stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Cook
Tutkimusmatkat > Toinen matka 1772–1775 > Paluu Englantiin

Resolution saapui Plymouthiin 29. heinäkuuta 1775. Laivan miehistöstä oli kuollut tällä kertaa vain neljä miestä, joista yksi tuberkuloosiin ja kolme tapaturmaisesti. Furneaux’n johtama Adventure oli palannut Englantiin edellisenä vuonna. Se oli tuonut mukanaan Raiatealta mukaan lähteneen nuorukaisen nimeltä Mai. Nuorukainen oppi nopeasti englantilaisen tapakulttuurin, ja hänestä tuli Lontoon seurapiireissä hyvin suosittu.
Cookin paluuseen ei nyt suhtauduttu yleisesti yhtä innostuneesti kuin ensimmäisen matkan jälkeen, ja se sai lehdissä melko vähän huomiota. Syynä vähäiseen huomioon oli Adventurella jo aiemmin saapuneen Main herättämä innostus ja toisen matkan ensimmäistä vaatimattomammat saavutukset. Lisäksi englantilaisia kiinnosti enemmän puhkeamaisillaan ollut sota amerikkalaisia kapinallisia vastaan. Virallisissa piireissä Cook otettiin kuitenkin innostuneena vastaan. Hän raportoi jälleen kuninkaalle, hänet ylennettiin, hänet otettiin Royal Societyn jäseneksi ja hänelle myönnettiin Copley-mitali hänen tieteen hyväksi tekemästään työstä. Matkaraportissaan Cook keskittyi toimiinsa keripukin torjunnassa ja korosti tällä kertaa tuoreen ruoan nauttimista mahdollisimman monessa pysähdyspaikassa. Hän totesi myös, että jos etelässä olisikin jokin manner, sinne ei jään vuoksi pääsisi, joten aluetta ei enää ollut tarpeen tutkia.
Cook pyysi ja sai eläkeviran Greenwichin laivastosairaalasta eikä olettanut enää lähtevänsä eteläiselle Tyynellemerelle. Hän viimeisteli matkakirjansa tällä kertaa itse, ja se julkaistiin toukokuussa 1777. Myös luonnontieteilijä Forster ja hänen poikansa julkaisivat oman matkakirjansa.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779

Kolmannen matkan tavoitteena oli tutkia pohjoista Tyyntämerta. Erityisen kiinnostuneita oltiin siitä, löytyisikö pohjoisesta kauan etsitty Luoteisväylä. Aiemmin Luoteisväylän alkukohtaa oli etsitty Pohjois-Atlantilta, joten nyt sitä etsittäisiin vastakkaisesta suunnasta, Tyynenmeren puolelta. Matkan toinen tarkoitus oli palauttaa Mai kotisaarelleen. Cook jätti leppoisan eläkeviran mielihyvin ja suostui kapteeniksi. Laivana oli jälleen Resolution, jonka lisäksi matkaan osallistui Charles Clerken komentama Discovery. Resolutionilla oli 112 miestä, joista 14 oli ollut Cookin mukana jo aiemminkin. Astronomisista mittauksista vastasi James King, mutta luonnontieteilijöitä oli mukana vähemmän kuin aiemmilla matkoilla. Polynesialaiselle Maille annettiin mukaan hänen toivomansa aseet, joita hän aikoi käyttää saarensa vihollisia vastaan. Laivalle otettiin myös liuta erilaisia kotieläimiä jätettäväksi Tahitille. Laiva lähti Plymouthista 1. elokuuta 1776.
Cookin maine oli nyt jo niin suuri, että sotatilasta huolimatta (Yhdysvaltain vapaussota alkoi vuonna 1775) Benjamin Franklin kehotti amerikkalaisia sotalaivoja jättämään Cookin laivan rauhaan.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Eteläinen Tyynimeri

