Puukkojunkkarit
Häjyilyn syyt

Puukkojunkkarien nousua on pyritty selittämään monin tavoin. Etelä-Pohjanmaan elintaso kohosi 1700-luvulla ja pysyi tuon ajan mittapuun mukaan korkeana pitkälle 1800-lukua, minkä johdosta varsinkin häät muodostuivat suurellisiksi tilaisuuksiksi runsaine alkoholitarjoiluineen. Tutkijoista Kustaa Vilkuna pitikin juuri rahahäitä tärkeänä perustana puukkojunkkariuden synnylle. Yrjö Alanen ja Pentti Virrankoski ovat kiinnittäneet huomiota eteläpohjalaisen virkavallan laadulliseen kehnouteen, kun taas Erkki Lehtinen ja Matti Sarmela ovat selvimmin nähneet väkivaltarikollisuuden erityisenä nuorisokysymyksenä.
Elina Haavio-Mannilan mukaan puukkojunkkarius oli pohjalainen joukkoilmiö, jonka voi osaltaan selittää kyläkurin pohjalta käsin. Hän esittää vastakkainasetteluna organisaation ja disorganisaation, sopeutuvuuden ja sopeutumattomuuden vallitsevaan järjestelmään. Heikki Ylikangas on puolestaan korostanut turhautumisen ja sosiaalisen alemmuudentunteen merkitystä puukkojunkkari-ilmiön synnyssä. Vaikka Etelä-Pohjanmaalla tilattoman väestön määrä oli pieni, ei maakunnan nuorille miehille aina ollut kotiseudullaan mahdollisuutta oman tilan perimiseen ja oman varallisuuden luomiseen, mikä johti turhautumiseen.
Reino Kallion puukkojunkkariteoria perustuu ajatukselle liian pitkälle viedyn sosiaalisen kontrollin synnyttämästä vastareaktiosta. Hän näkee nuorison väkivaltakäyttäytymisen protestiluontoisena kapinana valtakoneiston painostusta, erityisesti paikallislakeja ja pitäjäkuria vastaan. Lievistä ilkitöistä alkanut vastarinta johti häjyiksi leimaamiseen ja kierteeseen kohti vakavia rikoksia. Näin tapahtui varsinkin siksi, että yleistä lakia tiukempi pitäjäkuri alensi rikoskynnystä merkittävästi. Tällöin monia nuorten uusia vapaa-ajan viettotapoja kuten yöjuoksua, joka tulkittiin öisen ulkonaliikkumiskiellon rikkomiseksi (ks. Ulkonaliikkumiskielto Suomessa), alettiin pitää uhkana sääty-yhteiskunnan olemassaololle. Siksi yöstelystä – kuten muistakin pitäjäkuririkkomuksista – ryhdyttiin rankaisemaan käräjillä.
Puhdasoppinen kirkko sekä 1700- ja 1800-luvun uskonnolliset herätysliikkeet, muun muassa herännäisyys, suhtautuivat moraalisistakin syistä kielteisesti nuorten vapaa-ajan harrastuksiin. Seurauksena oli eri uskonsuuntien välistä kilpailua, joka johti ensin kirkkokurin koventumiseen ja sitten pitäjäkuriin. Asiantilaa kärjisti lisäksi tervan- ja kydönpolton synnyttämä työvoimapula, joka kiristi työoloja samaan aikaan, jolloin vauras talollisväestö kilpaili keskenään rakennuttamalla komeita puolitoista- tai kaksifooninkisia asuintaloja. Vetoamalla yhteisiin järjestyssääntöihin isäntien ei tarvinnut erikseen työvoimapulan vallitessa kiistellä kurinpidosta lastensa tai palkollistensa kanssa. Lisäksi lisääntynyt juopottelu aiheutti ongelmia paitsi perheille myös ristiriitoja yhteisöjen sisälle.
Tavallisesti maaherralla vahvistetut kurisäädökset rajoittivat tai säännöstelivät yksityiskohtaisesti nuorten muutenkin vähäistä vapaa-aikaa: yöjuoksun lisäksi tanssien, kuuliaisten ja häiden viettoa, kuokkavierailua, liikkumista, kokoontumista, viinan käyttöä, kortinpeluuta sekä yleistä metelöimistä ja joutilaisuutta. Koska nuoret ikäluokat tekivät yleensä raskaimmat ruumiilliset työt, ryhdyttiin siksi 1800-luvulla estämään uhkasakoin vapaapäiviäkin. Lapualla, Laihialla ja Mustasaaressa niiden pitäminen kiellettiin palkollisten lisäksi myös talollis- ja torppariväestöltä. Lakeuksien raivaaminen vaati siten paitsi tiukkaa järjestystä, itsekuria ja yhteisöllisyyttä myös ahkeraa työkulttuuria ja yrittämistä.
Äärimmillään pitäjäkuri johti jopa nuorten joukkokriminalisointeihin, kuten tapahtui Kauhavalla ja Vähässäkyrössä 1770- ja 1780-luvulla, Vöyrillä 1820- ja 1830-luvulla sekä Laihian ja Lapuan suurpitäjissä parikymmentä vuotta myöhemmin. Pitäjäkuria toteutettiin joukkorangaistuksin ja käräjille saakka vietynä ainoastaan tietyissä Etelä-Pohjanmaan rintapitäjissä, ei – mahdollisia yksittäisiä poikkeustapauksia lukuun ottamatta – muualla Suomessa. Kokonaisuudessaan häjyilyn taustalla oli yhteiskunnallis-taloudellisen murroksen aikaansaama pitkäaikainen kriisi, jonka viranomaisten johtama ja ylläpitämä pitäjäkuri laukaisi nuorisoväkivallaksi. Näin syntynyt väkivaltakulttuuri alkoi lopulta ruokkia myös itse itseään.
Kallion ensi kerran väitöskirjassaan 1982 esittämää mallia on kutsuttu myös nuorisokapinateoriaksi. Sen päälähteitä ovat käräjäpöytäkirjat sekä paikallisarkistojen asiakirja-aineistot. Teoria lähenee kansainvälisesti tunnetun sosiologin Anthony Giddensin yhtenä tärkeimmistä rikollisteorioista pitämää leimautumisteoriaa, joka ei pidä rikollista käyttäytymistä yksilöiden tai ryhmien ominaisuuksina, vaan vuorovaikutusprosessina rikollisten ja ei-rikollisten välillä. Teoria lähtee käsityksestä, että mikään teko ei ole itsessään rikollinen, vaan rikollisuuden määrittelyt ovat osa vallankäyttöä. Rikolliseksi leimattu yksilö joutuu auktoriteettien syrjimäksi, mikä edistää rikollista käyttäytymistä ja syrjäytymistä valtaväestöstä. Tällainen näkemys tulee välillisesti esille myös näytelmässä Pohjalaisia.