stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tabasaranin kieli
Levinneisyys ja puhujamäärä

Tabasarania puhutaan Dagestanin tasavallan Tabasaranin ja Hivin piireissä. Osa tabasaraneista on muuttanut Derbentin piiriin ja tasavallan kaupunkeihin. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan tabasaranin puhujia oli Venäjällä 90 700 henkeä, joista 77 000 Dagestanissa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan tabasarania puhui 128 400 henkeä, joista 112 800 Dagestanissa. (lukuihin sisältyvät myös tabasarania toisena tai vieraana kielenä puhuvat).
Vuonna 1989 Venäjän tabasaraneista 96,6 % puhui tabasarania äidinkielenään ja 0,3 % toisena kielenä. Vuonna 2002 Dagestanin tabasaraneista 98,8 % osasi tabasarania.
Kansallisuudeltaan tabasaraneista 87,3 % osaa venäjää (64,9 % vuonna 1989). Osa tabasaraneista osaa myös azeria ja lezgiä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 126 100 tabasaranin puhujaa.
Historia ja murteet

Tabasaran kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään, jossa se muodostaa lezgin ja agulin kanssa itäisen alaryhmän. Eri aikoina siihen ovat vaikuttaneet iranilaiset ja turkkilaiset kielet, arabia ja venäjä. Kieli jakautuu etelä- ja pohjoismurteeseen, joissa on molemmissa useita paikallismurteita.
Muoto-oppi

Tabasaranin kieli on tiettävästi maailman runsassijaisin – sen kirjakielessä on 48 sijamuotoa, mutta jossakin sen murteessa jopa 53. Kirjakielen sijoista 40 on paikallissijoja.
Pohjoismurteessa nomineilla on kaksi sukua: järjelliset oliot sekä järjettömät oliot ja esineet. Etelämurteissa sukuja ei ole. Verbi taipuu persoonissa, luvuissa ja aikamuodoissa. Kieli on ergatiivinen.
Kirjakieli

Tabasaranin kielellä ei ole merkittäviä kirjallisia muistomerkkejä. Ennen Venäjän vallankumousta sille käännettiin muutamia uskonnollisia tekstejä, joissa käytettiin mukautettua arabialaista kirjaimistoa. Kirjakieli syntyi vuonna 1932. Aluksi käytettiin latinalaista kirjaimistoa ja vuonna 1938 siirryttiin kyrilliseen kirjaimistoon, jossa Dagestanin muiden kielten tapaan venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään erilaisten kirjainyhdistelmien ja merkin Ӏ avulla. Kirjakielen normit perustuvat eteläryhmän Nitrikin murteeseen.
Tabasarania käytetään opetusvälineenä koulujen alaluokilla. Ylemmillä luokilla opetus tapahtuu venäjäksi ja tabasarania opiskellaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Tabasaraniksi ilmestyy kaksi piirilehteä, naistenlehti Dagustan dišagli, lastenlehti Plazi, kaunokirjallinen aikakausjulkaisu Literaturajin Tabasaran ja islamilainen lehti Assalam. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Derbentissä toimii tabasaraninkielinen teatteri.
Kirjakieli > Kirjaimisto

