stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapuanliike
Lapuanliikkeen vaiheet > Huhtikuu 1930: Kolmas kansalaiskokous ja Kosolan nousu johtajaksi

Lapuan kolmas kansalaiskokous pidettiin 3. huhtikuuta suojeluskunnan talolla ilmeisesti Kosolan ja Hilja Riipisen kutsumana, ja siihen osallistui noin 800–900 henkeä. Kokous valmisteli sähkösanoman, joka lähetettiin pääministeri Kalliolle. Sähkösanoma vahvisti Lapuan kansanliikkeen ja Kosolan laittoman toiminnan, mutta tekstin mukaan liike ei asettunut Kallion hallitusta vastaan ja se oli tarkoitettu myös yhteistyötarjoukseksi hallitukselle.
Eduskunta oli tyrmistynyt. Pääministeri Kallio ja Helsingin Sanomat vaativat tekijöiden ankaraa rankaisua. Isku ymmärrettiin lapuanliikkeen epäluottamuslauseeksi eduskunnan toimille. Teko herätti ristiriitoja myös lapuanliikkeen keskuudessa ja se hajosi kahtia. Suomen Lukko sanoutui irti laittomuudesta Leinosen ja Tiitun johdolla ja tuomitsi sen rikoksena. Eräitä maltillisia perustajajäseniä erosi jo järjestöstä.
Kosola asettui nyt tukemaan tekoa. Hänen mukaansa vastuussa oli itse asiassa eduskunta, joka ei ollut ryhtynyt kitkemään kommunismia vaatimuksista huolimatta. Suoran toiminnan kannattajat ottivat johtajakseen Kosolan, joka itse ei ollut pyrkinyt näkyvään asemaan. Hänen kodistaan Kosolan talosta tuli lapuanliikkeen keskuspäämaja. Laillisuutta vaatinut Suomen Lukko ja sen johtajat menettivät otteensa liikkeestä, jonka kannattajat pilkkasivat avoimesti oikeuslaitosta. Työn Äänen tihutyön tekijöiksi ja tukijoiksi ilmoittautui Kosolan, Yrjö Nikulan, Vihtori Herttuan ja ilmajokelaisen pankinjohtajan Iivari Koiviston johdolla 72 miestä, jotka saapuivat 9. huhtikuuta joukolla Vaasaan maaherran luo. Varsinaisiksi rikkojiksi ilmoittautuivat lapualaiset maanviljelijä Jussi Muilu, harjoittelija Yrjö Hissa sekä talonpojat Simo Lahdensuo ja Jussi Perämäki. Lapuanliikkeen äänenkannattajan Aktivistin ensimmäisessä numerossa teon kannattajiksi ilmoittautui 650 henkilöä. Lehti alkoi ilmestyä vappuna 1930, ja sen nimelliseksi päätoimittajaksi ilmoitettiin Kosola, joskin tosiasiassa toimitustyöstä vastasi Vilho Viita. Jo ensimmäisessä numerossa everstiluutnantti Arne Somersalo vaati laillisuudesta luopumista kommunismin nopeaksi kitkemiseksi.
Keväällä porvarillisissa lehdissä ja puolueissa pidettiin yllä ajatusta, että hyväksyttävää ”alkuperäistä” kansanliikettä edusti Suomen Lukko, kun taas väkivaltaisuudet kuitattiin erillisenä ”uuslapualaisuutena”. Jännittyneen mielialan vuoksi sisäministeriö kielsi vappumarssit, mutta Helsingissä kommunistit marssivat kieltoa rikkoen. Vappuna tapahtui myös Suomen ensimmäinen kyyditys: liminkalaiset isännät kyyditsivät Lumijoella vappupuheeseen valmistautuneen Pohjan Voima -lehden toimittajan Ilmari Sormusen autolla Ouluun.
