stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Četnikit
Toinen maailmansota > Partisaanien keskinäinen sota

Alkuun četnikit osallistuivat yhteisiin operaatioihin saksalaisia vastaan Josip Broz Titon johtamien kommunististen partisaanien kanssa, mutta näkemyssyistä tiet erosivat. Syksyllä 1941 nämä kaksi vastarintaliikettä ajautuivat taisteluihin toisiaan vastaan. Käydessään sotaa Titon partisaaneja vastaan četnikit tekivät jopa yhteistyötä saksalaisten, italialaisten ja miehittäjiä tukevan kroaattien Ustašan kanssa. Mutta Titon partisaanit sotivat jatkuvasti miehittäjiä vastaan. Kun aiemmin molempia vastarintaliikkeitä tukeneet liittoutuneet saivat tästä vihiä, he ohjasivat tukensa yksinomaan Titolle. Liittoutuneet hyväksyivät Titon kommunistipartisaanit liittolaisikseen Teheranin huippukokouksessa marras-joulukuussa 1943. Vuoden 1944 tammikuusta Englanti tuki vain Titoa.
Četnikit taistelivat ”kuninkaan ja isänmaan puolesta”. He olivat ortodokseja, joille perhe ja yksityisomaisuus olivat tärkeitä, toisin kuin Titon partisaaneille. Lähes kaikki četnikit olivat kansallismielisiä, jotkut äärikansallismielisiäkin.
Draža Mihailović kannatti kansallisesti yhtenäistä Suur-Serbiaa, johon kuuluisivat Serbia, Makedonia, Montenegro, Bosnia ja Hertsegovina, Srem, Banat ja Backa. Mihailovićin mielestä tavoite saavutettaisiin etnisillä puhdistuksilla. Kesällä 1941 julkaistun suunnitelman mukaan Suur-Serbiasta karkotettaisiin 2,5 miljoonaa ja sinne siirrettäisin 1,3 miljoonaa ihmistä. Muslimiväestö olisi puhdistettava Sandžakista Serbian ja Montenegron väliltä, ja muslimit ja kroaatit Bosnia-Hertsegovinasta.
Kuningas Pietari pudotti četnikkijohtaja Mihailovićin uudesta Jugoslavian pakolaishallituksesta toukokuussa 1944. Neuvostoarmeija ja partisaanit saapuivat Belgradiin 20. lokakuuta 1944. Silti Mihailović toivoi sodan loppuun ja sen jälkeenkin Bosnian metsissä piileksiessään ja hyökkäyksiä tehdessään läntistä apua. Mihailović jäi kiinni maaliskuussa 1946, jonka jälkeen hänet teloitettiin.
Jugoslavian hajoamissodat

Jugoslavian sisällissodassa, joka alkoi 1991, četnikit olivat äärikansallismielisiä puolisotilaallisia sissejä, jotka tappoivat, kiduttivat, raiskasivat, hävittivät ja ryöstelivät kroaatti- ja muslimikylissä. Näiden sissien motiivi oli osin isänmaallisuus, osin ryöstösaaliin hankkiminen. Sellaiset poliitikot kuin Vojislav Šešelj ja Vuk Drašković olivat 1990-luvun četnikkijohtajia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vesa Saarikoski: Politiikan tunnistaminen Balkanin vakauden haasteena (Arkistoitu – Internet Archive).
Makedoniassa olevia vapaaehtoisia serbičetnikkejä noin vuonna 1905.
Četnikkien lippu. Pääkallon yläpuolella olevassa tekstissä lukee ”Za kralja i otadžbinu” (suom. Kuninkaan ja isänmaan puolesta) ja alapuolella olevassa ”Sloboda ili smrt” (suom. Vapaus tai kuolema)
Jugoslavia vuonna 1942.
Erlkönig

