stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo MTV:n tunnuksista
1993–1996

MTV alkoi lähettää vuonna 1993 ohjelmia omalla kanavallaan MTV3, jolla oli sekä pitkä että lyhyt tunnus.
Pitkä tunnus kesti 30 sekuntia ja sen alussa oli aamuöinen merimaisema, jonne ilmestyi läpinäkyvä kolmio, elävä pöllö sekä vaaleansinisiä nauhoja, joista muodostui kolmion keskelle MTV3:n logo viestien MTV:n ja Kolmoskanavan fuusiosta. Kirjaimet ”MTV” olivat tummansinisiä ja luku 3 oli punainen. Pitkää tunnusta esitettiin ohjelmalähetyksen aluksi.
Lyhyt tunnus kesti noin 10 sekuntia ja sitä esitettiin Seitsemän uutisten jälkeen sekä ohjelmalähetyksen päätteeksi. Lyhyen tunnuksen musiikki oli muunnos pätkästä pitkän tunnuksen musiikkia. Lyhyessä tunnuksessa oli niin ikään aamuöinen maisema ja siinä esiintyi sama elävä pöllö ja samat siniset nauhat kuin pitkässä tunnuksessa. Tunnuksen lopussa sinisistä nauhoista muodostui MTV3:n logo. Tunnuksissa esiintyneen pöllön suunnitteli John Kennedy McCallum Kennedy D'Auria Ltd:stä. Vaikka kanavailmeet vaihtuivatkin vuosina 1994 ja 1996, päätunnus pysyi samana vuoteen 2001 asti.
Pikkuhiljaa päättyvän vuosikymmenen mittaan käytettiin myös niin sanottuja noppapöllöjä. Ensimmäinen noppapöllö oli sininen, hohtava pöllö punaisessa neliössä. Noppapöllön suunnitelli Pekka Hamberg Brand Seller DDB:stä. 15. elokuuta 1994 käyttöön otetun ilmeen ennakkomainosten sekä jatkuu-tunnuksen tausta oli vihreä-violetti ja muistutti jokseenkin sahapaperia. MTV3 alkoi soittaa ohjelmalistausten musiikkina ensi kertaa yksinomaan kanavalle toteutettuja tunnusmusiikkeja, jotka olivat Ile Kallion ja Pekka Witikan tuottamia. Kallio ja Witikka tekivät MTV3:lle aluksi kolme eri tunnusmusiikkiehdotusta ja kanava otti jokaisen käyttöön. He tekivät lopulta 104 eri sovitusta, joissa käytettiin eri tyylejä ympäri maailman. Kallion ja Witikan tunnusmusiikit olivat käytössä kanavalla vuosina 1994–2005, ja musiikeissa kuultiin tietty kolmesta sävelestä koostuva jingle.
1996–2001

1. huhtikuuta 1996 otettiin käyttöön hieman kehitellympi noppapöllö. Se ei juurikaan eronnut edeltäjästään, mutta hohto oli poistettu ja pöllö oli vaihtanut värinsä valkoiseksi. Taustaväri oli punainen. Mainoskatkoilla tunnuksessa näytettiin esimerkiksi Helsingin ympäristöstä otettua videokuvaa. Aluksi kuva näkyi tunnuksessa selvänä, mutta lopuksi se sumeni. Jatkuu-tunnus oli melko lyhyt, joka vain vilahti ruudussa ennen mainoskatkoa ja mainoskatkojen jälkeen. Jatkuu-tunnuksen musiikki oli vaihdellut. Joskus jatkuu-tunnuksen teksti ”jatkuu” oli keltainen, muuten valkoinen. Ohjelmalistauksen musiikkina säilyivät Kallion ja Witikan tuottamat musiikit. Jouluna Jatkuu-tunnuksen sana ”jatkuu” korvattiin Joulukatu -sanalla. Jatkuu-tunnuksen musiikki oli sama kuin edellisessä jatkuu-tunnuksessa, jota käytettiin vuoteen 2000. Vuonna 2000 musiikki muuttui hieman ja noppapöllöstä tuli kolmiulotteisemman näköinen, jota käytettiin vuoteen 2001 asti. Vuodesta 1998 lähtien ohjelmien jälkeen tuli tunnus, jossa sininen hohtava noppapöllö ja sininen nauha olivat taivastaustassa. Taustalla luki isolla "Ohjelma on tuotettu MTV3-kanavalle".
2005–2013

