stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taimyrjärvi

Taimyr-järven sijainti Taimyrin niemimaan keskellä.
Taimyr (ven. Таймы́р) on järvi Taimyrin niemimaalla Krasnojarskin aluepiirin Taimyrin piirissä Venäjällä. Sen pinta-ala on 4 560 neliökilometriä, suurin syvyys 26 metriä ja keskisyvyys 2,8 metriä. Järvi on jäässä syyskuun lopusta kesäkuuhun saakka. Se laskee Karanmereen Taimyrajoen kautta. Kalalajeja ovat mm. nieriä ja siika.
Tekken Tag Tournament

| Tekken Tag Tournament |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Namco
Julkaisija:  Namco EU SCEE
Ohjaaja:  Katsuhiro Harada
Pelisarja:  Tekken
Pelimoottori:  Octave Engine
Julkaistu:  2000
Lajityyppi:  taistelupeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: T  Virheellinen ESRB-arvo
Alusta:  kolikkopeli, PlayStation 2, PlayStation 3
Jakelumuoto:  CD-ROM
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Tekken Tag Tournament on Namcon kehittämä ja julkaisema neljäs julkaistu Tekken-peli. Peli julkaistiin kolikkopelinä vuonna 1999 ja seuraavana vuonna PlayStation 2:lle. Joulukuussa 2011 PlayStation 3:lle julkaistiin Tekken Hybrid -paketti, joka sisältää HD-päivitetyn version Tekken Tag Tournamentista sekä elokuvan Tekken: Blood Vengeance.
Pelaaminen

Tekken Tag Tounament on ensimmäinen Tekken-peli PlayStation 2:lle. Pelin grafiikkaa ja musiikkia on paranneltu huomattavasti edellisiin Tekken-peleihin. Siinä oli myös eniten hahmoja, mitä on nähty, kunnes Tekken 6 ja Tekken Tag Tournament 2 julkaistiin. Ensimmäinen Tag Tournament sisältää 39 hahmoa, vaikka peli ei kuulu viralliseen Tekken-kaanoniin. Pelissä on kaikki aiempien Tekkenien hahmot lukuun ottamatta Tekken 3:n Gonia ja Doctor Bosconovitchia. Peliin ollaan silti lisätty kaksi uutta hahmoa, Unknown (päävastus) ja Tetsujin (Mokujinin toinen asu). Pelissä on kaikki vanhat pelitilat, mutta myös uusi Tekken Bowl -minipeli, joka paikkaa Tekken Ball Moden. Pelissä voit pelata tällä kertaa kahdella hahmoa. Tätä tag-modea voi pelata melkein jokaisessa tilassa. Pelaaja valitsee pelitilan ja yhden hahmon sijasta kaksi. Tag-nappia painamalla pelattaessa hahmo vaihtuu.
Hahmot

Anna Williams
Armor King
Baek Doo San
Bryan Fury
Eddy Gordo
Forest Law
Ganryu
Gun Jack
Heihachi Mishima
Hwoarang
Jin Kazama
Julia Chang
Jun Kazama
King II
Lei Wulong
Ling Xiaoyu
Michelle Chang
Nina Williams
Paul Phoenix
Yoshimitsu
Hahmot > Lukitut

Alex (Rogerin kakkosasu)
Angel (Devilin kakkosasu)
Bruce Irvin
Devil
Jack-2
Kazuya Mishima
Kuma II
Kunimitsu
Lee Chaolan
Mokujin
Ogre
Panda (Kuman kakkosasu)
Prototype Jack
Roger
Tetsujin (Mokujinin kakkosasu)
Tiger Jackson (Eddy Gordon kakkosasu)
True Ogre
Unknown
Wang Jinrei
Aiheesta muualla

