stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sirenikin kieli

| sireniki |
| --- | --- |
Oma nimi:  Сиӷыных Siĝynyh
Tiedot
Alue:  Siperia
Puhujia:  0
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  eskimo-aleuttilaiset kielet
Kieliryhmä:  eskimokielet jupikkikielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  ypk (jupikkikielet)
ISO 639-3:  ysr
 Ohje 
Sirenikin kieli on kuollut eskimo-aleuttilainen kieli, joka kuuluu jupikkikielten ryhmään. Yhdessä naukaninjupikin ja siperianjupikin kanssa se muodostaa siperianjupikkikielten alaryhmän.
1900-luvun alkuun saakka sirenikiläiset asuivat Tšuktšien niemimaan etelärannikolla Providenije- ja Preobraženije-lahtien välillä. 1900-luvun alussa kieltä puhui noin 130 henkeä, vuonna 1954 noin 30 ja vuonna 1988 enää neljä henkeä.
Viimeinen kielenpuhuja kuoli Sirenikin kylässä vuonna 1997. Kylässä asuvat jupikit puhuvat nykyisin siperianjupikkia.
Kirjallisuutta

Menovštšikov, G.A. Jazyk sirenikskih eskimosov (fonetika, morfologija, teksty i slovar). Moskva-Leningrad, 1964.
Eskimo-aleuttilaiset kielet
alaskanjupik
aleutti
alutiiq
grönlanti
inuktitut
inupiatun
inuvialuktun
naukaninjupik
siperianjupik
sireniki
Vennajäärä

| Vennajäärä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lemiinae
Tribus::  Mesosini
Suku::  Mesosa
Laji::  myops
Kaksiosainen nimi
 Mesosa myops  (Dalman, 1817) 
Katso myös
   Vennajäärä Wikispeciesissä   Vennajäärä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vennajäärä (Mesosa myops) on kookas ja kirjava kovakuoriainen. Se kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteessä II mainittuihin lajeihin, ja on Suomessa rauhoitettu. Vuoden 2010 Suomen lajien uhanalaisarvioinnissa se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Vennajäärä on ruumiinrakenteeltaan rotevanoloinen ja leveäruumiinen sarvijäärälaji. Se on 10–14 mm pitkä, pohjaväriltään harmaa ja kauttaaltaan lyhyen, harmaan karvoituksen peittämä. Kuoriaisen selkäpuolella on mustia, epäsäännöllisten keltaisten täplien reunustamia laikkuja, jotka naamioivat sen hyvin jäkälien kirjomalle puunrungolle. Etuselässä on neljä pitkulaista, mustaa täplää. Raajat ovat harmaanruskeat ja myös niissä erottuu keltaisia ja mustia täpliä. Tuntosarvet ovat huomattavan pitkät ja väriltään punaruskeat.
Hieman samannäköisiä lajeja ovat pärnäjäärä (Oplosia cinerea) sekä haapakatkiainen (Aegomorphus clavipes).
Levinneisyys

Vennajäärä on eurooppalaisittain itäinen laji, jonka läntisimmät esiintymät ovat Puolan Białowiezan metsässä. Lisäksi sitä tavataan Baltiassa, Suomessa sekä Venäjän poikki aina Koreaan ja Japaniin saakka. Ruotsista on vain yksi havainto 1800-luvulta. Suomessa vennajäärää tavataan ainoastaan Lounais-Suomen tammialueilla. Aikaisempia havaintoja on tehty laajemmalti mm. Paraisten Lenholmilta sekä Turun Katariinanlaaksosta, mutta niistä ei kuoriaisia ei ole tavattu 1940-luvun jälkeen. Viime vuosina havaintoja on vain Turun Ruissalosta, missä lajilla on ainakin parikymmentä esiintymispaikkaa ja kanta vaikuttaa vakaalta.
Elinympäristö ja elintavat

