stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miekkailu
Urheilumiekkailun säännöt > Miekkailuottelun vaiheet > Yksilömiekkailu

Tavallisimmin miekkailukilpailujen alkukierrokset käydään eräkilpailuna, jolloin kaikki miekkailijat ottelevat toisiaan vastaan. Finaali on yleensä cup-muotoinen, jolloin häviäjä putoaa jatkosta yhden tai kahden tappion jälkeen. Ottelun alkaessa miekkailijat asettuvat miekkailualueelle vastakkain aloitusviivojen taakse ja tervehtivät toisiaan paljain päin. Myös tuomaria ja yleisöä tervehditään. Sitten kokeillaan toimivatko varusteet asianmukaisesti: säilän isku tai floretin tai kalvan pisto sytyttää merkkivalon. Miekkailumaskit asetetaan paikoilleen, ja miekkailijat käyvät varoasentoon. Tuomari kysyy, ovatko ottelijat valmiit: "Etes-vous prêts?" Nämä vastaavat, ja tuomari komentaa ottelun alkavaksi: "Allez!" Sitten miekkaillaan, kunnes jompikumpi saa osuman, merkkivalo syttyy, ja tuomari katkaisee ottelun huutamalla "Halte!" Värillinen valo merkitsee pätevää osumaa, floretissa ja säilässä valkoinen taas osoittaa iskun tai piston osuneen epäpätevään alueeseen.
Seuraavaksi floretti- ja säiläotteluissa tuomari fraseeraa tapahtuneen: selittää, mitä liikevaiheita viimeksi tapahtui, kuka hyökkäsi, tuliko väistöä, kumpi sai pätevän ja sääntöjen mukaisen osuman ja mikä on tilanne ottelussa. Kalpaotteluissa vain todetaan osumat. Alkukierrokset käydään viiteen pistoon kolmen minuutin aikana, cup-otteluissa aikaa on yhdeksän minuuttia, kolmen minuutin erissä ja voittajan on saatava 15 osumaa.
Tuomari voi keskeyttää ottelun huutamalla halte myös jos jompikumpi ottelijoista astuu miekkailualueen ulkopuolelle, ottelijat koskevat toisiaan tai yleensä flèchen seurauksena miekkailijat ohittavat toisensa. Näissä tapauksissa ottelua pääsääntöisesti jatketaan siitä kohdasta miekkailualuetta, jossa ottelijat olivat kun ottelu keskeytettiin.
Ottelun päätyttyä miekkailijat riisuvat kypäränsä, tervehtivät ja kättelevät toisiaan – aseettomalla kädellä. Voitto on tärkeä: alkukierroksilla eniten voittoja saanut on paras, cup-otteluissa vain voittajat jatkavat kilpailua.
Urheilumiekkailun säännöt > Miekkailuottelun vaiheet > Joukkuemiekkailu

Joukkuekilpailussa otellaan kolmen hengen joukkueissa, joissa lisäksi voi olla yksi varamies esimerkiksi mahdollisten loukkaantumisten varalta. Ottelussa jokainen miekkailija miekkailee kaikkien vastustajan joukkueen miekkailijoiden kanssa, joten yhteensä käydään yhdeksän ottelua. Jokainen ottelu käydään joko kolmeen minuuttiin tai siihen asti, kun jompikumpi joukkue saavuttaa pistemäärässä seuraavan viiden monikerran. Ensimmäisessä ottelussa viisi, toisessa kymmenen, kolmannessa 15 ja niin edelleen.
Urheilumiekkailun säännöt > Miekkailuottelun vaiheet > Pyörätuolimiekkailu

Pyörätuolimiekkailu on miekkailuun perustuvat urheilulaji, jonka sir Sir Ludwig Guttmann kehitti Stoke Mandeville -sairaalassa toisen maailmansodan jälkeen. Se otettiin mukaan vuoden 1960 paralympialaisten ohjelmaan. Miekkailijat ottelevat pyörätuoleissa, jotka on kiinnitetty lattiaan. Pyörätuolimiekkailussa otellaan kolmella eri aseella: säilällä, floretilla ja kalvalla.
Muita miekkailun muotoja

