Juho Kusti Paasikivi
Pääministeri

Paasikivi toimi pääministerinä kolme kertaa, Paasikiven I hallituksessa 27.5.–27.11.1918, Paasikiven II hallituksessa 17.11.1944–17.4.1945 ja  Paasikiven III hallituksessa 17.4.1945–26.3.1946.
Moskovan välirauha, jonka toisena osapuolena olivat Neuvostoliitto ja Yhdistynyt kuningaskunta ja toisena Suomi, aloitti Suomessa ajanjakson, jota on kutsuttu vaaran vuosiksi. Suomalaiset tunsivat elävänsä eräänlaisessa ehdonalaisessa vapaudessa. Helsinkiin saapui liittoutuneiden asettama ja Neuvostoliiton johtama valvontakomissio tarkkailemaan välirauhan ehtojen toteutumista. Komission neuvostoliittolaiset jäsenet uhkasivat Suomea toistuvasti Neuvostoliiton miehityksellä, mikäli jokin heidän sanelemistaan ehdoista jäisi täyttämättä. Professori Osmo Jussila on kuitenkin osoittanut, ettei Suomen miehittäminen kuulunut enää jatkosodan päätyttyä Neuvostoliiton intresseihin, vaikka suomalaiset eivät tätä tienneetkään. Tuleva pääministeri J. K. Paasikivi piti Suomen poliittista liikkumatilaa syksyllä 1944 olemattomana, ja hänen mukaansa maa tulisi säilymään itsenäisenä vain siinä tapauksessa, että se kykenisi täyttämään Neuvostoliiton turvallisuuspoliittiset intressit riippumatta siitä, mitä Suomen lait sanoivat: ”Moskova ei ole mikään raastuvanoikeus.”
Pääministeri Antti Hackzellin koettua halvauksen kesken Moskovan välirauhasta käytyjen neuvottelujen syyskuussa 1944 ja menetettyä sen vuoksi pysyvästi työkykynsä Korkeimman hallinto-oikeuden presidentti Urho Castrén muodosti uuden hallituksen. Castrén jätti hallituksensa eronpyynnön kuitenkin jo marraskuussa 1944, mihin johtivat hallituksen vaikeudet tulla toimeen Neuvostoliiton ja Yhdistyneen kuningaskunnan Helsinkiin asettaman ja neuvostoliittolaisten johtaman valvontakomission kanssa. Eduskuntaryhmien keskinäisessä neuvottelussa Maalaisliiton Antti Kukkonen ehdotti uudeksi pääministeriksi J. K. Paasikiveä, ja hänen kannalleen asettuivat Kokoomuksen, ruotsalaisen kansanpuolueen ja SDP:n ryhmien edustajat. Tämän jälkeen eduskuntaryhmien lähetystö, jossa olivat mukana Kukkonen, SDP:n Väinö Hakkila ja Kokoomuksen Toivo Horelli, kävivät Paasikiven luona pyytämässä häntä pääministeriksi, mihin tämä suostui. Hallitustaan kootessaan Paasikivi asetti keskeisiksi periaatteikseen, että ministerien tuli olla sotapolitiikkaan leimautumattomia ja että kommunistit oli – vastoin presidentti Carl Gustaf Emil Mannerheimin kantaa – otettava mukaan hallitusvastuuseen. Vastaperustetun SKDL:n edustajaksi hallitukseen tuli sodan aikaiseen niin sanottuun kuutosryhmään kuulunut Johan Helo ja kommunistien edustajaksi sotien ajan ”maan alla” ollut Yrjö Leino.
Paasikivi määritteli ulkopoliittisen linjansa itsenäisyyspäivänä 1944 pitämässään puheessa:
»Suomen ulkopolitiikassa on kaikkea hallitsevana maamme suhde suureen itäiseen naapuriinsa, Neuvostoliittoon. Se on meidän varsinainen ulkopoliittinen ongelmamme, jolle meidän on ratkaisu löydettävä ja josta kansamme tulevaisuus riippuu... Epäluulo on poistettava, ystävyys perustettava. Kansamme perusetujen mukaista on, että tulevaisuudessa Suomen ulkopolitiikkaa niin johdetaan, ettei se tule kulkemaan Neuvostoliittoa vastaan. Rauha ja sopu sekä luottamuksellinen naapuruussuhde suuren Neuvostoliiton kanssa on meidän valtiollisen toimintamme ensimmäinen ohje.»
Paasikiven toisen ja kolmannen hallituksen toimikausi osui välittömästi toisen maailmansodan jälkeisiin vuosiin, jolloin Suomen katsotaan siirtyneen niin sanottuun toiseen tasavaltaan. Erityisen paljon työtä aiheutti välirauhansopimuksen ehtojen täyttäminen ja valvontakomission painostus. Vaikeita pulmia, joita Paasikiven hallitukset joutuivat tuolloin selvittämään, olivat muiden muassa saksalaisten karkottaminen Lapista, sotasyyllisyysprosessi ja asekätkentä.
