stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sambou Yatabaré

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 2. maaliskuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka: Beauvais, Ranska
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja, piilokärki
Pituus: 190 senttimetriä
Seura
Seura:  Bastia
Pelinumero: 25
Junioriseurat
2002–2006:  AS Beauvais Oise
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2006–2007 2007–2009 2009–2011 2011–2012 2012– |  AS Beauvais Oise B  Caen B  Caen  Monaco  Bastia |  36 (6) 57 (3) 9 (1)  |
Maajoukkue
| 2008– |  Mali | 5 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 29. helmikuuta 2012.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 8. lokakuuta 2011.
Sambou Yatabaré (s. 2. maaliskuuta 1989 Beauvais, Ranska) on ranskalais-malilainen jalkapalloilija. Hyökkäävänä keskikenttäpelaajana ja piilokärkenä pelaava Yatabaré edustaa Ligue 1:ssa pelaavaa SC Bastiaa.
Ura

Yatabaré aloitti pelaamisen Caenin kakkosjoukkueessa vuonna 2007 ja siirtyi helmikuussa 2009 Caenin edustusjoukkueeseen. Hän pelasi ensimmäisen Ranskan pääsarjaottelunsa Grenoblea vastaan 7. maaliskuuta 2009 tultuaan vaihdosta kentälle. Yatabaré teki samaisella kaudella uransa avausmaalin pääsarjassa AS Nancya vastaan 18. huhtikuuta 2009.
Yatabaré pelasi Caenissa kesään 2011 saakka ja esiintyi 57 liigaottelussa. Kauden 2011/12 hän edusti Ligue 2:ssa pelannutta AS Monacoa, mutta vastuu jäi vähäiseksi. Kesällä 2012 hän siirtyi liigaan nousseeseen SC Bastiaan.
Yksityiselämä

Yatabaré syntyi Ranskassa malilaisille vanhemmille. Hänen vanhempi veljensä Mustapha Yatabaré pelaa myös jalkapalloa hyökkääjänä Trabzonsporissa.
Serge Kabongo

Musungay "Serge" Kabongo (s. 28. maaliskuuta 1966) on Zairea edustanut entinen nyrkkeilijä.
Kabongo osallistui Soulin olympialaisissa 1988 alle 75-kiloisten sarjaan, jossa hän hävisi kolmannen kierroksen ottelunsa. Hän aloitti ammattilaisuransa vuonna 1989 ja otteli yhteensä 24 ottelua, joista hän voitti 9 ja hävisi 15, kunnes vuonna 1996 lopetti.
Satwant Pasricha

