stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osuuskauppa Hämeenmaa
Jäsenistö

Jäsenistö valitsee 45-jäsenisen Osuuskauppa Hämeenmaan edustajiston joka neljäs vuosi. Vaaleissa on kolme vaalipiiriä: Kanta-Häme, Lahden kaupunki Päijät-Hämeestä sekä kolmantena muu Päijät-Häme ilman Lahden kaupunkia lisättyneä Itä-Uudenmaan Myrskylän kunta. Valitsijayhdistyksen muodostaa kolme henkiöä, joita yksi nimitetään asiamieheksi ja toinen hänen varamiehekseen. Valitsijayhdistys toimii yhdellä kolmesta jäsenalueesta. Yksi valitsijayhdistys voi asettaa kaksi kertaa jäsenalueeltaan valittavan määrän ehdokkaita. Osuuskauppa Hämeenmaan lisäksi alueosusukaupoista järjestävät vaalit 2025 lisäksi Osuuskauppa Eepee, Osuuskauppa Keskimaa, Osuuskauppa Koillismaa, Kymen Seudun Osuuskauppa ja Satakunnan Osuuskauppa  <r
| Vuosi | Jäsenmäärä |
| --- | --- |
2000: 57 066
2001: 65 467
2002: 70 119
2003: 76 901
2004: 83 213
2005: 88 933
2006: 97 504
2007: 106 420
2008: 113 432
2017: 159 055
Jäsenistön kolmelta vaalialueelta, kolmesta vaalipiiristä valitsema hallintoneuvosto valitsee Osuuskauppa Hämeenmaan hallituksen. Hallintoneuvostoon kuuluvat Tanja Eliander (Hämeenlinna), Sari Hyväkkä (Orimattila), Lauri Jormanainen (Riihimäki), Sari Jussila (Heinola), Riina Kiveläs (Lahti), Outi Koskinen (Turenki), Tommi Lanki (Lahti), Mika Mäentalo (Heinola), Jari Nurmi (Hämeenlinna), Jari Oivo (Lahti), Anna-Reeta Oksanen (Lahti), Veli-Matti Pura (Tammela), Virpi Rajala (Lahti), Vesa Rantanen (Jokioinen), Jarkko Rautaoja (Heinola), Jari Rissanen (Lahti), Päivi Sieppi (Hämeenlinna), Nina Sillanpää (Riihimäki), Seppo Soittila (Hauho), Pasi Valkonen (Hartola), Pia Yli-Pirilä (Katinala).
Muriel Lezak

| Muriel Lezak> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. elokuuta 1927 Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 6. lokakuuta 2021 (94 vuotta) Portland, Oregon, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Chicagon yliopisto   Portlandin yliopisto
Instituutti:  Portlandin sotaveteraanien sairaala   Oregon Health & Science University
Tutkimusalue:  neuropsykologia
Tunnetut työt:  Neuropsychological Assessment
Muriel Lezak o.s. Deutsch (26. elokuuta 1927 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 6. lokakuuta 2021 Portland, Oregon, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen neuropsykologi, joka oli aivovammojen hoidon ja tunnistamisen uranuurtaja. Hänen vuonna 1976 julkaisemasta teoksesta Neuropsychological Assessment tuli nopeasti alan standardi. Lezak hoiti tuolloin veteraanien sairaalassa psyykkisistä traumoista kärsiviä potilaita.
Nuoruus ja opiskelu

Muriel Deutsch syntyi Chicagossa 1927. Hänen isänsä Lester Deutsch oli turkkikauppias. Hänen äitinsä Sylvia Deutsch oli kotiäitinä. Muriel opiskeli Chicagon yliopistossa, mistä hän vuonna 1949 valmistui maisteriksi kehityspsykologiasta.
Muriel Deutsch tapasi Chicagon yliopistossa oikeustieteen opiskelija Sidney Lezakin. He menivät naimisiin vuonna 1949, muuttivat Oregonin Portlandiin ja heille syntyi kolme lasta. Kuuden vuoden opintojen jälkeen Muriel Lezak valmistui vuonna 1960 Portlandin yliopistosta kliinisen psykologian tohtoriksi. Lezak kertoi vuonna 2012 haastattelussa, että monet miehet tunsivat tai tuntevat vieläkin itsensä uhatuiksi vaimonsa menestyessä urallaan. Hän kuitenkin kiitti miehensä käytännönläheistä kasvatusta, mikä auttoi häntä tohtoriksi kolmen pienen lapsen äitinä.
Ura

