stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Compaq Portable

| Compaq Portable |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Compaq
Tuoteperhe:  Compaq portable series
Tyyppi:  mikrotietokone
Julkaistu:  1983
Paino:  13 kg
Suoritin:  Intel 8088
Compaq Portable oli Compaqin valmistama mikrotietokone. Tietokone on kannettava tietokone, jossa on sisäänrakennettu näyttö.
Tietokone oli ensimmäinen IBM PC-klooni eli IBM PC -yhteensopiva tietokone.
Ensimmäiselle mallille julkaistiin seuraajat Portable Plus, Portable II ja Portable III.
Compaq Portable
Kone esiteltiin marraskuussa 1982 ja julkaistiin myytäväksi seuraavan vuoden maaliskuussa.
Vuoden 1983 aikana sitä myytiin 53 000 kappaletta. Se painoi lähes 13 kiloa.
Tekniset tiedot

Tietokoneen suoritin oli 4,77 MHz:n Intel 8088. Tietokoneessa oli 128 kilotavua RAM-muistia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Compaq Portable (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Courtney Okolo

| Courtney Okolo |
| --- | --- |
 Okolo Madridissa vuonna 2017
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1994 (ikä 30)
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Yleisurheilija
Pituus:  173 cm
Paino:  59 kg
Laji:  pikajuoksu
Aiheesta muualla
Timanttiliiga
Courtney Okolo (s. 15. maaliskuuta 1994) on yhdysvaltalainen pikajuoksija. Hän kilpailee eniten 400 metrin sarjassa. Okolo on voittanut kerran olympialaisissa ja kaksi kertaa maailmanmestaruuden.
Vuonna 2016 Okolo voitti Honda Sports Award -palkinnon maan parhaana yleisurheilukilpailijana. Vuonna 2023 Okolo on maailmansijalla 49. naisten 400 metrin juoksussa. Parhaimmillaan hän on ollut sijalla 7.
Henkilökohtaiset ennätykset

200 metrin juoksu - 22,93 sekuntia (2015)
400 metrin juoksu - 49,71 sekuntia (2016)
Kansalliset tittelit

NCAA Division I Outdoor Championships
400 m: 2014, 2016
4 × 400 m viesti: 2014, 2016
NCAA Division I Indoor Championships
400 m: 2015, 2016
4 × 400 m viesti: 2015, 2016
Käännös suomeksi
Erling Kroken

Erling Kroken Holmenkollenilla vuonna 1952.
Erling Kroken (12. marraskuuta 1928 – 2007) oli norjalainen mäkihyppääjä.
Vuonna 1951 Kroken voitti Norjan mestaruuden normaalimäessä. Vuonna 1953 hän oli mukana historian ensimmäisellä Keski-Euroopan mäkiviikolla voittaen historian ensimmäisen kilpailun Oberstdorfissa ja sijottuen mäkiviikon lopputuloksissa sijalle 11. Vuoden 1954 MM-kilpailuissa Falunissa Kroken sijoittui seitsemänneksi.
Aiheesta muualla

Erling Kroken Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
FS Trombe (1925)

| Trombe |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Gironde, Bordeaux
Kölinlasku:  5. maaliskuuta 1924
Laskettu vesille:  29. joulukuuta 1925
Palveluskäyttöön:  27. lokakuuta 1927
Poistui palveluskäytöstä:  helmikuussa 1950
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 320 t (standardi) 1 730 t (kuormattu)
Pituus:  106 m
Leveys:  10,1 m
Syväys:  4,3 m
Koneteho:  31 000 shp
Nopeus:  33 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  4 x 130 mm Mle 1919 -tykkiä 1 x 75 mm Mle 1927 -ilmatorjuntatykki 4 x 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 6 x 550 mm Mle 1923 torpedoputkea 2 x syvyyspomminheitintä
Trombe oli Ranskan laivaston 1925 vesille laskettu Bourrasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Bordeaux'sta Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin 5. maaliskuuta 1924. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta 1925 ja otettiin palvelukseen 27. lokakuuta 1927.
Palvelus

