stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arvo Turtiainen
Kirjallinen tuotanto

Turtiainen kirjoitti alkujaan muun muassa Tulenkantajat-lehteen, Tulenkantajain seuran johtokunnan jäsen hän oli 1937–1939. Esikoisteos Muutos ilmestyi 1936 ja ainoaksi jäänyt romaani Rautakourat 1938. Vankilakokemuksistaan hän kirjoitti teokset Ihminen n:o 503/42 ja Laulu kiven ja raudan ympyrässä. Hän ilmaisi pettymyksensä vuoden 1968 Prahan kevään tapahtumiin julkaisemalla teoksen Puheita Porthaninrinteellä. Turtiainen oli vahvasti helsinkiläinen ja hänet tunnettiin lempinimellä Stadin Arska, etenkin helsinkiläisen työväen tuntemusten kuvaajana. Turtiaisen helsinkiläisyydestä johtuu myös, että hän kirjoitti useita runoja stadin slangilla. Kääntäjänä Turtiainen suomensi muun muassa Edgar Lee Mastersin, Graham Greenen, Vladimir Majakovskin ja Walt Whitmanin teoksia.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Muutos. Runoja (1936)
Rautakourat. Romaani (1938)
Tie pilven alta. Runoja (1939)
Palasin kotiin. Runoja (1944)
Laulu kiven ja raudan ympyrässä. Runoja (1945)
Ihminen n:o 503/42. Erään kokeen päiväkirja. (1946)
Laulu puolueelle. Runoja (1946)
Kellopoijut. Runoja (Elvi Sinervon kanssa) (1950)
Tapahtui satamassa. Kuunnelma (1954)
Laulu ajasta ja rakkaudesta. Valitut runot (1954)
Minä rakastan. Runoja (1955)
Syyskevät. Runoja (1959)
Minä paljasjalkainen. Runoja (1962)
Runoja 1943–64. (1964)
Minä paljasjalkainen: Arvo Turtiainen lukee runojaan. (Tammen kirjallinen äänilevy 1, 1965)
Hyvää joulua. Runoja (1967)
Puheita Porthaninrinteellä. Runoja (1968)
Meri, miehet, laivat: merimiesten runoja. (1969). Toimittaneet Oiva Lappalainen ja Arvo Turtiainen.
Leivän kotimaa. Runoja (1974)
Runoja 1934–68. (1974)
Minun maailmani: Kirjoituksia 1932–1975. (1978)
Elämää ja ystäviä. Muistelmia (toimittanut Erkki Savolainen). (1980)
Leivän kotimaa: Veikko Sinisalo lukee Arvo Turtiaisen runoja. (Sauna Records, 1981)
Kirjallinen tuotanto > Suomennoksia

Edgar Lee Masters: Spoon River antologia (1947)
Graham Greene: Miehemme Havannassa (1958)
Boris Pasternak: Tohtori Živago (1958). Suomentanut Juhani Konkka, runot suomentaneet Helvi Juvonen ja Arvo Turtiainen.
Vladimir Majakovski: Pilvi housuissa ja muita runoja; Kuinka säkeitä valmistetaan (1959). Suomentaneet Tuomas Anhava ja Arvo Turtiainen.
Walt Whitman: Ruohoa (1965)
Vladimir Majakovski: Vladimir Iljitš Lenin (1970)
Palkinnot

Aleksis Kivi -palkinto, 1964
Pro Finlandia -mitali, 1965
Eino Leinon palkinto, 1973
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kalemaa, Kalevi: / Turtiainen, Arvo (1904–1980). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 12.11.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Lindfors, Jukka: Stadin Arska lähikuvassa Yle Elävä arkisto. 8.9.2006. Viitattu 12.12.2019.
Turtiainen, Arvo  Kirjasampo . Viitattu 12.12.2019.
Ajatus vapaa– sana kahleissa: vainottujen, vangittujen, kidutettujen, teloitettujen kirjailijain kansainvälinen ääni. Valikoinut ja toimittanut Kalevi Haikara. Helsinki: Like Kustannus, 1998. ISBN 951-578-622-3.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Arvo Turtiainen (toinen vasemmalta) osallistumassa Kirjailijaryhmä Kiilan johtokunnan kokoukseen maaliskuussa 1962.
Turun vaakuna

