stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turkmenistanin historia
Oghuzit ja turkmeenit

Mongolian alueella eläneet Oghuz-heimot alkoivat siirtyä Keski-Aasiaan noin 700-luvulta lähtien. Muutaman vuosisadan kuluessa joistakin heimoista oli muodostunut Turkmenistanin väestön etninen perusta. 1000-luvulta lähtien alueelle muutti turkmeeneja, joilla ei ollut mitään yhtyksiä aiempiin sivilisaatioihin alueella. Historian tulkinnoista turkmeeneja ei aina ole erotettu oghuz-heimoista, joita eli alueella ennen heitä. Oghuzit olivat turkkilaisheimoja, jotka muodostivat keskenään löyhän liiton. Heidän valtapiirinsä ydinaluetta oli Araljärven länsipuoliset alueet. Heidän vaikutusalueensa ulottui sotaretkien myötä laajimmillaan ainakin Volgajoelle ja Uralille asti, mutta pysyvää valtaa heille ei näille seuduin syntynyt. Oghuzien hallinto koostio hajanaisista heimoista, jolloin ajan myötä eri klaanien muodostamat liitot alkoivat hajota. Tällöin seldžukkeihin kuulunut klaanijohtaja perusti omaa nimeään kantaneen Seldžukkien valtakunnan, joka muodostui eteläisimmistä oghuz-heimoista. Nykyinen Turkmenistan ja Iran olivat valtakunnan ydinaluetta, mistä seldžukkien valta levisi Anatoliaan asti.
Nimeä turkmeenit, esiintyy ensimmäistä kertaa 1000-luvulta peräisin olevista kirjallisista lähteistä. Turkmeeni-nimitystä on käytetty erottamaan oghuzeista ne ryhmät, jotka elivät oghuzien alueilta etelään ja omaksuivat islamin. Vähitellen termi turkmeenit alkoi kuvata yksinomaan muslimioghuzeja. 1200-luvulle tultaessa turkmeeni-termi korvasi oghuzit kokonaan.
1000-luvulla Seldžukkien valta ulottui Amudarjan suistolta, nykyisten Iranin ja Irakin alueiden yli aina Syyriaan, Kaukasiaan ja Anatoliaan asti. Vuonna 1157 puolivälissä seldžukkivalta kukistui, kun oghuzit kykenivät kukistamaan seldžukit. Seldžukkivallan romahtamisen jälkeen valtakunta pirstoutui ja turkmeeneja alkoi muuttaa Azerbaidžanin ja Anatolian suuntaan. Tämän prosessin seurauksena alkoi näiden alueiden turkkilaistuminen. Tänä aikana käsite Turkmenistan alkoi myös merkitä nykyisen Turkmenistanin valtion aluetta. Ennen turkmeeneien muuttoa alueelle, oli suuri osa tästä alueesta ollut asumatonta. Kun taas asutetuimmat alueet olivat pääasiassa iranilaisten hallitsemia. Merkittävin taloudellinen ja kulttuurinen keskus oli silkkitien varrella sijainnut tärkeä kauttakulkukaupunki Merv.
Turkmenistan muotoutuu