Lapuanliikkeen vaiheet > Kesäkuu 1930: Väkivalta ja poliittinen terrori > Vaasan mellakka

Työn Äänen tuhotyöstä oli nostettu syytteet tunnustuksen tehneitä tekijöitä sekä yllyttäjäksi pääteltyä Nikulaa vastaan. Jutun käsittelypäiväksi Vaasan raastuvanoikeudessa oli määrätty 4. kesäkuuta. Vaasaan saapui aikaisin aamulla noin 2 000 lapuanliikkeen kannattajaa Suomen lipuin koristelluilla autoilla. Hallitus oli päättänyt olla provosoimatta tilannetta erityisillä järjestystoimilla. Suojeluskuntien komentaja Lauri Malmberg oli kieltäytynyt pääministeri Kallion pyynnöstä lähettää aseistettuja suojeluskuntalaisia turvaamaan järjestystä, koska he olisivat joutuneet suojelemaan oikeudenkäyntiin saapuvia kommunisteja mielenosoittajilta. Oikeudenkäynnin väliajalla mielenosoitus yltyi väkivallaksi. Lapuanliikkeen kannattajat raastoivat kadulle pahoinpideltäväksi todistajana paikalle kutsutun Työn Äänen faktorin Eino Niemisen, jota väitettiin punaupseeriksi ja SKP:n organisaattoriksi. Metakassa pahoinpideltiin myös noin kymmenen muuta vasemmistolaista, joukossa vaasalaisen sosiaalidemokraattisen Nya Folkbladetin toimittaja Allan Asplund, sekä muita sivullisia, jotka yrittivät estää tekoja. Väkijoukko ja poliisi seurasivat sivusta puuttumatta asiaan.
Oikeudenkäynti keskeytettiin, ja väkijoukko piiritti oikeussalin saadakseen käsiinsä asianajajana toimineen kommunistien kansanedustajan Asser Salon. Vaasan läänin maaherra Bruno Sarlin yritti turhaan vedota käräjärauhaan ja saattaa Salon poliisin turviin, mutta tämä siepattiin kadulta autoon. Salo uhattiin ampua ja hänet kyydittiin Lapualle nuorisoseuran talolle sekä lopulta Viitasaarelle, jossa hänet päästettiin vapaaksi. Sieppaajat pakottivat hänet allekirjoittamaan paperin, jonka mukaan hän ei enää koskaan saapuisi Etelä-Pohjanmaalle. Seuraavana päivänä lehdissä julkaistiin ”Etelä-Pohjanmaan miesten” nimissä Lapualla allekirjoitettu ilmoitus, jonka mukaan ”Maakunnassamme ei enää tulla julkaisemaan kommunistisia sanomalehtiä”. Työn Ääni oli tuolloin tilapäisesti lakkautettuna.
Laillinen esivalta oli osoittautunut aseettomaksi joukkovoiman edessä. Vasemmistolainen ja ruotsinkielinen lehdistö vaativat toimia. Hallitus asettui lopulta tukemaan lapuanliikettä ja moitti sosiaalidemokraatteja ja ruotsinkielisiä kommunismin vastaisen toiminnan estämisestä. Lapuanliike ymmärsi voimansa ja alkoi vaatia hallitusta ajamaan omia tavoitteitaan yhä voimakkaammin. Tie kohti kesän ja syksyn 1930 väkivaltaa, poliittista terroria ja voimakasta ulkoparlamentaarista painostusta oli avattu.
Lapuanliikkeen vaiheet > Kesäkuu 1930: Väkivalta ja poliittinen terrori > Lapuan laki ja diktatuurihanke

Kesästä 1930 tuli hyvin rauhaton. Lapuanliikkeen piirissä alettiin puhua Lapuan laista. Nimitys oli alun perin viitannut vuonna 1843 säädettyyn kyläasetukseen, mutta nyt sillä alettiin tarkoittaa omankädenoikeutta, jolla oikeutettiin lakien rikkominen. Koska valtiovalta ei ollut kyennyt torjumaan kommunismin muodostamaa uhkaa isänmaan vapaudelle ja itsenäisyydelle, oli ”kansan tahtoa” edustavalla lapuanliikkeellä oikeus asettua lain yläpuolelle toimissaan kommunismia vastaan.
