stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muuttolintu
Muuttamisen lajit

Yleisin lintujen muuton tyyppi on vuodenaikojen mukainen muutto, jossa linnut vaihtavat asuinseutua tyypillisesti keväisin ja syksyisin resurssien vaihtelun mukaan.
Suomessa kevätmuutto alkaa helmikuun aikana, kun lokit ja vesilinnut siirtyvät mahdollisuuksien mukaan lähemmäs pesimäseutuja. Maaliskuussa saapuvat muun muassa kottarainen, uuttukyyhky, kiuru ja monet muut linnut. Toukokuussa saapuvat arktiset vesilinnut ja viimeiset muuttajat saapuvat vasta kesäkuun aikana (mm. lapinuunilintu ja kuhankeittäjä. Syysmuutto alkaa monilla kahlaajalajeilla jo elokuussa. Syysmuutto huipentuu syys-lokakuun aikana ja monia vesilintuja muuttaa vielä marras-joulukuussa.
Pohjois–eteläsuuntaisesti lentävät muuttomatkallaan etenkin Pohjois- ja Etelä-Amerikan linnut sekä afrikkalaiset ja itäaasialaiset linnut. Eurooppalaiset ja pohjoisafrikkalaiset linnut lentävät pitkiä matkoja itä–länsisuuntaisesti kiertäessään Alpit, Välimeren ja Saharan. Jotkin linnut muuttavat vuoden aikana ympyrän muotoista rataa. Useimmat linnut kuitenkin muuttavat elämänsä aikana vaihtelevilla tavoilla.
Jotkin kuivien seutujen, kuten Australian, lajit seuraavat sadepilviä, jotka voivat liikkua silmukan muotoista rataa.
Jotkin lajit elävät kesäisin vuorilla korkealla merenpinnasta ja palaavat talven tultua alemmas, missä on lauhempaa ja talveksikin riittävästi ruokaa.
Jotkin lajit muuttavat ennen sulkasatoa turvallisemmalle seudulle, jossa sulkasadon aiheuttama väliaikainen lentokyvyttömyys ei aiheuta vaaraa.
Jotkin lintupopulaatiot muuttavat edestakaisin pohjoisesta etelään, lentäen saman lajin toisen populaation yli, joka pysyttelee paikallaan koko vuoden ajan. Tällaisia lajeja ovat esimerkiksi suosirri ja maakotka.
Vaellus on hieman eri asia kuin muutto. Jotkin pohjoisten tai kuivien, karujen seutujen lajit vaeltavat melko epäsäännöllisesti parempien ruoka-apajien perässä. Olosuhteiden muutos voi johtua sään vaihtelusta tai populaation liikakasvusta. Tyypillisiä vaelluslintuja ovat esimerkiksi käpylinnut, jotka siirtyvät taigan havupuiden siemensatojen perässä satoja, jopa tuhansia kilometrejä. Siperialaisen pähkinähakin alalaji macrorhynchos suorittaa toisinaan massavaelluksia idästä länteen, jos hyvien sembramännyn siemensatojen ja onnistuneiden pesintöjen ansiosta suureksi paisunut kanta ei enää löydä riittävästi ravintoa. Pöllöillä puolestaan esiintyy vaelluksia pikkunisäkkäiden kannanvaihteluiden mukaan. Vaellukset ja muuttokäyttyminen ylipäätään ovat tyypillisiä nimenomaan pohjoisella alueella esiintyvillä eliöillä.
Valmistautuminen muuttomatkaan

Linnut valmistautuvat muuttomatkaansa vaihtamalla uudet sulat ja syömällä itselleen riittävästi vararavintoa. Lintu muuttaa ruokavalionsa energiapitoisemmaksi lihoakseen nopeammin. Syömisen tarpeen laukaisee vähentynyt auringonvalo, joka aiheuttaa linnun hormonitoimintaan muutoksia. Muuttoon valmistautuminen aiheuttaa linnussa myös ruoansulatuksen tehostumista, ja joillain lajeilla lisäksi esimerkiksi sydämen ja lihasten kasvua ja hemoglobiinin lisääntymistä. Toisaalta linnun lisääntymiselimistö surkastuu lähes olemattomiin.
Muuttoa edeltävinä päivinä ja viikkoina lintu muuttuu levottomaksi. Ylimääräisen liikehtimisen avulla lintu vahvistaa lentolihaksiaan ja tehostaa aistejaan.
Reitit