Urheilumiekkailun ohella maailmassa harrastetaan monia muita miekkailun muotoja. Kamppailulajeina eurooppalaista miekkailua harrastetaan klassisen ja historiallisen miekkailun muodossa. Koska nämä eivät ole urheilulajeja, niissä ei varsinaisesti otella eikä sääntöjäkään siten ole.
Muita miekkailun muotoja > Klassinen miekkailu

Klassinen miekkailu viittaa pääsääntöisesti 1800-luvulta peräisin olevien miekkailutyylien harjoitukseen, yleensä elävän tradition mukaan. Klassisessa miekkailussa käytettävät aseet ovat urheilumiekkojen edeltäjiä, ja niistä käytetään samoja nimiä (kalpa, säilä, ja floretti).
Muita miekkailun muotoja > Historiallinen miekkailu

Historiallinen miekkailu viittaa historiallisiin lähteisiin perustuviin, eurooppalaisperäisiin kamppailutaitoihin, joissa käytetään miekkaa aseena. Kamppailutaitoja käsitteleviä dokumentteja on säilynyt aina 1300-luvun alusta nykypäivään saakka, ja historiallinen miekkailu kattaa 1900-luvun alkuun asti, ilman elävää perinnettä olevien tyylisuuntien harjoittelun.
Historiallinen miekkailu on osa historiallista kamppailutaitoperinnettä, jota nykyisin kansainvälisesti kutsutaan nimityksellä Historical European Martial Arts (HEMA). Laajemmalti taitoihin kuuluu miekan käytön lisäksi paini, tikarin käyttö ja sitä vastaan puolustautuminen, erilaiset varsiaseet sekä ratsailta käytävä kamppailu. Historiallista miekkailua harrastetaan laajasti monessa maassa, ja vuosittain järjestetään useita kansainvälisiä kokoontumisia sekä kilpailutapahtumia. Yleisin harjoiteltu asejärjestelmä on saksalainen pitkämiekka, ja myös rapiiria harjoitellaan paljon.
Suomessa yleisin ase on pitkämiekka, mutta esimerkiksi myös bolognalainen miekkailu on suosittua. Harjoittelukäytännöt vaihtelevat eri seurojen välillä, mutta pääasiassa harjoittelu tapahtuu tavallisessa sisäliikuntavaatetuksessa joko teräksestä valmistetuilla tylsillä miekoilla tai muovista tai puusta tehdyillä harjoitteluvälineillä. Pariharjoituksissa pään suojana käytetään yleisesti urheilumiekkailumaskeja.
Muita miekkailun muotoja > Akateeminen miekkailu

Akateeminen miekkailu on erityisesti Saksassa ja Itävallassa ylioppilaskuntien (Studentenverbindungen) piirissä harjoitettu miekkailun muoto, jossa osallistujat miekkailevat terävillä säilää muistuttavilla miekoilla (joista käytetään nimitystä Mensurschläger) pukeutuneina rengashaarniskaan, hansikkaisiin sekä silmä- ja nenäsuojiin. Mensur-ottelussa liikkuminen ja lyöntien välttäminen vartalolla on kiellettyä ja niiden kaltaisia toimia pidetään ottelussa häpeällisenä. Lajissa tarkoituksena ei ole niinkään pyrkiä välttämään vahingoittumista, vaan kestää se kunnialla.
Muita miekkailun muotoja > Näyttämömiekkailu

Näyttämömiekkailu (l'escrime artistique) on erityisesti teatterin ja elokuvan piirissä harjoitettu miekkailun muoto, jossa pyritään mahdollisimman suureen näyttävyyteen. Miekkailuottelut etenevät tavallisesti etukäteen sovitun koreografian mukaisesti ja miekkailuliikkeet suoritetaan yleensä liioitellen. Lajilla on myös harrastajia, jotka eivät harjoita sitä teatteriesityksiä varten.
Muita miekkailun muotoja > Itämaiset muodot

