stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harry S. Truman
Presidenttikauden jälkeinen aika

Truman sai kunniatohtorin arvon Oxfordin yliopistosta vuonna 1956. Hän kuoli Kansas Cityn sairaalassa 26. joulukuuta 1972. Hänen vaimonsa kuoli lähes kymmenen vuotta myöhemmin, 18. lokakuuta 1982.
Perintö

Kautensa lopussa vuonna 1953 Truman oli kaikkien aikojen epäsuosituimpia presidenttejä. Hieman ennen hänen kuolemaansa sekä historioitsijat että kansa suhtautuivat häneen myönteisemmin, koska hänellä oli tärkeä rooli Israelin valtion tunnustamisessa. Beit Harel nimettiin hänen mukaansa Kfar Trumaniksi.
Lentotukialus USS Harry S. Truman oli alun perin USS United States, mutta nimi vaihdettiin vesillelaskun yhteydessä. Missourin yliopisto perusti Harry S Truman School of Public Affairsin yhteiskuntatieteiden opetusta varten. Northeast Missouri State University nimettiin uudelleen Trumanin valtionyliopistoksi 1. heinäkuuta 1996. Yhdysvaltain ulkoministeriön päärakennus tunnetaan nimellä Harry S Truman Building.
Harry S. Trumanin presidenttikirjasto ja museo sijaitsee Independencessä, Missourissa.
Kirjallisuutta

Dallek, Robert: Harry S. Truman.  St. Martins Press-3PL, 2008.  ISBN 978-0805069389  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valkoisen talon sivu Harry S. Trumanista (englanniksi)
| n k Yhdysvaltain presidentit |
| --- | --- | --- |
 Luettelo Yhdysvaltain presidenteistä  Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä  Valkoinen talo 
:  Washington  J. Adams  Jefferson  Madison  Monroe  J. Q. Adams  Jackson  Van Buren  W. Harrison  Tyler  Polk  Taylor  Fillmore  Pierce  Buchanan  Lincoln  A. Johnson  Grant  Hayes  Garfield  Arthur  Cleveland  B. Harrison  Cleveland  McKinley  T. Roosevelt  Taft  Wilson  Harding  Coolidge  Hoover  F. Roosevelt  Truman  Eisenhower  Kennedy  L. Johnson  Nixon  Ford  Carter  Reagan  G. H. W. Bush  Clinton  G. W. Bush  Obama  Trump  Biden 
| n k Yhdysvaltain varapresidentit |
| --- | --- | --- |
:  Adams  Jefferson  Burr  Clinton  Gerry  Tompkins  Calhoun  Van Buren  R. Johnson  Tyler  Dallas  Fillmore  King  Breckinridge  Hamlin  A. Johnson  Colfax  Wilson  Wheeler  Arthur  Hendricks  Morton  Stevenson  Hobart  Roosevelt  Fairbanks  Sherman  Marshall  Coolidge  Dawes  Curtis  Garner  Wallace  Truman  Barkley  Nixon  L. Johnson  Humphrey  Agnew  Ford  Rockefeller  Mondale  Bush  Quayle  Gore  Cheney  Biden  Pence  Harris  Vance 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  US Congress 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Truman asepuvussa vuonna 1918.
Greta Kemptonin maalaus Trumanista.
Moreira

