stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
August Edvard Rydman

August Edvard Rydman (27. marraskuuta 1864 Liminka – 23. joulukuuta 1915 Kotka) oli suomalainen juristi ja Kotkan pormestari.
Rydmanin vanhemmat olivat kruununvouti August Johan Rydman ja Ida Agata Sandberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yksityislyseosta 1884 ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon 1889. Rydman sai varatuomarin arvon 1892.
Rydman oli Oulussa valtuuston sihteerinä 1892, Kotkassa kaupunginkasöörinä, kaupunginkamreerina ja valtuuston sihteerinä vuodesta 1892, oikeusneuvosmiehenä vuodesta 1894, vt. pormestarina 1903–1904 sekä vakinaisena pormestarina 1904–1906. Tämä jälkeen Rydman toimi Kotkan rahatoimikamarin puheenjohtajana sekä valtuuston sihteerinä ja harjoitti  myös laajaa asianajotointa. Rydman kuoli sydänkohtaukseen joulun alla 1915.
Rydman harrasti metsästystä ja hän ansioitui suomenajokoirarodun jalostajana.
Rydman oli naimisissa vuodesta 1892 Anna Westerlundin kanssa.
August Edvard Gustavson

August Edvard Gustavson (12. marraskuuta 1820 Hamina – 9. joulukuuta 1890 Tbilisi) oli suomalainen Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Gustavsonin vanhemmat olivat rovasti Johan Henrik Gustavson ja Hedvig Gustafva Rosenström (Bergman) ja puoliso vuodesta 1865 Sofia Lindgren. Gustavson tuli oppilaaksi Haminan kadettikouluun 1836 ja sieltä 1846 valmistuttuaan ylennettiin vänrikiksi ja määrättiin palvelukseen 23. raskaaseen ratsastavaan tykistöpatteriin. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin Kaukasian krenatööritykistöprikaatiin, missä hän osallistui sotaan vuoristoheimoja vastaan 1847–1852. Gustavson ylennettiin aliluutnantiksi 1849 ja luutnantiksi 1851. Krimin sotaan hän osallistui 1854–1855 ja yleni sodan aikana alikapteeniksi. Kapteeniksi Gustavson ylennettiin 1858. Hänet komennettiin 23. tykistöprikaatin kevyen varikon komentajaksi 1863 ja ylennettiin vuoden lopulla everstiluutnantiksi. 39. tykistöprikaatin kevyen varikon päälliköksi hänet määrättiin 1864, merkittiin seuraavana vuonna kenttätykistön upseeriluetteloihin ja määrättiin armeijan vaatetusvarusvaraston ylitarkastajaksi Petrovskiin Saratovin kuvernementtiin. Everstiksi 1867 ylennettynä Gustavson siirrettiin 1875 armeijan vaatetusvarusvaraston ylitarkastajaksi Tbilisiin. Hän toimi tehtävässä marraskuuhun 1890 asti, jolloin sai eron sotapalveluksesta kenraalimajurina.
Sammas (täsmennyssivu)

Sammas voi tarkoittaa seuraavia:
Sammas, hiivasienen aiheuttama suun tulehdus
Sammas (murteissa), pylväs, tolppa, rajakivi, rajapatsas, rajapyykki
Sammas, myyttisen Sammon nimitys
Sammas, suomalainen yhtye
Vabadussõja võidusammas, Viron Vapaussodan voitonpatsas
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Sammas”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Anita Konkka

Anita Konkka Helsingin kirjamessuilla 2009.
Anita Helena Konkka (s. 5. helmikuuta 1941 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Konkan teosten aiheina ovat usein unet ja niiden tulkinta. Hän on kirjoittanut myös inkeriläisten kohtaloista Neuvostoliitossa romaaneissaan Samaa sukua ja Musta passi.
Elämä

Anita Konkan vanhemmat olivat inkeriläissyntyinen kirjailija Juhani Konkka ja taidemaalari Anja Konkka. Konkka opiskeli Helsingin yliopistossa 1962–1982. Hän kirjoitti kirjallisuuskritiikkiä Ylioppilaslehteen 1963–1968 ja Suomen Sosialidemokraattiin 1968–1972. Konkka työskenteli myös 50 vuotta rakentamisen historiaa -julkaisun toimitussihteerinä 1982–1984 ja kirjoitti  Rakennustekniikka-lehteen freelancerina 1985–1986.
Konkan esikoisteos on vuodelta 1970 oleva romaani Irti, joka kuvaa avioeroa naisen näkökulmasta. Konkan romaani Hullun taivaassa oli Finlandia-palkintoehdokkaana ja sai Valtion kirjallisuuspalkinnon vuonna 1989. Teos on käännetty englannin ja venäjän kielille. Teokset Halujen puutarha ja Musta passi ovat olleet Runeberg-palkintoehdokkaina.
Teoksia

