stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tom & Jerry

Tom ja Jerry
Tom ja Jerry (engl. Tom and Jerry) ovat kaksi animaatiohahmoa, joista Tom-kissa jahtaa Jerry-nimistä hiirtä saamatta tätä koskaan kiinni.
Sarjan loivat William Hanna ja Joseph Barbera. Alun perin sarjaa tuotettiin vuosina 1940–1957 Metro-Goldwyn-Mayerin (MGM) animaatiostudioilla Hollywoodissa. Vuonna 1960 MGM ulkoisti sarjan tuotannon Gene Deitchin johtamalle Rembrandt Films -yhtiölle Itä-Eurooppaan, ja vuonna 1963 tuotanto palasi takaisin Hollywoodiin Chuck Jonesin Sib Tower 12 Productions -yhtiölle, joka jatkoi sarjan tekemistä vuoteen 1967. Sittemmin Hanna-Barbera on tehnyt uusia televisiojaksoja vuosina 1975–1977 ja 1990–1993, ja Filmation vuosina 2014–2015. Alkuperäiset MGM-lyhytelokuvat voittivat ennätykselliset seitsemän Oscar-palkintoa.
Kaikkiaan 161 noin kahdeksan minuutin kestoista animaatiota esitettiin elokuvateattereissa vuosina 1940–1967, levittäjänä MGM. Ensimmäiset 114 lyhytanimaatiota ohjasivat Hanna ja Barbera. Tämän jälkeen animaatioiden ohjaajina olivat toimineet muun muassa Gene Deitch, Chuck Jones ja Maurice Noble. Vuoteen 1955 asti tuottajana oli Fred Quimby. Kaikki 161 animaatiota on näytetty televisiossa, kun muun muassa Skandinaviassa Cartoon Network ja Boomerang esittävät Tom & Jerry -animaatioita.
Suomessa kohuttiin 1970-luvulla sarjan väkivaltaisuudesta ja Yle poisti sen ohjelmistostaan. Sarjaa parodioidaan amerikkalaisessa televisiosarjassa Simpsonit vielä väkivaltaisemmalla ohjelmalla Tikku ja Takku (engl. Itchy & Scratchy).
Tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listan mukaan Tom & Jerry oli sijalla 66.
Hahmot

Hahmot eivät usein puhu lainkaan, vaan ilmehtivät kehollaan ja kasvoillaan. Myös Scott Bradleyn musiikkisäestyksellä on merkittävä osa tarinankerronnassa. Tomin jahdatessa Jerryä väkivalta yltyy yleensä varsin voimakkaaksi. Tom käyttää usein erilaisia tuli- ja teräaseita, räjähteitä ja myrkkyjä yrittäessään napata hiirtä, samoin Jerry itsepuolustukseksi ja kiusantekotarkoituksessa. Rankasta aseistuksesta huolimatta sarjassa ei näy verta. Esimerkiksi, jos Tomin kasvojen edessä räjähtää dynamiittipötkö, Tomin kasvot muuttuvat ainoastaan pörröisiksi ja mustuneiksi. 1940-luvulla Jerry adoptoi orvon harmaan hiiren Nibblesin, joka myöhemmin nimettiin Tuffyksi (suomeksi Jami). Jerryn kaverina on myös keltainen tipu.
Sarjakuvat

Tom ja Jerry aloittivat seikkailunsa sarjakuvissa vuonna 1942 Western Publishingin Our Gang Comics -lehdessä. Lehden nimi vaihtui Tomiksi & Jerryksi vuonna 1949. Lehden ilmestyminen päättyi vuonna 1982, mutta Harvey Comics on julkaissut vielä 1990-luvulla satunnaisia julkaisuja.
Suomessa Tom ja Jerry seikkailivat Nakke Nakuttaja -lehdessä (myöhemmin vain Nakke) 1950-luvulta 1970-luvulle. Lehteä julkaisi Yhtyneet Kuvalehdet. Oman lehtensä kaksikko sai vuonna 1979 Semic Pressin julkaisemassa lehdessä. Nykyisin lehteä julkaisee Yhtyneet.
Sarjakuvissa Tuffyn nimenä oli yleensä Jami. Sarjakuvasta ilmestyi myös lyhytaikainen sivusarja Hiirimusketöörit, jossa kissa ja kaksi hiirtä olivat oikuttelevan kuninkaan sotureita. Tomia ja Jerryä piirtää Oscar Martin.
Televisio

