stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Täydelliset naiset (1. tuotantokausi)
DVD-julkaisu

Täydellisten naisten ensimmäisen tuotantokauden julkaisi Buena Vista Home Entertainment Yhdysvalloissa 20. syyskuuta 2005, kun kausi oli esitetty kokonaisuudessaan televisiossa. Kauden 23 jakson lisäksi DVD-boksi sisälsi bonusmateriaalia, muun muassa pieleen menneitä kohtauksia, poistettuja kohtauksia sekä kulissien takaisia otteita.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Desperate Housewives – The Complete First Season
| Yksityiskohdat | Yksityiskohdat | Bonus-materiaalit | Bonus-materiaalit |  |
|  23 episodes  6-disc set  1.78:1 aspect ratio  Englanti (Dolby Digital 5.1)  Tekstitys: Englanti |  23 episodes  6-disc set  1.78:1 aspect ratio  Englanti (Dolby Digital 5.1)  Tekstitys: Englanti |  Poistettuja kohtauksia – mukaan lukien vaihtoehtoinen alku ja loppu  1. kauden finaalia tehdessä - Brenda Strongin juontamana  Marc Cherryn lempijakso kommenttiraidan kera  Näyttelijöiden kommenttiraitoja Marc Cherryn kanssa  Täydelliset naiset ympäri maailmaa  Breen illalliskutsut  Wisteria Lanen muoti  Wisteria Lanen salaisuudet -kierros |  Poistettuja kohtauksia – mukaan lukien vaihtoehtoinen alku ja loppu  1. kauden finaalia tehdessä - Brenda Strongin juontamana  Marc Cherryn lempijakso kommenttiraidan kera  Näyttelijöiden kommenttiraitoja Marc Cherryn kanssa  Täydelliset naiset ympäri maailmaa  Breen illalliskutsut  Wisteria Lanen muoti  Wisteria Lanen salaisuudet -kierros |  |
| Julkaisupäivät | Julkaisupäivät | Julkaisupäivät | Julkaisupäivät |  |
|  Yhdysvallat |  Kanada |  Yhdistynyt kuningaskunta |  Australia |  |
| 20. syyskuuta 2005 | 20. syyskuuta 2005 | 10. lokakuuta 2005 | 28. marraskuuta 2005 |  |
Vasil H’amutouski

Vasil Iosifavitš H’amutouski (valkoven. Васіль Іосіфавіч Хамутоўскі, ven. Василий Иосифович Хомутовский, Vasili Iosifovitš Homutovski; s. 30. elokuuta 1978 Minsk, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto, nykyinen Valko-Venäjä) on valkovenäläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Valko-Venäjän liigassa pelaavaa Dinamo Minskiä ja on pelipaikaltaan maalivahti.
Aiheesta muualla

Vasil H’amutouski National Football Teams -sivustolla (englanniksi)
Vasil H’amutouski Transfermarkt-sivustolla (englanniksi)
Unkarin Grand Prix 1986

