stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Michel Jazy

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Michel Jazy |  Michel Jazy |  Michel Jazy |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | 1 500 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1962 | 1 500 metriä |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | 5 000 metriä |  |
|  Hopeaa | Budapest 1966 | 1 500 metriä |  |
Michel Jazy (13. kesäkuuta 1936 Oignies, Ranska – 1. helmikuuta 2024) oli ranskalainen juoksija. Hän oli olympiamitalisti, kaksinkertainen Euroopan mestari ja viestit mukaan lukien yhdeksänkertainen maailmanennätysmies.
Jazy sijoittui kymmenenneksi Tukholman 1958 EM-kilpailujen 1 500 metrillä. Rooman olympialaisissa 1960 hän saavutti samalla matkalla hopeaa ajalla 3.38,4 Herb Elliottin voittaessa kilpailun uudella maailmanennätystuloksella 3.35,6.
Jazy teki ensimmäisen kaikkiaan seitsemästä henkilökohtaisesta maailmanennätyksestään juostessaan 14. kesäkuuta 1962 Pariisissa 2 000 metrillä ajan 5.01,6. Vain kolmetoista päivää myöhemmin hän paransi St. Maur'ssa 3 000 metrin ME:n lukemiin 7.49,2. Saman vuoden syyskuussa hän voitti Belgradin EM-kilpailuissa kultaa 1 500 metrillä ajalla 3.40,9 – hopeamitalisti Witold Baran hävisi yli sekunnin. Kesäkuussa 1963 hän teki Pariisissa kahden mailin maailmanennätyksen 8.29,6. Saman vuoden heinäkuussa hän juoksi 1 500 metrillä Euroopan ennätyksen 3.37,8.
Tokion olympialaisissa 1964 Jazy lähti 5 000 metrin kilpailussa irtiottoon viimeisen kierroksen alkaessa. Takasuoralla hän kasvatti eron seuraaviin jo kymmeneen metriin ja johti kilpailua vielä 50 metriä ennen maalia, mutta putosi lopulta neljänneksi vain kaksi kymmenystä hopeasta jääneenä.
Kesäkuussa 1965 Jazy rikkoi neljä maailmanennätystä. Hän juoksi 9. kesäkuuta Rennesissä mailin maailmanennätyksen 3.53,6. Kaksi viikkoa myöhemmin hän paransi Melunissa kahden mailin ME:n lukemiin 8.22,6 ja rikkoi samalla omissa nimissään olleen 3 000 metrin maailmanennätyksen ajalla 7.49,0. Kaksi päivää myöhemmin hän teki parhaan osuusajan Ranskan 4 × 1 500 metrin viestijoukkueen juostessa uuden maailmanennätyksen 14.49,0.
Kesäkuussa 1966 Jazy paransi 1 500 metrin Euroopan ennätyksen aikaan 3.36,4 ja kymmenen päivää myöhemmin aikaan 3.36,3. Hän voitti Budapestin EM-kilpailuissa 1966 kultaa 5 000 metrillä kukistaen Harald Norpothin yli sekunnilla – Jazyn aika oli 13.42,8. 1 500 metrillä hän saavutti Bodo Tümmlerin jälkeen hopeaa ajalla 3.42,2. Jazy teki viimeisen henkilökohtaisen maailmanennätyksensä 12. lokakuuta 1966 St. Maur'ssa juostessaan 2 000 metriä ajassa 4.56,2.
Jazy voitti Ranskan mestaruuden 800 metrillä vuosina 1961 ja 1962, 1 500 metrillä vuosina 1956, 1957, 1958, 1960, 1963 ja 1964, 5 000 metrillä vuonna 1966 sekä maastojuoksussa vuosina 1965 ja 1966. ME- ja EE-lajiensa lisäksi hän juoksi Ranskan ennätyksiä muun muassa 800 metrillä (parhaimmillaan 1.47,1 vuonna 1962), 880 jaardilla (1.48,0 vuonna 1962) ja 1 000 metrillä (parhaimmillaan 2.19,1 vuonna 1963).
Christophe Épalle