Satwant Pasricha on intialainen psykologi ja parapsykologi, joka työskenteli vuoteen 2009 kliinisen psykologian professorina National Institute of Mental Health and Neurosciences (NIMHANS) -tutkimuslaitoksessa Bangaloressa. Parapsykologina hänet tunnetaan reinkarnaatiotutkimuksistaan, joiden parissa hän työskenteli vuodesta 1974 alkaen. Pasricha on väittänyt tutkineensa yli 500 intialaista reinkarnaatiotapausta 25 vuodesta, ja pitäneensä enemmistöä niistä aitoina. Reinkarnaation ohella Pasricha tutki intialaisten kuolemanrajakokemuksia ensimmäisenä intialaisena.
Pasrichan ura reinkarnaatiotutkija alkoi 1970-luvulla, kun hän luki sanomalehdestä Ian Stevensonin mainoksen, jossa etsittiin ihmisiä jotka väittivät muistavansa edellisen elämänsä. Vuonna 1974 hän aloitti Stevensonin tutkimusryhmän avustajana selvittämässä intialaisia reinkarnaatioväitteitä. Kolmen vuoden sisällä tutkittaviksi päätyi noin 80 henkilöä, joista valtaosa oli lapsia. Tutkimustyö edellytti vaeltamista haastavassa maastossa, tietojen keräämistä toisinaan vaitonaisilta tutkimuskohteilta ja paikallisia murteita osaavien palkkaamista avustajiksi. Aluksi tutkimuskohteita etsittiin mainosten välityksellä, mutta työn edetessä painopiste siirtyi yhteyshenkilöiden käyttämiseen. Valtaosa tutkimuksista kohdistui lapsiin, koska ”muistojen” katsottiin haalistuvan iän myötä ja aikuisten huomattiin valehtelevan. Tyypillisesti tutkimukset etenivät edellisestä elämästään puhuvan lapsen ja hänen lähipiirinsä haastatteluilla, lapsen käytöksen tarkkailulla ja tietojen tarkistamisella virastoista ja sairaaloista. Enemmistöllä lapsista oli syntymämerkkejä ja vammoja, jotka väitetysti vastasivat edellisessä elämässä saatuja kuolemaanjohtaneita haavoja. Pasrichan parapsykologiset tutkimukset saivat rahoitusta muun muassa Virginian yliopistolta ja Indian Council of Medical Research -tutkimusneuvostolta. Tutkimusten tieteellisyyttä arvosteli muun muassa taikauskoa vastustavan järjestön puheenjohtaja Lokkur Vasanthi Rao, jonka mukaan Pasrichan tutkimuksia ei toteutettu valvotuissa koeolosuhteissa ja reinkarnaatiouskon suosion nousu kytkeytyi hindutva-ideologiaan.
Sančuari

Sančuari on norjalainen saamelaisyhtye, joka perustettiin vuonna 1984. Se on lähtöisin Koutokeinosta. Pääasiallisina jäseninä ovat toimineet Svein Egil Oskal ja Heaika Hætta.
Sančuarin tyyli perustuu joikuun, johon on yhdistetty nykyaikainen säestys. Tyylistä onkin käytetty nimitystä joikrock. Vuonna 2000 Sančuarille myönnettiin Áillohaš-palkinto.
Diskografia

Stállangazza (1997)
Šleaŋgáčuoivvat (2001)
Gállábártnit (2012)
Sarvvagalba (2019)
Sepänkannas

Sepänkannas (ruots. Smedsede) on asuinalue ja kylä Kirkkonummella, Kantvikin itäpuolella. Sepänkannaksella sijaitsee muun muassa Sepänkannaksen päiväkoti, joka valmistui vuonna 2016. Sepänkankaalta Kirkkonummen keskustaan on noin 4 kilometriä.
Sewolin uppoaminen

| Sewolin uppoaminen |
| --- | --- |
 MV Sewol
Päivämäärä:  16. huhtikuuta 2014
Kellonaika:  8.58
Tapahtumapaikka:  2,7 kilometrin päässä Gwanmaen saaresta, Etelä-Jeollan provinssi, Etelä-Korea
Syy:  Aluksen kallistuminen
Kuolleita:  304
Kadonneita:  8
Matkustajalaiva MV Sewolin uppoaminen (hangul: 세월호 침몰 사고; hanja: 歲月號沈沒事故; uudistettu latinisaatio: Sewol-ho chimmol sago) tapahtui 16. huhtikuuta 2014 laivan ollessa matkalla Incheonista Jejuun. Alus kallistui ja kääntyi ympäri ennen uppoamistaan. Sillä oli 476 matkustajaa, joista suurin osa oli opiskelijoita.
Alus lähetti hätäsanoman 2,7 kilometrin päässä Gwanmaen saaresta kello 8.58 Korean aikaa. Evakuointikäsky annettiin vasta 40 minuuttia sen jälkeen, kun laiva alkoi kallistua. Matkustajia oli kielletty poistumasta uppoavasta laivasta. Kalastaja- ja muut pienalukset pelastivat useita ihmisiä ennen Korean rannikkovartioston aluksia. Onnettomuudessa kuoli 304 ihmistä ja 9 katosi. Alkuvuodesta 2017 pelastusryhmä löysi yhden kadonneen opiskelijan ruumiin. Ruumiin mukana löydettiin myös laukku sisältöineen. Löydetty ruumis oli 17-vuotiaan Jo Eun Hwan, joka tunnistettiin hampaiden avulla. Kadonneiden kahdeksan henkilön etsintöjä on pyydetty jatkamaan.
Sewolissa oli liikaa lastia, mikä teki laivan epävakaaksi. Kun laivan kokematon ruorimies teki äkkikäännöksen, lasti liikkui. Tämän vuoksi laiva kallistui ja alkoi upota.
Laivan miehistön toimintaa on kritisoitu ankarasti Etelä-Korean mediassa. Etelä-Korean presidentti vertasi miehistön toimintaa murhaan. Laivan päällikkö sai 36 vuoden vankeustuomion ja kaikkiaan 15 laivan miehistön jäsentä sai vankeustuomion osallisuudestaan turmaan. Laivan varustamoyhtiön toimitusjohtaja sai kymmenen vuoden vankeustuomion osallisuudestaan turmaan.
Laiva nostettiin pintaan maaliskuussa 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sewolin uppoaminen Wikimedia Commonsissa
Seitsemän pientä hiirtä

