stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yellowstonen kansallispuisto
Metsäpalot

Yellowstonessa syttyy joka vuosi metsäpaloja, ja esimerkiksi salamat aiheuttavat keskimäärin noin 22 paloa vuodessa. Joitakin paloja sytyttävät esimerkiksi puistossa vierailevat retkeilijät. Noin 80 prosenttia paloista annetaan sammua itsekseen. Vain 20 prosenttia niistä sammutetaan, ja yleensä vasta silloin, kun palo uhkaa ihmisiä tai rakennuksia. Suuria tuhoja Yellowstonen metsissä aiheuttavia metsäpaloja arvellaan tapahtuvan noin 250–400 vuoden välein, kun taas kansallispuiston ruohomaita tuhoavia noin 25–60 vuoden välein.
Vuoden 1988 kesällä sarja suuria metsäpaloja tuhosi kansallispuistoa. Heinäkuun lopun kuumuus ja kuivuus muodostivat täydelliset olosuhteet tulipaloille. Elokuun lopulla ensimmäinen metsäpalo jo syttyikin, ja se valtasi hetkessä 607 neliökilometrin laajuisen alueen. Palokunta kutsuttiin hätiin sammuttamaan syttyneitä rakennuksia. Itse palavaa luontoa ei kuitenkaan ryhdytty sammuttamaan. Vasta syksyn vesisateet ja viimeistään talven lumentulo sammuttivat monta kuukautta palaneet metsät. Monet pitivät tapahtumaa katastrofina. Biologit ja metsänhoitajat kuitenkin vakuuttivat tulipalojen olevan osa normaalia ekosysteemiä ja auttavan kasveja ja puita uusiutumaan. Karkeasti arvioiden noin 36 prosenttia puiston maa-alueesta kärsi vahinkoja kesän 1988 tulipalojen seurauksena. Nykyään, lähes 20 vuotta palon jälkeen, palaneet alueet ovat alkaneet jälleen viheriöidä, ja monet uusista kasveista ovatkin todella terveempiä, kasvavat tiheämmin ja vastustavat paremmin sairauksia. Tästä rohkaistuneena puistoa hallinnoiva National Park Service käyttääkin nykyään kulotusta yhtenä metsänuudistuskeinona.
Suojelutoimet

Yellowstonen kansallispuisto perustettiin alun perin suojelemaan sen vulkaanisia alueita ja piirteitä kuten geysireitä ja kuumia lähteitä. Alkujaan puiston villieläimiä ei osattu arvostaa, ja ihmiset metsästivät niitä laajasti jopa kansallispuiston alueilla Yellowstonen henkilökunnan toistuvista kielloista huolimatta. Puiston pienestä henkilökunnasta ja varoista ei kuitenkaan ollut vastusta salametsästäjille, jotka saattoivat vapaasti vandalisoida aluetta. Vasta vuonna 1886 armeija sai salametsästäjät kuriin ja aloitti puiston tehokkaan valvonnan ja suojelun. Vuonna 1918 Yhdysvaltain National Park Service astui armeijan tilalle ja otti puiston suojelun harteilleen.
Ennen 1960-lukua puiston suojelu kuitenkin tarkoitti lähinnä sitä, että metsää ”vahingoittavat” tulipalot sammutettiin ja tiettyjä eläinlajeja suosittiin ylitse muiden. Esimerkiksi alueen sudet hävitettiin 1910- ja 1920-luvuilla, jotta ne eivät vahingoittaisi puiston vapitikantaa. Puiston luontoa alistettiin ihmisten tarkoitusperiä varten. Eläimiä tuotiin näytteille, jotta vierailijat saisivat ihailla niitä. Vaarallisimmat eläimet, esimerkiksi karhut, kahlehdittiin näytöksen ajaksi puihin, jotta ne eivät vahingoittaisi katselijoita. Turisteilla oli myös lupa ruokkia eläimiä ja siten opettaa ne riippuvaisiksi ihmisistä. Osia luonnosta tuhottiin, jotta kyettiin rakentamaan palveluja ja teitä puistoon saapuville matkailijoille. Myös salametsästystä esiintyi edelleen, vaikka vain murto-osan entisestä.
Kokemus kuitenkin osoitti, että ”suojelutoimet” ennemminkin vahingoittivat luontoa kuin suojasivat sitä, ja 1960-luvulta alkaen Yellowstonea alettiinkin hitaasti muuttaa kohti nykyistä toimintamallia. Nykyään ihminen puuttuu mahdollisimman vähän puiston luonnon elämään. Esimerkiksi normaaliin ekosysteemiin kuuluvia tulipaloja ei enää sammuteta. Yksittäisen lajin tilaan ei puututa eikä yhtäkään lajia suosita, vaan sen sijaan seurataan, että Yellowstonen koko ekosysteemi pysyy tasapainossa. Jo 1970-luvulla kiellettiin eläinten ruokkiminen ja niiden vangitseminen ja esitteleminen yleisölle lopetettiin. Puistoon rakennettiin myös valmiita kulkureittejä, jotta mahdollisimman suuri ala luontoa ei kärsisi vierailevista ihmismassoista. Kansallispuiston luonto ja sen säilyminen palautettiin jälleen etusijalle.
Vaikka nykyään pidetään parhaana olla puuttumatta puiston luonnon toimintaan, silti on olemassa joitakin poikkeustilanteita, joissa sääntöä kierretään. Tällaisia tilanteita ovat muun muassa puiston lukuiset suojeluohjelmat, kuten susien palautus alueelle vuonna 1995. Ihmiset myös asetetaan luonnon edelle tilanteissa, joissa ihmishenki on vaarassa. On myös tilanteita, joissa tulipaloja saatetaan sammuttaa. Lisäksi joitakin vierasperäisiä kasvi- ja eläinlajeja pyritään kontrolloimaan, jotta ne eivät olisi haitaksi puiston alkuperäisille eliöille. Puiston linjan mukaan nämä sekaantumiset sen elämään yritetään pitää mahdollisimman vähäisinä.
Matkailu

