stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espoonlahti (lahti)

Espoonlahtea Porkkalaan päin katsottuna. Kuvan keskellä Haluudden.
Espoonlahti on Suomenlahdesta sisämaahan työntyvä pitkä kaakkois-luoteissuuntainen merenlahti Espoon ja Kirkkonummen eteläosien välillä.
Lahden Espoon puoleisella rannalla ovat Espoon kaupunginosat Soukka, Espoonlahti, Saunalahti ja Kurttila. Kirkkonummen puolella ovat Sarvvik, Sundsberg, Masala ja Luoma.
Espoonlahti jakautuu sen pohjukassa sijaitseviin Luomanlahteen ja leveään Luomanselkään, Saunalahden kohdalla oleviin Kallahdensalmeen ja Saunalahden ja Sarvvikin välissä olevaan Saunalahdensalmeen. Uloimpana se jakaantuu Sarvvikeniin ja Kivenlahteen, Kivenlahden lähiön edustalla. Saunalahdensalmen yli johtavat Länsiväylän moottoritie­silta sekä sen vieressä oleva vuonna 1937 valmistunut Muulon silta.
Espoonlahden pituus sen perukasta vesialueen suulla olevalle Småholmarnan saarelle on kuutisen kilometriä, ja leveys parhaimmillaan noin 700–900 metriä, ja kapeimmillaan, mainituissa salmissa, noin 150 metriä. Espoonlahden perukka on kuitenkin kapeimmillaan 800–900 metrin levyinen.
Merkittävimmät Espoonlahteen laskevat joet ovat Mankinjoki ja Espoonjoki. Molemmat laskevat Espoonlahden pohjoisimpaan osaan eli Luomanlahteen. Mankinjoki alkaa Loojärvestä Kirkkonummen puolelta ja siihen laskee Kauklahden pohjoispuolella Gumbölenjoki, joka saa vetensä Nuuksion Pitkäjärvestä. Espoonjoen alkulähteitä ovat Bodominjärvi ja Espoon Pitkäjärvi.
Espoonlahden pohjukassa sijaitsee pieni, noin 25 hehtaarin laajuinen Espoonlahden luonnonsuojelualue, jossa on merenrantaruovikkoa, niittyjä ja lehtoja. Alue tunnetaan myös nimellä Fiskarinmäki.
Vuosina 1944-1956 Porkkalan vuokra-alueen itäraja kulki Espoonlahdella.
Espoonlahden merialueen pinta-ala on noin 19 neliökilometriä, ja se ulottuu Lilla Herrön eteläpuolelle. Merialueeseen kuuluu muun muassa Morsfjärden, Svartholmen ja Björkö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espoonlahti (lahti) Wikimedia Commonsissa
Tampereen yliopiston ylioppilaskunta

| Tampereen yliopiston ylioppilaskunta (Tamy) |
| --- | --- |
  
 engl. The Student Union of the University of Tampere 
Perustettu:  1925
Pääsihteeri:  Sanni Pietilä
Edustajiston puheenjohtaja:  Suvi Parhankangas
Hallituksen puheenjohtaja:  Sanni Lehtinen
Jäseniä:  11 000
Sijainti:  Tampere,  Suomi
Osoite:  Yliopistonkatu 60 A, 33100 Tampere
Yhteistyö:  SYL, OLL
Kotisivut:  www.tamy.fi
Tampereen ylioppilastalo, jonka tiloissa ylioppilaskunta toimi vuoteen 2013 asti.
Tampereen yliopiston ylioppilaskunta (Tamy) oli entisen Tampereen yliopiston opiskelijoiden edunvalvonta- ja palveluorganisaatio. Jäseniä sillä oli viimeisinä vuosinaan noin 11 000. Tamy oli Suomen ylioppilaskuntien liiton ja Opiskelijan Tampereen jäsenjärjestö.
Historia

