stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oulun kaupunginjohtaja

Oulun kaupungintalo vuonna 2012.
Oulun kaupunginjohtajan tehtävä on johtaa Oulun kaupunginhallituksen alaisena kaupungin strategista toimintaa, taloudenhoitoa ja muuta hallintoa. Kaupunginjohtaja vastaa myös seutuyhteistyöstä ja viestinnästä.
Kaupunginjohtajan toimialaan kuuluvat kaupungin toiminnan ja talouden yleissuunnittelu, elinkeinoasiat, valmiussuunnittelu, talousarvion valmistelu ja sen noudattamisen valvonta, sisäinen valvonta sekä taloushallintoon liittyvät asiat yleensä ja riippumatta siitä mitä lautakuntaa, virastoa tai laitosta asia koskee. Lisäksi kaupunginjohtajan toimialaan kuuluvat kaupungin Ouluseutu Yrityspalvelut -palveluyksikön ja hankintalautakunnan johtaminen.
Aiemmin Oulun kaupungilla oli myös kaksi apulaiskaupunginjohtajaa, jotka vastasivat palveluiden järjestämisestä sekä niiden tuottamisesta ja omistajapolitiikasta. Oulu on sittemmin luopunut organisaatiomuutoksessa apulaiskaupunginjohtajista ja hallintojohtajista. Kaupunginjohtajan varahenkilönä toimii konsernijohtaja.
Oulun pormestarit ja kaupunginjohtajat > Pormestarit

| Pormestari | Kausi |
| --- | --- |
Hannu Juhonpoika Fordell: 1611, 1613–1619
Pietari Olavinpoika: 1611, 1614
Gabriel Tuomaanpoika: 1614
Yrjö Antinpoika Lyttraeus: 1619–1632
Jaakko Antinpoika: 1633–1640
Sakari Ficke: 1641–1643
Johan Bochmöller: 1643–1647
Daniel Pertunpoika Kröger: 1647–1662
Antti Yrjönpoika Lyttraeus: 1662–1676
Henrik Forbus: 1676–1681
Jöran Zadler: 1681–1689
Gabriel Gråå: 1689–1715
Karl Backman: 1715–1717
Esaias Groop: 1717–1726
Josef Klovensich: 1726–1740
Jonas Mollin: 1740–1760
Pehr Degerman: 1760–1763
Jonas Peldan: 1763–1776
Samuel Heikel: 1776–1786
Nils Celsius: 1786–1788
Karl Johan Fagerström: 1788–1799
Olof Eric Liljendahl: 1799–1811
Hans Henrik Hasselblatt: 1812–1829
Carl Johan Heikel: 1830–1835
August Appelgren: 1836–1846
Carl Gustaf Bergstedt: 1847–1866
Simon Wilhelm Nylander: 1870–1873
Alarik Hasselblatt: 1873–1896
Arthur Castrén: 1896–1903
Jafet Martikainen: 1903–1905
Arthur Castrén: 1905–1908
Pekka Turpeinen: 1908–1918
Arthur Wilhelm Lindholm: 1919–1928
Heikki Kannisto: 1928–1930
Oulun pormestarit ja kaupunginjohtajat > Kaupunginjohtajat

| Kaupunginjohtaja | Kausi |
| --- | --- |
Kaarlo I. Junnelius (vt.): 1930–1931
Heikki Karjalainen: 1931–1938
Eino Jalmari Leino: 1938–1961
Arvo Heino: 1961–1974
Ilmo Paananen: 1974–1990
Risto Parjanne: 1991–1999
Kari Nenonen: 1999–2006
Matti Pennanen: 2006–2017
Päivi Laajala: 1. huhtikuuta 2017 – 31. maaliskuuta 2023
Seppo Määttä: 1. huhtikuuta 2023 – 7. joulukuuta 2023
Ari Alatossava: 7. joulukuuta 2023 –
Lähde (1611–2000)
Arthur Castrén
Kaarlo I. Junnelius
Kari Nenonen
Alfentaniili