Tekken Tag Tournament MobyGamesissa (englanniksi)
Tekken Arcade Kolikkopeli
We Are Domi

| We Are Domi |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  2018–
Tyylilaji:  elektropop
Kotipaikka:  Praha, Tšekki
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Dominika Hašková, laulu   Casper Hatlestad, kitara   Benjamin Rekstad, kosketinsoitin  
Infobox OKNimi-testi OK: 
We Are Domi, tunnettu myös nimellä DOMI, on tšekkiläis-norjalainen elektropop-yhtye, joka on perustettu vuonna 2018 Prahassa. Yhtyeen jäsenet ovat laulaja Dominika Hašková, kitaristi Casper Hatlestad ja kosketinsoittaja Benjamin Rekstad. He tapasivat opintojensa aikana Leeds College of Musicissa.
Voitettuaan Tšekin euroviisukarsinnan joulukuussa 2021, yhtye edusti Tšekkiä kappaleella "Lights Off" vuoden 2022 Eurovision laulukilpailussa Torinossa. Yhtye kilpaili Eurovision laulukilpailun toisessa semifinaalissa 12. toukokuuta, sijoittui semifinaalin neljänneksi ja pääsi finaaliin. 14. toukokuuta pidetyssä finaalissa yhtye sijoittui 22:seksi.
Käännös suomeksi
Taina Halsti

Taina Halsti (ent. Nyberg) on suomalainen urheilutoimittaja. Hän työskentelee Urheilumuseon markkinointi- ja viestintäkoordinaattorina. Lisäksi hän on työskennellyt Ylen urheilutoimittajana sekä Urheiluruudun juontajana vuodesta 2022.
Hän on aiemmin työskennellyt uutisankkurina Nelosen urheilu-uutisissa ja toimittajana Studio-ohjelmassa Nelonen Pro 2 -kanavalla. Keväällä 2013 hän juonsi myös MTV3:n Junioriliiga-ohjelmaa. Aiemmin hän on ollut toimittajana Radio Keski-Suomessa, TV Jyväskylässä ja Ylen Hot Sport -ohjelmassa. Hän on ollut mukana kilpailijana myös Suomen Pelkokerroin -ohjelmassa vuonna 2009.
Halsti on kirjoittanut ylioppilaaksi Voionmaan urheilulukiosta 1999 ja valmistunut tradenomiksi Jyväskylän ammattikorkeakoulusta 2005. Ennen Nelosen urheiluankkurin pestiä hänet tunnettiin muun muassa Radio Keski-Suomen Safiirista ja Tainan Stepbailuista, TV-Jyväskylän Nettitoiveista ja Ylen Hot Sport-ohjelmasta. Halsti oli pitkään naimisissa Ylen urheilutoimittaja Anssi Nybergin kanssa. Pari erosi vuonna 2008.  Hän on naimisissa ex-jalkapalloilija Markus Halstin kanssa ja heillä on kaksi tytärtä.
Thaddeus Amat y Brusi

Thaddeus Amat y Brusi
Thaddeus Amat y Brusi (31. joulukuuta 1810 Barcelona – 12. toukokuuta 1878) oli espanjalaissyntyinen yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli lasaristi 16. tammikuuta 1834, ja hän sai pappisvihkimyksensä Hyacinthe-Louis de Quéleniltä 23. joulukuuta 1837. Hänet nimitettiin Montereyn hiippakunnan johtoon 29. heinäkuuta 1853, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. maaliskuuta 1854. Pääkonsekraattorina toimi Giacomo Filippo Fransoni.
Amat y Brusin johtaman hiippakunnan nimi vaihtui, ja hän sai 29. heinäkuuta 1873 nimityksen Monterey-Los Angelesin piispaksi, jona hän toimi, kunnes kuoli 67-vuotiaana virassa. Hän osallistui Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen.
Thach Weave