Teatterissa esitetyn Tomin & Jerryn jälkeen kaksikosta on julkaistu useita animaatioelokuvia ja muutamia televisiosarjoja 1970-luvulta lähtien.
Televisio > Televisiosarjat

Tom and Jerry Show (1975–1977)
Tom and Jerry Comedy Show (1980–1982)
Tom & Jerry Kids (1990–1993)
Tom and Jerry Tales (2006–2008)
The Tom and Jerry Show (2014-)
Televisio > Elokuvat

Tom ja Jerry panevat kaupungin sekaisin (1993)
Tom ja Jerry: Taikasormus (2001)
Tom ja Jerry: Raketilla Marsiin (2004)
Tom and Jerry: The Fast and the Furry (2005)
Tom ja Jerry: Meren kauhut (2006)
Tom ja Jerry: Pähkinänsärkijä (2007)
Tom and Jerry Meet Sherlock Holmes (2010)
Tom ja Jerry ja Ozin velho (2011)
Tom and Jerry: Robin Hood and His Merry Mouse (2012)
Tom and Jerry's Giant Adventure (2013)
Tom ja Jerry: Kadonnut lohikäärme (2014)
Tom ja Jerry: Spy Quest (2015)
Tom ja Jerry ja velho Oz (2016)
Tom ja Jerry: Jali ja suklaatehdas (2017)
Tom & Jerry (2021)
Yllytysoikeudenkäynnit

Yllytysoikeudenkäynnit tarkoittavat Suomessa vuosina 1969–1970 käytyjä oikeudenkäyntejä, joissa oli syytettynä lukuisia siviilipalveluksesta evättyjä asevelvollisia palveluksesta kieltäytymään yllyttäneitä. Yllytysoikeudenkäynnit käynnistyivät Erik Schülleria vastaan nostetusta oikeudenkäynnistä yllytysrikoksesta. Schüllerin tukijat julkaisivat yllytyskirjelmänä, joka keräsi yli tuhat allekirjoitusta, minkä seurauksena myös lukuisia allekirjoittajia vastaan nostettiin oikeudenkäynti. Oikeudenkäynneissä langetettiin useita vankeus- ja sakkorangaistuksia, mutta suurin osa tuomioista kumottiin ylemmissä oikeusasteissa lainmuutoksen myötä ja loput syytetyistä armahdettiin. Yllytysoikeudenkäyntejä on pidetty Suomen 1960-luvun radikalismin huipentumana ja symbolina.
Tunnettuja yllytysoikeudenkäynneissä syytettyjä olivat muun muassa poliitikot Jörn Donner, Arvo Hautala, Tellervo M. Koivisto, Paavo Lipponen, Terho Pursiainen, Kaisa Raatikainen, Arvo Salo, Ulf Sundqvist, Ilkka Taipale ja Erkki Tuomioja; tutkijat Pekka Tarkka ja Kaarlo Tuori; kirjailijat Daniel Katz, Markku Lahtela, Pekka Lounela, Marja-Leena Mikkola, Eila Pennanen, Aku-Kimmo Ripatti, Hannu Salama ja Elvi Sinervo; näyttelijät ja ohjaajat Kalle Holmberg, Kaisa Korhonen, Pekka Laiho, Vesa-Matti Loiri, Eero Melasniemi ja Elina Salo, toimittajat Johan von Bonsdorff, Päivi Istala, Johannes Pakaslahti, Jertta Roos, Hannu Taanila ja Juha Virkkunen sekä muusikot Kaj Chydenius, Henrik Otto Donner ja M. A. Numminen. Syytettyjen oikeusavustajiin kuuluivat muun muassa Tarja Halonen, Kullervo Kemppinen, Matti Louekoski ja Matti Wuori.
Oikeudenkäyntien tausta

