Jacques Brel
Elämä ja ura

Brel syntyi Belgiassa Brysselin esikaupungissa Schaerbeekissä mutta asui lähes koko ikänsä Pariisissa. Hän kuoli Pariisin esikaupungissa Bobignyssa keuhkosyöpään, ja hänet on haudattu Marquesassaarille, jossa hän asui pitkään.
»...ihmisen elämässä on kaksi tärkeää päivää: syntymä- ja kuolinpäivät. Mikään siinä välissä ei ole erityisen merkittävää.» 
(-Jacques Brel)
Vaikka Brel puhui ranskaa, hänen perheensä oli flaamilaista alkuperää. Perheen sukujuuret juontuivat Zandvoordeen, lähelle Ieperiä. Brelin isä oli omistajana kartonkitehtaassa, ja tässä tehtaassa Brel aloitti työelämän ilmeisesti tarkoituksena seurata isänsä jalanjälkiä. Työ ei kuitenkaan kiinnostanut häntä, vaan sen sijaan hän kiinnostui kulttuurista liityttyään katolishumanistiseen nuorisojärjestöön Franche Cordée, jossa sai laulaa ja näytellä. Franche Cordéessa hän tutustui Thérèse Michielseniin (lempinimeltään ”Miche”). He avioituivat vuonna 1950.
1950-luvun alkupuolella Brel sai jonkin verran menestystä Belgiassa esitettyään omia laulujaan. Pian ilmestyi 78 kierroksen levy La foire/Il y a. Vuodesta 1954 Brel pyrki tosissaan kansainväliselle laulajanuralle. Hän irtisanoutui työpaikastaan ja muutti Pariisiin, teki lauluja ja esiintyi kaupungin kabaree-ravintoloissa sekä musiikkiteattereissa, joiden näyttämöillä hän esitti laulujaan hyvin eläytyvästi. Tammikuussa 1955 hän esiintyi Ancienne Belgiquessa Brysselissä belgialaisen pop- ja varietee-musiikin uranuurtajan Bobbejaan Schoepenin kanssa. Kun menestystä alkoi tulla, perhe muutti hänen luokseen Ranskaan. Vuonna 1956 hän kiersi Eurooppaa ja levytti laulunsa ”Quand on n’a que l’amour”, jonka ansiosta hän sai ensimmäisen kerran merkittävää huomiota. Hän esiintyi myös yhdessä Maurice Chevalierin ja Michel Legrandin kanssa.
1950-luvun lopulla Miche ja Brelin kolme tytärtä palasivat Brysseliin. Siitä pitäen Brel asui erillään perheestään. Ystäviensä Georges Pasquierin (”Jojo”) ja pianisti Gérard Jouannestin sekä François Rauberin vaikutuksesta Brel muutti tyyliään. Hän ei ollut enää katolishumanistinen trubaduuri, vaan hän esitti karheita lauluja rakkaudesta, kuolemasta ja elämäntaistelusta. Musiikki kehittyi laadukkaammaksi ja laulujen aiheet monipuolistuivat. Hän puhui niissä rakkaudesta (”Je t’aime”, ”Litanies pour un retour”), yhteiskunnasta (”Les singes”, ”Les bourgeois”, ”Jaurès”) ja uskonnosta (”Le bon Dieu”, ”Dites, si c’était vrai”, ”Fernand”). Hän ei rajoittunut vain yhteen tyyliin. Hän oli yhtä taitava hauskoissa sävellyksissä (”Le lion”, ”Comment tuer l’amant de sa femme...”) kuin tunnelmapaloissakin (”Voir un ami pleurer”, ”Fils de...”, ”Jojo”). Hänen 1960-luvulla levyttämänsä ”Le Moribond” on käännetty englanniksi, Terry Jacksin siitä esittämä cover-versio on kansainvälisesti tunnettu hitti ”Seasons in the sun”.
Terävän huomiokykynsä ansiosta Brel kuvasi arkielämää omaperäisen kekseliäästi ja runoilijan rentoudella. Hänen älykäs sanankäyttönsä oli hämmästyttävän sujuvaa, ja sen sisällökäs sanasto oli hyvin visuaalista. Harva toinen lauluntekijä osaa muutamalla arkisella sanalla ilmaista yhtä paljon.
Brel oivalsi myös vertauskuvien käytön, kuten laulussa ”Je suis un soir d’été”, jonka kertojana toimiva kesäilta kuvailee, mitä näkee laskeutuessaan kaupungin ylle. Vaikka hänen sanoituksiaan pidetään mestarillisina, myös hänen sävellyksensä ovat loistokkaita, eikä hän säveltäessäänkään rajoittunut vain yhteen tyylisuuntaan.
Brelin sävellykset olivat rytmikkäitä, eloisia ja vangitsevia (”L’aventure”, ”Rosa”, ”Au printemps”), mutta hän teki myös surullisia ja juhlallisia lauluja (”J’en appelle”, ”Pourquoi faut-il que les hommes s’ennuient?”).
Brelin romanttisista sanoituksista paljastuu joskus tummaa ja katkeraa ironiaa. Hellistä rakkauslauluista välähtää huonosti kätkettyä turhautumista ja harmin sävyjä. Hän kuvaa hyvin ymmärtävästi, myötätuntoisesti ja vailla sentimentaalisuutta niin sanottua yhteiskunnan pohjasakkaa: alkoholisteja, irtolaisia, huumeidenkäyttäjiä ja prostituoituja lauluissaan ”Jef”, ”La chanson de Jacky” ja ”Amsterdam”, eikä arastele kuvata elämäntyylin vastenmielisiä puolia.
