stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AMC V8-moottorit
Toisen sukupolven (GEN-2) AMC short-deck V8 (1966–1970)

Vuonna 1966 sai ensiesittelynsä uuden sukupolven AMC V8, siitä käytetään myös nimitystä "GEN-2" AMC V-8. Ensimmäisenä versiona markkinoille tuotu Typhoon 290 lanseerattiin markkinoille kesken mallivuotta 1996 esitellyn, kaksiovisen hardtop-malli Rambler American Roguen voimanlähteenä. Kaksikurkkuisella kaasuttimella moottori antoi tehoa 200 hv (SAE) ja nelikurkkuisella kaasuttimella ja korkeammalla puristussuhteella 225 hv (SAE). Sylinterilohkon valmistuksessa käytettiin uutta thin-wall -valutekniikkaa ja sen paino oli ainoastaan 540 paunaa (245 kg).
"Typhoon"-moottoriperheeseen kuului kolme eri versiota, 290 cid (4,8 l), 343 cid (5,6 l) sekä 390 cid (6,4 l), jotka jakoivat saman sylinterilohkon. Erot moottoreiden iskutilavuuksissa on saatu aikaan eri suuruisilla porauksilla ja iskunpituutta muuttamalla. Kaikkien tämän moottoriperheen sylinterilohkojen ulkoiset mitat ovat yhtenäiset, joten esim. moottorin vaihto suurempaan on helppoa.
Jotta moottorinvalmistuksessa käytettäviä työkaluja pystyttäisiin hyödyntämään mahdollisimman pitkään, sylinterien porauksen keskikohdan etäisyys naapuriinsa oli edelleen sama kuin GEN-1 V8-moottoreissa, 4,75 tuumaa. Muutoin tämä moottoriperhe oli täysin erilainen kuin edeltävät GEN-1 moottorit. GEN-1-moottorit ovat fyysisesti samaa kokoluokkaa Fordin tai GM:n isolohkomoottoreiden kanssa, ja niitä myös kutsutaan joissain yhteyksissä isolohkoissa. GEN-2 -moottorit ovat fyysisesti lähempänä amerikkalaista V8 pikkulohkoa, lukuun ottamatta sylinterien porauksen keskilinjaa, joka on sama kuin joissain isolohkomoottoreissa. AMC:n GEN-1 ja GEN-2/3 -moottoriperheiden välillä ei ole yhtään keskenään vaihdettavaa osaa.
Vastoin yleistä myyttiä, AMC:n V8:t eivät olleet Fordin tai kenenkään muunkaan ulkopuolisen valmistajan moottoreita, tosin niissä on samankaltaisuutta myöhäisempien Buickin 400-, 430- ja 455 V8-moottorien kanssa. Molemmissa on samanlainen jakopään kotelointi, johon sekä virranjakaja että öljypumppu on asennettu. Myös öljynkierto on molempien valmistajien moottoreissa toteutettu samalla tavoin. Jotkin sähköpuolen komponentit, kuten käynnistinmoottori ja virranjakaja, ovat samoja joita Ford käytti. Lisäksi joissain versioissa on käytetty Motorcraft-kaasuttimia. Ulkopuolisten valmistajien komponenteista huolimatta AMC:n moottoreiden suunnittelu ja valmistus oli täysin tehtaan omissa käsissä.
AMC:n GEN-2 V8 esiteltiin vuonna 1966, aluksi se oli iskutilavuudeltaan 290 cid (4,8 l) Ensimmäisenä vuotena se oli yksinomaisesti American-mallisarjan moottori. Vuonna 1967 markkinoille tuli 343- (5,6 l) ja vuonna 1968 AMX 390 (6,4 l) -versiot. Nämä lohkot pysyivät muuttumattomina tuotannossa vuoteen 1970 asti.
Tämän aikakauden sylinterikannet tunnistaa niiden pakokanavien neliömäisestä muodosta, englanniksi "rectangle port". Muita versioita pienemmän porauksen johdosta 290:n sylinterikansissa käytetään halkaisijaltaan 1,787" (45,4 mm) imu- ja 1,406" (35,7 mm) pakoventtiileitä. 343 ja AMX 390 käyttivät samaa sylinterikantta, jonka imuventtiilien halkaisija oli 2,025" (51,4 mm) ja pakoventtiilien 1,625" (41,3 mm).
Toisen sukupolven (GEN-2) AMC short-deck V8 (1966–1970) > 290

