stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Historia > Puolueen lähihistoria (2008–)

Republikaanit saivat vuoden 2010 välivaaleissa edustajainhuoneen hallinnan ja pienensivät selvästi demokraattien enemmistöä senaatissa. Vaaljea pidettiin laajalti kansanäänestyksenä Obaman hallinnon poliittisesta ohjelmasta. Vaaleja leimasi huoli talousvaikeuksista ja korkeasta työttömyydestä sekä kasvava teekutsuliike, jonka kannattajat vastustavat yleisesti liiallista verotusta ja suurta hallintoa. Teekutsuliikkeen ehdokkaat menestyivät vaihtelevasti vaaleissa. Osa liikkeen ehdokkaista syrjäytti puolueen suosimat ehdokkaat.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Mitt Romney ei onnistunut syrjäyttämään Obamaa. Kongressissa tilanne pysyi suhteellisen muuttumattoman. Vuoden 2014 välivaaleissa republikaanit saivat senaatin takaisin hallintaansa. Vuoden 2016 presidentinvaaleissa liikemies ja tv-persoona Donald Trump voitti helposti republikaanien valtavirran ehdokkaat Jeb Bushin ja Ted Cruzin. Trumpin kannanotot saivat monet puolueen vakiintuneet hahmot huolestumaan mahdollisesta vaalituloksesta. Trump sai kuitenkin valitsijamiesten enemmistön taakseen ja tuli valituksi presidentiksi, samalla kun puolueella oli lisäksi valta kongressin molemmissa kamareissa. Trump jatkoi vakiintuneiden poliittisten tapojen haastamista presidenttikaudella ja saavutti suositun aseman republikaanien keskuudessa.
Politiikka

Republikaanisen puolueen politiikan juuret ovat 1850-luvulla, jolloin orjuuden vastustajat yhdistivät voimansa vastustaakseen orjuuden laajentamista Kansasiin ja Nebraskaan. Puolue ajoi lopulta orjuuden täydellistä lakkauttamista.
Nykyisin republikaanisen puolueen politiikka perustuu veronalennuksiin talouden elvyttämisen ja yksilön taloudellista vapautta ajavana keinona. Republikaanit kannattavat yleensä konservatiivista sosiaalipolitiikkaa. Republikaanit vastustavat yleensä myös talouden laajaa sääntelyä, valtion rahoittamia sosiaaliohjelmia ja tukitoimia.
Ulkopolitiikasssa republikaanit ovat perinteisesti kannattaneet vahvoja asevoimia ja puolustanut Yhdysvaltain kansalliseen turvallisuuteen liittyviä etuja. Republikaanit kannattavat useimmiten vahvoja osavaltioita liittovaltiotason valtaa vastaan.
Politiikka > Talouspolitiikka

Useat republikaanit kannattavat niin sanottua tarjontapuolen taloustiedettä (supply-side economics). Ronald Reaganin tähän nojaavaa talouspolitiikkaa kutsuttiin aikoinaan nimellä ”reaganomics”. Republikaanit uskovat veronalennusten tukevan talouskasvua, mikä johtaa pidemmällä aikavälillä myös valtion verotulojen kasvuun. Puolue suhtautuu myönteisesti vapaakauppaan ja tuki esimerkiksi NAFTA:n ja CAFTA:n syntyä. Ammattiliittoihin se puolestaan suhtautuu varauksellisesti. George W. Bushin kaudella puolue toteutti merkittäviä veronalennuksia parantaakseen Yhdysvaltain taloudellista tilannetta. Se purki liiketoimintaa hankaloittavaa byrokratiaa ja edisti erityistalousalueiden syntyä. Erityistalousalueilla on köyhiä alueita, joille koetetaan houkutella yritystoimintaa alhaisilla veroilla. Puolue vastustaa minimipalkkojen nostoa.Yhdysvaltain valtionvelka kasvoi ainakin Reaganin ja George W. Bushin aikana tuntuvasti heidän tekemiensä veronkevennysten johdosta. Yhdysvalloille lainaus on tosin valuuttariskitöntä velan ollessa dollareissa, ja korkomenojen osuus verotuloista pysyy samana, mikäli talous kasvaa riittävän nopeastilähde?.
Politiikka > Ulkopolitiikka

