stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Flaminia et Picenum annonarium
Maantiede

Flaminia et Picenum annonariumin provinssi käsitti alueen Italian niemimaan itärannikon pohjoisosissa Adrianmeren rannalla. Siihen kuului aiemman Flaminia et Picenumin provinssin pohjoisosa. Provinssin pohjoispuolella sijaitsi Venetia et Histria, länsipuolella Aemilia, eteläpuolella Tuscia et Umbria ja kaakkoispuolella Picenum suburbicarium. Provinssin hallinnollinen keskus oli Ravenna.
Maantiede > Kaupunkeja

Flaminia et Picenum annonariumin kaupunkeja olivat muun muassa:
Ariminum
Bononia
Faventia
Ravenna
Pisaurum
Kanervamittari

| Kanervamittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Vihermittarit Geometrinae
Suku::  Chlorissa
Laji::  viridata
Kaksiosainen nimi
 Chlorissa viridata  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
  C. rosearia Culot, 1910  C. approximata Lempke, 1949  C. subobsoleta Lempke, 1949  Geometra prasinata Werneburg, 1864  Nemoria viridata (Linnaeus, 1758) N. v. ab. mathewi Bankes, 1907  N. v. ab. rufotincta Burrows, 1908  N. v. ab. olivaceo-marginata Burrows, 1908  N. v. ab. concavilinea Burrows, 1908  N. v. ab. caerulescens Burrows, 1908  Phalaena herbacea Fourcroy, 1785  Phalaena volutata Fabricius, 1775  Phalaena (Geometra) viridata Linnaeus, 1758  
Alalajit
 C. v. viridata  C. v. melinaria Herrich-Schäffer, 1856  C. v. insigniata Staudinger, 1901 
Katso myös
   Kanervamittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kanervamittari eli vanhalta nimeltään kellertävä lehtomittari tai kanervanlehtomittari (Chlorissa viridata) on vihermittareihin kuuluva pienehkö vihreä perhoslaji, joka on levinnyt suurimpaan osaan pohjoista Euraasiaa. Suomessa laji elää jokseenkin harvinaisena ja paikoittaisena maan eteläosissa. Kanervamittaria tavataan pääasiassa soilla ja kosteilla nummilla, joilla kasvaa sen toukkien pääasiallista ravintokasvia, kanervaa. Toukkia tavataan tosin myös muilla varvuilla ja matalilla pensailla, kuten variksenmarjalla ja suomyrtillä. Kanervamittarin aikuiset ovat lennossa kesäkuun tienoilla, useimmiten iltahämärässä. Yksivuotinen laji talvehtii kotelona.
Kanervamittari on jokseenkin harvinainen ja esiintyy paikoittaisesti koko elinalueellaan. Sen kanta on myös paikoin taantunut. Vaarantuneeksi se on luokiteltu kuitenkin vain Alankomaissa ja Norjassa; Suomessa lajilla ei ole uhanalaisuusluokitusta. Vuoden 2010 uhanalaisuusarvioinnin tulosten mukaan suurin perhosta uhkaava tekijä ainakin Norjassa on soiden ojituksesta aiheutuva elinympäristöjen pirstoutuminen ja häviäminen.
Koko ja ulkonäkö