Tehtaan jäljiltä vakioviritteinen 290 tuotti tehoa 200 – 225 hevosvoimaa (SAE) 2- tai 4-kurkkuisella kaasuttimella varustettuna. Sitä valmistettiin vuodesta 1966 vuoteen 1970. Poraus oli 3,75 tuumaa (95,25 mm) ja iskunpituus oli 3,28 tuumaa (83,31 mm). Vuonna 1966 290-moottori asennettiin vain 623:n auton keulalle, nämä kaikki olivat kaksiovisia Rambler American Rogue -malleja. Uuden uutukaisella moottorilla varustettu vuoden '66 uutuusmalli Rogue voitiin varustaa joko kolmeportaisella automaatilla tai neliportaisella, lattiavalitsimella ohjatulla manuaalivaihteistolla. Varsinkin jälkimmäinen vaihtoehto oli oiva vaihtoehto Stoplight Grand Prix- eli liikennevalokisoihin.
Toisen sukupolven (GEN-2) AMC short-deck V8 (1966–1970) > 343

343-moottorin (5,6 l) poraus oli 4,08 tuumaa (103,6 mm) ja iskunpituus 3,28 tuumaa (83,31 mm). Moottoria valmistettiin vuodesta 1967 vuoteen 1970. Vakioviritteinen 343 2-kurkkuisella kaasuttimella tuotti tehoa 235 hevosvoimaa (SAE) ja vääntöä 345 lbs-ft (468 Nm). Optiona ollut 4-kurkkuinen versio antoi tehoa 280 hv (SAE) ja sen vääntömomentti oli 365 lbs-ft (495 Nm). Nelikurkkuisen version puristussuhde 10,2:1.
Toisen sukupolven (GEN-2) AMC short-deck V8 (1966–1970) > AMX 390

Suurimalla AMX 390 -moottorilla oli isoimman porauksen ja iskunpituuden lisäksi muita tuhdimpi kampiakselin laakerointi, lisäksi kampiakseli ja kiertokanget olivat takoterästä. AMC ei halunnut lipsua moottorien esittelyaikataulua koskevasta suunnitelmasta ja pelasi siksi varman päälle. Takokampiakseli ja kiertokanget valikoituivat moottoriin niiden tunnettujen kestävyysominaisuuksiensa vuoksi, lisäksi aikataulu ei mahdollistanut valuosien testaamista. Ja koska muotit tako-osien valmistukseen oli kerran valmistettu, ei ollut taloudellisesti järkevää aloittaa valuteräsosien testiohjelmaa. Tämä sama osien valmistuspolitiikka jatkui myös seuranneen 401-moottorin kohdalla. Tämän johdosta AMC:n isot moottorit eivät kisakäytössä kärsineet esim. katkenneiden kiertokankien aiheuttamista moottorivaurioista, kuten muut amerikkalaiset suuritilavuuksiset pikkulohkomoottorit. GEN-2 AMX 390 -moottoria valmistettiin vuodesta 1968 vuoteen 1970. Teholukemaksi tehdas ilmoitti sille 315 SAE-hevosvoimaa. Moottorin poraus oli 4,165" (105,791 mm) ja iskunpituus 3,68" (93,47 mm). Tehtaan suosittelema suurin porauksen ylikoko oli 0,020", mutta koneenrakentajat porasivat lohkon yleisesti 0,030" ylikokoon. Vuonna 1970 AMC muutti sylinterikansien pakokanavien muotoilua paremmin virtaaviksi; englannin kielisessä moottorimaailmassa ne kulkevat nimellä "dog-leg", koiran takajalan kinnerniveltä muistuttavan muotonsa vuoksi.
Toisen sukupolven (GEN-2) AMC short-deck V8 (1966–1970) > Indy 209

Vuosien 1976 – 1979 välisenä aikana amerikkalainen kilpa-ajaja Jerry Grant ajoi suuritehoisimmalla autolla, mikä on koskaan Indy-sarjassa nähty. Kyseessä oli Eagle 74 -alustalle asennettu turboahdettu, 209-kuutiotuumainen (3,4 l) AMC GEN-2 V8 -lohkoon perustuva moottori, josta oli otettu ulos 1100 hevosvoimaa. Kyseinen kilpa-auto oli nopea radan suorilla osuuksilla, mutta painava moottori heikensi auton kaarreominaisuuksia.
Kolmannen sukupolven (GEN-3) AMC tall-deck V8 (1970-1991) > 304