Unkarin Grand Prix 1986 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 10. elokuuta 1986 Hungaroringin radalla. Kilpailun voitti Nelson Piquet. Voitto oli Piquet'lle toinen perättäinen ja kauden kolmas. Kilpailu oli ensimmäinen F1:n MM-sarjan Unkarin Grand Prix ja samalla ensimmäinen kilpailu rautaesiripun takana.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 6 |  Nelson Piquet | Williams-Honda | 76 | 2:00'34.508 | 2 | 9 |
| 2 | 12 |  Ayrton Senna | Lotus-Renault | 76 | + 17.673 | 1 | 6 |
| 3 | 5 |  Nigel Mansell | Williams-Honda | 75 | + 1 krs. | 4 | 4 |
| 4 | 28 |  Stefan Johansson | Ferrari | 75 | + 1 krs. | 7 | 3 |
| 5 | 11 |  Johnny Dumfries | Lotus-Renault | 74 | + 2 krs. | 8 | 2 |
| 6 | 3 |  Martin Brundle | Tyrrell-Renault | 74 | + 2 krs. | 16 | 1 |
| 7 | 16 |  Patrick Tambay | Lola-Ford | 74 | + 2 krs. | 6 |   |
| 8 | 4 |  Philippe Streiff | Tyrrell-Renault | 74 | + 2 krs. | 18 |   |
| 9 | 26 |  Philippe Alliot | Ligier-Renault | 73 | + 3 krs. | 12 |   |
| 10 | 14 |  Jonathan Palmer | Zakspeed | 70 | + 6 krs. | 24 |   |
| Kesk. | 25 |  René Arnoux | Ligier-Renault | 48 | Moottori | 9 |   |
| Kesk. | 15 |  Alan Jones | Lola-Ford | 46 | Tasauspyörästö | 10 |   |
| Kesk. | 20 |  Gerhard Berger | Benetton-BMW | 44 | Voimansiirto | 11 |   |
| Kesk. | 18 |  Thierry Boutsen | Arrows-BMW | 40 | Sähköt | 22 |   |
| Kesk. | 2 |  Keke Rosberg | McLaren-TAG | 34 | Ripustukset | 5 |   |
| Kesk. | 19 |  Teo Fabi | Benetton-BMW | 32 | Voimansiirto | 13 |   |
| Kesk. | 24 |  Alessandro Nannini | Minardi-Motori Moderni | 30 | Moottori | 17 |   |
| Kesk. | 27 |  Michele Alboreto | Ferrari | 29 | Onnettomuus | 15 |   |
| Kesk. | 8 |  Derek Warwick | Brabham-BMW | 28 | Onnettomuus | 19 |   |
| Kesk. | 1 |  Alain Prost | McLaren-TAG | 23 | Onnettomuus | 3 |   |
| Kesk. | 21 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Alfa Romeo | 15 | Ripustukset | 23 |   |
| Kesk. | 17 |  Christian Danner | Arrows-BMW | 7 | Ripustukset | 21 |   |
| Kesk. | 7 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 5 | Vaihdelaatikko | 14 |   |
| Kesk. | 23 |  Andrea de Cesaris | Minardi-Motori Moderni | 5 | Moottori | 20 |   |
| Kesk. | 29 |  Huub Rothengatter | Zakspeed | 2 | Jäähdytin | 25 |   |
| Kesk. | 22 |  Allen Berg | Osella-Alfa Romeo | 1 | Turbo | 26 |   |
Lähde:
Muuta

Paalupaikka: Ayrton Senna – 1'29.450
Nopein kierros: Nelson Piquet – 1'31.001 kierroksella 73
Johnny Dumfriesin ensimmäiset MM-pisteet
Unkarin Grand Prix 1987