Republikaanipuolue on yleensä ajanut vahvaa kansallista puolustusta.lähde? Viime aikoihin asti se on kuitenkin suhtautunut kielteisesti interventioihin. Republikaanit esimerkiksi vastustivat Woodrow Wilsonin suunnitelmaa ensimmäiseen maailmansotaan liittymisestä ja Kansainliittoa, ja osa vastusti Naton perustamista ja Yhdysvaltojen interventiota Korean sodassa. Republikaanit vastustivat esimerkiksi Somalian ja Balkanin rauhaanpakottamista ja George W. Bush valittiin presidentiksi ulkomaisia operaatioita vastustavalla kampanjalla.lähde?
Republikaanipuolue tukee unilateralismia kansallisen turvallisuuden takaamisessa ja uskoo Yhdysvaltain oikeuteen ja kykyyn toimia ilman ulkomaista tai kansainvälistä tukea. Tämä liittyy Yhdysvaltoja sitovien kansainvälisten yhteisöjen kuten Yhdistyneiden kansakuntien ja kansainvälisten sopimusten vastustukseen. Puolueen ulkopoliittisiin teemoihin on 2000-luvulla kuulunut terrorisminvastainen sota.
Politiikka > Ympäristö

Vuonna 2008 republikaaninen puolue käsitteli ensimmäistä kertaa ilmastonmuutosta, jolloin puolueen ohjelmassa todettiin, että ihmisen toiminta lisää hiilidioksidia ilmakehässä. Ohjelmavedoksessa todettiin myös, että hiilidioksidin lisäys ilmakehässä lämmittää ilmastoa, mutta valmiissa ohjelmassa ei ollut jälkimmäistä lausetta, vaan hiilidioksidin pitkäaikaisten vaikutusten todettiin olevan ”tieteellisen tutkimuksen kohteena”. Vuoden 2012 puolueohjelmassa ilmastonmuutosta ei juuri enää edes mainita, ja siinä vastustetaan esimerkiksi kasvihuonekaasujen rajoitusten tiukennuksia. Puolue pitää kuitenkin tärkeänä energiaomavaraisuuden lisäämistä ja saasteiden vähentämistä. Republikaanit kannattavat ydinvoimaa ja tukevat vanhojen energiamuotojen rinnalla myös vaihtoehtoisten energialähteiden kehittämistä.
Politiikka > Yksilön oikeudet ja sosiaalipolitiikka

Republikaaninen puolue korostaa tyypillisesti yksilön oikeuksia.
Sosiaalipolitiikassa enemmistö puolueesta vastustaa aborttia. Merkittävä osa vastustaa myös homoseksuaalien avio-oikeutta. Suuri osa vastustaa myös julkista terveydenhuoltoa, jollainen on olemassa muodossa tai toisessa Euroopassa ja Kanadassa. Puolue vastustaa sukupuolikiintiöitä ja vähemmistöjen suosimista esimerkiksi opiskelupaikoissa ja työnhaussa.
Suuri osa republikaaneista tukee laajaa aseenkanto-oikeutta, osittain koska se on tärkeä kysymys äänestäjille alueilla, joilla republikaanit ovat perinteisesti olleet vahvoja. Suuri osa republikaaneista tukee myös kuolemanrangaistusta ja yleensäkin tiukkoja rangaistuksia keinona vähentää rikollisuutta.lähde?
Puolueorganisaatio > Puoluekokous

Republikaaninen puolue muotoilee poliittisen ohjelmansa joka neljäs vuosi pidettävässä kansallisessa puoluekokouksessa. Samassa kokouksessa nimetään puolueen presidenttiehdokas. Puoluekokous pidetään kunkin presidentinvaalivuoden kesällä. Vallassa oleva puolue pitää puoluekokouksensa yleensä toisen jälkeen. Republikaanien puoluekokoukseen osallistuu yleensä noin 2 000 edustajaa, jotka valitaan vaalivuonna talven ja kevään aikana. Ennen 1970-lukua puoluekokouksen edustajavalintaa koski vain havat säännöt. Republikaanit otti osavaltioiden esivaaleihin ja vaalikokouksiin perustuvan järjestelmän demokraattien esimerkin mukaisesti. Yli 40 osavaltiota valitsee nykyään puoluekokousedustajat esivaalien kautta.
Puolueorganisaatio > Kansallinen komitea

