stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gladiator
Palkinnot > Oscarit

Paras elokuva: tuottajat Douglas Wick, David Franzoni ja Branko Lustig
Paras miespääosa: Russell Crowe
Parhaat erikoistehosteet: John Nelson, Neil Corbould, Tim Burke ja Rob Harvey
Paras ääni: Scott Millan, Bob Beemer ja Ken Weston
Paras puvustus: Janty Yates
Ehdokkuudet:
Paras miessivuosa: Joaquin Phoenix
Paras ohjaus: Ridley Scott
Paras alkuperäinen käsikirjoitus: David Franzoni, John Logan ja William Nicholson
Paras musiikki: Hans Zimmer
Paras editointi: Pietro Scalia
Paras lavastus: Crispian Sallis; visuaalinen suunnittelu: Arthur Max
Paras kuvaus: John Mathieson
C-kaari

Liikuteltava C-kaari, jota käytetään leikkaussalissa.
C-kaari on röntgensäteilyyn perustuva läpivalaisulaite, jota käytetään leikkaussalissa. Se mahdollistaa potilaaseen vähemmän kajoavat toimenpiteet. C-kaaren käyttö lisää leikkausosastolla työskentelevän henkilöstön (esimerkiksi kirurgit, leikkaussalihoitajat, anestesiahoitajat ja opiskelijat) säteilyaltistusta. C-kaarta käytetään esimerkiksi thoraxkirurgiassa, tunneloitujen katetrien laitossa, ortopedisissä sekä ERCP-toimenpiteissä. Laitteistoa käyttävät leikkaussaleissa leikkaussalisairaanhoitajat ja lääkintävahtimestarit. Heille järjestetään alan täydennyskoulutusta. Koulutuksessa käsitellään C-kaaren kuvantamismenetelmät sekä näiden laitteiden säteilyturvallinen käyttö. Koulutukseen kuuluu käytännön harjoittelua sekä koe. Koulutuksen jälkeen kurssin hyväksytysti suorittanut voi toimia lääkärin ohjauksessa C-kaaren käyttäjänä.
C-kaaria valmistavat esimerkiksi alankomaalainen Philips, saksalainen Siemens ja yhdysvaltalainen GE Healtcare.
Oikean puoleisen reisiluun korjattu murtuma, joka kuvattu C-kaarella leikkaussalissa.
Kolmekymmentä hopearahaa

Kolmekymmentä hopearahaa, János Pentelei Molnárin maalaus vuodelta 1909.
Kolmekymmentä hopearahaa viittaa Raamatun Uuden testamentin Matteuksen evankeliumissa olevaan mainintaan, jonka mukaan Juudas Iskariot petti Jeesuksen saaden palkkioksi 30 hopearahaa. Ennen ehtoollisen asettamista Juudaksen sanotaan menneen ylipappien luo ja suostuneen luovuttamaan Jeesuksen 30 hopearahasta. Hän katui ja yritti palauttaa rahat jälkikäteen.
Ylipapit eivät voineet laittaa rahoja temppelirahastoon, koska ne olivat verirahoja. Rahoilla ostettiin savenvalajan pelto muukalaisten hautapaikaksi.
Tätä kuvaa on usein käytetty Kristuksen kärsimystä kuvaavassa taideteoksessa. Lausetta käytetään kirjallisuudessa ja yleisessä puheessa viittaamaan ihmisiin, jotka vaarantavat luottamuksen, ystävyyden tai uskollisuuden henkilökohtaisen hyödyn saavuttamiseksi.
Raamatun kertomus

Matteuksen evankeliumin mukaan Juudas Iskariot oli Jeesuksen opetuslapsi. Ennen ehtoollisen asettamista Juudas meni ylipappien luo ja suostui luovuttamaan Jeesuksen 30 hopearahan hinnasta. Sitten Jeesus pidätettiin Getsemanessa, jossa Juudas paljasti Jeesuksen henkilöllisyyden sotilaille antamalla tälle suudelman.
Matteuksen evankeliumin luvun 27 mukaan Juudas oli täynnä katumusta ja palautti rahat ylipapeille ennen kuin hirtti itsensä. Ylipapit päättivät, etteivät he voineet laittaa sitä temppelin aarrekammioon, koska sitä pidettiin verirahana, ja niin he ostivat savenvalajan pellon. Eri selitys Juudaksen kuolemasta on annettu Apostolien teoissa; siinä kuvataan, kuinka Juudas käytti juutalaisten johtajien (Matt 27: 6-9, Sak 11:13) antamaa rahaa- 30 hopearahaa - maakappaleen ostoon. Paikka sai jälkeenpäin nimekseen Hakeldama, Veripelto. . Pietari kuvailee yleistä tietämystä siitä, mitä Juudakselle tapahtui, Apostolien tekojen 1: 17–20: ssä kuinka "hän syöksyi päistikkaa alas, niin että hänen vatsansa halkesi ja sisälmykset pursuivat ulos."
Teologinen tulkinta

