stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carrara

| Carrara |
| --- | --- |
 Carraran kaupunkia ja marmorilouhoksia
 lippu:  vaakuna
 Carrara
 Koordinaatit: 44°04′45″N, 10°06′00″E 
Valtio:   Italia
Alue:  Toscana
Maakunta:  Massa-Carrara
Hallinto:  
 – Pormestari:  Angelo Zubbani
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  71,27 km²
Korkeus:  +100 m
Väkiluku (2015):  63 133
 – Väestötiheys:  885,8 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  54033
Suuntanumero(t):  0585
Rekisterikilpi:  MS
 
 www.comune.carrara.ms.gov.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Carraran marmorilouhos
Carrara on kaupunki Italian Toscanan alueella Massa-Carraran maakunnassa. Se on tunnettu valkoisesta tai siniharmaasta marmoristaan, jota siellä louhitaan. Carrara sijaitsee Carrionejoen varrella Toscanan luoteiskulmassa rannikon läheisyydessä, noin 100 kilometriä Firenzestä luoteeseen. Kaupungissa on arviolta 63 133 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 71,27 neliökilometriä.
Historia

Carrara syntyi marmorityöläisten asutuskeskukseksi sen jälkeen kun roomalaiset aloittivat marmorin louhinnan alueella vuoden 70 eaa. tienoilla. Alueen alkuperäiset asukkaat käyttivät kivestä nimeä car, mistä nimi Carrara myöhemmin muodostettiin. Ensimmäinen kirjallinen maininta Carrarasta on vuodelta 963, kun keisari lahjoitti paikkakunnan Lunin piispoille. Kaupungin ja sen marmorilouhosten hallinnasta käytiin keskiajalla paljon taisteluja eri hallitsijasukujen kesken, ja vuonna 1442 Carrara siirtyi Malaspinan suvun hallintaan useiksi vuosisadoiksi.
Carraran tärkein rakennus on marmorinen tuomiokirkko Duomo Sant' Andrea. Sen rakentaminen aloitettiin 1100-luvulla, ja se sai nykyiset mittasuhteensa 1200-luvulla. 1300-luvulla kirkkoa muutettiin romaanisesta enemmän goottilaisen tyylin mukaiseksi. Kirkon sisäseiniin 1300-luvulla maalatuista freskoista on enää vain osia jäljellä.
Marmorilouhokset

Carraran marmoria louhitaan kaupungin yläpuolella olevista kolmesta laaksosta Colonnatasta, Misegliasta ja Toranosta, joissa on yhteensä 190 louhosta. Marmorin vuosituotanto alueella on miljoona tonnia. Renessanssin ajan tunnetuin kuvanveistäjä Michelangelo käytti Carraran marmoria, ja hän vietti paljon aikaa kaupungissa ja louhoksilla valitsemassa henkilökohtaisesti teostensa raakamateriaalin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carrara Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (Arkistoitu – Internet Archive) (italiaksi)
Massa-Carraran maakunta
Aulla | Bagnone | Carrara | Casola in Lunigiana | Comano | Filattiera | Fivizzano | Fosdinovo | Licciana Nardi | Massa | Montignoso | Mulazzo | Podenzana | Pontremoli | Tresana | Villafranca in Lunigiana | Zeri
Operaatio Cartwheel

Operaatio Cartwheel (Kärrynpyörä) oli koodinimi liittoutuneiden vuosien 1943–1944 keskeiselle sotilasoperaatiolle Tyynenmeren sodassa toisessa maailmansodassa. Operaation tarkoituksena oli kaksipuolisella hyökkäyksellä torjua Japanin hallussa olevan Rabaulin tukikohdan aiheuttama uhka. Operaation komentajana oli lounaisen Tyynenmeren ylipäällikkö kenraali Douglas MacArthur, jonka joukot etenivät Uuden-Guinean koillisrannikkoa ja valtasivat läheisiä saaria. Amiraali Chester Nimitzin alaiset Tyynenmeren altaan joukot etenivät Salomonsaarten kautta Bougainvilleen.
Tausta