Erlkönig. Maalaus: Moritz von Schwind ennen 1871.
Äänitys vuodelta 1913. Franz Schubertin sävellys, tulkitsija Ernestine Schumann-Heink.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Erlkönig eli Keijujen kuningas (Keijuinkuningas) on Johann Wolfgang von Goethen tunnetuimpia runoja, lajityypiltään balladi. Goethe kirjoitti runon vuonna 1782 alun perin Die Fischerin -oopperaa varten. Runon ovat säveltäneet muiden muassa itävaltalainen Franz Schubert, saksalainen Carl Loewe ja suomalainen Tapani Länsiö. Schubert sävelsi runon sooloäänelle ja pianolle vuonna 1815, ja se kuuluu hänen tunnetuimpiin liedeihinsä.
Runo kertoo kuolemansairaasta pojasta, joka ratsastaa isänsä kanssa kohti kotia. Poika kuvittelee houreissaan keijujen kuninkaan yrittävän houkutella häntä mukaansa ja huutaa isäänsä apuun. Isä yrittää tyynnytellä poikaa ja vakuuttaa, että keijujen kuningas on vain kuvitelmaa. Lopussa kuitenkin paljastuu pojan kauhea kohtalo; kun he viimein saavuttavat kotinsa, poika on kuollut. Keijujen kuningas on runossa kuoleman vertauskuva.
Runon ovat suomentaneet Otto Manninen, Erkki Pullinen ja Teivas Oksala.
Sanat

Runon saksankieliset sanat:
Wer reitet so spät durch Nacht und Wind?

Es ist der Vater mit seinem Kind;

Er hat den Knaben wohl in dem Arm,

Er faßt ihn sicher, er hält ihn warm.



»Mein Sohn, was birgst du so bang dein Gesicht?«

»Siehst, Vater, du den Erlkönig nicht?

Den Erlenkönig mit Kron und Schweif?«

»Mein Sohn, es ist ein Nebelstreif.«



»Du liebes Kind, komm, geh mit mir!

Gar schöne Spiele spiel’ ich mit dir;

Manch’ bunte Blumen sind an dem Strand,

Meine Mutter hat manch gülden Gewand.«



»Mein Vater, mein Vater, und hörest du nicht,

Was Erlenkönig mir leise verspricht?«

»Sei ruhig, bleibe ruhig, mein Kind;

In dürren Blättern säuselt der Wind.«



»Willst, feiner Knabe, du mit mir gehn?

Meine Töchter sollen dich warten schön;

Meine Töchter führen den nächtlichen Reihn,

Und wiegen und tanzen und singen dich ein.«



»Mein Vater, mein Vater, und siehst du nicht dort

Erlkönigs Töchter am düstern Ort?«

»Mein Sohn, mein Sohn, ich seh es genau:

Es scheinen die alten Weiden so grau.«



»Ich liebe dich, mich reizt deine schöne Gestalt;

Und bist du nicht willig, so brauch ich Gewalt.«

»Mein Vater, mein Vater, jetzt faßt er mich an!

Erlkönig hat mir ein Leids getan!«



Dem Vater grauset’s, er reitet geschwind,

Er hält in Armen das ächzende Kind,

Erreicht den Hof mit Müh’ und Not;

In seinen Armen das Kind war tot.
Kirjallisuutta

Buberl, Brigitte: Erlkönig und Alpenbraut: Dichtung, Märchen und Sage in Bildern der Schack-Galerie. (Bayerische Staatsgemäldesammlungen. Studio-Ausstellung 12.) Lipp, München 1989. ISBN 3-87490-621-3
Düring, Werner-Joachim: „Erlkönig“-Vertonungen: Eine historische und systematische Untersuchung. Bosse, Regensburg 1972. ISBN 3-7649-2082-3
Lösener, Hans: Der Rhythmus in der Rede, s. 113–153. Niemeyer, Tübingen 1999.
Richter, Marita: Das „Erlkönig“-Syndrom: Eine kultur-kriminalistische Studie. Karin Fischer Verlag, 1998. ISBN 3-89514-142-9
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia 
Muut:  MusicBrainz work
Lohi