Retkikunta saapui Uuteen-Seelantiin tammikuussa 1777. Koska laivat olivat aikataulusta jäljessä, Cook joutui odottelemaan pohjoisen pallonpuoliskon kesää tropiikissa ylimääräisen vuoden ajan, ja sen ansiosta hän saattoi viipyä alueella suunniteltua kauemmin. Tongalla retkikunta sai nähdäkseen hienostuneita tanssiesityksiä, ja englantilaiset tekivät saarelaisiin vaikutuksen ilotulituksella. Saarten päälliköillä oli salainen suunnitelma murhata Cook ja kaapata laivat, mutta sisäisten erimielisyyksien vuoksi sitä ei pantu täytäntöön. Retkikunta pysytteli Tongalla sen jälkeen vielä pitkään, ja sinä aikana päälliköt kestitsivät heitä niin ruhtinaallisesti, että tavallinen väki alkoi kärsiä ruokapulasta ja muuttui vihamieliseksi. Vierailun aikana Cook alkoi varkaita rangaistessaan ensi kertaa osoittaa itselleen poikkeuksellista väkivaltaisuutta. Retkikunnan tiedemiehet tekivät jälleen tarkan tutkimuksen saariston kulttuurista ja hallintorakenteesta. Cookille kerrottiin läheisestä Fidžistä ja muista saarista, mutta tavoistaan poiketen Cook ei halunnut purjehtia niille. Cook lähti Tongalta lopulta kahden ja puolen kuukauden vierailun jälkeen ja jätti saarille kotieläimiä.
Englantilaiset saapuivat Tahitille elokuussa 1777. Saarella sillä välin käyneet espanjalaiset olivat uskotelleet Englannin hävinneen sodan ja kehottaneet tahitilaisia kieltämään näitä ankkuroitumaan enää saarelle, mutta englantilaisten tultua välit saarelaisiin olivat ennallaan. Main saapuminenkin huomattiin, kun hän alkoi esitellä tuomiaan rikkauksia. Cookia pyydettiin auttamaan Tahitin sodassa Mooreaa vastaan, mutta hän kieltäytyi. Englantilaisten hevoset tekivät tahitilaisiin suuren vaikutuksen, ja Cook perusti saarille viljelyksiä ja vapautti sinne kotieläimiä.
Englantilaiset lähtivät Tahitilta viimeisen kerran syyskuun lopussa. Moorealla yhden vuohen varkaus sai Cookin poikkeuksellisen raivoihinsa ja hävittämään saarelaisten omaisuutta. Retkikunta jatkoi Seurasaarille, ja Mai asettui Huahinelle. Sieltä retkikunta jatkoi Raiatealle, missä se pysytteli kuukauden ajan odotellen pohjoisen pallonpuoliskon kesää. Pohjoisen tuntemattomia vesiä kohti lähdettiin joulukuun alussa.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Havaijin löytyminen

Jouluaattona retkikunta löysi pienen saaren, jolle Cook antoi nimeksi Joulusaari (nykyiseltä nimeltään Kiritimati). Tammikuussa 1778 retkikunta löysi ensimmäisinä eurooppalaisina Polynesian pohjoisimmat saaret Havaijisaaret, jotka Cook nimesi Sandwichsaariksi mesenaattinsa John Montagun, Sandwichin 4. jaarlin mukaan. Alkuasukkaat olivat ystävällisiä ja kiinnostuneita englantilaisten laivoista. Yhdessä kahakassa englantilaiset tosin ampuivat veneensä kaatamista yrittäneen alkuasukkaan. Cook nousi maihin Kauain saarella, missä laivan muonavarastoja täydennettiin. Rautanaulat olivat jälleen haluttua kauppatavaraa, naiset seuranhaluisia, ja varastelukin loppui ensimmäisen päivän jälkeen.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Amerikan länsirannikon kartoitus ja Luoteisväylän etsintä

