Lista 1:n vangit
Sotarikollisten tuomitseminen

Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov jätti 19. lokakuuta 1944 pääministeri Urho Castrénille kirjelmän ja luettelon, joka sisälsi 61 nimeä.  Ždanovin jättämän kirjelmän sisältö oli seuraava:
»Herra Valtioneuvoston Puheenjohtaja.
Välirauhansopimuksen 13. artiklan mukaisesti Liittoutuneiden Valvontakomissio esittää ensimmäisen luettelon henkilöistä, jotka ovat syyllisiä sotarikosten tekemiseen, ja vaatii heidän viipymätöntä pidättämistään ja vangitsemistaan. Mainittuja toimenpiteitä on sovellettava myös muihin sotarikollisiin, joista Liittoutuneiden Valvontakomissio on jo aikaisemmin nimennyt, mukaan luettuna Teille osoitettu lokakuun 12:lle päivätty Liittoutuneiden Valvontakomission kirje.
Mitä tulee jatkotoimenpiteisiin, joihin on pidättämisen jälkeen ryhdyttävä lueteltujen sotarikollisten suhteen, määrää ne aikanaan Liittoutuneiden Valvontakomissio. Liittoutuneiden Valvontakomissio odottaa virallista ilmoitusta 3 päivän määräajassa tämän vaatimuksen täyttämisestä.
Liittoutuneiden Suomessa olevan valvontakomission

Puheenjohtaja
Kenraalieversti A. ZHDANOV»
Suomalaiset olivat vaikean tehtävän edessä, sillä Suomessa ei tiedetty väitetyistä sotarikoksista mitään ja täysin mielivaltainen lista perustui ilmiantoihin. Kyseisten henkilöiden pidättämiseen annettiin aikaa kolme vuorokautta.  Näistä 15 oli palvellut Itä-Karjalan sotilashallinnossa. Listan perusteella pidätettiin 45 henkilöä.
Pidätykset tulivat asianomaisille täydellisenä yllätyksenä heidän ollessaan joko palveluksessa joukko-osastoissaan, lomalla kotipaikkakunnillaan tai potilaina sotasairaaloissa. Lapin sodan operaatioita johtanut kenraalimajuri Aaro Pajari sai Rovaniemelle käskyn saapua välittömästi Päämajaan Mikkeliin. Siellä puolustusvoimien ylipäällikkö marsalkka Gustaf Mannerheim luovutti hänelle Mannerheim-ristin – järjestyksessä jo toisen – ja määräsi heti tämän jälkeen paikalla olleen kenraaliluutnantti Hugo Östermanin pidättämään Pajarin ja toimittamaan tämän Riihimäen vankilaan. Kenraalimajuri Väinö Palojärvi pidätettiin kesken omien häidensä. Edellisten lisäksi kuvaavaa oli, että listalla mukana olleen tamperelaisen kapteenin pidättivät hänen upseeritoverinsa. Kenttäsairaalassa lavantautia sairastanut everstiluutnantti siirrettiin korkeasta kuumeesta huolimatta muiden pidätettyjen tavoin Riihimäen keskusvankilaan. Kaksi listalla mainittua henkilöä oli kuollut: toinen teki itsemurhan jouduttuaan pidätetyksi, ja toisen olivat surmanneet venäläiset partisaanit Itä-Karjalassa jatkosodan aikana. Listan henkilöistä kenraaliluutnantti Wiljo Einar Tuompo, kenraalimajuri Johan Arajuuri ja eversti Väinö Kotilainen olivat siirtyneet Ruotsiin.
Valvontakomissiolle 22. lokakuuta lähettämässään vastauskirjelmässä Urho Castrén ilmoitti hallituksen antaneen määräyksen listalla mainittujen henkilöiden pidättämisestä, mutta huomautti, että ”Suomessa vallitsevan käsityksen mukaan olisi ollut asianmukaista, että ennen kysymyksessä olevien henkilöiden pidättämismääräystä olisi ollut ainakin yksilöity tieto niistä teoista, joihin heidän on katsottu syyllistyneen”. Valvontakomissio puolestaan ilmaisi lokakuun viimeisenä päivänä antamassaan kirjelmässä tyytymättömyytensä hallituksen vastaukseen ja vaati tehokkaampia toimia syyllisten löytämiseksi ja pidättämiseksi.