Lezak sai vuonna 1966 paikan Portlandin sotaveteraanien sairaalan psykologina. Siellä hoidettiin Vietnamin sodasta palaavia sotilaita ja aiempien sotien seurauksena psyykkisistä traumoista kärsiviä. Lezak auttoi sotilaiden lisäksi näiden vaimoja sopeutumaan miesten muuttuneeseen käytökseen.
Lezak alkoi etsiä tietoa potilaidensa hoitamiseksi, mutta ei löytänyt yhtään kirjaa, jonka avulla pystyisi yhdistämään aivovamman käytöshäiriöihin, ja alkoi itse kirjoittaa tällaista teosta. Neuropsychological Assessment julkaistiin vuonna 1976, ja siitä tuli nopeasti niin sanottu kultainen standardi, jonka avulla aivovammojen ja mielenterveyden häiriöiden syitä ja seurauksia voitiin ymmärtää paremmin sekä arvioimaan potilaiden tilaa. Kirja on ollut sen jälkeen vuosikymmeniä käytössä, ja siitä otetaan vuonna 2023 jo kuudes painos.
Lezak työskenteli sotaveteraanien sairaalassa vuoteen 1985, jolloin hän siirtyi Oregon Health & Science Universityn palvelukseen ja alkoi samalla pitää yksityistä vastaanottoa. Yliopistossa Lezak työskenteli vuoteen 2005, mutta jatkoi vielä sitten vuosikymmenen ajan vastaanottonsa pitämistä. Hän oli ensimmäisiä tutkijoita, jotka alkoi julkisuudessa puhua monien kontaktia sisältävien urheilulajien vaarallisuudesta. Hän oli mukana tutkimuksessa, joka tunnusti nuorille jalkapalloilijoille koituvat päävamman vaarat pallon puskemisesta.
Yksityiselämä

Lezakit olivat naimissa vuodesta 1949 vuoteen 2006, jolloin Sidney kuoli. Sidney Lezak oli ollut Oregonin pisimpään virassa ollut valtakunnansyyttäjä. He saivat kolme lasta, joista David kuoli vuonna 2014.
Raajarikkoisten työkoulu

Raajarikkoisten työkoulu on Raajarikkoisten auttamisyhdistyksen vuonna 1890 Helsinkiin perustama koulu.
Historia

Syksyllä 1890 avatussa, Helsingin Vironkadulla sijainneessa koulussa aloitti noin 20 vammaista, joista osa oli jo aikuisia. Koulutusta annettiin esimerkiksi puusepäntöissä, veistossa, koritöissä, suutarin- ja räätälintöissä ja kirjan sitomisessa. Raajarikkoisten työkoulu toimi kaupungin keskustassa useissa paikoissa ennen kuin sen omat tilat valmistuivat Helsingin Kallioon vuonna 1897.
Kouluun houkuteltiin oppilaita muun muassa Päivälehdessä 18. lokakuuta 1890 julkaistussa lehti-ilmoituksessa:
»Kun johtokunta yhdistyksessä rampojen hyväksi on päättänyt tulevan marraskuun alussa avata työkoulun ruumiillisesti viallisille, kehotetaan vanhempia ja holhoajia, jotka haluavat saada holhottinsa tähän kouluun, ilmoittamaan nämä marraskuun 2. päivänä klo 3-6 päivällä koulun huoneistossa Estnääsinkatu 3, ensimmäinen porras oikealle, koulun johtajattarelle neiti S. Häggmanille.»
Vuonna 1900 työkoulun yhteyteen perustettiin varattomille tarkoitettu ortopedinen klinikka, jonka ensimmäisenä lääkärinä toimi Hjalmar Gabriel von Bonsdorff (1858–1932). Poliklinikalla hoidettiin kipsisiteillä ja korseteilla selkärankavikoja sekä itsevalmistettujen siteiden ja jalkineiden avulla muita ruumiinvammoja. Vuonna 1905 poliklinikan silloinen lääkäri Axel Fredrik Hornborg (1874–1946) aloitti myös leikkaustoiminnan vasta sisustetussa leikkaussalissa. Poliklinikan toiminta päättyi vuonna 1916. Vuonna 1904 yhdistyksen ylläpitämä lastenkoti aloitti myös toimintansa. Lastenkodissa hoidettiin ortopedisen avun tarpeessa olevia 4–12 vuoden ikäisiä lapsia.
Vuonna 1924 avattiin yhdistyksen rakennuttama ja ylläpitämä Suomen ensimmäinen ortopedinen sairaala. Sairaalassa oli parikymmentä sairaansijaa ja poliklinikka. Myöhemmin siihen liitettiin lastenkodin huoneisiin sijoitettu 20-paikkainen lastenosasto. Vuonna 1927 yhdistyksen ylläpitämien laitosten yhteiseksi nimeksi tuli Raajarikkoisten Huoltolaitos – Vanföreanstalten i Helsingfors.
Jatkosodan alkaminen vuonna 1941 päätti ortopedisen sairaalan ja poliklinikan toiminnan, mutta klinikan ja sairaalan työtä jatkoi vuonna 1942 perustettu Invalidisäätiö. Raajarikkoisten Auttamisyhdistyksen tehtäväksi jäi koulutoiminnan ylläpitäminen. Yhdistysmuotoinen toiminta päättyi vuonna 1948 ja työn jatkajaksi perustettiin Raajarikkojen koulusäätiö – Skolstiftelsen för vanföra. Se sai vuonna 1971 nimen Lapsi-invalidien koulusäätiö ja vuonna 1987 nimen Vammaisten lasten ja nuorten tukisäätiö.
Säätiön omistama Ruskeasuon koulu valmistui vuonna 1952. Entisen koulun ja sairaalan paikalla Kalliossa on nykyään Kuntatalo.
Nykyinen toiminta