3. lokakuuta 2005 MTV3 pelkisti kanavailmeensä valkoiselle pohjalle, jossa on punamusta pöllönsilmä. Luku 3 muutettiin mustaksi. Kanavailmeen suunnitteli Kemistryn Graham McCallum ja sen lähtökohtana oli ajatus pöllöstä ja sen 360 asteen näkökentästä. Ilmeellä haluttiin myös korostaa MTV3:n olevan suuren yleisön kanava. Tunnuksia oli vain yksi ja siinä eriväriset pallot pyörivät ympyrää, kunnes lopulta kaikki ympyrät menivät keskelle, jonka jälkeen tuli pöllönsilmä. Tunnusta näytettiin yleensä päiväsaikaan jokaisen ohjelman jälkeen. Vuoden 2006 marraskuussa ympyröiden tilalla oli maksukanavien logot (MTV3 Kanavapaketti aloitti silloin). Vuoden 2010 jälkeen tunnusta ei tosin enää käytetty. Ohjelmalistauksessa oli kolme seuraavaa ohjelmaa ja vasemmassa reunassa kunkin ohjelman kuva. Joskus kuvia ei näytetty ohjelmalistauksessa. Ennen ohjelman alkua näytettiin videopätkiä, joissa kamera kiersi 360 astetta. Videopätkissä kuvattiin muun muassa kanootilla melomista, vedessä uimista ja puisto-, kaupunki- ja torimaisemia. Pöllönsilmä esiintyi yksityiskohtina tunnuksissa, joiden ajatus oli kuvata MTV3:n laajaa ohjelmatarjontaa. Tunnuksen aikana kuului Marko Nybergin säveltämä kitaralla soitettu tunnusmusiikki. Iltaisin videopätkän aikana kuuluttaja kertoi, mikä ohjelma seuraavaksi on alkamassa ja mistä ohjelmista loppuilta koostui. Lasten- ja uusinta-ohjelmissa ei kuuluttaja sanonut mitään (kuten Salatut elämät). Jatkuu-tunnuksia oli puolestaan useita ja niissä pöllönsilmä seikkaili eri tavoin, kuten lentäen perhosen tai linnun lailla. Jatkuu-tunnuksissa saatettiin mainostaa tulevia ohjelmia, esimerkiksi Tappajahai -elokuvaa mainostaneessa tunnuksessa pöllön silmä muuttui hain eväksi.
2017–2019

MTV3 uudisti 22. toukokuuta 2017 jälleen kanavailmettään, mutta logo pysyi samana. Uuden ilmeen inspiraationa on jo muutama vuosi sitten käyttöönotetut sloganit "Tähtien koti", "Vain yksi otto" ja "Koko ilta kotimaista". Uuden konseptin tarkoituksena on nostaa myös kameran toisella puolella toimivia tv-alan ammattilaisia huomion kohteeksi. Edellinen "Koko ilta kotimaista" -konsepti haluttiin uudistaa uudeksi kolmen vuoden konseptiksi. Uuden kanavailmeen toteuttivat MTV ja Valve Groupin spin-off Wake Dynamite. Kuten edellisessä ilmeessä, jatkuu- sekä päätunnuksessa näkyy keskellä kuvaa MTV3-logo valkoisena.
MTVuutiset.fi korvasi MTV.fi-palvelun loppuvuodesta 2018, Katsomo.fin nimeksi sen sijaan tuli mtv. MTV laajensi 2018–2019 vuodenvaihteessa uutistarjontansa digitaalisissa kanavissa ympärivuorokautiseksi. Myös uutisstudion ilme päivitettiin, sekä lisättiin teknologiaa ja toiminnallisuutta.
2019–2022

MTV3:n seuraava kanavailme sekä logo otettiin käyttöön 6. elokuuta 2019. Muutoksen myötä logon ympäriltä poistui ympyrä, ja tekstistä tehtiin tummempilähde?.
Logot

MTV:n logo 1957–1975
MTV:n logo 1975–1992
MTV3:n logo 1993–1994
MTV3:n logo 1994–1996
MTV3:n logo 1996 – 6. syyskuuta 2001
MTV3:n logo 6. syyskuuta 2001 - 3. lokakuuta 2005
MTV3:n logo 3. lokakuuta 2005 - 3. marraskuuta 2013
MTV3:n logo 3. marraskuuta 2013 – 5. elokuuta 2019.
MTV3:n logo 6. elokuuta 2019 – 30. marraskuuta 2022
MTV3:n logo 1. joulukuuta 2022 – nykyinen
Tunnukset

