Suomen vaakuna
Vaakunan historia > Autonomian aika

Venäjän voitettua Suomen sodan ja liitettyä alueen itseensä leijona ei voinut enää polkea Venäjään viitannutta sapelia. Brennerin versioon perustuva vaakuna oli käytössä, kun keisari Aleksanteri I kohtasi Porvoon valtiopäivät maaliskuussa 1809.
Lokakuussa 1809 Aleksanteri I vahvisti Venäjän säädöskokoelmassa Suomen vaakunan, jossa oli kruunupäinen leijona seisomassa hopeasapelilla, jota se pitelee vasemmalla etutassullaan. Vaakunan perustana oli Brennerin vaakuna ja siinä alkuperäinen vaakasuora sapeli oli sijoitettu vinommin, niin että sitä oli vaikea polkea.
Vuoden 1857 Venäjän säädöskokoelman määrittämässä Suomen vaakunassa leijonan vasen takakäpälä ei ole sapelilla, eikä leijona enää polje tai seiso sillä, vaan pitää siitä kiinni oikealla takakäpälällään ja tukeutuu siihen. Sapeli muutettiin samalla niin sanotuksi käyrämiekaksi. Aiemmin poljettu ase muutettiin vaakunassa käytössä olevaksi aseeksi ja tueksi. Tällä vaakunamuunnoksella oli esikuvansa vuoden 1618 ruotsalaisessa Raamatussa esitetyssä versiossa.
Kolmeen jalkaan tukeutuva leijona painettiin Suomen postimerkkeihin 1880-luvun puoliväliin asti. Litografi Ferdinand Tilgmann toteutti valtionarkistonhoitaja Karl Bomanssonin suunnitteleman Suomen suuriruhtinaskunnan vaakunan vuonna 1886. 1880-luvulla käyttöön otetussa vaihtoehtoisesta vaakunasta ei puuttunut poliittista kärjistystä ja sen esikuvana oli Upsalan tuomiokirkon vaakuna. Leijonahahmo yleistyi Suomessa valmistetuissa vaakunoissa, postimerkeissä ja leijonalipuissa. Postimerkeissä ja -korteissa leijonavaakunan käyttö loppui kuitenkin venäläistämisen seurauksena, ja kaksipäinen kotka tuli postimerkeissä leijonan rinnalle vuoden 1891 postimanifestin jälkeen. Suomalaiset suosivat kuitenkin leijonamerkkejä. Vuoden 1900 alusta lähtien Suomen postilaitos ei saanut ottaa vastaan postilähetyksiä, joissa näkyi erikseen painettuna Suomen vaakuna. Maakuntatunnukset tulivat leijonan tilalle postikortteihin ja leijona-aiheisten postimerkkien käyttö loppui kokonaan 14. tammikuuta 1901.
Venäjän vallan loppuvuosina Suomen vaakuna oli sekä keisarikunnan pienessä että suuressa vaakunassa. Suuressa vaakunassa Venäjän kaksipäistä kotkaa ympäröivät myös imperiumin kuuden alisteisemman osan vaakunat.
Suomen vaakuna Porvoon valtiopäivillä käytetystä keisari Aleksanteri I:n valtaistuimen katoksesta vuodelta 1809.
Suomen hallituskonseljin (1809–1916) aikainen vaakunatunnus.
Vuoden 1881 versio, jossa leijona seisoo kolmella jalalla. Kilvellä on 16 ruusua.
Suomen ensimmäinen postimerkki vuodelta 1856. Leijona seisoo kolmella jalallaan.
Autonomian aikana Suomen vaakuna kuvattiin usein Venäjän kaksipäisen kotkan kannattelemana. Suomen senaatin sinetti.
Suomen vaakuna vuoden 1890 leijonamerkissä.
Suomen suuriruhtinaskunnan vaakuna hyväksyttiin 26. lokakuuta 1809. Vaakuna oli käytössä vuoteen 1917.
Suomen vaakuna oli osana Venäjän keisarikunnan suurta vaakunaa vuosina 1882–1917.
Suomen suuriruhtinaskunnan vaakuna. Leijonavaakuna kaksipäisen kotkan kannattelemana.
Karl Bomanssonin malli Suomen vaakunasta vuodelta 1889.
Gallen-Kallelan surumerkin leijonavaakuna ensimmäisen sortokauden ajalta vuodelta 1900.
Autonomia-ajan pieni Suomen vaakuna kaksipäisellä kotkalla, hyväksytty kilpiversio.
Suomen suuriruhtinaskunnan vaakuna vuodelta 1882, Suomen virallinen vaakuna kaksipäisellä kotkalla vahvistettiin 26. lokakuuta 1809.
Suuriruhtinaskunnan virallinen vaakuna, jossa yhdistettiin Venäjän valtakunnan kaksipäinen kotka ja ruotsalainen leijonasymboli.