Thach Weave
Thach Weave oli Yhdysvaltain laivaston lentäjä John S. Thachin toisessa maailmansodassa kehittämä ilmataistelumenetelmä, jossa parin tai osaston yhteistyöllä hyökkääjä saadaan alttiiksi vastahyökkäykselle, mikäli tämä jatkaa alkuperäisen kohteen ahdistamista. Jos kohteena on parin toinen osapuoli hyökkäyksen kohde tekee perusväistön kaartaen. Tällöin parin toinen kone kaartaa hyökätyn alitse vastakkaiseen suuntaan. Kohteena olija vaihtaa kaarron suuntaa. Tällöin hänen parinsa pääsee kaartosuuntaansa vaihtamalla hyökkääjän etupuolelle ja tulittamaan sieltä.
Vieras Skotlannista

| Vieras Skotlannista> Putting Pants on Philip |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Clyde Bruckman
Käsikirjoittaja:  H.M. Walker
Tuottaja:  Hal Roach
Kuvaaja:  George Stevens
Leikkaaja:  Richard C. Currier
Pääosat:   Stan Laurel  Oliver Hardy  Charles A. Bachman  Ed Brandenburg  Harvey Clark  Dorothy Coburn  Sam Lufkin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer
Ensi-ilta:   1927-3-2727. maaliskuuta 1927  
Kesto:  19 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vieras Skotlannista (Putting Pants on Philip) on lyhyt mykkäelokuva vuodelta 1927, jossa pääosassa ovat brittiläinen Stan Laurel ja yhdysvaltalainen Oliver Hardy. Se on Laurelin ja Hardyn ensimmäinen "virallinen" yhteinen elokuva. Elokuvassa Laurelin esittämä skottilainen Philip saapuu Yhdysvaltoihin kiltti yllään ja joutuu vaikeuksiin kilttinsä vuoksi. Hänen Hardyn esittämä setänsä yrittää saada hänet käyttämään housuja.
Laurel ja Hardy esiintyivät yhteensä 107 elokuvassa vuodesta 1921 vuoteen 1950. Elokuvan idea tuli Laurelilta ja perustui Laurelin ystävän kertomaan tarinaan ajalta jolloin Laurel oli töissä konserttisalissa. Arkistoija William K. Everson kuvasi elokuvaa "yhdeksi 1920-luvun lopun todellisista jalokivistä, ja ehkä Laurelin ja Hardyn kaikista elokuvista omalaatuisimmaksi, vaikkei välttämättä hauskimmaksi".
Juoni

Piedmont Mumblethunder (Hardy) odottaa skottilaista veljenpoikaansa Philipiä (Laurel) laiturilla. Piedmont ei tiedä miltä Philip näyttää, mutta on lukenut kirjeestä että Philip on niin ujo naisten keskuudessa että hän "näkee täpliä". Nähdessään nuoren miehen käyttäytyvän oudosti laivan lääkärin terveystarkistuksessa, Piedmont kertoo ohikulkijalle säälivänsä sitä joka joutuu tämän matkustajan hakemaan - vain huomatakseen että kilttimies on Philip. Vaikka Piedmont pitää kiltillistä Philipiä ensin naismaisena, hän yrittää keskustella tämän kanssa ja näyttää tälle kaupunkia. Käy kuitenkin ilmi ettei Philip kärsi mistään ujoudesta naisten keskuudessa vaan on paatunut naistenmies. Philip päätyy lopulta menettämään alushousunsa ja kävelee ilmanvaihtoventtiilin yli joka saa hänen kilttinsä nousemaan, saaden kaksi naista pyörtymään.
Häveten veljenpoikaansa Piedmont vie Philipin räätäliin, joka sovittaa hänelle housuja vaikka Philip inhoaa niitä. Philip lähtee räätälistä pois jatkaakseen aiemmin näkemänsä naisen seuraamista. Philip ottaa kilttinsä pois peittääkseen sillä mutalätäkön. Nainen kuitenkin kieltäytyy tästä kohteliaisuudesta ja sen sijaan vain hyppää lätäkön yli ja häipyy. Sen sijaan kiltin päälle astuu Piedmont, joka tippuu syvään mutaiseen kuoppaan. Elokuva loppuu lähikuvaan Oliver Hardyn kasvoista näyttäen "tulevan harmistuneen ilmeen klassikon".
Tuotanto

