stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ute-intiaanit
Kulttuuri > Ulkoinen olemus

Ulkonäöltään utet erosivat jonkin verran muista intiaanikansoista. Heidät on kuvattu rakenteeltaan lyhyiksi ja roteviksi. Ero oli selvä esimerkiksi verrattuna navajoihin, jotka olivat pidempiä ja hoikempia. Utien ihonväri oli myös tummempi kuin intiaaneilla yleensä. Luultavasti tämän vuoksi jotkut tasankojen heimoista, kuten cheyennet, kutsuivat uteja "mustiksi ihmisiksi". Ihonvärin tummuuteen vaikuttaneet tekijät ovat saattaneet liittyä aurinkoon ja asuinalueiden melko eristettyyn sijaintiin vuoristossa. Lisäksi he ovat comanchien tavoin saattaneet käyttää mustia sotamaalauksia. Utet eivät alun perin kantaneet sulkapäähineitä, mutta 1800-luvun aikana jotkut heidän johtajistaan omaksuivat tavan tasankojen intiaaneilta. Monet nuoret ute-miehet käyttivät niin ikään tasankoilta omittua Pompadour-kampausta, joissa hiusten etuosa kohotettiin mahdollisimman korkealle. Molemmat sukupuolet pitivät pitkät hiuksensa joko valtoiminaan tai solmivat ne palmikoin, jotka toisinaan koristeltiin turkiksin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ute-intiaanit Wikimedia Commonsissa
Villihevosia Utahissa.
Salt Lake City vuonna 1850.
Kuuluisin ute-päällikkö Ouray.
Utet halusivat säilyttää ratsunsa ja kieltäytyivät maanviljelystä.
Ute-lähetystö Washingtonissa. (Vasemmalla eteläisten utein päällikkö Ignacio, oikealla Ouray vaimonsa Chipetan kanssa).
Utien vanhoja kalliopiirroksia Utahista. (1650–1850)
Uteja vuonna 1899.
Pauli Uusi-Kilponen

Pauli Uusi-Kilponen (s. 1952 Rauma) on suomalainen päätoimittaja ja toimitusjohtaja.
Uusi-Kilponen oli työssä Rauman satamassa varastokirjurina ja satamatyönjohtajana 1973–1980 mutta toimi jo samalla freelance-toimittajana. Hän perusti vuonna 1979 yhdessä veljensä, sähköasentaja Vesa Uusi-Kilposen, toimittaja Kari Värjyn ja faktori Jouko Kallilan kanssa Raumalle Uusi Rauma -nimisen kaupunkilehden. Hän oli lehden palveluksessa vakinaisena toimittajana vuodesta 1984 vuoteen 1987 saakka, jolloin hän lähti Torontoon Kanadaan. Uusi-Kilponen oli Kanadassa parin vuoden ajan Yleisradion, Turun Sanomien ja Ilta-Sanomien kirjeenvaihtajana. Suomeen palattuaan hän oli ensin Uusi Rauma -lehden päätoimittajana ja sitten Janton Oy:ssä Turkulainen ja Riihimäen Sanomat -paikallislehtien vastaavana päätoimittajana ja lisäksi jälkimmäisen lehden toimitusjohtajana.
Uusi-Kilponen oli Raumalla ilmestyvän Länsi-Suomi-lehden päätoimittajana 1996–2007 ja lehteä kustantavan Oy Länsi-Suomi yhtiön toimitusjohtajana 1999–2007. Hän oli Hämeenlinnassa ilmestyvän Hämeen Sanomien päätoimittaja ja Hämeen Sanomat Oy:n toimitusjohtaja vuosina 2007–2018 sekä vuodesta 2013 myös Aina Group Oyj:n toimitusjohtaja. Uusi-Kilponen ilmoitti jo kesällä 2016 jäävänsä pois päätoimittajan tehtävästä, mutta seuraajaa ei löytynyt, ja hän jatkoi tehtävässä vuoteen 2018. Hän oli myös Hämeen Sanomat Oy:n toimitusjohtaja ja Aina Groupin johtoryhmän puheenjohtaja saman vuoden loppuun saakka.
Kirjallisuutta

