stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ylämongolit
Historia > Kiinan vallan alaisuuteen

Viidennen Dalai-laman tavatessa Qing-dynastian keisari Shunzhin tämän mukana oli myös Güüshi-kaanin edustajia. Qing-dynastia avasi rajansa Kökenuurin mongolien kauppaille vuonna 1658. Kökenuurin ja džungarien välit katkesivat Galdan-kaanin syöstyä Güüshi-kaanin serkun vallasta Džungariassa. Mantšut kukistivat Galdan-kaanin vuonna 1697 ja Kökenuurin mongolit alistuivat Qing-dynastian valtaan Güüsi-kaanin nuorimman pojan Dalai Khung-Taiji Dashi-Baaturin johtamina tämän tavattua keisari Kangxin henkilökohtaisesti. Güüsi-kaanin seuraaja ja tämän vanhin poika Lhazang-kaani säilytti puolestaan itsenäisyytensä Tiibetissä. Hän ajautui kiistoihin menehtyneen viidennen Dalai-laman sijaishallitsjia Sangs-rgyas rGya-mtshon kanssa. Hän tappoi sijaishallitsijan ja hankkiutui eroon myös kuudennesta Dalai-lamasta Tsangyang Gyatsosta asettaen tämän tilalle oman ehdokkaansa. Tämä herätti voimakasta vastustusta ja vuonna 1717 džungarihallitsija Tsewang-Rabtan tappoi Lhazang-kaanin ja syöksi tämän asettaman Dalai-laman vallasta. Vuonna 1720 Qing-dynastia sekaantui asioiden kulkuun sen armeijan saattaessa seitsemännen Dalai-laman Kelzang Gyatson Lhasaan. Lhasassa olleet džungarit pakenivat ilman taistelua.
Kiinalaiset toivat lopun Tiibetiä hallinneiden kaanien joukolle. Asemansa menettäneenä Dashi-Baaturin poika Lubsang-Danzin kapinoi Qing-dynastiaa vastaan vuonna 1723. Hänen joukkonsa hävitettiin kuitenkin jo seuraavan vuoden puolella ja hän pakeni džungarien maille, jossa Qing-dyanstian joukot saivat hänet kiinni vuonna 1755 ja teloittivat hänet. Qing-dynastian hallinto erotteli Kökenuurin mongolit omiksi hallinnollisiksi yksiköikseen erottaen nämä tiibetiläisistä paimentolaisista samalla alueella. Tämä heikensi ylämongolien asemaa merkittävästi. 1700-luvun aikana tiibetiläisten muuttoliikkeet aiheuttivatkin suurta tuhoa heidän keskuudessaan ja 1897 hui-kiinalaiset kapinalliset aiheuttivat jälleen tuhoa paikallisten mongolien keskuudessa.
Historia > Nykypäivä

Sisä-Mongolia itsenäistyi vuonna 1911 ja seuraavan vuoden puolella ylämongolit ilmaisivat tukensa tämän itsenäisyydelle. He päätyivät kuitenkin Kiinan tasavallan alaisuuteen Ma-suvun hui-kiinalaisten sotalordien vaikutuksesta. Kommunistit voittivat Kiinan sisällissodan ja he perustivat ylämongoleille kaksi autonomista aluetta Qinghaihin, Haixin maakunnan luoteisosaan vuonna 1951 ja Henanin sen kaakkoisosaan vuonna 1954. Vallanvaihdos ja kolhoositilojen perustaminen johti kahteen kukistettuun kapinaan Henanissa vuosina 1953 ja 1956-1958. Poliittisten uudistusten myötä vuonna 1979 Haixin mongolit ovat luoneet yhteyksiä Sisä-Mongoliaan käyden esimerkiksi korkeakouluissa Hohhotissa. Henanin mongolit ovat puolestaan pyrkineet elvyttämään mongolin kieltä.
Kulttuuri

Ylämongolit polveutuvat suurimmaksi osaksi oiraateista. Tiibetiläisten vaikutus heidän kulttuuriinsa oli vahva. Ylämongolit omaksuivat esimerkiksi tiibetiläiset vaateet ja korut. Tiibetiläisistä poiketen he kuitenkin jatkoivat asumista jurtissa mongolien tapaan. Henanin ja Qinghaijärven pohjoisosan mongolit puhuivat yksinomaan tiibetin kieltä 1900-lukuun mennessä. Alueen luoteisosan mongolit säilyttivät puolestaan mongolin puhekielenään. Monet Kiinan tunnetuimmista tiibetiksi kirjoittavista kirjailijoista ovat ylämongoleja. Heihin kuuluvat esimerkiksi Tsering-Dongrub, Dejid-Dulma ja Jangbu.
Güüshi-kaani tiibetiläisessä maalauksessa.
Jurttia Qinghaijärven lähistöllä.
Yoriki