Kanervamittari on pienehkö perhonen, sillä sen siipien kärkiväli on Suomessa ja muualla Fennoskandiassa keskimäärin vain noin 19–21 mm. Englannissa ja Keski-Euroopassa laji sen sijaan kasvaa noin 24–27 millimetrin kokoiseksi. Perhonen on nuorena väriltään melko tumman vihreä, ja sen siivet ovat kapeat. Lajin takasiipien ulkoreunan keskiosassa on pieni mutka, mikä on myös lajin tyypillinen tuntomerkki. Vanhetessa yksilöiden väri kellastuu ja niiden siivet muuttuvat ensin kellanvihreiksi ja myöhemmin kellanvalkoisiksi. Koiraiden tuntosarvet ovat rihmamaiset. Alalajin C. v. melinaria siipien poikkiviirut ovat leveämmät kuin nimialalajilla. Kanervamittarista tunnetaan myös kaksi värimuotoa: muodon f. mathewi siipien pohjaväri on oranssiin vivahtava, muodolla f. rosearia pohjaväri on ruusunpunertava.
Lajin munat ovat lyhyitä ja muodoltaan puikeita, kananmunaa muistuttavia. Väriltään ne ovat kellanvihreitä tai vaalean oranssinkeltaisia. Munaa myös peittää selvä, hieman kohollaan oleva 5–6-kulmaisten silmukoiden muodostama verkkomainen kuvio. Kanervamittarinaaraat sijoittavat munat kasvustoon yksitellen.
Kanervamittarin toukka on vihreä, ja sen selässä on punaisia täpliä. Selässä kulkee myös purppuranpunainen viiru, joka levenee usein nivelten kohdalla, missä sen reunat voivat myös olla valkoiset. Toukan sivuilla kulkee puolestaan kellertäviä tai vaaleanvihreitä pitkittäisiä viiruja. Toukan pää on ruskea ja muodoltaan erikoisen kaksihuippuinen; myös ruumiin ensimmäisessä nivelessä on kaksi ylöspäin suuntautuvaa kartiomaista haaraketta. Täysikasvuisena toukka on noin 21–24 millimetriä pitkä.
Lajin kotelon väri on himmeä ja vaalean kellanharmaa. Kotelossa on useimmiten harmaanruskeita pilkkuja ja sen selässä sekä vatsan sivuilla kulkevat tumman harmaanruskeat viirut. Kaasujen vaihtoon tarkoitetut huokoset sijaitsevat isojen mustien täplien keskellä. Kotelon siipitupet puolestaan ovat pääosin tasaisen mustanvihreät tai mustanvihreäviiruiset. Tulevien siipien suonet myös näkyvät siipituppien pinnalla selvästi. Takaruumiin nivelet ovat varsinkin yläpuolelta ryppyiset. Kotelon kolmiomaisessa peräpäässä sijaitsee lisäksi useita selviä okia.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

| --- | --- |
Kanervamittari ja sen lähilajeja
Kanervamittari: Jademittari
Koivulehtomittari: Mustikkalehtomittari
Aikuista kanervamittaria muistuttavia lajeja ovat esimerkiksi sen lähisukuiset koivulehtomittari ja mustikkalehtomittari. Niiden koiraiden tuntosarvet ovat kuitenkin muodoltaan erilaiset. Kanervamittarin etusiipien etureunat ovat lisäksi väriltään kellertävät, toisin kuin näillä lajeilla. Koivulehtomittarista lajin erottaa myös takasiiven keskiviirusta, joka koivulehtomittarilla tekee selvän mutkan. Kanervamittarin kanssa lähes identtinen on samaan sukuun kuuluva jademittari (Chlorissa cloraria). Lajien erottaminen on vaikeaa, mutta niiden välillä on kuitenkin vähäisiä eroja siipien värissä ja muodossa sekä sukuelinten rakenteessa. Selvin ero lajien välillä on etusiiven etureuna: kanervamittarilla siinä on yhtenäinen keltainen reunus, jademittarilla reunusta katkovat selkeät poikkiraidat. Lisäksi jademittarin etusiivet ovat suomutukseltaan tummat ja väriltään heikosti punertavat, takasiipien juovan kulma on myös jademittarilla pyöreämpi. Jademittari on yleensä kanervamittaria kookkaampi. Lajien perimän tutkitut alueet ovat silti niin samankaltaisia, että niiden asema erillisinä lajeina on kyseenalaistettu, varsinkin kun lajien tiedetään osissa levinneisyysaluetta lisääntyneen keskenään luonnossa. Suomea lähimmät jademittarihavainnot oli tehty ennen vuotta 2018 Virossa. Suomesta lajia ei ole ennen tätä löydetty, vaikka esimerkiksi Virolahdelta sitä on etsitty. Heinäkuussa 2018 tavattiin kuitenkin kaksi aikuista jademittaria Virolahdella sekä yksi Kouvolan Elimäeltä.
Levinneisyys