Moniin itämaisiin taistelulajeihin kuuluu asetekniikoita. Näistä tunnetuimpia ovat japanilaiset kendo ja iaido joita harjoitellaan Suomessakin. Japanilaisissa lajeissa yleensä harjoitellaan japanilaisen kahden käden miekan katana miekkailutaitoa ja taktiikkaa harjoittelumiekoilla shinai-, bokken- tai iaito-miekoilla. Monilla Japanissa keskiaikana alkunsa saaneilla kenjutsu eli miekkailukoulukunnilla on katkeamaton historia nykypäivään asti, kuten Tenshin shōden Katori shintō-ryū, Suiō-ryū iai kenpō ja miekkapyhimys Miyamoto Musashin aloittama Hyōhō niten ichi-ryū. Näitä klassisia miekkailukoulukuntia harjoitellaan myös Suomessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla > Urheilumiekkailu

Suomen Miekkailuliitto
Miekkailu yleisesti (Arkistoitu – Internet Archive)
Miekkailun viralliset säännöt (suomeksi)
Suomen Miekkailuliiton kilpailumääräykset
Suomen miekkailuranking
Kansainvälinen miekkailuliitto FIE (ranskaksi) ,(englanniksi) , (espanjaksi)
Miekkailun säännöt
Kansainvälinen miekkailuranking
Elävää shakkia metallimatolla – Elävä arkisto
Aiheesta muualla > Historiallinen ja itämainen miekkailu

Helsingissä ja Espoossa toimiva historiallisen miekkailun seura EHMS ry
Jyväskylän historiallisen miekkailun seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Academia Liechtenaueriana Helsingiensis ry (Arkistoitu – Internet Archive)
The School of European Swordsmanship
WarusSeppäin Kilta
Suomen Kendoliitto
Suomen Iaidoliitto
Roomalaisen legioonalaisen näyttelijä gladius-miekan kanssa.
Keskiaikaiset turnajaiset
Iustitia, joka kantaa vaakaa ja miekkaa.
Kuva miekkailun oppikirjasta vuodelta 1590
Kuvitusta Girard Thibaultin kirjasta Academie de l'espee ("Miekan akatemia") vuodelta 1628.
Urheilumiekkailussa käytetyt välineet:

1. Miekkailutakki

2. Hansikas

3. Vartalojohto (eli niin sanottu körppäri)

4. Kalpoja

5. Miekkailuhousut

6. Maski

7. Plastron (eli vartalosuoja)
Floretin hyväksytty osuma-alue ja varoasento
Kalvan hyväksytty osuma-alue ja varoasento
Säilän hyväksytty osuma-alue ja varoasento
Miekkailutervehdys.
kalpa- ja florettimiekkailun päälinjat.
Miekkailun yksi perushyökkäyksistä: syöksy. Syöksyssä miekkailija ojentaa ensin asekätensä, minkä jälkeen hän siirtää etujalkaansa eteenpäin niin, että tasapaino säilyy keskellä ja takajalka on suoraksi ojennettuna.
Kalpamiekkailua. Naisilla ainoa laji 1980-luvulle asti oli floretti.
Akateemista miekkailua.
Kendon Kōte-lyönti. Tämä tekniikka kuuluu Shikake-wazaan eli peruslyöntitekniikkaryhmään. kendossa kōte-lyönti suoritetaan kōte-hansikkaan suojaamaan kyynärvarteen, ei rystysille tai suojaamattomaan käsivarteen.
Zimbabwen lippu

Zimbabwen lippu
Rhodesian lippu vuosina 1968-1979
Zimbabwe-Rhodesian lippu vuosina 1979-1980
Zimbabwen lippu on Zimbabwen valtion virallinen lippu. Sitä on käytetty virallisesti 18. huhtikuuta 1980 alkaen.
Kuvaus

