stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän asevoimat
Ilmavoimat

Venäjän asevoimien liput
Etupuolelta
Kääntöpuolelta
Ilmavoimat operoi kaikkia lentokoneita laivastolle kuuluvia lukuun ottamatta. Ilmapuolustusjoukot liitettiin ilmavoimiin 1998, ja Strategiset ohjusjoukot liitettiin ilmavoimiin osaksi 37. ilma-armeijaa. Tammikuusta 2003 lähtien kaikki armeijan ilmavoimien yksiköt siirrettiin ilmavoimiin.
1990-luvun puolivälissä ilmavoimilla oli noin 200 000 miestä ja 850 taistelukonetta, mukaan lukien sata kappaletta MiG-23-, 425 MiG-31- ja 325 Su-27-konetta. Näihin on lisättävä ilmapuolustusjoukkojen kalusto ja armeijan noin 2 500 helikopteria. CFE-sopimuksen ilmoituksen mukaan ilmavoimilla oli vuoden 1994 lopussa 3 283 taistelukonetta.
Vuoden 2005 valtiontilauksessa ilmavoimille suunniteltiin hankittavaksi kaksi strategista pommikonetta (Tu-160), kymmenen monitoimihävittäjää (Su-27SM) ja neljä taisteluhelikopteria (2×Mi-28N, 2×Ka-50).
Strategisten ilmavoimien kalustona on noin 15 kappaletta Tu-160-koneita ja yhteensä 63 Tu-95- ja Tu-95MS-koneita.
Strategiset ohjusjoukot

Strategisiin ohjusjoukkoihin kuuluu kolme ohjusarmeijaa, jotka jakaantuvat 18 ohjusdivisioonaan.
Strategisia ohjusjoukkoja pidettiin etenkin marsalkka Igor Sergejevin aikana eliittijoukkoina, jotka saivat suuremmat määrärahat kuin muut puolustushaarat ja niihin liitettiin avaruusasevoimat ja avaruusohjuspuolustusjoukot. Nyttemmin Strategiset ohjusjoukot menettivät asemansa puolustushaarana ja ne jaettiin kahteen asevoimien lajiin, Strategiset ohjusjoukot ja avaruusjoukot.
Avaruusjoukot

Avaruusjoukkoihin kuuluu 3. avaruus- ja ohjuspuolustusarmeija Solnetšnogorskissa, johon kuuluu ennakkovaroitusjärjestelmä, jossa on 3–4 satelliittia, kahdeksan ennakkovaroitustutkaa ja komentokeskus Kalugan alueella. Moskovan ohjuspuolustus (A-135) muodostaa yhden 3. avaruus- ja ohjuspuolustusarmeijan divisioonan. Siihen kuuluu neljä pitkän kantaman ohjuspatteria (Sergijev Posad, Klin, Nudol ja Naro-Fominsk) ja neljä lyhyen kantaman patteria.
Maahanlaskujoukot