Vuonna 1970 esitellyn 304-moottorin iskutilavuus oli 303,73 kuutiotuumaa (4977 cm3) ja vuosien 1970 – 71 versiona se tuotti tehoa 210 hevosvoimaa (SAE brutto). Tämän jälkeen teholukemaa laskettiin nopeassa tahdissa. Vuosien 1972 – 78 versiot antoivat tehoa 150 – 120 hevosvoimaa (SAE netto). Vuosi 1979 oli viimeinen, jolloin tätä moottoria asennettiin henkilöautoihin, tuolloin teholukemaksi ilmoitettiin 130,5 hevosvoimaa (SAE netto). Vuosina 1980 – 81 tätä moottoria asennettiin vielä Jeep CJ:n voimanlähteeksi, tuolloin teholukema oli 125 hevosvoimaa.
Kolmannen sukupolven (GEN-3) AMC tall-deck V8 (1970-1991) > 360

AMC 360:n iskutilavuus oli 359,21 kuutiotuumaa (5886 cm3). Vuodesta 1970 vuoden 1971 puoliväliin moottorin kaksikurkkuisella kaasuttimella varustettu versio tuotti tehoa 245 hevosvoimaa ja nelikurkkuisella kaasuttimella varustettu 290 hevosvoimaa (SAE brutto). Tämänkin version tehoja pudotettiin tämän jälkeen rajusti ja vuoden 1971 loppupuolesta vuoden 1975 loppuun moottorin tehoksi ilmoitettiin kaksikurkkuisella kaasuttimella 175 hevosvoimaa ja nelikurkkuisella 195–220 hevosvoimaa (SAE netto). Vuonna 1976 teholukema kaksikurkkuisella kaasuttimella varustetulle versiolle oli 140 hevosvoimaa, nelikurkkuisella kaasuttimella 180 hevosvoimaa, vuonna 1977 kaksikurkkuinen versio antoi tehoa enää 129 hevosvoimaa ja nelikurkkuinen 170 hevosvoimaa. Vuosien 1978–1991 kaksikurkkuisen kaasutinversion teholukema oli 160 hevosvoimaa.
360 oli viimeinen AMC:n V8-moottori joka oli tuotannossa vielä yhtiön lakattua olemasta. Se esiteltiin vuonna 1970 AMX:n vakiomoottoriksi, lisäksi se oli käytössä vuoden 1970 Rebelissä, vuosien 1971–1978 Matadorissa, vuosien 1970–1987 Jeep J-sarjassa, vuosien 1972–1984 Wagoneer SJ:ssä, vuosien 1974–1983 Cherokee SJ:ssä sekä vuosien 1984–1991 full-size Grand Wagoneerissa. Se löysi tiensä myös vuoden 1974 Bricklin SV-1 -urheiluauton konehuoneeseen.
AMC 360 oli myös viimeinen kaasuttimella varustettu V8-moottori, joka asennettiin amerikkalaisvalmisteiseen ajoneuvoon. Ainoa muutos joka moottoriin sen valmistushistorian aikana tehtiin, oli lohkon kyljessä olevan ”360”-valunumeron muuttuminen ”5.9L”-tunnukseen mallivuoden 1991 autojen moottoreissa.
Kolmannen sukupolven (GEN-3) AMC tall-deck V8 (1970-1991) > 401

401-moottorin iskutilavuus on 401,11 kuutiotuumaa (6573 cm3). Vuoden 1971 versiona ja mittaustavalla se tuotti 330 hevosvoimaa (SAE brutto), vuosien 1972 – 75 version teho on 255 hevosvoimaa (SAE netto). Vuonna 1976 moottorin tehoksi ilmoitettiin 215 hevosvoimaa. Kuten 390-moottorissa, myös 401:n kampiakseli ja kiertokanget ovat takoterästä. Tämänkin moottorin kohdalla tehdas suositteli vain 0,020 tuuman ylikokoporausta, mutta moottorirakentajat porasivat lohkon yleisesti 0,030 tuuman ylikokoon. Moottorin valmistus lopetettiin vuonna 1979. 401 on kestävyytensä ja helpon viritettävyytensä ansiosta alan harrastajien keskuudessa korkealle arvostettu.
Vuodesta 1971 vuoteen 1975 401 oli saatavilla AMC:n Javelinien, Matadorien ja Ambassadorien sekä Jeepien voimanlähteeksi. Energiakriisin seurauksena kohonnut polttoaineen hinta, kohonneet vakuutusmaksut sekä tiukentuneet päästövaatimukset pakottivat AMC:n pudottamaan 401:n pois valikoimista, ja vuosina 1975 – 76 Matador oli ainoa henkilömalli johon se asennettiin ja silloinkin vain viranomaiskäyttöön menneisiin versioihin.  Jeep Wagoneerin, Cherokeen sekä J-10- ja J-20 -lavamallien ostajat pystyivät tilaamaan autonsa 401-moottorilla vuoteen 1979 asti. AMC toimitti näitä moottoreita myös International Harvesterille, joka käytti niitä Light Linepick-upien ja Travelall station wagonien voimanlähteenä vuosina 1973 – 1974.
Kolmannen sukupolven (GEN-3) AMC tall-deck V8 (1970-1991) > SR-lohkot

