stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän sisällissota
Sodan tapahtumat

Rauhanteko Saksan kanssa sai bolševikkien vastaiset ryhmät nousemaan uutta hallintoa vastaan, ja Winston Churchillkin julisti, että ”bolševismi on kuristettava kehtoonsa”.lähde?
Bolševikkijohtaja Lenin oli yllättynyt sisällissodan syttymisestä ja aliarvioi vastaansa nousseet joukot. Alkumenestys sai hänet liian luottavaiseksi. Ensimmäiset kommunisteja vastaan nousseet joukot olivat vastavallankumouksellisia kenraaleita ja paikallisia kasakoita, jotka olivat vannoneet uskollisuutta 15. maaliskuuta 1917 muodostetulle väliaikaishallitukselle. Merkittävimpiä näistä olivat Donin kasakoiden Aleksei Kaledin, Orenburgin kasakoiden Aleksandr Dutov ja Baikalin kasakoiden Grigori Semjonov. Ensimmäiset taistelut bolševikkien ja kasakkajoukkojen välillä käytiin jo joulukuussa 1917.
Marraskuussa 1917 entinen tsaarin armeijan ylipäällikkö, Mihail Aleksejev alkoi koota vapaaehtoisarmeijaa (Dobrovolstšeskaja Armija) Novotšerkasskissa, häneen liittyivät joulukuussa Lavr Kornilov, Anton Denikin ja joukko muita. Kaledinin avustamina he valtasivat Donin Rostovin joulukuussa.
Keväällä 1918 menševikit ja sosialistivallankumoukselliset liittyivät taisteluun bolševikkeja vastaan. Alussa he olivat vastustaneet aseellista taistelua, mutta rauhanteko Saksan kanssa ja bolševikkien perustama diktatuuri saivat tilanteen muuttumaan. Molemmilla puolueilla oli kansan keskuudessa jonkin verran kannatusta, ainakin perustuslakia säätävän kokouksen vaalivoiton perusteella vuonna 1918. Sosialistivallankumouksellisten yritys värvätä joukkoja Latviasta heinäkuussa 1918 ei onnistunut, mutta Tšekkoslovakian legioona oli vastavallankumouksen tukena.
Heinäkuussa kaksi vasemmistososialistivallankumouksellista murhasi Saksan Venäjän-lähettilään Wilhelm von Mirbachin tarkoituksenaan provosoida Saksa vihollisuuksiin. Samana päivänä vasemmistososialistivallankumoukselliset nousivat Moskovassa kapinaan, joka kuitenkin kukistettiin jo seuraavana päivänä. Eräät muut sosialistivallankumoukselliset pyrkivät nostattamaan puna-armeijan bolševikkihallintoa vastaan. Neuvostot saivat nämä paikalliset kapinat hallintaansa ja Lenin esitti saksalaisille henkilökohtaisen anteeksipyynnön. Sen jälkeen seurasivat sosialistivallankumouksellisten massapidätykset. Elokuun 30. päivän terrori-iskut, Pietarin Tšekan päällikön murha ja Leninin murhayritys synnyttivät ”punaisen terrorin”. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset erotettiin neuvostoista, ja vastavallankumouksellisiksi epäillyt saatettiin vangita ja teloittaa ilman oikeudenkäyntiä.
Sodan tapahtumat > Tšekkoslovakian legioona ja valkoisten hallitus Omskissa