Irti, romaani.  WSOY 1970
Tytär, romaani.   Tammi 1983
Samaa sukua, romaani.   Tammi 1985
Talvi Ravennassa, romaani.   Tammi 1986
Hullun taivaassa, romaani.   Tammi 1988
Kolme muistikirjaa, romaani.   Tammi 1990
Halujen puutarha, romaani.   Tammi 1992
Nainen unen peilissa,  unia ja unientulkintaa.  Tammi 1993
Yliopiston puutarhassa, radiokuunnelma.  1994
Johanneksen tunnustukset, romaani.  Tammi 1995
Rakkaus, kestava kiusaus, romaani.  Tammi 1997
Naisten kokous, radiokuunnelma.   1998
Puuseppää aina tarvitaan, radiokuunnelma.  2000
Musta passi, romaani.  Tammi 2001
Unennäkijän muistelmat. Teos 2014
Teoksia > Antologioita

Zhena kotoroja umela letat. (toim. G.G. Skortsova). Inka 1993
Äiti meitä hyvin ruokki. (toim. Leena Reiman). Kääntöpiiri 1994
Shakespearen sisarpuolet. (toim. Sara Heinämaa ja Päivi Tapola.) Kääntöpiiri 1994
Helsinki: a literary companion. (toim. Hildi Hawkins ja Soila Lehtonen. SKS 2000
Europaexpress:Ein literariches Reisebuch. (Thomas Wohlfart und Christiane Lange). Eichborn Verlag 2001
Isät ja tyttäret. (toim. Sara Heinämaa ja Päivi Tapola). Tammi 2004
Kissat kertovat.(toim. Sinikka Salokorpi). Helmi-kustannus 2005
Kirjailijan työmaat. toim. Kari Levola). Tammi 2007
Finskogo jumora. ( toim. Taissia Djafarova). Kurg 2007
Best European Fiction 2011. (toim. Aleksandar Hemon). Dalkey Archive Press 2010
Palkintoja ja tunnustuksia

Valtion kirjallisuuspalkinto 1989
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon palkinto 1992
taiteilijaeläke 2007
Kirjallisuutta

Ingström, Pia: Modersmord, fadersmord och skam. Hufvudstadsbladet, 30.12.2014, s. 18–19.
Aiheesta muualla

Anita Konkan blogi Sanat: Sanoja kirjoista ja kirjoittamisesta
Anita Konkan blogi Kirjailijan päiväkirja
↑  Kaikki tai­tei­li­ja­eläk­keen saajat. Kaleva, 18.4.2007.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 4.8.2024.
Arturo Merino Benítezin lentoasema

Kommodori Arturo Merino Benítezin kansainvälinen lentoasema on Chilen vilkkain lentoasema, joka sijaitsee Santiago de Chilen keskustan länsipuolella Pudahuelin kunnassa. Sinne lentävät lentoyhtiöt Aerolinea principal, AeroMéxico, Air France, American Airlines, LAN Airlines, LAN Perú.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arturo Merino Benítezin lentoasema Wikimedia Commonsissa
Sammalvaleskorpionit

| Neobisiidae |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Leukakoukulliset Chelicerata
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Lahko::  Valeskorpionit Pseudoscorpionida
Yläheimo::  Neobisioidea
Heimo::  Sammalvaleskorpionit Neobisiidae  Chamberlin, 1930
Katso myös
   Sammalvaleskorpionit Wikispeciesissä   Sammalvaleskorpionit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sammalvaleskorpionit (Neobisiidae)  on valeskorpioneihin kuuluva hämähäkkieläinten heimo.  [lähde? ]
Sammalvaleskorpionit ovat hyvin pieniä, vain 1-5 mm:n pituisia. Niillä on yleensä 4 silmää, mutta luolissa asuvilla lajeilla niitä voi olla vähemmän, tai silmiä ei ole ollenkaan. Sammalvaleskorpionien väritys vaihtelee oliivinruskeasta tummanruskeaan ja siinä voi olla punaisia, keltaisia tai kermanvaaleita vivahteita. Raajat ovat usein hieman vihertävät ja nilkoissa on 2 jaoketta. Molempien pedipalpien saksissa on myrkkyrauhanen kiinteässä terässä. Kun sammalvaleskorpioni on lamauttanut saaliin, se repii sen kappaleiksi suurilla leuoillaan. [lähde? ]
Ari Raukko

