stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sodan arvet
Juoni

Vietnamin sodan aikana viisi amerikkalaissotilasta vie kersanttinsa käskystä vietnamilaisen tytön kotikylästään aikomuksena raiskata hänet. Neljä miehistä raiskaa tytön, mutta viides, Max Eriksson, kieltäytyy. Myöhemmin ollessaan kahdestaan tytön kanssa Eriksson yrittää auttaa häntä karkaamaan, mutta yksi raiskaajista, korpraali Clark, saa heidät kiinni juuri kun he ovat karkaamaisillaan. Tämän jälkeen korpraali pakottaa Erikssonin ja tytön edemmäs metsään, jossa muut kolme sotilasta ovat. Kaikki ovat piilossa tarkkailemassa Vietkongin sissejä, kun yhtäkkiä raiskattu tyttö alkaa sairaana yskiä. Kersantti antaa Erikssonille käskyn tappaa tytön, etteivät he paljastuisi, mutta Eriksson kieltäytyy. Lopulta hän siirtää käskyn korpraali Clarkille, joka sanoo tappavansa tytön mielellään. Kun Clark on aikeissa tappaa tytön, Eriksson ampuu ilmaan saadakseen Vietkongin sissit taistelemaan sotilaiden kanssa, jotteivät nämä ehtisi tappaa tyttöä. Lopulta kuitenkin korpraali Clark ottaa veitsen esiin ja haavoittaa tyttöä pahasti. Tyttö yrittää vakavasti haavoittuneena vielä karata, mutta kersantti antaa sotilaillensa käskyn teloittaa hänet. Sotilaat noudattavat kersantin käskyä, mikä järkyttää Erikssonia. Väsyneenä ja kokemuksesta traumatisoituneena Eriksson menettää tajunsa ja herää myöhemmin kenttäsairaalassa. Hän haluaa raiskaajien joutuvan vastuuseen teostaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael J. Fox  | … |  sotamies Max Eriksson   |
|  Sean Penn  | … |  kersantti Tony Meserve   |
|  Don Harvey  | … |  korpraali Thomas E. Clark   |
|  John C. Reilly  | … |  sotamies Herbert Hatcher   |
|  John Leguizamo  | … |  sotamies Antonio Diaz   |
|  Thuy Thu Le  | … |  Than Thi Oanh ja aasialainen opiskelija junassa   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo sanoo lopun särähtävän muuten tyylikkäässä elokuvassa. Hän antaa Sodan arville neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Sodan arvet Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Casualties of War (1989) Elonet.
Sokeri-Sakari

Sokeri-Sakari (ruots. Socker-Conny) on ruotsalaisen Joakim Pirisen luoma sarjakuvahahmo, joka esiintyi ensi kertaa albumissa Myrsky hiekkalaatikossa (1983, suom. 1986) nimellä Donitsi-Osmo, sittemmin vakiintuneella nimellä nimikkoalbumissaan Sokeri-Sakari (1985, suom. 1987), ja lisäksi 2001 julkaistussa teoksessa Meitä kustaan silmään. Sokeri-Sakari on ylipainoinen, temperamenttinen, välinpitämätön, melko yksinkertainen mies, jonka sopeutuminen yhteiskuntaan on mahdoton urakka.
Sokeri-Sakarista tehtiin myös näytelmä, jota Jukka Heiskasen suomentamana ja Leena Havukaisen ohjaamana esitti Kemin kaupunginteatteri syksyllä 1987. Jaakko Pyhälä dramatisoi ja ohjasi Kolmoskanavalle tv-näytelmän Sokeri-Sakari – tragedia (1989), jossa nimiosaa esitti Markku Peltola.
Suomennos

Pirinen, Joakim: Sokeri-Sakari.  ((Socker-Conny, 1985.) Käännös: Jukka Heiskanen)  Tampere:  Suuri kurpitsa, 2003.  ISBN 952-9887-38-8
Soinnillinen palataalinen frikatiivi

| --- | --- |
IPA:  ʝ
  
Soinnillinen palataalinen frikatiivi eli soinniton palataalifrikatiivi on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [ʝ].
Ääntäminen

Soinnillinen palataalinen frikatiivi äännetään suun keskiosassa. Kieli nostetaan kohti kovaa suulakea siten, että syntyy kapeikko, jonka kautta kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä.
Esiintyminen

