stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ajoneuvo
Ajoneuvoluokat

Ajoneuvot jaetaan laissa rakenteensa ja osin käyttötarkoituksensa mukaan seuraaviin luokkiin:
| Ajoneuvotyyppi | Eurooppal>  ajokorttiluokka | EU-ajoneuvoluokka | Muuta | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| mopo eli moottoripolkupyörä | AM (AM120) | kaksipyöräinen L1e ja kolmipyöräinen L2e | alaluokka pienitehoinen mopo, L1e-A |  |
| moottoripyörä | A | ilman sivuvaunua L3e ja sivuvaunulla L4e | alaluokka kevytmoottoripyörä, A1, L3e-A1 |  |
| kolmipyörä | A | L5e |  |  |
| kevyt nelipyörä | AM (AM121) | L6e | esimerkiksi mopoauto ja mönkijä |  |
| raskas nelipyörä | T | L7e | esimerkiksi mönkijä |  |
| auto, henkilöauto | B | M1 |  |  |
| pakettiauto | B | N1 |  |  |
| kuorma-auto | C1 ja C | N2 ja N3 |  |  |
| linja-auto | D | M2 ja M3 |  |  |
| traktori | T ja LT | T1, T2 ja T3 |  |  |
| perävaunu | ei tai E | O1, O2, O3 ja O4 |  |  |
| hinattava laite | ei tai E |  | esimerkiksi kenttäkeitin ja aggregaattivaunu |  |
| moottorityökone | T |  | esimerkiksi kauhakuormain ja metsätyökone |  |
| maastoajoneuvo | T |  | esimerkiksi moottorikelkka |  |
| moottoriton ajoneuvo | ei | ei | esimerkiksi polkupyörä |  |

Joidenkin laitteiden kohdalla luokittelussa on tulkinnanvaraisuutta.
Esimerkiksi potkulaudat määritellään välillä ajoneuvoiksilähde? ja välillä niiden kuljettajat taas rinnastetaan jalankulkijoihin.
Erikoiskäyttöön tarkoitettuja ajoneuvoja laki jaottelee muun muassa seuraaviin luokkiin:
pelastusauto ja poliisiajoneuvo
sairasauto
matkailuauto
ruumisauto
museoajoneuvo
Aiheesta muualla

Ajoneuvohallintokeskus AKE (Arkistoitu – Internet Archive)
Piikkiön pappila

| Piikkiön pappila> Pikis prästgård |
| --- | --- |
Sijainti:  Piikkiö, Kaarina, Varsinais-Suomi
Rakennustyyppi:  Pappila
Valmistumisvuosi:  1779
Rakennuttaja:  Piikkiön seurakunta
Omistaja:  Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymä
Runkorakenne:  Hirsi
Julkisivumateriaali:  Laudoitus
Kerrosluku:  1,5
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Piikkiön pappila (ruots. Pikis prästgård) on historiallinen pappila entisessä Piikkiön kunnassa Kaarinan kaupungissa Varsinais-Suomessa. Pappila sijaitsee lähellä Piikkiön kirkkoa, ja sen omistaa Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymä. Nykyisin Piikkiön pappila toimii juhla- ja kokoontumistilana.
Historia

Piikkiön pappilan nykyinen päärakennus valmistui vuonna 1779 Piikkiön seurakunnan kirkkoherran virka-asunnoksi. Pappilaa on myöhemmin remontoitu vuosian 1868, sekä 1918. 1750-luvulla ruotsalainen puutarha-alan uranuurtaja Pehr Kalm perusti puutarhan Piikkiön pappilan yhteyteen. Pappila on todennäköisesti sijainnut samalla paikalla jo keskiajalta lähtien.
Paula Patton

