stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
GPT-3

| GPT-3 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  OpenAI
Kehityshistoria
Ensijulkaisu:  2020
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  tekoälyohjelma
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
GPT-3 on OpenAI:n kielimalli, joka julkaistiin 2020. Se on GPT-kielimalliperheen kolmas versio.
OpenAI julkaisi GPT-3:sta kehittyneempiä versioita 15. maaliskuuta 2022. Kehittyneempi GPT-3.5 julkaistiin 30. marraskuuta 2022 ja seuraaja GPT-4 14. maaliskuuta 2023. GPT-3.5 on käytössä ChatGPT -tekoälyssä.
Ominaisuudet

Erään käyttäjän mukaan GPT-3 on aavemaisen hyvä tuottamaan koherenttia tekstiä. GPT-3:n kirjoittamia uutisia on vaikea erottaa ihmisen kirjoittamista.
GPT-3 osaa koodata CSS-, JSX- ja Python -kielillä.
ELL

ELL voi tarkoittaa seuraavia:
Estonian Air, ICAO -koodi ELL
Eläinlääkäri
European Lacrosse League
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”ELL”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
EMD E-sarja

Restauroitu E5 -juna yhdysvaltalaisessa museossa.
EMD E-sarja on kymmenen erityyppisen General Motors Electro-Motive Divisionin (EMD) valmistaman dieselsähköistä matkustajajunakäyttöön tarkoitetun veturin muodostama sarja. Vetureita valmistettiin vuosina 1937–1963 yhteensä 1 349 kappaletta. E-sarjan ideana on, että useampia vetureita kytketään yhteen suuremman tehon saavuttamiseksi. Niinpä rakennettiin erikseen ohjaamollisia A-yksiköitä ja ohjaamottomia B-yksiköitä. Myös ohjaamottomissa B-yksiköissä oli yksinkertaiset hallintalaitteet veturin siirtoa varten, mutta linja-ajossa näitä ei kuitenkaan saanut käyttää. Rautatieyhtiöillä oli tapana hankkia veturit joko ABA- (kaksi ohjaamollista yksikköä ja näiden välissä yksi ohjaamoton yksikkö) tai ABB (yksi ohjaamollinen yksikkö ja sen perässä kaksi ohjaamotonta yksikköä)-kokoonpanoina.
Kaikki E-sarjan veturit oli rakennettu niin sanotulla cab unit -rakenteella, eli niiden kori oli itsekantava. Ne olivat yhdessä F-sarjan kanssa EMD:n viimeiset tällä rakenteella tehdyt veturit: 1950-luvulla "road switcher" -rakenne tuli vallitsevaksi. Ohjaamollisissa A-yksiköissä oli ohjaamo vain toisessa päässä, ja sen edessä oli turvanokka. Ohjaamon takana oli konehuone, joka muodosti suurimman osan veturista. Ohjaamottomissa B-yksiköissä koko veturi oli pelkkää konehuonetta.
Veturit oli varustettu kahdella moottorilla suuremman tehon saavuttamiseksi. Moottoritekniikassa tapahtui suurta kehitystä E-sarjan rakennusvuosina. Ensimmäiset veturityypit EA/EB, E1 ja E2 olivat teknisesti lähes identtisiä keskenään, ja niissä käytettiin alun perin sukellusveneisiin tarkoitettuja 900 hevosvoiman Winton 201-A -dieselmoottoreita. Myöhmissä E3-E9 -vetureissa oli EMD 567 -tyyppiset dieselmoottorit. E3-E7 -vetureissa tehoa oli yhteensä 2 000 hv (1 500 kw), E8-veturissa 2 250 hv (1 680 kW) ja viimeisessä E9-tyypin veturissa 2 400 hv (1 800 kW). E8-veturia teholtaan vastaava suomalaisveturi olisi Dr12. Kuitenkin E8-veturin suuren painon vuoksi se on luultavasti ollut paljon Dr12:ta hitaammin kiihtyvä.
EMC EA/EB

