Vincent-Marie Viénot de Vaublanc
Vallankumouksen aika > Vastavallankumouksen aktivisti direktorion aikana (1795–1799)

Keväällä 1795 Pariisiin vasta hiljattain palannut Vaublanc antoi julkaista nimettömänä teoksensa Réflexions sur les bases d'une constitution par le citoyen ***, jonka silloinen kansalliskonventin jäsen ja hänen ystävänsä Jean-Baptiste-Marie-François Bresson esitteli taiteilijanimi Louis-Philippe de Ségurin teoksena ja määräsi tekstin painettavaksi. Tässä teoksessa Vaublanc ajoi kaksikamarisen parlamentin luomista voimassa olleen yksikamarisen rakenteen sijalle. Hänen mukaansa yksikamarinen hallinto, jonka säätämää perustuslakia (vuodelta 1793) hän kritisoi, oli ollut yksi hirmuhallinnon aiheuttajista. Toiminnan tehostamiseksi hän ehdotti myös yhden henkilön asettamista lain toimeenpanovallan johtoon. Näin Vaublanc siis vastusti parlamentaarisella tasolla toimikuntahallintoa eli direktoriota viisine johtajineen.
Teoksen ilmestyttyä (direktorion) vuoden III perustuslakia muotoileva komissio, johon kuuluivat Daunou ja François-Antoine de Boissy d'Anglas, kutsui Vaublacin kertomaan ajatuksistaan. Hän kieltäytyi, mutta tästä huolimatta osaa hänen neuvoistaan kuitenkin noudatettiin, sillä uuden perustuslain myötä Ranskassa nähtiin ensimmäisen kerran kahteen sataan vuoteen parlamentissa kaksi kamaria. Kamareita kutsuttiin nimillä ”vanhempien neuvosto”, Conseil des Anciens ja lainsäädäntövaltaa edustanut ”viidensadan neuvosto” Conseil des Cinq-Cents.
Vaublanc vastusti 5. ja 13. fructidoria vuonna III (23. ja 31. elokuuta 1795) säädettyjä asetuksia, jotka tähtäsivät enemmistön uudelleenvalintaan ja vallassa pitämiseen. Tämä kahden kolmasosan asetukseksi kutsuttu uudistus sai maltilliset poliitikot epätoivon valtaan. Yhdessä Antoine Chrysostome Quatremère de Quincyn kanssa Vaublanc otti aktiivisen roolin kuningasmielisten kansannousun järjestämisessä 13. päivänä vendemiairea vuonna IV (5. lokakuuta 1795). Kuningasmielisten keskuskomitean jäsenenä hän tutustui tällöin kenraali Vendémiaireksi kutsutun kenraali Bonaparten taktiseen nerouteen.
25. vendémiaire-kuuta (17. lokakuuta) kenraali Lostangen johtama ja Théâtre-Françaisissa päämajaansa pitänyt sotilaskomissio tuomitsi Faubourg Poissonnièren kuningasmielisten osaston johtajana toimineen Vaublancin poissaolevana kuolemaan. Uusi tuomio pakotti hänet jälleen piiloutumaan. Hän suojautui Bressonin vaimon ystävättären, kirjailija Sophie Cottinin, luokse ja käytti eristystä hyväkseen omistautuen piirtämiselle, joka oli yksi hänen intohimoisista harrastuksistaan.
Joitakin päiviä aikaisemmin uusiin vaaleihin pakotettu kansalliskonventti oli kutsunut koolle vaalikollegiot. Vaalissa kuningasmieliset saivat enemmistön niin senaatissa kuin viidensadan neuvostossa. 15. lokakuuta Melunin vaalikollegio valitsi Vaublancin edustajakseen viidensadan neuvostoon. Ennen paikkansa ottamista hänen piti kuitenkin odottaa, että hänen ystävänsä Desfourneaux ja Pastoret saisivat kumotuksi hänen tuomionsa perustuslainvastaisesta toiminnasta. Tätä kuitenkin helpotti elokuun lopussa 1796 herännyt pelko tasavertaisten salaliittoa (Conjuration des Égaux) kohtaan. Tämä Gracchus Babeufin johtama liike oli syntynyt elintarvikkeiden kalleuden synnyttämästä yhteiskunnallisesta toivottomuudesta, ja se pyrki hallituksen kaatamiseen.
Vaublanc lausui 2. syyskuuta 1796 kuuluisan valansa: ”Vannon vihaavani kuninkuutta ja anarkiaa!” Tästä kerrottiin tarinaa, jonka mukaan yksi hänen vuoripuolueeseen kuuluvista avustajistaan olisi huudahtanut hänelle ”Kovempaa”, ja Vaublanc olisi häkeltymättä vastannut: ”Ja te, hiljempaa!”