Radikalisoituminen oli hyvin pitkällä myös vallan kulisseissa, ja Suomen demokratiaan kohdistuikin välitön uhka. Rafael Haarla oli kysynyt jo ensimmäisen kansalaiskokouksen jälkeen päivänpolitiikasta vetäytyneen sosiaalidemokraattijohtaja Väinö Tannerin halukkuutta Suomen diktaattoriksi. Tarkoituksena oli koota hankkeen taakse laajojen maltillisten piirien kannatus. Kesäkuun alussa Martti Pihkala kävi esittämässä saman kysymyksen istuvalle pääministerille Kyösti Kalliolle. Molemmat veteraanipoliitikot kieltäytyivät. Lapuanliikkeen miehet eivät kuitenkaan sietäneet kielteisiä vastauksia. Kallio tiettävästi päätettiin tappaa ja tekijöiksi arvottiin Työn Äänen iskuun osallistuneet Yrjö Hissa ja Jussi Perämäki. Valitut eivät Kallion kohdattuaan ja tämän kanssa keskusteltuaan kuitenkaan pystyneet toteuttamaan tehtäväänsä. Epäonnistumisen häpeä oli nuorille miehille liikaa ja aamuyöllä 8. kesäkuuta Hissa ja Perämäki tekivät kaksoisitsemurhan.
Hissa ja Perämäki laskettiin lapuanliikkeen ensimmäisiksi uhreiksi. Heidät haudattiin sankarihautausmenoin Lapualle, ja Kosola laski haudalle seppeleen, jossa lukivat Kaarlo Kramsun kirjoittaman ”Ilkka”-runon sanat: ”Ei oikeutta maassa saa, ken itse sit’ ei hanki”. Lauseesta tuli yksi lapuanliikkeen tunnuslauseista. Myöhemmin kesällä toiseksi tunnuslauseeksi muodostui ”Me teemme, mitä tahdomme”. Jotkut alkoivat nähdä Kosolassa ehdokkaan Suomen tulevaksi diktaattoriksi. K. R. Kares julisti Kosolan olevan ”Jumalan valitsema kansanjohtaja”. Innokkaimmat kannattajat rinnastivat Kosolan mielellään Italian diktaattoriin Mussoliniin, jonka karismaattista esiintymistapaa hän pyrki jäljittelemään. Hänestä jopa käytettiin leikillistä nimeä ”Kosoliini”. Toisaalta edes Kosolalla ei ollut tarpeeksi vahvaa auktoriteettia lapuanliikkeen radikalisoitumisen hillitsemiseen, ja hän joutui usein antamaan vastentahtoisesti hyväksyntänsä jyrkimpien toimille. Hänellä on sanottu olleen ”valta sallia, jopa käskeä – muttei kieltää”.
Lapuanliikkeen vaiheet > Kesäkuu 1930: Väkivalta ja poliittinen terrori > Kesäkuun lopun kehitys

Lapuanliike halusi luoda kyydityksillä poliittista painetta ja saada Kallion hallituksen eroamaan. Kulisseissa tilalle valmisteltiin laajapohjaista oikeistohallitusta, jonka pääministeriksi kaavailtiin entistä valtionhoitajaa, kokoomuksen P. E. Svinhufvudia. Svinhufvud oli ollut kylpylälomalla Ranskan Vichyssä, mutta palasi Suomeen 13. kesäkuuta ilmeisesti Relanderin kutsusta. Svinhufvud osallistui Helsingissä maakuntain miesten kokoukseen ja matkusti kesäkuun puolivälissä puhemies Virkkusen kanssa Etelä-Pohjanmaalle kuuntelemaan ja tunnustelemaan lapuanliikkeen voimaa ja tavoitteita. Hän vakuuttui siitä, että muutos oli tulossa ja häntä tarvittiin. Svinhufvud sanoutui kuitenkin irti diktatuurista.