Unkarin Grand Prix 1987 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 9. elokuuta 1987 Hungaroringin radalla. Kilpailu oli kauden yhdeksäs, ja sen voitti Williams-kuljettaja Nelson Piquet. Voitto oli hänelle toinen perättäinen.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 6 |  Nelson Piquet | Williams-Honda | 76 | 1:59:26.793 | 3 | 9 |
| 2 | 12 |  Ayrton Senna | Lotus-Honda | 76 | + 37.727 | 6 | 6 |
| 3 | 1 |  Alain Prost | McLaren-TAG | 76 | + 1:27.456 | 4 | 4 |
| 4 | 20 |  Thierry Boutsen | Benetton-Ford | 75 | + 1 krs. | 7 | 3 |
| 5 | 7 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 75 | + 1 krs. | 10 | 2 |
| 6 | 17 |  Derek Warwick | Arrows-Megatron | 74 | + 2 krs. | 9 | 1 |
| 7 (1) | 3 |  Jonathan Palmer | Tyrrell-Ford | 74 | + 2 krs. | 16 |   |
| 8 | 18 |  Eddie Cheever | Arrows-Megatron | 74 | + 2 krs. | 11 |   |
| 9 (2) | 4 |  Philippe Streiff | Tyrrell-Ford | 74 | + 2 krs. | 14 |   |
| 10 (3) | 16 |  Ivan Capelli | March-Ford | 74 | + 2 krs. | 18 |   |
| 11 | 24 |  Alessandro Nannini | Minardi-Motori Moderni | 73 | + 3 krs. | 20 |   |
| 12 | 26 |  Piercarlo Ghinzani | Ligier-Megatron | 73 | + 3 krs. | 25 |   |
| 13 (4) | 14 |  Pascal Fabre | AGS-Ford | 71 | + 5 krs. | 26 |   |
| 14 | 5 |  Nigel Mansell | Williams-Honda | 70 | Pyörä | 1 |   |
| Kesk. | 21 |  Alex Caffi | Osella-Alfa Romeo | 64 | Polttoaineen syöttö | 21 |   |
| Kesk. | 25 |  René Arnoux | Ligier-Megatron | 57 | Sähköt | 19 |   |
| Kesk. | 30 |  Philippe Alliot | Larrousse-Ford | 48 | Onnettomuus | 15 |   |
| Kesk. | 9 |  Martin Brundle | Zakspeed | 45 | Turbo | 22 |   |
| Kesk. | 27 |  Michele Alboreto | Ferrari | 43 | Moottori | 5 |   |
| Kesk. | 8 |  Andrea de Cesaris | Brabham-BMW | 43 | Vaihdelaatikko | 13 |   |
| Kesk. | 2 |  Stefan Johansson | McLaren-TAG | 14 | Vaihdelaatikko | 8 |   |
| Kesk. | 19 |  Teo Fabi | Benetton-Ford | 14 | Vaihdelaatikko | 12 |   |
| Kesk. | 23 |  Adrián Campos | Minardi-Motori Moderni | 14 | Ulosajo | 24 |   |
| Kesk. | 28 |  Gerhard Berger | Ferrari | 13 | Tasauspyörästö | 2 |   |
| Kesk. | 10 |  Christian Danner | Zakspeed | 3 | Moottori | 23 |   |
| Kesk. | 11 |  Satoru Nakajima | Lotus-Honda | 1 | Vaihdelaatikko | 17 |   |
Lähde:
Muuta

Paalupaikka: Nigel Mansell - 1:28.047
Nopein kierros: Nelson Piquet - 1:30.149 kierroksella 63
Numerot sulkeissa tarkoittavat Jim Clark Trophy -kilpailuun osallistuneiden kuljettajien sijoituksia.
Kilpailu nähtiin Suomessa TV2:ssa selostajina Matti Kyllönen ja Keke Rosberg.
HS 9.8.1987
Vasil Radoslavov