Maahanlaskujoukkoihin kuuluu neljä divisioonaa ja yksi prikaati.
Henkilöstö

Asevoimissa aktiivipalveluksessa (mukaan lukien varusmiehet) on noin 960 000 henkilöä, Venäjän oman ilmoituksen mukaan 1,2 miljoonaa henkilöä, ja reservissä kaksi miljoonaa henkeä. Aktiivipalveluksessa olevien määrä on jatkuvasti laskenut; esimerkiksi vuosina 1992–1996 2,75 miljoonasta 1,6 miljoonaan.
Vuoden 2018 alusta Venäjän asevoimien vahvuus oli 1 902 758 joista sotilaita 1 013 628. Vuoden 2023 alusta asevoimien vakinaisen henkilöstön määrää nostettiin presidentin ukaasilla 137 000:lla 1,15 miljoonaan sotilaaseen. Kevään ja syksyn kutsuinnoissa otetaan palvelukseen 120 000–130 000 varusmiestä.
Venäjällä on miehille asevelvollisuus, mutta vain hieman yli 10 % kustakin ikäluokasta suorittaa varusmiespalveluksen. Palveluksen voi välttää lahjomalla lääkäreitä tai sotilasviranomaisia tai jättämällä menemättä kutsuntoihin ja piileskelemällä viranomaisilta. Korkeakouluopintojen vuoksi voi saada vapautuksen, jos koulussa on ollut sotilaallista opetusta.
Syitä välttelyyn ovat palveluksen ankaruus ja pituus, joka kuitenkin laski vuonna 2008 kahdesta vuodesta 12 kuukauteen. Rahanpuutteen takia armeijan vahvuus on yhä supistumassa. Venäjän armeija on tunnettu kovasta simputuksesta, johon voi liittyä kidutusta ja rahan kiristystä. Simputus voi joissain tapauksissa johtaa jopa varusmiehen kuolemaan. Monet upseerit ovat korruptoituneita ja myyvät lomia rahaa vastaan. Näihin ongelmiin on yhtenä syynä armeijan niukka rahoitus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän asevoimat Wikimedia Commonsissa
Venäjän federaation puolustusministeriö (venäjäksi) (englanniksi)
Venäjän asevoimien kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (englanniksi)
Kasperi Summanen: Näin länsi aliarvioi Venäjän armeijan uudistukset – "harjoituksien kohteena usein Suomi” (Nykypäivä, Verkkouutiset 15.10.2015) (verkkouutiset.fi)
| n k Euroopan asevoimat |
| --- | --- |
Itsenäiset valtiot:  Alankomaat  Albania  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Kiistanalaiset valtiot:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Muut toimijat:  Euroopan unioni 
Kenraali Valeri Gerasimov, presidentti eli asevoimien ylipäällikkö Vladimir Putin ja puolustusministeri Sergei Šoigu Zapad-sotaharjoituksessa 13. syyskuuta 2021.
Vickers Vincent

Vickers Vincent.
Vickers Vincent on brittiläisvalmisteinen kaksitasoinen ja potkurikäyttöinen monikäyttöinen sotilaslentokone, joka oli varustettu Bristol Pegasus -tähtimoottorilla. Kone oli kolmipaikkainen ja varustettu avo-ohjaamolla. Kiinteä laskeutumisteline oli muotosuojin varustettu.
Konetyypin kehitys

Tyyppiä edelsivät sekä Fairey IIIF että Westland Wapiti. Vincent suunniteltiin niiden korvaajaksi, koska ne olivat konetyyppeinä ehtineet vanheta. Todellisuudessa ne kumpikin palvelivat aina vuoteen 1941 saakka, Wapiti jopa vuoteen 1944 RAAF:ssa. Prosessointi eli modifiointi aloitettiin suhteellisen varhain, vuonna 1932: muuttamalla Vildebeest Mk.I -torpedokone monikäyttöiseksi versioksi. Aloitteen tästä teki Britannian ilmailuministeriö.
Vincent I -tyypin 191 koneyksilöä valmistettiin heinäkuun 1934 ja lokakuun 1936 välillä, huomioiden mukaan Vildebeest-tyypin koneiden muunnokset. Koneita palveli 12 eri laivueessa.
Konetyypin käyttö

Koneita käytettiin vielä toisen maailmansodan sytyttyä monissa Kansainyhteisön maissa. Britannian kuninkaallisten ilmavoimien ohella tyyppi oli käytössä niin Intiassa, Lähi-idässä, Itä-Afrikassa kuin Uudessa-Seelannissakin. Kone ei ollut edeltäjiään nopeampi (enin nopeus oli 229 km/h), mutta kykeni kantamaan huomattavasti suuremman asekuorman: 499 kg. Tämä seikka selittyy sillä, että alkulähtökohtana koneen rakenteelliselle suunnittelulle oli ollut torpedolentokone.
Teknisiä tietoja

