stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helge Lassila

Helge Emil Lassila
Helge Emil Lassila (31. heinäkuuta 1898 Vimpeli – 6. kesäkuuta 1958) oli suomalainen jääkärikapteeni, heimosoturi ja liikemies.
Perhe

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Elias Lassila ja Loviisa Ojajärvi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Ragnhild Rosalie Jordasin kanssa.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Sotilaskoulutukseen hän osallistui Reserviupseerikoulussa vuonna 1926 ja alue- ja paikallispäällikkökurssilla vuonna 1922. Liikuntakasvatuskurssin hän suoritti vuonna 1923 ja komppanianpäällikkökurssin vuosina 1930 ja 1935 ja luutnanttikurssin vuonna 1937 Suojeluskuntain päällystökoulussa. Suojeluskuntain tykistökurssi Perkjärvellä hän suoritti vuonna 1931.
Jääkäriaika

Tämä Vimpeliläinen maanviljelijä liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 16. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa ja Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Rintamakomennuksensa jälkeen hän suoritti pataljoonan järjestämän rautatienrakennuskurssin vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, mistä hänet siirrettiin 26. maaliskuuta 1918 alkaen 11. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Kilpisaaren valtaukseen.
Heimosoturi

Sisällissodan jälkeen hän palveli 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla on myöhemmin ollut nimet Jääkäripataljoona n:o 2, Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona hän kuului pataljoonan konekiväärikomppaniaan ja 12. syyskuuta 1918 alkaen 3. komppaniaan. Rauhalliseen eloon tyytymättömänä hän erosi armeijasta 22. maaliskuuta 1919 ja liittyi Viron vapaussotaan Panssarijunadivisioonan suomalaisen pataljoonan adjutantiksi ja Panssarijuna 3:n konekivääripäälliköksi. Viron vapaussodassa hän otti osaa Mustjoen, Menzenin (Möniste) ja Rosenhofin (Vana Roosa) taisteluihin. Hän haavoittui Mustjoella 28. huhtikuuta 1919. Viron vapaussodan loputtua ja Viron armeijasta vapauduttuaan hänen mielensä teki edelleen taistelutantereille ja hän liittyi 30. kesäkuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan ja toimi täydennyspataljoonan koulutusupseerina Sortavalassa 23. heinäkuuta 1919 - 23. elokuuta 1919 välisen ajan. Mutta toiminnan miehenä häntä eivät koulutustoimet kiinnostaneet vaan hän liittyi Pohjois-Inkerin vapaajoukkoihin 28. elokuuta 1919 ja hänet sijoitettiin ensin rykmentin adjutantiksi ja 28. syyskuuta 1919 alkaen rykmentin konekivääriupseeriksi ja 18. maaliskuuta 1920 alkaen 1. konekiväärikomppanianpäälliköksi. Vapaajoukoissa hän otti osaa Kirjasalon, Lehtokylän, Sahannotkon, Lukkarinmäen, Lempäälän, Grusinan ja Raasulin aseman taisteluihin. Vapaajoukoista hän erosi 14. kesäkuuta 1920.
Sotien jälkeinen suojeluskunta- ja armeija palvelus

