stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berjozovon piiri
Aiheesta muualla

Berjozovon piirin kuntien sivustot (venäjäksi) (berezovo.ru)
Berjozovon piirin sivusto (venäjäksi) (berezovo.ru)
Berjozovon piiri Hanti-Mansian sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admhmao.ru)
Berjozovski munitsipalnyi raion (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (msu-ugra.ru)
Kansantieteellinen puisto ja museo Naiortyr Maa Berjozovon piirin Sarapaulin kunnan Sosvan taajamassa (venäjäksi) (museum.ru)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai
Pavel Bermondt-Avalov

| Pavel Bermondt-Avalov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1877  Tbilisi, Georgia, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 27. tammikuuta 1974 (96 vuotta)  New York, Yhdysvallat
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjän keisarikunta
Palvelusvuodet:  1901–1921
Komentajuudet:  Venäjän keisarillinen armeija  Länsi-Venäjän vapaaehtoinen armeija
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Japanin sota  Ensimmäinen maailmansota  Venäjän sisällissota  Liettuan itsenäisyyssodat  Latvian vapaussota  Viron vapaussota
Sotilasarvo:  Kenraalimajuri
Kunniamerkit:  Pyhän Yrjön ritarikunta   Pyhän Annan ritarikunta
Pavel Rafalovitš Bermon(d)t-Avalov (ven. Павел Рафалович Бермон(д)т-Авалов, 4. maaliskuuta 1877 – 27. tammikuuta 1974) oli georgialais-venäläinen Ussurin kasakka ja sotaherra, joka otti osaa ensimmäiseen maailmansotaan ja useisiin Venäjän lokakuun vallankumousta seuranneisiin sotiin, kuten Venäjän sisällissotaan ja Baltiassa tapahtuneisiin Viron, Latvian- ja Liettuan itsenäisyyssotiin.
Elämäkerta > Nuoruus

Bermondt-Avalov syntyi Tbilisissaä, nykyisen Georgian pääkaupungissa. Hän sai toisen sukunimensä adoptioisänsä, Georgian prinssi Mikhail Avalishvilin mukaan. Bermondt-Avalov sai musikaalisen kasvatuksen, ja hänestä toimikin nuoruudessaan transbaikalilaisten kasakoiden musikaalisena johtajana. Myöhemmin vuonna 1906 hän aloitti sotilasuran Ussurin kasakoissa nousten kapteeniksi vuonna 1914.
Elämäkerta > Venäjän sisällissota ja sota Baltian maita vastaan

Bermondt-Avalov taisteli Venäjän keisarikunnan puolesta Venäjän–Japanin sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Bermondt-Avalov siirtyi kesällä 1918 Ukrainaan, jossa valtaa piti Ukrainan hetmanaatin johdossa Pavlo Skoropadski, joka oli Saksan valtaannostama. Hän sai saksalaisilta luvan joukkojen värväämiseen Ukrainasta bolševikkien vastaiseen taisteluun. Näin hän toimi Donin kasakoiden atamaani Pjotr Krasnovin värväystoimistossa Kiovassa. Maailmansodan päättyessä marraskuussa 1918 hän lähti vetäytyvien saksalaisjoukkojen mukaan ja päätyi Saksaan. Hän jatkoi värväystoimintaa saksalaisten vankileireillä olleiden venäläisten keskuudessa perustaakseen oman bolševikkien vastaisen armeijan. Keväällä 1919 Bermondt-Avalovin luomat joukot liittivät kenraali, kreivi Rüdiger von der Goltzin johtamiin vapaajoukkoihin.
Bermondt-Avalov seurasi kevään 1918 aikana saksalaisten ja baltiansaksalaisten sotaa osallistumatta vielä omilla joukoilla taisteluun. Päämajaksi hänen joukoilleen tuli Mitaun (latv. Jelgava) kaupunki ja hänestä tuli Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan (bermontialaiset) komentaja. Muodollisesti joukot olivat osa Luoteis-Venäjän armeija, joita johti kenraali Nikolai Judenitš. Käytännössä Bermondt-Avalov oli toiminnassaan itsenäinen eikä todellisuudessa tukenut Judenitšin sotilasoperaatiota. Sen sijaan, että Bermondt-Avalov olisi keskittänyt joukkonsa taistelemaan venäläisiä kommunisteja vastaan, hän suuntasi huomionsa itsenäisiksi julistautuneiden Viron, Latvian ja Liettuan nujertamiseen. Länsi-Venäjän vapaaehtoinen armeija sai vuonna 1919 hallintaansa laajoja Baltian maiden alueita, mutta latvialaiset ja liettualaiset joukot virolaisten tuella pakottivat nämä  joukot perääntymään. Ne poistuivat koko Baltiasta vuoden 1919 lopulla.
Elämäkerta > Myöhempi elämä

Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Bermondt-Avalov muutti Länsi-Eurooppaan. Vuonna 1921 hän kirjoitti Saksassa asuessaan muistelmansa. Vaikka Bermondt-Avalov osallistui oikeistolaiseen toimintaan Saksassa, kansallissosialistit karkottivat hänet Saksasta vuonna 1936. Karkotuksen jälkeen hän asui ensin Belgradissa, Jugoslaviassa ja myöhemmin New Yorkissa, Yhdysvalloissa, jossa hän kuoli vuonna 1974.
Aiheesta muualla

Tyhjiin rauennut yritys. Awalow-Bermondtin retki vuonna 1919, Hakkapeliitta, 23.11.1929, nro 47, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Stig Bergling

Stig Svante Eugén Bergling (1. maaliskuuta 1937 Tukholma, Ruotsi – 24. tammikuuta 2015 Tukholma) oli ruotsalainen poliisi ja vakooja, joka työskenteli Neuvostoliiton hyväksi. Hänet tuomittiin vuonna 1979 Ruotsissa elinkautiseen vankeuteen vakoilusta. Berglingin ja hänen vaimonsa loikkaus Suomen kautta Neuvostoliittoon lokakuussa 1987 nostatti suuren kohun.
Elämäkerta

Bergling kasvoi Tukholman Östermalmilla ja aloitti vuonna 1958 työuransa poliisina. Hän hakeutui 1969 Ruotsin turvallisuuspoliisin Säpon palvelukseen ja työskenteli tiedusteluyksikössä. Samana vuonna hänet komennettiin tiedustelu-upseeriksi YK:n rauhaturvatehtäviin Kyprokselle, jossa hän työskenteli vuoden ajan. Tuona aikana hän kävi useita kertoja Beirutissa, ja niiden käyntien yhteydessä hänestä tuli GRU:n vakooja. Bergling oli rannikkotykistön reserviupseeri ja hän oli lyhyehkön ajan komennettuna Ruotsin Puolustusvoimien turvallisuusosaston tehtäviin. Eräiden YK-tehtävien yhteydessä hän myi Libanonissa salaisia asiakirjoja GRU:lle. Palattuaan Ruotsiin hän jatkoi vakoilutyötään luovuttamalla tietoja Säpon Ruotsin operaatioista. Pian Säpossa tajuttiin, että jossain oli vuoto. Stig Bergling hakeutui sotilastarkkailijaksi UNTSOn palvelukseen 1973. Pian sen jälkeen hakeutui uudestaan YK:n UNTSOn palvelukseen Field Service Officeriksi Jerusalemiin 1974. Hän sai siirron loppukesällä 1974 Kyprokselle erään suomalaisen FSO:n kanssa UNHCR:n palvelukseen turvallisuusupseerin (FSO) tehtäviin, joiden yhteydessä vakoiluepäilykset alkoivat vahvistua. Mossad pidätti hänet Israelissa 20. maaliskuuta 1979. YK on toistaiseksi vaiennut omista epäilyksistään. UNTSO:n arkistot on supistettu joten arkistotietoja olisi etsittävä YK:n New Yorkin päämajasta.
Bergling tuomittiin vakoilusta elinkautiseen vankeuteen 7. joulukuuta 1979. Vankeutensa aikana Bergling avioitui nuoruutensa tyttöystävän Elisabet Sandbergin kanssa ja siinä yhteydessä muutti nimensä Eugen Sandbergiksi. He olivat seurustelleet vankeusaikana tapahtuneen kirjeenvaihdon avulla. Bergling ehdotti 12. toukokuuta 1980, että hänet vaihdettaisiin Raoul Wallenbergiin, mutta Neuvostoliitto ei vastannut tarjoukseen muutoin kuin ilmoittamalla, että Wallenberg kuoli vankeudessa vuonna 1947.
Paluu Ruotsiin ja viimeiset vuodet