Yellowstone on yksi Yhdysvaltain suosituimmista kansallispuistoista. Vuonna 2010 puistossa vieraili ennätykselliset 3 640 184 ihmistä. Puisto houkuttaa ihmisiä, sillä siellä on mahdollisuus nähdä samalla kertaa useita luonnonihmeitä kuten geysireitä, vesiputouksia, kuumia lähteitä, kanjoneita, järviä ja villieläimiä. Puistossa on myös mahdollista harrastaa muun muassa vaeltamista, kalastamista, pyöräilyä, melomista ja vuorikiipeilyä. Yellowstone työllistää vuoden aikana lähes 3 500 henkilöä palvelemaan matkailijoita. Nähtävyyksistä suosituin on ollut geysir Old Faithful. Myös Mammoth Hot Springsin kuumat lähteet ja Morning Glory Pool -allas ovat vetäneet yleisöä. Muita suosittuja nähtävyyksiä puistossa ovat Grand Prismatic Spring, Yellowstonen suurin kuuma lähde, ja puiston Grand Canyon -kanjoni.
Puistoon on viisi sisäänkäyntiä. Pohjoinen sisäänkäynti, joka sijaitsee Montanan Gardinerin lähellä, on ainoa sisäänkäynneistä, joka on ympäri vuoden auki pyörillä kulkeville ajoneuvoille. Muut sisäänkäynnit ovat läntinen, eteläinen, itäinen ja koillinen sisäänkäynti. Läntisen sisäänkäynnin lähellä on West Yellowstonen ja koillisen sisäänkäynnin lähellä Cooke City-Silver Gaten asutuskeskus.
Yellowstonessa on noin 1770 kilometriä vaellusreittejä. Vierailijoita kehotetaan pysymään valmiilla reiteillä tutustuessaan puistoon. Näin he pysyvät turvallisen välimatkan päässä villieläimistä. Matkailijoilla ei myöskään ole lupaa ruokkia eläimiä, vaikka ennen vuotta 1970 se oli vielä sallittua. Kiellosta huolimatta jotkut ovat kuitenkin ruokkineet eläimiä. Merkityillä reiteillä ei ole myöskään vaaraa hengittää vulkaanisia kaasuja, jotka tappoivat muun muassa vuonna 2004 viisi biisonia. Kalastuksessa huomionarvoista on, että joidenkin kalalajien, esimerkiksi Yellowstonen punakurkkulohen, kohdalla on sovellettu ”pyydystä ja päästä vapaaksi” -sääntöä. Sen mukaan kalastaminen on sallittua, mutta pyydystetyt kalat tulee heti päästää vapaaksi. Metsästys on puiston alueella luonnollisesti kielletty.
Alueelle on 1930-luvulta lähtien rakennettu majoitustiloja hotelleista retkimökkeihin ja leiriytymisalueisiin. Puistoon on myös rakennettu retkeilyalueita, kauppoja, matkamuistomyymälöitä ja ravintoloita. Toisen maailmansodan aikana puiston rakennukset rappeutuivat pahasti, mutta 1950-luvulla ne jälleen korjattiin suuria kävijämääriä varten. Samalla ne nykyaikaistettiin, mutta jo 1980-luvulla uudistukset purettiin ja palattiin vanhaan sotaa edeltäneeseen tyyliin. Puistoa on hallinnoitu Fort Yellowstonesta käsin vuodesta 1918, ja sitä ennen se toimi puistoa valvoneen armeijan päämajana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yellowstone National Park Servicen sivuilla (englanniksi)