Koulun toiminta on jatkunut yhtäjaksoisesti perustamisestaan saakka. Koulu on sittemmin siirtynyt Oppimis- ja ohjauskeskus Valterin alaisuuteen. Helsingin Ruskeasuolla sijaitsevan koulun nykyinen nimi on Valteri-koulu Ruskis.
Groznyin taistelu (1999–2000)

Groznyin taistelu oli toisen Tšetšenian sodassa 12. joulukuuta 1999–6. helmikuuta 2000 käyty taistelu Groznyin kaupungin hallinnasta Tšetšeniassa. Venäläisjoukot piirittivät kaupungin puolustajat ja aloittivat etenemisen itse kaupunkiin, joka joulukuussa 1999 oli viimeinen tšetšeenien hallussaan pitämä suuri kaupunki. Venäläiset etenivät hitaasti , mutta määrätietoisesti kaupunkiin, jonka puolustajat yrittivät murtautua lopulta ulos. Osa pääsi linjojen läpi mutta muut kärsivät suuria tappioita. Venäläiset julistivat kaupungin vapautetuksi 6. helmikuuta.
Tausta

Groznyin sijainti Tšetšeniassa.
Syyskuussa 1999 räjähti sarja pommeja kerrostaloissa Moskovassa ja kahdessa muussa kaupungissa. Iskuista syytettiin tšetšeenejä ja Vladimir Putin oli julistanut 1. lokakuuta Itškerian tasavallan laittomaksi. Venäläiset joukot alkoivat edetä Tšetšeniaan. 12. lokakuuta venäläisjoukot olivat ylittäneet Terekjoen ja lähestyivät pääkaupunki Groznyitä kolmelta suunnalta. Pohjois-Kaukasian sotilasalueen päällikkönä toimi kenraalieversti Viktor Kazantsev ja yleisesikunnan päällikkönä kenraali Anatoli Kvašnin.
Groznyissä kaupungin puolustajat varautuivat hyökkäykseen linnoitustöin. Puolustajat kaivoivat juoksuhautoja, rakensivat tulipesäkkeitä rakennuksille ja asettivat miinoitteita. Kaupungin noin 2 500 puolustajaa johti Aslambek Ismailov. Kaupungissa oli myös ennen itse taistelun alkua vielä noin 40 000 siviiliä. Aslan Mashadov oli yrittänyt neuvotella aselevosta, mutta lopulta hän käsitti neuvottelut toivottomiksi ja julisti sotatilan 15. lokakuuta.
Venäläiset tyytyivät yksittäisiä tiedusteluhyökkäyksiä lukuun ottamaan vain tulittamaan kaupunkia lokakuun ja joulukuun välisen ajan. Lentokoneiden lisäksi iskuja tehtiin OTR-21 Totška- ja Scud-ohjuksilla, sekä TOS-1 -raketinheittimin. Esimerkiksi 21. lokakuuta Totška-ohjuksen osumassa kuoli arviolta 140 siviiliä. Samalle venäläiset valtasivat kaupungit Groznyin ympäriltä sulkien piiritysrenkaansa. 5. joulukuuta kaupunkiin pudotettiin lentolehtisiä, joissa kaupungissa vielä olevia käskettiin lähtemään 11. joulukuuta mennessä. Şelan kukistuttua joulukuussa Grozyi oli viimeinen tšetšeenien hallitsemista suurista kaupungeista.
Taistelu

