stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Laulu punaisesta rubiinista

| Laulu punaisesta rubiinista> Sangen om den røde rubin |
| --- | --- |
 Ensimmäisen suomenkielisen laitoksen kansi.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Agnar Mykle
Kieli:  norja
Genre:  eroottinen kirjallisuus
Kustantaja:  Gyldendal Norsk Forlag
Julkaistu:  1956
Suomennos
Suomentaja:  Olli Nuorto (1957) Marja-Leena Taanila (1975)
Kansitaiteilija:  Marianne Runeberg
Kustantaja:  A-kirjat
Julkaistu:  1957
Sivumäärä:  476
ISBN:  951-643-466-5 (1995)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Laulu punaisesta rubiinista on Agnar Myklen kirjoittama ja Caius Kajannin kustantama eroottinen kirja, jonka koko suomenkielinen painos määrättiin tuhottavaksi vuonna 1959. Kirjoja poltettiin Rauma-Repolan höyryvoimalaitoksen uunissa 5 002 kappaletta. Teoksia kuitenkin säästyi 800 kappaletta, jotka sotainvalidien yhdistys myi eteenpäin ovelta ovelle.
Kohu Norjassa

Norjalainen Agnar Mykle kirjoitti Laulu punaisesta rubiinista (Sangen om den røde rubin) -teoksen vuonna 1956. Kirja käsittelee 1930-luvun opiskelijanuorisoa, ja päähenkilö on Ask Burlefot. Sen julkaisi Norjassa Gyldendal, joka on Pohjoismaiden suurin ja vanhin kustannusliike. Kirja takavarikoitiin maassa, koska Myklen väitettiin kirjoittavan kauppakorkeakoulun kollegoiden seksisuhteista.
Oslon raastuvanoikeudessa kirjailija ja julkaisija saivat vapauttavan päätöksen 11. lokakuuta 1957, mutta takavarikko pysyi voimassa. Asia eteni Norjan korkeimpaan oikeuteen, jossa myös takavarikko kumottiin toukokuussa 1958.
Takavarikko Suomessa

Suomeksi romaanin käänsi Olli Nuorto, mutta kustantaja ei ollut tyytyväinen tulokseen. Kajanti sanoi esimerkkinä käännöksessä olevan sata sivua enemmän tekstiä kuin muissa pohjoismaisissa käännöksissä. Myöhempää painosta varten hän käännättikin sen uudestaan. Suomessa lehdet seurasivat Oslossa tapahtunutta kohua ja takavarikkoa, koska tiedettiin, että pieni kustantamo julkaisisi kirjan suomeksi. Helsingin yliopiston uskonnonfilosofian professori Yrjö J. E. Alanen kirjoitti Kotimaa-lehteen 4. lokakuuta 1957 julkaistun artikkelin ”Kirjallinen saasta”, jossa hän vaati Suomen viranomaisia ryhtymään toimiin kirjan levittämisen estämiseksi. Myös oikeusministeriön hallitusneuvos Olavi Merimaa, jolle painovapausasiat kuuluivat, piti teosta monilta osin epäsiveellisenä.
Oikeusministeri J. O. Söderhjelmin luona kävi lähetystöjä vaatimassa kirjan takavarikoimista. Söderhjelm kutsui koolle vuonna 1957 perustetun ”Epäsiveellisen kirjallisuuden vastustamisen valvontalautakunnan”. Lautakunnan jäseninä oli neljä juristia ja yksi journalisti. Lautakunnan ainoa journalistijäsen, päätoimittaja Gunnar Henriksson ei hyväksynyt kaunokirjallisen teoksen takavarikkoa. Koska päätös ei ollut yksimielinen, ei Söderhjelm katsonut sen sitovan häntä eikä pannut takavarikkoa täytäntöön. Söderhjelmin päätöksestä tiedotettiin suurimmissa sanomalehdissä 8. lokakuuta 1957. Silloinen opetusministeri Kerttu Saalasti lausui voimakkaan paheksuntansa valvontalautakunnan päätöksestä ja kääntyi oikeuskansleri Olavi Hongan puoleen, joka luki teoksen ja vakuuttui siitä, että kirja oli takavarikoitava. Oikeusministeriön silloinen hallitussihteeri Kai Korte kertoi muistelmissaan Hongan vaatineen varsin kiihtyneenä Söderhjelmiä tekemään takavarikkopäätöksen ja uhanneen tätä muussa tapauksessa jopa valtakunnanoikeudella. Söderhjelm ei kuitenkaan muuttanut kantaansa.
Takavarikkopäätös saatiin kuitenkin aikaan hallituksen iltakoulussa 15. lokakuuta 1957, kun oikeusministeri Söderhjelm oli matkustanut Kansainvälisen työjärjestön (ILO) konferenssiin Geneveen. Oikeuskansleri Honka, joka virkansa puolesta osallistui hallituksen iltakouluun, järjesti Myklen romaanin takavarikoimisen hallituksen tärkeimmäksi käsiteltäväksi asiaksi. Virkaatekevänä oikeusministerinä toiminut sisäministeri Teuvo Aura teki päätöksen takavarikoinnista. Poliisit lähetettiin takavarikoimaan kirjat kaupoista ja kirjapainosta. Kajantille jäi kuitenkin 800 kirjaa. Hän myi ne myöhemmin Helsingin Sotainvalidipiirille, joka myi ne eteenpäin ovelta ovelle.
Myös ruotsinkielisen käännöksen takavarikoimisesta käytiin Suomessa oikeutta. Kirjakauppiaat vapautettiin syytteistä ja korvauksista, mutta Ruotsista tuodut kirjat määrättiin valtiolle menetetyiksi ja hävitettäviksi.
Oikeudenkäynti