Liikkeessä ryhdyttiin suunnittelemaan uutena painostuskeinona ja voimannäyttönä Helsinkiin suuntautuvaa marssia. Päätös ensin suojeluskuntamarssiksi kutsutusta marssista runnottiin lävitse valtakunnallisessa kokouksessa Lapualla 20.–21. kesäkuuta. Liikkeen ulkopuolella suunnitelmat herättivät kysymyksiä mahdollisesta vallankaappauksesta. Samalla lapuanliikkeen toimintaa pyrittiin organisoimaan ja perustettiin 31-jäseninen, käytännössä vähämerkityksiseksi jäänyt Lapuan liikkeen valtuuskunta. Vihtori Kosolasta, Vihtori Herttuasta ja Iivari Koivistosta alettiin käyttää nimitystä Lapuan johto. Kokeneemmat organisaattorit pitivät liikkeen ydinryhmän toimintaa kaoottisena, suunnittelemattomana ja reaktiivisena. Valtiolle raportoineen everstiluutnantti Eero Kuussaaren mukaan johto ”ei ollut itsekään selvillä suunnitelmistaan... toimenpiteensä oli näyttänyt olleen aina hetken päätöksen varassa”. Muun muassa Suomen Lukon puheenjohtaja Artturi Leinonen vastusti Helsingin-marssia, mutta asia ei ollut enää hänen käsissään.
Lapuanliikkeen lisääntyvä uhkan vuoksi SDP:n, maalaisliiton, edistyspuolueen ja RKP:n pragmaattiset veteraanit kokoontuivat 17. ja 26. kesäkuuta pohtimaan tilannetta ja vaihtoehtoja. Kokouksissa sovittiin ”kansanvaltaisen rintaman” perustamisesta. Tarkoituksena ei ollut pelastaa kommunistien toimintaa kieltämiseltä vaan torjua oikeistodiktatuurin perustaminen. Maahan näytti joka tapauksessa olevan tulossa jonkinlainen oikeistohallitus, jota pahimmassa vaihtoehdossa johtaisivat lapuanliikkeen arvaamattomat ”kolmannen luokan miehet”. Kallion istuva hallitus oli menettämässä vasemmiston ja maltillisten tuen.
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Eduskunnan kokoontuminen äänestämään kommunistilaeista

Eduskunta kokoontui täysin poikkeuksellisesti 1. heinäkuuta 1930. Kallion hallitus esitti sen hyväksyttäviksi joukon lapuanliikkeen vaatimuksia myötäilleitä lakimuutoksia, jotka menivät selvästi pidemmälle kuin maaliskuussa hylätyt esitykset. Niillä pyrittiin kieltämään täysin kommunistien toiminta, ja kokonaisuus saikin nimen kommunistilait. Niihin kuului tasavallan suojelulaki, joka antoi tasavallan presidentille oikeuden rajoittaa asetuksilla kansalaisvapauksia, jos yleinen turvallisuus ja järjestys oli uhattuna. Valtiopäiväjärjestyksen, vaalilain ja kunnallislakien muutoksilla poistettaisiin valtiollisissa ja kunnallisissa vaaleissa vaalikelpoisuus henkilöiltä, jotka olivat viimeisen kolmen vuoden aikana kuuluneet valtio- ja yhteiskuntajärjestyksen laittomaan kumoamiseen tähtääviin järjestöihin, sekä velvoitettiin vaaliviranomaiset hylkäämään tällaisia henkilöitä sisältäneet ehdokaslistat. Painovapauslain ja rikoslain muutoksilla pyrittiin tekemään rangaistavaksi hallituksen, eduskunnan tai yhteiskuntajärjestyksen halventaminen ja vaarantaminen. Pääministeri Kallion mielestä kommunistilait olivat äärimmäisin myönnytys, johon vielä voitaisiin taipua loukkaamatta demokratiaa.