Kanervamittaria tavataan Euroopasta Siperiaan ja Itä-Aasiaan ulottuvalla alueella. Nimialalajin levinneisyysalue ulottuu lännessä Fennoskandian eteläosista Englantiin ja Portugaliin sekä Välimeren alueelle ja Turkkiin. Idässä levinneisyys kattaa Siperian Kamtšatkan niemimaata myöten sekä alueita Korean niemimaalta, Kiinasta ja Pohjois-Mongoliasta. Nimialalajin ohella Keski-Aasian alueen vuoristoissa tavataan alalajia C. v. insigniata ja Uralin eteläosissa lentää alalaji C. v. melinaria. Laji harvinaistuu levinneisyysalueellaan etelään päin mentäessä.
Koska kanervamittarin voi sekoittaa helposti edellä mainittuun C. cloraria -lajiin, eivät tiedot kanervamittarin levinneisyydestä ole täysin varmoja. Esimerkiksi vuonna 2007 tehdyn tutkimuksen perusteella monet Turkissa aiemmin tehdyistä kanervamittarihavainnoista voivatkin olla C. cloraria -havaintoja. Samoin vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan kaikki Kanaalisaarilta aiemmin kuvatut kanervamittarin populaatiot ovat todennäköisesti C. cloraria -lajia.
Suomessa kanervamittari on jokseenkin harvinainen Etelä- ja Keski-Suomen laji, ja pohjoisimmat havainnot on tehty Lieksan ja Kuopion alueella. Kerätyn havaintoaineiston perusteella kanervamittaria on tavattu kymmenessä Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä- ja Pohjois-Karjalassa, Satakunnassa, Etelä-Hämeessä, Etelä- ja Pohjois-Savossa sekä Laatokan Karjalassa.
Elinympäristö ja elintavat

Kanervamittarin tyypillisintä elinympäristöä koko sen levinneisyysalueella ovat kosteat kanervanummet ja suot. Suomessa sitä tavataan kanervaa ja variksenmarjaa kasvavilla aukeilla rämeillä. Lajia on tavattu Suomessa ja muualla Euroopassa myös kanervaisilla ulkosaarilla ja rannoilla.
Kanervamittari on suurimmalla osalla levinneisyysaluettaan yksivuotinen laji, joka lentää illansuussa matalalla varpukasvuston yllä, häirittynä usein jo iltapäivällä. Suomalaisen kolmivuotisen havainnointitutkimuksen perusteella perhosen lento alkaa noin kello kuusi illalla ja on vilkkaimmillaan noin kello 19.30–21.00. Tutkimuksessa havaittiin myös yksi kanervamittarien parittelu, joka tapahtui kello 19.45. Satunnaisia yksilöitä havaittiin lisäksi lennossa pilvisinä päivinä ja yöllä. Yksilöitä havaitaan lennossa useimmiten vain yksitellen. Kanervamittarin lentoaikaa on kesäkuu ja heinäkuun alku, mutta kevään ja kesän etenemisen mukaan lajia voidaan Suomessa ja muualla Fennoskandiassa tavata jo toukokuun lopulla tai vielä heinäkuun lopulle asti. Keski-Euroopassa lentoaika kestää useimmiten toukokuun alusta elokuun loppuun. Espanjassa lajlla on kaksi sukupolvea, ensimmäinen on lennossa toukokuusta heinäkuun alkuun, toinen elokuusta syyskuun alkupuolelle.
Kesä-heinäkuussa lasketuista munista kuoriutuu toukkia, joita tavataan heinä-elokuusta aina syyskuuhun asti. Eteläisessä Euroopassa toukkia voidaan tavata jo kesäkuun alussa; Espanjassa toukkavaiheet ajoittuvat sukupolvien kierron mukaan Toukat käyttävät ravintonaan pääasiassa kanervaa, mutta niiden tiedetään Suomessa syöneen myös variksenmarjaa ja suomyrttiä. Englannissa ja Keski-Euroopassa toukkien ravintokasveja ovat lisäksi hanhenpaju ja muut pajut sekä erilaiset koivut ja orapihlajat. Lajin ravintokasveiksi mainitaan toisinaan myös oratuomi, vatukat sekä huopakeltanon sukuiset kasvit. Syyskuun loppuun mennessä kaikki toukat ovat koteloituneet; kanervamittari talvehtii kotelona. Kotelo on löyhän kotelokehdon sisällä, joko ravintokasvin varsissa tai lehtikarikkeen seassa.
Kanervamittarilla on kirjallisuuden mukaan ainakin kaksi siihen erikoistunutta loista: Casinaria pallipes ja Labrorychus clandestinus -loispistiäiset.
Uhanalaisuus