| --- | --- |

Alfentaniili
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-[1-[2-(4-etyyli-5-oksotetratsol-1-yyli)etyyli]-4-(metoksimetyyli)piperidin-4-yyli]-N-fenyylipropanamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 71195-58-9
ATC-koodi: N01AH02
PubChem CID: 51263
DrugBank: DB00802
Kemialliset tiedot
Kaava: C21H32N6O3 
Moolimassa: 416,517 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 140,8 °C
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: ~50 %
Proteiinisitoutuminen: 92 %
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 90–111 minuuttia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Intravenoosi
Alfentaniili (R-39209, kauppanimi Alfenta, Rapifen)  on voimakas, mutta lyhytvaikutteinen analgeetti, joka kuuluu opioideihin. Se on fentanyylin johdannainen, ja sitä heikompi, mutta nopeampi vaikuttamaan. Sen vaikutusaika on vain 5–10 minuuttia. Sitä käytetään anestesiana leikkauksissa.
Suomessa alfentaniililla on myyntilupa valmistenimillä Alfentanil Hameln, Alfentanil Kalceks ja Rapifen
Aiheesta muualla

PubChem: Alfentanil (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Alfentanil (englanniksi)
Kipulääkkeet eli analgeetit
| --- | --- |
Tulehduskipulääkkeet: asetyylisalisyylihappo |  deksibuprofeeni | diflunisaali |  diklofenaakki | etorikoksibi | flurbiprofeeni |  ibuprofeeni |  indometasiini |  ketoprofeeni | ketorolaakki | mefenaamihappo | meloksikaami |  naprokseeni | parekoksibi | piroksikaami | propyfenatsoni |  rofekoksibi |  selekoksibi | sulindaakki | tolfenaamihappo | valdekoksibi
Opioidit: alfentaniili |  buprenorfiini |  dekstropropoksifeeni |  dihydrokodeiini |  endorfiini | etyylimorfiini |  fentanyyli |  heroiini |  hydrokodoni | hydromorfoni | karfentaniili |  kodeiini |  metadoni |  morfiini |  nalbufiini |  oksikodoni |  oksimorfoni | pentatsosiini |  petidiini | propoksifeeni |  remifentaniili |  sufentaniili |  tebaiini | tilidiini |  tramadoli
Muut: parasetamoli |  kannabinoidit (lääkekannabis)
Jules Verne

| Jules Verne |
| --- | --- |
 Jules Verne vuonna 1884.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1828 Nantes, Ranska
Kuollut: 24. maaliskuuta 1905 (77 vuotta) Amiens, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Vanhemmat:  Pierre Verne   Sofie Verne
Puoliso:  Honorine de Viane Morel
Lapset:  Michel Verne
Kirjailija
Äidinkieli: ranska 
Tuotannon kieli: ranska
Aikakausi:  1863–1905
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus
Esikoisteos:  Viisi viikkoa ilmapallossa (1863)
Pääteokset:   Matka maan keskipisteeseen (1864)  Sukelluslaivalla maapallon ympäri (1869)  Maailman ympäri 80 päivässä (1873) 
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Ranskan akatemian palkinto (1872) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jules Gabriel Verne /ʒyl vɛʁn/ (8. helmikuuta 1828 Nantes, Ranska – 24. maaliskuuta 1905 Amiens, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti tieteiskirjallisuuden edelläkävijänä. Verne kirjoitti muun muassa avaruusaluksista, lentolaitteista ja sukellusveneistä ennen kuin niitä oli olemassa.
Nuoruusvuodet

Verne syntyi Pierre ja Sofie Vernen perheeseen vanhimpana viidestä lapsesta. Hänen isänsä oli juristi. Verne vietti lapsuutensa vanhempiensa luona Loirejoella sijaitsevalla saarella. Eristäytynyt sijainti auttoi vahvistamaan hänen mielikuvitustaan ja sidettään nuorempaan veljeensä Pauliin. Yhdeksänvuotiaana heidät lähetettiin Nantesin lyseoon sisäoppilaitokseen. Siellä hän opiskeli muun muassa latinaa.
Vernen elämäkerturi Marguerite Allotte de la Fuÿe loi tarinan, jonka mukaan seikkailuja kaipaava nuori Verne olisi lähtenyt salamatkustajaksi Aasiaan matkaavalle laivalle, mutta matka olisi kuitenkin katkennut lyhyeen hänen isänsä odottaessa häntä seuraavassa satamassa.
Kirjailijauran alku