AMC toimitti huolto- ja takuukorjauksia varten edustajilleen ns. SR-lohkoja (Service Replacement), jotka olivat GEN-3 lohkoja, mutta poikkesivat vakiomoottorin vastaavista. Valunumerointi on sama kuin 401-moottoreissa, mutta lohkon kyljessä ei ole iskutilavuutta kertovaa valunumeroa. Poraus oli sama kuin 360-moottorissa, mutta sylinteriseinämä oli paksumpi. Teoriassa SR-lohkosta pystyi rakentamaan minkä tahansa 343 - 401 GEN-2 tai GEN-3 moottorin. Edustajat pystyivät pitämään varastossa lohkoa tai kahta, mahdollisia takuukorjauksia varten.
390-, 401- ja SR-lohkojen runkopukit ovat riittävän paksuja, että pukkeihin voidaan työstää ylimääräiset pultinreiät ja runkolaakerit voidaan varustaa nelipulttisilla laakerikansilla, näin moottorin alakerrasta saadaan huomattavasti vahvempi. AMC ei valmistanut itse tehdastekoisia nelipulttisia lohkoja, mutta tehtaalla oli erityinen "Group 19" -ohjelma, jonka kautta asiakkaat saivat AMC-edustajien kautta tilata tehtaan viritysosia. Monet näistä osista, kuten edellä mainitut nelireikäiset runkolaakerikannet, olivat jonkin kolmannen osapuolen valmistamia ja AMC toimi ikään kuin sateenvarjona ja osien jakelijana.
Ominaisuuksiensa vuoksi SR-lohkoja myytiin myös heavy duty -kisamoottorien rakentamiseen, ja oletettavaa on, että tämä oli päällimmäinen syy siihen että niitä valmistettiin. Koska lohkot olivat tehdasvalmisteisia ja riittävinä määrinä vapaasti saatavilla, ne täyttivät näin T/A-sarjan vaatimukset. SR-lohkot tulivat myyntiin vuoden 1970 puolella, riittävän ajoissa jotta niillä voitiin osallistua vuoden 1971 Trans-Am kilpasarjaan. Niitä käytettiin, tehtaan vahvalla taustatuella, Penske Racing Teamin Trans-Am Javelinien moottoreina. Moottoreiden kisavireeseen saattamisesta vastasi Los Angelesilainen moottoripaja Traco Engineering.  AMC Javelin ja Penske Racingin ykköskuljettaja Mark Donohue tekivät vuoden 1971 Trans-Am -sarjassa selvää jälkeä, voittaen putkeen kuusi kisaa ja kaikkiaan seitsemän osakilpailua yhdeksästä. Vuoden viimeisessä osakilpailussa Javelinit puhdistivat palkintopöydän, vieden kisan kolme kärkipaikkaa ja voittaen merkkimestaruuden, Donohue voitti lisäksi kyseisen vuoden kuljettajien mestaruuden.
Vaikka SR-lohko oli senaikaisten T/A-sääntöjen mukaisesti hyväksytty vakiotuotantomoottorina, AMC rakensi 2501:n kappaleen sarjan erikoisvarusteltua "Mark Donohue"-Javelinia, saadakseen T/A-sarjan hyväksynnän auton takaspoilerille. Moottorina näissä erikoismalleissa ei ole kuitenkaan SR-lohko vaan ne on varustettu vakioviritteisillä 360- tai 390-moottoreilla, ostajan valinnan mukaan. Kuten kaikki erikoismallit, alkuperäiset "Mark Donohue"-Javelinitkin ovat pienen valmistusmääränsä takia etenkin USA:ssa haluttuja kohteita. Koska malli poikkeaa tehtaan vakio-Javelinista vain takaspoilerinsa ja "Mark Donohue"-koristeidensa osalta, alkuperäisen erottaminen jälkeenpäin tehdystä kopiosta on täysin mahdotonta.
Aiheesta muualla