Épalle, 1993
Christophe Épalle (s. 23. tammikuuta 1969 Saint-Etienne, Loire, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli moukarinheitto.
Épalle edusti maataan arvokilpailuissa yli kymmenen kertaa ja selviytyi neljästi loppukilpailuun. Barcelonan 1992 olympialaisissa hän sijoittui kymmenenneksi tuloksella 74,84 m. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän oli kahdeksas tuloksella 76,22 m, Helsingin EM-kilpailuissa 1994 seitsemäs tuloksella 75,22 m sekä Budapestin EM-kilpailuissa 1998 sijalla 12 tuloksella 74,00 m. Uransa pisimmän arvokilpailutuloksen 76,27 m hän heitti Münchenin EM-kilpailuissa 2002 mutta sillä hän ei selviytynyt karsinnasta jatkoon. Koko uransa pisimmän heiton 81,79 m hän heitti vuonna 2000.
Épalle voitti moukarinheitossa Ranskan mestaruuden vuosina 1995, 1998, 2003 ja 2004. Hän teki toukokuussa 1993 Ranskan ennätyksen 79,98 m, jonka rikkoi Gilles Dupray viisi vuotta myöhemmin.
Henkilökohtaiset ennätykset

Moukarinheitto: 81,79 m (2000)
Kuulantyöntö: 17,48 m (1991)
Kiekonheitto: 54,98 m (1992)
Keihäänheitto: 61,92 m (1990)
Aiheesta muualla

Christophe Épalle Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
Eric Balfour

| Eric Balfour |
| --- | --- |
 Eric Balfour vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1977 (ikä 47) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1991-
Merkittävät roolit:  Milo Pressman 24 Kemper Texasin moottorisahamurhat Jarrod Skyline
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Eric Salter Balfour (s. 24. huhtikuuta 1977 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä. Televisiossa hän on esittänyt muun muassa Milo Pressmania sarjan 24 ensimmäisellä ja kuudennella tuotantokaudella sekä Gabe Dimasia, Claire Fisherin poikaystävää, Mullan alla -sarjassa. Lisäksi hän on esiintynyt päärooleissa muun muassa elokuvassa Texasin moottorisahamurhat ja televisioelokuvassa Dinoshark.
Aiheesta muualla

The Eric Balfour Fan Site (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1961

Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1961 järjestettiin Uumajassa, Ruotsissa. Ohjelmassa olivat miesten 20 kilometrin kilpailu sekä joukkuekilpailu, jonka tulokset saatiin laskemalla yhteen kunkin maan kolmen parhaan kilpailijan ajat 20 kilometriltä.
Miehet > 20 kilometriä

| Sija | Maa | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Kalevi Huuskonen | 1.32.11 |
| 2 |  | Aleksandr Privalov | 1.35.07 |
| 3 |  | Paavo Repo | 1.35.20 |
: ...
| 5 |  | Antti Tyrväinen | 1.38,07 |
| 10 |  | Eino Närvä | 1.41,22 |
Miehet > Joukkuekilpailu

| Sija | Maa | Joukkue | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Kalevi Huuskonen Paavo Repo Antti Tyrväinen | 4.45.38 |
| 2 |  | Aleksandr Privalov Valentin Pšenitsyn Dmitri Sokolov | 4.51.35 |
| 3 |  | Tage Lundin Klas Lestander Stig Andersson | 5.06.11 |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Suomi | 2 | 0 | 1 |
| 2. |  Neuvostoliitto | 0 | 2 | 0 |
| 3. |  Ruotsi | 0 | 0 | 1 |
Juho Rainio

