stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mende (Pallene)
Rakennukset ja löydökset

Menden paikalta on löydetty joitakin raunioita geometriselta hellenistiselle kaudelle eli 800-luvulta 300-luvulle eaa. sekä keramiikkaa mykeneläiseltä ja geometriselta kaudelta lähtien. Menden akropolis (39°57′50″N, 23°25′07″E) eli linnavuori ja yläkaupunki on selvästi tunnistettavissa. Kukkula, joka tunnetaan nykyisin nimellä Vígla, on loivempi pohjoissivulta ja jyrkempi muilta sivuilta. Kaupunki on ollut ympäröity muurein. Muurin osia on ollut näkyvissä vielä 1900-luvun alkupuolella, ja niitä on kaivettu esille kaivauksissa. Alakaupungin alueelta on kaivettu esiin joidenkin talojen perustuksia, ja paikalla on nykyisin pieni arkeologinen alue (39°57′49.1″N, 23°25′20.7″E).
Kaupungin läheltä on löydetty yli 200 hautaa noin 700-luvulta 500-luvulle eaa. Nykyiseltä Poseídin niemeltä noin neljä kilometriä Menden paikasta länteen on löydetty Poseidonin pyhäkön rauniot. Pyhäkkö kuului kaupungin alaisuuteen ja on ajoitettu 500–400-luvuille eaa. Paikalta on löydetty myös 1100-luvulta eaa. lähtien käytössä olleen alttarin sekä 900-luvulla eaa. rakennetun protogeometrisen apsis-päätyisen talon jäänteet. Löytö on harvoja tunnettuja yksinomaan pyhäkkökäytössä olleita rakennuksia Kreikan niin kutsutuilta pimeiltä vuosisadoilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mende Wikimedia Commonsissa
Menden arkeologista aluetta.
Menden lyömä hopeinen tetradrakhma, n. 460–423 eaa. Kuvituksessa juopunut Dionysos tai sileeni, joka ratsastaa aasilla kantharos kädessään; sekä viiniköynnös ja teksti MENΔAIΩN (Mendaiōn).
Menden raunioita.
Menelik II

| Menelik II |
| --- | --- |
 Menelik II valokuvassa 1900-luvun alkupuolelta.
Etiopian keisari
Valtakausi:  10. maaliskuuta 1889  – 12. maaliskuuta 1913
Kruunajaiset:  3. marraskuuta 1889
Edeltäjä:  Johannes IV
Seuraaja:  Iyasu V

Syntynyt:  17. elokuuta 1844 Ankober, Abessinia
Kuollut:  12. joulukuuta 1913 (69 vuotta) Addis Abeba, Abessinia
Puoliso:  Altash Tewodros Bafena Wolde Mikael  Taytu Betul
Lapset:  Zauditu Shoa Ragad Wossen Seged
Suku:  Salomon
Isä:  Haile Malakot
Äiti:  Woizero Ejigayehu
Uskonto:  ortodoksi
Menelik II eli Menilek II (17. elokuuta 1844 – 12. joulukuuta 1913, syntyjään Sahlé Mariam) oli Etiopian keisari vuodesta 1889 kuolemaansa saakka. Noustuaan keisariksi Menelik II kukisti maan itsenäisyyttä uhanneen siirtomaavalta Italian joukot Adowan taistelussa turvaten maansa itsenäisyyden tuolloin Afrikan maille ennenkuulumattomalla tavalla. Menelik II myös nykyaikaisti maataan pyrkiessään takaamaan sen itsenäisyyden.
Elämäkerta > Shoan kuninkaana