Moreira on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Afonso Augusto Moreira Pena eli Afonso Pena (1847–1909), brasilialainen poliitikko, joka toimi Brasilian presidenttinä 1906-1909
Airto Moreira (s. 1941), brasilialainen jazzmuusikko
André Moreira (s. 1995), portugalilainen jalkapalloilija
António Montes Moreira (s. 1935), portugalilainen roomalaiskatolinen piispa
Arthur Moreira Lima (1940–2024), brasilialainen pianisti
Aymoré Moreira (1908–1998), brasilialainen jalkapalloilija ja valmentaja
Daniel Moreira (s. 1977), ranskalainen jalkapalloilija
Daniel Felipe Tomazi Moreira Caumo eli Daniel Caumo (s. 1989), brasilialainen jalkapalloilija
David Luiz Moreira Marinho eli David Luiz (s. 1987), brasilialainen jalkapalloilija
Endrick Felipe Moreira de Sousa (s. 2006), brasilialainen jalkapalloilija
Fatima Moreira de Melo (s. 1978), alankomaalainen maahockeypelaaja
Gil Antônio Moreira (s. 1950), brasilialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa
Gilberto Passos Gil Moreira eli Gilberto Gil (s. 1942), brasilialainen laulaja, kitaristi, sanoittaja ja kulttuuriministeri
Jean Raphael Vanderlei Moreira eli Jean (s. 1986), brasilialainen jalkapalloilija
Jonathan Cícero Moreira eli Jonathan (s. 1986), brasilialainen jalkapalloilija
José Moreira (s. 1982), portugalilainen jalkapallomaalivahti
José Moreira de Melo (s. 1941), brasilialainen roomalaiskatolinen piispa
José Carlos Moreira (s. 1983), brasilialainen pikajuoksija
José Francisco Moreira dos Santos (1928–2023), angolalainen roomalaiskatolinen piispa
Lucas Moreira Neves (1925–2002), brasilialainen kardinaali
Maria Fernanda Moreira Ribeiro eli Fernanda Ribeiro (s. 1969), portugalilainen kestävyysjuoksija
Odilon Guimarães Moreira (s. 1939), brasilialainen roomalaiskatolinen piispa
Ozu Moreira (s. 1986), brasilialaissyntyinen japanilainen beachfutispelaaja
Ricardo Miguel Moreira da Costa eli Ricardo Costa (s. 1981), portugalilainen jalkapalloilija
Ronaldo de Assis Moreira eli Ronaldinho (s. 1980), brasilialainen jalkapalloilija ja poliitikko
Sara Moreira (s. 1985), portugalilainen kestävyysjuoksija
Sávio Moreira de Oliveira eli Savinho (s. 2004), brasilialainen jalkapalloilija
Sérgio Miguel Moreira Paulinho eli Sérgio Paulinho (s. 1980), portugalilainen maantiepyöräilijä
Walter Moreira Salles Júnior eli Walter Salles (s. 1956), brasilialainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja
Yanick Moreira (s. 1991), angolalainen koripalloilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Italian Grand Prix 1952

