Kylmä sota
Historia > Kylmän sodan alkuvuodet 1945–1950

Kylmä sota alkoi toisen maailmansodan päätyttyä vuonna 1945. Idän ja lännen välillä oli ollut jo ennen sodan päättymistä epäluottamusta, jonka olivat aiheuttaneet muun muassa länsivaltojen ja natsi-Saksan solmima Münchenin sopimus 1938 sekä Neuvostoliiton ja natsi-Saksan solmima hyökkäämättömyyssopimus 1939. Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin oli myös katkera siitä, että Iso-Britannia ja Yhdysvallat olivat viivytelleet toisen rintaman avaamisessa Eurooppaan, minkä seurauksena Neuvostoliitto oli jätetty lähes yksin tuhoisaan sotaan Saksaa vastaan.
Toisessa maailmansodassa Neuvostoliitto ja Yhdysvallat olivat taistelleet samalla puolella akselivaltoja vastaan. Vuonna 1945 liittoutuneiden voittoon päättynyt sota jätti Eurooppaan, Aasiaan, Afrikkaan ja Lähi-itään valtatyhjiön, jota niin Neuvostoliitto kuin Yhdysvallatkin alkoi yrittää täyttää. Kumpikin supervalta alkoi houkutella sodasta kärsineitä maita oman poliittis-taloudelliseen järjestelmänsä alle. Neuvostoliitto toi oman autoritaarisen yksipuoluejärjestelmänsä miehittämiinsä maihin sekä tuki länsimaiden kommunistipuolueita esimerkiksi Italiassa, Kreikassa ja Ranskassa. Samalla Neuvostoliitto näki kapitalistisen lännen laajentumishaluisena ja uhaksi itselleen. Länsimaissa taas Neuvostoliiton epädemokraattinen kommunismi, yksipuoluejärjestelmä ja valtiojohtoinen talousjärjestelmä nähtiin hyvin kielteisesti.
Josif Stalinin johtama Neuvostoliitto oli kärsinyt valtavasti sodasta ja oli sodan jäljiltä heikko. Maa alkoi panostaa omaan turvallisuuteensa, joten se teki pienistä naapurimaistaan, Suomea lukuun ottamatta, kommunistipuolueiden hallitseman puskurivyöhykkeen länttä vastaan. Samalla Neuvostoliitto pystyi levittämään kansainvälistä kommunismiaan maailmalle ja vastustamaan Yhdysvaltain edustamaa kapitalismia. Stalin joutui korostamaan lännen aiheuttamaa uhkaa myös sisäpoliittisista syistä, mobilisoidakseen kansakunnan ponnistelemaan yhdessä ja tukahduttaakseen toisinajattelun. Ison-Britannian pääministeri Winston Churchill käytti maaliskuussa 1946 nimitystä “rautaesirippu” kuvaamaan Eurooppaan laskeutunutta, uhkaavaa ideologista rajaa.
Neuvostoliitto asetti moneen Itä-Euroopan maahan neuvostomyönteiset kommunistihallitukset, vaikka länsimaat halusivatkin näihin maihin vapaat vaalit ja itsenäisyyden. Neuvostoliitto ei kuitenkaan tätä sallinut, joten Puola, Tšekkoslovakia, Unkari, Romania, Bulgaria ja Jugoslavia sekä Itä-Saksa muuttuivat Neuvostoliiton satelliittivaltioiksi. Aasiassa kommunismi levisi Pohjois-Koreaan ja Kiinaan, ja suuresta osasta kolonialismista vapautuvaa Aasiaa ja Afrikkaa tuli supervaltojen taistelukenttää.
Yhdysvaltain presidentti Roosevelt vastusti eurooppalaista kolonialismia, ja Washington rohkaisi siirtomaavaltioita luopumaan imperiumeistaan. Tämän seurauksena Iso-Britannia, Ranska ja Hollanti heikkenivät, ja Yhdysvallat joutui kantamaan päävastuun länsiblokin sotilaallisesta puolustuksesta. Rooseveltin seuraaja Harry Truman veti Yhdysvaltain miehitysjoukot syvältä Manner-Euroopasta, mutta amerikkalaiset säilyttivät lentokonetukikohtia lähellä Neuvostoliiton teollisuusalueita ja pitivät sotalaivojaan Välimerellä.