Japani oli vallannut australialaisjoukkojen puolustaman Rabaulin helmikuussa 1942, minkä jälkeen siitä oli tehty eteläisen Tyynenmeren japanilaisjoukkojen keskeinen tukikohta. MacArthur oli tehnyt niin sanotun Elkton-suunnitelman Rabaulin valtaamiseksi Australian ja Uuden-Guinean tukikohdista. Amiraali Ernest King oli tehnyt vastaavan suunnitelman, mutta laivaston johtamana. Kenraali George Marshall, joka halusi keskittää hyökkäyksen Saksaa vastaan, teki kompromissiehdotuksen. Ehdotuksessa suunnitelma jaettiin kolmeen vaiheeseen, joista ensimmäisenä oli laivaston johtamana Tulagin valtaus. Sitä seurasi Uuden-Guinean lounaisrannikon ja Salomonsaarten valtaus sekä Rabaulin ja sen lähialueiden valtaus maavoimien alaisuudessa.
Operaatio

MacArthur esitteli 12. helmikuuta 1943 muokatun suunnitelma Elkton III:n, jossa Rabaul vallattaisiin ennen vuotta 1944. Suunnitelmassa MacArthurin joukot etenisivät Uuden-Guinean kaakkoisrannikkoa sekä Uuden-Britannian länsirannikkoa ja amiraali William Halsey nuoremman Salomonsaarille. Suunnitelma vaati vahvennuksina seitsemän divisioonaa, jotka olivat jo toiminta-alueella. Vahvennusten tarve nosti Britannian sodanjohdossa vastalauseita, mutta liittoutuneiden sopimus alueella olevien joukkojen mahdollisesta käytöstä esti vastalauseiden jatkamisen. Elkton III nimettiin operaatio Cartwheeliksi.
Operaatio koostui kaikkiaan kolmestatoista alioperaatiosta ja niiden aikatauluttamisesta. Alioperaatioista poistettiin Rabaul, Kavieng ja Kolombangara liian kuluttavina tai tarpeettomina ja loput kymmenen päätettiin toteuttaa. Nämä olivat:
Operaatio Chronicle, jossa Yhdysvaltain 112. ratsuväkirykmentti hyökkäisi Woodlarkille ja 158. rykmentti Kiriwinalle 30. kesäkuuta 1943
Operaatio Toenails, joka koostui joukosta Uuden-Georgian kohteita
Vella Lavellan valtaus
Operaatio Postern, jossa vallattaisiin Lae 5. syyskuuta
Operaatio Goodtime, jossa vallattaisiin Aarresaaret 27. lokakuuta
Operaatio Blissful, jossa vallattaisiin Choiseul 28. lokakuuta
Operaatio Cherryblossom, jossa vallattaisiin Bougainville 1. marraskuuta
Operaatio Dexterity
Amiraliteettisaarten valtaus 29. helmikuuta 1944
Emirau-saaren valtaus 20. maaliskuuta.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Operation Cartwheel
Alioperaatioita.
Käännös suomeksi
Renato Castellani

Renato Castellani vuonna 1972.
Renato Castellani (4. syyskuuta 1913 Varigotti, Finale Ligure – 28. joulukuuta 1985 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan elokuvan muotokieltä korostavan ”kalligrafisen” tyylin edustajana.
Castellani kasvoi Argentiinassa ja opiskeli arkkitehtuuria Milanon polyteknisessä instituutissa. Vuonna 1936 hän palveli upseerina Afrikassa, jossa hän tutustui elokuvaohjaaja Mario Cameriniin. Palattuaan Italiaan Castellani työskenteli käsikirjoittajana ja apulaisohjaajana muun muassa Camerinin ja Alessandro Blasettin kanssa. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Aleksandr Puškinin novelliin perustuva Un colpo di pistola (”Laukaus”, 1942).
Toisen maailmansodan jälkeen Castellani kuvasi joukon neorealistisia elokuvia kuten Rooman auringon alla (Sotto il sole di Roma, 1948) ja kuuluisimman elokuvansa Kahdella pennillä toiveita (Due soldi di speranza, 1952). Jälkimmäinen voitti Nastro d’argenton ja Cannesin elokuvajuhlien palkinnon. Vuonna 1954 kuvattu Romeon ja Julian versio sai Venetsian elokuvajuhlien kultaisen leijonan. Elokuvissaan Helvetti on irti (Nella città l’inferno, 1958) ja Il brigante (”Ryöväri”, 1961) Castellani kuvasi kriittisesti italialaista yhteiskuntaa.
Castellanin viimeinen ohjaustyö valkokankaalle oli Una breve stagione (”Lyhyt kausi”, 1969). Sen jälkeen hän työskenteli televisiossa, jossa hän teki muun muassa suositun sarjan Leonardo da Vincin elämästä.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Renato Castellani (englanniksi)
Elonet: Renato Castellani
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Historiallinen romaani