1988 – 1989
1990 – 1992
1990 – 1992 käytössä ollut Jatkuu-tunnus
Jatkuu-tunnus vuosilta 1993 – 1994
2001 – 2005 käytössä ollut Jatkuu-tunnus
2005 – 2013 käytössä ollut Jatkuu-tunnus
Jatkuu-tunnus vuosina 2013 – 2017
MTV3 Jatkuu-tunnus vuodesta 2017 alkaen
William Shockley

| William Bradford Shockley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. helmikuuta 1910 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 12. elokuuta 1989 (79 vuotta) Palo Alto, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  California Institute of Technology MIT
Väitöstyön ohjaaja:  John C. Slater
Instituutti:  Bell Labs Shockley Semiconductor Laboratory Stanfordin yliopisto
Tutkimusalue:  fysiikka
Tunnetut työt:  pistekontaktitransistori ja liitostransistori.
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1956)
William Bradford Shockley (13. helmikuuta 1910 – 12. elokuuta 1989) oli yhdysvaltalainen fyysikko, tiedemies ja keksijä. Hän sai vuonna 1956 John Bardeenin ja Walter Houser Brattainin kanssa Nobelin fysiikanpalkinnon transistorin keksimiseen johtaneesta tutkimuksesta puolijohdeteknologian parissa. Shockleyn yritykset ja toimet uuden transistoriteknologian kaupallistamiseksi 1950- ja 1960-luvuilla johtivat Kalifornian osavaltiossa sijaitsevan Piilaakson syntymiseen. Nykyisin Piilaakso on keskittymä, joka käsittää useita puolijohdeteollisuuden yrityksiä. Myöhemmin Shockley toimi professorina Stanfordin yliopistossa ja hänestä tuli eugeniikan puolestapuhuja.
Varhaiset vuodet > Perhe ja syntymä

William Shockley syntyi 13. helmikuuta 1910 Lontoossa. Hänen isänsä, amerikkalainen William Hillman Shockley, toimi kaivosinsinöörinä ja puhui kahdeksaa eri kieltä. William Shockleyn äiti, amerikkalainen Mary o.s. Bradford, oli valmistunut Stanfordin yliopistosta ja myös hän työskenteli kaivosteollisuudessa Nevadassa. Kolme vuotta Shockleyn syntymän jälkeen perhe palasi takaisin Yhdysvaltoihin vuonna 1913.
Varhaiset vuodet > Koulu- ja opiskeluvuodet

Shockley oli isänsä puolelta suoraan Mayflower-uudisraivaajien jälkeläinen ja hänet koulutettiin kotona noin kymmenen vuoden ikäiseksi. Jälkeenpäin on ajateltu, että Shockleyn vaikeudet tulla toimeen kollegoidensa tai esimiestensä kanssa olivat peräisin näiltä ajoilta. Shockleyn turhautuminen toisiin ihmisiin on myös voinut olla peräisin siitä, että vuosia hän oli esimerkiksi luokkansa älykkäin oppilas. Poikana hän oli myös yksi lahjakkaista lapsista, joita amerikkalainen psykologi Lewis Terman tutki edistyksellisissä, mutta rodullisesti arveluttavissa älykkyystesteissä.
William Shockley kävi koulunsa Kaliforniassa ja hän valmistui luonnontieteen kandidaatiksi California Institute of Technologystä vuonna 1932. Myöhemmin Shockley opiskeli Massachusetts Institute of Technologyssa (MIT) professori John C. Slaterin johdolla. Shockley väitteli MIT:ssä fysiikan tohtoriksi vuonna 1936 aiheena energiavyörakenne natriumkloridissa.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Tutkijana Bellin puhelinlaboratoriossa

Heti tohtoriksi väiteltyään vuonna 1936 Shockley siirtyi tutkijaksi fysiikan tutkimuslaitokselle Bell Labsiin. Hänen työnään ja tutkimuskohteinaan olivat muun muassa elektroni- eli tyhjiöputkien sekä elektronikertojien suunnittelu, tutkan kehitys, kiinteän olomuodon fysiikka, magnetismi ja puolijohteet.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Toiminta toisen maailmansodan aikana

