Neuvosto-Venäjä
Historia > Sekasorron vuodet > Venäjän sisällissota

Merkittävä tekijä Venäjän sisällissodan puhkeamisessa oli Tšekkoslovakian legioona. Ensimmäisessä maailmansodassa Itävalta-Unkarin armeijassa oli palvellut runsaasti tšekkejä, joita joutui runsaasti Venäjän sotavangeiksi. Tšekeistä muodostettiin Venäjällä oma joukko-osastonsa, joka taisteli Venäjän rinnalla keskusvaltoja vastaan. Tšekkilegioonan motiivina oli saada ympärysvaltojen tuki Tšekkoslovakian itsenäistymiseen Itävalta-Unkarista. Kun Neuvosto-Venäjä teki rauhan keskusvaltojen kanssa keväällä 1918, tšekkilegioona jäi toimettomaksi ja vaati päästä Venäjältä jatkamaan taistelua Saksan länsirintamalle. Ensimmäisen maailmansodan yhä jatkuessa, reitti Länsi-Eurooppaan kulki Siperian rataa pitkin Tyynellemerelle ja Panaman kanavan kautta Atlantin yli Eurooppaan. Koska Venäjän keisarillinen armeija oli hajonnut ja puna-armeijaa oltiin vasta muodostamassa, oli 40 000 miehen vahvuinen tšekkilegioona vahvin sotilasjoukko koko Venäjällä. Bolševikit tiedostivat tšekit mahdolliseksi uhaksi ja Trotski antoi käskyn riisua legioona aseista. Tšekit nousivat kapinaan bolševikkeja vastaan ja liittyivät tukemaan Venäjän valkoista armeijaa. Tšekit ottivat Siperian radan haltuunsa ja valloittivat kaupungin toisensa jälkeen, mikä synnytti itään bolševikkien vastaisen rintaman, kun useisiin kaupunkeihin perustettiin valkoisten johtama hallitus.
Tšekkien tuella merkittävimmäksi valkoisten johtohahmoksi nousi Aleksandr Koltšak, jonka komennossa oli 100 000 sotilaan armeija. Tšekit ja valkoiset venäläiset saivat tuekseen Ranskan, Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen joukot, kun britit nousivat maihin Murmanskissa ja Arkangelissa, Ranska lähetti joukkonsa Mustallemerelle ja amerikkalaiset nousivat maihin Kaukoidässä. Näiden rinnalle liittyivät myös japanilaiset. Toisin kuin muita, Japania ei motivoinut poliittinen ideologia vaan halu hyödyntää Venäjän heikkoutta ja saada Siperia hallintaansa.
Kesällä 1918 bolševikkien hallitus oli jo ahtaalla joka suunnalta etenevien vihollisten vuoksi. Neuvostojen hallinnassa oli vain Venäjän keskinen alue. Bolševikit uskoivat, että valkoisten tavoitteena oli vapauttaa Jekaterinburgissa vangittuna oleva Nikolai II perheineen ja nostaa tämä keulakuvakseen. Kun valkoiset lähestyivät Jekaterinburgia, bolševikit murhasivat Nikolain perheineen heinäkuussa 1918. Murhapäätöksen tekijästä ei ole varmuutta.
Bolševikit saivat kesän 1918 loppuun mennessä vahvistettua puna-armeijaa siinä määrin, että se kykeni työntämään valkoisten armeijat Uralvuorten itäpuolelle. Merkittävän käänteen Venäjän sisällissotaan aiheutti myös Saksan vallankumous. Saksa vetäytyi vallankumouksen jälkeen Baltiasta ja Ukrainasta, minkä jälkeen Neuvosto-Venäjä irtisanoutui Brest-Litovskin rauhansopimuksesta ja aloitti etenemisen saksalaisilta jääneille alueille. Saksan vetäytyminen vapautti myös länsivaltojen joukkoja enemmän siirrettäväksi Venäjälle valkoisten tueksi. Iso-Britannia tuki aseellisesti Etelä-Venäjällä toiminutta kenraali Anton Denikiniä ja tunnusti Omskissa toimineen Koltšakin johtaman hallituksen.