Vennajäärän elintapoja ei tunneta kovin hyvin. Toukat elävät tammen ja metsälehmuksen paksujen kuolleiden oksien tai kuolleen puun rungon kuoren alla. Toukat kaivertavat puuainekseen matalia mutta leveitä, mutkittelevia käytäviä. Tavallisimmin niitä tavataan maahan kaatuneista rungoista, mutta joskus myös huonokuntoisista elävistä puista. Lajia tavataan usein yhdessä yleisen saikurahaapsasen (Saperda scalaris) kanssa. Toukkien kehitys kestää ainakin kaksi vuotta ja täysikasvuiset toukat koteloituvat kuoren alle puuhun kaivertamaansa onkaloon, joka on soikea, noin 15–20 mm pitkä ja 7–10 mm leveä. Aikuisia kuoriaisia tavataan lisääntymispaikoiksi sopivien puiden rungoilta kesäkuusta elokuuhun, mutta yksittäishavaintoja on jopa toukokuulta.
Suomessa vennajäärän esiintymät ovat pääasiassa suojelualueilla. Lajin suojelun kannalta on olennaista jättää kaatuneet puut ja maahan pudonneet oksat paikoilleen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Vennajäärä (Mesosa myops)
iNaturalist: Vennajäärä (Mesosa myops)
Lamiinae.org: Mesosa myops (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Mesosa myops (englanniksi)
kuva toukasta
kuva aikuisesta kuoriaisesta
vennajäärän suojelutaso Suomessa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1767586  Wikispecies: Mesosa myops  BioLib: 168993  BOLD: 460627  CoL: 4265W  EoL: 889654  EUNIS: 256  Fauna Europaea: 114196  Fauna Europaea (new): 958beb54-33d2-4a56-a2fd-01ea28c301b6  GBIF: 5751353  iNaturalist: 493501  IRMNG: 11121795  NCBI: 993118  Laji.fi: MX.194700
Sisin kylkivälilihas

Sisimmät kylkivälilihakset (t. kylkiluuvälilihakset) (lat. musculi intercostales intimi) kuuluvat uloshengityslihaksiin. Ne muodostavat sisempien kylkivälilihasten alle kylkiluiden väliin ohuen lihaslevyn, joka saattaa puuttua ylimpien kylkiluiden kohdalta. Sisimmät kylkivälilihakset ovat kylkivälilihaksista heikoimmin erottuvat, ja ne luetaankin usein osaksi sisempiä kylkivälilihaksia.
Kuten sisempien, myös sisimpien kylkivälilihaksien lihassyyt kulkevat kohtisuoraan ulompien kylkivälilihasten syihin nähden eli lateraalisessa kohdassa kranioventraalisesti eli posteroinferiorisesti.
Sisimpiä kylkivälilihaksia kuten muitakin kylkivälilihaksia hermottavat kylkivälihermot (selkäydinhermoista T1–T11).
Siroriisisaniainen

| Siroriisisaniainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Luokka::  Pteridopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Sanikkakasvit Pteridaceae
Suku::  Riisisaniaiset Ceratopteris
Laji::  thalictroides
Kaksiosainen nimi
 Ceratopteris thalictroides  (L.) Brongn. 
Katso myös
   Siroriisisaniainen Wikispeciesissä   Siroriisisaniainen Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Siroriisisaniainen eli vesisaniainen eli sumatransaniainen (Ceratopteris thalictroides) on sanikkakasvien (Pteridaceae) heimoon kuuluva sanikkaislaji, jota usein käytetään akvaariokasvina. Vesisaniainen voi kasvaa jopa 60 senttimetrin mittaiseksi. Sitä tavataan kaikissa maapallon trooppisissa elinympäristöissä. Sen valontarve akvaariossa on runsas ja sille sopiva veden lämpötila on 20–25 celsiusastetta. Veden pH-arvon tulisi olla hapan ja veden kovuudeltaan pehmeä. Lajin kasvialusta on soraa ja turvetta.
Sisempi kylkivälilihas