Samana päivänä kun oikeudenkäynti alkoi, 21. lokakuuta 1957, Helsingin Sanomissa julkaistiin 21 henkilön allekirjoittama julkilausuma, jossa puollettiin takavarikkoa. Allekirjoittajissa oli muun muassa kolme silloista tai tulevaa piispaa: Ilmari Salomies, Martti Simojoki ja Mikko Juva. Helsingin raastuvanoikeus vahvisti takavarikon kahdella äänellä yhtä vastaan. Korkein oikeus vahvisti takavarikon äänestyksen jälkeen vuonna 1959. Kustantaja tuomittiin myös joko kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen tai 50 000 markan sakkoihin sekä maksamaan valtiolle korvausta rikollisen toiminnan tuottamasta hyödystä 949 000 markkaa. Myös Myklen toinen suomennettu teos Silmukka kuun sirppiin (Lasso rundt fru Luna, 1954) tuomittiin takavarikoitavaksi, mutta teoksia ei jäänyt jäljelle takavarikoitavaksi, koska painos oli pieni.
Raumalla Länsi-Suomen kirjapainossa painetut kirjat poltettiin Rauma-Repolan höyryvoimalaitoksen uunissa poliisivalvonnan alla. Kaiken kaikkiaan 5 002 jäljellä ollutta kirjaa tuhottiin polttamalla. Polttamiseen meni aikaa yhdeksän tuntia.
Caius Kajannin kustantamo Ammattikirjat Oy toimi vuosina 1955–1959. Se meni konkurssiin, koska hän kieltäytyi maksamasta hänelle määrättyjä korvauksia. Kustantamo ehti toimintansa aikana kustantaa 70–80 kirjaa. Hänellä oli muun muassa oikeudet Henry Millerin teoksiin Suomessa. Hän joutui luopumaan niiden julkaisusta uuden oikeudenkäynnin pelossa, koska niissä oli epäsiveellistä sisältöä. Kajanti julkaisi Myklen kirjan Laulu punaisesta rubiinista myöhemmin uudestaan. Hän kävi ennen sitä kysymässä varmistuksen oikeusministeri Aarre Simoselta, joka sanoi: ”Niin kauan kuin minä olen tässä maassa oikeusministerinä, kirjoja ei takavarikoida, sen kun otatte.” Oikeuden päätöstä ei kuitenkaan ole koskaan kumottu.
Lapin yliopiston julkisoikeuden professori Ilkka Saraviita on katsonut, että teoksen Laulu punaisesta rubiinista ensimmäisestä painoksesta säilyneiden kappaleiden takavarikointi olisi tiukan laintulkinnan nojalla yhä mahdollista. Toisaalta se olisi vastoin nykyistä perustuslakia, koska aikuisia koskeva epäsiveellinen julkaisu ei enää ole rangaistava. Uusien painosten lainmukaisuus arvioidaan kulloinkin erikseen julkaisuhetkellä voimassa olevan lainsäädännön mukaan. Laki epäsiveellisten julkaisujen levittämisen ehkäisemisestä, johon Myklen romaanin takavarikointi oli perustunut, kumottiin rikoslain kokonaisuudistuksen yhteydessä vuonna 1998, ja samalla lakkautettiin epäsiveellisten julkaisujen valvontalautakunta. Nykyisin Suomessa voidaan kirjoja määrätä takavarikoitavaksi, jos niiden sisältö on rikoslain vastainen. Tällöin voisi olla kyseessä esimerkiksi kunnianloukkaus tai yksityiselämää loukkaava tiedon levittäminen.
Suomeksi julkaistut laitokset