Miehistö: 3 (lentäjä, suunnistaja, tähystäjä/taka-ampuja)
Moottori: Bristol Pegasus IIM3 -tähtimoottori, 635 hv/474 kW
Enimmäisnopeus 229 km/h
Alkunousunopeus 233 m/min
Käytännöllinen lakikorkeus 5 180 m
Toimintamatka 2 012 km
Aseistus: 2x 7,7 mm kk (0.303 cal.) + 499 kg pommeja ulkopuolisissa ripustimissa
Vincentin likeisesti muistuttava Vickers Vildebeest lennossa.
Pirkan Taival

Pirkantaival Virroilla
Pirkan Taival on ulkoilureitistö Tampereen pohjoispuolella Pohjois-Pirkanmaalla. Kokonaispituus on 350 kilometriä, ja sen varrella on noin kolmekymmentä laavua ja nuotiopaikkaa. Noin 150 kilometriä reitistöstä on talvella hiihtokunnossa.
Pirkan Taipaleet ovat osa Euroopan E6-kaukovaellusreittiä. Reitistö kulkee yhdentoista kunnan ja kaupungin alueella.
Kirjallisuutta

Pirkan Taival, retkeilykartta, Tukholma, Calazo, 2015 ISBN 978-91-86773-71-7 (suomenkielinen)
Aiheesta muualla

Tero Kuorikoski: Pirkan Taival vaellusreitin kuntokartoitus. Opinnäyte HAMK 2015
Venäjän oligarkit

Venäjän oligarkit ovat venäläisiä erittäin varakkaita liikemiehiä, joilla on taloudellisen vaikutusvallan lisäksi myös poliittista vaikutusvaltaa. Oligarkit keräsivät miljardiomaisuutensa Neuvostoliiton romahtamisen myötä 1990-luvulla, kun valtion omaisuutta yksityistettiin. 2000-luvulla oligarkit ovat menettäneet valtaansa takaisin valtiolle. Oligarkki-nimitystä käytetään nykyisin kaikista Venäjän superrikkaista.
Jeltsinin kaudella > Yksityistäminen

Kun Neuvostoliitto kaatui vuoden 1991 lopulla, sen suurimmassa tasavallassa Venäjällä pantiin välittömästi käyntiin joukko perustavia uudistuksia. Elokuun 1991 ja elokuun 1992 välillä maassa siirryttiin hyvin pikaisesti markkinatalousjärjestelmään: kommunismi kumottiin, vapaa hinnoittelu otettiin käyttöön ja suuri osa taloudesta yksityistettiin. Maassa ei kuitenkaan ollut valvovia viranomaisia.
Venäjän kehittymättömän markkinatalouden pioneereja olivat tulevat oligarkit, jotka tarttuivat salamannopeasti uusiin mahdollisuuksiin. Oligarkit olivat aloittaneet toimintansa jo Neuvostoliiton aikana, perestroikan alkuvaiheessa. Jotkut heistä olivat nuoria yrittäjiä, jotka myivät palveluja ja toivat maahan ulkomaisia tuotteita. Aluksi he perustivat yksinkertaisia osuuskuntia. Kun rahamarkkinoiden vapauttaminen mahdollisti pankkien perustamisen, ansaintamahdollisuudet moninkertaistuivat. Liikemiehet alkoivat kilpailla houkuttelevista kauppasopimuksista ja valtion raaka-aineyhtiöistä, ja he perustivat sanomalehtiä ja televisiokanavia. Muutaman vuoden kuluessa Venäjän bisneseliitti oli hankkinut niin paljon pääomaa, infrastruktuuria ja kontaktiverkostoa, että he pystyivät osallistumaan maailman suurimpaan joukkoyksityistämiseen. Venäjän duumalla ei ollut valtaa, ja presidentti Jeltsiniä määräilivät liikemiehet, joilla oli omaisuutensa ansiosta nyt runsaasti vaikutusvaltaa.
Elokuussa 1992 Venäjän yksityistämisprojektin johtaja Anatoli Tšubais halusi luoda ostovoimaa tekemällä koko kansasta osakkeenomistajia ja osallisia Venäjän teollisuuskakusta. Kaikille Venäjän kansalaisille luvattiin kahden vuoden kuluttua yksityistämiskuponki, niin sanottu voucheri. Moni tuleva oligarkki tajusi kuponkien mahdollisen arvon ja osti niitä itselleen. Kahdessa vuodessa yli 100 000 valtionyhtiötä yksityistettiin.
Jeltsinin kaudella > Nomenklatuuraoligarkit

