stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Milano
Liikenneyhteydet

Milanon lähellä on kolme kansainvälistä lentoasemaa, Malpensan kansainvälinen lentoasema, Linaten lentoasema ja Orio al Serion lentoasema. Nämä yhdessä muodostavat yhden Italian liikenteen tärkeimmistä solmukohdista.
Milanon päärautatieasemalta on junayhteyksiä joka puolelle Italiaa ja myös useisiin muun Euroopan kaupunkeihin. Muita suuria rautatieasemia ovat Porta Garibaldi ja Lambrate. Erillisen Ferrovie Nord Milano -yhtiön liikennöimän paikallisen rataverkon keskusasema on Cadorna josta on junayhteys muun muassa Malpensan lentokentälle. Milanon rautatieasemat:
Milano Centrale (Päärautatieasema. Myös arkkitehtonisesti merkittävä. Metrolinjojen 2 ja 3 risteyskohta.)
Milano Porta Garibaldi (Kaupungin kakkosasema.)
Milano Lambrate (Keskeinen matkustaja-asema.)
Milano Rogoredo (Keskeinen matkustaja-asema ja rahtialue.)
Milano Greco Pirelli Bicocca (Matkustaja-asema.)
Milano Porta Genova (Matkustaja-asema.)
Milano Porta Romana (Matkustaja-asema.)
Milano San Cristoforo (Matkustaja-asema.)
Milano Certosa (Matkustaja-asema ja rahtialue.)
Milano Cadorna (Keskeinen matkustaja-asema.)
Milano Bovisa-Politecnico (Matkustaja-asema.)
Milano Lancetti (Matkustaja-asema.)
Milano Villapizzone (Matkustaja-asema.)
Milano Repubblica (Matkustaja-asema, sijaitsee maan alla.)
Milano P.ta Venezia (Matkustaja-asema, sijaitsee maan alla.)
Milano Dateo (Matkustaja-asema, sijaitsee maan alla.)
Milano P.ta Vittoria (Matkustaja-asema, sijaitsee maan alla.)
Milano Romolo (Matkustaja-asema.)
Milano Affori (Matkustaja-asema.)
Milano Bruzzano (Matkustaja-asema.)
Milano Quarto Oggiaro (Matkustaja-asema.)
Milano Domodossola (Matkustaja-asema.)
Moottoritiet A52 (Tangenziale Nord Milano, pohjoinen kehä), A51 (Tangenziale Est Milano, itäinen kehä) ja A50 (Tangenziale Ovest Milano, läntinen kehä) sekä A4 muodostavat Milanoa ympäröivän yli satakilometrisen kehätiejärjestelmän. Rakenteilla on 33-kilometrinen Tangenziale Est Esterna di Milano (Autostrada TEM), joka yhdistää moottoritie A1:n A4:ään.
Milanosta etelään kohti Roomaa ja Napolia kulkee Italian tärkein moottoritie A1, joka tunnetaan myös nimellä Autostrada del Sole. Pohjois-Italian halki Torinosta Venetsian kautta Triesteen johtava moottoritie A4 eli Serenissima kulkee Milanon pohjoispuolitse. Milanosta Genovaan johtaa moottoritie A7 eli Autostrada dei Fiori/Serravalle. Moottoritie A8 yhdistää Milanon Vareseen ja A9 puolestaan Comoon ja Sveitsin rajalle. A8 ja A9 tunnetaan yhteisnimellä Autostrada dei Laghi. Nimensä mukaisesti "järvien moottoritie" kulkee Milanosta Comojärven ja Lago di Varesen rantamille.
Milanon metron ensimmäinen osuus avattiin 1964. Nykyisin se käsittää neljä linjaa, 103 asemaa. Viides linja on suunnitteilla. Milanossa liikennöivät myös raitiovaunut.
Väestö