Sakarjan kirjan jakeessa 11:12–13 kolmekymmentä hopearahaa on hinta, jonka Sakarja saa työstään. Hän ottaa kolikot ja heittää ne metallinsulattajalle. Klaas Schilderin mukaan Sakarjan maksu osoittaa hänen arvonsa arvioimisen sekä irtisanomisen. Mooseksen kirjan jakeessa 21:32 kolmekymmentä hopearahaa on orjan hinta, joten vaikka Sakarja kutsuu määrää ”komeaksi hinnaksi”, se voi olla sarkasmia.
Schilder ehdottaa, että nämä 30 hopearahaa ”sidotaan edestakaisin ennustuksen hengen kautta”. Kun ylipapit päättävät ostaa pellon palautetulla rahalla, Matteus sanoo, että tämä täytti ”sen, mitä profeetta Jeremia puhui”. Nimittäin "He ottivat ne kolmekymmentä hopearahaa, hinnan, jonka arvoiseksi he tämän miehen israelilaisten puolesta olivat arvioineet. Ja he ostivat niillä savenvalajan pellon, niin kuin Herra oli minua käskenyt." (Matt. 27: 9–10). Vaikka monet tutkijat näkevät Jeremian nimen sisältyvän virheellisesti,  Jeremian ostama pelto Jeremia 32:ssa voi osoittaa, että molemmat profeetat ovat mielessä.  Craig Blomberg väittää, että Matthew käyttää lainauksessaan typologiaa eikä "minkäänlaista yksittäisen tai kaksinkertaisen toteutumisen ennustavaa ennustusta". Blombergin mukaan Matteus kertoo lukijoilleen, että "kuten Jeremia ja Sakaria, Jeesus yrittää johtaa kansaansa profeetallisella ja pastoraalisella palveluksella, mutta sen sijaan hän kärsii viattomasti heidän käsissään".  William Hendriksen väittää, että Matteus viittaa Jeremia 19:een.
Blomberg ehdottaa myös, että Matteuksen voidaan myös sanoneen, että "Jeesuksen kuolema on lunnaat, se on maksettu hinta orjan vapaudesta" ja että verirahan  käyttö hautausmaan ostoon ulkomaalaisille (Matteus 27: 7) voi vihjaa ajatukseen, että "Jeesuksen kuolema tekee pelastuksen mahdolliseksi kaikille maailman ihmisille, myös pakanoille ".
Pyhäinjäännökset ja kuvataide taiteessa

Kristuksen kärsimyskertomukseen pohjautuvissa taideteoksissa Juudas kuvataan usein pitämässä hopeaa pussissa tai kukkarossa, joka toimii hänen attribuuttinaan.
Useita ”Juudas-pennejä” eli muinaisia kolikoita, joiden sanotaan kuuluneen alkuperäiseen kolmeenkymmeneen rahaan, kohdeltiin keskiajalla pyhäinjäännöksinä, ja niiden uskottiin auttavan vaikeissa synnytyksissä. Kiveä, jonka päällä hopearahat väitetysti oli laskettu, säilytettiin Rooman Lateraanipalatsissa.
Hunt Museumissa Irlannin Limerickissä on syrakusalainen kymmenen drakhman raha, jonka väitetään olevan yksi alkuperäisestä kolmekymmenestä. Siihen on kaiverrettu latinankieliset sanat Quia precium sanguinis est (”Tämä on veren hinta”).
Vertauskuvallinen käyttö nykyään