Lapuanliikkeelle eivät hallituksen esitykset riittäneet, ja se julkisti samana päivänä omat rinnakkaisesityksensä. Tavoitteet olivat entisestäänkin radikalisoituneet. Vaadittiin suuria muutoksia perustuslakiin: enemmistövaaleja, äänioikeuden sitomista veronmaksukykyyn, eduskunnan istuntokauden lyhentämistä ja toimivaltuuksien kaventamista sekä kansanedustajien määrän vähentämistä 150:een. Lehtien arvion mukaan nämä esitykset olisivat toteutuessaan poistaneet äänioikeuden noin 600 000 vähävaraiselta kansalaiselta. Haluttiin karsia myös tulonsiirrot, koulujärjestelmä, työlainsäädäntö ja osuustoiminta. Valtio huolehtisi vain maanpuolustuksesta ja järjestyksen ylläpidosta. Paine kohdistui koko parlamentaristiseen järjestelmään, ja tavoitteena oli paluu sääty-yhteiskuntaan.
STPV:n 23 kansanedustajasta viisi oli jo kesäkuun aikana kyyditetty Neuvostoliittoon, ja Asser Salon lisäksi neljä muuta oli muilutettu. Supistunut eduskuntaryhmä oli kesäkuun lopussa päättänyt äänin 10–2 jatkaa osallistumista eduskuntatyöhön väkivallan uhasta huolimatta ja jättänyt eduskunnalle vastalauseen saamastaan kohtelusta. Täysistunnoissa puhemies kielsi kommunistiedustajien yritykset ohjata keskustelu käsittelemään lapuanliikkeen toimintaa.
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Kallion hallituksen ero ja Svinhufvudin hallituksen nimittäminen

Kallion hallitus oli kestämättömässä tilanteessa, ja presidentti oli vetänyt siltä tukensa, joten puolueet sopivat sen korvaamisesta laajapohjaisemmalla hallituksella. Eduskunnan käsitellessä 2. heinäkuuta kommunistilehtien laitonta lakkauttamista koskenutta tiedonantoa hallitus sai vielä luottamuslauseen äänin 112–69, mutta se jätti samana iltana eronpyyntönsä. Kaksi päivää myöhemmin muodostettiin lapuanliikkeen tavoitteiden mukaisesti Svinhufvudin johtama yleisporvarillinen hallitus. Eduskuntaryhmiä ei kutsuttu hallitusneuvotteluihin ja hallitus muodostettiin ”etupäässä silmällä pitäen sitä että sillä on lapualaisten luottamus.” Keskustapuolueiden ministerit edustivat puolueidensa oikeistosiipiä. Uusi hallitus kertoi tukevansa lapuanliikkeen tavoitteita. Liikkeen johto oli vaatinut itselleen kolmea ministerinsalkkua, jotka olisi annettu Kosolalle, K. R. Karekselle ja Vihtori Herttualle. Svinhufvud tavoitteli taitavana poliittisena pelurina kuitenkin mahdollisimman laajaa tukea ja vastusti Kosolan tuloa hallitukseen. Kosola ja Herttua ehtivät olla ”ministereinä” neljä tuntia ennen vetäytymistään hallituksesta. Taustalla oli ilmeisesti pelko siitä, että hallitusvastuu ilman määräävää asemaa vesittäisi kansanliikkeen. Myös Kareksen ja opetusministeriksi tulleen kokoomuslaisen Paavo Virkkusen teologisten erimielisyyksien on arvioitu vaikuttaneen lapualaisten hallitukseen tulon kariutumiseen. Kosolan alkoholinkäyttö on myös mainittu yhdeksi syyksi, miksi Svinhufvud ei halunnut häntä hallitukseen.