Tšekkoslovakian legioona oli ollut osa entistä keisarillista Venäjän armeijaa taistelussa Itävalta-Unkaria vastaan, ja siinä oli lokakuussa 1917 ollut 30 000 vapaaehtoista sotavangeista värvättyä ja puolta vaihtanutta miestä. Tomáš Masarykin, sittemmin Tšekkoslovakian presidentin, innoittamana legioona oli nimetty Tšekkoslovakialaiseksi armeijakunnaksi, ja he olivat valmiita jatkamaan taistelua saksalaisia vastaan Venäjän rauhanteosta huolimatta. Sopimus kuitenkin raukesi bolševikkien yritykseen riisua joukko aseista, ja joukko kapinoi kesäkuussa 1918 vallaten Tšeljabinskin rautatieaseman Volgan itäpuolella, koko kaupungin ja kahdeksan junavaunullista valtionpankin kultaa. Kuukauden kuluessa tšekit ja slovakit hallitsivat suurinta osaa Länsi-Siperiasta, osaa Volgasta ja Uralin aluetta. Elokuussa koko Siperia viljavaroineen oli eristetty muusta maasta.
Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset tukivat talonpoikia, jotka vastustivat bolševikkien maatalouskontrollia. Toukokuussa 1918 he valtasivat tšekkien tukemina Samaran ja Saratovin perustaen perustuslakia säätävän kokouksen jäsenten neuvoston eli Komutšin (Комитет членов Учредительного собрания, Комуч). Heinäkuussa Komutš-hallinto käsitti paljolti tšekki-slovakkijoukkojen hallussaan pitämät alueet. Uusi hallinto aikoi jatkaa Saksan vastaista taistelua, ja alkoi koota omaa kansanarmeijaansa. He järjestivät myös uudistusohjelman, mutta ilman bolševikkien epäsuosittuja talousuudistuksia.
Syyskuussa 1918 bolševikkien vastaiset hallitukset kokoontuivat Ufassa ja perustivat uuden Venäjän väliaikaishallituksen Omskiin, viisihenkisen johtokunnan johtamina. Kolme jäsentä (Avksentjev, Boldirev ja Zenzinov) valittiin sosialistivallankumouksellisista ja kaksi perustuslaillisdemokraateista (Vinogradov ja Volgogodski).
Uusi hallitus kuitenkin kaatui nopeasti Siperian paikallishallituksen sotaministerin, vara-amiraali Aleksandr Koltšakin suorittamassa kaappauksessa 18. marraskuuta 1918. Koltšak  ylensi itsensä amiraaliksi ja nimesi itsensä ”Ylimmäksi Johtajaksi”. Bolševikeille tämä oli propagandavoitto, koska vastustaja oli nyt antidemokraattinen diktaattori. Koltšak osoittautui kuitenkin osaavaksi komentajaksi, ja kansanarmeijan järjestämisen jälkeen hän valtasi Permin Puna-armeijalta. Se oli kuitenkin hänen menestyksensä huippukohta.
Sodan tapahtumat > Sodan loppuvaihe (1920)

Siperiassa amiraali Koltšakin armeija oli hajoamistilassa. Hän itse luopui komennosta Omskin menetyksen jälkeen ja nimitti Grigori Semjonovin uudeksi valkoisten johtajaksi. Pian omien joukkojen toisinajattelijat vangitsivat Koltšakin, ja hänet luovutettiin helmikuussa 1920 puna-armeijalle, joka teloitti hänet pian. Taistelut Siperiassa jatkuivat seuraavan vuoden ajan pienten aseellisten joukkioiden harhaillessa alueella rosvoillen. Semjonov perääntyi kasakkajoukkoineen lopulta Kiinaan.
Tšekkilegioonalla ei ollut suurta mielenkiintoa taistella Venäjän sisällissodassa. He halusivat taistella Saksaa vastaan, eikä heillä ensimmäisen maailmansodan päätyttyä ollut intressiä lisäsotimiseen. He eivät pitäneet Koltšakista, mikä oli molemminpuolista, ja viettivät suurimman osan vuodesta 1919 siirtäen joukkojaan itään ja laivaten niitä Eurooppaan. Tässä he saivat apua amerikkalaisilta, joita johti kenraali William S. Graves, joka otti haltuunsa Siperian rautatien itäosan. Tšekkilegioona oli saanut kaikki joukkonsa evakuoitua Vladivostokin kautta huhtikuuhun 1920 mennessä, jolloin myös amerikkalaiset jättivät Siperian.
Kenraali Wrangelin armeija pysyi Krimillä kesään 1920 ja pyrkien hyödyntämään puna-armeijan tappiota Neuvosto-Venäjän ja Puolan välisessä sodassa, hyökkäsi pohjoista kohti. Tämä hyökkäys torjuttiin nopeasti, ja Wrangelin joukot pakotettiin vetäytymään takaisin Krimille marraskuussa 1920. Britit evakuoivat Wrangelin joukot 14. marraskuuta, ja Venäjän sisällissota oli käytännössä lopullisesti ohi.
Omituinen kenraali Roman von Ungern-Sternberg jatkoi merkityksettömin voimin taistelua puna-armeijaa vastaan kaukoidässä vuoteen 1921 ja kaappasi hetkeksi vallan Mongoliassa. Japanilaiset, jotka suunnittelivat  Amurin alueen haltuunottoa, vetivät joukkonsa pois lokakuussa 1922 bolševikkien asteittain vakiinnutettua valtansa koko Siperiassa.
Ulkovaltojen väliintulo