Milanon väkiluku kasvoi nopeasti vuodesta 1861. Varsinkin toisen maailmansodan jälkeisenä aikana väkeä muutti Italian köyhtyvän eteläosan maaseudulta etsimään töitä pohjoisen tehtaista. Kasvu jatkui vuoteen 1971, jonka jälkeen se laski jyrkästi vuoteen 2001, kun väestöä alkoi muuttaa esikaupunkeihin. 2000-luvulla väestökehitys on tasaantunut. Uusi piirre on maahanmuuttajien suuri osuus, joka kymmenes koululainen on ulkomaista syntyperää, ja vuonna 2011 koko kaupungin väestöstä jo 20% oli maahanmuuttajataustaisia.lähde?
| Väestönkehitys |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  1861  |  1901  |  1931  |  1951  |  1971  |  1991  |  2001  |  2017  |
| Väestö | 267 000 | 538 000 | 960 000 | 1 274 000 | 1 732 000 | 1 369 000 | 1 256 000 | 1 379 000 |
| ±% | —     | +101.5% | +78.4% | +32.7% | +35.9% | −21.0% | −8.3% | +9.8% |
Lähteet: 
Milanossa on selvä naisenemmistö. Kaupungin väestöstä oli 1. tammikuuta 2019 miespuolisia 663 000 (48,1%) ja naispuolisia 716 000 (51,9%).
Milanon suurkaupunkialue

Milanon metropolialue (Area metropolitana di Milano) on väkiluvultaan Italian suurin. OECD:n tilastossa sen asukasluku on noin 7,4 miljoonaa, eli noin kahdeksasosa Italian väestöstä. Niin kutsuttu suur-Milano (Grande Milano) käsittää Milanon naapurikunnat ja ulottuu varsinkin pohjoisen ja idän suuntaan. Sen väkiluku oli 3 076 643 vuonna 2004.
Koulutus

Milanon yliopisto (Università degli studi di Milano) perustettiin 1923, yliopistossa on yhdeksän tiedekuntaa. Università degli Studi di Milano-Bicocca perustettiin 1998 Bicoccan kaupunginosaan alueelle, jossa aiemmin sijaitsi Pirellin tuotantolaitoksia. Tekniikan yliopisto Politecnico di Milano perustettiin 29. marraskuuta 1863. Sen tunnetuimpia professoreja ovat olleet muun muassa matemaatikko Francesco Brioschi (yliopiston ensimmäinen rehtori), Luigi Cremona ja Giulio Natta (Nobelin kemianpalkinto vuonna 1963). Politecnico di Milanolla on tekniikkaan, arkkitehtuuriin ja teolliseen muotoiluun liittyvää opetus- ja tutkimustoimintaa kautta Lombardian. Vuonna 2013 koulu oli sijalla 28 maailman parhaiden oman alansa yliopistojen joukossa QS-verkoston arvioinnin mukaan. Shangai-rankingissa se oli sijoilla 201–300. Taiteiden opetusta tarjoaa Accademia di Belle Arti di Brera, jonka arkkiherttuatar Maria Teresia perusti vuonna 1776. Akatemian opiskelijoista noin neljännes tulee Italian ulkopuolelta. Giuseppe Verdin musiikkikonservatorio eli Conservatorio Giuseppe Verdi on puolestaan Italian suurin musiikkioppilaitos, se perustettiin 1808. Konservatoriossa ovat opiskelleet useat kansainvälisesti tunnetut säveltaiteilijat, kuten Antônio Carlos Gomes, Pietro Mascagni, Riccardo Muti ja Giacomo Puccini, joka on toiminut myös konservatorion opettajana. Muita tunnettuja opettajia ovat olleet muun muassa Azio Corghi, Franco Donatoni ja Amilcare Ponchielli.
Katolinen yksityisyliopisto Università Cattolica del Sacro Cuore perustettiin 1921. Yliopistossa on neljätoista tiedekuntaa. Milanon lisäksi sillä on toimipisteitä Bresciassa, Piacenzassa, Cremonassa, Roomassa ja Campobassossa. "Pyhän sydämen yliopisto" lukeutuu maailman suurimpiin katolisiin yliopistoihin. Siellä ovat opiskelleet muun muassa poliitikko Oscar Luigi Scalfaro ja kardinaali Angelo Scola. Yksityinen kauppakorkeakoulu Università Commerciale Luigi Bocconi perustettiin 1902. Koulu on menestynyt hyvin kansainvälisissä vertailuissa. Kieliin, kirjallisuuteen ja kanssakäymiseen keskittynyt yksityinen Università IULM (Libera Università di Lingue e Comunicazione IULM) perustettiin 1968. Vuonna 1996 perustettiin yksityinen korkeakoulu Università Vita-Salute San Raffaele, jossa on lääketieteen, psykologian ja filosofian tiedekunnat.
Nähtävyydet