Ari Raukko (s. 21. toukokuuta 1963) on harjavaltalaissyntyinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän pelasi vuosina 1984–1992 Rauma Admiralsissa pelinrakentajana. Hän voitti hallimestaruuden 1991. Hän on myös vaikuttanut Rauman Sea City Stormissa muun muassa valmentajana vuosina 2002–2004.
Aiheesta muualla

Sea City Storm:n historia
Arturo Pomar

Arturo Pomar vuonna 1972.
Arturo Pomar Salamanca (1. syyskuuta 1931 – 26. toukokuuta 2016 Barcelona) oli espanjalainen shakinpelaaja. Hän menestyi alallaan jo lapsena ja sai opetusta Aleksandr Alehinilta.
Pomar sai shakin suurmestarin arvonimen vuonna 1962. Hän voitti seitsemästi Espanjan-mestaruuden (1946, 1950, 1957, 1958, 1959, 1962, 1966).
Pomar edusti kahteentoista otteeseen Espanjaa shakkiolympialaisissa.
Aiheesta muualla

Arturo Pomar ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Sejm 1767

Venäjän keisarikunnan Varsovan-suurlähettiläs prinssi Nikolai Vasiljevitš Reprin, tuntemattoman taidemaalarin öljyvärimaalaus.
Sejm oli Puolan valtiopäivät vuosina 1767–1768. Niistä käytettävä nimitys (Reprinin sejm, puolaksi sejm Repninowski) tulee siitä, että vastauksena edelliseen sejmiin Venäjä keisarikunnan prinssi ja kenraalimajuri Nikolai Reprin ajoi Puolan kuningaskunnan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan valtiopäivillä määrätietoisesti Venäjän keisarikunnan etua. Nikolai Reprinin tavoitteena oli estää Puolan yleensä venäläismielisenä valitun Stanislaus II Poniatowskin edeltäneissä sejmeissä 1764–1766 ajamia tavoitteita vahvistaa keskusvaltaa. Kehitys johti vähitellen Barin konfederaation kapinaan ja Puolan ensimmäiseen jakoon.
Sejde Abrahamsson

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 24. tammikuuta 1998
Syntymäpaikka: Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seura
Seura: Hammarby IF Fotboll
Sejde Abrahamsson (s. 24. tammikuuta 1998) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa tällä hetkellä Hammarby IF Fotbollia.
Käännös suomeksi
Atsuyoshi Furuta

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Atsuyoshi Furuta
Syntymäaika: 27. lokakuuta 1952 (ikä 71)
Syntymäpaikka: Hiroshima, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 174 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1975–1984 | Mazda |  |
Maajoukkue
| 1971–1978 | Japani | 32 (0) |
Atsuyoshi Furuta (jap. 古田 篤良, Furuta Atsuyoshi; s. 27. lokakuuta 1952 Hiroshima) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Furuta debytoi Japanin maajoukkueessa elokuussa 1971. Hän on pelannut 32 maaottelua.
Aiheesta muualla

National Football Teams
Anna Laura Braghetti

Anna Laura Braghetti (s. 3. elokuuta 1953 Rooma) on italialainen kommunisti, entinen terroristi ja Punaisten prikaatien jäsen, joka osallistui muun muassa Aldo Moron kidnappaukseen ja murhaan. Braghetti omisti sen kerrostaloasunnon, jossa Moro vuoden 1978 keväällä oli Punaisten prikaatien vankina elämänsä viimeiset 55 päivää. Braghetti, joka oltuaan monta vuotta vankilassa, liittyi niin sanottuihin ”katujiin” (”pentiti”) on omaelämäkerrassaan, Il prigioniero (”Vanki”), yksityiskohtaisesti selvittänyt "kansan vankilan" arkipäivien rutiinit ja tapahtumien kulun.
Varhaiset vuodet ja prikaateihin liittyminen