Ensimmäisen maailmansodan ympärysvaltojen päävoimia olivat sodan alussa Venäjän lisäksi Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska sekä myöhemmin sotaan liittynyt Yhdysvallat. Puna-armeijaa vastustaneet Venäjän valkoiset pyysivätkin apua näiltä liittolaisiltaan. Länsivaltojen laivasto saapui Murmanskin rannikolle maaliskuussa 1918 ja kesäkuussa brittiläis–ranskalais–yhdysvaltalaisjoukot ottivat haltuunsa Murmanskin ja elokuussa Arkangelin. Virallinen selitys oli suojella länsivaltojen varusvarastoja näissä satamakaupungeissa, mutta samalla myös estää niiden joutuminen bolševikkien käsiin ja pakottaa puna-armeija jakamaan joukkonsa myös pohjoiseen. Brittijoukot toimivat myös Itämerellä, jossa ne tukivat valkoista armeijaa ja Baltian maiden itsenäisyyssotaa. Japanilaiset miehittivät Itä-Siperiasta laajoja alueita.
Suomalaiset valkoiset joukot tekivät kaksi sotaretkeä Venäjälle Itä-Karjalaan sisällissodan aikana, Vienan retkikunta maalis–lokakuussa 1918 ja Aunuksen retkikunta 1919. Suomalaisia joukkoja olivat vastassa Suomen sisällissodan jälkeen Venäjälle paenneista punakaartilaisista muodostettu brittien kanssa yhteistoiminnassa ollut Muurmannin legioona ja puna-armeijan suomalainen kommunistinen jalkaväkirykmentti JR 164.
Baškiirit, kirgiisit ja tataarit perustivat myös omia konservatiivisia ja kansallismielisiä hallituksiaan, samoin Siperian paikallishallinto Omskissa. Tataarien, baškiirien ja tšuvassien Idel-Uralin tasavalta perustettiin joulukuussa 1917, mutta se joutui puna-armeijan valloittamaksi huhtikuussa 1918, tšekkilegioona palautti sen heinäkuussa ja se purettiin lopullisesti vuoden lopussa. Presidentti Sadrí Maqsudí Arsal pakeni Suomeen.
Etelässä Gruusia, Armenia ja Azerbaidžan julistautuivat itsenäisiksi.
Terrori ja salamurhat

Punaisen hallituksen puolella kaksi vasemmistososialistivallankumouksellista, Jakov Bljumkin ja Nikolai Andrejev murhasivat Saksan lähettilään kreivi Wilhelm von Mirbachin  6. heinäkuuta 1918 pyrkien aloittamaan vihollisuudet uudelleen. Toiset sosialistivallankumoukselliset sieppasivat bolševikkijohtajia ja usuttivat puna-armeijaa nousemaan hallitustaan vastaan. Sosialistivallankumouksellisten ja anarkistien järjestämät paikalliset kapinat saatiin kuitenkin tukahdutettua, ja Lenin pyysi henkilökohtaisesti saksalaisilta anteeksi.lähde? Saksan väliintulo oli kuitenkin tässä vaiheessa jo epätodennäköinen sen jäätyä länsirintamalla alakynteen.
Seuraavien, 30. elokuuta tapahtuneiden terrori-iskujen, Pietarin Tšekan puhemiehen Moisei Uritskin ja Leninin murhayrityksen jälkeen Lenin aloitti punaisen terrorin: Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset erotettiin neuvostoista ja 800 epäiltyä teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä.
Kommunistinen puolue oli Leninin painostuksesta antanut Tšekalle käytännöllisesti katsoen vapaat kädet ja punainen terrori sai riehua vapaasti. Kaikenlaiset kapinayritykset tukahdutettiin erittäin julmasti ja usein vangiksi jääneitä, varsinkin valkoisia upseereita kidutettiin ennen teloitusta. "Vallankumouksen rautainen käsivarsi" rankaisi armottomasti kaikkia, jotka Tšekan logiikan mukaan uhmasivat vallankumousta. Tšeka julkaisi jopa omia viikkosanomiaan, jossa kerrottiin kuinka paljon oli ammuttu eri alueilla ja kuinka paljon tullaan vielä ampumaan, tulevia uhreja mainittiin jopa lehdessä nimeltä. Lehti nostatti kuitenkin puolueessa sellaisen myrskyn, että se lakkautettiin ilmestyttyään vain muutaman numeron verran.
Tunnetuin punaisen terrorin murha oli tsaariperheen murha. Jekaterinburgin Tšeka murhasi heinäkuisena yönä 1918 vangittuna olleet tsaari Nikolai II:n, tämän vaimon ja kaikki viisi lasta. Murhalla haluttiin estää valkoisia vapauttamasta tsaaria ja nostamasta häntä vastavallankumouksen symboliksi.
Jälkivaikutukset

Sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjä oli taloudellisesti raunioina. Vuosien 1920 ja 1921 kadot ja niistä johtunut nälänhätä vain pahensivat tilannetta. Sisällissodassa oli kuollut yhdeksän miljoonaa ihmistä kommunistien lähes verettömän lokakuun vallankumouksen jälkeen. Miljoonia muita kuoli nälkään. Miljoona ihmistä lähti maasta eri reittejä paetakseen sotaa, puutetta ja uuden järjestelmän vaatimuksia ja tuomioita. Suurin osa paenneista, kuten kenraali Wrangel, edustivat vanhaa yläluokkaa.
Tiukka sotakommunismi pelasti kansankomissaarien neuvoston sisällissodan aikana, mutta sen seurauksena talous rapautui. Yksityisen teollisuuden ja kaupan takavarikointi sekä hallituksen kyvyttömyys saada valtion johtama talous käyntiin johtivat puutteeseen kaikesta. Kaivosten ja tehtaiden tuotanto putosi viidesosaan sotaa edeltäneestä tasosta ja monien tuotteiden vieläkin enemmän, puuvillan tuotanto putosi 5 %:iin ja raudan 2 %:iin. Talous saatiin vuoden 1914 tasolle vasta 1930-luvun alussa.
Talonpojat vastustivat jyrkästi maan takavarikointia ja viljelypinta-ala supistui 62 % ja sadot 37 % sotaa edeltäneistä. Vuonna oli 35 miljoonaa hevosta ja neljä vuotta myöhemmin 24 miljoonaa ja karjaa vastaavasti 58 ja 37 miljoonaa. Ruplan kurssi dollariin nähden putosi vuoden 1914 kahdesta ruplasta 1 200:aan vuonna 1920.
Kirjallisuutta

Beevor, Anthony: Venäjän vallankumous ja sisällissota. (Alkuteos Russia: Revolution and Civil War 1917–1921.  Suomentanut Markku Päkkilä. WSOY, 2022.  ISBN 9789510482193
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän sisällissota Wikimedia Commonsissa
Kopisto, Lauri, The British Intervention in South Russia 1918-1920 (väitös)
Venäjän sisällissodan rintama 1918
Venäjän sisällissodan rintama 1919
Bolševikkien hallitsemat alueet. Sininen: 1918. Keltainen: 1919. Punainen: 1921.
Wrangelin laivasto vetäytyy Krimiltä ja pakenee Turkkiin
Micheline Ostermeyer

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Micheline Ostermeyer oikealla. |  Micheline Ostermeyer oikealla. |  Micheline Ostermeyer oikealla. |  |
Maa:   Ranska
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | kuulantyöntö |  |
|  Kultaa | Lontoo 1948 | kiekonheitto |  |
|  Pronssia | Lontoo 1948 | korkeushyppy |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1946 | kuulantyöntö |  |
|  Pronssia | Bryssel 1950 | 80 metrin aidat |  |
|  Pronssia | Bryssel 1950 | kuulantyöntö |  |
Micheline Ostermeyer (23. joulukuuta 1922 Rang-du-Fliers – 17. lokakuuta 2001 Bois-Guillaume) oli ranskalainen yleisurheilija ja olympiavoittaja.
Micheline Ostermeyer muutti nuorena perheensä mukana Tunisiaan mutta lähetettiin takaisin Ranskaan opiskelemaan pianonsoittoa. Toisen maailmansodan puhjettua hän muutti takaisin Tunisiaan, jossa hän kilpaili koripallossa ja yleisurheilussa.
Sodan jälkeen Ostermeyer saavutti kuulantyönnössä hopeaa vuoden 1946 EM-kisoissa. Hän valmistui kolme kuukautta ennen Lontoon olympialaisia 1948 pianistiksi. Lontoon kisoissa hän voitti kultaa kuulantyönnössä tuloksella 13,75 ja kiekonheitossa tuloksella 41,92 sekä pronssia korkeushypyssä. Hän lopetti urheilu-uransa vuoden 1950 EM-kisoihin, jossa hän voitti kaksi mitalia (pronssia 80 metrin aitajuoksussa ja kuulantyönnössä). Kilpailu-uransa jälkeen hän työskenteli konserttipianistina.
Ostermeyer voitti Ranskan mestaruuden kuulantyönnössä kuusi kertaa vuosina 1945–1951, viisiottelussa kahdesti vuosina 1948–1950 sekä korkeushypyssä vuonna 1947, 60 metrin juoksussa vuonna 1948, 80 metrin aitajuoksussa vuonna 1950 ja kiekonheitossa vuonna 1950. Hän paransi Ranskan ennätystä kuulantyönnössä kymmenen kertaa vuosina 1944–1948, kiekonheitossa neljä kertaa 1948–1950 sekä korkeushypyssä kerran vuonna 1946. Hänen kiekonheittoennätyksensä rikkoi Pierrette Boutin vuonna 1960 ja kuulantyöntöennätyksensä Bernadette Burger vuonna 1962.
Henkilökohtaiset ennätykset