Tamyn historiallisia edeltäjiä ovat 1925 perustettu Kansalaiskorkeakoulun oppilaskunta (joka sittemmin vaihtoi nimensä Yhteiskuntatieteellisen korkeakoulun oppilaskunnaksi) sekä 1945 perustettu Yhteiskuntatieteellisen korkeakoulun ylioppilaskunta. Yhteiskunnallisen korkeakoulun muutettua Tampereelle ja vaihdettua nimensä Tampereen yliopistoksi ylioppilaskunta vaihtoi nimensä Tampereen yliopiston ylioppilaskunnaksi. Se fuusioitui vuoden 2019 alussa Tampereen teknillisen yliopiston ylioppilaskunnan kanssa Tampereen ylioppilaskunnaksi.
Yleistä

Tamyn toimisto sijaitsi Tampereen keskustassa Yliopistonkadulla. Tamyssa työskenteli kokopäiväisesti joukko sektoriasiantuntijoita, pääsihteeri, toimistohenkilökuntaa sekä Tamyn hallitus. Hallituksessa vuonna 2018 työskenteli puheenjohtajana Sanni Lehtinen, varapuheenjohtajana Paula Saarinen sekä hallituksen jäseninä Nelly Kivinen, Katariina Kojo, Noora Korhonen, Esko Nieminen, Roope Tukia ja Aliisa Toivanen.  Lisäksi tiloista löytyivät ylioppilaslehti Aviisin toimitus sekä Opiskelijan Tampereen toimisto. Tamy tarjosi jäsenilleen erilaisia palveluja ja neuvontaa, kouluttaa järjestötoimijoita sekä hoitaa jäsenistönsä edunvalvontaa paikallisesti ja valtakunnallisesti.
Tamy omisti puolet ravintola- ja julkaisutoimintaa harjoittavasta Juvenes Oy:stä. Lisäksi ylioppilaskunta omistaa täysin kiintestöjen vuokraukseen ja hallintaan erikoistuneen KarPek Oy:n.
Hallinto

Tamyn ylin päättävä elin oli kahden vuoden välein vaaleilla valittava 40-paikkainen edustajisto. Edustajiston nimittämä hallitus käytti ylintä hallinto- ja toimeenpanovaltaa. Päivittäisestä toiminnasta vastasivat toimistohenkilökunta ja sektorikohtaiset asiantuntijat.
Aiheesta muualla

Tamy verkossa
Juha Honkonen: Rahvaan oppilaskunta. Aviisi 14/2005.
Suomen ylioppilaskunnat
| --- | --- |
Nykyiset: AYY (Aalto-yliopisto) · HYY (Helsingin yliopisto) · ISYY (Itä-Suomen yliopisto) · JYY (Jyväskylän yliopisto) · LYY (Lapin yliopisto) · LTKY (Lappeenrannan teknillinen yliopisto) · OYY (Oulun yliopisto) · SHS (Svenska Handelshögskolan) · TaiYo (Taideyliopisto) · TREY (Tampere) · TYY (Turku) · VYY (Vaasan yliopisto) · ÅAS (Åbo Akademi)
Entiset: KY (Helsingin kauppakorkeakoulu) · JoYY (Joensuun yliopisto) · KYY (Kuopion yliopisto) · KUVYO (Kuvataideakatemia) · TOKYO (Taideteollinen korkeakoulu)  · TTYY (Tampereen teknillinen yliopisto) · Tamy (Tampereen yliopisto) · TeYo (Teatterikorkeakoulu) · TKY (Teknillisen korkeakoulu) · TuKY (Turun kauppakorkeakoulu) · SAY (Sibelius-Akatemia)
Mars Science Laboratory

Mars Science Laboratory -mission logo.
Taiteilijan näkemys Curiositysta Marsissa.
Ensimmäisiä kuvia, jotka luotain otti. Laskeutumisesta syntynyt pölypilvi ja linssinsuojus heikentävät kuvanlaatua. Kuva on myös matalaresoluutioinen ja voimakkaasti pakattu.
Mars Science Laboratory (MSL) (suom. ”Marsin tiedelaboratorio”) on NASAn Jet Propulsion Laboratoryn suunnittelema ja rakentama miehittämätön Mars-luotain, jossa on mukana suurikokoinen ajokki, Mars-mönkijä Curiosity. Laukaisu tapahtui 26. marraskuuta 2011 Atlas V -kantoraketilla Cape Canaveral Air Force Stationista Floridasta. Curiosity laskeutui Marsiin 6. elokuuta 2012 kello 8.32 Suomen aikaa.
Historia