Vaikka tämä oli Laurelin ja Hardyn ensimmäinen "virallinen" yhteiselokuva, ikonisista Ohukainen ja Paksukainen -hahmoista ei vielä ollut tullut pysyviä. Näiden hahmojen ensiesiintyminen oli Fred Guiolin ohjaamassa elokuvassa The Second Hundred Years, missä Leo McCarey ehdotti että näyttelijät esiintyisivät vakituisesti yhdessä.
Osa elokuvasta kuvattiin historiallisessa Culver-hotellissa. Elokuva sai ensi-iltansa 3. joulukuuta 1927.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Stan Laurel  | … |  Philip   |
|  Oliver Hardy  | … |  Piedmont J. Mumblethunder   |
|  Charles A. Bachman  | … |  viranomainen   |
|  Ed Brandenberg  | … |  bussikuski   |
|  Harvey Clark  | … |  räätäli   |
|  Dorothy Coburn  | … |  Philipin jahtaama nainen   |
|  Sam Lufkin  | … |  laivan lääkäri   |
Aiheesta muualla

Putting Pants on Philip IMDb-tietokannassa
Putting Pants on Philip (1927). Turner Classic Movies – TCM. Arkistoitu 15.3.2016. (englanniksi)
Tell Me Why / Sings For Lonely Nights

| Tell Me Why / Songs For Lonely Nights Bobby Vinton |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 14. elokuuta 2001
 Formaatti: CD-levy
 Tyylilaji: Pop
 Levy-yhtiö: Collectables
Bobby Vinton muut julkaisut
|   | Tell Me Why / Songs For Lonely Nights 2001 |   |
Tell Me Why / Songs For Lonely Nights on Bobby Vintonin kokoelma-albumi jolle on laitettu kaksi hänen alkuperäistä studioalbumiaan.
Kappaleet

”Somewhere Along the Way”
”When I Lost You”
”There Goes My Heart”
”Some of These Days”
”Maybe You'll Be There”
”Tell Me Why”
”Imagination Is a Magic Dream”
”If You Love Me, Really Love Me”
”There Goes That Song Again”
”A Pretty Girl Is like a Melody”
”I Love You Much Too Much”
”I Wanna Be Lovedts”
”Saturday Night (Is the Loneliest Night of the Week)”
”All Alone Am I”
”Oh, How I Miss You Tonight”
”In the Still of the Night”
”Hello Loneliness”
”So Many Lonely Girls”
”L-O-N-E-L-Y”
”I'll Walk Alone”
”Have You Ever Been Lonely (Have You Ever Been Blue)”
”Long Lonely Nights”
”Night Life”
”Lonely Street”
Wikipedian monumentti

Wikipedian monumentti
Wikipedian monumentti (puol. Pomnik Wikipedii) on Słubicessa Puolassa sijaitseva Wikipedian kunniaksi rakennettu monumentti. Se paljastettiin Frankfurt-aukiolla 22. lokakuuta 2014. Monumentin suunnitteli Słubicen Collegium Polonicumista valmistunut armenialainen Mihran Hakobjan.
Wikipedian monumentti sai Collegium Polonicumin johtaja Krzysztof Wojciechowskin ehdotuksesta rahoituksen Słubicen kaupungilta. Työn kustannukset olivat 11 800 euroa. Wojciechowski piti veistosta soveliaana symbolina kaupungille, koska Collegium Polonicum on kansalliset rajat ylittävä instituutio. Monumentti on 2,5 metrin korkuinen ja esittää neljää hahmoa pitelemässä Wikipedian logoa.
Texel (marsurotu)