Walter Scott, jonka teokset vaikuttivat voimakkaasti suomalaiseen historialliseen romaaniin sen alkuvaiheissa.
Historiallinen romaani on kirjallisuudenlaji ja romaanin alalaji, jossa tapahtumat sijoittuivat pääasiassa aikaan, joka kirjoitushetkestä katsottuna on menneisyyttä. Historiallisen romaanin kirjoittajalla ei tarvitse olla omia kokemuksia kirjan kuvaamista ajoista.
Historialliset romaanit eroavat historiasävytteisistä fantasiaromaaneista ja vaihtoehtoista historiaa kuvaavista romaaneista siinä, että historialliset romaanit sijoittuvat todellisen maailman todellisille aikakausille, vaikka niissä on yleensä fiktiivisiä henkilöitä ja tapahtumia. Kirjailijan omaa aikaa kuvaavia romaaneja ei yleensä lasketa historiallisiksi romaaneiksi, vaikka ne myöhempien lukijoiden silmissä kuvaavat historiallista aikaa.
Historialliset romaanit perustuvat yleensä ainakin jossakin määrin historiantutkimuksen tuottamaan tietoon, ja niissä voi olla mukana myös todellisia historiallisia henkilöitä. Historiantutkimuksesta poiketen historiallinen romaani on kuitenkin pohjimmiltaan fiktiota. Fiktion ja faktan osuus vaihtelee eri historiallisissa romaaneissa.
Historiallisen romaanin kirjoittajia

Historiallinen romaani kehittyi romantiikan aikana. Sen perustajana on pidetty skotlantilaista Walter Scottia. Hänen anonyyminä julkaisemansa Waverley-romaanin ilmestymisen aikoihin (1814) Skotlanti oli kokenut rajuja muutoksia, ja Scott kiinnostui kuvaamaan ihmisten luonteita ja ihmissydämen intohimoja.
Alexandre Dumas vanhempi oli ranskalainen kirjailija, joka tunnetaan kotimaansa historiaa käsittelevistä romaaneista. Hänen kuuluisimpia romaanejaan ovat Kolme muskettisoturia ja Monte-Criston kreivi. Kolme muskettisoturia kuvaa Ludvig XIII:n Ranskaa, kun taas sen jatko-osat sijoittuvat Ludvig XIV:n hallituskaudelle.
Henryk Sienkiewicz on kolmas merkittävä historiallisen romaanin kirjoittaja ja Nobelin kirjallisuuspalkinnon voittaja. Hänen historialliset romaaninsa käsittelevät suureksi osaksi Puolan historiaa, mutta Sienkiewiczin ehkä kuuluisin teos Quo vadis? (1895, suom. 1901–1912) sijoittuu antiikin Roomaan.
Historiallinen romaani Suomessa > Romantiikan romaaneja