Curiosity on vastaavanlainen mutta suurempi ja monimutkaisempi kulkija kuin NASAn aiemmat 2000-luvun Mars-mönkijät, Mars Exploration Rover (MER) ohjelman mönkijät Spirit ja Opportunity. Opportunity on edelleen toiminnassa, Spirit vaikeni 2010. Ensimmäinen onnistunut Mars-mönkijä oli Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä 4. heinäkuuta 1997 NASAn Mars Pathfinder -luotaimen mukana Marsiin laskeutunut Sojourner. Sojourner painoi vain 10,6 kg. Curiosity on siis neljäs yhdysvaltalainen Mars-mönkijä. Muilla valtioilla ei ole Marsissa mönkijöitä. Kaikista Mars-mönkijöistä on vastannut Jet Propulsion Laboratory. Mönkijöitä etäohjataan Maasta käsin.
Ydinkäyttöisen Curiosityn kokonaispaino on yli viisinkertainen ja tieteellisten mittalaitteiden paino yli kymmenkertainen verrattuna Spirit- ja Opportunity-kulkijoihin. Curiosityn massa on 900 kg ja pituus 3 metriä. Koko MSL-hankkeen kustannukset ovat noin 2,5 miljardia dollaria. MSL:n laukaisu siirtyi vuodelta 2009 marraskuulle 2011. Kunnianhimoisen projektin toteuttamisongelmat ja kustannusylitykset olivat yksi syy laukaisun viivästykseen.  Vuonna 2011 oli uhkana, että laukaisu olisi siirtynyt vuoteen 2013, mikä olisi voinut merkitä 500 miljoonan dollarin lisäkustannuksia.
Marraskuussa 2008 NASA järjesti yhdysvaltalaisille koululaisille kilpailun kulkijan uudesta nimestä. 27. toukokuuta 2009 julkaistiin voittanut nimiehdotus,  Curiosity ('uteliaisuus'), jonka oli lähettänyt kuudesluokkalainen koululainen Clara Ma.
Tehtävä

Lentomatka Marsiin kesti noin kahdeksan kuukautta. Avaruusluotaimen laukaisussa rakettina käytettiin raskasta yhdysvaltalaista Atlas V -kantorakettia.
Kulkijan on suunniteltu toimivan vähintään yhden Marsin vuoden ajan (686 Maan vuorokautta). Kulkijan tehtäviin kuuluu elämän merkkien ja elämän mahdollisuuksien etsiminen Marsissa. Tähän sisältyy mm. hiilen ja veden etsintä. Curiosityn kivi- ja maaperänäytteitä jopa 7 metrin päästä kulkijasta höyrystävä laser on yksi kymmenestä elämän löytymisen etsintään käytetystä laitteesta. Laser on osa Curiosityn ChemCam-mittalaitteiston Laser-induced breakdown spectroscopy (LIBS) -järjestelmää. Curiosity käytti ensimmäisen kerran laseria 19. elokuuta 2012 Marsissa ampumalla nyrkin kokoiseen kiveen laserpulsseja. Curiosityn teleskoopin avulla ChemCan analysoi syntyneen höyrystyneen plasman spektriä.
Koko avaruusaluksen (MSL) massa laukaisussa oli 3 893 kg. Tähän sisältyy 899 kg painava Curiosity-kulkija, 2 401 kg painava lähestymisjärjestelmä ja laskeutumisjärjestelmä (suojakuori ja laskeutumisosa sekä 390 kg laskeutumisen jarrurakettien käyttämää rakettipolttoainetta) sekä 539 kg:n polttoaineella varustettu Marsin kiertoradalle kuljettava luotainosa (voimalähde, tietoliikenne, työntövoima matkalla Marsiin). Curiosityn massasta 80 kg on mittalaitteita, Mars Exploration Rovereissa oli vain 6,8 kg mittalaitteita.
Mars-kulkija eli Curiosity