| Lohi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Lohikalat Salmoniformes
Heimo::  Lohet Salmonidae
Suku::  Salmo
Laji::  salar
Kaksiosainen nimi
 Salmo salar  Linnaeus, 1758 
 Lohen levinneisyys
Muodot
 Järvilohi Salmo salar m. sebago 
Katso myös
   Lohi Wikispeciesissä   Lohi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lohi (Salmo salar) on lohikalojen lahkoon kuuluva kalalaji, jonka alkuperäinen levinneisyysalue on viileissä Pohjois-Atlantin vesissä ja niihin virtaavissa joissa. Se on anadrominen vaelluskala, joka viettää pääosan elämästään merissä, mutta vaeltaa esimerkiksi Suomen jokiin kutemaan. Lohi on tärkeä ruokakala ja maailmanlaajuisesti yksi kalanviljelyssä eniten tuotettuja kalalajeja. Se on lisäksi tavoiteltu saaliskala. Lohesta tunnetaan kaksi ekologista muotoa. Meriin vaeltavista lohikannoista käytetään nimitystä merilohi erotukseksi järvilohesta, jolla viitataan koko elämänsä sisävesissä viettäviin lohikantoihin.
Lohenkalastus on ollut kenties ensimmäinen virkistyskalastuksen kohde.
Tuntomerkit

Lohi muistuttaa paljon taimenta. Helpoimmat erottavat tuntomerkit ovat pyrstössä ja täplissä. Lohella täpläkuvio ulottuu yläruumiissa kylkiviivaan asti, mutta taimenella täplitystä on koko kyljellä. Lohen pyrstössä on lovi, kun taas taimenella pyrstö on tasapäinen. Lohen kyljet ovat hopeanhohtoiset, selkä tummanharmaa ja vatsa vaalea. Koiraslohille eli kojamoille kasvaa kudun aikana alaleukaan koukku. Pyydetty lohi on tavallisesti 70–110 cm pitkä ja painaa 3–27 kg.
Levinneisyys

Euroopassa lohen luontainen levinneisyys kattaa Itämereen, Barentsinmereen, Norjanmereen, Pohjanmereen sekä Euroopan Atlantin rannikolle laskevat joet ja merialueet Espanjaan ja Portugalin pohjoisosassa olevaan Minojokeen asti. Myös Britteinsaarilla ja Islannin joissa elää lohikantoja. Järvilohikantoja esiintyy joissakin Norjan, Ruotsin ja Venäjän sisävesissä ja Suomessa Vuoksen vesistössä sekä Inarijärvessä.
Pohjois-Amerikan puolella lohta tavataan Grönlannin ja Yhdysvaltain pohjoisosien välisellä merialueella. Eteläisin lohien kutujoki Amerikassa on Connecticut-joki.
Jokien valjastaminen vesivoiman käyttöön on tuhonnut lohen lisääntymismahdollisuuksia, ja lohikantoja ylläpidetään monin paikoin poikaskasvatuksen ja -istutusten avulla.
Suomessa lohi on alun perin lisääntynyt yli 20:ssä Itämereen laskevassa joessa.
Nykyään Itämeren lohi lisääntyy Suomessa luonnollisesti enää Tornionjoessa ja Simojoessa ja Ruotsissa Kalixjoessa, Rånejoessa, Pitimenjoessa, Åbyjoessa, Byskejoessa, Rickeån joessa, Sävarån joessa, Vindeljoessa, Örejoessa, Lögdejoessa, Ljunganin joessa, Emåssa ja Mörrumjoessa . Näiden lisäksi Iijoen lohi on tallessa kalanviljelylaitoksissa, mutta ilman kalateitä rakennetut alajuoksun voimalaitokset estävät Iijoen lohen kutuvaelluksen. Joihinkin jokiin, muun muassa Kymijokeen, on luonnonvaraista elinkiertoa pyritty palauttamaan. Myös Saimaan järvilohen luonnonvarainen lisääntyminen on katkennut ja on poikasistutusten varassa.
Rautjärvellä Venäjälle laskevaan Hiitolanjokeen nousee nykyisin jonkin verran Laatokan järvilohia, mutta kilometrin verran rajalta oleva Kangaskosken voimalaitos estää toistaiseksi nousun ylemmäs Suomen puolelle. Kaikki joen kolme voimalaitosta on kuitenkin tarkoitus purkaa ja kosket kunnostaa mahdollisimman luonnontilaisiksi.
Itämeren lisäksi luonnonvaraista lohta on Suomessa Barentsinmereen laskevissa Tenojoessa ja Näätämöjoessa. Venäjällä on ollut suunnitelmia saada Ylä-Tuuloman voimalaitokseen toimiva kalatie suomalaisten 1960-luvulla rakentaman tilalle. Silloin voimalaitoksen alle yhä nousevia lohia pääsisi aina Suomen puolelle mm. Luttoon ja Nuorttiin.
Ravinto ja elintavat

