stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanhasaksanpaimenkoira
Muunnokset > Harzer fuchs

Harzer fuchs (harzinpaimenkoira) on kotoisin Harzin alueelta, jossa sitä käytettiin alun perin Harzin punaisen nautakarjan paimentamiseen. Myöhemmin se on toiminut myös lammaskoirana, ja se on nykyisin yleisin Pohjois- ja Keski-Saksassa. Sen työskentelyominaisuudet on onnistuttu säilyttämään ensiluokkaisina, ja se on työssään sinnikäs, nopea ja ketterä. Se on älykäs, valpas ja hieman varautunut. Puhtaana työkoirarotuna se ei sovellu pelkästään seurakoiraksi, vaan turhautuu jäädessään ilman rodunomaista toimintaa. Energisenä koirana sen liikunnan ja virikkeiden tarve on suuri.
Rotu on saanut ”Harzin kettua” tarkoittavan nimensä punertavasta väristään, joka vaihtelee vaaleasta kermasta nokisen punaiseen ja tummaan punaiseen. Sillä voi olla musta maski. Korvat ovat joko pystyt tai puolipystyt. Yleensä rotu on pitkäkarvainen, mutta myös karkeakarvaisia yksilöitä esiintyy. Sen säkäkorkeus on 50–60 senttimetriä ja paino 24–28 kiloa.
Aiemmin Saksassa oli enemmän erilaisia punaisia paimenkoiria, jotka kulkivat nimen ”fuchs” alla, mutta harzilainen muunnos on ainoa nykyisin elossa oleva. Kuten suurta osaa muistakin alkuperäisroduista, sitäkin uhkaa kuitenkin sukupuutto sen alkuperäisten tehtävien yhä vain vähetessä. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen.
Muunnokset > Kuhhund

Kuhhundia, westfalenilaista muunnosta, käytetään nautojen paimentamiseen. Sana kuhhund tarkoittaakin lehmäkoiraa, ja nykyisin se kaitsee lähinnä maitoa tuottavia tai vasikoita imettäviä lehmiä. Alkuperältään se on hyvin vanha: se mainitaan Nassaun vanhoissa laissa jo vuonna 1465 laiduntavien kotieläinlaumojen vartijana. Se on itsevarma, älykäs ja sitkeä, ja sillä on voimakas paimennusvietti. Tämän dominoimaan pyrkivän ja itsenäisen rodun kouluttaminen vaatii kärsivällisyyttä ja selkeää johdonmukaisuutta, mutta oikein kasvatettuna se on omistajaansa kohtaan uskollinen, lempeä ja vaatimaton.
Muunnos on neliömäinen, ketterä, vankkapäinen ja taittokorvainen, ja muistuttaa saksanpaimenkoira-risteytystä. Pää on vankka ja lyhyt, otsapenger kohtalainen. Korvat ovat useimmiten puolipystyt, vaikka muunkin asentoisia toisinaan esiintyy. Raajat ovat hapsuttuneet ja karva on pitkää myös hännässä. Häntä voi olla luonnontöpö kuten muillakin vanhasaksanpaimenkoirilla. Säkäkorkeus on 45–55 senttimetriä. Väri vaihtelee fawnista punaruskeaan, jossa voi olla mustat karvankärjet soopelin tapaan. Erilaisia merkkejä, kuten mustaa maskia ja pieniä valkoisia merkkejä, esiintyy. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan I eli äärimmäisen uhanalainen, eikä vuonna 2006 ollut olemassa kuin 30–40 puhdasrotuista yksilöä.
Muunnoksesta on kaksi erillistä paikallisvariaatiota, westerwälder kuhhund (westerwaldinkarjakoira) ja siegerländer kuhhund (siegerlandinkarjakoira), joista kumpaakin käytettiin työkoirana kotiseudullaan aina 1900-luvun lopulle saakka. Ensiksi mainittu paimensi karjaa laitumilla ja jälkimmäinen vastaavasti ohjasi ja vartioi laumaa tammimetsien keskellä.
Muunnokset > Schafpudel

