stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A. M. Tallgren
Ura

Tallgren valmistui filosofian kandidaatiksi 1905 ja lisensiaatiksi 1914. Vuosina 1906–1919 hän toimi Kansallismuseon amanuenssina, vuonna 1920 hänet kutsuttiin Tarton yliopiston arkeologian professoriksi. Helsingin yliopiston Suomen ja pohjoismaisen arkeologian professorin virkaa hän hoiti 1923–1945.
Tallgren oli Eurasia Septentrionalis Antiqua -aikakauskirjan toimittaja koko sen ilmestymisajan 1926–1938, aluksi U. T. Sireliuksen, sitten Ilmari Mannisen tämän kuolemaan asti vuoteen 1935 ja sitten yksin. Tallgren on tullut kansainvälisesti tunnetuksi Venäjän, Ukrainan ja Pohjois-Aasian esihistorian tuntijana. Jo vuodesta 1906 alkaen hän teki laajoja tutkimusmatkoja Euroopan puoleiselle Venäjälle, Siperiaan ja Kaukaasiaan.
Tallgren julkaisi useita tutkimuksia myös Suomen esihistoriasta. Hän oli Suomen Museo -julkaisun toimittaja 1917–1919 ja Suomen Muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtaja 1930–1942. Yhdistyksen 50-vuotiskertomuksen hän oli julkaissut 1920. Kotiseudun toimittajana hän työskenteli 1910–1923. Hän kuului Kansanvalistusseuran valtuuskuntaan 1934–1945 ja oli sen varapuheenjohtaja vuodesta 1937. Tarton yliopiston kunniatohtorin arvon hän sai vuonna 1932.
Tallgrenia on luonnehdittu kaukonäköisten synteesien luojaksi, joka oli arkeologisena ajattelijana aikaansa edellä ja jonka hypoteesit ovat usein tieteellisesti ajankohtaisia vielä nykyisinkin. Eino Leinoa ihaillut Tallgren oli liberaali, vegetaristi ja pasifisti, joka vieroksui aikakaudelleen luonteenomaista arkeologian käyttöä kansalliskiihkon lietsontaan.
Tallgren kuoli naimattomana, hänet on haudattu Turkuun Maarian kirkon hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Aarne Michaёl Tallgren Estofilia. 2018. Tallinna:  Suomen suurlähetystö. Viitattu 4.5.2018. (viroksi) (suomeksi)
Tallgren, A. M. hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
A. M. Tallgrenin lehtiartikkeleita:
Muutamia haavekarttoja sota-ajan alkupuolelta, Suomen Kuvalehti, 27.07.1918, nro 30, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Merkillinen muinaislöytö, Suomen Kuvalehti, 21.07.1923, nro 29, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Salattuja aarteita. Uusia muinaislöytöjä Aasiassa, Suomen Kuvalehti, 10.04.1926, nro 15, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Tietoja suomalais-ugrilaisesta arkeologiasta. Mielenkiintoinen matka Venäjälle viime kesänä, Helsingin Sanomat, 19.11.1928, nro 316, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kroatiassa ja Bosniassa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 22.09.1929, nro 38, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
A. M. Tallgrenin läksiäiskahvit 3. syyskuuta 1920. Läksiäiskahvilla takarivissä asessori A. Böök, Sakari Pälsi, Julius Ailio, Lilly Kajanus ja Karin Hildén. Pöydän ääressä istuvat miehet ovat Juhani Rinne, Tallgren, Alarik Tawaststjerna, Alfred Hackman ja Hjalmar Appelgren-Kivalo. Naiset ovat edestä lukien Ebba Weilin, Siri Brunou, Mary Nielsen ja Tyyni Vahter.
Talin–Ihantalan taistelu

