stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tenavat
Historia > Sarjan nimi

Tenavien aloittaessa tarkoituksena oli alun perin säilyttää Schulzin edellisen sarjan nimi muutettuna muotoon Li’l Folk. Hieman ennen sarjan julkistamista kuitenkin ilmeni, että sarjakuvapiirtäjä Tack Knightin 1930-luvulla piirtämän Little Folks -sarjan nimi oli rekisteröity tavaramerkki, ja Knight kielsi käyttämästä nimeä, joka muistuttaisi liian läheisesti sitä. Koska Schulz oli tässä vaiheessa jo valinnut sarjansa päähahmolle nimen, hän ehdotti koko stripin nimeämistä sen mukaan ”Charlie Browniksi” tai ”Good ol’ Charlie Browniksi”. Syndikaatti kuitenkin valitsi nimen Peanuts (kirjaimellisesti ”maapähkinät”, tarkoittaa myös jotain pientä tai mitätöntä). Nimen keksi tiettävästi syndikaatin tuotantojohtaja William Anderson. Hänen innoittajanaan toimi suosittu television lastenohjelma The Howdy Doody Show, jossa studion lapsiyleisö istui vaatimattomassa aitiossa (”peanut gallery”) ja sarjassa hahmona esiintynyt intiaanipäällikkö viittasi heihin sanalla ”peanuts”. Anderson ja United Featuresin johto uskoivat sen olevan yleinen puhekielinen nimitys pikkulapsille, vaikka näin ei ollut. Schulz myöntyi vastentahtoisesti ehdotettuun nimeen. Hänelle myös lupailtiin, että nimi voitaisiin ehkä myöhemmin vaihtaa. Sarjan alkuvuosina Schulz pyysi useasti nimen vaihtamista. Siinä vaiheessa, kun Tenavat alkoi menestyä, nimi katsottiin kuitenkin jo niin vakiintuneeksi, ettei sitä enää haluttu muuttaa.
Vielä vuosikymmeniä myöhemmin antamassaan haastattelussa Schulz sanoi sen olevan ”huonoin nimi mitä millään sarjakuvastripillä on ollut” ja pitävänsä loukkaavana sitä, että hänen elämäntyönsä oli saanut tällaisen vähättelevän nimen. Erityisesti häntä turhauttivat valitukset ja kyselyt lukijoilta, jotka eivät ymmärtäneet, mihin tai kehen sarjan nimi viittasi. Schulz vältteli sarjan nimen käyttöä puhuessaan työstään ja sanoi mieluummin piirtävänsä ”Jaska Jokusta ja Ressua”. Schulzin elinaikana julkaistujen Tenavat-kokoelmakirjojen ja -animaatioiden nimissä (muutamaa varhaista kirjaa lukuun ottamatta) ei koskaan käytetty itse sarjan nimeä, vaan aina jonkin sen hahmon nimeä, useimmiten Jaska Jokusen. Sunnuntaistrippien otsikkoruudussa oli marraskuusta 1966 alkaen aina sarjan nimen alapuolella yhtä suuri alaotsikko ”mukana vanha kunnon Jaska Jokunen” (featuring ”Good Ol’ Charlie Brown”). Teksti tosin jäi pois, kun ”Peanuts”-otsikon fonttia muutettiin tammikuussa 1987.