Yoriki (jap. 与力) oli Japanissa feodaaliajalla shōgunaattia poliisijoukoissa palvellut samurai. Yoriki oli yleensä samuraiden keskiluokkaan kuulunut samurai ja tavallisesti hän palveli shōgunaattia machi-bugyō-shōssa eli kaupungin maistraatissa. Kamakura ja Muromachi kausilla yoriki oli daimion läheinen komentaja ja "oikea käsi" sotilastoimissa. Edo-kaudella Yorikin virka muuttui shōgunaattin palveluksessa olevaksi viraksi. Yorikin virka on valvova päällystövirka. Esimerkiksi Edon kahdessa machi-bugyō-shōssa eli maistraatissa työskenteli yhteensä noin viitisenkymmentä yorikia. Yoriki vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä poliisipäällikköä tai nimismiestä.
Machi-bugyō-shō yoriki

Yoriki-virkoja oli Edo-kaudella useita eri tasoisia. Machi-bugyō-shōlla eli kaupungin maistraatissa työskentelevä yoriki oli näistä alin ja samurait tähän virkaan valittiin yleensä gokenin-samurai luokasta.  Machi-bugyō-shō yorikin virka saattoi olla isältä pojalle periytyvä mutta ei kuitenkaan säännönmukaisesti. Yoriki saattoi lähteä kentälle tarkkailemaan rikostutkintaa tai seuraamaan pidätystä mutta puuttui itse käytännön poliisitoimeen kentällä vain äärimmäisessä tilanteessa.
Machi-bugyō-shō yorikin virkaan kuului myös säännöllisesti toimiminen tuomarina jokapäiväisissä siviili- ja rikosoikeudessa. Yorikin ollessa palveluksessa tuomarina häntä kutsuttiin ginmi-yorikiksi.
Oikeusistuimen ja ministeriöiden yorikit

Ylemmillä virkasijoilla toimivat yorikit valittiin yleensä hatamoto-samurai luokasta. Tapana oli myös että ylemmät yorikivirat eivät olleet periytyviä vaan virkaan valittiin omasta samurai-luokasta pystyvimmät kokelaat.
Ympäristöfilosofia

Marco Casagranden teos Sandworm Wenduinessa Belgiassa vuonna 2012.
Ympäristöfilosofia on filosofian ala, jonka tutkimuskohteita ovat erilaiset luontoon ja ympäristönsuojeluun liittyvät arvot, eettiset, esteettiset ja yhteiskuntafilosofiset kysymykset. Modernin ympäristöfilosofian katsotaan syntyneen 1960- ja 1970-lukujen aikana. Olennainen tutkimuskohde on myös ihmisen luontosuhde muuhun luontoon sekä tämän suhteen ongelmat.
1960- ja 1970-lukujen ympäristöliikehdintä, ympäristöaatteen ja -järjestöjen synty, luonnonvarojen ylikulutus ja globaalit ympäristöongelmat johtivat ympäristöön liittyvien eettisten kysymysten laajaan pohdintaan, joita aiemmin oli pohdittu lähinnä uskontojen ja ekoteologian piirissä. 1600-luvulta lähtien Euroopassa oli vallinnut edistysusko ja mekanistinen maailmankuva, jossa luonto nähtiin koneena ja hyödykkeinä. Moderni kapitalismi vahvisti tätä ajattelua. Esimerkiksi eläimiä kohdeltiin usein julmasti. Kuitenkin alkuperäiskansojen keskuudessa luonnon tai "äiti maan" kunnioitus ja ympäristöeettiset pohdinnat ovat olleet tavallisia halki vuosisatojen. Kuuluisaksi on noussut esimerkiksi intiaanipäällikkö Seattlen puhe.
Apinoiden älykkyyden havaitseminen on johtanut ihmisiä ymmärtämään paremmin eläinten tietoisuutta.
Ympäristöfilosofiassa pohditaan esimerkiksi muiden lajien, eläinten ja kasvien arvoa ja oikeuksia. Ajatus tuntevasta ja tietoisesta eläimestä on muuttanut käsitystä luonnosta. Havainnot luonnosta verkostona on myös tuonut ymmärrystä ja arvostusta ekosysteemeitä kohtaan arvokkaina systeemeinä, joissa kaikki vaikuttaa kaikkeen, samoin ymmärrys siitä miten luonto huolehtii meistä ekosysteemipalvelujen kautta.
Ympäristöfilosofiaan kuuluvassa ympäristöestetiikassa kiinnitetään yleisesti huomiota luonnon kauneusarvoihin sekä ylevyyteen. Ylevän käsitettä ovat käyttäneet ainakin 1700-luvun valistusfilosofit David Humesta Immanuel Kantiin. Romantiikan aikakautta leimasi luonnon kauneuden ihailu. Monesti ympäristönsuojelu oli aluksi kauniiden maisemien suojelua.
Ympäristöfilosofeja