| Seitsemän pientä hiirtä> Nanatsugo nezumi |
| --- | --- |
Tyyli:  animaatio, fantasia
Kestoaika:  24 min
Pääosissa:  Outi Alanen Kari Hietalahti Voitto Nurmi Rabbe Smedlund Inkeri Wallenius Tuija Westerholm
Alkuperämaa:   Japani
Verkko:   Yle TV2
Esitetty:  1993
Jaksoja:  3
Ikäraja:  
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Norio Kashima Irja Hämäläinen (suomennos Marjatta Sario)
Säveltäjä(t):  Don Samulenok
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
Seitsemän pientä hiirtä (jap. 七つ子ねずみ, Nanatsugo nezumi) on Japanissa valmistettu lastenohjelma. Suomessa sarjaa on esittänyt YLE TV2 ensimmäisen kerran vuonna 1998. Sen jälkeen se on uusittu ainakin tammikuussa 2006, joulukuussa 2010 sekä 26. joulukuuta–28. joulukuuta 2012.
Juoni

Sarjassa seurataan erään hiiri-perheen elämää, johon kuuluvat seitsemän pientä hiirilasta, neljä poikaa ja kolme tyttöä, sekä heidän isänsä ja äitinsä. Hiirilapset ovat erittäin kekseliäitä, ja näin perhe selviytyy hankalimmistakin tilanteista.
Suomenkieliset ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Outi Alanen  | … |  Sami Hiiri, Emmi Hiiri, Lissu Hiiri   |
|  Kari Hietalahti  | … |  Kurre Vikkelä, herra Karju, Näätä-sedän poika, Pupu Pontevan poika   |
|  Voitto Nurmi  | … |  Tomi Hiiri, Pupu Ponteva, Käärme   |
|  Rabbe Smedlund  | … |  Petteri Hiiri, isä Hiiri, Näätä-setä   |
|  Inkeri Wallenius  | … |  Salli Hiiri, äiti Hiiri, rouva Orava   |
|  Tuija Westerholm  | … |  Joel Hiiri   |
Savolaesta sanarrieskoo – Lauluja Kalle Väänäsen runoihin

