Äänteenmuutos
Äänteenmuutosten luokittelu

Äänteenmuutoksia ei välttämättä voi luokitella niin, ettei sama muutos yhtä aikaa edusta useampaa luokkaa. Äänteenmuutoksia ovat:
ns. kombinatorisista eli äänneympäristöön liittyvistä muutoksista yleisin on assimilaatio (’mukautuminen’), jota edelleen voi luokitella 1) lopputuloksen, muutoksen 2) vaikutussuunnan ja 3) vaikutusetäisyyden perusteella:
lopputuloksen perusteella assimilaatio voi olla täydellinen (esim. myöhäiskantasuomen *kyi > suomen kyy) tai osittainen (yleissuomen kaunis > joidenkin savolaismurteiden kaonis, josta edelleen täydelliseksi assimilaatioksi kaanis)
vaikutussuunnan perusteella assimilaatio voi olla etenevä eli progressiivinen (kuten *kyi > kyy), takautuva eli regressiivinen (myöhäiskantasuomen *leyly > nykysuomen löyly, y:n pyöreys pyöristää edeltävän vokaalin) tai resiprookkinen eli molempisuuntainen
vaikutusetäisyyden perusteella assimilaatio voi olla lähi- eli kontaktiassimilaatiota (kuten *leyly > löyly) tai etäassimilaatiota (esim. myöhäiskantasuomen *maahen > nykysuomen maahan, täydellinen progressiivinen etäassimilaatio välissä olevan konsonantin yli).
dissimilaatio eli äänteiden erilaistuminen, mikä usein johtuu jonkin artikulatorisesti hankalan äänteen toistumisesta, esim. ruotsin skräddare > suomen räätäli (~ räätäri ) sekä
differentiaatio, jolla tarkoitetaan kahden vierekkäisen äänteen dissimilaatiota (ts. lähidissimilaatiota), esim. suomen länsimurteiden diftongien avartuminen: tie > tiä
haplologia eli fonologisesti toistuvan osan yksinkertaistaminen, esim. Kaisla=lahti > Kaislahti
metateesi eli takaheitto, jossa kaksi äännettä vaihtaa keskenään paikkaa, esim. suomen murteissa tyhjä > tyihä tai historiallisesti *veneh > venhe (> nykysuomen vene)
erilaiset loisäänteet :
epenteesi eli uuden konsonantin ilmestyminen (yleensä konsonanttiyhtymään), esim. Jämsä > Jämpsä; voidaan ymmärtää myös yläkäsitteeksi kaikille intruusion lajeille
anaptyksis eli švaa eli svarabhakti on konsonanttiyhtymään ilmestyvä vokaali, esim. suomen murteissa talvi > talavi
sananalkuista epenteesiä kutsutaan erikseen proteesiksi, esim. myöhäiskantasuomen *vōhi (> nykysuomen vuohi), vrt. liettuan ožȳš
vastaavasti sananloppuista epenteesiä kutsutaan paragogeksi, esim. nykysuomelle tyypillinen tapa lisätä -i konsonanttiloppuisiin vierassanoihin: Portugal > Portugali
samaan luokkaan voi lukea myös artikulaattorien liikkeen seurauksena äännejonoon syntyvät sekundaariset äänteet (esim. suomessa hauen → hauwwen) ja intrusiiviset (”tunkeilevat”) äänteet (esim. englannin ns. intrusive r: law and order → lawr and order [lɔːɹ æn ɔːdə])
mahdollisesti myös hiatus eli vokaalienvälinen kuuluva tavunraja, joka käytännössä voi toteutua joko jonkinlaisena glottalisaationa (kurkunpään supistumisena muttei kestoltaan tai voimakkuudeltaan täydeksi konsonantiksi) tai sekundaarisena tai intrusiivisena äänteenä
Itkosen painon aiheuttamiksi luokittelemat äänteenmuutokset (jotka eivät välttämättä sitä ole kaikissa tapauksissa):
sisäheitto eli synkopee, esim. suomen keskimmäinen – viron keskmane
loppuheitto eli apokopee, esim. suomen murteissa laajalti translatiivissa taloksi > taloks
reduktio eli heikentyminen, millä viitataan esimerkiksi historiallsiesti useissa kielissä esiintyneeseen klusiilin muuttumiseen frikatiiviksi, siitä puolivokaaliksi, vokaaliksi ja mahdollisesti lopulta kadoksi kuten suomen astevaihtelussa: jalka+a < *jalka+δa < *jalka+ta
kontraktio eli tavurajan siirtyminen usein muun äänteenmuutoksen seurauksena, esim. suomessa *siel.lä < *si.äl.lä < *si.ɣäl.lä < *si.käl.lä
kvantiteetin muutokset kuten suomen monien murteiden yleisgeminaatiotapauksissa: jälkitavun lyhyt alkukonsonantti pitenee lyhyen tavun jälkeen, jos pitkä vokaaliaines seuraa (sa.taa > sat.taa)
painon muutokset
sandhi eli sananrajainen muutosilmiö, joka usein luonteeltaan on assimilaatio tai jokin muu yllä oleva muutos (esim. suomessa tytön pallo → [tytøm pɑllo], n → m osittaisena regressiivisenä lähiassimilaationa seuraavan sanan alkuisen konsonantin ääntymäpaikkaan).