|  Italian Grand Prix 1952  |
| --- | --- |
 8 osakilpailu 8 osakilpailusta kaudella 1952. 
Päivämäärä:  7. syyskuuta 1952
Sijainti:  Autodromo Nazionale Monza
Ratatyyppi:  Moottorirata
Sää:   Aurinkoinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Alberto Ascari   (Ferrari)
Paaluaika:  2.05,7
Palkintokoroke
Voittaja:   Alberto Ascari   (Ferrari)
Toinen:   José Froilán González   (Maserati)
Kolmas:   Luigi Villoresi   (Ferrari)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Alberto Ascari   José Froilán González   (Ferrari   Maserati)
Kierrosaika:  2.06,1
Italian Grand Prix 1952 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 7. syyskuuta 1952 Monzan radalla. Kilpailun oli kauden viimeinen, ja sen voitti Alberto Ascari, jolle voitto oli kauden kuudes. Ascari voitti kauden 1952 mestaruuden.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 12 |  Alberto Ascari | Ferrari | 80 | 2.50.45,6 | 1 | 8.5 |
| 2 | 26 |  José Froilán González | Maserati | 80 | +1.01,8 | 5 | 6.5 |
| 3 | 16 |  Luigi Villoresi | Ferrari | 80 | +2.04,2 | 2 | 4 |
| 4 | 10 |  Giuseppe Farina | Ferrari | 80 | +2.11,4 | 3 | 3 |
| 5 | 22 |  Felice Bonetto | Maserati | 79 | +1 krs. | 13 | 2 |
| 6 | 8 |  André Simon | Ferrari | 79 | +1 krs. | 8 |   |
| 7 | 14 |  Piero Taruffi | Ferrari | 77 | +3 krs. | 6 |   |
| 8 | 48 |  Chico Landi | Maserati | 76 | +4 krs. | 18 |   |
| 9 | 40 |  Ken Wharton | Cooper-Bristol | 76 | +4 krs. | 15 |   |
| 10 | 62 |  Louis Rosier | Ferrari | 75 | +5 krs. | 17 |   |
| 11 | 50 |  Eitel Cantoni | Maserati | 75 | +5 krs. | 23 |   |
| 12 | 30 |  Dennis Poore | Connaught-Francis | 74 | +6 krs. | 19 |   |
| 13 | 36 |  Eric Brandon | Cooper-Bristol | 73 | +7 krs. | 20 |   |
| 14 | 2 |  Robert Manzon | Gordini | 71 | +9 krs. | 7 |   |
| 15 | 38 |  Alan Brown | Cooper-Bristol | 68 | +12 krs. | 12 |   |
| Kesk. | 32 |  Stirling Moss | Connaught-Francis | 60 | Ripustukset | 1 |   |
| Kesk. | 46 |  Gino Bianco | Maserati | 46 | Moottori | 25 |   |
| Kesk. | 6 |  Jean Behra | Gordini | 42 | Moottori | 11 |   |
| Kesk. | 42 |  Mike Hawthorn | Cooper-Bristol | 38 | Ei sijoitusta | 12 |   |
| Kesk. | 24 |  Franco Rol | Maserati | 24 | Moottori | 16 |   |
| Kesk. | 4 |  Maurice Trintignant | Gordini | 5 | Moottori | 4 |   |
| Kesk. | 28 |  Kenneth McAlpine | Connaught-Francis | 4 | Ripustukset | 2 |   |
| Kesk. | 18 |  Rudi Fischer | Ferrari | 3 | Moottori | 16 |   |
| Kesk. | 34 |  Élie Bayol | Osca | 0 | Vaihdelaatikko | 10 |   |
| DNQ | 70 |  Charles de Tornaco | Ferrari |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 58 |  Alberto Crespo | Maserati |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 60 |  Toulo de Graffenried | Maserati |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 54 |  Peter Collins | HWM-Alta |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 68 |  Peter Whitehead | Ferrari |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 56 |  Tony Gaze | HWM-Alta |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 64 |  Bill Aston | Aston Butterworth |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 52 |  Lance Macklin | HWM-Alta |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 20 |  Hans Von Stuck | Ferrari |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 44 |  Piero Dusio | Cisitalia-BPM |   | Karsiutui | - |   |
| DNQ | 66 |  Johnny Claes | Simca-Gordini-Gordini |   | Karsiutui | - |   |
Muuta

Ferrarin 10.voitto
Eitel Cantonin paras sijoitus
Outokumpu (yritys)