Hän astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. tammikuuta 1921 ja sijoitettiin Karjalohjan ja 15. syyskuuta 1921 alkaen Vihdin suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 1. huhtikuuta 1925 ja astui armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1926 ja hänet sijoitettiin esikuntavääpeliksi 3. Divisioonan esikuntaan, josta hänet siirrettiin 15. tammikuuta 1927 koulutusaliupseeriksi Polkupyöräpataljoona 3:een. Armeijasta hän erosi toistamiseen 25. elokuuta 1927 ja astui uudelleen suojeluskuntajärjestön palvelukseen 16. lokakuuta 1927 ja hänet sijoitettiin Raahen suojeluskuntapiirin 5:n alueen päälliköksi, josta hänet siirrettiin 8:n alueen päälliköksi 1. huhtikuuta 1930 ja edelleen 4:n alueen päälliköksi 1. maaliskuuta 1933. Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin 11. alueen päälliköksi hänet nimitettiin 1. toukokuuta 1937.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 15:ssä (JR15), jonka käymissä taisteluissa hän haavoittui 19. joulukuuta 1939. Haavoistaan parannuttuaan hän toimi välirauhan aikana Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin esikunnassa toimistoupseerina ja 8. alueen päällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväenkoulutuskeskus 3:n III pataljoonan komentajana, josta hänet siirrettiin Jalkaväenkoulutuskeskus 2:n II pataljoonan komentajaksi sekä edelleen saman joukon I pataljoonan komentajaksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 17:n II pataljoonaan ja vuodesta 1943 alkaen hän toimi vanhempana koulutusupseerina niin Jalkaväenkoulutuskeskus 17:ssä kuin Jalkaväenkoulutuskeskus 24:ssäkin, mistä hänet komennettiin vuonna 1943 Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin käyttöön, missä hän palveli sodan loppuun saakka.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän toimi Kestilän metsänhoitoalueen hakkuiden valvojana parin vuoden ajan, mistä tehtävästä hän siirtyi vuonna 1946 Keinäs-yhtymän auto-osaston esimieheksi ja huoltopäälliköksi. Suomen Autokauppa oy:n kirjanpitäjänä hän toimi vuonna 1947, josta hän siirtyi Pohja-Yhtymän piiritarkastajaksi vuonna 1948, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1951 saakka. Olympia Helsinki 1952 ry:n toimistosihteerinä hän toimi vuonna 1952, jonka jälkeen hän toimi liikemiehenä Helsingissä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vääpeli 7. toukokuuta 1918  Viron armeijan vänrikki 18. kesäkuuta 1919  Suojeluskuntaupseeri 10. heinäkuuta 1922  Reservin vänrikki 4. kesäkuuta 1928  Reservin luutnantti 24. heinäkuuta 1931  Kapteeni 1940 |       |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Heimosotaristi  Aunuksen muistomitali  Inkerin Valkoinen Muuri  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaudenristi II/3. lk.  Viron vapaussodan muistomitali  Latvian vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Fluke

Fluken logo.
Fluke (Fluke Corporation) on kansainvälinen elektroniikan ja sähkötekniikan mittalaitteita valmistava ja huoltava yritys.
Fluken tuotteita ovat muun muassa:
yleismittarit
oskilloskoopit
eristysvastusmittarit
lämpömittarit ja lämpökamerat
Suomessa toimii Fluke Finland Oy ja yrityksellä on Suomessa monia jälleenmyyjiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fluken kotisivut
Fluke / Suomi
Jiri

| Jiri |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  23. huhtikuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Jiří
Nimen alkuperä:  Georgios
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jirí (tšek. Jiří) on tšekkiläinen miehen etunimi, muunnelma nimestä Georgios ja sen saksalaisesta vastineesta Jürgen. Saman nimen vastineita ovat myös esimerkiksi suomalainen Yrjö ja englantilainen George.
Suomessa Jiri-nimisiä on vuoden 2019 loppuun mennessä merkitty Väestörekisteriin hieman alle 1 500. Jiri-nimen käyttö yleistyi 1970-luvulta lähtien. Almanakkaan Jiri lisättiin vuonna 2010, ja Jirin nimipäivä on 23. huhtikuuta yhdessä Yrjön ja muiden samakantaisten nimien kanssa.
Tšekissä Jiři on kaikista yleisin miehen nimi, sitä kantaa noin 330 000 henkilöä. Tšekissä Jiřín nimipäivää juhlitaan 24. huhtikuuta. Nimen feminiininen muoto on Jiřina.
Tunnettuja Jiri-nimisiä

Jiri Geller, oik. Jiri Holopainen (s. 1970), suomalainen kuvanveistäjä ja poptaiteilija
Jiri Hänninen (s. 1998), suomalainen lentopalloilija
Jiri Jalkanen (s. 1970), suomalainen kitaristi
Jiri Keronen (s. 1984), suomalainen poliitikko
Jiri Koski (s. 1995), suomalainen jalkapallomaalivahti
Jiri Kuronen (s. 1974), suomalainen muusikko, säveltäjä ja tuottaja
Jiri Nikkinen (s. 1965), suomalainen muusikko ja lauluntekijä
Jiri Nissinen (s. 1997), suomalainen jalkapalloilija
Jiri Pippola (s. 1999), suomalainen pesäpalloilija
Jiri Pärssinen (s. 2002), suomalainen jääkiekkoilija
Jiri Tammilehto (s. 1970), suomalainen iskelmälaulaja
Jiri Veistola (s. 1988), suomalainen jääkiekkoilija
Tunnettuja Jiří-nimisiä

