stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliitto
Väestö > Uskonto

Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen V. I. Lenin erotti kirkon valtiosta ja koulun kirkosta. Perustuslailla säädettiin, että maassa vallitsee uskonnon ja ateistisen propagandan vapaus.
Neuvostoliitossa uskontokuntien kannattajamääriä ei tilastoitu, mutta ylivoimaisesti suurin uskonto oli ortodoksinen kirkko. Suurin osa isovenäläisistä oli ortodokseja, mutta aivan maan länsiosissa asui myös katolisia, etenkin Liettuassa ja Ukrainassa. Toiseksi suurin uskontokunta oli islam, jonka kannattajia oli varsinkin Turkestanin alueen neuvostotasavalloissa, Kaukasiassa ja myös Tatarstanin autonomisessa tasavallassa. Neuvostoliiton alueella oli myös muihin kristillisiin kirkkoihin kuuluvia henkilöitä kuten luterilaisia, joita oli lähinnä Virossa ja Latviassa sekä Suomen rajan lähellä Inkerinmaalla.
Aluksi bolševikit suhtautuivat uskontoon harmittomana taikauskona, joka vähitellen tieteen edetessä tulisi häviämään. Vuonna 1921 suhtautuminen kuitenkin muuttui ja puolue omaksui uuden ”taistelevan ateismin” ja ”taistelevan materialismin” periaatteet, joiden perusteella aloitettiin laaja uskonnonvastainen propagandakampanja. Taistelevien jumalattomien liitto suoritti ateismin levitystyötä.
Vuodesta 1926 vuoteen 1932 järjestön jäsenmäärä kasvoi tasaisesti 87 000:sta 5,6 miljoonaan jäseneen.
Vuoden 1937 väestönlaskennan tuloksien perusteella 57 % neuvostoliittolaisista kuitenkin edelleen luokitteli itsensä uskovaisiksi. Tuloksen johdosta Stalin toimeenpani Jumalattomien liitossa käyntiin laajat puhdistukset liian hitaan uskonnon hävittämisen vuoksi. Toisen maailmansodan aikana erityisesti ortodoksinen kirkko otettiin mukaan Saksan vastaiseen sotaponnistukseen, ja uskontojen vaino laimeni. Vuonna 1943 toimintansa lopettaneen Taistelevien jumalattomien liiton työn jatkajaksi perustettiin vuonna 1947 Poliittisen ja tieteellisen tiedon levittämisyhdistys eli Znanie (ven. Знание, suom. Tieto).
Urheilu

Neuvostoliiton urheilijat menestyivät erittäin hyvin monissa lajeissa, ja esimerkiksi jääkiekossa, lentopallossa, painissa, voimistelussa ja painonnostossa maa oli vuosikymmenet lähes täysin ylivoimainen.
Neuvostoliitto osallistui ensi kertaa olympialaisiin vuonna 1952 Helsingissä, ja yhteensä Neuvostoliitto keräsi olympialaisista 473 kultaa, 376 hopeaa ja 355 pronssia. Vuoden 1980 kesäolympialaiset järjestettiin Moskovassa, mutta suurin osa länsimaista boikotoi kilpailuja vastalauseena Neuvostoliiton toimille Afganistanissa. Vastaavasti Neuvostoliitto liittolaismaineen boikotoi seuraavaksi järjestettyjä Los Angelesin kisoja vuonna 1984.
Kun Neuvostoliitto hajosi, 12 siitä eronneen maiden urheilijat kilpailivat vuoden 1992 Barcelonan kesäolympialaisissa yhdistyneenä joukkueena, jota usein nimitetään Itsenäisten valtioiden yhteisön joukkueeksi, vaikkei Georgia tuolloin ollutkaan osa IVY:tä (maa oli kuitenkin jäsenenä 1993–2008). Kyseinen joukkue kilpaili myös sen vuoden talviolympialaisissa Albertvillessä. Siinä missä kesäkisoissa urheilijat tulivat kaikista 11 silloisesta IVY:n jäsenvaltiosta ja Georgiasta, niin talvikisoissa joukkueen urheilijat tulivat vain kuudesta entisestä neuvostotasavallasta, jotka olivat Armenia, Kazakstan, Ukraina, Uzbekistan, Valko-Venäjä ja Venäjä. Baltian maat Viro, Latvia ja Liettua eivät kuuluneet IVY:hyn ja kilpailivat heti vuoden 1992 olympialaisissa omina joukkueinaan. Useimmat kansainväliset liitot laskevat Neuvostoliiton seuraajavaltioksi Venäjän, mutta myös monet muut entiset neuvostotasavallat ovat menestyneet edelleen omissa vahvoissa lajeissaan, kuten esimerkiksi Liettua koripallossa. Etenkin joukkueurheilussa tämä on tarkoittanut kilpailun kiristymistä: esimerkiksi jääkiekon vuoden 2006 MM-kilpailuihin osallistui Venäjän lisäksi peräti neljä entistä neuvostotasavaltaa: Latvia, Valko-Venäjä, Ukraina ja Kazakstan.lähde?
Urheilu > Jalkapallo

