stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mitsubishi Ki-51

| Mitsubishi Ki-51 |
| --- | --- |
 Mitsubishi Ki-51 "Sonia".
Tyyppi:  kevyt pommikone, rynnäkkökone, tiedustelukone
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Mitsubishi
Ensilento:  1939, vuoden keskivaiheilla
Esitelty:  1939
Pääkäyttäjät:  Keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  2 385 
Valmistusvuodet:  1939-1945
Kehitetty mallista:  Ki-30 Ann
Mitsubishi Ki-51 (jap. 九九式襲擊機, Liittoutuneiden raportointinimi: Sonia) oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien pommi- ja tiedustelukone toisessa maailmansodassa. Se oli edelleen kehitelty versio Ki-30:sta. Se hyväksyttiin virallisesti käyttöön, nimellä: armeijan tyyppi 99 rynnäkkökone. Koneita valmistui 2 385 kappaletta. Tuotanto päättyi heinäkuussa 1945.
Ki-51 erosi edeltäjästään, alatasoisen runkonsa (siivet sijaitsivat rungossa alaosassa) ja avonaisen ohjaamonsa puolesta. Ki-30 -mallisesta lyhennetyssä ohjaamossa oli taka-ampujan paikka 7,7 mm konekiväärille. Siipikonekiväärien kaliiperi kasvoi sodan myötä: 0.30:sta 0.50:een. eli 7,7 mm:sta 12,7 mm:iin. 1 060 kilometrin toimintasäteen ansiosta konetta voitiin käyttää lähialueiden tiedustelun. David Mondey nimeää koneelle kaksi käyttötarkoitusta: tiedustelu ja maataistelu. Sodan loppuvaiheilla, koneen alapuoliseen ripustimeen voitiin liittää 1 kpl 250 kg:n pommi. Sitä käytettiin vain kamikaze-tehtävissä. Pommitustehtävissä enin kuorma oli 200 kg, mikä liitettiin koneeseen ulkoisesti.
Konetta valmistivat Mitsubishi, 1 472 sekä Tachikawa (First Army Air Arsenal), 913 konetta. Toisen maailmansodan jäljiltä useita koneyksilöitä päätyi Kiinan, Taiwanin, Indonesian sekä Pohjois-Korean ilmavoimien käyttöön.
Käännös suomeksi
Sean Bergenheim

| Sean Bergenheim |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. helmikuuta 1984 (ikä 41) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Bergie
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2001–2018
Seurat:  Kiekko-Vantaa (Mestis) Jokerit (SML) Bridgeport Sound Tigers (AHL) New York Islanders (NHL) Lokomotiv Jaroslavl (RSL) Frölunda Indians (SEL) Tampa Bay Lightning (NHL) HIFK (SML) Florida Panthers (NHL) Minnesota Wild (NHL) SC Bern (NLA) Frölunda HC (SHL)
NHL-varaus:  22. varaus, 2002 New York Islanders
| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sean Bergenheim MM-kisoissa 2008.  |  Sean Bergenheim MM-kisoissa 2008.  |  Sean Bergenheim MM-kisoissa 2008.  |  |
Maa:   Suomi
Miesten jääkiekko
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Venäjä 2007 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Latvia 2006 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Kanada 2008 | jääkiekko |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Suomi 2003 | jääkiekko |  |
Sean Bergenheim (s. 8. helmikuuta 1984 Helsinki) on entinen suomalainen jääkiekkohyökkääjä.
Ura