Retkikunta vietti Kauailla kaksi viikkoa. Viisi viikkoa sieltä lähdön jälkeen se saavutti Pohjois-Amerikan rannikon nykyisen Oregonin pohjoisrannikon kohdalla. Cook ankkuroi laivat Vancouverinsaarelle ja pääsi kauppayhteyksiin paikallisten intiaanien kanssa sillä aikaa kun Resolutioniin tehtiin korjauksia. Lähdettäessä pohjoiseen Cook jatkoi rannikon kartoittamista ja totesi käyttämänsä vanhan kartan tuskastuttavan epätarkaksi. Cookille tuli yllätyksenä se, kuinka kauas länteen Alaska ulottui. Paikalliset asukkaat olivat jo tottuneet laivoihin, sillä alueella kävi venäläisiä turkiskauppiaita. Kesäkuun lopulla retkikunta saapui saarten välistä Beringinmerelle. Se purjehti salmen läpi ja rantautui lyhyeksi aikaa Aasian puolelle, tosin epätietoisina siitä, oltiinko yhä Amerikassa vai jo Aasiassa. Retkikunta jatkoi Pohjoiselle jäämerelle, kunnes jää esti jatkamisen. Cook yritti löytää reitin mutkittelemalla pohjoisemmaksi mutta kääntyi takaisin elokuun lopulla ja suunnitteli palaavansa aikaisin seuraavana keväänä. Paluumatkalla hän tapasi venäläisen tutkimusmatkailijan Gerasim Izmailovin, jolta hän sai apua karttojen korjaamisessa, ja kiitokseksi hän lahjoitti tälle arvokkaan Hadleyn oktantin. Cook päätti viettää talven Havaijilla, missä retkikunnan tiedemiehet voisivat tutkia saaria perusteellisesti.
Cook nimesi Amerikan ja Aasian välisen salmen Beringinsalmeksi. Vasta Cookin matkan jälkeen Beringinsalmen saaret ja rannikot osattiin sijoittaa kartalle tarkasti.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Cookin kuolema

Britit otettiin Havaijilla aluksi ystävällisesti vastaan, mutta havaijilaiset pyrkivät kuitenkin kiirehtimään heidän poistumistaan. Retkikunta lähti Havaijilta helmikuun ensimmäisellä viikolla, mutta myrsky vaurioitti Resolutionin mastoja, ja viikon kuluttua lähdöstä Cook joutui palaamaan Kealakekua Baylle. Havaijilaiset eivät jostain syystä ilahtuneet retkikunnan paluusta. Erään miehistön jäsenen kertoman mukaan tavallisia saarelaisia oli saattanut ärsyttää se, että Cook oli ennen lähtöä ottanut laivalle puuta pyhältä alueelta. Cook oli tosin saanut siihen päällikön luvan. Havaijilaiset heittelivät merimiehiä kivillä, ja varastelu kiihtyi.
Aamulla 14. helmikuuta 1779 huomattiin, että alkuasukkaat olivat yöllä varastaneet yhden Discoveryn veneistä. Cook lähti maihin aikoen houkutella havaijilaispäällikkö Kalaniopuuta laivalle panttivangiksi tai jos tämä oli paennut, tarkoitus oli polttaa taloja ja takavarikoida kanootit. Kun Cook ja mukana olleet merimiehet rantautuivat, kymmenet havaijilaiset tulivat tavalliseen tapaan heitä vastaan. Päällikkö suostui lähtemään laivalle. Väki oli kuitenkin kiihdyksissään tiedosta, että Discoveryn miehet olivat surmanneet kaksi havaijilaista lahden toisessa päässä. Eräs nainen varoitti päällikköään nousemasta laivaan. Kun yksi havaijilainen näytti aikovan heittää englantilaisia kivellä, Cook ampui häntä ja tyrmäsi hänet kiväärinperällään. Kun toinen havaijilainen uhkasi heittää keihään, Cook ampui häntä mutta surmasikin vierellä seisseen miehen. Kun Cook käänsi selkänsä ja lähti kahlaamaan veneelle, yksi havaijilainen löi häntä takaraivoon nuijalla ja iski tikarin hänen niskaansa. Sen jälkeen ryhmä miehiä hakkasi Cookin kuoliaaksi nuijilla ja kivillä. Veneet pääsivät pakenemaan, mutta kahakassa oli tapettu Cook ja neljä merimiestä. Havaijilaiset veivät ruumiit mukanaan.
Retkikunta lähti hakemaan Cookin ruumista takaisin. Havaijilaiset olivat paloitelleet ruumiin samalla tavoin kuin he paloittelivat korkeiden päälliköidensä ruumiit, sillä papit pitivät Cookia Lono-jumalana. Retkikunnan onnistui lopulta väkivaltaa käyttäen saada havaijilaiset palauttamaan kapteenin jäänteitä. Hänet haudattiin merellä.
Kun George Vancouver saapui Havaijille 1790-luvulla, havaijilaiset osoittivat surua arvostamansa Cookin kuolemasta mutta eivät katuneet hänen surmaamistaan, sillä Cookin kuolema oli heidän päälliköidensä ennustusten täyttymys. Cookia pidettiin yhä pyhänä, ja hänen luitaan kanniskeltiin ylimmäksi jumalaksi korotetulle Lonolle pyhitetyssä vuotuisessa juhlakulkueessa vielä 1800-luvulle asti.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Cookin terveysvaivat ja mielenterveyden horjuminen