Vaikkakaan Neuvostoliitto ei yltänyt jalkapallon MM-kilpailuissa vuoden 1966 neljättä sijaa parempaan tulokseen, voitti maa kuitenkin 1960 Euroopan-mestaruuden, ja myöhempinä vuosina se sai kolme hopeaa kahden olympiakullan ja kahden olympiapronssin lisäksi. Seuratasolla Dynamo Kiova voitti Euroopan Cup-voittajien cupin kahdesti ja Dynamo Tbilisi kerran. Myös Dynamo Moskova pääsi saman cupin loppuotteluun. Dynamo Kiovan menestyksen ja Neuvostoliiton vuoden 1988 EM-hopean taustalla oli ukrainalaisvalmentaja Valeri Lobanovski ja hänen kehittämänsä pelitapa.lähde?
Urheilu > Koripallo

Kansainvälisessä koripallossa Neuvostoliitto oli lajia hallinneen Yhdysvaltojen takana lähes yhtä selvä kakkonen, joka voitti kaksi olympiakultaa ja sijoittui mitaleille jokaisella osallistumiskerrallaan. Koripallon MM-kilpailuissa menestys oli yhtä hyvä, ja Neuvostoliitto oli kolminkertainen maailmanmestari. Euroopan mestaruuksia maa keräsi kaikkiaan peräti 14.
Urheilu > Jääkiekko

Neuvostoliitto hallitsi kansainvälistä jääkiekkoa vuosikaudet ylivoimaisesti voittaen kahdeksan olympiakultaa (joista viimeisen tosin olympialipun alla) ja 22 maailmanmestaruutta. Niin olympialaisissa kuin MM-kilpailuissakin maa sijoittui mitaleille jokaisella osallistumiskerrallaan ja sai yhteensä 10 olympia- ja 34 MM-mitalia. Maajoukkueen punaisten peliasujen mukaan Suomessa alettiin kutsua Neuvostoliiton edustusjoukkuetta ”Punakoneeksi”. Seurajoukkuetasolla usein aikansa parhaaksi joukkueeksi arvostettu TsSKA Moskova voitti Euroopan Cupin 20 kertaa ja saman kaupungin Krylja Sovetov kerran.
Urheilu > Lentopallo

Neuvostoliiton miesten lentopallomaajoukkue on edelleen maailman menestynein lentopallomaajoukkue. Se voitti peräti kolme olympiakultaa, kuusi MM-kultaa, sekä kaksitoista kertaa EM-kultaa ja neljä kertaa maailmancupin. Lisäksi joukkue saavutti yksitoista muuta mitalia arvokilpailuista. Joukkueen kuuluisimpia pelaajia olivat muun muassa Viljar Loor, Oleg Moliboga ja Juri Sapega. Joukkuetta valmensi muun muassa Vjatšeslav Platonov, joka valmensi myöhemmin urallaan myös Suomessa.
Matkailu