| Outokumpu Oyj |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö
Osake:  OMXH: OUT1V
ISIN:  FI0009002422
Perustettu:  1914
Toimitusjohtaja:  Kati ter Horst
Puheenjohtaja:  Kari Jordan
Avainhenkilöt:   Heinz Jörg Fuhrmann  Päivi Luostarinen  Jyrki Mäki-Kala  Petter Söderström  Pierre Vareille  Julia Woodhouse 
Kotipaikka:  Salmisaarenranta 11 Helsinki, Suomi
Toimiala:  metalliteollisuus
Tuotteet:  ruostumaton teräs
Liikevaihto:   7 709 milj. € (2021)
Liikevoitto:   705 milj. € (2021)
Tilikauden tulos:   553 milj. € (2021)
Henkilöstö:   9 395 (31.12.2021)
Kotisivu:  www.outokumpu.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Outokumpu Oyj on suomalainen metalliteollisuuden yritys, joka toimii 30 maassa. Nykyistä yhtiötä edeltävä toiminta alkoi vuonna 1910 Outokummun kaupungista, silloisesta Kuusjärven pitäjästä, josta löytyi kuparimalmia. Malmikentän syntymäpäivänä pidetään 16. maaliskuuta 1910, jolloin saatiin ensimmäiset kairausnäytteet. Sen pohjalle syntyi kuparimalmia tuottava Outokummun kaivos. Outokummusta tuli valtionyhtiö, kun Suomen valtio osti Outokummun kaivosyhtiön koko osakekannan viipurilaiselta Hackmanin kauppahuoneelta. 1940-luvun lopulla Outokumpu oli Euroopan suurin kuparintuottaja, mutta yhtiö luopui kuparista kokonaan vuosituhannen vaihteen jälkeen. Nykyään Outokumpu omistaa Kemin kromikaivoksen, Tornion terästehtaan ja ferrokromisulaton sekä useita tuotantolaitoksia Suomen ulkopuolella.
Outokummun nykyinen pääliiketoiminta-alue on ruostumaton teräs (Stainless Steel), joka jakautuu kolmeen liiketoiminta-alueeseen: Europe (Eurooppa, Lähi-itä, Afrikka, Aasia ja Tyynenmeren alue), Americas ja Long Products. Yhtiön merkittävimmät eurooppalaiset kilpailijat ruostumattoman teräksen valmistajina olivat vuoteen 2012 sitä suuremmat saksalainen yritys Inoxum/ThyssenKrupp, espanjalais-ranskalais-luxemburgilainen Aperam/ArcelorMittal ja espanjalainen Acerinox. Vuoden 2012 lopulla Outokumpu osti Inoxumin, ja siitä tuli alan suurin toimija Euroopassa, ellei peräti koko maailmassa.
Outokumpu Oyj on Fennovoimaa suomalaisittain omistavan Voimaosakeyhtiö SF:n osakas.
Vuonna 2017 Outokumpu oli liikevaihdolla mitattuna Suomen 13:nneksi suurin yritys.
Historia > Suomalainen yhteisyritys ja norjalainen vuokrayhtiö

Vuoteen 1914 mennessä oli perustettu yhteisyritys Outokumpu Kopparverk, jossa omistajina olivat viipurilainen kauppahuone Hackman & Co ja Suomen valtio. Yhtiön johtoon kuuluivat tällöin vanha kauppaneuvos Wilhelm Hackman ja senaattori Paul Kraatz. Teknologiaksi eli kuparinerotusmenetelmäksi saatiin norjalaisyrityksen elektrolyyttinen metodi. Erinäisten vaikeuksien jälkeen päädyttiin siihen, että yritys vuokrattiin norjalaiselle Hybinette-yhtiölle elokuussa 1917. Tätä aikaa kesti kaikkiaan kolme vuotta.
Historia > Suomen valtion liikelaitos

Vuokrayhtiö ostettiin kaivoksenomistajille eli Suomen valtiolle ja Hackmanille tammikuussa 1921. Toimitusjohtajaksi valittiin filosofian tohtori Eero Mäkinen. Lopullinen ratkaisu valtiollisesta kaivosyhtiöstä toteutui joulukuussa 1924, kun valtio lunasti Hackmanin osuuden kaivoksesta. Näin syntyi valtion liikelaitos Outokummun kaivos. Tämänkin jälkeen käytiin useamman vuoden ajan yrityksen kehittämissuunnasta taistelua toimitusjohtajan ja johtokunnan välillä, joka lopulta päättyi Mäkisen haluamalla tavalla. Rakennettiin muun muassa rikastamo ja vanha kuparitehdas suljettiin, vaikka lamavuodet koettelivatkin yrityksen kannattavuutta. Yritys työllisti tuolloin noin 400 henkeä.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö

Outokummun kaivos toimi 1930-luvun alkuun valtion liikelaitoksena, mutta osakeyhtiömuotoinen toiminta nähtiin tavoiteltavana johtuen yrityksen kehitystarpeista. Eduskunnassa käydyn tiukan keskustelun ja äänestysten jälkeen joulukuussa 1931 osakeyhtiömuotoinen malli sai hyväksyntänsä – uusi Outokumpu Oy aloitti toimintansa 1. kesäkuuta 1932 määräyksellä vähintään 75 % valtio-omistuksesta. Yrityksen asema maailman kuparimarkkinoilla oli tällöin vielä vaatimaton. Euroopan markkinoilla rooli oli näkyvämpi yhtiön ollessa viiden suurimman kuparikaivostuottajan joukossa.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Raakakupariksi omissa jalostuslaitoksissa

Imatrankosken voimalaitokselta saatava ja hinnaltaan edullinen energia ratkaisi myös kuparisulaton valmistusmenetelmän sähkömetallurgian eduksi. Imatralle rakennettiin näin kupari- ja rikkidioksiditehtaat, jotka saatiin käyntiin vuoden 1936 aikana. Näin Outokummun malmi voitiin nyt jalostaa raakakupariksi. Lisäksi jalostusprosessissa syntyi sivutuotteita, muun muassa rikkikiisua, joiden käyttöä suosivat muun muassa selluloosateollisuuden uudet tekniikat.
Suomen taloudellisen puolustusvalmiuden nostaminen 1930-luvun lopulla toi esille kotimaisen metallitehtaan perustamistarpeen. Päätös tehtaasta tehtiin kesäkuussa 1938, ja sijoituspaikaksi tuli Pori. Tehtaan rakennustyöt sattuivat käynnistyvän suursodan kynnykselle. Tehdas valmistui välirauhan aikana eli syksyllä 1940. Raakakuparin jatkojalostusta eli raffinointia varten valmistui Poriin kuparielektrolyysitehdas keväällä 1941. Näin Suomesta tuli kuparin ja messingin suhteen omavarainen. Sota-aika leimasi myös Outokummun investointeja, sillä Suomen silloinen hallitus vaati nikkelintuotantoa. Petsamon ja Nivalan kaivokset olivat Poriin perustetulle nikkelitehtaalle raaka-ainelähteenä. Tuotanto pääsi käyntiin alkuvuodesta 1942. Sota-ajan Outokumpu Oy:lle leimaa antavana oli Saksan kanssa käytävän kaupan laajuus ja kuparin laajamittainen käyttö sotilaallisiin tarkoituksiin, joka vuonna 1944 oli jo 75 %. Kaivoksia oli avattu myös lisää: Makolan nikkelikaivos Nivalaan ja Ylöjärven kuparikaivos. Työntekijämääräkin oli kasvanut merkittävästi eli lähes 3 000:een, joista n. 1 300 oli jalostuspuolella.
Sotilaallinen tilanne Kannaksen rintamalla muodostui kesä-heinäkuussa 1944 vaikeaksi. Sotataloudelle tärkeän kuparisulaton siirto Imatralta tuli nyt välttämättömäksi. Uudeksi sijoituspaikaksi tuli Satakunnassa Kokemäenjoen varrella sijaitseva Harjavalta. Ensimmäiset tuotteet saatiin ulos tammikuussa 1945 – siirto oli siis onnistunut.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Sodanjälkeinen aika – sotakorvauksia ja liekkisulatuksen kehitys