Menelik II syntyi Ankoberissa vuonna 1844. Hän oli Shoan kuningaskunnan perustaneen Sahle Selassien pojanpoika ja syntyjään nimeltään Sahlé Mariam. Etiopian keisari Tewodros II valtasi Shoan ja Menelik vietiin äitinsä kanssa Tewodrosin pääkaupunkiin. Menelik nousi lopulta Shoan kuvernööriksi, mutta ajautui ristiriitoihin keisarin kanssa Tewodrosin epäillessä hänen liittoutuneen kapinaa suunnitelleiden alueellisten hallitsijoiden kanssa. Menelik vangittiin, mutta hän onnistui pakenemaan ja kruunautti itsensä Shoan kuninkaaksi. Shoan hallitsijana Menelik harjoitti politiikkaa, joka leimasi sittemmin koko Etiopian politiikkaa hänen noustuaan keisariksi. Shoa tasapainoili diplomaattisesti ulkovaltojen, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan, Etiopian alueellisten hallitsijoiden ja Sudanissa hallinneiden mahdistien, välillä. Etiopian ortodoksisen kirkon ohella islamiin ja paikallisiin perinteisiin uskontoihin suhtauduttiin vapaamielisesti. Menelik piti myös maansa nykyaikaistamista ehdottoman tärkeänä Euroopan valtioiden muodostaman uhan takia. Niinpä hän esimerkiksi modernisoi armeijaansa hankkimalla aseita Italiasta ja Ranskasta ja palkkasi eurooppalaisia sotilaita kouluttamaan miehiään. Hän soti myös naapureitaan vastaan laajentaen Shoan kuningaskunnan rajoja.
Elämäkerta > Etiopian keisarina

Tewodros II:n kuoltua valtaan nousi Johannes IV, jonka Menelik yritti aluksi syöstä vallasta. Menelik ja Johannes pääsivät kuitenkin lopulta sopimukseen, jonka mukaan Menelik tunnusti Johanneksen ylivallan tämän puolestaan nimittäessä Menelikin seuraajakseen. Johannes IV yritti puolustaa maataan Italiaa ja Sudanin mahdisteja vastaan, mutta hän kuoli vuonna 1889 taistelussa jälkimmäisiä vastaan. Menelik II kukisti nopeasti nykyaikaisin asein varustetun armeijansa avulla keisariuttaan vastustaneet paikalliset ruhtinaat, mutta ei uskonut kykenevänsä puolustamaan maataan Italiaa vastaan. Niinpä hän pyrki neuvottelemaan näiden kanssa ja solmi Wichalen sopimuksen, jolla hän hyväksyi Italian aseman Eritreassa. Sopimuksesta tehtiin kaksi versiota, toinen italiaksi ja toinen amharaksi. Näissä kahdessa versiossa oli ilmeisesti huomattava ero italiankielisen tekstin tehdessä Etiopiasta Italian protektoraatin amharankielisen puolestaan taatessa maan itsenäisyyden. Tämän tajuttuaan Menelik II vastasi hylkäämällä sopimuksen ja hankkien lisää aseita Ranskasta ja Venäjältä. Italia vastasi tähän puolestaan lähettämällä Etiopiaan sotasankari Oreste Baratierin johtaman armeijan, mikä aloitti ensimmäisen Italian–Etiopian sodan.
Elämäkerta > Italian–Etiopian sota

Menelik II kokosi italialaisia vastaan 200 000:n miehen armeijan, joista monet oli aseistettu nykyaikaisilla kivääreillä. Baratieri saavutti aluksi joitakin voittoja etiopialaisia vastaan, mutta huomasi pian olevansa eristetty vastassaan huomattavasti suurempi etiopialaisarmeija. Molemmat osapuolet kaivautuivat asemiinsa, mutta Italia painosti Baratieria hyökkäämään ja tästä seurasi Adowan taistelu 1. maaliskuuta 1896. Italialaiset hävisivät ja menettivät lähes 10 000 miestä 20 000:n miehen vahvuisesta joukostaan. Sadat päätyivät sotavankeuteen. Vankeja pidettiin Menelikin uudessa pääkaupungissa Addis Abebassa, kunnes Italia suostui maksamaan heistä lunnaat. Näin suuri voitto afrikkalaiselle valtiolle oli ennenkuulumatonta ja suuri nöyryytys Italialle. Menelik II käytti voittoa hyväkseen solmimalla sopimuksen, joka takasi Etiopian itsenäisyyden. Monien etiopialaisten pettymykseksi hän ei kuitenkaan neuvotellut Italian vetäytymisestä kokonaan, vaan salli näiden pitää Eritrean.
Voittonsa jälkeen Menelik II:n luona kävi diplomaatteja lähes jokaisesta Euroopan valtiosta ja samalla hän jatkoi maansa nykyaikaistamista. Maahan rakennettiin teitä, siltoja, rautateitä, sairaaloita, kouluja ja jopa hotelleja. Menelik II edisti myös länsimaisen teknologian ja lääketieteen käyttöönottoa. Tämän lisäksi tärkeää oli vallan keskittäminen keisarille ja tämän valitsemille virkamiehille. Monet näistä uudistuksista jäivät kuitenkin lyhytikäiseksi. 1900-luvun alussa Menelik alkoi kärsiä halvauksista, joiden takia hänestä tuli yhä enenevissä määrin toimintakyvytön. Menelik nimitti seuraajakseen pojanpoikansa Lij Iyasun ja pysyi itse vallassa kuolemaansa saakka vuonna 1913 lähinnä keisarinna Taitun avustuksella. Menelikin kuoltua Addis Abebassa Iyasu hallitsi vain muutaman vuoden, kunnes hänet syöstiin vallasta vuonna 1916. Tätä seurasi Etiopiassa hajanaisuuden aika, joka päättyi vasta Haile Selassien valtaannousuun 1920-luvulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Menelik II Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Shoan kuningaskunta ja sen laajenemissuunnat.
Adowan taistelu kuvattuna etiopialaisessa seinävaatteessa.
Mengjiang