Jiřít ovat tšekkiläisiä, ellei toisin mainita.
Jiří Ammer (s. 1942), koripalloilija
Jiří Bělohlávek (1946–2017), kapellimestari
Jiří Bicek (s. 1978), slovakialainen jääkiekkoilija
Jiří Bubla (s. 1950), jääkiekkoilija
Jiří Crha (s. 1950), jääkiekkomaalivahti
Jiří Dienstbier (1937–2011), Tšekkoslovakian ulkoministeri 1989–1992
Jiří Doležal (s. 1963), jääkiekkoilija
Jiří Dopita (s. 1968), jääkiekkoilija
Jiří Fischer (s. 1980), jääkiekkoilija
Jiří Gruša (1938–2011), runoilija, prosaisti, kääntäjä, diplomaatti ja poliitikko
Jiří Havlis (1932–2010), tšekkoslovakialainen soutaja ja olympiavoittaja
Jiří Holeček (s. 1944), jääkiekkomaalivahti
Jiří Holík (s. 1944), jääkiekkoilija
Jiří Hradil (s. 1986), pyöräsuunnistaja
Jiří Hrdina (s. 1958), jääkiekkoilija
Jiří Hudler (s. 1984), jääkiekkoilija
Jiří Hunkes (s. 1984), jääkiekkoilija
Jiří Jarošík (s. 1977), jalkapalloilija
Jiří Kochta (s. 1946), jääkiekkoilija ja valmentaja
Jiří Kolář (1914–2002), runoilija, kuvataiteilija, kääntäjä ja toimittaja
Jiří Kučera (s. 1968), jääkiekkoilija
Jiří Kulich (s. 2004), jääkiekkoilija
Jiří Lála (s. 1959), jääkiekkoilija
Jiří Lánsky (1933–2017), korkeushyppääjä
Jiří Látal (s. 1967), jääkiekkoilija
Jiří Lipták (s. 1982), ampuja ja olympiavoittaja
Jiří Lundák (s. 1939), soutaja
Jiří Magál (s. 1977), maastohiihtäjä
Jiří Malec (s. 1962), mäkihyppääjä
Jiří Marek (s. 1940), koripalloilija
Jiří Mazoch (s. 1998), mäkihyppääjä
Jiři Menzel (1938–2020),  elokuvaohjaaja, teatteriohjaaja, näyttelijä ja käsikirjoittaja
Jiří Němec (s. 1966), jalkapalloilija
Jiří Novák (s. 1975), tennispelaaja
Jiří Novák (s. 1950), jääkiekkoilija
Jirí Novotný (s. 1983), jääkiekkoilija
Jiří Pad'our (1943–2015), katolinen piispa
Jiří Parma (s. 1963), mäkihyppääjä
Jiří Paroubek (s. 1952), Tšekin ent. pääministeri
Jiří Pauer (1919–2007), säveltäjä ja kulttuurivaikuttaja
Jiří Pavlenka (s. 1992), jalkapallomaalivahti
Jiří Pešek (1927–2011), jalkapalloilija ja valmentaja
Jiří Pospíšil (1950–2019), koripalloilija
Jiří Raška (1941–2012), mäkihyppääjä
Jiří Rohan (s. 1964), koskimeloja ja maailmanmestari
Jiří Růžek (s. 1967), valokuvataiteilija
Jiří Růžička (s. 1941), koripalloilija
Jiří Šejba (s. 1962), jääkiekkoilija
Jiří Sekáč (s. 1992), jääkiekkoilija
Jiří Skobla (1930–1978), kuulantyöntäjä
Jiří Šlégr (s. 1971), jääkiekkoilija
Jiří Smejkal (s. 1996), jääkiekkoilija
Jiří Stivín (s. 1942), huilisti, multi-instrumentalisti ja säveltäjä
Jiří Ticháček (s. 2003), jääkiekkoilija
Jiří Tlustý (s. 1988), jääkiekkoilija
Jiří Trnka (1912–1969), animaattori, elokuvaohjaaja ja kuvittaja
Jiří Tuž (s. 2004), maastohiihtäjä
Jiří Válek (1923–2005), säveltäjä
Jiří Veselý (s. 1993), tennispelaaja
Jiří Vykoukal (s. 1971), jääkiekkoilija
Jiří Wolker (1900–1924), kirjailija ja runoilija
Jiří Zedníček (s. 1945), koripalloilija
Jiří Zídek (1944–2022), koripalloilija.
Kuvitteellisia Jirejä