Sodanjälkeistä aikaa leimasivat sotakorvaukset. Outokumpu Oy:n tuotteet olivat siinä merkittävässä osassa. Etenkin ensimmäisten korvausvuosien 1945–1947 suuret kaapelitoimitukset edellyttivät Outokummulta suuria jalostuspanostuksia. Kuparituotannosta meni näin 1945 90 %, 1946 43 %, 1947 44 % ja vielä 1948 37 % sotakorvauksiin. Sen jälkeen korvausten osuus laski alle 20 %. Nikkelin tarve laski nopeasti sodan jälkeen. Niinpä Outokumpu lopetti nikkelituotannon 1946. Sitä tosin tuli kuparituotannon ohessa pieniä määriä.
Sähkön saannin vaikeutuminen ja hinnan kohoaminen sodan jälkeen vauhditti energiaa säästävän sulatusmenetelmän eli liekkisulatuksen kehittämistä. Keskeisimmät henkilöt menetelmän kehityksessä olivat Porin metallurgisen osaston päällikkö, diplomi-insinööri Petri Bryk ja Harjavallan tehtaan isännöitsijä, yli-insinööri John Ryselin. Kolmantena tutkijaryhmän jäsenenä voi pitää vuorineuvos Eero Mäkistä, joka teki päätöksen menetelmän kehittämisestä. Koesulatto tehtiin Harjavaltaan 1947. Kyseessä on sanottu olleen 1900-luvun huomattavimpia keksintöjä kuparimetallurgian alalla – menetelmä patentoitiin useissa maissa muun muassa Norjassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Tämän pohjalta rakennettiin Harjavallan sulatto vuoteen 1949 mennessä. Tässä yhteydessä päämetallurgi Petri Bryk nostettiin yrityksen johtokuntaan.
Sodan jälkeinen hintasäännöstely ja toisaalta voimakas inflaatio vaikuttivat Outokumpu Oy:n kannattavuuteen. Tuotteiden hintoja ei siis voinut korottaa, mutta monet kustannustekijät nousivat voimakkaasti inflaation seurauksena. Omistussuhteisiinkin tuli sodan jälkeen muutoksia. Valtiojohtoinen Kansaneläkelaitos Kela oli halukas tulemaan omistajaksi. Sen mukaan valtio ja Kela omistaisivat yhteensä 75 % yhtiön osakkeista. Omistusjärjestelyt toteutuivat vuoteen 1951 mennessä Kelan merkitessä uutta osakepääomaa niin, että omistussuhteet vakiintuivat: valtio n. 51 % ja Kela n. 49 %.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Kehitys monimetalliyhtiöksi

Outokumpu Oy oli 1950-alkuun tultaessa noussut eurooppalaisittain merkittäväksi kaivosyritykseksi. Näihin aikoihin tapahtui korkeimmassa johdossa sukupolven vaihdos, kun pitkäaikainen toimitusjohtaja, vuorineuvos Eero Mäkinen kuoli äkillisen sairauden murtamana lokakuussa 1953. Toimitusjohtajaksi valittiin 40-vuotias päämetallurgi Petri Bryk.
1950-luvun lopulta aina 1970-luvulle avattiin useita kaivoksia ja tuotantotekniikka kehittyi. Yrityksen kaivostoiminnan kokoa kuvaa hyvin se, että 1970-luvulla louhittiin vuosittain yhtä paljon kuin 1913–1944 yhteensä. Tuotannon noustessa ja uusien kaivosten käynnistyessä menetti vanha pääkaivos Outokummussa vähitellen merkitystään. Vuonna 1973 Keretin kaivoksen osuus oli enää 8 %. Alueella oleva uusi Vuonoksen nikkeli-kuparikaivos nosti louhintaosuuden 27 %:iin. Muita uusia kaivoksia olivat 1954 tuotannon aloittanut Vihannin sinkkikaivos. 1959 avattu Kotalahden nikkelikaivos, 1962 käynnistynyt Pyhäsalmen kuparia, sinkkiä ja rikkiä tuottava kaivos, 1967 käynnistynyt Kemin Elijärven kromikaivos ja 1970 käynnistynyt Nivalan Hituran nikkelikaivos. Lisäksi oli joukko pienempiä kaivoksia. Tultaessa 1970-luvulle ei enää löytynyt suuria malmiesiintymiä. Toisaalta Outokummulla oli merkittävä joukko kaivoksia, jotka toimittivat jalostettavaksi muuta kuin kuparimalmia. Outokumpu muuttui kuparinjalostajasta monimetalliyhiöksi. Kokonaislaskutuksesta kupari oli ollut 1953 77 %, 1973 vielä 57 % pudoten 1978 26 %:iin ja edelleen 1982 22 %:iin. 1960-luvun lopulla Outokumpu Oy:n 8 700 työpaikasta suurin osa eli n. 60 % oli metallurgisissa laitoksissa. Vuonna 1982 metallurginen teollisuus työllisti 5 500 ja kaivokset vain n. 2 400 henkilöä.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Kehitys monimetalliyhtiöksi > Teknisellä viennillä maailmalle