Bergenheim on espoolaisen Jäähongan kasvatti. Bergenheim siirtyi Jäähongasta Jokereihin noin 10-vuotiaana. Bergenheim pelasi Jokereissa Liigassa kolme kautta (2001–2004) ja voitti vuonna 2002 Suomen mestaruuden. New York Islanders varasi Bergenheimin NHL:ään vuoden 2002 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella numerolla 22.
Bergenheim teki kolmivuotisen sopimuksen Islandersin kanssa vuonna 2003, ja pelasi 18 peliä Islandersin joukkueessa kaudella 2003–2004. NHL:n työsulkukauden 2004-2005 Bergenheim pelasi AHL:n Bridgeport Sound Tigersissa. Hän sai aikaan 61 ottelussa 29 tehopistettä. Kauden 2005–2006 alku kului pääosin AHL:n Bridgeportissa, jossa Bergenheim oli joukkueensa parhaita pistemiehiä. AHL-läpimurtonsa ansiosta hän pelasi AHL:n All Stars -ottelussa ja sai kauden loppupuoliskolla mahdollisuuden NHL:ssä. Hän pelasi Islandersin ykköskentässä muun muassa Aleksei Jašinin rinnalla muodostaen tehokkaan ketjun ruotsalaisen Robert Nilssonin kanssa.
Kauden jälkeen Bergenheim ei suostunut tekemään Islandersin tarjoamaa NHL:n minimisopimusta kesällä 2006 vaan siirtyi Venäjän superliigassa pelanneeseen Lokomotiv Jaroslavliin, sillä hän halusi päästä legendaarisen Vladimir Jurzinovin valmennettavaksi. Bergenheimin NHL-oikeudet pysyivät kuitenkin Islandersilla. Vaikka ensimmäiset viisi ottelua (1+4) sujuivat tehokkaasti, Venäjällä Bergenheim ei päässyt pelaamaan kuin muutamia pelejä johtuen Vladimir Jurzinovin alkukauden potkuista viiden ottelun jälkeen. Tämän jälkeen Bergenheim siirtyi loppukaudeksi 2006–2007 Ruotsin Elitserienin Frölundaan. Kausi Frölundassa oli Bergenheimin läpimurtokausi. Hän muodosti tehokkaan ketjun yhdessä Martin Plüssin ja Steve Kariyan kanssa. Kesällä 2007 Bergenheim solmi vuoden yksisuuntaisen sopimuksen Islandersin kanssa. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi Tampa Bay Lightningiin, jota edustaessaan hän pelasi keväällä 2011 ensimmäisen kerran NHL:n pudotuspeleissä. Bergenheim oli pudotuspeleissä NHL:n tehokkaimpia maalintekijöitä ja joukkueensa toiseksi eniten maaleja tehnyt pelaaja tehtyään 16 ottelussa yhdeksän maalia.. Heinäkuussa 2011 Bergenheim teki nelivuotisen ja 11 miljoonan dollarin sopimuksen Florida Panthersin kanssa.
Kauden 2012–2013 työsulun ajaksi Bergenheim sopi ottelukohtaisen sopimuksen SM-liigassa pelaavan Helsingin IFK:n kanssa..
Helmikuussa 2015 Florida Panthers kauppasi Bergenheimin Minnesota Wildiin.
Lokakuussa 2015 Bergenheim siirtyi Sveitsin NLA:ssa pelaavaan SC Berniin. SC Bern voitti kauden päätteeksi mestaruuden.
Bergenheim edusti uransa viimeisinä vuosina 2016–2018 Ruotsalaista Frölunda HC:tä. Hän lopetti uransa kaudella 2017–2018 saamansa aivotärähdyksen jälkeen 2018.
Bergenheim oli juniori-ikänsä ikäluokkansa paras pelaaja Suomessa ja hänet valittiin Pohjola-leirin parhaaksi pelaajaksi 1999. Bergenheim edusti Suomea alle 18-vuotiaiden ja alle 20-vuotiaiden maajoukkueissa. Miesten MM-kisoissa hän on saavuttanut jokaisella edustuskerrallaan mitalin: Latvian MM-kisoissa 2006 pronssia, Venäjän MM-kisoissa 2007 hopeaa ja Kanadan MM-kisoissa 2008 pronssia.
Uran jälkeen