Suurin osa Milanon nähtävyyksistä sijaitsee kävelymatkan päässä toisistaan. Milanon keskustassa sijaitseva tuomiokirkko, Duomo, on Italian suurin ja yksi maailman suurimmista goottilaisista katedraaleista. Duomon katolta on näköala yli Milanon ja jos ilmansaasteet eivät haittaa näkyvyyttä, sieltä voi kirkkaana päivänä nähdä Alpeille asti. Piazza del Duomon laidalla on lasikattoinen kauppakeskus Galleria Vittorio Emanuele II. Sen toisesta päästä on kulku Milanon kuuluisalle oopperatalolle La Scalalle, jonka näytäntökauden avajaiset kuuluvat perinteisesti kaupungin seuraelämän merkkitapahtumiin.
Kävelymatkan päässä Duomolta sijaitsee Sforza-suvun rakennuttama linna Castello Sforzesco, jonka paikalla sijaitsi aikaisemmin Visconti-suvun aikainen linna. Linnassa on erilaisia näyttelyitä ja siellä voi tutustua muun muassa Michelangelon veistokseen Pietà Rondanini, jota hän viimeisteli taltta kädessään vielä kuusi päivää ennen kuolemaansa helmikuussa 1564. Marmoriveistoksen korkeus on 195 senttimetriä. Castellon puistossa on valtava riemukaari, josta Napoleon joukkoineen marssi Milanoon 1800-luvun alussa.
Milanon keskustassa on useita kirkkoja, kuten Sant Eustorgio, Sant Ambrogio ja Basilica di San Lorenzo. Basilica di Sant'Ambrogio on kaupungin vanhimpia kirkkoja, sen rakentaminen aloitettiin vuonna 379. Milanon kuuluisin nähtävyys, Leonardo da Vincin Pyhä ehtoollinen -seinämaalaus, sijaitsee Santa Maria delle Grazien kirkossa.
Milanon lukuisiin museoihin kuuluu Pinacoteca di Brera (Via Brera 28), jossa on esillä muun muassa Giovanni Bellinin, Caravaggion, Raffaellon ja Rubensin teoksia. Muita museoita ovat esimerkiksi 1838 perustettu luonnontieteellinen Museo civico di storia naturale, talomuseo Museo Poldi Pezzoli sekä tieteeseen ja teknologiaan keskittynyt Museo nazionale della scienza e della tecnologia Leonardo da Vinci.
Milanon kuuluisin kauppakatu on Via Montenapoleone, jonka varrella sijaitsevat lähes kaikki merkkiliikkeet. Milanon kuuluisin moderni rakennus on Pirellin pilvenpiirtäjä, jonka vieressä on fasistien aikakaudella rakennettu päärautatieasema Stazione Centrale.
Milanon eteläosassa Dorsenan satamassa kohtaa kaksi kanavaa Naviglio grande ja Naviglio pavese joiden varrella on paljon ravintoloita ja baareja. Aikaisemmin kanavia on ollut useampia, mutta suurin osa niistä täytettiin 1900-luvun alkupuoliskolla.
Nähtävyydet > Milanon tunnuksia

Scrofa semilanuta on Milanon muinainen symboli. Kohokuva sijaitsee Palazzo della Ragionen seinällä.
La Madonnina. Kullattu, 416 cm korkea patsas nostettiin paikalleen Duomon huipulle yli sadan metrin korkeuteen vuonna 1774.
Arkkitehtuuri