Schafpudel eli hütepudel (villapaimenkoira) on yksi alkuperäisimmistä muunnoksista, ja sillä oli todennäköisesti sama kantarotu kuin hannoverinvillapaimenkoiralla. Desmond Morris uskoo sen polveutuneen barbetista ja villakoirasta. Se on kotoisin ”Saksan alangoilta” eli käytännössä alueelta Frieslandista Mecklenburg-Etu-Pommeriin, ja nykyisin se on levinnyt Saksan kaikkiin osiin. Se on sukua muille samannäköisille eurooppalaisille lammaskoirille, kuten schapendoesille, polski owczarek nizinnylle, pulille, bergamonpaimenkoiralle, pyreneittenpaimenkoiralle ja katalonianpaimenkoiralle. Koska lammaskauppa Saksan ja Unkarin välillä oli vilkasta, varsinkin puli-teorialle on hyvät perusteet. Schafpudel on työssään sitkeä, älykäs, nopea, innokas ja ketterä paimentaja. Kotioloissa se on omistajaansa kiintynyt, oppivainen, valpas ja normaalisti ihmisiä kohtaan ystävällinen ja rakastava, mutta siitä saa kuitenkin myös hyvän hälyttävän vahtikoiran.
Rotu on pitkäkarvainen, hieman tanakka ja jonkin verran korkeuttaan pidempi. Voimakas pää on erittäin pitkän karvan peittämä: se muodostaa kuonoon ”viikset” eikä korvia juuri erota. Korvat voivat olla joko riippuvat, puolipystyt tai pystyt. Pitkä, runsaskarvainen häntä kaartuu sapelimaisesti. Takkuisen karhea, hieman aaltoileva, säänkestävä karvapeite nyöriytyy samaan tapaan kuin bergamonpaimenkoiran, pulin ja komondorin karva. Väritys voi olla lähes mikä tahansa, esimerkiksi pinto (laikukas), valkoinen ja roan (siniharmaa mustin laikuin). Säkäkorkeus on 45–60 senttimetriä ja paino 17–25 kiloa. Se toimii yhä ensisijaisesti alkuperäisessä tehtävässään, mutta lammasfarmien vähentyessä moni kasvattaja myy rodun pelastumisen toivossa koiria myös perhekoiriksi. Kotioloissakin se kuitenkin vaatii paimentamisen korvaavaa aktiivista toimintaa, kuten agility, palveluskoiralajit ja muut vastaavat harrastukset. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan II eli erittäin uhanalainen.
Muunnokset > Schwarzer

Schwarzer on saanut nimensä mustasta karvapeitteestään. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen. Muunnoksesta on kaksi erillistä variaatiota, itäinen ostdeutscher schwarzer (musta itäsaksanpaimenkoira) ja eteläinen süddeutscher schwarzer (musta eteläsaksanpaimenkoira). Toisinaan jalostukseen käytetään myös fuchsia ja gelbbackea. Jotkin linjoista ovat säilyneet kuitenkin vielä tänäkin päivänä puhtaina risteytymättä muiden muunnosten kanssa, mikä pätee erityisesti homogeenisempään itäsaksalaiseen muunnokseen.
Itäsaksalaista esiintyy yleensä Pohjois- ja Keski-Saksassa, erityisesti entisen Itä-Saksan alueella. Se muistuttaa hieman pienikokoista belgianpaimenkoira groenendaelia, vaikka onkin yleensä tätä hieman vankkarakenteisempi. Se on useimmiten pitkäkarvainen ja noin 45–55 senttimetriä korkea. Se on jalostettu karjan paimentamiseen, minkä vuoksi siitä on kehittynyt tiivisrakenteinen, ei liian raskasrakenteinen koira, joka on luonteeltaan eloisa, vastaanottavainen ja innokas työskentelijä.
Eteläsaksalainen on näistä kahdesta ulkonäöltään epäyhtenäisempi ja kookkaampi, ja kaikkien muunnosten joukossa yksi vankkarakenteisimmista. Se muistuttaakin paitsi 55–70 sentin säkäkorkeudeltaan, myös rakenteeltaan ja ulkomuodoltaan toisinaan enemmän kuvaszia ja muita kevyemmästä päästä olevia laumanvartijoita. Se on yleensä pitkä- tai kiharakarvainen ja sen korvat voivat olla joko riippuvat, puolipystyt tai pystyt. Laumanvartijan tavoin se myös toimii työssään mieluiten itsenäisesti ja ratkaisee ongelmatilanteet vaistoonsa ja synnynnäiseen terävyyteensä luottaen. Etelä-Saksan, Württembergin ja Frankenin vaeltavat paimenet arvostivat sitä suuresti sen ajan klassisena paimenkoirana.
Muunnokset > Strobel