Ensimmäiset dollarimiljardöörit Venäjälle tulivat jo Neuvostoliiton loppuvaiheissa. Parhaat lähtöasemat markkinatalouden ensi merkeistä hyötymiseen oli niillä, joilla oli vaikutusvaltainen virka kommunistisessa puolueessa. Nämä ”nomenklatuuraoligarkit” eivät saaneet suurta palkkaa, mutta he pystyivät valtuuksiensa avulla kohtelemaan Venäjän taloutta ikään kuin se olisi heidän yksityistalouttaan. He hyödynsivät eroa, joka vallitsi Venäjän alhaisten, kiinteiden hintojen ja ulkomaisten markkinaehtoisten hintojen välillä. Puoluetaustan merkitys säilyi Neuvostoliiton romahduksen jälkeenkin, sillä vanha hierarkia säilyi Venäjän valtionhallinnossa.
Merkittävimpiä nomenklatuuraoligarkkeja olivat Viktor Tšernomyrdin, Rem Vjahirev ja Vagit Alekperov, jotka kaikki keräsivät paljon varallisuutta Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Tšernomyrdin oli kaasuteollisuudesta vastaava ministeri Neuvostoliitossa. Hän toteutti kaikkein laajimman yksityistämisen, kun kaasuministeriöstä tehtiin valtionyhtiö Gazprom. Vjahirevista tuli Gazpromin toimitusjohtaja, ja hän johti yhtiötä kuin omaa yritystään. Hänen Gazprom-osakkeidensa arvo oli vuonna 2000 jo satoja miljoonia euroja. Alekperov nimitti itsensä energiayhtiö Lukoilin toimitusjohtajaksi.
Liikemiesten keskinäiset riidat

Venäjällä ovat oligarkit ja muutkin liikemiehet riidelleet keskenään yhtiöiden omistuksesta ja haastaneet toisia liikemiehiä oikeuteen. Joskus riidat on sovittu ilman oikeudenkäyntiä. Mutta myös kovia, laittomia keinoja on käytetty. Esimerkiksi Siperiassa käytiin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen raaka ”alumiinisota”, jonka takia kymmeniä ihmisiä palkkamurhattiin erityisesti Krasnojarskissa mutta myös muualla. Siihen sekaantuivat Venäjän mafia, korruptoituneet valtion virkamiehet ja entiset KGB:n miehet. Keskinäiset liiketoimista johtuvat riidat selvitettiin palkkamurhilla. Oleg Deripaska voitti alumiinisodan Roman Abramovitšin avulla ja perusti vuonna 2000 jättimäisen RusAlin. Tällöin tehtaanjohtajien, pankkiirien, omistajien ja rikollisiksi väitettyjen liikemiesten avustajien murhat loppuivat.
Muutenkin liikemiehet ovat selvitelleet välejä palkkamurhien avulla. Kun venäläisen rikkaita listaavan Forbes-lehden Paul Klebnikov oli väittänyt kirjassa Godfather of the Kremlin oligarkki Boris Berezovskilla olevan tšetšeenimafiakytkentöjä ja Berezovskin salakuljettaneen Venäjältä miljoonia dollareita, Klebnikov löydettiin kotinsa ulkopuolelta ammuttuna 9. kesäkuuta 2004.
Rikkaimmat oligarkit vuonna 2018