Vasil Radoslavov vuonna 1915.
Vasil Hristov Radoslavov (27. heinäkuuta 1854 Lovetš – 21. lokakuuta 1929 Berliini, Saksa) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi Bulgarian pääministerinä vuosina 1886–1887 ja 1913–1918. Hän oli pääministerinä myös lähes koko ensimmäisen maailmansodan ajan.
Radoslavov opiskeli lakia Heidelbergin yliopistossa Saksassa ja valmistui vuonna 1882. Hänet valittiin jo seuraavana vuonna Bulgarian parlamenttiin ja vuosina 1884–1886 hän toimi oikeusministerinä Petko Karavelovin sekä Kliment Tărnovskin hallituksissa. Vuosina 1886–1887 hän toimi itse pääministerinä. Ferdinand I:n valtaistuimelle nousun jälkeen Radoslavovista tuli venäläisvastaisen liberaalipuolueen johtaja ja Stefan Stambolovin vastustaja. Stambolovin hallituksen kaaduttua hän toimi 1894 uudelleen oikeusministerinä ja 1899–1901 sisäministerinä. Sekaannuttuaan korruptioon Radoslavov tuomittiin vuonna 1901 oikeudessa valtion edun vastaisista liiketomista erään rautatieyhtiön kanssa. Sen jälkeen hän oli sivussa vallasta aina vuoteen 1913.
Toisen Balkanin sodan jälkeen kuningas Ferdinand nimitti Radoslavovin heinäkuussa 1913 uudelleen pääministeriksi, sillä kuningas kannatti nyt hänen saksalaismyönteistä ja venäläisvastaista politiikkaansa. Radoslavovin johdolla Bulgaria läheni keskusvaltoja ja hyväksyi kesällä 1914 merkittävän saksalais-itävaltalaisen valtiolainan, mutta pysytteli maailmansodan ensimmäisen vuoden ajan puolueettomana. Taitavasti Radoslavov sai ympärysvallat vakuutettua vilpittömyydestään, kunnes Bulgaria syyskuussa 1915 julisti hänen ja kuningas Ferdinandin suunnitelmien mukaisesti sodan. Bulgarian sotaanliittyminen johti Serbian kukistumiseen, mutta sen jälkeen Saksa vaati Bulgarialta yhä kasvavaa panosta omiin operaatioihinsa. Syksyllä 1916 Bulgaria joutui liittymään myös sotatoimiin Romaniaa vastaan. Sodan rasitukset ja elintarvikepula johtivat siihen, että Radoslavovin hallitus menetti pian parlamentin ja kansalaisten tuen. Hän pysyi kuitenkin vallassa viimeiseen sotavuoteen asti.
Radoslavov menetti lopullisesti suosionsa toukokuussa 1918, jolloin tulivat julkisuuteen Romanian kanssa solmitun Bukarestin rauhansopimuksen ehdot, jotka hyödyttivät lähinnä Saksaa. Ferdinand I pakotti Radoslavovin väistymään ja nimitti kesäkuussa 1918 uudeksi pääministeriksi Aleksandăr Malinovin. Bulgarian hävittyä sodan Radoslavov pakeni lokakuun alussa Berliiniin. Vuonna 1922 Aleksandăr Stambolijskin hallitus sääti lain ”kansalliseen onnettomuuteen syyllisten tuomitsemisesta”, jonka nojalla Radoslavov tuomittiin poissaolevana kuolemaan. Hänet armahdettiin 1929, mutta hän kuoli samana vuonna asuessaan yhä maanpaossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vasil Radoslavov Wikimedia Commonsissa
Vaisaari

Näkymä Vaisaaren kerrostaloalueelta.
Raision uimahalli eli Uintikeskus Ulpukka.
Raision ammattiopisto.
Vaisaari on Raision kaupunginosa, jonka asutuskanta on pääosin kerrostaloja. Se rajoittuu koillisessa Raisiontiehen, kaakossa Ihalan kaupunginosaan, lounaassa Uudenkaupungin rataan ja luoteessa Nesteentiehen.
Ensimmäiset kerrostalot valmistuivat vuonna 1973, ja lopullisesti Vaisaari oli valmis vuonna 1984. Asutuksellisesti Vaisaari luetaan lähiöksi. Vuonna 2004 Vaisaaressa asui yhteensä 1 069 asukasta 18 taloyhtiössä.
Vaisaaressa on asutuksen lisäksi pienteollisuutta ja peruskoulun luokille 7–9 opetusta antava Vaisaaren koulu, Raision ammattiopisto, Raision kauppaopisto, Raision lukio, Raision kirjastotalo ja Uintikeskus Ulpukka sekä Raision aikuiskoulutuskeskus Timali. Vaisaaressa on myös hyvät ulkoilu- ja liikuntamahdollisuudet (mm. pururadat ja tenniskentät).
Vaisaaren asuntoalueen pääkatu on Karrinkatu, johon liittyvät Hurstikatu, Hurstipolku, Leijunkatu, Tannerkatu, Kunnaankatu ja Käpsänkatu.
Valko-Venäjän kansalliskirjasto

