stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filip II (Ranska)
Kuningas > Bouvinesin taistelu

Monet historiantutkijat ovat todenneet, että Bouvinesin taistelu sunnuntaina 27. heinäkuuta 1214 oli niitä ratkaisevia tapahtumia, jotka tekivät Ranskasta kuningaskunnan. Taistelu päätti yli kymmenen vuotta (1202–1214) kestäneiden Englannin ja Ranskan välisten sotien aikakauden, kunnes tuli tilaisuus vieläkin pitempiaikaisille konflikteille. Tässä Luoteis-Ranskassa, nykyisen Lillen kaupungin läheisyydessä, sijaitsevassa pienessä paikassa kohtasivat Ranskan kuninkaan Filip II Augustuksen joukot, joita vahvistivat paikalliset aseistettujen joukkojen miehet ja Fredrik II Hohenstaufin tuki. Kuninkaalliset joukot olivat suuruudeltaan noin 20 000 miestä. Vastassa oli liittoutuma, johon kuuluivat keisari Otto IV:n johdolla Flanderin kreivi Ferrand, Boulognen kreivi Renaud de Dammartin sekä Friisian kreivi Guillaume le Velu. Näiden joukkojen määrä oli noin 24 000 miestä. Taisteluun osallistuneiden joukkojen määrä on ollut koko taistelun jälkeisten vuosisatojen ajan kiistanalainen. Nykytutkimus on päätynyt siihen, että miesmäärältään joukot olivat lähes samankokoiset.
Koalitio sai erityisesti taloudellista tukea Englannin kuninkaalta Juhana Maattomalta, joka ei kuitenkaan itse ollut saapunut paikalle kärsittyään juuri 2. heinäkuuta 1214 kirvelevän tappion La Roche-aux-Moinessa kruununperijä Ludvigin johtamille ranskalaisille joukoille.
Taistelu merkitsi selkeää käännettä eurooppalaisessa sodankäynnin historiassa, sillä kyse oli todellisesta rintamien suorasta kohtaamisesta, eikä sekaisesta yhteenotosta kuten aiemmin oli tapana ollut. Filip Augustuksen joukot olivat järjestäytynet vasempaan siipeen, oikeaan siipeen ja keskustaan. Yhdessä nämä muodostivat kolme kilometriä pitkän taistelujoukon, joka oli omana aikanaan hämmästyttävän suuri. Taistelu kesti viisi tuntia ja se käytiin kirkon asettamasta jumalanrauhasta huolimatta juuri sunnuntaina, ja juuri koalitio oli valinnut tästä laista piittaamatta taistelupäivän. Taistelussa sekä kuningas että keisari itse taistelivat muiden mukana ja asettivat itsensä kuolemanvaaraan. Lopulta ranskalaisten joukot selviytyivät voittajina. Sotatantereelle jäi noin 1 000 miestä ranskalaisten joukoista sekä noin 1 500 – 300 miestä koalition joukoista, jonka lisäksi ranskalaiset saivat 9 000 sotavankia, jotka vapautettiin lunnaita vastaan.
Taistelun poliittiset seuraukset olivat laajat. Otto IV joutui pakenemaan ja samalla hän menetti keisariuden kilpailijalleen Fredrik II Hohenstaufille. Portugalin Ferrand vietti 15 vuotta vankina Louvressa. Juhana Maaton menetti alueensa: Normandian, Mainen, Anjoun, Tourainen ja Bretagnen sekä joutui palaamaan Englantiin. Pelastaakseen kruununsa Englannissa hän joutui suostumaan omien paroniensa vaatimuksiin ja allekirjoittamaan vuonna 1215 Magna Cartan. Ranskassa kuninkuus vahvistui kruunulle siirtyneiden laajojen läänitysten ansiosta. Samalla Filip II Augustuksen poliittinen arvovalta lisääntyi merkittävästi. Myös Filipin paluu Pariisiin oli juhlallinen.
Taistelun jälkeen Filip II Augustus perusti Victoire-luostarin kiitokseksi voitosta. Rauhaa kesti tämän taistelun jälkeen aina vuoteen 1337 saakka.
Kuningas > Suhde paaviin