Viranomaisilla oli Ždanovin jättämän listan tulkitsemisessa suuria vaikeuksia, koska henkilöiden nimet olivat välillä suomeksi, välillä venäjäksi, ja heidän sodanaikainen toimenkuvansa oli luonnehdittu usein epämääräisesti. Eräät nimet oli kirjoitettu niin epäselvästi, että niiden tunnistaminen oli mahdotonta. Niinpä pidätetyiksi joutui muutamia aivan vääriä henkilöitä, jotka kuitenkin vapautettiin pian.  Kaikkiaan 45 pidätetyksi joutuneesta 24 oli upseereja, 15 aliupseereja ja viisi miehistöön kuuluvaa. Seitsemän aktiiviupseerin ohella pidätetyt olivat siviiliammateiltaan toimihenkilöitä, maanviljelijöitä ja työmiehiä. Pidätetyistä upseereista kenraalimajuri Aaro Pajari ja kapteeni Juho Pössi olivat Mannerheim-ristin ritareita. Kymmenkunnan listalla mainitun henkilöllisyys jäi pysyvästi selvittämättä; tällaisia olivat esimerkiksi ”Iljinskij sovhoz” -nimisen vankileirin komendantiksi ilmoitettu ”Allaonen” ja saman leirin virkailijaksi ilmoitettu ”kers. Tusminen”.
Oikeuskanslerinvirasto oli määrännyt Riihimäen vankilaan kuulustelijat, jotka vahvistivat pidätetyille, että valvontakomissio oli vaatinut heidän pidättämistään. Kun kuulusteltavilta kysyttiin, olivatko he tehneet sotarikoksia, nämä ilmoittivat olevansa asiasta täysin tietämättömiä. Kun he puolestaan tiedustelivat, mistä heitä oikeastaan syytettiin, kuulustelijat saattoivat vain vastata, ettei valvontakomissio ollut toimittanut syyteaineistoa Suomen viranomaisille, ja nojautua Neuvostoliiton lehtiin, jotka kertoivat saaneensa haltuunsa väitettyjä rikoksia tutkineen komitean raportteja. Pidätetyt yrittivät myöhemmin lukuisilla tasavallan presidentille, pääministerille, oikeusministerille, oikeuskanslerille ja eduskunnan oikeusasiamiehelle osoittamillaan kirjelmillä vauhdittaa asiansa käsittelyä.
Vangitut kuljetettiin 3. syyskuuta 1945 Riihimäen vankilasta Miehikkälän kuntaan heitä varten perustettuun varavankilaan. Suomessa pelättiin, että vangitut henkilöt kuljetettaisiin tuomittaviksi Neuvostoliittoon. Näin ei kuitenkaan tapahtunut eikä myöskään uusia listoja sotarikollisista tullut.
Miehikkälän varavankila sijaitsi keskellä metsää järven rannalla ja sitä ympäröi kaksinkertainen piikkilanka-aita. Kahdessa vartiotornissa oli konepistoolilla aseistettu vartija. Tosin vangit olivat jo heti alussa sopineet keskenään, ettei kukaan edes yrittäisi karata. Vangeilla ei ollut työvelvollisuutta, mutta monet heistä kävivät auttamassa lähiseudun maalaistalojen töissä. Leirille saapui lisäksi useita sanomalehtiä.
Andrei Ždanov ilmoitti pidätysmääräyksen antaessaan toimittavansa myöhemmin tarkemmat ohjeet siitä, miten pidätettyjen suhteen oli meneteltävä. Näitä ohjeita ei kuitenkaan koskaan tullut, ja suomalaisille syntyi käsitys, että valvontakomissio oli unohtanut koko tapauksen.