Mongolien valloitusretket 1200-luvulla ajoivat turkmeenit ja oghuzit Syrdarjan alueelta Karakumin aavikon ja Kaspianmeren rannikon alueille. Turkmeenien alueet selviytyivät mongolivalloituksista melko hyvin. Eteläisistä alueista tuli osa Il-kaanien valtakuntaa ja pohjoiset alueet kuuluivat Kultaisen ordan valtakuntaan. Yksi turkmeenien pääasiallisista ammateista vuosisatojen ajan mongolivallan heikentymisen jälkeen oli karavaanien ryöstäminen.
Monet historioitsijat pitävät aikakautta 1300-luvulta 1500-luvulle ajanjaksona, jolloin turkmeeniheimot alkoivat järjestyä nykyisille sijoilleen. Suuri osa siitä mitä nykyisin tiedetään Turkmenistanista 1500-luvulta 1800-luvulle, on selvinnyt uzbekkien ja persialaisten kronikoista, joissa kerrotaan Turkmeenien ryöstöretkistä ja sekaantumisesta naapurikansojen politiikkaan. 1700-luvulta lähtien suurin osa turkmeeniheimoista oli jakaantunut uzbekkien hallitsemiin valtioihin, Hivan kaanikuntaan ja Buharan kaanikuntaan. Uzbekkikaanit käyttivät usein turkmeeniarmeijaa hyväkseen taisteluissa persialaisia vastaan. Tämän myötä suuri osa turkmeeniheimoista siirtyi lähemmäs kaanikuntien kaupunkikeskuksia, joiden armeijat tulivat riippuvaisiksi turkmeeneista. Tällöin kasvoi myös turkmeenien poliittinen vaikutusvalta
Venäjän valtakausi

1700-luvulta lähtien Venäjän keisarikunta alkoi laajentaa vaikutusvaltaansa Keski-Aasiassa. 1800-luvun loppupuoliskolla venäläiset alkoivat tunkeutua nykyisen Turkmenistanin alueelle. Keski-Aasian kansoista turkmeenit vastustivat Venäjän laajentumista kiivaimmin. Vuonna 1869 Venäjän keisarillinen armeija rantautui Kaspianmeren itärannikolle, ja perusti Krasonovodskin, nykyisen Türkmenbaşyn sataman. Sieltä käsin he marssivat Hivan kaanikuntaan vuonna 1873. Koska turkmeenit olivat Hivan kaanin sotilaallisia liittolaisia, venäläisjoukot kohdistivat hyökkäyksensä myös turkmeeneihin. Vuonna 1881 venäläisten ja turkmeenien välillä käytiin Geok-Tepen taistelu. Mihail Skobelevin johtama venäläisarmeija valloitti Geok-Tepen linnoituksen turkmeeneilta ja toimeenpani turkmeenien joukkomurhan. Myöhemmin samana vuonna venäläiset solmivat sopimuksen persialaisten kanssa koskien maiden välistä rajalinjaa, joka on pohjimmiltaan nykyinen Iranin ja Turkmenistanin raja.
Venäjän keisarikuntaan liittämisen jälkeen Turkestanin aluetta hallinnoivat korruptoituneet armeijan upseerit ja virkamiehet. 1880-luvulla rakennettiin rautatie Krasonovodskista Ašgabatiin ja myöhemmin tätä jatkettiin Taškentiin. Rautateiden varsille alkoi kehittyä kaupunkialueita. Kaspianmeren alue oli pohjimmiltaan Venäjän siirtomaa ja se pysyi valtakunnan syrjäisenä alueena. Alueella venäläisiä huoletti lähinnä mahdolliset turkmeenikapinat ja brittiläisten kolonialistiset pyrkimykset. Venäjän vallankumousta edeltäneinä vuosina nähtiin satunnaisia turkmeenien mielenosoituksia Venäjän hallintoa vastaan. Näistä merkittävin oli koko Turkestanin alueen laajuinen Basmatšin kapina vuonna 1916, joka johti useiden turkmeenien kuolemaan.
Turkmeenit olivat välinpitämättömiä Venäjän sisällissodan ja Neuvostoliiton perustamisen suhteen. Turkmenistanin alue oli vain satunnaisten taistelujen tapahtumapaikkana Transkaspian maakunnan ja bolševikkien joukkojen välillä.
Neuvostoliiton aika

