stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oqil Oqilov

| Oqil Oqilov |
| --- | --- |

Tadžikistanin pääministeri
 20. joulukuuta 1999 – 23. marraskuuta 2013  
Edeltäjä:  Jahjo Azimov
Seuraaja:  Qohir Rasulzoda
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. helmikuuta 1944 (ikä 80) Leninobod, Neuvostoliitto
Tiedot
Puolue:  Tadžikistanin kansandemokraattinen puolue
Oqil Oqilov tai Okil Ghaybulloyevich Okilov (Оқил Оқилов tai عاقل عاقلوف, s. 2. helmikuuta 1944 Leninobod, Neuvostoliitto) on tadžikistanilainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä 1999–2013.
Oqilov syntyi Leninobodissa 1944. Hän opiskeli Moskovan insinööritieteen ja rakennustekniikan instituutissa, mistä hän valmistui vuonna 1967. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli vuoteen 1976 asti Leninobodissa erilaisissa insinöörin ja rakennustekniikan tehtävissä.
Politiikkaan hän osallistui Tadžikistanin kansandemokraattisessa puolueessa, ja vuonna 1993 hänet valittiin itsenäisen Tadžikistanin rakennusministeriksi. Varapääministerinä hän oli vuosina 1994–1996. Oqilovista tuli pääministeri vuonna 1999. Hänen seuraajakseen valittiin vuonna 2013 Qohir Rasulzoda.
Otto Alcenius

Otto Alfred Alcenius (24. elokuuta 1838 Kruunupyy – 20. tammikuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen opettaja, numismaatikko ja kasvitieteilijä.
Alceniuksen vanhemmat olivat kirkkoherra Karl Fredrik Alcenius ja Helena Sofia Juvelius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1856. Alcenius toimi matematiikan ja luonnonhistorian kollegana Turun yläalkeiskoulussa 1859–1862, Kokkolan yläalkeiskoulussa 1862–1864, Vaasan yläalkeiskoulussa 1864–1875 sekä Korsholman maanviljelyskoulussa 1865–1879. Hän oli viimeksi Vaasan läänin maanviljelyseuran sihteerinä 1889–1899.
Alcenius kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Vaasan edustajana.
Alcenius laati kouluja varten oppikirjan Suomen putkilokasveista, ja hän oli myös yksi ensimmäisiä Charles Darwinin teorioiden kannattajia Suomessa. Jäätyään eläkkeelle Alcenius muutti Helsinkiin ja osallistui vielä Suomen muinaismuistoyhdistyksen toimintaan. Hän tutki erityisesti viikinkiajalta peräisin olleita rahalöytöjä.
Alcenius oli naimisissa vuodesta 1860 Laura Ottiliana Ottelinin kanssa.
Teoksia

Finlands kärlväxter : de vilt växande och allmännast odlade, ordnade i ett naturligt system. 1864, 3. painos Söderström 1895, 10. painos 1945, 11. painos 1949, 12. painos 1958, 13. painos 1966.
Betydelsen af Darwins theori för det naturliga växtsystemet. 1868.
Fyra anglosachsisk-tyska myntfynd i Finland (1894-97) : föredrag (nu utvidgadt), hållet på Finska Fornminnesföreningens 30-års fest, den 1 oktober 1900. Finska Fornminnesföreningen, Helsingfors 1901.
Myterna i Kalevala. Författare, Helsingfors 1904.
Jämförelse mellan Argonautermytsagan och Kalevala samt mellan solhjälten Frixos och skandinavernas Fricco-Frej-Frode. Finska Fornminnesföreningen, Helsingfors 1912.
Aiheesta muualla

Alceniuksen elämäkerta Kansallisbiografiassa
Omphalotaceae

| Omphalotaceae |
| --- | --- |
 Omphalotus olearius
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Omphalotaceae  Bresinsky (1985)
Katso myös
   Omphalotaceae Wikispeciesissä   Omphalotaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Omphalotaceae on laajalle levinnyt ja monimuotoinen helttasieniheimo, joka sisältää useita nahikas- ja juurekasmaisia sukuja. Ne ovat usein saprotrofeja ja loissieniä.
Omphalotaceae-heimon sisältö ja paikka sienien sukupuussa on vaihdellut aikojen saatossa. Kun heimo alun perin kuvattiin vuonna 1985, se luokiteltiin Boletales-lahkoon. Nykyisen muotonsa Omphalotaceae on saanut 2000-luvun fylogeneettisten analyysien myötä. Luokittelun kehittyessä Omphalotaceae-heimoon on siirretty osa aiempaan juurekkaiden sukuun (Collybia) luetuista lajeista. Monet heimon jäsenistä on aiemmin luokiteltu heimoihin Tricholomataceae ja Marasmiaceae. Omphalotaceae luokitellaan nykyään Agaricales-lahkoon.
Suvut