Murray Bookchin
Pentti Linkola
Arne Næss
Markku Oksanen
Peter Singer
Leena Vilkka
Kirjallisuutta

Attfield, Robin: Environmental ethics: An overview for the twenty-first century.  Cambridge:  Polity, 2003.  ISBN 0-7456-2737-4  (englanniksi)
Haapala, Arto & Oksanen, Markku (toim.): Arvot ja luonnon arvottaminen.  Helsinki:  Gaudeamus, 2000.  ISBN 951-662-794-3
Häyry, Heta & Häyry, Matti: Elämän ehdot: Bioetiikan, vapauden ja vastuun filosofiaa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1997.  ISBN 951-570-354-9
Oksanen, Markku & Rauhala-Hayes, Marjo (toim.): Ympäristöfilosofia: Kirjoituksia ympäristönsuojelun eettisistä perusteista.  Tampere:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-694-7
Uurtimo, Yrjö & Jaaksi, Vesa (toim.): Ympäristöfilosofian polkuja.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1997.  ISBN 951-44-4209-1
Väyrynen, Kari: Ympäristöfilosofian historia: Maaäitimyytistä Marxiin.  (23°45)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2006.  ISBN 952-5503-20-8
Aiheesta muualla

Lähde, Ville: Ympäristöfilosofia Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Lähde, Ville: Menneisyyden varjo – radikaalin ekologisen filosofian kiistoista. niin & näin 1/1997, 31–35.
Lähde, Ville: Ympäristöfilosofian ongelmista. niin & näin 1/2001, 23–25.
Jonathan W. Steed

Jonathan W. Steed (s. 1969 Lontoo) on brittiläinen kemisti ja professori. Hän toimii epäorgaanisen kemian professorina Durhamin yliopistossa. Steedin erikoisala on supramolekulaarinen kemia. Hän on kirjoittanut useita alan perusteoksia.
Elämä ja ura

Jonathan Steed varttui Lontoossa. Lukion jälkeen hän opiskeli kemiaa University College Londonissa ja valmistui kandidaatiksi. Hän väitteli kyseisessä opinahjossa tohtoriksi 1993. Steedin väitöskirja palkittiin vuoden parhaana kemian väitöskirjana Ramsay-mitalilla. Mitali on saanut nimensä kemian Nobel-palkinnon vuonna 1904 voittaneen skotlantilaisen kemistin William Ramsayn mukaan.
Uransa alussa Steed työskenteli Derek Tocherin kanssa. Hänen tutkimuksensa liittyivät koordinaatiokemiaan ja organometallien tutkimukseen. Vähitellen hän suuntautui epäorgaanisten lääkkeiden ja metallivälitteisten synteesimenetelmien kehittämiseen.
Vuosina 1993–1995 Steed työskenteli NATO Fellow-ohjelman kautta postdoc-tutkijana Alabaman ja Missourin yliopistoissa, joissa hän teki tutkimusta Jerry Atwoodin (s. 1942) kanssa. Palattuaan kotimaahansa hänet nimitettiin 1995 King’s College Londonin luennoitsijaksi. Steed aloitti 2004 tutkijana Durhamin yliopistossa. Sittemmin hän on toiminut yliopiston epäorgaanisen kemian professorina.
Tutkimusalat