| Juho Rainio |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 1.2.1911–1.2.1914  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1878 Maaria
Kuollut: 10. toukokuuta 1918 (40 vuotta) Pori
Ammatti:  toimittaja
Juho (Jussi) Reino Rainio (vuoteen 1897 Johan Reinhold Lundén, 5. huhtikuuta 1878 Maaria – 10. toukokuuta 1918 Pori) oli suomalainen toimittaja, osuustoimintamies ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1911–1914. Hän oli yksi Vähäväkisten Osuusliikkeen (nyk. Turun Osuuskauppa) ja Suomen Osuuskauppojen Keskusosuuskunnan (SOK) perustajista. Vuosina 1906–1917 Rainio työskenteli Porissa ilmestyneen Sosialidemokraatin toimitussihteerinä ja päätoimittajana.
Rainio edusti läheisten työtoveriensa Eetu Salinin ja Väinö Tannerin tavoin SDP:n revisionistista oikeistosiipeä, joka tuomitsi aseellisen vallankumouksen. Tannerin mukaan Rainio oli Otto Wille Kuusisen, Yrjö Mäkelinin, Yrjö Sirolan ja Edvard Valppaan ohella puolueen lahjakkaimpia sanomalehtimiehiä. Helsingin Sanomien perustajan Eero Erkon kerrotaan pitäneen Rainion toimittamaa Sosialidemokraattia maan parhaana maakuntalehtenä.
Sisällissodan aikana Rainio ei osallistunut punaisten toimintaan, mutta hänet vangittiin siitä huolimatta ja surmattiin Porin raatihuoneen vankityrmässä koko yön jatkuneen pahoinpitelyn päätteeksi. Syynä on yleisesti pidetty Rainion kärkeviä lehtikirjoituksia.
Elämä > Nuoruus

Juho Rainion vanhemmat olivat Pöytyästä kotoisin ollut itsellinen Reinhold Rainio (s. Lundén, 1841-1917) ja Maarian Raunistulassa syntynyt Augusta Serafia Liisantytär (1853-1937). Kansakoulun käytyään hän työskenteli 1890-luvun alusta lähtien Turussa Auran kirjapainossa ja myöhemmin Länsisuomen Työmiehen latojana Ammattilaisten Kirjapainossa. Rainio oli Suomen Kirjaltajaliiton Turun osaston aktiiveja. Vuonna 1896 Rainio oli perustamassa Maarian työväenyhdistystä ja hän kuului vuosisadan vaihteessa myös paikallisen nuorisoseuran johtokuntaan.
Elämä > Osuustoimintaliikkeessä

Pellervo-Seuran luennoitsijan Väinö Axelsonin esitelmän kuultuaan Rainio sai ajatuksen maanviljelijöiden harjoittaman osuustoiminnan soveltamisesta kaupunkien työväestön keskuuteen. Vuonna 1902 Raunistulassa perustettiin hänen aloitteestaan Vähäväkisten Osuusliike. Rainio toimi sen johtokunnan puheenjohtajana 1902-1903 ja oli jäsenenä osuuskauppojen valtakunnallista keskusosuuskuntaa suunnitelleessa Pellervon komiteassa. Kesällä 1903 hän osallistui seuran järjestämälle opintomatkalle Pohjoismaihin ja Keski-Eurooppaan. Kotimaahan palattuaan Rainio palkattiin Pellervon kiertäväksi osuuskauppaneuvojaksi. SOK:n aloitettua hän kuului sen sisällä toimineeseen Väinö Tannerin johtamaan pellervolaisten vastaiseen oppositioon. Vastavoimaksi syntyi lyhytikäiseksi jäänyt Lounais-Suomen Osuuskauppojen Liitto, jonka äänenkannattaja oli Rainion toimittama Auta Itseäsi -lehti. Jouduttuaan jättämään Pellervon hän työskenteli 1904-1905 Riihimäen Osuuskaupan johtajana, kunnes siirtyi Tannerin apulaiseksi Vähäväkisten Osuusliikkeen toiseksi johtajaksi. Suurlakon aikana Rainio ja Tanner olivat Pietarissa, jossa he seurasivat Venäjän vallankumouksen tapahtumia.
Elämä > Toimittaja ja kansanedustaja