Heimo sisältää seuraavat suvut:
Anthracophyllum
Brunneocorticium
Collybiopsis
Connopus
Gymnopanella
Juurekkaat (Gymnopus)
Hymenoporus
Lentinula
Mycetinis
Neonothopanus
Omphalotus
Paragymnopus
Paramycetinis
Pseudomarasmius
Pusillomyces
Säiejuurekkaat (Rhodocollybia)
Pentasteria

| Pentasteria |
| --- | --- |
 Pentasteria longispina
 Varhaisjurakausi - Varhaisliitukausi 203–100 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Piikkinahkaiset Echinodermata
Luokka::  Meritähdet Asteroidea
Lahko::  Paxillosida
Heimo::  Astropectinidae
Suku::  †Pentasteria  Valette, 1929
Katso myös
   Pentasteria Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pentasteria oli dinosaurusten ajalla elänyt meritähtien suku. Se muistutti paljon nykyisiä meritähtiä. Se ei kuitenkaan pystynyt käyttämään imukuppejaan simpukoiden auki kampeamiseksi.
Ojakkalan–Olkkalan rautatie

Ojakkalan–Olkkalan rautatie oli 15 kilometrin pituinen, 600 mm:n raideleveydelle rakennettu kapearaiteinen rautatie, joka sijaitsi Vihdissä. Radan omisti Olkkala Oy, ja sillä liikennöitiin vuosina 1911–1957. Vuosina 1957–1966 rata oli Olkkalan alueen teollisuuslaitosten sisäisessä käytössä ilman yhteyttä Valtionrautateiden asemille.
Liikenteen alku ja käyntiin lähtö > Radan perustaminen

Rautatie rakennettiin vuonna 1911 puutavaran ja maidon kuljetusta varten Olkkalan kartanosta Ojakkalan asemalle Hanko–Hyvinkää-radalle.
Rataa uhkasi kesällä 1916 hetken ajan venäläisten pakko-otto, mutta radan omistaja järjesti tarkastuspäiväksi runsaasti ylimääräistä liikennettä ja tietysti mahdollisimman runsaan ruoka- ja alkoholitarjoilun tarkastajille. Tarkastajat totesivatkin, että rata on liian tärkeä paikalliselle elinkeinoelämälle eikä sitä sopisi siis takavarikoida. Seuraavana vuonna alkoi  Venäjällä vallankumous, jonka aikana venäläisten yleinen kuri ja hallinto romahtivat koko Suomessa.
Vuonna 1922 yhtiö aikoi hakea lupaa radan muuttamiselle yleiselle liikenteelle. Tämä pitkittyi erilaisten muotoseikkojen takia ja yleisen liikenteen lupahakemus vedettiin pois ministeriöstä kesken käsittelyn vuonna 1925. Syynä saattoi olla pitkällinen hakuprosessi, mutta myös yksityisen kuorma-autoliikenteen lisääntyminen Vihdissä. Lisäuhkakuvana oli myös merkittävä määrä uusia kuluja, jotka aiheutuisivat yleisen liikenteen vaatimuksista. 
Radalla ei koskaan käytetty minkäänlaisia virkapukuja, ei edes virkalakkeja.
Radan kiskotus oli säästösyistä tehty kevyestä 7–12 kiloa metriltä painavasta niin sanotusta rilliratakiskosta, mikä tuottikin vaikeuksia koko radan olemassaolon ajan. Samoin ala-arvoiset tukkien latvaosista tehdyt ratapölkyt ja heikko routiva ratapenkka sotkivat liikennettä toistuvasti. Vasta 1960-luvun alussa, liikenteen loppuvaiheessa, tehdasradoille saatiin jonkin verran VR:n vanhoja 22K -kiskoja ja kreosoottipölkkyjä.
Kalusto > Yleistä

Radalla oli sen olemassaolon aikana käytössä viisi höyryveturia, kaksi moottoriveturia, yksi matkustajavaunu, erityisesti maidonkuljetukseen rakennettu erikoisvaunu ja yhteensä 106 eri tyyppejä ollutta tavaravaunua.
Kalusto > Moottoriveturit