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Talin–Ihantalan taistelu käytiin jatkosodassa Suomen ja Neuvostoliiton joukkojen välillä kesällä 1944. Teheranin konferenssissa 1943 Neuvostoliitto oli sitoutunut lisäämään sotilaallista painetta Saksaa vastaan erityisesti juuri Normandian maihinnousun tapahduttua.
Viipurin valtauksen jälkeen Neuvostoliiton sodanjohto antoi Leningradin sotilaspiirin tehtäväksi jatkaa hyökkäystä syvemmälle Suomeen. Lähitavoitteeksi asetettiin Imatra–Lappeenranta–Virojoki-tasa, joka tulisi saavuttaa 26.–28. kesäkuuta mennessä.
Talin ja Ihantalan kylien alueella, 8–14 kilometriä Viipurista pohjoiseen ja koilliseen, käyty kamppailu on Pohjoismaiden historiassa suurin koskaan käyty taistelu. Suomen armeija pysäytti Neuvostoliiton suurhyökkäyksen tässä taistelussa.lähde?
Ilmavoimien osuus taistelussa

Suomen ilmavoimat osallistui yhdessä saksalaisen lento-osasto Kuhlmeyn kanssa taisteluun sekä hävittäjätorjunnalla että pommittamalla vihollisen ryhmityksiä. Ilmavoimien toiminnalla oli suuri psykologinen vaikutus etulinjan taistelijoihin, ja useiden historiatutkijoiden mukaan saksalaisen lento-osaston osallistuminen taisteluihin oli ratkaisevan tärkeää hyökkäyksen pysäyttämisen kannalta. Erityisesti lento-osaston merkitys huoltolinjojen, reservin siirtojen ja panssarivaunujen tuhoamisessa oli merkittävä. Tosin osaston väitteet tuhotuista panssarivaunumääristä (200) eivät ole uskottavia. 13. ilma-armeijan suurin lentomäärä Tali-Ihantala vaiheessa 28. kesäkuuta oli 941 lentoa. Siiranmäki-Kuuterselän aikana 14. kesäkuuta 1 431. Leningradin rintaman joukkojen eteneminen länteen pidensi neuvostolentokoneiden lentomatkaa ja lyhensi koneiden toiminta-aikaa rintamalinjan yllä. Kaikkiaan Suomen ilmavoimat ja lento-osasto Kuhlmey suorittivat alueelle 22. kesäkuuta ja 6. heinäkuuta välisenä aikana yhteensä 1 020 pommituslentoa, joiden yhteydessä pudotettiin 765 tonnia lentopommeja. Lento-osasto Kuhlmeyn osuus pudotetuista pommeista oli yli 63 prosenttia.
Joukot > Suomalaiset ja saksalaiset

Suomen IV armeijakunta (suomalaisessa divisioonassa n. 13 300 miestä, prikaatissa 6 700 – 7 000)
3. prikaati (eli Sininen prikaati)
3. divisioona
4. divisioona
18. divisioona.
11. divisioona, 27.6.1944 lähtien
6. divisioona
Panssaridivisioona (n. 9 300 miestä)
Saksan ilmavoimien lento-osasto Kuhlmey
Saksan maavoimien Rynnäkkötykkiprikaati 303
Joukot > Neuvostoliittolaiset

Neuvostoliiton 21. armeijan 15 divisioonaa (keskimäärin 6 500 – 7 000 miestä divisioonassa)
Neuvostoliiton XXX kaartin armeijakunta
Neuvostoliiton XCVII armeijakunta
Neuvostoliiton CVIII armeijakunta
Neuvostoliiton CIX armeijakunta
Aiheesta muualla