Presidenttiehdokaan vahvistamisen ja puolueohjelman hyväksymisen lisäksi puoluekokous valitsee kansallisen komitean johtamaan puoluetta seuraavaan puoluekokoukseen saakka. Republikaanien kansallinen komitea koostuu noin 150 puoluejohtajasta, jotka edustavat kaikkia Yhdysvaltojen osavaltioita ja alueita. Kansallisen komitean puheenjohtajan nimittää yleensä puolueen presidenttiehdokas.
Puolueorganisaatio > Kongressin ryhmät

Kongressin edustajainhuoneen ja senaatin republikaanijäsenet järjestäytyvät puolueryhmiin, jotka valitsevat kunkin kamarin puoluejohtajat. Puolueen hajautetun luonteen mukaisesti kumpikin kamari perustaa myös erilliset komiteat keräämään ja jakamaan varoja edustajainhuoneen ja senaatin vaalikampanjoihin. Vaikka republikaanien kongressiryhmät pitävät läheistä ja epämuodollista yhteyttä kansalliseen komitean, ne toimivat muodollisesti erillään kansallisesta komiteastasta eivätkä ole sen valvonnan alaisia. Myöskään osavaltioiden puoluejärjestöt eivät ole kansallisen komitean suorassa valvonnassa.
Kannattajakunta

Puolueen sisällä toimii kaksipuoluejärjestelmille tyypilliseen tapaan useita erilaisia ryhmittymiä. Merkittäviä ryhmiä ovat muun muassa kristillinen oikeisto, libertaarit, uuskonservatiivit sekä niin sanotut maltilliset republikaanit. Republikaanien sisäinen valtataistelu oikeiston ja maltillisten välillä on lisääntynyt Barack Obaman presidenttikausilla, sillä oikeistolainen siipi ei halua tehdä kompromisseja demokraattien kanssa. Maltilliset taas pelkäävät oikeistolaisten vahingoittavan puolueen kannatusta seuraavissa vaaleissa.
Republikaaninen puolue ei ole vähemmistöjen suosiossa; esimerkiksi vuoden 2006 vaaleissa se sai 37 % aasialaisten, 30 % latinoiden ja vain 10 % afroamerikkalaisten äänistä. Vuonna 2020 vaaleissa republikaanit saivat entistä suuremman kannatuksen latinoilta ja suurimman afroamerikkalaisen kannatuksen yli 20 vuoteen eli noin 12 prosenttialähde?.
Merkittäviä poliitikkoja > Puolueen edustajisto

Republikaanipuolue kärsi tappion Yhdysvaltain vaaleissa 2020. Puolueella on 211 edustajaa Yhdysvaltain edustajainhuoneessa eli vähemmistö ja tällä hetkellä 50 senaattoria Yhdysvaltain senaattissa, Yhdysvaltojen 117. kongressissa. Republikaanipuolue hallitsee 27/50 osavaltion kuvernöörin asemaa.
Merkittäviä poliitikkoja > Puoluejohto

Puolueen kansallisen komitean (puoluehallituksen) puheenjohtaja: Michael Whatley
Senaatin republikaaniryhmän johtaja: John Thune
Edustajainhuoneen puhemies: Mike Johnson
Edustajainhuoneen republikaaniryhmän johtaja: Steve Scalise
Merkittäviä poliitikkoja > Presidentit