Hyökkäystä varten oli koottu noin 5 000 sotilasta armeijan ja sisäministeriön alaisista joukoista. Poliisin OMON valvoi selustaa. Hyökkäykseen osallistui lisäksi noin 2 000 Beslan Gantemirovin komentamaa venäläisten puolelle siirtynyttä tšetšeeniä. He olivat saaneet vain jo vanhentuneita AKM-47 -rynnäkkökiväärejä, mutta he tunsivat itse kaupungin hyvin.
Joukot alkoivat edetä kaupunkiin 12. joulukuuta. Tiedusteluosastot pyrkivät saamaan puolustajan avaamaan tulen, jolloin heidän asemansa tuhottiin ilmaiskuin ja tykistökeskityksin. Khankalan lentokenttä vallattiin samana päivänä. Panssarivaunujen tukema hyökkäys Minutkan aukiolle joutui sen sijaan väijytykseen. Hyökkäykseen osallistunut 506. rykmentti menetti neljänneksen miehistään ja se korvattiin 423. rykmentin miehillä. Hyökkäyksen aikana käytetyt T-90 -panssarivaunut olivat tosin osoittautuneet huomattavasti aiemmassa sodassa käytettyjä T-80 -kestävämmäksi. Yksi vaunuista selvisi seitsemästä singon osumasta. Venäläiset keskittyivät kuitenkin aluksi vain tiukentamaan saartorengastaan hitaasti.
15. tammikuuta Kazantsev määräsi kolmelta suunnalta hyökkäyksen syvemmälle kaupunkiin. Puolustajat tekivät vastahyökkäyksiä soluttautuen venäläisten linjojen läpi ja tehden uusia miinoitteita. Yhdessä tällaisessa hyökkäyksessä heidän onnistui jopa surmata venäläinen kenraalimajuri Mihail Malofejev. Laajemmassa mittakaavassa he pystyivät kuitenkin vain korkeintaan hidastamaan venäläisiä. Lisäksi saartorenkaan takia he eivät voineet korvata tappioitaan. Tammikuun lopulla puolustajien johto teki päätöksen kaupungista vetäytymisestä. Tarkoituksena oli murtautua kohti Alkhan-Kalan kylää lounaassa ja sieltä edelleen vuorille etelässä. Yksi kapinallispäälliköistä Ruslan Gelajev oli jo murtautunut omine joukkoineen ulos kaupungista ajauduttuaan riitoihin tšetšeenien jihadisteja edustavien tahojen kanssa.
Murtautumisyritystä yritettiin ankaran myrskyn turvin tammikuun lopulla. Osa soluttautui linjojen läpi, toiset piiloutuivat pakolaisten sekaan ja toiset yrittivät lahjoa reittinsä muualle. Huomattava osa heistä ajautui miinakenttään Alkhan-Kalan ulkopuolella, jossa he joutuivat tykistön ja helikopterien iskujen kohteeksi. Tässä vaiheessa kaupungissa vielä olleista noin 1 500 puolustajasta arviolta 600 kuoli, haavoittui tai otettiin vangiksi murtautumisyrityksessä. Heidän mukanaan oli kaatunut Ismailov. Selviytyneet pakenivat etelään tai palasivat koteihinsa. Groznyi julistettiin virallisesti vapautetuksi 6. helmikuuta, vaikkakin viimeiset vastarintapesäkkeet tekivät vastarintaa vielä kuukauden ajan.
Seuraukset

Taistelun jälkeen kaupungin asukkaista oli jäljellä enää 21 000. 21. helmikuuta venäläiset järjestivät kaupungissa perinteisen Isänmaan puolustajan päivän paraatin. Toipuminen oli hidasta. Viimeiset ruumiit kaduilta haudattiin vasta vuotta myöhemmin ja yksittäiset kapinalliset tekivät satunnaisia pommi- ja tuliaseiskuja. Groznyin valtauksen jälkeen taistelut jatkuivat maan eteläosassa. Tšetšeenit saattoivat yhä koota satojen miesten osastoja ja uhata paikallisesti venäläisiä joukkoja, mutta Venäjän vallan vakiinnuttamista ne eivät pystyneet estämään.
Kodama