| Savolaesta sanarrieskoo – Lauluja Kalle Väänäsen runoihin Esa Pakarinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : syyskuu 1988
 Studio : Takomo studio
 Julkaistu: 1994
 Formaatti: CD-levy (4509-97627-2)   C-kasetti (4509-97627-4)
 Tuottaja(t): Jaakko Salo
 Tyylilaji: folk, iskelmä, lausunta
 Kesto: 26.13
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki Oy
 Levymerkki: Fazer Music
Esa Pakarisen muut studioalbumit
| Beat 1988 | Savolaesta sanarrieskoo – Lauluja Kalle Väänäsen runoihin 1994 |   |
Savolaesta sanarrieskoo – Lauluja Kalle Väänäsen runoihin on Esa Pakarisen 13. ja viimeinen studioalbumi. Albumi julkaistiin postuumisti vuonna 1994 lähes viisi vuotta Pakarisen kuoleman jälkeen.
Levy äänitettiin todennäköisesti Takomo-studiolla syyskuussa 1988. Albumi julkaistiin CD-levynä ja C-kasettina. Vuonna 2011 julkaistu Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988 -kokoelma sisältää kaikki albumin kappaleet.
Levy sisältää kirjailija Kalle Väänäsen runoja vuosilta 1924-1930 laulujen muodossa. Runot ovat kirjoista Savolaesta sanarrieskoo (1924), Uutta sanarrieskoo (1925) ja Sanarrieskoo kolomaas kannikka (1930).
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Esa Pakarinen, sanoittanut Kalle Väänänen ja sovittanut Jaakko Salo.
Talakoopolokka – 2.30 (vuoden 1988 versio)
Lapsuuvem muistoja – 4.18
Lotjan kannella – 1.52
Siivo tyttö – 2.10
Itekullai ilot omat – 3.30
Saanassa – 1.51 (vuoden 1988 versio)
Päeväsyömmellä – 2.57
Talakoovirs – 1.56
Tukkipoejal laalu – 1.56
Pyykkirannassa – 5.13
Vuoden 2011 Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988 -kokoelman mukaan Pakarinen muokannut Väänäsen runoa kappaleessa "Saanassa" ja Jukka Itkonen lyhentänyt runoa kappaleessa "Pyykkirannassa". CD-julkaisussa kappaleen "Tukkipoejal laalu" kirjattu virheellisesti "Tukkipojan laalu".
Pakarinen on levyttänyt kappaleen "Talakoopolokka" aiemmin vuosina 1956 ja 1972 sekä "Saanassa"-kappaleen vuosina 1963 ja 1975.
Kokoonpano

Esa Pakarinen - laulu ja lausunta (kappaleessa "Pyykkirannassa")
Kokoonpano > Jaakko Salon yhtye

Jaakko Salo - kapellimestari / johto, piano (kappaleissa 2 ja 6-9) ja haitari (kappaleessa "Pyykkirannassa")
Aaro Kurkela - haitari / hanuri (kappaleissa 1-4 ja 6-9)
Heikki Laurila - kitara (kappaleissa 1-9)
Tapio Salo - basso (kappaleissa 1-4 ja 6-9)
Reino "Reiska" Laine - rummut (kappaleessa "Siivo tyttö")
Kokoonpano > Tuotanto

Jukka Teittinen - äänitys (Takomo studio)
Pauli Saastamoinen - CD-masterointi (Finnvox)
Paavo Jänis - kuvat
Pertti Luhtanen - layout
Jaakko Salo - tuottaja
Santa Justa Klan

| Santa Justa Klan> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2005–2008
Kotipaikka:  Madrid, Espanja
Laulukieli:  espanja
Jäsenet:  Natalia Sánchez   Víctor Elías   Andrés de la Cruz   Adrián Rodríguez  
Levy-yhtiö:  DRO  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Santa Justa Klan (SJK) on vuonna 2005 perustettu espanjalainen yhtye, jonka musiikki on hip hop -vaikutteista poppia. Siihen kuuluvat Serranon perhe -televisiosarjan näyttelijät Natalia Sánchez (Teté), Víctor Elías (Guille), Andrés de la Cruz (Boliche) ja Adrián Rodríguez (DVD). Yhtye teki ensiesiintymisensä sarjan vuonna 2005 esitetyllä neljännellä tuotantokaudella kappaleellaan ”A toda mecha”, ja ensimmäiset varsinaiset konsertit seurasivat myöhemmin kesällä 2005. Bändi on kuitenkin jo lopettanut. Yhtyeen jäsenet esiintyvät mediassa usein roolinimillään.
Santa Justa Klan on julkaissut albumit S.J.K. (2005) ja D.P.M. (2006), joista ensimmäinen myi platinaa Espanjassa. Albumit tuotti myös Serranon perheen tuotantoyhtiönä toiminut Globomedia ja julkaisi Espanjassa DRO. Sarjan suursuosion myötä albumit julkaistiin Suomessa Warnerin kautta.
Julkaisut