Turun vaakuna
Turun kaupungin vaakuna pohjautuu keskiaikaiseen sinettiin vuodelta 1309. Vaakunan goottilainen A-kirjain pohjautuu kaupungin latinankielisen nimen Aboa alkukirjaimeen. Lilja on vaakunoissa usein käytetty kuvio, ja se symboloi myös Neitsyt Mariaa, jolle Turun tuomiokirkko on pyhitetty. Vaakunan virallinen selitys on: ”Sinisessä kentässä kultainen goottilainen A-kirjain, jonka ympärillä neljä hopealiljaa 1+2+1.” On esitetty, että vaakunan A kirjaimeksi tulkittu merkki pohjautuu keskiaikaiseen monogrammiin, jossa on koristeellisesti kirjoitettuna A ja M -kirjaimet päällekkäin symboloiden Ave Mariaa. Vastaava monogrammi löytyy esimerkiksi Maarian ja Västeråsin vaakunoista.
Nykyisen vaakunan on virallisesti piirtänyt Tauno Torpo vuonna 1965. Herttuankruunu vaakunan laella viittaa Turun sijaintiin Varsinais-Suomen maakunnassa, jonka historiallinen vaakuna on ollut varustettu herttuankruunulla vuodesta 1557 lähtien.
Alkuperäinen vuoden 1309 sinetti

Alun perin Turun kaupungin vaakunassa näkyvä sinetti on ollut kiinnitettynä Thore-nimisen kaniikin antamassa todistuksessa. Todistuksella on vahvistettu Turun tuomiokirkossa esitetyn ja luetun Uppsalan arkkipiispa Nils Kettilssonin kirjelmä, joka koski Ragvald-kaniikin piispaksi valitsemisesta tehtyä valitusta. Asiakirja on päivätty 20. kesäkuuta 1309. Nykyisin siitä puuttuu osa reunaa ja tekstiä, jossa arvellaan kuitenkin lukeneen ”Sigillum civicum (borghensium) in Abo”. Teksti viitannee kaupungin keskieurooppalaiseen piirteeseen, koska porvareista puhuttaessa käytettiin useimmiten sanaa ”borgenses” eikä ”cives”. Jälkimmäinen on Skandinaviassa tavallisempi latinaksi kirjoitetuissa keskiaikaisissa asiakirjoissa.
Sinetin goottilainen A-kirjain tulee latinankielisestä Turun nimestä Aboa. Tätä ajatusta vahvistaa myös vastaavankaltainen sinetti, joka löytyy Ruotsista Västeråsin sinetistä, joka on vuodelta 1307 ja perustuu Västeråsin latinankieliseen nimeen Aros. Kirjaimet eivät muutenkaan olleet lainkaan harvinaisia keskiaikaisissa sineteissä mitä todistavat muun muassa Naantalin, Rauman ja Porvoon sinetit. Kirjainvaakunoissa ei siis ole kyse heraldisesta vaakunasta vaan sinettitieteestä.
Gunnar Clément on esittänyt, että Turun vaakunan esikuvana olisi toiminut Italialaisen Arezzon kaupungin vaakunaa. Yhtäläisyyden on kuitenkin arveltu olevan vain sattumaa, koska on hyvin epätodennäköistä, että kaukaisessa maankolkassa Turussa olisi pystytty 1300-luvun taitteessa tutkimaan tarkasti erilaisia mahdollisuuksia sinetin esikuvaksi. Sitä seikkaa että Turun lilja on saanut sinetissä firenzeläisen muodon, voidaan pitää täysin luonnollisena, koska firenzeläisen rahan levinneisyys oli suuri tuon ajan Euroopassa.
Vielä 1860-luvulla vanhaan sinettiin perustuvasta Turun vaakunasta esiintyi useita muunnelmia, joissa muun muassa vaakunan kilven väri saattoi olla sinisen sijaan punainen, A-kirjaimen ja liljojen ollessa hopeisia. Vuosina 1860–1861 venäläisheraldikko Bernhard von Köhne laati muiden Suomen suuriruhtinaskunnan kaupunkien tavoin omat ehdotuksensa Turun vaakunaksi. Köhne suunnitteli kaksi vaihtoehtoa; toinen noudatti edellä mainittua puna-hopeista värimallia, toisessa ehdotuksessa vaakunan kilpi oli hopeinen, A-kirjain punainen ja liljat siniset. Kumpikaan Köhnen ehdotuksista ei kuitenkaan vakiintunut kaupungin käyttöön. Vuonna 1892 julkaistussa kirjassaan Finlands städers vapen Valtionarkiston ylimääräinen amanuenssi George Granfelt esitti Turun vaakunan sen nykyisen mallin tapaan sinikilpisenä kultakirjaimin ja hopeisin liljoin. Granfeltin laatima malli vakiintuikin Turun kaupungin tunnukseksi.
Vaakunan valinta