Aluksen 75 millimetrin ilmatorjuntatykki vaihdettiin 1930-luvun alussa kahteen 37 millimetrin ilmatorjuntatykkiin, jolloin tulinopeus nousi merkittävästi kantaman kustannuksella.
Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan Trombe oli huollettavana Toulonissa, jossa saksalaisjoukot valtasivat aluksen. Alus luovutettiin Italialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä FR23. Italian antauduttua 1943 alus palautettiin Ranskan laivastolle. Alus vaurioitui 17. huhtikuuta 1945 San Remon edustalla pahoin Saksan laivaston moottoritorpedoveneen laukaisemasta torpedosta. Se poistettiin alusluettelosta helmikuussa 1950.
Electro-Motive Diesel

| Electro-Motive Diesel |
| --- | --- |
Perustettu:  1922 (Ohio, USA) myyty GM:ltä yksityiselle 2005
Tuotteet:  dieselveturitt dieselmoottorit
Kotisivu:  emdiesels.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Electro-Motive Diesel on maailman toiseksi suurin junakalustotehdas. Se toimi General Motorsin omistuksessa ja tunnettiin nimellä Electro Motive Division vuoteen 2005 asti, jolloin se myytiin yksityiselle sijoittajaryhmälle. Vuonna 2006 EMD:llä työskenteli 2 640 ihmistä ja sen liikevaihto oli 1,71 miljardia dollaria.
EMD:n historia

Electro-Motive Engineering Company -niminen yhtiö perustettiin Ohion Clevelandissa 31. elokuuta 1922. Yhtiön tarkoitus oli valmistaa kiskobusseja matkustajaliikenteeseen. Vuonna 1923 yhtiö vaihtoi nimekseen Electro-Motive Company (EMC). 1924 valmistui M300-sarjan kiskobusseja, jotka oli varustettu 130 kW:n Winton-moottorilla. 1934 valmistui suurnopeusjunien eräänlainen prototyyppi, Pioneer Zephyr. Se saavutti jopa Winton-dieselmoottorillaan peräti 185 km/h nopeuden ja antoi lähtölaukauksen dieselmoottorijunien kehitykselle. Dieselmoottorijunien kehitys puolestaan johti myöhemmin dieselsähköisten linjavetureiden kehittämiseen.
EMD:n historia > 1930-luku: EMD syntyy

General Motors (GM) tuli rautatiealalle täysin ulkopuolelta. 1930 se osti EMC:n sekä sen moottoritoimittajan Wintonin, joilla oli kokemusta jo satojen moottorivaunujen ja -junien rakentamisesta. GM:n omistuksessa EMC jatkoi edelleen dieselmoottorijunien kehitystä. Saatuaan riittävästi kokemusta moottorijunien rakentamisesta EMC toi 1936 markkinoille ensimmäisen pikajunaliikenteeseen sopivan linjaveturin, jonka se nimesi E-veturiksi. Veturi ei kahden Winton-dieselmoottorin tuottamalla 1 800 hevosvoiman teholla pärjännyt suurimmille höyryvetureille, mutta vetureita oli tarkoitus kytkeä useampia yhteen jolloin teho voitiin vaikkapa nelinkertaistaa. Tämän vuoksi E-sarjan vetureita rakennettiin sekä ohjaamollisina (A-yksikkö) että ohjaamottomina (B-yksikkö). Rautatieyhtiöt saattoivat kytkeä vetureita erilaisiksi yhdistelmiksi, esimerkiksi ABBA tai ABB.
1930-luvun lopussa General Motors sulautti E-veturin menestyksen rohkaisemana EMC:n ja Wintonin GM:n Electro Motive Divisioniksi (EMD). EMD:stä tuli johtava vetureiden valmistaja moneksi vuosikymmeneksi, ja se jyräsi altaan monta suurta höyryveturivalmistajaa.
1939 EMD toi markkinoille yleiskäyttöisen FT-veturin ja sen moniajoon tarkoitetun ohjaamottoman version. FT oli menestyksekäs. Elettiin vielä aikaa, kun Yhdysvalloissa oli käytössä runsaasti höyryvetureita. Niinpä muun muassa ATSF hankki FT-vetureita autiomaalinjoille, joilla höyryveturin vesihuolto tuotti ongelmia. Kilpailijat eivät ehtineet omine tuotteineen markkinoille, kun USA liittyi toiseen maailmansotaan vuonna 1941. Yhdysvaltain teollisuus organisoitiin valtiojohtoiseksi sotateollisuudeksi, ja vain EMD:n sallittiin jatkaa dieselvetureiden valmistamista. Säännöstelyn loppuessa 1945 FT-vetureita oli toimitettu jo 1 350 kappaletta, ja EMD:llä oli kilpailevista dieselveturivalmistajista huomattava tekninen etumatka. 1950-luvulla EMD:n markkinaosuus nousi ajoittain jopa 80 prosenttiin.
EMD:n historia > 1940-luku: Road-switcherit