Milanon lukuisten historiallisesti merkittävien rakennusten rinnalle on rakennettu etenkin 1900-luvun puolivälin jälkeen useita tornitaloja. Tunnetuin niistä, 127-metrinen Pirellin pilvenpiirtäjä ("Pirellone") on arkkitehti Giò Pontin käsialaa. Rakennus on toiminut Lombardian hallintoalueen päämajana vuodesta 1978. Pirellin pilvenpiirtäjä on maailman korkeimpia teräsbetonirunkoisia rakennuksia. Milanon korkeimmat rakennukset ja rakennelmat:
| Nimi | Vuosi | Korkeus (metriä) | Kerrosluku |
| --- | --- | --- | --- |
|  Torre Telecom**  Antenna RAI  Pirellin pilvenpiirtäjä  Altra sede regione*  Torre Mediaset***  Tore Telecomunic Nord-Ovest  Torre Breda  Duomo di Milano  Torre Galfa  Torre Branca  Torre Velasca  Ferrovie dello Stato 1  Ferrovie dello Stato 2  Gemini Center 1  Gemini Center 2  Servizi Tecnici Comunali  Grattacielo Bnl  Torre di Porta Romana  Quercia  Sequoia  Torre Baggio 2  Torre Baggio 1  Torre Baggio 4  Torre Baggio 3  Stadio San Siro  Torre del Parco  RCS-Headquarters  Centro Svizzero  World Jewellery Center  Torre via Mascagni  Torre di Adriano  Piazza Della Repubblica 2  Piazza Della Repubblica 7  Settimo Cielo  Castello Sforzesco (Milano)  Torre Magnolia  Piazzatorre  NH Hotels – Tower II  NH Hotels – Tower I  Via Bonnet 11  Grattacielo della Previdanza Sociale  Palazzo Locatelli  Torre Naviglio Grande 4  Torre Naviglio Grande 3  Torre Naviglio Grande 2  Torre Naviglio Grande 1  UNA Hotel  Corso Sempione 41  Palazzo Ariberto |  1990  1961  1958  2009*  1994  –  1954  1774  1956  1933  1958  1989  1992  1995  1995  1963  –  1965  –  –  –  –  –  –  1990  1955  2007  1951  2008  –  2008  –  –  2004  1805  –  2004  2008  2008  –  –  –  1991  1991  1991  1991  –  –  – |  187  175  127  123,99  120  120  117  110  109  109  106  98  98  96  96  90  89  89  87  87  81  81  81  81  80  80  80  80  78  78  75  75  75  72,5  70  70  70  70  70  68  68  67,1  66,1  66,1  66,1  66,1  64,9  61,9  60 |  –  –  32  39  –  –  30  –  28  –  26  26  26  21  21  24  20  25  25  25  19  19  19  19  –  22  21  21  20  18  23  23  23  20  –  20  21  18  18  21  –  18  16  16  16  16  20  20  19 |
(*) Rakenteilla
(**) Rozzanon kunnassa
(***) Cologno Monzesen kunnassa
Urheilu

Milanossa on pelattu jalkapallon MM-kisojen otteluja vuosina 1934 ja 1990. Lisäksi siellä on pelattu EM-kisojen otteluja vuonna 1980. Jalkapallo on kaupungin suosituin urheilulaji: Kaksi Italian parhaisiin kuuluvaa jalkapallojoukkuetta, AC Milan ja Inter, ovat milanolaisia. Molemmat joukkueet pelaavat San Sirolla, yhdellä Euroopan tunnetuimmista jalkapallostadioneista. Muita, vähintään kansallisella tasolla hyvin menestyneitä seuroja ovat muun muassa koripallojoukkue Olimpia Milano, amerikkalaisen jalkapallon joukkue Rhinos Milano, rugbyjoukkue Amatori Rugby Milano ja jääkiekkojoukkue Milano Vipers.
Christoph Heusgen

Christoph Heusgen
Christoph Heusgen (s. 1955) on saksalainen diplomaatti.
Heusgen sai tohtorin arvon St. Gallenin yliopistosta. Hän suoritti opintoja myös Georgia Southern Collegessa ja Pariisin yliopistossa. Heusgen aloitti uransa ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1980. Hän oli vuosina 1999–2005 Javier Solanan palveluksessa Euroopan neuvoston pääsihteeristön politiikkayksikön päällikkönä ja sitten vuodesta 2005 Angela Merkelin ulkopolitiikan ja turvallisuuden neuvonantaja. Vuosina 2017–2021 Heusgen oli Saksan pysyvä YK-edustaja eli YK-suurlähettiläs.
Heusgenista tuli vuonna 2022 Münchenin turvallisuuskonferenssin puheenjohtaja. Hän on opettanut politiikan tutkimusta St. Gallenin yliopistossa, jossa hänestä tuli vuonna 2020 ulkopolitiikan ja diplomatian kunniaprofessori.
Skaavari