| Presidentti | Toimikausi |
| --- | --- |
Abraham Lincoln: 1861–1865
Ulysses S. Grant: 1869–1877
Rutherford B. Hayes: 1877–1881
James A. Garfield: 1881
Chester A. Arthur: 1881–1885
Benjamin Harrison: 1889–1893
William McKinley: 1897–1901
Theodore Roosevelt: 1901–1909
William Howard Taft: 1909–1913
Warren G. Harding: 1921–1923
Calvin Coolidge: 1923–1929
Herbert Hoover: 1929–1933
Dwight D. Eisenhower: 1953–1961
Richard Nixon: 1969–1974
Gerald Ford: 1974–1977
Ronald Reagan: 1981–1989
George H. W. Bush: 1989–1993
George W. Bush: 2001–2009
Donald Trump: 2017–2021 ja 2025–
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yhdysvaltain republikaaninen puolue Wikimedia Commonsissa
Puolueen kotisivu
| n k  Yhdysvaltain puolueet |
| --- | --- |
Pääpuolueet:  Demokraatit  Republikaanit 
Muut puolueet:  Kommunistit  Libertaaripuolue  Marihuana-puolue  Perustuslakipuolue  PSL  Sosialistinen työväenpuolue (Marxilainen)  Sosialistinen työväenpuolue (Trotskilainen)  Reformipuolue  Vihreä puolue  American Independent 
Entiset puolueet:  Vapaamuurarien vastustajat  Demokraattis-republikaanit  Federalistit  Whigit  Dixiecrat  Free Soil Party  Know Nothing  Liberaalirepublikaanit  Mustat pantterit  Natsi-puolue  Perustuslaillinen liittovaltiopuolue  Sosialistipuolue  Kansanpuolue (1892–1909)  Edistyspuolue (1912–1920)  Edistyspuolue (1924–1925)  Edistyspuolue (1948) 
| n k Konservatiivinen internationaali (IDU) |
| --- | --- |
Aasia ja Tyynimeri:   Liberaalipuolue   Kansallinen Itsenäisyyspuolue   Yhdistynyt tulevaisuuspuolue   Kansanpuolue   Likud   Kataeb   Demokraattinen puolue   Yhdistynyt kansallinen puolue   Kuomintang   Kansallispuolue 
Afrikka:   Uusi isänmaallinen puolue   Demokraattinen puolue   Demokraattinen puolue   Itsenäisyyspuolue   Chadema   Demokraattisen muutoksen foorumi 
Eurooppa:   Demokraattinen puolue   Demokraattinen liitto, Demokraattinen liitto 1990, Demokraattinen edistys, Demokraattinen toiminta   Demokraattisten voimien liitto, GERB   Kansanpuolue   Yhdistynyt kansallinen liike   Kansanpuolue   Kotimaan liitto - Kristillisdemokraatit   Uusi demokratia   Demokraattinen liitto   Demokraattinen liike   Itsenäisyyspuolue   Liberaalidemokraattinen puolue   Muutosten liike   Høyre   VMRO–DPMNE   CDS–PP   CDU, CSU   Edistyspuolue   Demokraattinen puolue   Kansallinen Kokoomus   Maltillinen kokoomus   Konservatiivinen kansanpuolue   Kansalaisdemokraattinen puolue   Batkivštšyna   Fidesz   The BPF Party, Yhdistynyt kansalaispuolue   Oikeistovoimien liitto   Isänmaa   Konservatiivipuolue 
Pohjois-Amerikka:   Kansallinen edistysvoima   Kristillissosiaalinen puolue   Arena   Unionistipuolue   Uusi kansallinen puolue   Kansallispuolue   Konservatiivipuolue   Demokraattinen muutos   Yhdistynyt työläisten puolue   Uusi demokraattinen puolue   Republikaaninen puolue 
Etelä-Amerikka:   Tasavaltalainen ehdotus   Sosiaalidemokraattinen liike   Demokraatit   Itsenäinen demokraattinen liitto, Kansallinen uudistus   Konservatiivipuolue   Konservatiivipuolue   Yhdistynyt kansallinen tasavaltalaispuolue   Kristillinen kansanpuolue   Venezuela-projekti 
Kansainväliset:  Aasian ja Tyynenmeren demokraattinen unioni  Afrikan demokraattinen unioni  Euroopan kansanpuolue  Euroopan konservatiivien ja reformistien puolue  International Women's Democrat Union  International Young Democrat Union  Karibian demokraattinen unioni  Latinalaisen amerikan puolueiden unioni 
Ronald Reagan vuonna 1982.
George W. Bush puhumassa Dick Cheneylle 11. syyskuuta 2001.
Donald Trumpin puhe puoluekokouksessa 2016.
Donald Trump Floridasssa heinäkuussa 2023.
Mestitsi