Neuvostoliiton matkailun kehityksessä erotetaan kolme vaihetta: sisällissodan päättymisestä vuonna 1922 toiseen maailmansotaan asti matkailu oli maan sisälläkin vähäistä, mutta sitä yritettiin jo käyttää uutta kommunismi-ideologiaa tukemaan muun muassa Lenin-matkailun ja tehdasvierailujen muodossa. Toisen maailmansodan jälkeen matkailu elpyi nopeasti erityisesti suojasään vuosina, mutta vasta 1960-luvun puolivälistä alettiin panostaa massamatkailuun rakentamalla isoja hotelleja ja lomakeskuksia.
Matkailu oli Neuvostoliitossa suosittua. Valtaosa oli kuitenkin kotimaan matkailua, vaikka myös ulkomaalaisia erityisesti Neuvostoliiton liittolaismaista kävi vuosittain Inturistin järjestämillä ryhmämatkoilla. Matkustajajunaliikenteen yhteydet olivat laajat ja junalla matkustaminen edullista. Suosituimmat turistikohteet olivat Mustanmeren rannikon Sotši, Krim, Batumi, Odessa ynnä muut sekä suurkaupungit Moskova ja Leningrad.
Neuvostoliitosta ei voinut muuttaa toiseen valtioon ilman viranomaisten lupaa. Maahan ja maasta sai matkustaa viisumilla, jonka sai viranomaisilta. Neuvostoliitto valvoi tarkasti maahan- ja maastamuuttoa, eikä sallinut matkustamista ilman viranomaisten virallista lupaa. Avioituminen ulkomaalaisen kanssa antoi kuitenkin viimeistään 1970-luvulta alkaen useimmissa tapauksissa oikeuden muuttaa puolison kotimaahan, mutta samalla muuttaja menetti Neuvostoliiton kansalaisuuden.
Maahan muuttaminen oli lähes yhtä hankalaa kuin maasta muuttaminen. Muuttoon tarvittiin viranomaisten lupa, jota sai anoa suurlähetystöstä. SEV-maiden asukkaat pääsivät maahan muita helpommin. Muiden valtioiden kansalaisille luvan saaminen saattoi kestää jopa useita vuosia.
Kulttuuri > Epävirallinen kulttuuri

Stalinin kuoleman jälkeen kulttuurielämä koki lyhyen vapaamman jakson suojasään aikana, kunnes Nikita Hruštšovin valtakauden lopulla se alkoi taas jähmettyä. Kun länsimainen taide oli kiellettyä, Neuvostoliitossa syntyi varsin laajalle levinneitä, vaikkakin epäyhtenäisiä niin sanotun epävirallisen taiteen suuntauksia. Niillä ei ollut kuitenkaan menestymisen mahdollisuuksia, koska toisinajattelijat eivät saaneet julkaista taidettaan.
Neuvostoliitossa julkaisutoimintaa valvottiin tarkasti opposition tukahduttamiseksi. Tämän vuoksi monet kielletyt kirjat kopioitiin käsin ja levitettiin kädestä käteen vaha- tai valokopioina, niin sanottuina samizdat-julkaisuina. Joistakin toisinajattelijoista, kuten kirjailija Aleksandr Solženitsynistä ja taiteilija Ilja Kabakovista, tuli maailmankuuluja. Mihail Gorbatšovin hallintoaikana 1980-luvulla puolue myönsi enemmän vapauksia taiteilijoille. Sosialistinen realismi kesti kuitenkin Neuvostoliiton hajoamiseen 1991 asti kulttuurin virallisena sääntelyjärjestelmänä.
Nykyisin Neuvostoliiton taiteen ja kulttuurin perintöä arvioidaan uudella tavalla, kun myös kielletyt kulttuurin alat otetaan huomioon. Sosialistisen ajan taideperintöön voi tutustua esimerkiksi neuvostoajan veistospuistossa Liettuassa.lähde?
Kulttuuri > Propaganda