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Kansanedustajien sieppaus perustuslakivaliokunnasta

Ei ollut aluksi varmaa, nauttisiko Svinhufvudinkaan hallitus lapuanliikkeen luottamusta. Kosola oli hyvin pettynyt ministeripaikan menettämisestä. Lapuanliike oli nähnyt itsensä alun perin jopa uuden hallituksen johdossa. Lapuanliikkeen miehet olivat vaatineet hallituksen tukemisen ehtona kaikkien kommunistikansanedustajien vangitsemista, mutta Svinhufvud ei ollut heti suostunut. Ärsyyntynyt Kosola antoi 3. heinäkuuta käskyn kaikkien kommunistien kansanedustajien muiluttamisesta. Nämä kuitenkin piilottelivat niin taitavasti, etteivät lapualaiset onnistuneet saamaan ketään kiinni asunnostaan, ja poliisi turvasi eduskunnan istuntopaikkaa Heimolan taloa. Niinpä EK:n etsivä Kosti-Paavo Eerolaisen ja Artturi Vuorimaan johtama lapuanliikkeen iskujoukko tunkeutui 5. heinäkuuta Säätytaloon perustuslakivaliokunnan istuntoon sieppaamaan kansanedustajat Eino Pekkalan ja Jalmari Rötkön. Valiokunnan puheenjohtaja Väinö Voionmaa (SDP) sekä kansanedustajat Ernst von Born (RKP), Ernst Estlander (RKP) ja J. F. Aalto (SDP) yrittivät turhaan estää sieppausta.
Pekkala ja Rötkö kyyditettiin Lapualle Kosolaan. Heidät vapautettiin, kun hallitus ilmoitti, että muussa tapauksessa valtiovalta ei vastaanota Helsinkiin suunniteltua marssia. Tapaus oli herättänyt erittäin laajaa huomiota myös ulkomailla. Svinhufvudin hallitus oli kuitenkin itse asiassa suostunut kommunistien kansanedustajien pidätyksiin jo ensimmäisessä istunnossaan 4. heinäkuuta, mitä ei ollut vain vielä toteutettu. Sisäministeri E. V. Kuokkanen määräsi iltapäivällä 5. heinäkuuta kaikki STPV:n kansanedustajat pidätettäviksi ”lähempää tutkintaa ja kuulusteluja varten” epäiltyinä ”maanpetoksellisesta toiminnasta”. Pidätysmääräys ei perustunut mihinkään tiettyyn lakipykälään. Pidätettäviksi määrätyt edustajat olivat kuitenkin jo ehtineet piiloutua maan alle. Eduskunta hyväksyi jälkeenpäin hallituksen toimet sosiaalidemokraattien ja ruotsalaisten esittämistä epäilyksistä huolimatta. Hallitus määräsi samassa yhteydessä kommunistien hallussa olleet työväentalot takavarikoitaviksi ja ratsioita Helsingin kommunistikeskuksiin.
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Talonpoikaismarssi

Alun perin Kallion hallituksen painostamiseksi suunniteltu talonpoikaismarssi järjestettiin maanantaina 7. heinäkuuta. Talonpoikaismarssi oli lapuanliikkeen suuri voimannäyttö. 12 600 liikkeen kannattajaa marssi Helsinkiin rykmentteihin, pataljooniin ja komppanioihin jaettuina suojeluskuntakurissa ja -järjestyksessä. Marssijat jakautuivat rykmentteihin maakunnittain. Myös ruotsinkieliset alueet olivat hyvin edustettuina. Esikuva oli Italian fasistien mustapaitojen marssi Roomaan vuonna 1922, vaikka puhuttiin myös Ruotsin talonpoikien vuoden 1914 maanpuolustusmarssista. Kosola joutui etukäteen selittämään vuolaasti, että kyse ei ollut fasismista tai oikeistodiktatuurista.