Kolmasosan edustajista vaihtaneet vuoden V vaalit (toukokuussa 1797) suosivat kuningasmielisiä, jotka saivat enemmistön molemmissa kamareissa. Näin ollen 20. prairialia vuonna V (20. toukokuuta 1797) Pichegru valittiin viidensadan neuvoston ja Barbé-Marbois vanhain neuvoston puheenjohtajaksi. Vaublanc taas valittiin yhdeksi viidensadan neuvoston toimiston neljästä sihteeristä. Muita sihteereitä olivat Joseph-Jérôme, Siméonin kreivi, Henry-Larivière ja Jean-Nicolas-Jacques Parisot.
Samana päivänä lainsäätäjäkunta ryhtyi siirtämään tehtävistään arvalla paikalleen valittua tasavaltalaisjohtajaa Étienne-François Le Tourneuriä. Hänet korvasi silloinen Sveitsin suurlähettiläs, maltillisen kuningasmielinen François de Barthélemy. Vaublanc äänesti nimitystä vastaan. Hänen ehdokkaansa olisi ollut kovista otteistaan tunnettu kenraali de Beurnonville.
Direktorion enemmistö kannatti lehdistönvapautta, joka antoi mahdollisuuden maan hallinnon avoimeen arvosteluun. Robespierren kukistuttua 9. thermidoria vuonna II oli heti seuraavana päivänä perustettu maltillisten tasavallankannattajien muodostama Clichy-klubi, johon Vaublanc kuului yhtenä sen arvostetuimmista jäsenistä. Klubi pystyi säätelemään jäsenistönsä kautta molempia neuvostoja ja uhkasi näin suoraan direktoriota. Saatuaan nimityksen Viidensadan neuvoston tarkastuskomiteaan yhdessä Pichegrun, Isidore-Étienne Delaruen, Antoine Claire Thibaudeaun ja Émeryn kanssa, Vaublanc sai tehtäväkseen komiteoiden toiminnan ja sisäisen turvallisuuden tarkkailun. Tuloksena oli, että Vaublanc pystyi antamaan määräyksiä neuvostojen toimintayksiköille.
Nurkkaan ahdistettuna direktorio hyökkäsi kohti Pariisia edennyttä 80 000 miestä vahvaa Sambre-et-Meusen armeijaa, jota johti Lazare Hoche. Samaan aikaan Vaublanc pyysi ja sai neuvostolta luvan hajottaa poliittiset klubit, joihin kuului muun muassa Jakobiiniklubi.
Neuvostojen painostamina kolme tasavaltaa kannattavaa johtokunnan jäsentä (directoria), Barras, Reubell ja La Réveillière-Lépeaux, aloittivat ministeriön uudelleenjärjestelyn 16. heinäkuuta 1797, kuningasmielisten tappioksi. Syyskuun alussa Vaublanc ja hänen edustajatoverinsa amiraali Louis Thomas Villaret de Joyeuse sekä muutama muu Clichy-klubin jäsen lähes onnistuivat vallankaappaushankkeessaan kolmen tasavaltalaisdirektorin triumviraattia vastaan.
"Suureksi Carnot'ksi" kutsutun direktorin vakuuttanut Clichy-klubin jäsenten suunnitelma oli yksinkertainen. Vaublancin tuli pitää Viidensandan neuvostossa 4. syyskuuta puhe, jossa syytettiin kolmea tasavaltalaista direktoria. Sillä aikaa Carnot’n salaliittoon vakuuttama lainsäädäntökunnan kaartin päällikkö, kenraali Pichegru tulisi pidättämään direktorit.
Valitettavasti vain kenraali Bonaparte, silloin Italian armeijakunnan päällikkö, sai kiinni kuningasmielisten agentin Antraiguesin herttuan, jolla oli hallussaan salaliittoa koskevia ja Pichegrun petollisuuteen liittyviä asiakirjoja. Hän lähetti kenraali Augereaun joukkoineen Pariisiin, jossa tämä kuulutti kaikkialla Pichegrun petosta: tämä oli fructidorin 18. päivän vallankaappaus vuonna V (4. syyskuuta 1797). Salaliiton päämiehet joko pidätettiin ja karkotettiin Guyanaan Pichegrun ja Barthélémyn tavoin tai he joutuivat pakenemaan, kuten Carnot ja Vaublanc.
Jälkimmäinen onnistui livahtamaan piiritetystä Pariisista Rochambeaun avustamana, vuokravaunuihin kätkeytyneenä. Monenlaisiin valepukuihin turvautuen hän pakeni ystävänsä Pastoret’n kanssa Sveitsin kautta Italiaan.