Vuonna 1924 Neuvostoliitto jakoi Keski-Aasian erillisiin poliittisiin kokonaisuuksiin. Turkestanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, johon nykyinen Turkmenistanin alue kuului, jaettiin uudelleen kansallisuuksien elinalueiden mukaan. Transkaspian alueesta muodostettiin Turkmenistanin sosialistinen neuvostotasavalta. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun turkmeenit muodostivat oman poliittisen kokonaisuutensa. Aiemmin he olivat olleet yksinomaan heimoyhteisöjä, jotka olivat joko paimentolaisia tai persialaisten, Hivan tai Buharan kaanikuntien alaisia.
Perinteinen elämänmuoto paimentolaisuus tukahdutettiin neuvostoaikana. Neuvostoliitto pakkokollektivisoi maat ja kansalaiset pakotettiin pysymään aloillaan. Turkmenistaniin muutti myös merkittävä määrä venäläisiä ja muita slaaveja. Turkmenistanin teollisuutta alettiin kehittää ja maan luonnonvaroja alettiin hyödyntää. Turkmenistan hyötyi neuvostoaikana koulutuksen ja terveydenhuollon nykyaikaistamisesta, mutta turkmeenit kokivat poliittista sortoa. Turkmenistan oli tiukasti Neuvostoliiton kommunistisen puolueen valvonnassa. Moskovasta käsin edistettiin poliittisen eliitin kehitystä ja edistettiin venäläistymistä. Turkmenistanin johto tuki neuvostopolitiikkaa ja Turkmenistan pysyi rauhallisena neuvostotasavaltana. Mihail Gorbatšovin 1980-luvun puolivälissä aloittamalla glasnost ja perestroika -politiikalla oli vain vähän vaikutusta Turkmenistaniin. Maa oli myös valmistautumaton Neuvostoliiton hajoamiseen ja sitä seuranneeseen itsenäistymiseen vuonna 1991.
Kun muut neuvostotasavallat laativat itsenäisyyttä koskevat vaatimukset 1988 ja 1989, alkoi myös Turkmenistanin johto kritisoida Moskovan pölitiikkaa hyväksikäyttävänä ja turkmeenien hyvinvointia vahingoittavana. Turkmenistan ilmoitti suvereniteettinsa elokuussa 1990 korkeimman neuvoston yksimielisellä äänestyksellä. Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen vuonna 1991, Turkmenistanin kommunistisen puolueen johtaja Saparmurat Nijazov kehotti järjestämään kansanäänestyksen Turkmenistanin itsenäisyydestä. Äänestyksen tulos oli 94 prosenttia itsenäisyyden puolesta. Tasavallan korkein neuvosto julisti Turkmenistanin itsenäiseksi ja Turkmenistanin tasavallan perustetuksi 27. lokakuuta 1991.
Itsenäisyyden aika