1930-luvun lopulla suuri osa kansainvälisestä fysiikan tiedeyhteisöstä työskenteli ydinfysiikan ja fissioreaktion parissa. Myös Shockley ja hänen ystävänsä, James Fisk, määrättiin tutkimaan fission mahdollisuutta energianlähteenä. He onnistuivatkin suunnittelemaan yhden maailman ensimmäisistä ydinreaktoreista. Heidän työnsä raportti lähetettiin välittömästi Washingtoniin, missä hallitus luokitteli työn heti salaiseksi ja piti sen salassa jopa omilta tiedemiehiltään. Viranomaiset myös estivät Fiskiä ja Shockleytä saamasta työstään patenttia. Manhattan-projektin fyysikot kuulivat reaktorista vasta sodan jälkeen. Samanaikaisesti he olivat kuitenkin kehittäneet ja keksineet samat asiat itse.
Toisen maailmansodan aikana Shockley osallistui myös tutkan kehitykseen ja tutkimukseen Whippanyn laboratoriossa, New Jerseyssä, kunnes vuonna 1942 hän siirtyi tutkimusjohtajaksi Columbian yliopiston sodan tutkimuslaitokselle. Hän johti tutkimusryhmää, jonka tehtävänä oli tutkia sukellusveneiden torjuntaa sodankäynnissä. Shockleyn tekemät laskelmat paransivat liittoutuneiden sukellusveneiden tekemien hyökkäysten tarkkuuksia saksalaisia sukellusveneitä vastaan. Vuonna 1944 Shockley siirtyi sotaministeriön asiantuntijaksi. Shockley palasi takaisin Bellin laboratorioon vuonna 1945.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Transistorin keksiminen > Tausta

Ennen transistorin keksimistä esimerkiksi puhelinverkoissa käytettiin vahvistimina elektroniputkia. Elektroniputkien ongelmina oli kuitenkin suuri fyysinen koko, korkea hinta ja tehonkulutus, jonka takia ne myös lämpesivät käytössä voimakkaasti. Edelleen elektroniputket olivat epäluotettavia ja ne hajosivat helposti. Tästä syystä Yhdysvaltojen suurin teleoperaattori AT&T kääntyi oman tutkimuslaitoksensa eli Bellin puhelinlaboratorion puoleen ja pyysi tätä kehittämään elektroniputken korvaavan komponentin vahvistinkäyttöön puhelinverkoissa.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Transistorin keksiminen > Pistekontaktitransistori

Jo ennen toista maailmansotaa, Shockley ja fyysikko Walter Brattain olivat yrittäneet rakentaa puolijohdevahvistimen, mutta he epäonnistuivat. Pian toisen maailmansodan jälkeen elektroniputken korvaamiseksi jollain toisella komponentilla Bellin puhelinlaboratoriossa perustettiin uudelleen tutkimusryhmä, jonka vetäjäksi valittiin William Shockley. Hän keräsi ryhmään useita kyvykkäitä tiedemiehiä, joista avainhenkilöitä olivat fyysikot John Bardeen ja Brattain.
Shockleyn tavoitteena oli vahvistin, jossa puolijohteessa kulkevan sähkövirran suuruutta voitaisiin säätää sähkökentällä. Laitetta ei saatu toimimaan eikä sähkökenttä näyttänyt tunkeutuvan aineeseen, jolloin Bardeen päätteli, että varaukset puolijohteen pinnassa estivät kentän tunkeutumisen syvemmälle puolijohteeseen. Bardeen ja Brattain työskentelivät tämän ongelman ratkaisemiseksi käytännössä ilman Shockleyta, kun he onnistuivat puolivahingossa saamaan ensimmäisen transistorin toimimaan 16. joulukuuta 1947. Ensimmäisenä transistorivahvistimena toimi germaniumpala, johon toisiaan lähelle oli kytketty kultakontaktit. Tällaista transistoria kutsuttiin pistekontaktitransistoriksi. Komponentti nimettiin Bellin laboratoriossa transistoriksi siksi, että laitteessa virta ohjasi jännitettä, eli kyseessä oli transresistanssi (siirtoresistanssi). Transistori on siis lyhenne transresistanssista.
Shockley oli ylpeä Bardeenin ja Brattainin saavutuksesta kehittää pistekontaktitransistori. Toisaalta hän oli raivoissaan, koska he olivat onnistuneet siinä missä hän oli itse epäonnistunut.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Transistorin keksiminen > Liitostransistori