Peliuransa jälkeen Bergenheim siirtyi Liigan asiantuntijaksi Telian palvelukseen kaudeksi 2018–2019.
Bergenheim oli ehdolla eduskuntavaaleissa sekä eurovaaleissa RKP:n ehdokkaan vuonna 2019.
Bergenheim valittiin SJRY:n (Suomen Jääkiekkoilijat ry:n) puheenjohtajaksi kesällä 2019. Erottuaan tehtävästä Bergenheim siirtyi NHL:n pelaajayhdistyksen (NHLPA) Euroopan edustajaksi huhtikuusta 2021 alkaen.
Jääkiekkouransa jälkeen Bergenheim on menestynyt urheilijana tenniskentillä. Hän osallistui vuonna 2018 +35-vuotiaiden senioreiden MM-kisoihin Yhdysvaltain Miamissa. Bergenheim voitti vuonna 2021 Miehet 35 SM-sarjan hopeaa edustaen HVS-Tennistä. Kesällä 2021 hän voitti ulkokenttien SM-pronssia.
Perhe

Sean Bergenheimin isä, Christian Bergenheim, pelasi aikoinaan jääkiekkoa maalivahtina SM-liigassa HIFK:ssa ja Jokereissa.
Sean Bergenheimin vaimo on muotivaikuttaja ja hyvinvointivalmentaja Vilma Bergenheim, joka nuorena oli kansainvälisesti menestynyt malli ja joka osallistui Selviytyjät Suomi -ohjelmaan vuonna 2019 .
Bergenheimit menivät naimisiin vuonna 2011 ja heillä on kesäkuussa 2012 syntynyt poika Tyson.
Sean Bergenheim on Harry Harkimon kummipoika.
Saavutukset

Pohjola Leirin paras pelaaja 1999
Rullakiekon Suomen mestaruus 2000, seurana 999 Cobras
U-18 MM Pronssi 2001
SM-kulta 2002
Alle 20-vuotiaitten MM-pronssi vuonna 2002, 2003 ja 2004
AHL All Stars ottelu 2005
MM-hopea 2007
MM-pronssi 2006, 2008
Sveitsin Liigan NLA (NL) mestaruus 2016
Champions Hockey League -mestaruus 2017
Aiheesta muualla

Sean Bergenheim Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Sean Bergenheim nhlfinns.netissä
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2006
3 Nummelin (A) |
5 Kukkonen |
6 Saravo |
7 Berg |
9 Luoma |
10 Bergenheim |
12 O. Jokinen |
15 T. Ruutu |
16 Peltonen (C) |
18 Mäntylä |
20 Miettinen |
21 Koivu |
22 Santala |
23 Hahl |
24 Viuhkola |
25 Hentunen |
28 Rita |
30 Norrena |
31 Niittymäki |
32 Bäckström |
33 Lehtonen |
36 J. Jokinen |
37 J. Ruutu (A) |
55 Pirnes |
71 Kallio |
Valmentaja Erkka Westerlund
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2007
3 Nummelin (A) |
4 Koistinen |
5 Kukkonen |
7 Berg |
9 Koivu |
10 Bergenheim |
15 T. Ruutu |
16 Peltonen (C) |
18 Mäntylä |
20 Miettinen |
22 Pyörälä |
24 Viuhkola |
25 Hentunen |
26 Lehtinen |
27 Pärssinen |
30 Norrena |
32 Lehtonen |
33 Saravo |
34 Söderholm |
35 Wallinheimo |
37 J. Ruutu (A) |
39 Kapanen |
41 Kontiola |
44 Laamanen |
71 Kallio |
Valmentaja Doug Shedden
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2008
4 Koistinen |
6 Väänänen |
7 Niemi |
8 Selänne |
9 M. Koivu (A) |
10 Pirnes |
11 S. Koivu |
12 O. Jokinen (A) |
15 Ruutu |
16 Peltonen (C) |
18 Hyvönen |
19 Luoma |
20 Bergenheim |
21 Niskala |
23 Hahl |
27 Jokela |
31 Rämö |
32 Bäckström |
33 Salmela |
35 Vehanen |
36 J. Jokinen |
37 Pyörälä |
38 Pihlström |
39 Kapanen |
40 Lepistö |
Valmentaja Doug Shedden
Porin palo 1852