Yhdysvaltain ulkoministeriö julkaisi tammikuussa 2018 luettelon Venäjän 96 oligarkista. Luettelo perustuu Forbesin luetteloon Venäjän rikkaimmista liikemiehistä. Luettelon 25 rikkainta oligarkkia, joiden omaisuus on vähintään 4,8 miljardia dollaria:
Aleksei Mordašov
Vladimir Lisin
Leonid Mihelson
Vladimir Potanin
Andrei Melnitšenko
Vagit Alekperov
Ališer Usmanov
Mihail Fridman
Gennadi Timtšenko
Roman Abramovitš
German Han
Viktor Rašnikov
Aleksei Kuzmitšev
Dmitri Rybolovlev
Andrei Skotš
Iskander Mahmudov
Leonid Fedun
Oleg Deripaska
Mihail Gutserjev
Suleiman Kerimov
Aleksandr Abramov
Samvel Karapetjan
Pjotr Aven
Dmitri Kamenštšik
Andrei Kozitsin
Kirjallisuutta

Irina Borogan, Andrei Soldatov: Uusi yläluokka.  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0704-8
Elisabeth Schimpfössl: Rich Russians: From Oligarchs to Bourgeoisie, 2018 ISBN 9780190677763
Anatoli Tšubais, jonka johtaman Venäjän yksityistämisprojektin seurauksena oligarkit keräsivät omaisuutensa ja vaikutusvaltansa.
Viktor Tšernomyrdin oli Neuvostoliiton kaasuteollisuudesta vastaava ministeri ja yksi ensimmäisistä oligarkeista.
Venäjän rikkain mies Mihail Hodorkovski vuonna 2001 ennen pidättämistään.
Vladimir Potanin, "lainaa osakkeita vastaan" -mallin ideoija.
Roman Abramovitš, yksi presidentti Vladimir Putinin kauden rikkaimmista oligarkeista.
Venäjän turvallisuuspalvelu

| Venäjän federaation turvallisuuspalvelu> Федеральная служба безопасности Российской Федерации Federalnaja služba bezopasnosti Rossijskoi Federatsii |
| --- | --- |
 FSB 
 FSB:n tunnus
 FSB:n lippu
Perustettu:  3. huhtikuuta 1995
Toimiala:  turvallisuuspalvelu
Kotipaikka:   Venäjä
Päämaja:  Lubjanka, Moskova, Venäjä
Pääjohtaja:  Aleksandr Bortnikov (2008–)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Venäjän federaation turvallisuuspalvelu (ven. Федера́льная слу́жба безопа́сности Росси́йской Федера́ции, Federalnaja služba bezopasnosti Rossijskoi Federatsii, lyh. FSB) on Venäjän turvallisuuspalvelu, joka toimii järjestäytynyttä rikollisuutta, huumekauppaa, terrorismia ja korruptiota vastaan koko Venäjän liittovaltion alueella.
Venäjän rajavartiolaitos eli Venäjän federaation turvallisuuspalvelun rajapalvelu (ven. Пограни́чная слу́жба Федера́льной слу́жбы безопа́сности Росси́йской Федера́ции, Pogranitšnaja služba federalnoi služny bezopasnosti Rossijskoi federatsii, lyh. PS FSB Rossii) toimii FSB:n alaisuudessa.
Historia

Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen Neuvostoliiton salainen poliisi KGB hajotettiin marraskuussa 1991.
Merkittävimmästä osasta KGB:n virastoja muodostettiin turvallisuusministeriö MB. Venäjän presidentti Boris Jeltsin hajotti turvallisuusministeriön vuoden 1993 perustuslaillisen kriisin jälkeen ja korvasi sen uudella virastolla nimeltä FSK vuoden 1994 alussa. FSK järjestettiin uudelleen säädetyllä lailla FSB:ksi.
FSB:n murhat

