stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Camel Trophy

Land Rover Defender 110 -auto Camel Trophy -varustuksessa.
Retkikunta valmistelee vuoden 1992 Camel Trophy -tapahtumaa Guyanassa.
Camel Trophy oli vuosina 1980–2000 järjestetty autosuunnistuskilpailu, jossa käytettiin maastoautoja. Kilpailu ajettiin eri vuosina eri puolella maailmaa; kilpailuja käytiin Afrikassa, Etelä-Amerikassa, Oseaniassa ja Aasiassa. Kilpailussa edustetaan aina omaa maata. Maista useimmin kilpailun pääpalkinnon Camel Trophyn voitti Italia, joka sai kolme voittoa. Kahteen voittoon ylsivät myös Saksa, Turkki, Ranska ja Alankomaat.
Kilpailun seuraajana alkoi vuonna 2003 sarja, jonka nimi on G4 Challenge.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Vuosi | Camel Trophyn voittanut maa | Voittaneen joukkueen jäsenet |
| 1980 | Ei kilpailtu maittain | Klaus Karttna-Dircks ja Uwe Machel |
| 1981 | Länsi-Saksa | Christian Swoboda ja Knuth Mentel |
| 1982 | Italia | Casare Geraudo ja Giuliano Giongo |
| 1983 | Alankomaat | Henk ja Frank Heij |
| 1984 | Italia | Maurizo Lavi ja Alfredo Redaelli |
| 1985 | Saksa | Heinz Kallin ja Bernd Strohdach |
| 1986 | Ranska | Jaques Mambre ja Michel Courvallet |
| 1987 | Italia | Mauro Miele ja Vincenzo Tota |
| 1988 | Turkki | Galip Gurel ja Ali Deveci |
| 1989 | Iso-Britannia | Bob Ives ja Joe Ives |
| 1990 | Alankomaat | Rob Kamps ja Stijn Luyx |
| 1991 | Turkki | Menderes Utku ja Bulent Ozler |
| 1992 | Sveitsi | Alwin Arnold ja Urs Bruggisser |
| 1993 | Yhdysvallat | Tim Hensley ja Michael Hussey |
| 1994 | Espanja | Carlos Martinez ja Jorge Corella |
| 1995 | Tšekin tasavalta | Zdenek Nemec ja Marek Rocejdl |
| 1996 | Kreikka | Miltos Farmakis ja Nikos Solirchos |
| 1997 | Ranska | Stefan Auer ja Albnecht Thousing |
| 1998 | Ranska | William Michael ja Marc Challamel |
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Camel Trophy
Yleisurheilu kesäuniversiadeissa 2023

Vuoden 2021 kesäkesäuniversiadeissa Kiinan Chengdussa, Sichuanin maakunnassa, järjestettiin yleisurheilussa 50 kilpailutapahtumaa, miehille 25 ja naisille 25. Yleisurheilutapahtumat järjestettiin Shuangliun urheilukeskuksessa 1.–6. elokuuta 2023. Kilpailut oli alun perin tarkoitus järjestää vuonna 2021, mutta maailmanlaajuinen Covid-19-pandemia siirsi kilpailuja.
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Kiina | 10 | 8 | 7 | 25 |
| 2 |  Turkki | 8 | 7 | 3 | 18 |
| 3 |  Puola | 6 | 6 | 4 | 16 |
| 4 |  Italia | 3 | 0 | 0 | 3 |
| 5 |  Japani | 2 | 4 | 5 | 11 |
| 6 |  Ranska | 2 | 3 | 0 | 5 |
| 7 |  Etelä-Afrikka | 2 | 2 | 6 | 10 |
| 8 |  Portugali | 2 | 2 | 0 | 4 |
| 9 |  Saksa | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 10 |  Kiinan Taipei | 1 | 2 | 2 | 5 |
| 11 |  Liettua | 1 | 2 | 0 | 34 |
| 11 |  Slovenia | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 13 |  Australia | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 14 |  Tšekki | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 14 |  Ukraina | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 16 |  Jamaika | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 16 |  Luxemburg | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 16 |  Uganda | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 19 |  Suomi | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 19 |  Sveitsi | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 21 |  Itävalta | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 22 |  Ghana | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 23 |  Brasilia | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 23 |  Thaimaa | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 25 |  Algeria | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 26 |  Kypros | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 26 |  Yhdysvallat | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 28 |  Intia | 0 | 0 | 4 | 4 |
| 29 |  Unkari | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 30 |  Armenia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 30 |  Kirgisia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 30 |  Alankomaat | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 30 |  Romania | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 50 | 52 | 52 | 154 |
Yrjö Haapanen (metsäneuvos)

