stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alfred Pennyworth
Muussa mediassa > Animaatioelokuvissa

Efrem Zimbalist, Jr. ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvissa Batman – Mustan kostajan paluu, Batman ja Pakkasherra ja Batman: Salaperäinen Batwoman.
Alastair Duncan ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvassa The Batman vs. Dracula.
David McCallum ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvissa Batman: Gotham Knight ja Son of Batman.
Alan Oppenheimer ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvassa Superman/Batman: Public Enemies.
Jim Piddock ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvassa Batman: Under the Red Hood.
Jeff Bennett ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvassa Batman: Year One.
Robin Atkin Downes ääninäytteli Alfredia animaatioelokuvassa Justice League: Doom.
Michael Jackson kaksiosaisessa Batman: The Dark Knight Returns -animaatioelokuvassa
Elokuvassa Lego Batman: The Movie - DC Super Heroes Unite Alfred esiintyy cameoroolissa, eikä hänellä ole elokuvan aikana lainkaan vuorosanoja.
Martin Jarvis ääninäyttelee Alfredia animaatioelokuvassa Batman: Assault on Arkham.
Ralph Fiennes ääninäyttelee Alfredia animaatioelokuvassa Lego Batman Elokuva.
Alfred Redl

Alfred Redl
Alfred Redl (14. maaliskuuta 1864 Lemberg, Galitsia, Itävalta-Unkari − 25. toukokuuta 1913 Wien, Itävalta-Unkari) oli itävaltalainen eversti ja Itävalta-Unkarin armeijan tiedustelupalvelujohtaja. Hän uudisti merkittävästi maansa tiedustelutoimintaa, mutta osoittautui lopulta itse Venäjän hyväksi toimineeksi kaksoisagentiksi. Paljastuttuaan hän teki itsemurhan.
Nuoruus

Alfred Redl syntyi Galitsiassa nykyisessä Ukrainassa yhdeksänneksi köyhän rautatievirkailijan neljästätoista lapsesta. Kielellisesti lahjakas Redl valmistui paikallisesta kadettikoulusta vuonna 1882. Armeijan palvelukseen hän oli siirtynyt jo edellisenä vuonna. Vuonna 1889 hänet määrättiin Venäjän armeijan sotilaalliseksi tarkkailijaksi.
Ura tiedustelupalvelussa

Älykäs ja määrätietoinen Redl eteni urallaan vauhdilla. Vuosisadan vaihteessa 36-vuotias Redl siirtyi töihin maansa vastavakoiluun, jossa hän operatiivisena päällikkönä vastasi vakoilijoiden värväämisestä, koulutuksesta ja heidän asemoinneista. Vuosina 1905−1906 Redl sai useita kunniamerkkejä.
Vuonna 1907 Redl nimitettiin armeijan tiedustelupalvelun Evidenzbureaun päälliköksi. Tässä toimessa hän uudisti merkittävästi maansa tiedustelutoimintaa, ottaen käyttöön useita tuohon aikaan poikkeuksellisia toimintatapoja, kuten keskusteluiden äänittämisen, salakuvauksen, systemaattisen arkistoinnin, kirjevakoilun, salakuuntelun, epäiltyjen varjostuksen, ”kolmannen asteen kuulustelut” sekä sormenjälkitutkimukset.
Venäläiset saivat selville Redlin elämäntyylistä kaksi asiaa, joiden avulla he kiristivät häntä: Redlin pröystäilevä elämäntyyli oli ajanut hänet suuriin velkoihin minkä lisäksi hän oli homoseksuaali − tieto, joka tuon ajan Itävalta-Unkarissa olisi päättänyt hänen uransa välittömästi.
Kuolema