Suoritettuaan lyseo-opinnot loppuun Verne lähti Pariisiin opiskelemaan lakimiestutkintoa varten. Noin vuonna 1848–1849 hän ryhtyi kirjoittamaan Michel Carrén kanssa librettoja operetteihin. Joidenkin vuosien ajan hänen mielenkiintonsa jakautui teatterin ja opiskelun kesken, mutta hänen Musée des Familles’iin kirjoittamansa matkakertomukset näyttävät paljastaneen hänelle hänen lahjojensa suunnan: Viehättävästi liioiteltujen matkojen ja seikkailujen kuvaukset, joista välittyvät tieteelliset ja maantieteelliset yksityiskohdat lisäsivät tarinoiden uskottavuutta.
Kun Vernen isä sai tietää, että poika kirjoitti mieluummin kuin luki lakia, hän lopetti poikansa taloudellisen tukemisen. Verne joutui työskentelemään osakkeenvälittäjänä, mitä hän inhosi vaikka menestyikin siinä.
Tänä aikana hän tutustui kirjailijoihin Alexandre Dumas ja Victor Hugo, jotka neuvoivat häntä hieman kirjoittamisessa. Verne tapasi myös Honorine de Viane Morelin, lesken, jolla oli kaksi lasta. He menivät naimisiin 10. tammikuuta 1857. Vaimonsa kannustamana hän jatkoi kirjoittamistaan ja kustantajan etsintää. 4. elokuuta 1861 syntyi poika, Michel Verne.
Vernen tilanne parani, kun hän tapasi Ranskan merkittävimpiin kustantajiin lukeutuvan Pierre-Jules Hetzelin. Hetzel luki Vernen alustavan käsikirjoituksen ilmapallolla tehdystä Afrikan tutkimusmatkasta, jonka muut kustantajat olivat hylänneet ”liian tieteellisenä”. Hetzelin avustamana Verne kirjoitti käsikirjoituksen uudelleen ja vuonna 1863 se julkaistiin kirjana nimellä Viisi viikkoa ilmapallossa.
Kirjailijaura

Vernestä tuli kuuluisa ja varakas. Tästä lähtien Verneltä ilmestyi lähes joka vuosi yksi tai useampi teos. Menestyneimpiä ovat Matka maan keskipisteeseen (1864), Maasta Kuuhun (1865), Sukelluslaivalla maapallon ympäri (1869) ja Maailman ympäri 80 päivässä (ilmestyi ensimmäisen kerran Le Temps’issä 1872). Ensimmäisen romaaninsa jälkeen useimmat hänen teoksistaan ilmestyivät Magazine d'Éducation et de Récréation’issa, Hetzelin kaksi kertaa viikossa ilmestyneessä julkaisussa sarjamuodossa, ennen kuin ne ilmestyivät kirjana. UNESCOn tilastojen mukaan Verne on maailman eniten käännetty kirjailija; hänen teoksiaan on käännetty 148:lle kielelle. Verne kirjoitti kaikkiaan kolmisenkymmentä näytelmää ja 63 romaania.
Keisarinna Eugénie myönsi Jules Vernelle Kunnialegioonan ritarimerkin vuonna 1870. Vuonna 1872 Ranskan akatemia palkitsi romaanisarjan Voyages extraordinaires (Merkilliset matkat).
Jules Vernestä tuli raajarikko vuonna 1886, kun hänen veljenpoikansa ampui häntä jalkaan. Verne kärsi uransa lopussa kaihista sekä kirjoituskouristuksista kädessään. Hän kuoli vuonna 1905 diabeteskohtaukseen.
Euroopan avaruusjärjestön ensimmäinen miehittämätön avaruusalus, Automated Transfer Vehicle (2008), oli nimetty Jules Vernen mukaan (Jules Verne ATV).
Suomennettuja teoksia