Lipun tangonpuoleisessa kolmionmuotoisessa valkeassa kentässä on keltainen Zimbabwen lintu kuvaamassa maan pitkää historiaa. Se kuvastaa Zimbabwen kuningaskunnan aikaisen Suur-Zimbabwen kaupungin raunioista löydettyä patsasta.
Linnun takana on viisisakarainen punainen tähti, joka kuvaa vallankumouksellista taistelua vapauden ja rauhan puolesta. Valkea kenttä kuvaa rauhaa.
Lipussa on seitsemän vaakasuoraa raitaa:
vihreät raidat kuvaavat maanviljelyä ja Zimbabwen maaseutualueita
keltaiset raidat kuvaavat maan mineraalivaroja
punaiset raidat kuvaavat itsenäisyyden saavuttamiseksi vuodatettua verta
musta raita kuvaa alkuperäiskansaa ja siltä ammennettua kulttuuriperintöä
Zwentendorfin ydinvoimalaitos

Zwentendorfin voimalarakennus vuonna 2011
Zwentendorfin ydinvoimalaitos on Itävaltaan vuosina 1972–1977 rakennettu ydinvoimala, jonka käyttöönotto peruttiin.
AEG ja Siemens aloittivat voimalan rakentamisen vuonna 1972 Tonavan yläjuoksulle 30 km Wienistä Ala-Itävaltaan. Voimalan suunniteltu koko oli 700 MW, mikä olisi ollut 10 prosenttia Itävallan kokonaissähkönkäytöstä.
Ydinvoiman vastustus Itävallassa

Itävallan puolueista 1970-luvulla sosiaalidemokraatit sekä konseravatiivit kannattivat ja pienempi liberaalinen puolue vastusti ydinvoimaa. Vuoden 1975 viralliset suunnitelmat kattoivat kolme uutta ydinvoimalaa, teholtaan yhteensä 3 000 MW. Sähkön lisätarpeen väheneminen lykkäsi suunnitelmia. Syksyllä 1976 hallitus tiedotti suunnitelmistaan. Ympäristöliikkeet aktivoituivat vastustamaan hankkeita ja mediassa julkaistiin tietoja myös ydinvoiman haitoista. Ensimmäisenä valmistuvaksi suunniteltua Zwentendorfin ydinvoimalaa vastaan järjestettiin mielenosoituksia useissa kaupungeissa.
Ydinvoimasta päätettiin järjestää kansanäänestys 5. marraskuuta 1978. Äänestäjistä 50,47 % vastusti ydinvoimaa. Itävallan päätös ydinvoimarakentamisesta luopumisesta oli merkittävä ydinvoiman vastaisille liikkeille eri maissa, sillä se osoitti, että vaatimattomillakin resursseilla aktivistit voivat vaikuttaa päätöksentekoon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zwentendorfin ydinvoimalaitos Wikimedia Commonsissa
Ћ