Poikasten ruokavalio koostuu pääasiassa erilaisista selkärangattomista. Tähän ravintoon lisänä 1–2 vuoden jälkeen tulevat mäti ja kalanpoikaset. Mereen saavuttuaan nuori lohi täyttää itseään aluksi pikkukaloilla ja äyriäisillä, mutta pian kalat täyttävät koko ruokavalion. Itämeressä lohen pääasiallista saalista ovat kilohaili ja silakka. Silakan osuus ravinnossa kasvaa pohjoiseen päin mentäessä ja vaihtuu pääasialliseksi ravintokohteeksi Selkämeren korkeudella.
Lohi on todellinen vaelluskala. Perämeren joista kotoisin olevat lohet lähtevät kohti merta, jonne ne saapuvat kesäkuussa ja Itämeren pääaltaan ne saavuttavat jo syyskuussa. Itämerestä Pohjanmereen tapahtuva vaellus on hyvin harvinaista, mutta sitäkin tapahtuu. Pisin tunnettu vaellusmatka oli Perämerestä Grönlannin länsirannikolle, jolloin matkaa kertyi yli 5 000 km.
Lisääntyminen ja elinikä

Lohi kutee joissa syksyllä, vietettyään 1–4 vuotta meressä tai järvessä. Kutu tapahtuu yleisesti koskialueilla, sorapohjalla. Naaras etsii sopivan kutupaikan, johon se kaivaa pyrstöllään kuopan. Kun kuoppa on valmis, naaras ilmoittaa olevansa kutuvalmis painamalla peräosansa kuopan pohjalle ja ponkaisemalla sitten äkisti ylös. Koiras ui suu auki ja kutukiihkosta väristen naaraan vierelle ja lohipari laskee sukutuotteensa kuoppaan. Kuteva lohipari kutee aina useisiin kuoppiin. Poikaset kuoriutuvat keväällä jäiden lähdön aikoihin.
Monet lohet kuolevat pian kudun jälkeen, mutta jotkin yksilöt saattavat kutea kaksi–kolme kertaa. Vanhimmat tutkitut lohet ovat olleet 13-vuotiaita. Lohet voivat elää joskus parvissa, mutta yleensä ne elävät yksin.
Lohelta on löytynyt yksittäinen geeni joka säätelee sen sukukypsyyttä ja vaellusta. Sama geeni säätelee ihmisen murrosikää.
Ravintona

Lohi tunnetaan arvokkaana ja maukkaana ruokakalana. Lohen liha soveltuu hyvin suolattavaksi, savustettavaksi, keitettäväksi tai paistettavaksi.
Itämeressä vapaana kasvaneen lohen liha on vähemmän punaista kuin norjalaisissa kasvatusaltaissa tuotettu atlantinlohi ja kotimaisissa laitoksissa kasvatettu kirjolohi, koska sen ravinto ei sisällä astaksantiinia.
Villilohessa on erään asiantuntija-arvion mukaan neljä kertaa enemmän D-vitamiinia kuin kasvatuslohessa. Lohen lihan rasvapitoisuus vaihtelee välillä 10–18 %.
Villilohessa on myös kasvatuslohta vähemmän monityydyttymättömiä rasvahappoja kuten linolihappoa (C18:2 n-6). Sen linolihappopitoisuus on vain kuudesossa ja alfalinoneelihappopitoisuus kolmasosa kasvatusloheen verrattuna.
Lohen rasva sisältää linolihapon lisäksi oleiinihappoa (C18:1 n-9), palmitiinihappoa (C16:0) , DHA:ta (C22:6 n-3), EPA:a (C20:5 n-3), palmitoleiinihappoa (C16:1 n-7), steariinihappoa (C18:0) ja myristiinihappoa (C14:0).
Ravintona > Terveyshyödyt ja -haitat