8. huhtikuuta 1949 vahvistettiin Suomessa laki kunnanvaakunoista, josta sai alkunsa heraldinen toiminta ja nykyaikainen suomalainen vaakunatiede. Uusi laki velvoitti suomalaisia kaupunkeja tarkastamaan omat vaakunansa heraldisten sääntöjen mukaisiksi. Jos ongelmia ei ollut, voitiin vanha vaakuna vahvistaa myös lakimuutoksen jälkeen kunnan viralliseksi tunnukseksi.
Elokuussa 1950 Turun kaupunki jätti Valtionarkistolle lausuntopyynnön Turun kaupungin tunnuksesta, joka perustui jo tuolloin vuoden 1309 sinettiin. Valtionarkisto vastasi toteamalla kaupungin perinteisesti käyttämän sinetin hyväksyttäväksi ja pyysi Turun kaupunkia vahvistuttamaan kyseisen vaakunan uuden kunnanvaakunalain mukaan. 5. maaliskuuta 1951 kaupunginvaltuutettu ja taidemaalari Weikko Puro tekikin kaupunginvaltuustossa aloitteen, jonka mukaan vaakuna-asiaa vielä pohdittaisiin erikseen sitä varten perustettavassa komiteassa. Samana vuonna 16. syyskuuta komitea asetettiin ja sen puheenjohtajaksi tuli museonjohtaja Niilo Valonen. Jäseniksi valittiin professori Svante Dahlström, dosentti Arvo Viljanti sekä päätoimittaja ja taidemaalari, komiteasta aloitteenkin tehnyt, Weikko Puro.
Vaakunan valintakomitean jäsen dosentti Arvo Viljanti sai vuonna 1956 Turun kaupungilta apurahan tutkiakseen vaakunan taustoja Euroopassa. 28. helmikuuta 1959 Viljanti päätti tutkimuksensa ja jätti lausuntonsa kaupunginhallitukselle, joka päätti saman vuoden kesäkuussa pyytää vielä lausunnon myös toiselta komitean jäseneltä professori Svante Dahlströmiltä. Dahlström jätti oman lausuntonsa 31. tammikuuta 1960. Kaksi saatua lausuntoa olivat yhteneväiset vaakunan kuvan suhteen, mutta erimielisiä vaakunan väristä. Tähän mennessä komiteassa ei enää ollut muita jäseniä, koska Niilo Valonen oli muuttanut pois Turusta ja Weikko Puro oli kuollut.
Edellä mainittujen lausuntojen lisäksi kaupunginhallitus päätti vielä pyytää lausuntoa vaakunataiteilija Ahti Hammarilta, erityisesti vaakunan kruunun muodosta. Hammar antoi lausuntonsa 6. joulukuuta 1965, minkä jälkeen kaupunki päätti että tunnus jota oli perinteisesti käytetty jo ennen uutta kunnanvaakunalakia täyttää uudetkin heraldiset vaatimukset. Tästä syystä ei ollut tarvetta vahvistaa uutta normaalivakuunaa, vaan vanhan tunnuksen käyttöä jatkettiin. Vaakunan selitykseksi tuli ”Sinisessä kentässä kultainen goottilainen A-kirjain, jonka ympärillä neljä hopealiljaa 1 + 2 + 1”.
Turun kaupunki käyttää vaakunan lisäksi siihen pohjautuvaa lippua, jossa 1300-luvun sinetin tunnukset ovat asetettuna neliönmuotoiselle pohjalle.
Kiista kirjaimen merkityksestä