Kesän 1944 suurhyökkäyksestä aselepoon Ylen Elävä arkisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Lento-osasto Kuhlmeyn Stukia palaamassa Immolaan kesäkuussa 1944
Saksalaisen rynnäkkötykkiprikaatin StuG III Lappeenrannassa.
Moskovan välirauha

| Moskovan välirauha |
| --- | --- |
 Jatkosodan jälkeen Moskovan välirauhassa luovutetut alueet. Porkkala palautettiin Suomelle vuonna 1956 runsaasti etuajassa ennen 50-vuotisen vuokrasopimuksen umpeutumista.
Allekirjoitettu:  19. syyskuuta 1944
Allekirjoituspaikka:  Moskova, Neuvostoliitto
Kielet:  venäjä, suomi, ruotsi, englanti
Osapuolet
Moskovan välirauha on Neuvostoliiton, Britannian ja Suomen välinen jatkosodan päättänyt rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 19. syyskuuta 1944. Varsinaiset sotatoimet olivat päättyneet jo 4.–5. syyskuuta 1944. Välirauhansopimuksen myötä Suomen todelliseksi johtajaksi tuli korkea-arvoinen neuvostokenraali Andrei Ždanov, joka oli Neuvostoliiton diktaattorin Josif Stalinin suosikki. Tämä johti suomettumisen aikakauteen, ja Valvontakomission johdolla Suomen sisäpolitiikkaan luotiin neuvostomyönteinen kansanrintama ja muun muassa  vaihdettiin Neuvostoliitolle epämieluisa Suomen hallitus.
Valtuuskunta

Suomen edustajina Moskovan neuvotteluissa olivat pääministeri Antti Hackzell, puolustusministeri, jalkaväenkenraali Rudolf Walden, yleisesikunnan päällikkö, jalkaväenkenraali Erik Heinrichs, kenraaliluutnantti Oscar Enckell sekä asiantuntijoina ulkoasiainministeriön kansliapäällikkö P. J. Hynninen, vuorineuvos Berndt Grönblom, lähetystöneuvos Johan Nykopp ja ulkoasiainministeriön neuvotteleva virkamies, lakitieteen tohtori Erik Castrén. Valtuuskunta tapasi neuvostoliittolaiset neuvottelijat viikon odottelun jälkeen myöhään illalla 14. syyskuuta, johon mennessä Neuvostoliitto ja Britannia olivat päässeet yksimielisyyteen Suomelle asetettavista ehdoista. Neuvostoliiton neuvottelijoita johti ulkoministeri Vjatšeslav Molotov. Allekirjoittajana oli myös liittoutuneita edustanut bolševikki Ždanov, joka edusti siten myös Britannian hallitusta.
Juuri ennen ensimmäistä tapaamista pääministeri Antti Hackzell sai halvauskohtauksen menettäen puhekykynsä, ja valtuuskunta valitsi tilapäiseksi johtajakseen Rudolf Waldenin. Suomen valtuuskunnan puheenjohtajaksi matkusti kaksi päivää myöhemmin ulkoasiainministeri Carl Enckell.
Sopimuksen hyväksyminen

Suomessa eduskunta hyväksyi sopimuksen jo samana päivänä kuin se oli allekirjoitettu. Hyväksyminen tapahtui salaisessa istunnossa ilman äänestystä 141 kansanedustajan ollessa paikalla. Hallituksen puolesta istunnossa esiintyi vt. pääministeri Ernst von Born. Luettuaan ulkoministeri Carl Enckellin Moskovasta lähettämän sähkeen, jonka mukaan Molotov ja varaulkoministeri Vladimir Dekanozov olivat uhanneet Suomea neuvostojoukkojen miehityksellä, ellei rauhanehtoja hyväksyttäisi, von Born korosti sopimuksen hyväksymisen tärkeyttä. Suomen valtuuskunta palasi kotiin kaksi päivää välirauhansopimuksen hyväksymisen jälkeen.
Välirauha vai välirauhan aika