Äänne [ʝ] esiintyy useissa kielissä.
Soinniton bilabiaalinen aspiroitu klusiili

Soinniton bilabiaalinen aspiroitu klusiili on konsonanttiäänne, joka ääntyy muuten samalla tapaa kuin [p], mutta bilabiaalisen sulkeuman avautuessa henkitorvesta ääniraon kautta purkautuva ilmavirta tuottaa nopean, [h]-äännettä muistuttavan "puhkun", jonka voi tuntea, jos äännettä lausuessaan vie kätensä suun eteen. Soinniton bilabiaalinen aspiroitu klusiili on oma äännetyyppinsä, minkä vuoksi sillä on kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa oma merkkinsä [pʰ].
Kuvaus

Soinnitonta bilabiaalista aspiroitua klusiilia määrittävät seuraavat foneettiset parametrit:
Fonaatio on soinniton, mikä tarkoittaa sitä, että äänihuulet ovat pois kytketyt kuten kuiskatessa.
Ääntöpaikka on bilabiaalinen, mikä tarkoittaa sitä, että molemmat huulet ovat mukana äännettä muodostettaessa.
Ääntötapa on klusiili eli umpiäänne, mikä tarkoittaa sitä, että (tässä tapauksessa huulilla) mudostetaan sulkeuma, joka purkautuu [h]-äännettä muistuttavaksi aspiraatioksi.
Soinniton bilabiaalinen aspiroitu klusiili on pulmoninen oraalinen äänne, mikä tarkoittaa sitä, että fonaation tarvitsema ilmavirta saa alkunsa keuhkoista ja purkautuu ulos yksinomaan suun kautta.
Käyttö

Suomen kielessä soinniton bilabiaalinen aspiroitu klusiili [pʰ] ei ole käytössä – joitakin satunnaisia, kielisysteemiin kuulumattomia interjektioita lukuun ottamatta (kuten ylenkatsetta ilmaiseva phöh-huudahdus). Useassa kielessä [pʰ] on /p/-foneemin allofoni eli kombinatorinen variantti. Esimerkiksi englannin normatiivisessa ääntämyksessä sananalkuinen /p/-foneemi toteutuu aspiraattana: /pɪt/ → [pʰɪt], pit 'kuoppa'. On kuitenkin myös kieliä, joissa [p] ja [pʰ] -äänteiden foneettinen ero on distinktiivinen, so. tätä äänne-eroa hyödynnetään merkitysten erottamisessa. Esimerkkejä tällaisista kielistä:
Bengali: [paṛa] 'poimia' / [pʰaṛa] 'repiä irti'.
Hindi: [pɑl] 'kasvatus' / [pʰɑl] 'veitsenterä'.
Kantoninkiina: [pa˥] 'isä' / [pʰa˥] 'maata suullaan'.
Korea: [pal] 'imeä' / [pʰal] 'käsivarsi'.
Muinaiskreikka: [po:s] (πῶς) 'miten' / [pʰo:s] (φῶς) 'valo'.
Thai: [pā:n] 'syntymämerkki' / [pʰā:n] 'sotaa käyvä'.
Sokol

| Sokol Сокол |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Vologdan alue
Piiri:  Sokol
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  30,43 km²
Korkeus:  115 m
Väkiluku (2010):  40 400
 – Väestötiheys:  1 327 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 sokolinfo.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sokol (ven. Со́кол) on kaupunki Vologdan alueella Venäjällä 35 kilometriä Vologdasta pohjoiseen. Se sijaitsee Suhonajoen ja Vologdasta Arkangeliin johtavan rautatien varrella. Kaupunki on Sokolin piirin keskus. Asukkaita on 40 400 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1800-luvun lopussa perustetusta paperitehtaasta. Vuonna 1900 sen lähelle rakennettiin kaksi sahaa ja vuonna 1915 ammus- ja selluloosatehtaat. Tehtaiden työläisasutukset yhdistettiin Sokolin kaupungiksi vuonna 1932.
Nykyään Sokolissa toimii selluloosa- ja paperitehdas, muita puunjalostuslaitoksia, meijeri, lihajalostamo ja leipomo sekä rakennustarviketeollisuutta. Kaupungissa on metsäteollisuusteknikumi, opettajaopisto, teatteri ja kotiseutumuseo.
Sokolin suomalainen ystävyyskaupunki oli Valkeakoski.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sokol Wikimedia Commonsissa
Sokolin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Sokolin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Soissonsin taistelu (923)