Laulu punaisesta rubiinista.  Suomentanut Olli Nuorto. Helsinki:  A-kirjat, 1957.
Laulu punaisesta rubiinista.  Suomentanut Olli Nuorto. Stockholm:  Wadstens, 1958.
Laulu punaisesta rubiinista.  Suomentanut Marja-Leena Taanila. Helsinki:  A-kirjat, 1970.
Laulu punaisesta rubiinista.  Suomentanut Olli Nuorto. Helsinki:  Suuri suomalainen kirjakerho, 1995.  ISBN 951-643-466-5
Aiheesta muualla

Mykle: "Laulu punaisesta rubiinista" (1996) Onko kaunosieluista kyborgeiksi? -blogi. 17.1.2012. Viitattu 21.6.2019. (Rajattu katselu)
Rinnat ja rubiinit Sininen kirjahylly – Apu / Image -blogit. 11.2.2014. Viitattu 21.6.2019.
Oikeudenkäyntiä Helsingin raastuvanoikeudessa helmikuussa 1958.
Laulusirkku

| Laulusirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Laulusirkut Melospiza
Laji::  melodia
Kaksiosainen nimi
 Melospiza melodia  (A. Wilson, 1810) 

Katso myös
   Laulusirkku Wikispeciesissä   Laulusirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Laulusirkku (Melospiza melodia) on pohjoisamerikkalainen sirkkulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 14 cm, vaihteluväli 12–17 cm, siipien kärkiväli 18–24 cm ja paino 12–53 g. Lajin normaalipaino on noin 16–20 g, äärimmäisen painavat yksilöt ovat muuttomatkaa varten itsensä rasvaa täyteen keränneitä suurimman alalajin koiraita, jotka ovat hieman naaraita suurempia. Lajista tunnetaan nykyisin 24 alalajia, joten ulkonäön vaihtelu voi olla suurta.
Puvultaan tyypillinen sirkku: Yläpuolelta punaruskean ja harmaan kirjava, vatsa valkoinen, rinta tummien pitkittäisjuovien kirjavoima, voimakas vaalea silmäkulmanjuova sekä tumma kurkkujuova ja vaalea poskijuova. Pyrstö on pitkähkö, pyöreäpäinen. Sukupuolet ovat saman väriset.
Laulusirkku on Amerikan yleisimpiä laululintuja, koiras laulaa lähes ympäri vuorokauden, toisinaan yölläkin. Laulu on melodista ja sama koiras voi laulaa usealla eri tavalla. Se oppii laulutapansa naapurustossa laulavilta koirailta. Laulun muoto vaihtelee esiintymisalueen eri osissa, ja eri populaatiot voidaan tunnistaa laulutyypistä. On havaittu, että naaraat suosivat sellaisia koiraita, jotka laulavat niille tutulla tavalla.
Esiintyminen

Laulusirkku on levittäytynyt pääosaan Pohjois-Amerikkaa Etelä-Alaskasta ja Aleuteilta aina Meksikon rajoille saakka. Keskellä Meksikoa lajilla on erillinen esiintymä noin 1500 kilometriä päälevinneisyysalueen eteläreunasta. Pohjoiset populaatiot ovat muuttolintuja, eteläiset paikkalintuja. Pohjoiset muuttajat talvehtivat Yhdysvaltain eteläosissa ja Meksikossa, missä on myös oma paikallinen populaatio. Muuttomatkallaan laji toisinaan harhautuu Eurooppaan, erityisesti Britteinsaarille ja Norjaan. Suomessa lajia ei ole tavattu.
Elinympäristö