Talvella 1906 Rainio muutti Eetu Salinin kutsusta Poriin, jossa hän oli perustamassa Osuuskunta Kehitystä ja sen julkaisemaa Sosialidemokraattia. Rainiosta tuli nimellisesti lehden toimitussihteeri, mutta hän vastasi suuresta osasta toimitustyöstä itse laatien muun muassa pääkirjoitukset. Vuosina 1908-1914 Rainio oli myös lehden päätoimittaja. Sanomalehtimiehenä hän oli aikaansa edellä. Rainion filosofian mukaan lehden piti herättää huomiota, oli se sitten hyvää tai pahaa. Hän panosti maakuntakirjeenvaihtajiin, monipuoliseen uutistarjontaan sekä erityisesti faktapohjaisiin uutisiin ja niiden tuoreuteen. Esimerkiksi Viaporin kapinan aikana Rainio ei jäänyt odottamaan uutistoimistojen raportteja, vaan lähetti Kehityksen toimitusjohtajan Tahvo Ruotsalaisen seuraamaan tapahtumia paikan päälle. Nimimerkillä ”Jäärä” julkaistut pakinat eivät usein miellyttäneet kaupungin porvaristoa. Hän kävi kiivasta sananvaihtoa muun muassa Satakuntaan kirjoittaneen Algot Untolan sekä Satakunnan Sanomien päätoimittajan Antero Lammisen kanssa. Sosialidemokraatissa kolme vuotta työskennelleen Väinö Tannerin mukaan Rainion vika oli juuri hänen liian kärkevä kirjoitustapansa.
Rainio oli Porin Työväen Osuuskaupan (PTO) johtokunnan varapuheenjohtaja vuodesta 1908 lähtien. Liikkeen 1910-luvulla tapahtunutta voimakasta laajenemista eri puolille Satakuntaa pidetään pitkälti hänen ansionaan. Rainio toimi myös kahteen otteeseen Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtajana ja oli muun muassa Porin työväenyhdistyksen sekä Porin työväenopiston johtokuntien jäsen. Hän kieltäytyi useita kertoja kansanedustajaehdokkuudesta, kunnes viimein lähti vuoden 1911 vaaleihin. Rainio istui eduskunnassa ainoastaan yhden vaalikauden 1911-1914.
Elämä > Kumousvuodet

Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Rainio valittiin Porin työväenneuvoston jäseneksi. Maaliskuun lopussa hän puhui kauppatorilla järjestetyssä vallankumousuhrien muistojuhlassa ja johti Eetu Salinin kanssa mielenosoitusta, joka kävi esittämässä vaatimuksiaan kaupunginvaltuustolle sekä pormestari Torsten Malinille. Elokuussa heidän väitettiin kiihottaneen väkijoukkoa poliisilaitoksella tapahtuneen mellakan yhteydessä. Rainio kuitenkin tuomitsi kaiken väkivaltaisen toiminnan piirijärjestön kokouksessa laaditussa julkilausumassa. Syyskuussa hänestä tuli työväestön edustajilla laajennetun kaupunginvaltuuston jäsen. Myöhemmin syksyllä Rainio vastusti työväen järjestyskaartin perustamista ja tuomitsi Sosialidemokraatin palstoilla yleislakon aikaiset veriteot. Väkivaltaisuuksiin pettyneenä hän erosi syntyneen luottamuspulan takia lehden toimituksesta ja siirtyi PTO:n toiseksi johtajaksi. Marraskuussa pidetyssä SDP:n ylimääräisessä puoluekokouksessa Rainio asettui tiukasti parlamentaristiselle linjalle. Vuodenvaihteessa hän julkaisi Sosialidemokraatin etusivulla poliittisen testamenttinsa, jossa niin ikään painotettiin työväenliikkeen parlamentaristisia saavutuksia.
Sisällissodan käynnistyttyä Rainio yritti saada osapuolia neuvottelupöydän ääreen aseellisten yhteenottojen välttämiseksi, mutta kaupungin porvaristo ei kiinnostunut ajatuksesta pitäessään tarjousta hänen virittämänään ansana. Kansanvaltuuskunnan tarjotessa Rainiolle vallankumoushallinnon tehtäviä hän kieltäytyi ainakin Työväen pääneuvoston jäsenyydestä. Rainio valittiin kuitenkin punaisten nimittämän uuden kaupunginvaltuuston sekä Suomen Pankin Porin haarakonttorin diskonttokomitean jäseneksi. Hänen osallistumisestaan niiden toimintaan ei ole tietoa. Rainio jatkoi PTO:n johtajana ja vieraili Tampereella, jossa hän keskusteli sotatilanteesta Eetu Salinin ja kaupungin punaisen poliisimestarin Pekka Lönngrenin kanssa. Tietokirjailija Pertti Rajala mainitsee vuonna 2019 ilmestyneessä kirjassaan Satakunta 1918, että Rainio oli aiemmin luultua tiiviimmässä yhteydessä punaisiin, mutta on myöhemmin korjannut kyseessä olleen Porin punakaartin huolto-osastoon kuuluneen räätäli Juho Edvard Rainion (1873-1918).
Perhe