Turkmenistanin itsenäisyyden alkuvuosina maata johti korruptoitunut hallinto, jonka johdossa oli Saparmurat Nijazov. Tämä käytti myös arvonimeä Türkmenbaşy, kaikkien turkmeenien johtaja. Nijazovin hallinto oli diktatuurinen. Nijazovin hallinto ei onnistunut parantamaan väestön elämänlaatua huolimatta ulkomaisten sijoittajien kasvavasta kiinnostuksesta Turkmenistan kaasuvaroja kohtaan. Nijazovin ensisijainen kiinnostus oli persoonallisuuskultin luominen. Hän nimitti itsensä elinikäiseksi Turkmenistanin presidentiksi ja toteutti suuria rakennushankkeita. Hän rakennutti valtaisan Neutraalisuusmonumentin, jonka huipulla oli häntä itseään esittävä kultainen patsas. Hän rakennutti itsestään myös monia muita patsaita ympäri maata, jotka oli suunniteltu pyörimään jatkuvasti kohti aurinkoa. Hänen kirjoittamansa Ruhnama, sielun kirja, tuli pakolliseksi kaikkiin oppilaitoksiin. Hän muun muassa nimesi uudelleen viikonpäivät, kuukaudet, kuun kraatterin ja Krasonovodskin kaupungin, joka muutettiin Türkmenbaşyksi. Suuri osa maan bruttokansantuotteesta, arviolta yli puolet, ohjattiin erityiseen presidentin rahastoon erilaisia rakennushankkeita varten. Tämä johti maan koulutuksen ja terveydenhuollon rappeutumiseen.
Nijazov hallitsi maata vuoteen 2006 asti, jolloin hän kuoli. Hänelle ei ollut etukäteen nimettyä seuraajaa, mikä herätti pelkoa maan ajautumisesta epävakauteen. Virkaatekeväksi presidentiksi nimettiin Gurbanguly Berdimuhamedow. Maan ensimmäiset presidentinvaalit pidettiin helmikuussa 2007, missä Berdimuhamedow julistettiin voittajaksi. Vaaleja pidettiin yleisesti vilpillisinä.
Valtakautensa alussa Berdimuhamedow ryhtyi purkamaan Nijazovin henkilökulttia ja kumoamaan tämän kiistanalaisia määräyksiä. Neutraalisuusmonumentti siirrettiin myös Ašgabatin keskustasta kaupungin laidalle. Pian Berdimuhamedow alkoi kuitenkin korvata Nijazovin henkilökulttia omallaan. Hänet valittiin presidentiksi toiselle viisivuotiskaudelle vuonna 2012, vaaleja pidettiin yleisesti vilpillisinä. Berdimuhamedow on keskittänyt Turkmenistanissa vallan itselleen ja maan hallitukseen valittujen henkilöiden on oltava uskollisia Berdimuhamedowille. Berdimuhamedowin johdolla perustuslakiin on ajettu muutos, jonka nojalla presidenttikauden pituutta on pidennetty viidestä seitsemään vuoteen, presidentin ylin ikäraja, joka aiemmin oli 70 vuotta, on poistettu. Muutokset tulivat voimaan juuri ennen vuoden 2017 vaaleja, jotka Berdimuhamedow odotetusti voitti 98 prosentin enemmistöllä. Berdimuhamedowin muutosten on katsottu olevan todiste siitä että hän aikoo pysyä presidentinvirassa loppuelämänsä ajan.
Scalawag

| Scalawag |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Kirk Douglas
Käsikirjoittaja:  Albert Maltz Sid Fleischman
Tuottaja:  Anne Buydens
Säveltäjä:  John Cameron
Kuvaaja:  Jack Cardiff
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat Italia
Tuotantoyhtiö:  Bryna Productions Oceania Produzioni Internazionali Cinematografiche (käännä suomeksi)
Levittäjä:  Paramount Pictures
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Scalawag on näyttelijä Kirk Douglasin ohjaama ja tähdittämä seikkailuelokuva vuodelta 1973. Jugoslaviassa kuvatun elokuvan muissa pääosissa ovat nuori Mark Lester sekä Neville Brand, George Eastman, Don Stroud, Lesley-Anne Down ja Danny DeVito.
Scalawag oli Douglasin ensimmäinen työ ohjaajana, ja sen tuottajana toimi hänen vaimonsa Anne Douglas. Tämän jälkeen Douglas ohjasi vain elokuvan Kova sakki (Posse, 1975) kaksi vuotta myöhemmin. Kumpikaan elokuva ei menestynyt kummemmin. Scalawagia ei ole esitetty Suomessa.
Juoni

Elokuva on eräänlainen kuivalle maalle sijoitettu, myös lännenfilmin aineksia sisältävä mukaelma Robert Louis Stevensonin Aarresaari-tarinasta. 1840-luvun kultakuumeen kiihdyttämällä Kalifornian niemimaalla puujalkainen merirosvo Peg (Douglas) mellastaa rosvojoukkoineen. Eri vaiheiden jälkeen Pegin joukkio lyöttäytyy yhteen latinomies Don Aragonin (Eastman) ja tämän vaimon (Down) ja nuoren pojan (Lester) kanssa kultaa löytääkseen. Saaren sijasta aarre on kätketty luoksepääsemättömään kanjoniin, ja aarrekartan sijasta tarkan sijainnin tietää vain puhuva papukaija (äänenä Mel Blanc).
Vastaanotto