Pori ennen toukokuun 1852 suurpaloa.
Porin palo, joka syttyi lauantaina 22. toukokuuta 1852 oli Porin yhdeksästä kaupunkipalosta viimeisin ja samalla myös suurin. Se tuhosi noin kolme neljäsosaa kaupungin rakennuskannasta ja samalla noin kolme neljäsosaa asukkaista jäi kodittomaksi. Tulipalon johdosta Porin lounaispuolelle syntyi niin sanottu "kuoppakaupunki", jonne kotinsa menettäneet vähävaraiset rakensivat väliaikaisiksi tarkoitettuja asumuksia. Vielä samana vuonna lähes kokonaan tuhoutunut kaupunki sai uuden asemakaavan, jonka mukaan Porin nykyinen ydinkeskusta on rakennettu.
Tulipalo

Päivä oli Porissa aurinkoinen ja lämmin, lähes helteinen kevätpäivä. Tulipalo sai alkunsa kolmen aikaan iltapäivällä Kuninkaankadun (nykyinen Hallituskatu) varrella sijainneesta talosta, joka oli aiemmin samana vuonna kuolleen kauppias Carl Fredrik Rosenlewin perillisten omistuksessa. Nykyään talon paikalla sijaitsee vuonna 1884 rakennettu Porin Teatteri. Vaikka Rosenlewin talon syttyminen havaittiin jo varhaisessa vaiheessa ja paikalle hälytettiin palomiehistö, ei tulta onnistuttu sammuttamaan. Se alkoi levitä nopeasti tiheästi rakennetussa kaupungissa, jonka taloista suurin osa oli puurakenteisia ja pärekatolla varustettuja. Palon leviämistä auttoi myös iltapäivän aikana noussut voimakas tuuli, joka yltyi lähes myrskyksi. Tuli saatiin sammumaan vasta seuraavana aamuyönä tuulen suunnan kääntyessä.
Palon syttymissyystä ei ole tarkkaa tietoa, mutta sen arvellaan lähteneen liikkeelle huolimattomasta tulenkäsittelystä pyykkipatoja lämmitettäessä. Toisen arvion mukaan syynä olisi ollut piharakennuksessa sijainneen leivinuunin aamuinen lämmitys, josta tulleet kipinät olivat koko päivän ajan kyteneet rakennuksen kattorakenteissa.
Tuhojen laajuus

Palo tuhosi Porin niin sanotun "vanhan kaupungin" käytännössä kokonaan. Se käsitti nykyisten Itä- ja Länsipuiston sekä Kokemäenjoen väliin jäävän alueen, joka lännessä rajoittui Karjarantaan. Tulen leviäminen itäpuolella sijainneeseen "uuteen kaupunkiin" eli vuonna 1811 rakennettuun V kaupunginosaan onnistuttiin kuitenkin estämään. Palaneiden joukossa olivat lähes kaikki julkiset rakennukset. Yhteensä tuli tuhosi 24 kivitaloa ja 991 puutaloa. Merkittävin säästynyt rakennus oli 1841 valmistunut Porin raatihuone, josta paloi ainoastaan torni. Myös Karjarannassa sijainnut sairaalarakennus pelastui. Tulen saaliiksi joutuneiden joukossa olivat muun muassa vuoden 1698 palon jälkeen valmistunut Porin kirkko, Porin triviaalikoulun rakennus sekä kaupungin raastupa. Yli tuhannesta tuhoutuneesta talosta ainoastaan 169:llä oli palovakuutus, joten vahingot jäivät pääosin kaupunkilaisten itsensä maksettaviksi. Porin kaikkiaan 6 300 asukkaasta kodittomaksi joutui noin 4 700. Kuolonuhreja palo vaati ainoastaan kaksi ja hekin tiettävästi kuolivat sammutustöiden aikana saamaansa sairaskohtaukseen.
Tulipalon vaikutukset