Braghetti oli vain viisivuotias kun hänen äitinsä kuoli auton yliajamana ollessaan menossa työpaikalleen. Isä ei koskaan avioitunut uudestaan vaan kasvatti tyttärensä ja tämän veljen Sandron yksin, saaden kuitenkin aina tarvittaessa apua sisariltaan.
Braghetti otti aikaisin kantaa ajan myrskyisässä sisäpolitiikassa, asettuen porvarillisesta taustastaan huolimatta vasemmistoaktivistien riveihin. Hän oli jo teini-ikäisenä mukana järjestämässä mielenosoituksia ja muuta poliittista toimintaa koulussaan. Poliittisen toiminnan vuoksi opinnot keskeytyivät vuonna 1974, jolloin hän liittyi äärivasemmistolaisen Lotta continua -järjestön jäseneksi. Braghetti oli lyhyen ajan myös kommunistipuolueen (PCI) jäsen. Hänet värväsi vuonna 1977 Punaisten prikaatien apujäseneksi silloinen poikaystävä Bruno Seghetti, joka itse oli jo vakinainen jäsen (”regolare”).
Braghettin värvääminen oli osa Aldo Moron kidnappauksen valmisteluja. Kun Moron kidnappausta suunniteltaessa päädyttiin siihen, että häntä pidettäisiin vankina tavallisessa kerrostaloasunnossa Roomassa, Punaisten prikaatien johto päätti, että tämän asunnon virallisina asukkeina täytyisi olla pariskunta, josta kumpikaan ei saanut olla prikaatien vakinainen jäsen eikä muutenkaan poliisin hyvin tuntema. Prikaatien toimeenpanevan komitean jäsen Mario Moretti antoi Braghettille tehtäväksi sopivan asunnon ostamisen ja antoi hänelle tähän tarkoitukseen 50 miljoonaa liiraa. Braghetti osti heinäkuussa 1977 asunnon Maglianan kaupunginosassa, viisikerroksisen talon alimmassa kerroksessa, osoitteessa via Camillo Montalcini.
Asuntoon muutti Braghettin lisäksi hänen miehenään, väärällä nimellä Luigi Altobelli ja ammatilla (insinööri) esiintyvä Germano Maccari, jonka Braghetti tunsi hyvin ennestään Centocellen kaupunginosan vasemmistoryhmien kokouksista, Myöhemmin syksyllä asuntoon saapui vielä yksi uusi asukki, vakinainen prikaatilainen Prospero Gallinari, joka oli saman vuoden tammikuussa karannut Trevison vankilasta. Braghetti ja Maccari tekivät kaikkensa vaikuttaakseen ulospäin aivan tavalliselta työtätekevältä parilta. He lähtivät asunnosta aikaisin aamulla ja palasivat myöhään iltapäivällä. Braghetti oli oikeastikin kokopäivätöissä eikä kukaan hänen työkavereistaan tiennyt muutosta mitään, vaan kaikki luulivat, että hän edelleen asui isältään perimässä asunnossa via Laurentina-kadulla Gallinari rakensi via Camillo Montalcinin asuntoon salaseinän ja sen taakse äänieristetyn sellin jossa Moroa sittemmin pidettiin vankina. Braghetti ymmärsi tietysti tästä että oli suunnitteilla ihmisryöstö, mutta hänelle kerrottiin vasta kymmenen päivää ennen suunnitelman toimeenpanoa että kyseessä oli Aldo Moro.
Aldo Moron vartijana