Historia > Sarjan alkuvuodet

Tenavat alkoi ilmestyä 2. lokakuuta 1950, aluksi seitsemässä sanomalehdessä, jotka olivat Minneapolis Tribune, Chicago Tribune, Washington Post, The Denver Post, Seattle Times sekä Pennsylvaniassa ilmestyneet Evening Chronicle ja Globe-Times. Sarjassa oli aluksi neljä hahmoa: Jaska Jokunen (Charlie Brown), Kielo (Patty), Pave (Shermy) ja Ressu (Snoopy). Kahden seuraavan vuoden aikana Schulz kuitenkin esitteli neljä uutta hahmoa: Lipen (Violet), Amadeuksen (Schroeder), Tellun (Lucy) ja Epun (Linus). Aluksi sarja ilmestyi kuutena päivänä viikossa. Sunnuntaistripit alkoivat ilmestyä 6. tammikuuta 1952. Syndikaatti markkinoi alkuvaiheessa Tenavia ostamalla mainostilaa sarjaa julkaisemattomista lehdistä ja kannustamalla mainoksissa lehden tilaajia pyytämään toimitusta ottamaan sarjan julkaistavakseen. Syndikaatin aktiivisesta markkinointistrategiasta huolimatta Tenavat ei noussut heti menestykseen, vaan kasvatti suosiotaan hitaasti. Vuoden kuluttua alkamisestaan sarja oli päässyt 36:een lehteen, mutta varsinainen nousu alkoi vuonna 1952. Syndikaatissa laskettiin, että pelkästään markkinointikulujen kattamiseksi sarja olisi myytävä vähintään sataan lehteen. Tämä raja saavutettiin lopulta kesäkuussa 1955.
Samaan aikaan Tenavien kanssa syksyllä 1950 alkaneet Masi- ja Ville Vallaton -sarjakuvat lisäsivät suosiotaan aluksi paljon nopeammin. Ville Vallattoman piirtäjä Hank Ketcham sai National Cartoonists Societyn myöntämän Reuben-palkinnon vuonna 1952 ja Masin piirtäjä Mort Walker vuonna 1953. Schulz palkittiin vasta 1956, mutta vuonna 1965 hänestä tuli ensimmäinen kahdesti Reubenilla palkittu piirtäjä. Tenavien suosio alkoi yhtä kaikki parin alkuvuoden jälkeen nopeasti kasvaa Yhdysvalloissa, ja siitä tuli 1950-luvun puolivälissä suosittu varsinkin opiskelijoiden keskuudessa. Vuoden 1958 lopussa sarja ilmestyi jo neljässäsadassa lehdessä Yhdysvalloissa ja Kanadassa. United Featuresin edustajien ei lopulta tarvinnut mainostaa Tenavia lainkaan, vaan pelkästään vastaanottaa lehtien tilauksia.
Tenavien sisältö oli alkuvaiheessa varsin erilaista kuin myöhemmin. Alkuvuosina hahmot kuvattiin usein tyypillisissä pienten lasten leikeissä ja vitsit olivat enemmän vitsejä hassuja asioita tekevistä lapsista yleisesti eikä niinkään tietyistä erikoisilla luonteenpiirteillä varustetuista hahmoista. Hahmojen alkaessa kehittyä lasten leikit jäivät pikku hiljaa pois tarpeettomina juoniaiheina. Hahmojen persoonallisuudet ja sarjan yleinen tyyli asettuivat vähitellen kohdilleen 1950-luvun aikana. Irtovitsien rinnalle alkoi ilmaantua yhä enemmän toistuvia aiheita sekä useiden päivien ja jopa viikkojen mittaisia jatkotarinoita. Jaska Jokunen kuvattiin sarjan ensimmäisinä vuosina näsäviisaana ja sanavalmiina lapsena, mutta nämä piirteet katosivat vähitellen. Jaska Jokusen alakuloinen ja kärsivä olemus alkoi olla tunnistettava vuonna 1954, minkä jotkut ovat tulkinneet ratkaisevaksi käännekohdaksi Tenavien historiassa, hetkeksi ”jolloin Tenavista tuli Tenavat”.
Historia > Loppu

Schulz joutui lopettamaan sarjan piirtämisen, kun hänellä marraskuussa 1999 todettiin pitkälle kehittynyt syöpä. Selviämisennuste oli huono, ja syöpähoito vei häneltä voimat työskentelyyn. Schulz julkisti tiedon eläkkeellejäämisestään 14. joulukuuta. Schulzin ennen sairauskohtausta piirtämät Tenavien arkipäivästripit loppuivat 1. tammikuuta 2000 ja sunnuntaistripit 6. helmikuuta. Niiden jälkeen julkaistiin vielä niin sanottu jäähyväisstrippi, josta oli kaksi eri versiota, maanantaina 3. tammikuuta ilmestynyt arkipäiväversio ja 13. helmikuuta kaikkein viimeisimpänä Tenavat-strippinä ilmestynyt sunnuntaiversio. Se sisälsi Schulzin jäähyväisviestin lukijoilleen ja joukon aiemmista stripeistä poimittuja kuvia, jotka Schulzin alainen Paige Braddock yhdisteli Schulzin antamien ohjeiden mukaisesti, koska hän itse ei enää kyennyt piirtämään. Schulz kuoli sattumalta tämän viimeisen stripin julkaisua edeltäneenä yönä, joten se ilmestyi samaan aikaan hänen kuolinuutisensa kanssa.
