stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Australianenglanti
Muodot

Australianenglanti on hyvin homogeenista kautta koko Australian, eikä siinä ole kovinkaan selviä paikallismurteita tai paikallisia aksentteja. Puhekielessä voidaan kuitenkin erottaa kolme tasoa. Hienostunut australianenglanti (Cultivated Australian) muistuttaa brittienglannin received pronunciation -kielimuotoa, ja sillä on hiukan snobistinen maine. Leveä australianenglanti (Broad Australian) on työväestön ja alemman keskiluokan käyttämä kielimuoto, jota muunmaalaiset pitävät tyypillisen australialaisena. Näiden kahden kielimuodon välissä on yleisaustralianenglanti (General Australian), jota käyttävät etenkin kaupunkilaiset.
Piirteitä

Australianenglantia puhutaan moniin muihin englannin muotoihin verrattuna suhteellisen verkkaisella rytmillä, tasaisesti vaihtuvilla painoilla ja tasaisella intonaatiolla. r ei äänny sanoissa kuten art, hair ja worker. a sanoissa kuten dance ääntyy enemmän ä:n kuin a:n tapaan. Švaa-vokaali [ə] on suhteellisen yleinen paikoissa, joissa received pronunciation -muodossa on [i].
Australianenglannin kielioppi ei eroa brittienglannin kieliopista. Myös kirjoitetut kielet ovat samanlaisia. Australiassa suositaan brittiläisiä kirjoitustapoja silloin kun ne eroavat amerikkalaisista kirjoitustavoista.
Australianenglannissa käytetään useita omaperäisiä sanoja, jotka eivät ole levinneet maan ulkopuolelle. Moni niistä liittyy maan luontoon ja vanhoihin elinkeinoihin. Eräs kansainvälisesti tunnettu australialainen ilmaus on G’day, joka on lyhennetty muoto Good day -toivotuksesta ("hyvää päivää"). Sanojen puhekieliset muodot ovat Australiassa hyväksytympiä kuin muissa englanninkielisissä maissa. Kirosanoista yleisin ja australianenglantiin kansainvälisestikin yhdistetty on bloody, ’hemmetin’.
Lähimuotoja

Australianenglannin läheisin kielimuoto on uudenseelanninenglanti. Aiemmin näistä käytettiinkin usein jotain yhteisnimitystä, kuten australaasianenglanti. Lisäksi Australian aboriginaaleilla on omat englannin kielimuotonsa, joissa saattaa olla yleiskielestä paljonkin poikkeavia piirteitä.
Kirjallisuutta

Korhonen, Minna: Perspectives on the Americanisation of Australian English: A Sociolinguistic Study of Variation.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2017.  ISBN 978-951-51-3559-9  Teoksen verkkoversio.
Mitchell, Alexander G.: The Story of Australian English: Users and Environment.  Sydney:  Dictionary Research Centre, 1995.
Aiheesta muualla

Australian slangia (englanniksi)
Autiotupa

Oahujoen autiotupa Lemmenjoen kansallispuistossa
Autiotupa (lyhenne at) on avoin lyhytaikaiseen majoittumiseen tarkoitettu maksuton asumus. Autiotuvat sijaitsevat yleensä erämaissa, kansallispuistoissa ja retkeilyreittien varrella. Kaikille kulkijoille avoimia maksuttomia rakennuksia ei juuri muualla maailmassa ole kuin Suomessa sekä vähäisemmässä määrin Ruotsissa, Norjassa ja Isossa-Britanniassa. Suomen Lapissa on yli 450 autiotupaa.
Historiaa

Autiotupaperinne on alkanut 1700-luvun loppupuolella, jolloin kulkureittien varrelle alettiin rakentaa majoitustiloja kulkijoille. Viranomaiset alkoivat 1800-luvulla rakentaa näitä tupia. Myöhemmin 1900-luvulla autiotupia alettiin rakentaa matkailukäyttöön. Autiotupia ja -kotia on rakennettu myös poronhoidon ja metsästyksen tarpeisiin.
Ylläpito, sijainti ja tupien koot