Ainakin Norjassa ja Alankomaissa kanervamittari on luokiteltu vaarantuneeksi. Norjassa useimmat lajin soilla elävät populaatiot ovat taantuneet soiden ojituksen ja kuivatuksen myötä. Norjan vuoden 2010 lajien uhanalaisuusarvioinnin mukaan kanervamittarin vaarantumisen taustalla on erityisesti koko lajin levinneisyysalueen sekä populaatioiden esiintymisalueiden pieni koko. Tämän lisäksi kanervamittaria uhkaavat tutkimuksen mukaan elinympäristöjen pirstoutuminen sekä lajille soveliaiden elinympäristöjen määrän ja laadun ennustettu jatkuva väheneminen.
Edellä mainittujen maiden lisäksi kanervamittari on taantunut muuallakin: esimerkiksi Englannissa kanervamittarin populaatiot rajoittuvat nykyään maan eteläisiin kreivikuntiin, vaikka aiemmin lajia on tavattu myös muualla Britanniassa. Belgiassa laji on myös harvinainen ja sen esiintymät ovat hyvin paikallisia. Suomessa lajilla ei ole uhanalaisuusluokitusta sen suhteellisesta harvinaisuudesta huolimatta. Kanervamittarista tehtyjen havaintojen määrä on tosin pudonnut noin viidenneksellä vuoden 1988 jälkeen verrattuna sitä edeltäneeseen tilanteeseen.
Lajin nimi

Kanervamittarin suvun tieteellinen nimi Chlorissa viittaa sekä kreikkalaisen mytologian kevään jumalattareen Khlorikseen että perhosen siipien vihreään väriin (kreik. χλωρός, khloros = vaaleanvihreä). Kanervamittarin kuvasi alun perin vuonna 1758 Carl von Linné. Hän sijoitti lajin sukuun Geometria, mutta James Francis Stephens siirsi sen nykyiseen sukuunsa vuonna 1831.
Lajinimi viridata tulee latinan sanasta viridis, joka myös tarkoittaa vihreää tai vihantaa. Tieteellisen nimen lisäksi monet erikieliset nimet kuvaavat kanervamittarin väriä tai sen ravintokasvia ja elinympäristöä. Esimerkiksi hollanniksi laji on Smaragdgroene zomervlinder, ”smaragdinvihreä kesäperhonen”, englanniksi Small Grass Emerald, ”pieni ruohosmaragdi” ja ranskaksi la Phalène verte des callunes, ”vihreä kanervan yöperhonen”.
Kanervamittarin vanha suomenkielinen nimi oli kellertävä lehtomittari, joka esiintyi ensimmäisen kerran J. E. Aron teoksessa Suomen perhoset vuonna 1900. Aron kirja oli ensimmäinen suomen kielellä julkaistu perhoskirja, ja sitä varten oli myös luotu suomenkieliset nimet kaikille Suomesta tavatuille suurperhosille. Kellertävä lehtomittari, kuten useimmat muutkin lajinimistä, oli ilmeisesti lehtori A. J. Melan antama. Aron Suomen perhoset -teoksessa nykyään Jodis-sukuun kuuluvat koivu- ja mustikkalehtomittari oli myös luokiteltu kanervamittarin kanssa samaan ”lehtomittarien” Nemoria-sukuun. Tällöin niiden nimet olivat vielä valkeanvihreä lehtomittari ja hammasviiruinen lehtomittari.
Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla Suomen eläimet -kirjasarjassa, jonka viides osa Mittarit ilmestyi 1946. Lajia kutsuttiin siinä nyt kanervanlehtomittariksi. Tämä nimi oli todennäköisesti joko teoksen kirjoittajan, K. J. Vallen, tai suomalaista hyönteisnimistöä 1930-luvulla kehittäneen ja uudistaneen Uunio Saalaan ja hänen työtoveriensa käsialaa. Laji oli myös kanervanlehtomittareiksi nimetyn Nemoria-suvun ainut edustaja kirjassa, sillä koivu- ja mustikkalehtomittari (joista jälkimmäinen nyt nimeltään mustikan lehtomittari) oli siinä siirretty nyt lehtomittareiksi nimettyyn Thalera-sukuun. Nykyisen nimensä kanervamittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa Suomen perhoset -kirjasarjaa varten Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin Vallen edellä mainitussa Suomen eläimet -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat, lyhyemmät tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti kanervanlehtomittarinkin nimen yksinkertaisesti kanervamittariksi.
Aiheesta muualla