Braghetti onnistui Aldo Moron lähes kaksi kuukautta (16. maaliskuuta-9. toukokuuta) kestäneen vankeuden aikana keväällä 1978 antamaan ulospäin kuvan täysin normaalista elämäntyylistä, eikä kukaan osannut epäillä häntä mistään rikollisesta toiminnasta. Hänen ollessaan töissä Mario Moretti saapui lähes joka päivä asuntoon kuulustellakseen Moroa. Gallinari, jonka kanssa Braghetti oli aloittanut suhteen, ei tietenkään etsintäkuulutettuna voinut poistua asunnosta poliisien etsiessä Moron vankilaa ympäri Roomaa, Työpäivän päätyttyä Braghetti ajoi omistamallaan autolla (sama jolla Moro oli kuljetettu vankilaansa) ostoksille kauppoihin, kaupunginosissa joissa häntä ei tunnettu. Kun Moro murhattiin 9. toukokuuta, via Camillo Montalcinin maanalaisessa pysäköintihallissa sijaitsevassa autotallissa, Braghettin tehtävänä oli seisoa vartiossa ulkopuolella ja harhauttaa paikalle mahdollisesti saapuvia sivullisia niin äänekkäästi, että myös Moron autotalliin vieneet Moretti ja Maccari kuulisivat portin läpi että joku oli tullut pysäköintihalliin.
Moron vartijoista Braghetti ja Maccari kuuluivat molemmat prikaatien pieneen sisäiseen vähemmistöön, joka avoimesti vastusti Moron tappamista. Apujäseninä heillä ei kuitenkaan ollut äänioikeutta ja vakinaisista prikaatilaisista tiettävästi vain kaksi, Valerio Morucci ja Adriana Faranda äänestivät Moron tappamista vastaan. Braghetti ei kuitenkaan tehnyt samaa päätöstä kuin Maccari, joka ei Moro-operaation päätyttyä enää lainkaan osallistunut Punaisten prikaatien toimintaan. Braghetti ilmoitti haluavansa vakinaiseksi jäseneksi ja hänet hyväksyttiinkin sellaiseksi. Jo 19. syyskuuta 1978 hän jätti ansiotyönsä siirtyäkseen maanalaiseen toimintaan uudella henkilöllisyydellä ja peitenimellä Camilla. Myöhemmin samana syksynä hänen asuntonsa myytiin. Se että Aldo Moro oli ollut siellä vankina paljastui viranomaisille vasta 1982.
Vakinaisena prikaatilaisena

Braghetti osallistui vakinaisena pariin Punaisten prikaatien isompiin operaatioihin. Hän osallistui muun muassa 3. toukokuuta 1979 kristillisemokraattien Latiumin alueen päämajaan tehtyyn hyökkäykseen Roomassa. Noin 12-15 aseistautunutta prikaatilaista valtasi hetkeksi rakennuksen eräänlaisena osoituksena siitä, että heiltä ei voinut olla turvassa missään. Juuri prikaatilaisten poistuessa rakennuksesta paikalle saapui poliisiauto ja alkoi tulitaistelu, jossa kaksi poliisia sai surmansa ja yksi haavoittui. Braghetti ampui Beretta M12 -konepistoolinsa lippaan (40 ammusta) tyhjäksi, mutta ei jälkeenpäin osannut sanoa, osuiko hän kehenkään, koska hänen lisäkseen useat muut prikaatilaiset ampuivat samanaikaisesti poliisiautoa kohti.
Kristillisdemokraattinen poliitikko ja lakitieteen dosentti Vittorio Bachelet ammuttiin 12. helmikuuta 1980 La Sapienza-yliopiston kampuksella. Silminnäkijöiden mukaan ampuja oli pistoolilla aseistautunut nainen, joka ampui useita laukauksia lähietäisyydeltä. Braghetti tunnusti myöhemmin olleensa tämä ampuja ja että paikalla oli hänen lisäkseen ollut taustavarmistajana Bruno Seghetti.
Pidätys

Kun poliisit pidättivät Braghettin 27. toukokuuta 1980, hänen seurassaan oli kaksi muuta tunnettua prikaatilaista, Salvatore Ricciardi ja Antonio Zanetti. Braghettilta löytyi kaksi käsiasetta, Walther P38 ja Heckler & Koch P9S. Braghetti noudatti prikaatien normaalia käytäntöä pidätysten yhteydessä myöntäen olevansa Punaisten prikaatien jäsen ja näin ollen oman näkemyksensä mukaan poliittinen vanki, eikä sen jälkeen vastannut mihinkään kysymyksiin. Hänet julistettiin välittömästi vangituksi ja vietiin Civitavecchian vankilaan odottamaan oikeudenkäyntiä.
Oikeudelliset seuraukset ja prikaatien jälkeinen elämä