| EMC EA/EB |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Baltimore and Ohio Railroad
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  12 (A-yksiköitä 6, B-yksiköitä 6)
Valmistusvuodet:  1937–1938
Numerointi:  51-56 (A-yksiköt), 51X-56X (B-yksiköt)
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  17 800 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × Winton 201-A
Moottorin teho:  1 800 hv (1 300 kW)
EMC EA/EB oli E-sarjan ensimmäinen veturityyppi, ja sitä rakennettiin Baltimore and Ohio Railroadille vuosina 1937-1938. Ohjaamollisia A-yksiköitä ja ohjaamottomia B-yksiköitä rakennettiin molempia kuusi kappaletta. A-yksiköt saivat nimen EA ja B-yksiköt EB. Veturissa oli kaksi 900 hevosvoiman Winton 201-A -dieselmoottoria ja sähköinen voimansiirto. EA/EB oli teknisesti lähes identtinen E1- ja E2-vetureiden kanssa.
Veturin turvanokka oli viisto, ja kookas esteenraivaaja jatkui yhtä viistosti lähes saumattomasti heti nokan alareunan jälkeen. Valonheitin oli upotettu omaan koloonsa nokan yläreunaan, eikä siis ollut ulospäin työntyvässä kotelossa kuten tavallisesti vastaavissa dieselvetureissa.
EA/EB-veturit olivat käytössä Baltimore and Ohio Railroadilla henkilöjunien vedossa. Ne vetivät yhtiön tärkeimpiä pikajunia, kuten Royal Blue, Capitol Limited ja National Limited. Veturit yhdessä E1- ja E2-vetureiden kanssa olivat merkittävä askel matkustajajunakäyttöön tarkoitettujen linjadieselvetureiden kehityksessä. Kaikki EA/EB-veturit on poistettu käytöstä, mutta yksi (numero 51) on museoituna Baltimoressa.
EMC E1

| EMC E1 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Atchison, Topeka and Santa Fe Railway
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  11 (A-yksiköitä 8, B-yksiköitä 3)
Valmistusvuodet:  1937–1938
Numerointi:  2-9 (A-yksiköt), 2A-4A (B-yksiköt)
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  17 800 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × Winton 201-A
Moottorin teho:  1 800 hv (1300 kW)
EMC E1 oli lähes identtinen EA/EB-veturin kanssa. Sitä rakennettiin Atchison, Topeka and Santa Fe Railwaylle vuosina 1937-1938. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin kahdeksan ja ohjaamottomia B-yksiköitä kolme kappaletta. Veturissa oli kaksi 900 hevosvoiman Winton 201-A -dieselmoottoria ja sähköinen voimansiirto. Veturin turvanokka oli viisto, ja kookas esteenraivaaja jatkui yhtä viistosti lähes saumattomasti heti nokan alareunan jälkeen. Valonheitin oli upotettu omaan koloonsa nokan yläreunaan, eikä siis ollut ulospäin työntyvässä kotelossa kuten tavallisesti vastaavissa dieselvetureissa.
EA/EB-veturit olivat käytössä Atchison, Topeka and Santa Fe Railwayllä henkilöjunien vedossa. Kolme AB-yksikköä (yksi ohjaamollinen ja yksi ohjaamoton yksikkö) oli vetämässä Santa Fen Super Chief -nimistä pikajunaa. Loput viisi A-yksikköä vetivät yksin lyhyempiä matkustajajunia. E1-veturit uudelleenrakennettiin E8M-vetureiksi vuosina 1952-1953. Näin ollen niitä ei ole säilynyt yhtäkään kappaletta. Veturit yhdessä EA/EB- ja E2-vetureiden kanssa olivat merkittävä askel matkustajajunakäyttöön tarkoitettujen linjadieselvetureiden kehityksessä.
EMC E2