Mestitsin ja intiaanin muodostama pariskunta lapsineen. Miguel Cabreran maalaus vuodelta 1763. Erilaisia seka-avioliittoja jälkeläisineen kuvanneet casta-maalaukset olivat suosittuja siirtomaa-ajan Meksikossa, ja Cabreraa pidetään laajalti genren parhaana taiteilijana.
Mestitsi (esp. mestizo) on määritelmän mukaan europidin ja intiaanin tai kahden mestitsin jälkeläinen erityisesti Latinalaisessa Amerikassa. Nykyään sanalla tarkoitetaan yleisesti kaikkia ihmisiä, joilla on sekä valkoihoisen että intiaanin perimää. Aiemmin käytössä oli myös tarkentavia nimityksiä eri sekoitussuhteille.
Useissa Latinalaisen Amerikan maissa mestitsit muodostavat suurimman osan väestöstä, näitä maita ovat Kolumbia (58 %), Ecuador (65 %), El Salvador (90 %), Honduras (90 %), Meksiko (60 %), Nicaragua (69 %), Panama (70 %), Paraguay (95 %)  sekä Venezuela (68 %).
Näiden lisäksi eri ryhmäksi (”mixed-blood”) luokitellaan ei-latinalaisperäiset europidin ja intiaanin jälkeläiset. Kanadassa intiaanien ja eurooppalaisten jälkeläisistä polveutuvan väestön nimitys on métis, ja heillä on virallinen alkuperäiskansan asema; métis-väestön määrä on noin 300 000.
Hondurasissa ja pienissä määrissä myös Meksikossa mestitsiväestöllä on perimässään myös negridisiä perintötekijöitä, ja yleisimmän luokituksen mukaan he ovat enemmänkin mulatteja (europidin ja negridin jälkeläinen) tai zamboja (intiaanin ja negridin jälkeläinen).
Filippiineillä nimitystä ”mestiso” käytetään perinteisesti malaijilaisen ja espanjalaisen jälkeläisestä, mutta käsite on myöhemmin laajentunut käsittämään kaikkia perimältään sekoittuneita, jotka muodostavat väestöstä noin kaksi prosenttia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mestitsi Wikimedia Commonsissa
Työväenpuolue (Yhdistynyt kuningaskunta)

| Työväenpuolue> Labour Party |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1900
Puheenjohtaja:  Keir Starmer
Ideologia:   sosiaalidemokratia 
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Värit:  punainen
Alahuone:  411 / 650
Ylähuone:  172 / 775
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan sosiaalidemokraattinen puolue   – Sosialistinen internationaali
Nuorisojärjestö:  Young Labour
Opiskelijajärjestö:  Labour Students
Kotisivu:  www.labour.org.uk
Infobox OKNimi-testi OK: 
Työväenpuolue eli Labour-puolue (The Labour Party) on toinen Britannian kahdesta pääpuolueesta konservatiivipuolueen ohella. Aatteeltaan se on keskusta-vasemmistolainen ja sosiaalidemokraattinen. Työväenpuolue on ollut Britannian hallituksen johdossa vuosina 1924, 1929–1931, 1945–1951, 1964–1970, 1974–1979 ja 1997–2010. Puoluetta ovat edustaneet pääministerit Ramsay MacDonald, Clement Attlee, Harold Wilson, James Callaghan, Tony Blair, Gordon Brown ja Keir Starmer. Hallituksessa olevan puolueen puheenjohtaja on vuodesta 2020 alkaen ollut Keir Starmer.
Työväenpuolue kuuluu Sosialistiseen internationaaliin ja Euroopan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen.
Historia > Varhaiset vaiheet