Neuvostoliitto harjoitti propagandaksi laskettavaa tiedotustoimintaa koko olemassaolonsa ajan, mutta propagandan sisältö ja tyyli vaihtelivat voimakkaasti kohteiden ja ajankohdan mukaan. Tehokkaan propagandan mahdollisti muun muassa maan epädemokraattisuus ja tiedonvälityksen keskittyminen. Tiedotusvälineiden vapaus puuttui, eikä valtion suoraan hallinnoimien tai tarkasti valvomien tiedotusvälineiden lisäksi ollut olemassa luvallisia vaihtoehtoisia tiedotuskanavia, toisin kuin lännessä. Ylhäältä tulevan tiedon kyseenalaistaminen oli jopa rikollista. Neuvostoliiton propagandassa kaikki länsimaat, mukaan lukien porvarilliset liberaalidemokratiat, leimattiin usein fasistisiksi, sotaa lietsoviksi ja epädemokraattisiksi.
Länsimaiden ihmisten valtaosan kerrottiin elävän köyhyydessä ja kurjuudessa. Toisen maailmansodan synnyttämää maailmanlaajuista natsismin ja fasismin pelkoa hyödynnettiin väittämällä, että länsimaat muistuttavat fasistisia järjestelmiä, mutta Neuvostoliitto on eri kansojen tasa-arvoinen ja rauhanomainen koti, vastakohta kaikelle, mitä natsit ja fasistit olivat edustaneet. Tämä propaganda vaikutti myös lännessä moniin ihmisiin, jotka usein uskoivat osittain propagandistiset väitteet Neuvostoliitosta onnelana ja pitivät länttä turmeltuneena.
Länsivastainen propaganda suuntautui lähinnä Itä-Euroopan maihin ja omaan kansaan. Länteen tuotettiin propagandaa, jossa Neuvostoliitto esiteltiin onnelana ja kehityksen huippuna, jossa ihmisoikeudet, tasa-arvo ja elintaso olivat maailman parhaat.lähde?
Neuvostoliitossa sallittiin kuitenkin myös rajoitetusti humoristista kriittistä tiedonvälitystä omasta maasta ja sen ongelmista. Tästä tärkeinä esimerkkeinä olivat pilalehti Krokodil ja Radio Jerevan.lähde?
Kulttuuri > Symbolit

Neuvostoliitossa yleisesti käytettyjä tunnuksia olivat vallankumouksen punainen tähti sekä sirppi ja vasara. Neuvostoliiton lipussa oli edistystä kuvaava keltainen tähti, vallankumouksellisuutta ja sosialismia kuvaavalla punaisella taustalla, sekä maatyöläisten sirppi ja teollisuustyöläisten vasara yhteen liitettynä. Se oli myös aikoinaan kansainvälisen sosialismin tunnus, mutta se muistetaan lähinnä Neuvostoliiton tunnuksena.
Kulttuuri > Neuvostoliittolainen elokuva