Juha Numminen: Kova peli - Kaupunkilehti Uuden Rauman menestystarina. Länsirannikon Viestintä Oy – Länsi-Suomi Yhtymä Oy, Rauma 2002 ISBN 9529145713
Palmukaija

| Palmukaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Psittinus
Laji::  cyanurus
Kaksiosainen nimi
 Psittinus cyanurus  Forster, 1795 
Katso myös
   Palmukaija Wikispeciesissä   Palmukaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Palmukaija (Psittinus cyanurus) on Kaakkois-Aasiassa elävä, sukunsa ainoa kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Palmukaija on noin 18 cm pitkä ja painaa noin 85 g. Lajista tunnetaan kolme alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Koiraan höyhenpuku on selkäpuolelta lähes musta, alaselkä, yläperä ja pyrstön yläpeitinhöyhenet sinimustat vihrein ja harmain reunoin, siipisulat ja peitinhöyhenet tummanvihreät keltaisin reunuksin, kupeet ja siiven alapeitinhöyhenet punaiset, reidet ja alaperä kellanvihreät, pyrstö päältä kellanvihreä ja alta keltainen. Koiraan pää on siniharmaa, kurkku ja alapuoli vaalean oliivinharmaat. Nokka on tukeva, ylänokka punainen ja alanokka harmaanruskea, iiris vaalean keltainen ja jalat vihertävänharmaat. Naaraan pää on ruskea, yläpuoli vihertävä ja alapuoli kellanvihreä. Nuoret linnut muistuttavat naarasta ja niiden pää on vihreä. Pyrstö on hyvin lyhyt ja pyöreäkärkinen.
Esiintyminen

Palmukaija elää Kaakkois-Aasiassa Thaimaan lounaiskolkasta ja eteläisestä Burmasta kautta Malesian Indonesian suurimmille saarille Borneoon ja Sumatralle. Sen populaatio on kooltaan noin 100 000 yksilöä. Lajin kanta on taantunut metsien hakkuiden seurauksena.
Elinympäristö

Laji elää alavien maiden kuivissa metsissä, puutarhoissa ja istutuksilla alle 1 300 m korkeudella merenpinnasta.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan enimmäkseen vain vankeudessa elävien lintujen osalta. Luonnossa pesä on puun kolossa, usein hyvin korkealla. Munia on 2–5 ja haudonta-aika on noin 26 päivää. Poikaset jättävät pesän kuuden viikon ikäisinä.
Ravinto

Palmukaija syö hedelmiä, paikoin etenkin öljypalmun hedelmiä, siemeniä ja kukkia.
Aiheesta muualla

Oriental Bird Images (Arkistoitu – Internet Archive) (kuva)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1259546  Wikispecies: Psittinus cyanurus  ARKive: psittinus-cyanurus  Avibase: 9B72A1302A927DCF  BirdLife: 22727599  BOW: blrpar1  CoL: 4PKD5  eBird: blrpar1  EoL: 1177849  GBIF: 2479524  iNaturalist: 19313  IRMNG: 11265669  ITIS: 177519  IUCN: 22727599  NCBI: 678590  Open Tree of Life: 528631  Species+: 8947  Xeno-canto: Psittinus-cyanurus
Olavi Paavolainen

| Olavi Paavolainen |
| --- | --- |
 Olavi Paavolainen vuonna 1928.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. syyskuuta 1903 Kivennapa
Kuollut: 19. heinäkuuta 1964 (60 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, esseisti, toimittaja
Kirjailija
Salanimi: Olavi Lauri
Kirjallinen suuntaus: Tulenkantajat
Esikoisteos:  Valtatiet (1928)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Olavi Paavolainen (17. syyskuuta 1903 Kivennapa – 19. heinäkuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, esseisti, toimittaja ja kulttuurivaikuttaja. Paavolainen kulki 1920-luvulla modernismin aallonharjalla muun muassa ystäviensä Mika Waltarin, Yrjö Jylhän ja Katri Valan kanssa ja vaikutti Tulenkantajissa, tunnetussa Eurooppa-mielisessä kirjailijaseurassa. 1920- ja 1930-luvun teksteissään Paavolainen esitteli suomalaisille aikansa kulttuuri-ilmiöitä surrealismista kansallissosialismiin. Paavolaisen 1940-luvun tunnetuinta antia on sotapäiväkirja Synkkä yksinpuhelu (1946), jonka monipuolinen sisältö on seurausta näköalapaikoista Mikkelin päämajassa, Helsingissä ja rintamalla, joista Paavolainen sai sotaa seurata. Sotien jälkeen hän keskittyi johtamaan Yleisradion radioteatteria.
Elämä ja tuotanto > Lapsuus ja nuoruus