Jiri, henkilö Astrid Lindgrenin romaanissa Mio, poikani Mio
Jiri Viitamäki, saippuasarjassa Salatut elämät
Caprezzo

| Caprezzo |
| --- | --- |
 vaakuna
 Caprezzo
 Koordinaatit: 45°58′N, 8°33′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Piemonte
Maakunta:  Verbano-Cusio-Ossola
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Alberto Barbini
Pinta-ala:  
 – Maa:  7,26 km²
Korkeus:  530 (min. 388- maks. 1 564) m
Väkiluku (2015):  174
 – Väestötiheys:  24 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Caprezzo on kunta Pohjois-Italiassa Verbano-Cusio-Ossolan maakunnassa Piemonten alueella. 
Caprezzon naapurikunnat ovat Cambiasca, Intragna, Miazzina ja Vignone.
Turisti (artisti)

| Turisti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Harlova Makungila Vukulu
Syntynyt: 28. tammikuuta 1997 (ikä 28) Espoo, Suomi
Ammatti:  Rap-artisti
Muusikko
Taiteilijanimi:  Turisti
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  2017–
Tyylilajit:  rap, trap, R&B
Levy-yhtiöt:  Skorpioni 2019–2022 Babyface. Music & publishing 2022–
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Turisti (oikealta nimeltään Harlova Makungila Vukulu, s. 28. tammikuuta 1997 Espoo, Suomi) on suomalainen muusikko, sanoittaja sekä vaatesuunnittelija.
Elämä

Vukulu innostui räppäämisestä vuonna 2017 kouluprojektin myötä opiskellessaan Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa.
Vukulu on maininnut saavansa inspiraatiota yhdysvaltalaisräppäreiltä, kuten XXXTentacion, Juice Wrld ja Lil Uzi Vert. Vukulu on maininnut myös animen yhdeksi suureksi inspiraation lähteeksi musiikissaan.
Marraskuussa 2022 Turisti julkaisi kappaleen ”Mietin ääneen”. Kappaleen naisvihamielisiksi tulkitut sanoitukset herättivät keskustelua sosiaalisessa mediassa. Kappale poistettiin suoratoistopalvelu Spotifysta ja yksi esiintymispaikka perui artistin konsertin.
Yksityiselämä

Vukulun vanhemmat ovat kotoisin Kongon demokraattisesta tasavallasta. Hänen perheensä kuuluu Jehovan todistajiin.
Vukulu on lapsena asunut hetken aikaa vastaanottokeskuksessa.
Vukulu on pelannut nuorempana jalkapalloa muun muassa HJK:n sekä PK-35 Vantaan A ja B-pojissa.
Diskografia > Albumit

Maailmankiertue (2020)
Linnunrata (2021)
Traveller (2023)
Roadman (2024)
Diskografia > EP:t

Interrail (2022)
Diskografia > Singlet

”Gran Turismo” (2018)
”PUOLET KESÄST” (mukana Jore, 2019)
”Vastuu” (mukana MELO ja KC, 2019)
”ASLAK (JEANS)” (mukana Baka®, 2020)
”01:52” (2020)
”Canada Goose” (mukana william, 2021)
”Kyynel” (2021)
”Gunshit” (2022)
”Tippa-T” (mukana Elastinen, 2022)
”Tee tilaa” (mukana Bizi, 2022)
”Huonoi uutisii” (2022)
”Uudestaan” (2023)
”Tällee näin” (2023)
”Kiireinen nainen” (mukana Ibe, 2023)
”Yks kaks” (2024)
”Häivytään” (2024)
”Lähetään menee” (2024)
"Lightskinboy" (mukana Sexmane, 2024)
"Diana" (2025)
Diskografia > Vierailijana