Braghetti tuomittiin 28. tammikuuta 1983 elinkautiseen vankeuteen, ja hän kärsi rangaistustaan aluksi edellisenä vuonna avatussa uudessa naisvankilassa Vogherassa. Vankila kuitenkin suljettiin jo 1988 muiden muassa Amnesty Internationalin vaatimuksesta, koska sen olosuhteita pidettiin epäinhimillisinä. Braghetti siirrettiin kotikaupunkiinsa Rebibbian vankilaan. Siellä hänet sijoitettiin jostain syystä samaan selliin kuin eräs hänen poliittisista vihollisistaan, uusfasisti Francesca Mambro, joka myös istui elinkautista useista murhista ja oli niiden lisäksi epäiltynä muun muassa osallisuudesta Bolognan pommi-iskuun. He ystävystyivät poliittisista erimielisyyksistä huolimatta ja kirjoittivat jopa yhdessä kirjan. Braghettin luona vankilassa vieraili hänen tätiensä lisäksi jesuiitta Adolfo Bachelet, hänen murhaamansa Vittorio Bacheletin veli. Tämä oli veljensä perheenjäsenten tavoin valmis antamaan Braghettille anteeksi, ja heidän välilleen kehittyi elinikäinen ystävyys. Braghettin mukaan tämä ”suuri sielu” osoitti hänelle tien uuteen elämään. Bacheletin perhe olisi halunnut Braghettin olevan läsnä Adolfon hautajaisissa vuonna 1996, mutta hän ei mennyt, koska pelkäsi läsnäolonsa aiheuttavan monille tuskaa ja pahaa mieltä. Omaelämäkerrassaan Braghetti ilmaisee katuvansa syvästi, että oli ideologisista syistä murhannut ihmisen, jota ei vihannut eikä edes tuntenut.
Braghetti ja Prospero Gallinari vihittiin 21. elokuuta 1981 Palmin vankilassa, jossa Gallinari oli tutkintavankeudessa. Aviopari tapasi vain yhden kerran vihkimisen jälkeen, vuonna 1985 toisen (viidestä) Moron tapausta käsittelevän oikeudenkäynnin yhteydessä. Braghetti kertoo omaelämäkerrassaan, että rakkaus päättyi siihen tapaamiseen, koska Gallinari oli muuttunut olemukseltaan täysin toiseksi ja tuntemattomaksi ihmiseksi: "jopa hänen tuoksunsa oli muuttunut".
Braghetti sai vuonna 1995 niin sanotun osavapauden (”semilibertà”), jonka ansiosta hän sai poistua päiväaikaan vankilasta töihin. Suoritettuaan elinkautistuomiostaan 22 vuotta hän pääsi vuonna 2002 ehdonalaiseen vapauteen.
Sejanus

Tiberiuksen lyöttämä roomalainen as, jonka kääntöpuolella juhlistetaan konsuli Sejanusta.
Sejanus (lat. Lucius Aelius Seianus, 20 eaa. – 18. lokakuuta 31 jaa.) oli roomalainen sotilas ja keisari Tiberiuksen luotettuna jonkin aikaa yksi Rooman vaikutusvaltaisimmista miehistä.
Sejanus syntyi Etrurian Volsiniissa (nykyinen Bolsena) ritarisäätyiseen perheeseen. Hänen isänsä Lucius Seius Strabo oli keisari Augustuksen hallintokaudella pretoriaanikaartin prefekti. Sejanuksesta tuli itsestäänkin pretoriaanien prefekti isänsä rinnalle Tiberiuksen noustua valtaistuimelle 14. Vuonna 15, kun hänen isänsä lähetettiin Egyptiin käskynhaltijaksi, Sejanus yleni koko pretoriaanikaartin komentajaksi.
Sejanuksen vaikutusvalta kasvoi Tiberiuksen pojan Drusuksen kuoleman (23 jaa.) jälkeen ja vahvistui entisestään, kun keisari vetäytyi vuonna 27 osin hänen ehdotuksestaan syrjäiselle Caprille. Lopulta konsulina hänen asemansa pääkaupungissa oli hyvin vahva. Hän ei kuitenkaan onnistunut tavoitteessaan saada Tiberiukselta lupaa avioitua Drusuksen lesken, Germanicuksen sisaren Livian kanssa. Tiberiuksen epäilykset salaliitosta prinsipaattia vastaan heräsivät, kun keisarin veljen leski ja Marcus Antoniuksen tytär Antonia varoitti tätä Sejanuksen aikeista. Sejanus vangittiin, tuotiin senaatin eteen ja teloitettiin. Henkivartiokaartin päällikkyys siirtyi Macrolle.
Tutkijat eivät kuitenkaan ole yksimielisiä siitä, oliko Sejanuksen tavoitteena nousta keisariksi vai tulkitsiko hän väärin Tiberiuksen häntä kohtaan osoittaman luottamuksen. Joka tapauksessa salaliittoa käytettiin aseena myös asiaan sekaantumattomien tahojen lyömisessä, ja Sejanuksen häviö käynnisti Tiberiuksen hallinnon loppukauden kestävät puhdistukset, joissa senaatti menetti asemiaan prinsipaatin hyväksi. Sejanuksen perintönä pretoriaanikaarti oli tulevien keisarien aikana nouseva entistä keskeisempään asemaan keisarintekijänä.
Sejanuksesta ovat kirjoittaneet erityisesti historioitsijat Dio Cassius, Tacitus, Josephus ja Juvenalis.
Scheel