Professori Steed on tutkijana erikoistunut supramolekulaarisen kemian tutkimukseen. Hän on kirjoittanut monia alan perusteoksia ja hänellä on pitkä kokemus sen tutkimuksesta. Steed on laatinut yli 300 tieteellista julkaisua. Kemistinä hän on tutkinut erilaisia geelejä, anionisidoksia ja lääkekemiaa. Steed on aktiivisesti pyrkinyt kehittämään kemiallisille aineille teollisia sovelluksia. Lääkekemiassa hänet tunnetaan uusien farmaseuttisten solidien muotojen, hydraattien sekä geelien faasien kristallikasvatusmenetelmien kehittäjänä. Hän on kokeellisesti kehittänyt erilaisia lääketieteellisessä tutkimuksessa sovellettavia supramolekulaarisia geelejä ja kristallisoituja solideja. Hän on selvittänyt farmaseuttisten kiinteiden muotojen esiintymistä mm. organogeeleissä. Hänen on tarkastellut myös klatraattihydraatin passivointia. Materiaaleista hän on tutkinut vedyn aktivoitumista ja platinaryhmän metallien palautumista. Anionisidoksien tutkimuksessa hän on soveltanut anionin uuttamista. Kemiallisten menetelmien alueella hänellä on laaja kokemus röntgen- ja neutronikristallografiasta sekä röntgendiffraktiosta.
Steedin viimeaikaisia mielenkiinnon kohteita ovat supramolekulaarisen kemian osa-alueena tunnetun isäntä-vieraskemian käytännön sovellutuksien kehittäminen sekä uusien sidosten etsiminen kemiallisen synteesin avulla.
Tunnustuksia

Jonathan Steed on saanut tieteellisistä ansioistaan useita tunnustuksia. Hänet palkittiin Meldola-mitalilla 1998. Hän sai 2010 Euan Brechinin ja Jason Chinin kanssa Corday-Morgan-palkinnon.  Palkinnon myöntää vuosittain brittiläinen Royal Society of Chemistry (RSC, suom. Kuninkaallinen kemian seura) erityisistä ansioista kemian alalla. Palkinto on nimetty kemisti Sir Gilbert Thomas Gordonin (1872–1940) vanhempien (Thomas Gordon ja Mary-Louise Corday) mukaan. Palkinnon saajille myönnetään 5 000 punnan rahapalkkio, mitali ja kunniakirja.
Steed on ansioitunut myös luennoitsijana ja opettajana. Panoksestaan luennoitsijana hän sai Bob Hay Lectureship -palkinnon 2008. Tohtorikoulutuksen vetäjänä hänet palkittiin vuonna 2006 Durhamin yliopiston varakanslerin myöntämällä Award for Excellence in Postgraduate Teaching -palkinnolla.
Kirjallinen tuotanto

Jonathan Steed on kirjoittanut tai toimittanut useita supramolekulaarisen kemian teoksia. Osa teoksista sivuaa aihepiiriltään nanotiedettä, sillä niissä esitellään nanomateriaaleja.
Supramolecular Chemistry (2000, 2. painos 2009); yhdessä Jerry L. Atwoodin kanssa
Encyclopaedia of Supramolecular Chemistry (2004); yhdessä Jerry L. Atwoodin kanssa
Core Concepts in Supramolecular Chemistry and Nanochemistry (2007)
Organic Nanostructures (2008)
Supramolecular Chemistry from Molecules to Nanomaterials (2012), 8 osaa
Aiheesta muualla

Professori Steedin sivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus 
Muut:  IdRef
Ylämaa (Muolaa)

Ylämaa oli Muolaan Lehtokylän koulupiirin alueella sijainneiden Lehtokylän, Jaarilan, Kallaisten, Heimalan, Selolan, Pihkalan ja Sakkalilan kylien yhteisnimitys. Ylämaa käsitti Muolaan kaakkoisosan Valkjärven ja Kivennavan rajalta. Ylämaan naapurikyliä olivat Muolaan puolella lännessä Karhula, Hanttula ja Telkkälä, Valkjärven puolella idässä Hiiselkä ja Tarpila sekä Kivennavan puolella etelässä Pihlaistenkylä. Matkaa Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta Lehtokylän koululle oli noin yhdeksän kilometriä. Nykyisin Ylämaan alueella ei ole asutusta eikä alueella ole myöskään venäläistä asutusnimeä.
Kyläkuva