Vuonna 1912 Redl nimitettiin 8. armeijakunnan esikunnan johtoon, minkä vuoksi hän muutti Prahaan. Wieniin jäi hänen rakastettunsa Stefan Hromodka, jonka Redl oli esitellyt veljenpoikanaan. Toukokuussa 1913 Redl sai kirjeen Hromodkalta. Siinä tämä kertoi lopettavansa heidän suhteen ja aikovansa naimisiin. Redl riensi Wieniin. Samalla käynnillä hän haki Wienin pääpostitoimiston poste restantesta herra Nikon Nizetasille osoitetun kirjeen. Kirje sisälsi 6 000 kruunua (vastaa nykyrahassa noin 30 000 euroa) sekä kahden ulkomailla toimivan agentin osoitteet. Tiedustelupalvelu oli odottanut kirjeen noutajan ilmestymistä kuukausia. Agentit seurasivat Redliä hotelli Klomseriin, jossa Redl kohtasi entiset kollegansa. Hänelle tarjottiin revolveria, minkä jälkeen hänet jätettiin yksi tarkoin vartioituun huoneeseen, jossa hän ampui itsensä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Kevytmielisyys ja intohimo ovat tuhonneet minut. Rukoilkaa puolestani. Minä maksan virheistäni hengelläni. | ” |
– Alfred Redl jäähyväiskirjeessään
Redlin asunto tutkittiin heti hänen kuolemansa jälkeen. Sieltä löytyi yhteensä 413 filmiä, 120 valokuvaa, pinottain salaisia asiakirjoja, yhteystietoja sekä tietoja Redlin venäläisiltä vastaanottamista rahoista. Asiakirjoista kävi ilmi muun muassa tiedot Itävalta-Unkarin puolustuksesta sekä maan suunnitelmista hyökätä Serbiaan. Vasta vuonna 1915 kävi ilmi, että Redl oli ollut venäläisten agentti yli kymmenen vuotta. Historioitsijoiden mukaan tuhannet Itävalta-Unkarin sotilaat saivat surmansa välitettyjen tietojen vuoksi.
Redl populaarikulttuurissa

Redlin elämästä on tehty vuonna 1985 István Szabón ohjaama elokuva Eversti Redl (sloveeniksi Redl ezredes). Se perustuu englantilaisen John Osbornen näytelmään A Patriot for Me (1965). Elokuvassa Redliä näyttelee Klaus Maria Brandauer.
Aiheesta muualla

Vuosisadan vaarallisin vakoilija. Mies, joka tuhosi armeijakuntia, Seura, 07.10.1936, nro 41, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pukki kaalimaan vartijana. Huomattava vakoilujuttu Itävallassa ennen maailmansodan syttymistä, Hakkapeliitta, 01.11.1938, nro 44, s. 23, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Aksolotlit

| Aksolotlit |
| --- | --- |
 Ambystoma gracile
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Lahko::  Pyrstösammakot Caudata
Alalahko::  Salamanterimaiset Salamandroidea
Heimo::  Aksolotlit Ambystomatidae  Gray, 1850
Suvut
 Ambystoma  Dicamptodon 
Katso myös
   Aksolotlit Wikispeciesissä   Aksolotlit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aksolotlit (Ambystomatidae) on pyrstösammakkojen lahkoon kuuluva heimo. Siihen laskettiin alun perin suvut Ambystoma, Dicamptodon ja Rhyacotriton. Kaksi jälkimmäistä kuitenkin erotettiin omiksi heimoikseen, jotka olivat lännenaksolotlit (Dicamtodontidae) ja Rhyacotritonidae. Vuonna 2006 Dicamptodon siirrettiin takaisin aksolotleihin kladististen tutkimusten perusteella. Suurin osa tämän heimon lajeista kuuluu sukuun Ambystoma.
Ulkonäkö ja koko

Heimon lajeilla on yleensä vahva keskiruumis ja jalat sekä lyhyt pää. Silmät ovat pienet. Häntä on litteä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Heimon lajeja tavataan suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa. Aksolotlit oleskelevat enimmäkseen lehtien alla tai kuopissa.
Lisääntyminen

Yksilöt palaavat aina uudestaan lammille ja virroille lisääntymään.
Aiheesta muualla

http://www.herppi.net/forum/57-aksolotlit (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.jstor.org/discover/10.2307/3892290?uid=2129uid=2&uid=70&uid=4&sid=21103326570403 (englanniksi)
Mikko's Phylogeny Archive: Ambystomatidae – mole salamanders
Ammy Coco

Ammy Coco
Ammy Coco on togolaissyntyinen laulaja, lauluntekijä ja tuottaja. Hän asuu nykyään Britanniassa.[lähde? ]
Tuottaja Eddie Gustav tarjosi Cocolle levytyssopimusta, kun tämä äänitti taustalauluja Soukous Star -yhtyeelle Ranskassa 1989. Hänen albumeitaan ovat muun muassa Mama Africa ja Zombie. Coco on saanut vaikutteita muiden muassa Angélique Kidjolta, M'Bilia Beliltä ja Miriam Makebalta.[lähde? ]
Ammusilmatorjunta