Neuvostoliitto oli myös suurimpia elokuvamaita – Lenin sanoikin aikoinaan elokuvan olevan Neuvostoliiton tärkein taiteenlaji. Elokuvailmaisu kukoisti taiteellisesti erityisesti mykkäelokuva-aikana, ennen kuin stalinistinen kulttuuripolitiikka nousi valta-asemaan. Stalinin kuoleman jälkeen elokuvateollisuus alkoi tuottaa pikkuhiljaa myös muita kuin propaganda-elokuvia, ja se kukoisti erityisesti 1970-luvulla.
Neuvostoliiton ”kansalliselokuvaksi” nimetään usein Sergei Eisensteinin ohjaama elokuva Panssarilaiva Potemkin, joka oli paitsi onnistunutta propagandaa, myös teknisesti ja taiteellisesti edistyksellinen. Elokuvan piti olla vain osa vuoden 1905 tapahtumista kertovaa elokuvasarjaa, mutta se muistetaan parhaiten itsenäisenä elokuvana. Muita Eisensteinin klassikkoja ovat muun muassa Lakko, Lokakuun vallankumouksen kymmenvuosipäivän kunniaksi tehty Lokakuu sekä erityisesti Stalinin diktatuuriin viittaava ja sen vuoksi kosolti tekijälle harmeja aiheuttanut Iivana Julma -sarja. Varhaisen neuvostoelokuvan mestareita olivat lisäksi Dziga Vertov, Oleksandr Dovženko, Mihail Romm ja Vsevolod Pudovkin.
Neuvostoliittolainen elokuva menestyi hyvin myös ulkomailla, sekä itä- että länsimaissa. Kansainvälisesti menestyksekkäin, joskin kotimaassaan vaille virallista tunnustusta jäänyt elokuvantekijä oli Andrei Tarkovski, joka voitti muun muassa Cannesin elokuvajuhlien Grand Prix -palkinnon. Tarkovski itse kertoi rakastavansa maataan, mikä näkyi myös hänen elokuvissaan.
Neuvostoliitossa tuotettiin verrattain paljon elokuvia, ja määrärahat olivat mittavat. 1970-luvulla ainoastaan Hollywoodissa elokuvantekijöillä oli mahdollisuus yhtä suuriin budjetteihin kuin Neuvostoliitossa. Käytännössä valtio huolehti siitä, että tekijät saivat kaiken, mitä tarvitsivat, mikäli kulttuurilautakunta oli sitä mieltä. Elokuvatekijöiden koulutuksessa ominaista oli se, että kuka tahansa elokuvallisesti lahjakas voitiin ottaa mukaan valtiollisiin elokuvakouluihin ja kouluttaa ammattiin valtion tuella. Neuvostoliiton suurin elokuvatuotantoyhtiö oli Mosfilm.
Neuvostoelokuvan kestävin osa on taiteenharrastajien piirissä arvostettu laji, joskin mahdollisuudet nähdä näitä filmejä ovat heikentyneet Neuvostoliiton valtion lakattua. Helsingissä oli sodan jälkeen yli 40 vuoden ajan neuvosto-omisteinen, paljon sikäläisiä elokuvia esittänyt, Saksalta sotakorvauksena saatu elokuvateatteri Capitol. Neuvostoelokuvia Suomeen toi Kosmos-Filmi, jolla oli myös oma teatteri Hotelli Presidentin talossa.
Kulttuuri > Henkilökultit: Lenin ja Stalin

Vladimir Iljitš Leninin ympärille muodostui Neuvostoliiton ensimmäinen henkilökultti. Osittain Leninin tahdon vastaisesti häntä alettiin pian pitää ”hyvänä tsaarina”, joka oli vaatimaton ja kansanläheinen, mutta samalla uuden oikeudenmukaisen järjestelmän luoja. Kuolemaansa asti Lenin pystyi estämään sen, että tämä kansan keskuudessa syntynyt kultti olisi päätynyt osaksi virallista puolueen propagandaa. Kuitenkin välittömästi hänen kuoltuaan tämä kristuksenkaltainen pelastaja-Lenin otettiin osaksi virallista puolueen Lenin-kulttia, vaikka monet puolueen johtajat, mukaan lukien Leninin leski Nadežda Krupskaja vastustivatkin sitä. Ensimmäinen askel tässä Leninin kanonisoinnissa oli päätös balsamoida hänen ruumiinsa ja sijoittaa se mausoleumiin Punaiselle torille. Jo vuonna 1924 Pietarin nimi muutettiin Leningradiksi, ja ensimmäiset valtavat Lenin-patsaat pystytettiin Stalingradiin vuonna 1925 ja Leningradiin Suomen juna-aseman eteen vuonna 1926.
Leninin kuoleman jälkeen Stalin pyrki mahdollisimman nopeasti esittämään itsensä Leninin työn jatkajana. Stalinin henkilökultti saavutti täyden mittansa 1930-luvulla. Eri hallinnon tasoilla kilpailtiin tuotantolaitosten, kylien, teatterien ja muiden instituutioiden nimeämisellä Stalinin mukaan. 1940-luvulle tultaessa Neuvostoliiton kartalla oli Stalingradin lisäksi muita Stalinista johdettuja kaupunginnimiä. Uuteen huippuunsa henkilökultti nousi jälleen voittoisan suuren isänmaallisen sodan jälkeen. Esimerkiksi elokuvassa ”Berliinin kukistuminen” Stalin esitettiin yksin tutkimassa sotakarttoja ja suunnittelemassa Hitlerin tappiota. Stalinin henkilökultti ei kestänyt pitkään diktaattorin kuoleman jälkeen. Vuonna 1956 Hruštšov ilmoitti tyrmistyneelle puoluejohdolle, että Stalin oli käyttänyt valtaansa väärin ja alistanut tarpeettomasti neuvostokansalaisia. Pian Stalinin ruumis poistettiin Leninin mausoleumista ja haudattiin Kremlin muuriin.lähde?
Kulttuuri > Oksidentalismi