| EMC E2 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Southern Pacific, Union Pacific, Chicago and North Western Railway
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  6 (A-yksiköitä 2, B-yksiköitä 4)
Valmistusvuodet:  1937
Numerointi:  2-9 (A-yksiköt), 2A-4A (B-yksiköt)
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  17 800 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × Winton 201-A
Moottorin teho:  1 800 hv (1 300 kW)
EMC E2-veturityyppiä rakennettiin kaksi ABB-yksikköä (yksi ohjaamollinen ja kaksi ohjaamotonta yksikköä). Veturissa oli kaksi 900 hevosvoiman Winton 201-A -dieselmoottoria ja sähköinen voimansiirto. Teknisesti se oli lähes identtinen EA/EB- ja E1-vetureiden kanssa, mutta ulkoisesti se erosi mm. pyöreämmän turvanokan (niin sanottu bulldog-nokka) ja sen päällä olevan valonheittimen osalta. Valonheitin oli nyt omassa ulkonevassa kotelossaan, eikä enää upotettuna nokan sisään.
Ensimmäistä kolmen veturin yksikköä, joka sai nimen City of San Francisco samannimisen pikajunan mukaan, käyttivät aluksi yhteisomistuksessa Southern Pacific, Union Pacific ja Chicago and North Western Railway. Toinen kolmen veturin yksikkö sai myös nimensä pikajunan, City of Los Angelesin mukaan ja sitä käyttivät yhteisomistuksessa Union Pacific ja Chicago and North Western Railway.
Veturit korvattiin 1940 uudemmilla EMD E6- vetureilla yhteisomistussopimuksen päättyessä. Tällöin B-yksiköt siirtyivät Union Pacificille ja olivat siellä käytössä vuoteen 1953, jolloin ne rakennettiin uudelleen EMD E8-vetureiksi. City of San Franciscon A-yksikkö meni Southern Pacificille ja uudelleenrakennettiin EMD E7 -veturiksi. City of Los Angelesin A-yksikkö meni Chicago and North Western Railwaylle ja se romutettiin aikanaan. Näin ollen yhtäkään E2-veturia ei ole säilynyt. Veturit yhdessä EA/EB- ja E2-vetureiden kanssa olivat merkittävä askel matkustajajunakäyttöön tarkoitettujen linjadieselvetureiden kehityksessä.
EMC E3

| EMC E3 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Useita
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  19 (A-yksiköitä 17, B-yksiköitä 2)
Valmistusvuodet:  1939-1940
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  18 000 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567
Moottorin teho:  2 000 hv (1 490 kW)
EMC E3 -veturi oli seuraaja aiemmille E-sarjan vetureille. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 17 ja ohjaamottomia B-yksiköitä kaksi kappaletta vuosina 1939-1940. Veturi oli lähes identtinen E4:n kanssa; ainoa ero oli turvanokan päätyovi, joka E4:ssa toimi paineilmalla mutta E3:ssa oli mekaaninen. Aiempiin E-sarjan vetureihin verrattuna (EA/EB, E1 ja E2) tehoa oli nostettu 200 hevosvoimaa vaihtamalla moottorit tehokkaampiin 1 000 hv:n EMD 567 -dieselmoottoreihin. Voimansiirto oli sähköinen.
Veturin turvanokka oli viisto, ja kookas esteenraivaaja jatkui yhtä viistosti lähes saumattomasti heti nokan alareunan jälkeen. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Sen alla oli toinen pyöreä aukko, joka oli keulaoven ikkuna.
E3-veturit olivat käytössä monilla eri rautatieyhtiöillä, kuten Chicago and North Western Railwaylla, Union Pacificilla ja Atchison, Topeka and Santa Fe Railwaylla. Niitä käytettiin matkustajajunien vetämiseen. Vain yksi E3:n A-yksikkö on säästynyt, ja sen omistaa Pohjois-Carolina Dept of Transportation Rail. Sitä käytetään ajoittain museojunissa.
EMC E4