Ruotsin elintarvikevirasto suosittelee, että lapset ja nuoret naiset söisivät Itämeren lohta, taimenta tai silakkaa enintään 2-3 kertaa vuodessa. Evira sallii 1-2 kertaa kuussa, jos kerta-annos on 100 grammaa. EU on kieltänyt näiden kalojen myynnin korkean dioksiinipitoisuuden vuoksi, mutta Suomella, Ruotsilla ja Liettualla on poikkeuslupa. Poistamalla nahan saa pois kolmanneksen kalan dioksiineista ja PCB:stä. Kasvatetussa kalassa niitä on vain vähän, koska kasvatusrehua valvotaan.
Evira silti suosittelee kalan syömistä suositusten rajoissa, koska kalassa on hyviä rasvahappoja, etenkin omega-3-, sekä D- ja muita vitamiineja, kivennäisaineita ja proteiinia. Kalan rasvahapot vähentävät sydän- ja verisuonitautiriskiä.
Myös norjalaiseen "meriloheen", joka on vuonoissa kasvatettua "kassilohta", kertyy y ympäristömyrkkyjä, PCB:tä ja dioksiinia. Norjan valtio suosittelee siksi, että raskaana olevat naiset välttäisivät syömästä kassilohta.
Biologi Sesse Koivisto suosittelee norjalaisen kasvatuslohen sijaan Suomalaisessa kalanviljelylaitoksessa kasatettua kirjolohta, koska se kasvatetaan maa-altaissa, jolloin vältetään rehevöityminen ja loisten leviäminen villikaloihin eikä tarvita hormoneja tai lääkintää. Kasvatuslohen ruokinnassa on siirrytty kuitenkin nykyisin kalajauhosta ja -öljystä kasviperäiseen rehuun, minkä vuoksi kasvatuslohen ympäristömyrkkyjen määrä on enää kymmenesosa luonnonloheen verrattuna.
Kasvatetun lohen omega 3 -rasvahappoihin kuuluvien EPA:n ja DHA:n pitoisuus on myös vähentynyt puoleen vuoden 2006 jälkeen. Rasvahappokoostumuksen muutos johtuu siitä, että kasviperäisen rehun rasva tulee rypsiöljystä ja soijasta. Aiemmin lohia ruokittiin kalajauholla ja -öljyllä..
Kalakannan hoito

Monia lohikalakantoja rajoittavat esimerkiksi liikakalastus, heikko vedenlaatu, valuma-alueiden hydrologiset muutokset tai sopivien elinalueiden puuttuminen. Itämereen ja Jäämereen laskevien jokien lohikannat luokiteltiin Suomen vuoden 2019 uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneiksi.
Itämeressä lohen luontainen lisääntyminen on vähentynyt murto-osaan viime vuosista,lähde? joten istutuksilla on keskeinen merkitys yhdessä vaellusesteiden purkamisen ja elinympäristöjen kunnostusten kanssa. Kalastuksen rajua säätelyäkään ei sovi unohtaa. Lohikantojen lisääntymismahdollisuuksia kohennetaan kunnostamalla vesistöjä, joissa lohi elää.
Suomessa on käynnissä lukuisia lohen palauttamiseen liittyviä hankkeita. Hankkeita rahoittavat mm. Ely-keskukset sekä Suomen luonnonsuojeluliiton Ekoenergia-merkki.
Lohenviljely