Virallisen selityksen mukaan Turun vaakuna ja sitä edeltävä keskiaikainen sinetti pohjautuvat goottilaiseen A-kirjaimeen joka puolestaan tulee Turun latinankielisestä nimestä Aboa. Tämän puolesta puhuvat lukuisat todisteet, mutta erityisesti kirkolliset piirit ovat esittäneet omia väitteitä joiden mukaan vaakunassa olisikin koristeellisesti kirjoitettuna A ja M -kirjaimet päällekkäin symboloiden Ave Mariaalähde?.
Harald Fleetwood on tehnyt vertailevaa tutkimusta Turun, Västeråsin ja Skänningen sineteistä ja todennut, että kuvioita pidetään yleisesti A-kirjaimina, mutta erojakin sineteistä löytyy. Suurin ero on A-kirjaimen poikkiviivoissa, joka on Skänningen tyypissä suora, mutta Turun ja Västeråsin tyypeissä kulmanmuotoinen, jolloin viiva saa kirjaimen muistuttamaan A ja M -kirjainten yhdistelmää. Fletwoodin mukaan Ave Maria -tulkinnat ovat perusteltuja, koska sekä Turun että Västeråsin tuomiokirkot on pyhitetty Neitsyt Marialle. Eräässä Maunu Ladonlukon laatimassa kirjeessä vuodelta 1277 mainitaan ”Ecclesia Beatae Mariae virginis arosiae” ja paavi Nikolaus IV:n bullassa 1292 mainitaan ”cathedralis ecclesia beatae Mariae Aboensis”.
Fletwoodin mukaan myös liljat symboloivat Neitsyt Mariaa ja ovat kunnioitus Jumalan äidille. Neitsyt Maria kuvataankin usein puhtautta symboloivan liljan kera, mutta yleisesti Turun vaakunan liljoilla on arveltu olevan vain dekoratiivinen funktio. Taiteilijat käyttivät keskiajalla sinetin suunnittelun aikaan mielellään damaskointia tyhjien tilojen täyttämiseen.
Galleria

Turun sinetti 1560-luvulta.
Turun sinetti 1700–1800-luvuilta.
Lars Johan Källströmin maalaama Turun vaakuna Presidentinlinnan Goottilaisessa salissa vuodelta 1844.
Von Köhnen ehdotuksia Turun vaakunaksi. Vasemman vaakunan kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Turun ja Porin läänissä.
George Granfeltin malli Turun vaakunasta vuoden 1892 teoksessa Finlands städers vapen.
Turun vaakuna Finlands städers vapen -postikorttikokoelmasta 1900-luvun alusta.
Heraldikko Olof Erikssonin Kansallisarkistolle lahjoittama malli Turun vaakunasta vuodelta 1952.
Turun lippu
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Piirros Turun vuoden 1309 sinetistä.
Turun vaakuna 1860-luvulta.
Turun kaupungin lippu.
Tynkävaltio

Trebizondin keisarikunta (1204–1461, kuvassa rajat vuonna 1204)  oli viimeinein vuonna 1204 kukistuneen Itä-Rooman jäännösvaltioista.
Soissons'n kuningaskunta (457–486) oli vuonna 476 kukistuneen Länsi-Rooman jäännösvaltio
Tynkävaltiolla tarkoitetaan aiemmin huomattavasti suurempaa valtiota, joka on menettänyt valtaosan hallitsemistaan alueista esimerkiksi sotien, dekolonisaation tai vallankaappauksen seurauksena.
Historiallisia esimerkkejä

Puola-Liettua (1569–1795)
Itävalta (1918–1919)
Armenian ensimmäinen tasavalta (1918–1920)
Unkari (1919–1920)
Tšekkoslovakia (1938–1939)
Vichyn Ranska (1940–1942)
Italian sosiaalinen tasavalta (1943–1945)
Jugoslavian liittotasavalta (1992–2003) / Serbia ja Montenegro (2003–2006).
Nykyisiä esimerkkejä

Luxemburg
Brunei
Turkki
Käännös suomeksi
Opéra bouffe

Bernard Muracciole Prinssi Safirin roolissa Offenbachin operetissa Siniparta.
Opéra bouffe on 1800-luvulla syntynyt ranskalainen operetin muoto, jonka keskeinen vaikuttaja oli Jacques Offenbach. Opéra bouffe yhdistelee komediaa, parodiaa ja farssia. Tunnetuimpia lajityyppiä edustavia teoksia ovat Barbe-bleue (Siniparta) ja La belle Hélène (Kaunis Helene).
Turo Tailor

| Oy Turo Tailor Ab |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1938 (Turo Oy) 1988 (Oy Turo Tailor Ab)
Toimitusjohtaja:  Janne Antikainen
Kotipaikka:  Kuopio
Toiminta-alue:  Pohjoismaat, Venäjä
Toimiala:  Tekstiilituotteiden valmistus 
Tuotteet:  miesten housut, puvut ja irtotakit 
Liikevaihto:   18,3 milj. euroa (2010) 
Liikevoitto:   1,3 milj. euroa (2010) 
Tytäryhtiöt:  Frislid Konfeksjon AS, Norja Villero AS, Viro
Kotisivu:  turotailor.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Turo Red Labelin tunnistaa 1970-luvulta peräisin olevasta punaisesta Turon vuosikertalogosta.
Oy Turo Tailor Ab tai Turo on suomalainen vaatetuskonserni, joka on erikoistunut miesten pukuihin ja naisten jakkupukuihin, ja tämän lisäksi Turolta löytyy irtotakkeja, kauluspaitoja, neuleita ja asusteita. Turo Tailor on Pohjoismaiden suurin miesten pukujen valmistaja. Sen päämarkkinat ovat Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa. Turo Tailorilla on kaksi tytäryhtiötä: markkinointiyritys Frislid Konfeksjon AS Norjassa ja tuotantoyritys Villero AS Virossa. Yrityksen toimitusjohtaja on Janne Antikainen.
Turo Oy:n vaatetehdas perustettiin Kuopioon vuonna 1938. Alkuvuosina valmistettiin muun muassa urheiluasuja, armeijan asepukuja sekä työvaatteita. Miesten puvut tulivat tehtaan valikoimaan 1960-luvulla, ja 1980-luvulla yritys siirtyi valmistamaan pelkästään miesten housuja, pukuja ja irtotakkeja. Vuonna 1988 Turo Oy:n konkurssin jälkeen työtä jatkamaan perustettiin Turo Tailor.
Historia > Turo Oy 1938–1988