Strobel on kookas, maatiaismainen takkuisen karhea- tai kiharakarvainen muunnos, jota käytetään paimentamiseen lähinnä Etelä-Saksassa. Mustan eteläsaksanpaimenkoiran ohella se on toinen kookkaimmista ja vankkarakenteisimmista muunnoksista: myös sen säkäkorkeus vaihtelee 55–70 senttimetrin välillä. Väri on yleensä musta, black & tan tai brindle. Muunnos on erittäin voimakas, itsepäinen ja terävä. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut sen punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen.
Muunnokset > Tiger

Hyvien työominaisuuksiensa vuoksi tiger on erittäin arvostettu ja onkin levinnyt kaikkialle Saksaan. Karvapeitteen pituus vaihtelee lyhyestä pitkään ja se voi olla yhtä hyvin myös joko sileä tai karkea. Säkäkorkeus on 50–65 senttimetriä. Jotkut pitkäkarvaiset yksilöt tuovat mieleen bordercollien, australianpaimenkoiran tai lyhytkarvaisen pyreneittenpaimenkoiran.
Mahdolliset värit ovat mustanmerle eli sinimarmoroitu (”sininen” merle, grautiger), maksanruskea merle eli punamarmoroitu (rottiger), harlekiini eli valkoinen mustin laikuinselvennä (weißtiger) ja niin sanottu tricolor-merle eli mustanmerle tan-merkein (dreifarbige tiger). Pienet valkoiset merkit sallitaan, mutta yksilöitä, joilla on suuria valkoisia alueita ei käytetä jalostus- eikä työkoirina. Kahden merle-värisen tigerin yhdistelmät eivät ole yleisiä, ja välttääkseen riskiä saada homotsygoottimerlejä pentuja paimenet risteyttävät tigereitä usein schwarzer altdeutscherin tai strobelin kanssa. Vanhojen ja uhanalaisten kotieläinrotujen suojelujärjestö on listannut tigerin punaiselle listalle kategoriaan III eli uhanalainen.
Luonne ja käyttäytyminen

Vanhasaksanpaimenkoiran kuuluu olla sinnikäs ja kyetä työskentelemään joka säällä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vanhasaksanpaimenkoira Wikimedia Commonsissa
Vanhanaikainen gelbbacke.
”Stumper” gelbbacke, luonnontöpö-mutaatio
Fuchs
Westwälder kuhhund
Schafpudel
Schwarzer
Schwarzer, itäsaksalainen tyyppi.
Strobel
Tiger
Hašek

Hašek on yleinen tšekkiläinen sukunimi. Tunnettuja sukunimen omaavia henkilöitä ovat muun muassa:
Dominik Hašek (s. 1965), tšekkiläinen jääkiekkomaalivahti
Ivan Hašek (s. 1963), tšekkiläinen jalkapalloilija
Jaroslav Hašek (1883–1923), tšekkiläinen kirjailija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Virmasvesi

Virmasvesi voi viitata jompaankumpaan seuraavista:
Virmasvesi, järvi Pohjois-Savossa Karttulassa, Tervossa ja Suonenjoella
Virmasvesi (Pohjois-Virmas ja Etelä-Virmas), järvi Etelä-Savossa Pieksämäellä ja Joroisissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Virmasvesi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ha’il (provinssi)

| Ha’il حائل |
| --- | --- |
 Jibāl Shammarin vuoristoa
 Provinssi Saudi-Arabian kartalla
Valtio:   Saudi-Arabia
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Ha’il
 – suurin kaupunki:  Ha’il
Pinta-ala:  103 887 km²
Väkiluku (2017):  715 400
Ha’il (arab. حائل‎, Ḥā’il) on Saudi-Arabian provinssi maan pohjoisosassa. Provinssin pinta-ala on 103 887 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2017 arvion mukaan 715 400. Provinssin pääkaupunki on Ha’il.
Haïbongo