Mengjiang oli Japanin nukkevaltio nykyisen Sisä-Mongolian alueella toisen maailmansodan aikaan. Se oli alun perin periaatteessa itsenäinen ja sittemmin Japanin Kiinaan perustaman nukkehallituksen alainen autonominen alue. Mengjiang palasi kiinalaisten hallintaan Japanin hävittyä maailmansodan.
Historia > Tausta

Qing-dynastian romahduksen jälkeen Mongolia yritti valloittaa alueen Kiinan ja Mongolian välisessä sodassa 1910-luvulla, mutta yritys epäonnistui. Yuan Shikain valtakaudella alueen hallinto oli jaettu etnisin linjoin mongolien ja kiinalaisten alueisiin. Shikain kuoltua vuonna 1917 valtaan nousivat kuitenkin paikalliset sotaherrat. Kiinalaiset pyrkivät asuttamaan Sisä-Mongoliaa kiinalaisilla siirtolaisilla, ja tämä politiikka vahvistui entisestään nationalistien noustua valtaan Kiinassa. Japani miehitti Sisä-Mongolian Khorchinin ja Hulun Buirin alueet vuosina 1931–1932. Demchugdongrub käytti japanilaisten uhkaa solmiakseen sopimuksen autonomiasta Kiinan keskushallinnon kanssa, mutta käytännössä tilanne ei muuttunut paikallisten sotaherrojen vastustuksesta. Demchugdongrub otti täten vastaan sotilaallista apua Japanilta, mutta hänen joukkonsa eivät pärjänneet kiinalaisille ennen Kiinan ja Japanin sodan puhkeamista vuonna 1937.
Historia > Japanin alaisuudessa

Japanin miehitettyä alueen kiinalaisten siirtolaisten tulo lakkasi, ja japanista ja mongolista tuli hallinnon ja koulutuksen ainoat kielet. Hallintoon asetettiin etnisiä mongoleja myös niillä alueilla, joilla varsinaiset mongolit muodostivat vain pienen vähemmistön. Toisaalta osa Sisä-Mongolian alueista menetettiin Japanin toiselle nukkevaltiolle Mantšukuolle. Demchugdongrub nousi jäljelle jääneiden alueiden autonomisen hallinnon johtoon vuonna 1937.
Mengjiang perustettiin kuitenkin varsinaisesti vuonna 1939, kun Japani painosti Demchugdongrubin liittymään heidän luomaansa Kiinan nukkehallitukseen autonomisena alueena. Vuonna 1941 Demchugdongrub sai kuitenkin jälleen itsenäistä valtaa, kun Sisä-Mongoliasta muodostettiin Mongolian autonominen valtio. Kiinalaiset nationalistit pitivät koko sodan ajan kiinni osista Sisä-Mongolian lounaisosaa.
Japanilaisen Mongolian loppu tuli vuonna 1945, kun Neuvostoliiton ja sen liittolaisen Ulko-Mongolian joukot hyökkäsivät alueelle. Kiinan sisällissodan aikaan Sisä-Mongolian johtoon nousivat Neuvostoliiton tukemina kommunistit. Paikalliset elättelivät ensin toiveita yhdistymisestä Ulko-Mongolian kanssa, mutta suunnitelmista ei tullut lopulta mitään Kiinan kommunistien ja Neuvostoliiton välisten sopimusten myötä. Sisä-Mongoliasta tehtiin kommunistien alaisuudessa autonominen alue jälleen vuonna 1947.
Kulttuuri ja väestö