Viisi viikkoa ilmapallossa (1863)
Pariisi 1900-luvulla (1863, julkaistu 1994)
Matka maan keskipisteeseen (1864)
Maasta Kuuhun (1865)
Kapteeni Hatteras; Pohjoista kohti; Talvi napajäissä (1866)
Kapteeni Grantin lapset (1867–1868)
Kuun ympäri (1870)
Sukelluslaivalla maapallon ympäri (1870)
Maailman ympäri 80 päivässä (1872)
Turkiksien maassa; Ajelehtiva saari (1873)
Salaperäinen saari (1874)
Armoton meri (1875)
Tsaarin kuriiri (1876)
Hector Servadacin avaruusmatka (1877)
Kiinalaisen koettelemukset (1879)
Begumin 500 miljoonaa (1879)
Höyrytalo (1879)
Jangada (1880–1881)
Robinson-koulu (1882)
Etelän tähti (1884)
Salaliitto (1885)
Robur Valloittaja (1886)
Kahden vuoden loma-aika (1886)
Karpaattien linna (1892)
Claudius Bombarnac (1892)
Isänmaan lippu (1896)
Maailman herra (1905)
Majakka maailman laidalla (1905)
Tonavan luotsi (1908)
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Jules Vernen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Rantanen, Kalevi: Vernen fantasia ponnisti tieteestä (Julkaistu Tiede-lehdessä 4/2005) Tiede. 9.5.2005. Viitattu 7.6.2020.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 2  IdRef 
Jules Vernen museo. Butte Sainte-Anne, Nantes.
Jules Verne -avaruusalus vei ISS:lle Vernen alkuperäisiä käsikirjoituksia ja teoksia (kuvassa Retkikunta 17 teosten kanssa.)
Pekko Aikamiespojan poikamiesaika

| Pekko Aikamiespojan poikamiesaika |
| --- | --- |
 DVD:n kansikuva
Ohjaaja:  Sina Kujansuu
Käsikirjoittaja:  Timo Koivusalo  Elina Tunturi
Tuottaja:  Jorma K. Lehtonen
Pääosat:  Timo Koivusalo  Satu Silvo   Joel Hallikainen   Esko Nikkari
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  R-Filmi Production Oy   Tahti-Musiikki Oy
Ensi-ilta:  17. syyskuuta 1993
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Seuraaja:  Pekko ja poika
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pekko Aikamiespojan poikamiesaika on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Timo Koivusalon ensimmäinen Pekko Aikamiespoika -elokuva. Elokuvan kahden miljoonan markan tuotantobudjetti kerättiin kokoon Koivusalon omalla riskillä – hän kiinnitti jopa perheensä asuttaman omakotitalon elokuvan pantiksi – sekä vakuutusyhtiöiltä.
Tausta

Pekko Aikamiespoika -hahmo esiintyi aluksi televisiossa Koivusalon ja Joel Hallikaisen vetämässä Tuttu Juttu Show'ssa. Vuonna 1992 Pekosta syntyi kahdeksanosainen televisiosarja Koivusalon ja Visa Mäkisen yhteistyönä. Mäkisellä oli suunnitelmissa tehdä Ilkka Liettyän käsikirjoitukseen perustuva kokoillan elokuva, mutta se kariutui Suomen elokuvasäätiön kielteiseen tukipäätökseen.
Elokuva syntyi lopulta ilman Mäkistä, joka ennen elokuvan ensi-iltaa nosti polemiikkia Pekko-hahmon tekijänoikeuksista. Nämä väitteet Koivusalo kuittasi kertomalla, että Pekko-hahmo oli syntynyt jo paljon ennen kuin hän tapasi Mäkisen. Pekko Aikamiespojan poikamiesajan käsikirjoittivat Koivusalo ja Elina Tunturi (oik. Irma Hirsjärvi). Elokuvasta tuli televisiosarjasta itsenäinen kokonaisuus, joka kattoi sarjan osat 3–6. Elokuvalla ei Koivusalon esittämän päähahmon lisäksi ollut juurikaan mitään yhteistä sarjan käsikirjoituksen kanssa ja Koivusaloa lukuun ottamatta yhteisiä näyttelijöitä ei ollut.
Tuotanto