Kaarle III Yksinkertainen.
Soissonsin taistelu oli Ranskan kuninkuudesta käytyyn sotaan liittynyt taistelu, joka käytiin 15. kesäkuuta 923.
Frankkien kuninkaan Odon kuoltua vuonna 898 Kaarle III Yksinkertainen kruunattiin hänen seuraajakseen. Vuoteen 921 mennessä Kaarlen ja ranskalaisylimysten sekä papiston välit olivat tulehtuneet. Kaarle oli liittänyt Lothringenin kuningaskuntaansa 911 ja ottanut tuolloin neuvonantajakseen Haganon, paikallisen aatelisen. Haganolla nähtiin olevan liikaa vaikutusvaltaa ja lisäksi Kaarlen koettiin suosivan Lothringenia. Joukko vaikutusvaltaisimpia länsifrankkiylimyksiä nousi kapinaan Kaarle III:a vastaan seuraavana vuonna. Odon nuorempi veli Robert I liittyi kapinaan ja johti armeijan kuningasta vastaan. Kaarle pakeni Lothringeniin, ja kapinalliset kruunasivat Robertin kuninkaaksi kesäkuussa 922.
Ollessaan maanpaossa Kaarle ei jäänyt kuitenkaan toimettomaksi, vaan kokosi Saksan kuninkaan Henrik I Linnustajan
tukemana suuren armeijan. Keväällä 923 hän marssi joukkoineen takaisin.
Taistelu

Kruununtavoittelija Robertin joukot olivat leiriytyneet Soissonsiin. Kaarle marssitti joukkonsa sinne ja hyökkäsi sunnuntaina 15. kesäkuuta 923. Käydyn taistelun kerrotaan olleen suuri. Tarinan mukaan Kaarle ja Robert kävivät taistelun aikana oman kaksintaistelun, joka päättyi Kaarlen voittoon ja Robertin kuolemaan. Todennäköisesti Robertin tappoivat kuitenkin tavalliset sotilaat. Laillinen kuningas oli saavuttanut etulyöntiaseman, mutta Robertin poika Hugues Suuri onnistui kokoamaan rivit ja kääntämään taistelun kapinallisten voitoksi. Kaarle joutui pakenemaan henkensä kaupalla, sillä Hugues Suuri, Robertin miehet ja häntä kannattaneet ylimykset pyrkivät sinnikkäästi surmaamaan Kaarlen. Kaarle pakeni aina Belgiaan saakka.
Seuraukset

Pako edelsi kuninkaan lopullista suistumista vallasta. Kaarlen palatessa Belgiasta Vermandoisin herttua Herbert II houkutteli tämän vieraaksi linnaansa Saint-Quentiniin, joka sijaitsi Sommen varrella. Herbert oli yksi Kaarlea vastaan kapinoineista ylimyksistä, mutta nyt hän vannoi kuninkaan olevan turvassa. Kaarle luotti Herbertiin, mikä oli virhe, sillä tämä pidätti kuninkaan ja sulki hänet vankilaan loppuiäkseen.
Heinäkuussa 923 Robert I:n vävypoika, Burgundin herttua Rudolf kruunattiin kuninkaaksi. Rudolf pani pian vankilassa olleen Kaarlen viralta.
Saksan kuninkaan Henrik I Linnustajan tuki Kaarlelle ei ollut ollut pyyteetön. Henrik oli laskelmoinut kruunusta käydyn sodan heikentävän frankkeja. Hän onnistui valtaamaan Lothringenin takaisin Saksalle vuonna 925.
Snårbackenin jätinkirkko

| Snårbackenin jätinkirkko> Sijainti |
| --- | --- |
 Snårbackenin jätinkirkko
Koordinaatit:  63.58221987°N, 23.4019773°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Kruunupyy
Historia
Tyyppi:  Jätinkirkko
Ajanjakso:  kivikausi
Korkeus:  62,5  m
Pinta-ala:  170 (17×10)  m²
Infobox OKNimi-testi OK: 
Snårbackenin jätinkirkko on Pohjanmaalla Kruunupyyssä sijaitseva  jätinkirkko, joka on havaittu hiljattain.
Sijainti