Olavi Paavolainen syntyi Karjalan Kivennavalla 1903 keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä oli juristi ja kansanedustaja Pietari Paavolainen, jota myös Pekaksi kutsuttiin, ja äiti Alice Laura o.s. Löfgrén. Paavolaisella oli balttilaista, ruotsalaista ja karjalaista sukujuurta, mutta erityisen voimakkaasti hänen tuotantoonsa on vaikuttanut karjalainen tausta,selvennä ja itse hän kirjoitti olevansa ”sataprosenttinen karjalainen”.
Paavolainen asui myös Helsingissä, mutta piti oikeana kotinaan Kivennavan Vienolaa, jossa hän todellisuudessa vietti vain kesiään. Hän oli pikkupoikana mukana isänsä virkamatkoilla eri puolilla Kannasta ja teki nuorena pitkiä pyöräretkiä tutustuen kotiseutuunsa. Hän kiintyi siihen, mutta itselleen tyypillisen kaksijakoisesti hän piti myöhemmin suomalaisia kirkonkyliä kaikenlaisen henkisen pimeyden asuinsijoina. Vienola oli Paavolaiselle pakopaikka Helsingin melskeestä, vaikka hän tunsi ajoittain olonsa siellä syrjäiseksi.
Paavolainen aloitti kansakoulun vuonna 1909, mutta siirtyi oppikouluun Viipuriin jo vuonna 1910. Runojen kirjoittamisen hän aloitti 12-vuotiaana. Opiskelu Viipurissa jäi varsin lyhyeksi, kun Paavolaiset muuttivat Helsinkiin, jossa Olavi jatkoi oppikoulua. Muuton syynä oli toinen sortokausi eli keisari Nikolai II:n venäläistämispolitiikka, joka heijastui voimakkaimmin Karjalaan. Pekka Paavolaisen toimet venäläistämispolitiikkaa vastaan saivat aikaan sen, että tämä valittiin eduskuntaan nuorsuomalaisten edustajana, mikä myös osaltaan oli perheen Helsinkiin muuton syynä.
Sisällissodan ajan Paavolaiset viettivät Kivennavalla, mutta palasivat heti sodan päätyttyä Helsinkiin, jossa Olavi aloitti kuudennen luokan. Ollessaan 16-vuotias häneen iski vuonna 1919 kirjallinen luomisvimma, ja saman vuoden kesän aikana syntyi Paavolaisen mukaan peräti neljäsataa runoa. Elokuussa 1919 Paavolainen jätti ensimmäisen runokokoelmansa Palava sydän Otavaan nimimerkillä Marja Oulanko. Käsikirjoitus palautettiin kuitenkin hylättynä. Hän suoritti ylioppilastutkinnon yleisarvosanalla cum laude approbatur. Ennen pääsyään ylioppilaaksi Paavolainen innostui Oscar Wilden Dorian Grayn muotokuva -romaanista ja perusti koulukavereidensa kanssa Torstai-seuran johon kuului sekä tyttöjä että poikia. Torstai-seurassa innostuttiin ikuisen nuoruuden ja rappion ajatuksista. Seurassa keskusteltiin myös musiikista ja kirjallisuudesta ja Paavolainen esitti siinä omia sävellyksiään. Tehtiin myös päihdekokeiluja, jotka eivät olleet ihan viattomia: eräälle seuran jäsenistä kehittyi oopiumiriippuvuus.
Paavolainen oli jossain vaiheessa haaveillut upseerin urasta, mutta hän ilmoittautui kuitenkin syksyllä 1921 Helsingin yliopistoon opiskelemaan estetiikkaa ja nykykansain kirjallisuutta, jolloin hänestä alkoi myös sukeutua runoilija-boheemi. Paavolainen keskeytti opintonsa niiden alkuvaiheessa. Hän ei omasta mielestään runoilijana tarvinnut pölyttyneitä viisauksia eikä tutkintoa, sillä hän ei pyrkinyt virkamieheksi. Hänen isänsä oli asioista eri mieltä.
Elämä ja tuotanto > Tulenkantajien muotoutuminen