Ammusilmatorjuntaa on ilmatorjunta, missä aseistuksena käytetään ilmatorjuntaohjusten sijasta perinteisiä menetelmiä: ilmatorjuntakonekivääreitä ja ilmatorjuntatykkejä. Ennen ohjuksien kehitystä lähes kaikki (poikkeus ilmatorjuntaraketti Fliegerfaust) aktiivinen ilmatorjunta oli ammusilmatorjuntaa. Ilmatorjunnan kehitys alkoi ensimmäisessä maailmansodassa siitä, että kenttätykkejä pyrittiin suuntaamaan taivaalle ja ampumaan hitaasti liikkuvia ilmalaivoja tai hitaasti lentäviä lentokoneita konekiväärien ja kiväärien ilma-ammunnan lisäksi.
Keveintä ammusilmatorjuntaa on rynnäkkökiväärillä tai muulla vastaavalla suoritettu ilma-ammunta, missä usean aseen tuli pyritään keskittämään ennakot huomioiden kohteeseen. Raskainta ammusilmatorjuntaa on suuren kaliiperin konetykkien tulitus.
Ammusilmatorjunnalla on yhä edelleen merkitystä nykyaikaisen sodankäynnin kannalta. Perinteisestä koetellusta tekniikasta johtuen ilmatorjuntatykit ovat luotettavia, eikä niiden ampumia kranaatteja kyetä häiritsemään tai harhauttamaan kun ne on kerran ammuttu. Ammusilmatorjunnan käyttökelpoisuutta rajoittaa ohjuksia pienempi torjuntaulottuvuus. Nykyään ammusilmatorjuntaa käytetään lähi- ja kohdeilmatorjunnassa lähinnä tiedustelulennokkeja, taisteluhelikoptereita ja rynnäkkökoneita vastaan. Asejärjestelmät saattavat olla varustettuja laskimella ja tutkalla.
Bio (Lot)

| Bio |
| --- | --- |
 Kunnantalo
 Bio
 Koordinaatit: 44°47′01″N, 1°47′08″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Occitanie
Departementti:  Lot
Arrondissementti:  Gourdon
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10,8 km²
Väkiluku (2019):  340 
 – Väestötiheys:  31 as./km²
Kunnan numero:  46030
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bio on kunta Lounais-Ranskassa Lotin departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee noin 44 kilometriä Gourdonin kaupungista itään.
Saint-Hilairen kirkko
Ensimmäinen maininta Biosta on vuodelta 1233. Keskiaikaisia rakennuksia on jäljellä vain nykyisen Saint-Hilairen kirkon laiva 1300-luvulta sekä arvoituksellisen linnan rauniot, joka tunnetaan nimellä Château de Palaret. Bio on pääosin maaseutua, joka on erikoistunut lampaiden kasvatukseen. Paikalliset karitsat ovat tunnettuja korkealaatuisesta lihastaan, ja ne on suojattu maantieteellisellä Agneau fermier du Quercy -merkinnällä. Bio on osa Causses du Quercyn luonnonpuistoa, joka tuo alueelle runsaasti matkailijoita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bio (Lot) Wikimedia Commonsissa
Benedicta Boccoli

| Benedicta Boccoli |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1966 (ikä 57) Milano, Italia
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
www.benedictaboccoli.it
IMDb
Benedicta Boccoli (s. 11. marraskuuta 1966 Milano) on italialainen näyttelijä. Hänen taiteilijanuransa painottuu vahvasti teatteriin ja häntä on luonnehdittu termillä "artistissima" ("supertaiteilijatar").
Ura

Boccolin ura avautui televisio-ohjelmissa 1980-luvulla. Hän juonsi muun muassa ohjelmaa Domenica in sisarensa Brigitta Boccolin kanssa vuonna 1988. Seuraavan vuosikymmenen alussa Boccoli alkoi suuntautua alati enemmän teatterityöhön. Hänellä on ollut rooleja muun muassa näytelmissä Spirito allegro, Buonanotte Bettina, Can-Can ja La tempesta.
Teatteri