Kiekonheitto: 44,40 m (1950)
Kuulantyöntö: 13,79 m (1948)
Korkeushyppy: 161 cm (1946)
Pituushyppy: 552 cm (1950)
80 metrin aitajuoksu: 11,5 s (1950)
100 metrin juoksu: 12,3 s (1950)
Viisiottelu: 4437 p (1950)
Aiheesta muualla

Micheline Ostermeyer Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Naisten kuulantyönnön olympiavoittajat
Naisten kiekonheiton olympiavoittajat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  World Athletics  Tilastopaja 🔒 
Muut:  Europeana  IdRef
Vihersammakko

| Vihersammakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Lahko::  Sammakot Anura
Heimo::  Aitosammakot Ranidae
Suku::  Vihersammakot Pelophylax
Laji::  kl. esculentus
Kaksiosainen nimi
 Pelophylax kl. esculentus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Pelophylax esculentus  Pelophylax esculenta  Rana esculenta  Rana maritima  
 Vihersammakon levinneisyys
Katso myös
   Vihersammakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihersammakko eli syötävä sammakko (Pelophylax kl. esculentus, aiemmin Rana esculenta) on eurooppalainen sammakkolaji, jota käytetään ihmisravintona. Sille on ehdotettu uutta suomenkielistä nimeä ruokasammakko.
Vihersammakko ei ole varsinaisesti oma lajinsa, vaan mölysammakon ja lessonansammakon risteytymisen tuloksena syntynyt lisääntymiskykyinen hybridi.
Vihersammakkoa tavataan Länsi-, Keski- ja Itä-Euroopassa. Sitä on lisäksi istutettu Britanniaan ja Espanjaan. 2000-luvulla vihersammakoita on löydetty myös Suomesta Turun seudulta. Suomessa vihersammakot katsotaan vieraslajeiksi, joista on haittaa kotoperäisille lajeille muun muassa ravintokilpailun vuoksi.
Suomessa vihersammakoiden ravntoa on tutkittu DNA-analyysillä, koska pienten saalislajien erottelu on muuten hyvin vaikeaa.
Aiheesta muualla

Sammakkolampi: Vihersammakot: Ruokasammakko ja pikkuvihersammakko
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Pelophylax esculentus:  Wikidata: Q31694  AmphibiaWeb: 5029  BioLib: 334  BOLD: 317552  EoL: 1018660  EPPO: RANSES  EUNIS: 316363  GBIF: 5784980  iNaturalist: 66322  ISC: 110458  NBN: NHMSYS0020194861  NCBI: 8401  Observation.org: 2270  WoRMS: 1463706  Laji.fi: MX.201015 
Rana esculenta:  Wikidata: Q50407501  CoL: 4RDPJ  Fauna Europaea (new): 08fe860b-d7e7-4ba5-941c-9d4e09ab8b94  GBIF: 10665553  IRMNG: 11167776  ITIS: 665307  TSA: 15395  WoRMS: 1463707
Constanza (kuningatar)