Texel on pitkäkarvainen marsurotu, jolla on runsas kihara ja silkkinen turkki. Myös texelin viiksi- ja vatsakarvat ovat kiharat. Sen pään karvat ovat muuta turkkia lyhyemmät.
Texel kuuluu uusimpiin marsurotuihin. Rotua alettiin kehittää Isossa-Britanniassa suunnilleen vuonna 1980 risteyttämällä rex ja sheltie. Amerikkalainen ACBA tunnusti rodun viralliseksi marsuroduksi vuonna 1998.
Näyttelyissä turkin tulee olla puhdas ja auki kammattu. Auki harjattuna pulisongit, sivut ja laahus muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden. Kaikki väriyhdistelmät ja kuviot ovat sallittu, väriä ei arvostella erikseen.
Viglain

| Viglain |
| --- | --- |
 Château de Baffou
 vaakuna
 Viglain
 Koordinaatit: 47°43′42″N, 2°18′09″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Centre-Val de Loire
Departementti:  Loiret
Arrondissementti:  Orléans
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  40,0 km²
Väkiluku (2019):  868 
 – Väestötiheys:  21 as./km²
Kunnan numero:  45336
 
 Kunnan kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viglain on kunta Ranskassa Loiret’n departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee noin 42 kilometriä Orléansin kaupungista kaakkoon.
Kunnan keskustassa oleva Saint-Andrén kirkko rakennettiin alun perin vuonna 1154. Kirkko tuhoutui Ranskan uskonsodissa 1500-luvulla, mutta se kuitenkin rakennettiin uudelleen Ranskan kuninkaan Henrik IV:n johdolla. Tyyliltään kirkko on romaaninen. Kirkon entinen vuodelta 1403 peräisin oleva kello on näytteillä kirkossa. Se on Loiret’n departementin vanhin kirkonkello.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viglain Wikimedia Commonsissa
Suuri siirtomaasota

Suuri siirtomaasota tai ranskalais- ja intiaanisota oli Ranskan ja Ison-Britannian välillä käyty sota Pohjois-Amerikassa vuosien 1754 ja 1763 välillä. Ohiojoen laakson hallinnasta alkanut sota levisi muutaman vuoden jälkeen myös mantereen ulkopuolelle ja Euroopassa alkanut sota tuli tunnetuksi seitsenvuotisena sotana. Sota päättyi Pariisin rauhansopimukseen, jolla Ranska menetti alueensa Pohjois-Amerikassa.
Seitsenvuotinen sota Pohjois-Amerikassa tunnetaan suuren siirtomaasodan nimellä, mutta etenkin Yhdysvalloissa siitä on käytetty myös nimeä ranskalais- ja intiaanisota.
Tausta