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Ћ ћ
Kyrillinen kirjaimisto
Nykyaikaiset kirjaimet
| А | Ӓ | Ӑ | Ӕ | Б | В | Г |
| Ѓ | Ґ | Ғ | Ҕ | Д | Ђ | Е |
| Ё | Ӗ | Є | Ә | Ӛ | Ж | Ӝ |
| Җ | З | Ҙ | Ӟ | Ӡ | Ԅ | Ѕ |
| Ԇ | И | Ӥ | Ӣ | І | Ї | Ӏ |
| Й | Ҋ | Ј | К | Қ | Ҝ | Ҟ |
| Ҡ | Ӄ | Л | Љ | Ԉ | М | Ӎ |
| Н | Њ | Ҥ | Ң | Ԋ | О | Ӧ |
| Ө | П | Р | С | Ԍ | Т | Ԏ |
| Ћ | Ќ | У | Ў | Ӱ | Ӳ | Ӯ |
| Ү | Ұ | Ф | Х | Һ | Ц | Ч |
| Џ | Ш | Щ | Ъ | Ы | Ӹ | Ь |
| Э | Ю | Я |  |  |  |  |
Muinaiset kirjaimet
| Ҁ | Ѹ | Ѡ | Ѿ | Ѻ | Ѣ | Ꙗ |
| Ѥ | Ꙓ | Ѧ | Ѫ | Ѩ | Ѭ | Ѯ |
| Ѱ | Ѳ | Ѵ | Ѷ |  |  |  |
Ћ ("tše") on kyrillinen kirjain. Se on kirjainjärjestyksestä riippuen serbian kielen aakkosten 5. tai 23. merkki. Serbian kielessä se on äänteen /tʲ/ (/tɕ/) merkki. Ћ on perinteinen serbialainen kirjain ja ainoa historiallinen kirjain Vuk Stefanović Karadžićin reformissa.
Ћ kuuluu yleisimpiin serbialaisiin, bosnialaisiin ja kroatialaisiin sukunimiin, joten sen translitteraatio latinalaisiin aakkosiin on  hyvin tärkeää. On kuitenkin monia tapoja translitteroida se. Ћ translitteroidaan usein ć kuten serbokroatialaisissa latinalaisaakkosissa  tai ilman tarketta c; harvinaisempia translitteraatioita ovat tj, ty, cj, cy, ch ja tch.
Koska ћ on yksi ainoastaan serbian kielessä esiintyvistä kirjaimista ja kirjain, jolla kielen sana "kyrillinen" (ћирилица/ćirilica) alkaa, kirjainta käytetään usein kyrillisten kirjainten kanssa työskentelevien yhtiöiden logojen pohjana; esimerkkejä sivuilla  (Arkistoitu – Internet Archive) ja  (Arkistoitu – Internet Archive).
Kirjainta ћ käytetään myös translitteroimaan esperanton kirjainta h.
Koodisijainnit

| Merkistökoodi | Koko | Desimaali | Heksadesimaali | Oktaali | Binääri |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Unicode | Iso | 1035 | 040b | 002013 | 0000010000001011 |
| Unicode | Pieni | 1115 | 045b | 002133 | 0000010001011011 |
| ISO 8859-5 | Iso | 171 | ab | 253 | 0010101011 |
| ISO 8859-5 | Pieni | 251 | fb | 373 | 0011111011 |
| Windows 1251 | Iso | 142 | 8e | 216 | 0010001110 |
| Windows 1251 | Pieni | 158 | 9e | 236 | 0010011110 |
Kirjaimen HTML-koodit ovat: &#1035; tai &#x40b; isolle ja &#1115; tai &#x45b; pienelle kirjaimelle.
İnci Eviner

İnci Eviner vuonna 2019.
İnci Eviner (s. 1956) on turkkilainen taiteilija. Hän tekee maalauksia, fotomontaaseja, veistoksia ja videoteoksia.
Eviner on valmistunut Istanbulin taideakatemiasta ja suorittanut siellä maisterintutkinnon 1980. Vuonna 1998 hän opetti Yıldızin yliopistossa taiteen ja muotoilun osastolla. Hän sai tohtorinarvon Mimar Sinanin yliopistosta vuonna 2006. Ensimmäinen oma näyttely hänellä oli 1981 Istanbulissa Valtion maalaus- ja veistosmuseossa. Sen jälkeen hänellä on ollut useita yksityisnäyttelyitä ja hän on osallistunut myös yhteisnäyttelyihin niin Turkissa kuin ulkomaillakin.
Evinerin teos Haaremi oli esillä Turun taidemuseon Pimiössä maaliskuussa 2012. Teos on videoteos, jossa on Antoine Ignace Mellingin etsaus haaremista, joka herää eloon.
Zimbabwen kuningaskunta

