stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Hermione (1893)
Palvelus

Alus oli vuonna 1906 palveluksessa olevassa reservissä Portsmouthissa, josta se siirrettiin seuraavana vuonna huollettavaksi. Huollon jälkeen alus siirrettiin huhtikuussa täydellä miehistöllä varustettuna Kapkaupungin asemalle. Alus ajoi 14. helmikuuta 1909 matalikolle Zanzibarin edustalla, mutta alus saatiin uudelleen kelluvaksi. Se ei kärsinyt onnettomuudessa pahoja vaurioita.
Kesäkuussa 1909 alus palasi Portsmouthiin ja se liitettiin heinäkuussa Kotilaivaston 3. viirikköön. Alus ajoi 6. elokuuta matalikolle Killingholmenin edustalla Humberissa, mutta se kellui kahdeksan tuntia myöhemmin. Alus palasi palvelukseen kesäkuussa 1910 ja se varustettiin syyskuussa jälleen täydellä miehistöllä lentokoneiden kokeilemiseksi sotalaivoilla Barrowissa. Testien päätyttyä tammikuussa 1912 alus siirrettiin 4. Viirikköön.
Alus palasi huollosta palvelukseen heinäkuussa 1913 ja se siirrettiin Länsi-Atlantille vapauttamaan HMS Melpomene. HMS Bristol vapautti heinäkuussa 1914 aluksen, minkä jälkeen se poistettiin palveluksesta. Elokuussa 1914 alus siirrettiin Southamptonin vartioalukseksi, mistä tehtävästä se siirrettiin joulukuussa 1916 moottoritorpedoveneiden lippulaivaksi. Uudessa tehtävässään alus palveli aina vuoteen 1919.
Alus myytiin romutettavaksi 25. lokakuuta 1921, mutta se myytiin vuonna 1922 uudelleen Marine Societylle, joka nimesi joulukuussa 1922 aluksen TS Warspiteksi. Alus myytiin lopullisesti romutettavaksi syyskuussa 1940.
Krematorio

Krematorio Ontariossa, savupiippu näkyvissä.
Arkku tuhkattavana
Krematorio on laitos, jossa suoritetaan tuhkauksia. Kotieläimiä tuhkataan eläinkrematorioissa.
Krematorio on yleensä varustettu yhdellä tai useammalla uunilla ja tavallisesti siihen on myös yhdistetty tila, jossa voidaan pitää muistotilaisuus. Krematorion yhteydessä on tavallisesti myös ruumishuone ja jäähdytyskammio. Ennen tuhkausta uuni esilämmitetään noin 700–800 asteeseen, minkä jälkeen arkku vainajineen työnnetään uuniin erityisellä sisäänvientivaunulla, joka heti vedetään pois, minkä jälkeen uuni suljetaan. Kun arkku on polttokammiossa, se syttyy välittömästi.
Krematoriot Suomessa

Suomen lain mukaan krematoriota voi ylläpitää julkisyhteisö, uskonnollinen yhteisö tai muu rekisteröity yhteisö, jos se on saanut luvan aluehallintovirastolta. Krematoriota ei saa pitää taloudellisen voiton tavoittelemiseksi. Ylläpitäjän on pidettävä luetteloa krematoriossa tuhkatuista vainajista henkilötunnuksineen.
Suomen krematoriot ovat evankelis-luterilaisten seurakuntien omistuksessa lukuun ottamatta Krematoriosäätiön ylläpitämää Hietaniemen krematoriota Helsingissä.
Kirjallisuutta

Lahtinen, Tuomo: Polttohautaus Suomessa: Aatehistoria ja kehitys.  (Religionsvetenskapliga skrifter 18)  Turku:  Åbo akademi, 1989.  ISBN 951-649-571-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Krematoriosäätiö.
Teija Loponen: Ihmisestä syntyy viisi litraa tuhkaa (Arkistoitu – Internet Archive). Vartti 19.8.2008.
Tapani Erämaja: Viimeinen matka (pdf) ethesis.helsinki.fi. Arkistoitu 10.6.2007. Viitattu 24.4.2009.
Helsingin uutiset: Ylipaino ja tahdistimet aiheuttavat ongelmia krematorioihin (Arkistoitu – Internet Archive)
Kriitinä