Käytetty Simplex -moottoriveturi (0-4-0bm) ostettiin Hämeenkylän tiilitehtaalta sahajauhoilla vuonna 1939 ja Orenstein & Koppel -moottoriveturi (0-4-0 dm) maahantuojalta T:mi Ivar Lindfors Oy:ltä uutena vuonna 1950. Molempien veturien paperit ovat kateissa. Uudemmasta veturista on runsaasti kuvia ja muistitietoja; sen muistetaan olleen tavoiltaan kovin oikkupäinen ja vaikeasti käsiteltävä. Vanhemmasta moottoriveturista ei ole säilynyt yhtään Ojakkalan aikaista kuvaa.
Kalusto > Vaunut

Matkustajavaunussa ei ollut läpikulkua vaan ovet keskellä sivuilla. Vaunu oli maalattu siniseksi. Vaunussa oli ajan tavan mukaan kamiinalämmitys ja öljyvalaistus.
Matkustajavaunu poistettiin liikenteestä jo 1930-luvun alussa tarpeettomana; sitä käytettiin ilman telejään ja penkkejään erään naishenkilön väliaikaisena kotina varsinaisen huvilan kunnostuksen ajan. Tämän jälkeen vaunu on todennäköisesti romutettu. Siitä ei ole säilynyt yhtään kuvaa, vain niukahkoja sanallisia kuvauksia. Poistetun radan varrelta löytyy yksi hylätty vanha matkustajavaunu, mutta ei ole varmaa tietoa liittyykö kyseinen vaunu alueella kulkeneeseen matkustajavaunuun.
Satunnaisiin henkilökuljetuksiin käytettiin sen jälkeen väliaikaisesti penkein varustettuja avovaunuja.
Maitovaunu poistui liikenteestä hiukan ennen sotaa; loppuajat maitotonkkia kuljetettiin avoimilla tiilivaunuilla.
Loput vaunuista olivat avoimia tavaravaunuja sekä saven kuljetukseen tarkoitettuja kuuppavaunuja.
Sodan jälkeen ostettiin ylijäämävarastoista suuri määrä avoimia tavaravaunuja, ns. dollarivaunuja. Niistä tulikin radan tärkeimpiä vaunuja liikenteen loppuajaksi.
Muilla radoilla paljon käytettyjä varsinaisia umpitavaravaunuja ei radalla ollut.
Kalusto > Liikenne

Rautatie hoiti Olkkalan tiilitehtaan ja sahan liikennettä aina vuoteen 1966 asti. Mikään yhtiön kalustosta ei kelvannut sotakorvauksiksi.
Radan päälinja Männikkö–Ojakkala purettiin 1957, kun uusi ns. Porintie valmistui Olkkalaan asti.Viimeinen juna kulki Ojakkalaan 14.3.1957. Puutavaran kuljetus siirtyi tämän jälkeen kokonaan autoilla tapahtuvaksi. Samana vuonna myytiin vanhin vetureista, numero 1 ”Åbacka” (Orenstein & Koppel 5987/1912, 0-6-0WT) Rakennusliike Korolaiselle, joka purki veturin ja käytti kattilaa talvisilla työmaillaan siirrettävänä höyrynkehittimenä, kunnes sekin romutettiin 1960.
Liikenteen loppuajat > Sisäistä liikennettä

Viimeiset kymmenen vuotta ajettiin sahan ja tiilitehtaan sisäistä liikennettä yhdellä höyry- ja kahdella moottoriveturilla.
Tämäkin liikenne väheni vähenemistään kaluston ja radan kunnon aina vain laskiessa.
Liikenteen loppuajat > Yhtiön loppuvaiheet