Curiosityn suurin nopeus on 2,5 senttimetriä sekunnissa (90 metriä tunnissa) ja arvioitu keskinopeus on 30 metriä tunnissa. Curiosity pystyy ylittämään 75 cm korkeita esteitä. Sen odotetaan kulkevan vähintään 19 kilometrin matkan yhden Marsin vuoden aikana.
Curiosityn voimanlähteenä on Boeingin valmistama radioisotooppinen termosähkögeneraattori (RTG), sen uusinta sukupolvea edustava Multi-Mission Radioisotope Thermoelectric Generator (MMRTG). RTG-generaattoreita käytettiin menestyksekkäästi Marsissa jo vuonna 1976 Viking 1 ja Viking 2 Mars-laskeutujien lennoilla. Curiosityn MMRTG-generaattorin polttoaineena on 4,8 kg plutonium-238:n dioksidiyhdistettä (plutoniumdioksidia), mikä tuottaa 120 watin sähkötehon.
Curiosityssa on kaksi identtistä  "Rover Compute Element" (RCE) tietokonetta joista toinen toimii varalaitteena. Kummankin tietokoneen muisteina toimii säteilysuojattu 256 kt EEPROM, 256 mt DRAM ja 2 Gt flash-muisti. Suorittimena on Spiritissä ja Opportunityssa käytetyn RAD6000:n seuraaja RAD750. Sen suoritusnopeus on 400 MIPS, RAD6000:ssa 35 MIPS
Tietoliikenneyhteyksiin Curiosity käyttää X-aaltoalueen radiolähetintä, jolla saadaan yhteys Maahan. Signaalilta kestää keskimäärin 14 minuuttia 6 sekuntia tavoittaa Maa. Pääasiassa Curiosity käyttää kuitenkin tiedonsiirtoon UHF-alueen Electra-Lite ohjelmistopohjaista radiolähetintä millä Curiosity keskustelee Marsia kiertävien satelliittien (NASAn Mars Reconnaissance Orbiter ja Mars Odyssey) kanssa. Curiosityn ja satelliittien välinen tiedonsiirtonopeus on vastaavasti 2 Mbit/s ja 256 kbit/s. Kukin satelliitti pystyy olemaan yhteydessä Curiosityn kanssa vain noin 8 minuuttia vuorokaudessa. Marsin kiertoradalla on myös Curiosityn laskeutumista tarkkaillut Euroopan avaruusjärjestön Mars Express. Satelliitit lähettävät tiedot edelleen Maahan sillä niissä on Curiositya suurempi lähetysantenni ja enemmän lähetystehoa.
Ilmatieteen laitos kehitti kulkijaan paine- ja kosteusmittausinstrumentit (REMS-P ja REMS-H), joilla tutkitaan Marsin kaasukehän olosuhteita. Curiosity laskeutui Marsin Gale-kraatteriin 6. elokuuta 2012. Ilmatieteen laitos osallistuu tutkimusohjelmaan. Marsin kaasukehän tutkimuksia voidaan hyödyntää myös Maan sään ja ilmaston analysoimisessa.
Curiosity-kulkija oli tarkoitus varustaa myös Avatar-elokuvan ohjaajan James Cameronin 3D-kameralla, mutta testaukseen ei riittänyt aikaa ja suunnitelmasta luovuttiin.
Curiosityn ensimmäiset kuvat oli otettu mönkijän ohjaamisessa käytettävillä ajoesteitä havaitsevilla matalaresoluutioisilla (2 megapikseliä) Hazcam-kameroilla. Curiosityn nostettavassa sensorimastossa on parempiresoluutioisia HD-tason kameroita (Mastcamera).
Alkujaan Curiosityn tehtävän pituudeksi kaavailtiin vain kahta vuotta. Curiosity vietti tehtävänsä 10-vuotisjuhlaa elokuussa 2022 ja on edelleen toiminnassa.
Laskeutuminen