Sisemmät kylkivälilihakset (t. kylkiluuvälilihakset) (lat. musculi intercostales interni)  kuuluvat uloshengityslihaksiin. Ne sijaitsevat ulompien kylkivälilihasten alla kylkiluiden välissä kiinnittyen vierekkäisten kylkiluiden reunaan. Sisempien kylkivälilihaksien lihassyyt kulkevat vastakkaiseen suuntaan kuin uloimmissa kylkivälilihaksissa eli kranioventraalisesti eli posteroinferiorisesti.
Sisempiä kylkivälilihaksia kuten muitakin kylkivälilihaksia hermottavat kylkivälihermot (selkäydinhermoista T1–T11).
Sinkkisulfidi

| Sinkkisulfidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1314-98-3
PubChem CID:  14821
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ZnS
Moolimassa:  97,48 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoista jauhemaista ainetta
Sulamispiste:  1 185 °C (sublimoituu)
Tiheys:  3,96 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Sinkkisulfidi (ZnS) on sinkki- ja sulfidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään pääasiassa valkoisena väriaineena. Luonnossa sitä esiintyy sinkkivälkemineraalina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sinkkisulfidi on valkoista jauhemaista ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta happoliuoksiin kylläkin. Sinkkisulfidilla on kaksi erilaista alkeiskoppia kuutiollinen ja heksagoninen. Kuutiollisessa sinkkivälkemuodossa sinkki- ja sulfidi-ionit ovat asettuneet tetraedreiksi ja tämä muoto on stabiilimpi alemmissa lämpötiloissa. Kuutiollinen sinkkisulfidi muuttuu heksagoniseksi wurtsiittimineraalin kaltaiseksi 1 020 °C lämpötilassa. Sinkkisulfidi voidaan aktivoida, jolloin se säteilytettynä fosforoi. Tyypillisimpiä aktivaattoriaineita ovat kupari, hopea, kulta, mangaani ja harvinaiset maametallit.
Valmistus

Sinkkisulfidia valmistetaan saostamalla sinkkisulfaatin ja natriumsulfidin välisellä reaktiolla. Ennen saostamista on lähtöaineista poistettava muut raskasmetallit, jotka saostuisivat värillisinä sulfideina.
Yhdistettä voidaan tuottaa myös bariumsulfidista ja sinkkikloridista.
Käyttö

Sinkkisulfidia käytetään väriaineena valkoisissa maaleissa ja lakoissa sekä täyteaineena kumeissa ja muoveissa. Väriaineena käytettävää sinkkisulfidin ja bariumsulfaatin seosta kutsutaan nimellä litoponi. Lisättäessä sinkkisulfidiin hopeaa, kuparia tai mangaania saadaan aikaiseksi sininen, vihreä tai keltainen luminesenssi. Sinkkisulfidin etuihin kuuluu sen myrkyttömyys ja korkea taitekerroin, nykyään titaanioksidi on kuitenkin korvannut sen suurelta osin. Sinkkisulfidia on käytetty valmistettaessa atomikerroskasvatuksella ohuita elektroluminesenssinäyttöjä.
Aiheesta muualla

Sinkkisulfidin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Zinc sulfide (englanniksi)
Wurtsiitin alkeiskoppi
Tapio Sipilä

| Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten kreikkalais-roomalainen paini. Olympialaiset  | Maa:  Suomi> Miesten kreikkalais-roomalainen paini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Los Angeles 1984 | 68 kg |  |
|  Pronssia | Soul 1988 | 68 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Kiova 1983 | 68 kg |  |
|  Hopeaa | Oslo 1981 | 68 kg |  |
|  Hopeaa | Budapest 1986 | 68 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Prievidza 1980 | 68 kg |  |
|  Pronssia | Göteborg 1981 | 68 kg |  |
|  Pronssia | Budapest 1983 | 68 kg |  |
|  Pronssia | Tampere 1987 | 68 kg |  |
Tapio Olavi Sipilä (s. 26. marraskuuta 1958 Kiiminki) on suomalainen kreikkalais-roomalaisen painitavan painija, maailmanmestari ja olympiamitalisti. 1980-luvulla Sipilä voitti kaikkiaan yhdeksän kansainvälistä arvokisamitalia. Näiden lisäksi hän voitti Suomen-mestaruuden viisi kertaa. SM-kisoissa hän paini usein normaalia arvokisojen painoluokkaansa ylempänä, jolloin vastassa oli muun muassa Jouko Salomäki. Painiurallaan hän edusti Muhoksen Voittoa.
Sipilän uran huippuhetki osui Kiovan MM-kisoihin 1983. Hän aloitti urakkansa ottamalla Norjan Morten Sätrestä ylivoimaisen pistevoiton. Unkarin István Péterin Sipilä selätti, Kuuban Antonio Lopez ajettiin ulos, Romanian Stefan Negrisan hävisi pistein 4–1 ja Kanadan Douglas Yeats 9–0. Finaalissa vastaan tuli Iranin Mohammed Bana, jonka Sipilä kukisti ylivoimaisella pistevoitolla.
Saavutuksia