Yhtiö myytiin vuonna 1960 Lohjanvesistön Metsä Oy:lle. Viimeinen ajokuntoinen höyryveturi, numero 5, myytiin pian sen jälkeen Rakennusliike Y. Karjalaiselle. Tämänkin veturin kohtalona oli muuttua muutaman vuoden ajaksi siirrettäväksi rakennushöyrykattilaksi, joka poistui rekisteristä vuonna 1964.
Kolmoshöyryveturi (Orenstein&Koppel 7325/1920, 0-6-0WT) ajettiin rikki vuonna 1956 ja jätettiin talliinsa aina vuoteen 1968 asti, jolloin talli myytiin.
1960-luvun alussa rataverkosto supistui käsittämään radat savialueelta tiilitehtaalle ja joen yli veturitallille. Yhteys Männikköön työväentalolle purettiin ja jäljelle jäi lyhyt rataosa tiilitehtaalta Kirjavajärvelle Olkkala-joen varteen. Tätä käytettiin puutavaran varastointiin. Viimeiset vuodet ajettiin kahdella moottoriveturilla. Vuonna 1966 Paloheimo Oy osti yhtiön, ja toiminta lopetettiin kannattamattomana. Puutyötehdas paloi ja saha purettiin vielä samana vuonna, tiilitehdas paloi seuraavana syksynä purkutyötä tehtäessä. Radan liikenne loppui, moottoriveturit, vaunut ja kiskotukset myytiin romuttajalle.
Yhtiön jäämistö > Moottoriveturi ja vaunut

Simplex-moottoriveturi jäi romuttamatta.  Sen oltua jonkin aikaa Rautalammin Rastunsuon suoradalla se myytiin lopulta Kalajoen Rantajuna Oy:lle varaveturiksi. 1990-luvulla veturi myytiin Kovjoen Museorautatielle, jossa se on edelleen työveturina. Ulkoasultaan veturi on huonokuntoinen, koneisto sen sijaan on kunnossa.
Kaksi sodan jälkeen hankituista avoimista Hudson-merkkisistä tavaravaunuista eli niin sanotuista dollarivaunuista eksyi moninaisten kiertoteiden jälkeen ilman telejään Jokioisten Museorautatien omistukseen Minkiölle, jossa ne muutettiin 750 millimetrin raideleveydelle. Toinen on 750 millimetrin telein varustettuna satunnaisessa käytössä työliikenteessä, toinen on varastoitu.
Yhtiön jäämistö > Höyryveturi ja veturitalli

Koska veturitallikin myytiin ulkopuoliselle ja ostaja muutti sen omakotitalokseen, siellä käyttämättä seissyt Vihti-Seuralle lahjoitettu kolmosveturi sijoitettiin muistomerkiksi Makasiininmäelle.
Kolmosveturin uusi elämä > Kunnostustyö

Kolmosveturi seisoi edelleen Makasiininmäellä ja meni aina vain huonompaan kuntoon, mutta vantaalainen teknikko P. Tapio J. Koskinen sai kymmenvuotiseksi venyneen väittelyn jälkeen vuokrata veturin kunnostettavaksi vuonna 1978. Veturi purettiin osiksi; pyöriä ei tarvinnut sorvata, koska ne olivat hyväpintaiset. Sen sijaan  pyörissä olevat kiertokankien akselitapit täytehitsattiin ja sorvautettiin irrottamatta pyöristä.
Myös oikeanpuolen rikkoutunut mäntä sorvattiin kokoonjuottamisen jälkeen, ja varustettiin uusilla männänrenkailla. Kattilassa oli myös katkennut kaksi  sidepulttia, jotka uusittiin. Valtaventtiili purettiin, hiottiin ja koottiin uudelleen. Voitelukojeiden paikalle jouduttiin hankkimaan kokonaan uudet: sivusillalla ollut mekaaninen pumppu oli piloilla ja alkuperäiset varavoidekupit, jotka erottaa veturin työaikaisissa kuvissa, olivat kadonneet mihin kadonneet. Uudet varavoidekupit löytyivät VR:n poistotavaran joukosta, ja nopeasti huomattiin, että niiden kapasiteetti riittäisi helposti kokonaiseksi ajopäiväksi. Vanha mekaaninen pumppu on edelleen tallessa hyvin suojarasvattuna odottamassa kunnostustaan, joka saattaa vielä koittaakin.
Veturin kattilana kokeiltiin kertaalleen Jokioisten museorautatien luovuttamaa entistä Kausalan-Leininselän rautatien kakkosveturin kattilaa, mutta jo ensi koe osoitti sen tuliputkien vuotavan kauttaaltaan, joten päätettiin korjata sittenkin parempikuntoiseksi osoittautunut veturin oma kattila. Kaikki tuliputkisaumat hitsattiin tulipesän päähän. Tehtiin paljon uutta peltirakennetta, uudet putkistot, uudet mittarit ja injektorit.
Nyt pysyivät paineet sisällä, ja lopulta veturi saatiin kasaan.  Koeajo  Lahnuksen radalla oli menestys: Kolmonen liikahti heti yllättäen, nöyrästi, normaalin valtaventtiilin avaamisen seurauksena. Tehonsäätölaite toimi heti täydellisesti.
Veturi osoittautui voimakkaaksi ja helposti ohjailtavaksi edeltäjäänsä verrattuna, joten radalle voitiin hankkia kolmaskin matkustajavaunu: se muunnettiin entisestä Nokian tehdasradan avoimesta propsivaunusta.
Kolmosveturin uusi elämä > Veturi nykyään