S.J.K. (2005)
A toda mecha
Adiós papá
Soy la caña
Yo paso del amor
Del 1 al 10
Metrosexual
Me piro
Nadie manda
La profesora de inglés
Pienso en ti constantemente
Estoy p’allá
Albumista julkaistiin myös bonuskappaleita ja DVD:n sisältävä erikoispainos.
D.P.M. (2006)
Con Angelina Jolie se me va la olla
D.P.M.
Bésame
Después del tono
Primero lo primero
Entre muñecas
Primer encuentro
Ke te pires
Paso de ti
Quiero despegar
Aiheesta muualla

Santa Justa Klan Warner Music Finlandin sivustolla
Santa Justa Klan Globomedian sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (espanjaksi)
Santa Justa Klan MySpace
Sam Rivers (jazzmuusikko)

| Sam Rivers |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. syyskuuta 1923 El Reno, Oklahoma
Kuollut: 26. joulukuuta 2011 (88 vuotta) Orlando, Florida
Muusikko
Aktiivisena:  1950-luku–2011
Tyylilajit:  avantgarde-jazz, free jazz
Soittimet:  saksofoni, klarinetti, huilu, huuliharppu, piano
Levy-yhtiöt:  Blue Note, RCA, Impulse!, Stunt
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Samuel Carthorne ”Sam” Rivers (25. syyskuuta 1923 El Reno, Oklahoma – 26. joulukuuta 2011 Orlando, Florida) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hänen pääsoittimensa oli tenorisaksofoni, mutta hän soitti useita soittimia ja sävelsi myös musiikkia. Rivers oli yksi toisen maailmansodan jälkeisen ajan tunnetuimpia avantgarde-jazz-muusikoita.
Elämä > Nuoruus ja opinnot

Rivers syntyi musikaaliseen sukuun. Hänen isoisänsä Marshall W. Taylor julkaisi 1882 yhden emansipaatiojulistuksen jälkeisistä mustien hymnikokoelmista, A Collection of Revival Hymns and Plantation Melodiesin. Hänen äitinsä oli pianisti ja kuoronjohtaja Lillian Taylor ja isänsä gospellaulaja Samuel Rivers. Samuel Carthorne Rivers syntyi El Renossa 1923, kun hänen vanhempansa olivat kiertueella Silvertone Quintetin kanssa.
Rivers kasvoi Chicagossa ja tienpäällä. Kun hänen isänsä kunto heikkeni sairaskohtauksen jälkeen, hän muutti äitinsä kanssa Little Rockiin, missä hän keskitti musiikkiopintonsa tenorisaksofoniin. Rivers oli tätä ennen ottanut myös piano- ja viulutunteja sekä harjoitellut pasuunalla. Rivers liittyi laivastoon 1940-luvun puolivälissä ja palveli siellä kolme vuotta. Hän aloitti opinnot Bostonin konservatoriossa 1947 ja siirtyi sieltä Bostonin yliopistoon, jossa hän erikoistui säveltämiseen.
Elämä > Ura