Lausetta käytetään syyttämään poliitikkoja ja taiteilijoita periaatteidensa tai ihanteidensa myymisestä, ja sitä käytetään myös kirjallisuudessa pettämisen symbolina. Esimerkiksi YK:n vuoden 2009 Kööpenhaminan ilmastokonferenssissa Tuvalun edustaja kritisoi lopullista asiakirjaa sanoen: ”Näyttää siltä, että meille tarjotaan 30 hopearahaa kansamme ja tulevaisuutemme pettämiseksi. – – Tulevaisuutemme ei ole myytävänä”.
Suomessa vuonna 1899 helmikuun manifestin julkaisemista kannattanutta senaattori Yrjö Sakari Yrjö-Koskista uhkailtiin muun muassa lähettämällä hänelle ruumisarkku, jossa oli 30 hopearahaa.
Rembrandtin maalaus Juudas palauttaa 30 hopearahaa, 1629.
1900 (elokuva)

| 1900> Novecento |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bernardo Bertolucci
Käsikirjoittaja:  Franco Arcalli Bernardo Bertolucci Giuseppe Bertolucci
Tuottaja:  Alberto Grimaldi
Säveltäjä:  Ennio Morricone
Kuvaaja:  Vittorio Storaro
Leikkaaja:  Franco Arcalli Enzo Ocone
Tuotantosuunnittelija:  Maria Paola Maino
Pääosat:  Robert De Niro Gérard Depardieu Dominique Sanda Donald Sutherland  Alida Valli  Burt Lancaster
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia Ranska Länsi-Saksa
Tuotantoyhtiö:  Produzioni Europee Associati Les Productions Artistes Associés Artemis Film UA United Artists Pictures Inc.
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:  16. elokuuta 1976 Italia 17. joulukuuta 1976 (Suomi)
Kesto:  328 min
Alkuperäiskieli:  italia
Budjetti:  9 000 000 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
1900 (Novecento) on Bernardo Bertoluccin ohjaama italialainen eeppinen draamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1976. Nimekkään kansainvälisen näyttelijäjoukon tähdittämä teos on kuvattu Bertoluccin kotiseudulla Emiliassa ja se kertoo kahden miehen kohtaloiden kautta Italian poliittisista käänteistä 1900-luvun alkupuolella. Se esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla 1976 kilpailusarjan ulkopuolella.
The New York Timesin kriitikot valitsivat 1900:n vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni

Teos kuvaa Il Padronen perillisen (De Niro) ja maatyöläisen äpäräpojan (Depardieu) ystävyyttä, sen pohjimmaista mahdottomuutta ja paternalistisen maanomistuksen tuhoisia vaikutuksia.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert De Niro  | … |  Alfredo Berlinghieri   |
|  Gérard Depardieu  | … |  Olmo Dalcò   |
|  Dominique Sanda  | … |  Ada Fiastri Paulhan   |
|  Francesca Bertini  | … |  sisar Desolata   |
|  Laura Betti  | … |  Regina   |
|  Werner Bruhns  | … |  Ottavio Berlinghieri   |
|  Stefania Casini  | … |  Neve   |
|  Sterling Hayden  | … |  Leo Dalcò   |
|  Anna Henkel  | … |  Anita   |
|  Ellen Schwiers  | … |  Amelia   |
|  Alida Valli  | … |  rouva Pioppi   |
|  Romolo Valli  | … |  Giovanni   |
|  Bianca Magliacca  | … |  pientalonpoika   |
|  Giacomo Rizzo  | … |  Rigoletto   |
|  Pippo Campanini  | … |  Don Tarcisio   |
|  Donald Sutherland  | … |  Attila Mellanchini   |
|  Burt Lancaster  | … |  Alfredon isoisä   |
Vastaanotto

Iltalehden Jyrki Laelman mukaan 1900 on ”Välillä visuaalisesti mahtavaa, välillä tyhjäkäyntiä – vuosikymmenien saatto tuo pakosta episodimaisuutta ja kiirettäkin.”
Ilta-Sanomien Timo Malmin mielestä kyseessä on ”vavahduttava fresko” luokkataistelun ja fasismin vuosikymmenistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 1900 (elokuva) Wikimedia Commonsissa
Interview with Bernardo Bertolucci about ”1900” (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Fredrik Björkqvist