Elokuussa 1994 aviopari palasi vapaaehtoisesti Ruotsiin Kyprokselta. Bergling anoi lokakuussa 1994 armahdusta vedoten sairastamaansa Parkinsonin tautiin. Ruotsin hallitus lievensi kesäkuussa 1996 Berglingin elinkautisen 23 vuodeksi vankeutta. Tämän seurauksena Bergling vapautettiin vankilasta heinäkuussa 1997.
Suomen ja Ruotsin hallitukset jättivät Neuvostoliiton seuraajavaltiolle Venäjälle elokuussa 1994 nootin, jossa tiedusteltiin tapahtumien kulkua. Vastauksessaan Venäjä ilmoitti, että Berglingiä oli avustettu ”humanitaaristen syiden” nojalla eikä pariskunnalle ollut loikkauksen jälkeen annettu mitään tiedustelutoimintaan liittyviä tehtäviä.
Loikkauksen yksityiskohtien tultua julki Berglingin tapausta käsiteltiin elokuussa 1994 Suomen hallituksen ulko- ja turvallisuuspoliittisen ministerivaliokunnan kokouksessa. Suojelupoliisin päällikön selostuksen mukaan loikkausta olivat avustaneet  Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön konsuli ja apulaissotilasasiamies, joista edellinen oli karkotettu Suomesta vuonna 1988 vakoiluepäilyjen vuoksi. Apulaissotilasasiamies, joka oli jo ehtinyt itse poistua Suomesta, julistettiin vuonna 1994 ei-toivotuksi henkilöksi ja hänen viisuminsa mitätöitiin. Supon mukaan suomalaisia ei ollut sekaantunut Berglingin loikkaukseen.
Bergling liittyi vasemmistopuolueen jäseneksi vuonna 2006, mutta jätti puolueen saman vuoden marraskuussa huonon vaalimenestyksensä johdosta.
Bergling kommentoi Ilta-Sanomille vuonna 2007 tuolloin ajankohtaista niin kutsuttua pronssisoturikiistaa Virossa. Berglingin mukaan Venäjän presidentti Vladimir Putin ei pelkästään testannut Venäjän rajoja, vaan Venäjä suorastaan tunsi itsensä uhatuksi jouduttuaan uuden Euroopan myötä Yhdysvaltoihin kallellaan olevien maiden ympäröimäksi.
Dagens Nyheter kertoi tammikuussa 2015 Berglingin kuolleen 77 vuoden iässä tukholmalaisessa vanhainkodissa. Hän käytti kuollessaan nimeä Stig Svante Eugén Sydholt. Hänen vaimonsa Elisabet Sandberg oli kuollut jo aiemmin.
Kirjallisuutta

Bonnier, Jonas: Spionen Bergling: Roman.  Stockholm:  Albert Bonniers Förlag, 2022.  ISBN 978-91-0-019141-2
Cras, Bengt Åke – Thornberg, Jörgen: Aldrig mera fri.  Stavnäs:  Mirabelle, 1999.  ISBN 91-972910-1-3
Dopson, Cristopher – Payne,  Ronald: Spionernas Vem är det.  (Anno 80)  Stockholm:  Info Books, 1988.
Sandberg, Elisabeth: Mitt liv med Stig Bergling.  Stockholm:  Norstedt, 1995.  ISBN 91-1-959002-4
Ilta-Sanomat, Viikkoliite 13.8.1994.
Svenska Dagblateds årsbok, 1981, s. 24.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Ruotsi 
Tämän radion avulla Bergling piti yhteyttä neuvostoliittolaisiin.
Aina Bergroth

Aina Linnea Bergroth (s. 21. joulukuuta 1975 Kivijärvi) on suomalainen kirjailija, dramaturgi ja näytelmäkirjailija. Hänen esikoisteoksensa Ah autuutta julkaistiin vuonna 2007 ja alun perin anonyyminä ilmestynyt Prinsessan kirjeet vuonna 2010.
Elämä ja ura