Sisilian kuningatar Constanza I palaamassa Saksaan vapauduttuaan sukulaisensa kuningas Tancredin vankeudesta vuonna 1192, kuvitus käsikirjoitukseen "Liber ad honorem Augusti" n. 1195
Constanza I (2. marraskuuta 1154 Palermo, Sisilian kuningaskunta – 27. marraskuuta 1198 Palermo) oli Sisilian kuningatar omalla oikeudellaan eli suo jure vuosina 1194–1198 ja Henrik VI:n puolisona Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarinna vuosina 1190–1198. Hän hallitsi yhdessä puolisonsa kanssa vuosina 1194–1197 ja alaikäisen poikansa keisari Fredrik II:n kanssa vuonna 1198.
Suku

Constanzan isä oli Sisilian kuningas Roger II ja äiti tämän kolmas puoliso, ranskalainen aatelisnainen Beatrice de Rethel (1130/1135–1185), joiden ainoa lapsi ja perillinen hän oli. Hän syntyi melkein yhdeksän kuukautta isänsä kuoleman jälkeen, joten hänen äitinsä oli noin 3. viikolla raskaana Roger II:n kuollessa. Hänen äidinpuoleiset isovanhempansa olivat kreivi Guitier de Rethel ja Beatrix de Namur, äiti oli myös Jerusalemin kuningas Balduin II:n sisarentyttären tytär. Hänellä oli syntyessään yksi elossa oleva laillinen velipuoli Vilhelm I Paha (1120/1121–1166), sekä noin viisi aviotonta sisar- ja velipuolta. Hän kuului Hauteville-sukuun.
Hänen nuoruudestaan ​​ei tiedetä juuri mitään. Constanza asui luultavasti ensisijaisesti Palermon hovissa. Joidenkin lähteiden väite, että hän oli kirkon palveluksessa luostarissa tai abbedissa ennen avioliittoaan, perustuu jo aikanaan kerrottuihin legendoihin, josta Boccaccio kirjoittaa kuuluisten naisten elämäkertoja käsittelevässä teoksessaan De mulieribus claris ("Kuuluisista naisista") vuodelta 1361–1362. Vaikka prinsessa Constanza oli Sisilian valtaistuimen ainoa perillinen, hän meni naimisiin vasta 30-vuotiaana pahaenteisen ennustuksen vuoksi, että Sisilian kuningaskunta tuhoutuisi hänen avioliittonsa myötä.
Hän tuli tunnetuksi teoistaan ​​omaa sukuaan, Sisiliaa hallinneita normannikuninkaita vastaan. Hänellä oli tärkeä rooli Hauteville-suvun hallinnon päättyessä Sisiliassa.
Avioliitto ja sen valtapolitiikka

Hänet kihlauksestaan Henrik VI:n kanssa ilmoitettiin 29. lokakuuta 1184 Augsburgin piispanpalatsissa. Vuonna 1185 Constanza matkusti suurherttuoiden ja paronien kanssa Milanoon juhlimaan häitään. Henrik seurasi häntä Salernoon elokuussa, mutta hänen oli palattava Saksaan äitinsä hautajaisiin. Elokuun 28. päivänä keisarin suurlähettiläät ottivat Constanzan vastaan Rietin maakunnassa. Henrik ja Constanza vihittiin 27. tammikuuta 1186 Sant'Ambrogion basilikassa Milanon herttuakunnassa.
Vastineeksi avioliitosta, sulhasen isä keisari Fredrik I Barbarossa suostui luopumaan oikeudestaan ​​Etelä-Italiaan. Ennen lähtöään Sisiliasta kuningas Vilhelm II laittoi kolme mahdollista valtaistuimen vaatijaa serkku, kreivi Tancred di Leccen, valtionvarainhoitaja Andrian kreivi Rogerin ja varakansleri Matteo d'Aiellon, vannomaan uskollisuutta Contanzalle Troyesin kuuriassa. Matteo d'Aiello vastusti voimakkaasti avioliittoa. Historioitsija David Abulafian mielestä Vilhelm II ei nähnyt Saksan ja Sisilian kruunujen yhdistämistä vakavasti otettavana mahdollisuutena. Hänen tarkoituksenaan oli vahvistaa liittoa entisen normannivallan vihollisen kanssa Italiassa. Toinen Vilhelmin tavoite oli prinsessa Constanzan avioliiton avulla estää kreivi Tankredia vaatimasta valtaistuinta itselleen.
Hänen avioliittonsa vuonna 1186 keisari Henrik VI:n kanssa antoi Saksalle syyn vaatia Sisilian kruunua itselleen. Hänen poliittinen taitonsa auttoi hänen ainoaa vuonna 1194 syntynyttä poikaansa Fredrik II:ta nousemaan keisariksi. Fredrik syntyi isänsä Henrik VI:n Sisilian kuninkaaksi kruunausta 25. joulukuuta 1194 seuranneena päivänä.
Perintö

