stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Partio Suomessa
Historia

Partio tuli Suomeen vuonna 1910. Alkuaikoina toiminta oli organisoimatonta, uusia partioryhmiä syntyi sinne tänne itsestään. Vuonna 1911 Suomessa järjestettiin ensimmäiset partioleirit. Samana vuonna keisari Nikolai II julisti partion laittomaksi, koska liikkeen suojissa pelättiin tapahtuvan salaista sotilaskoulutusta – mutta toiminta jatkui monin paikoin salassa. Huomattavimmat tuolloin maan alla toimineet lippukunnat ovat yhä toiminnassa: ne ovat helsinkiläinen Toimen Pojat sekä Vaasan Metsäveikot. Näillä kahdella lippukunnalla on perinteisiä erivapauksia asusteiden ja luokkamerkkien suhteen: molemmilla on oma leirilakkinsa joka Toimen Pojilla on khakivärinen sinisin nauhoin ja Vaasan Metsäveikoilla sininen punaisin nauhoin. Lisäksi Toimen Pojat saavat edelleen käyttää routavuosilta peräisin olevia I ja II luokan merkkejään, jotka ovat partiohuivissa kannettavia metallisia pienoismerkkejä. Uusia erivapauksia ei ole myönnetty.
Vaikka perinteitä kunnioitetaankin, jotkut vanhat tavat ja käytännöt ovat kadonneet. Eräs sellainen on partiosauva: se oli kullekin omistajalleen erikseen tehty puinen, pituusmittayksiköin varustettu sauva joka ulottui omistajansa nenän korkeudelle. Sauvat tehtiin yleensä itse puhdetyönä ja sen teko-ohje on edelleen olemassa uutena painoksena julkaistussa Partiopojan kirjassa, joskin nykyään ei sauvojen tekotalkoita järjestetä kuin aivan sattumoisin leireillä, jos johtajaksi sattuu tällaisesta kiinnostunut. Jotkut, yleensä vanhemmat, partionjohtajat saattavat käyttää sauvaa esimerkiksi leireillä iltanuotion seremonioita johtaessaan tai muussa vastaavassa epävirallisessa tarkoituksessa. Yleisestä käytöstä sauva on kuitenkin poistunut eikä sitä mainita ohjeissa.
Keväällä 1917 partio sallittiin jälleen ja toiminta alkoi uudelleen. Toukokuussa 1917 perustettiin Suomen Partioliitto, partiolaisia oli tuolloin lähes 18 000.
Nykyinen keskusjärjestö Suomen Partiolaiset perustettiin vuonna 1972, kun 1940-luvun alussa syntyneet Suomen Partiopoikajärjestö ja Suomen Partiotyttöjärjestö yhdistyivät.
Toiminta

Käytännössä toiminta koostuu pääasiassa viikoittaisista kokouksista, joissa harjoitellaan partiotaitoja, sekä 1–3 vuorokauden mittaisista retkistä ja yli 4 vuorokautta kestävistä leireistä ja vaelluksista. Erätoiminta on suomalaisessa partioliikkeessä kansainvälisesti arvioiden korkealla sijalla.
Partio-ohjelma jakautuu ikäkausiin. Vuosina 2008–2010 otettiin käyttöön nykyinen ikäkausijako, johon kuuluu viisi ikäkautta:
Sudenpennut, 7–9 vuotta
Seikkailijat, 10–12 vuotta
Tarpojat, 12–15 vuotta
Samoajat, 15–17 vuotta
Vaeltajat, 18–22 vuotta
Vanhassa ikäkausijärjestelmässä oli ikäkausia kolme:
Sudenpennut ovat 7–10-vuotiaita ja heidän toimintaryhmäänsä kutsutaan laumaksi. Sudenpentuja johtaa yleensä vähintään 18-vuotias laumanjohtaja (lj). Joissain lippukunnissa sudenpentuikäisiä nimitetään sanalla kolkka.
Vartiolaiset ovat 10–14-vuotiaita ja heidän toimintaryhmäänsä kutsutaan vartioksi. Vartiolaisia johtaa heitä itseään pari vuotta vanhempi, noin 13–18-vuotias vartionjohtaja (vj). Meripartiolippukunnissa vartiolaisia kutsutaan venekuntalaisiksi (joskaan ei aina), johtajanaan 15–18-vuotias venekunnanjohtaja (vkj)
Vaeltajat ovat niitä yli 14-vuotiaita partiolaisia, jotka eivät ole vartionjohtajia. He toimivat itsenäisissä vaeltajaryhmissä.
Partiotoiminnan perusyksikkö on lippukunta, johon sudenpentulaumat, seikkailijajoukkueet, ja vartiot kuuluvat. Lippukunnat ovat itsenäisiä, yleensä rekisteröityjä yhdistyksiä, kooltaan noin 30-450 jäsentä. Lippukuntaa johtaa lippukunnanjohtaja (lpkj) apunaan lukuisia muita johtajia, kuten sudenpentutoiminnasta vastaava akela, vartiotoiminnasta vastaava sampo ja tarpoja-, samoaja- ja vaeltajatoiminnasta vastaavat luotsit. Lippukunnat pyörivät lähes poikkeuksetta vapaaehtoisvoimin. Joillakin paikkakunnilla esimerkiksi seurakunnan nuorisotyöntekijän työnkuvaan kuuluu myös partiotyö, mikä on esimerkiksi seurakunnan tukeman lippukunnan hallinnon hoitamista.
Uuden ohjelman mukaan Sudenpennut ovat yhä laumoissa. Sudenpennut suorittavat jälki-kokonaisuuksia. Seikkailijat suorittavat neljä ilmansuuntaa, jotka kestävät puoli vuotta ja ovat seikkailijajoukkueissa. Lisäksi seikkailijat suorittavat taitomerkkejä eri aiheista, esim. suunnistuksesta tai ensiavusta. Tarpojat suorittavat tarppoja ja pausseja. Samoajat toimivat vertaisjohtajansa avulla, suorittaen taskuja.
Nykyään