Lohi on maailmanlaajuisesti kalanviljelyssä eniten tuotettuja kalalajeja, useiden karpin sukuisten makean veden kalalajien ja niilintilapian jälkeen. Vuonna 2012 lohenviljelyn vuosituotanto oli jo 2,1 miljoonan tonnin luokkaa, kun luonnosta pyydetyn lohen saalis on tästä vain noin 0,15 %, 3 000 tonnia. Lohen verkkoallaskasvatus merivesissä alkoi Norjassa 1960-luvulla, ja tuotanto levisi ja lähti jyrkkään lineaariseen kasvuun 1980-luvulla. Kasvu on jatkunut tähän päivään. Noin kolmannes viljellystä lohesta tulee yhä Norjasta, muita tuotantoalueita ovat Chile, Skotlanti, Irlanti, Färsaaret, Pohjois-Amerikan itä- ja länsirannikko ja Tasmania (Australia). Vähäisempiä tuottajia ovat Uusi-Seelanti, Espanja ja Ranska.
Suurimmat viljellyn lohen markkina-alueet ovat Japani, EU ja Yhdysvallat. Kala myydään enimmäkseen tuoreena tai pakastettuna, Euroopassa myös savustettuna. Tuotannon nopean kasvun takia tuottajahintataso on laskenut jyrkästi, mikä on puolestaan hillinnyt tuotannon kasvua lohen alkuperäisillä pohjoisilla esiintymisalueilla. Tuotanto kasvaa nyt nopeimmin halpojen kustannusten Chilessä, joka vastaa jo lähes kolmanneksesta kokonaiskasvatuksesta.
Suomessa lohta ei viljellä verkkoaltaissa. Lohenpoikasia tuotetaan makeassa vedessä kalankasvatuslaitoksissa istutettavaksi Itämereen.
Maailman ensimmäinen elintarvikkeeksi hyväksytty geenimuunneltu eläin oli AquaBounty Technologiesin vuonna 2015 kehittämä AquAdvantage-lohi.
Lohenviljely > Ympäristövaikutukset

Lohenviljely on kauan ollut kiistanalaista ympäristövaikutustensa takia. Vesiin joutuvasta rehusta ja kalan ulosteista tulevat typpi- ja fosforipäästöt aiheuttavat paikallista rehevöitymistä. Lohenviljelyssä käytetään myös vaarallisia kemikaaleja. Lohenkasvattamoilta karkaavat lohet levittävät tauteja luonnonkalojen keskuuteen.  Karanneen "kesytetyn" lohen risteytyminen jokivesissä alkuperäisen lohen kanssa nähdään myös uhkana lohikantojen perimälle. Muun muassa Tenojoessa esiintyy viljelystä karannutta lohta, ja risteymiä on todettu. Norjan parlamentti onkin kieltänyt kalankasvatuksen Tenovuonossa. Kalanviljelyä kritisoidaan myös luonnonvarojen kestävän käytön näkökulmasta. Lohenviljely perustuu pelagisten rehukalojen massiiviseen pyyntiin, jolla on maailmanlaajuiset vaikutukset.
Aiheesta muualla

Salmo salar (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
Lohi WWF:n sivuilla
Englantilaiset diplomaatit lohia onkimassa, Suomen Kuvalehti, 14.07.1934, nro 29, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lohi - urheilukalastajan tasaväkinen kiistaveli, Kuva, 17.08.1938, nro 17, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q188879  Wikispecies: Salmo salar  ADW: Salmo_salar  AFD: Salmo_salar  BioLib: 128143  BOLD: 30453  CoL: 6XCXT  ECOS: 2097  EoL: 206776  EPPO: SALMSA  Fauna Europaea: 304746  Fauna Europaea (new): 18a9d2ca-876d-4d13-b3eb-e80681ac42a1  FishBase: 236  GBIF: 7595433  GISD: 376  iNaturalist: 48648  IRMNG: 11127393  ISC: 65307  ITIS: 161996  IUCN: 19855  NAS: 926  NatureServe: 2.104403  NBN: NBNSYS0000188606  NCBI: 8030  NOAA: atlantic-salmon  NZOR: 260789af-b501-4300-b646-7f99d5efd594  Observation.org: 2183  OBIS: 127186  Open Tree of Life: 688328  WoRMS: 127186  Laji.fi: MX.53121 
Kutulohi
Lohenpoikasia viljelylaitoksessa
Lohenviljelyn verkkoaltaita Färsaarilla.
Rainer Erlund