Vuonna 1998 Aleksandr Litvinenko ja seitsemän muuta FSB:n 1990-luvulla perustetun ”tappohallinto” Urpon miestä kertoi sotilassyyttäjänvirastossa saaneensa tehtäväkseen surmata Mihail Trepaškinin. Myöhemmin Urpo lakkautettiin, mutta vuonna 2006 laillistettiin terroriepäiltyjen murhat ulkomaillakin. Urpon alkuperäinen tehtävä oli tuhota Venäjän rikollisorganisaatioita, jolloin se alkoi murhata rikollisia ilman tuomioita.
BBC:n nimettömien lähteiden mukaan Vladimir Putinin aikana FSB toimii paljon itsenäisemmin kuin vakoilutehtävissä toimivat organisaatiot tavallisesti.
Boris Berezovskin väitetty epäonnistunut murhayritys vuonna 2007 osoittaa BBC:n lähteen mukaan FSB:n jatkuvaa valmiutta toimia läntisiä tahoja vastaan.
Mafiaväitteet

Yleensä joillain yksittäisillä FSB:n virkailijoilla katsotaan monesti olevan mafiayhteyksiä. Nämä saivat alkunsa, kun Neuvostoliitto hajosi. Turvallisuuspalvelu ja venäläinen mafia ajoivat tšetšeenimafian yhteistyössä pois Moskovasta 1990-luvun puolivälissä. Jotkut FSB-virkailijat ovat sekaantuneet huumeiden salakuljetukseen Etelä- ja Keski-Aasiassa.
Tšetšenian sodat

Lontoossa radioaktiivisella poloniumilla murhattu venäläisagentti Litvinenko väitti myös Moskovan kerrostaloräjäytysten olevan tiedustelupalvelun ja viime kädessä Kremlin vastuulla. Räjäytyksiä väitettiin tšetšeenien tekemiksi ja niillä puolusteltiin toisen Tšetšenian sodan aloittamista.lähde?
FSB-eversti Mihail Trepaškinin sisäisen tarkastuksen tutkijaryhmä löysi vuonna 1994 Moskovasta suuren asekätkön ja pidätytti 30 ihmistä: GRU:n ja FSB:n väkeä, poliiseja sekä poliitikkoja oli sotkeutunut asekauppaan Tšetšeniaan ensimmäisen Tšetšenian sodan aikana. Trepaškinin mukaan tšetšeenit jaettiin meikäläisiin, joiden kanssa muun muassa käytiin kauppaa ja muukalaisiin, joita saattoi ryöstää ja tappaa. Paljastuksesta ei seurannut kiitosta, vaan Putinin kumppani erotti Trepaškinin.
FSB:n kritiikki

FSB ei ole saanut islamilaista terrorismia hallintaan.
FSB:tä on arvosteltu korruptiosta ja ihmisoikeusloukkauksista. Kriitikot ovat katsoneet FSB:n myös liian voimakkaasti kietoutuvan Venäjän valtionhallintoon, koska maan presidentillä Putinilla on turvallisuuspalvelutausta.
Venäläisen ihmisoikeusjärjestö Memorialin mukaan FSB:n oikeuksia laajentanut lakiesitys, jossa FSB:lle annetaan oikeus antaa varoituksia henkilöille jotka toimivat niin että syntyy edellytyksiä rikoksille, on suunnattu ensi sijassa oppositiota vastaan aivan kuten KGB aikoinaan antoi varoituksia toisinajattelijoille.
FSB:tä usein syytetään siitä että se kiduttaa kuulusteltaviaan.
FSB:n on epäilty olleen osallisena ainakin joihinkin Venäjän oppositioon ja muihin Kremlin kriitikoihin kohdistuneisin murhiin. Näistä tunnetuin lienee Alexander Litvinenkon murha.
Bellingcat ja muut tutkivat läntiset ja Venäjän oppositiomediat ovat esitelleet aineistoa, jonka mukaan FSB:n myrkytysryhmä seurasi Kremliä kovasti arvostellutta oppositiojohtaja Aleksei Navalnyitä vuosia ja myrkytti tämän elokuussa 2020. Navalnyi joutui sairaalaan. Putin ja muut Venäjän viranomaiset ilmoittivat, ettei ole syytä tutkia Navalnyin sairauskohtauksen syitä. Kreml ei pitänyt tavanomaista tiedotustilaisuutaan 15. joulukuuta, ja sen media vaikeni Bellingcatin raportista. Bellingcatin mukaan myrkkyryhmään kuuluneet agentit seurasivat kolmea vuosina 2014, 2015 ja 2019 äkisti kuollutta ihmistä.
Jyrkin FSB:tä vastaan esitetty syytös on, että se olisi tehnyt Moskovan kerrostaloräjäytykset vuonna 1998. Näistä syytettiin tšetšeenejä. Tällöin olisi syy Tšetšenian liittämiselle takaisin Venäjään ja Putin olisi noussut presidentiksi häikäilemättömän juonen avulla.
Venäjän federaation turvallisuuspalvelun ja sen edeltäjien johtajat vuodesta 1992