Ege Zulu, MISTA BOGA, KC, PastoriPike ja Turisti: SEKASIN (2018)
NSF: Makkari (mukana Jore ja Turisti, 2019)
Yacine: Unta (mukana Turisti ja william, 2019)
Sliki & Hamuelos: Myrkky (mukana Turisti, 2019)
MELO: 1999COROLLA (mukana Turisti, 2019)
Ege Zulu: Bluetooth (mukana Turisti, 2019)
NSF: Unelmien Nainen (mukana Turisti, Jore & Zpoppa, 2020)
JR: Älä välitä (mukana Turisti, 2020)
Ares: Aina (mukana SKII6 ja Turisti, 2020)
william: Veli (mukana Turisti, 2020)
SKII6: Fiilikset Ristis (mukana Turisti, 2020)
Jeremie: eph (mukana Adi L Hasla ja Turisti, 2021)
NSF: Kyttää (mukana Cvashbaby, 2021)
Sliki: PV (mukana Turisti, 2021)
Ares: Millo (mukana Turisti, 2021)
Viis2: EN JAKSA YRITTÄÄ (mukana Turisti ja LEWIZKI, 2021)
Ibe: 150 (mukana Turisti, 2022)
Ege Zulu: Stadi on mun stadion (mukana Turisti, 2022)
LEWIZKI: Mietin ääneen (mukana Turisti, 2022)
Alawee: Aktiverad (mukana Turisti, DAVI, Nebi, 2022)
Ibe: PILVEN PÄÄL (mukana Turisti, NCO, 2022)
Korelon: Cancel (mukana Turisti, 2023)
Isaac Sene: Molemmat itkee (mukana Turisti, 2023)
VJ: Shh (mukana Turisti, 2023)
Bizi: Sori (mukana Turisti, 2023)
whereismike: Tiiäks (mukana Turisti, 2023)
Cledos: Kysyinksmä? ( mukana Turisti, 2024)
Etta: Showtime (mukana Turisti, 2024)
Korelon: Vaarallinen nainen (mukana Turisti, 2024)
Averagekidluke: Vitun hyvin (mukana Turisti, 2024)
Jore & Zpoppa: Dead Presidents  (mukana Turisti, 2024)
Ares: Iha miten vaa  (mukana Averagekidluke, Turisti, 2024)
Isaac Sene: Ympyrää (mukana Turisti, 2024)
Petruška

Vatslav Nižinski Petruška-nuken roolissa Petruškan ensimmäisessä produktiossa, mainoskuva vuodelta 1911.
Petruškan lavasteluonnos, 1. ja 4. kohtaus (laskiaismarkkinat), Aleksandr Benois, 1911.
Lavasteluonnos, 3. kohtaus (maurin huone), Aleksandr Benois 1911.
Petruška (ven. Петрушка, ransk. Pétrouchka) on Igor Stravinskyn säveltämä baletti. Sen tilasi alkujaan Sergei Djagilev johtamaansa Ballets russes -balettiseuruetta varten.
Baletin kantaesitys oli Pariisin Châtelet-teatterissa 13. kesäkuuta 1911. Libreton on kirjoittanut Aleksandr Benois, joka myös suunnitteli alkuperäisessä versiossa käytetyt puvut ja lavasteet. Alkuperäisen koreografian laati Mihail Fokin ja pääroolin tanssi kantaesityksessä Vatslav Nižinski.
Juoni

Baletin kolme päähenkilöä ovat nukkehahmot Petruška, ballerina ja mauri, jotka taikuri herättää henkiin laskiaismarkkinoiden (ven. Maslenitsa) aikaan. Nukkien välillä on rakkaudesta ja kateudesta sukeutuva kolmiodraama. Mauri ja Petruška kilpailevat ballerinan suosiosta, kunnes lopuksi mauri surmaa Petruškan sapelillaan. Petruška kuitenkin palaa vielä kummittelemaan. Yön tultua Petruškan haamu kohoaa nukketeatterin ylle. Hän pui nyrkkiään kohti taikuria ja putoaa sitten toiseen kuolemaansa.
Baletti on jaettu neljään kohtaukseen.
Baletin taustaa