Rainer Vilhelm Erlund (12. huhtikuuta 1940 Bromarv – 16. huhtikuuta 2000 Bromarv) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän työskenteli Hufvudstadsbladetissa, Västra Nylandissa ja Hangötidningenissä ennen siirtymistään vapaaksi toimittajaksi vuonna 1992. Erlund valittiin RKP:n kansanedustajaksi vuonna 1999.
Tuomio

Erlund nousi julkisuuteen, kun paljastui hänen ahdistelleen erästä hankolaista 15-vuotiasta tyttöä puhelimitse. Raaseporin käräjäoikeus hylkäsi syyskuussa 1999 alkuperäisen syytteen lapsen seksuaalisen hyväksikäytön yrityksestä ja tuomitsi Erlundin 45 päiväsakkoon kotirauhan rikkomisesta. Lisäksi Erlund määrättiin maksamaan tytölle vahingonkorvausta.
Tapauksen kaikki osapuolet valittivat Helsingin hovioikeuteen. Hovioikeus katsoi maaliskuussa 2000 Erlundin syyllistyneen lapsen seksuaalisen hyväksikäytön yritykseen ja korotti rangaistuksen 45 päiväksi ehdollista vankeutta sekä muutti vahingonkorvauksen määrän 73 000 markaksi. Erlundilla oli aikaisempi tuomio lapsen vapaudenriiston yrityksestä vuodelta 1983.
Erlundia painostettiin eroamaan eduskunnasta, mutta hän ei suostunut eroamaan. Hän kuitenkin erosi elokuussa 1999 ruotsalaisesta eduskuntaryhmästä ja muodosti oman eduskuntaryhmänsä, ryhmä Erlundin.  Hänet erotettiin Hangon ruotsalaisen kansanpuolueen valtuustoryhmästä syyskuussa 1999.
Erlund hukkui 16. huhtikuuta 2000 veneilyonnettomuudessa ennen kuin tuomio ehti lainvoimaiseksi. Omaiset valittivat toukokuussa korkeimpaan oikeuteen siitä, että Erlundille Helsingin hovioikeudessa tuomitut 73 000 markan oikeudenkäyntikulut ja vahingonkorvaukset jäivät perikunnan maksettaviksi, mutta valituslupaa ei asiassa myönnetty. Valitus koski maksuperusteita, mutta myös kysymys syyllisyydestä otettiin esille. Koska korkein oikeus ei ottanut asiaa käsiteltäväkseen, hovioikeuden tuomio jäi syyksilukemisen ja vahingonkorvausten osalta pysyväksi. Erlundin hovioikeudessa saama rangaistus sen sijaan raukesi hänen kuolemaansa.
Julkaisut

Erlund, Rainer: Jagad med skammen.  Helsingfors:  Söderström, 1999.  ISBN 951-52-1803-9  (ruotsiksi)
Ett sekel med Hangö frivilliga brandkår 1880-1980, Hangö frivilliga brandkår, 1980
Krigsinvalidernas brödraförbunds Hangö-avdelning r.f. 50 år 1945-1995, [Krigsinvalidernas brödraförbunds Hangö avdelning], 1995 ISBN 952-90-6489-6
Johanna Ervast

Johanna Ervast (s. 1971) on helsinkiläinen psykoterapeutti. Aikaisemmalta ammatiltaan hän on pappi. Ervast on julkaissut kaksi teosta Jäähyväiset Einolle (2008) ja Jäähyväisten jälkeen - Kertomus elämästä lapsen kuoleman jälkeen (2009). Teoksissa Ervast käsittelee lapsensa kuolemaa. Ervastin 3,5-vuotias esikoispoika Eino kuoli yllättäen 2005. Kirjoittamiensa kirjojen lisäksi Ervast on puhunut lapsen kuolemasta ja perheen surusta useissa eri tilaisuuksissa.
Teokset