Bergroth on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän on opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä ja teoreettista filosofiaa Helsingin yliopistossa. Bergrothin pro gradu -tutkielma käsitteli Sarah Kanen, Senecan ja Euripideen tulkintoja Faidran myytistä. Helsingin yliopiston jatko-opiskelijana Bergroth on tutkinut antiikin myyttien uudelleentulkintoja nykydraamassa.lähde?
Bergroth on toiminut Suomen Kansallisteatterin dramaturgina ja kirjallisena neuvonantajana (2001–2017) sekä Kansallisteatterin kirja -sarjan toimittajana. Bergroth toimi Nuoren Voiman Liiton puheenjohtaja vuosina 2012–2015.
Elämä ja ura > Teatterityöt

Vuonna 2014 Bergroth esiintyi Kansallisteatterissa Kristian Smedsin ja Rosa Liksomin näytelmässä Palsa – ihmisen kuva (ohj. Kristian Smeds).
Bergrothin töitä dramaturgina ovat olleet muun muassa Kansallisteatterin Karamazovin veljekset (2018, ohj. Samuli Reunanen), Katja Lundénin Companyn Universo (2019, koreografia Katja Lundén, sävellys Anna-Mari Kähärä), Marko Tapion romaaniin pohjautuva Arktinen hysteria (2017, ohj. Atro Kahiluoto) ja Leea ja Klaus Klemolan näytelmä Maaseudun tulevaisuus (2014, ohj. Leea Klemola). Bergroth toimi dramaturgina myös John Loganin taidemaalari Mark Rothkosta kertovassa näytelmässä RED (2015, ohj. Juhana von Bagh) sekä Reykjavikin kaupunginteatterin tulkinnassa Tšehovin Lokista (2015, ohj. Yana Ross). Lokki ja Arktinen hysteria esitettiin myös Tampereen Teatterikesässä.
Bergrothin näytelmä Tahto sai kantaesityksensä Helsingin Kaupunginteatterissa 2019 (ohj. Sini Pesonen). Helsingin Sanomien kriitikko Laura Hallamaa kirjoitti arviossaan: ”Aino-Kaisa Saarisesta kertova näytelmä on täydellinen ja ansaitsee viisi tähteä. Miksi meillä on niin monta turhanpäiväistä näytelmää suurmiehistä, kun voi olla myös tällaista.” Kuopion kaupunginteatteri esitti näytelmää vuonna 2020 (ohj. Heidi Räsänen) ja kolmannen ensi-iltansa se sai 18.9.2021 Oulun Teatterin suurella näyttämöllä (ohj. Kaisa-Liisa Logrén).
Bergrothin näytelmä Lou Salomé sai kantaesityksensä KOM-teatterissa 24.9.2021. Riikka Oksasen ohjaama esitys ammensi vapaasti kaikki aikansa tabut rikkoneen Lou Andreas-Salomén (1861–1937) elämästä. Omana aikanaan laajalti tunnettu runoilija, filosofi ja uraa uurtava psykoanalyytikko toimi koko elämänsä piittaamatta naiselle varatusta kulttuurisesta roolista.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Bergrothin vanhemmat ovat taidemaalari Marjatta Tapiola ja lääketieteen tohtori, dosentti Ville Bergroth. Elokuvaohjaaja Zaida Bergroth on hänen sisarensa. Bergrothin puoliso on muusikko Timo Kämäräinen, jonka kanssa hänellä on yksi lapsi (s. 2017).
Teokset

Ah autuutta.  Helsinki:  Teos, 2007.  ISBN 978-951-851-112-3
Prinsessan kirjeet.  Helsinki:  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-370-7
Luottamustoimet