Neuvostoliitossa kirjastoihin ja julkaisemiseen liittyvä sensuuri oli systemaattista. Esimerkiksi länsimaiset lehdet ja lähes kaikki lännen nykykulttuuria koskeva kirjallisuus oli kiellettyä. Länsimaista aineistoa siirtyi kuitenkin Neuvostoliittoon yksityisteitse ja muun muassa Tallinnaan Suomen television kautta. Lännen valtiopropaganda kylmän sodan aikana ja myöhemmin myös suuryritysten mainokset loivat käsitystä länsimaista vapaina ja onnellisina yhteiskuntina.
Jo tsaarinajan Venäjällä oli eräs kulttuurinen muotisuuntaus orientalismi eli itämaisuuden ihailu. Sen vastasuuntauksena Neuvostoliitossa kehittyi sosialistisen virallisuuden ohella länsimaisuuden ihailu, oksidentalismi. Tämä näkyi haluna hankkia länsimaisia kulutustavaroita, joita pidettiin parempilaatuisena kuin kotimaisia tuotteita. Oksidentalismi ilmeni myös länsimaisten taidesuuntien ja populaarikulttuurin, esimerkiksi englantilaisen The Beatles -yhtyeen ihailuna. Länsimaisuuden ihailu oli osa Neuvostoliiton epävirallisen kulttuurin arkea pääsihteeriä myöten: tavalliset kansalaiset keräsivät merkkitavaroiden muovikasseja, mutta Brežnev länsiautoja. Kiinnostus länsimaita kohtaan laajeni Beatlesistä myös muuhun kulttuuriin. Monia länsimaisia elokuvia kiersi Komsomolissa videokopiona.lähde?
1960-luvulla länsimaisten popmusiikkilevyjen kuuntelu ja hallussapito oli Neuvostoliitossa laitonta. Niitä kuitenkin tuli maahan länsimaisten turistien mukana, eikä tiettävästi ketään neuvostokansalaista rangaistu niiden ostamisesta tai omistamisesta. 1970-luvulla Neuvostoliiton valtion levy-yhtiö Melodija alkoi julkaista omia painoksiaan länsimaisista poplevyistä. Ne saattoivat joskus olla sensuroituja, esimerkiksi LP-levyn neuvostoversiosta saattoi puuttua kappale, joka ei miellyttänyt neuvostoviranomaisia.
Koulutus

Neuvostoliitossa uskottiin vahvasti koulutukseen ja tieteeseen sekä niiden aikaansaamaan yhteiskunnalliseen edistykseen. Lapsilla oli velvollisuus käydä kahdeksan lukuvuoden pituinen keskikoulu. Korkeakouluihin ja yliopistoihin pyrkivät kävivät keskikoulua kaksi vuotta lisää, jolloin keskikoulun pituus kasvoi kymmenvuotiseksi. Tämä vastasi käytännössä lukiota, kimnaasia, joita maassa ei tasa-arvoiseen sosialistiseen ideologiaan sopimattomana ollut. Lukutaitoisuus muuttui vuosien mittaan. 1930-luvun alkuun saakka se oli noin 70 %, mutta Stalinin aikana lukutaito yleistyi. Ennen hajoamista Neuvostoliitossa lukutaitoisuus oli erittäin lähellä sataa prosenttia.
Neuvostoliiton korkeakoulut jakautuivat yliopistoihin ja instituutteihin, jotka olivat yhden alan korkeakouluja. Maassa oli useita suuria yliopistoja, kuten Moskovan yliopisto, mutta suurin osa korkeakoulutuksesta tapahtui ministeriöiden omissa erikoisinstituuteissa. Tästä huolimatta juuri yliopistot olivat kaikkein arvostetuimpia oppilaitoksia, joihin pääsystä käytiin tiukkaa kilpailua. Opiskelu Neuvostoliiton yliopistoissa oli ilmaista, ja opiskelijoille maksettiin opintotukea. Erityisesti luonnontieteiden ja matematiikan tutkimuksen taso oli korkea ja monilla aloilla maailman ehdotonta kärkeä. Tämä ei kuitenkaan heijastunut täysin soveltavaan tekniikkaan.
Juhlapäivät