Vuosia 1923–1924 väritti erityisesti tiivis kirjeenvaihtosuhde Katri Valan kanssa. Heistä tuli hyviä ystäviä ja myöhemmin heistä muodostui Tulenkantajien ydinjoukko. Paavolainen oli jo sukeltanut nuoriin kirjallisiin piireihin ja kulttuurikriitikkojen maailmaan. Samana vuonna syntyi myös ”runoilijain alkusolu”, johon tempaantuivat mukaan Paavolaisen lisäksi Katri Vala, Elina Vaara, Lauri Viljanen, Onni Halla ja myöhemmin mukaan tullut Yrjö Jylhä. Ryhmästä muodostui modernismia ja uusia aatteita ihannoiva ryhmä, joka sai nimekseen Tulenkantajat.
Vuonna 1925 syntyi Tulenkantajien yhteisteos Hurmioituneet kasvot, ja se julkaistiin saman vuoden toukokuussa. Sen saama lähes olematon vastaanotto oli kuitenkin tyly, vaikka kaikki Katri Valaa lukuun ottamatta olivat osallistuneet teokseen innokkaasti. Saman vuoden kesällä Paavolainen tutustui Minna Craucheriin. Mika Waltari käytti Craucherista nimeä Rouva Spindel teoksessaan Suuri illusioni. Suhde ei ollut lopulta mikään miellyttävä. Craucher sai otteen Paavolaisesta lainaamalla rahaa ja avokätisellä alkoholitarjoilullaan. Paavolainen yritti paeta Craucheria Pariisiin, mutta sitkeä madame tuli perässä. Valtatiet-runoteoksen julkistamiseen Craucher saapui mukanaan ruukkupalmu, jonka ruukkuun väitti haudanneensa sikiön, jonka isäksi väitettiin Paavolaista. Epämiellyttävä ihmissuhde jatkui vuoteen 1931 saakka.
Elämä ja tuotanto > Pariisiin ja vihellyskonserttiin

Vuonna 1927 Paavolainen lähti Pariisiin, jossa hän asui huhtikuusta heinäkuun loppuun saakka. Pariisissa Paavolaisen kanssa oleilivat myös Mika Waltari ja Raoul af Hällström. Pariisissa Paavolainen tutustui nähtävyyksiin ja kävi iltaelämässä. Hän alkoi olla täynnä innostunutta julistushalua, kertoa umpiperänä pitämänsä Suomen asukkaille mitä Euroopassa oli nyt meneillään.
Vanhakantainen kirjallisuus oli Tulenkantajien silmätikku. Jos dadaismi oli onnistunut murtautumaan esiin porvarillisessa Zürichissä, niin eikö jotain vastaavaa voisi järjestää myös syrjäisessä Helsingissä, Paavolainen ajatteli. Pariisista tulonsa jälkeen 27. marraskuuta Paavolainen huomasi tilaisuuden: Akateeminen näytelmäseura järjesti lausuntaillan. Hän päätti järjestää mielenilmauksen, jota varten ostettiin pillejä. Pilliin puhaltajiksi pyydettiin Elina Vaara, Mika Waltari, Anna Kaari ja Yrjö Jylhä. Hiljaisuus vallitsi vielä Lauri Viljasen esiintyessä, sillä hän oli Tulenkantajia. L. Onervaa pidettiin vanhakantaisena ja hän sai ensimmäiset varovaiset vihellykset. Kun Tulenkantajien petturina pitämä Uuno Kailas esiintyi, oli vihellys myrskyisää. Kailasta pidettiin petturina isänmaallisten runojen takia. Järjestäjä yritti vedota viheltäjiin, mutta Yrjö Jylhä vaiensi hänet huudollaan. Seuraava esiintyjä perui esityksensä ja lähti pois. Heikki Välisalmen lausunnan aikana vihellys jatkui. Helsingin Sanomat kirjoitti tapauksesta, ja Paavolainen huomasi tyytyväisyydekseen herättäneensä huomiota.
Pariisin matkan seurauksena syntyi myöhemmin kirja Nykyaikaa etsimässä (1929). Teos oli todellisuudessa julkaistu jo erillisinä, myönteistä huomiota saaneina artikkeleina, mutta kirjana se julkaistiin vasta vuonna 1929. Kirjan teksteissä Paavolainen pohti kaupungistumista ja elämän koneellistumista sekä esitteli uusia taidevirtauksia kuten dadaismia, futurismia ja venäläisiä vallankumousrunoilijoita.
Vuonna 1928 Waltari ja Paavolainen julkaisivat yhteisen runokokoelman Valtatiet, jossa ihailtiin nykyaikaista tekniikkaa ja uusia ajatuksia. Teoksen valmistuminen viivästyi, sillä Paavolainen hioi kirjoituksiaan pitkään ennen kuin halusi julkistaa ne. Kokoelman vastaanotto oli vaihteleva, joskin useissa lehdissä sitä jopa ylistettiin. Taiteilija Sylvi Kunnaksen suunnittelema kansi herätti huomiota kubistisine kasvoineen. Myyntimenestykseen se ei kuitenkaan yltänyt.
Elämä ja tuotanto > Asepalvelus