Porin historiaa tutkineen Toivo H. Laineen mukaan vuoden 1852 kaupunkipalo katkaisi aluksi kaupungissa vuosisadan alkupuoliskolta lähtien vallinneen voimakkaan kehityksen, joka oli näkynyt erityisesti merenkulun, kaupan ja sahateollisuuden aloilla. Porin varakkaimmat asukkaat toipuivat palon vaikutuksista kuitenkin nopeasti. Vielä samana vuonna valmistui Turun ja Porin lääninarkkitehdin Georg Theodor Chiewitzin suunnitelema uusi asemakaava, jonka mukaan Porin ydinkeskusta on edelleen rakennettu. Kaupunki jaettiin asemakaavassa neljään eri osaan, joita erottivat toisistaan leveät puistokadut. Niiden tarkoitus oli estää tulen leviäminen kaupunginosasta toiseen.
Kokemäenjoen Etelärantaan syntyi paloa seuraavien vuosien aikana niin sanottu Kivi-Pori, joka muodostui varakkaiden porvarien rakennuttamista arvokkaista kivitaloista. Myös saha- ja konepajateollisuus käynnistyivät uudelleen 1850-luvun loppuun mennessä. Tulevien kaupunkipalojen varalle Poriin perustettiin myös vapaaehtoinen palokunta, Turun jälkeen toisena koko maassa. Porin VPK aloitti toimintansa 1863. Samana vuonna valmistui myös kaupungin uusi kirkko, kun Keski-Porin kirkko vihittiin käyttöön.
Tulipalon vaikutukset > Kuoppakaupunki

Kaikki Porin asukkaat eivät kuitenkaan selvinneet tulipalosta yhtä hyvin kuin kaupungin varakkain väestönosa. Ne kotinsa menettäneet, joilla ei ollut varaa rakentaa uutta asuntoa, joutuivat muuttamaan vuokralle tulelta säästyneeseen V kaupunginosaan tai hakeutumaan sukulaistensa luokse maaseudulle. Kaikkein köyhimmät, jotka eivät pystyneet edes vuokraamaan itselleen asuntoa, suuntasivat kaupungin lounaispuolella sijainneelle Päärnäisten nummelle. Paikalle syntyi Suomen oloissa ainutlaatuinen kuoppakaupunki, joka muodostui alkeellisista hiekkakankaalle kaivetuista asuinsijoista. Vaikka alue kaavoitettiin jo 1860-luvulla uudeksi VI kaupunginosaksi, katosivat viimeiset kuoppa-asumukset vasta 1890-luvulla eli 40 vuotta kaupunkipalon jälkeen. Kuoppa-asutusta syntyi myös aivan uuden asemakaava-alueen eteläpuolelle, nykyisen Cygnaeuksen koulun paikalla olleelle pellolle, mutta savisen maaperänsä vuoksi se jäi lyhytaikaiseksi.
Muistomerkit

Pori-seura kiinnitti vuonna 1967 muistolaatan Porin Teatterin seinään, jonka paikalla olleesta rakennuksesta palo aikoinaan sai alkunsa. Myös palon jälkeen syntyneellä kuoppakaupungilla on oma muistolaattansa Porin vesitornin seinässä. Lisäksi joillakin palossa tuhoutuneilla rakennuksilla, kuten kirkolla ja triviaalikoululla on omat muistomerkkinsä. Porin VPK 150-vuotisjuhallisuuksien yhteydessä kesäkuussa 2013 puolestaan paljastettiin muistomerkki, joka koostuu yhdeksästä kivipaadesta. Ne kuvaavat Porin yhdeksää kaupunkipaloa. Veistos sijaitsee Itäpuistossa Porin VPK:n paloaseman edustalla.
Tulipalon jälkeen kaupungin raunioista löydettyjä esineitä on sekä Kansallismuseon että Satakunnan Museon kokoelmissa. Niitä on paljastunut myös myöhempina vuosikymmeninä erilaisten maanrakennustöiden yhteydessä.
Tuntemattoman taiteilijan maalaus Porin palosta.
Muistolaatta Porin Teatterin seinässä.
Porthaninkatu (Helsinki)