EMD kehitti FT-veturistaan erilaisia malleja aina F9:ään asti, ja nämäkin hallitsivat diesellinjavetureiden markkinoita F7:n ollessa suurin menestys. Tämä tosin sai yhtiön aliarvioimaan road-switcher -tyyppisten vetureiden suosion. EMD tuli road-switcher -markkinoille viimeisten veturivalmistajien joukossa tarjoten F7:stä kehitettyä rinnakkaismallia GP7, joka sekin oli välitön menestys. GP7-vetureita myytiin viidessä vuodessa lähes 2 700 kappaletta. GP7:n seuraajan GP9:n myynti ylitti 1950-luvulla 4 000 kappaleen rajan.
EMD:n historia > 1960-luku: Kilpailu hevosvoimista

Vuonna 1960 EMD sai kilpailijakseen General Elecricin (GE), joka tuli Yhdysvaltain linjaveturimarkkinoille U25B-veturillaan. Tämä ei kuitenkaan vielä horjuttanut EMD:n asemaa, ja kilpailu hevosvoimista oli vasta alkanut. Molemmat valmistajat siirtyivät käyttämään voimansiirrossa vaihtovirtaa entisen tasavirran sijasta. 1960-luvun puolivälissä EMD saavutti 3 000 hevosvoiman moottoritehon GP40- ja SD40-vetureillaan, ja seuraava malli EMD:ltä oli 3 600 hv:n SD45. Kaikki kolme veturimallia menestyivät hyvin. Kun vetureiden sähkömekaaninen ohjausjärjestelmä korvattiin modulaarisella elektronisella järjestelmällä, suosio kasvoi entisestään. Uudella ohjausjärjestelmällä varustettujen vetureiden nimiin lisättiin pääte -2 (esim. SD40-2). EMD:n menestys jatkui edelleen, sillä EMD SD40-2 teki edelleen voimassa olevan yhden veturityypin myyntiennätyksen: 15 vuodessa sitä myytiin 4 267 kappaletta. SD45-2 menestyi huonommin sen moottorissa ilmenneiden vikojen takia.
EMD:n historia > 1980-luku: EMD:n ote herpaantuu

1970-luvulle tultaessa GE toi markkinoille EMD:n SD40-2-veturia vastanneen C30-7-veturin (Dash 7). Dash 8 -veturit puolestaan olivat eräänlainen siirtymävaihe kolmannen sukupolven tietokoneohjatuiksi vetureiksi, ja vastaavat veturit EMD:llä olivat GP60 ja SD60. Dash 8 -sarjan vetureiden avulla GE kuitenkin sai yliotteen EMD:stä 1980-luvun lopussa.
GE:n äkillinen nousu EMD:n ohi suurimmaksi veturinvalmistajaksi oli yllättävä, sillä sen markkinaosuus oli vielä 1980 laskenut 20 prosenttiin. Luultavasti tähän vaikutti se, että SD40-2:n valtava menestys sai EMD:n viivyttelemään uusien veturimallien kehittelyssä. GE:llä oli enemmän osaamista tietotekniikan alalta, ja tästä oli hyötyä tietokoneiden yleistyessä vetureissa. Lisäksi EMD:n omistaja General Motorsilla oli vaikeuksia autoteollisuudessa, mistä johtuen EMD:n voittovaroja siirrettiin autoteollisuuteen.
EMD nykyään