Demchugdongrubin johtamassa Sisä-Mongoliassa oli vuonna 1941 74 julkista ja 31 yksityistä oppilaitosta, sekä neljä toisen asteen oppilaitosta. Japanilaismiehityksen aikaan julkaistiin mongolialaista kirjallisuutta, kuten Sisä-Mongolian ensimmäinen pienoisromaani ja useita runo- ja essee­kokoelmia. Alueella julkaistiin myös lehtiä kuten Ulaan bars ja Shine Monggol. Väestölle sota osoittautui kuitenkin muuten raskaaksi. Väestömäärä putosi vuoden 1937 noin 847 000:ta 832 000:een vuonna 1947.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mengjiang Wikimedia Commonsissa
Demchugdongrub kuvassa vasemmalla.
Sisämongolialaisia virkamiehiä ja paikallisia julkisessa kokouksessa.
Mengjiangilainen postimerkki.
Merenpohja

Merenpohjaa keskiselänteen kohdalla
Merenpohja on veden peittämää maata meren pohjassa.
Vyöhykkeet

Merenpohjan vyöhykkeitä ovat rannikolta alkaen mannerjalusta, mannerrinne, mannerylänkö, syvänmeren altaat ja syvänmeren haudat.
Mannerjalusta käsittää rannikkoalueen, jossa meren syvyys on 0–200 metriä. Mannerjalustan alueella meren pohja on usein muodoltaan kumpuilevaa. Tältä alueelta löytyy öljy- ja mineraaliesiintymiä.
Mannerjalustan reunasta laskeutuu noin neljän asteen kulmassa mannerrinne. Se ulottuu alueelle, jossa meren syvyys on 2 500 metriä.
Mannerrinteen jälkeen on 100–1000 kilometriä leveä mannerylänkö. Sen jälkeen ovat syvänmeren altaat eli abyssaalivyöhykkeen alueet, jotka ovat yleisimpiä alueita valtameren pohjissa. Niiden syvyys on noin 3 000–6 000 metriä.
Merenalaisten vuorten ja ylänköjen erottamia syvänmeren tasankoja peittää valtamerissä tavallisesti ohut mutainen sedimenttikerros. Tasankoja syvemmällä on kapeita syvänmeren hautoja, joista syvimmät ovat yli kymmenen kilometriä syviä.
Atlantin keskellä, Intian valtameressä ja eteläisellä Tyynellämerellä sijaitsevat laajat ja lähes yhtenäiset vuoristoketjut, valtamerten keskiselänteet. Keskiselänteiden keskustassa ovat murroslaaksot, uuden basalttisen merenpohjan syntyalueet. Valtamerten keskiselänteiden korkein kohta on usein huomattavasti korkeammalla kuin merenpohja yleensä. Keskiselänteet muodostuvat basalttikivestä ja niiden keskellä on murtumalinjoja. Näiden murtumalinjojen kautta vesimassat pääsevät kulkeutumaan keskiselänteiden yli.
Valtamerten pohjissa on yhteensä yli sata vedenalaista kanjonia, mannerjalustan ja mannerrinteen läpi tunkevaa kiilaa.
Meriekologiset vyöhykkeet

Meriekologisessa tarkoituksessa mannerjalustan rannikkoalueesta käytetään nimitystä litoraalivyöhyke ja hieman rannikkoa kauempana olevasta mannerjalustan alueesta nimitystä sublitoraalivyöhyke. Tällä alueella auringonvalo ulottuu pohjaan asti. Meriekologisessa mielessä mannerrinnettä kutsutaan batyaalivyöhykkeeksi. Kaikkein syvimmät syvänmeren haudat muodostavat hadaalivyöhykkeen, johon luokitellaan yli 6 000 metriä syvemmät alueet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merenpohja Wikimedia Commonsissa
Punainen fosfori