Veturi liikennöi vuoteen 1991 asti Lahnuksen rautatien radalla. Koskinen rakensi veturista myös tarkan pienoismallin, joka on Vihdin museossa. Nykyisin itse kolmosveturi on Kovjoen Museorautatiellä liikenteessä.
Kolmosveturin uusi elämä > Näyttely radasta

Ojakkalan-Olkkalan rautatiestä järjestettiin kesällä 2012 näyttely Vihdin museossa.
Ojakkalan–Olkkalan rautatien Simplex-moottoriveturi vaihtotyössä Kovjoella syyskuussa 2002.
Ojakkalan–Olkkalan rautatien kolmosveturi Kovjoella.
Pekka Grenquist

Pekka Gustaf Grenquist (s. 31. tammikuuta 1907 Turku – 9. kesäkuuta 1981) oli suomalainen lintutieteilijä ja opettaja.
Grenquist kävi koulua ja opiskeli Turussa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1930, lisensiaatiksi 1964 ja tohtoriksi 1965 Turun yliopistossa. Hän toimi lehtorina Kemin yhteislyseossa ja Savonlinnan lyseossa sekä rehtorina Helsingin ruotsalaisessa lyseossa vuosina 1935–1966.
Työnsä ohessa Grenquist johti Suomen Riistanhoito-Säätiön riistantutkimuslaitoksen merilinnustotutkimuksia. Toiminnan muuttuessa Valtion riistantutkimuslaitokseksi 1964 siirtyi Grenquist laitoksen johtajaksi ja sai professorin arvon.
Grenquist tutki 1920- ja 1930-luvuilla Kökarin pesimälinnustoa ja julkaisi työnsä 1938. Sotien jälkeen hän oli perustamassa kuutta pesimälinnuston tutkimusaluetta ulkosaaristoon sekä kirjoitti useita kirjoituksia merilinnuston suojelusta ja hoidosta sekä valtakunnallisista tutkimushankkeista. Hänen väitöskirjansa käsitteli vesilintukantojen runsauden muutoksia rannikoillamme. Hän perusti Porvoon ulkosaaristoon Söderskärille riistantutkimusaseman 1965.
Pentatetrakontaani

Pentatetrakontaani eli n-pentatetrakontaani (C45H92) on 45-hiilinen suoraketjuinen alkaani, jossa kaikki hiilet ovat sitoutuneet toisiinsa yksinkertaisella sidoksella. Pentatetrakontaanin rakennekaava on CH3(CH2)43CH3, moolimassa 633,21 g/mol, kiehumispiste 553,07 °C, leimahduspiste 458,2 °C, tiheys 0,82 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), taitekerroin 1,458 ja CAS-numero 7098-23-9.
| C44 | C45 | C46 |
| --- | --- | --- |
| Tetratetrakontaani | Pentatetrakontaani | Heksatetrakontaani |
Aiheesta muualla

PubChem: Pentatetracontane (englanniksi)
ChemBlink: Pentatetracontane (englanniksi)
GuideChem: Pentatetracontane (englanniksi)
Royal Society of Chemistry, ChemSpider: Pentatetracontane (englanniksi)
Street Fighter (pelisarja)

| Street Fighter |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Capcom
Julkaisija:  Capcom
Lajityyppi:  Tappelupeli
Alusta:  Kolikkopeli, Amiga, Atari ST, Commodore 64, Super Nintendo, PlayStation, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation 4, Sega Mega Drive, Windows, Xbox 360, Nintendo 3DS
Ensijulkaisu:  Street Fighter (1987)
Viimeisin julkaisu:  Street Fighter 6 (2023)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Street Fighter (jap. ストリートファイター, Sutorīto Faitā) on Capcom-pelitalon tekemä taistelupelisarja. Monen muun kaksintaistelupelisarjan tavoin pelaajat ohjaavat eri puolilta maailmaa kotoisin olevia taistelijoita, joilla jokaisella on omat erikoisliikkeensä ja taustatarinansa. Capcom julkaisi pelisarjan ensimmäisen pelin elokuussa 1987. Pelisarjalla on myös useita sivuhaaroja. Erityisesti Street Fighter II:ta pidetään hyvin merkittävänä pelinä taistelupelien historiassa.
Pelisarjat > Street Fighter (1987)