Fredrik Björkqvist
Fredrik Björkqvist (1. joulukuuta 1859 Kangasala – 2. helmikuuta 1935 Tampere) oli tamperelainen tukkukauppias ja kauppaneuvos. Hän testamenttasi omaisuutensa taloudelliseen valistustyöhön ja hyväntekeväisyyteen.
Björkqvist kävi Kangasalla Ahlmanin koulua ja sitten alkeiskoulua Tampereella. Hän tuli kauppa-alalle 13-vuotiaana 1873 ja oli työssä A. Nybergin, L. Tallqvistin, G. O. Sumeliuksen ja Alex Östermanin liikkeissä Tampereella toimien aluksi kauppa-apulaisena ja viimeksi mainitussa liikkeessä prokuristina. Vuonna 1888 hän perusti oman siirtomaatavaroiden vähittäisliikkeen, joka laajeni sittemmin myös siirtomaatavaroiden ja tehdastuotteiden tukkukaupan alalle. Liike sijaitsi aluksi Kauppatorin varrella ja vuonna 1892 se siirrettiin Kauppakadun varrelle. Björkqvistin liike muutti 1900 omaan taloon Puutarhakadun ja Kuninkaankadun kulmaan ja siitä tuli vähittäiskaupan alalla johtava liike Tampereella. Björkqvist myi vähittäiskauppansa vuonna 1916 mutta hän harjoitti tukkukauppaa vielä lähes kymmenen vuoden ajan vuoteen 1925 saakka. Björkqvist oli myös mukana perustamassa muun muassa Tampereen Kutomateollisuus Oy:tä, Tampereen Saippuatehdasta ja Tampereen Sateenvarjo- ja Keppitehdasta.
Björkqvist oli Tampereen kaupunginvaltuutettuna 18 vuoden ajan ja oli myös rahatoimikamarin jäsenenä. Hän oli myös Tampereen Kauppaseuran johtokunnan jäsenenä ja Tampereen Säästöpankin hallituksen puheenjohtajana,
Björkqvist sai kauppaneuvoksen arvon 1912. Hän kuului useiden tamperelaisten yritysten omistajiin ja hallituksiin. Björkqvist oli myös Tampereen Kauppaseuran perustajia ja seuran kunniajäsen. Hän edusti Tampereen kauppiaskuntaa monissa kauppiaskokouksissa.
Arsenale

Arsenaalin portti "Porta Magna" Venetsiassa.
Canaletto, Arsenalen portti, 1732.
Arsenale (ital. Arsenale di Venezia) on telakka ja asepajojen keskittymä Venetsiassa. Valtion omistama Arsenale oli Venetsian tasavallan merimahdin perusta keskiajan lopulla. Arsenalessa oli enimmillään 16 000 työntekijää, ja se oli ensimmäisiä teollisia suuryrityksiä. Nykyään alueella järjestetään muun muassa Venetsian biennaalien näyttelyjä. Nimitys arsenaali tulee arabiasta ja tarkoittaa asevarastoa.
Arsenalea alettiin rakentaa noin vuonna 1104, ja se oli käytössä tasavallan loppuun saakka vuonna 1797, jolloin Napoleon valloitti Venetsian. Venetsian asema kaupan keskittymänä ja merivaltana kuitenkin alkoi murentua jo löytöretkien jälkeen 1500-luvulla, kun mausteiden tuonti Afrikan ympäri Intian valtamereltä alkoi ja Venetsia menetti tämän kaupan hallinnan.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arsenale Wikimedia Commonsissa
Arsenale di Venezia - Official webpage by the Municipality of Venice (englanniksi)
Arsenalin historia, arsenalofvenice.weebly.com (englanniksi)
Suomenkielinen matkailusivusto Arsenalesta
Konalan pelastusasema