Tärkeäksi liiketoimintamuodoksi 1970-luvulla muodostuneen teknillisen viennin juuret ovat liekkisulatusmenetelmän tuotteistuksessa – ensin omaan Harjavallan sulattoon ja sitten laajemmin maailmalle. Ensimmäinen ulkomainen tämän tyypin kauppasopimus tehtiin japanilaiselle teollisuusyritykselle Furukawalle niin, että heidän kupariliekkisulattonsa käynnistyi 1956. Kupariteollisuuden konservatiivisuus tosin viivytti toiminnan laajenemista. Omissa yksiköissä menetelmän käyttöä laajennettiin muiden metallien jalostuksessa. Vasta 1960-luvun lopulla toiminta sai vauhtia laajeten myös muun osaamisen myyntiin. Merkittävin erillinen kauppa oli vuonna 1974 Neuvostoliiton kanssa solmittu sopimus Norilskin nikkeli- ja kuparisulatosta, joka toteutettiin 1970-luvun loppupuolella.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Kehitys monimetalliyhtiöksi > Kokkolan tehtaat rikin, koboltin ja sinkin jalostajina

Rikkihappotuotanto oli jo ennen sotia käynnistetty kuparijalostuksen rinnalla Imatralla. Kuparisulaton siirron jälkeen 1944 rikkihappotuotanto siirrettiin Harjavaltaan toiselle valtiolliselle yhtiölle, Rikkihappo- ja superfosfaattitehtaat Oy:lle, joka aikanaan sai nasevamman nimen Kemira. Outokummun oli otettava rikin käsittelyyn kantaa Pyhäsalmen malmin löytymisen myötä 1958, koska malmi sisälsi peräti 40 % rikkiä ja yli 30 % rautaa. Tätä varten Kokkolan Ykspihlajan alueelle perustettiin metallurginen 1962. Rikkitehtaan tuotanto sai Suomen markkinoista 70–80 % ja vienti muun muassa Ruotsiin kasvoi. Öljykriisin mukana rikkitehdas ajautui kannattavuusongelmiin. Koska markkinat olivat pääosin kotimaassa ja samanaikaisesti Neste Oy:n öljyjalostuksen sivutuotteena syntyvän rikin tuotanto oli kasvamassa, päädyttiin rikkitehtaan alasajoon kevään 1977 kuluessa.
Outokummun pääkaivoksen Keretin tuottaman koboltin jatkojalostus päätettiin tehdä omin voimin. Siihen asti sen oli tehnyt Vuoksenniska Oy Imatralla. Tehtaan sijoituspaikaksi valittiin Kokkolan Ykspihlajan teollisuusalue. Tuotantoon päästiin 1968. Vuonna 1982 tehdas oli maailman neljänneksi suurin tuottaja 6–7 % osuudellaan.
Sinkin tuotanto kasvoi 1950-luvulla. Etenkin Vihannin kaivoksen avaaminen nosti sinkkirikasteen määrää, jota alkuun vietiin sellaisenaan maailmanmarkkinoille. Sinkkitehdas rakennettiin Kokkolan Ykspihlajan teollisuusalueelle rikki- ja kobolttitehtaiden naapuriksi. Tuotanto pääsi käyntiin vuoden 1969 lopulla ja sitä laajennettiin 1974. Outokumpu nousi tällöin maailman kymmenen suurimman sinkkituottajan joukkoon.
Outokumpu Oy:n Kokkolan tehtaat oli rikkitehtaan sulkemisen jälkeenkin tärkeä tuotantolaitos. Vuonna 1982 se tuotti 24 % liikevaihdosta työllsitäen 1 600 henkilöä. Tärkein tuote oli sinkki.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Kehitys monimetalliyhtiöksi > Porin tehtaat kuparin ja nikkelin jalostajina