Paula Patton San Diegon Comic-Conissa 2015.
Paula Maxine Patton (s. 5. joulukuuta 1975)  on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Hitch – Lemmentohtori (2005), Déjà Vu (2006), Mission: Impossible – Ghost Protocol (2011) ja Warcraft: The Beginning (2016).
Patton on syntynyt Los Angelesissa, Californiassa. Hänen äitinsä on kaukasidi ja isä on afroamerikkalainen.Hän valmistui Alexander Hamilton High School:ista ja sitten aloitti yliopiston University of California, vaihtaakseen University of Southern California´s Film School ensimmäisen vuoden jälkeen. Pian opintojen jälkeen, hän voitti kolmen kuukauden toimeksiannon tehdä dokumentteja PBS:lle.
Patton oli naimisissa R&B-/soulmuusikko Robin Thicken kanssa. Parilla on yhteinen poika. He erosivat vuonna 2015. Patton on esiintynyt Thicken albumin A Beautiful World (2003) kannessa sekä musiikkivideoilla ”Brand New Jones” (2003) ja ”Lost Without U” (2006).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paula Patton Wikimedia Commonsissa
Paula Patton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Ekstranet

Ekstranet tai extranet on yrityksen tai muun yhteisön ja asiakkaan tai yhteistyökumppanin välinen Internet-teknologiaa hyödyntävä suljettu verkkopalvelu. Ekstranet-palvelun kohderyhmänä ovat ainoastaan yrityksen halutut sidosryhmät.
Esimerkkinä ekstranet-palvelusta voidaan pitää vaikkapa yhdistyksen jäsenistölleen tarjoamaa suojattua sivustoa, jolta löytyy yhdistyksen sisäistä aineistoa ja jäsenistön yhteystiedot.
Ekstranet-, kuten muutkin verkkopalvelut voidaan luokitella niiden operatiivisuusasteen mukaan viestinnällisiin ja operatiivisiin palveluihin. Viestinnällinen ekstranet-palvelu keskittyy sidosryhmäviestintään kun taas operatiivisen palvelun päätarkoitus on tarjota sidosryhmäpalveluja. Ekstranet-palvelussa tämä jaottelu korostuu: viestinnällisen palvelun hyöty käyttäjälle perustuu palvelussa olevaan tekstiin, kuviin, ääneen tai elävään kuvaan (mm. animaatiot ja videot), eli ruudulla näkyvään ja kaiuttimista kuuluvaan sisältöön.
Operatiivisissa palveluissa suurin hyöty käyttäjälle ei tulekaan ruudulla näkyvästä tai kaiuttimista kuuluvasta sisällöstä. Operatiivisissa verkkopalveluissa käyttäjän saama hyöty perustuu siihen, mitä tapahtuu verkkopalvelun ulkopuolella. Operatiivisia verkkopalveluja ovat esimerkiksi Internetin pankkipalvelut ja verkkokaupat, joista voi ostaa tavaroita. Nämä voidaan luokitella ekstranet-palveluiksi: yrityksen kohderyhmänä ovat ainoastaan omat asiakkaat, jotka ovat rekisteröityneet käyttäjiksi.
Sysmän Suvisoitto

Sysmän Suvisoitto on vuonna 1986 Sysmässä perustettu monitaiteinen maaseutufestivaali. Sysmän Suvisoiton perusti kesäsysmäläinen viulisti ja kapellimestari Ari Rasilainen. Suvisoitto kuuluu Finland Festivals -tapahtumiin.
Suvisoiton taiteelliset johtajat

Ari Rasilainen 1986–1994, 2015
Ilkka Vihavainen 1994–1995
Martti Wallén 1995–1999
Petteri Salomaa 1999–2005
Minna Pensola 2005–2012
Martti Rousi 2012–2014
Esa Heikkilä 2016–2020
Elina Vähälä 2021–2022
Laura Hynninen 2022–
Aiheesta muualla