Yrjö Aleksander Haapanen (18. heinäkuuta 1917 Helsinki – 1. syyskuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritys- ja järjestöjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Haapasen vanhemmat olivat pankinjohtaja Lennart Aleksander Haapanen ja Irma Snellman ja puoliso vuodesta 1945 Judith Kaarina (Kaija) Säilä. Haapanen tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1936. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Haapanen valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1943. Hän työskenteli sodan  jälkeen Metsähallituksen palveluksessa Lieksassa, mutta siirtyi jo vuonna 1945 A. Ahlströmin apulaismetsänhoitajaksi Viitasaarelle. Aluemetsänhoitaja Varkauteen Haapasesta tuli vuonna 1953, minne hän palasi toimittuaan 1958–1959 ylimetsänhoitajana Karhulassa. Haapanen oli Ahlströmin ylimetsänhoitaja 1959–1968 ja sitten vasta perustetun Tehdaspuu-yhtiön ylimetsänhoitaja. Hän toimi viimeksi Tehdaspuulla ostopäällikkönä ja kehittämistehtävissä vuoteen 1972, ennen kuin siirtyi Teollisuuden Puuyhdistyksen sahapuuosaston päälliköksi Helsinkiin. Järjestön toimitusjohtaja hän oli 1979–1982. Haapasella oli useita alansa luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Hän sai ylimetsänhoitajan arvonimen vuonna 1977 ja metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1986. Haapanen oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni.
Armas Nikander

Armas Toivo Nikander (9. toukokuuta 1883 Helsinki – 14. marraskuuta 1947 Tampere) oli suomalainen insinööri ja vuorineuvos joka oli tamperelaisen Lokomo Oy:n toimitusjohtajana 1925–1947.
Nikanderin vanhemmat olivat liikemies Johan Nikander ja Sofie Wilhelmine Degerth. Hän kävi kahdeksan luokkaa lyseota ja opiskeli sitten laivanrakennusta Ruotsissa, Tanskassa ja Saksassa vuosina 1903–1908.
Nikander oli Porin Konepaja Oy:n laivanrakennusosaston työnjohtajana 1909–1910, Savonlinnan Telakka ja konepaja Oy:n teknillisenä johtajana ja isännöitsijänä 1910–1914, Tampereen Pellava- ja rautateollisuus Oy:n veturiosaston verstasinsinöörinä 1914–1917, Oy Lehtoniemen toimitusjohtajana 1917–1921, A. Ahlström Oy:n Varkauden konepajan johtajana 1921–1923 sekä Wärtsilä Oy:n yli-insinöörinä ja teknillisenä johtajana 1923–1924. Oy Lokomon toimitusjohtajana hän oli vuodesta 1925 alkaen. Nikanderin aikana Lokomo aloitti 1926 ruostumattoman teräksen valmistuksen ensimmäisenä Suomessa. Yhtiö laajensi myös tuotevalikoimaansa alkaen valmistaa muun muassa lämmityskattiloita, murskaimia ja erilaisia teollisuuden koneistoja. 1930-luvulla laajennettiin teräsvalimoa ja otettiin käyttöön sähköhitsaus.
Nikander oli Suojeluskuntain Ase- ja Konepaja Oy:n hallituksen jäsen sekä Suomen metalliteollisuuden yhdistyksen hallituksen jäsen vuodesta 1926 ja Suomen metalliteollisuuden työnantajaliiton hallituksen jäsen vuodesta 1928. Hänestä tuli Puolan konsuli 1932.
Nikander kuoli tapaturmaisesti auto-onnettomuudessa marraskuussa 1947. Helsingistä tulossa ollut henkilöauto, jossa Nikander oli matkustajana ajoi Messukylässä Vuohenojan kohdalla liukkaan kelin vuoksi päin lankkuaitaa, rikkoi aidan ja vieri noin 30 metrin matkan alas jyrkkää rinnettä jääden pyörilleen Vuohenojaan. Autonkuljettaja loukkaantui lievästi mutta Nikander menehtyi vammoihinsa samana iltana Hatanpään sairaalassa.   Nikanderin seuraajaksi Lokomon johtoon tuli varatuomari Lauri J. Kivekäs.
Armas Nikander oli naimisissa vuodesta 1913 Tony Natalia Greulingin kanssa.
Aiheesta muualla