Porin Metallitehdas sai vuonna 1960 nimen Outokumpu Oy:n Porin tehtaat. Kotalahden nikkelimalmin löytyminen teki nikkelijalostuksen jälleen ajankohtaiseksi. Jalostus toteutettiin Harjavallassa kuparijalostuksen rinnalla. Tuotanto alkoi vuoden 1959 lopulla. Parhaimmillaan 1960-luvun alkuvuosina yli 2 000 henkeä työllistänyt Porin kuparin- ja nikkelin jalostusykkö oli yhtiön suurin toimipaikka. 1950-luvulla päätuotteena olleet kuparilankaharkot menettivät asemansa tultaessa 1960-luvulle, jolloin kupariputkista tuli merkittävin tuote. Valssaamo uudistettiin vuonna 1967. Vuoden 1969 lopulla käynnistettiin lankatehdas. 1980-luvun alussa Porin tehtaan osuus liikevaihdosta oli 32 % ja työntekijöitä lähes 2 000.
Historia > Valtio-omisteinen osakeyhtiö > Kehitys monimetalliyhtiöksi > Tornion tehtaat kromin ja teräksen jalostajina

Keminmaan Elijärven kromimalmiesiintymän löytyminen avasi Outokummulle uusia mahdollisuuksia. Päätös kromimalmin metallurgisesta jalostuksesta kotimaassa omin voimin tehtiin keväällä 1965. Ferrokromitehtaan sijoituspaikaksi tuli Tornion Röyttän merenranta-alue, vaikka tarkastelussa oli ollut muitakin vaihtoehtoja, kuten Kokkolan Ykspihlaja ja Kemin Ajos. Kyseessä oli myös kehitysaluepoliittinen ratkaisu. Vuoden 1970 aikana saatiin tuotanto käyntiin, ja tuotteita olivat kromipelletit ja 52-prosenttinen ferrokromi lähinnä Länsi-Euroopan erikoisterästeollisuudelle. Tultaessa 1980-luvulle ferrokromitehdas työllisti n. 350 henkeä.
Selvitys ruostumattoman eli jaloteräksen valmistamisesta käynnistyi 1960-luvun alussa, kun todettiin, että yrityksellä on teräksen valmistamiseen tarvittavaa kromia ja nikkeliä. Tilannetta hankaloitti kilpailu Outokummun ja Rautaruukin välillä. Vuoden 1970 lopulla päästiin sopimukseen, jonka mukaan Outokummulle jäivät alle 4,75 millimetrin kuuma- ja kylmävalssattujen levyjen valmistus ja Rautaruukille paksummat. Outokumpu Oy ajatteli alun perin perustaa tehtaan Poriin. Sijoituspaikasta tuli kuitenkin poliittinen kysymys, ja Suomen hallituksen rahoituksella lopulta päätettiin sijoittaa tehdas Tornion Röyttään. Tilanne oli niin traumaattinen, että toimitusjohtaja – vuodesta 1969 pääjohtaja, vuorineuvos Bryk – pyysi terveydellisiin syihin vedoten eroa, joka astui voimaan 31. heinäkuuta 1972. Seuraajaksi valittiin yrityksen sisältä teknisen suunnittelun päällikkö 43-vuotias diplomi-insinööri Kauko Kaasila.
Valtion tukipaketti Tornion tehtaalle käsiteltiin eduskunnassa 15. kesäkuuta 1973. Tehdas valmistui vuoden 1976 lopulla työllistäen noin 550 henkeä.