Juho Rainion puoliso oli Liedon Taatilassa syntynyt Fanny Amanda Taateli (1880-1954), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1901. Pariskunnalla oli neljä lasta. Aviomiehensä kuoleman jälkeen Fanny joutui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin, jolloin Väinö Tanner järjesti hänelle työpaikan Helsingistä Elannon keittiöstä. Heidän tyttärensä Lyylin (1902–1968) puoliso oli Arvo ”Poika” Tuominen. Nuorempi tytär Sirkka (1907-1986) puolestaan avioitui Leppävaarassa perheyritystä pyörittäneen leipurimestarin Veikko Mansikkalan kanssa. Rainion sisar oli kansanedustaja Aino Forsten ja veli toimittaja Toivo Rainio.
Teokset

Muutamia piirteitä ”Vähäväkisten Osuusliikkeen” Turussa synnystä ja toiminnasta v. 1902.  Turku:  Vähäväkisten Osuusliike, 1903.
Alkutaipaleelta 1/11 1902 – 1/11 1912 : katsauksia Porin Työväen Osuuskaupan kymmenvuotiseen toimintaan.  Pori:  Porin Työväen Osuuskauppa, 1913.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juho Rainio Wikimedia Commonsissa
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1911–1914 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (86):  Aalle-Teljo  Airola  Annala  Aro  Aromaa  Aronen  Eloranta  Eronen  Etelämäki  Gylling  Hakala  Herrala  Hoikka  A. Huotari  An. Huotari  Huttunen  Hämäläinen  Häyrynen  Jalava  Jalonen  A. Jokinen  V. Jokinen  Kananen  Kanervo  Kautto  Kirves  Kivikoski  Komu  Kopila (1911)  Koponen  Kotonen  Kronqvist  Kunnassalo  Kurkinen  Kuusinen  Kääriäinen  Laine  Lapveteläinen  Latvala  Lautasalo  Lehtimäki  Lehtonen  Leivo  Lonkainen  Lundström  Lylykorpi  Manner  Marttila (1911–1914)  Miettinen  Murros  S. Mäkelä  V. Mäkelä  Mäki  Mänty  Oksman  Paasonen  Paasivuori  Paunu  Perttilä  Pohjaväre  Pohjola  Pärssinen  Rainio  Rantanen  Saari  Saarinen  Salmi  Sainio  Salo  Savolainen-Tapaninen  Sirén  Tainio  Tervo  Tikkanen  Tokoi  Tuomi  Turunen  Typpö  Törmä  Valavaara  Valjakka  Valpas  Vatanen  Mikko Virkki  Väänänen  Wiik  S. Wuolijoki 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta 
Juho Rainion hauta Käppärän hautausmaalla.
Eliane Jacq

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1969 | 4×400 metriä |  |
Eliane Jacq (myöh. Viscart, s. 4. heinäkuuta 1948 Brest, Finistère, Ranska - 28. helmikuuta, 2011) oli ranskalainen pikajuoksija.
Jacq saavutti Ateenan EM-kisoissa 1969 hopeaa ensimmäistä kertaa arvokisojen ohjelmassa olleessa 4 × 400 metrin viestijuoksussa, jossa hän juoksi kolmannen osuuden; sekä juoksun voittanut Iso-Britannia että Ranska saivat nimiinsä maailmanennätysajan 3.30,8. Hän osallistui myös 400 metrin juoksuun mutta karsiutui välierissä ajalla 54,7. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän karsiutui 400 metrin alkuerissä sekä Sofiassa 1971 että Göteborgissa 1974.
Ranskan mestaruuden 400 metrillä Jacq voitti ulkoradoilla vuonna 1970 sekä sisäradoilla vuonna 1974.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metriä: 12,1 (1966)
200 metriä: 23,9 (1973)
400 metriä: 53,9 (1970)
Yves Le Roy