Nuoren Voiman Liitto (hallituksen jäsen 2002-2015, puheenjohtaja 2012–2015)
SUNKLO Suomen Näytelmäkirjailijat ja Käsikirjoittajat (hallituksen jäsen, 2019–)
Tanssiteatteri Hurjaruuth (hallituksen jäsen, 2019–)
Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre

| Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre |
| --- | --- |
 Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre
Henkilötiedot
Syntynyt: 1737
Kuollut: 1814 (76–77 vuotta)
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre (1737–1814) oli ranskalainen kirjailija, jonka nimen tunteellinen idylli Paul et Virginie (1787; suom.) on tehnyt kuuluisaksi. Hänen muut teoksensa eivät vedä sille vertoja mutta sisältävät kauniita ja värikkäitä kuvauksia etenkin trooppisten maiden luonnosta, johon Bernardin de Saint-Pierre oli tutustunut laajoilla matkoillansa, kuten myös pohjoisempiin seutuihin.
Bernardin de Saint-Pierre valmistui insinööriupseeriksi mutta erosi virasta erimielisyyksien vuoksi ja oli vuodesta 1722 Rousseaun oppilas. He ystävystyivät, ja hän kirjoitti myös tämän elämäkerran. Rousseau-vaikutteinen pääteos Études de la nature sisältää neljäntenä osana idyllisen kertomuksen Paul ja Virginia (Paul et Virginie, 1788), josta tuli kirjallisuuden suosituimpia teoksia ja siitä saivat vaikutteita monet romantiikan kirjailijat.
Bernardin de Saint-Pierre oli suuri Rousseaun ihailija. Hänen tuotantonsa merkitsi siirtymistä Rousseausta Chateaubriandiin ja romantiikkaan. Hän oli impressionisti, jonka runous rikkaine ja uusine sana-aarteineen lähentelee maalaustaidetta. Ollessaan insinööriupseerina Venäjän palveluksessa Bernardin de Saint-Pierre oli 1763 kenraali Daniel du Bosquet'n mukana Suomessa tarkastamassa rajalinnoja (Haminaa, Lappeenrantaa, Savonlinnaa ja Käkisalmea) ja teki myös lyhyen retken Ruotsin puolelle. Venäjän hallitusta varten laatimassaan selonteossa hän esittää perusteellisen puolustussuunnitelman siltä varalta, että Ruotsin kanssa syttyisi sota. Selonteko (Observations sur la Finlande) sisältää myös yleisiä havaintoja Suomesta.
Bernardin de Saint-Pierre oli vuodesta 1803 Ranskan akatemian jäsen.
Teokset

Paul et Virginie (1787)
Voyage à l’Ile de France (1773)
Études de la nature (1784–1887)
Væux d’un solitaire (1789)
La chaumière indienne (1791)
Harmonies de la nature (1796)
Observations sur la Finlande med inledning och kommentarier utgifna af Yrjö Hirn, Helsingfors: [kustantaja tuntematon] 1906. (Erip.: Svenska Litteratursällskapets förhandlingar och uppsatser, 19)
Teokset > Suomennetut teokset

Paul ja Virginia, suom. Nikodemus Hauvonen, Helsinki: Holm 1874.
Paul ja Virginia, suomentaja O. A. Joutsen, Porvoo: Söderström 1905. Sarja: Suurten kertojain teoksia, 5.
Paul ja Virginia: idylli (Paul et Virginie) suom. Väinö Hämeen-Anttila, Karisto 1949.
Paul ja Virginia (Paul et Virginie) lyhentänyt Claire Laury; kuv. Monique Gorde; suom. Anja Leppänen, Östersundom: Kirjalito 1977 ISBN 951-28-0031-4
"Olkikattoinen maja Intiassa" ("La Chaumière indienne") antologiassa: Luonnonlapsi sekä Olkikattoinen maja Intiassa; René; Aostan kaupungin spitaalinen; Carmen, Hki: Ex libris: [Concert Hall Society] 1970.
Paul ja Virginia (katkelma). Antologiassa: Ranskan kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Anna-Maria Tallgren, WSOY 1934
Kaksi viatonta lasta. Antologiassa: Lapsi maailmankirjallisuudessa, toim. I. Havu, Turku: Kirjokansi 1946
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre on Wikiaineistossa
Paul ja Virginia Projekti Lönnrotissa
Jacques-Henri Bernardin de Saint-Pierre, Projekti Gutenbergissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 2  3 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Ensimmäinen siirtokunta

| Ensimmäinen siirtokunta> The Passage |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Justin Cronin
Kansitaiteilija:  Tom Hallman
Kieli:  englanti
Genre:  scifi, kauhu
Kustantaja:  Ballatine Books
Julkaistu:  2010
ISBN:  978-0-345-50496-8
Suomennos
Suomentaja:  Arto Schroderus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  Sidottu
Sivumäärä:  798
ISBN:  978-951-0-34200-8
Sarja: The Passage
Seuraava:  Linnake
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ensimmäinen siirtokunta (engl. The Passage) on Justin Croninin vuonna 2010 julkaistu romaani, joka sijoittuu pandemian tuhoamaan maailmaan.
Juoni

