Minas Geraes
Taustaa

Vuoden 1889 vallankumouksen jälkeen Brasilian laivasto taantui ja 1900-luvun alussa se oli kehityksellisesti jäljessä kilpakumppaneitaan Argentiinaa ja Chileä. Ainoat verrattain uudet brasilialaisalukset, joiden paino ylitti 3 000 tonnia, olivat kaksi risteilijää ja kaksi Deodoro-luokan rannikkopanssarilaivaa.
Kahvin ja kumin kasvava kysyntä 1900-luvun alussa toivat Brasilialle tuloja, joista osa käytettiin laivaston uudelleenvarusteluun. Brasilian kongressi hyväksyi lokakuussa 1904 esityksen 28 uuden laivan rakentamiseksi. Näihin aluksiin lukeutui muun muassa kolme taistelulaivaa ja kolme panssaroitua risteilijää sekä niiden lisäksi torpedovenehävittäjiä ja sukellusveneitä. Taistelulaivojen suunnittelussa otettiin vaikutteita Norjan laivastonrannikkopanssarilaivasta KNM Norgesta ja Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Triumphista. Alusten oli tarkoitus saavuttaa 35 km/h huippunopeus sekä kantaa 12 tykkiä, jotka oli kiinnitetty kuuteen eri tykkitorniin, ja niitä oli suunniteltu suojaavan kyljistä 23 senttimetrin, kannelta 3,8 sentin paksuinen panssari.
Taistelulaivat tilattiin brittiläiseltä Armstrong Whitworthilta, joka puolestaan käytti alihankkijana Vickersiä. Pian aloittamisensa jälkeen rakennustyöt kuitenkin keskeytettiin HMS Dreadnoughtin vesillelaskun seurauksena. Dreadnought-sotalaivatyyppi teki kaikista aikaisemmista taistelulaivoista vanhentuneita. Tämän vuoksi Brasilian tilaamat taistelulaivatkin palautettiin suunnittelupöydälle, vaikka joitakin jo valmiina olleita osia, kuten panssaria, hyödynnettiin jatkossakin kustannussyistä. Uusien suunnitelmien pohjalta luotiin toinen sopimus helmikuussa 1907. Tällä kertaa aikeena oli rakentaa dreadnought-tyypin aluksia, joissa olisi kaksitoista 304,8 mm:n tykkiä. Alukset tulisivat olemaan raskaammin aseistettuja kuin yksikään toinen sillä hetkellä vesillä ollut, ja niiden huippunopeus tulisi olemaan 39km/h. Suunnitelmissa tapahtuneista muutoksista johtuen alukset tulisivat maksamaan paljon enemmän kuin aiemmin rakenteilla olleet, joten vain kahden valmistus saatettiin aloittaa välittömästi.
Tieto kahdesta rakenteilla olevasta dreadnoughtista otettiin järkytyksellä vastaan Brasilian naapurimaissa, varsinkin Argentiinassa. Teoksen Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921 mukaan ne "päihittivät laadullisesti koko Argentiinan laivaston". Brasilian dreadnoughtit aiheuttivat pienimuotoisen merivoimien kilpavarustelun Etelä-Amerikassa. Chile tilasi taistelulaivat Almirante Latorre ja Almirante Cochrane Britannialta, kun taas Argentiina tilasi taistelulaivat ARA Rivadavia ja ARA Moreno Yhdysvalloilta.
Brittiläisissä ja saksalaisissa alan lehdissä pohdittiin, toimiko Brasilia vain välikätenä isomman maan merivoimille ja aikoiko se luovuttaa alukset tälle niiden valmistuttua. Näitä epäilyksiä käsitteli myös The New York Times (1. elokuuta 1908):
»Huhun mukaan kolme sotalaivaa... jotka tilattiin [Britannialta] kaksi vuotta sitten, lasketaan vesille Englannin rannikolla vain, jotta ne voisivat liehuttaa Saksan lippua. On väitetty, että nämä alukset, joiden nimet ovat Sao Paulo, Minas Geras ja Rio de Janeiro ja jotka kaikki valmistuvat ensi syksynä, tullaan välittämään eteenpäin Saksan hallitukselle 30 miljoonan dollarin hintaa vastaan.»
»On syytä muistaa, että kun alukset tilattiin... heräsi monia kysymyksiä niiden kohtalosta, sillä merivoimien asiantuntijat eivät kyenneet ymmärtämään, mihin sellainen toisluokkainen valtio kuin Brasilia saattoi tarvita moisia mahtavia sotakoneita, jotka edustivat viimeisintä kehitysvaihetta sekä sotalaivojen rakennuksessa että aseistuksessa. Samaan aikaan huhuttiin myös, että laivoja oltiin rakentamassa Japanille, jolla oli salainen sopimus Brasilian kanssa. Tästä teoriasta tosin luovuttiin pikaisesti sen tosiseikan vuoksi, etteivät näiden kahden valtion välit ole olleet kovinkaan sydämelliset johtuen Brasilian asenteesta japanilaistyöläisten maahanmuuttoa kohtaan.»