Skaavari
Skaavari eli kalvain, myös jäysteenpoistotyökalu tai purseenpoistotyökalu on työkalu metallin ja puun lastuavassa työstössä, kuten poraamisessa tai urittamisessa, syntyvän jäysteen poistamiseksi ja työstetyn kohdan siistimiseksi.
Skaavarissa on halutun kulman, reiän tai kaaren muotoinen terä. Yksinkertaisimmillaan skaavarin voi tehdä viilasta.
Saksan sosiaalidemokraattinen puolue

| Saksan sosiaalidemokraattinen puolue> Sozialdemokratische Partei Deutschlands |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1863
Puheenjohtaja:  Saskia Esken Lars Klingbeil
Pääsihteeri:  Matthias Miersch
Ideologia:   sosiaalidemokratia 
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Liittopäivät:  206 / 736 (2021)
Osavaltioiden pääministerit:  7 / 16
Euroopan parlamentti:  16 / 96
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan sosialidemokraattinen puolue   – Progressive Alliance
Nuorisojärjestö:  Jusos
Kotisivu:  www.spd.de
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saksan sosiaalidemokraattinen puolue (myös kirjoitusmuodossa Saksan sosialidemokraattinen puolue) (saks. Sozialdemokratische Partei Deutschlands, lyh. SPD) on Saksan toiseksi vanhin poliittinen puolue. Puolue on sosiaalidemokratian mukainen ja toinen maan kahdesta pääpuolueesta kristillisdemokraattisen CDU/CSU:n ohella.
Historia > Vuosina 1863–1914

Saksan sosiaalidemokraattinen puolue pitää perustamispäivänään 23. toukokuuta 1863, jolloin Ferdinand Lassalle perusti Saksan yleisen työväenyhdistyksen (saks. Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein, ADAV). Vuonna 1869 August Bebel ja Wilhelm Liebknecht perustivat Sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen (saks. Sozialdemokratische Arbeiterpartei), joka yhdistyi työväenyhdistyksen kanssa vuonna 1875 Saksan sosialistiseksi työväenpuolueeksi. Samana vuonna laadittiin puolueen ensimmäinen toimintaohjelma, Gothan ohjelma.
Sosiaalidemokraattien kannatus nousi Saksassa seuraavina vuosikymmeninä nopeasti. Puolueen toimintaa rajattiin 1878 vallankumoukselliseksi ymmärretyn luonteensa vuoksi, mutta toimintaoikeudet palautettiin 1890. Vuoden 1891 Erfurtin ohjelmassa linjattiin puolueen tavoitteeksi siirtyminen sosialismiin. Kapitalismin tuho ja sosialistinen vallankumous olivat joka tapauksessa lähellä, joten riittäisi, kun sosiaalidemokraatit pyrkisivät sitä odottaessaan parantamaan työväenluokan asemaa laillisten uudistusten avulla. Kysymys vallankumouksesta ja kapitalismin romahtamisesta jakoi pian ohjelman julkaisun jälkeen sosiaalidemokraatit kolmeen leiriin.
Yhtäällä oli Eduard Bernsteinin edustama revisionismi, joka sai aikaa myöten yhä enemmän kannatusta. Bernstein lakkasi uskomasta kapitalismin pikaiseen romahtamiseen ja pyrki osoittamaan, ettei ortodoksimarxilainen tulkinta enää pitänyt paikkaansa. Bernsteiniläinen suuntaus tuli tunnetuksi myös nimellä oikeistososiaalidemokratia ja vastaa perinteisistä suuntauksista parhaiten SPD:n nykylinjaa.
Häntä vastaan asettui puolueen keskitietä edustanut Karl Kautsky. Kautsky oli hyvin keskeinen hahmo sosialistisessa liikkeessä. Hän laati laajalle levinneen virallisen Luokkataistelu-kommentaarin puolueen Erfurtin ohjelmaan, jonka lokakuun vallankumoukseen 1917 asti katsottiin edustavan oikeaoppista sosialistista teoriaa. Kautsky uskoi vahvasti kapitalismin romahdukseen, mutta vaati SPD:n pitäytyvän reformistisessa roolissa.
Näistä molemmista vasemmalle sijoittui Rosa Luxemburgin johtama ryhmä, joka piti vallankumouksellisen toiminnan hylkäämistä pahana virheenä ja porvarillisen valtion myötäilynä. Luxemburg piti myös kapitalismia tuhoon tuomittuna, mutta revisionistista uudistuspolitiikkaa korkeintaan sen elinikää pitkittävänä toimintana.
Saksan sosiaalidemokraattinen puolue oli Toisen internationaalin merkittävin puolue ja suurin kansallinen jäsenjärjestö. Internationaalin sodanvastainen toiminta sai paljon kiitosta ensimmäistä maailmansotaa edeltäneinä vuosina. Kuitenkin suursodan syttyessä monet sosiaalidemokraattiset puolueet, SPD etunenässä, päätyivät tukemaan hallitustensa sotapolitiikkaa. Tämä johti Toisen internationaalin hajoamiseen vuonna 1915.
Historia > Kylmän sodan aikana