Jätinkirkko sijaitsee 6,5 kilometriä Teerijärven kirkosta luoteeseen ja 4,0 kilometriä Teerijärven Hästbackan kylästä pohjoisluoteeseen. Snårbacken on ympäristöstään 30 metriä ylemmäksi kohoava luode–kaakko-suuntainen mäenharjanne, jonka kaakkoispäässä jätinkirkko sijaitsee. Mäelle pääsee Teerijärveltä seuraamalla yhdystietä 7450 Hästbackaan ja kääntymällä yhdystielle 17925 Kolamiin, jota ennen käännytään oikealle Krasslandetin suuntaan. Noin 1,4 kilometrin jälkeen tie sivuaa mäkeä, jonne johtaa lyhyt metsätie kaakkoon päin.
Jätinkirkko

Jätinkirkko on 17 metriä pitkä ja 10 metriä leveä. Sisäosan halkaisijat pohjois–etelä-suunnassa ovat 15 metriä ja 7 metriä. Sen pituusakseli suuntautuu pohjoissuunnasta 57° vastapäivään eli luoteeseen. Kivivallin länsisivulla on yksi matalampi kohta, jota kutsutaan portiksi. Se suuntautuu jätinkirkon keskikohdasta 82° vastapäivään eli länteen. Kivivallissa on myös kuopanne. Jätinkirkko sijaitsee 62,5 metriä merenpinnan yläpuolella.
Tutkimuksia

Jätinkirkko on löydetty 2000-luvulla. Sitä ovat käyneet katsastamassa Pentti Risla ja Vesa Laulumaa vuonna 2003.
Historiaa

Paikallinen kotiseutuyhdistys on merkinnyt jätinkirkon rauhoituskyltillä.
Aiheesta muualla

Okkonen, Jari: Jättiläisen hautoja ja hirveitä kiviröykkiöitä: Pohjanmaan muinaisten kivirakennelmien arkeologiaa.  (Väitöskirja, Oulun yliopisto. Acta Universitatis Ouluensis. Series B, Humaniora 52)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2003.  ISBN 951-42-7169-6  Teoksen verkkoversio (pdf).
Okkonen, Jari: Jätinkirkot – Pohjanmaan arvoitukselliset muinaisjäännökset (Arkistoitu – Internet Archive), Arkeologia NYT! 2-3/2008, s.5–7
The Megalithic Portal: Terjärv-Snårbacken Giant's Church(englanniksi)
Suomen jätinkirkot
| --- | --- |
Pohjois-Karjala:  Ison Mahosaaren jätinkirkko
Etelä-Pohjanmaa:  Korkeamäen jätinkirkko • Storbackenin jätinkirkot
Pohjanmaa:  Bäckeshällornan jätinkirkko • Hembackenin jätinkirkko • Honkobackharjun jätinkirkko • Högryggenin jätinkirkko • Höysälänjärven jätinkirkko • Jäknabackenin jätinkirkko • Kejsmolandsbackenin jätinkirkko • Kåtabackenin jätinkirkko • Racklen jätinkirkko • Snårbackenin jätinkirkko • Svedjebackenin jätinkirkko • Tallbackharjun jätinkirkot • Tavoman jätinkirkko
Keski-Pohjanmaa:  Hangaskankaan jätinkirkko • Honkiperän Hautakankaan jätinkirkko • Kiimanevan Hautakankaan jätinkirkko • Kirkkoharjun jätinkirkko • Korven jätinkirkko • Kämppäkankaan jätinkirkko • Pahikaisharjun jätinkirkko • Pikku Hautakankaan jätinkirkko • Tressunharjun jätinkirkot
Pohjois-Pohjanmaa:  Hiidenlinna • Jätinlinna • Jättiläissaaren jätinkirkko • Kehäkankaan jätinkirkko • Keskimmäisenkankaan jätinkirkko • Kettukankaan jätinkirkko • Kivilammen jätinkirkko • Kiviojakankaan jätinkirkko • Kotakankaan jätinkirkko • Käyräkankaan jätinkirkot • Laivakankaan jätinkirkko • Linnamaan jätinkirkko • Linnakankaan jätinkirkko • Linnankankaan jätinkirkko • Linnansaaren jätinlinna • Luola-ahon jätinkirkko • Metelinkankaan jätinkirkko • Metelinkirkko • Miehennevan jätinkirkko • Mustosenkankaan jätinkirkko • Mäntyselän jätinkirkko • Pattijoen Kastelli • Pesuankankaan jätinkirkko • Pikku Jakenaron jätinkirkko • Pikku Liekokankaan jätinkirkot • Pirttihaudankankaan jätinkirkko • Pirttivaaran jätinkirkot • Rajakankaan kirkko • Tyrnävän Hautakankaan jätinkirkko
Lappi:  Jatulinlehdon jätinkirkko
Soile