Suuri siirtomaasota alkoi kiistasta Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä Ohiojoen laakson hallinnasta ja laajemmassa mittakaavassa sodassa oli kyse kilpailusta vaikutusvallasta koko suuremmassa osassa Pohjois-Amerikkaa.
Turkiskauppa muodosti tärkeän tekijän sekä Ranskan hallitseman Uuden Ranskan, että englantilaisten siirtokuntien asukkaille Amerikassa. Ranskalaiset olivat vuonna 1727 rakentaneet irokeesien luvalla Fort Niagaran tukikohdan Niagarajoen suulle, josta käsin he hallitsivat turkiskauppareittien alkupäätä. Ranskalaisten hallussa oli ainakin periaatteessa myös Mississippijoen alue aina Suurilta järviltä Louisianaan. Ohiojoen laakson runsasriistaista aluetta uhkasivat kuitenkin pensylvanialaiset ja virginialaiset siirtolaiset. Uhan hallitsemiseksi Detroitin ranskalaiskomentaja Pierre-Joseph de Céloron de Blainville ehdotti Eriejärveltä Ohiojoelle ulottuvan linnoitusketjun rakentamista. Alueelle oli kuitenkin jo asettunut kauppiaita englantilaisista siirtokunnista. Virginian siirtokunta piti aluetta omanaan ja oli alkanut luovuttaa maata alueelta siirtolaisille vuodesta 1752 lähtien. Lisäksi Itävallan perimyssodan aikana monet alueen intiaaniheimoista olivat alkaneet käydä kauppaa englantilaisten kanssa ranskalaisten sijaan.
Ranskalaiset alkoivat karkottaa englantilaistaustaisia kauppiaita kiistellyltä alueelta väkivalloin vuonna 1752 ja esimerkiksi tärkeä Pickawillanyn kauppa-asema tuhottiin. Samalla ranskalaiset alkoivat rakentaa alueelle linnoituksia asemansa vahvistamiseksi. Vuonna 1754 tuhottiin puolestaan Ohion kauppakomppanian kauppa-asema nykyisen Pittsburghin lähellä. Sen paikalle perustettiin ranskalainen Fort Duquesne. Vastauksena ranskalaisten toimille tuolloin nuori eversti George Washington perusti myöhemmin Fort Necessity -nimen saaneen linnakkeen noin 60 kilometriä ranskalaisten tukikohdasta etelään. 28. toukokuuta Washingtonin joukot voittivat ranskalaisen tiedustelujoukon ja vastauksena ranskalaiset piirittivät Fort Necessityn 2. heinäkuuta. Ranskalaisilla ja heidän intiaaniliittolaisillaan oli puolustajia suurempi joukko ja Washington päätyi luovuttamaan linnoituksen ranskalaisille poistuen itse joukkoineen takaisin Virginiaan. Virginian siirtokunta pyysi apua emämaastaan, jossa ajatukseen sodasta ranskalaisten kanssa suhtauduttiin aluksi kielteisesti. Kun kuitenkin kävi selväksi, että virginialaiset joukot eivät pärjänneet Ranskan armeijan vakinaisia joukkoja vastaan, kuningas Yrjö II lähetti Virginiaan kenraalimajuri Edward Braddockin. Amiraali Edward Boscawen johti puolestaan laivasto-osastoa, jonka tarkoituksena oli estää ranskalaisten vahvistusten saapuminen Kanadaan. Sota laajeni näin Ohiolaaksosta nopeasti laajemman mittakaavan sodaksi.
Sota > Sodan alkuvaihe

Braddock johti hyökkäystä ranskalaisten Fort Duquesnea vastaan vuonna 1755. Käydyssä taistelussa huomattavasti pienempi ranskalaisten ja heidän intiaaniliittolaistensa joukko otti kuitenkin voiton englantilaisista. Braddockin joukot väijytettiin ja Braddock itse sai surmansa. Massachusettsin kuvernööri William Shirley oli samaan aikaan johtamassa joukkojaan Fort Niagaraa vastaan, mutta kuultuaan Braddockin tappiosta hän jätti hyökkäyksen sikseen. Brittien pohjoisten alueiden intiaaniasiamies William Johnson johti puolestaan rajaseutumiehistä ja irokeeseista koottua joukkoa hyökkäyksellä Champlainjärvelle. Matkalla he kohtasivat kuitenkin ranskalaisen kenraali Jean-Armand Dieskaun johtamaan ranskalaisista ja heidän intiaaniliittolaisistaan koottuun joukkoon. Verinen taistelu ei johtanut selvään lopputulokseen, mutta sen jälkeen kuvernööri Pierre Rigaud de Vaudreuil rakennutti Georgejärven pohjoispäähän Fort Carillonin linnoituksen. Sodan alkuvaiheen ainoan merkittävän voittonsa britit saavuttivat Chignectonissa Acadian pohjoisosassa, jossa eversti Robert Monctonin johtamat joukot valtasivat ranskalaisen Fort Beauséjourin linnoituksen keväällä 1755. Muuten sotaa hallitsivat selvästi ranskalaiset ja heidän intiaaniliittolaisensa.
Huonon sotaonnen siivittämänä Uuden Englannin siirtolaiset alkoivat vaatia ranskalaistaustaisten acadialaisten karkottamista. Acadialaiset olivat tehneet uskollisuudenvalan, mutta nyt brittiläisen Nova Scotian kuvernööri päätti karkottaa heidät. Tuhansia acadialaisia karkotettiin ja muita pakeni alueelta. Louisianaan päätyneet acadialaiset tulivat sittemmin tunnetuksi cajunilaisina.
Sota > Ranskalaisten sotaonni kääntyy