Myöhemmin tarkastellen mahdollisesti sekaannuksia aiheuttava välirauha-nimitys tulee siitä, että kyseinen rauha solmittiin vain Suomen ja Neuvostoliiton sekä Britannian välillä ja rauha oli tarkoitettu olemaan voimassa vain väliaikaisesti, kunnes saatiin aikaan pysyvä rauhansopimus. Toinen maailmansota jatkui vielä jatkosodan loppumisen jälkeenkin, ja rauhansopimukset solmittiin kaikkien maiden kesken (Saksaa ja Japania lukuun ottamatta) Pariisin rauhassa vuonna 1947. Tällöin uusittiin myös Suomen ja Neuvostoliiton välinen rauhansopimus jokseenkin saman sisältöisenä kuin Moskovan välirauhan sopimuskin. Liittoutuneiden valvontakomissio poistui Suomesta Pariisin rauhansopimuksen astuttua voimaan. "Välirauha" on suomenkielinen termi. Virallisessa englanninkielisessä tekstissä käytetty sana on "armistice".
Moskovan välirauhaa ei tule sekoittaa Moskovan rauhaan, joka päätti talvisodan vuonna 1940.
Aiheesta muualla

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Välirauhansopimuksen teksti
Finlandia-katsaus 45 - alkaa 0.31 min filmin alusta: Suomalaisrauhanvaltuuskunnan siirtyminen rintamalinjan yli Juustilassa
Finlandia-katsaus 46 - alkaa 4.09 min filmin alusta: Ulkoministeri Enckellin lähtö Malmin kentältä Moskovaan ja von Bornin puhe
Suomen ja Venäjän/Neuvostoliiton rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Tarton rauha 1920 Moskovan rauha 1940 (talvisota) | Moskovan välirauha 1944 (jatkosota) | Pariisin rauha 1947 |  |
Mossad

| Mossad> הַמוֹסָד |
| --- | --- |

Perustettu:  1949
Toimiala:  tiedustelu, vastaterrorismi
Päämaja:  Tel Aviv, Israel
Aiheesta muualla
[mossad.gov.il Sivusto]
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mossad (hepr. ‏המוסד‎, ha-Mosad, ”Instituutti”; koko nimeltään hepr. ‏המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים‎, ha-Mosad le-modi’in u-le-tafkidim m’juḥadim, ’Tiedustelun ja erikoistehtävien instituutti’) on Israelin tiedustelupalvelu. Sen tehtäviin kuuluvat tiedustelu, vastaterrorismi ja muunlaiset operaatiot kuten juutalaisten pelastaminen vihollismaista.
Mossadia on kutsuttu maailman tehokkaimmaksi ja häikäilemättömimmäksi salaiseksi palveluksi.
Mossad perustettiin 1949 ja järjestettiin uudelleen 1951. Koko tiedustelupalvelun olemassaolo salattiin pitkään. Mossadin palkkalistoilla on noin 1 200 henkilöä. Se on siviiliorganisaatio eikä käytä sotilasarvoja, mutta monet sen jäsenistä ovat palvelleet Israelin armeijassa. Mossadin päämaja on Tel Avivissa. Sen erikoisoperaatiojaos on nimeltään Metsada. Tämä osasto hoitaa salamurhat, sabotaasin ja puolisotilaalliset operaatiot.
Israelilla on muitakin tiedustelupalveluja, kuten armeijan Shin Bet.
Yhteistyöt Israelin armeijan kanssa

Tiedustelutiedon hankkiminen Irakin Osirakin ydinreaktorista, jonka Israelin ilmavoimat tuhosivat 1981.
Israelin armeijan avustaminen muun muassa Entebben operaatiossa, Ugandassa, vuonna 1976.
Epäonnistuneet operaatiot

Vuonna 1973 Lillehammerissa Mossadin agentit erehtyivät kohteestaan ja murhasivat syyttömän tarjoilijan Ahmed Bouchikin, kun heidän olisi pitänyt tappaa Musta syyskuu -järjestön johtaja Ali Hassan Salameh.
Vuonna 1997 kaksi Mossadin agenttia jäi kiinni Jordaniassa yrittäessään murhata Hamasin johtajan Khaled Mashalin, Jordania oli solminut rauhansopimuksen  Israelin kanssa.
Vuonna 1998 yritys asentaa salakuuntelulaitteita Sveitsin Iranin suurlähetystöön.
Mossadin agentteja on jäänyt joskus kiinni väärennettyjen passien käytöstä.
Mossadin johtajat