Jäähyväistripissä ilmestynyt Schulzin viesti lukijoille kuuluu seuraavasti: ”Rakkaat ystävät, minulla on ollut onni piirtää Jaska Jokusta ja hänen ystäviään lähes 50 vuotta. Se on ollut lapsuuteni unelmien täyttymys. Valitettavasti en enää pysty pitämään päivittäisen sarjakuvan vaatimaa aikataulua. Perheeni ei halua kenenkään toisen jatkavan Tenavia, ja sen vuoksi ilmoitan nyt eläkkeellejäämisestäni. Olen ollut vuosien varrella kiitollinen julkaisijoittemme uskollisuudesta ja sarjakuvan ihailijoiden ilmaisemasta rakkaudesta. Jaska Jokunen, Ressu, Eppu, Tellu... kuinka voisinkaan koskaan unohtaa heidät.” Viimeisen ruudun oikeassa alakulmassa Ressu istuu miettiväisenä kirjoituskoneensa ääressä.
Tenavat-strippejä ilmestyi kaikkiaan 17 897, joista 15 391 oli arkipäivästrippejä ja 2 506 sunnuntaistrippejä. Schulzin kuoltua monet lehdet ovat jatkaneet vanhojen Tenavat-strippien julkaisemista uusintoina. Syndikaatti on tarjonnut lehdille julkaistavaksi strippejä 1960-luvulta alkaen, mutta ei sarjan alkuvuosilta.
United Features luopui Tenavista syksyllä 2010, ja sarjan levittäjäksi tuli 26. helmikuuta 2011 kilpaileva Universal Uclick -syndikaatti. Sarja alkoi tämän jälkeen ilmestyä myös internetissä Univeral Uclickin omistamalla GoComics-sivustolla. Vuoden 2015 ensimmäisellä viikolla GoComics alkoi julkaista Tenavat-strippejä alusta asti sarjan 65-vuotisjuhlan kunniaksi nimellä Peanuts Begins.
Historia > Muiden kuin Schulzin piirtämänä

Vaikka Schulz piirsi varsinaiset Tenavien sanomalehtistripit kokonaan itse, on olemassa myös muiden piirtämiä luvallisia Tenavat-sarjakuvia. Vuosina 1957–1964 Dell Comicsin julkaisemissa sarjakuvalehdissä Peanuts, Nancy, Tip Top ja Fritzi Ritz ilmestyi strippimuotoa pidempiä Tenavat-tarinoita. Niitä alettiin tilata, kun Dell Comics kyllästyi vuodesta 1952 jatkuneeseen vanhojen sanomalehtistrippien kierrättämiseen sarjakuvalehdissään. Koska Schulzilla ei riittänyt työaikaa näiden tarinoiden piirtämiseen, hän turvautui vanhojen työtovereidensa apuun, joihin oli tutustunut työskennellessään Art Instruction -piirustuskoulussa. Jim Sasseville, Dale Hale ja Tony Pocrnich toimivat peräjälkeen Schulzin ”haamupiirtäjinä”, ja heidän tekemänsä tarinat julkaistiin Schulzin nimissä. Kaikki kansikuvat sekä muutamat tarinoista olivat Schulzin itsensä piirtämiä. Yksitellen kaikki mainituista lehdistä kuitenkin lakkautettiin, joten erillisten Tenavat-sarjakuvien julkaisu stripin ulkopuolella päättyi vuonna 1964.