Stravinsky oli ennen Petruškaa säveltänyt Sergei Djagilevin seurueelle menestykseksi muodostuneen baletin Tulilintu. Kesällä 1910 hän oli säveltämässä musiikillista ilveilyä (burleski) pianolle ja orkesterille, ja antoi teokselle nimen Petruškan huuto venäläisestä nukketeatterista tutun koomisen Petruška-nuken mukaan. Stravinsky ryhtyi kuitenkin laajentamaan teosta, ja Vatslav Nižinskin kanssa Stravinskyn luona Sveitsin Clarensissa vieraillut Djagilev sai idean muuttaa se baletiksi.
Alkuperäisestä sävellyksestä tuli lopulta baletin toisen kohtauksen musiikki. Aleksandr Benois kirjoitti tämän jälkeen Djagilevin pyynnöstä traagisen juonen Petruška-nuken ja Stravinskyn siihen mennessä säveltämän musiikin ympärille. Valmiina ollut musiikki käsitti kaksi kohtausta, ja Benois'n laajennettua tarinan nelikohtauksiseksi libretoksi Stravinsky sävelsi puuttuneen musiikin. Stravinsky käytti siinä useita venäläisten kansanlaulujen melodioita.
Ajauduttuaan riitaan Léon Bakstin kanssa lavastuksen yksityiskohdasta Benois jätti paikkansa seurueen näyttämötaiteellisena johtajana. Kantaesityksessä tanssivat Vatslav Nižinski Petruškana, Tamara Karsavina ballerinana, Aleksandr Orlov maurina ja Enrico Cecchetti (1850–1928) taikurina. Bronislava Nižinska tanssi katutanssijan sivuosan, joka oli tarkoitettu Keisarillisen baletin sovinnaisen tanssityylin parodiaksi, nimenomaan Mathilde Krzesinskan klassiseen adagioon tähdättynä. Nižinski tanssi silloin tällöin osan toisesta näytöksestä en pointe eli varpaankärjillään, mikä on miestanssijalle harvinaista.
Musiikki

Petruškan musiikissa Stravinskyn on sanottu alkaneen irtautua Tulilinnussa käyttämästään tyylistä. Rytmin ja tempon äkilliset muutokset ennakoivat myöhemmän Kevätuhri-baletin tyyliä. Petruškassa toistuu niin sanottu Petruška-sointu eli päällekkäin soitetut C-duuri- ja Fis-duurikolmisoinnut, jotka luovat bitonaalisuuden tunnun.
Myöhemmät versiot

Stravinsky teki baletista vuonna 1947 uudistetun version pienemmälle orkesterille. Lisäksi hän teki baletin musiikista vuonna 1921 pianosovituksen Trois mouvements de Petrouchka pianisti Arthur Rubinsteinia varten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petruška Wikimedia Commonsissa
Veikko Tiitinen

Veikko Gunnar Tiitinen (28. toukokuuta 1922 Nurmes – 21. syyskuuta 2001) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja, teatterinjohtaja ja teatterineuvos. Hän työskenteli useissa Itä- ja Pohjois-Suomen teattereissa. Pitkän teatteriuransa ohella hän näytteli muutamissa elokuvissa, kuten Ajolähtö, Tuntematon sotilas ja Onnen maa. Lisäksi hän tulkitsi rooleja erinäisissä televisiotuotannoissa, joista mainittakoon Simpauttaja ja Kätkäläinen.
Tiitinen sai teatterineuvoksen arvon 1995.
Elämä ja ura

Veikko Tiitisen vanhemmat olivat vaununtarkastaja Einar Tiitinen ja Eeva Parviainen. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuosina 1946 ja 1947. Suomen Teatterikoulun hän suoritti 1947–1949. Lisäksi hän suoritti lauluopintoja. Tiitinen näytteli lukuisissa teattereissa:
Intimiteatteri (1950–1951)
Varkauden työväenteatteri (1954–1955) (ohjaaja-näyttelijä)
Kuopion Yhteisteatteri (1955–1957)
Oulun Teatteri (1957–1961)
Kemin kaupunginteatteri (1961–1963)
vapaa taiteilija vuosina 1963 ja 1964
Imatran Teatteri (1964–1965)
Joensuun kaupunginteatteri (1965–1971)
Kotkan kaupunginteatteri (1971–1977)
Kuopion kaupunginteatteri (1977–)
Vuosina 1951–1953 Tiitinen toimi Rovaniemen Teatterin johtajana.
Veikko Tiitisen näyttämötaiteellisiin tulkintoihin kuuluivat muun muassa Akseli Koskela (näytelmässä Täällä Pohjantähden alla), Marski (Päämaja) ja Lear (Kuningas Lear). Hänen ohjauksiaan olivat esimerkiksi Opri, Omena putoaa ja Sade. Lisäksi hän opetti lausuntaa, laulua ja puheilmaisua kansalais- ja työväenopistoissa.
Niin sanotuissa studiokauden suomalaisissa elokuvissa Tiitistä ei nähty. Hänen uransa valkokankaalla alkoi 1982 Mikko Niskasen elokuvassa Ajolähtö. Hän näytteli myös eräissä muissa Niskasen teoksissa. Rauni Mollbergin Väinö Linna -filmatisoinnissa Tuntematon sotilas Tiitinen tulkitsi kapteeni Kaarnan osan. Markku Pölösen palkitussa Onnen maa -elokuvassa hänellä oli ukin rooli. Tiitisen uran joutsenlaulu oli pieni sivuosa Matti Ijäksen Sokkotanssissa 1999. Tiitisen televisiotöitä olivat muun muassa Hilppa Ryynäsen osa Simpauttajassa ja Lehikoisen osa Kätkäläisessä.
Tiitisen puoliso oli näyttelijä Rauha Valkonen (vuodesta 1963). Liitosta syntyi kaksi lasta: Petri Tapio (1963) ja Anu Riikka (1964). Hänellä on myös viisi poikaa aiemmasta avioliitosta. Risto Tiitinen, Uolevi Tiitinen, Jouni Tiitinen (1951), Pertti Tiitinen (1953) ja Timo Tiitinen.
Filmografia > Elokuvat