Ylämaan halki johti maantie Muolaan kirkonkylästä Valkjärvelle ja suurin osa Ylämaasta sijaitsi tämän tien eteläpuolella. Ylämaan alue poikkesi muusta Muolaasta siten, ettei alueella ollut ollenkaan järviä. Alue oli myös Muolaan korkeinta aluetta, "ylämaata", jossa kylät sijaitsivat mäkien ja harjujen rinteillä tai lailla. Ylämaan länsirajalla virtasi Vuotjärvestä Kirkkojärveen laskeva Vuotjoki. Vuonna 1936 Ylämaan alueen pinta-ala oli 32,6 neliökilometriä.
Ylämaan alueen kylistä suurin oli Lehtokylä, jossa sijaitsi kansakoulu ja kauppa. Lehtokylä sijaitsi Ylämaan länsiosassa kahtapuolen Valkjärvelle vievää tietä. Lehtokylässä Valkjärven maantiestä erkani kylätiet etelään Jaarilan kautta Kivennavan Pihlaistenkylään ja itään Kallaisiin. Lehtokylän talot sijaitsivat pääasiassa maantien ja Jaarilaan johtavan kylätien varsilla. Vain Uumenomäen taloryhmä sijaitsi etäämmällä tien pohjoispuolella. Lehtokylän talojen pellot olivat hyviä multamaita, joissa viljeltiin paljon varhaisperunaa Viipuriin myytäväksi. Lehtokylän metsät olivat muita Ylämaan alueen kyliä isommat.
Lehtokylän itäpuolella kahta puolen Valkjärvelle vievää maantietä sijaitsivat Heimalan, Selolan, Pihkalan ja Sakkalilan pikkukylät, jotka käsittivät Ylämaan pohjoisosan. Kylien tilat ovat pieniä ja mäkisiä. Myös näissä kylissä viljeltiin varhaisperunaa Viipuriin myytäväksi.  Lisäksi näissä pikkukylissä oli paljon omenapuita, joiden satoa myytiin myös Viipuriin. Heimalassa oli kauppa. Näiden pikkukylien eteläpuolella oli Kallaisten kylä, joka käsitti Ylämaan keskiosan. Kallaisten kylää kutsuttiin myös vanhemmalla, 1600-luvulta peräisin olevalla Toukkarin nimellä. Kallaisiin johti kylätie Lehtokylästä. Kallaisissa oli noin 15 taloa ja Taipaleen veljesten saha ja mylly. Kylän pellot olivat pieniä ja kivikkoisia. Kylässä harjoitettiin myös kotiteollisuutta, joka tuotti kärrynpyöriä.
Kallaisten ja Lehtokylän eteläpuolella oli Ylämaan eteläosan käsittänyt Jaarilan kylä. Jaarilan kautta kulki kylätie Lehtokylästä Pihlaistenkylään ja tästä tiestä erkani Jaarilassa tie Vuotjärven rantakyliin Karhulaan ja Hanttulaan. Jaarila on Ylämaan korkeinta aluetta, jonka korkeimmilta mäiltä näkee aina Muolaan länsiosaan Muolaanjärvelle saakka.
Lehtokylän koulupiiri perustettiin vuonna 1889 ja oma koulurakennus valmistui 1890. Koulupiiriin kuului aluksi myös Vuotjärven alue, joka erosi omaksi koulupiirikseen vuonna 1907. Lehtokylän koulu tuhoutui talvisodassa.
Pinta-alat

|  | Peltoa (ha) | Niittyä (ha) | Metsää (ha) | Kokonaispinta-ala |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Heimala | 68,49 | 49,96 | 182,53 | 300,98 |
| Jaarila | 187,12 | 58,05 | 768,54 | 1 032,35 |
| Kallainen | 100,00 | 20,22 | 392,22 | 517,09 |
| Lehtokylä | 185,98 | 24,50 | 759,59 | 985,37 |
| Pihkala | 29,08 | 2,78 | 88,19 | 120,05 |
| Sakkalila | 61,83 | 36,39 | 177,17 | 275,71 |
| Selola | 4,53 | 3,42 | 17,11 | 25,58 |
| Ylämaa yhteensä | 637,03 | 195,32 | 2 385,35 | 3 257,13 |
Historia

Ylämaan alueen väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylien asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneisiin kotikyliinsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylät jäivät taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle: Lehtokylän asukkaat asutettiin Jokioisille, Kallaisten asukkaat Ypäjälle ja Heimalan sekä Sakkalilan asukkaat Forssaan. Ypäjän Saarikossa on Kallaisten kylän mukaan nimetty Kallaistentie.
Kirjallisuutta