| Päivämäärä | Suomalainen nimi | Paikallinen nimi |
| --- | --- | --- |
| 1. tammikuuta | Uudenvuodenpäivä | Новый год |
| 23. helmikuuta | Puna-armeijan päivä | День Советской Армии и Военно-морского флота |
| 8. maaliskuuta | Kansainvälinen naistenpäivä | Международный женский день |
| Huhtikuu (siirtyvä) | Pääsiäinen | Пасха |
| 1. toukokuuta | Vappu (tai kevään ja työn juhla) | Праздник весны и труда |
| 9. toukokuuta | Voitonpäivä | День Победы |
| 12. toukokuuta | Kosmonauttien päivä | День космонавтики |
| 7. lokakuuta | Perustuslain päivä | День конституции |
| 7. marraskuuta | Lokakuun vallankumouksen päivä | Годовщина Великой октябрьской социалистической революции |
Kirjallisuutta

Jussila, Osmo: Neuvostoliiton tragedia. Utopiasta vankileirien saaristoksi. Otava, 2012 ISBN 978-951-1-26521-4
Luukkanen, Arto: Neuvostojen maa. Neuvostoliiton historia 1917–1991. Edita, 2004 ISBN 951-37-3889-2
Beringinsirri

| Beringinsirri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Sirrit Calidris
Laji::  ptilocnemis
Kaksiosainen nimi
 Calidris ptilocnemis  (Coues, 1873) 

Katso myös
   Beringinsirri Wikispeciesissä   Beringinsirri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Beringinsirri (Calidris ptilocnemis) on Venäjän kaukoidässä ja Alaskassa elävä kahlaajalintu. Sen esiintymisalue ulottuu Kuriileilta ja Kamtšatkan niemimaalta Tšukotkaan, Aleuteille ja Alaskaan. Siitä tunnetaan neljä alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Elliott Coues Saint George Islandilta Pribilofsaarilta vuonna 1873.
Cary-Hiroyuki Tagawa

| Cary-Hiroyuki Tagawa |
| --- | --- |
 Cary-Hiroyuki Tagawa vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1950 (ikä 74) Tokio, Japani
Ammatti:  näyttelijä, tuottaja
Puoliso:  Sally Phillips
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Cary Tagawa
Aktiivisena:  1986–
Aiheesta muualla
www.carytagawaonline.com
IMDb 
Elonet
Cary-Hiroyuki Tagawa (jap. 田川 洋行, Tagawa Hiroyuki; s. 27. syyskuuta 1950) on japanilais-amerikkalainen näyttelijä. Hänen äitinsä on japanilainen näyttelijä ja isä japanilais-amerikkalainen, joka palveli Yhdysvaltain armeijassa. Tagawalla on kaksi lasta.
Filmografia > Televisiosarjat