Sysmän Suvisoitto
Lasten Suvisoitto
Koiranheisi

| Koiranheisi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Dipsacales
Heimo::  Tesmayrttikasvit Adoxaceae
Suku::  Heidet Viburnum
Laji::  opulus
Kaksiosainen nimi
 Viburnum opulus  L. 
 Koiranheiden ja sen muunnosten levinneisyys.   Viburnum opulus var. opulus  Viburnum opulus var. sargentii  Viburnum opulus var. americanum
Katso myös
   Koiranheisi Wikispeciesissä   Koiranheisi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiranheisi (Viburnum opulus), kansanomaisesti myös koiranheisipuu, on puuvartinen pensas, joka kuuluu tesmayrttikasvien heimoon ja heisien sukuun. Koristekasvina viljelty lumipallopensas eli lumipalloheisi on sen lajike. Koiranheittä käytetään myös lääkekasvina.
Ulkonäkö ja koko

Koiranheisi kasvaa korkeintaan nelimetriseksi haarovaksi pensaaksi. Kuori on vaaleanharmaa. Lehdet ovat erikoisennäköisiä, eikä sitä helposti sekoita muihin pensaisiin. Lehtilapa on muutaman sentin levyinen ja kolmi- tai viisiliuskainen.
Koiranheiden valkoiset kukinnot ovat muodoltaan lähinnä puolipallomaisia. Niiden keskiosassa on pieniä, kellanvalkeita, kaksineuvoisia kukkia, ja reunalla suuria, valkoisia, neuvottomia kukkia. Marja on kypsänä punainen. Kasvia on pidetty myrkyllisenä, mutta se ei sitä ole.
Levinneisyys

Koiranheisi esiintyy havumetsävyöhykkeen eteläosasta etelään koko Euroopassa, paitsi välimerenilmaston alueella ja Kaakkois-Euroopan aroilla. Aasiassa levinneisyys ulottuu samalla kasvillisuusvyöhykkeellä Baikaljärven tienoille. Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa kasvaa muotoja, jotka ovat koiranheidelle läheistä sukua.
Koiranheisi kasvaa Etelä-Suomen ravinteikkailla mailla lehdoissa, puronvarsilla ja metsänreunoissa. Se on yleinen Suomenselän itä- ja eteläpuolella ja esiintyy harvinaisempana pohjoisessa Kainuuseen, Pohjois-Pohjanmaalle ja Lounais-Lappiin asti.
Ongelmia

Lumipalloheidellä on tunnetusti herkästi kirvoja. Vakavampaa on, että nämä papukirvat ovat osoittautuneet perunan eräitä lajikkeita vakavasti uhkaavan Y-viruksen väli-isänniksi. Esimerkiksi tunnettujen siemenperunan viljelyalueiden Tyrnävän ja Limingan alueilla papukirva talvehtii tiettävästi vain heisillä.
Käyttö