The Novak Guide to the AMC/Jeep V8 Engines
Assorted ads from AMC[vanhentunut linkki]
Auto Editors of Consumer Guide - 1968-1974 AMC Javelin
Kaikkea mahdollista AMC:n moottoreista malleista ym.
AMC V8 engine -videoita
1960 Rebel V8 -emblemmi
AMC 287 V8
327 V8 sai ensiesittelynsä AMC:n vuoden 1957 muskeliauton, Rambler Rebelin keulalla
327 4-kurkkuisella kaasuttimella, vuoden 1963 AMC Ambassadorin voimanlähteenä
343 "Typhoon"-V8, 4-kurkkuisella kaasuttimella, vuoden 1967 AMC Marlinin konehuoneessa
1968-1969 343-emblemmi
AMX 390 -moottori vuoden '68 AMC AMX:n konehuoneessa.
390 V8 Ram Air -ilmansyötöllä, vuoden 1970 AMC Javelinin konehuoneessa
1970 304-emblemmi
AMC 360 V8 vuoden 1974 Bricklin SV-1 urheiluauton konetilassa
1971 Hornet SC/360:n raidoitus
Elämän edessä

| Elämän edessä> Finding Forrester |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvateatterijuliste
Ohjaaja:  Gus Van Sant
Käsikirjoittaja:  Mike Rich
Tuottaja:  Sean Connery Dany Wolf Jonathan King Laurence Mark Ronda Tollefson
Säveltäjä:  Bill Brown
Kuvaaja:  Harris Savides
Leikkaaja:  Valdìs Òscarsdòttir
Tuotantosuunnittelija:  Jane Musky
Pukusuunnittelija:  Ann Roth
Pääosat:  Sean Connery Rob Brown
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Sony Pictures Entertainment Netflix
Ensi-ilta:  19. joulukuuta 2000
Kesto:  130 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elämän edessä on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut draamaelokuva.  Se on Sean Conneryn toiseksi viimeinen elokuva. Hän teki sen jälkeen Herrasmiesliigan.
Juoni

16-vuotias lahjakas koripallopelaaja Jamal Wallace (Brown) hyväksytään maineikkaaseen manhattanilaiseen yksityiskouluun. Mutta Wallace on pallon peluun ohella myös suurlupaus kirjoittamisessa mutta se ei oikein maistu hänelle. Eräänä iltana hän heittää vahingossa pallon kerrostaloasunnon ikkunasta sisään. Talossa asuu erakoitunut kirjailija William Forrester (Connery). Pian nämä kaksi ystävystyvät ja auttavat toisiaan omien elämiensä kipupisteissä; Wallace rohkaisee Pulitzer-palkittua kirjailijalegendaa tulemaan pois varjoista ja Forrester puolestaan auttaa nuorta Wallacea oppimaan elämään rasismin ja pinttyneiden ennakkoluulojen kanssa.
Arvostelut

Allmovien Karl Williamsin mukaan kriitikot ovat nähneet sen muistuttavan liikaa Naisen tuoksua (1992) ja Gus Van Santin aikaisempaa elokuvaa Will Hunting (1997). Tarina on hyvin kliseinen, mutta päähenkilöiden suhteen kuvaus kuitenkin pelastaa elokuvan. Williams arvelee että tarina olisi toiminut paremmin näyttämöllä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sean Connery  | … |  William Forrester   |
|  Rob Brown  | … |  Jamal Wallace   |
|  F. Murray Abraham  | … |  professori Robert Crawford   |
|  Anna Paquin  | … |  Claire Spence   |
|  Busta Rhymes  | … |  Terrell Wallace   |
|  Stephanie Berry  | … |  Janice Wallace   |
|  April Grace  | … |  neiti Joyce   |
|  Michael Pitt  | … |  John Coleridge   |
|  Michael Nouri  | … |  tohtori Spence   |
|  Richard Easton  | … |  professori Matthews   |
|  Charles Bernstein  | … |  tohtori Simon   |
|  Matt Malloy  | … |  David Bradley   |
|  Matt Damon  | … |  Steven Sanderson   |
|  Alex Trebek  | … |  esittää itseään   |
Aiheesta muualla