Punaista fosforia
Punaisen fosforin kiderakenne.
Punainen fosfori on eräs fosforin allotrooppinen muoto. Se on rakentunut pitkistä, tiiviisti pakkautuneista atomiketjuista. Sen tiheys on noin 2,34 g/cm³ ja sulamispiste noin 590 °C. Punaisen fosforin leimahduspiste on 240 °C ja CAS-numero 7723-14-0. Toisin kuin valkoinen fosfori, se ei ole kovin reaktiivista, ei syty itsestään huoneenlämmössä, ei liukene veteen tai orgaanisiin liuottomiin eikä ole kovin  myrkyllistäkään. Aineen LD50 on 15 g/kg (suun kautta, rotta). Hangattaessa se kuitenkin kipinöi, ja noin 400 °C:n lämpötilaan kuumennettuna sekin palaa.
Punaista fosforia syntyy, kun valkoista fosforia kuumennetaan ilmattomassa tilassa noin 400 °C:seen. Paljon hitaammin sama muutos tapahtuu huoneenlämmössäkin.
Punaista fosforia käytetään pääasiassa tulitikkuteollisuudessa. Sitä on tulitikkuaskin raapaisupinnassa sekoitettuna lasijauheeseen ja sideaineeseen. Tikkua raapaistaessa se kipinöi ja sytyttää tikun.
Aiheesta muualla

Isvet, käyttöturvallisuustiedote: Fosfori, punainen (pdf)
ChemBlink: Phosphorus red (englanniksi)
Menippolainen satiiri

Menippolainen satiiri viittaa proosamuotoisiin satiireihin, jotka ovat luonteeltaan eeppisiä ja yhdistelevät useita eri pilkanteon kohteita romaanin kaltaiseksi satiiriseksi kertomukseksi. M. H. Abrams luokittelee menippolaisen satiirin epäsuoraksi satiiriksi, vastakohtanaan ensimmäisessä persoonassa esitetty suora kritiikki.
Satiirityyppi on saanut nimensä kreikkalaisesta kyynikkofilosofi Menippoksesta, joka kirjoitti vakavista aiheista pilaillen. Hänen sittemmin kadonneet teoksensa vaikuttivat Lukianokseen sekä roomalaiseen Marcus Terentius Varroon. Tällaisia satiireja kutsutaankin joskus myös varrolaisiksi satiireiksi. Filologit viittaavat menippolaisilla satiireilla ennen kaikkea proosamuotoisiin satiireihin, vastakohtanaan runomuotoiset satiirit, joita ovat kirjoittaneet muun muassa Juvenalis ja häntä jäljitelleet kirjailijat.
Menippolaisella satiirilla on merkittävä osa Mikhail Bakhtinin romaanin teoriassa. Hän lukee sen yhdeksi klassisista lajityypeistä muun muassa sokraattisen dialogin ohella. Bakhtinin tarkoittamassa merkityksessä ”menippolaisia” ovat muun muassa Voltaire, Denis Diderot ja E. T. A. Hoffmann.
Menippolaisia satiireja > Antiikin kirjallisuudessa

Marcus Terentius Varro: 150 kirjaa menippolaisia satiireja, jotka ovat säilyneet vain lainauksina muissa teoksissa
Seneca nuorempi: Apocolocyntosis divi Claudii (Jumalallisen Claudiuksen kurpitsoiminen)
Petronius: Satyricon, erityisesti Trimalchion pidot – yhdistelee epiikkaa, tragediaa ja filosofiaa runo- ja proosamuodossa
Apuleius: Kultainen aasi – yhdistelee menippolaista satiiria ja koomista romaania
Menippolaisia satiireja > Myöhempiä esimerkkejä

Thomas More: Utopia (1516)
François Rabelais: Gargantua ja Pantagruel (1564)
Satire Ménippée eli La Satyre Ménippée de la vertu du Catholicon d'Espagne (1593)
John Barclay: Euphormionis Satyricon (1605)
Joseph Hall: Mundus Alter et Idem (1605)
Robert Burton: The Anatomy of Melancholy (1621)
Jonathan Swift: Tynnyritarina ja Gulliverin retket
Voltaire: Candide (1759)
Thomas Love Peacock: Nightmare Abbey (1818)
Thomas Carlyle: Sartor Resartus
Charles Kingsley: Vellamon lapset
Lewis Carroll: Liisa ihmemaassa
Aldous Huxley: Elämän kontrapunkti (1928)
Flann O’Brien: Hullu kuningas puussa (1939)
Thomas Pynchon: Painovoiman sateenkaari (1976)
Kirjallisuutta