| Zimbabwen kuningaskunta > 1220–1450 |
| --- | --- |
Valtiomuoto:  Monarkia
Pääkaupunki:  Suur-Zimbabwe
Edeltäjä:  Mapungubwe
Seuraajat:  Mwene Mutapa ja Butua
Zimbabwen kuningaskunta eli Zimbabwen valtakunta oli nykyisten Zimbabwen ja Mosambikin alueilla ja laajemminkin eteläisessä Afrikassa noin vuosina 1220–1450 hallinnut suurvalta. Sen pääkaupunki oli Suur-Zimbabwe, joka on nykyisin Unescon maailmanperintökohde.
Pääkaupungin rauniot
Kuningaskunta kehittyi Mapungubwen kaupunkivaltiosta. On arvioitu, että yksi syy vallan siirtymiseen Mapungubwesta Zimbabween oli sääolosuhteissa; vuoden 1290 paikkeilla tuli kuiva jakso, jolloin hirssi ja durra eivät menestyneet Mapungubwessa, kun taas kukkuloiden kaakkoisrinteet sateisemmalle alueelle perustettu Zimbabwe kukoisti.
Sen vaurauden perustana olivat kultakaivokset, jotka olivat jopa 30 metriä syviä kaivantoja. Joinakin vuosina kultaa kaivettiin jopa tonnin verran. Toinen menestystekijä oli sijainti kullan ja norsunluun tuotantoalueiden ja rannikon satamien välisellä reitillä.
Kuninkaiden asumuksiksi rakennettiin kivilinnoja kukkuloiden huipulle – noin sadan tällaisen linnakkeen rauniot on löydetty.  Linnakkeet rakennettiin läheisten kallioiden graniitista, joka lohkeilee luonnostaan palasiksi, joita kykenee kantamaan ihmisvoimin. Ne ladottiin kokoon ilman muurilaastia, hiukan sisäänpäin kaartuviksi kuin iglun seinät. Vuosikymmenien kuluessa rakennustaito kehittyi, ja hienoimmat kivipinnat ovat todella viimeistellyn näköisiä.
Kansan elämästä Zimbabwessa tiedetään kovin vähän. Pääkaupungin asukasluvun arvioidaan olleen suurimmillaan kymmenen tuhannen paikkeilla. 1400-luvun puolivälin jälkeen Zimbabwe hajosi kahtia: eteläosaa hallittiin Khamista, läheltä nykyistä Bulawayoa, kun taas pohjoisosasta tuli Mwene Mutapan valtakunta.
On päätelty, että valtion hajoamisen jälkeen pääkaupungin suurin kivilinna jätettiin tyhjilleen. Autioitumisen syytä ei tarkkaan tiedetä. Osasyynä lienee ollut kauppareittien siirtyminen pohjoisemmaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Great Zimbabwen kivilinnoitus Wikimedia Commonsissa
Zweibrücken

| Zweibrücken |
| --- | --- |
 vaakuna
 Zweibrücken
 Koordinaatit: 49°15′N, 7°22′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Rheinland-Pfalz
Piirikunta:  piiritön kaupunki
Hallinto:  
 – Pormestari:  Helmut Reichling
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  70,64 km²
Korkeus:  300 m m
Väkiluku:  34 200
 – Väestötiheys:  493 as./km²
 
 www.zweibruecken.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zweibrücken (ransk. Deux-Ponts, lat. Bipontinum) on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa, lounaisessa Saksassa. Se on niin kutsuttu piiritön kaupunki (saks. kreisfreie Stadt), eli se ei kuulu mihinkään Saksan piirikunnista. Kaupunki on noin 34 000 asukkaallaan (2011) Saksan pienin piiritön kaupunki. Sen pinta-ala on 70,64 neliökilometriä ja asukastiheys 484 as./km².
Zweibrücken sijaitsee eteläisen Rheinland-Pfalzin länsiosassa Saarlandin rajalla, noin 36 kilometriä luoteiseen Kaiserslauternista. Zweibrückenin ydinkeskusta sijaitsee 25 kilometrin päässä Pirmasensista, joka sijaitsee Pfalzinlaakson länsilaidalla. Zweibrückenin ympäristössä sijaitsee useita metsiä.
Historia