Yellowstone.net (englanniksi)
The Total Yellowstone Page (englanniksi)
Yellowstone Volcano Observatory (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Amerikkaa tuulilasin takaa (1950)
Yhdysvaltain kansallispuistot
Acadia
American Samoa
Arches
Badlands
Big Bend
Biscayne
Black Canyon of the Gunnison
Bryce Canyon
Canyonlands
Capitol Reef
Carlsbad Caverns
Channel Islands
Congaree
Crater Lake
Cuyahoga Valley
Death Valley
Denali
Dry Tortugas
Everglades
Gates of the Arctic
Glacier
Glacier Bay
Grand Canyon
Grand Teton
Great Basin
Great Sand Dunes
Great Smoky Mountains
Guadalupe Mountains
Haleakalā
Hawaii Volcanoes
Hot Springs
Isle Royale
Joshua Tree
Katmai
Kenai Fjords
Kings Canyon
Kobuk Valley
Lake Clark
Lassen Volcanic
Mammoth Cave
Mesa Verde
Mount Rainier
North Cascades
Olympic
Petrified Forest
Pinnacles
Redwood
Rocky Mountain
Saguaro
Sequoia
Shenandoah
Theodore Roosevelt
Virgin Islands
Voyageurs
Wind Cave
Wrangell-St. Elias
Yellowstone
Yosemite
Zion
Unescon maailmanperintökohteet Yhdysvalloissa
Cahokia
Carlsbad Caverns
Chacon kanjoni
Everglades
Grand Canyon
Great Smoky Mountains
Hawaii Volcanoes
Independence Hall
Kluane / Wrangell-St. Elias / Glacier Bay / Tatshenshini-Alsek (Kanadan kanssa)
La Fortaleza ja San Juan National Historic Site
Mammoth Cave
Mesa Verde
Monticello ja Virginian yliopisto
Olympic
Papahānaumokuākea
Pueblo de Taos
Redwood
Vapaudenpatsas
Waterton Glacier (Kanadan kanssa)
Yellowstone
Yosemite
Yellowstonejoki virtaa osittain Grand Canyonissa.
Yellowstonejärvi
Kuplivaa mutaa
Castle-nimisen geysirin purkautuminen Yellowstonen kansallispuistossa.
Old Faithfulin eli Vanhan Uskollisen purkautuminen.
Yellowstone talvella.
Abronia ammophila on Yellowstonen kotoperäinen laji.
Kontortamänty on Yellowstonen yleisin puulaji.
Kaksi vapitia laiduntaa Yellowstonen vuoristoniityllä.
Biisoneita kuuman lähteen ympärillä.
Mustakarhu Yellowstonessa.
Vapiti Yellowstonessa.
Trumpettijoutsen Yellowstonessa.
Yellowstonenpunakurkkulohi (Oncorhynchus clarkii bouvieri)
Ferdinand Vandeveer Hayden piirtämä Yellowstonen kartta vuodelta 1871.
Presidentti Ulysses S. Grant, Yellowstonen perustaja.
Philetus Norris
Roosevelt-kaari Montanassa
Metsäpalo Yellowstonessa
Palanutta maastoa
Vulkaanisen toiminnan seurauksena kuolleita ja kivettyneitä puita.
Yksi puiston sisäänkäynneistä
Sekatavarakauppa Yellowstonessa
Matkailijat syöttivät aiemmin karhuja.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1904

Vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa järjestettiin yleisurheilussa 25 kilpailutapahtumaa, kaikki miehille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1904 Wikimedia Commonsissa
Kansainvälisen Olympiakomitean tulostietokanta[vanhentunut linkki]
Yleisurheilu olympialaisissa
1896 •
1900 •
1904 •
1908 •
1912 •
1920 •
1924 •
1928 •
1932 •
1936 •
1948 •
1952 •
1956 •
1960 •
1964 •
1968 •
1972 •
1976 •
1980 •
1984 •
1988 •
1992 •
1996 •
2000 •
2004 •
2008 •
2012 •
2016 •
2020 •
2024
Kesäolympialaisten 1904 lajit ja kilpailutapahtumat
Golf | Haavipallo | Jalkapallo | Jousiammunta | Koripallo (Näytöslaji) | Köydenveto | Miekkailu | Nyrkkeily | Paini | Painonnosto | Pyöräily | Roque | Soutu | Tennis | Uimahypyt | Uinti | Vesipallo | Voimistelu | Yleisurheilu
Yhdysvaltalainen kirjallisuus

Yhdysvaltalainen kirjallisuus kehittyi itsenäiseksi, eurooppalaisesta kirjallisuudesta erkaantuneeksi kirjallisuudeksi 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa.
Alkuperäisväestön sanataide

Yhdysvaltojen alkuperäisväestön kielillä, noin 500 intiaanikielellä ja inuittikielillä, ei aikoinaan ole kirjoitettu kirjallisuutta. Sanataide eli näiden kansojen suullisena perintönä. Niitä on 1900-luvulta alkaen julkaistu.
Siirtomaakauden ja itsenäistymisajan kirjallisuus

Siirtomaakaudella amerikkalainen kirjallisuus oli osa Britannian kirjallisuutta. Amerikan mantereella ilmestyi esimerkiksi kuvauksia uudisraivaajien elämästä. Niinpä brittiläinen seikkailija John Smith kuvasi vuoden 1605 kirjassaan vasta perustettua Virginian siirtokuntaa, vuonna 1616 New Englandin siirtokuntaa ja 1623 seikkailujaan intiaanien parissa. Valtaosa 1600-luvun kirjallisuudesta on uskonnollista. Teologi William Bradford kuvasi 1651 pyhiinvaeltaja-uudisasukkaita ja pastori Roger Williams julkaisi pamfletteja, joissa hän vaati suvaitsevuutta, demokratiaa ja ihmisoikeuksia. Anne Broadsheet, Michael Wigglesworth ja Edward Taylor taas julkaisivat sovinnaisen uskonnollista runoutta.
Siirtokuntien kasvava itsenäisyyshalu purkautui 1700-luvulla valistushenkiseen kirjallisuuteen. Ajan tunnetuin kirjoittaja oli Benjamin Franklin, josta tuli huomattava lehtimies, kustantaja, luonnontieteilijä ja diplomaatti. Hänen kesken jäänyt omaelämäkertansa (1788–1789) kuvaa sekä hänen moraalifilosofiaansa että uskonnollisia käsityksiään. Yhdysvaltojen syntyä pohjustaneet monet pamfletistit hahmottelivat tulevan valtion periaatteita. Heistä tunnetuin on Thomas Paine. Samaan aikaan oli syntymässä yhdysvaltalainen romaanikirjallisuus. Charles Brockden Brown (1771–1810) kirjoitti kauhugoottilaisia romaaneja, joissa oli realistisiakin piirteitä. Satiirikko Hugh Henry Brackenrigde kuvasi rajaseutujen elämää.
1800-luku: kohti realismia

Kun 1600-luvun kirjallisuuden valtavirta oli uskonnollista ja 1700-luvulla poliittis-nationalistista, siirtyi 1800-luvulla valtavirta aluksi taiteelliseen kaunokirjallisuuteen. Ensimmäinen kansainvälistä mainetta saavuttanut amerikkalainen kaunokirjailija oli Washington Irving (1783–1859). Hän kirjoitti novelleja, romaaneja ja matkakertomuksia. Maan runoilijoista tältä ajalta tunnetuin on William Cullen Bryant.  Vuosisadan merkittävimpiä kirjailijoita olivat silti Edgar Allan Poe (1809–1849), James Fenimore Cooper (1789–1851) ja Herman Melville (1819–1891). Humoristista tyyliä kehitti Missourissa syntynyt Mark Twain (1835–1910), joka oli ensimmäisiä itärannikon ulkopuolella syntyneitä suuria kirjailijoita. Myös William Sydney Porter (1862–1910) eli O. Henry oli kiinnostunut etäisten paikkojen elämästä ja murteista.
Orjuuskysymys ja siihen liittynyt sisällissota nostivat Etelävaltiot vahvasti esille sekä lehdistössä että kirjallisuudessa. Orjuuskysymyksen tunnettu tulkki oli Harriet Beecher Stowe romaanillaan Uncle Tom’s Cabin. Etelävaltioiden oma kirjallisuus alkoi muodostua omaleimaiseksi, kuten myös vasta asutettujen läntisten osavaltioiden alue. Näitä kuvattiin sekä romantisoiden että realistiseen tyyliin, kuten William Dean Howells, jota pidetään Yhdysvaltain realismin aloittajana. Mark Twainin lisäksi laajan lännen kuvaajia olivat Bret Harte ja Joel Chandler Harris ja George Cable.
1900-luku: monitahoisuus

