Kristinuskon historia
1900- ja 2000-luvuilla

1900-luvun alkupuolella kristinuskoa vainottiin kommunistien toimesta verisesti esimerkiksi Neuvostoliitossa ja Espanjassa. Natsi-Saksan hävittyä toisen maailmansodan Saksan evankelinen kirkko luhistui. Saksan asema protestantismin piirissä heikkeni.
Neuvostoliitossa kirkkojen asema alkoi helpottua diktaattori Josif Stalinin kuoltua 1953, mutta kirkkojen toimintavapaus oli yhä rajoitettua. Neuvostoliiton valtapiirissä kuten Puolassa katolinen kirkko säilyi kommunismin merkittävimpänä vastavoimana. Jotkin itäblokin protestanttiset kirkot sitä vastoin kutistuivat pieniksi vähemmistökirkoiksi. Neuvostoliitossa ortodoksinen kirkko alkoi jälleen vahvistua 1980-luvulla, ja ortodoksisuutta pidetään maassa nykyisin yleisesti oleellisena osana venäläisyyttä.
Katolinen kirkko ryhtyi 1800-luvun lopulta lähtien arvioimaan asemaansa uudelleen. Kirkko alkoi suhtautua moderniin yhteiskuntaan kriittisen myönteisesti. Paavi Johannes XXIII järjesti vuosina 1962–1965 uuden kirkolliskokouksen, jossa omaksuttiin entistä myönteisempi kanta moderniin maailmaan ja muun muassa hyväksyttiin uskonnonvapauden periaate. Senkin jälkeen katolinen kirkko on tosin puolustanut pappien selibaattia sekä vastustanut naisten pappisvihkimystä, aborttia ja syntyvyyden säännöstelyä. Katolinen kirkko on onnistunut läntisessä Euroopassa säilyttämään kannatuspohjansa selvästi paremmin kuin protestanttiset kirkot, joiden kannatus on voimakkaasti laskenut. Yhdysvalloissa katolisia on noin neljäsosa väestöstä. Latinalaisessa Amerikassa katolisuus on menettänyt jäseniään etenkin helluntailaisuudelle.
Kristillinen lähetystyö on levittänyt kristinuskoa voimakkaasti etenkin Afrikkaan 1800-luvulta alkaen. Kristinuskoa on levitetty myös Tyynenmeren saarille. Aasiassa lähetystyö on 1900-luvulla tuonut suhteellisen vaatimattomia tuloksia Etelä-Koreaa ja Papua-Uutta-Guineaa lukuun ottamatta. Kiinassa, Pohjois-Koreassa ja Pohjois-Vietnamissa kommunistihallinnot ovat yrittäneet juuria kristinuskoa pois. Islamilaisissa maissa lähetystyötä ei tehdä, sillä kristinuskoon kääntyminen on islamissa kuolemalla rangaistava teko. Lähetystyön tuloksena kristinuskon painopiste on siirtymässä pohjoisen teollisuusmaista globaaliin etelään.
Kristilliset kirkot yhdistävä ekumeeninen liike on 1900-luvulla saavuttanut joitain tuloksia, kuten protestanttisten kirkkojen opillisia yhdentymisiä. Katolisten, ortodoksisten ja protestanttisten kirkkojen välisiä rajoja ei ole kuitenkaan onnistuttu ylittämään.
Päälinjan kirkkokunnat ovat Yhdysvalloissa menettäneet merkitystään, kun taas evankelikalismi on kasvanut voimakkaaksi maailmanlaajuiseksi vaikuttajaksi. Kristinuskon kasvu Afrikassa ja latinalaisessa Amerikassa on ollut ennen muuta evankelikalismin leviämistä. Globaalissa etelässä evankelikaalisen kristillisyyden piirissä ovat vaikuttaneet erityisesti helluntailaisuus ja karismaattinen liike. 2020-luvun alussa Afrikan väestöstä oli kristittyjä arviolta 62 prosenttia.
Länsimaissa yhteiskunnan maallistuminen on voimistunut hyvinvoinnin lisääntyessä. Pew Research Centerin mukaan 2020-luvulla uskonnollisuus on laskussa Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Australiassa. Esimerkiksi Englannissa oli kristittyjä vuoden 2021 väestölaskennan mukaan 46,2 prosenttia. Suomessa kristinuskon Jumalaan uskoi vuoden 2024 kyselytutkimuksen mukaan 19 prosenttia väestöstä. Yhdysvallat tulee uskonnollisuuden vähenemisessä Eurooppaa jäljessä. Korkean uskonnollisuuden maissa väestönkasvu on kuitenkin nopeampaa. Ennusteen mukaan vuonna 2050 kristittyjä on maailman väestöstä 31 prosenttia, muslimeja 30 prosenttia ja 13 prosenttia on ilman uskontoa.