| Haïbongo |
| --- | --- |
 Haïbongo
 Koordinaatit: 16°13′23″N, 3°14′42″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Timbuktun alue
Piiri:  Dirén piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  240,1 km²
Väkiluku (2009):  14 200
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Haïbongo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Timbuktun alueen Dirén piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen sivuhaaran varrella 15 kilometriä Diréstä itään. Kunnassa on 14 200 asukasta (vuonna 2009).
Haïbongon kunnan pinta-ala on arviolta 240,1 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Dirén piirin Sareyamoun, lännessä Tienkourin ja pohjoisessa Kirchamban ja Danghan sekä idässä Gourma-Rharousin piirin Haribomon kuntiin. Seutu kuuluu Saharan ja Sahelin siirtymäalueeseen. Sen läpi virtaavat Niger, sen haarajoet Mayel Binga, Gania djindé ja Haoudjindé sekä joukko vadeja. Tulva-aikana tasangolle muodostuu järviä.
Kuntaan kuuluu 12 kylää ja kaksi paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat etupäässä songhaita. Lisäksi on fulbeja, tuaregeja, belloja ja bozoja. Vallitseva uskonto on islam.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi ja durra. Kotieläimiä ovat naudat, vuohet, lampaat, aasit, hevoset ja kamelit. Maatalous kärsii lisääntyvästä kuivuudesta.
Kulkuyhteydet ovat huonot varsinkin tulva-aikana. Palveluihin kuuluu kolme koulua ja terveysasema.
WRC 7

| WRC 7 |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Kylotonn
Julkaisija:  Bigben Interactive
Jakelija:  Steam, Microsoft Store, itch.io ja PlayStation Store
Pelisarja:  World Rally Championship
Julkaistu:  15. syyskuuta 2017
Lajityyppi:  ajopeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Alusta:  Microsoft Windows PlayStation 4 Xbox One
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu ja digitaalinen lataus
Oheislaite:  pad-ohjain, rattiohjain
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
WRC 7: World Rally Championship (lyhyesti WRC 7) on Kylotonnin kehittämä ja Bigben Interactiven julkaisema ralliaiheinen ajopeli, joka perustuu rallin MM-sarjan kauteen 2017. Peli julkaistiin Microsoft Windows-, PlayStation 4- ja Xbox One -alustoille 15. syyskuuta 2017.
Käännös suomeksi
Hazel Heald

Wonder Storiesissa 1932 julkaistu piirros.
Hazel Drake Heald (4. huhtikuuta 1896 – 4. helmikuuta 1961) oli yhdysvaltalainen pulp-kirjailija. Viisi Weird Talesissa vuosina 1932–1935 ilmestynyttä tarinaa julkaistiin Healdin nimissä, mutta todellisuudessa ne olivat H. P. Lovecraftin haamukirjoittamia. Lovecraftin kirjeenvaihdosta ilmenee, että Heald keksi tarinan perusidean ja Lovecraft kirjoitti sen pohjalta novellin, jonka juoni oli pitkälti jälkimmäisen keksintöä. Healdin ei tiedetä julkaisseen muuta kirjallisuutta.
Novellit

”Kivimies” (The Man of Stone, 1932)
”Hautausmaan kauhu” (The Horror in the Burying-Ground, 1933)
”Kauhujen kabinetti” (The Horror in the Museum, 1933)
”Siivekäs kuolema” (Winged Death, 1934)
”Aikakausien haudasta” (Out of the Aeons, 1935)
Aiheesta muualla

Hazel Heald Internet Speculative Fiction Databasessa (englanniksi)
Harriet Beecher Stowe