Suomessa ensimmäinen historiallisen romaanin julkaisija oli Zacharias Topelius, joka oli myös tunnettu lehtimies ja historiantutkija kirjailijan työn ohessa. Lähes kaikki Topeliuksen teokset ilmestyivät aluksi jatkokertomuksina ruotsinkielisissä sanomalehdissä, kuten Helsingfors Tidningarissa. Topeliuksen ensimmäinen historiallinen romaani oli vuonna 1850 ilmestynyt Hertiginnan af Finland (suom. Suomen herttuatar, 1874). Tunnetumpi on kuitenkin Fältskärns berättelser (suom. Välskärin kertomuksia, 1878–1882)), moniosainen sukutarina, jonka tapahtumat alkavat 1600-luvulta.
Topelius sai vaikutteita Walter Scottin ja Hegelin tuotannosta. Scottin teoksiin Topelius oli ilmeisesti tutustunut J. L. Runebergin ja Fredrika Runebergin kautta. Hegeliläiset vaikutteet liittyvät Topeliuksella isänmaallisuuskäsitykseen ja kansankuvaukseen. Topeliuksen kirjojen piirteitä ovat isänmaallisten tunteiden liittäminen suomalaiseen maisemaan sekä uskonnon ja isänmaallisten velvollisuuksien korostaminen. Esimerkiksi Välskärien kertomuksissa korostuu eri säätyjen toimiminen yhteistyössä; puolueriidat taas kuvataan hyvin negatiivisessa sävyssä.
Toinen varhainen historiallisen romaanin kirjoittaja oli Fredrika Runeberg. Hänen esikoisromaaninsa Fru Catharina Boije och hennes döttrar (suom. Rouva Katariina Boije ja hänen tyttärensä, 1881) ilmestyi vuonna 1858, mutta se oli ilmeisesti kirjoitettu 1840-luvulla, jo ennen Topeliuksen romaanien ilmestymistä. Runebergin toinen historiallinen romaani oli vuonna 1862 ilmestynyt Sigrid Liljeholm. Molemmissa voi nähdä vaikutteita Walter Scottilta, jonka teoksia Runeberg suuresti ihaili ja luki alkukielellä englanniksi.
Fredrika Runeberg sijoitti Topeliuksen tavoin kirjojensa tapahtumat pääasiassa Suomeen. Fru Catharina Boije och hennes döttrar kuvaa isonvihan aikoja ja Sigrid Liljeholm nuijasotaa. Topeliuksesta poiketen teosten päähenkilöiksi nousevat voimakastahtoiset naiset, jotka ylittävät aikansa sovinnaiset tavat. Kirjoissa tärkeäksi teemaksi nouseekin naisen asema, jota Runeberg tarkastelee heijastamalla oman aikansa asenteet menneisyyteen.
1870-luvulta alkaen on suomennettu Walter Scottin historiallisia romaaneja, joista ensimmäinen suomennos oli vuonna 1870 ilmestynyt Ivanhoe. Varhaisimpia suomentajia oli Suonion nimimerkkiä käyttänyt Julius Krohn. Alexandre Dumas’n historiallisten romaanien suomentaminen alkoi vuonna 1889 Kolme muskettisoturia -romaanilla. Scottin ja Dumas’n romaanit ovat säilyttäneet Suomessa suosionsa nykypäiviin asti.
Historiallinen romaani Suomessa > Realismin varjosta

1880-luvulla voimistunut realistinen virtaus ei suosinut historiallista romaania, mutta joitakin historiallisia romaaneja sen lopulla ilmestyi, ainakin Evald Ferdinand Jahnssonin Hatanpään Heikki ja hänen morsiamensa (1884), jota pidetään ensimmäisenä suomenkielisenä historiallisena romaanina, ja Betty Elfvingin eli Auran 1700-luvulle sijoittuva Herpmanin veljeksistä kertova Härkmannin pojat (1887). Varsinaisten historiallisten romaanien ohella ilmestyi jo 1860-luvulta lähtien Kertomuksia ihmiskunnan historiasta -sarja, josta ilmestyi uusia painoksia 1800-luvun lopulla.
1890-luvulla venäläistämisen voimistuminen innosti useita kirjailijoita kirjoittamaan historiallisia romaaneja suomalaisuuden puolustukseksi venäläistämissuuntausta vastaan. Muinaissuomalaisuudesta aihetta ammentava Santeri Ivalon Juho Vesainen (1894), J. V. Ronimuksen kuningas Sigismundin ja Kaarle-herttuan aikoihin sijoittuva Antonio Bröijer (1894), Juhani Ahon pakanallisuuden ja kristinuskon suhdetta käsittelevä Panu (1897) ja Anni Keppleruksen Pietari Brahen ajoista alkava Hovin Inkeri (1897) ovat muutamia esimerkkejä ajan historiallisista romaaneista.
1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä historiallisten romaanien määrä lisääntyi. Jo 1800-luvulla tuotantonsa aloittaneet jatkoivat tuotantoaan. Uusia historiallisen romaanin kirjoittajia olivat muun muassa Kyösti Wilkuna, jonka tunnetuin teos lienee isonvihan aikoihin sijoittuva Tapani Löfvingin seikkailut (1911–1912), monenlaisia historiallisia romaaneja kirjoittanut Jalmari Finne ja 1920-luvun lopulta alkaen lähes pelkkiin historiallisiin romaaneihin keskittynyt Lempi Jääskeläinen.
Kansallismielinen 1930-luku suosi historiallista romaania. Artturi Leinosen kolmiosainen Hakkapeliitat (1932–1934) kuvaa suomalaisen sotilaan vaiheita Ruotsin sodissa. Tatu Vaaskiven tuotanto puolestaan edustaa psykologista historiankuvausta. Hänen tunnetuin romaaninsa Yksinvaltias sijoittuu Rooman keisariaikaan; Loistava Armfelt (1938) puolestaan kuvaa 1700-luvulla elänyttä Gustaf Mauritz Armfeltiä. Heimoaatteen innoittamia Unkarista kertovia historiallisia romaaneja kirjoitti 1930-luvulla Arvi Järventaus.
Historiallinen romaani Suomessa > Sotienjälkeinen aika