Tuvat voidaan karkeasti jakaa virallisiin ja epävirallisiin tai huollettuihin ja huoltamattomiin tupiin. Virallisia autiotupia ylläpitää pääasiassa Metsähallitus. Pääosa Suomen autiotuvista sijaitsee Pohjois- ja Itä-Suomessa. Autiotupien koko voi vaihdella melkoisesti. Muotkatunturin erämaassa on hädin tuskin kahden hengen majoitukseen riittävä Lahtisen kämppä ja Urho Kekkosen kansallispuistossa 16 hengen Luirojärven kämppä, jota kutsutaankin myös "Luirojärven Hilttoniksi". Myös Karhunkierroksen varrella Oulangan kansallispuistossa on kaksi noin 20 nukkumapaikan tupaa: Jussinkämppä ja Ansakämppä. Muita kansallispuistojen ja erämaiden tupatyyppejä ovat varaustupa, vuokratupa ja päivätupa. Lisäksi retkeillessä voi majoittua kammissa, kodassa tai laavulla.
Kirjoittamattomat ja kirjoitetut käyttösäännöt

1900-luvun puolivälissä Lapin läänin autiotupatoimikunta kirjoitti aikaisemmin kirjoittamattomat kulkijan käskyt muistiin. Näissä säännöissä opastetaan tulisijan käytössä, puuhuollossa ja ennen kaikkea muiden matkaajien huomioimisessa. Etusija majoitukseen on aina väsyneemmällä ja myöhemmin tuvalle tulleella kulkijalla kuin siellä jo levänneellä matkaajalla.
Aiheesta muualla

Jouni Laaksosen Autiotuvat Online -sivusto
Metsähallituksen tupasivusto
Autiotuvat kartalla
Suomen autiotuvat
Kirjallisuutta

Laaksonen, Jouni & Partanen, Seppo J.: Autiotuvat: Pohjois-Suomen tuvat ja tarinat.  Helsinki : Edita, 2002.  ISBN 951-37-3622-9
Autiotuvasta löytyy yleensä ruokapöytä, kamina ja makuulaverit, monesta myös kaasuliesi. Kuvassa Jyrkkävaaran autiotupa Urho Kekkosen kansallispuistossa.
Avaruustekniikka

Kansainvälinen avaruusasema joulukuussa 2006.
Avaruustekniikka on avaruudessa käytettävää teknologiaa. Avaruuden ympäristötekijät, kuten painottomuus ja tyhjiö, synnyttävät teknologialle merkittävästi erilaisia vaatimuksia kuin esimerkiksi Maan päälliselle teknologialle. Luotettavuus on erityisen tärkeää, koska korjaaminen ja huoltaminen on yleensä mahdotonta matkaan lähettämisen jälkeen.
Avaruustekniikan piiriin kuuluvat muun muassa laitteet kuten satelliitti, avaruusluotain, laskeutuja, avaruusasema ja avaruusalus  sekä näiden avaruuteen laukaisemiseen käytettävät kantoraketit. Avaruudessa liikeradan muuttaminen vaatii rakettimoottorin tai jonkin muun tavan synnyttää propulsiota.
Avaruustekniikan komponentit ja järjestelmät eivät pääsääntöisesti sovellu muuhun käyttöön, joten joudutaan tekemään uniikkeja komponentteja. Lisäksi toimintavarmuuden takaamiseksi komponentit tulee testata monia muita aloja tarkemmin. Nämä molemmat nostavat suhteellisesti kustannuksia verrattuna matalampien varmuusvaatimusten ja suurien sarjojen tuotantoon. Tämän vuoksi pyritään mahdollisuuksien mukaan hyödyntämään mm. tavallista teollisuus- ja kulutuselektroniikkaa.
Vaatimuksia