| Kriitinä Гридино, Gridino |
| --- | --- |
 Kriitinän kylää.
 Kriitinä
 Koordinaatit: 65°55′15″N, 34°40′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kemin piiri
Kunta:  Kuusema
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  72
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kriitinä (ven. Гри́дино, Gridino) on kylä Karjalan tasavallan Kemin piirin Kuuseman kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Vienanmereen laskevan Gridinka-joen suussa 65 kilometriä Kuusemasta linnuntietä pohjoiseen. Kylässä on 72 asukasta (vuonna 2013).
Kriitinän pomorilaiskylä on saanut alkunsa Solovetskin luostarin vuonna 1622 perustamasta suolankeittämöstä. 1600-luvun lopulla sieltä mainitaan kaksi perhettä. Venäläisten lisäksi kylässä asui Rukajärven ja Paanajärven pogostoista 1700-luvulla siirtyneitä karjalaisia, jotka venäläistyivät 1900-luvun alkuun mennessä. Asukkaat harjoittivat kalastusta, hylkeen- ja valaanpyyntiä sekä poronhoitoa. Tärkeimpänä kulkuyhteytenä toimi Vienanmeri.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Kriitinä muodosti Ponkaman volostiin kuuluneen kyläkunnan. Vuonna 1905 siellä oli 62 taloa ja 471 asukasta. Neuvostoaikana perustettiin Kemin piiriin kuulunut Kriitinän kyläneuvosto. Vuonna 1933 kyläneuvostossa, johon kuului myös Psjatšihan sääasema, oli 383 asukasta. Yhtä lukuun ottamatta he olivat kaikki venäläisiä. Kalkalahden, Kriitinän ja Kuuseman kylähallintoalueet yhdistettiin 2000-luvun alun kunnallishallintouudistuksessa Kuuseman maalaiskunnaksi.
Kylästä on tieyhteys Jenkijärvelle. Palveluihin kuuluvat kulttuurikeskus museoineen, lääkintäasema ja kauppa. Lähistöllä sijaitsee Kriitinän rauhoitusalue.
Kriitinä on rakennuskannaltaan poikkeuksellisen hyvin säilynyt pomorilaiskylä, jossa on myös karjalaisia piirteitä. Se koostuu kallioille pystytetyistä hirsitaloista ja talousrakennuksista, joita yhdistävät puiset kävelysillat. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1800-luvun puolivälissä pystytetystä tsasounasta 1900-luvun alussa remontoitu Pyhän Nikolaoksen kirkko sekä joukko vanhoja asuintaloja, aittoja ja saunoja. Kylän luoteispuolella on hautausmaa grobuineen ja erikoisine hautamuistomerkkeineen. Lähistöllä sijaitsee Rybnojen kivikautinen asuinpaikka. Sonrutšjan suussa on saamelaisten hautapaikka 1100–1400-luvuilta.
Aiheesta muualla

Kriitinä Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kriitinälle omistettu sivusto (venäjäksi)
Herodeksen palatsi

Herodeksen palatsin pienoismalli.
Herodeksen palatsi oli kuningas Herodeksen ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Jerusalemiin rakennuttama palatsikompleksi. Kompleksi rakennettiin Jerusalemin yläkaupunkiinselvennä niin sanotulle Siioninvuorelle, josta se vartioi kaupungin länsipuolta samalla, kun Herodeksen temppeli vartioi itäpuoliskoa. Palatsissa oli kolme tornia, jotka oli nimetty Herodeksen Mariamme-vaimon, hänen veljensä Fasaelin ja hyvän ystävänsä Hippikuksen mukaan. Antiikin historioitsija Josephus Flavius kuvaili palatsia ja sen rakennustöitä. Hänen mukaansa palatsissa oli useita kamareita makuuhuoneiksi ja lukuisa pylväskäytäviä jotka reunustivat hulppeaa puutarhaa ja vesialtaita.
Rakennus tuhoutui lähes täysin Jerusalemin piirityksessä vuonna 70, kun Tituksen johtamat roomalaiset ryöstivät ja tuhosivat kaupungin. Piirittäessään kaupunkia roomalaiset linkosivat kiviä kaupunkiin, ja Josephus kertoo sen koituneen palatsikompleksin kohtaloksi. Palatsin raunioita on kaivettu ja tutkittu Daavidin torniksi nimetyn alueen lähettyvillä. Esille on kaivettu esimerkiksi palatsiin kuuluneiden tornien jäänteitä sekä mahdollisesti ruokasalina käytetty yleinen tila.
Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että Jeesuksen oikeudenkäynti prefekti Pontius Pilatuksen edessä olisi mahdollisesti voinut myös tapahtua Herodeksen palatsissa jota Josephuksen mukaan Pilatus ajoittain käytti residenssinä vieraillessaan Jerusalemissa.
Herkules voittaa helvetin