Shockley oli eri mieltä Bardeenin kanssa miten heidän transistorinsa toimi ja sanoi positiivisesti varattujen aukkojen kulkevan myös materiaalin läpi eikä vain sen pintakerroksessa. Tammikuussa 1948 Schockley kehitti erityyppisen liitostransistorin, joka perustui Russell Ohlin löytämään p-n-liitokseen. Helmikuussa 1948 John Shive sai aikaan transistori-ilmiön kärkiliitosten ollessa materiaalin vastakkaisilla puolilla eikä vierekkäin, joka osoitti aukkojen kulkevan materiaalin läpi.
Pistekontaktitransistorin keksimisen jälkeen tammikuussa 1948 Shockley pystyi selittämään elektronien liikkeen transistorissa. Liitostransistori koostui kolmesta puolijohdekerroksesta ja joka nopeasti syrjäytti kärkitransistorin kokonaan. Liitostransistorin etuna oli se, ettei epäluotettavia pistekontakteja tarvittu. Liitostransistori myös soveltui massatuotantoon.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Transistorin keksiminen > Transistorin julkaiseminen, patentointikiistat ja Nobelin palkinto

Patenttiasioiden takia Bellin laboratorio ei julkistanut transistorin keksimistä ennen kuin 30. kesäkuuta 1949 pidetyssä lehdistötilaisuudessa. Keksinnön arvoa ei heti julkisuudessa täysin ymmärretty, sillä esimerkiksi New York Times -lehdessä transistorin keksimisestä oli vain pieni artikkeli lehden keskisivuilla.
Bellin laboratorio oli myös hankalassa tilanteessa. Sen johto tiesi, että Bardeen ja Brattain olivat keksineet ja suunnitelleet ensimmäisen transistorin, eli pistekontaktitransistorin, itse, käytännössä ilman Shockleyta. Toisaalta Shockley oli tutkimusryhmän johtaja ja tuntui sopimattomalta, ettei hän saisi keksinnöstä kunniaa, varsinkin kun hän oli kehittänyt jopa paremman transistorin, eli liitostransistorin. Tämän vuoksi laboratorion johto antoi määräyksen että jokaisessa kuvassa transistorin keksijöistä tulisi olla mukana William Shockley. Shockleyn tulisi myös toimia asiassa virallisena puhemiehenä. Tämä sopi Shockleylle, kun taas Bardeen ja Brattain eivät olleet kiinnostuneita julkisuudesta. Joka tapauksessa vain noin vuoden kuluttua transistorin keksimisestä Bardeenin ja Brattainin välit Shockleyn kanssa heikkenivät voimakkaasti eivätkä Bardeen eikä Brattain enää työskennelleet transistorin jatkokehityksessä. Brattain myös kieltäytyi työskentelemästä enää Shockleyn kanssa ja Bardeen irtisanoutui.
Kun Bellin patenttiasiamiehet alkoivat työskennellä transistorin patenttihakemuksen jättämiseksi, he yllättäen löysivät lähes tuntemattomaksi jääneen Julius Lilienfeldin hakeman patentin, josta kävi selväksi, että monet Shockleyn esittämät ideat olivat jo entuudestaan odotettuja ja niitä oli patentoinut Lilienfeld. Lopulta kävi ilmi, että Bardeenin ja Brattainin ideoille voitiin hakea patenttia, mutta ei enää Shockleyn. Myöhemmin siis Shockley kuitenkin keksi liitostransistorin, josta hän sai patentin, kun taas Bardeen ja Brattain saivat patentin pistekontaktitransistorista.
Shockley ei missään vaiheessa yrittänyt saada kunniaa transistorin keksimisestä Brattainilta ja Bardeenilta, mutta hän toimi voimakkaasti sen puolesta, että hänet muistettaisiin myös transistorin keksimisestä. Shockleyn nimeä ei ole kuitenkaan alkuperäisessä pistekontaktitransistorin patenttihakemuksessa.
Vuonna 1956 Shockley sai fysiikan Nobel-palkinnon yhdessä Bardeenin ja Brattainin kanssa työstään puolijohteiden parissa ja transistorin keksimisestä. Nobel-esityksessään hän antoi täyden kunnian Brattainille ja Bardeenille pistekontaktitransistorin keksimisestä.
Tieteellinen ura, ura teollisuudessa, työ ja saavutukset > Professorina Stanfordin yliopistossa