Elokuvaa kuvattiin kesä–heinäkuussa 1993 pääosin Kuhmoisten Pihlajakoskella ja se sai ensi-iltansa 17. syyskuuta 1993. Koska Suomen elokuvasäätiö ei elokuvaa tukenut, Koivusalo hankki sen sponsoreiksi yli 40 itsenäistä vakuutusyhtiötä ympäri Suomen. Elokuvan tuottajina toimivat Jorma K. Lehtosen R-Filmi Production Oy ja Koivusalon ja Hallikaisen Tahti-Musiikki Oy. Elokuvan budjetti oli noin 2 miljoonaa markkaa.
Elokuvan ohjaajalle Sina Kujansuulle Pekko Aikamiespojan poikamiesaika on ensimmäinen elokuvaohjaustyö. Kujansuu oli kuitenkin kokenut televisio- ja teatteriohjaaja. Kujansuu osallistui myös elokuvan kuvausten aikana jatkuneeseen käsikirjoitustyöhön ja hän sai mukaan tulevien Pekkojen vakiohahmot, ammattinäyttelijät Satu Silvon, Esko Nikkarin ja Tuija Piepposen.
Elokuvassa kuullaan Koivusalon ja Hallikaisen musiikkia sekä Pekka Siistosen säveltämää ja sovittamaa musiikkia.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Timo Koivusalo   | … |  Pekko    |
|  Satu Silvo   | … |  Pipsa   |
|  Orvokki Oksanen   | … |  Pekon äitee   |
|  Tuija Piepponen   | … |  Kaisa Kuovi   |
|  Esko Nikkari   | … |  Poliisi   |
|  Seppo Kolehmainen   | … |  Kunnan kamreeri Kalenius   |
|  Maritta Viitamäki   | … |  Siiri Saikkonen   |
|  Jope Ruonansuu   | … |  Heka Haimakainen   |
|  Joel Hallikainen   | … |  Jokke Hallikainen   |
|  Seppo Helenius   | … |  Kauppias Iisakki Torkkeli   |
Vastaanotto

Olavi Similä kuvaa tämän ensimmäisen Pekko-elokuvan saamia arvosteluja ”odotetun murhaaviksi”, mutta toteaa elokuvan päässeen kannattavuusrajan vaatimaan 50 000 katsojan määrään.
Stefan Richter

Stefan Richter (s. 1972 Tampere) on suomalainen, Saksassa koulunsa käynyt ravintolakokki. Hän tuli tunnetuksi sijoituttuaan toiseksi Yhdysvaltojen Top Chef -televisio-ohjelmassa sen viidennellä tuotantokaudella 2008–2009. Hän asui ja työskenteli tuolloin Yhdysvalloissa.
Stefan Richter syntyi Tampereella saksalais-tšekkiläisen arkkitehti-isän ja kokkina toimineen suomalaisen äidin perheeseen, joka muutti Saksaan kun poika oli seitsenvuotias. Richter kävi varusmiespalveluksen Suomessa, opiskeli hotelli- ja ravintola-alaa Saksan Immenstadtissa ja Bad Wörishofenissa ja suoritti sitten kondiittoriopintoja Sveitsin Zürichissä. Loppututkinnon hän sai Würzburg-Schweinfurtin ammattikorkeakoulusta. Richter teki töitä Saksassa, Thaimaassa ja Kanadassa kunnes muutti 1998 Yhdysvaltoihin ja pääsi töihin Ritz-Carlton-hotelliin Michiganin Dearbornissa. Sieltä hän siirtyi Las Vegasiin avatun Bellagio Hotelin keittiötiimiin, kunnes ryhtyi ravintolayrittäjäksi Kalifornian Santa Monicassa. Richter omisti siellä Stefan’s European Catering -pitopalvelun ja L.A Farm -nimisen ravintolan syksyyn 2014 saakka. Vuoden 2010 ajan hänellä oli myös ravintola nimeltä Stefan's on Montana, joka suljettiin tammikuussa 2011. Hän laittoi keväällä 2014 talonsa Santa Monicassa myyntiin ja muutti Suomeen. Hänellä oli vuonna 2014 oma tosi-tv-sarja Richterin asteikko TV5-kanavalla.
Yhdessä Restamax Oyj:n kanssa Stefan Richter on avannut Stefan’s Steakhouse -nimiset ravintolat 2010-luvulla Tampereelle, Turkuun, Helsinkiin, Jyväskylään, Rukalle ja Hankoon. Kesällä 2023 tämänniminen ravintola oli Helsingissä, Jyväskylässä, Levillä, Oulussa, Rukalla, Tampereella ja Vaasassa.
Tuomiot

Richter tuomittiin elokuussa 2022 Pohjois-Savon käräjäoikeudessa kymmenen kuukauden ehdolliseen vankeuteen törkeästä veropetoksesta. Hän oli salannut verottajalta suuren osan henkilökohtaisista tuloistaan vuosina 2017–2020.
Vuonna 2023 hän liikenneturvallisuuden vaarantamisesta 2600 euron sakot.
Yksityiselämä