EMD lopetti vetureiden valmistamisen USA:ssa 1992, ja valmistus siirtyi sen kanadalaiselle tytäryhtiölle General Motor Dieselille (GMD). Vuonna 2005 General Motors myi vähentyneestä kiinnostuksesta veturinvalmistukseen ja rahapulasta johtuen EMD:n sijoittajaryhmälle, jonka omistuksessa se toimii nykyään nimellä Electro-Motive Diesel.
EMD nykyään > 1990-luku: kolmannen sukupolven dieselveturit

1990-luvulta alkaen EMD valmisti kolmannen sukupolven SD70- ja SD90-tasasuuntaajavetureita ja niiden invertteriversioita SD70MAC ja SD90MAC. Pakokaasumääräysten kiristyttyä vuonna 2005 EMD toi markkinoille 4 300 hevosvoiman SD70M-2- ja SD70ACe-veturit, jotka kuuluvat sen nykyiseen tuotevalikoimaan.
EMD valmistaa yhä enemmän kalustoa myös Amerikan ulkopuolelle. Eurooppaan on myyty muun muassa JT42CWRM (EMD Series 66) -sarjan dieselvetureita.
EMD FT-dieselveturi
EMD:n ensimmäinen road switcher GP7
EMD:n jättimenestys, SD40-2 -dieselveturi
EMD:n nykyiseen tuotevalikoimaan kuuluva SD70ACe-veturi
FS Tonnerre (L9014)

| Tonnerre |
| --- | --- |
 Tonnerre

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest ja Chantiers de Saint Nazaire
Kölinlasku:  perä: 26. elokuuta 2003 keula: 5. toukokuuta 2004
Laskettu vesille:  26. heinäkuuta 2005
Palveluskäyttöön:  joulukuu 2006
Poistui palveluskäytöstä:  palveluksessa 2012
Tekniset tiedot
Uppouma:  16 500 t (standardi) 21 300 t (kuormattu)
Pituus:  199 m
Leveys:  32 m
Syväys:  6,3 m
Koneteho:  2 x 7 MW
Nopeus:  18,8 solmua
Miehistöä:  160 + 450 matkustajaa
Aseistus
Aseistus:  2 x SIMBAD 4 x 12,7 Browning M2-HB 16-35 helikopteria
Tonnerre (runkonumero L9014) on Ranskan laivaston Mistral-luokan maihinnousualus.
Valmistus

Alus tilattiin tammikuussa 2001 Brestin laivastontelakalta ja Alstrom Marinen Chantiers de l'Atlantiquen telakalta Saint-Nazairesta. Peräosan valmistus aloitettiin 26. elokuuta 2003 Brestin telakalla ja keulaosan valmistus Saint Nazairessa 5. toukokuuta 2004. Alus laskettiin vesille 26. heinäkuuta 2005 ja valmistui joulukuussa 2006. Se otettiin palvelukseen 1. heinäkuuta 2007.
Palvelus