Perhe-elokuvaksi tarkoitettua Scalawagia on moitittu sekavuudesta ja kömpelyydestä niin käsikirjoituksen, ohjauksen, kuvauksen kuin leikkauksenkin osalta. Erään kriitikon mukaan tarina epäonnistuu juuri niissä asioissa, joilla se yrittää erottua selvänä esikuvana olleesta Aarresaaresta.
Turn! Turn! Turn! (To Everything There Is a Season)

| ”Turn! Turn! Turn! (To Everything There Is a Season)” Pete Seeger |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: The Bitter and the Sweet
 Julkaistu: marraskuu 1962
 Tyylilaji: folk
 Kesto: 03.08
 Levy-yhtiö: Columbia Records
The Bitter and the Sweetin muut kappaleet
| ”Barbara Allen” 5. | ”Turn! Turn! Turn!” 6. | ”Around and Around Old Joe Clark” 7. |
”Turn! Turn! Turn! (To Everything There Is a Season)” on yhdysvaltalaismuusikko Pete Seegerin kirjoittama musiikkikappale, jonka sanoitus perustuu Raamatun Saarnaajan kirjaan. Seeger teki kappaleen vuonna 1959 ja levytti sen heinäkuussa 1962 albumilleen The Bitter and the Sweet.
Vuonna 1965 kappaleen levytti yhdysvaltalainen folk rock -yhtye The Byrds. Tämä versio oli singlenä ilmestyessään suuri hitti nousten Yhdysvaltain listaykköseksi kolmen viikon ajaksi. Se ilmestyi myös yhtyeen albumilla Turn! Turn! Turn!
Pete Seegerin versio

Folk-muusikko ja aktivisti Pete Seeger kirjoitti kappaleen vuonna 1959 omien sanojensa mukaan vastalauseeksi levy-yhtiönsä vaatimukseen tehdä helpommin lähestyttäviä ja vähemmän provosoivia lauluja. Hän lainasi sanoituksen Raamatun Saarnaajan kirjasta (luku 3, jakeet 1–8). Seeger teki siihen yksinkertaisen sävelen, jota hän itse vertasi kappaleeseen ”Tuiki, tuiki tähtönen”. Seeger kertoi laulun synnystä vuonna 1988:
»Sain kirjeen julkaisijaltani, jossa hän sanoi: ”Pete, en voi myydä näitä kirjoittamiasi protestilaulujasi”. Ja olin vihainen. Istuin alas nauhurin kanssa ja sanoin: ”En voi kirjoittaa sellaisia kappaleita, joita haluat. Tarvitset siihen jonkun muun. Osaan kirjoittaa vain tällaisia lauluja.” Otin taskustani paperilappusen ja improvisoin siihen melodian vartissa. Ja lähetin sen hänelle (julkaisijalle). Viikon päästä sain häneltä kirjeen, jossa sanottiin: ”Mahtavaa! Juuri sitä mitä etsin.”» 
(Pete Seeger)
Seeger esitti kappaletta heti sen valmistuttua, mutta hän ei levyttänyt sitä ennen heinäkuuta 1962, jolloin tämän esitys New Yorkin Bitter End -yökerhossa nauhoitettiin. Konsertista koostettiin albumi The Bitter and the Sweet, ja ”Turn! Turn! Turn!” oli sen kuudes raita. Albumin julkaisi Columbia Records marraskuussa 1962.
The Byrdsin versio

| ”Turn! Turn! Turn! (To Everything There Is a Season)” The Byrds |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Turn! Turn! Turn!
 B-puoli: ”She Don’t Care About Time”
 Äänitetty : 10. syyskuuta 1965
 Julkaistu: 1. lokakuuta 1965
 Formaatti: 7"-single
 Tekijä(t): Saarnaajan kirja, Pete Seeger
 Tuottaja(t): Terry Melcher
 Tyylilaji: folk rock
 Kesto: 03.49
 Levy-yhtiö: Columbia, CBS
The Byrdsin muut singlet
| ”All I Really Want to Do” 1965 | ”Turn! Turn! Turn! (To Everything There Is a Season)” 1965 | ”Set You Free This Time” 1966 |
The Byrdsin versio > Taustaa ja äänitys