Kiistellessään syndikaattinsa kanssa Tenavien oikeuksista Schulz uhkasi vuonna 1977 jättää sopimuksensa uusimatta, jos hänen ehtoihinsa ei suostuttaisi. Tällöin syndikaatti tilasi salaa sarjakuvapiirtäjä Al Plastinolta Tenavat-strippejä usean kuukauden ajalle, jotta Plastino voisi tarvittaessa korvata Schulzin, jos tämä toteuttaisi uhkauksensa. Kiista kuitenkin sovittiin, eikä Schulzille kerrottu mitään Plastinon piirtämistä stripeistä. Niiden olemassaolo paljastui julkisuuteen vasta vuosia myöhemmin.
Tenavien mainoskäyttö kasvoi ajan myötä niin laajaksi, ettei Schulz voinut tehdä kaikkia mainospiirroksia eikä niissä aina voitu asiakkaiden toiveiden vuoksi käyttää myöskään Schulzin vanhoja piirroksia. Tämän vuoksi Schulz palkkasi studiolleen alaisia, jotka saivat luvan piirtää Tenavat-hahmojen kuvia mainoksiin hänen valvonnassaan. Ennen kuolemaansa Schulz vielä hyväksyi tarkoin valitut taiteilijat, jotka saavat valvonnan alaisena tuottaa rajoitetusti kuvia lisenssituotteita varten.
Yhdysvaltalainen sarjakuvalehtikustantaja Boom! Studios julkaisi uusia Tenavat-sarjakuvia Peanuts-nimisessä lehdessä, joka ilmestyi tammikuusta 2012 heinäkuuhun 2016, yhteensä 39 numeron verran. Käsikirjoittajina ja piirtäjinä toimivat muun muassa Shane Houghton, Vicki Scott, Matt Whitlock ja Paige Braddock. Lehden tekijät ja Schulzin perikunta katsoivat, että lehdissä julkaistavat pidemmät sarjakuvatarinat ja strippisarjakuvat ovat kaksi eri ilmaisumuotoa, joten uudet sarjakuvat eivät näin ollen loukanneet Schulzin viimeistä tahtoa. Lisäksi Schulz salli eläessään Sassevillen ja Halen piirtää Tenavia Dell Comicsin lehtiin, ja uusien sarjojen julistettiin jatkavan samaa perinnettä. Itse sanomalehtistrippiä ei missään vaiheessa aiottu jatkaa. Uusissa tarinoissa pyrittiin mukailemaan Schulzin käyttämiä juoniaiheita. Uusia hahmoja ei esitelty. Sen sijaan monia Schulzin hylkäämiä varhaisia hahmoja, kuten Pavea, Kieloa ja Lippeä käytettiin ahkerasti.
Muiden kuin Schulzin piirtämiä Tenavat-sarjoja ei ole suomennettu.
Tekniikka

Toisin kuin useimmat muut sarjakuvapiirtäjät, Schulz teki sarjakuvaansa viisikymmentä vuotta yksin eikä käyttänyt koskaan apulaisia piirrosten tussauksessa tai puhekuplien tekstauksessa, ei edes ruutujen kehysten piirtämisessä. Schulz ei tehnyt tarkkoja lyijykynäpiirroksia ennen tussausta, vaan ainoastaan hyvin hentoja luonnoksia, jotta tussilla piirtäminen olisi mahdollisimman spontaania. Myöhempinä vuosina hän käytti joskus myös zipatone-filmiä harmaan rasteriefektin luomiseksi.
Schulz tussasi Tenavat-stripit Easterbrook-merkkisellä ja tekstasi puhekuplat Speedball-merkkisellä mustekynällä. Hän käytti tekstaukseen normaalisti C-5-kynää, paitsi voimakkaisiin huutoihin paksumpaa jälkeä tekevää B-5- ja tarvittaessa B-3-kynää. Hän käytti aina samanmerkkistä kynänkärkeä. Kuultuaan, että niiden valmistaminen oltiin lopettamassa, hän osti koko tehtaan varaston tyhjäksi. Schulz pyrki piirtämään stripit kuudesta kahdeksaan viikkoa ennen niiden julkaisua. Hän piirsi sarjaa aina mustavalkoisena, mutta sunnuntaistripit julkaistiin värillisinä. Schulz valitsi värit syndikaatin lähettämistä värikartoista. Väritys tehtiin käsin vuoteen 1999, jolloin prosessi muutettiin digitaaliseksi. Nykyään myös arkipäivästrippejä julkaistaan uudelleen väritettyinä monissa lehdissä.