FSB:n johtajalla on ministerin asema ja armeijakenraalin sotilasarvo. Johtajat vuodesta 1992:
Viktor Barannikov 1992–1993 (MB)
Nikolai Goluško 1993–1994 (MB, FSK)
Sergei Stepašin 1994–1995 (FSK, FSB)
Mihail Barsukov 1995–1996
Nikolai Kovaljov 1996–1998
Vladimir Putin 25. heinäkuuta 1998 – 9. elokuuta 1999
Nikolai Patrušev 1999–2008
Aleksandr Bortnikov 2008–
Kirjallisuutta

Soldatov, Andrei & Borogan, Irina: Uusi yläluokka. Putin ja Venäjän todelliset vallanpitäjät (The New Nobility. The Restoration of Russia´s Security State and the Enduring Legacy of the KGB). Kääntänyt Kirsi Luoma. Like Kustannus Oy, 2012.
Kuorsalo, Anne & Susiluoto, Ilmari & Valkonen, Martti: Salaisen poliisin valtakunta: KGB, FSB ja suhteet Suomeen.  (Kleio)  Helsinki:  Edita, 2003.  ISBN 951-37-3863-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
FSB:n kotisivut (venäjäksi)
Federation of American Scientists: Federal Security Service (FSB) (englanniksi)
Center for Defence Information: Russia: President Boosts Powers Of Security Service (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 2 
Muut:  IdRef
Vetehinen (sukellusvene)

| Vetehinen |
| --- | --- |
 Vetehinen koeajossa vuonna 1930.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Crichton-Vulcan, Turku
Kölinlasku:  1927
Laskettu vesille:  1. kesäkuuta 1930
Palveluskäyttöön:  13. lokakuuta 1930
Poistui palveluskäytöstä:  1946
Tila:  romutettu
Tekniset tiedot
Uppouma:  493 t (pinnalla) 716 t (sukellus)
Pituus:  63,5 m
Leveys:  6,2 m
Syväys:  3,6 m
Koneteho:  2 × Atlas-diesel 580 hv 2 × Brown Boveri -sähkömoottori 300 hv
Nopeus:  12,6 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  1 575 mpk (pinnalla) 80 mpk (sukellus)
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  6 × 530 mm torpedoputkea 1 × 76/48 28LT 1 &times 20 ItK/30M myöh. 20 ItK/39M 1 × 7,62 ITKK L33/36 20 × miina
Vetehinen oli  Suomen laivaston Vetehis-luokan sukellusvene 1930-luvun, kunnes Suomi joutui Pariisin rauhansopimuksen mukaan luopumaan sukellusveneistä.
Valmistus

Alus tilattiin 16. syyskuuta 1926 vuoden 1926 hankintana Turusta Crichton-Vulcanin telakalta, missä köli laskettiin 1927 telakkanumerolla CV702. Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1930 kumminaan Suomen presidentin Lauri Relanderin puoliso Signe Relander ja otettiin palvelukseen 13. lokakuuta.
Palvelus