Konalan pelastusasema on yksi Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen pelastusasemista, joka sijaitsee osoitteessa Muonamiehentie 13. Pelastusaseman avajaisia vietettiin tammikuussa 2023. Konalan pelastusasemalla toimii pelastusyksikkö ja perustason ensihoitoyksikkö sekä CBRNE-erikoisyksikkö. Aseman henkilöstö on erikoiskoulutettu toimimaan kemiallisten, biologisten ja radioaktiivisten aineiden aiheuttamissa tilanteissa sekä ydin- ja räjähdeonnettomuuksissa.
Ennen Konalan pelastusaseman perustamista alueelle perustettiin Ruosilankujan väliaikainen pelastusasema, johon oli sijoitettu kärkiyksikkö ja ambulanssi. Tarve kärkiyksikölle ja väliaikaiselle pelastusasemalle ilmeni, kun pelastuslaitos ei kyennyt tavoittamaan aluetta riittävän nopeasti.
Muistot

| Muistot> The Dead |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Huston
Käsikirjoittaja:  Tony Huston
Perustuu:  James Joycen novelliin Kuolleet
Tuottaja:  Chris Sievernich
Säveltäjä:  Alex North
Kuvaaja:  Fred Murphy
Pukusuunnittelija:  Dorothy Jeakins
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Liffey Films, Zenith Productions, Vestron Pictures
Levittäjä:  Vestron Pictures Netflix
Ensi-ilta:  1987, Suomessa 1988
Kesto:  80 min
Alkuperäiskieli:  englanti iiri
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Muistot (The Dead) on John Hustonin viimeiseksi jäänyt elokuvaohjaus, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 1987 nelisen kuukautta hänen kuolemansa jälkeen. Komediallinen draama perustuu James Joycen novelliin ”Kuolleet” kokoelmasta Dublinilaisia, ja sen käsikirjoitti ohjaajan poika Tony Huston. Naispääosaa näyttelee ohjaajan tytär Anjelica Huston.
Lähes juonettomassa, näytelmällisessä tarinassa ryhmä ihmisiä kokoontuu 1900-luvun alussa illalliselle pohtimaan kuolleiden läheisten ihmisten merkitystä heille.
Päärooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anjelica Huston  | … |  Gretta   |
|  Donal McCann  | … |  Gabriel   |
|  Helena Carroll  | … |  Kate-täti   |
|  Cathleen Delany  | … |  Julia-täti   |
|  Ingrid Craigie  | … |  Mary Jane  |
Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Elokuva tuotti Oscar-palkintoehdokkuudet käsikirjoituksesta ja puvustuksesta.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti Muistoja Hustonin ”armoitettuna testamenttina”, joka vaatii katsojalta paljon mutta palkitsee koskettavuudellaan. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Muistot vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Aiheesta muualla

Muistot Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Muistot Elonet.
Keskoskaappi

Ennenaikaisesti syntynyt vauva inkubaattorissa Yhdysvalloissa vuonna 1978.
Keskoskaappi eli inkubaattori on laite, jota käytetään ylläpitämään vastasyntyneelle vauvalle sopivia ympäristöolosuhteita. Niitä käytetään keskosille tai joillekin sairaille täysiaikaisina syntyneille vauvoille.
Kuljetuskeskosskaappi, jota käytetään vastasyntyneiden sairaaloiden välisiin siirtoihin.
Keskoskaapin kehittäjänä pidetään ranskalaista Stéphane Tarnier’ta, ja ensimmäiset keskoskaapit otettiin käyttöön Pariisissa vuonna 1880. Vuodesta 1888 alkaen alkoi pariisilaisen sairaalan lääkäri Pierre-Constant Budin julkaista raportteja keskoskaappien menestyksestä, sillä ne olivat ratkaisseet lämmönsäätelyongelman, joka aiheutti usein keskosen kuoleman. Suomessa ensimmäinen keskoskaappi otettiin käyttöön vuonna 1940. Nykyaikaisessa keskoskaapissa voidaan ilman lämpötila, kosteus ja keskosten hapensaanti pitää halutulla tasolla, ja keskoskaapissa voidaan tarvittaessa tehdä myös hoitotoimenpiteet, kuten vauvan leikkaukset. Sairaaloiden välisiin siirtoihin on suunniteltu myös keskoskaappeja, joita voidaan kuljettaa ambulanssissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keskoskaappi Wikimedia Commonsissa
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta

Suomen Valkoisen Ruusun I luokan komentajamerkki eli rintatähti ja kaulanauhassa kannettava risti.
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta (SVR) perustettiin valtionhoitaja Gustaf Mannerheimin päätöksellä 28. tammikuuta 1919 korvaamaan samalla päivämäärällä keskeytetyn Vapaudenristin ritarikunnan toiminta.
Ritarikunta on sekä siviili- että sotilasritarikunta. Merkit on suunnitellut Akseli Gallen-Kallela. Suurmestarina toimii tasavallan presidentti.
Kunniamerkki on valkoiseksi emaloitu yrjönristi, jonka keskuksessa on hopeinen ruusu, joita esiintyy myös Suomen vaakunassa. Ristin sakaroiden välissä on Suomen leijonan pää kohotettuine miekkoineen.
Historiaa

Keväällä 1963 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan hallitus käsitteli tasavallan presidentin toivomuksen, että SVR:n suurristin ketjun hakaristit korvattaisiin toisella tunnuskuvalla. Taustalla oli presidentti Urho Kekkosen edellisvuoden valtiovierailu Ranskaan, jolloin presidentti Charles de Gaullelle luovutettiin suurristi ketjuineen. Presidentti de Gaulle kuitenkin peitteli takillaan hakaristein koristeltua ketjua, sillä juuri hän johti toisessa maailmansodassa ranskalaisten vastarintaa hakaristiä tunnuksenaan käyttänyttä natsi-Saksaa vastaan.
Heraldikko Gustaf von Numers sai tehtäväkseen laatia muutosehdotuksia. Monien vaiheiden jälkeen suurmestari hyväksyi lopulta kuusenhavuristin. Itsenäisyyspäivänä 1963 presidentti Kekkonen kantoi ensimmäisenä uutta ketjua. Hakaristin korvaamisesta havuristillä seurasi, että vanhat suurristit pyrittiin vaihtamaan uusiin. Muun muassa vuonna 1967 Belgian kuningas Baudouin I:lle vuonna 1954 myönnetty kunniamerkki vaihdettiin hänen pyynnöstään ja vuonna 1986 presidentti Mauno Koiviston Japaniin tekemän valtiovierailun yhteydessä vaihdettiin keisari Hirohitolle jatkosodan aikana vuonna 1942 luovutettu suurristi.
Kunniamerkit

Suomen Valkoisen Ruusun suurristi ketjuineen (SVR SR ketj.) – korkein suomalainen kunniamerkki
Suomen Valkoisen Ruusun suurristi (SVR SR)
Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n komentaja (SVR K I)
Suomen Valkoisen Ruusun komentaja (SVR K)
Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n ritari (SVR R I)
Suomen Valkoisen Ruusun ritari (SVR R)
Suomen Valkoisen Ruusun ansioristi (SVR Ar)
Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n mitali kultaristein (SVR M I kr)
Suomen Valkoisen Ruusun I lk:n mitali (SVR M I)
Suomen Valkoisen Ruusun mitali (SVR M)
Lähde:
Kunniamerkkien myöntämisestä

Suurristi ketjuineen myönnetään yleensä vain valtionpäämiehille, ja niitä on myönnetty noin sadalle henkilölle.
Suomen istuvalle pääministerille on useimmiten myönnetty SVR:n suurristi. Poikkeuksen muodostavat Anneli Jäätteenmäki, Mari Kiviniemi ja Alexander Stubb, joille suurristiä ei ole myönnetty. Mauno Pekkala ja Väinö Tanner eivät ottaneet kunniamerkkiä vastaan periaatteesta. Rafael Paasio otti vastaan, mutta ei kantanut. Keijo Liinamaalle myönnettiin Suomen Leijonan suurristi.
Presidentti Mauno Koiviston aikana alkoi käytäntö, jonka mukaan tasavallan presidentin puolisolle myönnetään Suomen Valkoisen Ruusun suurristi. Tellervo Koivisto oli ensimmäinen suomalainen nainen, joka sai suurristin.
Valkoisen Ruusun ritarikunnan, sekä Suomen Leijonan ritarikunnan, kunnianosoituksia jaetaan miekkoineen ainoastaan sodan aikana ja sotilasansioista.
Muiden ritarikuntien tavoin hakemuksia uusista nimityksistä otetaan vastaan vuosittain heinäkuun loppuun asti. Hakemuksen tekijä, joka ei saa olla se, jolle kunniamerkkiä haetaan, lunastaa kunniamerkit ja maksaa lunastusmaksun, joka vaihtelee ritarikunnan ja merkin luokan mukaan. Esimerkiksi Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki maksaa 580 euroa.
Kunniamerkkien myöntämisestä > Erityisiä huomionosoituksia