| Herkules voittaa helvetin> Ercole al centro della terra |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Mario Bava
Käsikirjoittaja:  Alessandro Continenza, Mario Bava, Franco Prosperi, Duccio Tessari
Tuottaja:  Achille Piazzi
Säveltäjä:  Armando Trovajoli
Kuvaaja:  Mario Bava
Leikkaaja:  Mario Serandrei
Tuotantosuunnittelija:  Franco Lolli
Lavastaja:  Franco Lolli
Pääosat:  Reg Park, Christopher Lee, Leonora Ruffo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  SPA Cinematografica
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  16. marraskuuta 1961 (Italia) 8. kesäkuuta 1962 (Suomi)
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  397 623 049 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herkules voittaa helvetin (ital. Ercole al centro della terra) on vuonna 1961 valmistunut italialainen elokuva. Mario Bavan ohjaama seikkailu- ja kauhuelokuvan piirteitä yhdistelevä filmi kuuluu 1950- ja 1960-lukujen vaihteen peplum-lajityyppiin. Antiikin Kreikkaan sijoittuvan tarinan sankaria Herkulesta näyttelee brittiläissyntyinen kehonrakentaja Reg Park.
Juoni

Elokuva perustuu löyhästi kreikkalaisen mytologian kertomuksiin Herakleen (lat. Hercules) urotöistä. Herkules palaa kotikaupunkiinsa, jossa hän löytää rakastettunsa Deianeiran järkensä menettäneenä. Tämän setä Lico suunnittelee hänen urhaamistaan pimeyden voimille saavuttaakseen kuolemattomuuden. Medean oraakkeli kehottaa Herkulesta matkustamaan kuolleiden valtakuntaan Haadesiin ja tuomaan sieltä pelastavan elämän kiven. Matkalla tuonpuoleiseen Herkuleen on saatava käsiinsä myös hesperidien kultainen omena. Herkuleen ja hänen ystäviensä palattua matkaltaan Lico kaappaa Deianeiran uhratakseen tämän kuunpimennyksen aikana. Herkules pelastaa rakastettunsa, tappaa Licon ja tämän esiin kutsumat zombit. Elokuvan sivujuonena toimii Herkuleen ystävän Theseuksen ja Pluton tyttären Persefonen onneton rakkaustarina.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Reg Park  | … |  Herkules   |
|  Leonora Ruffo  | … |  Deianeira   |
|  Christopher Lee  | … |  Lico   |
|  George Ardisson  | … |  Theseus   |
|  Ida Galli  | … |  Persephone   |
|  Franco Giacobini  | … |  Telemachus   |
|  Marisa Belli  | … |  Aretheuse   |
|  Mino Doro  | … |  Keros   |
|  Rosalba Neri  | … |  Egle   |
|  Gaia Germani  | … |  oraakkeli   |
|  Raffaele Baldassarre  | … |  palkkasoturien johtaja   |
|  Elisabetta Pavan  | … |  Giocasta   |
|  Aldo Pedinotti  | … |  Sunis   |
Tuotanto