Talvisodassa alus teki 5.-9. joulukuuta 1939 ensimmäisen partiomatkansa Husön eteläpuolelta Liepajan edustalle ja takaisin. Toinen partiomatka tehtiin 12.-15. joulukuuta Ristnaan. Aluksen miehistö vastaanotti 29. joulukuuta miinalastin Airismaan luona Pargas 23:lta. Miinoitusmatkalle lähdettiin seuraavana päivänä Husön eteläpuolelta. Miinat laskettiin Tallinnan edustalle 1. tammikuuta 1940. Alus lähti neljännelle ja viimeiselle matkalleen talvisodassa 9. tammikuuta, mutta se joutui palaamaan jo 12. tammikuuta dieselmoottoreissa havaitun vian vuoksi.
Vetehinen (päällikkönä kapteeniluutnantti Antti Leino) osallistui 5. marraskuuta 1942 taisteluun Neuvostoliiton laivaston sukellusvene Štš-305:n kanssa. Kun ammuttu torpedo meni ohi, aluksella puskettiin lopulta vihollisvene upoksiin. Se onnistui saamaan pari osumaa vastustajaan päätykillään. Pinnalta ei löydetty eloonjääneitä.
Kirjallisuutta

Markku Melkko, Suomen sukellusveneet, Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-208-1
Aiheesta muualla

Yle Arkivet: Ombord på Vetehinen 1938 (ruotsiksi)
Vetehisessä veden alla, Hakkapeliitta, 13.09.1938, nro 37, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vetehis-luokan sukellusveneet
Vetehisen vesillelasku
André Planché

Plancen tekemä posliininen kiinalainen Derbyn kaupunginmuseon kokoelmissa. Nukke on yksi vanhimmista säilyneistä Derbyn posliiniesimneistä.
André Planché (myöhemmin Andrew Planche, n. 1727–1809) oli keraamikko, joka eli ja työskenteli Englannissa Derbyn kaupungissa.
Planché oli ranskalaisten hugenottipakolaisten poika, joka syntyi ilmeisesti Englannissa ja kastettiin Lontoon Sohossa. Noin 12–13-vuotiaana poika pääsi oppisopimuksella kultasepän harjoittelijaksi Lontoossa. Keramiikan työstämistä hän on saattanut oppia isältään, joka oli ollut aikanaan Meissenissä töissä. Jo 17-vuotiaana Andrew (hän oli vaihtanut nimensä jo Lontoossa) valmisti pieniä posliiniesineitä Derbyssä. Vuonna 1749 hän työskenteli William Littlerille. Viimeistään vuonna 1751 hänen tiedetään asettuneen Derbyyn, sillä kirkonkirjoista löytyy merkintä kahden pojan ristiäisistä Pyhän Alkmundin kirkossa. Myöhemmin poikia syntyi vielä kaksi lisää. On myös säilynyt sopimus hänen osakkuudestaan William Duesburyn yrityksessä Nottingham Roadilla. Siitä kehittyi myöhemmin Royal Crown Derbyn posliinitehdas.
Planchén aikakaudella, joka jatkui vuoteen 1756, ja muutamia vuosia sen jälkeeskin, Derbyn posliinintuotanto keskittyi koriste-esineisiin ja astioita tuotettiin vain vähän. Tuotteet eivät kestäneet kiehuvaa vettä. Jo vuonna 1756 Planché muutti Derbystä Lontooseen jatkaakseen kultasepän työtään. Vuonna 1764 hän siirtyi teatterialalle. Vuodesta 1768 alkaen hän työskenteli Bathissa paikallisessa teatterissa yli kolmenkymmenen vuoden ajan.
Planchén tuottamia posliiniesineitä on Derbyn kaupunginmuseossa sekä Victoria and Albert Museumissa Lontoossa.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi