Anna Ahmatova
Kornei Tšukovskin esitelmä aloitti hyökkäykset

Elokuu 1921 oli Ahmatovan elämässä toinen käännekohta. Silloin kuoli ajan johtava runoilija Aleksandr Blok. Samassa kuussa Nikolai Gumiljov vangittiin syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta, ja hänet ammuttiin. Ahmatova etsi Gumiljovin hautaa löytämättä sitä koskaan.
Syksy 1921 oli Ahmatovalle raskasta aikaa, sillä Blokin kuoleman ja Gumiljovin teloituksen tuottaman surun lisäksi häntä vastaan käynnistettiin lehdistössä hyökkäyksiä, joiden alkuna voi pitää kirjallisuuskriitikko Kornei Tšukovskin esitelmää Pietarissa 20. syyskuuta 1921 otsikolla ”Kaksi Venäjää”. Tšukovskin puhe julkaistiin samana vuonna Dom iskusstv (Taiteiden Talo) -sanomalehden ensimmäisessä numerossa otsikolla ”Ahmatova ja Majakovski”. Esitelmässään Tšukovski käsitteli eroa ”Ahmatovan Venäjän” ja ”Majakovskin Venäjän” välillä. Puheella oli Ahmatovan tulevaisuudelle kohtalokkaat seuraukset.
Esitelmässään Tšukovski toi esiin paljon sellaista, mitä Ahmatovan vaikenemista toivoneet olivat käyttäneet häntä vastaan kirjallisuuskritiikeissä jo aiemmin. Tšukovski vertasi Ahmatovan hienovaraisuutta Vladimir Majakovskin huutoon. Ahmatova korostaa henkilökohtaisuutta ja pieniä yksityiskohtia, kun taas Majakovski korostaa suuruutta, ja hänen runoutensa on kirjoitettu joukoille: ”Hän on myrskyn ja jylyn, kaikenlaisen karjunnan ja huudon runoilija.” Tšukovski ennusti, että Majakovskin runojen erikoinen sanasto ja rytmit saattavat vaikuttaa siten, että kirjallinen maailma Venäjällä piankin seuraisi Majakovskin viitoittamaa polkua. Näin myös tapahtui.
»Ahmatova ja Majakovski ovat yhtä vihamielisiä toisilleen kuin ne aikakaudet, jotka ovat heidät synnyttäneet. Ahmatova on kaiken sen tarkkaavainen perillinen, mikä on kallisarvoisinta Venäjän kirjallisessa kulttuurissa ennen vallankumousta, ja hänellä on monia esi-isiä, kuten Puškin, Baratynski ja Annenski. Hänessä kohtaamme hengen ja viehätysvoiman hienostuneisuutta, joka on vuosisatojen kulttuuriperinteen tulosta.»
Vaikka Tšukovski halusi esitelmänsä lopussa liittää Ahmatovan ja Majakovskin edustamat kirjalliset ääripäät yhteen ajatuksenaan kirjallisuuden tuleva kehitys, hän oli leimannut Ahmatovan niin tehokkaasti, että vaikka runoilija oli vasta 32-vuotias, Tšukovskin esitelmän ansiosta monet katsoivat Ahmatovan kuuluvan siinä määrin menneisyyteen, ettei hänellä ollut enää mitään yhteyttä maansa vallankumouksen jälkeiseen kirjalliseen elämään.lähde?
V. I. Leninin valistusasiain komissaari Anatoli Lunatšarski antoi määräyksen julkaista uudelleen Tšukovskin artikkelin koko loppuosan laajalevikkisessä Lehdistö ja vallankumous -aikakauslehdessä. Lunatšarski oli Tšukovskin kanssa samaa mieltä Ahmatovan valinnasta vanhan maailman edustajaksi ja Majakovskin nimeämisestä uuden maailman suunnannäyttäjäksi.lähde?
Majakovski itse oli samaa mieltä Lunatšarskin ja Tšukovskin kanssa 19. tammikuuta 1922 pitämässään puheessa, joka oli omistettu modernin runouden puhdistukselle. Majakovski vaati, että vallankumouksellisen kirjallisuuden oli suljettava useita kirjailijoita piiristään.
»Ahmatovan sisäiset tuntemukset, Vjatšeslav Ivanovin mystiset runot ja hellenistiset aiheet – mitä merkitystä heillä on meidän ankaralle ja teräksiselle aikakaudellemme? Mutta kuinka me voimme yhtäkkiä sanoa, että kirjailijat kuten Ivanov ja Ahmatova ovat arvottomia? Tietysti heillä on merkityksensä kirjallisina muistomerkkeinä, luhistuvan järjestelmän viimeisinä jäänteinä, ja he tulevat löytämään paikkansa kirjallisuuden historian sivuilta, mutta meille, meidän ajallemme, he ovat turhia, säälittäviä ja koomisia anakronismeja.»