Paavolainen aloitti asepalveluksensa elokuussa 1928. Alokasajan jälkeen hänet määrättiin aliupseerikouluun ja sen jälkeen Reserviupseerikouluun Haminaan. Vuonna 1929 Paavolaisesta tuli kersantti, ja hänet kotiutettiin reserviin vänrikiksi ylennettynä. Paavolainen suhtautui myönteisesti asevelvollisuuteen ja armeijaelämään, mikä käy ilmi hänen kirjoittamistaan Pentti Haanpään armeijakriittisen Kenttä ja kasarmi -teoksen melko kielteisistä arvosteluista.
Elämä ja tuotanto > Tulenkantajien lopun alku ja muuttuva maailma

Siviiliin palanneelta Paavolaiselta ilmestyi vuonna 1929 Aitta-lehdessä psykodraamallinen kirjallinen kokeilu Helsinki by Night. Satiirisen tekstin tapahtumapaikkana oli ”helsinkiläinen turistiautobussi”, ja siinä yhdistyi tekstiin moderneja kuvia.
Tulenkantajien joukossa oli alkanut kyteä vuosikymmenen vaihteessa erimielisyyksiä, jotka johtuivat ainakin osittain poliittisista mielipide-eroista. Suomen sisäpolitiikkaa jakoivat tuolloin talouskriisi, äärivasemmiston nousu ja kommunisminvastaisen Lapuan liikkeen vastareaktio. Tuhoa enteili Tulenkantajat-lehden lopettaminen. Myös itse Tulenkantajat Oy lopetti toimintansa huhtikuussa 1930, ja jäämistön selvittäjänä toimi Urho Kekkonen.
Elämä ja tuotanto > Kivennavan kausi, Suursiivous ja poliittinen herääminen

Isänsä kuoltua tammikuussa 1930 Paavolainen muutti takaisin Kivennavalle pitämään seuraa äidilleen. Aikaa, jonka Paavolainen vietti Kivennavalla (1930–1933), voidaan kutsua ”Kivennavan kaudeksi”, koska asuinympäristö muovasi hänen tyyliään merkittävästi.
Vuoden 1930 elokuussa alkoi Paavolaisen ja Minna Craucherin suhde tulla tiensä päähän. Craucher oli työskennellyt viisi kuukautta Lapuan liikkeen palveluksessa ja ilmaisi halunsa käyttää kaikki tarmonsa tähän yhteiskunnalliseen työhön.
Teos Suursiivous eli kirjallisessa lastenkamarissa alkoi valmistua vuonna 1932 Kivennavalla. Samaan aikaan Paavolaisen kustantaja Otava aikoi julkaista runokokoelman Keulakuvat. Samana vuonna sattuneet Mäntsälän kapina ja Minna Craucherin väkivaltainen kuolema eivät juuri liikuttaneet Kivennavalla asuvaa Paavolaista. Suursiivous ilmestyi kauppoihin 23. huhtikuuta, kustantajana Gummerus. Kirjasta muodostui sensaatio ja vilkkaan keskustelun aihe kaiken poliittisen epävakauden keskelläkin. Vaikka kirja sai paljon kielteistäkin palautetta, se keräsi silti enemmän myönteisiä arvosteluja. Elmer Diktonius moitti teosta, V. A. Koskenniemi puolestaan kehui sitä. Voimakkaasti poleeminen teos hajotti Tulenkantajat-liikkeen lopullisesti.
Vuosi 1933 oli Paavolaiselle murrosvuosi, ja sen jälkeen hänen kirjoituksensa muuttuivat varsin poliittisiksi. Ennen nihkeästi politiikkaan suhtautunut Paavolainen tempautui nyt siihen mukaan. Paavolaisella oli tosin vaikeuksia valita puoltaan kahtiajakautuneessa maailmassa. Niinpä hän tyytyikin, kuten hän itse sanoo, olemaan ”vilpitön sivustakatsoja” ja ”puskasta huutelija” sekä samalla jyrkän kantaa ottava reportteri. Toisinaan Paavolainen ihaili Neuvostoliittoa, välillä taas Paavolaiseen teki suuren vaikutuksen natsi-Saksa.
Vuonna 1934 Paavolainen muutti Helsinkiin. Tuolloin hän oli suhteessa Liisa Tannerin kanssa. Syksyllä he muuttivat Turkuun, jossa Paavolainen ryhtyi työskentelemään Kudos Oy Silon mainospäällikkönä.
Elämä ja tuotanto > Sodanjälkeinen Suomi ja Paavolainen