Partio on vapaaehtoistoimintaa, jossa vanhemmat partiolaiset johtavat nuorempia. Partion johtamisjärjestelmässä vastuuta annetaan hyvin nuorille. Monilla yhteiskunnan johtotehtävissä toimivilla onkin partiotausta. Muita keskeisiä periaatteita partiotoiminnassa ovat yhdessä päättäminen, elämyksellisyys, ryhmässä toimiminen, tekemällä oppiminen ja toiminta luonnossa.
Partioon kuuluu keskeisenä osana kouluttautuminen. Johtajakoulutusta ovat mm. vartionjohtajan perus- ja jatkokurssi, akelakurssi, sampokurssi, partiojohtajan peruskurssi, Kolmiapila-Gilwell eli partiojohtajien jatkokurssi ja koulutusohjaajakurssi. Lippukunnat, piirit ja Suomen Partiolaiset järjestävät myös monenlaista taitokoulutusta, erätaidoista yhdistyshallintoon.
Kirjallisuutta

Marko Paavilainen, Aina valmiina, Partioliike Suomessa 1910–2010, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura ; Partio Scout, 2010 ISBN 978-952-222-158-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Partiolaiset
Partiowiki
Kolkkapojan lupausmerkki
Kolkkapojan taitomerkki: Terveysmerkki hopeisen P -nuolen osiosta Palvelu
Vaajakoski

| Vaajakoski |
| --- | --- |
 Vaajakoski vuonna 2008
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Vaajakoski-Jyskä
Kaupunginosa nro:  69
Väkiluku:  3 500
Osa-alueet:  Wessmanninmäki, Savonmäki, Kotimäki
Postinumero(t):  40800
Vaajakosken vanha vesivoimala ja  naulatehdas
Vaajakoski (aik. Haapakoski) on kaupunginosa Jyväskylässä keskustaajaman itälaidalla (vuoteen 2008 Jyväskylän maalaiskunnassa). Se sijaitsee noin seitsemän kilometriä kaupungin keskustasta, Päijänteen pohjoispään rannalla, Vaajavirran varrella ja Leppäveden länsipuolella. Vaajakoskea ympäröivät vesistöt ja jylhät mäet. Usein Vaajakoskella tarkoitetaan hieman laajempaa aluetta kuin nykyinen Vaajakosken kaupunginosa; siihen katsotaan edelleen kuuluvan myös sellaisia ympäristön alueita, jotka olivat Vaajakosken osia Vaajakosken kuuluessa Jyväskylän maalaiskuntaan mutta jotka nykyään kuuluvat muuhun kaupunginosaan kuin Vaajakoskeen. Vaajakoski muodosti erillisen taajaman 1980-luvulle asti, mutta viereisen Jyskän rakentaminen teki siitä osan Jyväskylän keskustaajamaa.
Vaajakoski on ollut merkittävä teollisuuskeskus. Vaajakoski kasvoi pienestä maalaiskylästä  sahateollisuuspaikkakunnaksi 1800-luvulla, jolloin T. & J. Salvesen oli paikkakunnan suuri työllistäjä. Vuonna 1916 SOK osti paikkakunnan sahat maa-alueineen ja laajensi toimintaa muille teollisuuden alueille. SOK:n Vaajakosken tehtaat työllistivät enimmillään noin 2 000 henkeä. Vaajakoskella on toiminut myös suuri tukinuittoreitti ja tukinerottelu.
SOK luopui tehdastoiminnasta 1980-luvun alussa, minkä jälkeen tehdasrakennukset ovat olleet pienteollisuuden ja muiden yritysten käytössä. Vaajakosken teollisuusmiljöö vesistönäkymineen on rakennushistoriallisesti valtakunnallisesti merkittävä kulttuuriympäristö.
Vaajakoskella on perinteisesti ollut paljon yhdistystoimintaa. Kotiseutuyhdistys Vaajakosken Kohinat on edelleen aktiivinen. Vaajakosken historiasta on julkaistu useita kirjoja. Paikkakunnalla ilmestyy oma paikallislehti Wessmanni.
Haapatien kerrostaloja.
Maantiede