Cook oli ollut aiemmin kuuluisa hyvistä hermoistaan, mutta kolmannella matkalla hänen mielenterveytensä oli alkanut jostakin syystä horjua. Hän sai usein raivokohtauksia ja käyttäytyi toisinaan epäjohdonmukaisesti ja epäreilusti miehiään kohtaan. Erään tutkijan mukaan Cook saattoi kärsiä sukkulamadoista, mikä aiheutti B-vitamiinin puutteen ja sitä kautta huonoa oloa, väsymystä, ärtyisyyttä ja masennusta. Myös kolmannella matkalla koetut epäonnistumiset ja viivytykset saattoivat pilata Cookin mielialaa.
Cookin kuolemaan johtanut välikohtaus oli viimeinen esimerkki Cookin ailahtelevasta käytöksestä kolmannella matkalla. Cook vaati itsepintaisesti havaijilaispäällikköä nousemaan laivaan eikä kuunnellut miehistönsä kehotuksia paeta rannalta ajoissa, ja hän ampui raivonpuuskassa uhkailevaa alkuasukasta, mikä sai havaijilaiset hyökkäämään.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Loppumatka

Englantilaiset lähtivät Havaijilta maaliskuun puolivälissä 1779. Cookin kuoleman jälkeen retkikunnan komentajan tehtävät siirtyivät Charles Clerkelle, joka suuntasi laivat tutkimaan Beringinsalmen Aasian puolta. Siellä jäävuoret estivät etenemisen, ja kun Clerke oli kuollut keuhkotautiin elokuussa 1779 Petropavlovskin satamassa, retkikunta purjehti kohti Englantia John Goren johdolla Macaon ja Hyväntoivonniemen kautta.
Tutkimusmatkat > Kolmas matka 1776–1779 > Saapuminen Englantiin

Clarken kirje Cookin kuolemasta tuli perille Lontooseen tammikuussa 1780. Laivat saapuivat Britannian rannikolle elokuun alussa 1780, viettivät kaksi kuukautta Skotlannin vesillä suotuisia tuulia odotellen ja saapuivat Lontooseen lokakuussa. Retkikunnan paluu ei tällä kertaa ollut suuri puheenaihe. Matkaa pidettiin epäonnistuneena, sillä sen aikana ei löydetty Luoteisväylää mutta ei myöskään todistettu, etteikö sitä olisi. Havaijisaarten löytymisen merkitystä ei vielä tuolloin arvostettu. Lehdissä arvostettiin Cookin panosta merenkulun hygienian edistämisessä sekä hänen humaania suhtautumistaan kohtaamiinsa kansoihin sekä huomautettiin, että hän lopulta kuitenkin joutui alkuasukkaiden surmaamaksi.
Kuoleman jälkeen