Shockley Semiconductor -yrityksen epäonnistuttua saamaan suurta kaupallista menestystä Shockley siirtyi professoriksi ja opettajaksi Stanfordin yliopistoon vuonna 1963. Hän oli erinomainen opettaja ja hän oli tutkinut kuinka opettaa luovuutta ja ongelmanratkaisua. Hän myös työskenteli julkisissa kouluissa tarkoituksenaan auttaa opettajia opettamaan tiedettä.
Lausunnot roduista ja eugeniikasta

Stanfordin yliopistossa työskennellessään Shockley alkoi pitää puheita väestönkasvun ongelmista. Vuonna 1963 hän piti Gustavus Adolphus Collegessa Minnesotassa puheen, jossa hän esitti, vähiten lahjakkaiden ihmisten lisääntyvän nopeimmin, kun taas lahjakkain osa väestöstä käytti syntyvyyden säännöstelyä ja sai vähemmän lapsia. Shockleyn mukaan ihmiskunnan tulevaisuus oli uhattuna, koska pienemmän älykkyysosamäärän omaavat ihmiset saivat enemmän jälkeläisiä kuin ihmiset, joilla oli korkea älykkyysosamäärä. Tämä taas johtaisi lopulta ihmiskunnan älykkyysosamäärän alenemiseen ja sivilisaation alasajoon.
Shockley väitti myös useita vuosia valkoisten olevan mustia geneettisesti parempia, mistä häntä paheksuttiin ja halveksuttiin laajasti. Hänen mielestään ihmisille, joilla oli matala älykkyysosamäärä tai jotka kantoivat geneettisiä sairauksia, tulisi maksaa, jotta he suostuisivat sterilisaatioon. Shockley itse piti työtään tärkeänä ihmiskunnan genetiikan tulevaisuuden kannalta ja piti tätä tutkimusta oman uransa tärkeimpänä osa-alueena.
Biologit ja geneetikot lyttäsivät Shockleyn teoriat ja huomauttivat, että eugeniikka oli rasistinen ajatelma, jota natsit olivat käyttäneet toisessa maailmansodassa. Eugeniikka oli myös vailla tieteellistä pohjaa. Shockleytä vastaan hyökättiin lehdistössä, televisiossa ja tieteellisissä julkaisuissa. Lopulta Shockley ei voinut enää esiintyä julkisesti ilman, että mielenosoittajat olisivat tulleet paikalle.
Vuonna 1981 Atlanta Constitution -lehden toimittaja vertasi Shockleyn näkemyksiä Adolf Hitlerin vastaaviin ja Shockley haastoi lehden oikeuteen kunnianloukkauksesta. Shockley voitti oikeudenkäynnin ja lehti tuomittiin vahingonkorvauksiin, mutta vain yhden dollarilla. Hän myös luovutti spermaa Robert Klark Grahamin perustamaan spermapankkiin, jota mediassa kutsuttiin ”Nobel-palkinto spermapankiksi”. Pankin tarkoituksena oli jatkaa ihmiskunnan parhaita geenejä ja Shockleyn tahtona oli taata omien geeniensä jatkumo.
Viimeiset vuodet

Viimeisinä vuosinaan Shockley oli parjattu ja unohdettu ja hänen maineensa oli riekaleina. Hän vetäytyi kotiinsa Stanfordin yliopiston kampukselle ja eristäytyi kaikista muista ihmisistä paitsi vaimostaan. Shockley oli eronnut ensimmäisestä vaimostaan vuonna 1955 ja mennyt uusiin naimisiin joitakin kuukausia myöhemmin Emmy Lanning Shockleyn kanssa, joka toimi psykiatrisena sairaanhoitajana. Shockleyllä oli vain joitakin ystäviä ja viimeisinä vuosina hänen vaimonsa oli käytännössä hänen ainoa ystävänsä. Hän ei ollut nähnyt yhtä poikaansa yli 20 vuoteen, hän puhui harvoin toisen poikansa kanssa tai oli yhteydessä tyttäreensä. Shockley kuoli vuonna 1989 eturauhassyöpään. Hänen lapsensa lukivat hautajaisista lehdestä.
Kunnianosoitukset ja palkinnot