| Soile |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  3. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  1. elokuuta
Muunnelmia:  Soila, Soili
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  luontoaiheinen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soile on suomalainen naisen etunimi. Nimestä on käytössä myös muunnokset Soila ja Soili.
Nimi Soile on ollut käytössä 1800-luvulta lähtien, muut muunnelmat ovat uudempia. Nimen alkuperäisenä aiheena on saattanut olla revontulten loimua tarkoittava sana soile tai soilu, tai mahdollisesti myös veden pinnan ja aaltojen liikettä tarkoittava verbi soilua. Lisäksi nimen syntyyn on voinut vaikuttaa koristekasvin nimi soilikki.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Soile-nimen on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä saanut 5644 ihmistä. Nimi Soila on annettu 564 ja Soili noin 3500 henkilölle.
Tunnettuja Soila-, Soile- ja Soili-nimisiä > Soila

Soila Komi (1943–2022), näyttelijä
Tunnettuja Soila-, Soile- ja Soili-nimisiä > Soile

Soile Isokoski (s. 1957), oopperalaulaja, sopraano
Soile Kalmari (s. 1969), jalkapalloilija
Soile Kaukoranta (s. 1942), sarjakuvien suomentaja
Soile Kaukovalta (1921–1988), kirjastonhoitaja ja kirjailija
Soile Lahdenperä (s. 1955), tanssija ja koreografi, Tanssiteatteri Hurjaruuthin perustajajäsen
Soile Lautsi, Lautsi vastaan Italia -oikeusjutun alkuunpanija
Soile Malm (s. 1957), jalkapalloilija
Soile Ojala (s. 1963), jalkapalloilija
Soile Poutiainen (s. 1950), Korkeimman oikeuden jäsen, oikeusneuvos
Soile Veijola (s. 1960), sosiologi ja professori
Soile Yli-Mäyry (s. 1950), kuvataiteilija
Tunnettuja Soila-, Soile- ja Soili-nimisiä > Soili

Soili Huotari (s. 1964), viisiottelija
Soili Kajaste (s. 1944), psykologi ja psykoterapeutti
Soili Keskinen (s. 1949), kasvatustieteen professori
Soili Markkanen (s. 1946), näyttelijä
Soili Mustapää (s. 1956), kuvataiteilija ja valokuvaaja
Soili Nystén-Haarala (s. 1958), kauppaoikeuden professori
Soili Perkiö (s. 1958), säveltäjä ja musiikkikasvatuksen lehtori
Soili Stenroos (s. 1958), kasvitieteilijä, jäkälätutkija, yli-intendentti ja professori
Soili Suonoja (s. 1944), Amica-yhtiöiden ent. toimitusjohtaja, kauppaneuvos
Sokkokalat

| Sokkokalat |
| --- | --- |
 Ruososokkokala (Amblyopsis rosae)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Lohiahvenkalat Percopsiformes
Heimo::  Sokkokalat  Amblyopsidae  Bonaparte, 1846
Suvut ja lajit
 Amblyopsis  Chologaster  Forbesichthys  Speoplatyrhinus  Typhlichthys 
Katso myös
   Sokkokalat Wikispeciesissä   Sokkokalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sokkokalat (Amblyopsidae) on lohiahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajit elävät makeissa vesissä Yhdysvaltojen itä- ja eteläosissa.
Lajit ja anatomia

Sokkokalojen heimoon kuuluu 5 sukua ja 6 lajia. Heimon kalat ovat pienikokoisia ja suurin laji sokkokala (Amblyopsis spelaea) voi saavuttaa korkeintaan 9 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat pienet ja alkeelliset silmät. Kaikki heimon lajit ovat lähdekalaa (Forbesichthys agassizi) ja suokalaa (Chologaster cornuta) lukuun ottamatta sokeita. Evät ovat muodoltaan pyöreähköt ja selkäevissä on muutamia piikkejä. Sokkokalalajien yläleuka työntyy alaleukaa pidemmälle. Sokkokaloilla ei ole kylkiviivaa eikä useista muista lohiahvenkalojen lahkon heimoista poiketen rasvaevää. Väriltään sokkokalalajit ovat tyypillisesti vaaleita.
Levinneisyys ja elintavat