SKS Biografiakeskus : Suomen talouselämän vaikuttajat : Vuorineuvos Armas Nikander (1883–1947)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat
Erik Janža

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 21. kesäkuuta 1993
Syntymäpaikka: Murska Sobota, Slovenia
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 175 cm
Seura
Seura: Górnik Zabrze
Maajoukkue
| 2014– | Slovenia | 19 | (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 24. joulukuuta 2024.
Erik Janža (s. 21. kesäkuuta 1993 Murska Sobota) on slovenialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän on edustanut vuodesta 2019 puolalaista Górnik Zabrzea. Hän on pelannut Slovenian maajoukkueessa vuodesta 2014.
Janža pelasi vuoden 2016 loppuun asti kotimaassaan Muran, Domžalen ja Mariborin joukkueissa. Tämän jälkeen hän on edustanut tšekkiläistä Viktoria Plzeňiä, lainasopimuksella kyproslaista Pafosta, kroatialaista Osijekia ja heinäkuusta 2019 alkaen puolalaista Górnik Zabrzea.
Janža pelasi useissa Slovenian nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Slovenian A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2014 ystävyysottelussa Kolumbiaa vastaan. Seuraavan kerran hän pelasi maajoukkueessa vasta kesäkuussa 2023. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi täydet minuutit kolmessa alkulohko-ottelussa mutta sai niissä kaksi varoitusta, joiden vuoksi hän sai yhden ottelun pelikiellon ja oli poissa tappiollisesta neljännesvälieräottelusta. Hän teki 1–1-tasoitusmaalin alkulohko-ottelussa Tanskaa vastaan. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 19 A-maaottelua, kaikki avauskokoonpanossa. Hän teki maalin EM-karsinnoissa lokakuussa 2023 Suomea ja marraskuussa 2023 Tanskaa vastaan sekä kesäkuussa 2024 EM-kilpailuissa jälleen Tanskaa vastaan.
Albert Krank