Linnut suosivat samoja helppoja reittejä vuodesta toiseen. Ne lentävät suurten esteiden, kuten vuoristojen, aavikoiden, suurten vesien ja jäätiköiden ohi. Lintujen muuttoreitit eivät kuitenkaan ole vakiintuneet, vaan ne saattavat lentää mitä reittiä tahansa, etenkin kun olosuhteet ovat muuttuneet tai kun tuuli heittää ne sivuun.
Euroopan tärkemmät muuttoreitit kulkevat Gibraltarin, Etelä-Italian, Egeanmeren ja Israelin yli. Amerikan linnut ylittävät joko Panaman kannaksen tai Isojen-Antillien kohdalta. Aasian tärkeimmät muuttoreitit kulkevat Arabian yli, Siperian ja Intian välillä, tai Indonesiaan Aasian itärannikon, Japaninsaarten ja Filippiinien, tai Pohjois-Australian kautta. Erityisen linturikkaita pullonkauloja ovat esimerkiksi Keski-Amerikan Veracruz ja Panama sekä Israelin Eilat.
Muutto parvissa

Sosiaalisimmat linnut muuttavat parvissa. Näitä ovat muun muassa sorsat, hanhet, joutsenet, kurjet, pelikaanit, flamingot, pääskyt, tilhet ja rantalinnut. Ne voivat muodostaa V:n tai J:n muotoisia parvia säästääkseen energiaa ilmassa, ja huonotkin suunnistajat selviävät parvessa perille. Jotkin vähemmän sosiaaliset lajit, kuten petolinnut ja kolibrit, voivat näennäisesti muuttaa parvissa, mutta tällöin kyse on vain siitä, että ne ovat kaikki yksilöinä valinneet saman suosiollisen muuttoreitin ja ajankohdan.
Suunnistaminen

Linnut käyttävät erilaisia menetelmiä suunnistaessaan. Ne havaitsevat magneettiaistillaan Maan magneettikentän, mutta hyödyntävät myös suuria maamerkkejä, luonnonääniä, Aurinkoa ja tähtitaivasta sekä aiemmin oppimiaan suotuisia reittejä.
Jotkin lajit muuttavat päivänvalossa, toiset öisin. Yöllä tuulet ovat rauhallisempia kuin päivällä ja petoja on vähemmän. Päiväsaikaan muuttavat linnut näkevät maiseman paremmin, ja ne voivat saalistaa hyönteisiä ilmasta sekä hyödyntää lämpimiä nousevia ilmavirtauksia ylittäessään vuoria.
Jotkin väsyneet linnut saattavat ottaa lyhyen kyydin valtamerilaivalla.
Vaarat

Lintujen muuttomatkan yleisimpiä vaaroja ovat elinympäristöjen ja välilaskupaikkojen katoamiset, väsyminen, nälkiintyminen, törmäykset erilaisiin rakennelmiin, saalistajat ja metsästäjät, saasteet ja roskat sekä huonot säät ja luonnonmullistukset.
Harhautuminen

Joskus lintuparvi harhautuu muuttomatkallaan esimerkiksi myrskyn seurauksena, ja joutuu itselleen uudelle alueelle. Esimerkiksi Skandinavian ja Länsi-Euroopan välillä lentävät linnut saattavat näin harhautua Britteinsaarille etenkin syksyllä. Jotkin lintuyksilöt harhautuvat syystä tai toisesta muuttamaan kokonaan väärään suuntaan ja päätyvät kauas tyypillisestä esiintymisaluestaan lintubongareiden ihmeteltäväksi. Myös linnun magneettiaistia häiritsevät sähköiset laitteet ja valosaaste saattavat harhauttaa lintuja. Lisäksi ihmisen toiminnasta, luonnonkatastrofeista ja ilmastonmuutoksista johtuvat maisemanmuutokset voivat aiheuttaa eksymistä. Väärälle seudulle harhautunut lintu ei useinkaan selviä hengissä oudoista olosuhteista väsyttävän harhailunsa jälkeen.
Kirjallisuutta