Alun perin marssin nimeksi oli suunniteltu ”suojeluskuntamarssia”, mutta Suojeluskuntien komentaja Malmberg oli kieltänyt suojeluskuntaunivormun käytön. Suojeluskuntien yliesikunta kuitenkin pääasiassa vastasi marssin käytännön järjestelyistä, ja pääjärjestäjinä toimivat everstit Paavo Talvela ja Woldemar Hägglund, joista jälkimmäinen oli Helsingin suojeluskuntapiirin päällikkö. Marssia rahoitti kustannuksia takaamalla yksitoista talouselämän vaikuttajaa, joista käytännössä kaikki olivat metsäteollisuuden edustajia ja kuusi myös Vientirauhan avainhenkilöitä, sekä Rauma Wood -yhtiö ja Suomen Lastauttajien Työnantajaliitto.
Ajatuksena oli järjestää uusi tapahtuma, joka muistuttaisi valkoisen armeijan voitonparaatia 16. toukokuuta 1918. Käytännössä toive toteutuikin. Presidentti Relander, hallitus pääministeri Svinhufvudin johdolla ja kenraali C. G. E. Mannerheim ottivat marssin vastaan Senaatintorilla Suurkirkon portailla ja antoivat teollaan liikkeelle ja sen tavoitteille julkisesti tukensa. Erityisesti sisällissodan valkoisten johdon mukanaolo oli symbolisesti merkittävää. Presidentti, pääministeri ja Kosola puhuivat portailta torille kokoontuneille marssijoille, ja Relander ja Kosola kättelivät julkisesti. Puheessaan Kosola vaati kuuluisin sanoin kommunismin hävittämistä ”viimeistä piirtoa myöten”.
Ennen talonpoikaismarssia sisäpoliittinen tilanne oli ollut erittäin jännittynyt. Pidettiin mahdollisena jopa vallankaappausta. Lapuanliike yritti rauhoitella yleistä mielipidettä tiedotteella, jossa vallankaappaushalut kiellettiin. Vallanvaihto oli kuitenkin ollut alkuperäinen tavoite. Marssia edeltäneiden päivien Svinhufvudin hallituksen muodostaminen ja kommunistien kansanedustajien pidättäminen olivat kuitenkin vieneet vaatimuksilta pohjan. Marssista tuli nyt voimannäyttö uuden hallituksen tueksi. Marssijoilla oli mukana myös kätkettyjä aseita, joten toisenlaiseenkin vastaanottoon ja toimintaan oli varauduttu. Varsinkin Donnerin johtama aktivistipiiri etsi tilaisuutta nostaa Mannerheim Suomen johtoon – jopa diktaattoriksi – lapuanliikkeen tukemalla vallankaappauksella.
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Eduskunnan hajottaminen

Kommunistilakien tullessa eduskunnan käsittelyyn edistyspuolueen T. M. Kivimäki esitti niihin pieniä lievennyksiä, kuten että laittomaan poliittiseen toimintaan osallistuneiden vaalikelpoisuus voitaisiin poistaa vain tuomioistuimen eikä keskusvaalilautakunnan päätöksellä. Sosiaalidemokraatit olisivat hyväksyneet ”Kivimäen linjan” kompromissina, mutta hallituspuolueet joutuivat hylkäämään sen, kun Svinhufvud teki hallituksen alkuperäisten esitysten hyväksymisestä luottamuskysymyksen. Tasavallan suojelulain voimassaolo tosin rajoitettiin viiteen vuoteen, koska myös RKP vaati sitä. Kun kommunistilakeja ei saatu lievennettyä, sosiaalidemokraatit päättivät painostuksesta huolimatta jarruttaa niiden hyväksymistä, sillä he pelkäsivät aiheellisestikin olevansa lapuanliikkeen seuraava kohde. Äänestyksessä 15. heinäkuuta eduskunta hyväksyi vain painovapauslain ja kunnallislakien muutokset. Muutkin kommunistilait saivat enemmistön tuen, mutta sosiaalidemokraattien ja RKP:n määrävähemmistö riitti lykkäämään niiden hyväksymisen seuraavaan vaalikauteen.