Avaruustekniikan erityispiirteitä ovat avaruuden olosuhteiden kestämisen lisäksi toimintavarmuus sillä huolto on yleensä täysin mahdotonta. Avaruuden ympäristön erityispiirteitä Maan pinnan painovoimaan ja kaaksukehään verrattuna ovat muiden muassa:
Avaruuden tyhjiössä materiaalit kaasuuntuvat (outgassing) osin. Tämä kaasuuntunut materiaali (esimerkiksi muoviin maassa imeytynyt vesi) voi härmistyä esimerkiksi optiikan pinnoille ja turmella sen. Osa etenkin muoveista ei siten kelpaa tyhjiökäyttöön.
Vapaassapudotuksessa eli painottomuudessa kaasutäytteisessäkään osassa avaruusalusta lämpö ei siirry vapaan konvektion avulla. Polttoainetankeissa ajoaine ei painu automaattisesti pohjalle vaan se pitää painaa kalvolla haluttuun paikkaan tankissa.
Avaruudessa säteily pääsee vaikuttamaan suoraan kappaleisiin, koska Maan ilmakehä ei ole suojaamassa niitä. Avaruudessa käytettävän elektroniikan tulee kestää säteilyä samassa mitassa tai enemmän kuin sotilaselektroniikan ydinsotaa varten suunniteltujen laitteiden elektroniikan. Myös suurienergiaiset hiukkaset aikaansaavat esimerkiksi muistipiireihin bittivirheitä tai jopa esimerkiksi prosessorin vaurioitumiseen johtavan ylikuumenemisen (latch-up).
Laukaisu aiheuttaa rakenteille suuren mekaanisen rasituksen.
Avaruudessa ongelmana on lämpökuorma, elektroniikan synnyttämän lämmön poistaminen laitteistoista.
Mikrometeoriitit ja avaruusromu ovat satunnainen riski niiden suuren osumisnopeuden, 11 km/s tai enemmänkin, vuoksi.
Miehittämättömillä lennoilla ei voida tehdä huoltoja taikka korjauksia ja miehitetyilläkin hyvin rajoitetusti, joten komponenttien tulee olla hyvin luotettavia. Kaikki mahdolliset ongelmat pitää pystyä ennakoimaan ja ottamaan jo suunnittelussa huomioon. Myös etäohjaus on etäisyyksien vuoksi rajoitettua, joten esimerkiksi luotaimilta vaaditaan kykyä hyvinkin automaattiseen toimintaan.
Kirjallisuutta

Lindberg Christensen, Lars & Bob Fosbury: Hubble: 15 vuoden löytöretki.  ((Alkuteos: Hubble: 15 Years of Discovery, 2005.) Kuvitus ja graafinen suunnittelu Martin Kornmesser. Ursan julkaisuja 97)  Suomentanut Markku Sarimaa. Helsinki: Ursa, 2005.  ISBN 952-5329-46-1
Robert Goddardin kehittämä ensimmäinen nestemäistä polttoainetta käyttävä raketti vuodelta 1926.
Aznauri

Aznauri (georg. აზნაური; monikko aznaurni, აზნაურნი, tai aznaurebi, აზნაურები) oli Georgian aatelin luokka. Termiä käytettiin alun perin kaikista aatelisista, mutta myöhäiskeskiajalla se alkoi tarkoittaa vain alhaisaatelia.
Termi on sukua pahlavin sanalle āzāt-ān, "vapaa" tai "aatelinen". Persian kuningas Sapor I:n (241–272?) aikaisessa kivikaiverruksessa luokkaa pidetään vapaan aateliston alhaisimpana, ja se vertatutuu Armenian azat-aatelistoon. Varhaisin maininta aznaurista on Georgian hagiografista kirjallisuutta edustavassa 400-luvun teoksessa "Pyhän kuningatar Šušanikin marttyyrius". Myöhemmässä Leonti Mrovelin laatimassa kronikassa "aznauri"-sanan väitetään tulleen puolilegendaariselta Azon-hallitsijalta (georgian kielessä –uri on yleinen adjektiivisuffiksi). Kronikan mukaan Azonin tuhannen sotilaan armeija hylkäsi hänet, minkä jälkeen hänen voitokas kilpailijansa Parnavaz I nimesi sotilaat aznauriksi. Etymologia on kuitenkin selkeästi virheellinen.
Georgian geneerisesti nimellä "aznauri" tunnettu feodaaliaristokratia alkoi jakautua eri luokkiin jo 800–900-luvuilla. Korkeampi luokka alettiin erottaa muista käyttämällä "didebuli"-arvonimeä. Se viittasi aznaurin jäseniin, joilla oli "dideba"-virka, erityisen korkea hovivirka. Myöhemmin keskiajalla aznaurin jäsenen (nyt ei-itsenäisen aatelisen) ja tavadin tai mtavarin (dynastisen ruhtinaan) välille alettiin tehdä selkeämpi ero; 1400-luvulta alkaen aznaurin jäsentä pidettiin maallisen tai kirkollisen herransa "orjana" (qma). Riippuvaisuussuhteelle tehtiin myöhemmin viralliset säännöt kuningas Vakhtang VI:n lakikokoelmassa, joka kirjattiin ylös vuosien 1705–1708 välillä ja jonka avulla säänneltiin väljästi georgialaisen feodalismin muotoa (batonqmoba) vielä senkin jälkeen, kun Venäjän keisarikunta oli liittänyt Georgian itseensä 1800-luvun alussa. 1820-luvulla aznauria alettiin pitää Venäjän (tittelitöntä) dvorjanstvo-aatelia vastaavana.
Aya: Elämää Yop Cityssä