| EMC E4 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Seaboard Air Line Railroad
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  19 (A-yksiköitä 14, B-yksiköitä 5)
Valmistusvuodet:  1939
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  18 000 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567
Moottorin teho:  2 000 hv (1 490 kW)
EMC E4 -veturit rakennettiin itse asiassa ennen E3-vetureita. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 19 ja ohjaamottomia B-yksiköitä viisi kappaletta vuosina 1938-1939. Teknisesti veturi oli lähes identtinen E3:n kanssa; ainoa ero oli turvanokan päätyovi, joka E4:ssä toimi paineilmalla. Aiempiin E-sarjan vetureihin verrattuna (EA/EB, E1 ja E2) tehoa oli nostettu 200 hevosvoimaa vaihtamalla moottorit tehokkaampiin 1 000 hv:n EMD 567 -dieselmoottoreihin. Voimansiirto oli sähköinen.
Veturin turvanokka oli viisto, ja kookas esteenraivaaja jatkui yhtä viistosti lähes saumattomasti heti nokan alareunan jälkeen. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Kaikki E4-veturit olivat matkustajaliikenteen käytössä Seaboard Air Line Railroadilla. Ne romutettiin 1960-luvun alussa.
EMD E5

| EMD E5 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Chicago, Burlington and Quincy Railroad
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  16 (A-yksiköitä 11, B-yksiköitä 5)
Valmistusvuodet:  1940-1941
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  18 000 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567
Moottorin teho:  2 000 hv (1 490 kW)
EMD E5 oli kuudes veturityyppi EMD:n E-sarjassa. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 11 ja ohjaamottomia B-yksiköitä viisi kappaletta vuosina 1940-1941. Veturi oli muuten hyvin samanlainen E3-, E4- ja E6-vetureiden kanssa, mutta se oli päällystetty kiiltävällä, ruostumattomalla teräksellä sopiakseen paremmin yhteen Burlingtonin Zephyr-junan kanssa. Veturi oli varustettu kahdella 12-sylinterisellä, 1 000 hevosvoiman EMD 567 -dieselmoottorilla ja sähköisellä voimansiirrolla.
Veturin turvanokka oli viisto, ja kookas esteenraivaaja jatkui yhtä viistosti lähes saumattomasti heti nokan alareunan jälkeen. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Sen alla oli toinen pyöreä aukko, joka oli keulaoven ikkuna.
Suurin osa E5-vetureista oli käytössä Chicago, Burlington and Quincy Railroadilla. Lisäksi yksi AB -yksikkö (yksi ohjaamollinen ja yksi ohjaamoton yksikkö) oli Colorado and Southern Railwaylla ja yksi Fort Worth and Denver Railwaylla. Yksi E5-veturi on säilynyt, ja se on nähtävillä Illinois Railway Museumissa.
EMD E6

| EMD E6 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Useita
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  117 (A-yksiköitä 91, B-yksiköitä 26)
Valmistusvuodet:  1939-1942
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  186 km/h
Pituus:  18 000 mm
Leveys:  2 500 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567
Moottorin teho:  2 000 hv (1 490 kW)
EMD E6 oli seitsemäs veturityyppi EMD:n E-sarjassa. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 91 ja ohjaamottomia B-yksiköitä 26 kappaletta vuosina 1939-1942. Vetureita rakennettiin samanaikaisesti E3-, E4- ja E5-vetureiden kanssa. Veturi oli varustettu kahdella 12-sylinterisellä, 1 000 hevosvoiman EMD 567 -dieselmoottorilla ja sähköisellä voimansiirrolla. Veturin turvanokka oli viisto, ja kookas esteenraivaaja jatkui yhtä viistosti lähes saumattomasti heti nokan alareunan jälkeen. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Sen alla oli toinen pyöreä aukko, joka oli keulaoven ikkuna.
E6-vetureita oli käytössä monilla eri rautatieyhtiöillä, kuten Unioin Pacificilla, Atchison, Topeka and Santa Fe Railwaylla ja Southern Railwaylla. Kaksi veturia on museoitu: toinen (ent. Louisville and Nashville E6A #770) on Kentuckyn rautatiemuseossa ja toinen (ent. Chicago, Rock Island & Pacific Railroad E6A #630) tällä hetkellä yksityisomistuksessa. Loput veturit on romutettu.
EMD E7