Kodama (jap.木霊, 木魂 tai 木魅) on japanilaisen mytologian henki, joka asuu puissa. Kodamat suojelevat metsän puita. Jos Kodaman suojelemaa puuta yrittää kaataa, tulee kirotuksi. Myös Kodaman suojelemaa puuta sanotaan Kodamaksi, ne näyttävät usein aivan tavallisilta puilta. Yleensä kylien vanhukset levittävät suullista perimätietoa uusille sukupolville siitä, mitkä puut alueella ovat Kodamien suojelemia.
Käännös suomeksi
Tervajoki (täsmennyssivu)

Tervajoki tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Asuinalueita

Tervajoki, taajama ja postinumeroalue Vaasan Vähässäkyrössä
Tervajoki, kylä Vahvialassa luovutetussa Karjalassa Tervajoen varrella
Tervajoki, kylä Rantasalmella
Asemia

Tervajoki, rautatieasema Isossakyrössä
Jokia

Tervajoki, Suomen puolelta Etelä-Karjalasta Venäjän puolelle virtaava, Viipurinlahteen laskeva joki
Tervajoki, joki Vaalassa
Tervajoki, joki Janakkalassa
Tervajoki, joki Ristijärvellä
Tervajoki, joki Tervakoskella
Tervajoki, joki Jyväskylän Puuppolassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tervajoki”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Valeri Lobanovskyi

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Valeri Vasylovytš Lobanovskyi  (ukr. Валерій Васильович Лобановський)
Syntymäaika: 6. tammikuuta 1939
Syntymäpaikka: Kiova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto
Kuolinaika: 13. toukokuuta 2002 (63 vuotta)
Kuolinpaikka: Zaporižžja, Ukraina
Junioriseurat
:  Dynamo Kiova
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1957–1964 1965–1966 1967–1968 |  Dynamo Kiova  Tšornomorets Odessa  FK Šah’tar Donetsk | 144 (42) 59 (15) 50 (14) |
Maajoukkue
| 1960–1961 |  Neuvostoliitto | 2 (0) |
Valmennusura
1968–1973   1973–1982   1975–1976   1984–1990   1982–1983   1986–1990   1990–1992   1994–1996   1996–2002   2000–2001:  Dnepr Dnepropetrovsk  Dynamo Kiova  Neuvostoliitto  Dynamo Kiova  Neuvostoliitto  Neuvostoliitto  Arabiemiraatit  Kuwait  Dynamo Kiova  Ukraina
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Valeri Vasylovytš Lobanovskyi (ukr. Валерій Васильович Лобановський, 6. tammikuuta 1939 – 13. toukokuuta 2002) oli ukrainalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura pelaajana

Pelaajauransa Lobanovskyi aloitti vasempana laiturina kotikaupunkinsa joukkueessa Dynamo Kiovassa, missä hän voitti sekä Neuvostoliiton liigamestaruuden että cupin. Hän pelasi joukkueessa kaikkiaan seitsemän vuotta, minkä jälkeen pelasi myös Tšornomorets Odessassa ja Šah’tar Donetskissa ennen kuin lopetti uransa 29-vuotiaana kaikkiaan 253 ottelun ja 71 tehdyn maalin jälkeen. Neuvostoliiton maajoukkueessa hän pelasi kaksi ottelua.
Saavutuksia > Pelaajana

Neuvostoliiton mestaruus 1961
Neuvostoliiton Cup 1961
Saavutuksia > Valmentajana

Neuvostoliiton mestaruus (8): 1974, 1975, 1977, 1980, 1981, 1985, 1986, 1990
Neuvostoliiton Cup (6): 1974, 1978, 1982, 1985, 1987, 1990
Ukrainan mestaruus (5): 1997, 1998, 1999, 2000, 2001
Ukrainan Cup (3): 1998, 1999, 2000
EM-hopeaa 1988
Cup-voittajien Cupin voitto (2): 1975, 1986
Euroopan supercupin voitto 1975
Aiheesta muualla