| Aya: Elämää Yop Cityssä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Marguerite Abouet
Kuvittaja:  Clément Oubrerie
Kieli:  Ranska
Julkaistu:  2006
Suomennos
Suomentaja:  Kirsi Kinnunen
Kustantaja:  Arktinen Banaani
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  112
ISBN:  978-952-5768-33-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Aya: Elämää Yop Cityssä on Marguerite Abouetin käsikirjoittama ja Clément Oubrerien piirtämä sarjakuvaromaani, joka ilmestyi Ranskassa 2006. Albumin on julkaissut suomeksi Arktinen Banaani vuonna 2010 ja suomentanut Kirsi Kinnunen. Tarina kertoo Abouetin synnyinkaupungin, Norsunluurannikon Abidjanin lähiön Yopougonin nuorien elämästä.
Aiheesta muualla

Reijo Valta: Aya, Norsunluurannikolta. Pois työpöydältä 6.4.2011.
Camille Ayglon-Saurina

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Camille Ayglon-Saurina vuonna 2017. |  Camille Ayglon-Saurina vuonna 2017. |  Camille Ayglon-Saurina vuonna 2017. |  |
Maa:   Ranska
Naisten käsipallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Rio de Janeiro 2016 | käsipallo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Saksa 2017 |  |  |
|  Hopeaa | Kiina 2009 |  |  |
|  Hopeaa | Brasilia 2011 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ranska 2018 |  |  |
|  Pronssia | Ruotsi 2016 |  |  |
Camille Ayglon-Saurina (o.s. Ayglon, s. 21. toukokuuta 1985 Avignon) on ranskalainen käsipalloilija. Hän pelasi Ranskan maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa maaliskuussa 2007. Hän on saavuttanut olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016. Ayglon-Saurina oli mukana Pekingin olympialaisissa 2008 ja Lontoon olympialaisissa 2012, joissa molemmissa Ranska sijoittui viidenneksi. Hän voitti maailmanmestaruuden Saksassa 2017 ja Euroopan-mestaruuden Ranskan kotikisoissa 2018. Seuratasolla hän on edustanut ranskalaista Nantes Atlantique Handballia vuodesta 2018.
Aiheesta muualla

Camille Ayglon-Saurina Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Australiankehrääjät

| Australiankehrääjät |
| --- | --- |
 Juovakehrääjä (Aegotheles bennettii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kehrääjälinnut Caprimulgiformes
Heimo::  Australiankehrääjät Aegothelidae  Bonaparte, 1853
Suvut
 Australiankehrääjät (Aegotheles) 
Katso myös
   Australiankehrääjät Wikispeciesissä   Australiankehrääjät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australiankehrääjät (Aegothelidae) on Australaasiassa elävä kehrääjälintuheimo. Heimoon kuuluu BirdLifen mukaan yksi suku ja kymmenen lajia. Ne ovat harvoin nähtyjä lintuja, eikä useimpien lajien elintavoista tiedetä paljoakaan. Useimmat tästä linturyhmästä saadut tiedot on kerätty tunnetuimmasta ja laajimmalle levinneestä lajista, australiankehrääjästä (Aegotheles cristatus). Se on heimon ainoa laji jota tavataan avoimissa metsissä ja pensaikkoalueilla, muut elävät yksinomaan kosteissa trooppisissa metsissä. Kaikki lajit ovat yöaktiivisia hyönteissyöjiä, jotka viettävät päivänsä yleensä puunonkaloissa tai lehvästön suojissa. Pesäkin on yleensä puunonkalossa, johon naaras munii yhdellä kerralla 1-5 valkoista munaa.
Koko ja ulkonäkö