| EMD E7 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Useita
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  510 (A-yksiköitä 428, B-yksiköitä 82)
Valmistusvuodet:  1945-1949
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  137 km/h
Pituus:  17 800 mm
Leveys:  2 700 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567
Moottorin teho:  2 000 hv (1 490 kW)
EMD E7 oli EMD:n E-sarjan menestyneimpiä veturityyppejä. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 428 ja ohjaamottomia B-yksiköitä 82 kappaletta vuosina 1945-1949. Veturi oli varustettu kahdella 12-sylinterisellä, 1 000 hevosvoiman EMD 567 -dieselmoottorilla ja sähköisellä voimansiirrolla. Veturin turvanokka oli muodoltaan pyöreä, niin sanottu bulldog-nokka. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Sen alla oli toinen pyöreä aukko, joka oli keulaoven ikkuna.
E7-vetureita oli matkustajaliikenteen käytössä monilla eri rautatieyhtiöillä, kuten Unioin Pacificilla, Atchison, Topeka and Santa Fe Railwaylla, Baltimore and Ohio Railroadilla ja Southern Railwaylla. Yksi veturi (ent. Pennsylvania Railroad E7A #5901) on museoitu ja se on näytillä Pennsylvanian rautatiemuseossa. Loput veturit on romutettu.
EMD E8

| EMD E8 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Useita
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  495 (A-yksiköitä 449, B-yksiköitä 46)
Valmistusvuodet:  1949-1954
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  137 km/h
Pituus:  17 800 mm
Leveys:  2 700 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567B
Moottorin teho:  2 250 hv (1 680 kW)
EMD E8 oli EMD:n E-sarjan menestyneimpiä veturityyppejä ja seuraaja E7-sarjan vetureille. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 449 ja ohjaamottomia B-yksiköitä 46 kappaletta vuosina 1945-1949. Veturissa oli kaksi 1 125 hevosvoiman EMD 567B -dieselmoottoria, jotka olivat hieman tehokkaampia kuin E7:ssä. Kokonaisteho oli näin 2 250 hevosvoimaa. Voimansiirto oli sähköinen. Veturissa oli kaksi teliä akselijärjestyksen ollessa A1A-A1A, eli kunkin telin reunimmaiset pyöräkerrat olivat vetäviä ja keskimmäiset pyörät olivat juoksupyöriä. Veturin turvanokka oli muodoltaan pyöreä, niin sanottu bulldog-nokka. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Sen alla oli toinen pyöreä aukko, joka oli keulaoven ikkuna.
E8-vetureita oli matkustajaliikenteen käytössä hyvin monilla eri rautatieyhtiöillä, kuten Unioin Pacificilla, Atchison, Topeka and Santa Fe Railwaylla, Baltimore and Ohio Railroadilla ja Southern Railwaylla. Arviolta 58 veturia on säästynyt, ja osa niistä on museoituna.
EMD E9

| EMD E9 |
| --- | --- |

Perustiedot
Tyyppi:  dieselveturi
Liikennöitsijä:  Useita
Valmistaja:  General Motors Electro-Motive Division (EMD)
Lukumäärä:  144 (A-yksiköitä 100, B-yksiköitä 44)
Valmistusvuodet:  1954-1964
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  137 km/h
Pituus:  17 800 mm
Leveys:  2 700 mm
Pyörästö:  A1A-A1A
Moottori:  2 × EMD 567C
Moottorin teho:  2 400 hv (1 800 kW)
EMD E9 oli seuraaja E8-sarjan vetureille ja samalla viimeinen EMD:n E-sarjan veturityyppi. Veturin valmistusmäärä jäi E7- ja E8-vetureihin verrattuna pieneksi, sillä E-sarjan vetureiden itsekantava cab unit -rakenne alkoi korvautua road switcher -tyyppisillä vetureilla. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 100 ja ohjaamottomia B-yksiköitä 44 kappaletta vuosina 1954-1964. Veturissa oli kaksi 1 200 hevosvoiman EMD 567C -dieselmoottoria, jotka olivat hieman tehokkaampia kuin E8:ssä. Kokonaisteho oli näin 2 400 hevosvoimaa ja veturi oli koko E-sarjan tehokkain. Voimansiirto oli sähköinen. Veturissa oli kaksi teliä akselijärjestyksen ollessa A1A-A1A, eli kunkin telin reunimmaiset pyöräkerrat olivat vetäviä ja keskimmäiset pyörät olivat juoksupyöriä. Veturin turvanokka oli muodoltaan pyöreä, niin sanottu bulldog-nokka. Pyöreä valonheitin oli omassa ulkonevassa kotelossaan turvanokan keulalla. Sen alla oli toinen pyöreä aukko, joka oli keulaoven ikkuna.
E9-vetureita oli matkustajaliikenteen käytössä hyvin monilla eri rautatieyhtiöillä, kuten Unioin Pacificilla, Baltimore and Ohio Railroadilla ja Southern Pacific Railwaylla. Monta veturia on säilynyt. Esimerkiksi neljä E9-veturia on Illinoisin rautatiemuseossa.
Francesco Rosi