Piirrostyyli

Sarjan varhaisvuosina Schulzin piirrostyyli oli hyvin selkeä ja puhdaslinjainen, viivat olivat paksuja ja lyhyitä ja hahmot pönäköitä.lähde? Kaikilla lapsihahmoilla oli aluksi ylisuuret ja leveät päät, mutta hahmojen ulkonäkö kehittyi varsinkin ensimmäisten vuosien aikana nopeasti. Esimerkiksi Jaska Jokusen pää muuttui 1950-luvun puoliväliin mennessä huomattavasti alkuperäistä kapeammaksi ja pienemmäksi suhteessa vartalon kokoon. Samalla silmät nousivat ylemmäs kasvoissa, minkä myötä hahmo muuttui kypsemmän näköiseksi.
Kun Rinehart-kustantamo ehdotti vuoden 1952 alussa ensimmäisen Tenavat-kokoelman julkaisemista, Schulz toivoi, ettei kaikkein varhaisimpia strippejä painettaisi siihen, koska ne näyttivät jo tuolloin hänen mielestään kiusallisen kömpelöiltä. Kaikkein varhaisimmat stripit olivat visuaalisesti vaatimattomia, mutta Schulz alkoi pian lisätä niiden yksityiskohtaisuutta. 1950-luvulla ilmestyneet stripit sisältävätkin suhteellisen paljon taustalle piirrettyjä yksityiskohtia, esineitä ja maisemaa. Myöhemmin Schulz kuitenkin pelkisti taustat lähes olemattomiin pyrkien jättämään pois kaiken, mikä voisi häiritä dialogin ja stripin varsinaisen idean kulkua. Uransa loppuvuosina hän pelkisti myös hahmojensa ulkonäköä helpottaakseen piirtämistä.
Tenavissa hahmot on kuvattu aina samalta tasolta ja yleensä samassa kuvakulmassa. Esimerkiksi Ressun koirankoppi, Amadeuksen lelupiano ja Jaska Jokusen syöttökumpu nähdään (sarjan alkuvuosia lukuun ottamatta) aina samasta suunnasta, suoraan sivulta. Schulzin mukaan lukijat voivat näin tunnistaa hahmot ja tutut tilanteet mahdollisimman helposti. Ressun muuttuessa yhä mielikuvituksellisemmaksi hahmoksi koirankopista tuli esineenä koko ajan epätodellisempi, joten Schulzin mielestä sitä ei enää olisi voinut kuvata realistisen näköisenä. Hän oli myös kehittänyt hahmojensa ulkonäön niin karikatyyrimaiseksi, etteivät ne olisi enää toimineet eri kulmista nähtyinä. Samasta syystä hahmot nähtiin toistuvasti tietyissä vakioasennoissa, jotka Schulz oli havainnut toimiviksi. Hahmojen muuttaminen liikkuviksi animaatioissa osoittautui aikanaan haastavaksi.
Monet piirtäjät ovat todenneet, että yksinkertaisuudestaan huolimatta Schulzin piirrostyyli on vaikea jäljitellä.
Hahmot

Tenavissa on useita hahmoja, ja päähenkilöksi on yleensä katsottu Jaska Jokunen. Ressu oli kuitenkin melko hallitsevassa roolissa 1960-luvun jälkipuoliskolta alkaen. Esimerkiksi ruotsiksi koko sarjan nimi on sama kuin Ressun (Snobben). Schulz lisäsi hahmojen määrää vähitellen vuosien kuluessa. Toisaalta alkuvuosien keskeisistä hahmoista Kielo, Pave ja Lippe jäivät melko persoonattomina vähitellen syrjään ja katosivat lopulta käytännössä kokonaan sarjasta. Ressu oli pitkään sarjan ainoa eläinhahmo, mutta 1960-luvun lopulla Schulz keksi Ressun ystäväksi Kaustinen (Woodstock) -nimisen linnun sekä myöhemmin joukon Ressun veljiä.