Porthaninkatu Kallion kirjastosta etelään. Ympyrätalo näkyy kadun toisessa päässä.
Porthaninkatu (ruots. Porthansgatan) on asuin- ja liikekatu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Katu sai nimensä vuonna 1901 suomalaisen historioitsijan Henrik Gabriel Porthanin mukaan. Sen reitti kulkee Hakaniemestä Torkkelinmäkeen.
Profiili ja historia

Porthaninkatu on puolisen kilometriä pitkä. Se alkaa Toisen linjan risteyksestä Arenan talon kulmilta ja kulkee koilliseen Torkkelinmäelle. Porthaninkadun kanssa risteävät kadut lounaasta alkaen:
Toinen linja
Kolmas linja
Neljäs linja
Viides linja
Agricolankatu
Porthaninkadun asuinkerrostalot ovat suurelta osin 1960-luvulta ja 1970-luvun alusta. Myös 1930-luvun arkkitehtuuri on edustettuna. Porthaninkatu 1 valmistui 1988, joten se on Kallion uusimpia asuintaloja. Paikalla oli tilapäinen pysäköintialue sen jälkeen kun tontilta oli purettu K. G.  Järvisen piirtämä kaksikerroksinen puutalo vuodelta 1887. Talossa toimi ravintola Balladi, joka tunnettiin kovaotteisista ulosheittäjistään. Porthaninkadun ja Neljännen linjan risteyksessä sijaitsi aiemmin niin kutsuttu apukoulurakennus (1891), jonka paikalla on nykyisin leikkipuisto. Kallion lukio (Väinö Vähäkallio, 1928 ja Jorma Järvi, 1957) sijaitsee Porthaninkadun varrella.
Porthaninkadun eteläinen osa Toiselta linjalta Viidennelle linjalle on nupukivipäällysteinen ja siinä kulkee useita raitiolinjoja. Viides linja jakaa Porthaninkadun kahteen erityyppiseen osuuteen. Vähäliikenteinen, puistokatumainen pohjoinen osuus kulkee Matti Heleniuksen puiston ja Alli Tryggin puiston halki Agricolankadun risteykseen.
Porthaninkadun eteläisen osuuden katunäkymää hallitsevat Ympyrätalo etelän suunnassa ja Kallion kirjasto pohjoisen suunnassa. Porthaninkadun temaattisena jatkeena on runsaan sadan metrin mittainen Porthaninrinne, joka kulkee Kallion virastotalon ja Ympyrätalon välistä Tokoinrantaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porthaninkatu (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Porthaninkatu pohjoisen suuntaan. Kallion kirjasto päättää katunäkymän, Porthaninkatu jatkuu katselusuunnasta oikealle kohti Torkkelinmäkeä.
Portatiivi

| Portatiivi |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  kosketinsoitin, puhallinsoitin
Alkuperämaa / ‑alue:  Eurooppa, 1100-luku
Soittimen ääniala:  1–3 oktaavia
Liittyvä musiikin tyylilaji:  taidemusiikki
Samankaltaisia soittimia:  harmonikka, urut
Portatiivi, kantourut, portatiiviurut eli syliurut (engl. portative, portative organ, saks. Portativ ja ital. organetto, organino, organo portativo) on puhallus- ja kosketinsoitin, joka oli käytössä erityisesti 1100-luvulta 1500-luvulle.
Toimintaperiaate

Portatiivissa on yhdestä kolmeen oktaavia huulipillejä. Ne eivät välttämättä kuitenkaan muodosta kromaattista asteikkoa. Pillit on joskus aseteltu riveihin tilan säästämiseksi.
Portatiivin soittaja pitää instrumenttia polvellaan ja mahdollisesti paikoillaan olkahihnalla tai hihnalla, joka menee soittajan niskan takaa. Koskettimistoa, joka koostuu usein pyöreistä nappuloista, soitetaan tyypillisimmin oikealla kädellä vasemman käden pumpatessa soittimen takaseinässä olevaa kiilapaljetta.
Historia