Jäähyväiset Einolle. Tammi, 2008. ISBN 978-951-31-4275-9
Jäähyväisten jälkeen - Kertomus elämästä lapsen kuoleman jälkeen. Paasilinna, 2009. ISBN 978-952-5856-01-9
Aiheesta muualla

Ulla-Maija Vilmi: Äidin suru. Vantaan Lauri. 9.4.2009.
Janne Villa: Lapsen kuolemasta lankalauantaihin[vanhentunut linkki]. Kirkko & kaupunki. 31.3.2009.
Esko Eskelinen

Esko Tuomas Eskelinen (17. huhtikuuta 1933 Pälkjärvi – 10. syyskuuta 1995 Joensuu) oli pohjoiskarjalainen valokuvaaja, joka tuli tunnetuksi pohjoiskarjalaisen elämänmenon ja ihmisten kuvaajana. Eskelinen työskenteli aktiivisesti maakunnassaan tallentaen kameralla tavallisten ihmisten arkielämää.
Eskelinen myi valokuvanegatiivikokoelmansa vuonna 1984 Pohjois-Karjalan museolle. Kokoelmaan kuuluu noin 50 000 negatiiviruutua vuosilta 1956–1981.
Eskelinen syntyi Pälkjärvellä Pälksaaren piirimielisairaalan taloudenhoitajan Eino Eskelisen ja hänen vaimonsa Annan kuopuksena. Hän kävi koulunsa Joensuussa. Valokuvausta hän alkoi harrastaa jo 13-vuotiaana ja ammattimaisen kuvaamisen hän aloitti 1956. Muutettuaan vuonna 1958 Kontiolahdelta Joensuuhun Eskelinen perusti isänsä taloudellisella tuella Studio Prisman. Eskelisen ehkä kuuluisimmat hautajaiskuvansa ovat Juuan Paalasmaan veneturman uhrien siunaustilaisuudesta lokakuussa 1959.
Eskelinen teki kuvareportaaseja 1960-luvun alkupuolella valtakunnallisiin sanoma- ja aikakausilehtiin. Yhteistyökumppaneina olivat toimittajat Jyrki Maunula, Elina Karjalainen ja Kauko Muje. Eskelinen kuvasi myös Joensuun kaupunginteatterille, Joensuun Ympäristön Osuusmeijerille sekä Rauma-Repolalle. Asiakkaina oli myös iskelmälaulajia kuten Katri Helena ja Laila Kinnunen, joiden mainoskuvauksesta Eskelinen huolehti.
Jorma Komulainen kirjoittaa Esko Eskelisestä toimittamansa kirjan alkusanoissa: Esko Eskelinen eli valokuvalle, sitä hän rakasti, se oli hänen intohimonsa. Mikään ei ollut hänelle niin tärkeää kuin saada valokuvata. Esko ei hankkinut valokuvauksen ammattitaitoa taidekoulusta. Hänen ei tarvinnut kallistella kameraa saadakseen kuviinsa taiteellista vaikutelmaa. Hän oivalsi valon ja varjon merkityksen. Se oli hänelle myötäsyntyistä.
Eskelisen loistokausi ajoittui 1960-luvun alkupuolelle. Valokuvanäyttelyt yleistyivät Suomen kulttuurielämässä vasta 1970-luvulla. Eskelinen piti ensimmäisen näyttelynsä Kylä Karjalassa Tampereen nykytaiteen museossa yhdessä Kauko Ruposen kanssa 1976. Eskelisen valokuvat ja Ruposen hiilipiirrokset kuvasivat Viinijärven Kirkkosärkän pieneläjiä. Tampereelta näyttely siirtyi Joensuun taidemuseoon. Vuonna 1980 Taidemuseossa oli Eskelisen yksityisnäyttely Tanssit terassilla, joka käsitti 130 kuvaa Joensuusta. Kolmannen ja samalla viimeisen näyttelynsä Huomenta unet hän piti vuonna 1987 Joensuun yliopiston Carelia-salin aulassa.