Ensimmäinen Street Fighter julkaistiin kolikkopelinä pelihalleissa vuonna 1987. Pelin suunnittelusta vastasivat Takashi Nishiyama ja Hiroshi Matsumoto, jotka kuitenkin jättivät Capcomin pelin julkaisemisen jälkeen. Vuotta myöhemmin Street Fighter siirrettiin kotikoneille,kuten PC Enginelle ja Commodore 64:lle.
Pelisarjat > Street Fighter 6 (2023)

Street Fighter 6 julkaistiin 2. kesäkuuta 2023.
Pelissä on kampanjamoodi, verkkopelissä toimiva keskus ja joukko yksinpeliominaisuuksia. World Tour on yksinpelikampanja, jossa pelaaja luo hahmon itselleen ja pelaa kolmannessa persoonassa. Alussa tutkittavana on Final Fight -pelistä tunnettu Metro City.
Muut pelisarjat > Vs. sarjat (1996–2003, 2008–)

Capcom ryhtyi tuottamaan vuonna 1996 tappelupelejä, joissa olisi mukana muiden yhtiöiden hahmoja. Capcom aloitti X-Men vs. Street Fighter pelillä vuonna 1996, jossa Marvelin sarjakuvaryhmän X-Menin hahmot tappelivat Capcomin Street Fighter -hahmoja vastaan. Vuotta myöhemmin julkaistiin Marvel Super Heroes vs. Street Fighter, johon oli saatu lisää Marvelin hahmoja. 1998 yhtiöt päättivät antaa tappelupelisarjalleen virallisen nimen Marvel vs. Capcom, johon he tällä kertaa lisäsivät laajemmalla valikoimalla omia hahmojaan. Tämän myötä Capcom toi Street Fighter hahmojen lisäksi hahmoja muista pelisarjoistaan.
Elokuvat ja animaatiot

Pelisarjan pohjalta on tehty useita elokuvia ja animaatiosarjoja.
Street Fighter II: The Animated Movie (anime-elokuva)
Street Fighter (näytelmäelokuva)
Street Fighter II V (animesarja)
Street Fighter (amerikkalainen animaatiosarja)
Street Fighter Alpha: The Animation (anime-elokuva)
Street Fighter Alpha: Generations (anime-elokuva)
Street Fighter: The Legend of Chun-Li (näytelmäelokuva)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Street Fighter (pelisarja) Wikimedia Commonsissa
Street Fighter
| --- | --- |
Videopelit:   Street Fighter  Street Fighter II Super Street Fighter II  Super Street Fighter II Turbo  Turbo HD Remix  Street Fighter Alpha Alpha 2  Alpha 3  Street Fighter III  Street Fighter IV Super Street Fighter IV  Ultra Street Fighter IV  Street Fighter V  Street Fighter 6 
Spin-off-pelit:   Street Fighter 2010  Street Fighter: The Movie  Street Fighter EX EX2  EX3  Super Puzzle Fighter II Turbo  Super Gem Fighter Mini Mix  Street Fighter Online: Mouse Generation 
Muut pelit:   X-Men vs. Street Fighter  Marvel Super Heroes vs. Street Fighter  Street Fighter X Tekken  Tekken X Street Fighter 
Hahmot:   Akuma  Balrog  Blanka  Cammy  Chun-Li  Dan  Dhalsim  E. Honda  Fei-Long  Guile  Ken  M. Bison  Ryu  Sagat  Sakura  T. Hawk  Vega  Zangief 
Elokuvat:   Street Fighter (1994)  Street Fighter: The Legend of Chun-Li (2009) 
Animaatioelokuvat:   Street Fighter II: The Animated Movie (1994)  Street Fighter Alpha: The Animation (1999)  Street Fighter Alpha: Generations (2005)  Street Fighter IV: The Ties That Bind (2009) 
Televisiosarjat:   Street Fighter II V (1995)  Street Fighter (1995–1997)  Street Fighter: Assassin's Fist (2014) 
Sarjakuvat:   Street Fighter II: Ryu  Street Fighter: Sakura Ganburu!
Olga Jegorova

| Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:  Venäjä.MM-kilpailut  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:  Venäjä.MM-kilpailut  | Mitalit> Naisten yleisurheilu.Maa:  Venäjä.MM-kilpailut  | Naisten yleisurheilu> Maa:  Venäjä. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Edmonton 2001 | 5 000 m |  |
|  Hopeaa | Helsinki 2005 | 1 500 m |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Lissabon 2001 | 3 000 m |  |
Olga Nikolajevna Jegorova (ven. Ольга Николаевна Егорова, s. 28. maaliskuuta 1972 Novotšeboksarsk) on venäläinen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija.
Sekä vuoden 1989 että vuoden 1991 juniorien EM-kisoissa Jegorova saavutti 1 500 metrillä pronssia. Aikuisten sarjoissa hän keskittyi kuitenkin aluksi pitemmille matkoille.
Hänen ensimmäinen arvokisamitalinsa oli 3 000 metrin kultamitali 1997 Pariisin MM-hallikisoista. Myös 1998 Euroopan cupissa hän voitti 3 000 metrin kilpailun ja oli samalla matkalla maailmancupissa viides. 1999 Maebashin MM-hallikisoissa hän oli 3 000 metrillä kuudes ja samalla matkalla saman vuoden Euroopan cupissa kolmas. 1999 Sevillen ulkoratojen MM-kisoissa hän osallistui 5 000 metrille, mutta jäi omassa alkuerässään 15:ksi. Vuotta myöhemmin Sydneyn olympialaisissa hän selviytyi matkalla loppukilpailuun, missä sijoittui kahdeksanneksi.
Vuoden 2001 MM-hallikisoissa Lissabonissa Jegorova voitti 3 000 metrin kilpailun ajalla 8.37,48. Samana vuonna Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa hän voitti kultaa 5 000 metrillä ajalla 15.03,39. Samana vuonna hän myös voitti Kultaisen liigan kultapotin hänen voitettua lajinsa jokaisessa liigan osakilpailussa. 31. elokuuta Berliinissä hän juoksi 5 000 metrillä uuden Euroopan ennätyksen 14.29,32. Aikaisemmin samana vuonna hänen ilmoitettiin antaneen EPOa sisältäneen doping-näytteen, mutta hänen kilpailukieltonsa peruutettiin, sillä IAAF:n sääntöjen mukaan testi olisi pitänyt tehdä sekä verestä että virtsasta, kun Jegorova oli antanut ainoastaan positiivisen virtsanäytteen. Kilpailukiellon peruuntuminen aiheutti mielipahaa monissa hänen kilpakumppaneissaan.
Vuoden 2002 maailmancupissa Jegorova voitti 5 000 metrin kilpailun. 2003 Firenzessä Euroopan cupissa hän voitti 3 000 metriä. Saman vuoden MM-kisoissa Saint-Denis'ssä hän oli omassa 5 000 metrin alkuerässään kymmenes. Tämän jälkeen hän alkoi keskittyä lyhyemmille matkoille. 2004 Ateenan olympialaisissa hän juoksi 1 500 metriä ja sijoittui kahdeksanneksi. Samana vuonna IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli kuudes. Vuotta myöhemmin Helsingin MM-kisoissa hän sijoittui hopealle ja oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa yhdeksäs.
Vuonna 2008 Jegorova jäi kiinni dopingnäytteensä manipuloinnista. Hänet tuomittiin kahden vuoden kilpailukieltoon yhdessä kuuden muun venäläisen naisyleisurheilijan kanssa. Vuonna 2009 Urheilun kansainvälinen vetoomustuomioistuin CAS muutti Jegorovan kilpailukiellon 2 vuoden ja 9 kuukauden pituiseksi ajalle 31.7.2008–30.4.2011. Samalla hänen kaikki tuloksensa 7.4.2007 lähtien hylättiin.
Henkilökohtaiset ennätykset

1 500 metriä: 3.59,47, Kazan, 25. kesäkuuta 2005
3 000 metriä: 8.23,26, Zürich, 17. elokuuta 2001
5 000 metriä: 14.29,32, Berliini, 31. elokuuta 2001
Aiheesta muualla

Olga Jegorova Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Naisten 5 000 metrin juoksun maailmanmestarit