Aluksen kotisatamana on Toulon.
Dario Niccodemi

Dario Niccodemi vuonna 1924.
Dario Niccodemi (1874 Livorno, Italia – 1934 Rooma, Italia) oli italialaissyntyinen kirjailija ja näytelmäkirjailija.
Niccodemi vietti nuoruutensa Buenos Airesissa. Hän tutustui ranskalaiseen näyttelijään Réjaneen 1900, ryhtyi tämän sihteeriksi ja käänsi ja sovitti tälle italialaisia näytelmiä. Näin hän oppi erilaisia tekniikoita, joita hän myöhemmin käytti muun muassa näytelmässä L'aigrette (kolminäytöksinen komedia, 1912).
Hänen komediansa edustavat pilkallista ja sentimentaalista porvarisdraamaa, jossa henkilöiden esikuvat ovat vuosisadan alun yhteiskunnasta.
Hän perusti vuonna 1921 teatteriseurueen, kirjoitti romaaneja (Il romanzo di scampolo) ja kaksi oopperalibrettoa, Scampolon, jonka sävelsi Camussi, ja La ghibellinan, jonka sävelsi Bianchi.
Hän kirjoitti myös näytelmiä ja elokuvakäsikirjoituksia, esimerkiksi Scampolo (myös elokuva, 1928), La nemica, L'alba, il giorno, la notte, La maestrina (myös elokuva, 1942). Hän toteutti ensimmäisen esityksen Luigi Pirandellon näytelmästä Kuusi henkilöä etsii tekijää roomalaiseen Teatro Valleen. Hänen ihailijoitaan oli muun muassa Leo Tolstoi, joka kirjoitti pitävänsä enemmän Niccodemin La nemicsta kuin Pirandellon näytelmistä ja Vergan romaaneista.
Suomeksi on esitetty ainakin näytelmät Scampolo ja L'alba, il giorno, la notte (Aamu, päivä ja yö)
Aiheesta muualla

Dario Niccodemi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Dario Niccodemi
Käännös suomeksi
FS Tourville (1926)

| Tourville |
| --- | --- |
 Tourville 1945

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Lorient
Kölinlasku:  4. huhtikuuta 1925
Laskettu vesille:  24. elokuuta 1926
Palveluskäyttöön:  12. maaliskuuta 1929
Loppuvaihe:  romutettu 8. maaliskuuta 1962
Tekniset tiedot
Uppouma:  10 000 t (standardi) 12 000 t (kuormattu)
Pituus:  191 m (kokonaispituus)
Leveys:  19,1 m
Syväys:  5,85 m
Koneteho:  120 000 shp
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  605
Aseistus
Aseistus:  8 x 203 mm/L50 Mle 1924 -tykkiä Model 1924 -kaksoistorneissa 8 x 75 mm/L50 Mle 1924 -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina Mle 1922 -asennuksina 8 x 37 mm/L50 -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina Model 1925 -asennuksina 4 x kolmipiippuista 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä 12 x 550 mm torpedoputkea 2 x Gourdou-Leseurre GL-812 -lentokonetta
Tourville oli Ranskan laivaston 1920-luvun lopulla valmistunut Duquesne-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 4. huhtikuuta 1925. Alus laskettiin vesille 24. elokuuta 1926 ja otettiin palvelukseen 12. maaliskuuta 1929.
Palvelus