Koiranheiden väkevän happamia, pahanhajuisia marjoja on pidetty myrkyllisinä, mutta todellisuudessa ne ovat syömäkelpoisia; Elias Lönnrot kertoo niistä valmistetun etikkaa ja paloviinaa. Marjat kerätään myöhään syystalvella ensimmäisten pakkasten jälkeen ja käytetään muiden marjojen, kuten pihlajanmarjojen ja karpaloiden kanssa. Versojen ja juuren kuorta käytetään Keski-Euroopassa lääkkeenä erityisesti kuukautiskipuihin ja keskenmenon ehkäisyyn. Elias Lönnrot kertoo heidestä seuraavaa:
»Vesat piipunvarsiksi, puu kalteenpiiksi. Kuoresta saadaan linnun liimaa keittämällä. --- Kylmettyneenä kadottavat pahan makunsa ja kelpaavat ihmisten syödä sekoitettuna jauhoilla ja leiväksi laitettuna. Kasvia käytetään myös paineeksi.»
Etelä-Karjalassa koiranheiden pakkasen imeltämiä marjoja on syöty ennen sokerin käytön yleistymistä. Venäjällä koiranheisi on paikoin suosittu, terveysvaikutteinen marjakasvi, josta on saatavana myös lajikkeita.lähde?
Koiranheisi on yleinen koristepensas, erityisesti sen lajike lumipalloheisi (Viburnum opulus 'Roseum'). Lumipalloheidellä on pallomaiset 5–8 cm levyiset kukinnot, jotka koostuvat pelkästään neuvottomista kukista. Koska kukista ei muodostu siementä, lumipalloheittä lisätään kasvullisesti, eikä se yleensä leviä luontoon.lähde?
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Koiranheisi (Viburnum opulus)
Kasviatlas 2022: Koiranheiden (Viburnum opulus) levinneisyys Suomessa.
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Koiranheisi (Viburnum opulus)
Luontoportti: Koiranheisi (Viburnum opulus)
Pohjolan kasvien pauloissa: Viburnum opulus – koiranheisi
UPM-Kymmene: Metsiemme lehtokasveja (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
United States Department of Agriculture (USDA): Viburnum opulus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156928  Wikispecies: Viburnum opulus  APDB: 162386  BioLib: 40465  Calflora: 12971  CoL: 5BCCB  EoL: 488690  EPPO: VIBOP  EUNIS: 165336  FNA: 200022493  FoC: 200022493  GBIF: 2888605  GRIN: 409945  iNaturalist: 55969  IPA: 22400  IPNI: 326268-2  IRMNG: 10204965  ITIS: 35270  MichiganFlora: 19  MoBotPF: 278939  NatureServe: 2.160578  NBN: NBNSYS0000004328  NCBI: 85293  NZOR: 74832c04-97ae-47b3-b288-cbd628cc530f  NZPCN: 4896  Observation.org: 7633  Open Tree of Life: 117453  PalDat: Viburnum_opulus  PFI: 5144  Plant List: kew-2458547  PLANTS: VIOP  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:326268-2  RHS: 18919  Tropicos: 6000037  VASCAN: 2451  WisFlora: 5374  WFO: wfo-0000422807  Laji.fi: MX.39338 
Koiranheiden marjoja
Koiranheiden marjoja lähikuvassa
Lumipalloheisi (Viburnum opulus 'Roseum')
Korkeakoski (Maaninka)

Korkeakoski
Korkeakoski on luonnontilainen koski Kuopion Maaningalla sijaitsevassa Korkeakoskenjoessa. Joen, putouksen ja sen lähialueet käsittävällä alueella sijaitsee kaksi  luonnonsuojelualuetta,  joista ensimmäinen perustettiin 1947.  Suojeltu alue laajeni edelleen 1990-luvun lopulla  Natura 2000 -hankkeen myötä.
Korkeakoskenjoen noin 36 metriä korkea luonnontilainen louhikkoputous on Suomen korkein yhtenäinen vesiputous ja siitä johtuen myös suosittu luonto- ja matkailunähtävyys. Maaston ja eliöstön suojaamiseksi alueelle on rakennettu putoukselle ja kanjonin pohjalle vievä polku portaineen ja kaiteineen. Kävijöitä varten on rakennettu myös ulommas putouksesta vievä rengasmainen Kanjonin kierros.
Kosken lähettyvillä on nuotiopaikka ja pöytäryhmiä. Alueen kahvila toimii keväästä syksyyn viikonloppuisin sekä tilauksesta.
Historia