Spirito allegro (1992)
Cantando Cantando (1994)
Buonanotte Bettina (musikaali, 1995)
Can-Can (musikaali, 1998)
Orfeo all'inferno (operetti, 1999)
Polvere di stelle (2000)
Le pillole d'Ercole (2002)
Anfitrione (2004)
Stalker (2004)
Pluto (2004)
Fiore di cactus (2004)
Prova a farmi ridere (2006)
La tempesta (2006)
Sunshine (2007)
L'appartamento (2009)
Il marito scornato (2011)
Vite private (2012)
Dis-order (2014)
Incubi d'amore (2014)
Crimini del cuore (2015)
Camera con vista (2016)
Fiore di cactus (2016)
Il più brutto week-end della nostra vita (2017)
Il test (2019)
Su con la vita (2020)
Le preziose ridicole (2023)
Valikoitu filmografia

Valzer (2007)
Dolce di latte (2014)
Ciao Brother (2016)
Aiheesta muualla

Le Iene: Il monologo di Benedicta Boccoli
Avacia

| Avacia |
| --- | --- |

 Avacia keikalla On the Rocksissa elokuussa 2020
Tiedot
Toiminnassa:  2011– 
Tyylilaji:  metallimusiikki
Kotipaikka:   Turku, Suomi
Laulukieli:  suomi
Jäsenet:  Jori Saloranta, laulu, kitara   Topi Kivelä, basso, taustalaulu   Elias Koljonen, rummut, taustalaulu  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Avacia (tyyliteltynä AvAciA) on turkulainen yhtye, joka esittää suomenkielistä metallimusiikkia. Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa Uusi maailmanjärjestys vuonna 2019. Yhtye osallistui vuonna 2019 Emergenza-bändikilpailuun voittaen niin Suomen kuin Pohjoismaiden mestaruuden.
Historia

Avacia perustettiin vuonna 2011 Jori Salorannan, Elias Koljosen ja Olli Kuuren toimesta. Ensimmäisen kerran yhtye harjoitteli loppusyksystä 2011, kun Kuure ja Koljonen saivat Salorannan mukaan ensimmäisiin harjoituksiin heidän vanhempiensa avustuksella.
AvAciA osallistui Turku Bandstand -kilpailuun vuonna 2014. Tästä alkoi yhtyeen ja Turku Rock Academyn kanssa tiivis yhteistyö, jonka myötä AvAciA liittyi vuonna 2015 virallisesti Turku Rock Academyyn. Nykyinen kokoonpano vahvistui huhtikuussa 2017, kun mukaan yhtyeeseen liittyi basisti Topi Kivelä.
Keväällä 2019 yhtye osallistui Suomen Emergenza -bändikilpailuun ja voitti Suomen mestaruuden. Kisan voitettuaan he edustivat Suomea Tanskan Kööpenhaminassa pidetyssä Pohjoismaiden Emergenza -bändikilpailussa. Yhtye voitti myös Pohjoismaiden mestaruuden. Avacia ja kaksi muuta pohjoismaalaista yhtyettä jatkoivat Emergenza-kilpailuaan vielä Saksan Taubertal-festivaalissa järjestetyssä finaalissa.
Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa, Uusi maailmanjärjestys, toukokuussa 2019. Albumi sai musiikkimedia Desibelin levyarvostelussa kolme tähteä viidestä. Kriitikko Mika Rothin mukaan ”bändi osoitti välittömästi halunsa nousta suomenkielisen modernin rockmetallin ylimpään luokkaan ––”.
Jäsenet

Jori Saloranta (2011–) kitara, laulu
Elias Koljonen (2011–) rummut, taustalaulu
Topi Kivelä (2017–) basso, taustalaulu
Jäsenet > Entiset jäsenet

Olli Kuure (2011–2012, 2016–2017) kitara, basso
Werner Nurmi (nyk. Werner Lehmuskallio) (2012–2013) basso
Tony Ewart (2013–2016) basso
Diskografia > Albumit

Uusi maailmanjärjestys (2019)
Diskografia > EP:t

Peilit (2020)
Diskografia > Singlet

Pirunhyrrä (2016)
Ilman varjoa (2019)
Kiveen kirjoitettu (2019)
Vihermaa (2020)
Minun maa (2020)
Auringonpalvojat (2020)
Armoa, please! (2020)
Oikea tarina (2020)
Halua minua (2020)
Aika pitää asioita arvossaan (2020)
Sisäinen eläin (2023)
Kuninkaalle (2023)
Kukaan ei kuole tänä yönä (2023)
Benois de la Danse -palkinto