Ensimmäisen puolison Isabella de Hainaultin kuoltua vuonna 1190 Filip II avioitui Tanskan prinsessa Ingeborgin kanssa vuonna 1193. Lähes välittömästi hän kuitenkin hylkäsi uuden puolisonsa ja aloitti suhteen baijerilaisen Agnès de Méranian kanssa. Liitto johti avioitumiseen vuonna 1196. Paavilla ja kirkolla ei ollut suoranaista valtaa varsinaisessa avioliiton solmimistilanteessa, se oli enemmän yksityisoikeudellinen tapahtuma. Paavi Innocentius III otti kuitenkin kantaa avioliittoon ja julisti vuonna 1200 Ranskan kuninkaan hallitseman alueen kirkolliseen toimenpidekieltoon. Kasteet, hautaamiset ym. sakramentit jäivät suorittamatta ja kuningas itse tuli pannaan julistuksen kohteeksi. Filipin oli luovuttava uudesta puolisostaan, joka pian syrjäyttämisen jälkeen kuoli vuonna 1201. Vuonna 1213 Filip kutsui toisen puolisonsa takaisin hoviin, mutta aviovaimolle kuuluvaa paikkaa kuninkaan läheisyydessä hän ei enää saanut.
Esi-isiensä ja edeltäjiensä tavoin myös Filip II Augustus päätti lähteä ristiretkelle. Matkaanlähtö varmistui kun hänen nuoruudenystävänsä, Englannin kuninkaaksi kohonnut Rikhard I Leijonamieli, teki saman päätöksen. Kolmas merkittävä matkalle lähtijä oli keisari Fredrik I Barbarossa. Ristiretkelle lähtevät kokoontuivat Vézelayssa 1. heinäkuuta 1190. Aluksi englantilaiset ja ranskalaiset päättivät suorittaa matkan yhdessä, mutta armeijat erkanivat Lyonissa kun Rikhard Leijonamieli päätti matkustaa meritse ja Filip Augustus jatkoi matkaansa Alppien ylitse Genovaan. Messinassa, Italiassa, armeijat jälleen kohtasivat ja viettivät talven yhdessä. Seuraavana keväänä 30. maaliskuuta 1191 ranskalaiset lähtivät laivoilla Pyhälle maalle, jossa he ehtivät suorittaa useita hyökkäyksiä Akkossa ennen Rikhardin ja hänen sotilaittensa saapumista.
Ristiretkeläiset saivat Akkon antautumaan 12. heinäkuuta. Filip Augustus oli kuitenkin ehtinyt sairastua punatautiin ja häntä eivät enää ristiretken tapahtumat kiinnostaneet, ja siksi hän päätti palata takaisin Ranskaan. Tämä päätös ei miellyttänyt Rikhardia. Tämän jälkeen ranskalaista armeijaa Pyhällä maalla johti Burgundin herttua Hugues III. Filip lähti paluumatkalle Genovan kautta Ranskaan serkkunsa Neversin kreivi Pierre de Courtenayn kanssa.
Avioliitot ja jälkeläiset