Paluu yhteiskuntaan sodan jälkeen oli Paavolaiselle suuri haaste, ja sanotaankin, ettei hän koskaan toipunut kokonaan kotinsa ja kotiseutunsa menetyksestä. Oli myös epävarmaa pystyisikö sodan runtelemassa Suomessa enää elämään kirjoittamalla. Samaan aikaan Sylvi Kekkonen kannusti Paavolaista kirjoittamaan Neuvostoliitosta kokoamansa materiaalin kirjaksi. Tähän hän sai 60 000 markan apurahan. Paavolaista oli kuitenkin alkanut kiinnostaa sotapäiväkirjojen hyödyntäminen, eikä apuraha mennytkään toivottuun tarkoitukseen. Näin alkoi kirja Synkkä yksinpuhelu vasta varsinaisesti muotoutua.
Paavolainen avioitui pian sodan jälkeen 1945 maisteri Sirkka-Liisa Virtamon kanssa. Avioliitto päättyi lopullisesti vuonna 1953, jolloin Paavolainen seurusteli jo Hertta Kuusisen kanssa. Tosiasiallisesti suhde oli päättynyt jo aikaisemmin. Pekka-pojan huoltajuus määrättiin äidille.
Suurin osa vuodesta 1946 kului Synkän yksinpuhelun kirjoittamiseen. Samaan aikaan Paavolainen valmisteli myös vuonna 1944 kuolleen Katri Valan muistoteosta. Lähes tuhatsivuinen Synkkä yksinpuhelu ilmestyi joulukuussa 1946 kahdessa osassa. Teoksesta nousi valtava kohu. Kirja sai osakseen sekä ankaraa paheksuntaa että ihailua. Se jakoi Suomen kulttuurimaailman ja poliittiset piirit kahtia. Isänmaalliset tahot arvostelivat kirjaa ja sitä puolustivat vasemmistolaiset sekä suomenruotsalaiset liberaalit.
Teosta kritisoitaessa käytettiin aseena jopa Paavolaisen oletettua biseksuaalisuutta, josta liikkui paljon puhetta. Synkästä yksinpuhelusta närkästyneiden oli vaikea hyväksyä biseksuaalin dandyn tulkintaa sodasta. Paavolaisella oli homoseksuaaleja ystäviä kuten Onni Halla ja Ilmari Pimiä, mutta varsinaisia suhteita hänellä ei tiedetä olleen. Professori Toivo Pihkanen on kiistänyt, että Paavolainen olisi biseksuaali, sillä hän ei ollut havainnut mitään siihen viittaavaa. Myöskään Onni Hallan muistelmat eivät vahvista käsitystä biseksuaalisuudesta, vaan kahden vanhenevan herrasmiehen ystävyys oli täysin epäeroottinen. Toisaalta Paavolainen laittoi itse liikkeelle asiaa koskevia juoruja halutessaan olla yllättävä ja rajojen rikkoja.
Teoksen vastaanotto sai Paavolaisen vetäytymään kirjoittamisesta. Paavolaisen aikalainen Eino S. Repo kiteytti kuvansa Paavolaisesta: ”Ilmeisesti Paavolainen oli kuin kehäkukka: loisti täydeltä terältä, kun maineen paisteinen valo tuli kohti, mutta meni suppuun kun varjo ja hämärä lankesi. Synkän yksinpuhelun vastaanotto veti verhon hänen ja auringon väliin.”
Elämä ja tuotanto > Yleisradiossa