Vaajakoski sijaitsee Päijänteen pohjoisimpien lahtien rannoilla, Leppäveden länsirannalla ja Päijänteen ja Leppäveden yhdistävän Vaajavirran molemmin puolin. Vaajavirrassa on kaksi suurehkoa saarta, Naissaari ja Varassaari, sekä muutama pienempi. Naissaaren kohdalla joessa on kaksi koskea, länsipuolella Vaajakoski ja itäpuolella Naiskoski. Ylempänä virrassa ovat Haapakoski ja Ylinenkoski. Vaajakosken kanava, joka on osa Keiteleen kanavaa, kulkee Naissaaren ohi länsipuolelta.
Päijänteen lahdista Haapalahti ulottuu Niitynpään omakotialueelle Vaajakosken keskustan tuntumaan. Suuri osa lahdesta jäi moottoritien alle 1970-luvun lopulla. Viereinen pieni lahti on Sammallahti, jonka rannalla on samanniminen teollisuusalue. Vaajakosken seudulta löytyy kaksi lampea: Haapalampi lähellä Haapaheikin ja Kotimäen asuinalueita sekä Kivilampi samannimisen omakotitaloalueen lähellä Kaunisharjun kaupunginosassa.
Jyrkkäseinäinen ja kallioinen Kanavuori sijaitsee Vaajavirran itäpuolella. Kanavuoren korkeus on 197,5 metriä merenpinnasta ja yli sata metriä viereisten vesistöjen pinnasta. Vaajakosken keskustan läheisyydessä sijaitseva Savonmäki on hieman korkeampi, 198,5 metriä. Kanavuoren pohjoispuolella sijaitsee Koskenvuori. Koskenvuoren huippu ympäristöineen on luonnonsuojelualue. Kanavuoren lähistöllä on neljä pienempää luonnonsuojelualuetta. Kanavuori ja Koskenvuori ovat EU:n Natura 2000 -ohjelman suojelukohteita. Kanavuorta kiertää 3,7 kilometriä pitkä luontopolku. Myös Savonmäen metsissä on mahdollisuus tutustua paikalliseen luontoon: Vaajakosken urheilukentän reunalta lähtevät ulkoilureitit ovat pituudeltaan yhteensä 23 kilometriä, ja niistä osa on valaistuja.
Vaajakosken ja Jyväskylän keskustan yhdistää noin seitsemän kilometrin pituinen 1978 valmistunut Vaajakosken moottoritie. Moottoritien päässä on liikenneympyrä. Valtatie 4 ja valtatie 9 kulkevat Vaajakosken läpi samana tienä ja haarautuvat Kanavuoressa eri suuntiin. Vaajakosken liikenneympyrästä johtaa myös seututie 638 Leppävedelle. Tie kulkee Vaajakosken keskustan kautta Tölskän ja Kaunisharjun ohitse Leppäveden kylään, missä se yhtyy seututiehen 637.
Hallinnollinen asema