Elämän edessä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Doris Neuner

| Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten ohjaskelkkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten ohjaskelkkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten ohjaskelkkailu. Olympialaiset  | Maa:   Itävalta> Naisten ohjaskelkkailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Albertville 1992 | henkilökohtainen kilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Winterberg 1991 | sekajoukkue |  |
|  Hopeaa | Calgary 1993 | sekajoukkue |  |
|  Pronssia | Calgary 1993 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Pronssia | Lillehammer 1995 | sekajoukkue |  |
Doris Neuner (s. 10. toukokuuta 1971 Innsbruck) on entinen itävaltalainen ohjaskelkkailija. Hän kilpaili 1990-luvulla ja voitti olympiakultaa ohjaskelkkailun henkilökohtaisessa kilpailussa vuoden 1992 talviolympialaisissa Albertvillessä. Samassa kilpailussa hänen vanhempi sisarensa Angelika sijoittui toiseksi.
Hän voitti myös neljä mitalia ohjaskelkkailun maailmanmestaruuskilpailuissa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Doris Neuner
Martinin unelma

| Martinin unelma> Drømmen |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Niels Arden Oplev
Käsikirjoittaja:   Niels Arden Oplev  Steen Bille 
Tuottaja:  Sisse Graum Olsen
Säveltäjä:  Jacob Groth
Kuvaaja:  Lars Vestergaard
Leikkaaja:  Søren B. Ebbe
Tuotantosuunnittelija:  Søren Skjær
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Tanska
Tuotantoyhtiö:  Zentropa Entertainments Aps
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2006
Kesto:  105 min
Alkuperäiskieli:  tanska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Martinin unelma (Drømmen) on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut Niels Arden Oplevin ohjaama elokuva. Se kertoo 1960-luvun koulupojasta, joka Martin Luther Kingin johtaman Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikkeen innoittamana ryhtyy taisteluun koulunsa tyrannimaista rehtoria vastaan. Tarina perustuu tositapahtumiin.
Juoni

13-vuotias maatalon poika Frits Johansen kärsii 1960-luvun loppupuolella pienen kyläkoulun tyrannimaisesta rehtori Lindum Svendsenistä, joka hallitsee sekä koulua että kyläyhteisöä rautaisella otteellaan. Kouluun saapuu Kööpenhaminasta pitkätukkainen hippinuorukainen Freddie, jonka kasvatumetodit ovat rehtorin kauhistus. Lopulta rehtori pahoinpitelee vakavasti Fritsin. Kukaan vanhemmista ei uskalla asettua rehtoria vastaan, mutta Frits ryhtyy toimeen esikuvansa Martin Luther Kingin innoittamana.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Hesse Overgaard  | … |  Erling   |
|  Anders W. Berthelsen  | … |  Freddie Svale   |
|  Jens Jørn Spottag  | … |  Peder   |
|  Bent Mejding  | … |  Lindum-Svensen   |
|  Anne-Grethe Bjarup Riis  | … |  Stine   |
Neottiura bimaculata

| Nauhapallokki |
| --- | --- |
 Nauhapallokki (Neottiura bimaculata), naaras
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Lahko::  Hämähäkit Araneae
Osalahko::  Araneomorphae
Yläheimo::  Araneoidea
Heimo::  Pallohämähäkit Theridiidae  Sundevall, 1833
Suku::  Neottiura
Laji::  bimaculata
Kaksiosainen nimi
 Neottiura bimaculata  (Linnaeus, 1767) 
Katso myös
   Neottiura bimaculata Wikispeciesissä   Neottiura bimaculata Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nauhapallokki (Neottiura bimaculata) on pallohämähäkkien heimoon Theridiidae kuuluva hämähäkki.
Koiraan pituus on 2.3-2.5 mm ja naaraan pituus 2.5-3.5 mm. Hämähäkkien pituus mitataan ilman jalkoja.
Aiheesta muualla