Curiosityn laskeutuminen oli hyvin monimutkainen operaatio, eikä senkaltaista oltu aikaisemmin yritetty toteuttaa. Jokaisessa laskeutumisen vaiheessa Curiosityn laskeutumisnopeutta vähennettiin. Kulkijan suuren massan vuoksi joidenkin aikaisempien luotainten (Mars Pathfinder, Mars Exploration Rover) käyttämiä laskeutumista pehmentäviä kaasutyynyjä ei voitu enää käyttää. Marsin kaasukehä ei ole myöskään riittävän tiheä, jotta voitaisiin käyttää pelkkää ilmajarrutusta ja laskuvarjoa laskeuduttaessa. MSL käytti uutta suureen laskeutumistarkkuuteen pystyvää EDL-laskeutumisjärjestelmää (kiertoradalle asettuminen, laskeutuminen ja maahantulo), jonka avulla Curiosity voitiin laskea 20 × 7 km:n alueelle, toisin kuin 150 × 20 km laskeutumistarkkuutta käyttänyt Mars Exploration Roverin laskeutumisjärjestelmä. Laskeutumisoperaatio kesti seitsemän minuuttia. Seuraavassa yksinkertaistettu kuvaus laskeutumisesta, joka koostui neljästä peräkkäisestä vaiheesta.
Laskeutuminen > Ohjattu kaasukehään saapuminen

10 minuuttia ennen Marsin kaasukehään saapumista MSL:n kiertoradalle tuonut avaruusaluksen osa, joka huolehti Mars-lennon tietoliikenneyhteyksistä, virransyötöstä ja työntövoimasta, irtautui muusta aluksesta (engl. Cruise Stage Separation) ja tuhoutui myöhemmin Marsin kaasukehässä. Lennolla Curiositya avaruudessa ja kaasukehään laskeuduttaessa suojaavan suojakuoren (aeroshell) rakettimoottorit (ohjausmoottorit) käynnistyivät minuutin päästä, pysäyttivät aluksen pyörimisliikkeen ja käänsivät Marsin kaasukehään saavuttaessa alusta suojaavan suojakuoren alaosan lämpökilven oikeaan asentoon ilmajarrutusta varten. Lämpökilpi on suurin tähän asti avaruudessa käytetty, halkaisijaltaan 4,5 metriä. Siinä käytettiin samaa materiaalia (PICA — Phenolic Impregnated Carbon Ablator), jota käytettiin Stardust-komeettaluotaimen lämpökilvessä. Lämpökilpi vähensi laskeutumisnopeuden kaasukehään tulon 5,8 km/s:stä noin 470 m/s:iin, ja tässä nopeudessa voitiin jo avata laskuvarjo noin 4 minuutin päästä. 75 sekuntia kaasukehään saapumisesta lämpökilpi saavutti suurimman lämpötilansa 2 090 °C, kun kaasukehä muunsi liike-energiaa lämmöksi. Laskeutumistarkkuuteen vaikutti se, että painopisteeltään epäkeskinen suojakuori aiheutti nostetta, jonka suuntaa voitiin ohjata suojakuoren ohjausmoottoreilla ja siten muuttaa laskeutumissuuntaa. Painopisteen muutos  saavutettiin volframipainoilla, jotka sysättiin ulos suojakuoresta ennen kaasukehään saapumista.
Laskeutuminen > Laskuvarjon aukeaminen

Noin 10 kilometrin korkeudessa avautui halkaisijaltaan 15-metrinen laskuvarjo ja lämpökilpi irrotettiin noin 5 kilometrin korkeudessa. Videokamera ryhtyi kuvaamaan laskeutumista ja korkeustutka mittaamaan etäisyyttä Marsin kamarasta. Etäisyyden tietäminen oli tärkeää, jotta rajallista polttoainetta käyttävät jarruraketit osattiin käynnistää myöhemmin oikeaan aikaan.
Laskeutuminen > Jarruraketteja käyttävä laskeutuminen