Australiankehrääjien tuntomerkit sijoittuvat kehrääjien ja pöllökehrääjien välille. Niillä on myös pöllöjen piirteitä. Eri lajit muistuttavat suuresti toisiaan. Pituus ja koko vaihtelevat lajeittain. Ne ovat kuitenkin pöllökehrääjiä pienempiä. Pienimmät lajit ovat kottaraisen, suurimmat kyyhkyn kokoisia. Pienin laji on 15 sentin pituinen, mutta suurimmat heimon jäsenet ovat 30 sentin pituisia. Paino on lajista riippuen 29-85 grammaa. Australiankehrääjien pää on suuri ja silmät ovat isot ja pyöreät. Litteä, kärjestä pyöristynyt nokka on sitä vastoin varsin pieni. Nokka onkin hennompi ja lyhyempi kuin pöllökehrääjillä ja useimmilla muilla kehrääjälinnuilla. Se on osittain pitkien otsahöyhenten peittämä ja sitä ympäröivät tuntoharjaksiksi muuttuneet melko pitkät höyhenet. Kita aukenee suureksi ja kitalakea peittää pehmeä nahka, josta tosin puuttuu varsinaisten kehrääjien kitalaelle ominainen runsassuoninen aistinkerros. Jalat ovat melko pitkät, mutta varpaat ovat pienet ja heikot. Pyrstö on pyöreäpäinen ja suhteellisen pitkä, siivet pitkät ja pyöristyneet. Pyrstörauhanen on hyvin kehittynyt. Australiankehrääjiltä puuttuvat puuterihöyhenet ja samoin umpisuoli.
Höyhenys on tummasävyinen. Sen väri vaihtelee harmaasta punertavanruskeaan. Vatsapuoli on yleensä vaaleampi. Useilla lajeilla on sekä harmaita, että punertavia värimuotoja. Saman lajin eri värimuodot elävät kumpikin sillä alueella, johon niiden väritys sopii paremmin. Usein niiden höyhenyksessä on myös sekavia juovia tai täpliä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Australiankehrääjien levinneisyys rajoittuu nykyään Australaasiaan. Useimmat lajit elävät Uudessa-Guineassa, mutta niitä tavataan myös Australiassa, Tasmaniassa, Uudessa-Kaledoniassa sekä Molukeilla. Heimon pääasiallista elinympäristöä ovat luonnontilaiset trooppiset alankometsät. Australiankehrääjä elää myös avoimilla metsämailla ja pensaikkoalueilla. Uuden-Guinean lajeista jotkin, kuten sinettikehrääjä ja arfakinvuorikehrääjä ovat vuoristometsien asukkeja, kun taas toiset lajit kuten pikkusinettikehrääjä ja juovakehrääjä elävät alankometsissä.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee seitsemän lajia elinvoimaiseksi ja kaksi lajia puutteellisesti tunnetuksi.
Toistaiseksi vain uudenkaledoniankehrääjä on uhanalainen. Tästä äärimmäisen uhanalaisesta lajista tunnetaan vain yksi kerätty yksilö ja yksi varma havainto.
Elintavat