Pensaikkoiset avomaat, puutarhat, pensasaidat, monenlaiset tiheiköt. Pesii mielellään lähellä vesistöä. Esiintyy sekä alavilla mailla että vuoristossa.
Lisääntyminen

Koiras puolustaa tehokkaasti noin 0,4 hehtaarin suuruista reviiriään. Laji on sosiaalinen mutta yksiavioinen. Pesä voi olla joko maassa, pensaassa tai joskus jopa matalalla puussa. Munia on 3–6. Naaras hautoo 10–14 päivää. Molemmat emot hoitavat poikasia, jotka jättävät pesän 7–14 päivän ikäisinä.
Ravinto

Pääravintona ovat erilaiset siemenet. Kesäaikaan syö pääasiassa hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Siemenravinnon osuus kaikesta ravinnosta on 2/3.
Legba

Legba-alttari Länsi-Afrikassa.
Legba on Länsi-Afrikan Dahomeyn mytologiassa taivaallinen kujeilijajumala, jolta ihmiskunta on oppinut ennustuksen ja oraakkeleiden tulkinnan taidot. Legban pyhä eläin on koira, joka toimii hänen sanansaattajanaan.
Legba on häirikkö, joka rikkoo harmonian ja kylvää sekasortoa, mutta häntä ei pidetä pahana, vaan muutoksen airuena. Kuten kujeilijoilla usein, on myös Legballa ennustamisen lahja. Häntä kutsutaan lisäksi kielitaituriksi, sillä hän kääntää ihmisille ylijumala Mawun muutoin käsittämättömät viestit.
Legba on fon-panteonin pienemmistä jumalista merkittävimpiä. Legba oli nuorin Mawu-Lisan 12 lapsesta. Kun he jakoivat maailmankaikkeuden jälkeläistensä kesken, Legballe ei jäänyt jäljelle mitään. He antoivat Legballe sanansaattajan roolin hänen sisarustensa ja vanhempiensa välillä. Viestintä on siis Legban toimiala. Mitään ei tapahdu hänen tietämättään. Tärkeää on, että Legba välittää ihmisten toiveet ja halut Vodunille.
Ihmiset uhraavat Legballe ja pelkäävät, että jos hän ei saa vaatimiaan uhreja, hän voi estää Vodunia kuulemasta heidän pyyntöjään. Ihmiset eivät myöskään luota Legbaan, ja he saattavat pitää häntä vastuullisena elämän onnettomuuksista. He luonnehtivat häntä myös huijariksi. Legba on kuitenkin tärkeä henkilö määritettäessä ihmisten omaisuuksia, jotka yleensä voivat lähestyä Mawu-Lisaa vain hänen kauttaan.
Robert LeGendre

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Robert LeGendre vuonna 1919. |  Robert LeGendre vuonna 1919. |  Robert LeGendre vuonna 1919. |  |
Maa:  Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Pariisi 1924 | viisiottelu |  |
Robert Lucien Pierre ”Bob” LeGendre (7. tammikuuta 1898 Lewiston, Maine – 21. tammikuuta 1931 Brooklyn, New York) oli yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka kilpaili moniotteluissa ja pituushypyssä. Newark Athletics Clubia edustanut LeGendre oli 190 senttimetriä pitkä ja painoi 88 kilogrammaa.
LeGendre sijoittui neljänneksi viisiottelussa vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä. Hän epäonnistui Yhdysvaltain pituushypyn karsinnassa vuoden 1924 kesäolympialaisiin, joten hän osallistui Pariisissa vain viisiotteluun. Hän hyppäsi viisiottelun pituushypyssä uuden maailmanennätyksen 776 senttimetriä, joka oli 32 senttimetriä parempi kuin olympialaisten pituushyppykilpailun voittaneen William DeHart Hubbardin voittotulos. Tuo tulos riitti kuitenkin vain pronssimitaliin viisiottelussa.
LeGendre teki uransa jälkeen Hollywoodiin näyttelijäsopimuksen, mutta hän ei ikinä esiintynyt yhdessäkään elokuvassa. Sen sijaan hän ryhtyi hammaslääkäriksi. LeGendre kuoli vain 33-vuotiaana vuonna 1931.
Lavian yhteiskoulu