| Vuodet | Johtaja |
| --- | --- |
1949–1952: Reuven Shiloah
1952–1963: Isser Harel
1963–1968: Meir Amit
1968–1974: Zvi Zamir
1974–1982: Yitzhak Hofi
1982–1989: Nahum Admoni
1989–1996: Shabtai Shavit
1996–1998: Danny Yatom
1998–2002: Efraim Halevy
2002–2011: Meir Dagan
2011–2016: Tamir Pardo
2016–2021: Yossi Cohen
2021–: David Barnea
Kirjallisuutta

Petoksen kautta: Sisäpiirin hätkähdyttävä raportti Mossadista, Victor Ostrovsky, Claire Hoy, suomentanut Jorma-Veikko Sappinen, Book Studio Hyvinkää 1991, 409 sivua, ISBN 951-611-399-0 sid.,  Luokitus 327.84 (569.4):929 Ostrovsky Victor. Englanninkielinen alkuteos: By way of deception
Gideon's Spies: The Secret History of the Mossad (Uudistettu versio), Gordon Thomas, St. Martin's Griffin: New York 2007. 480 sivua. ISBN 978-0-312-36152-5.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
הַמוֹסָד‎ (hepreaksi)
GlobalSecurity.org-sivuston artikkeli Mossadista (englanniksi)
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Taloushistoria

Taloushistoria tutkii talouden muutoksia sekä historiaa talouden rakenteiden ja taloudellisen toiminnan näkökulmasta. Taloushistoria käyttää tutkimuksissaan sekä historian menetelmiä että talousteorioiden sovelluksia. Osa sen oppisuunnista on sitoutunut taloustieteeseen, osa historiatieteeseen.
Taloushistoria on perinteisesti luokiteltu kahdella eri tavalla. Britit ovat määritelleet taloushistorian joko omaksi tieteenalakseen tai historian osa-alueeksi. Yhdysvalloissa taloushistoriaa pidetään taloustieteen haarana. Jälkimmäinen määritelmä on yleistymässä myös maailmanlaajuisesti.lähde?
Suomessa harjoitetaan taloushistoriallista tutkimusta ja opetusta omana oppiaineena Jyväskylän yliopiston humanistisessa tiedekunnassa ja Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa (talous- ja sosiaalihistoria).lähde?
Tunnettuja taloushistorioitsijoita

John Kenneth Galbraith
Eric Hobsbawm
Paul Krugman
Murray Rothbard
Karl Polanyi
Amartya Sen
Immanuel Wallerstein
Kirjallisuutta

Schön, Lennart: Maailman taloushistoria - teollinen aika (Vår världs ekonomiska historia. Del 2, Den industriella tiden), suomentanut Paula Autio. Vastapaino, 2013 ISBN 978-951-768-380-7
Cameron, Rondo: Maailman taloushistoria: Paleoliittiselta kaudelta nykypäivään.  (A concise economic history of the world: From paleolithic times to the present, 1993)  Suomentanut Tapio Helen. Helsinki:  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-19102-7
Lamberg, Juha-Antti & Ojala, Jari (toim.): Uusi institutionaalinen taloushistoria: Johdanto tutkimukseen.  Jyväskylä:  Atena, 1997.  ISBN 951-796-087-5
Ojala, Jari & Eloranta, Jari & Jalava, Jukka (toim.): The Road to Prosperity. An Economic History of Finland.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-818-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taloushistoria Wikimedia Commonsissa
Talaskankaan metsäsota

Talaskankaan metsäsodassa oli kyse Metsähallituksen ja luonnonsuojelijoiden välisestä kiistasta Talaskankaan-Sopenmäen metsäalueesta.
Alueen esittely