Richter osallistui vuonna 2014 Millionaire Matchmaker -tv-ohjelmaan Yhdysvalloissa. Hän on ollut aiemmin naimisissa, mutta eronnut.  Hän asui avoliitossa Riikka Vikmanin kanssa 2015–2019 Suonenjoella, ja heille syntyi vuoden 2016 lokakuussa poikalapsi. Richter ja Vikman erosivat vuonna 2019.
Moldovan rautatiet

| Moldovan rautatiet> Calea Ferată din Moldova.Perustiedot |
| --- | --- |
 Moldovan rataverkko
Virallinen nimi:  Calea Ferată din Moldova
Lyhenne:  CFM
Valtio:  Moldova
Kotipaikka:  Chișinău
Rataverkko
Verkoston pituus:  1 139,3  km
Raideleveys:  1 520 mm (13,9 km raideleveydellä 1 435 mm) mm
Liikenne
Aikataulut:  http://www.railway.md/ro/schedule/
Kotisivu
Moldovan rautatiet (rom. Calea Ferată din Moldova, CFM) on Moldovan junaliikenteestä vastaava valtiollinen rautatieyhtiö.
Moldovan rataverkon tärkein ratayhteys on maan keskiosien läpi kulkeva poikittainen päärata Romanian Iasista Ukrainan Odessan alueelle Razdelnajaan satakunta kilometriä Odessan luoteispuolella, jossa rata yhtyy Ukrainan rautateiden päärataverkkoon. Keskeisimmät rautatieasemat reittillä ovat Ungheni–Strășeni–Chișinău–Bender (Bender 2)–Tiraspol.
Eiffel-silta yli Unghenissa (Prutin yli Romaniaan, 1877).
Junayhteys Tiraspolista Chișinăuhun käynnistettiin 28. elokuuta 1871, mitä pidetään Moldovan rautateiden nykyverkoston  alkuna. Tätä tosin edelsi alkujaan hevosvetoisena jo 1840-luvulla käynnistetty raidehanke Odessasta Dnestrille. Rataa jatkettiin Chişinăusta länteen ja vuonna 1875 junanrata ulottui jo Ungheniin, Romanian rajalle. Perusta nykyiselle pääradalle oli luotu. Romanian Iasin puolelle johtava, Prutjoen ylittävä "Eiffel-silta" avattiin huhtikuussa 1877.
Nykyään pääradan lisäksi Unghenista vie yksiraiteinen sivurata pohjoiseen, mikä rata jakautuu kahteen Ukrainaan johtavaan haaraan Bălțissa. Sieltä yksi sivurata jatkaa pohjoisluoteeseen, toinen itään (asemia mm. -Floreşti–Rîbnița-Ukraina). Pohjoisluoteeseen johtava rata (mm. -Drochia–Donduşeni-) haarautuu vielä ennen Ukrainan rajaa kahtia Ocniţassa. Chișinăusta ja Benderistä (toisen lähteen mukaan vain jälkimmäisestä) erkanee mutkitteleva sivurataverkosto Moldovan eteläosiin, aina Tonavalle saakka. Osa rataosuuksista kulkee Ukrainan Odessan alueen kautta; Basarabeascassa on risteysasema Ukrainan rataverkkoon. Eteläiseltä rataverkostolta on kaksi liityntää myös Romanian rataverkostoon.
Tärkeimpiä rautatieasemia Moldovassa

Merkittäviä rautatiepaikkakuntia ovat muun muassa:
Chișinăun rautatieasema, Chișinău, pääkaupungin rautatieasema
Tiraspolin rautatieasema, Transnistria, pääradan asema, Transnistrian päärautatieasema
Bender 2, Bender (Tighina), Transnistria, pääradan risteysasema,
Unghenin rautatieasema, Ungheni, pääradan risteysasema, liityntä Romanian rataverkkoon
Bălți-Slobozian rautatieasema, Bălți, Pohjois-Moldovan keskeinen risteysasema
Basarabeasca, Etelä-Moldovan keskeinen risteysasema, liityntä Ukrainan rataverkkoon
Guirgiulesti (Джурджулешть), satamapaikkakunta Tonavan äärellä, liityntä Romanian rataverkkoon
Chișinăun rautatieasema.
Chișinăun aseman katettu laiturialue.
Tiraspolin asema Transnistriassa.
Strășenin ratapihaa.
Bălți-Slobozian rautatieasema.
Drochian asemalaitureita.
Liityntä naapurimaiden rataverkkoihin