1900-luvun alkupuolella Yhdysvaltojen näkyvyys maailmankirjallisuudessa kasvoi. Toisaalta maan kirjallisuus haarautui moniin suuntauksiin: realismi ja naturalismi toivat esille yhteiskunnan kipupisteitä. Näitä suuntia edustivat Theodore Dreiser (1871–1945), Jack London (1876–1916), Upton Sinclair (1878–1968) ja Sherwood Anderson (1876–1941). Sherwood Anderson aloitti kyllä naturalistina, mutta alkoi lopulta tarkastella yhteiskuntaa ja sen yksilöitä vähemmän ohjelmallisessa hengessä. Kun myös freudilainen psykoanalyysi alkoi näkyä kirjallisuudessa psyyken piilotajuisten voimien kuvauksena, syntyi psykologisoiva kirjallisuuden suuntaus. Runoudessa sitä edustivat Carl Sandburg, Vachel Lindsay ja Hart Crane. Ezra Pound sen sijaan kohosi runouden imagistiryhmän henkiseksi johtajaksi. Imagismi hylkäsi mitallisuuden ja jälkiromantiikan tunnustuksellisuuden, ja runon perusyksikkö oli kuva (imago). Ezra Pound julkaisi imagismin ohjelman 1914 Poetry-lehdessä. Suuntaus antoi runsaasti vaikutteita myöhemmin esiin nousseille yhdysvaltalaiselle beat-runoudelle ja länsimaiselle modernismille.
Maailmansotien välisen ajan huomattavimmat nimet olivat sotatodellisuuden kuvaaja Ernest Hemingway (1899–1961) ja romaanimuodon uudistaja William Faulkner (1897–1962), joka on koko vuosisadan suurimpia romaanikirjailijoita. 1930-luvulla astui esiin John Steinbeck (1902–1968) pula-ajan kuvauksillaan, joissa on paatoksellista köyhyyden analyysia. Vielä toisen maailmansodan jälkeenkin Steinbeck, Faulkner ja Hemingway olivat pitkään Yhdysvaltain kirjallisuuden keskeiset hahmot. Toisenlaista näkemystä esitti tennesseeläisestä aikakauslehdestä vauhtinsa saanut akateeminen ja konservatiivinen uuskriitikoiden ryhmä. Siihen kuuluivat nimekkäimpinä John Crowe Ransom, Allen Tate ja Robert Penn Warren. Maailmansotien välisenä aikana muutamia amerikkalaisia kirjailijoita oleskeli Pariisissa, jossa he hakivat vaikutteita teksteihinsä. Tunnetuin heistä on Gertrude Stein (1874–1946), mutta siellä vaikuttivat myös Hemingway, Anaïs Nin ja Henry Miller.
Amerikkalaisuuteen yhdistetään vahvasti rikosromaanin tyylisuunta, joka sai ”lämminhenkisen” brittidekkarin vastapainoksi leiman kovaksikeitetty (hard boiled). Sen perustaja oli Dashiell Hammett, joka yhdessä Raymond Chandlerin ja Ross Macdonaldin kanssa muodosti ”kovaksikeitetyn dekkarin kolmion”. Joskus kovaksikeitetyn koulukunnan ydinjoukkoon luetaan myös väkivaltainen ja oikeistolainen Mickey Spillane sekä James M. Cain.
Sotien jälkeen on noussut esille myös afroamerikkalaisten kirjallisuus, jonka tunnetuimpiin nimiin lukeutuvat James Baldwin, Richard Wright ja Ralph Ellison. Näkyviä ovat olleet myös realismin perinteen jatkajat, kuten Saul Bellow (1915–2005), J. D. Salinger (1919–2010) ja Truman Capote (1924–1984). 1970-luvulla alkoi postmoderni liike, johon kuuluivat muun muassa Thomas Pynchon, Don DeLillo, Paul Auster, Toni Morrison, Philip Roth, Cormac McCarthy, Raymond Carver ja Joyce Carol Oates.
Nobelistit