Benois de la Danse -palkinto on arvostettu balettipalkinto, joka myönnetään Moskovassa järjestettävässä kilpailussa. Palkinnon on perustanut Kansainvälinen balettiliitto Moskovassa 1991. Kilpailu järjestetään vuosittain huhti–toukokuun vaiheilla, ja voittajat kussakin sarjassa valitsee tuomaristo. Kilpailun sarjoja ovat elämäntyö, naistanssija, miestanssija, koreografi, säveltäjä ja lavastaja. Palkinto myönnetään myös edellisen vuoden poikkeuksellisesta saavutuksesta baletin alalla. Palkintoa pidetään tanssin Oscar-palkintona.
Kilpailu on nimetty Aleksandr Benois'n mukaan. Palkintoon liittyvän pienoispatsaan on suunnitellut kuvanveistäjä Igor Ustinov. Ustinovin isä on näyttelijä Peter Ustinov.
Kilpailu on ollut Unescon suojeluksessa vuodesta 1992 lähtien. Kilpailu kuuluu Venäjän kulttuuriperintöohjelmaan. Kansainvälinen tuomaristo vaihtuu vuosittain. Siihen kuuluu maailman merkittävimpien balettiryhmien johtajia, menestyksekkäimpiä koreografeja sekä balettimaailman tähtiä. Tuomaristoa ja koko projektia johtaa Juri Grigorovitš, joka on Bolšoi-baletin entinen koreografi.
Vuonna 2010 ehdokkaaksi koreografian sarjassa oli valittu Susanna Leinonen. Susanna Leinonen Companyn tanssijat Elina Häyrynen ja Natasha Lommi esittivät otteen Leinosen vuonna 2009 valmistuneesta teoksesta And the Line Begins to Blur. Toinen suomalainen oli tanssija Anu Viheriäranta. Vaikka kumpikaan ei sijoittunut, jo kilpailuun osallistuminen on saavutus. Tuomaristossa ovat olleet Doris Laine (1995) ja Kenneth Greve (2010). Kilpailuun on aiemmin osallistunut Simona Noja (1995).
Vuonna 2011 suomalainen koreografi Jorma Elo sai palkinnon koreografioistaan teoksissa Kesäyön unelma ja Slice to Sharp. Hänet on tosin palkinnon sivulla luokiteltu yhdysvaltalaiseksi.
Aiheesta muualla

Prix Benois de la Danse -sivut
Benoisey

| Benoisey |
| --- | --- |
 Kunnantalo
 Benoisey
 Koordinaatit: 47°34′38″N, 4°23′56″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Bourgogne-Franche-Comté
Departementti:  Côte-d'Or
Arrondissementti:  Montbard
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  5,8 km²
Korkeus:  350 m
Väkiluku (2018):  110 
 – Väestötiheys:  19 as./km²
Kunnan numero:  21064
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Benoisey on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 10 kilometriä Montbardin kaupungista kaakkoon.
Kunnan läpi kulkee Burgundin kanava. Kunnantalon vieressä on pienikokoinen kellotapuli. Koska kunnassa ei ole lainkaan kirkkoa, on tapuli toiminut kunnan keskipisteenä ja kokoontumispaikkana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benoisey Wikimedia Commonsissa
Aljustrel

| Aljustrel |
| --- | --- |
 Nossa Senhora da Assunçãon kirkko Messejanan alueella
 lippu:  vaakuna
 Aljustrel Portugalin kartalla
Valtio:  Portugali
Alue:  Alentejo
Ala-alue:  Baixo Alentejo
Piiri:  Beja
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Carlos Teles
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  458 km²
Väkiluku (2022):  8 908
 – Väestötiheys:  19,4 as./km²
 
 www.mun-aljustrel.pt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aljustrel on Portugalin kunta Bejan piirissä Alentejon hallintoalueella. Sen pinta-ala on noin 458 neliökilometriä ja väkiluku 8 908 (vuonna 2022). Kunnan väestötiheys on siten 19,4 asukasta neliökilometrillä.
Aljustrelin pormestari on sosialistisen puolueen Carlos Teles. Kunnan juhlapäivä on 13. kesäkuuta.
Freguesiat