Jaska Jokuseen viitataan aina koko nimellä, mutta useimmista muista hahmoista tunnetaan vain etunimi. Hahmojen iät suhteessa toisiinsa muuttuivat vuosien mittaan, ja alkuun vauvoina esitellyt hahmot vanhenivat vähitellen samanikäisiksi muiden kanssa.
Sarjan myöhempinä vuosina myös elottomat esineet saattoivat ajatella (kuten Sallin koulu) tai liikkua omatoimisesti (kuten Epun riepu eräässä tarinassa). Joitain sivuhahmoja ei koskaan näytetty, esimerkiksi pientä punatukkaista tyttöä tai naapurin kissaa. Schulz oli kertomansa mukaan kuvaillut nämä hahmot siten, ettei olisi enää kyennyt piirtämään niitä vastaamaan lukijoiden odotuksia.
Hahmot > Hahmojen esikuvat

Schulz nimesi suuren osan Tenavien hahmoista tuntemiensa ihmisten mukaan. Charlie Brown oli eräs hänen työtovereistaan Art Instructionissa, samoin Epulle nimensä antanut Linus Maurer ja Kutrin esikuva Frieda Rich. Epun ja Tellun sukunimi van Pelt tuli pariskunnalta, joihin Schulz tutustui asuessaan 1950-luvun alussa vuoden ajan Colorado Springsissä Coloradossa. Pave sai nimensä Schulzin lapsuudenystävältä Sherman ”Shermy” Plepleriltä. Amadeuksen nimi tuli eräältä toiselta hänen tuntemaltaan pojalta, jonka sukunimi oli Schroeder (Schulz ei muistanut enää hänen etunimeään). Schulz nimesi monia satunnaisiakin sivuhahmoja tuntemiensa ihmisten mukaan.
Joissain tapauksissa hahmot perustuivat todellisiin henkilöihin enemmän kuin vain nimensä osalta. Alkuperäisiin hahmoihin kuulunut Kielo (Patty) ja myöhemmin sarjaan ilmaantunut Piparminttu-Pipsa (Peppermint-Patty) saivat molemmat sekä nimensä että innoitusta Schulzin serkulta Patty Swansonilta. Piparminttu-Pipsan on sanottu muistuttaneen näistä hahmoista enemmän tosielämän esikuvaansa. Pienen punatukkaisen tytön esikuvaksi mainitaan Donna Mae Johnson, jota Schulz oli kosinut vuonna 1950, mutta joka oli valinnut toisen miehen hänen sijastaan. Schulz itse vahvisti tämän käsityksen vuonna 1990 ilmestyneessä auktorisoidussa elämäkerrassa.
Ressun pääesikuvaksi on mainittu Schulzin perheen 1930-luvulla omistama sekarotuinen Spike-koira. Nimensä Spike antoi puolestaan Ressun veljelle Rempulle (Spike), jonka Schulz lisäsi sarjaan 1970-luvulla.
Schulz vakuutti julkisuudessa, että hän lainasi todellisilta ihmisiltä vain nimen, mutta hahmot perustuivat hänen omaan luonteeseensa. Myös omia lapsiaan ja perhettään hän käytti hahmojensa esikuvina oman kertomansa mukaan vain hyvin harvoin. Schulzin erään luonnehdinnan mukaan Jaska Jokunen edusti hänen taipumustaan toisaalta lepsuuteen ja toisaalta päättäväisyyteen, Tellu hänen sarkasmiaan, Eppu hänen ”outoja pikku ajatuksiaan”, Amadeus hänen perfektionismiaan ja omistautumistaan omalle taiteelleen ja Ressu hänen omanarvontuntoaan. Lippe edusti hänen ”pahimpia puoliaan”.
