Kuolemanrajakokemus
Esiintyvyys

Kuolemanrajakokemus esiintyy tutkimuksesta riippuen 10–25 prosentilla sydänpysähdyksestä selvinneistä ihmisistä. Rajakokemusten yleisyyden vaihtelu tutkimusten välillä selittyy esimerkiksi otosten pienuudella, osallistujien etsimistavalla ja rajakokemusten erilaisilla määritelmillä.
Kokemuksista noin puolet on esiintynyt ihmisillä, jotka ovat olleet todellisuudessa lähellä fysiologista kuolemaa, mutta toinen puoli on esiintynyt ihmisillä, jotka ovat vain uskoneet kuolevansa, ilman todellista kuolemanvaaraa. Rajakokemus syntyy usein tilanteessa, jossa henkilö on todettu kliinisesti kuolleeksi: hänen hengityksensä ja sydämen toimintansa ovat lakanneet tai aivotoiminta aivosähkökäyrällä (EEG) mitattuna on loppunut. Sydänpysähdyksessä aivojen kuorikerroksen toiminta aivosähkökäyrällä mitattuna lakkaa 10–20 sekunnissa. Rajakokemus on yleisempi sydänpysähdyksestä selvinneillä kuin muilla sydänsairailla. Jos rajakokemus ilmenee ilman sydänpysähdystä, siihen sisältyy harvemmin valokokemus, voimistunut kognitiivinen tila tai miellyttäviä tuntemuksia.
Vuonna 1999 julkaistussa saksalaisessa kyselytutkimuksessa koko Saksan väestöstä 4,0 prosentilla määriteltiin olleen kuolemanrajakokemus. Samansuuruinen luku on saatu myös Yhdysvalloissa tehdyissä kyselyissä.
Kenneth Ringin vuonna 1980 julkaisemassa tutkimuksessa 102:sta haastatellusta lähellä kuolemaa olleesta henkilöstä noin puolella ei ollut ollut kuolemanrajakokemusta, 27:llä oli ollut syvä kuolemanrajakokemus ja 22:lla keskinkertainen kokemus. Otos ei kuitenkaan ollut satunnainen, ja myöhemmissä tutkimuksissa rajakokemukset ovat osoittautuneet harvinaisemmiksi.
Ensimmäisen prospektiivisen tutkimuksen kuolemanrajakokemuksista julkaisi yhdysvaltalainen sydänlääkäri Michael Sabom vuonna 1982. Hänen haastattelemistaan 116 lähellä kuolemaa olleesta henkilöstä 34 kertoi yhdestä tai useammasta rajakokemuksesta.
Vuonna 2001 hollantilainen Pim van Lommel julkaisi The Lancet -lehdessä prospektiivisen pitkittäistutkimuksen. Siihen oli saatu 344 henkilöä, joiden kaikista elvytyskerroista 12 prosenttiin oli liittynyt rajakokemus. Kokijat muistivat kokemuksensa miltei samanlaisena vielä kahdeksan vuoden jälkeenkin.
Syksyllä 2014 julkaistussa laajassa kansainvälisessä prospektiivisessa tutkimuksessa yhdeksällä prosentilla sydänkohtauksesta hengissä selvinneellä oli selkeä kuolemanrajakokemus.
Myös lapsilla ja näkövammaisilla on ollut kuolemanrajakokemuksia. Nuorten ihmisten rajakokemukset ovat keskimäärin syvempiä kuin vanhojen. Monilla syntymäsokeilla on ollut kokemustensa aikana visuaalisia elämyksiä. Haastatellut ovat kertoneet, että kokemuksen aikana ”näkeminen” on tuntunut luonnolliselta.
Itsemurhaa yrittäneillä on myös ollut rajakokemuksia. Heidän rajakokemuksistaan yleensä puuttuvat syvimmät vaiheet, minkä on arveltu johtuvan itsemurhayrityksessä käytettyjen lääkkeiden vaikutuksesta.
Sosioekonomiset tekijät, kuten ikä, sukupuoli, rotu, ammatti, asuinseutu tai uskonto, eivät vaikuta rajakokemusten esiintymiseen. Rajakokemuksia on tapahtunut siitä riippumatta, tiesikö kokija ilmiön olemassaolosta ennalta vai ei.
Kaikilla ei esiinny rajakokemuksia. Eräiden tutkijoiden mukaan on olemassa rajakokemuksille altis persoonallisuustyyppi, jollainen henkilö kykenee muita helpommin siirtämään huomionsa pois aistimaailmasta ja syventymään sisäisiin tiloihinsa. Myös taipumus dissosiatiivisuuteen (ajatusten, tunteiden ja kokemuksen erkaantuminen normaalista tietoisuuden virrasta ja muistoista; kuten päiväunelmointi) on yhdistetty rajakokemusalttiuteen. Fysiologisesti rajakokemustaipumus on yhdistetty aivojen lisääntyneeseen ohimolohkoaktiivisuuteen ja poikkeavaan REM-unen profiiliin.