1940-luvun lopulla ja 1950-luvulla historiallisessa romaanissa kuvastui sotienjälkeinen pessimismi ja siirtyminen pois kansallisista aiheista. Mika Waltarin muinaiseen Egyptiin sijoittuva Sinuhe egyptiläinen edustaa tätä suuntausta ja on maailmanlaajuisesti tunnetuin suomalainen historiallinen romaani. Waltarin muita muinaisiin aikoihin sijoittuvia romaaneja ovat Mikael Karvajalka (1948), Mikael Hakim (1949), Johannes Angelos (1952), Turms, kuolematon (1955), Valtakunnan salaisuus (1959), Ihmiskunnan viholliset (1964) ja Nuori Johannes (1981). Waltarin vanhempia suomalaiskansallisia romaaneja ovat Kaarina Maununtytär (1942) ja Tanssi yli hautojen (1944).
Waltarin teosten tapaista kauaksi muinaisaikoihin sijoittuvaa romaania edustaa myös Vilho Sorvari. Hänen historiallisia romaanejaan ovat muun muassa Hammurabi (1949), Karthagon merituomari (1950) ja Semiramis (1951). Aarne Haapakoski hyödynsi myös Waltarin mallia ainoaksi jääneessä historiallisessa romaanissaan Purppurantekijä (1951). Suomalaiskansallisempaan suuntaan mennyt mutta myös antiikin maailmaa kuvaavia historiallisia romaaneja kirjoittanut kirjailija on Tuure Vierros, joka on vuodesta 1959 nykypäivään asti julkaissut parikymmentä romaania.
Vuosina 1959–1962 ilmestyi Väinö Linnan trilogia Täällä Pohjantähden alla, joka kuvaa Koskelan suvun ja Pentinkulman kylän vaiheita 1800-luvun lopulta 1950-luvulle. Trilogia toi kansalliset aiheet uudelleen pinnalle mutta aikaisempaa kriittisemmässä valossa. Täällä Pohjantähden alla murensi Suomen sisällissodan voittajapuolen vapaussodan myyttiä ja vaikutti siten myös historiantulkintaan.
Historiallinen romaani Suomessa > Uudempi historiallinen romaani