Pyhälä, Mikko, Toiviainen, Kari, Lehikoinen, Esa, Pynnönen, Kirsi, Lehikoinen, Aleksi, Hario, Martti. Suomen muuttolinnut. WSOY 2006.
Mikko Pöyhönen, Jari Kontiokorpi. Muuttolintujen matkassa. Otava 1995.
Mikkola, Markku, Södersved, Jan. Kuu kiurusta kesään: Miksi, minne ja miten linnut muuttavat. Kirjayhtymä 1990.
Olavi Hildén, Juha Tiainen, Risto Valjakka. Muuttolinnut. Kirjayhtymä 1979.
Kalervo Eriksson. Muuttolintujen matkassa. Kirjayhtymä 1970.
Hans Colliander, Heikki Kotiranta, Heikki Lokki, Olli Saksela, Harri Saxen. Arktikan aikaan: Muuttoja ja muutoksia kuudella vuosikymmenellä. Laaksonen 2011.
Jari Päärni. Lintujen syysmuuttoa pääkaupunkiseudulla. Kustantaja Laaksonen 2010.
Mauri Leivo. Kevätmuutto. Minerva 2009.
Tero Ilomäki. Merta karta: Arvokotkien muutosta ja sen havainnoinnista Kymenlaaksossa ja vähän muualtakin. 2005.
Mikko Pöllänen, Jari Kontiokorpi, Olli-Pekka Pietiläinen, Esko Veijalainen. Arktika. WSOY 1996.
Juha Laaksonen. Kevät lintusaarella: Luontopäiväkirja. Gummerus 2004.
Timo Pettay. Kevätarktika: Kummelskärin havaintoihin perustuva tutkimus arktisten lintujen kevätmuutosta Suomenlahdella. 1996.
Matti Torkkomäki. Muuttolinnut: Ilmojen valtiaat. WSOY 1994.
Arto Vuorjoki. Ulkonokalta tuulee. Pohjoinen 1994.
Hissa, Raimo 1990: Mitä uutta lintujen navigointi- ja suunnistuskyvystä? – Lintumies 3/1990 s. 98–103. LYL.
Pöyhönen, Mikko 1991: Lintujen fenologiarekisteri. – Lintumies 2/1991 s. 74–75. LYL.
Vepsäläinen, Kari 1975: Kliinit apuna vaelluslintututkimuksissa. – Lintumies 3/1975 s. 90–94. SLY.
Punakuirin muuttoreitti pohjoisen ja Uuden-Seelannin välillä on noin 10 000 kilometrin yhtäjaksoista lentoa valtameren yli.
Yleisiä lintujen muuttoreittejä Euroopan ja Lähi-idän kautta. Punaisella merkityissä maissa muuttolintujen metsästäminen on yleistä.
N,N-dietyylianiliini

| N,N-dietyylianiliini |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  91-66-7
PubChem CID:  7061
SMILES:  CCN(CC)C1=CC=CC=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H15N
Moolimassa:  149,23 g/mol
Sulamispiste:  -38,8 °C
Kiehumispiste:  216,3 °C
Tiheys:  0,935 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,14 g/l (25 °C)
N,N-dietyylianiliini (C10H15N) on aniliinin johdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lähtöaineena orgaanisessa kemiassa muun muassa väriaineiden valmistuksessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa N,N-dietyylianiliini on kirkasta tai keltaista nestettä. Se liukenee vain hieman veteen, mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja kloroformiin.
Valmistus ja käyttö

N,N-dietyyliamiinia valmistetaan aniliinin ja etanolin tai dietyylieetterin välisellä reaktiolla. Katalyyttinä reaktiossa käytetään rikkihappoa tai muita mineraalihappoja tai Lewis-happoja kuten alumiinioksidia. Reaktiossa muodostuu N,N-dietyylianiliinin lisäksi monosubstituoitua N-etyylianiliinia ja nämä yhdisteet voidaan erottaa toisistaan tislaamalla.
N,N-dietyylianiliinia voidaan käyttää reaktioissa liuottimena. Lisäksi siitä valmistetaan väriaineita ja lääkeaineita. Yhdistettä voidaan käyttää myös tyydyttymättömien polyesterihartsien valmistuksessa.
Raudanjoen valuma-alue

Raudanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 65.7) on Kemijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 3 608,65 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 5,01 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kemijoki.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Olkkajärven alue (65.71)
Nampajärvien alue (65.72)
Käyrämön alue (65.73)
Raudanjoen yläosan valuma-alue (65.74)
Perunkajoen valuma-alue (65.75)
Säynäjäjoen valuma-alue (65.76)
Seipäjoen valuma-alue (65.77)
Kierijoen valuma-alue (65.78)
Vianjoen valuma-alue (65.79)
Jamie Rattray

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jamie Rattray vuonna 2024. |  Jamie Rattray vuonna 2024. |  Jamie Rattray vuonna 2024. |  |
Maa:  Kanada
Naisten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2022 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kanada 2021 |  |  |
|  Kultaa | Tanska 2022 |  |  |
|  Hopeaa | Ruotsi 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Kanada 2016 |  |  |
|  Hopeaa | Kanada 2023 |  |  |
|  Pronssia | Suomi 2019 |  |  |
Jamie Lee Rattray (s. 30. syyskuuta 1992 Kanata, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on Kanadan maajoukkueen pelaajana voittanut olympiakultaa Pekingin olympialaisissa vuonna 2022 sekä maailmanmestaruuden vuosina 2021 ja 2022, minkä lisäksi hän on saavuttanut MM-kilpailuissa hopeaa vuosina 2015, 2016 ja 2023 sekä pronssia vuonna 2019. Hän voitti alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa kultaa vuonna 2010 sekä saavutti hopeaa vuonna 2009. Etniseltä taustaltaan hän kuuluu métis-kansaan.
Seuratasolla Rattray edusti juniorivuosinaan PWHL-liigan Ottawa Lady Senatorsia vuosina 2006–2010 ja tämän jälkeen Clarksonin yliopiston joukkuetta vuosina 2010–2014. Viimeisenä yliopistovuonnaan hän voitti NCAA:n mestaruuden. Vuodesta 2014 alkaen hän on pelannut CWHL-joukkue Brampton Thunderissa, joka vuonna 2017 muutti nimensä Markham Thunderiksi. Vuonna 2018 hän voitti CWHL:n mestaruuden ja hänet palkittiin Jayna Hefford Trophylla liigan arvokkaimpana pelaajana.
Rauhan Temppeli

| Rauhan Temppeli |
| --- | --- |

Sijainti:  Kalkkinen, Asikkala
Rakentamisvuosi:  2002–2004
Suunnittelija:  Jouko Halmekoski
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rauhan Temppeli
Rauhan Temppeli on Jouko Halmekosken vuosina 2002–2004 rakentama yksityinen puukirkko lähellä Kalkkisten kylää. Kirkon on suunnitellut Jouko Halmekoski. Piirustusten viimeistelyssä Halmekoskea on avustanut arkkitehti Jorma Teerenmaa. Kirkon siunasi vuonna 2004 yksityiseksi kirkoksi silloinen kirkkoherra Raimo Rantala.
Seudun nähtävyydeksi muodostuneen kirkon kellotornin huippu nousee maanpinnasta 10,6 metriin. Rakennuksen ulkomitat ovat 8,4 × 3,6 metriä. Kirkossa on varsinaisia istumapaikkoja 16, mutta lisätuolien kanssa kirkkoon mahtuu 26 henkeä. Kirkko on rakennettu kalliolle siten, ettei kalliojonon päällä kulkeva polku katkea. Polku kulkee kirkkosalin ja torniosan väliin jäävän eteiskatoksen ali.
Sisätiloja koristavat Heli Andersinin maalaamat kattomaalaukset. Kattomaalauksia on neljä ja niissä kuvataan Raamatusta tuttuja aiheita: Johannes Kastaja kastamassa Jeesusta, lampaita paimentavan Raakelin ja Jaakobin kohtaaminen kaivolla, temppelin edessä kansalle puhuva Paavali sekä yökalasta rantautuvan Pietarin kalastusseurueen ja Jeesuksen aamuinen kohtaaminen. Kirkon suojelusenkeliä kuvaava alttaritaulu on sekin Heli Andersin käsialaa. Kirkon pyöreää ikkunaan koristaa värilasityö, jonka on tehnyt lahtelainen Eero Parkkila. Ikkunan aiheena on Neitsyt Maria Jeesus-lapsi sylissään.
Vuoden 2010 loppuun mennessä kirkossa oli vieraillut lähes 4 400 henkeä. Kaukaisimmat vieraat ovat saapuneet Intiasta ja Japanista. Kirkossa on järjestetty kahdet häät sekä lukuisia muita hengellisiä tilaisuuksia. Rauhan Temppeli on toistaiseksi suljettu vierailuilta.
N-etyylianiliini