Yllytysoikeudenkäyntien taustalla oli 1960-luvulla radikaalien opiskelijoiden piirissä kehittynyt rauhanliike, jota edusti etenkin vuonna 1963 perustettu Sadankomitea. Sadankomiteassa ryhdyttiin kannattamaan aiemman uskonnollisiin ja eettisiin arvoihin perustuvan aseistakieltäytymisen sijasta järkiperäistä aseistakieltäytymistä eli tarkoituksenmukaisuuspasifismia, jossa kieltäytyminen nähtiin yhtenä välineenä pyrkimyksessä sotien lakkauttamiseen.
1960-luvulla aseistakieltäytymistä säänteli vuoden 1959 asevelvollisuuden täyttämisestä aseettomana annettu laki, joka mahdollisti kieltäytymisen uskonnollisin ja siveellisin perustein. Ylivoimainen valtaosa kieltäytyi uskonnollisella perusteella, ja heistä valtaosa oli Jehovan todistajia. Kieltäytymishakemusten hyväksymisestä tai hylkäämisestä päätti asevelvollisten tutkijatoimikunta. Kun asevelvollisuuslakia uudistettiin 1960-luvun lopulla, Sadankomitea pyrki vaikuttamaan siihen niin, että ensinnäkin laissa mahdollistettaisiin kieltäytyminen arvoperusteiden lisäksi myös tarkoituksenmukaisuusperusteilla ja toiseksi tutkijatoimikunta lakkautettaisiin. Näiden vaatimusten osalta uusi vuoden 1969 siviilipalveluslaki rajoittui kuitenkin vain nimimuutoksiin ilman sisällöllisiä muutoksia; siveellisen perusteen nimi vaihtui eettiseksi ja tutkijatoimikunnan nimi vakaumuksentutkintalautakunnaksi. Siviilipalveluslaki oli pettymys sadankomitealaisille ja johti jännittyneeseen tilanteeseen heidän keskuudessaan.
Yllytysoikeudenkäyntien aikaisen Suomen rikoslain 16 luvun yhdeksännessä pykälässä oli kriminalisoitu asevelvollisten houkutteleminen julkisesti jäämään pois kutsunnasta tai vakinaisesta palveluksesta taikka harjoitustilaisuudesta. Rangaistuksena oli vähintään yksi ja enintään seitsemän vuotta kuritushuonetta tai vähintään yksi vuosi vankeutta. Jos asianhaarat olivat erittäin lievät, rangaistuksena oli pykälän neljännen momentin mukaan sakko tai enintään vuosi vankeutta. Aseistakieltäytymiseen yllyttämistä ei ollut lainkaan säädetty rangaistavaksi muiden Pohjoismaiden rikoslaeissa, ja Länsi-Saksan rikoslaista kyseinen kohta poistettiin liittoutuneiden määräyksestä vuonna 1946.
Tapahtumakulku > Schüllerin puhe ja oikeudenkäynti

Yllytysoikeudenkäynteihin johtanut tapahtumasarja alkoi 11. helmikuuta 1969, kun oikeustieteen ylioppilas Erik Schüller piti Vanhalla ylioppilastalolla järjestetyssä keskustelutilaisuudessa puheen, jossa hän kehotti kaikkia vakaumuksentutkintalautakunnan hylkäämiä aseistakieltäytyjiä kieltäytymään asepalveluksesta lautakunnan päätöksestä huolimatta. Paikalla oli puolustuvoimien ja suojelupoliisin edustajia, joita Schüller kehotti tekemään rikosilmoituksen puheestaan. Näin myös tapahtui, ja 7. toukokuuta 1969 Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi Schüllerin julkisesti tapahtuneesta asevelvollisen houkuttelemisesta jäämään pois vakinaisesta palveluksesta vuodeksi ja kahdeksi kuukaudeksi vankeuteen. Sekä Scüller että tapauksen syyttäjä, joka vaati ankarampaa rangaistusta, valittivat asiassa Helsingin hovioikeuteen.
Tapahtumakulku > Yllytyskirjelmä