Albert Krank (31. maaliskuuta 1855 Oulu – 9. kesäkuuta 1902 Berliini, Saksa) oli suomalainen insinööri joka perusti Varkauteen Lehtoniemen konepajan ja telakan 1888.
Krankin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari, pormestari ja valtiopäivämies Jakob Krank (1822–1899) ja Augusta Wilhelmina Palmberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1874 Porvoon ruotsalaisesta alkeisoppilaitoksesta ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1877.
Krank oli valmistuttuaan työssä Lontoossa Englannissa harjoittelijana ja konepiirtäjänä eri yritysten, muun muassa torpedovalmistajana tunnetun Yarrow & Co:n palveluksessa. Suomeen palattuaan hän oli opettajana Helsingin teollisuuskoulussa 1881–1882 ja sen jälkeen vuodesta 1882 Varkauden ruukin konepajan johtajana. Hän ei tullut toimeen ruukkia johtaneen Augustinus Henrikssonin kanssa ja vuonna 1886 hän vuokrasi Taipaleen vanhan kanavan perustaen sinne laivatelakan. Krank rakennutti Taipaleen kanavalle pienen kuivatelakan, konepajan ja vesimyllyn mutta pian tilat osoittautuivat liian pieneksi ja telakkaa varten hankittiin lisätilaa Lehtoniemestä. Krankin yhtiökumppanina oli teknikko Torsten Forstén jonka kanssa Krank perusti Tehtaat Lehtoniemi & Taipale Fabriker nimisen yrityksen. Forstén oli mukana yrityksessä vuoteen 1892 jolloin Krank jäi yksin telakan omistajaksi.
Lehtoniemelle valmistui 1888 korjauspaja, valimo, varustamo ja seitsemän asuinrakennusta, ja pian koko tehtaan toimisto siirrettiin Lehtoniemeen. Ensimmäiset Lehtoniemen telakalta valmistuneet laivat olivat 1889 "Juka", "Salmi" ja "Alli". Krank oli myös keksijä ja hän sai patentteja muun muassa Aino-separaattorille ja tukinniputuskoneelle. Krank lienee rakennuttanut ulkomaisten esikuvien mukaan ensimmäiset Saimaan vesistössä liikkuneet lastilotjat joissa koneisto oli aluksen perässä. Krankin vuonna 1896 rakentama Jaakko oli ensimmäinen matalakulkuinen, lyhyt ja leveä sisävesimatkustajahöyrylaiva.
Lehtoniemen telakka joutui 1901 lamakauden aikana talousvaikeuksiin ja Krank matkusti Saksaan rahoitusta järjestämään, mutta hän kuoli matkalla Berliinissä 1902. Krankin perikunta myi telakan Carolus Wredelle. Vuonna 1929 Lehtoniemen telakka ja konepaja siirtyi A. Ahlström Oy:n omistukseen ja telakan ja konepajan toiminta päättyi. Lehtoniemestä oli valmistunut noin 40 vuoden aikana yli 200 laivaa, yli 300 höyrykonetta ja yli 300 höyrykattilaa. Ahlströmin aikana Lehtoniemessä toimi ensin A. Ahlström Oy:n puuteostehdas ja sitten 1950-luvulta alkaen äänieristyslevyjä valmistanut Ääniteknillinen tehdas. Lehtoniemessä valmistettiin myös ovia ja ikkunoita, veneitä, kanootteja sekä erilaisia kalusteita. Tehdas toimi vuoteen 1965 saakka.
Albert Krankin mukaan on nimetty Pohjois-Savon pelastuslaitoksen Albert Krank–öljyntorjunta-alus.
Kirjallisuutta

Martti Myllylä : Albert Krank - varkautelainen laivanrakentaja. Suomen höyrypursiseura ry, Helsinki 1990
Väinö Niku

Väinö Tapani Niku (31. toukokuuta 1927 Haapavesi – 8. joulukuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.
Nikun vanhemmat olivat toiminnanjohtaja, suurhiihtäjä Tapani Niku ja toiminnanjohtaja, pakinoitsija, poliitikko Hilja-Maria Oinonen ja puoliso vuodesta 1951 Riitta-Liisa Sirola. Toimittaja, tietokirjailija Risto Niku on hänen veljensä. Ylioppilaaksi Väinö Niku tuli sotien jälkeen vuonna 1946 Jyväskylän lyseosta ja valmistui metsänhoitajaksi vuonna 1952.  Niku toimi Metsähallituksen palveluksessa 1953–1954 ja siirtyi sitten A. Ahlström -yhtiön palvelukseen metsänhoitajaksi, ensin Jyväskylään, sitten Viitasaarelle, vuonna 1957 Varkauteen ja vuonna 1959 Joensuuhun.
Toimittuaan vielä vuodesta 1967 hetken aikaa A. Ahltrömin apulaismetsäpäällikkönä Niku meni vasta perustetun puunhankintayhtiö Tehdaspuun palvelukseen.  Hän oli aluksi Tehdaspuun kehittämispäällikkö ja vuodesta 1970 varatoimitusjohtaja. Oltuaan 1972–1978 Puulaaki Oy:n toimitusjohtaja Niku palasi Tehdaspuulle, nyt yrityksen toimitusjohtajaksi. Metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1982 saaneella Nikulla oli myös useita luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Tehdaspuulta hän jäi eläkkeelle vuonna 1990. Niku tunnettiin myös maajoukkuetason koripallopelajaana ja Joensuun Katajan koripallovalmentajana.
Gur-Emir