Ruohotie, Pentti (toim.): Kuvien kertomaa, Lehtokylän koulupiiriläisten elämästä.  Hamina:  Lehtokylän koulupiirin kirjatoimikunta, 2004.  ISBN 952-91-7444-6
Ruohotie, Pentti (toim.): Muolaan Ylämaa, Lehtokylän koulupiiri.  Lehtokylän koulupiirin kirjatoimikunta, 2002.  ISBN 952-91-4793-7
Sipiläinen, Sulo: Tuhottu kylä ja kaupunki, Muolaan Lehtokylän ja Viipurin kaupungin kohtaloihin liittyviä muistelmia.  Pori:  Satakunnan kirjateollisuus, 1960.
Muolaa
| --- | --- |
Muolaan kylät:  Ala-Kuusaa • Hanttula 2 • Harvola • Hattula • Heikkilä 3 • Heimala 5 • Himala • Hotokka • Ilola • Jaarila 5 • Jääskelä 1 • Kallainen 5 • Kannila • Karhula 2 • Kiltee • Kirkkoranta (kirkonkylä) • Koirala • Kurkela 3 • Lattula • Lavola • Lehtokylä 5 • Leipäsuo • Leirilä 3 • Muolaankylä • Myhkyrilä 4 • Määttälä • Norkkola 1 • Oinala (Oinaala) • Oravala 4 Orola 1 • Paakeli • Passila • Peikola • Peippola • Perkjärvi • Perkjärvi as • Pihkala 5 • Punnus • Pyykkölä 1 • Pällilä • Retukylä • Saavola 4 • Sakkalila 5 • Selola 5 • Soittola 2 • Sokiala • Sormula • Taaperniemi • Telkkälä • Tervola • Turulila • Vesikkala • Vihola • Ylä-Hotokka • Ylä-Kuusaa
Kyyrölän kylät:  Kangaspelto • Kyyrölä • Parkkila • Sudenoja
Huomautuksia
1 Jääskelä, Norkkola, Orola ja Pyykkölä muodostivat käytännössä yhtenäisen kyläalueen, jota nimitettiin Keskikyläksi.

2 Vuotjärven koulupiiriin kuuluneita Soittolaa, Karhulaa ja Hanttulaa kutsuttiin toisinaan Vuotjärven kyläksi.

3 Kurkelan, Heikkilän ja Leirilän pikkukylistä käytettiin yhteisnimitystä Nurmii.

4 Myhkyrilän, Oravalan ja Saavolan pikkukylistä käytettiin yhteisnimitystä Saustala.

5 Lehtokylän koulupiiriin kuuluneista kaakkoiskulman kylistä käytettiin nimitystä Ylämaa.

6 Neljästä kylästä koostunut Kyyrölän kunta liitettiin Muolaaseen vuonna 1934.
Yorktownin piiritys (1862)

Yorktownin piiritys
Yorktownin piiritys tapahtui 5. huhtikuuta – 4. toukokuuta 1862 Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Piiritys oli osa Pohjoisvaltioiden kenraali George B. McClellanin johtamaa Virginian niemimaan sotaretkeä.
Taistelun kulku

McClellan uskoi että lyhyin ja helpoin tie Etelävaltioiden pääkaupungin Richmondin valtaamiseksi oli maihinnousu Virginian niemimaalle. Niemimaata rajoittaa etelässa Jamesjoki ja pohjoisessa Yorkjoki. McClellan nousi maihin 2. huhtikuuta niemimaan kärjessä Fort Monroen linnoituksessa, joka oli Pohjoisvaltioiden hallussa ja lähti etenemään länteen kohti Richmondia. Eteneminen pysähtyi Yorktownin tasalle 4. huhtikuuta, kun Pohjoisvaltioiden armeija saavutti kenraalimajuri John B. Magruderin johtaman Etelävaltioiden puolustuslinjan. Magruderilla oli vain 10 000 miestä ja McClellanilla 105 000 miestä. McClellan kuitenkin uskoi Magruderilla olevan ylivoiman ja pysäytti joukkojensa etenemisen. Magruder käytti hyväkseen vapaussodan aikaisia brittien tekemiä maavalleja. McClellan olisi voinut lyödä Magruderin helposti, mutta hän aloitti Etelävaltioiden asemien muodollisen piirittämisen ja vaati presidentti Abraham Lincolnilta apujoukkoja. Lincoln kuitenkin kieltäytyi lähettämästä apujoukkoja, joilla hän halusi turvata pääkaupunki Washingtonia.
McClellanin pysähtymisen vuoksi kenraali Joseph E. Johnstonin komentama Etelävaltioiden pääarmeija ehti saapua alueelle. Johnston pelkäsi Pohjoisvaltioiden joukkojen kiertävän Yorktownin linnoituslinjan ja katkaisevan Etelävaltioiden joukkojen yhteydet selustaan. Tämän vuoksi hän käski joukkojensa vetäytyä Yorktownin linjalta 3.–4. toukokuuta. Vetäytymistä seurasi Williamsburgin taistelu 5. toukokuuta.
McClellanin viivyttelyn vuoksi Richmondin puolustusta vahvennettiin uusilla joukoilla ja kenttälinnoituksilla. Richmondin valtaus epäonnistui.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yorktownin piiritys (1862) Wikimedia Commonsissa
Niilo Kärki