Suurin osa sokkokalojen heimon lajeista elää maanalaisissa luolissa. Rusosokkokala (Amblyopsis rosae) elää Arkansasin, Kansasin, Missourin ja Oklahoman osavaltioiden alueella, sokkokalaa tavataan Indianan ja Kentuckyn osavaltioista, luolakala (Typlichthys subterraneus) elää Missourista Tennesseehen ulottuvalta vyöhykkeltä ja valkoluolakala (Speoplatyrhinus poulsoni) ainoastaan yhdessä luolassa Alabamassa. Useat luolissa elävistä sokkokalalajeista ovat uhanalaisia. Suokala elää makeavetisillä soilla Yhdysvaltain koillisosissa ja lähdekala kirkkaissa lähteissä Yhdysvaltain keskiosissa. Sokkokalojen ravintoa ovat pääasiallisesti selkärangattomat eläimet.
Soikkokaksikko

| Soikkokaksikko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Suku::  Pesäjuuret Neottia
Laji::  ovata
Kaksiosainen nimi
 Neottia ovata  (L.) Bluff & Fingerh. 
Synonyymit
 Ophrys ovata L.  Listera ovata (L.) R. Br. 
Katso myös
   Soikkokaksikko Wikispeciesissä   Soikkokaksikko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soikkokaksikko (Neottia ovata) on Euraasiassa kasvava kämmekkälaji. Soikkokaksikko on rauhoitettu Suomessa Ahvenanmaata lukuun ottamatta.
Herttakaksikon tapaan soikkokaksikkokin tunnettiin aiemmin myös tieteellisellä sukunimellä Listera.
Ulkonäkö ja koko

Soikkokaksikko on sekä sukunsa että muiden kämmekkäkasvien joukosta helposti tunnistettava kasvi. Kasvilla on suikerteleva vaakajuurakko, jonka avulla se lisääntyy kasvullisesti ja muodostaa kasvustoja. Noin 20–60 senttimetriä korkean kasvin varsi on tanakka. Varren alaosassa on lähes vastakkain kaksi soikeaa, 5–20 cm pitkää lehteä. Niiden keskeltä nousee runsaskukkainen, 7–25 cm pitkä tähkämäinen kukinto. Yksittäisten, pitkähuulisten kukkien väri vaihtelee vihreästä rusehtavaan. Kukan kannukseton huuli on 1–1,5 pitkä ja sen kärki kaksiliuskainen. Kukan muut kehälehdet ovat noin 0,5 cm pitkiä ja toisiaan kohti kaartuvia. Huulen tyvellä on mesijuova, josta juovat pienet hyönteiset pölyttävät kukan. Pölyttämättömän kukan huuli osuu kukinnon varteen, mutta myöhemmin se nousee laskusillan tapaan ylös, jotta pölyttäjät eivät enää turhaan kävisi kukassa. Suomessa soikkokaksikko kukkii kesä-heinäkuussa. Hedelmä on pystyhkö, pullea kota. Teriö säilyy usein tuoreena siementen varisemiseen asti, jopa elokuulle.
Levinneisyys

Soikkokaksikkoa tavataan lähes koko Euroopasta pohjoisimpia alueita lukuun ottamatta. Levinneisyysalue ulottuu keskisen Venäjän läpi Länsi-Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Lajia tavataan myös muun muassa Kaukasuksella, Turkissa ja Iranissa. Soikkokaksikkoa on löytynyt tulokkaana myös Pohjois-Amerikasta.
Suomessa soikkokaksikkoa kasvaa harvinaisena lähes koko maassa, eniten eteläisessä Suomessa. Yleinen laji on kuitenkin ainoastaan Ahvenanmaalla, jossa se lienee pääsaaren yleisin kämmekkälaji.
Elinympäristö