Gur-Emir, Timurin mausoleumi Samarkandissa.
Gur-Emir (uzb. Amir Temur maqbarasi tai Goʻri Amir, pers. ‏گور امیر‎, Gur-e Amir) on Timur Lenkin mausoleumi Samarkandissa Uzbekistanissa.
Mausoleumi

Hautarakennuksen nimi tulee persian kielen sanoista Gur-e Amir eli ”Hallitsijan hauta”. Mausoleumiin on haudattu Timurin itsensä lisäksi hänen poikansa Šahrokh ja Miran Shah, hänen pojanpoikansa Ulugh Beg ja Muhammad Sultan Mirza, sekä Timurin opettaja Sayyid Baraka. Näiden lisäksi rakennusryhmässä on muutamien myöhempien Timurin sukulaisten haudat.
Mausoleumi on arkkitehtuuriltaan yksinkertaisen monumentaalinen, ja sen yllä kohoaa siniseksi lasitetuilla tiilillä katettu kupoli, jonka halkaisija on 15 metriä ja korkeus 12,5 metriä. Rakennuksen ulkopuolta koristavat sinisistä, vaaleansinisistä ja valkoisista laatoista tehdyt geometriset kuviot ja kalligrafiset tekstit. Hautasalin seiniä kiertävätt onyx- ja marmorilaatat, joissa on kullattuja ja maalattuja otteita Koraanista. Seinien yläosaa ja sisäkattoa koristavat paperimassasta tehdyt, kullatut ja maalatut syvennykset.
Gur-Emirin rakennukset vaikuttivat keski-aasialaiseen arkkitehtuuriin ja toimivat esikuvina ja innoittajina suurmogulien haudoille, kuten Bagh-e Baborille Kabulissa, Humayunin mausoleumille Delhissä, ja Taj Mahalille Agrassa.
Historia