Australiankehrääjät ovat kehrääjien tavoin hyvin piilottelevia lintuja, eikä niiden elintavoista tiedetä paljoakaan. Suurin osa heimon elintavoista saadusta informaatiosta koskee australiankehrääjää (Aegotheles cristatus). Muiden lajien elintavoista, ravinnosta tai lisääntymisbiologiasta tiedetään hyvin niukasti ja joidenkin kohdalla ei lainkaan. Australiankehrääjät ovat yöeläimiä ja niitä näkee liikkeellä yleensä hämärän aikaan, pilvisellä säällä ja harvoin myös päivällä. Hyvästä suojaväristä huolimatta ne viettävät suuren osan valoisasta ajasta puunkolossa tai lehvästön suojissa. Vaikka ne eivät olekaan liikkeellä päiväsaikaan, niiden surisevia tai sihiseviä kutsuhuutoja kuulee puunkoloista. Australiankehrääjän oleskelun puussa voidaan varmistaa koputtamalla puunrunkoa, jolloin lintu kurkistaa kolostaan pöllön tapaan ja sihisee häiritsijälle. Jos häirintää jatketaan, lintu lentää läheiselle oksalle ja kääntyy tuijottamaan suoraan tunkeutujaa. Tämä vaikuttaa kuitenkin turhalta kun ottaa huomioon, että australiankehrääjät pystyvät kääntämään päätään 180 astetta.
Useimpien lajien ääntelystä tiedetään vain vähän. varoitusäänten lisäksi jotkin niistä päästävät möreitä ”owrr” tai kimakoita ”kee”-ääniä, aavemaisia huutoja, vihellyksiä tai kaakatusta. Australiankehrääjien lento on suoraviivaisempaa kuin kehrääjillä ja pöllökehrääjillä. Oksilla ne istuvat yleensä poikittain eivätkä muiden kehrääjälintujen tapaan pitkittäin. Heimon lajit eivät koskaan asetu pöllökehrääjille ja pökkelökehrääjille tyypilliseen oksantynkäasentoon. Vaikka australiankehrääjät liikkuvat yleensä yksikseen, niiden uskotaan pariutuvan eliniäksi. Ne eivät juuri tee vaelluksia, vaan pari pysyy samalla reviirillä vuoden ympäri.
Elintavat > Ravinto

Australiankehrääjien ravinto koostuu enimmäkseen lentävistä hyönteisistä. Toistaiseksi kuitenkin vain kahden lajin saalisvalikoimasta on saatu kunnollista tietoa. Australiankehrääjä syö erilaisia hyönteisiä, etenkin kovakuoriaisia, muurahaisia, heinäsirkkoja ja hepokatteja. Sille kelpaavat myös hämähäkit ja tuhatjalkaiset. Vuorikehrääjän saaliseläimet ovat lähinnä kovakuoriaisia, mutta pienemmissä määrin se nappaa myös yöperhosia, kärpäsiä, heinäsirkkoja ja kastematoja. Aiemmin australiankehrääjien uskottiin nappaavan saaliinsa pitkien lentomatkojen aikana, mutta todellisuudessa ne tekevät hyönteisiä napatessaan vain lyhyitä pyrähdyksiä. Linnut istuskelevat istumapaikallaan ja lentävät sieppaamaan havaitsemansa saaliin riippumatta siitä sijaitseeko hyönteinen tai muu ravintoeläin ilmassa, maassa, puunrungolla vai kasvillisuuden joukossa.
Elintavat > Lisääntyminen

Australiankehrääjien pesinnästä saadut tiedot koskevat lähinnä australiankehrääjää. Muiden lajien kohdalla tietoa on vain vähän. Heimon jäsenet pesivät yleensä puunonkaloissa, mutta joskus myös kalliojyrkänteillä tai maatörmien käytävissä. Toisinaan kolot on pehmustettu lehdillä tai untuvilla, yleensä ne kuitenkin ovat paljaat. Soidinmenoista ei tiedetä juuri mitään. Naaras munii yhdellä pesintäkerralla 1-5 munaa. Ne ovat valkoisia, joskus täplikkäitä, muodoltaan lähes pyöreitä ja halkaisijaltaan 2-3 senttiä. Kaikkien australiankehrääjälajien lajien munankuoret ovat epätavallisen paksuja. Syytä tähän ei tiedetä. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten hoitoon ja ainakin australiankehrääjällä molemmat myös hautovat. Tämän lajin haudonta-aika kestää noin 26 päivää ja poikaset ovat kuoriutuessaan valkoisen untuvan peitossa. Poikaset tulevat lentokykyisiksi 21-29 päivän kuluessa, muista lajeista ei ole tietoa. Australiassa ja luultavasti myös muualla voi syntyä kaksi poikuetta vuodessa.
Luokittelu