Aljustrel
Ervidel
Messejana
Rio de Moinhos
São João de Negrilhos
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aljustrel Wikimedia Commonsissa
Viralliset sivut (portugaliksi)
Bejan piirin kunnat
Aljustrel
Almodôvar
Alvito
Barrancos
Beja
Castro Verde
Cuba
Ferreira do Alentejo
Mértola
Moura
Odemira
Ourique
Serpa
Vidigueira
Alankokirjomonarkki

| Alankokirjomonarkki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Leijut Artamidae
Suku::  Kirjomonarkit Peltops
Laji::  blainvillii
Kaksiosainen nimi
 Peltops blainvillii  (Garnot, 1827) 
Katso myös
   Alankokirjomonarkki Wikispeciesissä   Alankokirjomonarkki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alankokirjomonarkki (Peltops blainvillii) on leijujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Alankokirjomonarkkia tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Sen populaation kokoa ja kannankehitystä ei tunneta. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Austro-Tatra

Austro-Tatran logo auton keulalla.
Austro-Tatra Werke GmbH oli itävaltalainen autonvalmistaja ja autojen maahantuoja, joka toimi Wienin Simmeringissä.
Tatran, silloisen Nesselsdorfer Wagenbaun, toiminta alkoi Wienissä vuonna 1897. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Austro-Tatra ensin toi maahan, mutta myöhemmin alkoi myös valmistaa autoja Tatran lisenssillä Itävallan markkinoille. Tehdas tuhoutui pahoin toisessa maailmansodassa. Tämän jälkeen tuotantolaitokset kunnostettiin ja niissä valmistettiin autoja yksittäisiin projekteihin. Myöhemmin valmistus loppui ja yritys keskittyi yksinomaan maahantuontiin. Yhtiön toiminta päättyi vuonna 1980.
Tausta

Yrityksen juuret ulottuvat vuoteen 1897, jolloin osakeyhtiöksi itsensä muuttanut Nesselsdorfer Wagenbau (NW) siirsi pääkonttorinsa Wieniin. Tuotanto tapahtui edelleen Nesselsdorfissa (tšekiksi Kopřivnice). Itävalta-Unkarin kaaduttua tuotantolaitokset jäivät vuonna 1919 itsenäistyneen Tšekkoslovakian puolelle. NW siirsi pääkonttorinsa Prahaan. Yrityksen nimeksi muuttui Kopřivnická Vozovka ja sen valmistamien autojen nimeksi tuli Tatra.
Wienin toimipiste keskittyi nyt myyntiin ja huoltoon. Huoltotoimintaa varten hankittiin toimitilat Wienin Simmeringistä. Tuohon aikaan Itävaltaan ulkomailta tuotujen ajoneuvojen tullimaksu määräytyi niiden massan mukaan, joten kotimaisuusastetta päätettiin nostaa rakentamalla suurempi osa autoista itse. Vuodesta 1924 lähtien Tatralta toimitettiin autojen alustoja joiden päälle rakennettiin kori Simmeringissä. Itävallassa kootut Tatra T11 -pikkuauto ja sen seuraaja T12 myivät hyvin. Menestys jatkui kun T12:n seuraajan, T57:n kokoaminen alkoi Simmeringissä vuonna 1932.
Perustaminen

Itävallassa päätettiin nostaa ulkomaisten autojen tuontitulleja kotimaisen tuotannon, eli käytännössä Steyrin, tukemiseksi. Vuonna 1935 tullimaksun osuus T57:n hinnasta oli 4 500 šillinkiä nostaen auton kokonaishinnan 11 000 šillinkiin. Hinta oli erittäin kallis tämän kokoluokan autosta, mutta siitä huolimatta Tatra oli Itävallan toiseksi eniten myyty automerkki Steyrin jälkeen. Tatran johto päätti perustaa tytäryrityksen Itävaltaan vahvistaakseen markkina-asemaansa. Vuonna 1936 muodostettiin Austro-Tatra, jonka vähemmistöosakas oli Tatra. Yritys oli suurimmalta osaltaan itävaltalaisomistuksessa. Sopivat toimitilat oli hankittu jo aiemmin entisen huonekalutehtaan konkurssipesältä. Teollisuustilat siirrettiin heinäkuussa 1936 Austro-Tatran nimiin.
Täysin itävaltalainen Tatra