Intensiivisen koulutusjakson päätyttyä alus lähti 5. huhtikuuta 1929 yhdeksän kuukautta kestävälle maailmanympäryspurjehdukselle. Matka aloitettiin Ranskasta Yhdysvaltoihin, josta jatkettiin Panaman kanavan kautta Tyynelle valtamerelle. Alus matkasi Etelä-Amerikan rannikkoa Peruun ja Chileen, josta edelleen Australiaan ja Intian valtameren ylittäen Punaisellemerelle. Se jatkoi matkaansa Suezin kanavan kautta Välimerelle Gibraltarin kautta Atlantille ja alus palasi lopulta Brestiin. Alus siirrettiin 24. joulukuuta purjehduksen päätyttyä Lorientin telakalle, jossa sen tulenjohtojärjestelmä viimeisteltiin.
Matkan aikana alus oli liitetty vasta muodostettuun 1. kevyeenviirikköön (ransk. 1re Division Légère), johon se liittyi 1930. Viirikkö kuului osana Touloniin sijoitettua 1. laivuetta, kunnes 1932 Toulonissa perustettiin 1., 5. ja 7. keveistäviiriköistä 1. kevyt laivue.
Alus oli 1933-1934 telakalla modernisoitavana, jolloin sen ilmatorjunta-aseistusta päivitettiin. Samalla se siirrettiin 3. kevyeenviirikköön. Huhtikuussa viirikkö nimettiin uudelleen 2. risteilijäviiriköksi (ransk. 2e Division de croiseurs). Alukselta poistettiin samassa yhteydessä katapultti ja se siirrettiin koululaivaksi. Se evakuoi Espanjan sisällissodan aikana pakolaisia sekä valvoi Ranskan etuja alueella elokuusta 1936 toukokuuhun 1937. Alus siirrettiin tammikuussa 1939 Toulonissa telakalle, jossa sille palautettiin katapultti samoin kuin yksi Loire 130 -kellukekone.
Palvelukseen palattuaan alus liitettiin elokuussa Toulonissa 2. risteilijäviirikköön. Toisen maailmansodan alettua alus osallistui Välimerellä akselivaltojen alusten etsintään, kunnes se siirtyi 8.-26. joulukuuta Bizertestä Beirutiin. Etsinnän aikana alus pysäytti kaikkiaan 32 alusta.
Alus teki 20. tammikuuta - 7. helmikuuta uuden matkan Toulonista Beirutiin ja takaisin, jolloin se kuljetti suuren kultaerän turvaan. Alus liittyi Aleksandriassa vasta muodostettuun Force X:ään. Ranskan antauduttua alus riisuttiin aseista ja se makasi ankkuroituna Aleksandriassa aina vuoteen 1943.
Aluksen palattua palvelukseen se liitettiin Dakarissa 1. risteilijäviirikköön ennen siirtoaan huollettavaksi Bizerteen kesäkuussa 1944. Se siirrettiin marraskuussa edelleen Touloniin, jossa se sijoitettiin joulukuussa saattajien emälaivaksi.
Sodan päätyttyä alus lähetettiin Indokiinaan, ja se saapui 16. tammikuuta 1946 Saigoniin. Alus tuki maajoukkojen taisteluja, kunnes se palasi 27. heinäkuuta Touloniin. Alus teki toisen palvelusrupeaman alueella 8. lokakuuta 1946 - 15. marraskuuta 1947, mistä se palasi Ranskaan 11. joulukuuta. Samalla aluksen aktiivipalvelus päättyi.
Alus oli tämän jälkeen ponttoonina ja majoitusaluksena Brestissä, kunnes se poistettiin alusluettelosta 28. huhtikuuta 1961. Tämän jälkeen alus makasi ankkurissa Lannionissa, kunnes se hinattiin 15. tammikuuta 1963 Brestistä romutettavaksi La Ciotatille Touloniin.
Elsa Turakainen

| Elsa Turakainen |
| --- | --- |
 Elsa Turakainen 1930-luvun alussa
Henkilötiedot
Koko nimi:  Elsa Mercedes Turakainen
Syntynyt: 8. elokuuta 1904 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 7. helmikuuta 1992 (87 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Artturi Laakso (1935–1976†)
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1928–1979
Merkittävät roolit:  ”äiti Aino Suominen” (Suomisen perhe) ”Niskavuoren emäntä Loviisa” (Niskavuori)
Palkinnot
  1955 Pro Finlandia  Parhaan naissivuosan Jussi  1955 Opri  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Elsa Mercedes Turakainen (8. elokuuta 1904 Helsinki – 7. helmikuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän teki huomattavan uran Helsingin Kansanteatterissa, joka alkoi vuonna 1965 toimia nimellä Helsingin kaupunginteatteri. Niin teattereissa kuin valkokankaillakin Turakainen saavutti taiteellisia voittoja tiheä­tunnelmaisissa, dramaattisissa rooleissa kuten myös tulkinnoissaan koomisista ”kansan­nais­tyypeistä”. Eräitä rooleja hän näytteli sekä puhe­teatterissa että elo­kuvissa. Niitä on muun muassa professorskan osa teoksessa Ruma Elsa.
Elo­kuva­taiteessa Turakainen – ystävien kesken ”Turri” – tunnettiin varsinkin lukuisista äiti-rooleistaan. Aikakirjoihin ovat jääneet eritoten Aino Suominen eli Suomisen perhe -elo­kuva­sarjan äiti ja jyhkeän matriarkaalinen Loviisa Edvin Laineen ohjaamissa Niskavuori-elo­kuvissa. Näyttämö­taiteessa Turakainen painotti inhimillisen yhteyden mahtia, ja hänen näyttelijän­työtään luonnehdittiin groteskin parodiseksi. Elo­kuvissa hänen roolinsa vaihtelivat äiti­hahmoista iloisiin kaupunkilais­rouviin ja akka­tyyppeihin. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1955.
Ura > Alkuvaiheet