Henkilökuva Venäjän maajoukkueen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ukrainan jalkapallon historia: Henkilökuva (venäjäksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aleksandr Sevidov Juri Morozov Jozef Sabo | FK Dynamo Kiovan päävalmentaja 1973–1982 1984–1990 1996–2002 | Seuraaja: Oleh Bazilevitš Anatoli Puzatš Oleksi Myh’ailytšenko |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Carlos Alberto Parreira | Arabiemiirikuntien maajoukkueen päävalmentaja 1990–1992 | Seuraaja: Antoni Piechniczek |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jozef Sabo | Ukrainan maajoukkueen päävalmentaja 2000–2001 | Seuraaja: Leonid Burjak |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Latvia 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine
Launeen kirkko

| Launeen kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Tapparakatu 22, 15170  Lahti
Koordinaatit:  60°58′10″N, 025°38′35″E
Seurakunta:  Launeen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1953
Suunnittelija:  Erik Lindroos
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  260
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Launeen kirkko on Lahdessa sijaitseva evankelis-luterilainen kirkko, jonka suunnitteli helsinkiläinen arkkitehti Erik Lindroos. Rakennus otettiin käyttöön vuonna 1953 seurakuntakeskuksena. Launeen seurakunnan jäsenmäärä kuitenkin kasvoi huomattavasti, joten rakennukseen tehtiin laajennus jo vuonna 1958. Sen yhteydessä rakennettiin kellotapuli ja kirkkosalia levitettiin etelän suuntaan. Laajentamisen jälkeen seurakuntakeskus vihittiin kirkoksi. Launeen kirkko peruskorjattiin vuosien 2000 ja 2001 aikana.
Launeen kirkko on toiseksi vanhin säilynyt evankelis-luterilainen kirkkorakennus Lahdessa Nastolan kirkon jälkeen.
Arkkitehtuuri

Launeen kirkko on rakennettu vaaleaksi rapatusta tiilestä. Katto on punertavaa savitiiltä. Lahden kaupungin rakennushistoriaselvityksessä kirkon sanotaan kuvaavan 1950-luvun "hienopiirteistä intiimiä arkkitehtuuria". Launeen kirkko suojeltiin asemakaavalla vuonna 2010.
Launeen kirkkosalissa toistuva teema on tiimalasin muoto. Arkkitehti Lindroos käytti muotoa esimerkiksi alttarikaiteessa ja penkeissä.
Aiheesta muualla

Lahden seurakuntayhtymä, Launeen kirkko
New South China Mall

New South China Mall
New South China Mall (yksikertaistetuin merkein: 新华南MALL, pinyin: xinhuánán MALL) on kauppakeskus Dongguanissa Kiinassa. Se on Dubai Mallin jälkeen maailman toiseksi suurin kauppakeskus kokonaispinta-alaltaan.
New South China Mall avattiin vuonna 2005, ja se on ollut siitä asti lähes täysin tyhjillään. Kauppakeskuksessa on tilaa 2 350 liikkeelle, mutta vain 47 liikettä on toiminnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta New South China Mall Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (kiinaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:New South China Mall
Käännös suomeksi
Arvid August Afzelius