Suurristi jalokivien ja miekkojen kera on myönnetty vain Carl Gustaf Emil Mannerheimille 4. kesäkuuta 1944.
Suurristi jalokivien kera on myönnetty kolmelle suomalaiselle: senaattori Otto Stenrothille 6. joulukuuta 1938, ulkoministeri Carl Enckellille 7. kesäkuuta 1946 ja Jean Sibeliukselle 8. joulukuuta 1950.
Suurristi miekkojen kera on myönnetty kolmelle suomalaiselle kenraaliluutnantille: Hjalmar Siilasvuolle, Edvard Hanellille ja Aksel Airolle. Merkin on saanut myös muutama korkea ulkomaalainen upseeri kuten saksalainen kenraalieversti Eduard Dietl.
Vuosittain äitienpäivänä myönnetään I lk: mitaleita kultaristein äitienpäivänkunniamerkkeinä tunnustukseksi äideille heidän työstään kasvattajana. Tämä perinne alkoi vuonna 1946 Väestöliiton aloitteesta, mutta liitto päätti luopua siitä vuonna 1992, jolloin mitalin sai yhteensä 149 äitiä. Saajien esittäminen siirtyi lääninhallituksille ja myöhemmin aluehallintovirastoille. Mannerheimin Lastensuojeluliitto otti tehtäväkseen äitienpäiväjuhlan järjestämisen.
Lisäksi kunniamerkkeihin kuuluu Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan pronssinen ansiomerkki, jota ei ole koskaan myönnetty kenellekään. Juha E. Tetrin mukaan se sijoittuisi keskinäisessä arvojärjestyksessä ensimmäiseksi ritarikunnan nauhassa kannettavista merkeistä.
Kanslerit

Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikunnilla on yhteinen hallitus, johon kuuluvat suurmestari, kansleri, varakansleri ja vähintään neljä jäsentä. Kanslereina ova toimineet:
Otto Stenroth 1919–1938
Oskari Mantere 1938–1942
Antti Tulenheimo 1942–1952
Eero Rydman 1952–1963
Toivo Tarjanne 1963–1973
Erik Serlachius 1973–1980
K. A. Fagerholm 1980–1983
Klaus Waris 1983–1987
Esko Rekola 1987–1996
Jaakko Iloniemi 1996–2004
Aino Sallinen 2004–2017
Jussi Nuorteva 2017–
Kirjallisuutta

Kunniamerkkiopas.  (3. painos)  Helsinki:  Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikunnat, 2019.  ISBN 978-951-37-7650-3  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Matikkala, Antti: Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikunnat.  Helsinki:  Edita, 2014.  ISBN 978-951-37-7005-1
Suomen ritarikunnat 100 vuotta.  Helsinki:  Kansallisarkisto, Suomen Valkoisen Ruusun ja Suomen Leijonan ritarikunnat, Vapaudenristin ritarikunta, 2018.  ISBN 978-952-7323-00-7  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kuva Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan kunniamerkeistä
Ruusun ja leijonan matkassa, Yle Areena
Jorge Costa

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Jorge Paulo Costa Almeida
Syntymäaika: 14. lokakuuta 1971 (ikä 53)
Syntymäpaikka: Porto, Portugali
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 188 senttimetriä
Seura
Seura: –
Tehtävä: Päävalmentaja
Junioriseurat
1988–1990:  FC Porto
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1990–2005 1990–1991 1991–1992 2001–2002 2005–2006 |  FC Porto → FC Penafiel → CS Marítimo → Charlton Athletic  Standard Liège Yhteensä | 263 (15) 19 (3) 31 (1) 24 (0) 20 (2) 357 (21) |
Maajoukkue
| 1995–2002 |  Portugali | 50 (2) |
Valmennusura
2006–2007 2007 2008–2010 2010 2011–2012 2012–2013 2013–2014 2014 2014–2016:  SC Braga (apuv.)  SC Braga  SC Olhanense  Académica de Coimbra  CFR Cluj  AEL Limassol  Anorthosis Famagusta  Paços de Ferreira  Gabon
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jorge Paulo Costa Almeida (s. 14. lokakuuta 1971 Porto, Portugali) on portugalilainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.