Francesco Rosi
Francesco Rosi (15. marraskuuta 1922 Napoli – 10. tammikuuta 2015 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Rosi opiskeli alun alkaen oikeustiedettä. Elokuvauransa hän aloitti käsikirjoittajana muun muassa Luchino Viscontin, Luciano Emmerin ja Michelangelo Antonionin hankkeissa. Sen jälkeen hän toimi samojen tekijöiden apulaisohjaajana vuosina 1948–1954. Esikoiselokuvansa La sfida (Haaste) hän ohjasi vuonna 1958.
Hänen menestyselokuviaan olivat muiden ohella Rosvopäällikkö Salvatore Giuliano (1962), Verta hiekassa (1965), Il caso Mattei (1972), Susilauma (1973), Kristus pysähtyi Eboliin (1979) ja Kolme veljestä (1981).
Useat Rosin teokset ovat yhteiskunnallisia analyyseja. Esimerkiksi vuoden 1972 filmi Il caso Mattei kertoo Italian valtiollisen öljy-yhtiön johtajasta sekä korkean tason poliittisen ja taloudellisen vallan välisistä suhteista.
Hän voitti muun muassa Berliinin kansainvälisten elokuvajuhlien Hopeisen karhun, Baftan 1983, Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun 1972 ja Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan 1963.
Rosi kuului Venetsian elokuvajuhlien tuomaristoon vuonna 1997. Hänen tyttärensä on näyttelijä Carolina Rosi (s. 1966).
Aiheesta muualla

Francesco Rosi Elonetissä.
Francesco Rosi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dorothy Vaughan

Dorothy Vaughan
Dorothy Johnson Vaughan (20. syyskuuta 1910 Kansas City – 10. marraskuuta 2008 Hampton) oli yhdysvaltalainen matemaatikko ja laskija, joka työskenteli NACA:lle ja sen seuraajalle NASA:lle Langleyn tutkimuskeskuksessa Hamptonissa Virginiassa. Vuonna 1949 hän alkoi toimia afroamerikkalaisista naisista koostuvan laskentaryhmän ohjaajana, joskin virallinen ylennys tehtävään tuli vasta myöhemmin. Näin hänestä tuli ensimmäinen afroamerikkalainen ryhmänohjaajaksi ylennetty nainen Langleyn tutkimuskeskuksessa.
1960-luvun alkupuolella Vaughan opetti itselleen ja alaisilleen Fortran-ohjelmointikielen valmistautuakseen laskennan siirtymiseen tietokoneilla tehtäväksi. Myöhemmin hän johti Langleyn ohjelmointiosastoa.
Vaughan on yksi keskushahmoista Margot Lee Shetterlyn kirjassa ja siitä tehdyssä elokuvassa Hidden Figures – varjoon jääneet.
Erika Toda

| Erika Toda |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1988 Kōbe, Japani
Näyttelijä
Aktiivisena:  2000–
Merkittävät roolit:  Misa Amane   (Death Note, Death Note: The Last Name, L: Change the World)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Erika Toda (jap. 戸田 恵梨香, Toda Erika s. 17. elokuuta 1988) on japanilainen näyttelijä. Hän on esiintynyt pienissä rooleissa suosituissa japanilaisissa televisiodraamoissa, kuten Nobuta o Produce, Engine ja Gal Circle. Hän myös esiintyi Liar Game televisiodraaman pääosassa. Todan kansainvälisesti tunnetuin rooli on kuitenkin suositusta mangasarjasta tehdyssä elokuvassa, Death Note: The Last Name, jossa hän esittää Misa Amanea.
Filmografia > Televisio

