät kuplat kertyvät vaahdottimen yläosaan. Sitkeänlimaiseen proteiinivaahtoon tarttuu myös erilaisia hiukkasia vedestä. lähde?
Laitteet > Virtaus

Veden liike vaahdottimeen ja tai sumppuun ja takaisin ei yleensä riitä luomaan korallien hyvinvointiin riittävää virtausta. Jotta raikas vesi liikkuisi kaikkialla, eikä lietettä kertyisi virtauksen suojanpuolelle ja suvantopaikkoihin, käytetään joko vuorottelevia kierrätyspumppuja tai jopa aaltokonetta. lähde?
Laitteet > Ala-allas

Vaahdotin, lämmitin ja muut laitteet voidaan sijoittaa apualtaaseen, tyypillisesti makrohajottajien elintilasta eli refugiosta erilleen. Refugio on osa riutta-akvaarion biologista puhdistusjärjestelmää. Siinä elää sellaisia makrohajottajia, jotka tulisivat syödyiksi pääaltaassa: leviä ja kasvi- ja eläinplanktonia sekä joskus hiukan isompiakin selkärangattomia. Ne käyttävät hyväkseen pääaltaassa syntyneitä ravinteita, ja niiden mukana ravinteita myös poistetaan kierrosta. Se voi olla osa varsinaista akvaariota, mutta useammin se on erillinen allas, joka on yhdistetty putkien ja pumppujen avulla pääaltaaseen, tyypillisesti varsinaisen altaan vieressä tai alla ("ala-allas").
Laitteet > Kalkki ja hivenaineet

Yleisin tapa lisätä kalkkia veteen on liuottaa se korvausveteen, jota akvaarioon lisätään jatkuvasti avoimesta pinnasta haihtuneen veden tilalle. Vettä haihtuu enemmän kuin makean veden akvaarioista, koska riutta-altaissa ei yleensä käytetä päälilaseja, ja koska valaistus- ja virtausteho on suurempi. Jos kalkin lisäys korvausveden joukossa ei riitä, voidaan käyttää kalsiumreaktoria, joka liuottaa kalsiumia kalkkikivimurskasta hiilidioksidin avulla. lähde?
Kalkin lisäksi korallit tarvitsevat kasvaakseen useita eri hivenaineita, ainakin jodia, rautaa ja magnesiumia. Strontiumin tarpeellisuudesta keskustellaan. Hivenaineita tulee akvaariokäyttöön tarkoitetuista suolaseoksista, mutta silloin kun kasvu on nopeaa ja vedenvaihdot harvinaisia, aineita lisätään myös pulloista. Vesiarvojen kanssa tasapainoilu on haastavampaa kuin makean veden akvaarioissa, sillä pH:n lisäksi on seurattava myös kokonaiskovuutta ja karbonaattikovuutta. Niinpä veden laatua seurataan ainakin kovuus (kH)-, kalsium- ja nitraattitesteillä, usein myös muilla testeillä.
Laitteet > Haitalliset aineet vedessä

Puhtaimmassakin vesijohtovedessä on pieniä pitoisuuksia muun muassa kuparia, joka on kaloille ja selkärangattomille myrkkyä. Akvaariossa, jossa haihtuu paljon vettä, raakaveden pienetkin myrkkypitoisuudet kerääntyvät akvaarioon ja eliöstöön. Siksi monet meriakvaarioharrastajat puhdistavat käyttämänsä veden käänteisosmoosilaitteilla tai ioninvaihtimilla. lähde?
Ruoantähteistä ja eläinten eritteistä kertyy akvaarioon ammoniakkia. Typen kierto luonnossa toimii pääpiirteissään akvaariossa niin kuin muuallakin: aerobiset nitrifikaatiobakteerit hapettavat ammoniakkia ensin nitriitiksi ja myöhemmin nitraatiksi. Riutta-akvaariossa prosessi poikkeaa jonkin verran makeanveden akvaariosta. Riutta-altaan vesi on emäksistä, joten ammonium-ammoniakkitasapaino on herkemmin ammoniakin puolella. Ammoniakki häiritsee kalojen osmoottista tasapainoa ja lisää niiden juomisen tarvetta. Meriveden nitraattipitoisuus on luonnossa lähes nolla, ja merivesikalat ovat sille herkempiä kuin makean veden kalat. Anaerobiset eli hapettomassa tilassa elävät denitrifikaatiobakteerit puolestaan käyttävät nitraattia sekä nitriittiä ravinnokseen ja pelkistävät niistä ammoniakkia ja parhaimmillaan typpikaasua, joka ideaalitilassa nousee kuplina pois kierrosta. Anaerobisia bakteereita saattaa elää elävän kiven sisäosissa ja paksun hiekkakerroksen pohjalla. Anaerobisten bakteerien suosiminen jakaa akvaarioharrastajia: jotkut pelkäävät niiden pilaavan vedenlaatua äkillisesti varsinkin, jos ne joutuvat hapekkaan veden kanssa tekemisiin esimerkiksi pohjaa tongittaessa. lähde?
Riutta-akvaarion perustaminen ja hoito

Riutta-akvaarion hoito poikkeaa makeanveden akvaarion hoidosta. Hoidon työläys riippuu valituista eläinlajeista – monet eliölajit vaativat päivittäin elävää tai ainakin pakastettua ruokaa, jolloin ruokinta-automaatin käyttö ei onnistu.
Pienikokoinen nanoriutta voi houkutella näennäisellä helppoudellaan, mutta pienessä vesimäärässä vähäinenkin määrä epäpuhtauksia voi aiheuttaa katastrofin.