Scheel on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Joakim Scheel (etunimi myös Jaakkima, Joachim, sukunimi myös Scheele, Scheelen; k. 1606), saksalaissyntyinen sotilas, Ruotsin laivaston yliamiraali
Paavali Scheel (lat. Paulus Scheel, k. 1516), Turun tuomiorovasti
Walter Scheel (1919–2016), saksalainen Vapaan demokraattisen puolueen poliitikko ja entinen Saksan liittopresidentti
Valdemar Scheel Hansteen (1897–1980), norjalainen arkkitehti
Ari Ruoho

Ari Ruoho (s. 1974 Espoo) on suomalainen keittiömestari. Hän voitti suomalaisen Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2003. Hän työskenteli tuolloin kokkina keittiömestari Markus Maulavirran johtamassa ravintola Nokassa. Ruoho on saanut myöhemmin Pro-palkinnon Nokan keittiömestarina. Nyttemmin hän toimii Nokan keittiöpäällikkönä.
Hän on työskennellyt ulkomailla muun muassa Indonesiassa, Ranskassa, Amerikassa ja Norjassa.
Hän on Vuoden 2000 kokin Peppi Aralehdon puoliso. He kirjoittavat yhdessä ruoka-aiheista artikkelisarjaa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteeseen, ja artikkelisarjan kolmesta ensimmäisestä vuodesta on julkaistu ruokakirja.
Aiheesta muualla

Royal järjestelee pakkaansa: ravintola Hieta siirtyy Ari Ruohon ja Terhi Vitikan Nokka-palettiin (19.10.2017) (viisitähteä.com)
Josefiina Baraka (7.11.201_) Täydellinen makaronilaatikko ei tulekaan vain uunissa – näin kokki tekee sen, tämän jälkeen et halua enää muuta (is.fi)
Australian kansallinen yliopisto

| Australian kansallinen yliopisto> Australian National University |
| --- | --- |

Motto:  Naturam Primum Cognoscere Rerum
Perustettu:  1946
Tyyppi:  Julkinen
Rehtori:  Prof Ian Chubb
Kansleri:  Dr Allan Hawke
Henkilökunta:  3 600
Opiskelijoita:  13 487
Sijainti:  Canberra, Australian Capital Territory  Australia
Sivusto:  http://www.anu.edu.au
Australian kansallinen yliopisto (engl. Australian National University, ANU) on yliopisto Canberrassa, Australiassa. Yliopisto perustettiin vuonna 1946 ja se on aikaisistaan Australian ainoa yliopisto, jonka on perustanut liittovaltion hallitus. Nykyisin yliopistossa on 13 487 opiskelijaa ja 3 600 työntekijää.
Yliopistoa johtaa professori Ian Chubb.
Yliopistovertailuissa Australian kansallinen yliopisto on pärjännyt hyvin. Esimerkiksi Shanghai-rankingissa 2018 ANU sijoittui maailmanlistan tilalle 69 ollen Australian neljänneksi paras yliopisto.
Yliopistossa on seitsemän tiedekuntaa tai osastoa (engl. college): ANU College of Arts and Social Sciences, ANU College of Asia and the Pacific, ANU College of Business and Economics, ANU College of Engineering and Computer Science, ANU College of Law, ANU College of Medicine and Health Science ja ANU College of Science. Syventävien opintojen instituutti on vastuussa jatko-opiskelijoiden koulutuksesta ja tutkimuksesta ja se koostuu yhdeksästä tutkimuskoulusta ja keskuksesta.
Kuvia

RSPhysSE, Homopolaarigeneraattorin jäänteet muistomerkkinä
Kampusaluetta lounasaikaan