Arvid August Afzelius
Arvid August Afzelius (6. toukokuuta 1785 Fjällåkra, Länsi-Götanmaa, Ruotsi – 25. syyskuuta 1871 Enköping) oli ruotsalainen luterilainen pappi, virsirunoilija ja kansanelämän tutkija.
Afzelius oli papin poika, hän kävi koulua Skarassa ja aloitti opintonsa vuonna 1803 Uppsalan yliopistossa. Suoritettuaan maisterintutkinnon hän oli muun muassa opettajana Tukholmassa vapaamuurarien lastenkodissa. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1811, nimitettiin ylimääräiseksi hovisaarnaajaksi vuonna 1812 sekä varsinaiseksi hovisaarnaajaksi vuonna 1820 sekä hovikonsistorin notaariksi. Vuodesta 1821 hän oli Enköpingin kirkkoherra.
Vuodesta 1811 hän oli jäsen Götiska förbundet -liitossa ja Kungliga Vitterhetsakademienin (Kuninkaallinen Tiedeakatemia) ja Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäsen.
Afzelius teki merkittävän panoksen vanhan pohjoismaisen kirjallisuuden tunnetuksi tekijänä ja ruotsalaisten kansanlaulujen kerääjänä. Vuosina 1811–1818 hän julkaisi käännöksiä Hervörin saagasta, Völuspásta ja Runo-Eddasta. Vuonna 1814–1815 hän julkaisi kokoelman Traditioner af Swenska Folk-Dansar ja yhdessä Erik Gustaf Geijerin kanssa ensimmäisen painetun kokoelman ruotsalaisia kansansävelmiä, jotka ilmestyivät kolmena kokoelmana vuosina 1814–1818 Svenska folk-visor från forntiden -nimellä. Sävelmien sovittamisesta vastasi Uppsalan yliopiston director musices Friedrich Haeffner. Hänen työnsä innoitti muita tutkijoita keräämään kansanmusiikkia ja säveltäjiä käyttämään kansanmusiikkiaiheita. Itse hän kirjoitti balladeja, joista jotkin, esimerkiksi "Näcken" (Näckens polka) ja "Alundavisan" tulivat niin suosituiksi, että niitä pidettiin kansanmusiikkina. Afzelius kirjoitti myös runoja, jotka olivat aikanaan suosittuja ja hän sai niistä Ruotsin akatemian palkintoja.
Vuosina 1839–1870 hän julkaisi kokoelman Swenska folkets sago-häfder, eller Fäderneslandets historia, sådan hon lefwat och till en del ännu lefwer i sägner, folksånger och andra minnesmärken : till läsning för folket. 1-11, joka on kokoelma kansanperinnettä Ruotsin historian tapahtumista.
Hän kirjoitti myös yhden virren, joka on Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa virsi 22 "Dig skall min själ sitt offer bära". Se on vuodelta 1814 ja julkaistiin vuoden 1819 virsikirjassa. Virsi säilyi kieliasultaan muuttumattomana aina vuoden 1937 virsikirjaan. Vuoden 1986 virsikirjassa se on Britt G. Hallqivstin varovasti uudistamana. Virsi on ensimmäisiä ruotsalaisia luontovirsiä, joka kuvaa luontoa Jumalan ominaisuuksien heijastajana.
Virsi ilmestyi suomennoksena ns. Luulajan virsikirjassa ."Mä kiitosuhrini tuon sulle" Per Boremanin 1944 tekemänä käännöksenä. Vuoden 2002 suomenkielisessä virsikirjassa virsi on Niilo Rauhalan vuonna 1997 tekemänä käännöksenä "Oi, Isä, kiitosuhrin kannan".
Dareios I

Dareios I (pers. ‏داریوش‎, Dâriûsh, muinaispersiaksi Darayavaush, kreik. Δαρεῖος, noin 549 eaa. – 485 eaa.)  oli Persian kuningas 521–485 eaa.
Dareios kuului Akemenidien hallitsijasuvun sivuhaaraan. Hän kaappasi vallan Kyyros Suuren pojalta Smerdiiltä. Heti Dareioksen noustua valtaan puhkesi useita kapinoita, jotka hän kuitenkin sai kukistettua vuoteen 519 mennessä.
Dareios uudisti Kyyros Suuren perustaman valtakunnan hallintoa, muun muassa niin sanotun satraappi-järjestelmän avulla. Maa jaettiin satraappikuntiin ja niiden alueet edelleen eriasteisten virkamiesten hallintaan. Hän uudisti myös valtakunnan verotusta ja aloitti suuria rakennusprojekteja, kuten niin sanottuja kuninkaanteitä. Dareios uudisti myös lainsäädäntöä, joka oli pysynyt miltei ennallaan Hammurabin ajoista lähtien.
Dareios laajensi valtakuntaansa aina Armeniaan ja Pontokseen asti. Hän hyökkäsi myös Intiaan ja valtasi Indus-joen laakson. Hän teki myös sotaretken nykyisessä Ukrainassa asuvia skyyttejä vastaan vuonna 512 eaa. Dareioksen armeija ylitti Tonavan ja eteni ehkä jopa Volgalle asti. Tämä sotaretki ei kuitenkaan tuottanut pysyviä tuloksia. Dareios lähetti myös sukulaisensa Mardonioksen valtaamaan Traakian. Tunnetuin Dareios on luultavasti siitä että hän lähetti armeijan rankaisemaan Ateenaa ja Eretriaa siitä että nämä olivat auttaneet Joonian kreikkalaisia kapinassa Persiaa vastaan. Ateenalaiset löivät persialaiset joukot Marathonin taistelussa vuonna 490 eaa. Dareioksen poika Kserkses I yritti Dareioksen kuoleman jälkeen vallata Kreikan, mutta hänkin epäonnistui.