Korkeakoski on syntynyt muinaiseen kallioperän murtumalinjaan, jonka kallioreunat ovat paikoitellen nähtävissä muun muassa putouksen kohdalla. Joki on kuluttanut alajuoksunsa uoman jääkauden jälkeen, viimeisen 5 000 vuoden aikana.
Korkeakoskessa oli vesimylly jo 1700-luvulla. Se toimi ainakin vuoteen 1886, jolloin tälle viiden talon yhdessä omistamalle myllylle vielä määrättiin veroa Pielaveden kuntakokouksessa. Muistitiedon mukaan tulva vei myllyn koskesta alas osapuilleen vuonna 1890. Muistona siitä kosken yläjuoksulla näkyy matalan veden aikana yhä kaksi myllynkiveä. Joen varressa on sijainnut muitakin myllyjä, rakennuksia ja patoja. Aikanaan siihen on suunniteltu myös voimalaitosta.
Korkeakoski on tunnettu luonnonnähtävyytenä 1800-luvun alkupuolelta alkaen. Elias Lönnrot ja Zacharias Topelius kertovat siitä kirjoissaan, joissa on koskesta Lennart Forsténin piirros. Myös valokuvaaja I. K. Inha ikuisti aikoinaan Korkeakosken.
Kuopiosta tehtiin jo 1860-luvulla retkiä Korkeakoskelle ja silloin rakennettiin ensimmäiset portaat alas laaksoon. Matkustaminen Kuopiosta tapahtui päivittäin höyrylaivoilla. Kuopion matkailijayhdistyksen perustamisen jälkeen vuonna 1887 matkailu vilkastui. Kosken äärellä olleen talon asukkaalle kuului matkustajien opastaminen ja kosken säätöpadon silmällä pito. Pato suljettiin maksua vastaan ja vierailija sai hetken ihailla veden ryöppyä.
Vuosisatojen vaihteessa koskimatkailuun iski lama ja Korkeakosken ylläpito päätettiin lakkauttaa vuonna 1913. Seuraavina vuosikymmeninä matkailu virisi jälleen, kun Kuopion Luonnon Ystäväin Yhdistys teki yhdessä kahden muun kuopiolaisen yhdistyksen kanssa maakauppoja 11 hehtaarista maata. Palveluja parannettiin, majan ja portaiden rakenteita korjattiin ja uusittiin. Matkailun kannalta 1930-luku oli Korkeakosken kulta-aikaa. Matkailuyhdistyksen maja purettiin vuonna 1970.
Maaningan kunta rakennutti 1980-luvun alussa uudet portaat kosken vierelle ja alas laaksoon vievälle polulle sekä uusi kosken yli vievän sillan ja koskenreunan turvakaiteet. Vuosina 1990–1992 Maaningan kunta rakensi kahvion ja Tielaitos sillan sekä pysäköintialueen kosken läheisyyteen.
Nykyään Korkeakoskella käy vuosittain kymmeniätuhansia vierailijoita.
Alueen luonto

Korkeakoskenjoki eli Löytynpuro saa vetensä Löytynjärvestä ja useista pikkujärvistä, joista joki mutkittelee alas kanjoniin noin sadan metrin matkan. Siellä vesi putoaa portaittain noin 50 metriä pitkässä louhikossa yhteensä 36 metriä alemmas. Joki kiemurtelee hiekkaperäiseen maahan muodostuneessa rotkossa, jonka rehevän kasvillisuuden peittämät seinämät ovat jopa 40 metriä korkeita. Joki virtaa loivasti noin 2,5 km matkan kohti Maaninkajärveä ja laskee sen luoteisosassa sijaitsevassa Tuovilanlahden kylässä saman nimiseen lahteen. Vuonomainen Tuovilanlahti on noin 5 km pitkä ja jyrkkien kallioseinämien reunustama. Sen itäpuolen kallioissa on jääkautinen luola "Pirun pesä" ja hiidenkirnuja, jotka voi saavuttaa vain jäältä tai vesiteitse.
Korkeakosken rotkolaakso on Kuopion lehtokeskuksen viimeisin uloke luoteeseen lähellä vedenjakaja-aluetta. Ympäröivä kangasmaasto on karua, mutta rotkon pohjan kosteissa olosuhteissa on luonnontilaista kuusimetsää, tuoreita ja kosteita lehtoja sekä sekä pieniä virtavesiä. Rinteiden yläosat karuuntuvat mustikkatyypin kankaiksi.  Syvän rotkon jyrkät rinteet muodostavat poikkeukselliset maasto-olosuhteet. Samaan aikaan kun kuuma aurinko porottaa rotkon koillisreunalle, puronnotkossa vallitsee kylmänkostea kellari-ilmasto.  Kosteus vaihtelee suuresti ja rotkon reunamilla esiintyy pioneerilajiston valtaamia maanvyörymiä. Erikoislaatuisen pienilmaston myötä kasvillisuus on monipuolista. Rotkossa tavataan myös rapuja.
Alueen luontoa on pidetty erittäin merkittävä kasvillisuutensa samoin kuin pinnanmuotojensa ja eläimistönsä vuoksi. Linnuista peukaloista pidetään alueelle tyypillisenä. Kanjonissa harvakseltaan tavattu sorjapetokärpänen (Cyrtopogon pulchripes) on herättänyt kansainvälistä huomiota tutkimuksen varhaisvaiheista alkaen.
Luonnonsuojelualueet > Korkeakosken luonnonsuojelualue