| Niilo Tapio Kärki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. elokuuta 1921 Pälkäne
Kuollut: 18. elokuuta 2010 (88 vuotta) Oulu
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  farmakologian professori, dekaani
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Kadettikoulu, Helsingin yliopisto (LL 1951) ja Turun yliopisto (LKT 1956)
Instituutti:  Oulun yliopisto
| Niilo Kärki> Henkilötiedot.Sotilashenkilö |
| --- | --- |
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1942–1958
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  lääkintäeverstiluutnantti
Kunniamerkit:  SL komentajamerkki VR4 tammenlehvien kera
Niilo Tapio Kärki (31. elokuuta 1921 Pälkäne – 18. elokuuta 2010 Oulu) oli Oulun yliopiston farmakologian professori.
Kärjen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Oskar Alfred Kärki ja Hilja Lovisa Rantanen. Hänen puolisonsa vuodesta 1945 oli Ritva Toivikki Vihervuori. Kärki kirjoitti ylioppilaaksi 1940 Turun suomalaisesta yhteiskoulusta ja suoritti sen ohessa varusmiespalvelustaan Rannikkotykistörykmentti 5:ssä. Talvisodassa hän toimi Turun suojeluskunnan alaisessa ilmatorjuntaosastossa ja jatkosodassa nuorempana upseerina JR12:ssa Kiestingissä, Jalkaväen Koulutuskeskus 22:ssa, rykmentinkomentajan adjutanttina JR11:ssa Uhtualla ja Kannaksella ja viimeksi Jääkärikomppanian päällikkönä 3. Divisioonassa pohjoisella rintamalla. Hän haavoittui Kapustajoella vuonna 1941 ja toistamiseen samana vuonna Louhen suunnalla. Sodan jälkeen hän jäi Puolustusvoimien palvelukseen vuosiksi 1941–1945 ja kävi Kadettikoulun vuosina 1942-1943.
Kärki valmistui lääkäriksi Helsingin yliopistosta 1951 ja väitteli lääketieteen tohtoriksi Turun yliopistosta 1956. Väitöskirjassaan hän tutki fyysisen rasituksen vaikutusta noradrenaliinin erittymiseen ihmisen virtsaan. Hän selvitti lääkeaineiden kemiallisen rakenteen ja farmakologisten vaikutusten välisiä suhteita ja työskenteli sillä alueella yhteistyössä lääketeollisuuden kanssa.
Helsingin yliopiston farmakologian dosentiksi Kärki nimitettiin 1959. Vuosina 1953–1964 hän toimi Helsingin ja Turun yliopistojen lääketieteellisten tiedekuntien assistenttina. Vuosina 1960–1961 hän toimi Turun yliopistossa farmakologian vt. professorina ja 1962–1965 samassa tehtävässä Oulun yliopistossa. Kärki oli Oulun yliopiston ensimmäinen farmakologian professori ja toimi virassa 1965–1986. Hän oli sotilasarvoltaan lääkintäeverstiluutnantti.
Opiskeluaikanaan Kärki oli kahteen otteeseen stipendiaattina Yhdysvalloissa. Muiden toimiensa ohella Kärki toimi Maanpuolustustieteellisen neuvottelukunnan Oulun paikallisosaston jäsenenä ja varapuheenjohtajana sekä Farmos-yhtymän hallituksen jäsenenä. Hän myös kirjoitti useita kymmeniä farmakologian alan julkaisuja.