Vuonna 1919 länsivaltojen Venäjän-politiikka kuitenkin muuttui. Isossa-Britanniassa ja Ranskassa kotimaiden oppositio teki Venäjälle suuntautuneesta interventiosta epäsuositun. Myös sotilaat olivat väsyneitä sotaan ja joukoissa alkoi nousta kapinamieli. Ranska vetäytyi Ukrainasta 1919, jolloin puna-armeija pääsi miehittämään sen. Vaikka länsivaltojen interventio sinänsä loppui, ne kuitenkin jatkoivat Koltšakin ja Denikinin valkoisten joukkojen tukemista. Bolševikkeja idästä uhanneen Koltšakin ja etelästä uhanneen Denikinin lisäksi kolmas suuri valkoinen armeija oli kenraali Nikolai Judenitšin johtama joukko-osasto, joka oli hyökkäämässä Pietariin Viron suunnalta. Judenitš yritti taivutella myös Suomen mukaan hyökkäykseen, mistä suomalaiset kuitenkin kieltäytyivät. Myöhemmin Lenin totesi, että bolševikkien tilanne oli niin kriittinen, että Suomen apu olisi riittänyt ratkaisemaan Pietarin kohtalon valkoisten hyväksi.
Syksy 1919 oli käänteentekevä sodan kulun kannalta. Bolševikkien puna-armeija valloitti Omskin ja Koltšakin joukkojen heikentyessä. Tämä ei ollut onnistunut saamaan venäläisväestöä puolelleen ja lisäksi armeijan ydinjoukon muodostanut tšekkilegioona oli käynyt epäluotettavaksi. Koltšak joutui vetäytymään itään ja hänet surmattiin Irkutskissa helmikuussa 1920. Länsirintamalla puna-armeija kykeni torjumaan Judenitšin armeijan hyökkäyksen Pietariin, minkä jälkeen se saattoi keskittää voimansa Denikinin johtamia eteläisiä joukkoja vastaan. Denikinin armeija kuitenkin romahti samoihin aikoihin Koltšakin joukkojen kanssa ja kesään 1920 tultaessa valkoisten joukkojen viimeiseksi tukikohdaksi oli jäänyt Krimin niemimaa. Denikin luovutti valkoisten joukkojen ylipäällikkyyden Pjotr Wrangelille keväällä 1920. Tämä pyrki vielä etenemään Etelä-Ukrainaan ja yhtymään puolalaisjoukkoihin, hyödyntäen Puolan ja Neuvosto-Venäjän välille syttynyttä sotaa. Tämä ei koskaan onnistunut, ja kun Puola ja Neuvosto-Venäjä solmivat aselevon, puna-armeija saattoi keskittyä Wrangelin johtaman valkoisen armeijan kukistamiseen. Sodan lopputaistelu käytiin Krimillä marraskuussa 1920. Ennen puna-armeijan saapumista Wrangelin oli onnistunut evakuoida Krimiltä noin 130 000 sotilasta ja siviiliä Turkkiin.
Kaukoidässä yhdysvaltalaiset vetäytyivät 1920 ja japanilaiset 1922. Samalla lakkautettiin kaukoitään osittain japanilaisten tuella perustettu Kaukoidän tasavalta, joka liitettiin Neuvosto-Venäjän yhteyteen. Venäjän sisällissota oli ratkennut bolševikkien hyväksi. Sota autioitti laajoja alueita ja romahdutti maan talouden. Ensimmäiseen maailmansotaan verrattuna venäläisuhrien määrä oli sisällissodassa merkittävästi suurempi. Maailmansodan aikana venäläisiä kaatuneita oli noin puolitoista miljoonaa, kun sisällissodassa kaatuneita oli yli kaksi miljoonaa. Lisäksi nälänhätä, taudit ja terrori vaativat ehkä jopa kymmenen miljoonan ihmisen hengen. Merkittävänä tekijänä bolševikkien voitossa oli paitsi länsimaiden tuen loppuminen valkoisille, myös se, että bolševikkien johto oli kyvykkäämpi kuin hajanaisten valkoisten joukkojen johto.