1960-luvusta lähtien historiallinen romaani on muuttunut Suomessa vahvasti naisten hallitsemaksi lajiksi. Silloin aloitti historiallisten romaanin kirjoittamisen Ursula Pohjolan-Pirhonen, jonka esikoisteos Suomen herttua Juhana ilmestyi 1964. Pohjolan-Pirhonen julkaisi useita kymmeniä historiallisia romaaneja yli 20-vuotisen kirjailijanuransa aikana. Hänen romaaninsa sijoittuvat keskiajalta 1800-luvulle ja sekä Suomeen että ulkomaille ja ovat sävyltään varsin romanttisia. Päähenkilöinä on myös todellisia historiallisia henkilöitä.
Vuonna 1968 romaanilla Kartanonherra ja kaunis Kirstin aloitti kirjailijanuransa Kaari Utrio, toinen tuottelias kirjailija, jonka tuotannosta suurimman osan muodostavat historialliset romaanit. Utrion tuotannossa nousee esiin naisen asema eri historiallisina aikoina, aina keskiajan linnoista 1800-luvun säätyläispiireihin. Vaikka kirjat ovat varsin romanttisia, ne perustuvat aina realistiseen ajankuvaukseen; Utrio onkin kirjoittanut myös historiallista tutkimusta muun muassa naisen asemasta.
1970-luvulla aloitti tuotantonsa Laila Hietamies, jonka eepokset sijoittuvat yleensä Suomen lähimenneisyyteen karjalaisesta näkökulmasta tai tsaarien ajan Venäjälle. Kaari Utrion tapaan hän kirjoittaa vahvoista naisista, jotka ylittävät rajoja ja tekevät sille ajalle epäsovinnaisia asioita. Hietamies on kirjoittanut myös näytelmiä, ja hänen Hylätyt talot, autiot pihat -kirjastaan on tehty elokuva.
Poikkeuksellisena suomalaisessa historiallisessa romaanissa voi pitää Björn Kurténin paleofiktiivisiä romaaneja Den svarta tigern (1978, suom. Musta Tiikeri, 1981) ja Mammutens rådare (1984, suom. Mammutin suojelija, 1984), jotka sijoittuvat esihistoriallisiin aikoihin. Kurténin romaanien englanninkieliset käännökset saavuttivat suosiota myös ulkomailla, mikä on poikkeuksellista suomalaiselle historialliselle romaanille.
Pirjo Tuominen julkaisi esikoisteoksensa Mariaana vuonna 1978 ja on siitä lähtien kirjoittanut useita kymmeniä historiallisia romaaneja, jotka sivuavat usein suomalaista teollisuushistoriaa. 1980-luvulta alkaen Enni Mustosen nimellä kirjoittanut Kirsti Manninen on yksi suosituimmista historiallisen romaanin kirjoittajista Suomessa. Hän on myös ollut kirjoittamassa televisiosarjan pohjalta tehtyä Hovimäki-sarjaa.
1990-luvulla Maan aamu -sarjalla on suosiota saavuttanut Raija Oranen. Jännityskirjailijana tunnettu Sirpa Tabet on kirjoittanut kaksi historiallista romaania, jotka tarkastelevat muinaissuomalaista yhteisöä jännityskirjallisuuden keinojen kautta. Useita historiallisia romaaneja 1900-luvulta alkaen ovat julkaisseet myös Aulis Aarnio, Jukka M. Heikkilä ja Juha-Pekka Koskinen.
Kirjallisuutta

Nummelin, Juri & Halme, Jukka & Polvinen, Sari: Historiallisen romaanin taitajia 1.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-733-9
Nummelin, Juri & Halme, Jukka & Polvinen, Sari: Historiallisen romaanin taitajia 2.  Helsinki:  BTJ-Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-826-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Historiallisia romaaneja on Wikiaineistossa
Suomalaisen historiallisen romaanin uranuurtaja Zacharias Topelius
Fredrika Runeberg, ensimmäinen historiallisen romaanin kirjoittanut suomalainen nainen
Suomenkielisen historiallisen romaanin varhainen edustaja Betty Elfving. Hän kirjoitti kirjansa ruotsiksi, mutta ne ilmestyivät ainoastaan suomennoksina.
Muinaissuomalaisuutta historiallisissa romaaneissaan kuvaava Sirpa Tabet
Johnny Hodges

| Johnny Hodges |
| --- | --- |
 Johnny Hodges (edessä) vuonna 1946.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1907 Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 11. toukokuuta 1970 (62 vuotta) New York
Muusikko
Taiteilijanimi:  Johnny Hodges 
Tyylilajit:  Jazz
Soittimet:  Alttosaksofoni, sopraanosaksofoni
Levy-yhtiöt:  Vocalion 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Cornelius ”Johnny” Hodges (25. heinäkuuta 1907 Cambridge – 11. toukokuuta 1970 New York) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, joka tunnetaan parhaiten Duke Ellingtonin yhtyeen saksofonistina. Erityisesti bluesin ja balladien tulkitsijana tunnettu Hodges nousi nopeasti yhdeksi swing-aikakauden huippusaksofonisteista ja voitti aikanaan useita äänestyksiä jazzmusiikin parhaan alttosaksofonistin tittelistä. Hän esiintyi Ellingtonin yhtyeessä suuressa roolissa ja sävelsi monia yhtyeen repertuaariin kuuluneista kappaleista. Hän toimi myöhemmällä urallaan myös orkesterinjohtajana ja soitti Ellingtonin yhtyeen ohella useissa muissa jazzkokoonpanoissa.
Elämä ja ura > Alkuvuodet