Bostonissa Rivers soitti Herb Pomeroyn yhtyeessä, jossa soittivat 1950-luvun alussa myös muun muassa Jaki Byard, Nat Pierce ja Quincy Jones. Rivers lähti koulusta 1952, muutti Floridaan ja palasi Bostoniin 1958. Hän soitti Bostonissa jälleen Pomeroyn yhtyessä mutta muodosti pian oman yhtyeen pianisti Hal Galperin kanssa. Vuonna 1959 Rivers tutustui 13-vuotiaaseen Tony Williamsiin, jonka kanssa soitti vapaata improvisaatiota ja esiintyi joskus museoissa modernien taideteosten rinnalla.
Rivers liittyi 1964 Miles Davisin yhtyeeseen, jossa esiintyi Miles in Tokyo -albumilla. Davis erotti kuitenkin pian Riversin, sillä piti tämän soittoa liian vapaana. Vielä samana vuonna hän julkaisi Blue Note -levy-yhtiön kautta ensimmäisen sooloalbuminsa, Fuchsia Swing Songin. Sen kappaleesta ”Beatrice”, joka on nimetty Riversin vaimon mukaan, on tullut jazzstandardi.
Rivers äänitti Blue Notelle lopulta neljä albumia. Lisäksi hän soitti muun muassa Andrew Hillin, Cecil Taylorin, Bobby Hutchersonin, Larry Youngin ja Tony Williamsin albumeilla. Rivers siirtyi 1970-luvulla Impulse! Recordsille, jolle hän levytti muun muassa albumit Streams ja Crystals. Hän esiintyi 1973 Dave Hollandin albumilla Conference of the Birds Rivers ja Holland tekivät paljon yhteistyötä 1970-luvulla, sillä he muodostivat Barry Altschulin kanssa kehutun trion ja levyttivät kaksi sessioalbumia. 1970-luvun lopulla Rivers muodosti vaimonsa kanssa Lower Manhattanin asunnon ullakkohuoneistosta ei-kaupallisen esiintymistilan Studio Rivbean, mistä tuli vuosikymmenen lopun avantgarde-jazzin keskus.
1980-luvulla Rivers siirtyi hieman enemmän valtavirran suuntaan, kun hän teki yhteistyötä 1987–1991 Dizzy Gillespien kanssa. Kun he olivat Orlandossa keikalla, paikalliset muusikot houkuttelivat Riversin perustamaan uudelleen oma yhtyeensä Floridassa. Rivers julkaisi 1998 kaksi albumia Steve Colemanin keräämän New York Big Bandin kanssa. Rivers jatkoi uraansa kuolemaansa asti ja julkaisi 2011 kolmen CD:n albumin Triology vuosien 2008 ja 2009 äänityksistä. Riversin viimeiseksi esiintymiseksi jäi lokakuun 2011 konsertti DeLandissa.
Elämä > Kuolema

Rivers kuoli keuhkokuumeeseen joulukuussa 2011. Hänen vaimonsa Beatrice Rivers oli kuollut 2005. Heillä oli neljä lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sam Rivers (jazzmuusikko) Wikimedia Commonsissa
Riversin kotisivut (englanniksi)
Sam Riversin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Rivers ja Joe Daley Studio Rivbeassa 1976.
Sergio Rochet

Sergio Rochet kesällä 2022.
Sergio Rochet Álvarez (s. 23. maaliskuuta 1993 Nueva Palmira) on uruguaylainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti ja pituudeltaan 190-senttimetrinen. Hän edustaa kotimaassaan Nacionalia. Hän on pelannut aiemmin kolme kautta Alankomaissa ja kaksi kautta Turkissa. Hän on pelannut Uruguayn maajoukkueessa tammikuusta 2022 alkaen.
Rochet pelasi kotimaassaan Danubion junioreissa. Hän siirtyi kesällä 2014 Alankomaihin AZ Alkmaarin joukkueeseen. Hän pelasi Eredivisiessa ensimmäisellä kaudellaan kahdeksan, toisella 23 ja kolmannella 20 ottelua. Hän pelasi Eurooppa-liigan karsinnoissa yhteensä kahdeksan ja varsinaisessa Eurooppa-liigassa seitsemän ottelua. Hän siirtyi kesällä 2017 turkkilaisseura Sivassporiin, jossa hän pelasi Turkin Superliigassa ensimmäisellä kaudellaan 15 ottelua mutta jäi toisella kaudella varamaalivahdiksi eikä pelannut yhtään ottelua. Rochet palasi kesällä 2019 Uruguayhin ja on siitä lähtien edustanut Nacionalia. Hän voitti Uruguayn-mestaruuden vuosina 2020 ja 2022.
Rochet oli Uruguayn maajoukkueessa varamaalivahtina Copa Américassa 2021. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa tammikuussa 2022 MM-karsintaottelussa Paraguayta vastaan. Hän pelasi myös loput helmi-maaliskuussa 2022 käydyt MM-karsintaottelut Venezuelaa, Perua ja Chileä vastaan. Marras-joulukuussa 2022 hän oli Qatarin MM-kilpailuissa Uruguayn joukkueen ykkösmaalivahti. Kolmessa MM-kisaottelussa vain Portugali onnistui maalinteossa häntä vastaan, kahdesti.
Rochet on pelannut vuoden 2022 loppuun mennessä 11 maaottelua. Hän on päästänyt maaotteluissaan neljä maalia ja pitänyt nollan kahdeksan kertaa.
Sergio Rossi