Herkules voittaa helvetin on kauhuelokuvamestari Mario Bavan toinen ohjaustyö ja ensimmäinen värielokuva. SPA Cinematografican tuottaja Achille Piazzi palkkasi hänet Reg Parkin toisen Herkules-elokuvan ohjaajaksi Bavan esikoiselokuvan Paholaisen naamion Yhdysvalloissa saaman menestyksen ansiosta. Sandro Continenza ryhtyi laatimaan käsikirjoitusta edellisen Herkules-elokuvan, Vittorio Cottafavin ohjaaman Herkules – Atlantiksen valloittajan ollessa vielä tuotannossa. Elokuvan työnimenä oli aluksi Ercole nel regno dei morti (”Herkules kuolleiden valtakunnassa”) ja sittemmin Ercole contro i vampiri (”Herkules vastaan vampyyrit”), mutta jälkimmäisestä jouduttiin luopumaan Dino De Laurentiisin hieman aikaisemmin valmistuneen tuotannon saatua nimekseen Maciste contro il vampiro (”Maciste vastaan vampyyri”). Bavan elokuvan italiankieliseksi nimeksi tuli lopulta Ercole al centro della terra (”Hercules maan keskipisteessä”) vuoden 1959 kassamenestyksen, Henry Levinin ohjaaman Matka maan keskipisteeseen mukaan. Saksassa ja Ranskassa Herkules voittaa helvetin ehti kuitenkin De Laurentiisin edelle ja se voitiin julkaista alkuperäisellä nimellään.
Cottafavin Atlantiksen valloittajasta poiketen Bavan elokuva kuvattiin äärimmäisen pienellä budjetilla kolmen viikon aikana touko-kesäkuussa 1961. Sen lavasteet ja puvustus on lainattu Rooman Cinecittàn aikaisemmista tuotannoista. Harvat ulkokohtaukset on tehty Anzion lähellä Tor Caldaran rantamaisemissa sekä Monte Gelaton vesiputouksilla. Tiettyä loistokkuutta elokuvalle antaa vastikään luotu Totalscope Super/100 -laajakangasformaatti sekä Technicolor-filmin kolmivaiheinen kehitys.
Herkules voittaa helvetin on elokuvan ohjauksesta, kuvauksesta, valaistuksesta ja erikoisefekteistä vastanneen Bavan taidonnäyte. Erityisesti se muistetaan psykedeelisiä sävyjä luovasta voimakkaiden värien käytöstä. Taidokas valaistus ja trikkikuvaus auttavat naamioimaan halvan lavastuksen puutteita. Armando Trovajolin tunnelmallinen musiikki voimistaa entisestään elokuvan tummia sävyjä. Reg Park on sympaattinen voimamies ja vampyyrimainen Christopher Lee hänen läpeensä paha vastustajansa. Vaikka molemmat näyttelivät englanniksi, heidän äänensä on dubattu myös englanninkielisiin versioihin. Theseusta esittävä entinen sveitsiläiskaartilainen George Ardisson on ihanteellinen seikkailuelokuvan sankarityyppi, joka sai ensimmäisen pääosansa Bavan seuraavassa elokuvassa Viikinkien kosto.
Elokuvan suurimmat puutteet ovat sen käsikirjoituksessa, jota muunneltiin kuvausten aikana ja ilmeisesti vielä jälkiäänitysvaiheessakin. Tämän seurauksena juoneen on syntynyt katkoksia ja epäloogisuuksia, jotka eivät kuitenkaan suuresti häiritse katsomiskokemusta. Myös Licon henkilöhahmo on jäänyt selvästi keskeneräiseksi ja elokuvaan lisätyt komedialliset ainekset kuten Franco Giacobinin esittämä Telemachus vaikuttavat usein päälleliimatuilta.
Vastaanotto ja julkaisut

Herkules voittaa helvetin menestyi Italiassa kohtalaisesti keräten yhteensä 398 miljoonan liiran kassatulot. Kriitikoiden parissa elokuva ei aluksi herättänyt suurta innostusta. Nykyään sitä pidetään yhtenä parhaista peplumeista erityisesti Bavan mielikuvituksellisen ja taitavan kameratyön ansiosta.
Elokuvasta on olemassa kaksi englanninkielistä versiota. Italiassa jälkiäänitetty Hercules in the Center of the Earth ilmestyi valkokankaalle Britanniassa helmikuussa 1963. Yhdysvalloissa Woolner Brothers leikkasi ja jälkiäänitti elokuvan uudelleen ja julkaisi sen maaliskuussa 1964 nimellä Hercules in the Haunted World (”Herkules kummitusmaailmassa”). Molemmat poikkeavat sävyltään vakavammasta italiankielisestä elokuvasta, mutta Hugo Grimaldin tuottama amerikkalainen versio vääristää tuntuvasti Bavan alkuperäistä teosta.
Fantoma Filmsin vuonna 2002 julkaisema laadultaan erinomainen DVD Hercules in the Haunted World perustuu amerikkalaisesta nimestään huolimatta elokuvan alkuperäiseen eurooppalaiseen laajakangasversioon. Se sisältää englannin- ja italiankielisen ääniraidan sekä englanninkielisen tekstityksen. Hyvälaatuisella saksalaisella DVD:llä Vampire gegen Herakles on saksan- ja italiankielinen ääni ja saksankielinen tekstitys. Ranskalainen DVD-julkaisu Hercule contre les vampires on laadultaan tyydyttävä, mutta tarjoaa vain ranskankielisen äänen.
Aiheesta muualla