Timurin pojanpoika Muhammad Sultan rakennutti rakennusryhmän ensimmäiset osat 1300-luvun lopussa. Näistä on jäljellä enää madrasan ja khanakan, eli suufilaisveljeskunnan talon perustukset, pääsisäänkäynti ja osa yhdestä neljästä minareetista.
Varsinaisen mausoleumin rakentaminen alkoi vuonna 1403 Timurin pojanpojan ja kruununperijän Muhammand Sultanin kuoltua äkillisesti hänen ollessaan palaamassa Intiasta, ja se tarkoitettiinkin alun perin häntä varten. Timur oli rakennuttanut itselleen pienemmän hautapaikan Shahrisabziin, mutta kun hän kuoli vuonna 1405 kesken Kiinan Ming-dynastiaa vastaan suunnittelemansa sotaretken valmisteluja, lumi oli tukkinut vuorisolat ja hänet haudattiin pojanpoikansa viereen. Ulugh Beg saattoi rakennuksen lopulta valmiiksi. Hänen lyhyellä valtakaudellaan siitä tuli Timuridien dynastian sukuhauta.
Vuonna 1740 Persian saahi Nadir Šah, joka ihaili Timuria, siirsi Timurin hautapaatena toimivan massiivisen jadelaatan Persiaan. Laatta halkesi siirron aikana, mitä pidettiin pahana enteenä, ja neuvonantajiensa pyynnöstä Nadir Šah palautti sen paikoilleen.
Samarkandille koitti 1600-luvun loppupuolella pitkä laskukausi, kun kaanikunnan pääkaupunki siirtyi Buharaan ja kaupankäynti Keski-Aasian karavaanireiteillä väheni. Gur-Emir, kuten monet muutkin Samarkandin rakennukset, rapistui pahoin. Venäjän alistettua valtaansa Turkestanin 1860-luvulla Gur-Emirissä tehtiin korjaustöitä Konstantin von Kaufmannin alaisuudessa, ja mausoleumin rappeutuminen saatiin pysäytettyä. Toden teolla sitä alettiin kunnostaa neuvostoaikana toisen maailmansodan jälkeen. Kunnostustyössä keskityttiin mausoleumin sisätiloihin, kupoliin ja sisäänkäyntiin, sekä kompleksin pääporttiin. Mausoleumia ympäröivät rauniot ja sortuneet minareetit jätettiin koskemattomiksi.
Kuvia

Näkymä mausoleumille pääportin läpi.
Mausoleumin pääsisäänkäynnin koristelua.
Mausoleumin seinä- ja kattosyvennyksiä tehtiin maalatusta ja kullatusta paperimassasta.
Gur-Emirin takaosa.
Sergei Prokudin-Gorskin ottama kuva Gur-Emiristä noin vuodelta 1910.
Mausoleumin uurrettu kupoli nykyään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gur-Emir Wikimedia Commonsissa
Timurin hautapaasi on tumma kivi muiden hautapaasien keskellä. Varsinaiset haudat ovat lattian alla olevassa kryptassa.
1835

| --- | --- |
Vuosisadat: 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku
Vuosikymmenet: 1790-luku · 1800-luku · 1810-luku · 1820-luku · 1830-luku · 1840-luku 1850-luku · 1860-luku · 1870-luku · 1880-luku · 1890-luku · 1900-luku
Vuodet: 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809 1810 · 1811 · 1812 · 1813 · 1814 · 1815 · 1816 · 1817 · 1818 · 1819 1820 · 1821 · 1822 · 1823 · 1824 · 1825 · 1826 · 1827 · 1828 · 1829 1830 · 1831 · 1832 · 1833 · 1834 · 1835 · 1836 · 1837 · 1838 · 1839 1840 · 1841 · 1842 · 1843 · 1844 · 1845 · 1846 · 1847 · 1848 · 1849 1850 · 1851 · 1852 · 1853 · 1854 · 1855 · 1856 · 1857 · 1858 · 1859 1860 · 1861 · 1862 · 1863 · 1864 · 1865 · 1866 · 1867 · 1868 · 1869 1870 · 1871 · 1872 · 1873 · 1874 · 1875 · 1876 · 1877 · 1878 · 1879 1880 · 1881 · 1882 · 1883 · 1884 · 1885 · 1886 · 1887 · 1888 · 1889 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909
Tapahtumia

5. toukokuuta – ensimmäinen rautatieyhteys Manner-Euroopassa avattiin Belgiassa Brysselin ja Mechelenin välillä.
10. toukokuuta – Melbournen kaupunki Australiassa perustettiin.
16. marraskuuta – Halleyn komeetta ohitti Maan. Friedrich Wilhelm August Argelander havainnoi sitä Helsingin observatoriossa.
Kalevala julkaistiin.
Charles Darwin vieraili Galápagossaarilla.
Haitissa säädettiin laki, joka kielsi zombiksi muuttamisen.
Joseph Henry keksi releen.
Samuel Colt sai patentin revolverille.
Ammattikuntalaitoksista luovuttiin Englannissa.
Kuolleita