Hahmot > Aikuiset

Tenavissa ei koskaan näytetty aikuisia eikä yleensä edes aikuisten puhekuplia näiden keskustellessa lasten kanssa. Poikkeuksen muodostavat kolme vuonna 1954 ilmestynyttä sunnuntaistrippiä, joissa Tellu osallistuu golf-turnaukseen ja taustalla näkyy aikuisia. Schulzin mukaan kyseessä oli epäonnistunut kokeilu. Hänen mukaansa aikuiset rajautuivat alkujaan pois Tenavista, koska heille ”ei ollut tilaa” stripeissä, joissa lapset kuvattiin aina suoraan sivulta olevassa kuvakulmassa. Hän sanoi kuitenkin sarjan kehittyneen myöhemmin sisällöltään niin abstraktiksi, että aikuisten näyttäminen olisi tuhonnut sen idean kokonaan. Tenavien vakiohahmoihin kuuluu joitain aikuisia, joita ei koskaan näytetä, kuten lasten vanhemmat ja opettajat, mutta sarjan myöhempinä vuosina heistä kerrottiin yhä harvemmin.
Tenavat-animaatioissa kuvan ulkopuolelle rajatut aikuiset puhuvat instrumentaalisella ”kvaa kvaa” -äänellä, jota ainoastaan tarinoiden hahmot ymmärtävät. Ääni on tuotettu vaimennetulla vetopasuunalla. Joissain 1980-luvulta alkaen tehdyissä animaatioissa ei enää oltu niin tarkkoja sarjan sisäisistä lainalaisuuksista, ja aikuisia saatettiin näyttää ohimennen.
Hahmot > Asuinpaikka

Tenavien hahmot asuvat samassa naapurustossa tarkemmin nimeämättömällä esikaupunkialueella Yhdysvalloissa. Sarjasta ei selkeästi ilmene, missä päin maata he asuvat. Schulzin mukaan olisi ollut virhe sijoittaa heidät mihinkään tiettyyn paikkaan. Muutamat stripit sisältävät kuitenkin mainintoja tunnistettavista paikoista. Yhdessä vuonna 1957 ilmestyneessä stripissä Tellu esittelee saamaansa palkintoa ”Hennepinin piirikunnan vuoden kiukkupussi” (Outstanding Fussbudget of Hennepin County). Hennepinin piirikunta on Schulzin silloista kotikaupunkia Minneapolisia ympäröivä piirikunta Minnesotan osavaltiossa. Vuonna 1963 ilmestyneessä tarinassa 5-niminen poika kertoo, että hänen isänsä on muuttanut perheen sukunimeksi 95472 postinumeron mukaan. Yhdysvaltain ZIP-koodi-järjestelmässä kyseinen postinumeroalue vastaa Kaliforniassa sijaitsevaa Sebastopolin kaupunkia, johon Schulz oli tuolloin muuttanut.
Sarjassa toistuvia teemoja > Hokemat

Tenavista muistetaan monia toistuvia lausahduksia ja hokemia. Niistä tunnetuimmat lienevät päivittely ”Good grief!” (”Hyvä tavaton!”), sadattelu ”Rats!” (”Pahus!”), huokausta kuvaava ”sigh”, haukkumasana ”blockhead” (”pölkkypää”) ja kauhunhuuto ”AAUGH” (suomennoksissa kirjoitusasu vaihtelee).