Schüllerin ympärille kerääntyi merkittävä määrä tukijoita, jotka päättivät julkaista Asevelvollisille aseistakieltäyttyjille -nimisen kirjelmän, jossa he toistivat Schüllerin kehotuksen. Kirjelmä keräsi parissa päivässä 122 allekirjoitusta, ja 14. huhtikuuta 1969 se julkistettiin Helsingin Sadankomitean lehdistötilaisuudessa sekä luovutettiin suoraan suojelupoliisille. Kirjelmästä myös laadittiin uusi versio Schüllerin oikeudenkäynnin alettua, ja syksyyn mennessä allekirjoituksia oli kertynyt pari tuhatta.
Tapahtumakulku > Oikeudenkäyntien alkaminen

Yllytyskirjelmä asetti viranomaiset vaikeaan asemaan. Keskusrikospoliisin päällikkö Pentti Ylösjoki leimasi aluksi allekirjoitusten keräilyn pelleilyksi, ja Helsingin syyttäjien esimies Paavo Somiska asetti kyseenalaiseksi, olivatko allekirjoittaneet edes syyllistyneet rikokseen. Suojelupoliisi kuitenkin teki asiasta rikosilmoituksen, ja myös oikeuskansleri Jaakko Enäjärvi määräsi keskusrikospoliisin tutkimaan yllytyksiä. 17. toukokuuta 1969 alkaen noin 300 allekirjoittajaa kutsuttiin poliisikuulusteluihin. Perusteet kuulusteltavien ja syytteeseen asetettujen henkilöiden valikoinnille olivat epäselvät, mutta kohteena olivat etenkin ne, joita pidettiin toiminnan organisoijina ja jotka tunnettiin 1960-luvun opiskelijaradikalismin kärkihahmoina.
Syytteiden käsittely alkoi Helsingin raastuvanoikeudessa 23. heinäkuuta 1969. Kaikki syytetyt myönsivät syyllistyneensä syytteessä tarkoitettuun tekoon, mutta syyttäjien puolustus kiisti, että teko olisi täyttänyt yllytysrikoksen tunnusmerkistön. Puolustus perusteli tätä yhtäältä sillä, että pykälässä tarkoitettu houkutteleminen viittasi vain konkreettisessa tilanteessa tapahtuvaan houkottelemiseen eikä abstraktiin kehotukseen, ja toisaalta sillä, että syyttäjät eivät olleet yllyttäneet kieltäytymään asevelvollisuudesta yleensä vaan vain yhdestä tavasta suorittaa asevelvollisuus. Koska syytetyt kuitenkin pitivät oikeudenkäyntejä luonteeltaan poliittisina, oikeudellisiin perusteluihin ei käytetty paljon aikaa vaan tilaa jätettiin syytettyjen poliittisluonteisille puheenvuoroille. Syytettyjen puheenvuoroissa toistuvia teemoja olivat lainsäädännön vanhentuneisuus, sananvapaus sekä oikeudenkäyntien ja ylipäätään tuomioistuinlaitoksen poliittisuus. M. A. Numminen jopa toi oikeussaliin kitaran ja yritti laulaa sen säestyksellä otteen Ihmisoikeuksien julistuksesta. Raastuvanoikeus yritti tuloksetta palauttaa kurin langettamalla sakkotuomioita puheenvuoroista, joissa arvosteltiin tuomioistuinta tai oikeudenkäytön poliittisuutta. Raastuvanoikeus katsoi ratkaisuissaan, että yllytysrikoksen tunnusmerkistö oli täyttynyt, mutta käytti hyväkseen mahdollisuutta vedota lieventäviin asianhaaroihin ja tuomita vankeuden tai kuritushuoneen sijasta sakkoihin. Kaikkien kohdalla raastuvanoikeus ei kuitenkaan katsonut olevan lieventäviä asianhaaroja, vaan langetti ankarampaa asteikkoa soveltaen vankausrangaistuksia esimerkiksi Erkki Tuomiojalle, Ilkka Taipaleelle ja Johannes Pakaslahdelle. Raastuvanoikeus ei yksilöinyt lieventävia asianhaaroja tai perustellut tekemiään erotteluja.
Seuraukset