Courtney, E.: Parody and Literary Allusion in Menippean Satire. Philologus, 1962.
Kharpertian, Theodore D.: A Hand to Turn the Time: The Menippean Satires of Thomas Pynchon.  Rutherford:  Fairleigh Dickinson U P, 1990.
Kharpertian, Theodore D.: Of Models, Muddles, and Middles: Menippean Satire and Pynchon's V.. Pynchon Notes, Fall 1985, 17. vsk, s. 3-14.
Kirk, Eugene P.: Menippean Satire: An Annotated Catalogue of Texts and Criticism.  New York:  Garland, 1980.
Kivistö, Sari: ”Satiiri ja menippolainen satiiri”. Teoksessa Kivistö, Sari et al.: Kirjallisuus antiikin maailmassa.  Helsinki:  Teos, 2007.  ISBN 978-951-851-089-8
Milowicki, Edward J. & Wilson, Robert Rawdon: A Measure for Menippean Discourse: The Example of Shakespeare. Poetics Today, Summer 2002, 23. vsk, nro 2, s. 291-326.
Payne, F. Anne: Chaucer and the Menippean Satire.  Madison, 1981.
Relihan, Joel: Ancient Menippean Satire.  Baltimore.
Shandy, Tristram: Digressions, and the Menippean Tradition. Scholia Satyrica, 1975, 1. vsk, nro 4, s. 3-16.
Sherbert, Garry: Menippean Satire and The Poetics of Wit: Ideologies of Self-Consciousness in Dunton, D’Urfey, and Sterne.  Peter Lang, 1996.
Vignes, Jean: "Culture et histoire dans la Satyre Menippee". Teoksessa Lestringant, Frank & Menager, Daniel: Etudes sur la Satyre Mennippee, s. 151-199.  Geneva:  Droz, 1985.
Weinbrot, Howard D.: Menippean Satire Reconsidered.  Baltimore:  Johns Hopkins Univ. Press, 2005.
Aiheesta muualla

Niemi-Pynttäri, Risto; et al.: Petronius ja menippolainen satiiri (Arkistoitu – Internet Archive) Jyväskylän yliopisto, taiteiden ja kulttuurin tutkimuksen laitos
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Menippean satire
Käännös suomeksi
Pietro Mennea

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pietro Mennea |  Pietro Mennea |  Pietro Mennea |  |
Maa:   Italia
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Moskova 1980 | 200 metriä |  |
|  Pronssia | München 1972 | 200 metriä |  |
|  Pronssia | Moskova 1980 | 4 × 400 metriä |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1983 | 4 × 100 metriä |  |
|  Pronssia | Helsinki 1983 | 200 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Rooma 1974 | 200 metriä |  |
|  Kultaa | Praha 1978 | 100 metriä |  |
|  Kultaa | Praha 1978 | 200 metriä |  |
|  Hopeaa | Rooma 1974 | 100 metriä |  |
|  Hopeaa | Rooma 1974 | 4 × 100 metriä |  |
|  Pronssia | Helsinki 1971 | 4 × 100 metriä |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Milano 1978 | 400 metriä |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Moskova 1973 | 200 m |  |
|  Kultaa | Rooma 1975 | 100 m |  |
|  Kultaa | Rooma 1975 | 200 m |  |
|  Kultaa | Mexico City 1979 | 200 m |  |
|  Kultaa | Mexico City 1979 | 4 x 100 m |  |
|  Pronssia | Moskova 1973 | 100 m |  |
|  Pronssia | Moskova 1973 | 4 x 100 m |  |
Pietro Paolo Mennea (28. kesäkuuta 1952 Barletta – 21. maaliskuuta 2013 Rooma) oli italialainen pikajuoksija, myöhemmin poliitikko. 200 metrin maailmanennätys 19,72 oli hänen nimissään 17 vuoden ajan.
Elämäkerta