Constanzan terveys oli jo pitkään ollut heikentynyt hänen kuollessaan 44-vuotiaana Palermossa marraskuussa 1198, vain puoli vuotta poikansa Fredrik II:n Sisilian kuninkaaksi kruunauksen jälkeen. Testamentissaan hän tunnusti paavin ylivallan ja paavi Innocentius III asetettiin Fredrikin holhoojaksi ja sijaishallitsijaksi.
Hänet on haudattu Palermon katedraaliin porfyyrisarkofagiin lähelle puolisoaan ja poikaansa. Ennen kuolemaansa hän ehti järjestää poikansa sekä seuraajansa Fredrik II:n ja Aragonian prinsessa, infanta Constanzen (1179–1222) avioliiton, joka solmittiin vuonna 1209. Hänen kuolemansa johti väkivallan ja kaaoksen ajanjaksoon aina vuoteen 1208 asti, jolloin Fredrikstä tuli täysi-ikäinen.
Constanza I ja puoliso, kanssahallitsija Henrik VI
Tyttökullat

| Tyttökullat> The Golden Girls |
| --- | --- |

Tyyli:  komedia
Kestoaika:  25 min / jakso
Luoja(t):  Susan Harris
Pääosissa:   Bea Arthur  Betty White  Rue McClanahan  Estelle Getty 
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   NBC  Yle TV2  Nelonen
Esitetty:  14. syyskuuta 1985 – 9. toukokuuta 1992
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  180
Tuotanto
Vastaava(t) tuottaja(t):   Susan Harris  Paul Junger Witt  Tony Thomas 
Säveltäjä(t):  George Tipton
Tuotantoyhtiö(t):   Witt/Thomas/Harris Productions  Touchstone Television 
Aiheesta muualla
IMDb 
Tyttökullat (The Golden Girls) on Susan Harrisin luoma yhdysvaltalainen komediasarja, joka kertoo kolmesta temperamenttisesta keski-ikäisestä ja yhdestä kahdeksankymppisestä naisesta Miamissa. Sarjaa kuvattiin Yhdysvalloissa vuosina 1985–1992. Sarjaa on ollut käsikirjoittamassa myös Marc Cherry, joka on luonut sarjan Täydelliset naiset.
Suomessa sarjaa alettiin esittää Yle TV2 -kanavalla lokakuussa 1986. Myöhemmin sitä on esittänyt myös Nelonen.
Sarjan tunnusmusiikki on Cynthia Feen "Thank You for Being a Friend".
Henkilöt

Dorothy Zbornak (Bea Arthur)
Rose Nylund (Betty White)
Blanche Devereaux (Rue McClanahan)
Sophia Petrillo (Estelle Getty)
Sarjan päähenkilöt
Henkilöt > Dorothy Zbornak

Dorothy Zbornak (o.s. Petrillo) on kotoisin New Yorkin Brooklynista. Isä Salvadore Petrillo on kuollut, mutta äiti Sophia asuu nyt Dorothyn kanssa samassa talossa. Sophia kutsuu tytärtään lempinimellä kisuli (engl. pussycat). Dorothylla on etäinen transvestiittiveli Phil ja pikkusisko Gloria. Dorothy on eronnut Stanley Zbornakista ja nyt hänet tunnetaan sinkkunaisena, jolla on ollut muutama suhde. Dorothy on ammatiltaan äidinkielen opettaja, jolla on lähinnä sijaisopettajan pestejä.
Henkilöt > Rose Nylund

Rose Nylund (o.s. Lindstrom) on kotoisin minnesotalaisesta maalaiskaupungista St. Olafista, josta hän kertoo uskomattomia tarinoita vaikkeivät muut niitä jaksaisi kuunnella. Höpsölle Roselle sattuu usein jotain noloa tai hän nolaa asuinkumppaninsa. Rose ei osaa lukea rivien välistä eikä ymmärrä sarkasmia, jota hän kuulee varsinkin Dorothylta. Rose on ollut naimisissa, mutta jäänyt leskeksi. Rose on töissä neuvontakeskuksessa.