Vaajakosken kaupunkimainen osa oli aiemmin Jyväskylän maalaiskunnan taajama. Vuosina 1920–1955 Vaajakoski oli maalaiskuntaan kuuluva itsehallinnollinen taajaväkinen yhdyskunta. Nykyisin Vaajakoski on Jyväskylän 69. kaupunginosa. Se muodostaa yhdessä Jyskän ja muiden naapurikaupunginosien kanssa Jyväskylän tilastollisen suuralueen Vaajakoski-Jyskä, jonka asukasluku on noin 14 600.
Hallinnollinen asema > Osa-alueet

Nykyisessä virallisessa kaupunginosajaossa Haapaniemi, Hupeli, Kanavuori, Kaunisharju ja Tölskä ovat omia kaupunginosia. Taajaväkisen yhdyskunnan aikaan ne olivat virallisesti (kokonaan tai osittain) osa Vaajakoskea. Niiden postinumeroalue on nykyisinkin 40800 Vaajakoski. Niitä pidetäänkin edelleen usein Vaajakosken osa-alueina.
Vaajakosken rautatieasema ja Vaajakosken teollisuustalo sijaitsevat Tölskässä. Kanavuoressa sijaitseva ABC-liikennemyymälä on nimeltään ABC Vaajakoski. Haapaniemessä sijaitsevat nuorisokoti ja veneilysatama kertovat sijaitsevansa Vaajakoskella.
Vaajakosken keskustaa kutsutaan Wesmanninmäeksi. Jyväskylän kaupungin virallisessa pienaluejaossa Vaajakosken osa-alueita ovat Wessmanninmäki ja Savonmäki sekä osa Jyskän pienalueesta. Jyväskylän kotisivujen mukaan Vaajakosken asuinalueita ovat Savonmäki, Tölskä, Haapaniemi, Kaunisharju, Kivilampi, Kanavuori, Leppälahti ja Oravasaari.
Nähtävyyksiä

Vaajavirrassa on Naissaari, jonka vanha teollisuus- ja työläismiljöö 1800-luvun puutaloineen ja 1930-luvun funkkistaloineen on muutettu virkistyskäyttöön. Naissaaren itäpuolella olevassa Naiskoskessa on Vaajakosken vesivoimalaitos, saaren toisella puolella sijaitsevassa Vaajakoskessa käytöstä poistettu Vaajakosken vanha vesivoimalaitos, jossa järjestetään erilaisia näyttelyitä ja tapahtumia. Naissaaren kupeessa on Vaajakosken kanava, joka on osa Keiteleen kanavaa. Naissaaren eteläpuolella sijaitsee Varassaari, jonka vanhoja arvokkaita rakennuksia on kunnostettu liike- ja asuinkäyttöön.
Vaajakosken seudulla on kaksi luontopolkua: Kanavuoren luontopolku sekä Haapaniemessä Iso-Haapasaaren luontopolku, joka esittelee alueen pienehköjä lehtoja, rantamaisemia, vanhaa metsää ja niittyjä sekä kallioalueita.
Vaajakosken seudun muita matkailukohteita ovat muun muassa Niitynpään työläiskotimuseo, Pandan makeistehtaan tehtaanmyymälä, Savutuvan apaja sekä Noukanniemen veneilykeskus.
Vaajakosken keskustassa sijaitsee Vaajakosken kirjasto, joka oli ennen Jyväskylän maalaiskunnan pääkirjasto. Se on nykyään Jyväskylän kaupungin aluekirjasto. Vaajakoskella sijaitsevat myös vuonna 1977 valmistunut uimahalli Wellamo sekä 1954 valmistunut Vaajakosken kirkko.
Palveluja ja toimintaa