olympiahopeaa Los Angelesissa 1984 (sarja 68 kg)
olympiapronssia Soulissa 1988 (sarja 68 kg)
MM-kultaa Kiova 1983 (sarja 68 kg)
MM-hopeaa Oslo 1981, Budapest 1986 (sarja 68 kg)
EM-pronssia Prievidza 1980, Göteborg 1981, Budapest 1983, Tampere 1987 (sarja 68 kg)
SM-kultaa 1976, 1980, 1982, 1983, 1986, hopeaa 1978, 1979, 1981 ja pronssia 1984, 1985, 1987, 1988
TUL:n vuoden urheilija 1980, 1981, 1983, 1984, 1986–1988
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Suomelle painin tuplakultaa Kiovassa
Sirja

| Sirja |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  30. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  virolainen Sirje
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sirja on alkujaan virolainen, nykyään myös Suomessa esiintyvä naisen etunimi, muunnos virolaisesta nimestä Sirje.
Suomenkielisessä kalenterissa Sirjan nimipäivä on 30. syyskuuta. Suomessa nimi Sirja on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 604 naiselle. Nimi Sirje on annettu hieman yli 470 naiselle.
Nimeä Sirja on pidetty muunnoksena virolaisesta nimestä Sirje, joka on peräisin virolaisesta kansanrunosta "Sinisirje linnukene". Etunimeksi Sirjeä ehdotti Julius Mägiste vuonna 1929., mutta Suomessa nimi Sirja oli jonkin verran käytössä jo ennen sitä.
Tunnettuja Sirja- ja Sirje-nimisiä

Sirje Olesk (s. 1954), virolainen kirjallisuudentutkija
Sirje Sinilind, oik. Juhan Talve (1951–2003), virolainen toimittaja ja kirjailija
Sireenieläimet

| Sireenieläimet |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Sireenieläimet Sirenia  Illiger, 1811
Heimot 
 Merilehmät Dugongidae  Manaatit Trichechidae 
Katso myös
   Sireenieläimet Wikispeciesissä   Sireenieläimet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sireenieläimet (Sirenia) on yksi nisäkkäiden lahkoista. Sireenieläimet ovat säyseitä ja arkoja kasvinsyöjiä. Ne ovat sopeutuneet vesielämään: takaraajat ovat kadonneet, kuten valailta, eturaajat ovat muuttuneet eviksi ja hännästä on muodostunut pyrstöevä. Rasvakerros etenkin vatsapuolella on paksu ja nahka lähes karvaton. Sireenieläinten silmät ovat pienet, ulkokorvat puuttuvat kokonaan ja sieraimet ovat läpälliset. Ruumis on virtaviivainen ja pää on kiinni vartalossa ilman kaulankaventumaa.
Maailman nisäkkäille suomenkielisiä nimiä laatineen nimistötoimikunnan ehdotus sireenieläinten uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”seireenieläimet”.
Luokittelu

Sireenieläinten lahko on vähälajinen. Lahko jaetaan kahteen heimoon: merilehmiin ja manaatteihin, joissa on yhteensä neljä vielä elävää lajia. Kaikki lajit elävät trooppisten merien rannikoilla ja niihin laskevissa joissa.
heimo Dugongidae – merilehmät
alaheimo Dugonginae
suku Dugong
laji Dugong dugon – dugongi
alaheimo Hydrodamalinae
suku Hydrodamalis
laji Hydrodamalis gigas – stellerinmerilehmä  (kuoli sukupuuttoon 1700-luvun puolivälissä)
heimo Trichechidae – manaatit
suku Trichechus – manaatit
laji Trichechus inunguis – kynnetönmanaatti
laji Trichechus manatus – lamantiini eli kynsimanaatti eli manaatti
laji Trichechus senegalensis – afrikanmanaatti
Sipoonjoen vesistö

| Sipoonjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 20) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Uusimaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Sipoonjoen vesistö (20)
Vesistöjako:  Sipoonjoen alao. alue (20.001), Sipoonjoen kesk. alue (20.002), Parkojan valuma-alue (20.003), Byabäckenin valuma-alue (20.004), Ruddammsbäckenin v-a (20.005), Näsebäckenin valuma−alue (20.006), Furunäsbäckenin v-a (20.007), Orabäckenin valuma-alue (20.008), Storträsketin valuma-alue (20.009)
Laskujoki:  Sipoonjoki
Laskupaikka:  Söderkulla, Sipoonlahti, Suomenlahti 
Koordinaatit:  60°16′59″N, 25°19′26″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  220,48 km²  
Järvisyys:  0,58 % 
Alueen pituus:  30 km  
Alueen leveys:  10 km  
Pääuoma:  37 km
 fiJoki laskee Suomenlahteen Sipoon Söderkullan Sipoonlahdella. 
Sipoonjoen vesistö (vesistöaluetunnus 20) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Sipoonjoki laskee Suomenlahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 220,48 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,58 %.
Yleistä

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Sipoonjoen alaosan alue (20.001)
Storträsketin valuma-alue (20.009)
Byabäckenin valuma-alue (20.004)
Ruddammsbäckenin valuma-alue (20.005)
Näsebäckenin valuma-alue (20.006)
Orabäckenin valuma-alue (20.008)
Sipoonjoen keskiosan alue (20.002)
Furunäsbäckenin valuma-alue (20.007)
Parkojan valuma-alue (20.003)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Sipoonjoen vesistö, vesi.fi
Sisinnius

| Sisinnius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 650 Tyros
Kuollut: 4. helmikuuta 708 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  15. tammikuuta 708
Paavius päättyi:  4. helmikuuta 708
Edeltäjä:  Johannes VII
Seuraaja:  Konstantinus
Sisinnius (n. 650–4. helmikuuta 708) oli paavina 15. tammikuuta 708 – 4. helmikuuta 708. Hän oli syntyisin Syyriasta ja kärsi pahasta kihdistä, jonka takia ei pystynyt edes syömään itse. Hänen sanotaan silti olleen luonteeltaan luja ja halukas tekemään kirkolle hyvää. Hän määräsi Rooman muurit korjattaviksi ja ehti ennen kuolemaansa vihkiä piispan Korsikalle.
Venehjoen valuma-alue

Venehjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.74) on Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 231,3 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 6,5 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Längelmävesi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Längelmäveden alueelle (35.72).
Osa-alueet

Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat viisi aluetta tai valuma-aluetta. Alueen sisentämisellä havainnollistetaan sitä, että sisennetty laskee vetensä yläpuolella olevaan alueeseen. Nihianjärven alueeseen laskevat siis Taipaleenjoen ja Kooninjoen valuma-alueet ja Enojärven valuma-alue laskee Taipaleenjoen valuma-alueeseen :
Oriselän alue (35.741)
Nihuanjärven alue (35.742)
Taipaleenjoen alaosan alue (35.743)
Enojärven valuma-alue (35.744)
Kooninjoen valuma-alue (35.745)
Osa-alueet > Oriselän alue (35.741)

Nihuanjärven pohjoispäähän laskevat yläpuolisten osien vedet ja ne virtaavat seuraavaksi Oriselän alueelle. Valuma-alueen pääuoma muodostuu siten Nihuanjärvestä alkavasta järvien ketjusta, joka Nihuanjoen jälkeen jatkuu luettelomaisesti kerrottuna Saunalammi, Kartunsalmi, Laahus, Äijästensalmi, Myllyhauta, Särkänsalmi, Oriselkä ja Venehjoki. Vesireitti päättyy Längelmäveden Pappilanselälle.
Vesireitin järviin laskee sivuilta päin pikkuojien kautta muutama järvi. Saunalammiin laskevat koillisesta pikkuojan valuma-alueella sijaitsevat järvet Haapajärvi, Sänkijärvi, Pahajärvi sekä pikkulammikot Eskonpatama, Laurinpatama ja Eeronpatama. Pienellä Iilijärvellä ei ole laskuojaa, mutta se sisältyy tähän valuma-alueeseen. Myllyhautaan laskee Kortelahden lisäksi Viuhonojan valuma-alueella sijaitsevat Kortejärvi ja Valkeejärvi. Muut järvet laskevat suoraan Oriselkään. Niitä ovat Ansionlahti, Kirkkolahti, Pikkusärkkä, Kivikarinjärvi, Kiviniemenlampi ja Oripohjanjärvi.
Osa-alueet > Nihuanjärven alue (35.742)