John Hodges syntyi Cambridgessa Massachusettsissa 25. heinäkuuta 1907. Perhe muutti Bostoniin Johnin ollessa kahdeksanvuotias. Bostonissa hänen naapurissaan asui Harry Carney, josta tuli myöhemmin Duke Ellingtonin yhtyeen saksofonisti. Hodges soitti nuorena rumpuja ja pianoa ja vaihtoi 14-vuotiaana sopraanosaksofoniin. Uransa alkuvaiheessa vuonna 1921 hän sai opetusta Sidney Bechet’ltä. Hänen pääsoittimekseen tuli ennen pitkää alttosaksofoni.
Bostonissa asuva Hodges matkusti 1920-luvulla viikonloppuisin New Yorkiin esiintymään. Hän soitti muun muassa Bobby Sawyerin, Lloyd Scottin ja Luckey Robertsin yhtyeissä. Vuonna 1924 hän korvasi Bechet’n Willie ”the Lion” Smithin yhtyeessä. Vuonna 1926 hän liittyi Savoy Ballroomissa soittavaan Chick Webbin yhtyeeseen.
Elämä ja ura > Ellingtonin yhtyeessä

Hodges liittyi Duke Ellingtonin orkesteriin toukokuussa 1928. Hänen ensimmäiset nauhoituksensa yhtyeessä olivat vuoden 1928 ”Tishomingo Blues” ja vuoden 1929 ”Hot Feet”. Ellingtonin saksofonisteilla Otto Hardwickilla ja Barney Bigardilla oli merkittävä vaikutus nuoren Hodgesin soittotyylin kehittymiseen. Vähitellen Hodges otti isomman roolin yhtyeessä, ja 1930-luvun lopulle tultaessa hän oli saavuttanut ykkössaksofonistin aseman. Hän esiintyi soolosaksofonistina lukuisissa orkesterin nauhoituksissa, mukaan lukien ”Blue Tune” (1932), ”In a Jam” (1936), ”Don’t Get Around Much Anymore” (1940), ”In a Mellow Tone”, ”Come Sunday” (1941) ja ”Magenta Haze” (1945).
Vuonna 1937 hän johti pientä Ellingtonin yhtyeen jäsenistä koostuvaa studio-orkesteria ja nauhoitti muun muassa Ellingtonin kanssa säveltämänsä kappaleet ”Jeep’s Blues”, ”Hodge Podge”, ”The Jeep Is Jumpin’” ja ”Wanderlust”. (”Jeep” oli Hodgesin lempinimi.) Ellington käytti Hodgesia pienryhmäsessioissa näkyvässä roolissa tarjoten hänelle mahdollisuuden pidempiin sooloihin kuin koko orkesterin nauhoituksissa. Vuodesta 1941 alkaen Hodges soitti yksinomaan alttosaksofonia.
Hodges sävelsi useita kappaleita Ellingtonin orkesterin repertuaariin ja osallistui muun muassa menestyskappale ”I’m Beginning to See the Light” säveltämiseen. Myös Mercer Ellingtonin nimiin merkitty ”Things Ain’t What They Used to Be” oli todennäköisesti lähtöisin Hodgesin keksimästä melodiasta.
Elämä ja ura > Muiden kanssa

Hodges soitti myös toisinaan laulajien, kuten Mildred Baileyn ja Billie Holidayn, taustayhtyeissä. Hän nauhoitti myös muun muassa Lionel Hamptonin ja Teddy Wilsonin kanssa ja soitti Benny Goodmanin orkesterissa tämän Carnegie Hall -konsertissa vuonna 1938. Vuodet 1951–1955 hän johti omaa yhtyettään, jossa soittivat myös Lawrence Brown ja Sonny Greer. Heidän nauhoituksestaan ”Castle Rock” tuli hitti vuonna 1951. Hodges esiintyi myös useilla Norman Granzin albumeilla. Yhdessä vuoden 1952 nauhoitussessiossa hän soitti yhdessä alttosaksofonitähtien Benny Carterin ja Charlie Parkerin kanssa. Vuonna 1955 hän palasi Ellington kokoonpanoon, jossa pysyi kuolemaansa asti. 1960-luvulla hän soitti lisäksi urkuri Wild Bill Davisin kanssa ja sai tämän liittymään Ellingtonin yhtyeeseen vuonna 1969. Hän soitti myös kahdella Earl Hinesin albumilla.
Hodges kuoli sydänkohtaukseen 11. toukokuuta 1970 New Yorkissa ollessaan nauhoittamassa Ellingtonin sarjasävellystä New Orleans Suite. Hänen viimeiseksi nauhoituksekseen jäi ”Blues for New Orleans”.
Hodgesin poika Johnny Hodges Jr. on rumpali. Hän on soittanut muun muassa isänsä vuoden 1964 albumilla Everybody Knows.