”Turn! Turn! Turn!:in” sovittaminen folk rockiksi ja The Byrdsin kolmanneksi singleksi oli yhtyeen kitaristi-laulajan Jim McGuinnin (myöh. Roger McGuinn) idea. Kappale oli hänelle tuttu, sillä hän oli Pete Seegerin fanina kuullut sitä hänen esittämänään 1960-luvun alussa, minkä lisäksi hän oli ollut kitaristina The Limeliters -yhtyeen vuoden 1962 cover-versiolla. McGuinn soitti kitaraa myös Judy Collinsin vuoden 1963 versiolla, jonka hän itse sovitti. McGuinnin tyttöystävä oli pyytänyt tätä laulamaan kappaletta yhtyeen keikkabussissa heinäkuun 1965 Yhdysvaltain-kiertueen aikana, ja syyskuun ensimmäisenä päivänä Byrds yritti ensimmäisen kerran harjoitella sitä studiossa. Saman kuun 10. päivänä äänitettiin lopullinen versio. Joidenkin tietojen mukaan siitä otettiin jopa 50–78 ottoa, ennen kuin lopputulokseen oltiin tyytyväisiä.
Kappaleen on katsottu sopineen Byrdsin materiaaliin hyvin, sillä se muistutti yhtyeen ensimmäistä suurta hittiä, ”Mr. Tambourine Mania”. Lisäksi pidettiin tärkeänä, ettei kappale ollut kahden ensimmäisen singlen tavoin Bob Dylanin kirjoittama, sillä yhtyettä oli arvosteltu siitä, että se tukeutui liikaa hänen sävellyksiinsä.
The Byrdsin versio > Julkaisu ja vastaanotto

Vaikka yhtyeen manageria Jim Dicksonia hiukan arvelutti kappaleen raamatullinen teksti, antoi hän asian kuitenkin olla. ”Turn! Turn! Turn!” ilmestyi singlenä 1. lokakuuta 1965 ja se nousi joulukuuhun mennessä Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listan kärkeen. Se oli ykkösenä kolme viikkoa ja säilyi listalla kaikkiaan neljätoista viikkoa. Singlen julkaisi Columbia Records B-puolenaan ”She Don’t Care About Time”.
”Turn! Turn! Turn!:in” menestykseen Yhdysvalloissa on katsottu vaikuttaneen sen puhutteleva sanoitus siitä, kuinka maailmassa kaikella on aikansa ja paikkansa. Musiikkitoimittaja Jake Nyman toteaa kirjassaan Kovan päivän ilta, että ”kansalaisoikeusliikkeen, Vietnamin sodan ja rotumellakoiden nostattamien rauhanmarssien sekaan nämä ikiaikaiset raamatulliset viisaudet sopivat paremmin kuin hyvin”. Erityisesti viimeistä riviä ”A time for peace, I swear it’s not too late” on pidetty lähes täydellisenä sanomana joulun 1965 lähestyessä.
»Se (kappale) oli siihen aikaan folk-standardi, mutta soittaessani se muuttui rock and rolliksi, koska olin suunnitellut sen sellaiseksi. [...] Ajattelimme, että se olisi hyvä single. Siinä oli kaikki; hyvä sanoma, hyvä melodia ja rytmi.» 
(Roger McGuinn)
Myös kappaleen säveltäjä Pete Seeger piti The Byrdsin versiosta, vaikka ei ollutkaan suuri rock and roll -musiikin ystävä.
Yhdysvaltain ulkopuolella singlen julkaisi CBS Records. Painosten B-puolena oli lähes poikkeuksetta Yhdysvaltain tavoin ”She Don’t Care About Time”. Britanniassa kappale ylsi kahdeksan listaviikon aikana korkeimmillaan sijalle 26. Länsi-Saksassa kappale pääsi sijalle kahdeksan ja Alankomaissa sijalle viisitoista.
The Byrdsin versio > Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Yhdysvallat | 1. | 14 | 1965 |  |
|  Länsi-Saksa | 8. |  | 1965 |  |
|  Alankomaat | 15. | 3 | 11.12.1965 |  |
|  Britannia | 26. | 8 | 13.11.1965 |  |
Muita versioita