Korkeakosken poikkeukselliset olosuhteet ovat vetäneet puoleensa luonnontutkijoita ja kartoittajia ainakin vuodesta 1865 alkaen. Jo ensimmäisellä retkellä tehtiin kansainvälisestikin mielenkiintoisia havaintoja harvinaisista lajeista.  Yksi ensimmäisistä toimista Korkeakosken luonnon rauhoittamisen suuntaan oli vuonna 1877 tehty sopimus, jolla kuopiolainen luontoväki yhdessä muiden toimijoiden kanssa vuokrasi kosken ja sen lähimmät alueet. Toiminnan pontimena oli tuolloin alueen rajaaminen talouskäytön ulkopuolelle ja sen kaunistaminen matkailun tarpeita varten. Hanke kuitenkin keskeytyi ja alueen talouskäyttö jatkui, kunnes matkailun edistäminen käynnistyi uudelleen samoihin aikoihin kun  Kuopion matkailijayhdistys perustettiin 1887. Matkailuun liittyvä toiminta jatkui ajoittain katkeillen aina vuoteen 1925, jolloin Kuopion Luonnon Ystäväin Yhdistyksen johto esitti maa-alueen ostamista ja rauhoittamista. Vielä samana vuonna yhdistys ja kaksi muuta toimijaa ostivat yhdessä  noin 5 hehtaarin maa-alueen nimeltä Korkeakoski.
1930-luvulla ostettiin vielä kaksi muuta aluetta, joista muodostui yhtenäinen Korkeakoskenjoen rotkolaakson ja putouksen käsittävä alue 90 Tuovilanlahti, joka rauhoitettiin luonnonsuojelulain nojalla vuonna 1947. Vuonna 1978 alueen kooksi merkittiin 12,2 ha. Osa tästä alueesta on varattu matkailukäyttöön, mutta enin osa on rauhoitettu kahtena eritasoisesti suojeltuna lohkona.
Osa maa-alueiden hankintaan osallistuneista toimijoista luopui myöhemmin eri tavoin osuuksistaan. Toukokuussa 1979 Kuopion Matkailijayhdistys luovutti omistamansa [osuudet] Maaningan kunnalle  ja kuntaliitoksen yhteydessä ne siirtyivät edelleen Kuopion kaupungille. Suurin omistaja on vanhoihin toimijoihin kuulunut Kuopion Luonnon Ystäväin Yhdistys.
Luonnonsuojelualueet > Natura 2000 - alue Korkeakoski (6365)