Huhtikuussa 1180 Filip II avioitui Artoisin kreivitär Isabelle de Hainaut'n (1170–1190), Hainautin kreivi Baudoin V:n ja Flanderin kreivitär Margarete I:n (k. 1182) tyttären kanssa. Avioliitosta syntyi valtaistuimen perillinen:
Ludvig VIII Leijona
Isabelle kuoli 20-vuotiaana maaliskuussa 1190 vaikean kaksossynnytyksen jälkeisiin komplikaatioihin, myös kaksospojat Robert ja Philippe kuolivat 14. ja 17. maaliskuuta 1190.
Elokuussa 1193 Filip II avioitui Tanskan prinsessa Ingeborgin (1176–1238) kanssa, joka oli Tanskan kuningas Valdemar I:n ja Minskin ruhtinatar Sofian tytär sekä Knut VI:n sisar. Vihkimistä seuravana päivänä Ingeborg kruunattiin Ranskan kuningattareksi Reimsin katedraalissa ja Filip lähetti hänet heti kruunajaisten jälkeen Saint-Maur-des-Fosses'n luostariin. Avioliitto purettiin lokakuussa 1193 myötämielisten ylimysten ja piispojen kokoonpanon julistuksella sekä Filipin enon, Reimsin arkkipiispa Guillaume de Champagnen päätöksellä. Ingeborg protestoi varsinkin ensimmäistä purkumissyytä vastaan koska Filip oli maannut hänen kanssaan useita kertoja ja vei asian Roomaan, jossa paavi Celestinus III ei hyväksynyt avioliiton mitätöimistä sen täytäntöön panemattomuuden tai liian läheisen sukulaisuuden perusteella vuonna 1195 ja paavi Innocentius III julisti vuonna 1198/tammikuussa 1200 koko Ranskan kuningaskunnan ekskommunikaatioon. Ingeborg ei kuitenkaan koskaan saanut itselleen aviovaimolle kuuluvaa asemaa, vaikka Filip otti hänet pakotettuna takaisin puolisokseen vuonna 1201. Häntä pidettiin eristettynä Saint-Calixte de Cysoingin luostarissa ja Étampes'n linnassa. Ingeborgilla oli kuningattaren titteli ja hän sai palata hoviin vuonna 1213, mutta häntä ei haudattu Saint-Denis'n basilikaan muiden kuningatarten tavoin.
Kesäkuussa 1196 Filip II avioitui baijerilais/tirolilaistaustaisen, Agnès de Meranian (n. 1176–1201) kanssa, joka oli Dalmatiassa sijaitsevan Meranian herttua Berthold V:n ja Agnes von Rochlitz von Wettinin tytär. Hän oli edelleen virallisesti naimisissa kuningatar Ingeborgin kanssa eli syyllistyi kaksinnaimiseen. Avioliitto purettiin elokuussa 1200, jotta ekskommunikaatio saatiin kumottua. Agnès kuoli noin 25-vuotiaana synnytykseen heinäkuussa 1201.
Avioliitosta syntyi kaksi lasta, jotka paavi Innocentius laillisti Agnèsin kuoleman jälkeen vuonna 1201:
Marie (1198– 15. elokuuta 1238), Ranskan prinsessa. Avioitui 1) 1210 Namurin kreivi Philippe I:n kanssa 2) avioitui 1213 Brabantin herttua Henri I:n kanssa
Philippe Hurepel (ransk. 'Karvainen') (1200– 19. tammikuuta 1234), Clermontin ja Boulognen kreivi, avioitui 1216 kreivitär Mathilde von Dammartin kanssa
Tristan (heinäkuu 1201), kuoli muutaman päivän ikäisenä
Filipillä oli avioton lapsi suhteesta Arrasista kotoisin olevan naisen kanssa:
Pierre Charlot (1205/1209–1249), Noyonin piispa
Hallitsijana

Filip II Augustuksen hallituskautena kuninkaan hallinnassa oleva alue laajeni monin tavoin. Hänet omat suorat läänityksensä kasvoivat, ja samalla lääninherrat joutuivat vastustuksestaan huolimatta tunnustamaan kuninkaan entistä selvemmin ylimmäksi lääninherrakseen. Näin hajanainen feodaaliyhteiskunnan hallinto alkoi muuttua entistä keskusjohtoisemmaksi.
Osallistuminen kolmanteen ristiretkeen ei ollut yhtä tappiollinen kuin hänen edeltäjiensä tai kilpakumppaninsa Englannin Rikhard Leijonamielen osallistumiset. Hän pystyi jopa hyödyntämään retkeä asemansa vahvistamisessa.
Pariisia kehitettiin katuja kiveämällä, kehämuurin ja varustusten rakentamisella sekä Louvren linnoituksen avulla.
Taistelu Englantia hallitsevaa Plantagenêt-dynastiaa vastaan oli voitollinen ja Bouvinesin taistelu keisari Otto IV:tä ja Englannin Juhana Maattoman liittolaisia vastaan oli voitollinen ja pakotti Juhanan alistumaan omien paroniensa ehtoihin, jotka tekivät sodasta lähes mahdottoman.
Taistelu paavin kanssa, joka oli seurausta kahden puolison välillä tehdystä vuorottelemisesta ja julistaminen kirkonkiroukseen, päättyi paavin voittoon.
Perintö