Vaajakoskella on peruspalveluiden, terveyskeskuksen, kauppojen ja pankkien lisäksi muun muassa autokouluja, Alko, ravintoloita ja optikkoliike. Aiemmin Vaajakoskella oli lukio, mutta se lakkautettiin 2009. Jo edellisenä vuonna lukion toiminta oli siirtynyt väistötiloihin Jyväskylän keskustaan. Vaajakoskella toimii edelleen kolme koulua, Janakan yhdistetty päiväkoti ja koulu, jossa on luokat 1–4, Vaajakosken yhtenäiskoulu, jossa on luokat 5–9, ja Vaajakummun yhtenäiskoulu, jossa on luokat 1–9. Kaupungin pitämiä päiväkoteja on kuusi.
Vaajakoski on aina ollut tunnettu kalastusmahdollisuuksistaan. Paikkakunnalla toimii metsästys- ja kalastusseura Vaajakosken Koukku ja Paukku, joka hallinnoi Vaajavirran kalastusta. Liikuntamahdollisuuksia on Hutungin liikuntakeskuksessa, Vaajakosken liikuntakeskuksessa, yleisurheilu- ja jalkapallostadionilla sekä uimahallissa. Tunnettuja urheiluseuroja ovat jalkapalloseura FC Vaajakoski, suunnistus- ja koripalloseura Vaajakosken Terä, yleisurheilu-, paini- ja voimisteluseura Vaajakosken Kuohu sekä jääurheiluseura Vaajakosken Pelikaanit.
Seurakuntatoiminta on Vaajakoskella aktiivista. Paikkakunnalla toimivat Vaajakosken baptistiseurakunta ja evankelisluterilainen Jyväskylän seurakunnan Vaajakosken alueseurakunta, joka kattaa koko Vaajakoski-Jyskän alueen. Baptistiseurakunnalla on noin 150 kastettua jäsentä ja se on yksi Suomen Baptistikirkon voimakkaimmista seurakunnista yhdessä Turun ja Tampereen baptistiseurakuntien kanssa. Vaajakoskella toimivat partiojärjestöt poikalippukunta Vaajan valppaat ja tyttölippukunta Valppaat tytöt. Vaajakosken sotaveteraanit ry on perustettu 1966, ja Vaajakosken Lions Club 1956.
Vaajakosken kohinat ry on vuodesta 1982 järjestänyt Vaajakosken kohinat -kesätapahtuman, julkaissut Vaajakoski-aiheisia kirjoja ja Kohinat-lehteä.  Vaajakoskella on vuodesta 1996 lähtien ilmestynyt aluelehti Wessmanni. Aiemmin paikkakunnalla on ilmestynyt paikallislehti Vaajakoski vuosina 1970–1980 ja 1992–1994. Vaajakosken kohinat ja Jyväskylän maalaiskunta ovat julkaisseet useita kirjoja Vaajakosken historiasta.
Politiikka

Vasemmistopuolueiden kannatus oli hyvin korkea Vaajakoskella 1900-luvun alkupuolella. Toisen maailmansodan jälkeen porvaripuolueiden kannatus kääntyi nousuun.
Vaajakosken äänestysalueeseen kuuluvat Wessmanninmäki, Kanavuori, Hupeli, Leppälahden kylä ympäristöineen sekä laajahko maaseutualue aina Oravasaaren kylän eteläpuolelle asti. Vaajakosken kaupunginosaan kuuluu myös Savonmäen äänestysalue. Tölskän ja Kaunisharjun kaupunginosat kuuluvat Janakan äänestysalueeseen. Vaajakoskelaisten äänestyskäyttäytymisen selvittäminen on ongelmallista, koska Vaajakoski jakaantuu useaan äänestysalueeseen. Seuraavaan taulukkoon on koottu kolmen Vaajakosken seudulla sijaitsevan äänestyspaikan tuloksista, eivätkä siinä ole mukana ne Kotimäen asukkaat, jotka äänestävät Jyskän äänestysalueella, eivätkä ne Haapaniemen asukkaat, jotka äänestävät Haapaniemen äänestysalueella.
| Puolue | Vaajakoski (%) | Koko kaupunki (%) |
| --- | --- | --- |
| SDP | 24,3 | 21,3 |
| Perussuomalaiset | 20,8 | 16,3 |
| Keskusta | 15,6 | 15,3 |
| Kokoomus | 14,4 | 18,0 |
| Vasemmistoliitto | 10,9 | 10,2 |
| Kristillisdemokraatit | 6,3 | 6,4 |
| Vihreät | 5,8 | 10,0 |
| SKP | 0,5 | 0,8 |
| Piraattipuolue | 0,4 | 1,2 |
| Muut | 0,6 | 0,5 |
| Vuosi | Koko kaupunki (%) | Vaajakoski (%) | Savonmäki (%) | Janakka (%) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | 68,2 | 68,4 | 74,1 | 71,9 |
Politiikka > Liikenneyhteydet