SPD luotiin uudelleen toisen maailmansodan jälkeen. Uudelleenperustettu puolue piti tärkeänä korostaa omaa kansallismielisyyttään. Sen tavoitteena oli Saksan kaikkien miehitysvyöhykkeiden yhdistäminen, kun taas vallassa ollut poliittinen oikeisto ajoi ennen kaikkea Länsi-Saksan sitomista länteen. Sodanjälkeisen Saksan liittotasavallan suurimmat erot olivatkin enemmän ulko- kuin sisäpoliittisia.
SPD:n imagoa uudistettiin muutenkin voimakkaasti sodanjälkeisinä vuosina. Puolue poisti pitkään kuolleena kirjaimena säännöissään mainitun vallankumouksellisuuden periaatteen vuonna 1956. Imagonkohennus kantoi hedelmää vuonna 1966, kun kristillisdemokraattien (CDU) ja vapaiden demokraattien (FDP) valtaa pitänyt koalitio hajosi ja CDU otti SPD:n hallituskumppanikseen.
Liittokansleriksi valittiin kristillisdemokraatti, entinen natsi Kurt Georg Kiesinger, jonka takia sosiaalidemokraatteja kritisoitiin vasemmiston piirissä hallitukseen menosta. Yhteishallitus jäi kuitenkin lyhytikäiseksi, kun seuraavissa, vuoden 1969 vaaleissa SPD nousi suurimmaksi puolueeksi ja pääsi FDP:n tuella maan johtoon. Puolue säilytti asemansa kanslereiden Willy Brandt ja Helmut Schmidt aikana vuosina 1969–1982. Vuoden 1982 vaaleissa CDU–FDP-koalitio palasi valtaan ja piti sitä hallussaan Saksojen yhdistymiseen asti.
Neuvostoliiton Saksan-miehitysvyöhykkeellä olleet SPD:n osastot liitettiin siellä toimiviin Saksan Kommunistisen Puolueen osastoihin 1946 ja uuden puolueen nimeksi tuli Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue. Sen sijaan Neuvostoliiton Berliinin-miehitysvyöhykkeellä (Itä-Berliini) sosiaalidemokraatit kieltäytyivät yhdistymästä kommunisteihin ja siellä toiminta kiellettiin. Saksan demokraattisen tasavallan ilmapiirin vapautuessa vuoden 1989 lopulla sosiaalidemokraattinen puoluetoiminta alkoi uudelleen sulautuen Saksojen yhdistyttyä vanhaan SPD:hen.
Vaalitulokset

| Liittopäivävaalit> Vaalit | Liittopäivävaalit> Äänet | Liittopäivävaalit>  % | Liittopäivävaalit> Paikat | Liittopäivävaalit> Johtaja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1949 | 6.934.975 | 29,2% | 131 / 402  | Kurt Schumacher |
| 1953 | 7.944.943 | 28,8% | 151 / 509  | Erich Ollenhauer |
| 1957 | 9.495.571 | 31,8% | 169 / 497  | Erich Ollenhauer |
| 1961 | 11.427.355 | 36,2% | 190 / 521  | Willy Brandt |
| 1965 | 12.813.186 | 39,3% | 202 / 496  | Willy Brandt |
| 1969 | 14.065.716 | 42,7% | 224 / 496  | Willy Brandt |
| 1972 | 17.175.169 | 45,8% | 225 / 496  | Willy Brandt |
| 1976 | 16.099.019 | 42,6% | 214 / 496  | Helmut Schmidt |
| 1980 | 16.260.677 | 42,9% | 218 / 497  | Helmut Schmidt |
| 1983 | 14.865.807 | 38,2% | 193 / 498  | Hans-Jochen Vogel |
| 1987 | 14.025.763 | 37,0% | 186 / 497  | Johannes Rau |
| 1990 | 15.545.366 | 33,5% | 239 / 662  | Oskar Lafontaine |
| 1994 | 17.140.354 | 36,4% | 252 / 672  | Rudolf Scharping |
| 1998 | 20.181.269 | 40,9% | 298 / 669  | Gerhard Schröder |
| 2002 | 18.488.668 | 38,5% | 251 / 603  | Gerhard Schröder |
| 2005 | 16.194.665 | 34,2% | 222 / 614  | Gerhard Schröder |
| 2009 | 9.990.488 | 23,0% | 146 / 622  | Frank-Walter Steinmeier |
| 2013 | 11.252.215 | 25,7% | 193 / 630  | Peer Steinbrück |
| 2017 | 9.538.367 | 20.5% | 153 / 709  | Martin Schulz |
| 2021 | 11.949.756 | 25.7% | 206 / 736  | Olaf Scholz |
Puheenjohtajat > Saksan sosialistinen työväenpuolue (SAP)