Herkules voittaa helvetin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Herkules voittaa helvetin Elonet.
Hermotimos (dialogi)

| Hermotimos eli Koulukunnista> Ἑρμότιμος ἢ Περὶ Αἱρέσεων.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Lukianos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  satiiri
Julkaistu:  100-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hermotimos eli Koulukunnista (m.kreik. Ἑρμότιμος ἢ Περὶ Αἱρέσεων; lat. Hermotimus) on Lukianoksen kirjoittama filosofinen dialogi.
Dialogi on Lukianoksen pisin teos, ja se muistuttaa tyyliltään Platonin dialogeja. Dialogissa keskustelevat Hermotimos ja Lykinos. Hermotimos esitellään stoalaisena filosofina, joka on käyttänyt paljon aikaa koulukunnan oppeihin perehtymiseen. Lykinos puolestaan pyrkii vakuuttamaan tämän siitä, ettei kenelläkään ole mitään syytä omaksua juuri jonkun tietyn koulukunnan oppeja. Lykinoksen voi nähdä edustavan teoksessa Lukianosta itseään. Lukianos antaa samalla itsestään myös jotain elämäkerrallisia tietoja; hän sanoo olevansa tuolloin 40-vuotias.
Lykinos kyselee Hermotimokselta yksityiskohtaisesti, kuinka tämä voi olla varma siitä, että juuri stoalaisilla on oikeat vastaukset elämää ja onnellisuuden luonnetta koskien. Lykinoksen argumentit muistuttavat suuresti pyrrhonistien käyttämiä argumentteja, erityisesti pyrrhonistista ”viittä trooppia” (Agrippan troopit). Hän muun muassa esittää, ettei eri filosofien väittämien välillä voida tehdä valintaa, koska ei voida löytää luotettavaa valitsijaa; tällaisen yrittäminen johtaisi äärettömään regressioon. Tämä osoittaa, että Lukianos on ollut tietoinen Ainesidemoksen jälkeisen myöhemmän skeptisismin argumenteista.
Dialogin lopussa Hermotimos antaa periksi ja myöntää, että kaikki hänen filosofian opiskeluunsa käyttämä aika on mennyt hukkaan; hän lupaa ajaa partansa ja siistiä asunsa merkiksi siitä, että on luopunut hölynpölystä.
Aiheesta muualla

Lucian: Hermotimus, or the Rival Philosophies (englanniksi)
Lucian: Hermotimus Luciani Samosatensis Opera, Vol I. Karl Jacobitz. in aedibus B. G. Teubneri. Leipzig, 1896.  (muinaiskreikaksi)
Jaime Hernandez

Jaime Hernandez
Jaime Hernandez (s. 1959) on sarjakuvataiteilija. Hän on piirtänyt veljiensä Gilbertin ja Marion kanssa Rakkautta ja Raketteja -sarjakuvaa (Love and Rockets). Tunnetuimmat hänen luomansa hahmot ovat nuoret meksikolais-amerikkalaiset naiset Margarita "Maggie" Luisa Chascarrillo ja Esperanza "Hopey" Leticia Glass, jotka esiintyvät Locas-jatkokertomuksessa.
Suomennettu albumi