| Valko-Venäjän kansalliskirjasto> valkoven. Нацыянальная бібліятэка Беларусі ven. Национальная библиотека Беларуси |
| --- | --- |
 Arkkitehtien Mihail Vinahradau ja Viktar Kramarenka suunnittelema Valko-Venäjän kansalliskirjasto vuodelta 2006 Minskissä.
Osoite:  Praspekt Nezaležnostsi 116, 220114 Minsk
Koordinaatit:  53.9314°N, 27.6461°E
Valmistumisvuosi:  2006
Suunnittelija:  arkkitehdit M. K. Vinahradau ja V. V. Kramarenka
Rakennuttaja:  Valko-Venäjä
Korkeus:  73,6
Kerrosluku:  23
Bruttoala:  rakennusala 19 500 m2  kokonaispinta-ala 112 600 m2
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valko-Venäjän kansalliskirjasto (valkoven. Нацыянальная бібліятэка Беларусі, Natsyjanalnaja biblijateka Belarusi, ven. Национальная библиотека Беларуси, Natsionalnaja biblioteka Belarusi) on vuonna 2006 käyttöön avattu, Minskin nähtävyyksiin kuuluva Valko-Venäjän kansalliskirjasto. Se sijaitsee Minskin koillisosassa, kaupungin keskustasta koilliseen johtavan, pääkatuihin kuuluvan Praspekt Nezaležnostsin (suom. itsenäisyyden valtatien) varrella, melko lähellä Minskin metron Vostok-asemaa.
Valko-Venäjän kansalliskirjasto on vuonna 1922 perustettu kansalliskirjasto.
Nykyinen kirjastorakennus pohjautuu vuonna 1989 kansainvälisen arkkitehtikilpailun voittaneeseen, kahden minskiläisen arkkitehdin, Mihail Vinahradaun ja professori Viktar Kramarenkan suunnitelmaan. Päätös kirjaston rakentamisesta tehtiin vuonna 2002 ja rakennustyöt ajoittuivat vuosille 2002-2006.
Kansalliskirjaston sisäänkäynnin vieressä on ensimmäisen valkovenäjänkielisen kirjan painaneen renessanssiajan humanistin, graafikon ja raamatunkääntäjän, tohtori Frantsysk Skarynan (noin 1486–1551) patsas. Kirjastorakennuksen pääsisäänkäynti on muotoiltu avattua kirjaa muistuttavaksi ja siihen on taiteiltu Skarynan painaman teoksen johdannon valistavia sanontoja monille kielille käännettynä.
Valko-Venäjän kansalliskirjasto vuodelta 2006. Iltaisin keskustornin led-lampuilla esitetään vaihtuvia valoteoksia.
Kirjastorakennuksen Tiedon timantiksi kutsuttuun keskustorniin on  asennettu 4 646 väriltään vaihdettavaa led-elementtiä, joiden avulla keskustornista saadaan halkaisijaltaan 62 metrin kokoinen pikselinäyttö. Iltaisin auringonlaskun ja puolenyön välillä kirjastorakennuksen keskustornissa esitetään muutaman minuutin kestoisia, tietokoneohjattuja valoteoksia.
Kirjaston kokoelmissa oli vuonna 2013 yli 9 miljoonaa nimikettä. Rakennukseen on suunniteltu tilat yhteensä 14 miljoonalle nimikkeelle. Kirjaston asiakkaaksi pääsee rekisteröitymään 16 vuotta täytettyään. Lukusaleja on yhteensä 19 ja niissä on 2 000 istumapaikkaa. Useimmat työpöydät on varustettu Internetiin kytkeytyillä tietokoneilla; monia kirjaston tietokantoja pääsee käyttämään myös etäyhteydellä.
Kirjastorakennuksessa on myös näyttelytiloja, kahvila, postitoimisto, pankin toimipiste ja matkatoimisto. Siellä on kansainvälisiä kongresseja ja korkeantason poliittisia tapaamisia varten rakennettu Presidentin keskus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta  Valko-Venäjän kansalliskirjasto Wikimedia Commonsissa
Natsionalnaja biblioteka Belarusi (venäjäksi) (englanniksi) (kramarenko.com)
Natsionalnaja biblioteka (biblioteka im. Lenina) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (minsk-old-new.com)
Valmarin museo