Cookista tuli kuolemaansa seuranneina vuosikymmeninä kansallissankari, josta tehtiin useita kirjoja, näytelmiä ja maalauksia. Hänestä tuli tavallisten englantilaisten sankari, koska hän oli löytänyt uusia maita ja levittänyt eurooppalaista sivistystä maailmalle rauhanomaisin keinoin. Cookissa arvostettiin myös sitä, kuinka hän oli noussut köyhistä lähtökohdista arvostetuksi omin avuin ja oli kaikin keinoin helpottanut tavallisen merimiehen elämää. Cookin maine levisi myös ulkomaille, kuten Saksaan ja Ranskaan, missä häntä arvostettiin itseoppineena rauhanmiehenä, joka toi Tyynellemerelle maanviljelyksen ja avasi koko maailman rauhanomaiselle navigoinnille. Jotkin soraäänet tosin epäilivät, hyötyivätkö Tyynenmeren saarten asukkaat todella löytymisestään ja eurooppalaisilta saamistaan tavaroista, jotka vain synnyttivät heissä ahneutta. Cook itse oli surrut eniten sitä, että eurooppalaiset olivat tuoneet Tyynellemerelle sukupuolitaudit.
Britannia aloitti Cookin vierailemien Tyynenmeren saarten ja rannikoiden hyödyntämisen nopeasti, ja seuduille oli lähetetty useita retkikuntia jo Cookin kuoleman jälkeisenä vuosikymmenenä. Retkikuntia rahoittivat niin valtio kuin yksityisetkin, ja niiden tarkoitukset olivat kaupallisia, poliittisia ja tieteellisiä. Esimerkiksi vuonna 1787 Australian itärannikolle lähetettiin yksitoista laivaa perustamaan englantilaista siirtokuntaa, kapteeni William Bligh lähetettiin Tahitille keräämään leipäpuita Karibian orjien ravinnoksi, ja Pohjois-Amerikan rannikolle oli alkanut purjehtia turkiskauppiaiden laivoja, jotka matkalla Kiinaan pysähtyivät Havaijille täydentämään muonavarastoja. Lähes kaikki retkikunnat noudattivat Cookin ja Joseph Banksin antamaa mallia, ja monella matkalla oli mukana Cookin mukana olleita miehiä.
Cook kansatieteilijänä

Yksi Cookin maailmanympärimatkojen päätarkoituksista oli Tyynenmeren kansojen tutkimus. Cookin tavoitteeksi ei annettu valloittaa löytämiään maita vaan tutkia niitä ja niiden kansoja. Kaukaisiin kansoihin oli ennen Cookia suhtauduttu hyvin kolonialistisesti ja Eurooppa-keskeisesti, mutta Cookille annettiin ohjeet "pitää kaikin sopivin keinoin yllä ystävyyttä alkuasukkaiden kanssa" ja välttää verenvuodatusta. Cook teki matkoillaan runsaasti tarkkoja havaintoja alkuasukkaiden ulkonäöstä, luonteesta, vaatetuksesta, asumuksista, ruokavaliosta, matkustuskeinoista, aseistuksesta, kaupankäynnistä, uskonnosta, naisista, kielestä, tavoista, yhteiskuntarakenteesta ja monista muista asioista. Hän suuntasi kirjoituksensa lukijoille, joilla oli vain vähän tuntemusta antropologiasta. Cook pyrki kuvaamaan näkemänsä asiat objektiivisen totuudenmukaisesti ilman moralisointia. Hän esimerkiksi hyväksyi miesten moniavioisuuden sillä perusteella, että se oli Uuden-Seelannin oloissa hänen mielestään naisten kannalta hyödyllistä. Cook luonnehti kohtaamiaan alkuasukkaita järkeviksi ja käytännöllisiksi, eikä hän juurikaan rinnastanut alkeellisimpiakaan kansoja eläimiin tai kutsunut heitä tyhmiksi, kuten häntä edeltäneet tutkimusmatkailijat olivat tehneet.
Cook toi matkoiltaan runsaasti esineistöä, kuten jumalankuvia, vaatteita, koreja ja kalastusvälineitä. Esineitä on kaikkiaan noin 2 000, ja niiden kokoelmia on nykyisin museoissa eri puolilla maailmaa.
Cookin mukaan nimettyjä paikkoja

Cookin mukaan on nimetty useita paikkoja, kuten Cookinsaaret Tyynellämerellä, Cookinsalmi Uuden-Seelannin Pohjois- ja Eteläsaaren välissä ja Mount Cook -vuori Uudessa-Seelannissa.
Kirjallisuutta