Laskuvarjo ja siinä kiinni oleva Curiosityn suojakuoren yläosa (backshell) irrotettiin noin 1,1 kilometrin korkeudessa Curiositysta ja siihen yhdistetystä laskeutumisosasta. Curiosity oli kiinni 7,6 metrin pituisilla vaijereilla MSL:n laskeutumisosaan (toimii laskeuduttaessa eräänlaisena "avaruusnosturina" (sky crane), jonka nurkissa olevat hydratsiinia käyttävät jarruraketit (8 kpl) käynnistyivät ja hidastivat entisestään laskeutumista. Curiosity siirtyi varastotilasta laskeutumistilaan.
Laskeutuminen > Avaruusnostokurki

Laskeutumisosa laski Curiosityn pehmeästi, pyörät alhaalla, Marsin kamaralle  7,5 metrin korkeudessa ja jäi leijumaan paikalleen. Curiosity-kulkija tutki kahden sekunnin ajan, tunnistavatko sen pyörät olevansa tukevalla Marsin pinnalla ja laukaisi pienet räjähdyspanokset, jotka aktivoivat kaapelileikkurit, ja nämä puolestaan katkaisivat laskeutumisosaan yhdistävät kaapelit (datakaapelit ja tukikaapelit). Laskeutumisosa erkani raketteja käyttäen Curiositysta ja teki pakkolaskun turvallisen matkan päähän (vähintään 150 metriä) Curiositysta.
Avaruusnostokurki-lähestymistavasta oli myös se hyöty, että mikäli Curiosity olisi käyttänyt laskeutumisessaan omaa rakettimoottoria, olisi Curiosity vaatinut korkeat tukijalustat alleen, jotta rakettimoottori olisi ollut laskeuduttaessa riittävällä korkeudella Marsin pinnasta eikä mahdollisesti mittalaitteita vahingoittuvaa pölypilveä olisi laskeuduttaessa muodostunut. Curiosity olisi tällöin vaatinut myös laskeutumisrampin.
Löydöt

Curiosity-mönkijän kauhaan on sattunut tähän mennessä ainakin vaikeasti tulkittavia mineraaleja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
MSL:n kotisivu (JPL) (englanniksi)
MSL NASAn sivulla (englanniksi)
Ilmatieteen laitos: MSL (sisältää myös suomenkielisen MSL-infopaketin, 8 sivua, pdf-tiedosto)
Curiosityn mittalaitteet (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
NASAtelevision Youtube-kanavan videoita
MSL:n laukaisuvideo
Curiosity kesäkuussa 2011.
Curiosity (tässä vielä nimellä Mars Science Laboratory) kokovertailussa muihin Mars-kulkijoihin (Spirit/Opportunity, Mars Pathfinderin Sojourner) ja Mars-laskeutujaan Phoenix.
Video (.ogg): Curiosityn prototyypin ajotestejä.
Curiosityn kokoonpano.
Laskeutumisen vaiheet
Curiosity (alin) kiinni vaijereilla laskeutumisalustaan laskeutumisen lopussa. Taiteilijan näkemys.
Gale-kraatteri, halkaisija 154 km. Mahdollinen laskeutumispaikka Aeolis Palus merkitty ellipsillä.
Curiosityn reitti Marsissa ensimmäiset 1705 Marsin vuorokautta. Klikkaa kartta isommaksi. Curiosity ajoi tänä aikana 16.5 km.
Curisoityn paikan lähimaasto  Marsin vuorokautena 1705
Curisoityn kuvaamia Namibin dyynejä Galen kraatterissa.
Video (.ogv): NASAn kuvaus Curiosityn laskeutumisesta.
Lato

Heinälatoja Lappajärvellä.
Lato on puusta tehty rakennus, jossa säilytetään esimerkiksi heiniä, viljaa, olkia tai rehua.
Käyttö