Harriet Beecher-Stowe
Harriet Elizabeth Beecher Stowe (14. kesäkuuta 1811 – 1. heinäkuuta 1896), alkuperäiseltä nimeltään Harriet Elizabeth Beecher, oli yhdysvaltalainen kirjailija ja orjuuden vastustaja. Hänen kuuluisin teoksensa on orjien elämää kuvaava romaani Setä Tuomon tupa (engl. Uncle Tom’s Cabin).
Harriet Beecher syntyi Connecticutissa. Hänen isänsä oli Lyman Beecher, bostonilainen orjuutta vastustava saarnaaja, ja hänen veljensä oli kuuluisa pappi Henry Ward Beecher. Vuonna 1832 Beecherin perhe muutti Ohioon, orjuuden vastustajien vahvalle tukialueelle, jossa perheen isästä tuli pappisseminaarin rehtori. Ohiossa Harriet Beecher sai ensi käden tietoa orjuudesta ja orjuutta vastustavasta liikkeestä, joka auttoi orjia pakenemaan Kanadaan.
Vuonna 1836 Harriet Beecher meni naimisiin Calvin Stowen kanssa, joka oli pappi ja jäänyt leskeksi. Myöhemmin he muuttivat Mainessa sijaitsevaan Brunswickin kylään, jonka Bowdoin Collegesta Calvin Stowe sai akateemisen viran. Harrietilla ja Calvinilla oli seitsemän lasta, mutta osa lapsista kuoli jo nuorina.
Vuonna 1850 säädetty paenneiden orjien auttamisen kriminalisoiva laki (The Fugitive Slave Law) provosoi Beecher-Stowen kirjoittamaan Setä Tuomon tupa -teoksen (1851), ensimmäisen tunnetun yhdysvaltalaisen romaanin, jossa oli mustaihoinen päähenkilö. Teos ilmestyi ensin orjuuden vastustajien National Era -sanomalehdessä jatkokertomuksena. Se herätti valtavasti huomiota ja raivostutti orjuuden kannattajia. Teoksen orjuuden kuvausta pidettiin häpeämättömän valheellisena, ja erityisesti papit syyttivät kirjailijaa jumalattomuudesta. Siitä huolimatta se oli osaltaan muokkaamassa asenteita orjuutta kohtaan vähemmän suopeiksi.
Beecher-Stowen toinen romaani Dred: A Tale of the Great Dismal Swamp oli myös orjuutta vastustava teos. Hän kirjoitti muitakin teoksia, mutta ne ovat jääneet paljolti Setä Tuomon tupa -romaanin varjoon. Beecher-Stowen pääteos on ilmestynyt useina suomennoksina, ensimmäisenä nuorisosovituksina. Suomessa hänen teoksiaan julkaistiin myös lehdissä jatkokertomuksina.
Suomalainen naisliikkeen aktiivi Alexandra Gripenberg matkusti vuonna 1888 Yhdysvaltoihin. Matkallaan hän tapasi jo iäkkään Beecher Stowen ja Mark Twainin Hartfordissa. Gripenbergin matkakertomus oli suosittu teos sekä suomeksi että ruotsiksi julkaistuna. Hän otti kertomuksessa vahvasti kantaa Yhdysvaltojen intiaanien ja mustan väestön sorrettuun asemaan. Kertomus toi osaltaan rotukysymyksen ja Setä Tuomon tuvan tutuksi suomalaisile.
Suomennetut teokset

Hän tulee huomenna, K. A. Hellman 1927
Lukinverkkoja (The Chimney-corner, 1865) Edlund, 1880
Pikku haltijoita (Queer Little People, 1867) Werner Söderström, 1900
Pikku kettuja  (Little Foxes, 1866), Werner Söderström, 1899; myös nimellä Repo ressuja
Setä Tuomon tupa (Uncle Tom's Cabin, 1851–1852), nuorisolle sovitettuna G. W. Wilén 1856 ja Werner Söderström 1893, pitkä versio 1899–1900; myös nimellä Tuomo sedän tupa
Urpunen (Little Pussy Willow, 1881), Telén, 1880
Vaimoni ja minä (My Wife and I, 1871), H. F. Helminen 1874
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harriet Beecher Stowe Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Harriet Beecher Stowe on Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Harriet Beecher Stowen e-kirjoja Project Gutenbergissa ja Projekti Lönnrotissa
Günter Blobel