Toimitiloja laajennettiin, henkilöstön määrää lisättiin ja tuotantolaitteisiin investoitiin siten että yritys kykeni valmistamaan myös tarvitsemansa moottorit ja vaihteistot itse. Huhtikuusta 1937 lähtien valmistetut autot olivat jo lähes täysin itävaltalaista tekoa, ja tämän ansiosta autojen myyntihintaa saatiin laskettua 40 %. Suosituimmat T57-muunnelmat olivat sedan ja avoauto. Valikoimassa oli myös kevyt kuorma-automuunnelma, joita valmistettiin vain Simmeringissä. T57:llä oli vahva asema Itävallassa, ja keskusteluja käytiin myös Itävallan liittoarmeijan kanssa sotilassovelluksesta. Hanke kuitenkin keskeytyi Saksan miehitettyä Itävallan maaliskuussa 1938.
Saksan määräysvallassa

Autojen valmistus määrättiin lopetettavaksi jo huhtikuussa 1938. Tähän mennessä oli ehditty valmistaa 300 täysin itävaltalaista Tatraa. Tehdasalue pilkottiin ja osa alueesta laitteineen vuokrattiin Österreichische Saurerwerke AG:lle sotatarviketuotantoa varten. Muut toimitilat valjastettiin kaluston korjaustoimintaan ja sotatarviketuotantoon. Toisen maailmansodan aikana Saurerin käytössä ollut alue tuhoutui lähes täysin.
Tuotannon käynnistäminen uudelleen

Sodan päätyttyä Simmering jäi Neuvostoliiton miehittämälle vyöhykkeelle. Yrityksellä oli huono maine natsismin pesäkkeenä. Tšekkoslovakialaisen emoyrityksen omistajat oli pidätetty ja itävaltalainen omistajakunta oli karannut länteen. Ehjiksi jääneet koneet ja laitteet joutuivat liittoutuneiden sotasaaliiksi. Tuotanto päätettiin käynnistää uudelleen siitä huolimatta että liikkeelle jouduttiin lähtemään lähes tyhjästä. Tuotanto aloitettiin Tatran varaosien valmistuksella ja kunnostamalla korinrakennus- ja huoltoverstaat. Yritys sai toimeksiannon Porschelta ensimmäisten Gmündissä valmistettujen 356-mallien alumiinikorien valmistamiseksi.
Omistuskiista

Tatran pääomistaja, paroni Hans von Ringhoffer oli häädetty Tšekkoslovakiasta sudeettisaksalaisten karkotuksen yhteydessä, ja hän kuoli NKVD:n leirillä vuonna 1946. Itävallan hallitus otti Austro-Tatran ohjaukseensa turvatakseen yrityksen laillisten omistajien oikeudet. Emo-Tatran tehtaat kansallistettiin ja niistä muodostettiin Tatra n.p. (národní podnik - kansan omistama). Tällöin Austro-Tatra joutui Tšekkoslovakian kommunistihallinnon ja Tatran alkuperaisen omistajan, Ringhoffer Tatra a.s.:n kiistan välikappaleeksi. Vuonna 1948 yhteys Tatran ja Austro-Tatran välillä lopulta katkesi, ja Tatran edustajaksi Itävallassa nimitettiin paikallinen Škodan maahantuoja.
Tatran jälkeinen aika

Vuonna 1950 Itävallan poliisivoimilta tuli tilaus muutostyöstä, jossa 250 Volkswagen Kuplaa muutettiin neliovisiksi ja yhdeksän kaksiovisiksi avoautoiksi. Yhteistyöneuvotteluja kokoonpanotoiminnasta käytiin Renaultin ja Gutbrodin kanssa, mutta tuloksetta.
Austro-Tatra jatkoi toimintaansa Peugeotin, Alfa Romeon ja Roverin edustuksen turvin. Yrityksen nimi kuitenkin säilyi vuoteen 1963, jolloin siitä tuli Ringhoffer GmbH. Toiminta loppui vuonna 1980 ja tehtaan paikalla on nykyään Simmeringin ostoskeskus.
Aiheesta muualla

Austro-Tatra -harrastajasivusto (saksaksi)
Austro-Tatran valmistama poliisi-Kupla (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi) ja (englanniksi)
Itävaltalaisia poliisi-Kuplia
Austro-Tatra T57A.
Porsche 356:n alumiinikori. Taustalla näkyy puukehikko, jota käytettiin koripeltien muotoilemiseen.