Filip II Augustus kuoli 57-vuotiaana 14. heinäkuuta 1223 Mantes-la-Joliessa ollessaan kuumeisena matkalla 50 kilometrin päässä olevaan Pariisiin. Pitkän hallintokauden aikana hänestä oli tullut monien trubaduuri- ja ritarilaulujen sankari. Hän jätti kuollessaan pojalleen Ludvig VIII Leijonalle vahvan ja hyvin hoidetun kuningaskunnan, jossa kuninkaasta oli tullut valtakunnan pää. Myöhemmistä seuraajista Ludvig IX Pyhä ja Filip VI Kaunis pitivät häntä esikuvanaan.
Filip II Augustus haudattiin Ranskan kuninkaiden viimeiseen leposijaan, Pariisin pohjoispuolella olevan Saint-Denis’n luostarin basilikaan. Hautajaisissa olivat läsnä poika ja seuraaja Ludvig VIII sekä avioton poika Philippe I Boulognen kreivi ja Jean de Brienne, Jerusalemin kuningas.
Kirjallisuutta

Dubye, Georges: Le dimanche de Bouvines. Gallimard, 1985.
Leblanc-Ginet, Henri: Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997.
Les Rois de France. Judocus. Pariisi 1989.
Kirchhoff, Elisabeth: Rois et Reines de France. Sisältää myös Mémoires de Commines. 1996.
Wenzler, Claude: Généalogie des Rois de France. Éditions Ouest-France. 1994.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filip II (Ranska) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ludvig VII Nuori | Ranskan kuningas 1180–1223 | Seuraaja: Ludvig VIII Leijona |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Filip II Augustin syntymä
Filip II Augustuksen voitelu Ranskan kuninkaaksi 15-vuotiaana vuonna 1179, Jean Fouquet'n maalaus n. 1455–1460.
Filip II Augustuksen sinetti
Rikhard Leijonamieli ja Filip II Augustus.
Filip II Augustus ylittää joukkoineen Loirejokea, Pariisi, n. 1300–1400-luku
Filip II Augustuksen rakennuttaman kehämuurin jäännökset, joka rakennettiin Pariisin ympärille ennen ristiretkiä. Kuvassa oleva katkelma on rue des Jardins-Saint-Paulilla Pariisissa.
Filip II Auguste, 1550-luvun maalaus
Filip II menettää ratsunsa Bouvines'n taistelussa vuonna 1214, Chronica Majora, n. 1250 Matthew of Paris
Filip II:n joukkojen voitto Bouvines'n taistelussa 1214, Grandes Chroniques de France, n. 1350–1375
Filip II Auguste (oik.) ja Rikhard Leijonamieli vastaanottavat Akkon kaupungin avaimet vuonna 1191. Kuvitus käsikirjoituksessa Grandes Chroniques de France, n. 1375-1380.
Filip II Augustus, kuvitteellinen muotokuva Louis-Félix Amiel n. 1850-luku
Filip II Augustuksen maaomistusten laajentuminen vuosina 1180–1223 merkittynä sinisellä
Filip II Augusten testamentti, annettu Saint-Germain-en-Layessa, syyskuussa 1222
Luettelo jääkäreistä I

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissä. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
I

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
Jalmari Bernhard Id myöh. Pajakka
I > Osvald Alfons Idström

(8. elokuuta 1887 Helsinki – 14. tammikuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat mekaanikko Anders Wilhelm Idström ja Augusta Lovisa Fagerholm, Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1916 Irene Elvira Nordströmin kanssa. Hän opiskeli teknillisessä opistossa Ilmenaussa ja Berliinissä, kunnes liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, josta hänet vapautettiin hänen sairauden johdosta ja hän palasi Suomeen toukokuussa 1916. Omaisten antamien tietojen mukaan santarmit pidättivät hänet heti hänen Helsinkiin saavuttuaan, mutta hän pääsi vapaaksi parin kuukauden kuluttua. Hän toimi syyskuusta 1916 Suomen sähkö oy. Gottfrid Strömbergin ja syksystä 1918 Oy. Agroksen palveluksessa. Hänet haudattiin Helsinkiin. Kunniamerkit: Jääkärimerkki.
Veikko Ilmari Ihalainen
Väinö Iisakkala
Otto Jalmari Iivarinen
Abel Johan Ikonen
Kaarlo Henrik Ikonen
Kauko Ikonen
I > Simo Ikonen