Lavian yhteiskoulu oli Laviassa vuosina 1917–1974 toiminut yksityinen oppikoulu. Koulun omisti Lavian yhteiskoulun kannatusyhdistys.
Lavian yhteiskoulun perusti 1917 opettaja Johannes Aaltonen, joka toimi koulun ensimmäisenä johtajana. Tammikuussa 1920 virallisen perustamisluvan saanut Lavian yhteiskoulu aloitti toimintansa viisiluokkaisena ja sai oikeuden antaa keskikoulutodistuksia 1922. Koulu muutettiin neliluokkaiseksi 1932 ja palautettiin uudelleen viisiluokkaiseksi 1955. Koulu sai luvan laajentua 8-luokkaiseksi 1958  ja koulu sai ylioppilastutkinto-oikeuden 1959. Lavian yhteiskoulu toimi aluksi Rankosen talossa. Syksyllä 1919 koulu siirtyi sitten vuonna 1908 valmistuneeseen Oy Suomelan taloon, joka tuli koulun pysyväksi toimipaikaksi. Koulua laajennettiin lisärakennuksilla 1956 ja 1966.
Koulun toimintaa jatkoivat vuoden 1974 jälkeen Lavian, Kiikoisten ja Suodennniemen kuntien peruskoulun yläaste ja Lavian lukio. Lavian lukio lakkautettiin 2015.
Koulun rehtorit

1919–1929 Juho Lähteenmäki
1929–1936 Veikko Parikka
1936–1948 Eero Paromaa
1948–1959 Otto Virta
1959–1974 Sakari Huhtamäki
Kirjallisuutta

Lavian yhteiskoulu 1917-1947; toim. Eero Paromaa. Vammala 1947
Lavian yhteiskoulu 1917-1967; toim. Sakari Huhtamäki. Vammala 1967
Raimo Seppälä : Lavian yhteiskoulu, Lavian lukio, Suomelan koulu 1917-1992. Lavian kunta, Lavia 1992 ISBN 952-90-3800-3
Lawhill

Nelimastoparkki Lawhill
Lawhill (kutsuttiin myös lempinimellä Lucky Lawhill) oli suomalainen Gustaf Eriksonin varustamon nelimastoinen teräsparkki joka oli rakennettu 1892. Parkki oli Eriksonin omistuksessa 1917-1942. Se takavarikoitiin toisen maailmansodan aikana Etelä-Afrikassa 1941 ja julistettiin sotasaaliiksi 1942.
Lawhllin oli rakentanut W.B. Thompson & Co Dundeessa Skotlannissa vuonna 1892 dundeelaiselle kapteeni Charles Barrielle Itä-Intian juuttiliikenteeseen. Laivan vetoisuus oli 2 816 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 4 700 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 101,81 metriä, leveys 13,64 metriä ja syväys 7,44 metriä. Ahvenanmaalle Lawhill ostettiin Charles Barrie & Son-varustamolta vuonna 1914. Ensimmäisen maailmansodan aikana se oli Ranskan hallituksen takavarikoimana 1918. Laiva toimi myös koululaivana ja se kuljetti pääasiassa vehnälasteja Australiasta Eurooppaan sekä myös salpietaria, koksia ja puutavaraa. Lokakuussa 1932 Lawhill törmäsi yhteen puolalaisen hiililastissa olleen höyrylaiva Njemen kanssa Skagerrakissa jolloin höyrylaiva upposi ja Lawhillin keula vaurioitui. Ruotsalainen moottorilaiva Kronprinsessan Margareta pelasti puolalaislaivan miehistön ja hinasi Lawhillin korjattavaksi.
Etelä-Afrikan hallitus takavarikoi Lawhillin vuonna 1941 ja se julistettiin sotasaaliiksi 1942. Sodan aikana Lawhill liikennöi Etelä-Afrikan ja Australian välillä. Vuonna 1947 laiva myytiin kapteeni G. V. Webbille Kapkaupunkiin ja siitä tehtiin koululaiva. Vuonna 1948 laiva myytiin Marcio da Silva Jr:lle Lourenço Marquesiin silloiseen Portugalin Itä-Afrikkaan (nykyinen Mosambik). Laiva oli sitten kuuden vuoden ajan Lourenço Marquesin satamassa. Se romutettiin vuonna 1959. Lawhillin sisarlaiva oli vuonna 1891 rakennettu nelimastoparkki Garthpool, entinen Juteopolis.
Kirjallisuutta