Äänestystuloksen seurauksena presidentti Relander hajotti eduskunnan samana päivänä ja määräsi vaalit pidettäväksi 1.–2. lokakuuta. Lapuanliike onnistui painostuksellaan näin sekä vaihtamaan hallituksen että hajottamaan eduskunnan. Liikkeen seuraavaksi tavoitteeksi tuli saada porvarillisille puolueille uuteen eduskuntaan kahden kolmasosan määräenemmistö lakimuutosten hyväksymiseksi.
Lapuanliikkeen vaiheet > Heinäkuu 1930: Demokratian kriisi ja Talonpoikaismarssi > Eduskunnan varapuhemiehen kyyditys ja pahoinpitely

Lapuanliike kiinnitti seuraavaksi huomionsa sosiaalidemokraatteihin, kuten nämä olivat lakimuutoksista äänestettäessä aavistaneet. Ensimmäinen merkki tulevasta oli eduskunnan sosiaalidemokraattisen varapuhemiehen ja Tampereen pormestarin Väinö Hakkilan kyyditys. Hän oli puhunut erittäin voimakkaasti lakiesityksiä vastaan eduskunnassa. Hakkila oli 18. heinäkuuta 1930 matkalla kesähuvilalleen Teiskoon, kun hänet pysäytettiin aseilla uhaten ja pakotettiin toiseen autoon. Hänet kyyditettiin Teiskosta Lapuan kautta Kuortaneelle. Hakkila muilutettiin siitä huolimatta, että hän kuului puolueensa oikeistosiipeen. Hän oli arvostellut lapuanliikkeen toimintatapoja, erityisesti muilutuksia. Matkan aikana Hakkila pahoinpideltiin ja häntä nöyryytettiin. Hänet uhattiin viedä Neuvostoliittoon ja häntä istutettiin muurahaispesässä. Jussi Muilu esti kuitenkin Hakkilan tappamisen. Lopulta Hakkila ilmaisi tukensa lapuanliikkeelle ja lupasi vetäytyä politiikasta, jolloin hänet vapautettiin. Hakkilan kyydityksestä tuli käännekohta. Liikkeen tulkittiin nyt menneen liian pitkälle.
Hakkilan kyyditystä on usein jälkikäteen selitetty lievemiesten tekona, mutta sen tekijät ja suunnittelijat olivat lapuanliikkeen ydinhenkilöitä, kuten liikkeen rahoittajan ja tukijan Rafael Haarlan poika ja Vapaussodan Rintamamiesten Liiton puheenjohtaja Eino Haarla sekä saman järjestön sihteeri ja Aamulehden toimittaja Eero Rekola. Haarla ja Rekola värväsivät viisi muiluttajaa, joita johti myöhemmin Suomen Kansan Järjestön johtajana toiminut jääkärikapteeni Arvi Kalsta. Vapaussodan Rintamamiesliiton maine kärsi pahasti kyydityksen myötä. Teko tuomittiin laajasti, ja liikettä tukivat sen jälkeen suurista lehdistä vain Uusi Suomi ja Aamulehti. Eversti Heinrichs erosi elokuun alussa Vaasan läänin maaherran tehtävästä, koska lapuanliike esti häntä selvittämästä Hakkilan kyyditystä, vaikka hän tiesi pääsyylliset. Kalsta tuomittiin lopulta kyydityksen pääsuorittajana kahdeksan kuukauden kuritushuonerangaistukseen.
Kosola ja Kares tiesivät Hakkilan kyydityssuunnitelmasta etukäteen ja antoivat sille siunauksensa. Tieto vuoti heinäkuun lopussa julkisuuteen Stockholms-Tidningen-lehden kautta, kun Kosolan poika Pentti ja toinen kanslisti puhuivat varomattomasti Lapualla vierailleelle ruotsalaiselle toimittajalle. Näin lapuanliikkeen johdon suora osallisuus kyydityksiin tuli yleiseen tietoon.