Brel sanoitti ja levytti laulunsa lähes yksinomaan ranskaksi, ja häntä pidetään ranskankielisissä maissa yhtenä kaikkien aikojen parhaista ranskankielisistä säveltäjistä.
Hän esitti kuitenkin myös hollanninkielisiä kappaleita, kuten ”Marieke”, ja myös levytti muutamia laulujaan hollanniksi, kuten ”Le Plat Pays” (”Mijn vlakke land”), ”Ne Me Quitte Pas” (”Laat Me Niet Alleen”), ”Rosa” (”Rosa”), ”Les Bourgeois” (”De Burgerij”) ja ”Les paumés du petit matin” (”De Nuttelozen van de Nacht”). Koska hän osasi kieltä huonosti, ne käänsi ranskasta Ernst van Altena, joka on tunnettu ranskankielisten laulujen kääntäjä.
» Hän menee voimiensa äärirajoille, sillä lauluillaan hän ilmaisee elämän tarkoitusta, ja jokainen rivi järkyttää ja saa kuulijan hämmästymään. » 
(Edith Piaf)
Vaikka Brel sanoi julkisesti Ranskan televisiossa olevansa flaamilainen (”moi je suis un Flamand”), hänen rakkautensa flaamilaisuutta kohtaan näyttäytyy rakkautena Flanderiin ja sen maaseutuun (kuten ilmenee esimerkiksi lauluissa 'Le Plat Pays', 'Marieke', 'Une Ostendaise' ja 'Mon Pere Disait'). Hän tunsi kuitenkin selvästi vastenmielisyyttä flaamilaisia nationalisteja kohtaan (”les Flamingants”). Vaikka hän julistautuikin flaamilaiseksi sanoen olevansa flaamilainen laulaja, hän myös pilkkasi flaamilaista maalaiselämää laulussaan ”Les Flamandes”. Uransa myöhemmässä vaiheessa hän kohdisti yhteiskunnallisen suuttumuksensa flaminganteihin. Laulusta ”La, la, la” (1967) ovat peräisin sanat ”Vive les Belges, merde pour les flamingants” (”Eläköön belgialaiset, paskat flaminganteista”). Laulussa ”Les F...” (1977) Brel kuvaa flaminganteja erittäin kärjistäen ”Nazis durant les guerres et catholiques entre elles” (”natseja sota-aikana, katolisia sotien välillä”). Hänen tyttärensä France Brel on sanonut:”...hän oli hyvin flaamilainen. Hän uskoi velvollisuudentuntoon, ankaraan työntekoon ja hän oli aina täsmällinen. Perheemme on monessa suhteessa olemukseltaan flaamilainen. Jacques oli ylpeä flaamilaisuudestaan.”
”Jos olisin kuningas”, Brel itse on sanonut, ”lähettäisin kaikki flaamilaiset Valloniaan ja kaikki vallonialaiset Flanderiin puoleksi vuodeksi, vähän niin kuin asevelvollisuuteen. He saisivat asua perheiden keskuudessa, ja näin ratkeaisivat nopeasti kaikki etniset ja kielelliset ongelmamme. Sillä kaikki potevat samanlaista hammassärkyä, kaikki rakastavat äitiään, kaikki rakastavat ja vihaavat pinaattia. Muu on yhdentekevää.”
Vaikka Ranska oli Brelin henkinen koti ja hän esitti ristiriitaisia näkemyksiä kotimaastaan Belgiasta, eräät hänen parhaista sävellyksistään ovat kunnianosoituksia Belgialle, esimerkiksi ”Le plat pays” ja ”Il neige sur Liège”.
Näyttelijänä hän sai mainetta näytellessään Claude Jaden kanssa elokuvassa Huoleton Benjamin, (Mon oncle Benjamin) ja Lino Venturan kanssa elokuvassa Kiusanhenki, (L’emmerdeur).
Hän esiintyi pääosassa musikaalissa L’Homme de la Mancha, jonka myös käänsi ranskaksi ja ohjasi. Hän esiintyi myös elokuvissa, joskin hänen elokuviaan ei pidetä aivan yhtä laadukkaina kuin hänen musiikkiesityksiään. Vuonna 1969 hän oli pääosassa elokuvassa Huoleton Benjamin (Mon oncle Benjamin). Hänen ohjaamansa, näyttelemänsä sekä yhdessä Paul Andréotan kanssa käsikirjoittamansa komedia Far West kilpaili Cannesin elokuvajuhlien Kultainen palmu -palkinnosta 1973.
Hän oli tähti kaksikymmentä vuotta ja sai arvostusta myös Ranskan ulkopuolella. Vuonna 1973 hän vetäytyi asumaan Marquesassaarille Ranskan Polynesiaan ja asui siellä vuoteen 1977, jolloin palasi Pariisiin ja levytti hyvän vastaanoton saaneen viimeisen albuminsa.
Brel oli kova tupakoitsija, ja hänessä havaittiin keuhkosyöpä 1973. Hän kuoli 1978, ja hänet haudattiin Marquesassaarille Ranskan Polynesiaan taiteilija Paul Gauguinin haudan viereen.
Brysselin metroon avattiin vuonna 1982 Brelin mukaan nimetty metroasema.