| N-etyylianiliini |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  103-69-5
PubChem CID:  7670
SMILES:  CCNC1=CC=CC=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H11N
Moolimassa:  121,178 g/mol
Sulamispiste:  -63,5 °C
Kiehumispiste:  204,7 °C
Tiheys:  0,962 g/cm3>
Liukoisuus veteen:  2,4 g/l (25 °C)
N-etyylianiliini (C8H11N) on aromaattinen amiini ja aniliinin johdannainen. Yhdistettä käytetään valmistettaessa väriaineita. N-etyylianiliinista käytetään myös nimiä N-etyylibentsenamiini, aniliinoetaani ja N-etyylifenyyliamiini.
Ominaisuudet

N-etyylianiliini on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee vain niukasti veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin, ja happoliuoksiin. Yhdiste on silmiä ja ihoa ärsyttävä. Se on myrkyllistä ja altistuksen oireita ovat ihon sinertyminen, huonovointisuus ja päänsärky. N-etyylianiliini aiheuttaa methemoglobiinin muodostumista elimistössä.
Valmistus ja käyttö

N-etyylianiliinia valmistetaan aniliinin ja etanolin tai dietyylieetterin välisellä reaktiolla. Katalyyttinä prosessissa käytetään tyypillisesti rikkihappoa. Sivutuotteena reaktiossa muodostuu N,N-dietyylianiliinia, joka voidaan erottaa N-etyylianiliinista tislaamalla.
N-etyylianiliinin tärkein käyttökohde on trifenyylimetaani-, atso- ja tiatsiiniväriaineiden valmistus. Siitä voidaan valmistaa myös hyönteismyrkkyjä tai sitä voidaan käyttää stabiloimaan räjähdysaineita.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): N-Ethylaniline (englanniksi)
ChemBlink: N-Ethylaniline (englanniksi)
N-fenyyliantraniilihappo

| N-fenyyliantraniilihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-anilinobentsoehappo
CAS-numero:  91-40-7
PubChem CID:  4386
SMILES:  C1=CC=C(C=C1)NC2=CC=CC=C2C(=O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H11NO2
Moolimassa:  213,228 g/mol
Sulamispiste:  183,5 °C
Liukoisuus veteen:  Veteen 7,06 g/l (25 °C)
N-fenyyliantraniilihappo eli fenaamihappo on aromaattinen orgaaninen yhdiste ja antraniilihapon johdannainen. Yhdistettä käytetään redox-indikaattorina. Eräät särkylääkkeet sisältävät N-fenyyliantraniilihapon rakenteen. Tällaisia ovat esimerkiksi mefenaamihappo, tolfenaamihappo, flufenaamihappo ja meklofenaamihappo.
Valmistus

N-fenyyliantraniilihappoa voidaan valmistaa aniliinista ja 2-klooribentsoehaposta emäksisissä olosuhteissa. Katalyyttinä reaktiossa toimii kupari(I)oksidi.
Käyttö

N-fenyyliantraniilihappoa käytetään redox-indikaattorina hapetus-pelkistystitrauksissa. Yhdisteen pelkistynyt muoto on väritön ja hapettunut muoto violetti. Indikaattoria käytetään esimerkiksi määritettäessä Fe2+-pitoisuuksia cerimetrisesti. N-fenyyliantraniilihappo soveltuu käytettäväksi indikaattorina myös hapettimen ollessa kromaatti- tai vanadiiniliuos.
N-fenyyliantraniilihappo kondensoituu lämmitettynä väkevän rikkihapon läsnä ollessa akridoniksi.
Aiheesta muualla