Kirja koostuu kahdesta osasta: toinen käsittelee pandemian ilmaantumista ja leviämistä, kun taas toinen osa sijoittuu 93 vuoden päähän ja kuvaa selviytyjien elämää ensimmäisessä siirtokunnassa.
Ensimmäisessä osassa Yhdysvallat kehittelee huippusalaista projektia nimeltä ”Nooa”, johon kuuluu kuolemaan tuomittujen vankien kehittäminen Yhdysvaltojen armeijan supersotilaiksi. FBI-agentit, jotka ovat vastuussa vankien hakemisesta, määrätään hakemaan kuusivuotias Amy Bellafonte ja viemään hänet projektin johtajalle tohtori Learille. Projekti Nooassa Amy altistetaan virukselle, koska Lear uskoo, että virus ei vaikuta tyttöön yhtä altistavasti kuin 12 edelliseen potilaaseen. Kyseisille kahdelletoista vangille kehittyy yliluonnollisia kykyjä ja he karkaavat karanteeniselleistään tappaen kaikki tielleen tulevat. Amyn pelastavat FBI:n agentti Brad Wolgast ja nunna Lacey, joka huolehti hänestä ennen Projekti Nooaa.
Amy ja Wolgast pakenevat vuorille, jossa he elävät useita kuukausia, kunnes Wolgast menehtyy radioaktiiviseen säteilyyn. Säteilyn tarkoituksena on tuhota viruksen tartuttamat olennot eli viraalit.
Romaanin toisessa osassa 15-vuotiaalta näyttävä Amy saapuu siirtokuntaan. Amyn saapuminen saa siirtokunnan jäsenet etsimään muita selviytyneitä. Amylla näyttää olevan psyykkinen yhteys viraaleihin ja hän onnistuu pitämään ryhmän turvassa. Matkalla siirtokunnan jäsen, Alicia ”Lish” Donadio saa viruksen tartunnan samalla tavalla kuin Amy. Kun Amy, Peter ja Lish palaavat ensimmäiseen siirtokuntaan, he toteavat sen autioituneeksi. He päättävät jäljittää ja tappaa jäljelle jääneet kaksitoista vankia käyttäen Learin kansioita apunaan.
Juoni > Henkilöitä

Amy Harper Bellafonte
Brad Wolgast
Peter Jaxon
Theo Jaxon
Alicia ”Lish” Donadio
Michael Fisher
Sara Fisher
Hollis Wilson
Mausami Patal
Sanjay Patal
Caleb Jones
Galen Strauss
Vastaanotto

San Francisco Chronicle valitsi teoksen yhdeksi vuoden 2010 parhaista scifi- ja fantasiakirjoista. Se on saanut myönteistä palautetta myös The New York Times ja Los Angeles Times -lehtien kriitikoilta. Suomessa Tähtivaeltajan Heikki Nevala kehui Ensimmäistä siirtokuntaa viihdyttäväksi teokseksi, jota voi suositella kaikille vampyyri- ja zombikirjallisuudesta pitäville. Savon Sanomien Petja Savoila kuvaili Croninin kerrontaa elokuvalliseksi.
Kirjaa ovat kehuneet myös muut kirjailijat, kuten Danielle Trussonilähde? ja Stephen King.
Pilvi Kalhama

| Pilvi Kalhama |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1972 (ikä 52) Naantali
Ammatti:  museonjohtaja
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Mikko Kalhama
Pilvi Tuulia Kalhama (s. 11. heinäkuuta 1972 Naantali) on toiminut Emma-taidemuseosäätiön ylläpitämän Espoon modernin taiteen museo Emman johtajana vuodesta 2012 vuoteen 2025.
Kalhama on koulutukseltaan taidehistorioitsija. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1997 ja filosofian lisensiaatiksi vuonna 2004.
Kalhama on yksi galleria Helsinki Contemporaryn (ent. Gallery Kalhama & Piippo Contemporary) perustajista, ja hän toimi vuonna 2008 avautuneen gallerian ensimmäisenä taiteellisena johtajana ja toimitusjohtajana.
Kalhama aloittaa Arkkitehtuuri- ja designmuseon johtajana sekä museotoimintaa ylläpitävän AD-museo Oy:n toimitusjohtajana elokuussa 2025.
Vuonna 2018 Kalhamalle myönnettiin Espoo-mitali, jota edelsi Emman saama Vuoden museo -palkinto samana vuonna.
Flovi