(23. joulukuuta 1896 Jääski – 25. marraskuuta 1939) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Ikonen ja Maria Kekki. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Hilja Maria Vuolevin kanssa. Tämä Kotkan kauppakoulun käynyt konttoristi liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 4. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) varavääpeliksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa Suomen sisällissodan taisteluihin Aitolahdessa, Lyykylässä ja Talissa. Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 3. Jääkärirykmentissä, jonka nimi ensin muuttui Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja sitten Uudenmaan rykmentiksi. Oli joukkueenjohtajana 5. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1922 Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän palveli ensin nuorempana upseerina ja 6. heinäkuuta 1923 alkaen 7. komppaniassa ja myöhemmin 2. konekiväärikomppanian päällikkönä. Armeijasta hän erosi 10. heinäkuuta 1931 ja toiminut sen jälkeen liikemiehenä Viipurissa. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja oli kuuntelu-upseerina Kadettikoulussa vuosina 1919–1921 sekä Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1927. Hänet haudattiin Antreaan. Ylennykset: Varavääpeli 11. helmikuuta 1918, Vänrikki 28. toukokuuta 1918, Luutnantti 16. toukokuuta 1920, Kapteeni 16. toukokuuta 1924. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
I > Risto Ikäheimo

(Käytti saksassa nimeä Ikäläinen), (11. tammikuuta 1885 Pielavesi – 8. toukokuuta 1965) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Taavetti Ikäheimo ja Anna Väänänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Selma Maria Viiliäisen kanssa. Tämä kansakoulun käynyt Haaparantalainen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 13. marraskuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 27. helmikuuta 1916. Suomeen hän palasi 30. tammikuuta 1919 ja toiminut sen jälkeen työmiehenä Kuopion seudulla. Myöhemmin hän toimi Kuopion ammuslataamon palveluksessa, josta hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1948. Hänet haudattiin Kuopioon. Kunniamerkit:  Talvisodan muistomitali, Jatkosodanmuistomitali, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Arne Alver Bruno Ilander
Hugo Lorentz Ilander myöh. Ilanmaa
I > Kustaa Vilhelm Ilkkala

(26. helmikuuta 1890 Alahärmä – 3. kesäkuuta 1957) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat työmies Kustaa Ilkkala ja Anna Filppula. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1909 Anna Huhtan kanssa. Tämä kansakoulun käynyt alahärmäläinen työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 28. joulukuuta 1915, josta hänet laskettiin siviilitöihin 26. helmikuuta 1916. Siviilitöistä hän palasi takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon 13. elokuuta 1917, josta hänet siirrettiin edelleen pataljoonan 1. komppaniaan 17. elokuuta 1917. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) jefreitteriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 13. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka riveissä otti osaa sisällissodassa taisteluihin Kuokkalassa ja etenemiseen Rajajoelle. Hän haavoittui lievästi Kuokkalassa 23. huhtikuuta 1918. Suomen sisällissodan jälkeen hän palveli joukkueenjohtajana 5. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muutettiin ensin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi ja myöhemmin Tampereen rykmentiksi. Armeijasta hän erosi 24. huhtikuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön 3. toukokuuta 1919 ja sijoitettiin Virolahden suojeluskunnan paikallispäälliköksi, jossa tehtävässä hän toimi 30. lokakuuta 1919 saakka, jonka jälkeen hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 14. marraskuuta 1919 ja sijoitettiin Tampereen rykmenttiin, missä hän toimi komppanianvääpelinä eri komppanioissa. Hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1921 Viipurin rykmenttiin, jossa toimi aluksi 7. komppanian vääpelinä ja 1. lokakuuta 1922 alkaen 3. pataljoonan ja 1. lokakuuta 1926 lähtien rykmentin kuormastovääpelinä. Uudelleen hän erosi armeijasta 30. syyskuuta 1929 ja siirtyi Valtion patruunatehtaan palvelukseen Lapualle. Talvisotaan hän osallistui Valtion patruunatehtaan palveluksessa ja Jatkosodassa hän toimi varastonhoitajana Seinäjoen suojeluskuntapiirissä. Sotien jälkeen hän siirtyi Valtion rautateiden palvelukseen Lapualle. Sotien jälkeen hän oli syytettynä asekätkennästä, mutta syytteet häntä vastaan hylättiin. Hänet on haudattu Lapualle. Hän suoritti Rehumestarikurssin vuonna 1923 ja kuormastovääpelikurssin vuonna 1924. Ylennykset: Jefreitteri 11. helmikuuta 1918, Aliupseeri 1. maaliskuuta 1918, Varavääpeli 13. heinäkuuta 1918, Vääpeli 1. joulukuuta 1921. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaudenmitali 1. lk; Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali, Suomen Valkoisen Ruusun 2. lmitali. Suojeluskuntain ansiomerkki, Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
Tauno Ilmoniemi ent. Granit
I > Simo Ville Ilola