Kimmo's Lep Site: toukan kuva (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lepiforum: kuvia eri kehitysvaiheista sekä tietoa C. viridata ja C. clorata -lajien tunnistamisesta (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q736663  BioLib: 52313  BOLD: 110178  CoL: 69WD8  EoL: 273713  EUNIS: 308321  Fauna Europaea: 445440  Fauna Europaea (new): cc4ff745-b370-4ca3-8743-05d069ff302e  GBIF: 1961040  iNaturalist: 465324  IRMNG: 10617238  LepIndex: 208719  LoB: 5797  MaBENA: ChlorVirid  NBN: NBNSYS0000005743  NCBI: 986955  Observation.org: 8759  Open Tree of Life: 212351  Laji.fi: MX.61516 
Kanervanummea Ala-Saksin osavaltiossa Pohjois-Saksassa.
Kanervamittarin elinkierron vaiheiden keskimääräinen ajoittuminen Euroopassa. Suomessa lajin lentokausi on lyhyempi ja se päättyy vähintään kuukautta aiemmin.
Sandro Botticellin maalaus Kevät (n. 1485–1487). Khloris on kuvattuna maalauksen oikeassa reunassa.
Flubendiamidi

| Flubendiamidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-N-[4-(1,1,1,2,3,3,3-heptafluoripropan-2-yyli)-2-metyylifenyyli]-3-jodi-2-N-(2-metyyli-1-metyylisulfonyylipropan-2-yyli)bentseeni-1,2-dikarboksamidi
CAS-numero:  272451-65-7
PubChem CID:  11193251
SMILES:  CC1=C(C=CC(=C1)C(C(F)(F)F)(C(F)(F)F)F)NC(=O)C2=C(C(=CC=C2)I)C(=O)NC(C)(C)CS(=O)(=O)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C23H22SN2IO4F7
Moolimassa:  682,396 g/mol
Sulamispiste:  217,5 °C
Liukoisuus veteen:  2,9·10-5 g/l (20 °C)
Flubendiamidi (C23H22SN2IO4F7) on aromaattisiin amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hyönteismyrkkynä maataloudessa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa flubendiamidi on kiteistä ainetta. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen. Flubendiamidi on myrkyllistä perhosten toukille, koska se sitoutuu niiden ryanodiinireseptoreihin. Tämän seurauksena kalsiumionien virtaus soluihin kasvaa aiheuttaen lihasten halvautumista. Nisäkkäille yhdiste ei ole myrkyllistä ja myrkyllisyys esimerkiksi mehiläisille tai kovakuoriaisille on vähäistä.
Flubendiamidia valmistetaan seitsenvaiheisella reaktiosarjalla lähtien 3-nitroftaalihaposta.
Flubendiamidia käytetään useiden tuholaisperhosten toukkia vastaan.Se hyväksyttiin markkinoille Euroopan unionin alueella vuonna 2016.
Kansainvälinen lehtimiesjärjestö IOJ

| Kansainvälinen lehtimiesjärjestö IOJ |
| --- | --- |

Perustettu:  1946
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kansainvälinen lehtimiesjärjestö IOJ (engl. International Organization of Journalists) oli Neuvostoliiton ohjauksessa toiminut kansainvälinen toimittajajärjestö. Kansainvälinen sanomalehtimiesliitto oli keskeinen kansainvälisen kommunismin apujärjestö.
Järjestö perustettiin 1946, ja alkujaan siihen kuului myös länsimaiden toimittajajärjestöjä, mutta ne alkoivat vähitellen erota siitä, ja 1952 perustettiin Kansainvälinen journalistiliitto (International Federation of Journalists, IFJ).
Neuvostoliiton hajottua järjestön toiminta hiipui ja lakkasi lopulta kokonaan kesäkuussa 2016.
Toiminnan tarkoitus

