Tamminiemen pesänjakajat
Arviot > Myöhempiä arvioita

Lasse Lehtinen arvioi vuonna 2005 Suomen Kuvalehdessä kirjaa sanoin: ”Poliittiseen journalismiin Tamminiemen pesänjakajat jätti pysyvän jäljen. – – Kun journalisti aikaisemmin koki rikkovansa hyvää lehtimiestapaa, jos hän kertoi kielteisiä seikkoja päätöksentekijöiden henkilökohtaisista ominaisuuksista, hän nykyään tuntee tekevänsä virkavirheen, jos jättää sellaisen kertomatta.”
Janne Virkkunen kertoi vuonna 2013 ilmestyneissä muistelmissaan, että keskeinen teema Tamminiemen pesänjakajien ilmestymisen aikoihin oli syvälle suomalaiseen yhteiskuntaan tunkeutunut Neuvostoliiton tiedusteluverkosto ja Kremlin vaikutus Suomen sisäisiin asioihin. Suomalaiset olivat venäläisten tärkeitä tietolähteitä, ja monet heistä paljastivat valtiosalaisuuksia edistääkseen omaa uraansa. Kun Urho Kekkonen oli kiinnittänyt osan omasta menestyksestään Neuvostoliiton tukeen, monet seurasivat hänen esimerkkiään. Virkkusen mielestä kotiryssäinstituutio, jossa Tehtaankadulla vierailleet poliitikot kertoivat KGB:n agenteille tietoja kotimaisista vastustajistaan, oli 2000-luvun näkökulmasta katsottuna suorastaan maanpetoksellinen.
Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan kirja vaikutti kansalaisten mielipiteisiin poliitikoista sekä äänestyskäyttäytymiseen presidentinvaalissa ja vuoden 1983 eduskuntavaaleissa riippumatta siitä, olivatko siinä esitetyt väitteet tosia vai eivät. Tarkka on luonnehtinut kirjaa sävyltään populistiseksi, koska siinä annettiin ymmärtää poliitikkojen nauttivan tavallisille kansalaisille kuulumattomista etuoikeuksista. 30 vuotta jälkeenpäin Tarkka on arvioinut, että Tamminiemen pesänjakajien kohteidensa silmille heittämät ilkeydet olivat enimmäkseen harmittomia päiväperhosia, ja kirjan todistelu näiden kelvottomuudesta paljastaa, että aikansa rohkeina toisinajattelijoina esiintyneiden tekijöiden pohjavire oli konservatiivisesti suomettunut. Pahin pamfletin tekijöiden Kekkosen seuraajaksi pyrkivää kohtaan keksimä syytös oli väittää, että tämä pyrkisi vastoin Neuvostoliiton tahtoa lisäämään Suomen poliittista liikkumatilaa. Tarkan mukaan kirja todisteli, että oli lapsellista kuvitella, että Suomen asioita voitaisiin hoitaa tukeutumatta Moskovan ohjaukseen, ja että Neuvostoliiton toiveiden torjuminen oli epärealistista haihattelua. Tarkka toteaa, että kirja edusti sitä Paasikiven linjan väärintulkintaa, että tosiasioiden tunnustaminen tarkoittaisi sokeaa mukautumista Kremlin tahtoon. Pamfletistien pessimistisenä odotuksena oli, että uudeksi presidentiksi joka tapauksessa tulisi Ahti Karjalainen, tehtäisiinpä mitä tahansa.
Max Jakobson kirjoitti myöhemmin, että ne suomalaiset, jotka vuonna 1981 pelkäsivät tai toivoivat Neuvostoliiton puuttuvan Suomen presidentinvaaliin, arvioivat silloisen ”maan tavan” mukaan Suomen ja Neuvostoliiton suhteita ikään kuin maat olisivat olleet kahden kesken koko maailmassa. Neuvostoliiton johdolla oli syksyllä 1981 käsissään kuitenkin paljon suurempia ongelmia. Neuvostojoukkojen hyökkäys Afganistaniin oli kohdannut odottamattomia vastoinkäymisiä ja synnyttänyt Neuvostoliitossa sisäistä oppositiohenkeä. Puolassa oli levottomuuksia vallanpitäjien ja Solidaarisuus-liikkeen kannattajien välillä, minkä vuoksi Puolan johtaja Wojciech Jaruzelski julisti maahan sotatilan. Ronald Reaganin valinta Yhdysvaltain presidentiksi oli luonut uudelleen jännittyneen tilan suurvaltojen välille. Neuvostoliiton puoluejohtaja Leonid Brežnev vieraili Länsi-Saksassa marraskuussa 1981, mikä oli tarkoitettu vakuutukseksi siitä, että Neuvostoliitto oli Länsi-Euroopan maille rauhantahtoinen ja luotettava sopimuskumppani. Tähän linjaan ei olisi sopinut puuttuminen pienen naapurimaan sisäisiin asioihin.
Johannes Virolainen kirjoitti omissa muistelmissaan vuonna 1991, että Suomessa toimineet neuvostodiplomaatit olivat syksyllä 1981 täysin perillä Suomen sisäpoliittisesta tilanteesta. Neuvostoliittolaiset tunnustivat Mauno Koiviston ylivoimaisen kansansuosion ja olivat varmoja hänen voitostaan presidentinvaalissa. Neuvostoliiton Suomen-suurlähetystön lähetystösihteeri Albert Akulov kertoi muistelmissaan, ettei neuvostoliittolaisten tukea Ahti Karjalaiselle lainkaan harkittu syksyllä 1981. Suurlähettiläs Vladimir Sobolev ja lähetystösihteeri Juri Derjabin eivät uskoneet Karjalaisen pääsevän edes Keskustapuolueen presidenttiehdokkaaksi. Esko Rekolan mukaan yritykset tuoda Karjalainen ”mustana hevosena”” valitsijamiesten suorittamaan vaaliin kaatuivat siihen, että enemmistökommunistit kieltäytyivät hankkeesta.
Tamminiemen pesänjakajien loppusivuilla olleessa luvussa ”Linnan emännät” arvioitiin Urho Kekkosen mahdollisten seuraajien puolisoita, joista selvästi eniten huomiota saivat Kyllikki Virolainen ja Tellervo Koivisto. Kirjailija Anne Mattssonin mukaan Tamminiemen pesänjakajien tekijät eivät olleet erityisemmin kiinnostuneita muista puolisoista eivätkä vaivautuneet ottamaan tarkempaa selkoa näiden taustoista. Esimerkiksi Irene Sorsan kerrottiin ”kokopäiväisesti keskittyneen tukemaan miestään, suremaan tappioita ja iloitsemaan voitoista”. Tosiasiassa Irene Sorsa työskenteli kokopäiväisenä ulkomaisen kirjallisuuden kääntäjänä WSOY:ssä ja pysytteli tietoisesti poissa julkisuudesta.
Janne Virkkunen on muistellut, että Aarno Laitinen piti Tamminiemen pesänjakajia lehtimiesuransa huipentumana ja oli siitä hyvin ylpeä.