Talaskankaan-Sopenmäen metsäalue sijaitsee Kainuun ja Savon rajamailla Vieremän, Vuolijoen (nykyisin Kajaanin) ja Sonkajärven kunnissa. Maastoltaan se on pääasiassa tuoretta kangasmetsää ja suota. Suurin osa alueen metsäpinta-alasta on tuoretta kangasmetsää. Siellä on runsaasti pieniä lampia ja järviä, ja sen joet ja purot ovat enimmäkseen luonnontilassa. Pinnanmuodoiltaan se on melko tasainen, korkein paikka on Sopenmäki. Vieremän kunnan alueella on vuonna 1866 perustettu Talasjärven valtionpuisto, joka sisältyy Talaskankaan-Sopenmäen alueeseen. Alueen silloinen pinta-ala määriteltiin noin 49 neliökilometriksi.
Metsien historia

Talaskankaan-Sopenmäen metsät olivat pitkään talousmetsäkäytössä. Alueella poltettiin tervaa sekä hakattiin tarve- ja polttopuita. 1900-luvulla siellä tehtiin hakkuita etenkin vuosina 1909–1925. 1930-luvulla alueella tehtiin laajamittaisia metsänparannustoimia, kuten ojitusta, istutuksia ja taimikonhoitoa. Metsätaloussuunnitelmissa alue on ollut vuodesta 1908 lähtien. 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa alueen läpi raivattiin ja rakennettiin sähkölinja ja vuosina 1984–1988 sinne rakennettiin metsäautoteitä. 1980-luvulla Metsähallitus rajasi alueelta hakattavat leimikot ja aloitti hakkuut 1986. Marraskuun alussa 1988 hakkuut aloitettiin alueen keskellä.
Suojelun historia

Vuonna 1970 Talaskankaan-Sopenmäen aluetta ehdotettiin retkeilyalueeksi. 1970-luvun loppupuolella Vieremän kunnanhallitus teki esityksen alueen suojelemisesta. Vuonna 1986 luonnonsuojelutahot ottivat yhteyttä eri viranomaisiin alueen tiesuunnitelmien tarkistamiseksi ja alueen suojelemiseksi. Nämä toimenpiteet eivät tuottaneet tulosta. Ainoa myönnytys oli Vieremän kunnan päätös ottaa Talaskankaan suojelu kuntasuunnitelmaan vuonna 1987. Muun muassa Suomen luonnonsuojeluliitto, Luonto-Liitto ja Maailman luonnonsuojelusäätiö esittivät vetoomuksia alueen suojelemiseksi ja hakkuiden siirtämiseksi. Kuopion lääninhallitus ja maaherra Kauko Hjerppe puolsivat suojelua 22. lokakuuta 1988.
Talaksen Ystävät

Luonnonsuojelijat perustivat Talaksen Ystävät -nimisen ryhmän, johon kuului noin 30 aktiivista jäsentä ja enimmillään noin 500 enemmän tai vähemmän toimeliasta henkilöä. Talaksen Ystävät koostui enimmäkseen pääkaupunkiseudulla asuvista nuorista opiskelijoista, luontoliittolaisista ja Helsingin yliopiston tutkijoista. Ryhmän toiminta oli aktiivista: se organisoi neuvotteluja ja vetoomuksia ja evästi tiedotusvälineitä, sekä järjesteli ja suunnitteli itse suoran toiminnan tapahtumat Vuolijoen Heinosenaholla. Ryhmä toimi noin vuoteen 1990 saakka.
Talaskankaan metsäsota