Nihuanjärvi toimii valuma-alueen pääuomana sen alajuoksun yläpuoliskolla. Siihen laskee vain pari pientä lampea. Vuorijärvi on näistä yksi ja se sijaitsee Oriveden taajaman länsipuolella Humalavuorella.
Osa-alueet > Taipaleenjoen alaosan alue (35.743)

Taipaleenjoki on karttanimenä näkyvissä Myllyjärven ja Nihuanjärven välisellä osuudella. Valuma-alueen pääuoma alkaa Sääksjärvestä ja vaikka se virtaa joidenkin järvien kautta, on myös näiden osuuksien nimi Taipaleenjoki. Valuma-alueen nimitys viittaa kuitenkin pitempään jokeen, koska alaosa-määreen käyttäminen vittaisi myös yläosan olemassaoloon. Alaosa alkaa kuitenkin Sääksjärvestä, johon laskee valuma-alueen latvoilta Lukkarinojan haara ja Enojärven laskuojan haara, millä on itselläänkin laaja valuma-alue.
Pääuoman varrella sijaitsevia järviä ovat Iso Naarajärvi ja sitten Pikku Naarajärvi. Näiden alapuolelle jokeen yhtyy etelästä tuleva Kiponoja, joka on Ahtianjärven laskuoja. Kiponojan valuma-alueella sijaitsevat myös Iso Tervajärvi ja Nokijärvi. Myllyjärveen laskevat pieni Jouttijärvi, suurempi Petäjäjärvi ja etelästä tulevan ojan valuma-alueelta esimerkiksi Kailanjärvi ja Valkeajärvi.
Sääksjärven etelärantaan laskee omia laskuojiaan myöten Rajalammi, Meiningit ja Syväjärvi. Sääksjärven itäpäähän laskeva Lukkarinoja on Iso-Miekan ja Pikku-Miekan laskuoja. Iso-Miekan valuma-alueella sijaitsevat Pikku-Vasu, Iso-Vasu ja Nuijajärvi. Pohjoisrantaan tuleva Vitelijärvenoja on Norojärven, Ylä-Vitelin, pohjoisen Vitelijärven ja eteläisen Vitelijärven laskuoja. Pääosa Sääksjärveen laskevista vesistä muodostaa Enojärven laskuoja, joka laskee järven länsipäähän. Sen valuma-alueen rakenteesta kerrotaan alempana.
Osa-alueet > Enojärven valuma-alue (35.744)

Valuma-alueen keskusjärvenä on Enojärvi, johin kaikki ojat laskevat ja jonka laskujoen kautta vedet jatkavat eteenpäin Sääksjärven läpi alajuoksulle päin. Suurin tulojoki on Enojärven luoteispäähän laskeva Rautajoki. Se on Ukonjärvestä Jylhänjokena alkava lasku-uoma, joka virtaa Rautajärven läpi. Ukonjärven valuma-alue sijaitsee mäkisellä ylängöllä ja siellä on monia pikkujärviä. Niistä huomattavimpia ovat Ralakejärvi, Vääräjärvi, Vähä Ukonjärvi, Väärälammi, Osatunlammi ja  Kotojärvi. Rautajoen alajuoksulle yhtyvät Kylmälänlammin ja Kaakkolammin laskuojat. Enojärven pohjoisrantaan laskee Särkioja, joka on Särkijärven lyhyt laskuoja. Särkijärven valuma-alueeseen kuuluvat esimerkiksi Salmijärvi ja Valkeajärvi. Pohjoisrannan Riuttalahteen laskee lisäksi Riuttanevan läpi virtaava Riuttaoja, joka on Ala-Lauttajärven laskuoja. Tähän valuma-alueeseen kuuluvat esimerkiksi Iso-Niska, Routtu, Riuttalammi, Ahvenlammi ja Lauttajärvi. Enojärveen laskee vielä joitakin yksittäisiä lampia, kuten esimerkiksi eterannoille tulevat Matinjärvi, Risteyslammi ja Kaukolahti, sekä koillisrannalle Hanhilammi.
Osa-alueet > Kooninjoen valuma-alue (35.745)