Shockley sai työstään useita palkintoja:
Shockley sai Medal for Merit -mitalin vuonna 1946 työstään sotaministeriössä.
Hän vastaanotti Morris Leibmann Memorial Prize of the Institute of Radio Engineers -palkinnon vuonna 1952.
Vuonna 1953 hän sai Oliver E. Buckley Solid State Physics Prize of the American Physical Society -palkinnon.
Vuonna 1954 hän vastaanotti Cyrus B. Comstock Award of the National Academy of Sciences -palkinnon.
Vuonna 1956 Shockley sai fysiikan Nobel-palkinnon yhdessä entisten Bellin laboratorion kollegoidensa John Bardeenin ja Walter H. Brattainin kanssa työstään puolijohteiden parissa ja transistorin keksimisestä.
Vuonna 1963 hänet valittiin Holley Medal of the American Society of Mechanical Engineers -mitalin vastaanottajaksi.
Shockley valittiin kunniatohtoriksi Pennsylvanian yliopistossa, Rutgersin yliopistossa New Jerseyssä ja Gustavus Adolphus Collegessa Minnesotassa.
Vuonna 1980 hän sai Maurice Liebman Memorial -palkinnon IRE:ltä (Institute of Radio Engineers, nykyisin Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE)).
Vuonna 1999 Time-lehdessä valittiin sata tärkeintä 1900-luvulla elänyttä ihmistä, ja Shockley valittiin yhdeksi heistä.
Patentit

Shockleyllä on työstään yli 50 patenttia. Alla on lueteltu joitakin tärkeimpiä.
U.S. Patent 2502488, Semiconductor Amplifier, Apr. 1950. Hänen ensimmäinen myönnetty patenttinsa liittyen transistoreihin.
U.S. Patent 2569347,Circuit element utilizing semiconductive material, Sept. 1951. Hänen ensimmäiseksi hakemansa patentti liittyen transistoreihin (patenttia haettu ensimmäisen kerran 26.6.1948).
U.S. Patent 2655609, Bistable Circuits, Oct. 1953. Piiriä käytetty tietokoneissa.
U.S. Patent 2787564, Forming Semiconductive Devices by Ionic Bombardment, Apr. 1957. Patentti liittyen puolijohdekomponenttien prosessointiin ja valmistukseen.
U.S. Patent 3031275, Process for Growing Single Crystals, Apr. 1962. Patentti liittyen puolijohdeprosessiin, tarkemmin yksikiteisten puolijohdemateriaalien prosessointiin.
U.S. Patent 3053635, Method of Growing Silicon Carbide Crystals, Sept. 1962. Patentti piin käytöstä puolijohdeprosessoinnissa.
Merkitys

Shockleyn, Bardeenin ja Brattainin kehittämät puolijohdekomponentit syrjäyttivät nopeasti aikaisemmin samaan tarkoitukseen käytetyt elektroniputket.
Julkaisut

Shockley oli tekijänä useissa tieteellisissä ja teknisissä julkaisuissa. Alla joitakin ennen toista maailmansotaa.
R. P. Johnson and W. Shockley, "An Electron Microscope for Filaments: Emission and Adsorption by Tungsten Single Crystals," Physical Review 49, s. 436–440, 1936.
J. C. Slater and W. Shockley, "Optical Absorption by the Alkali Halides," Physical Review 50, s. 705–719, 1936.
W. Shockley, "Electronic Energy Bands in Sodium Chloride," Physical Review 50, s. 754–759, 1936.
W. Shockley, "The Empty Lattice Test of the Cellular Method in Solids," Physical Review 52, s. 866–872, 1937.
W. Shockley, "On the Surface States Associated with a Periodic Potential," Physical Review 56, s. 317–323, 1939.
J. Steigman, W. Shockley and F. C. Nix, "The Self-Diffusion of Copper," Physical Review 56, s. 13–21, 1939.
Teokset

W. Shockley, Electrons and holes in semiconductors, with applications to transistor electronics. Krieger, 1956. ISBN 0-88275-382-7.
W. Shockley and W.A. Gong, Mechanics. Charles E. Merrill Books, Inc., 1966.
W. Shockley and R. Pearson, Shockley on Eugenics and Race: The Application of Science to the Solution of Human Problems. Scott-Townsend, 1992. ISBN 1-878465-03-1.