Ladon päätarkoitus on ollut säilöä varastoja talven yli karjalle ja ihmisille. Pelloilta korjatut ja kuivatetut heinät ajettiin kesällä niittylatoon ja sitten vähitellen talven mittaan hevosreellä pihalatoon, josta ne syötettiin kotieläimille.
Ladoissa voidaan säilyttää monenlaista ainesta, josta kuiva tai kuivuva heinä on ollut ylivoimaisesti tärkein. Rehuvarastona käytetyssä ladossa säilytetään heinän lisäksi esimerkiksi olkea, ruokoa tai kerppuja eli lehtipuiden oksista tehtyä lampaiden talviruokaa. Navetan viereen pystytetyssä rehuladossa säilytetään kaikenlaista karjanruokaa, kuten heinää, kortetta, kaislaa, taarnaa ja lehdeksiä. Olkiladot olivat yleensä riihen jatkeena ja lähellä tallia. Pahnalato sijaitsi puimalan yhteydessä, ja siinä oli taittunutta ja katkeillutta olkea. Puintijätteitä säilytettiin silppuladossa eli törkyladossa, ruumenuksessa, korsussa, kumossa tai riihikumossa. Turveladossa säilytettiin turvetta eläinten kuivikkeeksi ja sammalladossa sammalta. Sysilato oli sepän töissä tarvittavan sysihiilen pieni ja tiivisseinäinen säilytyspaikka. Armeijan tarvitseman salpietarin säilytyspaikka oli salpietarilato. Kalkkilato oli poltetun kalkin säilytyspaikka ja lantalato lannan säilytypaikka. Muita käyttötarkoituksen mukaan nimettyjä latoja olivat puulato, verkkolato, nuottalato, rataslato, liiterilato, venelato ja paattilato.
Latoja on rakennettu kaikkialla niillä Euroopan alueilla, joilla heinää on täytynyt varastoida ja hirsiä on ollut käytettävissä rakentamiseen. Lato onkin luultavasti keksitty useaan kertaan eri paikoissa toisistaan riippumatta. Enimmillään Suomessa arvioidaan 1960-luvulla olleen jopa yli miljoona latoa. Yksi ladonala oli puolen hehtaarin niitty. Maatalouden viljelytekniikan muututtua viime vuosikymmeninä latojen tarve on vähentynyt. Heinät pakataan muovilla päällystettyihin isoihin pyöröpaaleihin, jotka voidaan säilyttää ulkona. Tämän takia ladot ovatkin häviämässä tai niissä säilytetään muuta tavaraa, kuten polttopuita tai koneita.
Lautarakenteisen ladon eräs käyttötarkoitus ovat olleet kesällä latotanssit. Latoja voivat käyttää nykyisin suojanaan myös luonnossa kulkijat, kuten marjastajat ja metsästäjät.
Sijainti ja rakenne

Pihalato sijaitsee joko lähellä navettaa tai jopa navetassa kiinni, heinälato yleensä pellolla tai pellon reunassa.
Ladon paikaksi valittiin pellon tai niityn keskipiste, jolloin heinän kuljetusmatka oli pienin mahdollinen. Paikan tuli olla luonnostaan kuiva, kuten kumpare. Oli hyvä, jos paikalla oli valmiiksi kiviä, joista ladolle saatiin kulmakivet.
Lato on puusta tehty ilmava laatikko, joka on tarkoitettu säilyttämään sen sisään tuotu aines kuivana ja kunnossa. Ladossa on seinät ja katto sekä lattia, jonka alta ilma kiertää vapaasti.
Perinteisen niittyladon pystyi pieni joukko miehiä rakentamaan yhdessä päivässä. Rakennuspuut saatiin viereisestä metsästä. Katto voitiin valmistaa esimerkiksi ruo’osta, rukiinkorsista, kuusenkuoresta tai suoriksi prässätyistä koivuntuohilevyistä, joiden päälle aseteltiin painoiksi malkoja ja joskus kiviä. Katto voitiin tehdä myös haljaksista eli halkaistusta puusta tai kouruiksi veistetystä puusta. Päreistä tehty katto piti uusia 30 vuoden välein. Uusissa lautaladoissa on teollisesti valmistettu katto, joka on peltiä, savesta poltettua kattotiiltä tai pikipintaista kattohuopaa.
Muodoltaan ladon katto on yleensä kaksilappeinen harjakatto. Itäisessä Suomessa rakennettiin myös yksilappeisia pulpettikattoja. Kattorakenteita on ollut useita erilaisia.
Ladon lattia rakennettiin kulmakivien, välikivien ja aluskivien päälle. Alinna olivat pohjahirret, joiden päälle lattia ladottiin. Ladon alle syntyi alipaine, joka kuivatti rakennusta ja heinää. Lattiapuita ei tarvinnut kiinnittää paikoilleen. Ladossa saattoi olla loiva ajosilta, jota pitkin heinä ajettiin latoon hevosella tai traktorilla. Ovia oli monenlaisia.
Ladon seinät olivat vaakasuuntaan aseteltuja hirsiä tai pystysuuntaisesti aseteltuja lautoja. Seinät saattoivat olla suoria tai ylöspäin leveneviä. Ladon etupäätyyn rakennettiin joskus lippa. Ladossa ei ole ikkunoita eikä lämmitystä.
Suomalaisia latotyyppejä rakenteen mukaan