Vuonna 1947 Paavolainen sai Hella Wuolijoen kautta työkseen Yleisradion oman lehden päätoimittajuuden. Vaikka Paavolainen lähti hankkeeseen täysin sydämin, suunnitelma epäonnistui. Sen sijaan Paavolainen alkoi työskennellä radion teatteriosaston päällikkönä, jossa tehtävässä hän toimi kuolemaansa saakka.
Vuonna 1948 Paavolainen osallistui Suomi–Neuvostoliitto-Seuran toimikuntaan, joka päätti mitä kirjallisuutta tulisi kääntää suomesta venäjäksi. Paavolaisen vastuulla oli runous. Samaan aikaan Paavolaisen elämän täytti radioteatteri. Jokaista viikkoa varten oli saatava vähintään kaksi radioteatteriesitystä. Vuotta 1949 leimasi se, että uusi Yleisradion hallintoneuvosto erotti hänen läheisen tukijansa Hella Wuolijoen Yleisradion johdosta.
Paavolaisen elämään tuli uusi nainen, Hertta Kuusinen, vuonna 1951. Paavolainen oli oletettavasti tuntenut Hertta Kuusisen jo vuodesta 1945 lähtien, mutta vuosi 1951 lähensi heitä huomattavasti, ja Hertta Kuusisen kirjeiden perusteella suhde muuttui läheiseksi. Kuusisen puolue SKDL kuitenkin asettui alkuvuodesta 1953 tiivistyneen suhteen avioliittoaikeita vastaan. Kuusisen ja Paavolaisen suhdetta hankaloitti myös se, että Paavolaisella oli samaan aikaan suhde Marja Rankkalaan.
Vuonna 1953 Paavolainen täytti 50 vuotta, ja merkkipäivää juhlistettiin kansalaispäivällisinä Kämpin peilisalissa. Tilaisuuteen saapuivat ”kaikki” vanhoista tulenkantajista Yleisradion väkeen saakka.
Elämä ja tuotanto > Viimeiset vuodet

Vuonna 1960 Paavolainen sai Eino Leinon palkinnon ja Otava ryhtyi julkaisemaan Paavolaisen valittuja teoksia. Tuohon aikaan hän sai myös viestin korkealta taholta: ”Pane tuulta puseroon ja lopeta kirjallinen hiljaisuutesi. Veljellisin terveisin Urho Kekkonen.” Vuonna 1962 Paavolainen sai Pro Finlandia -mitalin. Saamistaan palkinnoista ja huomiosta Paavolainen totesi: ”Kaikki tuli kovin myöhään, liian myöhään.”
Paavolaisen alkoholisoituminen oli pahentunut 1950-luvun loppupuolella. Hän hoiti edelleen työtehtäviään Yleisradiossa, mutta entinen into ja tarmo olivat kadonneet. Hän jäi usein pois työpaikaltaan eikä ollut mukana kokouksissa, joissa päätettiin radioteatteria koskevista linjauksista. Moni hänen työtovereistaan suojeli häntä ja teki hänen töitään, mutta Paavolainen syytti heitä ”kamreerityypeiksi”. Lopulta esimiesten oli pakko pohtia hänen erottamistaan. Hänelle tarjottiin apurahaa, jotta hän voisi matkustaa ulkomaille katsomaan, miten radioteatteri oli muualla hoidettu. Apuraha jäi käyttämättä, sillä masentunut Paavolainen totesi: ”Ei huvita matkustella enää mihinkään”.
Vuonna 1963 Paavolainen ja Hertta Kuusinen muuttivat yhteiseen kotiin Albertinkadulle. 60-vuotispäivänsä Paavolainen vietti ilman juhlallisuuksia. Paavolainen kuoli vähitellen pahentuneen alkoholismin aiheuttamaan maksakirroosiin Helsingissä Kivelän sairaalassa 19. heinäkuuta 1964. Paavolainen siunattiin ja haudattiin lähiomaisten läsnä ollessa Hietaniemen uurnalehtoon (kortteli 9, rivi 22).
Elämä ja tuotanto > Jälkimaine

Paavolaisesta on julkaistu useita elämäkertoja. Matti Kurjensaaren, Jaakko Paavolaisen ja Panu Rajalan elämäkerrat keskittyvät Paavolaiseen henkilönä, kun taas H. K. Riikonen on käsitellyt Paavolaisen elämää ennen kaikkea hänen teostensa kautta.
Jaakko Pakkasvirta ohjasi vuonna 1981 Synkän yksinpuhelun pohjalta elokuvan Pedon merkki, jossa Paavolaista näyttelee Hannu Lauri. Lauri esitti Paavolaista myös vuonna 2003 Helsingin kaupunginteatterin versiossa Juha Vakkurin näytelmästä Hertta ja Olavi.