Charles S. Peirce
Filosofia > Logiikka semiotiikkana ja semioosi

Peirce alkoi kirjoittaa semiotiikasta 1860-luvulla, samoihin aikoihin kuin kehitti kolme kategoriaansa. Eräässä tunnetuimmista varhaisista kirjoituksistaan ”Some Consequences of Four Incapacities” (1868) hän esitti seuraavat neljä mielen kykyjä rajoittavaa periaatetta, joiden merkitys hänen ajattelulleen on huomattava, ja joita hänen voi katsoa kannattaneen läpi elämänsä:
Ei kykyä itsehavainnointiin. Kaikki tieto sisäisestä maailmasta perustuu ulkoisista tosiasioista tehdyille hypoteettisille järkeilyille.
Ei intuition (kognitio, joka ei ole loogisesti aiempien kognitioiden määräämää) kykyä. Yksikään kognitiivinen tila ei ole absoluuttisesti ensimmäinen. Kaikki henkinen toiminta on muodoltaan pääteltyä.
Ei kykyä ajatella kuin merkkien avulla. Ollakseen kognitiota, kaiken kognition täytyy olla tulkittua sitä seuraavassa kognitiossa.
Ei käsitystä absoluuttisesti ei-miellettävästä.
Periaatteista kolmas määrittelee julkilausumattomasti kaiken logiikan semiotiikaksi: koska logiikka tutkii kognitiota yleensä, ja koska kaikki kognitio tapahtuu merkkien avulla, on logiikka välttämättä merkkien, niiden suhteiden, merkkien elämän eli toiminnan ja merkkien käsittelyn tutkimista. Kognitiiviset tilat ovat luonteeltaan semioottisia tiloja eli niillä on merkin rakenne, ja jokainen kognitiviinen tila tulkitaan sitä seuraavassa kognitiivisessa tilassa, jolla on niin ikään merkin rakenne. Tämä, kuten Peirce kirjoitti samana vuonna (1868) kirjoitetussa esseessään ”Questions concerning certain Faculties claimed for Man”, ei olisi kuin toinen tapa sanoa, että kaikki ajattelu edellyttää aikaa. Toinen periaate taas lausuu, ettei ole olemassa intuitiota (sanan kantilaisessa merkityksessä), toisin sanoen kognitiivista tilaa, joka ei olisi sitä edeltävän kognitiivisen tilan määräämä. Tämä tarkoittaa, että mielentoiminta on ”alusta loppuun” semioottista tai semioosia, kuten Peirce ”merkkien elämää” nimitti: semioosi on ”toiminta tai vaikutus, joka on tai sisältää kolmen subjektin yhteistyötä, kuten merkin, sen objektin ja sen interpretantin, tämän tri-relatiivisen vaikutuksen ollen millään tapaa palautettavissa parien välisiin toimintoihin."
Logiikan keskeisin käsite on toisin sanoen merkin käsite. Merkki on kolmipaikkainen relaatio, ja Peircen semioottinen analyysi eroaa esimerkiksi Ferdinand de Saussuren semiologian tai Gottlob Fregen semantiikan merkkirelaation kaksipaikkaiseksi käsittäällistäneistä. Merkkirelaation korrelaatteja ovat (1) merkki itse, merkitsijä; (2) objekti eli merkin viittauksen kohde; (3) interpretantti eli tulkinnos.
Merkki on mikä hyvänsä asia merkitsijänä jostain asiasta. Esimerkiksi kielen sanat tai tienviitat ovat perusolemukseltaan merkkejä. Mutta aivan yhtä lailla kouriintuntuvat asiat toimivat merkkeinä. Esimerkiksi tuli tulkitaan merkiksi savusta ja tien halkeileminen on merkki eroosiosta.
Objekti taas on mikä hyvänsä asia, johon tämä tai tuo merkki viittaa. Savu viittaa tuleen, halkeileva tie eroosion fysikaaliseen prosessiin. Kielen sanan voi ymmärtää viittaavan joko yleisesti käsitteeseensä tai merkityssisältöönsä (fregeläinen mieli) tai konkreettiseen viittauksen kohteeseensa (fregeläinen merkitys). Sekä ”mieli” että ”merkitys” katsotaan Peirce-tulkitsijoiden toimesta usein symbolien viittauksen kohteen kahdeksi ulottuvuudeksi.
Interpretantti on merkkiä ja objektia vaikeammin ymmärrettävä käsite, mutta juuri se erottaa Peircen semiotiikan normaaleista merkki-relaation analyyseista. Kuten jo todettua, Peirce katsoi merkkirelaation olevan palautumattomalla tavalla kolmipaikkainen. Se, että avaan oven, ja tämän seurauksena korvia vihlova pillin vihellys lakkaa, ei ole sama asia kuin se, että avaan oven, jotta vihellys lakkaisi. Vastaavasti se, että tiputan setelin sattumalta maahan, ja joku toinen poimii sen siitä, ei ole sama asia kuin se, että annan setelin toiselle. Oven avaamista tietyn vaikutuksen aikaansaamiseksi tai esineen antamista ei ole mahdollista palauttaa kahden kaksipaikkaisen relaation konjuktioksi. Samaan tapaan aito merkkirelaatio on kolmipaikkainen: että merkki viittaa kohteeseensa, on tulkinnoksen välittämää. Se voi olla esimerkiksi ajatus tai konkreettinen tapahtuma tai toiminta, joka viittaa samaan kohteeseen kuin merkitsijä itse ja on avoin uusille tulkinnoille. Tulkinnos voidaan ymmärtää mielentilaksi, mutta sillä on myös konkreettinen ulottuvuutensa, mistä Peirce käytti nimitystä ”dynaaminen tulkinnos”. Tulkinnos on myös itsessään yhdenlainen toisen asteen merkki, ja määrää oman tulkinnoksensa, joka viittaa samaan objektiin kuin ensimmäinen tulkinnos.