Kaikkein pienin lato on pikkulato, perusmitoiltaan alle 2 × 3 metriä.
Yksiaukkoinen niittylato on pohjapinta-alaltaan noin 3 × 5 metriä, isoimmillaan 5 × 7 metriä.
Korpilato rakennettiin nopeasti ja hienostelematta syrjäiseen paikkaan eli korpeen.
Vinoseinäistä latoa kutsutaan myös noppaladoksi. Seinien ylöspäin levenevä muoto on heinän säilytyksen kannalta edullista, sillä tällaiseen latoon ei jää kuollutta tilaa ja myös puutavaraa tarvitaan suhteellisen vähän.
Läpiajettava lato on lato, jossa on kaksi niittylatoa vastakkain ja niiden välissä välikkö.
Tulva-alueille rakennettiin pylväslatoja, joiden lattiat olivat pylväiden kannattelemina toista metriä maanpinnan yläpuolella.
Silmäpuoliladoksi kutsutaan pitkähköä latoa, jonka ovi on päädyn reunassa eikä keskellä.
Liiterilato on hongasta neliöön rakennettu monitoimilato, jollaisia löytyy Rovaniemen seudulta.
Iso-ovinen laudasta rakennettu heinä- tai olkilato on suuli, ja sitä suurempi kartanoiden heinälato on makasiinilato.
Kaarilato on Suomessa harvinainen amerikkalaistyyppinen lato, jonka katto on kaareva.
Pyöröpaalilato on uudenaikainen lato, jonka katto perustuu teollisesti valmistettuihin kattoristikoihin. Tyyppi on syntynyt siitä, kun nurmirehua on alettu korjata pyöröpaaleihin.
Jotkin latotyypit ovat jo kadonneet, mutta suomalaisessa maisemassa näkyy yhä muun muassa pikkulatoja, niittylatoja, noppamaisia luhtalatoja, silmäpuolilatoja, läpiajettavia ja parilatoja, pylväslatoja, suuleja, kaarilatoja, makasiinilatoja ja pyöröpaalilatoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lato Wikimedia Commonsissa
Turvelato Ypäjällä.
Nuottalato Teiskon Kirkkojärvellä.
Suomalainen heinälato: pärekaton päälle asennettu peltikatto, oven yläpuolella erillinen heinäluukku. Heinäseipäät varastoituna räystään alle.
Pellolle rakennettu vinoseinäinen heinälato Lappajärvellä.
Kaarankajärvi

| Kaarankajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Kuortane
Koordinaatit:  62°49′09″N, 23°41′28″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Lapuanjoen vesistö (44)
Järvinumero:  44.043.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  133,9 m 
Rantaviiva:  11,42 km 
Pinta-ala:  2,04 km² 
 fiKaarankajärvi 
Kaarankajärvi on pitkänkapea järvi Kuortaneella Etelä-Pohjanmaalla. Sen pinta-ala on kaksi neliökilometriä. Etäisyys Seinäjoelta on 43 kilometriä itään.