Nobelin kirjallisuuspalkinto on myönnetty yhdelletoista yhdysvaltalaiselle kirjailijalle: Sinclair Lewis (1930), Eugene O'Neill (1936), Pearl S. Buck (1938), T. S. Eliot (1948), William Faulkner (1949), Ernest Hemingway (1954), John Steinbeck (1962), Saul Bellow (1976), Isaac Bashevis Singer (1978), Joseph Brodsky (1987) ja  Toni Morrison (1993).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltalainen kirjallisuus Wikimedia Commonsissa
Mark Twain.
John Steinbeck Suomen-vierailullaan 1963.
Yksin kotona

| Yksin kotona> Home Alone |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Chris Columbus
Käsikirjoittaja:  John Hughes
Tuottaja:  John Hughes
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Julio Macat
Leikkaaja:  Raja Gosnell
Pääosat:  Macaulay Culkin Joe Pesci Daniel Stern John Heard Catherine O’Hara
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Hughes Entertainment
Levittäjä:  20th Century Fox
Ensi-ilta:   16. marraskuuta 1990  21. joulukuuta 1990
Kesto:  103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  18 miljoonaa $
Tuotto:  476 684 675 $
Seuraaja:  Yksin kotona 2 – Eksynyt New Yorkissa
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yksin kotona (engl. Home Alone) on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut Chris Columbuksen ohjaama ja John Hughesin käsikirjoittama komediaelokuva. Elokuvan lapsipääosaa näyttelee Macaulay Culkin. Yksin kotona -elokuvasarjaan on tehty viisi jatko-osaa. Joulukuussa 2020 suoratoistopalvelu Disney+ ilmoitti tekevänsä elokuvasta uuden version.
Tarina

Kevin McCallister on lähdössä perheensä kanssa Pariisiin jouluksi. Kevinistä tuntuu, että hän on kaikkialla tiellä eikä kukaan ole huomaavinaan häntä. Saatuaan aikaiseksi riidan muiden sukulaistensa kanssa hän toivoo ääneen, että muut lähtisivät eivätkä enää koskaan palaisi. Seuraavana aamuna herra ja rouva McCallister huomaavat nukkuneensa pommiin ja kaikessa hötäkässä unohtavat Kevinin kotiin, minkä rouva McCallister tajuaa vasta lentokoneessa. Kevin nauttii yksinäisyydestä, muttei kauan sillä lähistöllä hiiviskelevät murtovarkaat Marv (Daniel Stern) ja Harry (Joe Pesci). Kevinin on tehtävä strategia, jolla pysäyttää roistot ja pelastaa talo.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Macaulay Culkin   | … |  Kevin McCallister   |
|  Joe Pesci   | … |  Harry   |
|  Daniel Stern   | … |  Marv   |
|  John Heard   | … |  Peter McCallister   |
|  Roberts Blossom   | … |  Marley   |
|  Catherine O’Hara   | … |  Kate McCallister   |
|  Angela Goethals   | … |  Linnie   |
|  Devin Ratray   | … |  Buzz   |
|  Gerry Bamman   | … |  Frank-setä   |
|  Hillary Wolf   | … |  Megan   |
|  John Candy  | … |  Gus Polanski  |
Tuotanto

Elokuvassa Kevin käyttää hyväkseen kuvitteellista gangsterielokuvaa Angels with Filthy Souls. Tilattuaan pizzaa Kevin soittaa videota pizzalähetille huijatakseen tätä. Myöhemmin Kevin käyttää videota saadakseen roistot luulemaan, että talossa on aseistettuja vaarallisia miehiä. Elokuva nimi viittaa James Cagneyn elokuvaan Likakasvoiset enkelit (Angels with Dirty Faces, 1938). Elokuvan niin ikään fiktiivinen jatko-osa Angels with Even Filthier Souls esiintyy elokuvassa Yksin kotona 2.
Vastaanotto > Palkinnot