(5. tammikuuta 1886 Pyhäjärvi Oulun lääni – 1. helmikuuta 1917 Lockstedt) oli suomalainen. Hänen vanhempansa olivat torppari Hiski Ilola ja Kreeta Kesola. Tämä kansakoulun käynyt maalari liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 14. marraskuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet laskettiin siviilitöihin 20. joulukuuta 1915. Komppaniaansa hän palasi 22. toukokuuta 1916 ja otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa. Rintamalta saamansa keuhkotaudin takia hänet siirrettiin hoitoon eri sotilassairaaloihin ja viimein Lockstedtin sotilassairaalassa hän menehtyi 1. helmikuuta 1917 ja haudattiin Kellinghusenin kaupungin hautausmaahan. Kunniamerkit: Jääkärimerkki.
Frans Herman Ilomäki
Eero Julius Ilván
Väinö Fredrik Ilván myöh. Polttila
Erkki Paavo Immell
Arthur Anders Indola
I > Helge Ingman

(20. toukokuuta 1897 Mustasaari – 2. marraskuuta 1980) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Fredrik Vilhelm Ingman ja Anna Fredrika Back. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna  1920 Else Irene Backin kanssa. Tämä kansakoulun käynyt työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän haavoittui lievästi 8. syyskuuta 1916 ja siirrettiin sen johdosta Altonan työosastoon, mistä hänet laskettiin siviilitöihin elokuussa 1917. Suomeen hän palasi sisällissodan jo laannuttua toukokuussa 1918 ja astuu Suomen armeijan palvelukseen asevelvollisena 25. huhtikuuta 1919 ja palveli Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniassa 27. toukokuuta 1919 saakka ja siirtyi maanviljelijäksi Mustasaareen. Ylennykset: Aliupseeri 25. huhtikuuta 1919. Kunniamerkit: Jääkärimerkki, Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
I > Ivar Vilhelm Ingström

(24. syyskuuta 1896 Kirkkonummi – 31. maaliskuuta 1920 Nummela) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat työmies Viktor Vilhelm Ingström ja Hilma Amanda Björkman. Tämä kansakoulun ja Vestankvarnin maamieskoulun käynyt maanviljelysharjoittelija Kirkkonummelta liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 26. lokakuuta 1915 ja sijoitettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa, Riianlahden rannikkoasemissa ja Schmardenin hyökkäyksessä sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 12. Jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, missä joukko-osastossa otti osaa taisteluihin Kalevankankaalla, missä haavoittui 28. maaliskuuta 1918. Sisällissodan jälkeen hän palveli Itämeren jalkaväkirykmentti n:o l:ssä, mistä muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti ja hän toimi joukkueenjohtajana 6. komppaniassa. Hän kuoli 31. maaliskuuta 1920 Nummelan parantolassa. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918, Vänrikki 5. huhtikuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapauden risti 4. lk. miekkojen kera,  Vapaudenmitali 1. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki.
Samuli Inkinen
Selim Engelbert Isakson
I > Erik Magnus Isaksson-Aidanpää

(7. huhtikuuta 1890 Tornio – 25. lokakuuta 1968) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat poliisivahtimestari Isak Isaksson-Aidanpää ja Fredrika Myllymäki. Tämä Haaparannalla tarkastajana toiminut Ruotsin kansalainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 18. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoona täydennysjoukkoon 11. toukokuuta 1916 ja laskettiin edelleen siviilitöihin 3. kesäkuuta 1916. Saksasta hän palasi takaisin Ruotsiin ja toimi Haaparannalla liikealalla. Hän otti osaa Haaparannan suojeluskunnan toimintaan. Talvi- ja jatkosodan aikana hän toimi Haaparannalla väestönsuojelutehtävissä. Sotien jälkeen hän hoiti omaa liikettään Haaparannalla. Hänet on haudattu Ylitorniolle. Kunniamerkit: Mitali inhimillisestä auliudesta, Jääkärimerkki.
Akseli Richard Isopuro
Antti Isotalo
Simo Ikonen
Ilolan hautajaiset Kellinghusenissa helmikuussa 1917.