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yves Le Roy 10-ottelun kuulassa Rooman EM-kisoissa 1974. |  Yves Le Roy 10-ottelun kuulassa Rooman EM-kisoissa 1974. |  Yves Le Roy 10-ottelun kuulassa Rooman EM-kisoissa 1974. |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1974 | 10-ottelu |  |
Yves Le Roy (s. 23. helmikuuta 1951 Pariisi, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli kymmenottelu.
Le Roy sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 kymmenottelussa 13:nneksi 7 453 pisteellä. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 12:nneksi kerättyään 7 675 pistettä. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän saavutti hopeaa tuloksella 8 146 pistettä. Hänen tuloksensa kymmenottelun osalajeissa olivat seuraavat: 100 metrin juoksussa 10,95, pituushypyssä 772, kuulantyönnössä 13,37, korkeushypyssä 198, 400 metrin juoksussa 48,41, 110 metrin aitajuoksussa 15,04, kiekonheitossa 46,66, seiväshypyssä 465, keihäänheitossa 61,42 sekä 1 500 metrin juoksussa 4.35,5. Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui vielä kymmenenneksi 7 780 pisteellä.
Le Roy voitti kymmenottelussa Ranskan mestaruuden vuosina 1971–1975, 1977–1978 ja 1981. Hän paransi Ranskan ennätystä useita kertoja. Hän on pituudeltaan 191-senttinen ja painoi aktiivivuosinaan 87 kiloa.
Bonnie Bartlett

Bonnie Bartlett ja William Daniels
Bonnie Bartlett (s. 20. kesäkuuta 1929) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Bartlett syntyi Wisconsinissa ja tuli 1950-luvulla tunnetuksi roolistaan sarjassa Love of Life. Bartlett näytteli rouva Snideria televisiosarjassa Pieni talo preerialla. Ellen Craigin roolistaan sarjassa Sairaalan syke hän sai Emmy-palkinnon vuosina 1986 ja 1987.
Bartlett on ollut vuodesta 1951 naimisissa näyttelijä William Danielsin kanssa. Parille vuonna 1961 syntynyt poika kuoli pian synnytyksen jälkeen, ja myöhemmin Bartlett ja Daniels ottivat kaksi adoptiolasta.
Aiheesta muualla

Bonnie Bartlett Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards 
Henkilöt:  Elonet
Ali Khamenei

| Ali Khamenei Əli Xamenei> سید علی حسینی خامنه‌ای |
| --- | --- |
 Khamenei vuonna 2024.
Iranin hengellinen johtaja
 4. kesäkuuta 1989 −  
Edeltäjä:  Ruhollah Khomeini
Iranin 3. presidentti
 13. lokakuuta 1981 − 3. elokuuta 1989  
Edeltäjä:  Mohammad-Ali Rajai
Seuraaja:  Akbar Hašemi Rafsandžani
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. huhtikuuta 1939 (ikä 85) Mašhad, Iranin keisarikunta
Kansalaisuus:  iranilainen
Ammatti:  maa- ja vesirakennusinsinööri, pappi
Arvonimi: Suurajatollah
Puoliso:  Khojaste Bagherzadeh (vih. 1964)
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Uskonto:  šiialaisuus
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.khamenei.ir
Ajatollah Sejed Ali Hosseini Khamenei  kuuntele ääntämys (ohje) (pers. ‏آیت‌الله سید علی حسینی خامنه‌ای‎, Āyatollāh seyyed Ali Hoseyni Xāmene’i, azeriksi Seyid Əli Xamenei; s.19. huhtikuuta 1939 Mašhad, Iranin keisarikunta) on iranilainen ajatollah ja Iranin hengellinen johtaja. Hän oli Iranin presidentti vuosina 1981–1989. Khamenei valittiin presidentiksi Mohammad Ali Rajain kuoltua pommi-iskussa vuonna 1981 ja korkeimmaksi hengelliseksi johtajaksi ajatollah Khomeinin kuoleman jälkeen vuonna 1989.
Tausta ja yksityiselämä