N-fenyyliantraniilihapon käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 31.5.2018.
Naamiaisravut

| Naamiaisravut |
| --- | --- |
 Dromia personata
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Heimo::  Naamiaisravut Dromiidae  De Haan, 1833
Alaheimot
 Dromiinae  Hypoconchinae  Sphaerodromiinae 
Katso myös
   Naamiaisravut Wikispeciesissä   Naamiaisravut Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naamiaisravut (Dromiidae) on kymmenjalkaisiin kuuluva äyriäisheimo. Heimon lajeja tavataan merivesistä.
Taksonomia ja anatomia

Naamiaisravut jaetaan 3 alaheimoon ja 43 sukuun. Lajeja on noin 100. Ruumiinmuodoltaan heimon lajit ovat litteitä ja soikeahkoja tai viisikulmaisia. Naamiaisravut ovat useimmiten suhteellisen pienikokoisia. Naamiaisrapujen eturaajojen sakset ovat keskikokoiset ja viimeinen jalkapari on kaartunut ja erikoistunut sienieläimiin tarttumiseen. Silmät ovat pienet.
Levinneisyys ja elintavat

Naamiaisrapuja tavataan kaikista valtameristä lauhkeilta ja lämpimiltä alueilta niin matalista kuin syvistäkin vesistä. Heimon lajit usein kovertavat itselleen suojan sienieläimistä. Sienieläin auttaa naamioitumaan pedoilta. Heimon lajien ravintoa ovat monisukasmadot, levät ja eloperäinen aines.
Jaska Mäkynen

| Jaakko Mäkynen |
| --- | --- |
 Jaska Mäkynen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jaakko Kaarlo Mäkynen
Syntynyt: 7. kesäkuuta 1952 (ikä 72) Alavus
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  laulaja
Lapset:  Hanna-Kaisa Mäkynen
Muusikko
Taiteilijanimi:  Jaska Mäkynen 
Palkinnot
 Vuoden 1991 Tangokuninkuus Vuoden 2022 The Voice of Finland: Senior -kilpailun voittaja 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jaska Mäkynen (oik. Jaakko Kaarlo Mäkynen, s. 7. kesäkuuta 1952 Alavus) on suomalainen laulaja, joka voitti Tangokuninkuuden vuonna 1991 ja The Voice of Finland: Senior -kilpailun vuonna 2022. Hänet valitiin Tangoprinssiksi vuosina 1985 ja 1987. Mäkysen tytär Hanna-Kaisa Mäkynen on harmonikansoittaja ja Kultainen Harmonikka -kilpailun voittaja vuodelta 1996.
Ura

Pienituloisen perheen poikana Mäkysen opinnot jäivät kansakoulun suorittamiseen ja sitten oli lähdettävä hankkimaan rahaa työnteosta. Hän työskenteli puunjalostustehtaassa ja levyseppähitsaajana, mutta oli kiinnostunut myös musiikista ja laulamisesta. Kuortanelaisen tanssiyhtyeen solistina Mäkynen aloitti keikkailun 21-vuotiaana.
Lopulta Mäkysen oli valittava musiikin ja hitsaamisen välillä. Tangokuninkaaksi hänet valittiin 1991 nelikymppisenä lähes 20 vuoden keikkailun jälkeen. Voiton jälkeen Mäkynen lauloi 30 keikkaa kuukaudessa, mutta 1994 terveys petti ja hänen oli jätettävä esiintyminen puoleksitoista vuodeksi. Äänen lepuuttamisen jälkeen hän piti keikkailumääränsä maltillisempana, jolloin laulaminen sujui hyvin ja ura eteni tasaisesti. Mäkysen mielestä hänelle sopi parhaiten kymmenen esiintymistä kuukaudessa. Kun esiintyjän ääni on kunnossa ja mieli tyytyväinen, niin yleisöllekin tulee hyvä olo.
Vuonna 2021 Mäkynen osallistui The Voice of Finland: Senior -laulukilpailuun ja voitti sen.
Yksityiselämä

Mäkynen oli kihloissa laulaja Heli Pakarisen kanssa vuosina 2014–2017. Aikaisemmin hän oli naimisissa Marja-Liisa-nimisen vaimonsa kanssa vuodesta 1978 alkaen.
Diskografia