Varhaisin tunnettu maininta nimestä Zweibrücken on peräisin vuodelta 1170. Kaupunki päätyi kreivi Heinrich I:n hallintaan vuonna 1182. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle IV myönsi kaupungille kaupunkioikeudet vuonna 1352. Kreivi Eberhard myi kaupungin linnoineen pfalzilaiselle vaaliruhtinaalle Ruprecht I:lle vuonna 1385. Vuonna 1410 muodostettiin itsenäinen Pfalz-Zweibrückenin herttuakunta. Kaupunki paloi maan tasalle vuoden 1470 suurpalossa, mutta se rakennettiin nopeasti uudelleen.
Vuodesta 1793 vuoteen 1814 Zweibrückeniä miehittivät ranskalaiset Napoleonin johdolla. Vuonna 1816 sen hallinta siirtyi Baijerille. Vuonna 1834 sai alkunsa kaupungin teollistuminen Dingler'schen Maschinenfabrikin myötä.
Zweibrückin synagoga tuhottiin useiden muiden saksalaisten synagogien tapaan natsien kristalliyönä vuonna 1938. Kaupunki evakuoitiin toisessa maailmansodassa vuosina 1939–1940. Sodan loppupuolella 14. maaliskuuta 1945 kaupunki tuhoutui täydellisesti liittoutuneiden ilmapommituksissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zweibrücken Wikimedia Commonsissa
Zweibrückenin linna
Yxpila

Yxpila oli suomalainen nelimastoinen puinen kuunari, joka oli rakennettu 1920. Laivan omistivat kokkolalaiset Gamlakarleby Rederi Ab ja Gamlakarleby Fartygs Ab vuoteen 1924 saakka, sen jälkeen raumalaiset laivanvarustajat 1924–1942 ja viimeksi helsinkiläiset Meriliito Oy ja Varustamo Munkkiniemen Laiva Oy 1942–1952. Kuunari jätettiin sitten hylyksi Paraisten Stormälön merivartioaseman rantaan. Yxpila oli viimeinen Atlantilla purjehtinut suomalainen rahtipurjelaiva.
Kuunari rakennettiin punahongasta Gamlakarleby Aktiebolagetin telakalla Kokkolassa 1919–1920 Herman Hillen johdolla. Laivan oli suunnitellut insinööri Gösta Kyntzell. Laivan vetoisuus oli 635 bruttorekisteritonnia ja kantavuus 1 050 kuollutpainotonnia. Laivan pituus oli 59,25 metriä, leveys 10,52 metriä ja syväys 4,80 metriä. Hyvänä purjehtijana kuunari saattoi saavuttaa jopa 20 solmun nopeuden.
Kuunari Yxpila liikennöi pääasiassa Itämeren ja Pohjanmeren satamiin, ja se kuljetti pääasiassa puutavaralasteja Englantiin, Tanskaan ja Saksaan. Se oli vähällä tuhoutua hirmumyrskyssä Biskajanlahdella tammikuussa 1925, kun se oli pikilastissa matkalla Liverpoolista Cadiziin. Vuonna 1927 kuunari ajautui suunnistusvirheen takia Gotlannin rannikkolla rantakiviin, ja se tuotiin Uudenkaupungin telakalle korjattavaksi. Toisen maailmansodan alkaessa 1939 Yxpila oli viemässä puutavaralastia Englantiin, ja se joutui palaamaan Suomeen kiertämällä Irlannin ja Skotlannin ympäri. Kotimatka kesti 39 päivää. Yxpila poistettiin laivarekisteristä 1943, ja Ensio Stenius hinasi kuunarin Helsinkiin muuttaakseen sen museolaivaksi. Hanke kuitenkin kariutui Steniuksen kuoltua yllättäen. Yxpilan takila vaurioitui 1948 Itämerellä, minkä jälkeen se oli riisuttuna Ruissalon selällä. Kuunari romutettiin Paraisilla talvella 1952–1953. Purettavaksi kelpaamaton hylky jätettiin Paraisten Stormälön merivartioaseman rantaan.
Aukusti Pulli on rakentanut kuunari Yxpilan pienoismallin, jonka pituus on 200 senttimetriä ja korkeus 125 senttimetriä. Kuunarin sisarlaiva oli uusikaupunkilainen kuunari Baltic.
Aiheesta muualla