Soikkokaksikko kasvaa rehevillä ja kosteilla niityillä, letoilla, lehdoissa ja korpimetsissä. Aikaisemmin laji hyötyi perinteisestä niitty- ja karjataloudesta, mutta on nykyään suuresti taantunut luonnonlaidunten umpeenkasvun takia. Laji on kalkinsuosija.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Soikkokaksikon levinneisyys Suomessa
UPM-Kymmene: Metsiemme lehtokasveja (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Soikkokaksikko (Neottia ovata)
Pohjolan kasvien pauloissa: Neottia ovata - soikkokaksikko
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Neottia ovata:  Wikidata: Q15502088  Wikispecies: Neottia ovata  BOLD: 454736  CoL: 46W4X  EoL: 1137775  GBIF: 2816250  GRIN: 476629  iNaturalist: 341154  IPNI: 645363-1  ITIS: 894827  NBN: NHMSYS0021005429  NCBI: 29712  Observation.org: 2609  Open Tree of Life: 27841  PFI: 8226  Plant List: kew-134271  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:645363-1  Species+: 15750  Tropicos: 50013073  VASCAN: 23072  WFO: wfo-0000250598  Laji.fi: MX.40042 
Ophrys ovata:  Wikidata: Q15502115  CoL: 7NJ2B  GBIF: 2816257  GRIN: 455309  IPNI: 174694-2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:174694-2  Tropicos: 23513459  VASCAN: 23066  WFO: wfo-0000258243 
Soikkokaksikon kukinto.
Smolensk

| Smolensk (Смолeнск) Смаленск |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Smolenskin alueen sijainti Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Smolensk
 Koordinaatit: 54°47′N, 032°03′E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Alue:  Smolenskin alue
Piiri:  Smolenskin kaupunkipiiri
Perustettu:  863
Hallinto:  
 – Pormestari:  Vladislav Haletški
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  116 km²
Korkeus:  242 m
Väkiluku (2009):  315 600
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  214ХХХ
Suuntanumero(t):  +7 4812
 
 www.admcity.smolensk.ru 
 Smolenskin alueen hallinnollinen keskus 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorski, Smolenskin kaupunki, värivalokuva n. 1912
Sergei Mihailovitš Prokudin-Gorski, Smolenskin katedraali, värivalokuva n. 1912
Smolensk (ven. Смоле́нск; valkoven. Смале́нск) on Smolenskin alueen pääkaupunki Länsi-Venäjällä lähellä Valko-Venäjän rajaa. Se sijaitsee Dneprin yläjuoksulla 419 kilometriä Moskovasta länteen. Asukkaita on 315 600 henkeä (vuonna 2009).
Historia

Smolensk on yksi Venäjän vanhimmista kaupungeista. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuosina 862–865. Viikinkien idäntien varrella sijainnut Smolensk oli slaavilaisten krivitšien tärkein linnoitus sekä huomattava kaupan ja käsityöammattien keskus. Vuonna 882 kaupunki liitettiin Kiovan Rusiin. 1100-luvulla siitä tuli Smolenskin ruhtinaskunnan keskus. Vuosina 1404–1514 se kuului Liettuan suuriruhtinaskuntaan. Vuosina 1596–1602 kaupunki ympäröitiin kivisellä linnoitusmuurilla. Puolalaiset valloittivat Smolenskin vuonna 1611. Vuonna 1667 kaupunki liitettiin Venäjään.
Vuodesta 1708 lähtien kaupunki oli Smolenskin läänin, vuosina 1719–1726 Riian läänin Smolenskin maakunnan, vuodesta 1776 Smolenskin käskynhaltijakunnan ja vuodesta 1796 läänin keskus. Ranskalaiset valtasivat kaupungin Napoleonin Venäjän-retken aikana vuonna 1812. 1800-luvun loppupuolella Smolenskista tuli tärkeä rautatieliikenteen solmukohta, mutta sen teollinen kehitys oli vaatimatonta. Ympäröivän maaseudun asukkaat olivat etupäässä valkovenäläisiä. Kaupunkilaisista oli ortodoksien lisäksi 8,1 % juutalaisia, 5,7 % katolilaisia ja 1,5 % luterilaisia (vuonna 1897).
Vuonna 1929 Smolenskista tuli Läntisen alueen ja vuonna 1937 Smolenskin alueen keskus. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä ja tuhoutui pahoin. Sodan jälkeen se rakennettiin käytännössä kokonaan uudestaan. Neuvostoaikana tärkeimmiksi tuotannonaloiksi muodostuivat koneenrakennus, kevyt ja elintarviketeollisuus.
Vuodesta 1951 lähtien kaupungissa on suoritettu järjestelmällisiä arkeologisia kaivauksia. Kaupunginmuurin sisällä ja Dneprin rannalla on jopa kahdeksan metriä paksu 1000–1900-lukujen kulttuurikerros sekä merkkejä 900-luvun vaurioituneesta kerroksesta. Kaivauksissa on löydetty puulla katettuja katuja (21 päällekkäistä kerrosta), rakennusten jäännöksiä, käyttöesineitä, aseita ja tuohikirjeitä.