Moldovan rautateiden (CFM) rataverkko kytkeytyy kiinteästi naapurimaiden ratoihin. Ukrainan tavoin Moldovan rautatieverkko pohjautuu samaan raideleveyteen kuin Ukrainan rautateiden rataverkko (1 520 mm). Osa matkustajaliikenteenkin junavuoroista liikennöidään Ukrainan, Venäjän (Pietari, Moskova) tai Valko-Venäjän suuntaan, osin sikäläisellä vaunukalustolla. Moldovan eteläosien rataverkko kulkee osin Ukrainan Odessan alueen puolella ja siksi sujuva yhteistyö Ukrainan rautateiden ja viranomaisten suuntaan on siksikin tärkeää. Sen sijaan läntisen naapurimaan Romanian raideleveys on 1 435 mm, mistä syystä pieni osa (13,9 km) kaikkiaan 1 139,3 kilometrin pituisesta rataverkostosta on tällä raideleveydellä. Länsiliikenteessä junien vetureita ja vaunujen telejä joudutaan vaihtamaan rajan tuntumassa tai on käytettävä raideleveyden muutokseen sopeutuvaa kalustoa. Tärkeitä raideliikenteen yhteistyökumppaneja ovat siis:
Romania: Romanian rautatiet (Căile Ferate Române, CFR SA)
Ukraina: Ukrainan rautatiet (UkrZaliznytsja, UZ)
Valko-Venäjä: Valko-Venäjän rautatiet (Belaruskaja Tšyhunka, БЧ) ja
Venäjä: Venäjän rautatiet (Rossijskije železnyje dorogi, RŽD, РЖД).
Kalustoa

Uudempaa kalustoa Chișinăun rautatieasemalla (2013).
Junakalustoa (2012)
Chișinău–Odessa-juna Tiraspolissa (2011).
CFM:n kalustoa (Ganz-MÁVAG D1 diesel, 2012).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moldovan rautatiet Wikimedia Commonsissa
Euroopan rautatiekartta (raildude.com)
Aikatauluja 2014-2015 (pdf, (mm. Chișinău- ... Odessa, Kiova, Minsk, Pietari, Moskova tai Bukarest) (Arkistoitu – Internet Archive) (fahrplancenter.com)
CFM locomotives and shunters, CFM diesel trainsets (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (railfaneurope.net)
Transnistrian rautatiet (GUKP Pridnestrovskaja železnaja doroga) (venäjäksi) (pjdpmr.com)
| n k Euroopan rautatieliikenne |
| --- | --- |
Itsenäiset valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugal  Puola  Ruotsi  Ranska  Romania  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaani  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Kiistanalaiset valtiot:  Abhasia  Etelä-Ossetia  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Muut yhteisöt: Euroopan unioni
Wiburgs Mancherley

Lehden ensimmäisen vihkon etusivu.
Wiburgs Mancherley oli Viipurissa vuonna 1821 ilmestynyt kaupungin ensimmäinen sanomalehti.
Saksankielisen lehden julkaisija oli Viipuriin kirjapainon vuonna 1814 perustanut entinen Frenckellin kirjapainon faktori Anders Cedervaller. Sen kielivalinta oli ymmärrettävä, sillä saksalaiset, jotka vuonna 1812 muodostivat 13 prosenttia Viipurin asukkaista, olivat kaupungin vaikutusvaltaisin väestöryhmä. Lehden toimittajana työskenteli 77-vuotias eversti Carl Josef von Bell, joka aikaisemmin oli ollut Venäjän armeijan palveluksessa. Kerran kuukaudessa ilmestynyt Wiburgs Mancherley oli luonteeltaan enemmänkin aikakauslehti, jonka sisältö koostui muista lehdistä lainatuista sekalaisista kirjoituksista. Hengeltään se edusti valistuksen ja hyödyn oppeja. Uutisia tai paikallista aineistoa siinä ei ollut juuri lainkaan.
Pienikokoisen Wiburgs Mancherleyn vuosikerta käsitti 374 sivua ja 404 numeroitua kirjoitusta. Lehden levikki ei ole tiedossa, mutta ilmeisesti se ei ollut mikään kaupallinen menestys. Myöhemmin Cederwaller haki lupaa uudelle viikkolehdelle, joka alkoi ilmestyä vuoden 1823 alusta nimellä Wiburgs Wochenblatt.
Aiheesta muualla

Wiburgs Mancherley digitoituna kansalliskirjastossa