Etniseltä taustaltaan Khamenei on etnisyydeltään azeri. Khamenei syntyi Mašhadissa ja molemmat hänen vanhemmistaan olivat vahvasti uskonnollisia. Isä toimi papistossa. Perheeseen kuului yhteensä kahdeksan lasta, joista Ali oli toiseksi vanhin. Hänen veljistään kaksi toimii myös uskonnollisina johtajina. Hän opiskeli useiden kuuluisien šiialaisten oppineiden alaisuudessa Qomissa. Näihin kuului mm. Ruhollah Khomeini. Saatuan opintonsa päätökseen Khamenei alkoi opettaa uskontoa seminaareissa ja yliopistoissa.
Šaahin alettua ajaa uudistuksia ja Irania entistä maallisempaan suuntaan 1960-luvulla, Khamenei (ja joukko muita uskonnollisia johtajia) radikalisoitui.
Khameneilta leikattiin eturauhassyöpä vuonna 2014. Vuonna 1981 Khamenei joutui salamurhayrityksen kohteeksi, minkä johdosta hänen oikea kätensä on halvaantunut.
Äidinkieltensä azerin ja persian lisäksi Khamenei osaa myös sujuvaa arabiaa. Hänellä on kerrottu olevan hyvä lauluääni, minkä lisäksi Khamenei soittaa taria.
Tausta ja yksityiselämä > Varallisuus

Iranin viranomaisten mukaan Khamenei elää vaatimattomasti ja "liikkuu köyhien tarvitsevien sekä marttyyrien ja veteraanien perheiden seurassa". Väitettä on kuitenkin pidetty harhaanjohtavana, koska entisenä presidenttinä Khamenei saa eläkettä, joka on suuruudeltaan 80 % hänen presidentinaikaisesta palkastaan.
Khamenein alaisuudessa toimii väitetysti valtava liiketoiminnan verkosto. Vuonna 2013 tämän arvoksi laskettiin 95 miljardia dollaria, eli enemmän kuin Iranin vuotuinen öljyvienti. Vuonna 2019 uusi arvio liiketoiminnan arvosta oli 200 miljardia dollaria. Varallisuutta hallinnoidaan Setad-nimisen organisaation kautta, joka mm. ottaa haltuunsa yksityistä maata ulkomailla asuvilta iranilaisilta ja uskonnollisilta vähemmitöiltä, jotka saatetaan oikeuslaitoksen kautta julistaa "hylätyiksi". Tämän jälkeen maat huutokaupataan eteenpäin. Muita varallisuuden lähteitä ovat öljyn lisäksi myös mm. ehkäisypillerien valmistus ja strutsien kasvatus.
Poliittinen ura

Kun Khomeinin lähti maanpakoon, Khamenei pysyi opettajansa lähipiirissä. Islamistivallankumouksen alettua Khamenei nimitettiin vallankumousneuvostoon. Sittemmin Khomeini nimitti hänet vaikutusvaltaiseksi Teheranin perjantairukouksen johtavaksi imaamiksi.
Khamenei oli mukana perustamassa islamistitasavaltalaista puoluetta, joka asetti hänet sittemmin ehdokkaakseen presidentinvaaleissa. Khamenei valittiin presidentiksi ensimmäistä kertaa vuonna 1981. Hän uusi paikkansa neljä vuotta myöhemmin. Presidentin virka on lähinnä seremoniallinen, ja Khamenei joutui vastentahtoisesti nimittämään pääministeriksi Mir-Hosein Musavin. Khamenein ja Musavin väliset suhteet olivat huonot ja he ottivat usein yhteen politiikassa.
Noustessaan presidentiksi Khameneista tuli Iranin ensimmäinen uskonnollinen johtaja, joka valittiin presidentiksi.
Hengellisenä johtajana

Khomeinin kuoltua vuonna 1989 asiantuntijoiden neuvosto valitsi Khamenein uudeksi hengelliseksi johtajaksi. Huomionarvoista on se, ettei Khamenei ollut tässä vaiheessa muodollisesti pätevä, koska hän ei kuulunut vanhempaan papistoon. Tätä kierrettiin kuitenkin aiemmin annettuihin fatwoihin vedoten.
Hengellisenä johtajana > Sisäpolitiikka

Khamenei kannattaa sukupuolierottelua ja vastustaa sukupuolten tasa-arvoa, jota hän pitää sionistisena salajuonena naisten yhteiskunnallisen roolin korruptoimiseksi.
Vain kuukausi Khamenein noustua hengelliseksi johtajaksi Iranissa järjestettiin kansanäänestys uuden perustuslain hyväksymiseksi. Uuden perustuslain kirjoittaminen oltiin tosin aloitettu jo Khomeinin kaudella. Perustuslain uudistukset antoivat hengelliselle johtajalle laajemmat toimivaltuudet puuttua Iranin politiikkaan.