Vladimirov, V. N.: James Cook. Leningrad: Kirja, 1935 (Kuuluisien miesten elämäkertoja)
Imago mundi: ihmisen ja tieteen uudet maailmat, toimittaneet Raimo Lehti ja Jan Rydman. WSOY, 1993. ISBN 951-0-18320-2
Löytönen, Markku & Waismaa, Miisa: Eteläisten merten salaisuus. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1996 (Totta ja tarua) ISBN 951-717-939-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Cook Wikimedia Commonsissa
James Cookin teoksia Gutenberg-projektissa (englanniksi)
A. F. Hassell Jaakko Cook'in matkat Tyynellä merellä vuodelta 1884 Gutenberg-projektissa (suomeksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  FID  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Australia  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Cookin 1760-luvulla tekemä ja pitkään hänen jälkeensäkin käytetty Newfoundlandin kartta.
Cookin kolme tutkimusmatkaa: ensimmäinen matka punaisella, toinen vihreällä, kolmas sinisellä. Katkoviivalla viimeisen matkan loppuosa Cookin kuoleman jälkeen. Toisen matkan kahdesta kierroksesta Tyynellämerellä Cook teki ensin pienemmän.
Cookin alus ensimmäisellä matkalla oli Endeavour.
Fort Venus, Cookin Tahitille observatoriota varten rakentama linnake.
Cookin piirtämä Uuden-Seelannin kartta.
Kapteeni Cookin maihinnousu Botany Bayssa 1770. E. Phillips Foxin maalaus vuodelta 1902.
Jääsaaret nähtynä 9. tammikuuta 1773. Retkikunnan taiteilijan William Hodgesin piirros.
William Hodgesin piirros Tongatapun saaresta
Maihinnousu Tannalle Uusilla-Hebrideillä. William Hodgesin maalaus 1775-1776.
Polynesialaisnuorukainen Mai ensimmäiselle matkalle osallistuneiden Joseph Banksin ja Daniel Solanderin kanssa. William Parryn maalaus.
Resolution ja Discovery Tahitin vesillä. Samuel Adkinin maalaus noin vuodelta 1800.
Cookin kuolema. John Cleveley nuoremman maalaus vuodelta 1784.
James Cookin patsas Waimealla Havaijilla
Seurasaarilta tuotu kalastuskoukku ja siima. Australian Museumin kokoelmista.
Dr. Feelgood

Dr. Feelgood (2009)
Dr. Feelgood on brittiläinen vuonna 1971 perustettu rock and roll- ja rhythm and blues-yhtye. Yhtye tunnetaan bluesvivahteisesta hard rockistaan ja pahamaineisesta imagostaan. Yhtyeen tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat ”She Does It Right”, ”Back In The Night”, ”Down At The Doctors” ja ”Milk And Alcohol”. Dr. Feelgood oli osa Lontoon 1970-luvun pub rock -skeneä.
Dr. Feelgood esiintyi alkuperäiskokoonpanossaan vuoteen 1977. Sen vuonna 1976 ilmestynyt livealbumi Stupidity oli Britannian albumilistan ensimmäinen viikon ajan. Kitaristin vaihduttua yhtye onnistui nousemaan vielä maan singlelistalla korkeimmalle sijalleen vuonna 1979. ”Milk and Alcohol” oli parhaimmillaan yhdeksäntenä. 1980-luvun alun jälkeen Lee Brilleuax oli yhtyeen ainoa alkuperäisjäsen. Dr. Feelgood jatkoi toimintaansa vielä hänen kuoltuaan vuonna 1994.
Dr. Feelgood esiintyi Suomessa ensimmäistä kertaa kesällä 1975 Riihimäen Riutalla ja Oulun Kuusrockissa sekä Helsingissä Kaivopuistossa ja Natsalla. Kuusrockissa kuvattiin kaksi kappaletta  ja ne ovat mukana vuonna 2012 julkaistun boksin All Through the City (with Wilko 1974–1975) DVD-levyllä.
Jäsenet vuodesta 1971 > Alkuperäinen kokoonpano 1971–1977