Soitinta käytettiin erityisesti keskiajalta 1500-luvulle. Se on kuvattuna monissa 1300–1500-lukujen maalauksissa. Sitä käytettiin enimmäkseen maallisessa musiikissa. Soittimella soitettiin enimmäkseen yksiäänisiä melodioita, harvemmin pitkiä jatkuvia ääniä melodian taustalla.
Portatiivia pidetään eräissä lähteissä yhtenä mahdollisena pohjaideana harmonikan kehittämiselle.
Portatiiveja on alettu rakentaa uudelleen esimerkiksi keskiaikaista musiikkia soittavia kokoonpanoja varten.
Aiheesta muualla

E. A. Bowles: "A preliminary checklist of fifteenth-century representations of organs in paintings and manuscript illuminations". Organ yearbook, xiii (1982). Sivut 5–30.
Hans Hickmann: Das Portativ. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 1936.
Jean Perrot: L'orgue de ses origines hellenistiques à la fin du XIIIe siècle. Paris: A. et J. Picard, 1965.
Peter Williams: The organ in Western culture, 750–1250 (= Cambridge studies in medieval and Renaissance music). Cambridge; New York, NY: Cambridge University Press, 1993. ISBN 0-521-41843-7 (sidottu). ISBN 0-521-61707-3 (nidottu)
Peter Williams: "Portative". Grove music online .
Kicking Bird

Kicking Bird
Kicking Bird oli kiowa-intiaanien päällikkö. Hän nousi 1860-luvulla kiowien eri ryhmien ylimmäksi päälliköksi vuosikymmeniä virkaa hoitaneen Dohasanin kuoleman jälkeen. Kicking Bird tunnettiin lähinnä rauhanasioiden puolestapuhujana, ja hän jakoi ylipäällikön paikan yhdessä Lone-Wolfin kanssa, joka hoiti tehtävää sotapäällikön ominaisuudessa.
Kicking Bird ei ollut puhdasverinen kiowa. Hänen isoisänsä oli jo poikana siepattu heimoon ja adoptoitu kiowiin. Kicking Birdin omakielinen nimi oli Tené-angópte, ja hänet tunnettiin myös nimiellä Striking Eagle. Hän ansaitsi mainetta nuorena soturina, mutta siirtyi varttuneempana hoitamaan yhä enemmän rauhanasioita kiowien ja liittovaltion hallituksen virkamiesten välillä.
Vuonna 1870 Kicking Birdin hyvät välit Yhdysvaltoihin aiheuttivat tyytymättömyyttä hänen kansassaan. Nuoret uhmakkaat soturit tuomitsivat hänet pelkuriksi. Näyttääkseen väitteet valheellisiksi Kicking Bird keräsi sadan soturin ryhmän ja haastoi Red Riverin takana olevan linnakkeen sotilaat mukaan taisteluihin. Osoitettuaan kykynsä sodanjohtajana Kicking Bird sotureineen palasi takaisin reservaattiinsa. Myöhemmin hän hyvitti tätä tekoaan, ja pyrki rakentamaan uudelleen hyvät suhteet amerikkalaisiin.
Vuonna 1874 käyty Red Riverin sota jäi kiowien viimeiseksi suureksi kapinaksi Yhdysvaltoja vastaan. Kicking Bird onnistui vaikutusvaltansa avulla vetämään taisteluista pois osan kansastaan, osan jatkaessa sotatoimia Lone-Wofin ja  "pahaksi päälliköksi" mainitun Maman-tin johtamina. Kun kiowat Lone-Wolfin johdolla antautuivat seuraavan vuoden helmikuussa, sai Kicking Bird Yhdysvalloilta suuren kunnian. Hänet valittiin Washingtonissa kaikkien kiowien ylipäälliköksi ja tässä ominaisuudessa hän sai valita Floridaan Fort Marionin vankilaan lähtevät sotarikolliset. Niin Lone-Wolf kuin Maman-tikin kuuluivat tähän vankeuteen lähtevien listaan, jossa muutamien alipäälliköiden lisäksi oli edustettuna joitakin sotureita ja meksikolaisia vankeja. Hieman  myöhemmin Kicking Bird ratsasti 26 kahlitun kiowa-vangin eteen.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | 'On aika sanoa hyvästit. Niskurointinne takia olen epäonnistunut pitämään teidät irti sodista. Nyt hallitus rankaisee teitä, mutta teen parhaani vapauttaakseni teidät. Toivon sen ajan koittavan pian, kun palatte takaisin iloisina ja riidat unohtaneina kansanne pariin' | ” |
– kiowa-johtaja Kicking Bird. 
Huhtikuun lopulla kahlittuna vankkureihin työnnetty ja noitamiehen yliluonnollisista kyvyistään tunnettu Maman-ti jätti Kicking Birdille pahaenteiset jäähyväiset: "Et elä enää kauan. Tulet näkemään sen!"   Mamantin ennustus kävi toteen noin viikkoa myöhemmin, sillä  
4. toukokuuta 1875 Kicking Bird lyyhistyi maahan juotuaan kupillisen kahvia. Lääkärintutkimuksessa hänen elimistöstään löytyi tappavaa myrkkyä, strykniiniä, mutta kiowat uskoivat, että Kicking Bird noiduttiin kuoliaaksi. Teon tekijänä pidettiin Maman-tia, joka kuoli muutama kuukausi tämän tapauksen jälkeen.
Eleanor H. Porter