Britannian työväenpuolue on perustettu 27. helmikuuta 1900 Lontoossa. Sen alkuperäinen nimi oli Labour Representation Committee, ja sen toiminta oli työväenliikkeen tukemien parlamenttiehdokkaiden kannattamista. Saatuaan 29 paikkaa ryhmän parlamentin jäsenet päättivät ottaa nimen The Labour Party vuonna 1906. Vuonna 1908 Labour liittyi Toiseen internationaaliin.
Ensimmäinen maailmansota aiheutti syviä halkeamia liberaalipuolueen yhtenäisyyteen, mikä paransi työväenpuolueen mahdollisuuksia. Labour muodosti ensimmäisen vähemmistöhallituksensa liberaalipuolueen tuella tammikuussa 1924 pääministerinään Ramsay MacDonald. Konservatiivit kuitenkin palasivat valtaan kuusi kuukautta myöhemmin Daily Mailin julkaistua väärennetyn muka Neuvostoliiton johdolta työväenpuolueelle osoitetun kirjeen (Zinovjev-kirje) neljä päivää ennen vaaleja.
Toukokuun 1929 vaaleissa Labour sai jälleen enemmistön alahuoneessa ja MacDonald muodosti toisen hallituksensa liberaalien tuella. Vuoden 1931 talouskriisin jälkeen MacDonald ja osan ministereistä meni hallitukseen konservatiivien ja liberaalien kanssa ja puolue hajosi kahtia. Suurin osa puolueesta jäi oppositioon. MacDonaldin ”National Labour” menetti nopeasti kannatustaan, ja opposition työväenpuolue keräsi entisen tukensa muodostaen Winston Churchillin konservatiivien kanssa toukokuussa 1940 sota-ajan koalitio­hallituksen.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeinen kausi

Sodan päätyttyä Euroopassa toukokuussa 1945 työväenpuolue vetäytyi hallituksesta ja sai heinäkuun 1945 vaaleissa murskavoiton, 46 prosenttia äänistä ja 146 paikan enemmistön.
Clement Attleen muodostama hallitus aloitti kansallistamistoimet ottaen keskuspankki Bank of Englandin, hiilen, sähkön, kaasun, rautatie- ja terästeollisuuden valtion haltuun, ja pyrki kehittämään hyvinvointivaltiota. Vuonna 1948 luotu kansallinen terveydenhuolto National Health Service on pysyvimpiä saavutuksia tuolta ajalta. Hallitus jakaantui puolustusmenojen vuoksi, joihin meni Korean sodan aikana jopa kymmenen prosenttia bruttokansantuotteesta. Työväenpuolue sai vuoden 1951 parlamenttivaaleissa enemmän ääniä kuin konservatiivit, mutta hävisi paikkamäärissä.
1950- ja 1960-luvut puolue oli jakaantuneina perinteisempiin sosialisteihin ja maltillisempaan haaraan. Tämä hajaannus piti työväenpuolueen pois vallasta 13 vuotta. Vuoden 1966 parlamenttivaaleissa työväenpuolue sai vaalivoiton ja 97 paikan enemmistön parlamenttiin. Työväenpuolueen saama äänimäärä oli ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1951 vaalien yli 13 miljoonaa.
Historia > Kriisejä ja kohua 1970-luvulla

Konservatiivihallituksen ajauduttua kannatustaan vahingoittaviin skandaaleihin työväenpuolue palasi hallitukseen Harold Wilsonin johdolla 1964 ja pysyi vallassa vuoteen 1970 asti. Tällä hallituskaudellaan se muun muassa laillisti homoseksuaalisuuden ja lakkautti kuolemanrangaistuksen. Wilsonin hallitus hävisi niukasti 1970 vaalit Edward Heathin konservatiiveille, mutta palasi valtaan 1974.
1970-luku talouskriiseineen osoittautui katastrofaaliseksi. Britannia joutui turvautumaan Kansainvälisen valuuttarahaston apuun talousvaikeuksissaan, ja lainan ehtojen mukaan omaksumaan työväenpuolueen suunnitelmaa vapaamman talousohjelman. 1970-lukua riivasivat myös laajat lakot ja ammattijärjestöjen taisteluhaluisuus. Puolueen kannatus laski tasaisesti koko vuosikymmenen ajan.
Vuonna 1976 Harold Wilson jäi eläkkeelle, ja hänet korvasi James Callaghan. Skotlannin edustajat osoittivat tyytymättömyytensä luvatun Skotlannin parlamentti -hankkeen hitaaseen edistymiseen, ja kaksi edustajaa erosi puolueesta. Vuonna 1977 puolue joutui menemään liberaalien kanssa Lib-Lab-liittoon hallituspaikkansa turvaamiseksi, mutta kärsi jo vuonna 1979 vaalitappion Margaret Thatcherin konservatiivipuolueelle.
Historia > Paitsiossa Thatcherin konservatiivien kautena