Kuunari Yxpila, rakennettu Kokkolassa 1920. Suomen merimuseon kuvakokoelma (Finna)
İradə Aşumova

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  İradə Aşumova |  İradə Aşumova |  İradə Aşumova |  |
Maa:  
Naisten ammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | 25 m urheilupistooli |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1998 | 25 m urheilupistooli |  |
|  Hopeaa | Lahti 2002 | 25 m urheilupistooli |  |
İradə Aşumova (Irada Ashumova) (s. 25. helmikuuta 1958 Baku) on azerbaidžanilainen pistooliampuja.
Aşumova on saavuttanut olympialaisissa pronssia 25 m urheilupistoolilla Ateenassa 2004 tuloksella 687,3 (588+99,3), häviten hopean 0,5 pisteellä ja kullan 0,9 pisteellä vaikka hän johti kilpailua peruskilpailun jälkeen. Aşumova osallistui myös 10 m ilmapistoolin kilpailuun ja sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 481,4 (386+95,4), vaikka hän oli peruskilpailun jälkeen toinen.
MM-kilpailuissa Aşumova on saavuttanut 25 m urheilupistoolissa kaksi hopeaa Barcelonassa 1998 ja Lahdessa 2002.
Welf

Welf (myös Guelf, Guelph tai Guelpho) on saksalaista alkuperää oleva eurooppalainen hallitsijasuku. Se on osa Este-sukua, mutta sitä edelsi 800–1000-luvuilla Saksassa vaikuttanut vanhempi Welf-suku. Nykyinen Welf-suku hallitsi Baijeria katkonaisesti vuosien 1070 ja 1180 välillä, ja sen jälkeen Braunschweigin ja Hannoverin ympärille luotuja valtioita vuodesta 1235 aina vuoteen 1918. Welf-suvun tunnetuin haara on Hannover-suku, joka oli myös Ison-Britannian hallitsijasukuna vuosina 1714–1901. Welfin suvusta tuli myös yksi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja yksi Venäjän keisarikunnan keisari.
Historia > Vanhempi Welf-suku

Welfin suku sai nimensä niin sanotulta vanhemmalta Welf-suvulta, jonka juuret olivat 800-luvun Frankkien valtakunnassa. Kysymys vanhemman Welf-suvun alkuperästä on kiistanalainen, sillä nimi Welf oli yleisessä käytössä karolingiaikana. Nimi on alkujaan tarkoittanut koiranpentua. Vanhemman Welf-suvun varhaisin oletettu esi-isä oli 800-luvun alussa Baijerissa elänyt kreivi Welf, jonka tytär Judith nai vuonna 819 frankkilaisen keisarin Ludvig Hurskaan ja toinen tytär Emma Itä-Francian kuninkaan Ludvig Saksalaisen. Judithin ja Emman veljenpoika Conrad (k. n. 876) on oletettu vanhemman Welf-suvun burgundilaisen sukuhaaran esi-isäksi, sillä hänen pojastaan Rudolf I:stä tuli vuonna 888 Burgundin kuningas. Hänen sukunsa hallitsi Burgundia vuoteen 1032. Conradin veli Welf I taas on oletettu suvun svaabialaisen haaran esi-isäksi. Hänen todennäköinen jälkeläisensä kuudennessa polvessa, Svaabian kreivi Welf III sai vuonna 1047 myös Kärntenin herttuan arvon, mutta hänen sukunsa sammui mieslinjalta hänen kuollessaan pojattomana vuonna 1055.