Turo Oy perustettiin Kuopioon vuonna 1938. Perustajina olivat Veikko Räsänen, Oiva Turunen ja Veijo Taskinen. Yrityksen nimi tulee sanasta ”turominen”, joka pohjoiskarjalaisessa murteessa tarkoittaa huonoa ompelua.
Turo valmisti aluksi työvaatteita. Myöhemmin tehtiin myös laukkuja, retkeilyvälineitä, telttoja ja ulkovaatteita. Turo erikoistui miesten pukujen, housujen, irtotakkien ja päällystakkien valmistukseen. Yhtiö toimi pääasiassa Kuopiossa.
1960-luvulla aloitettu miesten pukujen teollinen valmistus kehittyi niin, että 1970-luvulla Turo oli Skandinavian suurin miesten pukujen valmistaja.
Turon vaatevienti Neuvostoliittoon oli huomattavaa. Myös kauppa Englantiin oli merkittävää – siellä Turolla oli pitkä sopimus Marks & Spencerin kanssa.
1940-luvulla rakennetun Turontalon viereen valmistui Turon tehdashalli Kuopion Niiralaan vuonna 1974. Yrityksellä oli tuotantolaitokset myös Nilsiässä ja Suonenjoella sekä tytäryhtiöitä muuallakin Suomessa, kuten turkulaiset Teiniasu ja Trinet.
1980-luvun alussa Turo laajensi muoviteollisuuteen ostamalla Finlaysonilta Rukka Productsin. Tämän myötä alkoivat Turon vaikeudet. Taloudellisesti yhtiöllä meni pitkään äärimmäisen heikosti. Vaikeudet johtivat konkurssiin vuonna 1988.
Konkurssin syitä olivat virheinvestoinneiksi osoittautuneet laajenemiset muovialalle ja naisten vaatteisiin. Yhtiö ylivelkaantui ja sen eläkesäätiön vastuuvajauksen annettiin paisua. Turoa ei saatu edes saneeraamalla kannattavaksi, koska saneeraus aloitettiin liian myöhään. Raskas organisaatio ei supistunut muun toiminnan tahdissa, johtoa uudistettiin liian nopeasti eikä keskijohtoa saatu mukaan uudistamiseen tarpeeksi nopeasti. Toiminnan loppuvaiheessa sählättiin muun muassa ostamalla jo kertaalleen myydyt tehtaat takaisin. Myydyn tehdaskiinteistön korkeat vuokrat rasittivat kannattavuutta. Kun vuonna 1984 Turo oli työllistänyt vielä lähes 1500 henkeä, konkurssihetkellä se työllisti enää 665 henkeä. Velat ylittivät 33 miljoonaa euroa.
Historia > Oy Turo Tailor Ab 1988–

Suomen Yhdyspankki ja Finvest perustivat Turon raunioille Oy Turo Tailor Ab:n. Se työllisti 450 henkilöä vuonna 1988. Seuraavalla vuosikymmenellä vaikeina aikoina koettiin monia lomautuksia ja irtisanomisia. Henkilöstöä oli vuonna 1993 enää 318 ja vuonna 1996 vain 210.
Toukokuussa 1998 Turo osti vaatekonserni Baltika Groupilta virolaisen tuotantoyritys Villero AS:n (vaatetehdas Viljandissa). Vuonna 2005 Turo osti Baltika Groupilta puolet Tallinnassa toimivasta Baltika Tailorista. Osuus myytiin takaisin kahden vuoden päästä, ja syyksi kerrottiin Tallinnan seudun henkilöstöpula ja siitä johtunut henkilöstökustannusten nousu. Yhteistyö jatkui alihankintasuhteena.
Vuoteen 2001 henkilöstön määrä pysyi tasaisena. Toukokuussa 2009 Turo-konsernissa oli töissä 125 henkilöä. Tuotanto oli ulkoistettu käytännössä kokonaan alihankkijoille.
Turo Tailor siirsi 2000-luvun vaihteen jälkeen tuotantoaan Kuopion tehtaalta Viroon, Viljandin tehtaalle. Kesäkuussa 2009 yt-neuvotteluiden päättymisen yhteydessä tiedotettiin, että tuotanto Suomessa loppuu kokonaan 2009 lopussa. Osa toiminnoista kuten suunnittelu, markkinointi ja hallinto aiotaan pitää Suomessa. Myös Kuopion tehtaanmyymälä jatkaa. Puvut on tuotettu sittemmin Liettuassa. Pusakoita on tehty Kiinassa.
Maaliskuussa 2010 pääomasijoitusyhtiö CapMan irtautui Turo Tailorin omistuksesta. CapManin hallinnoimat rahastot olivat omistaneet 89 prosenttia yhtiöstä vuodesta 1997 lähtien. Osakkeet myytiin yrityksen toimivalle johdolle. Turo Tailorin uusiksi omistajiksi tulivat tasaosuuksin toimitusjohtaja Heikki Vuorinen, varatoimitusjohtaja Raimo Kinnunen, talousjohtaja Ossi Loikkanen ja yhtiön norjalaisen tytäryhtiön Frislid Konfeksjonin toimitusjohtaja Rune Taklo. Toimivan johdon ulkopuolelta uudeksi omistajaksi nousi ICECAPITAL Pankkiiriliike Oy:n toimitusjohtaja Ari Lahti. Vuoden 2010 konsernitulos kääntyi muutosten myötä selkeästi voitolliseksi.
Kesällä 2015 yhtiö kertoi pudottavansa nimestään Tailor-osan pois. Uudistukseen kuului uusi myymäläkonsepti ja lippulaivamyymälä Helsingin keskustassa, verkkokaupan avaaminen ja sosiaalisen median hyödyntäminen. Malliston kerrotaan olevan nuorekkaampi ja suunnittelijana Red Labelin aiemmin yhtiölle suunnitellut Anssi Tuupainen.
Historia > Pörssihistoria