Valmarin museo on toinen Keminmaan paikallismuseoista Keminmaan kotiseutumuseon ohella. Museon päärakennus on rakennettu 1800-luvun alussa, jolloin pihapiirissä oli myös vanhempi päärakennus, sekä kolme aittaa, jotka kaikki on myöhemmin purettu. Nykyisin museon pihapiiriin kuuluu päärakennuksen lisäksi lohikellari ja aitta-navettarakennus. Museo on sisustettu 1920- ja 1930-lukujen tyyliin. Kaikki esillä olevat esineet ovat talon alkuperäistä esineistöä, sillä talo myytiin irtaimistoineen museoksi 1985. Kemijokisuussa sijaitsevalla Valmarinniemessä on ollut asutusta jo keskiajalla, ja Valmarin suku on asuttanut niemellä kolmea tilaa. Niemessä sijaitsi myös Kemin seurakunnan vanhin kirkko. Valmarin tilan elanto on tullut maanviljelyksestä, kaupasta ja kalastuksesta.
fi
Valko-Venäjän kansallinen tiedeakatemia

| Valko-Venäjän kansallinen tiedeakatemia> valkoven. Нацыянальная акадэмія навук Беларусі, ven. Национальная академия наук Беларуси |
| --- | --- |
 Arkkitehtien  I. Lanhbard ja G. Lavrov suunnitteleman, alkujaan vuonna 1939 valmistuneen Valko-Venäjän kansallisen tiedeakatemian päärakennus Minskissä.
Osoite:  Praspekt Nezaležnasti 66, Minsk, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  53.9205°N, 27.5984°E
Valmistumisvuosi:  1939 (päärakennus)
Suunnittelija:  arkkitehdit Iosif Lanhbard (1882–1951) ja G. Lavrov
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valko-Venäjän kansallinen tiedeakatemia (valkoven. Нацыянальная акадэмія навук Беларусі, НАН Беларусі,  Natsyjanalnaja akademija navuk Belarusi, NAN Belarusi, ven. Национальная академия наук Беларуси,  Natsionalnaja akademija nauk Belarusi) on vuonna 1929 toimintansa aloittanut, Valko-Venäjän pääkaupunki Minskissä sijaitseva tiedeakatemia, maansa johtava tiedekeskus.
Tiedeakatemia perustettiin lokakuussa 1928 vuosina 1922–1928 toimineen Valko-Venäjän kulttuuri-instituutin (Inbelkult) pohjalta. Nylkyään Valko-Venäjän kansallisena tiedeakatemiana tunnetun organisaation aiempina niminä olivat vuosina 1928-1936 Valkovenäläinen tiedeakatemia, sitten vuosina 1936–1991 Valko-Venäjän SNT:n tiedeakatemia ja vuosina 1991-1997 Valko-Venäjän tiedeakatemia.
Valko-Venäjän  kansallinen tiedeakatemian päärakennus rakennettiin arkkitehtien Iosif Lanhbard (1882–1951) ja G. Lavrov suunnitelmien mukaan vuosina 1932–1939. Kadulta päin katsottaessa päärakennuksen edustalla oleva kaksirivinen pylväikkökaari näkyy tunnusomaisena monumentaalisena piirteenä. Pylväikkökaari muistuttaa tyyliltään Langbardin Kiovaan suunnitteleman, nykyisin Ukrainan ulkoministeriönä toimivan rakennuksen pylväikkökaarta.
Ennen toista maailmansotaa tiedeakatemiaan kuului 12 tieteellistä ja tutkimusinstituuttia, joissa työskenteli noin 1 000 henkeä. Osa tiedeakatemian rakennuksista vaurioitui pahoin sodan aikana, mutta päärakennus säilyi melko ehjänä. Sotaa edeltäviä suunnitelmia seuranneet kunnostustyöt valmistuivat vuonna 1949. Tiedeakatemian alueelle on rakennettu useita uudempia rakennuksia 1960- ja 1970-luvuilla.
Nykyään kansallinen tiedeakatemia ilmoittaa henkilökuntaansa kuuluvan yli 18 000 tieteentekijää, teknikkoa ja tukihenkilöstöä. Henkilöstön keski-ikä on noin 48 vuotta. Tutkijoita on runsas 5 800, joista noin 250 on professoreja. Valko-Venäjän kansallinen tiedeakatemia edustaa maataan esimerkiksi Kansainvälisessä tiedeneuvostossa (ICSU) ja Euroopan tiedeakatemioiden järjestössä (ALLEA).
Valko-Venäjän kansallisella tiedeakatemialla on useita eri toimintoja. Esimerkiksi Minskin Kasvitieteellinen keskuspuutarha eli täsmällisemmin Valko-Venäjän kansallisen tiedeakatemian Kasvitieteellinen keskuspuutarha (Tsentralnyi botanitšeski sad (NAN Belarusi)) on osa tiedeakatemiaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valko-Venäjän kansallinen tiedeakatemia Wikimedia Commonsissa
Natsionalnaja akademija nauk Belarusi - 80 let (2009) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (basnet.by)
The Museum of Ancient Belarusian Culture (englanniksi) (gov.by)
Exposition «Development of an archaeological science at the National Academy of Sciences (NAS) of Belarus» (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (history.by)
Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto

Vapaan Saksan ammattiyhdistysten liiton tunnus.
Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto (saks. Freier Deutscher Gewerkschaftsbund, lyh. FDGB) oli Saksan demokraattisessa tasavallassa toiminut ammattiyhdistysten keskusjärjestö. Poliittisten puolueiden lailla se oli edustettuna Kansallisessa rintamassa, ja se lähetti myös edustajiaan DDR:n parlamenttiin, Kansankamariin.
FDGB:n synty

Ammatillinen yhdistyminen alkoi Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä Saksassa melko pian miehityksen jälkeen. Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto järjestäytyi itsenäisten ammattijärjestöjen kattojärjestöksi ensin Berliinissä jo kesällä 1945 ja koko Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle toiminta laajeni helmikuussa 1946. Alussa mukana oli myös kristillisiä ja sosiaalidemokraattisia työväenjärjestöjä, mutta johtoasema oli alusta alkaen kommunisteilla.
Vuonna 1950 Vapaa Saksan ammattiyhdistysten liitto ilmoitti, ettei se enää ole "pelkkä ammattiyhdistys" (Nurgewerkschaft), vaan että se on valmis ottamaan sille yhteiskunnassa kuuluvan roolin työväenluokan johtamisessa sosialistisen yhteiskunnan rakentamiseen. Järjestö tunnusti Sosialistisen yhtenäisyyspuolueen SED:n roolin työväenluokan parhaimmistona ja luokkataistelun johtajana, selitti tukevansa sosialistisen yhteiskunnan rakentamista ja suunnitelmatalouden täytäntöönpanoa sekä tunnustavansa Neuvostoliiton roolin kansainvälisen työväenluokan johtajana. FDGB luopui samalla myös lakko-oikeudestaan. Lakot olivat sen mukaan tulleet mahdottomiksi, koska työväenluokka omisti nyt tehtaat ja tuotantolaitokset. Täten työläiset olisivat lakkoilleet itseään vastaan.
Järjestörakenne