Sergio Rossi (31. heinäkuuta 1935 – 2. huhtikuuta 2020) oli italialainen kenkäsuunnittelija, joka perusti oman tuotemerkin.. Hän syntyi San Mauro Pascolissa ja työskenteli isänsä, suutarin, kanssa oppien kaupankäyntiä.
Vuonna 1951 hän avasi ensimmäisen kenkäkaupan kotikaupungissaan. Hän myös valmisti ja myi sandaaleja rantavieraille Riminin ja Bolognan putiikeissa. Vuonna 1968 valmistettiin ensimmäiset Rossi-tuotemerkin kengät.
2. huhtikuuta 2020 Rossi kuoli 84-vuotiaana koronaviruspandemiassa.
Sergio Roberto de Oliveira

Sergio Roberto de Oliveira (24. lokakuuta 1970 Rio de Janeiro – 19. heinäkuuta 2017) oli brasilialainen säveltäjä ja äänilevytuottaja.
Roberto de Oliveira syntyi perheensä ainoana lapsena. Vuonna 1993 hän meni naimisiin ja sai tyttären. Roberto de Oliveira oli vuonna 2011 ehdolla Latin Grammy -palkinnon saajaksi parhaan nykyklassisen sävellyksen kategoriassa ja vuonna 2012 jälleen Latin Grammy -ehdokkaana CD-levystä Prelúdio 21 – Quartetos de cordas, jossa hän oli tuottajana ja säveltäjänä. Roberto de Oliveira oli aktiivinen sekä brasilialaisissa että kansainvälisissä nykymusiikkipiireissä. Hänestä tuli yksi aktiivisimmista ja laajimmin esitetyistä brasilialaisen nykyklassisen musiikin säveltäjistä. Hänet kutsuttiin usein luennoimaan yhdysvaltalaisiin yliopistoihin, kuten Princetonin ja Duken yliopistoihin. Vuonna 2009 hänellä oli Duken yliopiston taiteilijaresidenssi. Ulkomailla Roberto de Oliveira saavutti suosiota varsinkin Yhdysvalloissa ja Englannissa, mutta hänen teoksiaan esitettiin myös Italiassa, Alankomaissa, Saksassa, Chilessä ja Meksikossa. Hänen diskografiansa kattoi neljätoista CD-levyä säveltäjänä ja tuottajana. 16. tammikuuta 2017 Roberto de Oliveira kertoi säveltäneensä kaikkiaan 133 teosta. Sävellykset olivat vaihteleville kokoonpanoille laadittuja, ja joukossa oli sinfoniaorkesterille suunnattuja teoksia.
Juhlistaakseen viisitoista vuotta kestänyttä aktiivisuuttaan säveltäjänä Roberto de Oliveira julkaisi neljän CD-levyn setin; hän julkaisi myös CD-levyn säveltäjä Mark Hagertyn kanssa. Hän tuotti QUINZE-projektin, jonka yhteydessä pidettiin heinäkuusta lokakuuhun 2012 kolmetoista konserttia. 28 säveltäjää osallistui QUINZE-hankkeen toteuttamiseen. Hanke johti myös levyttämiseen. Roberto de Oliveira oli säveltäjäryhmä Prelúdio 21:n perustaja. Ryhmä aloitti pysyvän kuukausittaisten konserttien sarjan vuonna 2008. Se julkaisi vuonna 2011 Quartetos de cordas -levyn, jolla soittaa Quarteto Radamés Gnattali. Lisäksi Roberto de Oliveira kuului New Yorkin Vox Novus -säveltäjäryhmään. Hän oli Äänittämisen taiteiden ja tieteiden latinalaisen akatemian jäsen.
Roberto de Oliveira sairastui vaikein oirein helmikuussa 2016, ja oireiden taustalta löydettiin haimasyöpä. Sairautensa aikana hän jatkoi säveltämistä vointinsa salliessa, mutta hänen uusi kihlattunsa huilisti Maria Carolina Cavalcanti päätti suhteen. Roberto de Oliveira sai valmiiksi viimeisenä teoksenaan oopperaksikin kuvatun sopraanolle ja pienelle soitinkokoonpanolle laaditun monodraaman Na Boca do Cão. Hän ehti nähdä sen esitettynä. Hän kuoli 46-vuotiaana 19. heinäkuuta 2017 oltuaan joitain päiviä tehohoidossa; teoksen Na Boca do Cão esityksiä jatkettiin Centro Cultural Banco do Brasilissa heinäkuun 30. päivään saakka.
Seitsemän miestä jäljellä