Pari vuotta sodan alkamisen jälkeen sota levisi Pohjois-Amerikasta Eurooppaan ja sota sai maailmansodan luonteen eri tahojen liittoutuessa keskenään. Euroopassa sota tuli sittemmin tunnetuksi seitsenvuotisena sotana sen päätyttyä vuonna 1763. Pohjois-Amerikassa ranskalaisten sotaonni jatkui vielä vuonna 1756. Ranskalaiset joukot valtasivat ensin Fort Oswagon linnoituksen Ontariojärven kaakkoisrannalla, minkä jälkeen he hallitsivat koko Suurten järven aluetta. Kuvernööri Vaudreuil valtasi myös Fort William Henryn New Yorkin osavaltion pohjoisosassa, mutta hän kieltäytyi etenemästä enää hieman etelämpänä sijainnutta Fort Edwardia vastaan. Vaudreuil oli ajautunut riitoihin Ranskan Kanadan armeijan uuden komentajan Louis-Joseph de Montcalmin kanssa, minkä lisäksi Uutta Ranskaa uhkasi viljapula ja näin joukkojen huoltovaikeudet. Ranskalaisten intendentti François Bigot loi puolestaan itselleen omaisuutta sodankäyntiin varatuista varoista. Ranskalaiset olivat lisäksi ylipäätänsä heikommassa asemassa Amerikassa. Ranskalaisia siirtolaisia oli alueella vain noin 60 000, kun taas englantilaisia oli lähes kaksi miljoonaa. Sodan kulku alkoi alkuvaiheen voitoista huolimatta kääntyä ranskalaisia vastaan.
Vuonna 1757 Ison-Britannian pääministeriksi noussut William Pitt alkoi tukea englantilaisia siirtokuntia entistä tarmokkaammin. Siirtokunnissa oli puolestaan päätetty hankkiutua ranskalaisista lopullisesti eroon, jotta niiden levittäytyminen kohti länttä tehtäisiin mahdolliseksi. Brittien laivasto hallitsi Atlanttia ja vuodesta 1758 eteenpäin ranskalaisten oli lähes mahdotonta tuoda Uuteen Ranskaan vahvistuksia. Ranskalaiset alkoivat menettää myös intiaaniliittolaisiaan. Alkukesällä vuonna 1758 kenraalien James Wolfen ja Jeffrey Amherstin johtama 13 000:n miehen armeija valtasi 4 000:n ranskalaisen puolustaman Louisburgin linnoituksen seitsemän viikon piirityksen jälkeen. Samaan aikaan toinen 15 000:n miehen armeija hyökkäsi Fort Carillonia vastaan, mikä olisi avannut tien Quebeciin. Ranskalaisen Montcalmin 3 500 miestä onnistuivat pysäyttämään paljon vahvemman hyökkääjän, mutta alueen puolustamiseksi ranskalaisia joukkoja oli vedetty pois lännestä. Tämän jälkeen englantilaisten oli helppoa vallata Ohiojoen laakson alue. Britit uhkasivat nyt Uuden Ranskan ydintä. Vaikka Montcalmin onnistui kerätä yhteen 15 000 sotilasta vuoteen 1759 mennessä, häntä vastassa oli moninkertainen joukko brittejä.
Sota > Quebecin valtaus