FDGB koostui noin viidestätoista ammattiliitosta. Vuonna 1986 näistä suurimpia olivat metallityöväenliitto IG Metall (1,8 miljoonaa jäsentä), Kaupan ja ravitsemustyöntekijöiden liitto Die Gewerkschaft Handel, Nahrung und Genuss (1,1 miljoonaa), rakennustyöläisten liitto IG Bau-Holz (950 000) sekä valtion ja kuntatyöntekijöiden ammattiliitto Die Gewerkschaft der Mitarbeiter der Staatsorgane und Kommunalwirtschaft (840 000). FDGB:n jäsenlehti oli "Tribüne". Järjestö oli Kansainvälisen ammattiyhdistysten liiton jäsen.
Muiden DDR:n järjestöjen tavoin FDGB oli keskitetysti ja hierarkkisesti järjestetty. Pienin järjestöllinen osa oli "kollektiivi", jonka muodostivat yhden työpaikan tai osaston työntekijät, työnjohtajat ja puoluevirkailijat. Kollektiivi valitsi työpaikan luottamusmiehet – alimmat FDGB:n viranhaltijat – avoimissa vaaleissa. Vain poliittisesti luotettavat jäsenet voivat tulla kyseeseen luottamusmiehinä. Ylemmät viranhaltijat, osaston luottamusmiehistä aina kombinaattien pääluottamusmiehiin olivat lähestulkoon aina SED:n jäseniä, vaikka yksittäistapauksissa myös luotettavia blokkipuolueiden jäseniä voitiin valita. Järjestön korkein päättävä elin oli yleiskokous. Herbert Wanken kuoleman (1975) jälkeen FDGB:n johtajana (virallisesti johtokunnan puheenjohtajana) toimi Harry Tisch aina DDR:n hajoamiseen vuonna 1989. Hän oli myös SED:n keskuskomitean jäsen.
Harry Tischin erottua FDGB:tä johti Berliinin aluepäällikkö Annelis Kimmel. 1. helmikuuta 1990 hänen tilalleen valittiin Helga Mausch, joka syrjäytettiin jo saman vuoden toukokuussa. Samalla koko DFGB hajotettiin. Yksittäisen ammattijärjestöt liittyivät tämän jälkeen Saksan liittotasavallassa toimineeseen keskusjärjestöön Deutscher Gewerkschaftsbund DGB:hen.
Vielä maaliskuussa 1990 FDGB yritti rekisteröityä kansankamarivaaleihin valitsijayhdistykseksi, mutta sen hakemus hylättiin, koska kyseessä ei ollut poliittinen puolue.
FDGB:llä oli oma korkeakoulu, Ammattiyhdistyskorkeakoulu "Fritz Heckert".
Jäsenyys FDGB:ssä

Virallisesti jäsenyys FDGB:ssä ja sen jäsenammattijärjestöissä oli vapaaehtoista, mutta käytännössä jäseneksi liittymättömiä painostettiin, eikä heillä ollut mahdollisuuksia edetä urallaan. Liittymismaksu oli yksi DDR:n markka, kuukausittaiset jäsenmaksut oli sidottu kuukausipalkkaan. Ammattiyhdistysten kautta kerättiin myös varoja työeläkekassoihin, sairaskassoihin ja opintorahastoihin. Vuonna 1986 98 % DDR:n työläisistä kuului FDGB:hen, jolla oli 9,6 miljoonaa jäsentä. Se oli DDR:n kansalaisjärjestöistä suurin, ja se lähetti myös SED:n jälkeen suurimman ryhmän maan parlamenttiin Kansankamariin. Järjestöllä oli 61 kansanedustajaa.
FDGB:n jäsenillä oli erilaisia jäsenetuja, kuten alennuksia DDR:n valtion rautateillä. Järjestö piti myös yllä työmaakanttiineita. Heillä oli myös mahdollisuus päästä ammattiyhdistyksen järjestämille lomille ja vapaa-ajan viettoihin kotimaassa ja sosialistisissa ulkomaissa. Ammattiyhdistykset voivat myös maksaa jäsenilleen hätäapua äkillisessä sosiaalisessa ja taloudellisessa ahdingossa tai järjestää korottomia lainoja. Työtapaturmissa surmansa saaneiden omaiset saivat ammattijärjestöltä kuolinrahan.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
FDGB:n laiva "Fritz Heckert" tuomassa lomamatkailijoita Helsinkiin keväällä 1961.
Vasil Tole

Vasil Tole vuonna 2020.
Vasil S. Tole (s. 22. marraskuuta 1963, Përmet) on albanialainen taidemusiikin säveltäjä ja etnomusikologi. Hän on myös kirjoittanut kirjoja albanialaisesta musiikista.
Tole opiskeli vuosina 1984–1987 Tiranan konservatoriossa. Hän toimii tällä hetkellämilloin? professorina Tiranan taideakatemiassa ja Albanian musiikkineuvoston puheenjohtajana. Hän on säveltänyt muun muassa oopperan Eumenides (2004), kamarimusiikkia, orkesteriteoksia ja pienimuotoisia kappaleita.