Turo Oy oli listattu Helsingin pörssimeklareiden meklarilistalla ajalla 21.5.1981–16.11.1988. Yhtiön kurssi oli korkeimmillaan vuonna 1987. Osakkeiden viimeinen kaupankäyntipäivä oli päivää ennen konkurssia. Konkurssissa noin 200 piensijoittajaa menetti sijoituksensa.
Tuotelinjat

Turo, mallistouudistus syksy-talvi 2015
Turo Tailor, klassinen perusmallisto (yrityksen suurin tuotelinja)
Turo Tailor Celebration, juhlapuvut
Turo Tailor Silver Label, liikepukeutuminen
Turo Tailor Green Label, kevyt/rento pukeutuminen (kesä 2011–)
Turo Red Label, moderni ja trendikäs nuorten miesten mallisto
Oliver, nuorekas ja muodikas
Basie, laatutietoisille vanhemmille miehille
Oratop, päällystakkimallisto
Frislid (vain Norjassa)
Abito (vain Norjassa)
Turo Tailor on palkittu Kultainen vaatepuu -palkinnolla kahdesti: vuonna 2000 kokonaisuutena ja vuonna 2007 Turo Red Label -mallistostaan, jonka pääsuunnittelija on Anssi Tuupainen.
Entiset:
AW, koomikko André Wickströmin innoittama nuorekas bisnesmallisto, Turo Red Labelin henkinen edeltäjä. Lanseerattiin vuosina 2004–2005. Suunnittelijat Satu Ala-Louko ja Anssi Tuupainen.
St. Jacques, Piretta-P.T.A. Oy:n alun perin tunnetuksi tekemä tuotemerkki (Turo osti vuonna 2002 sen P.T.A. Groupin konkurssipesältä), lopetettiin vuoteen 2008 mennessä
Tytäryhtiöt

Frislid Konfeksjon AS, Norja
Sir of Sweden, Ruotsi
Aiheesta muualla

Turo Tailor
Frislid Konfeksjon
Seppo Kononen: Turo: pukuja ja sukuja 1938–1988. Kuopio 1988. ISBN 951-99968-4-2.
Yhtiön osakehistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla
Turontalo Kuopion Niiralassa vuonna 2008.
Tyyppi 2 Ka-Mi