Helmikuussa 1945 Paasikiven hallitus saattoi puolueiden tietoon nimilistan henkilöistä, jotka eivät saaneet asettua ehdokkaiksi tulevissa eduskuntavaaleissa. Listala olivat kaikki IKL:n kansanedustajat sekä kymmenen nimeltä mainittua SDP:n, Maalaisliiton ja Kokoomuksen kansanedustajaa. Paasikivi sanoi asian johdosta luonaan käyneelle Maalaisliiton eduskuntaryhmän lähetystölle, joka vetosi siihen, etteivät ulkopuoliset saaneet puuttua Suomen vaalivapauteen: ”Meillä ei ole itsenäisyyttä, olemme voitettu maa ja [valvontakomission puheenjohtaja] Ždanov on nyt täällä korkein käskijä.” Nimilistan julkistamisen yksi seuraus oli, että listalla mukana ollut SDP:n Väinö Tanner, joka oli puolueen Helsingin piirin ehdokasäänestyksessä saanut suurimman äänimäärän, erosi mielenosoituksellisesti eduskunnasta kuukautta ennen istuntokauden päättymistä.
Henkilökohtaisesti hankalin asia Paasikivelle oli sotasyyllisyyslaki, jonka hän joutui oikeusministeri Urho Kekkosen kanssa ja valvontakomission puheenjohtajan Andrei Ždanovin painostamana ajamaan hänelle erittäin vastenmieliseen lopputulokseen, kahdeksan sodanaikaisen johtavan poliitikon tuomitsemiseen pitkiin vankeusrangaistuksiin. Pääministerin sihteeri Toivo Heikkilä kertoi muistelmissaan, että heti sen jälkeen, kun sotasyyllisiksi osoitetut henkilöt oli pidätetty marraskuussa 1945, hän vastaanotti Paasikivelle osoitetun kirjeen, jossa ei ollut lähettäjän nimeä. Kirjeen pituus oli yksi sana: ”Juudas.” Paasikivi itse ei kirjettä koskaan saanut, sillä Heikkilä kertoi heittäneensä sen paperikoriin.
Pääministerinä ollessaan Paasikivi käytti laajaa poliittista valtaa ja suurelta osin sellaisia valtaoikeuksia, jotka valtiosäännön mukaan kuuluivat tasavallan presidentille. Suomen ulkopolitiikan hoito oli vuosina 1944–1948 käytännössä täysin kolmen miehen, Paasikiven, ulkoministeri Carl Enckellin ja toisen ulkoministerin Reinhold Sventon käsissä, jolloin ulkoministeriön rooli rajoittui kauppapolitiikkaan. Enckellin ja Sventon asemaa Paasikiven lähimpinä avustajina ja neuvonantajina korosti kummankin täydellinen venäjän taito ja se, että molemmat olivat aikoinaan työskennelleet valtiosihteerinvirastossa Pietarissa. Molemmat hallitsivat moitteettomasti myös ruotsin, kun sen sijaan suomen kieli tuotti sekä Enckellille että Sventolle vaikeuksia.
Presidentti Mannerheim johti sotatoimia vuoden 1944 loppuun saakka ja oleskeli sen vuoksi enimmäkseen Päämajassa Mikkelissä. Poliittinen elämä oli Mannerheimille vierasta, minkä vuoksi hän hyväksyi pääministerin vahvan aseman. Paasikivi puolestaan ei ollut sanottavasti kiinnostunut Lapissa ja muualla maailmassa yhä käytävästä sodasta. Maaliskuussa 1945, muutamaa päivää ennen eduskuntavaaleja pitämässään radiopuheessa Paasikivi toivoi valittavaksi eduskuntaan ”uusia kasvoja”, mikä tarkoitti, että uuden eduskunnan myötävaikutuksella voitaisiin toteuttaa ja noudattaa sellaista politiikkaa, johon Neuvostoliitto ja läntiset liittoutuneet luottaisivat samalla kun sen pohjana olisi Suomen valtiollinen itsenäisyys ja kansallinen itsemääräämisoikeus. Vaalien jälkeisen hallituksen pääministeristä ei syntynyt mitään keskustelua, koska presidentti Mannerheim edellytti nimenomaan Paasikiven jatkavan tehtävässä.
Vuonna 1945 Paasikivi sai Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajalta Mauri Honkajuurelta hyvityksen kymmenen vuoden takaisesta ulosajosta, kun Honkajuuri toi Paasikivelle uuden eläkekirjan ja KOP:n ylimääräisen lahjan ansiokkaasta palveluksesta.