| Flovi Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Smart moves.
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  2008
Toimitusjohtaja:  Aapeli Kallunki
Puheenjohtaja:  Matti Hytönen
Kotipaikka:   Vantaa, Suomi
Toimiala:  Verkkoportaalit
Liikevaihto:   9,1 milj. euroa (2023)
Henkilöstö:  50  (2024)
Kotisivu:  flovi.io
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Flovi Oy (aiemmin Biila Solutions Oy) on Suomessa ja Ruotsissa toimiva, pääasiallisesti autojen siirtopalvelua tarjoava teknologiayritys.
Yritys perustettiin vuonna 2008 opiskelijavoimin, kunnes vuonna 2015 yksi perustajista, Aapeli Kallunki, ryhtyi toimitusjohtajaksi muiden perustajien jättäytyessä pois. Yritys toimi nimellä CarCare Finland Oy vuoteen 2019 asti, jolloin yritys muutti nimensä Biila Solutions Oy:ksi osana kansainvälistymisprosessiaan. Samana vuonna yritys osti Kempeleessä toimineen ohjelmistoyritys Ninjami Oy:n koko osakekannan liittäen sen itseensä. Tammikuussa 2024 Biila sai  3,5 miljoonan euron sijoituksen kansainvälistymiseen teknologia-alan kasvuyhtiöihin sijoittavalta Voland Partnersilta. Helmikuussa 2025 yritys ilmoitti ostavansa Saka Finland Oy:n koko ajamalla suoritettavan logistiikan, mukaan lukien lähes sata autonkuljettajaa. Samaan aikaan yritys vaihtoi nimensä Flovi Oy:ksi.
Biilan pääkonttori sijaitsee Vantaalla. Lisäksi yrityksellä on toimipisteitä Tampereella, Oulussa ja Ruotsin Borlängessä.
Flovi-verkkoalusta

Vuonna 2016 yritys julkaisi autojen siirtopalvelua tarjoavan verkkoalustan OmaKuskin, jonka nimi muutettiin yrityksen vuoden 2019 nimenmuutoksen yhteydessä Biila Go:ksi ja sittemmin Floviksi. Rekisteröityneet kumppaniyritykset voivat tilata alustan kautta autojen siirtoja Ahvenanmaata lukuun ottamatta kaikkialla Suomessa ja rajoitetusti Ruotsissa. Myös rekisteröitymättömät yritykset ja yksityiset käyttäjät voivat tilata autonsiirtoja Flovi One -palvelun kautta.
Flovin kautta tilatut autonsiirrot suoritetaan ajamalla. Kuljettajat eivät ole Flovin työntekijöitä vaan toimivat itsenäisinä yrittäjinä, joilla on vapaus päättää missä, milloin ja kuinka paljon he työskentelevät. Kuljettajaksi pääseminen edellyttää tarkastusprosessin ja kuljettajakoulutuksen hyväksyttyä läpäisemistä. Lisäksi kuljettajilta edellytetään suomalaista voimassa olevaa ajokorttia, älypuhelimen omistamista ja puhtaita luottotietoja. Rekisteröityjä kuljettajia oli vuonna 2022 noin 10 000, joista aktiivisia noin 1400.
Flovin pääasiallisia asiakkaita ovat autokaupat, huoltoliikkeet ja leasing-yhtiöt. Vuonna 2024 alustan kautta siirrettiin Suomessa noin 110 000 autoa.
Aiheesta muualla

Yrityksen verkkosivut
Tammio

Tammio
Tammio (Vanhoissa kartoissa ruots. Stamö) on Haminaan kuuluva saari ja kylä itäisellä Suomenlahdella. Saaren pinta-ala on 300 hehtaaria.