Vuonna 1759 James Wolfe johti 13 500:n miehen laivasto-osastoa mereltä St. Lawrence -joelle, jossa britit hyökkäsivät Quebecin kaupunkia vastaan. Kaupunki piiritettiin ja sen puolustajat kärsivät tappioita piirittävien brittijoukkojen tykkitulessa Lévis'n kukkuloilta. Piirityksen vielä kuluessa britit valtasivat muualla Fort Oswegon ja irokeesien kanssa myös Fort Niagaran. Linnoitusten valtaus takasi brittien hallinnan koko Ontario- ja Eriejärvien alueella. Quebeciä piirittävän Wolfen hyökkäys Montcalmijn joukkoja vastaan voitettiin Montmorencyssä jonkin verran Quebecistä alavirtaan, mutta tappion kärsineet britit alkoivat ryöstellä alueen maalaistaloja tuhoten ainakin 1 400 kanadalaisasumusta.
Syyskuussa 1759 britit keksivät reitin Quebecin selustaan. 13. syyskuuta he nousivat maihin Anse au Foulonin poukamassa, josta ranskalaiset eivät uskoneet hyökkääjän voivan kiivetä ylös paikan jyrkkää rinnettä. Ranskalaisten luuloista huolimatta britit nousivat maihin ja miehittivät pian Abrahamin tasankoja Quebecin suojaamattomalla länsipuolella. Hätääntynyt Montcalm päätti hyökätä brittejä vastaan ja alkanut Abrahamin tasankojen taistelu päättyi vain puolen tunnin kuluttua brittien voittoon. Quebec oli jäänyt ilman puolustajia ja se antautui briteille neljä päivää taistelun jälkeen.
Ranskalaisten tappiosta huolimatta he hallitsivat edelleen St. Lawrence -joen muuta aluetta. Varusteet ja ammukset olivat vähissä molemmilla osapuolilla ja vaikutti siltä, että lopullinen voitto lankeaisi sille osapuolelle, jonka laivat saapuisivat ensimmäisenä jäiden sulettua vuonna 1760. Ranskalaisten uusi komentaja Chevalier de Lévis johti vielä ennen jäiden sulamista 7 000:n miehen joukon brittien valtaamaa Quebeciä vastaan. Paikallinen brittivaruskunta oli tautien, talven ja keripukin jäljiltä vain 4 000:n miehen vahvuinen. Ranskalaiset voittivat Ste-Foyn verisen taistelun ja alkoivat piirittää kaupunkia odottaen ranskalaislaivoja. Laivoja ei kuitenkaan ollut tulossa. Britit olivat joen jäätyessä vetäytyneet pois St. Lawrencelta, mutta vuonna 1759 he olivat tuhonneet ranskalaisen laivasto-osaston Bretagnen edustalla Atlantilla. Vuonna 1760 ensimmäisinä paikalle saapuivat ranskalaislaivojen sijaan brittilaivat, samalla kun aluetta lähestyi 17 000:n miehen armeija maata pitkin etelästä ja lännestä. Montreal kukistui syyskuussa 1760 ja Kanada oli näin lopullisesti brittien käsissä, vaikka vielä vuonna 1762 ranskalaisten onnistui hetkellisesti vallata Newfoundlandin St. John'sin kaupungin.
Seuraukset

Seitsenvuotinen sota päättyi vuonna 1763 Pariisin rauhansopimukseen.
Ranska joutui luopumaan kaikista alueistaan Pohjois-Amerikan mantereella. Maa säilytti vain kalastusoikeuden Newfoundlandin pohjoisrannikolla ja oikeuden takuuksi sille luovutettiin Saint-Pierre ja Miquelon. Montrealista, Quebecistä ja Trois-Rivièresistä tehtiin brittien alaisuudessa Quebecin siirtokunta, jonka rajat olivat paljon entistä pienemmät.
Ranskan kanssa aiemmin liittoutuneille intiaaneille Pariisin rauha tiesi tukalaa asemaa, mikä johti osaltaan myöhempään Pontiacin kapinaan. Sodan jälkeen Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentti halusi kustantaa Pohjois-Amerikan puolustusta lisäämällä siirtokuntien verotusta, minkä lisäksi siirtokunnat olivat nyt Ranskan uhan päätyttyä vähemmän riippuvaisia emämaastaan. Tilanne johti myöhemmin Yhdysvaltain vapaussotaan siirtokuntien kapinoidessa emämaataan vastaan.