Australiankehrääjät on perinteisesti sijoitettu kehrääjälintuihin. Erään DNA-tutkimuksen mukaan australiankehrääjät erosivat muiden lahkon lajien yhteisestä kehityslinjasta vähän alle 19 miljoonaa vuotta sitten, eli pian sen jälkeen kuin kehrääjä- ja pöllölintujen esivanhemmat erkanivat toisistaan. Erään toisen DNA-DNA-hybridisaatio tutkimuksen mukaan heimo olisi eronnut muista lahkon lajeista jo noin 44 miljoonaa vuotta sitten. Monet tutkijat kuitenkin arvelevat, että australiankehrääjät olisivat lähempää sukua kiitäjälinnuille kuin kehrääjälinnuille. Australiankehrääjien lähimpinä sukulaisina on aiemmin pidetty pöllökehrääjiä. Tämä käsitys on ilmeisesti joistain yhteisistä anatomista piirteistä huolimatta väärä. Joka tapauksessa australiankehrääjät erkanivat muiden kehrääjälintuheimojen kehityslinjoista kaikkein varhaisimmin. Ranskasta on löydetty myöhäiseltä eoseenikaudelta peräisin olevia fossiileja, jotka saattavat kuulua australiankehrääjille. Mioseenikauden keskivaiheille ajoitettuja fossiileja on löydetty myös Uudesta Etelä-Walesistä, Australiasta. Vielä muutama tuhat vuotta sitten Uudessa-Seelannissa eli Megaegotheles novaezealandiae -niminen australiankehrääjälaji, joka oli lähes, ellei kokonaan lentokyvytön.
Arfakinvuorikehrääjä (Aegotheles albertisi) Papua-Uudessa-Guineassa.
Australiankehrääjä kurkistamassa puunonkalosta Queenslandissa.
John Gouldin piirros australiankehrääjistä 1800-luvulta.
Viivi Avellán

Viivi Elina Avellán (s. 3. kesäkuuta 1977)lähde? on suomalainen toimittaja ja juontaja. Vuodesta 2013 lähtien Avellán on ollut Fore-golflehden päätoimittaja ja Nelosen urheilumakasiiniohjelman Elixirin tuottaja. Avellán on muun muassa kirjoittanut Tammen vuonna 2006 julkaiseman Sinkkunaisen käsikirjan.
Elämä ja ura

Koulutukseltaan Avellán on yo-merkonomi ja hän on käynyt Sanoma Magazinesin toimittajakoulun. Avellán työskenteli vuosina 1999–2004 Nelosen urheilu-uutisten toimittajana ja ankkurina. Televisiossa Avellán on myös toiminut golfohjelma Draivin toimittajana sekä All Stars -visailun ja MTV3:n Viihdeuutisten ja Huvipuiston juontajana. Avellán on työskennellyt myös vapaana toimittajana muun muassa Ilta-Sanomissa, Golf Digestissa ja muissa eri aikakauslehdissä.
Avellán omistaa juonto- ja toimitusalan yrityksen Awell Entertainment Oy. Vuonna 2012 Avellánin yritys julkaisi jääkiekkoaiheisen Leijona on kuningas -kirjan yhteistyössä Suomen jääkiekkoliiton kanssa. Avellán oli ehdolla europarlamenttivaaleissa 2004 Kokoomuksen ehdokkaana. Avellán asui Sveitsissä 2009-2012. Avellán avioitui kesäkuussa 2013 ja muutti 2016 Singaporeen, jossa hän toimi maajohtajana Innovation Home Singaporen toimistolle.
Julkaisut

Sinkkunaisen käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-3-14066-3
Leijona on Kuningas.  Helsinki:  Awell Entertainment, 2012.  ISBN 978-952-93-0512-4
Aiheesta muualla

Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Iltalehden Julkkislista: Viivi Avellán.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)