IOJ:n kaltaisten peitejärjestöjen verkostojen kautta Neuvostoliitto pyrki vaikuttamaan mielipiteisiin ja jakamaan disinformaatiota. Kansan Uutiset siteerasi APN:n väitettä, että HI-virus olisikin Yhdysvaltojen biologiseen sodankäyntiin kehittämä. Toinen levitetty väite oli, että yhdysvaltalaiset sairaalat ostaisivat sisäelimiä kehitysmaista. IOJ:n kautta Neuvostoliitto jakoi käsitystään Afganistanin miehittämisestä. Lisäksi se kampanjoi uuden kansainvälisen tiedotusjärjestyksen puolesta. Eli mailla tuli olla oikeus päättää rajojensa sisällä välitettävistä uutisista ja ohjelmista. Satelliittien käyttö kun oli vienyt Neuvostoliitolta kontrollin kokonaan estää länsimainen tiedonvälitys.  IOJ ei puuttunut sosialistimaissa tapahtuneisiin toimittajien uhkailuihin ja pahoinpitelyihin eikä siihen, miten 2 000 toimittajaa erotettiin Prahan kevään kukistamisen seurauksena ja he joutuivat tehdastöihin tai muihin tehtäviin.
Rahoitus

IOJ:n toimintaa rahoitettiin muun muassa tulkkaus- ja turistipalveluista saatavilla tuloilla. Järjestöllä oli toimintaan Tšekkoslovakiassa monopoli. Tätä kautta se sai länsivaluuttaa. Lisäksi IOJ toi elektroniikkaa, jota länsimaat kieltäytyivät toimittamasta sosialistisiin maihin. IOJ:n elektroniikkatuotannon tuloksia käytti Tšekkoslovakian television lisäksi sosialistimaiden Interkosmos-avaruusohjelmaan. Tälle pohjalle rakentui  1980-luvulla järjestön tietokoneisiin liittyvä liiketoiminta. Järjestöllä oli solidaarisuusarpajaisia, joilla saattoi voittaa länsimaisia tuotteita. Erikoisarpajaisia järjestettiin myös puoluejohtajien puolisoille. IOJ sai lisäksi tukea Tšekkoslovakian kommunistiselta puolueelta. IOJ:n hallitsema kopiopalvelu oli suosittu, koska valokopiointi sosialistimaissa oli rajoitettua. Järjestöllä oli Tšekkoslovakian lisäksi merkittävää liiketoimintaa myös Unkarissa ulkomaankaupan ja mainonnan aloilla.
Suomalaiset IOJ:ssä

SKDL:n lehtiväen järjestö Yleinen lehtimiesliitto kuului IOJ:hin vuosikymmenet ainoana suomalaisjärjestönä. Suomen sanomalehtimiesliitto erosi IOJ:stä 1949, mutta oli siinä niin sanottu liitännäisjäsen 1981–1991.Järjestön puheenjohtajana oli 1976–1990 Tampereen yliopiston tiedotusopin laitoksen johtaja, professori Kaarle Nordenstreng. Järjestön Euroopan-asioista vastaavana sihteerinä Prahassa toimi vuosina 1987–1991 Leena Paukku, joka sitä ennen oli Journalisti-lehden päätoimittaja.
Kirjallisuutta

Haataja, Lauri – Pietilä, Jyrki – Pietiläinen, Tuomo: Demokraattinen Journalisti. WSOY 1996.
Aiheesta muualla

Jormanainen, Jussi: Nordenstrengin puolustuspuhe.[vanhentunut linkki]
YLE MOT – Käsikirjoitus.
| n k Kommunistiset apujärjestöt |
| --- | --- |
 Neuvostoliiton peitejärjestöt  Demokraattisen nuorison maailmanliitto  Demokraattisten Lakimiesten Kansainvälinen Yhdistys  Kansainvälinen radioliitto  Kansainvälinen sanomalehtimiesliitto  Kansainvälinen ylioppilasliitto  Lääkärien maailmankongressi  Maailman rauhanneuvosto  Maailman ammattiyhdistysten liitto  Naisten kansainvälinen demokraattinen liitto  Opettajien Yhdistysten Maailmanliitto  Tieteen alalla työskentelevien maailmanliitto
Kans’an Popeda

| Kans'an Popeda Popeda |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 11. syyskuuta 1989 – 22. helmikuuta 1990, Harašoo- ja MTV-studiot
 Julkaistu: maaliskuu 1990
 Tuottaja(t): Costello Hautamäki Mika Sundqvist
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  Suomi: 3. (huhtikuu 1990)
Popedan muut julkaisut
| Hallelujaa 1988 | Kans'an Popeda 1990 | Svoboda 1992 |
Kans'an Popeda on suomalaisen Popeda-yhtyeen kymmenes studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1990. Albumin otsikko on väännös Guns N' Roses -yhtyeen nimestä.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Costello Hautamäki ja sanoittanut Pate Mustajärvi, ellei toisin mainittu.
Kappaleet > A-puoli