laji.fi
araneae
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1766701  Wikispecies: Neottiura bimaculata  ADW: Neottiura_bimaculata  Araneae: 56  BioLib: 1037  BOLD: 29775  BugGuide: 346065  CoL: 46W83  EoL: 1187555  Fauna Europaea: 353301  Fauna Europaea (new): 698bafab-ecb9-496b-8a4d-26501951b487  GBIF: 2156268  iNaturalist: 225792  IRMNG: 10532717  ITIS: 862575  NatureServe: 2.850093  NBN: NHMSYS0000355798  NCBI: 233474  Observation.org: 23971  Open Tree of Life: 913372  WSC: urn:lsid:nmbe.ch:spidersp:007852  Laji.fi: MX.202743
Okkelbergin kappeli

| Okkelbergin kappeli Okkelberg kapell |
| --- | --- |
Sijainti:  Stjørdal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Nidarosin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1905
Suunnittelija:  O. Andersen
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  190
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Okkelbergin kappeli (norj. Okkelberg kapell) on Stjørdalin kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1905.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Okkelbergin kappeli Wikimedia Commonsissa
Halli (taajama)

Halli on kylä ja taajama entisen Kuoreveden kunnan alueella nykyisessä Jämsän kaupungissa. Vuoden 2023 lopussa taajamassa oli 889 asukasta. Taajama oli Kuoreveden kunnan hallinnollinen keskus.
Halli on Suomen ilmailutekniikan keskus. Pitkän ilmailuhistorian muistomerkkeinä kylän keskustassa on jalustalle nostettu Draken-hävittäjä  ja Karhumäen lentäjäveljeksille nimetty toriaukio. Karhumäen veljesten jälkeen tunnetuin hallilainen lienee 1800-luvulla postiryöstön tehnyt Hallin Janne, josta on sävelletty myös ooppera.
Taajaman keskustan lähellä sijaitsevat Patrian lentokonetehdas, Hallinportin ilmailumuseo ja Ravintola Hallin Janne. Lentokonetehdas sai alkunsa Veljeksen Karhumäen toisen maailmansodan alussa perustamasta lentokonetehtaasta. Halliin siirrettiin myös Valtion lentokonetehtaan toimintoja sodan aikana. Hallin peruspalveluihin kuuluvat kirjasto, peruskoulu, paloasema, terveyskeskus, hammaslääkäri, palvelutalo, ruokakauppa, Taipaleen tavaratalo, baari, Seon kylmäasema ja useita parturi-kampaamoja.
”Halliwoodiksikin” kutsutulla kylän alueella sijaitsevaan Ilmavoimien varuskuntaan kuuluivat:
Ilmavoimien Teknillinen Koulu (lyh. ILMAVTK) toimi Hallissa vuoden 2013 loppuun
Hallin lentoasema (sotilaslentoasema)
Ilmavoimien Koelentokeskus, joka oli osa silloista Ilmavoimien materiaalilaitosta ja toimi Hallin lentokentällä kesäkuun 2013 loppuun
Puolustushallinnon Rakennuslaitoksen yksikkö
Kaikkiaan Teknillisen koulun palveluksessa oli alkuvuodesta 2013 noin 120 henkilöä ja koko varuskunnassa työskenteli noin 150 henkilöä. Vuonna 2014 armeijan palveluksessa oli enää muutamia henkilöitä, jotka vastasivat sotilaslentokentän toiminnasta.
Joakim Vigelius

| Joakim Vigelius> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 5.4.2023–  
Ryhmä/puolue:  Perussuomalaisten eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Pirkanmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. tammikuuta 1997 (ikä 27)
Asuinpaikka:  Tampere
Tiedot
Puolue:  perussuomalaiset
Kumppani:  Andrea Bonetti
Koulutus:  yhteiskuntatieteiden kandidaatti
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Suomi
Puolustushaara:  Maavoimat
Palvelusvuodet:  2017
Sotilasarvo:  jääkäri
Joukkoyksikkö:  Porin prikaati
Aiheesta muualla
Kotisivu
Joakim Mikael Vigelius (s. 30. tammikuuta 1997) on suomalainen perussuomalainen poliitikko. Hän nousi eduskuntaan Pirkanmaan vaalipiiristä vuonna 2023. Aiemmin Vigelius toimi Perussuomalaisen Nuorison puheenjohtajana vuosina 2022–2023.
Vigelius on toiminut Tampereen kaupunginvaltuutettuna vuodesta 2021. Hän oli Pirkanmaan hyvinvointialueen aluevaltuutettu vuosina 2022–2023, mutta luopui paikastaan tultuaan valituksi eduskuntaan.