19. tammikuuta – Fredrik Cederborgh, ruotsalainen kirjailija (s. 1784)
21. tammikuuta – Karl Gottlieb Horstig, saksalainen pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä (s. 1763)
7. helmikuuta – Diderich Hegermann, norjalainen kenraali ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja (s. 1763)
2. maaliskuuta – Frans I, viimeinen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari 1792–1806 ja ensimmäinen Itävallan keisari 1804–1835 (s. 1768)
6. maaliskuuta – Daniel Ekwall, suomalainen kirkkoherra ja arkkiveisun kirjoittaja (s. 1780)
15. maaliskuuta – Juhana Uusikartano, suomalainen maallikkosaarnaaja (s. 1772)
28. maaliskuuta – Christian Günther Bernstorff, tanskalainen kreivi ja diplomaatti (s. 1769)
8. huhtikuuta – Wilhelm von Humboldt, saksalainen filosofi, kielitieteilijä, diplomaatti ja valtiomies, Humboldt-yliopiston perustaja (s. 1767)
17. huhtikuuta – Ivan Martos, venäläis-ukrainalainen kuvanveistäjä (s. 1754)
25. huhtikuuta – Eric Gustaf Ehrström, suomalainen pappi ja kirjailija (s. 1791)
3. toukokuuta – Thomas Hardwicke, englantilainen kenraalimajuri ja eläintieteilijä (s. 1755)
11. toukokuuta – Henrik Snellman, suomalainen kirkkoherra, teologian professori ja Turun akatemian rehtori (s. 1780)
13. toukokuuta – John Nash, brittiläinen arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija (s. 1752)
24. kesäkuuta – Tomás de Zumalacárregui, espanjalainen kenraali (s. 1788)
26. kesäkuuta – Antoine-Jean Gros, ranskalainen taidemaalari (s. 1771)
6. heinäkuuta – John Marshall, yhdysvaltalainen lakimies ja poliitikko (s. 1755)
28. heinäkuuta – Édouard Mortier, Ranskan marsalkka ja pääministeri (s. 1768)
5. syyskuuta – Tengku Hussein, Johoren sulttaani (s. 1776)
15. syyskuuta – Henrik Carstensen, norjalainen liikemies ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja (s. 1753)
15. syyskuuta – Alexander McDonnell, irlantilainen shakkimestari (s. 1798)
23. syyskuuta – Georg Adlersparre, ruotsalainen kenraalimajuri ja valtioneuvos (s. 1760)
23. syyskuuta – Vincenzo Bellini, italialainen oopperasäveltäjä (s. 1801)
1. marraskuuta – Thomas Taylor, englantilainen uusplatonilainen filosofi ja kääntäjä (s. 1758)
5. marraskuuta – Bernhard Christian Otto, saksalainen lääkäri ja lintutieteilijä (s. 1745)
10. joulukuuta – Johan Henrik Furumark, suomalainen eversti (s. 1770)
17. joulukuuta – Joseph Henri Joachim Lainé, ranskalainen asianajaja ja poliitikko (s. 1768)
21. joulukuuta – Berndt Fabritius, suomalainen senaattori, valtioneuvos ja laamanni (s. 1765)
Olli Simell

Olli Simell Halloween-juhlissa 1999.
Olli Simell (s. 5. tammikuuta 1945 Jyväskylä) on suomalainen professori. Hän on toiminut vuodesta 1987 lähtien Turun yliopiston lastentautiopin professorina ja Turun yliopistollisen keskussairaalan ylilääkärinä. Vuosina 2009–2014 hän toimi Mannerheimin Lastensuojeluliiton puheenjohtajana.
Simell valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1968, lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1975 ja erikoislääkäriksi 1977. Vuonna 2012 ruotsalainen Barndiabetesfonden myönsi hänelle 250 000 kruunun suuruisen Johnny Ludvigsson -palkinnon diabetestutkimustyöstä.
KHL