Elsa Turakainen syntyi ensimmäisen sorto­kauden aikana Suomen suuri­ruhtinas­kunnan pää­kaupungissa kauppias Oskar Viljam Turakaisen ja Anna Matilda Rosen­bergin perheeseen. Turakainen opiskeli ensin laulun­opettajaksi, mutta isä-Oskarin kehotuksesta hakeutui Suomen Näyttämöopistoon, jossa hän opiskeli 1926–1928. Hän teki 1930-luvulla useita opinto­matkoja Ruotsiin ja Keski-Eurooppaan. Turakainen toimi lisäksi plastiikan opettajana Viipurin Näyttämöopistossa 1930–1933.
Turakaisen näyttelijän­ura alkoi oopperasta Kaarle-kuninkaan metsästys, jossa hän näytteli nimiroolin. Hänen ensimmäinen teatteri­kiinnityksensä oli Viipurin Näyttämö 1928–1934, missä hän saavutti niin sanotun first ladynselvennä aseman. Turakainen näytteli muun muassa Leo Tolstoin näytelmässä Ylös­nousemus, jossa hänellä oli Katinkan rooli. Viipurista hän siirtyi Tampereen Teatteriin kaudeksi 1934–1937.
Ura > Helsingin Kansanteatterin kausi

Turakainen aloitti 1937 työnsä Helsingin Kansanteatterissa, josta hän jäi eläkkeelle 1974. Sinä aikana teatterin nimi vaihtui ensin Kansanteatteri-Työväenteatteriksi ja myöhemmin Helsingin kaupunginteatteriksi. Pää­kaupunkilais­teatterissa Turakaisella oli pääosat muun muassa Hella Wuoli­joen näytelmissä Justiina ja Vihreä kulta. Näytelmässä Tulitikkuja lainaamassa hän tulkitsi Ihalaisen emännän osan. Lisäksi Turakaisen taiteellisiin saavutuksiin kuuluivat kuningatar Gertrude näytelmässä Hamlet ja Markurellien perheen rouva Markurell, jota on luonnehdittu yhdeksi hänen parhaista suorituksistaan. Komediassa Ruma Elsa hän teki onnistuneen tulkinnan lemmen­kipeästä professorin leskestä vasta­näyttelijänään Arvo Lehesmaa.
Tragediennena Turakainen saavutti voiton muun muassa Franz Grillparzerin runo­muotoisessa näytelmässä Meren ja lemmen aallot, jossa hän näytteli maallisen ja taivaallisen välissä taisteluaan käyvää papitar Heroa. August Strindbergin Aave­sonaatissa Turakainen näytteli muumiota ja Lauri Kokkosen näytelmässä Laahus hän puolestaan tulkitsi verevän kukka­kauppiaan roolin. Niska­vuoren Loviisa-emäntää Turakainen esitti näytelmissä Niska­vuoren Heta ja Entäs nyt, Niskavuori.[lähde? ]
Turakaisen näyttämö­tehtäviä olivat edellä mainittujen ohella muun muassa:
Katon rajassa (rooli: Germaine)
Kaunis Veera (Tolka)
Kissat (Magda)
Kulta vai kunnia (neiti Nobel­mann)
Kun lesket lempivät (Suso)
Kuolleet sielut (leskirouva Korobotska)
Laita­puolella (Anna)
Laulu valkoiselle miehelle (Mamma Henry)
Pygmalion (Eliza)
Regina von Emmeritz (Regina)
Sade (Sadie)
Sisään­pääsy­tutkinto (Lude)
Vanhan naisen vierailu (Claire)
Vihreä papu­kaija (Irene Blake Holt)
Ura > Elokuvaura