Pete Seegerin ja The Byrdsin lisäksi kappaletta ovat esittäneet lukuisat muutkin yhtyeet ja artistit. Vuonna 1962 sen levytti The Limeliters -yhtye albumilleen Folk Matinee. Seuraavana vuonna sen julkaisi folk-laulajatar Judy Collins albumillaan Judy Collins 3. The Byrdsin kitaristi-laulaja Jim McGuinn soitti molemmissa levytyksissä kitaraa, minkä lisäksi hän sovitti Collinsin version.
Kappaleen ovat levyttäneet myös muun muassa Dolly Parton, The Seekers, Wilson Philips, Belle & Sebastian, Nina Simone ja Larry Norman.
Juhana I (Portugali)

| Juhana I |
| --- | --- |
 Juhana I n. 1435
Portugalin kuningas
Valtakausi:  1. huhtikuuta 1385 – 14. elokuuta 1433
Edeltäjä:  Ferdinand I interrgenum
Seuraaja:  Edvard I

Syntynyt:  João 11. huhtikuuta 1357 Lissabon, Portugali
Kuollut:  14. elokuuta 1433 (76 vuotta) Lissabon, Portugali
Hautapaikka:  Batalhan luostari
Puoliso:  Philippa of Lancaster
Lapset:  Branca   Afonso   Duarte, Edvard I  Pedro, Coimbran herttua   Henrik Purjehtija   Isabel, Burgundin herttuatar   João, Portugalin konnetaabeli   Fernando, infante Santo   Afonso I, Bragançan herttua   Beatriz
Suku:  Aviz
Isä:  Pietari I
Äiti:  Teresa Lourenço
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Anglo-portugalilainen Windsorin sopimus, 9. toukokuuta 1386
Batalhan luostari
Juhana I (port. João I o Bom, o Grande); (11. huhtikuuta 1357 Lissabon, Portugalin kuningaskunta – 14. elokuuta 1433 Lissabon) oli Portugalin ja Algarven kuningas vuosina 1385–1433.
Suku