Kooninjoki laskee Nihuanjärven pohjoispäähän Taipaleenjoen viereen. Pääuoman latvahaara alkaa Siikanevalla Rooppiojana ja kun se Rimmillä saapuu Iso-Haikaran kohdalle, siihen yhtyy pohjoisesta Rimminoja. Silloin pääuoman nimi muuttuu Haikaranojaksi, joka uoman leventyessä vaihtuu Haikarajoeksi. Suoalueen ja järviylängön vaihtuessa nyt hiekkakankaaksi, kutsutaan jokea Haikaran jälkeen Yrösjoeksi. Yrösjoki alittaa ratutatien ja kantatien 66, kunnes etelään käännyttyään joen alajuoksi on koko matkalta Kooninjoen niminen.
Siikanevan eteläinen järviylängön järvet jakautuvat Kooninjoen, Taipaleenjoen ja Jouttijoen valuma-alueiden kesken. Kooninjoen valuma-alueen suuria järviä ovat yläjuoksulla Rukkasjärvi, joka laskee Rooppiojaan, Iso Petäjäjärvi, Saarijärvi, Iso Vuorijärvi ja Vähä Petäjäjärvi, jotka yhtyvät Rimminojana Rooppiojaan, sekä Valkeajärvi ja Iso-Haikara, jotka tulevat Rooppiojaan Rimmin kohdalla. Järviylängöllä valuma-alueeseen kuuluu vielä toistakymmentä pienempää järveä ja pääuoman alajuoksulla siihen yhtyy muutaman järven, kuten esimerkiksi Vähä-Haikaran ja Haukijärven, laskuojat.
Venäjän naisten koripallomaajoukkue

Venäjän naisten koripallomaajoukkue edustaa Venäjää koripallon naisten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Venäjän koripalloliitto.
Venäjä on saavuttanut olympialaisissa pronssia Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008. Ateenassa se hävisi välierässä Yhdysvalloille 62–66 ennen kuin voitti pronssiottelussa Brasilian 71–62. Pekingissä Venäjä hävisi välierässä Yhdysvalloille 52–67 ja kukisti pronssiottelussa Kiinan 94–81. MM-kilpailuissa Venäjä on saanut kolme kertaa hopeaa. Se hävisi loppuotteluissa Yhdysvalloille Saksan kisoissa 1998 pistein 65–71 ja Kiinassa 2002 pistein 74–79. Brasilian MM-kilpailuissa 2006 Venäjä hävisi loppuottelussa Australialle 74–91.
Venäjä saavutti ensimmäisen Euroopan-mestaruutensa Kreikassa 2003 voitettuaan loppuottelussa Tšekin pistein 59–56. Toisen mestaruutensa se voitti Italian kisoissa 2007: loppuottelussa kukistui Espanja 74–68. Puolan turnauksessa 2011 Venäjä voitti loppuottelussa Turkin 59–42. Lisäksi Venäjä on saanut EM-kilpailuissa hopeaa 2001, 2005 ja 2009 sekä pronssia 1995 ja 1999.
Arvokilpailut > Olympialaiset

1996: viides
2000: kuudes
2004: pronssia
2008: pronssia
2012: neljäs
Arvokilpailut > Maailmanmestaruuskilpailut

1998: hopeaa
2002: hopeaa
2006: hopeaa
2010: seitsemäs
Arvokilpailut > Euroopan-mestaruuskilpailut

1993 : seitsemäs
1995 : pronssia
1997 : kuudes
1999 : pronssia
2001 : hopeaa
2003 : kultaa
2005 : hopeaa
2007 : kultaa
2009 : hopeaa
2011 : kultaa
2013 : kolmastoista
2015 : kuudes
2017 : yhdeksäs
2019: kahdeksas