| Eleanor Porter |
| --- | --- |
 Eleanor Porter
Henkilötiedot
Syntynyt: 1868 Littleton, New Hampshire, Yhdysvallat
Kuollut: 1920 (51–52 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eleanor H. Porter (1868 Littleton, New Hampshire, Yhdysvallat – 1920) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan nykyisin Pollyanna-tyttökirjan kirjoittajana, mutta hän kirjoitti myös aikuisille.
Porterin menestyskirja Iloinen tyttö (Pollyanna, 1913) on naiivin uskonnollinen tyttökirja, joka kuuluu 1800-luvun pyhäkoulukertomusten lajityyppiin. Kirja oli hyvin suosittu. Se sisälsi runsaasti viihdekirjallisuudessa käytettyjä kliseitä, eikä sitä ja sen sentimentaalisuutta nykyaikana enää arvosteta. Se sai jatkoksi teoksen Pollyanna kasvaa suureksi (Pollyanna Grows Up, 1915).
Suomennetut teokset

Iloinen tyttö (Pollyanna, 1913), suom. Hannes Leiviskä, Kirja 1916 – 3. korjattu p. WSOY 1965 Nuorten toivekirjasto, 25. (myöhemmin useita painoksia)
"David vain" (Just David, 1916), suom. Elna Wichmann, Jyväskylä: WSOY 1919
Oh, raha! raha! (O, Money! Money! , 1918), suom. Aino Tuomikoski, Hämeenlinna: Karisto 1920
nimellä: Rakkaus ratkaisee (Oh, money! Money!), suom. Aino Tuomikoski. 3. p. Hämeenlinna: Karisto 1971 – 4. p. 1991
Kadonnut tyttö, suom. Jyväskylä: Gummerus 1924
Pollyanna: "iloisen tytön" jatko, suom. Aino Airamo, Jyväskylä: Gummerus 1925 – 3. p. suomennoksen tarkistanut Päivi Lankinen, Helsinki: Gummerus 2006 ISBN 951-20-7097-9
Iloinen leikki, suom. Toini Jännes, Porvoo: WSOY 1935 Sarja: Kymmenen markan romaaneja, 66
Pollyanna: tyttöromaani, suom. Eino Ismala, Helsinki: Mantere 1947
Pollyanna: nuorisonromaani, Jyväskylä: Gummerus 1951
Pollyanna kasvaa suureksi (Pollyanna Grows Up, 1915), suom. Helena Luho, Helsinki: Mantere 1953