Tämä Natura 2000-verkostoon kuuluva yksityismaiden luonnonsuojelualue perustettiin vuonna 1997 turvaamaan luonnon monimuotoisuutta. Alue sijaitsee välittömästi vuonna 1947 rauhoitetun alueen jatkeena Korkeakoskenjoen alajuoksun suuntaan. Sen pinta-ala on 29 hehtaaria. Samoin kuin alueen ensimmäinen rauhoitusalue, tämä Natura 2000-alue kattaa joen, jokilaakson rotkon molemmat reunat sekä jonkin verran tasamaata. Alueen rauhoittamisen yhteydessä määritellyt säännöt pyrkivät suojelemaan rotkomuodostuman, sen koski- ja metsäluonnon sekä alueen lehtokasvillisuuden. Alueella esiintyy vaateliasta ja harvinaista kasvistoa, mukaan lukien kaksi uhanalaista kasvilajia, myyränporras ja hajuheinä.
Kanjonin kierros

Kanjonin kierros rakennettiin 1994 alun perin talkoovoimin kulkemaan Korkeakoskenjoen maastossa hiukan kauempana koskesta. Kaikkiaan viiden kilometrin mittaiseen rengasmaiseen reittiin kuuluu 3,5 kilometrin pituinen luontopolku Korkeakosken pysäköintialueelta Tuovilanlahden koululle, josta on matkaa takaisin 2 kilometriä pitkin asfaltoitua tietä. Luontopolku on osoittain vaikeakulkuinen, sillä se laskeutuu alas kanjoniin. Kulkemista helpottamaan on kuitenkin rakennettu portaita ja kaiteita.
Kanjonin kierros kulkee pääosin yksityismailla usein eri perustein suojelulla alueella tai niiden välittömässä läheisyydessä. Tämän johdosta alueella on noudatettava luonnonsuojelumääräyksiä. Kanjonin kierroksella liikkuminen on sallittua vain merkityllä reitillä. Sen lisäksi kiellettyjä ovat esimerkiksi pyörällä ajaminen, majoittuminen ja tupakointi tai muut toimenpiteet, jotka saattavat muuttaa alueen luonnontilaa tai vaikuttaa epäedullisesti kasvillisuuden tai eläimistön säilymiseen. Kävijöitä palvelevat polun varrella sijaitsevat laavu ja tulentekopaikka sekä polulta alkava Kokonkallion näköalareitti.
Nykyisin polun ylläpidosta vastaa Kuopion kaupunki, joka uusi Kanjonin kierroksen rakenteet kesällä 2020. Uusi portti sijaitsee parkkipaikan eteläpäässä ja johtaa tienvieripolun jälkeen alas portaita pitkin Korkeakosken putouksen alajuoksulla joen rantaan. Sillanylityksen jälkeen ylös ja alas johtavat portaat kuljettavat vaeltajaa levähdyspaikalta toiselle ja lopulta Tuovilanlahden kylään, mikä on kehittymässä suosituksi matkailukohteeksi lukuisine nähtävyyksineen ja palveluineen.  Rengasreitti jatkuu tietä pitkin takaisin parkkipaikalle, missä maaseudun kehittämisyhdistyksen ylläpitämä Korkeakosken Kanjonin kahvila palvelee keväisin ja kesäisin viikonloppuina ja tilauksesta.
Aiheesta muualla

Honkakoski, Pekka: Korkeakoski - Suojeltu joki - Korkeakosken joki. Korkeakosken tunnelmia videona
Kokoelma kuvia ja lehtileikkeitä Korkeakoskesta Maakirja.fi -sivustolla.
Korkeakoski Retkipaikka.fi-sivustolla
Tuovilanlahden kylä  Maakirja.fi- sivustolla
Anna Tuovinen 1999, Annan kootut.
Korkeakosken infotaulut
Luonnonharrastajan Suomi. Weilin+Göös 2003
Luonnonsuojelija-lehti 8/2001
Maaningan kirjasto/kotiseutukokoelmat
Suomen Luonto -lehti 4/2011 ja 5/2011
Korkeakoski Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Korkeakosken viuhkamainen louhikkoputous heinäkuussa 2020. Rotkon kokoa havainnollistaa sinipukuinen katsoja koskenniskan katselutasanteella.
Joen yläpuolisten soiden turve värjää Korkeakoskenjoen veden läpikuultavan ruskeaksi. Rotkon kasvi- ja eläinkunta hyötyvät virtaavan veden ja rotkon jyrkkien seinien luomasta pienilmastosta.
Kanjonin kierros 2020. Sillat ja portaat suojaavat luonnonsuojelualueen maastoa ja sen kasvillisuutta. Silta ylittää Korkeakoskenjoen.
Tammen kultaiset kirjat