Vaajakoskelta kulkevat Jyväskylään Linkin eli Jyväskylän joukkoliikenteen bussit 1, 2 ja 3 sekä muutama muukin harvemmin kulkeva vuoro. Myös pitkänmatkanbussit pysähtyvät Vaajakoskella. Linja-autolla pääsee etelään Lahteen ja itään Kuopioon. Laivaliikennettä on kesäisin Vaajakosken kanavaa pitkin Suolahteen ja Jyväskylään. Vaajakosken rautatieasema on nykyisin junien kohtauspaikka, ja siellä lastataan jonkin verran tavaraa juniin. Henkilöliikenne asemalla loppui vuonna 1992.
Moottoritien Vaajakosken puoleisessa päässä on liikenneympyrä, joka oli aluksi kaksikaistainen, välillä yksikaistainen ja muutettiin vuonna 2008 taas kaksikaistaiseksi. Liikenneruuhkat ja tiejärjestelyjen toimimattomuus yksikaistaisessa ympyrässä huolestuttivat viranomaisia ja maakuntavaltuustoa. Uusitussa kaksikaistaisessa ympyrässä pyrittiin liikenteenohjauksen selkeyteen paremmilla opasteilla ja viitoituksella.
Uusitussakin kaksikaistaisessa ympyrässä on kuitenkin sattunut onnettomuuksia.
Vaajakosken moottoritielle on suunniteltu noin kolmen kilometrin pituista jatkoa, joka ohjaisi liikenteen Vaajakosken keskustan ohi. Vaajakosken ohitustie kulkisi Haapalahdesta Kanavuoreen Sammallahden teollisuusalueen ja Varassaaren läpi uutta siltaa pitkin Vaajavirran yli. Ohitustie sijoittuisi osittain Vaajakosken valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön alueelle. Sille on kaavailtu vaihtoehdoksi myös tunnelia, jonka pituus olisi lyhyemmän vaihtoehdon mukaan kaksi kilometriä ja pidemmän 3,4 kilometriä. Tammikuussa 2012 Keski-Suomen ELY-keskus tiedotti valinneensa jatkosuunnitteluun vaihtoehdon, jossa ohitustie kulkee maastokäytävässä Varassaaren kautta.
Tunnettuja vaajakoskelaisia

Rock Cadillac, Vaajakoskella perustettu rockyhtye
Liisa Laukkarinen, kirjailija
Mikko Vaismaa, stand up -koomikko
Pentti Rasinkangas, lastenmuusikko
Mika Kohonen, salibandyn maailmanmestari, Hall of Fame
Kuvia

Vanha puutalo Savonmäessä
Kerrostalo Wessmanninmäellä
Vaajatietä Tölskässä
Entinen Pandan tehdas ja kauppakeskus Vaajala
Kirjallisuutta

Hovila, Martti: Koskikylän tarinoita, Jyväskylän maalaiskunta: M.Hovila, 1997. ISBN 952-90-8495-1
Hovila, Martti: Pitkien piippujen varjossa, Jyväskylä : Kirjailijatalo, 2000. ISBN 952-91-2448-1 (romaani)
Kauppinen, Juha: Makeaa elämää, Oy Panda Ab 80 vuotta, Vaajakoski: Panda, 2000. ISBN 952-91-2834-7
Kolu, Antti: Vaajakosken Kuohu 1930-1980, Vaajakoski: Vaajakosken Kuohu, 1980. ISBN 951-99253-4-1
Patrikainen, Seppo: Erottelu ja varppaus, puun vesikuljetus Vaajakoskella, Jyväskylän maalaiskunta: Jyväskylän maalaiskunta, 1998. ISBN 952-90-8800-0
Siekkinen, Keijo: Kuusitoistamiehinen pyramidi, Jyväskylä: Gummerus, 1981. ISBN 951-20-2022-X (romaani)
Vuorenpää, Pirjo: Vaajakosken V.P.K. 1919-1989, Jyväskylän maalaiskunta: Vaajakosken VPK, 1989.
Eero H. Valanne