Jäin täryjyrän alle Pispalassa – 3.17
Lilli Kupponen – 3.32 (san. Pate Mustajärvi & Mika Sundqvist)
Jätäntäntähän (Wartburg rock) – 3.13  (san. Mustajärvi & Ahonen)
Himo Mäkinen – 2.41
Serkkuni on rasisti – 3.03 (säv. Timo Tapaninen, san. Mustajärvi & Tapaninen)
Mustajärvellä 12.07.–89 – 3.57 (san. Mustajärvi & Sundqvist)
Kappaleet > B-puoli

Nysse tulee – 3.03
Kuuma kokardi – 3.25 (san. Sundqvist)
Sukkana alas! – 2.50 (säv. Tapaninen, san. Mustajärvi & Tapaninen)
Enkeliblues – 3.58
Kauheeta ja kamalaa – 2.33
Viisas ihminen – 3.20 (säv. Modest Mussorgsky, san. Juice Leskinen)
Kokoonpano

Pate Mustajärvi – laulu
Costello Hautamäki – kitara, laulu
Timo Tapaninen – kitara, laulu
Jyrki Melartin – basso, laulu
Kari Holm – rummut
Jukka Järvinen – kosketinsoittimet
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Tapio Virtanen – akustinen kitara (1., 6., 12.)
Puntti Valtonen – taustalaulu
Juha Junttu – taustalaulu
Mika Sundqvist – taustalaulu
Frogley – taustalaulu
Jari Yliaho – taustalaulu
Kokoonpano > Tuotanto

Costello Hautamäki – tuottaja
Mika Sundqvist – tuottaja
Juho Juntunen – kannet
Focaccia

Rosmariinilla ja suolalla maustettu focaccia.
Focaccia on vehnäleipä, jonka taikinaan on lisätty öljyä. Focaccian pintaan voidaan ripotella ennen paistoa mausteyrttejä, vihanneksia, juustoa tai lihaa .
Uskotaan, että muinaiset etruskit taikka kreikkalaiset olisivat kehittäneet alkuperäisen reseptin, mutta nykyisin focaccia mielletään italialaiseksi ja tarkemmin sanottuna ligurialaiseksi ruoaksi.
Focaccia syödään sellaisenaan tai pääruoan lisukkeena. Sitä voidaan valmistaa myös kerrosvoileipiä .
Focaccia-taikina tehdään vehnäjauhoista, öljystä, vedestä ja leivinhiivasta ja siihen voidaan lisätä myös sokeria. Se muistuttaa pizza-taikinaa, jonka esimuoto se mahdollisesti on. Taikinan pintaa rikotaan terävällä esineellä, jotta hiivan muodostama hiilidioksidi pääsisi pakenemaan leivästä eikä pullistaisi leivän sisään "taskuja".
Flash Gordon

Flash Gordon oli jykeväpiirteinen, vaaleatukkainen yli-ihminen Maasta, joka oli voittamaton vierailla planeetoillakin. © King Features Syndicate.
Flash Gordon on tieteissarjakuva, jota piirsi alun perin Alex Raymond. Flash Gordon kehitettiin toisen avaruussankarin, Buck Rogersin, kilpailijaksi. Ensimmäinen Flash Gordon julkaistiin 7. tammikuuta 1934.
Suomessa sarjakuvaa on joskus julkaistu myös nimillä Salama Gordon, Iskevä Salama, Sami Salama, Vaajanyrkki, Tiikeri Tom ja Blixt Gordon. Pisimpään Flash Gordonia piirsi Dan Barry.
Sarjakuvan päähenkilö ja sankari on Flash Gordon, ja hänen apureitaan ovat tohtori Hans Zarkov ja Dale Arden. Nämä kolme ovat joutuneet planeetta Mongolle, jota hallitsee tyrannimainen Ming, sarjakuvan konna. Flash Gordon ystävineen liittoutuu prinssi Barinin kanssa, joka pyrkii syrjäyttämään Mingin.