Sarjassa ilmestyneitä kirjoja. Vasemmalla Meidän Mirri, keskellä Luiseva puiseva leijona ja oikealla Pikku Viu Viu.
Tammen kultaiset kirjat on Kustannusosakeyhtiö Tammen julkaisema suomalainen lasten kuvakirjasarja, jonka teokset ovat käännöksiä vastaavan yhdysvaltalaisen "Little Golden Books" -sarjan kirjoista.
"Little Golden Books" -sarja syntyi Yhdysvalloissa vuonna 1942. Sarjan loi ranskalaissyntyinen Georges Duplaix, joka oli Picasson entinen oppilas. Kirjojen kustantajana on vuodesta 2001 lähtien toiminut Random House -yhtiö. Sarjan tarkoituksena oli tuottaa edullisia, kestäviä ja värikkäitä kuvakirjoja kaikkien lasten ulottuville, iskulauseen Books for masses, not for the classes mukaisesti. Suomessa sarjan julkaiseminen aloitettiin vuonna 1952, jolloin ilmestyivät ensimmäiset kuusi kirjaa:
Meidän Mirri
Pörri, pieni ankanpoika
Pikku Viu-Viu
Atte Ankka ja hänen ystävänsä
Kisu Killisilmä
Kalle Kani
Alkuperäisessä "Tammen kultaiset kirjat" -sarjassa julkaistiin myös lyhyitä Disney-tarinoita, kuten Aku Ankka ja joulupukki, mutta tekijänoikeussyistä näistä yli kolmestakymmenestä kirjasta ei ole otettu uusintapainoksia vuoden 1985 jälkeen. Ne myös puuttuvat kokonaan sarjan uusien kirjojen sekä myöhempien uusintapainosten takakansien kirjalistasta, jossa on lueteltu numerojärjestyksessä sarjan muut kirjat. Suomessa eniten myytyjä sarjan kirjoja ovat olleet Richard Scarryn Mattilan isännän karjatarha sekä Gustaf Tenggrenin Viisi pientä koiranpentua. Teoksia ovat kuvittaneet myös useat muut tunnetut lastenkirjapiirtäjät, kuten Tibor Gergely, Alice ja Martin Provensen, Margaret Wise Brown, Eloise Wilkin ja Garth Williams. Myös kirjojen suomentajat ovat olleet nimekkäitä, heihin kuuluvat muun muassa Marjatta Kurenniemi, Helena Anhava ja Kirsi Kunnas.
Kirjojen edullinen hinta oli alun perin myyntivaltti myös Suomessa. Kirjojen esittelytekstit korostivat sen lisäksi kirjojen laatua ja kasvatuksellisuutta. Alun perin kirjat maksoivat 110 markkaa kappale, mikä vastasi vuoden 2007 rahassa noin kolmea euroa. Nykyään uusien kirjojen hinta on viidestä kymmeneen euroa. Vuoteen 2006 mennessä kultaisia kirjoja oli ilmestynyt kaikkiaan 181 erilaista. Tähän mennessä "Little Golden Books" -kirjoja on julkaistu ainakin 50 maassa ja miljardin painetun kirjan raja ylittyi jo vuonna 1986.
Kirjallisuutta

Tammen kultainen juhlakirja.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6670-0