Oman lukunsa muodostaa Tenaviin usein yhdistettävä naiivi elämänviisaus ”Onni on lämmin koiranpentu” (Happiness is a warm puppy). Lausahdus esiintyi alun perin yhdessä, 25. huhtikuuta 1960 ilmestyneessä stripissä. Noudattaen hänelle tehtyä tarjousta Schulz julkaisi vuonna 1962 samannimisen, myyntimenestykseksi kohonneen kuvakirjan, joka siirsi Tenavien hahmot uuteen formaattiin ja teki lauseesta sarjan tavaramerkin. Lause muodostui ajan kuluessa lukuisten viittausten ja parodioiden kohteeksi. Schulz piirsi itsekin useita strippejä, joissa pilkattiin alkuperäisen ”Onni on lämmin koiranpentu” -stripin mutkatonta imelyyttä. Happiness is a Warm Puppy -kirjaa seurasi joukko samantyylisiä julkaisuja. Monet Tenavien fanit katsoivat hahmojen ”söpöyden” hyödyntämisen heikentävän sarjan todellisia ansioita, jotka piilivät pikemminkin sen terävyydessä ja armottomuudessa. Happiness is a Warm Puppy -kirja on suomennettu kahdesti, vuonna 1972 nimellä Onni on lämpöinen koira ja vuonna 1984 nimellä Onni on lämpöinen koiranpentu. Otava julkaisi 1970- ja 1980-luvuilla suomeksi myös useita muita saman sarjan kirjoista.
”Onni on [jokin vähäinen asia]” ja Ressun romaanikäsikirjoitusten toistuva aloituslause ”Oli synkkä ja myrskyinen yö” ovat tunnettuja suomen kieleenkin Tenavista levinneitä sanontoja.
Termi security blanket (turvariepu) levisi ilmeisesti englannin kieleen Schulzin käytettyä sitä sarjassaan 1950-luvun puolivälistä alkaen. Schulz viittasi haastatteluissa ylpeänä siihen, että hänen lanseeraamansa sana oli päätynyt sanakirjaan.
Sarjassa toistuvia teemoja > Yhteiskunta

Tenavat sisälsi monesti humoristisia viittauksia ajankohtaisiin ilmiöihin ja poliittisia kiistoja herättäneisiin aiheisiin, mutta Schulz vältteli aina ottamasta avoimesti kantaa tai valitsemasta puolta, niin sarjassaan kuin sen ulkopuolellakin. Kertomansa mukaan hän ei halunnut loukata ihmisiä. Ympäristönsuojelu ja naisurheilun edistäminen olivat niitä harvoja kiistanalaisia aiheita, joita Schulz puolusti avoimesti sarjassaan. Hän otti kuitenkin joskus myös epäsuorasti kantaa joihinkin tärkeäksi kokemiinsa kysymyksiin sarjansa hahmojen kautta. Esimerkiksi tummaihoisen Samin ilmestyminen Tenaviin vuonna 1968 tulkittiin kannanotoksi rotukysymykseen.
Schulz julkaisi vuonna 1963 stripin, jossa viitattiin korkeimman oikeuden päätökseen kieltää yhteisrukoilu kouluissa. Strippi oli tehty siten, että sekä koulurukoilun vastustajat että kannattajat tulkitsivat sen puolustavan omaa kantaansa. Schulzin pyynnöstä strippiä ei saanut julkaista uudelleen kummankaan osapuolen tarkoituksiin. Vastaavan kohun aiheutti vuonna 1970 strippi, jossa Eppu puhuu syntymättömistä lapsista taivaassa. Sitä luultiin kannanotoksi ehkäisy- ja aborttikysymykseen ja tälläkin kertaa kiistan molemmat osapuolet katsoivat sen tukevan omaa kantaansa. Schulz kiisti stripin olleen viittaus näihin aiheisiin.
Toisen maailmansodan kokeneena Schulz halusi pitää sodan ja veteraanien muistoa yllä. Vuodesta 1969 alkaen hän piirsi vuosittain kansallisena veteraanipäivänä 11. marraskuuta stripin, jossa Ressu kertoo juhlivansa veteraanipäivää yhdessä sota-ajan piirtäjäkuuluisuuden Bill Mauldinin kanssa. Vuonna 1998 Schulz jopa kopioi yhteen näistä stripeistä Mauldinin sota-ajan piirroksissa esiintyneet Willie ja Joe -hahmot, mikä lienee ollut ainoa kerta, kun Schulz käytti Tenavissa jonkun toisen piirrosta. Vuodesta 1993 alkaen Schulz piirsi myös joka vuosi Normandian maihinnousun päivänä 6. kesäkuuta niin sanotun D-Day-muistostripin, joissa kehotettiin lakonisesti lukijoita ”muistamaan”.