Keijo Korhonen
Ura > Ulkopolitiikan huipulla

Korhosesta tuli vuonna 1976 ulkoasiainministeri Martti Miettusen III hallitukseen. Presidentti Kekkonen nimitti Korhosen hieman yllättäen Miettusen virkamieshallitukseen. Korhonen kuvailee ministerikauttaan muun muassa muistelmateoksessa Sattumakorpraali. Hallituksen erottua 1977 presidentti Urho Kekkonen ei enää nimittänyt Korhosta ministeriksi. Korhonen on muistelmissaan epäillyt, että hänen syrjäyttämisensä taustalla oli hänen seuraajansa Paavo Väyrysen, presidentin kansliapäällikön Juhani Perttusen, Eino Uusitalon ja Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin yhteinen juoni. Korhonen on nimittänyt Stepanovia avoimesti lähes kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin veroiseksi ”Tehtaankadun Suomen-syöjäksi”, joka olisi pyrkinyt romuttamaan Suomen puolueettomuuspolitiikan.
Kekkonen tarjosi Korhoselle paikkaa Suomen Washingtonin-suurlähettiläänä, mistä tämä kuitenkin kieltäytyi. Sen sijaan Korhonen nimitettiin ulkoasiainministeriön alivaltiosihteeriksi. Ulkoministeriöstä hän siirtyi 1982 Suomen YK-suurlähettilääksi. Suomen Keskustan oppositiokautena Harri Holkerin hallituksen aikana Korhonen toimi 1987–1989 pääministerin ulkopoliittisena asiantuntijana.
Korhosen, valtiosihteeri Risto Hyvärisen, Max Jakobsonin, Aimo Pajusen ja Ilkka Pastisen muodostamaa ulkoasiainministeriössä kommunikeamuotoiluun osallistunutta ryhmää kutsuttiin tohtorikoplaksi tai everstijuntaksi sen vuoksi, että sotilasuransa jättänyt Hyvärinen oli sotilasarvoltaan everstiluutnantti ja Kreikassa 1967 oli tapahtunut sotilashallitukseen johtanut everstien johtama vallankaappaus. Molemmat nimitykset keksi Korhosen mukaan silloinen SDP:n kansainvälisten asioiden sihteeri Paavo Lipponen. Vuonna 1977 Kekkonen olikin ohjeistanut Korhosta tämän noustua alivaltiosihteeriksi toteamalla: ”Sinä johdat ulkoministeriötä.” Samalla tämä tarkoitti Korhosen saaneen toimintavaltuudet, jotka ylittivät silloisen ulkoministeri Paavo Väyrysen valtuudet.
Korhonen joutui Neuvostoliiton epäsuosioon muistutettuaan oppikirjaseminaarissa 1974 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen lisäpöytäkirjasta, jolla Neuvostoliitto ja Saksa jakoivat Euroopan etupiireihin. Dokumenttia pidettiin neuvostoaikana piilossa julkisuudelta.
Syksyllä 1981 ilmestyneessä Tamminiemen pesänjakajat -kirjassa Korhosta kutsuttiin ”Tamminiemen Kissingeriksi” viittauksena Yhdysvaltain entiseen vaikutusvaltaiseen ulkoministeriin Henry Kissingeriin ja vihjattiin, että Urho Kekkosen poliittiseksi testamentiksi kutsutun Tamminiemi-kirjan olisi tosiasiassa kirjoittanut Korhonen. Muistelmissaan Korhonen ei vahvistanut väitettä, vaan hänen mukaansa presidentti kirjoitti kirjan itse. Juhani Suomi kuitenkin paljasti Kekkos-elämäkertansa viimeisessä osassa vuonna 2000, että hän ja Korhonen laativat teoksen käsikirjoituksen yhdessä, minkä jälkeen Kekkonen tarkisti ja hyväksyi sen. Korhonen on kertonut tavanneensa Urho Kekkosen viimeisen kerran lähtiessään kesälomalle juhannuksen alla 1981 ja käyneensä viimeisen puhelinkeskustelun tämän kanssa 4. syyskuuta 1981. Tamminiemen pesänjakajat -kirjan mukaan Korhonen oli niin sanotun everstijuntan jäsenistä ainoa, joka säilytti paikkansa Kekkosen lähipiirissä tämän virkakauden loppuun saakka.
Entisen opinahjonsa Turun yliopiston ylioppilaskunnalle huhtikuussa 1983 lähettämässään asevelvollisten siviilipalvelusta koskeneessa kirjeessä Korhonen kirjoitti:
»Olette hellittelemässä raukkoja ja pelkureita, jotka isänmaan hädän hetkellä oman turvallisuutensa ja henkensä turvaamiseksi olisivat valmiit jättämään maan puolustamisen muiden ikätovereidensa vastuulle.»
Ylioppilaskunta oli hieman aikaisemmin julkaissut Helsingin Sanomissa kannanoton, jonka mukaan siviilipalvelukseen pyrkivien lisääntyvä määrääminen aseelliseen palvelukseen ei vastaa ylioppilaskunnan käsitystä Suomesta oikeusvaltiona. Korhonen oli kieltänyt kirjeensä julkistamisen, mutta Ydin-lehti sai sen tuntemattomaksi jääneellä tavalla haltuunsa ja julkaisi sen, mistä seurasi vilkas mielipiteiden vaihto sanomalehtien yleisönosastoissa. Korhonen perusteli kirjettään sillä, että hän oli toiminut Turun yliopiston ylioppilaskunnan puheenjohtajana vuosina 1959−1960.