Metsähallitus aloitti hakkuut Talaskankaalla 1. marraskuuta 1988. Luonnonsuojelijat leiriytyivät leimikolle johtavalle tielle 7. marraskuuta 1988 estäen metsureiden ja työkoneiden pääsyn työmaalle. Poliisi kehotti purkamaan leirin ja niin suojelijat myös tekivät. Työt pääsivät jatkumaan. Suojelijat leiriytyivät toisaalle ja retkeilivät sekä tekivät luontoinventointeja alueella. Tästä alkoi myös vetoomusten ja adressien tulva, jonka kohteiksi tulivat maa- ja metsätalousministeri Toivo T. Pohjala (kokoomus) sekä eduskunta. Myös kirkko osallistui suojelutoimiin Vuolijoen kirkkoherra Markku Simulan suulla. Eduskunnassa kansanedustaja Erkki Pulliainen (Vihreät) vaati äänekkäästi hakkuiden lopettamista. Hakkuut keskeytettiin toistaiseksi. Talaskangas-työryhmä perustettiin 12. marraskuuta 1988 ja työryhmä teki alueelle tutustumisretken.
Luonto-Liiton helmikuisella metsäkurssilla Vuolijoella oli osallistujia sekä paikallisista suojelijoista että noin 50 muualta Suomesta saapunutta luontoliittolaista. Osa suojelijoista leiriytyi alueelle.13. helmikuuta 1989 Metsähallitus aloitti hakkuut toisella leimikolla Sopenmäen alueella. 20. helmikuuta 1989 noin 50 suojelijaa pystytti teltan Heinosenahoon johtavalle tielle ja hakeutui maastoon hakkuutyömaalle. Poliisi joutui kantamaan suojelijat pois ja purkamaan teltan. Hakkuut pääsivät jatkumaan. 21. helmikuuta osa suojelijoista kiinnitytti itsensä ketjuilla ja lukoilla metsätraktoriin, osa kiipeili työmaalla kasvavissa puissa ja osa hiihteli tai käveli työmaalla haitaten metsurien työntekoa. Poliisit kantoivat vastaan hangoittelemattomia suojelijoita pois työmaalta ja valvoivat yleistä järjestystä ja turvallisuutta. Samanlaisena toiminta jatkui vielä joitakin päiviä, kunnes helmikuun lopulla Metsähallitus ja Suomen Luonnonsuojeluliitto pääsivät sopuun neuvotteluissa. Päätettiin jättää 48 hehtaarin alue hakkuiden ulkopuolelle ja selvittää alueen suojeluarvot seuraavana kesänä. Myös Talaksen Ystävät ja Luonto-Liitto hyväksyivät ratkaisun ja metsäsodassa saatiin aikaan rauha.
Talaskankaan suojelijoita olivat muun muassa biologi-toimittaja Veli-Risto Cajander, Janne Kumpulainen, Suomen Greenpeacen metsävastaava Matti Liimatainen, Pentti Linkola, artisti Tuuli Luukas ja silloin 15-vuotias Anni Sinnemäki.
Jälkipyykki

Kajaanin kihlakunnanoikeus käsitteli riita-asian 15. joulukuuta 1989 ja määräsi 27:lle luonnonsuojelijalle 80–1 650 markan sakkoja. Suojelijoiden puolustusasianajajana toimi Matti Wuori. Myöhemmin Itä-Suomen hovioikeus vahvisti saman tuomion. Metsähallitus ei tyytynyt päätökseen, vaan valitti Korkeimpaan oikeuteen, joka kuitenkin hylkäsi valituksen 2. lokakuuta 1991.
Talaskankaan luonnonsuojelualue perustettiin 1. toukokuuta 1994. Luonnonsuojelualueen pinta-alaksi määrättiin 35 neliökilometriä ja Metsähallitus asetettiin luonnonsuojelualueen hoitajaksi.
Tiitu Takalo

Tiitu Takalo vuonna 2015.
Vilja ”Tiitu” Takalo (s. 28. joulukuuta 1976 Tampere) on suomalainen sarjakuvataiteilija, sarjakuvakäsikirjoittaja, kuvittaja ja pienkustantaja. Hän on toiminut myös sarjakuvapiirtämisen opettajana.
Takalo tunnetaan naiseuden, tyttöyden, ihmissuhteiden sekä aktivismi- ja vaihtoehto-elämäntapojen kuvaajana. Vuonna 2017 hän sai Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-tunnustuspalkinnon ansioituneesta sarjakuvaurastaan. Vuonna 2021 hänelle myönnettiin sarjakuvataiteen valtionpalkinto.