| Puheenjohtaja | Kausi |
| --- | --- |
Wilhelm Hasenclever, Georg Wilhelm Hartmann: 1875–1876
Wilhelm Liebknecht, August Bebel, Wilhelm Hasenclever, Georg Wilhelm Hartmann: 1876–1878
Puheenjohtajat > Saksan sosiaalidemokraattinen puolue (SPD)

| Puheenjohtaja | Kausi |
| --- | --- |
Paul Singer, Alwin Gerisch: 1890–1892
August Bebel, Paul Singer: 1892–1911
August Bebel, Hugo Haase: 1911–1913
Friedrich Ebert, Hugo Haase: 1913–1916
Friedrich Ebert: 1916–1917
Friedrich Ebert, Philipp Scheidemann: 1917–1919
Hermann Müller, Otto Wels: 1919–1922
Hermann Müller, Otto Wels, Arthur Crispien: 1922–1928
Otto Wels, Arthur Crispien: 1928–1931
Otto Wels, Arthur Crispien, Hans Vogel: 1931–1933
Otto Wels, Hans Vogel: 1933–1939
Hans Vogel: 1939–1945
Otto Grotewohl: 1945–1946
Kurt Schumacher: 1946–1952
Erich Ollenhauer: 1952–1963
Willy Brandt: 1964–1987
Hans-Jochen Vogel: 1987–1991
Björn Engholm: 1991–1993
Johannes Rau: 1993
Rudolf Scharping: 1993–1995
Oskar Lafontaine: 1995–1999
Gerhard Schröder: 1999–2004
Franz Müntefering: 2004–2005
Matthias Platzeck: 2005–2006
Kurt Beck: 2006–2008
Frank-Walter Steinmeier: 2008
Franz Müntefering: 2008–2009
Sigmar Gabriel: 2009–2017
Martin Schulz: 2017–2018
Andrea Nahles: 2018–2019
Norbert Walter-Borjans, Saskia Esken: 2019–2021
Saskia Esken, Lars Klingbeil: 2021–
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
SPD:n kotisivu (saksaksi)
| n k  Saksan puolueet |
| --- | --- |
Liittopäivät:  Saksan sosiaalidemokraattinen puolue  Saksan kristillisdemokraattinen unioni  Liittouma 90/Vihreät  Vapaa demokraattinen puolue  Vaihtoehto Saksalle  Baijerin kristillissosiaalinen unioni  Vasemmisto  Bündnis Sahra Wagenknecht  Südschleswigscher Wählerverband 
| n k Toinen internationaali (1889–1916) |
| --- | --- |
Kansainväliset järjestöt:  International Socialist Bureau  International Federation of Socialist Young People's Organizations  Women's International Council of Socialist and Labour Organizations 
Jäsenet:  Saksan sosiaalidemokraattinen puolue  Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)  Työväeninternationaalin ranskalainen osasto  Italian sosialistinen puolue  Italian työväenpuolue  Espanjan sosialistinen työväenpuolue  Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue  Sosialistivallankumouksellinen puolue  Bolševikit  Menševikit  Liettuan, Puolan ja Venäjän juutalaisten Yleinen Työväenliitto  Sionistinen työväenpuolue  Sveitsin sosiaalidemokraattinen puolue  Belgian työväenpuolue  Puolan sosialistipuolue  Bulgarian sosiaalidemokraattinen puolue  Luxemburgin sosialistinen työväenpuolue  Amerikan sosialistinen työväenpuolue  Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue  Norjan työväen puolue  Sosiaalidemokraatit (Tanska)  Suomen sosialidemokraattinen puolue  Itävallan sosiaalidemokraattinen puolue 
Wilhelm Liebknecht.
Willy Brandt ja Richard Nixon 1970-luvun alussa.