Lokikirja : nelimastoparkki Lawhillin matkassa 1929-1931 ; teksti ja valokuvat Osmo I. Lehmuskallio. Kansanelämän kuvauksia 27. Suomalaisen kirjallisuuden seura, Helsinki 1986 ISBN 9517174470
Björn Ekblom : Galjonsfiguren. Abacus, Mariehamn 1993 ISBN 9519659765
Aiheesta muualla

Lawhillin pienoismalli Erikson's Capital Ab:n toimistossa Maarianhaminassa
Benjamin Laustiola

| Benjamin Laustiola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. huhtikuuta 1971 (ikä 53) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, kolumnisti, kirjailija
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Benny, Beni
Aktiivisena:  1994–
Merkittävät roolit:  Fredrik Sundelius Hovimäki  Bertil Mikset sä soita?
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
Elonet
Benjamin Erland Laustiola (s. 19. huhtikuuta 1971 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, kolumnisti ja kirjailija.
Elämä ja ura

Benjamin Laustiola opiskeli teatteritaiteita Suomen teatterikorkeakoulussa vuosina 1991–1995, minkä jälkeen hän on työskennellyt vapaana taiteilijana. Hän on näytellyt monissa teattereissa, kuten Lilla Teaternissa Helsingissä, Totalteatretissa Norjassa, Ruotsissa Tukholman Finska Teaternissa ja Växjon Regionteaterissa, sekä toiminut käsikirjoittajana.
Laustiola on toiminut kolumnistina ruotsinkieliselle Hufvudstadsbladet-sanomalehdelle julkistaessaan sinne omia taksiaiheisia kirjoituksia. Vuonna 2011 hän julkaisi kirjoituksista pakinakokoelman nimeltä Lindgren-Taxichaufför. Laustiolalla on omakohtaista kokemusta taksinkuljettajan työstä. Laustiola on lisäksi kirjoittanut rikos- ja jännitysromaaneja. Hänen rikosromaanien aiheina ovat muun muassa prostituutio, pornografia ja uhkapelit.
Laustiola on näytellyt muun muassa tunnetuissa nuorten draamasarjassa Mikset sä soita? ja epookkidraamassa Hovimäki. Åke Lindmanin sotakuvauksessa Etulinjan edessä hän näytteli Mangsia.
Taiteellisen uransa ohella Laustiola on pelannut käsipalloa mestaruussarjassa. Joulukuussa 2002 hänelle syntyi esikoistytär.
Filmografia

| Elokuva> Vuosi | Elokuva | Elokuva> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2004 | Etulinjan edessä | Mangs |
Televisiosarjat
| Vuosi | Sarja | Rooli |
| 1994 | Mikset sä soita? | Bertil |
| 2000-2002 | Hovimäki | Fredrik Sundelius |
| 2002 | Stackars Tom | Timo |
| 2003 | Operation Stella Polaris | vartija |
Aiheesta muualla

Laustiolan vierailu Yleisradion Aamu-tv:ssä 11.11.2011
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Henkilöt:  Elonet  Yle
Mara Lee

Mara Lee (2011).
Mara Lee (s. 1972) on tukholmalainen kirjailija. Hän toimii opettajana Biskops-Arnön kirjailijakoulussa, Uumajan taidekorkeakoulussa ja Konstfackissa Tukholmassa.
Kahden runoteoksen, proosalyyrisen Komin ja Hennes vårdin, jälkeen hän kirjoitti esikoisromaaninsa Ladies, jonka on kääntänyt suomeksi Laura Jänisniemi. Toinen romaani, Salome, ilmestyi 2011.
Teokset

Kom, 2000
Hennes vård, 2004
Ladies,suomeksi Laura Jänisniemi, Tammi 2008 (alkuteos Ladies, 2007)
Salome, 2011
Future perfect  2014
När Andra Skriver: Skrivande som motstånd, ansvar och tid 2014 (väitöskirja)
Kärleken och hatet 2018
Främlingsfigurer 2021
Runoja suomeksi teoksessa Tämä ei ole fiktiota : 18 pohjoismaista nykyrunoilijaa, Helsinki : Teos, 2007 ISBN 978-951-851-133-8
Gertrud von Le Fort