Turakaisen elo­kuva­ura alkoi sisällis­sotaan sijoittuvasta mykkäelokuvasta Miekan terällä (1928). Hän näytteli ensimmäisen elo­kuva­roolinsa maalais­tyttönä Helsingin Sanomien mukaan ”elävästi, uskottavasti ja koruttoman luontevalla tavalla”. Kymmenen vuoden tauon jälkeen Turakainen esiintyi noin 60 elo­kuvassa suomalaisen elo­kuvan kulta­kaudelta lähtien aina vuoteen 1979.
Turakainen näytteli Aino Suomista kaikissa kuudessa Suomisen perhe -elo­kuvassa. 1940-luvulla yleisö samaisti hänet voimakkaasti Ainon osaan, kuten myös Lasse Pöysti ja Maire Suvanto samaistettiin Suomisen perheen lapsi­hahmoihinsa[lähde? ]. Edvin Laineen elo­kuvissa Niskavuoren Aarne ja Niskavuori taistelee Turakainen näyttelee vahvoin vedoin[lähde? ] suurtilan vanhaa emäntää Loviisa Niska­vuorta. Elo­kuvassa Opri hän tulkitsi liikunta­kyvytöntä Akvi­liina-kunnia­mummoa, joka on kolmesta kohtalo­toverista kaikkein äkäisin[lähde? ]. Suoritus palkittiin Jussi-patsaalla.
Eräs Turakaisen kepeistä filmi­rooleista oli elo­kuvassa Pekka ja Pätkä miljonääreinä, jossa hän näytteli leski­rouvaa, kauppa­neuvoksetar Gunilla Lillukkaa, joka viettelee Pätkää. Vahvasti karrikoidut[lähde? ] hienosto­rouvat saivat Turakaisesta väkevän tulkitsijansa myös esimerkiksi komedioissa Ruma Elsa (1949) ja Älä nuolase...[lähde? ] (1962). Yksi hänen kiitetyimpiä rooli­suorituksiaan oli ärhäkkä naapuri Saariska elo­kuvassa Musta rakkaus (1957). Jack Witikan ohjaamassa Aapeli-filmatisoinnissa Pikku Pietarin piha (1961) Turakainen näytteli Jormalaisten talouden­hoitaja Karoliinaa.
Turakaisen viimeiset elo­kuva­roolit olivat maa­seudun naisia. Laineen Väinö Linna -filmatisoinneissa Täällä Pohjan­tähden alla sekä Akseli ja Elina hänellä oli sivu­osa Leppäsen Hennana. Leppäskän rooli poikkesi merkittävästi Turakaiselle ominaisista hienosto­rouvan rooleista, kuten myös vahvaa murretta puhuva kursailematon Sammal­suon Maija vuoden 1979 elo­kuvassa Ruskan jälkeen. Turakainen itse koki niin suuret kuin pienetkin tyyppi­roolit omikseen, mutta totesi haastattelussa olleensa Suomisen perheen äitinä ”eniten itseään”. Hän painotti myös, että sanomaltaan vakuuttavan käsi­kirjoituksen avulla pienestäkin roolista saa luotua hyvän. Esi­merkkinä hän mainitsi osansa ruhtinattarena elo­kuvasta Kaunis Veera (1950).