| Vuosi | Televisiosarja | Rooli | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 |  The Wizard | Cheng | 2 jaksoa |
| 1987 | Ihmemies MacGyver | aasialainen ostaja | 1 jakso |
| 1987 | The Colbys | herra Sung | 1 jakso |
| 1987 | Star Trek: The Next Generation | Mandariini Bailiff | 1 jakso |
| 1987, 1989 | Miami Vice | Tegoro, Kenji Fujitsu | 2 jaksoa |
| 1988 | Hotel | tarkastaja Chin | 1 jakso |
| 1989 |  Superboy | etsivä Jed Slade | 1 jakso |
| 1989 | Knots Landing | herra Toyo | 1 jakso |
| 1989 | Konnankoukkuja kahdelle | artisti | 1 jakso |
| 1989 | Alien Nation | Yamato | 1 jakso |
| 1989 |  Vaarallinen tehtävä | Xang Kai | 1 jakso |
| 1990 | Nasty Boys | Max | 1 jakso |
| 1990 | Koira haudattuna | Raymond Char | 1 jakso |
| 1990 | Hardball | Yakuza-mies | 1 jakso |
| 1992 | Baywatch | Mason Sato | 1 jakso |
| 1992 |  Raven | Osato | 2 jaksoa |
| 1993 |  Renegade | Hirotaka | 1 jakso |
| 1993-1994 | Avaruuspartio 2104 | Zylyn | kuusiosainen minisarja |
| 1994 | Ukkosta paratiisissa | Mason Lee | 2 jaksoa |
| 1995 | Babylon 5 | Morishi | 1 jakso |
| 1995 | A Peacable Kingdom | valmentaja | 1 jakso |
| 1996 | Cybill | Kenji | 1 jakso |
| 1996 | Nash Bridges | komisario A.J. Shimamura |  |
| 1996 | Sabrina, teininoita | Tai Wai Tse | 1 jakso |
| 1997 | Happily Ever After: Fairy Tales for Every Child | kuningas Young-Jin | äänirooli, 1 jakso |
| 1997 | Tähtiportti | Turghan | 1 jakso |
| 1998 |  Poltergeist | Sam Tanaka | 1 jakso |
| 1998 | Oman käden oikeudella | Aung Myint | 1 jakso |
| 1999 |  Seitsemän päivää | Peter | 1 jakso |
| 2000 | Walker, Texasista | mestari Ko | 1 jakso |
| 2004 |  Hawaii | ylikomisario Terry Harada | kahdeksanosainen minisarja |
| 2007 |  Heroes | miekkaseppä | 2 jaksoa |
| 2009 | Beyond the Break | Xander | 2 jaksoa |
| 2011 | Havaiji 5-0 | Hiro Noshimuri | 2 jaksoa |
| 2012-2013 |  Kosto | Satoshi Takeda | 6 jaksoa |
| 2013 | Mortal Kombat: Legacy | Shang Tsung | 3 jaksoa |
| 2014 |  Teen Wolf | Katashi | 1 jakso |
| 2014 | The Librarians | herra Drake | 1 jakso |
| 2015 | Mortal Kombat X: Generations | Shang Tsung | 1 jakso |
| 2015-2018 |  The Man in the High Castle | Nobusuke Tagomi |  |
| 2016 |  Grimm | Takeshi Imura | 1 jakso |
| 2017 |  Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat | Sumo Kuma | äänirooli, 2 jaksoa |
| 2017 | Star Wars Rebels | Alrich Wren | äänirooli, 2 jaksoa |
| 2018 | Matkalla avaruuteen | Hiroki Watanabe | 5 jaksoa |
| 2020 |  DuckTales | Akita | äänirooli, 1 jakso |
| 2021 | Star Wars: Visions | Valco | äänirooli, 1 jakso |
| 2021 | NCIS: Los Angeles | Craig Tanaka | 1 jakso |
| 2023 | Blue Eye Samurai | Miekkaseppä | äänirooli, 6 jaksoa |
Filmografia > Ääninäyttely videopeleissä

| Vuosi | Videopeli | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1997 |  Soldier Boyz: The Video Game | Vinh Moc |
| 2003 | Batman: Rise of Sin Tzu | Sin Tzu |
| 2016 | World of Warcraft: Legion | sivuäänet |
| 2019 | Mortal Kombat 11 | Shang Tsung |
| 2020 | Mortal Kombat 11: Aftermath | Shang Tsung |