Mennea aloitti kansainvälisen uransa 1971, jolloin hän osallistui yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuihin saavuttaen EM-pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Vuoden 1974 yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Roomassa Mennea voitti 200 metriä kotiyleisönsä edessä sekä tuli toiseksi 100 metrillä ja 4 × 100 m viestissä.  Vuoden 1978 EM-kilpailuissa Prahassa hän voitti kultaa sekä 100:lla että 200 metrillä.
Olympialaisissa hän voitti pronssia 200 metrillä Münchenissä 1972, ja kultaa Moskovassa 1980. Montrealissa 1976 hän selvisi 200 metrillä neljänneksi, vaikka oli harkinnut poisjääntiä koko kisoista.. Pikaviestissä hän sijoittui Italian joukkueen mukana kuudenneksi. Moskovan kisoissa Mennea karsiutui 100 metrillä välierissä, mutta voitti 200 metriä ajalla 20,19. 100 metrin voittaja Allan Wells hävisi kahdella sadasosalla. Pikaviestijoukkuetta Italialla ei ollut, mutta pitkässä viestissä Mennea ankkuroi Italian pronssille.
Vuonna 1979 Mennea osallistui opiskelijoiden maailmanmestaruuskilpailuihin Mexico Cityssä. Hän juoksi ohuessa ilmanalassa maailmanennätyksen 19,72, jonka rikkoi vasta Michael Johnson vuonna 1996.
Jo kerran uransa lopettanut Mennea teki paluun vuoden 1982 EM-kisoihin Italian 4 × 400 metrin viestijoukkueessa sijoittuen kuudenneksi. Hän otti osaa myös yleisurheilun ensimmäisiin MM-kisoihin Helsingissä 1983 saavuttaen pronssia 200 metrillä ja hopeaa pikaviestissä. Seuraavana vuonna hän kilpaili neljännen kerran peräkkäin olympialaisten 200 metrin finaalissa sijoittuen seitsemänneksi.
Los Angelesin kisojen jälkeen Mennea vetäytyi kilparadoilta, mutta teki vielä kerran paluun ottaen osaa Soulin olympialaisiin. Mennea selvisi jatkoon 200 metrin ensimmäisistä alkueristä, mutta ei ilmestynyt lähtöviivalle toisiin alkueriin.
Mennea voitti universiadeissa kultaa 100 metrin juoksussa vuonna 1975 sekä 200 metrin juoksussa vuosina 1973, 1975 ja 1979. Hän voitti Italian mestaruuden 100 metrillä vuosina 1974, 1978 ja 1980 sekä 200 metrillä ennätykselliset 11 kertaa vuosina 1971–1974, 1976–1980 ja 1983–1984.
Muistokirjoituksissa on todettu hänen myöntäneen kasvuhormonikokeilun aikana, jolloin se ei vielä ollut kiellettyä. Uransa jälkeen Mennea suoritti poliittisen tieteen, juridiikan ja kirjallisuuden yliopistotutkinnon sekä oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 1999–2004.
21. maaliskuuta 2013 Mennea kuoli sairaalassa parantumattomaan sairauteen.
Rooman Golden Gala 6. kesäkuuta on Pietro Mennean muistokilpailu.  Rooma-Milano - väliä vuonna 2014 aloittanut luotijuna kantaa Pietro Mennean nimeä.
Ennätykset

100 m 10,01 (myötätuulessa 9,99)
200 m 19,72 (tasankoradalla 19,96)
300 m 32,23
400 m 45,87
Aiheesta muualla

Pietro Mennean muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Pietro Mennea Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Miesten 200 metrin juoksun olympiavoittajat
Miesten 100 metrin juoksun euroopanmestarit
Miesten 200 metrin juoksun euroopanmestarit
Miesten 100 metrin juoksun Välimeren kilpailujen voittajat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  1951:  Stefanos Petrakis    1955:  Luigi Gnocchi    1959:  Abdoulaye Seye     1963:  Claude Piquemal  |  1967:  Charis Aivaliotis   1971:  Vasilis Papageorgopulos   1975:  Pietro Mennea    1979:  Pietro Mennea  |  1983:  Pierfrancesco Pavoni    1987:  Stefano Tilli   1991:  Ezio Madonia    1993:  Aleksandros Terzian  |  1997:  Angelos Pavlakakis     2001:  Aristotelis Gavelas    2005:  Matic Osovnikar    2009:  Martial Mbandjock  |  2013:  Emmanuel Biron  |
Miesten 200 metrin juoksun Välimeren kilpailujen voittajat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  1951:  Antonio Siddi    1955:  Luigi Gnocchi    1959:  Paul Genevay    1963:  Livio Berruti  |  1967:  Ippolito Giani    1971:  Pietro Mennea    1975:  Pietro Mennea    1979:  Luciano Caravani  |  1983:  Pietro Mennea    1987:  Stefano Tilli    1991:  Stefano Tilli    1993:  Daniel Sangouma  |  1997:  Giovanni Puggioni     2001:  Anninos Marcoullides    2005:  Matic Osovnikar    2009:  Amr Ibrahim Seoud  |  2013:  Likoúrgos-Stéfanos Tsákonas  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Italia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  MEP-hakemisto  World Athletics  Tilastopaja 🔒 
Muut:  IdRef