Kuortanelaisia sanoituksia ja sävellyksiä 1980
Ensimmäiset tangokuninkaalliset 1985
Tangokuningas 1991
Tangokuningas ja kuningatar 1991
Rakkauden sade 1991
Alla etelän taivaan 1991
Sadun tango 1992
Samettisilmä 1993
Onnen aamu 1995
Minä tuun nelostietä 1996
Miehen mittainen tie 1996
Parhaat 40 2001
Espanjan yöt 2004
Pohjalainen uskontunnustus 2005
Kirjallisuutta

Mäkynen, Jaska & Ahtiainen, Teija & Kankaanpää, Teija: Kuninkaan tie.  Kurikka:  Valmiixi, 2021.  ISBN 978-952-5965-65-0
Aiheesta muualla

Jaska Mäkysen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaska Mäkynen Wikimedia Commonsissa
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuninkaat
| --- | --- |
1980-luku:   1985: Kauko Simonen  1986: Teuvo Oinas  1987: Harri Lahti  1988: Kari Piironen  1989: Risto Nevala 
1990-luku:   1990: Jouni Raitio  1991: Jaska Mäkynen  1992: Mika Pohjonen  1993: Sebastian Ahlgren  1994: Sauli Lehtonen  1995: Jari Sillanpää  1996: Tomi Markkola  1997: Matti Korkiala  1998: Jouni Keronen  1999: Petri Hervanto 
2000-luku:   2000: Antti Raiski  2001: Erkki Räsänen  2002: Mikko Kilkkinen  2003: Kari Hirvonen  2004: Tommi Soidinmäki  2005: Saska Helmikallio  2006: Marko Lämsä  2007: Henri Stenroth  2008: Jukka Hallikainen  2009: Amadeus Lundberg 
2010-luku:   2010: Marko Maunuksela  2012: Pekka Mikkola  2013: Kyösti Mäkimattila  2014: Teemu Roivainen  2015: Aki Samuli  2016: Marco Lundberg  2017: Teijo Lindström  2018: Jarno Kokko  2019: Johannes Vatjus 
2020-luku:   2022: Keijo Hietikko  2023: Pasi Flodström  2024: Harri Hautaniemi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Mäntykulkurinirkko

| Mäntykulkurinirkko |
| --- | --- |
 koiras
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Nirkot Notodontidae
Alaheimo::  Kulkurinirkot Thaumetopoeinae
Suku::  Thaumetopoea
Laji::  pinivora
Kaksiosainen nimi
 Thaumetopoea pinivora  Treitschke, 1834 
Synonyymit
 Traumatocampa pinivora 
Katso myös
   Mäntykulkurinirkko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mäntykulkurinirkko, aikaisemmalta nimeltään männynkulkuekehrääjä (Thaumetopoea pinivora), on Keski-Euroopassa tavattava yöperhoslaji, joka tunnetaan ajoittain pahana metsien tuholaisena sekä toukkien ihmisille aiheuttamista terveyshaitoista.
Koko ja ulkonäkö

Etusiipien pohjaväri on harmaa, ja niiden poikki kulkee kolme mustaa poikkiviirua. Kahden uloimman poikkiviirun välissä on tumma keskipilkku. Takasiivet ovat valkoiset, ja niiden takareunan ulkonurkassa on pieni ja tumma, samea laikku. Siipiripset ovat sekä etu- että takasiivissä laikkumaisesti vuorotellen tummempia tai vaaleampia. Perhosen otsalla on kaareva ja hammaspintainen harjanne. Naaraat ovat koiraita kookkaampia ja ruumiiltaan rotevampia, niiden etusiipien väri on vaaleampi eikä kuviointi ole yhtä selkeää. Naaraan takaruumiin kärjessä on mustanruskea karvatupsu. Siipiväli on 30–40 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Mäntykulkurinirkkoa tavataan Alppien pohjoispuolisesta Keski-Euroopasta Baltian eteläosiin ja Turkkiin. Pohjoismaissa laji esiintyy hyvin paikoittaisena Tanskan Bornholmilla sekä Ruotsin Öölannissa ja Gotlannissa. Pohjoismaissa perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä elokuun loppupuolelle, Keski-Euroopassa lento tapahtuu jo toukokuussa.