Ajolähtö (1982)
Tuntematon sotilas (1985)
Laulu (1986) (pitkä dokumentti)
Elämän vonkamies (1986)
Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa (1990)
Kuutamosonaatti 2: Kadunlakaisijat (1991)
Pilkkuja ja pikkuhousuja (1992)
Onnen maa (1993)
Sokkotanssi (1999)
Filmografia > Televisiotyöt

Yhdeksän miehen saappaat (1969)
Omat koirat purivat (1974)
Simpauttaja (1975)
Kätkäläinen (1980)
Elias vaeltaja (1985)
Lyhyet erikoiset (1986)
Kirjeitä Stalinille (1991)
Aiheesta muualla

Veikko Tiitinen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Ina Lange

Ina Lange
Ina Blenda Augusta Forstén (14. joulukuuta 1846 Helsinki – 23. lokakuuta 1930 Kööpenhamina), avioiduttuaan  Lange, salanimeltään Daniel Sten, oli suomalaissyntyinen pianisti, musiikkihistorioitsija ja kirjailija. Lange luetaan suomalaisiin 1880–1890-lukujen realisteihin, mutta häntä tunnetaan varsin vähän Suomessa, mahdollisesti siksi että hän loi uransa ja julkaisi useimmat teoksensa ulkomailla.
Henkilöhistoria > Ura musiikkitieteilijänä

Ina ja Algot Lange erosivat vuonna 1898,  ja sen jälkeen Lange alkoi kiinnostua musiikin historiasta:
hän ryhtyi käyttämään historiallisia soittimia, muun muassa spinettiä sekä klavikordia ja toi esimerkiksi vuoden 1900 Suomen kiertuetta varten useita museosoittimia, vanhimpana n vuonna 1670 rakennettu klavisymbaali. Vaikka Lange erityisesti huomautti, ettei näitä historiallisia soittimia tulisi arvioida nykypäivän (siis vuoden 1900) vaatimuksilla, konserttiarviossa pidettiin ääntä aivan liian heiveröisenä ja kehotettiin tallettamaan vanhat soittimet museoihin. Tanskassa säveltäjä Robert Henriques arvosteli helmikuussa 1899 kovin sanoin Langen historiallisia konsertteja: tyylittömyyden, asujen ja kappalevalintojen lisäksi Henriques katsoi raskauttavaksi tämän likeiset välit Tanskan hoviin.
Lange julkaisi 1910–1930-luvuilla useita musiikin historiaan ja henkilöihin liittyviä teoksia, tällä kertaa omalla nimellään. Vuonna 1913 Tukholmassa julkaistun kirjan Skilda tiders musikmästare loppuosa käsittelee suomalaista musiikkia ja säveltäjistä Armas Järnefeltin ja Erkki Melartinin ohella suurimman sivumäärän saa Jean Sibelius. Viimeinen teos ilmestyi hänen kuolinvuonnaan 1930. Avioeronsa jälkeen Lange oli musiikintutkija, luennoitsija ja tietokirjailija; se, ettei hänen sukupolvensa nainen voinut saada yliopistokoulutusta, ei estänyt häntä tekemästä tutkimusta.
Lange sai 1918 4. luokan Vapaudenristinja ennen kuolemaansa hän ehti saada myös uuden kunnianosoituksen syntymämaastaan: Suomen valtion kunniamerkin.