Lee Brilleaux (Lee Collinson) - laulu (1971–1994)
Wilko Johnson (John Wilkinson) - kitara (1971–1977)
John B Sparks - basso (1971–1982)
The Big Figure (John Martin) - rummut (1971–1981)
Jäsenet vuodesta 1971 > Muut

Gypie Mayo - kitara (1977–1981)
Johnny Guitar - kitara (1981–1982)
Gordon Russell - kitara (1983–1989)
Steve Walwyn - kitara (1990–)
Kevin Morris - rummut (1984–)
P H Mitchell - basso (1984–1990, 1995–)
Dave Bronze - basso (1991–1995)
Pete Gage - laulu (1995–1999)
Robert Kane - laulu (1999–)
Diskografia > Albumit

| --- | --- |
 Down By The Jetty (1974)  Malpractice (1975)  Stupidity (1976) (live)  Sneakin' Suspicion (1977)  Be Seeing You (1977)  Private Practice (1978)  As It Happens (1979) (live)  Let it Roll (1979)  A Case Of The Shakes (1980)  On The Job (1981) (live)  Fast Women And Slow Horses (1982)  Doctor's Orders (1984)  Mad Man Blues (1985)  Brilleaux (1986)  Classic (1987)  Singles – The UA Years (1989)  Live In London (1990) (live)  Primo (1991)  The Feelgood Factor (1993)  Down At The Doctors (1994) (live)  Looking Back (1995)  On The Road Again (1996)  Twenty Five Years Of Dr Feelgood (1997)  Chess Masters (2000)  Speeding Thru Europe (2003)  Repeat Prescription (2006)  All Through the City (with Wilko 1974–1977) (2012) Kolme CD:tä ja DVD. :  Singlet Roxette / (Get Your Kicks On) Route 66 (1974)  She Does it Right / I Don't Mind (1975)  Back in the Night / I'm a Man (live) (1975)  Riot in Cell Block No. 9 (1976)  Roxette (live) / Keep it Out of sight (live) (1976)  Sneakin' Suspicion / Lights Out (1977)  She's Windup / Hi-Rise (1977)  Baby Jane / Looking Back (1977)  Dawn at the Doctors / Take a Tip (1978)  Milk and Alcohol / Every Kind of Vice (1979)  As Long as the Price is Right (live) / Down at the Doctors (live) (1979)  Put Him Out of Your Mind / Bend Your Ear (1979)  Hong Kong Money / Keeka Smeeka (1980)  No Mo Do Yakamo / Best in the World (1980)  Jumping from Love to Love / Love Hound (1980)  Violent Love / A Case of the Shakes (1981)  Waiting for Saturday Night / Eileen (1981)  Trying to Live My Life Without You / Murder in the Firs Degree (1982)  Crazy About Girls / Something Out of Nothing (1983)  Dangerous / Can't Find the Lady (1984)  My Way / She's in the Middle (1984)  Don't Wait Up / Something Good (1986)  See You Later Alligator / I Love You So You'e Mine (1986)  Hunting Shooting Fishing / Big Enough (1987)  Milk and Alcohol (New Recipe) / She's Got Her Eyes on You (1989)
Kirjallisuutta

Jost, Roland; Nättilä, Teppo, Mäkinen, Rauno - From Roxette To Ramona, Dr Feelgood And Wilko Johnson On Record - ISBN 3-033-00460-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dr. Feelgood Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut
Independent website
Wilko Johnsonin haastattelu vuodelta 2006 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
John “Gypie” Mayo ja Lee Brilleaux
John ”The Big Figure” Martin ja John B. Sparks
Dieselveturi

VR:n Dv12-veturi uudessa vihervalkoisessa värityksessä.
Dieselveturi on veturi, jonka voimanlähteenä on dieselmoottori. Moottorilta saatu voima välitetään akseleille joko mekaanisella vaihteistolla (lähinnä eräät pienveturit), hydraulisesti (diesel-hydraulinen, esimerkiksi Dv12) tai sähköisesti (dieselsähköinen, esimerkiksi Dr16). Maailmanlaajuisesti yleisin menetelmä dieselvetureissa on dieselsähköinen voimansiirto.