Hernandez, Jaime: Rakkautta ja raketteja.  ((Love & rockets – short stories.) Käännös ja tekstaus: Kari Heikonen. Sarjakuvan mestareita 45)  Helsinki:  Jalava, 1990.  ISBN 951-8954-47-X
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Kresilas

| Kresilas> Κρησίλας |
| --- | --- |
 Perikleen pää. Roomalaisaikainen kopio (1. vuosisata jaa.) Kresilaan alkuperäisestä Periklestä esittäneestä veistoksesta n. 440–430 eaa. Altes Museum, Berliini.
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 480 eaa. Kydonia
Kuollut: n. 410 eaa.
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 450–430 eaa.
Ala:  kuvanveistäjä
Taidesuuntaus:  klassinen kuvanveisto
Kuuluisimpia töitä:  Haavoittunut amatsoni
Kresilas (m.kreik. Κρησίλας, Krēsilas, lat. Cresilas; n. 480–410 eaa.) oli antiikin kreikkalainen kuvanveistäjä, joka edusti klassisen kauden kuvanveistoa. Hän oli kotoisin Kydoniasta ja toimi noin vuosina 450–430 eaa.
Kresilas toimi Delfoissa, Hermionessa ja Ateenassa. Hän oli Feidiaan ja Polykleitoksen aikalainen. Hänen tunnetuimpia töitään ovat Haavoittunut amatsoni ja Diomedes sekä Perikleen muotokuva, joka tunnetaan nimillä Olymposlainen Perikles ja Perikles korinttilaisessa kypärässä. Kresilas veisti mahdollisesti myös Athenea esittäneen patsaan, josta alkunsa saanut tyyppi tunnetaan nimellä Velletrin Athene. Veistokset tunnetaan vain myöhempinä, roomalaisaikaisina kopioina.
Kresilaan Haavoittunut amatsoni oli yksi monista samaa aihetta esittäneistä veistoksista, ja Kresilas osallistui sillä Efesoksen Artemiin temppeliä varten järjestettyyn kilpailuun Feidiaan ja Polykleitoksen ohella. Hänen tulkintansa tuli kilpailussa kolmanneksi. Haavoittuneen amatsonin myöhempinä kopioina säilyneen Capitoliumin tyypin katsotaan perustuvan Kresilaan alkuperäisveistokseen.
Teoksia

Haavoittunut amatsoni, kopio (Capitoliumin tyyppi) alkuperäisestä n. 440 eaa.
Diomedes, roomalainen kopio alkuperäisestä n. 440–430 eaa.
Perikleen rintakuva, roomalainen, perustuen alkuperäiseen n. 440–430 eaa.
Velletrin Athene, kopio (1. vuosisata jaa.) alkuperäisestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kresilas Wikimedia Commonsissa
Merkittävimmät antiikin kreikkalaiset kuvanveistäjät
| --- | --- |
Arkaainen kuvanveisto:  Ageladas · Antenor · Aristion · Arkesilaos · Arkhermos · Athenis · Bathykles · Bupalos · Butades · Dameas Krotonlainen · Dipoinos · Endoios · Eukheiros · Kallon · Kanakhos vanhempi · Polymedes · Rhoikos · Skyllis · Smilis · Theodoros Argoslainen · Theodoros Samoslainen vanhempi · Theodoros Samoslainen nuorempi
Klassinen kuvanveisto:  Agorakritos · Akestor · Aleksis · Alkamenes · Alypos · Anaksagoras · Androsthenes · Antifanes · Apellas · Apollodoros · Aristeides · Asopodoros · Athenodoros · Bryaksis · Daidalos · Dameas Kleitorilainen · Deinomenes · Deinon · Demetrios · Eufranor · Eukadmos · Euthykrates · Feidias · Feidias nuorempi · Fradmon · Frynon · Fyromakhos · Glaukias · Hegias · Kalamis · Kallimakhos · Kanakhos nuorempi · Kantharos · Kefisodotos vanhempi · Klearkhos · Kleoitas · Kleon · Kolotes · Ksenofon · Kresilas · Kritios · Leokhares · Lykios · Lysippos · Lysistratos · Mikon Ateenalainen · Myron · Naukydes · Nesiotes · Nikeratos · Nikodamos · Olympia-mestari · Onatas · Paionios · Pasiteles vanhempi · Patrokles · Periklytos · Polykleitos · Polykleitos nuorempi · Polykles · Praksias · Praksiteles · Ptolikhos Aiginalainen · Ptolikhos Korkyralainen · Pyrrhos · Pythagoras · Silanion · Simon · Skopas · Sostratos · Sthennis · Strongylion · Theokosmos · Thrasymedes · Timotheos
Hellenistinen kuvanveisto:  Aetion · Agasias · Agasias · Agesandros · Aleksanteri Antiokialainen · Antigonos · Apollonios Tralleislainen · Arkesilaos · Arkhelaos · Boethos · Damofon · Doidalsas · Epigonos · Eubulides · Eunikos · Eutykhides · Herofon · Kefisodotos nuorempi · Khares · Koblanos · Ksenokrates · Menekrates · Mikon Syrakusalainen · Pasiteles nuorempi · Polykles · Pyromakhos · Sogonos · Stratonikos · Tauriskos · Thrason
Anatoli Krikun