Division 1 (2004)
Engine (2005)
Calling You (2005)
Nobuta wo Produce (2005)
Joō no Kyōshitsu Special Part 1 (2006)
Gal Circle (2006)
Kiseki no Dōbutsuen (2006)
Tatta Hitotsu no Koi (2006)
Hana Yori Dango 2 (2007)
Liar Game (2007)
Kiseki no Dōbutsuen 2 (2006)
Ushi ni Negai wo~Love&Farm~ (2007)
Yukinojo Henge (2008)
Kiseki no Dōbutsuen 3 (2006)
Code Blue (2008)
Ryūsei no Kizuna (2008)
BOSS (2009)
Summer Nude (2013)
Filmografia > Elokuvat

Death Note (2006)
Death Note: The Last Name (2006)
Tengoku wa Matte Kureru (2007)
Ten Nights of Dream (2007)
Uni Senbei as Haduki Matsushita (2007)
L: Change the World (2008)
Tea Fight (2008)
Koikyokusei (2009)
GOEMON (2009)
Amalfi: Megami No 50-Byou (2009)
Filmografia > Musiikkivideot

Naohito Fujiki: "HEY!FRIENDS"
Yurika Oyama: "SAYONARA", "HARUIRO"
May: "Sarai no Kaze"
Funky monkey babys: "Mō Kimi ga Inai"
Mika Nakashima: "Orion"
Filmografia > Ääninäyttely

Genji: Days of the Blade – Shizuka Gozen
Arthur and the Minimoys – Prinsessa Selenia
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Erika Toda Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ewido

| Ewido Networks |
| --- | --- |

Perustettu:  2004
Perustaja:  Andreas Rudyk Peter Klapprodt Tobias Graf
Lakkautettu:  2006
Kotipaikka:   Saksa
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ewido Networks oli vuonna 2004 perustettu saksalainen ohjelmistoyhtiö, jonka perustivat Andreas Rudyk, Peter Klapprodt ja Tobias Graf.
19. huhtikuuta 2006 tšekkiläinen Grisoft osti Ewido Networksin.
Ewido Anti-Spyware

Vuonna 2005 Ewido Security Suite -ohjelmistopaketti nimettiin uudelleen nimellä Ewido Anti-malware.
Ohjelman neljännen version myötä nimeksi vaihdettiin Ewido Anti-Spyware. Se on haittaohjelmien, kuten vakoiluohjelmien, troijalaisten, mainosohjelmien ja matojen poistoon tarkoitettu ohjelma. Siinä on myös muun muassa reaaliaikainen suojaus, automaattiset päivitykset.
Grisoftiin alaisuudessa Ewido Anti-Spywaresta tuli Grisoft's AVG Anti Spyware, joka kuitenkin käytti hyväkseen Ewidon moottoria. Myöhemmin AVG Anti Spyware liitettiin osaksi AVG Anti-Virus ohjelmaa. [lähde? ]
Aiheesta muualla

Ewido Networks
Dominions 3: The Awakening

| Dominions 3: The Awakening |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Illwinter Game Design
Julkaisija:  Shrapnel Games
Jakelija:  Steam
Pelisarja:  Dominions
Julkaistu:  29. syyskuuta 2006
Lajityyppi:  vuoropohjainen strategia
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Alusta:  Microsoft Windows, OS X, Linux
Jakelumuoto:  CD-levy ja digitaalinen jakelu
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Dominions 3: The Awakening on ruotsalaisen Illwinterin vuonna 2006 julkaisema vuoropohjainen strategiapeli. Illwinterissä työskentelee vain kaksi henkilöä: Johan Karlsson ja Kristoffer Ostermann. Dominions on mytologioihin ja taikuuteen pohjautuva peli, mutta aseistus ja eräät muut pelin ominaisuudet vittaavat historiaan.
Aiheesta muualla

Kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Dominions 3 Illwinterin sivulla (englanniksi)