Yllytysoikeudenkäynnit johtivat muutoksiin rikoslain yllytyspykälissä, mutta niiden varsinaista tavoitetta eli siivilipalveluslain muuttamista ei välittömästi saavutettu. Vakaumuksen tutkinnasta luovuttiin ja vakaumuksentutkintalautakunta lakkautettiin vasta vuonna 1985 säädetyllä väliaikaislailla, joka tuli voimaan vuonna 1987. Myös yllytysrikoksia koskevat pykälät poistettiin rikoslaista vuoteen 1991 mennessä.
Julkinen sana kommentoi yllytysoikeudenkäyntejä vaihtelevasti. Näihin aikoihin muuttumisvaiheessa ollut Helsingin Sanomat pyrki raivaamaan itselleen tilaa eräänlaisena Dagens Nyheterin suomalaisena vastineena tavoitteenaan kertoa asioista, joista oli totuttu vaikenemaan. Lehti antoi runsaasti palstatilaa yllyttäjien perusteluille ja seurasi oikeudenkäyntejä kaikkein valppaimmin. Myös SKDL:n pää-äänenkannattaja Kansan Uutiset ja TPSL:n Päivän Sanomat suhtautuivat aseistakieltäytyjiin hyvin ymmärtävästi. Vasemmiston lehdistä Suomen Sosialidemokraatin asenne yllytysoikeudenkäynteihin oli edellisiä selvästi pidättyvämpi. Suurista lehdistä kielteisimmin yllytysoikeudenkäynteihin suhtautuivat Kokoomuksen lehdet Uusi Suomi ja Aamulehti. Myös Suomen Maaseudun Puolueen Suomen Uutiset hyökkäsi kiivaasti yllyttäjiä vastaan.
Yllytysoikeudenkäynnit voimistivat oikeuslaitoksen arvostelua, joka kohdistui etenkin tuomarien poliittiseen puoluellisuuteen ja päätösten perustelemattomuuteen. Arvosteluun yhtyi myös presidentti Kekkonen. Oikeusministeriö asetti tuomioistuinlaitoksen uudistusta valmistelemaan Oikeuslaitostoimikunnan, joka ehdotti muun muassa tuomarivirkojen määräaikaistamista ja ylimpien tuomarien nimittämisen uskomista eduskunnalle, mutta ehdotukset eivät toteutuneet. Sen sijaan tuomioistuinten päätösten perustelu vähitellen parani.
Yllytysoikeudenkäynnit olivat 1960-luvun radikalismin viimeisiä voimannäyttöjä. Pian yllytysoikeudenkäyntien jälkeen rauhanliike ja radikaalien rivit ylipäätänsä jakautuivat reformisteihin ja vallankumouksellisiin taistolaisiin. Taistolaisiin siirtynyt Pakaslahti julkaisi jo keväällä 1970 Ylioppilaslehdessä Erik, ota ase! -nimisen artikkelin, jossa hän käytännössä kiisti oikeutuksen aseistakieltäytymiseltä ja yllytyskampanjalta.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Tapaus Schüller
Kai Kilpinen, Herkkäomatuntoiset pro gradu Helsingin yliopistosta
Younoussi Touré

| Younoussi Touré |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1941 Niodougou, Niafunkén piiri
Kuollut: 17. lokakuuta 2022 (81 vuotta)
Kansalaisuus:   Mali
Poliitikko
Asema:  Malin pääministeri 6/1992–4/1993
Koulutus:  École de formation technique de la Banque
Puoliso:  Alimata Traoré
Younoussi Touré (1. tammikuuta 1941 Niodougou, Niafunkén piiri – 17. lokakuuta 2022) oli malilainen poliitikko. Hän toimi maan pääministerinä vuosina 1992–1993.
Touré kävi koulunsa Niafunkéssa, Sévarén ja Katibougoun normaalikouluissa ja Askia Mohamedin lyseossa Bamakossa. Hän opiskeli taloustiedettä Dakarin yliopistossa ja Ranskan pankkikorkeakoulussa. Toure työskenteli Malin keskuspankin pääjohtajana vuosina 1983–1984 ja sen jälkeen Länsi-Afrikan keskuspankin BCEAO:n asiantuntijana.
Presidentti Alpha Oumar Konaré nimitti Tourén pääministeriksi kesäkuussa 1992. Hän joutui eroamaan opiskelijalevottomuuksien takia huhtikuussa 1993. Hänen seuraajakseen tuli Abdoulaye Sékou Sow.
Touré on toiminut Union pour la république et la démocratie -puolueen puheenjohtajana. Hänet valittiin Malin kansalliskokouksen varapuheenjohtajaksi vuonna 2007. Vuoden 2012 vallankaappauksen jälkeen hän toimi kansalliskokouksen puheenjohtajana.
Touré oli naimisissa entisen ministerin Alimata Traorén kanssa.
Totma

| Totma Тотьма |
| --- | --- |
 Suhonajoki ja Totma
 lippu:  vaakuna
 Vologdan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Totma
 Koordinaatit: 59°59′N, 42°46′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Vologdan alue
Piiri:  Totman piiri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  45,4 km²
Korkeus:  130 m
Väkiluku (2023):  8 647
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Totma (ven. То́тьма) on kaupunki Vologdan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Suhonajoen rannalla 217 kilometriä Vologdasta koilliseen. Asukkaita on 8 647 henkeä (vuonna 2023).
Vuonna 1137 mainitaan ensimmäisen kerran Todman pogosta, joka sijaitsi Suhonajoella lähellä Totmajoen suuta 16 kilometrin päässä nykyisestä kaupungista. Vuonna 1539 sen hävittivät Kazanin tataarit, minkä jälkeen asukkaat siirtyivät suolalähteiden ja suolankeittämöjen ympärille syntyneeseen esikaupunkiin. Vuonna 1554 perustettiin Vapahtajan (Spaso-Sumorinin) luostari, joka sai oikeuden käydä verotonta suolakauppaa. Suolankeittämöjen ympärille kehittyi alueen taloudellinen ja hallinnollinen keskus Usolje eli Sol-Totemskaja. 1500–1600-luvulla paikkakunta oli huomattava suolan tuotannon ja Vienanmeren kaupan keskus. 1600–1700-luvulla paikalliset kauppiaat kävivät laajaa kauppaa Siperian kanssa. 1700-luvun loppupuolella he varustivat 20 retkikuntaa Alaskaan. Totmassa syntynyt I.A. Kuskov perusti vuonna 1812 venäläisen Fort Rossin siirtokunnan nykyisen San Franciscon lähelle.
Vuonna 1780 Totmasta tuli samannimisen Vologdan läänin kihlakunnan keskus. Uusien kauppareittien takia sen talouselämä kuihtui. 1800-luvulla kaupungista tuli poliittisesti epäluotettavien henkilöjen karkotuspaikka. Totmassa olivat karkotettuina mm. narodnikki Pjotr Lavrov, kirjailija Vladimir Korolenko ja Anatoli Lunatšarski.
Nykyään Totmassa on puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta sekä pellavanjalostuslaitos. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1793 rakennettu Kristuksen syntymän kirkko, Rybatšja slobodan Kolminaisuuden kirkko (1772), Ylösnousemuksen kirkko (1743) Varnitsyn esikaupungissa sekä koristeelliset puiset asuintalot. Vuonna 1915 perustettu kotiseutumuseo esittelee seudun rikasta käsityöperinnettä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Totma Wikimedia Commonsissa
Totman piirin sivusto (venäjäksi)
Totman nähtävyyksistä kertova sivu (venäjäksi)
Totuudenkantaja

Totuudenkantaja tarkoittaa filosofiassa sellaista entiteettiä, joka voi olla tosi tai epätosi eikä mitään muuta. Totuudenkantajat ovat niitä totuuksia, joita totuudentekijät tekevät todeksi. Mahdollisia totuudenkantajia ovat esimerkiksi väittämät, ideat, uskomukset, teoriat, intuitiot, arvostelmat, lauseet ja puhetoimitukset.
Filosofit ovat kuitenkin erimielisiä siitä, mitkä näistä luetaan totuudenkantajien joukkoon, tai onko niitä lainkaan olemassa, tai ovatko ne totta vain johdetussa merkityksessä. Esimerkiksi koska sellainen lause kuin ”X on totta” riippuu lauseen ”X” olemassaolosta, sitä voidaan pitää totena vain johdetussa merkityksessä. D. M. Armstrongin mukaan väittämät ovat keskeisimpiä totuudenkantajia, ja muut ehdotetut vaihtoehdot ovat totuudenkantajia vain siksi, että niillä on joku suhde joihinkin väittämiin.
Armstrongin kannan mukaan totuudet ovat siis tosia väittämiä ja epätotuudet epätosia väittämiä. Mentaaliselta kannalta väittämät ovat uskomusten ja ajatusten intentionaalisia objekteja ja kielelliseltä kannalta lausumien intentionaalisia objekteja. Väittämä on abstraktio jostain uskomuksista sekä uskomuksen sisältö, joka tekee uskomuksesta sen tietyn uskomuksen, joka se on.
Nykyaikaisessa filosofisessa keskustelussa totuudenkantajaa ei koskaan sovelleta henkilöön tai joukkoon henkilöitä. Sen sijaan termiä sovelletaan edellä mainittuihin entiteetteihin, koska niiden katsotaan olevan tarpeeksi täsmällisiä, jotta niitä voidaan analysoida lähemmin siltä osin, ovatko ne totta vai eivät. Fiktionaaliset ilmaisut luetaan yleensä epätosiksi, jos ne tulkitaan kirjaimellisesti, mutta niiden voidaan sanoa kantavan totuutta omalla tavallaan, jos ne tulkitaan sopivasti.
Aiheesta muualla

Rojszczak, Artur & Smith, Barry: Truthmakers, Truthbearers and the Objectivity of Truth (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Truthbearer
Käännös suomeksi
Toiminnantarkastus

Toiminnantarkastus on Suomessa asunto-osakeyhtiöissä ja rekisteröidyissä yhdistyksissä vuodesta 2010 alkaen käytössä oleva yhteisön talouden ja hallinnon tarkastusmenetelmä, jonka tarkoituksena on korvata entinen maallikkotilintarkastajien suorittama ei-ammattimainen tilintarkastus. Tällaisen maallikkotarkastajan uusi nimitys on toiminnantarkastaja.
Toiminnantarkastus asunto-osakeyhtiöissä

Asunto-osakeyhtiöiden toiminnantarkastuksesta säädetään heinäkuussa 2010 voimaan tulleessa asunto-osakeyhtiölaissa. Sen mukaan asunto-osakeyhtiössä on oltava toiminnantarkastaja, jos sillä ei ole tilintarkastajaa ja yhtiöjärjestyksessä ei toisin määrätä. Toiminnantarkastajan valitsee yhtiökokous. Toiminnantarkastusta koskevia säännöksiä sovelletaan sellaisen tilikauden tarkastukseen, joka alkaa 1.7.2010 tai myöhemmin.
Toiminnantarkastus asunto-osakeyhtiöissä > Toiminnantarkastajan valinta

Yhtiökokouksen on valittava toiminnantarkastaja, jos yhtiössä ei ole asunto-osakeyhtiölain, tilintarkastuslain, yhtiöjärjestyksen määräyksen tai yhtiökokouksen erikseen tekemän päätöksen perusteella KHT-tai HTM-tilintarkastajaa. Yhtiöjärjestyksessä voidaan kuitenkin määrätä, että yhtiössä ei ole toiminnantarkastajaa.
Jos valitaan vain yksi toiminnantarkastaja, lisäksi on valittava ainakin yksi toiminnantarkastajan sijainen. Sijaiseen sovelletaan toiminnantarkastajasta annettuja säädöksiä.
Toiminnantarkastus asunto-osakeyhtiöissä > Toiminnantarkastajan valinta > Vanhat yhtiöjärjestysmääräykset

Yhtiö, jonka yhtiöjärjestyksessä määrätään tilintarkastajasta (mainitsematta erityisesti hyväksyttyä tilintarkastajaa , auktorisoitua tilintarkastajaa tai KHT-, HTM- tai JHTT-tilintarkastajaa) ja joka ei ole lain perusteella velvollinen valitsemaan ammattitilintarkastajaa, voi valita joko tilintarkastuslaissa tarkoitetun tilintarkastajan tai toiminnantarkastajan.
Laissa: Jos asunto-osakeyhtiöllä ei ole lain perusteella velvollisuutta valita tilintarkastuslaissa (459/2007) tarkoitettua tilintarkastajaa, yhtiöjärjestykseen ennen tämän lain voimaantuloa otettujen tilintarkastajaa ja tilintarkastusta koskevien määräysten perusteella yhtiön on valittava toiminnantarkastaja tai tilintarkastuslaissa tarkoitettu tilintarkastaja ja tilintarkastusta koskevien yhtiöjärjestyksen määräysten katsotaan koskevan tilintarkastusta ja toiminnantarkastusta.
Yhtiö, joka on velvollinen valitsemaan tilintarkastuslaissa tarkoitetun tilintarkastajan ja jonka yhtiöjärjestyksessä määrätään useammasta tilintarkastajasta, voi valita toiseksi tarkastajaksi toiminnantarkastajan. Yhtiö voi siis valita joko kaksi tilintarkastajaa tai yhden tilintarkastajan ja yhden toiminnantarkastajan.
Laissa: Vastaavasti toiminnantarkastajan voi valita toiseksi tarkastajaksi yhtiö, joka on velvollinen valitsemaan tilintarkastajan ja jonka yhtiöjärjestykseen on otettu ennen tämän lain voimaantuloa määräys useammasta tilintarkastajasta.
Yhtiö, joka ei ole velvollinen valitsemaan tilintarkastuslaissa tarkoitettua tilintarkastajaa ja jonka yhtiöjärjestyksessä määrätään useammasta tilintarkastajasta, voi valita tarkastajiksi kaksi tilintarkastajaa tai yhden tilintarkastajan ja yhden toiminnantarkastajan tai kaksi toiminnantarkastajaa. Kaksi tarkastajaa on kuitenkin valittava.
Yhtiön, jossa yhtiöjärjestyksen nimenomaisen määräyksen mukaan ei tarvitse valita tilintarkastajaa, ei tarvitse valita myöskään toiminnantarkastajaa.
Laissa: Jos yhtiöjärjestykseen ennen tämän lain voimaantuloa otetun määräyksen perusteella yhtiöllä ei ole velvollisuutta valita tilintarkastajaa, yhtiö ei ole velvollinen valitsemaan toiminnantarkastajaa.
Yllä olevat säännökset koskevat vain sellaisia yhtiöjärjestyksiä ja niiden määräyksiä, jotka on rekisteröity ennen uuden asunto-osakeyhtiölain voimaantuloa eli ennen 1. heinäkuuta 2010.
Toiminnantarkastus asunto-osakeyhtiöissä > Toiminnantarkastajan valinta > Toimikausi

Toiminnantarkastajan toimikausi päättyy (ja uuden toiminnantarkastajan toimikausi alkaa) uuden toiminnantarkastajan valinnasta päättävän varsinaisen yhtiökokouksen lopussa. Yhtiöjärjestyksessä tai uutta toiminnantarkastajaa valittaessa voidaan kuitenkin määrätä toisenlaisesta toimikaudesta, joko määräaikaisesta tai toistaiseksi jatkuvasta.