Vaalitappio aiheutti tyytymättömyyttä ja työväenpuolue jakautui kahteen siipeen. Vuonna 1981 puolueesta irtosi oikeistolaisempi ryhmä, joka muodosti uuden sosiaalidemokraattisen puolueen. Se liittoutui vanhan liberaalipuolueen jäänteiden kanssa 1988 ja ne muodostivat Liberaalidemokraattisen puolueen.
Vasemmistosiiven jäätyä jäljelle työväenpuolue ehdotti 1983 vaaliohjelmassaan laajaa teollisuuden kansallistamista, eroamista Euroopan yhteisöstä ja Britannian ydinaseista luopumista. Puolueen veteraanipoliitikko Gerald Kaufman kuvasi ohjelmaa ”historian pisimmäksi itsemurhaviestiksi”. Samaan aikaan Thatcherin hallitus oli kansansuosionsa huipulla Falklandin sodan voiton jälkeen.
Puolueen kärsittyä massiivisen tappion se joutui uudistumaan ja siirtyi politiikassaan keskustaa kohti. Puolueelle koitti pitkä oppositiokausi sen hävittyä vaalit vuosina 1987 ja 1992. Vuoden 1992 häviön jälkeen puolueen johtoon nousi John Smith. Hän muutti sääntöjä siten, että ammattiyhdistysliikkeen valta ehdokkaiden valintaan väheni. Smith kuoli yllättäen sydänkohtaukseen toukokuussa 1994.
Historia > Valtaanpaluu Tony Blairin aikana

Smithin jälkeen puolueen johtoon nousi Tony Blair. Hänen johdollaan puolueen ohjelmasta poistettiin sinne 1918 lisätty tavoite tuotannon tekijöiden yhteisestä omistuksesta. Blair kuvasi ideologiaansa keskitieksi (Third Way; kolmas tie) Thatcherin ajan uusliberalismin ja sosialismin välillä. Yksi suosituimmista ajettavista asioista oli uusi vähimmäispalkkalaki. Puolue itse brändättiin nimellä New Labour vaalikampanjassa. Labour sai lisää kannattajia keskiluokasta sitoutuessaan pitämään menot edellisen hallituksen tasolla ja olemaan koventamatta verotusta.
Toukokuussa 1997 työväenpuolue voitti vaalit ja nousi valtaan. Yksi ensimmäisistä toimista oli antaa keskuspankille vapaus asettaa korkotaso. Menot pidettiin edellisen hallituksen tasolla huolimatta puolueen radikaalimman siiven vaatimuksista.
Puolue voitti selvästi myös vuoden 2001 parlamenttivaalit, ja ensimmäistä kertaa historiassaan työväenpuolue pystyi pysymään vallassa kaksi kokonaista perättäistä hallituskautta. Toisella kaudella menoja lisättiin etenkin terveydenhuoltoon ja koulutukseen.
Työväenpuolueen politiikka piti Yhdistyneen kuningaskunnan Yhdysvaltain läheisenä liittolaisena. Blair suostutteli Bill Clintonin ottamaan aktiivisemman roolin Bosniassa 1999. Maa oli myös Yhdysvaltain ainoa merkittävä liittolainen vuoden 2003 Irakin sodassa. Kysymys sodan oikeutuksesta vaikutti merkittävästi Blairin kannatukseen seuraavissa vaaleissa.
Vuoden 2005 vaalissa työväenpuolue menetti merkittävästi kannatustaan, mutta saavutti 356 paikkaa, kun konservatiivit saivat 197 ja liberaalidemokraatit 62 paikkaa.