| Gertrud von Le Fort |
| --- | --- |
 Gertrud von Le Fort
Henkilötiedot
Syntynyt: 1876 Minden, Saksa
Kuollut: 1971 (94–95 vuotta) Obertsdorf, Länsi-Saksa
Kansalaisuus:  Saksa
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Gertrud von Stark ja Petrea Vallerin 
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa
Aiheesta muualla
www.gertrud-von-le-fort-gesellschaft.de
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gertrud von Le Fort (1876 Minden, Saksa – 1971 Obertsdorf, Länsi-Saksa) oli saksalainen kirjailija. Le Fort kääntyi katoliseksi ja aloitti sen jälkeen kirjailijanuransa. Tuotannossa keskeisiä ovat uskonnolliset teemat, joista yksi on naisen rooli laupeudensisarena, kuten teoksessa Die ewige Frau (1934).
Suomennettu tuotanto

Le Fortin runoja on julkaistu suomeksi antologioissa:
Suurempi kuin sydämeni: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa , toim. ja suom. Anna-Maija Raittila, Helsinki: Kirjapaja 1982 ISBN 951-621-339-1
Kuka olet sinä, maailma
Minä viskaan pois äärellisen
Mutta kun kätketty leimahtaa ilmoille
Ristiltäoton juhla
Sinulla on viitta purppuralangoista: hymni kirkolle
Lähteenkirkas hiljaisuus: uskonnollista runoutta 1900-luvun Euroopassa , suom. ja toim. Anna-Maija Raittila, Helsinki: Kirjapaja 1983 ISBN 951-621-403-7
Herra, sinusta minä uneksin
Ja katso, sinun lakisi ääni
Mutta piikeistäsi lähtee vielä voimaa
Tahdon laulaa Glooriaa
Te Deum
Lisäksi runoja on antologioissa:
Elämänuskon kirja, toimittanut Sanna Jaatinen, Helsinki: WSOY 1996 ISBN 951-0-21196-6
Yhdestoista "Hyvää yötä!": hetki lepoa kunnes nukutte, toim. Martti Qvist, Hämeenlinna: Karisto 1959.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gertrud von Le Fort Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  ADK  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Lavastettu kuolema

Lavastettu kuolema on pila tai huijaus, jossa henkilö lavastaa oman kuolemansa tai teeskentelee muille olevansa kuollut. Jossain tapauksissa kuolemansa lavastaneet henkilöt hankkivat kyseenalaisin keinoin uuden henkilöllisyyden. Muita yleisiä keinoja välttää kiinnijäämistä ovat salanimien käyttö ja ulkonäön huomattava muuttaminen. Joissain tapauksissa henkilön läheiset tietävät ja jopa auttavat huijauksessa. Syitä kuoleman lavastamiselle voivat olla taloudelliset vaikeudet, omien rikoksien seuraamukset ja huoli omasta turvallisuudesta.
Suomen rikoslaissa ei ole käsitelty huijauksena pidettävää kuoleman lavastamista rikoksena. Vaikkei kuoleman lavastus lähtökohtaisesti ole rikos, voi siihen liittyä rikoksia, kuten veropetos.
Joidenkin kuuluisien henkilöiden kuolemia on salaliittoteorioissa väitetty lavastetuiksi.
Kuuluisia tapauksia

Brittiläinen työväenpuoluetta edustanut parlamentin jäsen ja entinen ministeri John Stonehouse lavasti vuonna 1974 itselleen hukkumiskuoleman Floridassa Yhdysvalloissa ja siirtyi elämään väärällä henkilöllisyydellä Australiaan, sillä häntä uhkasivat petossyytteet kotimaassa. Hän kuitenkin paljastui kuukauden kuluttua ja hänet pidätettiin.
Suomalainen laulaja Salomon lavasti hukuttautumisitsemurhan vauhdittaakseen levymyyntiään.
Brittiläinen John Darwin katosi 21. maaliskuuta 2002 ollessaan melomassa kanootilla. Darwin ilmestyi yllättäen joulukuussa 2007 lontoolaiselle poliisiasemalle ja väitti, ettei muista mitään. Poliisille selvisi, että Darwin oli vaimonsa Annen kanssa lavastanut kuolemansa 250 000 punnan (yli 300 000 euron) henkivakuutusrahojen vuoksi. Darwinit saivat heinäkuussa 2008 vankeustuomiot: John 6 vuotta 3 kuukautta ja Anne 6 vuotta 6 kuukautta.