Kuvan Tyyppi 2 Ka-Mi -amfibiotankkia testaavat australialaiset joukot vuonna 1945.
Tyyppi 2 Ka-Mi (jap. 特二式内火艇　カミ, Toku-ni-shiki uchibitei kami?) on japanilainen amfibiopanssarivaunu. Tätä vaunutyyppiä käytti Keisarillisen Japanin armeija. Esikuvana tällä tyypillä oli Tyyppi 95 Ha-Go/Kyu-Go. Vaunutyypin tuotanto alkoi vuonna 1942.
Aluksi muutostöiden piti olla yksinkertaiset, Tyyppi 95 -vaunuun olisi vain lisätty kelluntasäiliöt. Amfibiovaunuksi prosessointi ei kuitenkaan ollut niin helppoa. Epäonnisten kokeiluvaiheiden jälkeen suunnittelijat päätyivät lisäämään panssarivaunuun erilliset vaunun ulkopuoliset ponttoonit muuttamatta itse vaunutyypin konstruktiota.
Uudessa tyypissä oli sentään joitakin etuja, kuten sisäiset vaunupuhelimet ja radiointi. Miehistön lukumäärä oli viisi henkeä, johon kuului myös vaunumekaanikko. Amfibiovaununa Tyyppi 2 Ka-Mi oli kaikkein yleisin Japanin armeijassa.
Tätä erikoistyyppiä valmistettiin Japanissa suhteellisen vähän. Sen panssarivaunuaseeksi pienehköksi katsottava 37 mm tykki ei ollut vaunutyypin tehokkaan käytön kannalta kovin vakava ongelma. Sen sijaan tämän tyypin käyttö linnakkeena eli puolustusasemana oli, sillä tykin kaliiperi oli tuohon tarkoitukseen riittämättömän pieni.selvennä Tämä sotilastaktiikka esti sinänsä toimivan vaunutyypin käyttöä. Niinpä se ei saavuttanut juurikaan taistelumenestystä. Tyyppi 2 Ka-Mi oli suhteellisen helppoa saalista yhdysvaltalaisille sotajoukoille niin sanotun ”saarihyppelyvaiheen” aikana. Silloin yhdysvaltalaiset valloittivat saari saarelta, muun muassa japanilaisille sodan alussa menettämiään alueita Tyynellämerellä.
Aiheesta muualla

http://www.onwar.com/tanks/japan/data/t2kami.htm
http://www.wwiivehicles.com/japan/tanks-amphibious/type-2.asp
http://ww2drawings.jexiste.fr/Files/1-Vehicles/Axis/3-Japan/04-AmphibiousTanks/Type2-KaMi.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Operaatio Vengeance

Kuvassa Operaatio Vengeanceen osallistuneita Yhdysvaltain sotilaslentäjiä 339. hävittäjälaivueesta.
Operaatio Vengeance (suom. Kosto) oli Yhdysvaltain maavoimien lentojoukkojen operaatio, jossa keisarillisen Japanin laivaston amiraali Isoroku Yamamotoa kuljettanut lentokone ammuttiin alas Bougainvillessä 18. huhtikuuta 1943. Yamamoton matkalla Rabauliin Uuteen- Guineaan.
Operaatioon osallistui kahdeksan Lockheed P-38 Lightningia, joita suojasi kymmenen koneen suojaryhmä. 1st Ltn. Raymond K. Hine'n lentämä kone menetettiin operaatiossa. Ilmaoperaation johtajana oli 339. lentolaivueen päällikkö, John W. Mitchell. Amiraali Yamamoton "pudottajana", on yleisimmin pidetty Rex T. Barberia.
Yamamoton matkasta saatiin tieto radiotiedustelun avulla. Yhdysvaltain tiedustelu oli murtanut japanilaisten käyttämän JN-25-koodin. Yhdysvaltain armeija turvautui muun muassa harhauttavien tiedusteluun liittyvien kyselyjen lähettelyyn, joilla pyrittiin varmistamaan Yamamoton  lentosuunnitelma.
Kaksi Mitsubishi G4M -pommikonetta pudotettiin ilmataistelussa. Toisen koneen pudottajana on pidetty Thomas G. Lanphier Jr.:ia. Kuuden Mitsubishi Zeroa oli saattohävittäjinä.
Lockheed P-38 Lightning.
Käännös suomeksi
Ops (jumalatar)

Ops tai Opis on roomalaisessa mytologiassa vaurauden ja sadonkorjuun jumalatar, joka myös valvoi, että siemenet kasvoivat kunnolla. Hän oli Saturnuksen puoliso. Opsin kunniaksi vietettiin Opeconsiva-juhlia 25. elokuuta ja lisäksi häntä palvottiin 19. joulukuuta pidetyssä Saturnalia-juhlan jälkeen vietetyssä Opalia-juhlassa. Roomassa oli Opsille omistettu temppeli Forum Romanumilla Regiassa nimeltään Ops Consiva. Opsin palvonta levisi myös Pohjois-Afrikkaan berberiheimojen keskuuteen.