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | México 1968 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Jugoslavia 1970 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Suomi 1967 |  |  |
Anatoli Krikun (ven. Анатолий Васильевич Крикун, Anatoli Vasiljevitš Krikun, s. 24. maaliskuuta 1948 Tartto) on virolainen kilpauransa päättänyt koripalloilija ja koripallovalmentaja, joka edusti maajoukkuetasolla Neuvostoliittoa.
Krikun saavutti Neuvostoliiton joukkueessa olympiapronssia Méxicossa 1968. MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia 1970, EM-kilpailuissa kultaa 1967 ja universiadeissa kultaa 1970.
Viron mestaruuden Krikun voitti seitsemän kertaa. Pelaajauransa jälkeen hän toimi muun muassa Suomen maajoukkueen apuvalmentajana. Krikun jäi asumaan Suomeen ja valmensi muun muassa ToPossa ja Pussihukissa. Hän työskenteli Helmi Liiketalousopiston liikunnanopettajana.
Aiheesta muualla

Profiili FIBA Archive (englanniksi)
Neuvostoliiton joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1967
4 Krikun |
5 Paulauskas |
6 Sak’andelidze |
7 Žarmuhamedov |
8 Selihov |
9 Polyvoda |
10 Belov |
11 Tomson |
12 Lepmets |
13 Volnov |
14 Lipso |
15 Andrejev |
Valmentaja Gomelski
Neuvostoliiton joukkue – Kesäolympialaiset 1968
4 Krikun |
5 Paulauskas |
6 Sak’andelidze |
7 Kapranov |
8 Selihov |
9 Polyvoda |
10 Belov |
11 Tomson |
12 Kovalenko |
13 Volnov |
14 Lipso |
15 Andrejev |
Valmentaja Gomelski
Herkules ja Lyydian kuningatar

| Herkules ja Lyydian kuningatar> Ercole e la regina di Lidia Hercule et la reine de Lydie |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Pietro Francisci
Käsikirjoittaja:   Ennio De Concini  Pietro Francisci 
Tuottaja:  Bruno Vailati
Säveltäjä:  Enzo Masetti
Kuvaaja:  Mario Bava
Leikkaaja:  Mario Serandrei
Tuotantosuunnittelija:  Flavio Mogherini
Pukusuunnittelija:  Maria Baronj
Lavastaja:  Massimo Tavazzi
Pääosat:   Steve Reeves  Sylvia Lopez  Sylva Koscina 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia  Ranska 
Tuotantoyhtiö:   Galatea  Lux  Lux C.C.F. 
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  14. helmikuuta 1959 (Italia) 18. marraskuuta 1960 (Suomi)
Kesto:  110 min.
Alkuperäiskieli:  italia, ranska
Tuotto:  890 000 000 liiraa (Italia)
Edeltäjä:  Voittamaton Herkules
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herkules ja Lyydian kuningatar (ital. Ercole e la regina di Lidia, ransk. Hercule et la reine de Lydie) on vuonna 1959 valmistunut Pietro Franciscin ohjaama italialais-ranskalainen seikkailuelokuva. Se on jatkoa edellisenä vuonna ilmestyneelle ensimmäiselle peplum-elokuvalle Voittamaton Herkules. Molempien filmien päähenkilöä Herkulesta esittää amerikkalainen kehonrakentaja Steve Reeves. Herkules ja Lyydian kuningatar menestyi edeltäjäänsäkin paremmin ja vakiinnutti peplumin aseman Italiassa.