| KHL |
| --- | --- |
 Meneillään oleva kausi KHL-kausi 2023–2024 

Laji:  Jääkiekko
Maa(t):   Venäjä  Kazakstan  Kiina  Valko-Venäjä
Perustettu:  2008
Edeltäjä:  Superliiga
Toimitusjohtaja:  Aleksei Morozov
Motto:  ven. Хоккей – наша игра,  Hokkei – naša igra
Joukkueita:  23
Hallitseva mestari:  Metallurg Magnitogorsk
Alempi taso:  VHL VHL-B
TV:  KHL-TV, Match TV, QazSport, Belarus 5, CCTV-5
Sivusto:  khl.ru (venäjäksi)
Vanha KHL-logo
Kuva KHL:n tähdistöottelusta 2009 Punaiselta torilta
KHL:n tähdistöottelu 2009
Ak Bars Kazan juhlii historian ensimmäistä KHL-mestaruutta keväällä 2009
Jokerit – Slovan Bratislava marraskuussa 2014
KHL (ven. Континента́льная хоккейная ли́га, Kontinentalnaja hokkeinaja liga, engl. Kontinental Hockey League, suom. Mantereen jääkiekkoliiga) on monikansallinen jääkiekon ammattilaisliiga.
KHL korvasi Venäjän superliigan kaudesta 2008–2009 alkaen. Sarjaan osallistuu venäläisten joukkueiden lisäksi joukkueita Kazakstanista, Kiinasta ja Valko-Venäjältä.
Kauden rakenne

Runkosarjan aikana kukin joukkue pelaa neljästi oman divisioonansa joukkueita vastaan ja kahdesti muiden divisioonan joukkueita vastaan, jolloin ottelumääräksi joukkuetta kohti tulee 62. Runkosarjan päätteeksi 8 joukkuetta molemmista konferensseista etenee pudotuspeleihin. Kaksi ensimmäistä paikkaa molemmista konferensseista menee divisioonien voittajille. Divisioonan voittajien paremmuusjärjestys selviää keskinäisten otteluiden perusteella. Sijat 2–8 määritetään myös keskinäisten otteluiden perusteella.lähde?
Tällä tavalla 16 joukkuetta saadaan runkosarjan pohjalta ns. paremmuusjärjestykseen. Konferenssin ensimmäinen kohtaa konferenssin kahdeksannen, ja toinen seitsemännen jne. Pudotuspelit pelataan paras seitsemästä -periaatteella. Loppuottelun voittaja palkitaan Gagarin-pokaalilla.
Kaudeksi 2018–19 KHL:ään tuli uusi pisteytysjärjestelmä ja tätä on noudatettu kyseisestä kaudesta lähtien. Voitosta joukkue saa 2 sarjapistettä, riippumatta tuleeko voitto varsinaisella peliajalla tai jatkoajalla. Jatkoajan häviäjäjoukkue saa tappiosta yhden pisteen. Tällainen pisteenlasku on käytössä myös NHL:ssä.lähde?
Historia > Perustaminen (2008)

KHL perustettiin vuonna 2008. Kun liiga perustettiin, siinä oli 24 joukkuetta, joista 20 oli otettu Venäjän superliigasta. Lisäksi liigaan otettiin toisen sarjantason voittaja, sekä yksi joukkue Latviasta, Valko-Venäjältä ja Kazakstanista. Joukkueet jaettiin neljään divisioonaan, joiden joukkueet jaettiin edellisten kausien suoritusten perusteella. Ensimmäinen kausi päättyi huhtikuussa 2009. Ak Bars Kazanista tuli ensimmäinen Gagarin Cup -voittaja.lähde?
Historia > Moskovan joukkueiden yhdistäminen (2010)

Ennen kolmannen KHL-kauden alkamista HK MVD ja Dynamo Moskova yhdistettiin. Joukkueen nimeksi tuli OHK Dinamo Moskova.lähde?