Juhana I:n vanhemmat olivat kuningas Pietari I ja tämän lyhytaikainen rakastajatar Teresa Lourenço (1330–?), jonka 1400-luvun historioitsija Fernão Lopes sanoi olleen Galician ylhäisöön kuuluva. 1700-luvun lopulla Portugalin kansallisarkistosta löytyneessä asiakirjassa kerrotaan, että hän oli lissabonilaisten kauppiaitten Lourenço ja Sancha Martinsin tytär. João oli heidän avioton poikansa, joka aluksi annettiin isoisänsä Lourençon hoiviin. Hänestä tehtiin seitsemänvuotiaana, toisten tietojen mukaan jo kuusivuotiaana, Avizin ristiretkeläisritarikunnan suurmestari. Tästä on peräisin hänen dynastiansa nimi Avizin hallitsijasuku.
Hän sai uskonnollsen ja sotilaallisen koulutuksen luultavasti Avizissa Alentejossa. Isän kuoltua vuonna 1367 veli Ferdinand I:stä tuli kuningas, joka aloitti tuhoon johtaneen kilpailun Kastilian uuden kuninkaan Henrik II:n Äpärän kanssa, joka lopulta pakotti Ferdinandin hyväksymään avioliiton perillisensä Beatrizin kanssa, mikä vaaransi Portugalin tulevan itsenäisyyden.
Kun Ferdinand kuoli vuonna 1383, hänen leskensä kuningatar Leonór Telles de Meneses alistui poikapuolensa Juhana I:n vaatimuksen, että tämä tunnustettaisiin Portugalin kuninkaaksi Leonórin omien poikien sijaan. Tuleva Juhana I eli João de Aviz, joka tähän asti oli pysynyt tarkasti taustalla, vaikka hänet oli pidätetty joksikin aikaa vuonna 1382, sai nyt Nuno Álvares Pereiran johtaman nuorten nationalistien ryhmän painostamana murhaamaan kuningatar Leonorin suosikin ja neuvonantajan, galicialaisen Ourémin kreivi João Fernandes Andeiron. Juhana sai heti kansan tuen, ja kuningatar Leonór pakeni Lissabonista Kastiliaan anoen sieltä apua. Toukokuussa 1384 Kastilian armeija piiritti Lissabonia, kunnes ruton puhkeaminen pakotti joukot vetäytymään syyskuussa.
Valinta kuninkaaksi

Juhana oli nimetty valtakunnan puolustajaksi, mutta huhtikuussa 1385 kolmen säädyn edustajat tapasivat cortesissa eli säätykokouksessa Coimbrassa, ja kun oli osoitettu, että kuningas Pietari I:n vanhimpia elossa olevia poikia ei oltu laillistettu, Juhana valittiin kuninkaaksi. Lissabonin ja Porton kaupungit sekä kauppiaat ja kauppakillat tukivat häntä innokkaasti (hänen äitinsä oli kauppiaitten tytär Lissabonista), mutta suuri osa vanhemmasta aatelista kannatti silti Kastilian kuningaskuntaa. Juhana ja Nuno Álvares, josta oli tullut hänen konnetaabelinsa, marssivat pohjoiseen ja saivat haltuunsa strategisesti tärkeimmät alueet, mutta palasivat kuultuaan kastilialaisten valmistelevan suurta hyökkäystä. Espanjan joukkojen saapuessa Keski-Portugaliin Juhana ja Nuno Álvares estivät niitä etenemästä katkaisemalla tien Lissaboniin ja voittivat kuuluisan Aljubarrotan taistelun 14. elokuuta 1385. Tämä voitto takasi Portugalin itsenäisyyden ja teki Juhanasta halutun liittolaisen.
Hän oli jo saanut jonkin verran englantilaista apua, ja pieni ryhmä englantilaisia ​​jousiampujia oli taistellut hänen puolestaan ​​Aljubarrotassa, ja nyt hän teki Windsorin sopimuksen 9. toukokuuta 1386, josta tuli anglo-portugalilaisen liiton kulmakivi. Tämän seurauksena Lancasterin herttua John of Gaunt saapui Galiciaan toivoen Kastilian kuningas Pietari I Julman ja tämän rakastajattaren María de Padillan aviottoman tyttären prinsessa Constanzan kanssa vuonna 1371 solmimansa avioliiton avulla saavansa oikeudet Kastilian kruunuun. João de Aviz sinetöi liiton avioitumalla helmikuussa 1387 Lancasterin herttuan tyttären Filippan kanssa. Yhteinen hyökkäys Leóniin epäonnistui, ja Lancasterin herttua joukkoineen vetäytyi. João de Aviz teki 10 vuoden aselevon Kastilian kanssa vuonna 1389, mutta rajasota Kastilian kanssa jatkui sen jälkeen, kunnes rauha vihdoin solmittiin vuonna 1411.