| Seitsemän miestä jäljellä> 7 Men from Now |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Budd Boetticher
Käsikirjoittaja:  Burt Kennedy
Tuottaja:   Robert E. Morrison  Andrew V. McLaglen 
Säveltäjä:  Henry Vars
Kuvaaja:  William H. Clothier
Leikkaaja:  Everett Sutherland
Pääosat:   Randolph Scott  Gail Russell  Lee Marvin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Batjac Productions  Warner Bros. 
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  4. elokuuta 1956
Kesto:  78 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Seitsemän miestä jäljellä (engl. Seven Men from Now) on vuonna 1956 valmistunut yhdysvaltalainen lännenelokuva, jonka on ohjannut Budd Boetticher. Elokuvan pääosissa esiintyvät Randolph Scott, Gail Russell ja Lee Marvin. Elokuvan on käsikirjoittanut Burt Kennedy ja sen on tuottanut John Waynen tuotantoyhtiö Batjac Productions.
Keskisuomalaisen elokuva-arvostelun mukaan Seitsemän miestä jäljellä "oli ensimmäisiä lännenelokuvia, jotka asettivat tyylilajin perinteet kyseenalaiseksi sen omaa kuvastoa käyttäen".
Juoni

Entinen sheriffi Ben Stride (Randolph Scott) ajaa takaa seitsemää miestä, jotka ovat ryöstäneet Silver Springin asemalta 20 000 dollaria ja tappaneet ryöstön yhteydessä hänen vaimonsa. Stride lähtee jahtaamaan murhanhimoisia rikollisia. Jäljitysmatka vie erämaan halki Kansasista kohti Kaliforniaa. Matkallaan Stride kohtaa vaikeuksien keskellä olevan, Kaliforniaan suuntaavan uudisraivaajapariskunnan (Walter Reed ja Gail Russell) sekä vanhan vihollisensa Mastersin (Lee Marvin) ja tämän apulaisen Cleten (Don Barry). Tapahtumat saavat yllättäviä käänteitä, petokset kietoutuvat toisiinsa ja kaikki päättyy veriseen yhteenottoon, jossa kaikki ovat tulilinjalla. Scott nähdään itselleen ominaisessa roolissa stoalaisen jäyhänä lännensankarina. Scottin ja Russelin välillä voi aistia myös orastavaa romanssia.
Aiheesta muualla

Seitsemän miestä jäljellä Internet Movie Databasessa (englanniksi)