Eero Heikki Valanne (8. heinäkuuta 1920 Helsinki – 31. heinäkuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen lastenlääkäri, jota pidetään suomalaisen lastenpsykiatrian uranuurtajana.
Valanne toimi Helsingin Lastenklinikalla ensin apulaislääkärinä 1950-luvun alusta, välillä Lapinlahden sairaalan lääkärinä 1955–1957 ja Hesperian sairaalassa 1958, kunnes aloitti vuonna 1958 ensimmäisenä lastenpsykiatrian erikoislääkärinä Lastenklinikalla. Hän korosti, että sairaus ja sairaalaan joutuminen aiheuttavat stressiä lapselle ja koko perheelle, minkä takia monia sairaalan toimintatapoja, kuten kivunlievitystä ja vanhempien läsnäoloa, kehitettiin Valanteen ansiosta lapsia paremmin huomioon ottaviksi.
Valanne toimi myös Mannerheimin Lastensuojeluliiton lastenpsykiatrina 1951–1953, Uudenmaan terveydenhuollon opetusalueen mielenterveyslääkärinä 1954–1961 sekä Helsingin kaupungin lastenpsykiatrian toimiston lääkärinä 1954–1959. Vuodesta 1956 hän toimi Lastensuojelun Keskusliiton hallituksen varapuheenjohtajana. Hän julkaisi erikoisalaltaan monia tutkimuksia ja vuonna 1971 kirjan Lastenpsykiatria yhdessä Vappu Taipaleen kanssa.
Julkaisuja

Selander, Per & Valanne, Eero H.: Lapsen kotilääkäri.  Helsinki:  Otava, 1962. 7. painos 1974.
Taipale, Vappu & Valanne, Eero H.: Lastenpsykiatria.  Helsinki:  WSOY, 1971. 5. painos 1984.
Aiheesta muualla

Arajärvi, Terttu: ”Henkilökuva : lastenpsykiatri, LL Eero Valanne”, julkaisussa Pahantapaisista pojista ja tytöistä itkeviin vauvoihin : yli 100 vuotta lasten mielenterveystyötä, s. 168-169.
Pentti, Riitta: Eero Heikki Valanteen (1920–1972) kirjallinen toiminta vuosina 1947–1972, Stakes 1996. ISBN 951-33-0153-2.
Valeangervot

| Valeangervot |
| --- | --- |
 Sormivaleangervo (Rodgersia aesculifolia)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Rikkokasvit Saxifragaceae
Alaheimo::  Heucheroideae
Suku::  Valeangervot Rodgersia  A.Gray
Katso myös
   Valeangervot Wikispeciesissä   Valeangervot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valeangervot (Rodgersia) on rikkokasveihin kuuluva suku, jossa on kuusi lajia. Valeangervot ovat ryhdikkäitä, jopa kaksi metriä korkeaksi kasvavia monivuotisia kasveja, joista ainakin neljää lajia viljellään koristekasvina, perennana. Luonnonvaraisena lajeja esiintyy Kiinan, Korean, Japanin ja Myanmarin vuoristoissa. Kilpiangervo (Astilboides tabularis, syn. Rodgersia tabularis) on valeangervojen lähisukuinen laji.
Lajeja

sormivaleangervo (Rodgersia aesculifolia)
sulkavaleangervo (Rodgersia pinnata)
liuskavaleangervo (Rodgersia podophylla)
sädevaleangervo (Rodgersia sambucifolia)
Sormivaleangervo.
Sulkavaleangervo.
Liuskavaleangervo.
Liuskavaleangervo.
Sädevaleangervo.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Valeangervot (Rodgersia)
Suomen Lajitietokeskus: Valeangervot – Rodgersia
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q251701  Wikispecies: Rodgersia  BOLD: 438233  CoL: 6444P  EoL: 2879167  EPPO: 1RODG  FNA: 128667  FoC: 128667  GBIF: 3753103  GRIN: 10512  iNaturalist: 54587  IPNI: 37142-1  IRMNG: 1030678  ITIS: 894978  NBN: NHMSYS0000462418  NCBI: 23263  Open Tree of Life: 547211  PLANTS: RODGE  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:37142-1  Tropicos: 40026433  WFO: wfo-4000033373
George S. Patton

| George S>  Patton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1885 San Gabriel, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 21. joulukuuta 1945 (60 vuotta) Heidelberg, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Yhdysvallat
Komentajuudet:  2. panssaridivisioona
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota toinen maailmansota
Sotilasarvo:   kenraali
 Nimikirjoitus
George Smith Patton, Jr. (11. marraskuuta 1885 – 21. joulukuuta 1945) oli yhdysvaltalainen kenraali toisessa maailmansodassa.
Sotilasura

West Pointin sotilasakatemiasta valmistuttuaan Patton osallistui vuoden 1912 kesäolympialaisiin Tukholmassa. Hän sijoittui nykyaikaisessa viisiottelussa viidenneksi.
Pattonista tuli loppuvuonna 1940 vasta perustetun 2. panssaridivisioonan komentaja Charles Lewis Scottin jälkeen. Hänet ylennettiin samalla prikaatikenraaliksi.