| Günter Blobel |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1936 Waltersdorf, Saksa
Kuollut: 18. helmikuuta 2018 (81 vuotta) New York, New York, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  George Emil Palade
Tutkimusalue:  Biologia, biokemia, molekyylikemia ja solubiologia
Palkinnot:   Nobelin lääketieteen palkinto (1999)
Günter Blobel (21. toukokuuta 1936 Waltersdorf, Saksa – 18. helmikuuta 2018 New York, New York, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen biologi. Blobel syntyi silloisen Preussin Ala-Sleesian provinssiin kuuluvassa Waltersdorfissa (nykyinen Niegosławice). Hän valmistui Tübingenin yliopistosta vuonna 1960 ja väitteli tohtoriksi Wisconsinin yliopistosta Madisonissa vuonna 1967. Vuonna 1986 hänet nimitettiin Howard Hughesin lääketieteelliseen instituuttiin. Vuonna 1999 Blobel sai Nobelin lääketieteen palkinnon siitä, että hän keksi vastasyntetisoituneiden proteiinien sisältävän tunnisteet, jotka ohjaavat näitä oikeaan paikkaansa solussa.
Blobel tuki aktiivisesti Dresdenin jälleenrakentamista. Vuonna 1994 hän perusti ei-kaupallisen ”Friends of Dresden” -seuran ja toimi sen puheenjohtajana. Hän lahjoitti kaikki Nobelin palkinnosta saamansa rahat Dresdenin kunnostukseen, eritoten Frauenkirchen vuonna 2005 valmiiksi saatuun kunnostukseen ja uuden synagogan rakentamiseen.
Vuodesta 2003 lähtien Blobel oli New Yorkissa sijaitsevan Rockefellerin yliopiston palveluksessa.
Tiedepalkinnot

1978: Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian U.S. Steel -säätiön molekyylibiologian palkinto
1982: Gairdner-säätiön kansainvälinen palkinto
1987: Columbian yliopiston myöntämä Louisa Gross Horwitz -palkinto
1993: Albert Lasker -palkinto lääketieteellisestä perustutkimustyöstä
1995: Ciba Drew -palkinto biolääketieteellisestä tutkimustyöstä
1996: Kuningas Faisalin palkinto
1997: Pormestarin palkinto tieteellisestä ja teknisestä lahjakkuudesta
1999: Nobelin lääketieteen palkinto
Aiheesta muualla

Blobelin sivu Rockefellerin yliopistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Blobelin Nobelin palkinnon autobiografia
Freeview video 'An Interview with Günter Blobel' by the Vega Science Trust (Vega Science Trustin tekemä haastattelu Günter Blobelin kanssa)
Louisa Gross Horwitz -palkinto
Günter Blobel, vuoden 2005 menestyksekäs amerikansaksalainen (Amerikansaksalaisten perintösäätiö)
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Behring  1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950:  1926: Fibiger  1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975:  1951: Theiler  1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000:  1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–:  2001: Hartwell, Hunt, Nurse  2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
Harmaasapelikolibri

| Harmaasapelikolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kolibrit Trochilidae
Suku::  Sapelisiipikolibrit Campylopterus
Laji::  largipennis
Kaksiosainen nimi
 Campylopterus largipennis  (Boddaert, 1783) 
Katso myös
   Harmaasapelikolibri Wikispeciesissä   Harmaasapelikolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaasapelikolibri (Campylopterus largipennis) on eteläamerikkalainen kiitäjälintu. Sen esiintymisalue käsittää Andien itäpuolen Kolumbiassa, Venezuelassa, Guyanassa, Surinamessa, Ranskan Guyanassa, Ecuadorissa, Perussa, Boliviassa ja osassa Brasiliaa . Lajista tunnetaan neljä alalajia. Pieter Boddaert kuvaili lajin holotyypin Cayennesta vuonna 1783.
WRC 6

| WRC 6 |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Kylotonn
Julkaisija:  Bigben Interactive
Jakelija:  Steam, Microsoft Store, itch.io ja PlayStation Store
Pelisarja:  World Rally Championship
Julkaistu:  7. lokakuuta 2016
Lajityyppi:  ajopeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Kaikenikäisille 
Alusta:  Microsoft Windows PlayStation 4 Xbox One
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu ja digitaalinen lataus
Oheislaite:  pad-ohjain, rattiohjain
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
WRC 6: World Rally Championship (lyhyesti WRC 6) on Kylotonnin kehittämä ja Bigben Interactiven julkaisema ralliaiheinen ajopeli, joka perustuu rallin MM-sarjan kauteen 2016. Peli julkaistiin Microsoft Windows-, PlayStation 4- ja Xbox One -alustoille 7. lokakuuta 2016.
Käännös suomeksi