Elokuva sai yhteensä kymmenen palkintoa ja kolme ehdokkuutta, mukaan lukien kaksi Oscar-ehdokkuutta musiikista.
Vastaanotto > Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa sarjakuvamaisesti viihdyttäväksi koko perheen joulukaaokseksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kolme tähteä neljästä.
Yksityistäminen Venäjällä

Yksityistäminen Venäjällä alkoi Boris Jeltsinin presidenttikaudella, kun maassa aloitettiin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen markkinatalouteen tähtäävä talousuudistus. Vuosina 1992–1994 monet tehtaat yksityistettiin jakamalla osa osakkeista tehtaan johtajille ja osa tehtaan työntekijöille. Yksityistämisen toisessa vaiheessa vuodesta 1995 alkaen monia suuryrityksiä yksityistettiin lainaa osakkeita vastaan -operaatioissa, joissa valtio sai taloutensa ylläpitoon lainoja yksityistetyiltä yrityksiltä. Yksityistämistä johti Anatoli Tšubais.
Kuvaus

Kun Neuvostoliitto kaatui vuoden 1991 lopulla, sen suurimmassa tasavallassa Venäjällä pantiin välittömästi käyntiin joukko perustavia uudistuksia. Elokuun 1991 ja elokuun 1992 välillä maassa siirryttiin hyvin pikaisesti markkinatalousjärjestelmään: kommunismi kumottiin, vapaa hinnoittelu otettiin käyttöön ja suuri osa taloudesta yksityistettiin. Maassa ei kuitenkaan ollut valvovia viranomaisia.
Venäjän kehittymättömän markkinatalouden pioneereja olivat tulevat oligarkit, jotka tarttuivat salamannopeasti uusiin mahdollisuuksiin. Oligarkit olivat aloittaneet toimintansa jo Neuvostoliiton aikana, perestroikan alkuvaiheessa. Jotkut heistä olivat nuoria yrittäjiä, jotka myivät palveluja ja toivat maahan ulkomaisia tuotteita. Aluksi he perustivat yksinkertaisia osuuskuntia. Kun rahamarkkinoiden vapauttaminen mahdollisti pankkien perustamisen, ansaintamahdollisuudet moninkertaistuivat. Liikemiehet alkoivat kilpailla houkuttelevista kauppasopimuksista ja valtion raaka-aineyhtiöistä, ja he perustivat sanomalehtiä ja televisiokanavia. Muutaman vuoden kuluessa Venäjän bisneseliitti oli hankkinut niin paljon pääomaa, infrastruktuuria ja kontaktiverkostoa, että he pystyivät osallistumaan maailman suurimpaan joukkoyksityistämiseen. Venäjän duumalla ei ollut valtaa, ja presidentti Jeltsiniä määräilivät liikemiehet, joilla oli omaisuutensa ansiosta nyt runsaasti vaikutusvaltaa.
Elokuussa 1992 Venäjän yksityistämisprojektin johtaja Anatoli Tšubais halusi luoda ostovoimaa tekemällä koko kansasta osakkeenomistajia ja osallisia Venäjän teollisuuskakusta. Kaikille Venäjän kansalaisille luvattiin kahden vuoden kuluttua yksityistämiskuponki, niin sanottu voucheri. Moni tuleva oligarkki tajusi kuponkien mahdollisen arvon ja osti niitä itselleen. Kahdessa vuodessa yli 100 000 valtionyhtiötä yksityistettiin.
Kansalaisten vastustus

Rikkaiden ja köyhien välinen kuilu kasvoi, ja oligarkit siirtyivät vaikuttamaan politiikkaan. Venäjällä alettiin puhua avoimesti rosvokapitalismista.lähde?
Presidentti Vladimir Putinin kaudella Venäjällä on jossain määrin jarruteltu ja hieman peruttukin yksityistämistä. Putin on taltuttanut oligarkkien poliittiset pyrkimykset. Putinin uskotaan pyrkineen kohti korporatiivista valtiota, jossa maan johto kontrolloi ainakin avainteollisuutta suoraan tai välikäsien kautta.lähde?
Kirjallisuutta

Sailas, Anne & Susiluoto, Ilmari & Valkonen, Martti: Venäjä: Jättiläinen tuuliajolla.  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-2062-4
Kuorsalo, Anne & Susiluoto, Ilmari & Valkonen, Martti: Venäjä ja rosvokapitalismin haaksirikko.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-2868-4