Kun Saksa ja Japani oli lyöty, maailmasta oli poistunut este kommunismin leviämiselle, eikä manner-Euroopassa ollut enää yhtään vahvaa valtiota hidastamaan Neuvostoliiton laajenemista. Churchill sanoi uskovansa, että vain Yhdysvaltain ydinasemonopoli esti Neuvostoliittoa valloittamasta koko Länsi-Eurooppaa. Vielä sodan aikana Yhdysvaltain johtajat eivät olleet valmistautuneet muokkaamaan sodan jälkeistä maailmaa, vaan Washingtonissa ajateltiin, että Yhdistyneet kansakunnat voisi ratkaista sodanjälkeiset ongelmat myöhemmin.
Truman julkaisi helmikuussa 1947 “Trumanin opin”, jonka mukaan vapaita kansoja täytyy tukea omissa pyrkimyksissään luoda itse oma kohtalonsa, ja että Yhdysvallat tukee niitä vastustamaan sisäisiä tai ulkoisia alistusyrityksiä. Näin Yhdysvallat otti “maailmanpoliisin” vastuun. Yhdysvallat alkoikin tukea taloudellisesti ja sotilaallisesti maita, joita kommunismin leviäminen uhkasi sodan aiheuttaman kurjuuden keskellä, ja Marshall-apu Euroopan jälleenrakentamiseksi aloitettiin kesällä 1947. Neuvostoliitto pelkäsi lännen vaikutusvallan kasvua ja kielsi Marshall-avun valtapiirissään olleilta mailta. Marshall-avun turvin Länsi-Euroopan maat toipuivat sodasta, aloittivat talouskasvun ja taloudellisen yhdentymisen sekä välttyivät kommunistisilta vallankumouksilta.
Toisen maailmansodan rauhansopimukset allekirjoitettiin vuoden 1947 alussa. Miehitetystä Saksasta oli kuitenkin tullut idän ja lännen välinen kiistakapula. Neuvostoliitto miehitti itäistä Saksaa, ja kolme länsimaata miehitti läntistä Saksaa. Stalin halusi tehdä Saksasta puskurivaltion idän ja lännen väliin sekä siirtää maan koko teollisuuden Neuvostoliittoon. Länsi taas halusi Saksasta vapaan ja demokraattisen maan, josta tulisi osa kapitalistista länttä. Maa jaettiinkin kommunistiseen Itä-Saksaan ja kapitalistiseen Länsi-Saksaan, jotka yhdistyivät vasta vuonna 1990. Neuvostoliitto saartoi keväällä 1948 lännen miehittämän Länsi-Berliinin. Länsi ei kuitenkaan luopunut kaupungista, vaan perusti ilmasillan sen huoltoreitiksi. Kriisi kesti lähes vuoden ajan, kunnes Neuvostoliitto luopui saarrosta.
Neuvostoliitto torjui Yhdysvaltain ehdotuksen tuoda ydinaseet kansainväliseen hallintaan ja jatkoi omaa ydinasetutkimustaan, joka johti ensimmäiseen koeräjäytykseen syyskuussa 1949. Neuvostoliiton ydinase aloitti kylmän sodan kilpavarustelun, ja Neuvostoliiton kasvanut uhka johti Pohjois-Atlantin puolustusliitto Naton perustamiseen.
Länsimaat perustivat vuonna 1948 Euroopan taloudellisen yhteistyöjärjestön, ja Neuvostoliitto perusti satelliittivaltioidensa kanssa vuonna 1949 vastaavan Keskinäisen taloudellisen avun neuvoston. Lännessä perustettiin myös esimerkiksi Euroopan neuvosto ja Euroopan talousyhteisö. 1950-luvulle tultaessa itäblokki ja länsiblokki olivat linnoittautuneet omille puolilleen Eurooppaa, ja kylmän sodan ensimmäinen erä oli päättynyt pattitilanteeseen.