Kirjainten äännearvot on esitetty kansainvälistä foneettista aakkostoa käyttäen. Punaisella korostettuja kirjaimia käytetään vain venäjän kielestä omaksutuissa lainasanoissa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | /ɑ/ | Аь аь | /æ/ | Б б | /b/ | В в | /v/ | Г г | /ɡ/ |
| Гг гг | /ɣ/ | Гъ гъ | /ʕ/ | Гь гь | /h/ | Д д | /d/ | Е е | /ɛ/, /jɛ/ |
| Ё ё | /jo/ | Ж ж | /ʒ/, /dʒ/ | Жв жв | /ʒʷ/ | З з | /z/, /dz/ | И и | /i/ |
| Й й | /j/ | К к | /kʰ/ | Кк кк | /kː/ | Къ къ | /qːʰ/ | Кь кь | /qʼ/ |
| КӀ кӀ | /kʼ/ | Л л | /l/ | М м | /m/ | Н н | /n/ | О о | /o/ |
| П п | /pʰ/ | ПП пп | /pː/ | ПӀ пӀ | /pʼ/ | Р р | /r/ | С с | /s/ |
| Т т | /tʰ/ | Тт тт | /tː/ | ТӀ тӀ | /tʼ/ | У у | /u/ | Уь уь | /y/ |
| Ф ф | /f/ | Х х | /ɦ/ | Хъ хъ | /qʰ/ | Хь хь | /x/ | Ц ц | /tsʰ/ |
| Цц цц | /tsːʰ/ | ЦӀ цӀ | /tsʼ/ | Ч ч | /tʃʰ/ | Чв чв | /tʃʷʰ/ | Чч чч | /tʃːʰ/ |
| ЧӀ чӀ | /tʃʼ/ | Ш ш | /ʃ/ | Шв шв | /ʃʷ/ | Щ щ | /ɕ/ | Ъ ъ | /ʔ/ |
| Ы ы | /ɨ/ | Ь ь |  | Э э | /ɛ/ | Ю ю | /y/, /ju/ | Я я | /æ/, /jɑ/ |
Nykytilanne

Tabasaranin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kieltä voidaan pitää varsin elinvoimaisena.
Isorantamuura

| Isorantamuura |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Rantamuurat Hypocnemoides
Laji::  maculicauda
Kaksiosainen nimi
 Hypocnemoides maculicauda  (Pelzeln, 1868) 

Alalajit
 H. m. maculicauda  H. m. orientalis 
Katso myös
   Isorantamuura Wikispeciesissä   Isorantamuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isorantamuura (Hypocnemoides maculicauda) on puumuuriin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Isorantamuura voi kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Isorantamuurakoiras on yleisväriltään harmaa ja rinta ja vatsa ovat päätä, selkää ja siipiä vaaleammat. Koiraan kurkku on musta. Lajin naaras myös harmaa ja vatsa ja kurkku ovat valkoiset. Isorantamuuran selässä on valkoinen laikku ja pyrstön kärki on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isorantamuuraa tavataan Amazonasin alueelta Perusta, Boliviasta ja Brasiliasta. Lajin elinympäristöä ovat alankojen kosteat ja soiset metsät usein järvien ja jokien lähellä. Ne liikkuvat tyypillisesti pareittain lähellä maata.
Minna Sundberg

Minna Sundberg (s. 9. tammikuuta 1990) on Ruotsissa syntynyt suomalainen kuvittaja ja sarjakuvataiteilija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat verkkosarjakuvat Redtail's Dream ja Stand Still Stay Silent.
Minna Sundberg syntyi vuonna 1990 Ruotsissa asuneeseen suomalaisperheeseen, joka muutti takaisin Suomeen 1997. Hän valmistui 25-vuotiaana Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun graafisen suunnittelun koulutusohjelmasta taiteen kandidaatiksi.
Vuonna 2015 Sundbergin Stand Still, Stay Silent -verkkosarjakuva voitti ensimmäisenä suomalaisena Reuben-palkinnon pitkän verkkosarjakuvan kategoriassa.
Ensimmäisenä opiskeluvuonnaan verkkosarjakuvataiteilijan uraa suunnitellut Sundberg aloitti useita ”harjoitussarjakuvia”, joista yhdestä kehittyi A Redtail's Dream, 556-sivuinen suomalaista mytologiaa hyödyntävä verkkosarjakuva. Hänen toinen sarjakuvansa, edelleen jatkuva Stand Still, Stay Silent, sijoittuu Pohjoismaihin post-apokalyptisessa tulevaisuudessa 2100-luvun alussa.
Vuosina 2013 ja 2014 Sundberg järjesti kaksi onnistunutta Indiegogo-joukkorahoituskampanjaa rahoittaakseen verkkosarjakuviensa painettujen versioiden julkaisemisen.
Stand Still, Stay Silentin kielikuntia kuvaava infosivu on julkaistu erillisenä julisteena, joka on saanut suosiota erityisesti kielitieteilijöiden keskuudessa.
Sundbergin sarjakuvia on pidetty hyvinä esimerkkeinä verkkosarjakuvan kypsymisestä ilmaisuvoimaiseksi mediaksi.
Albumit

Sundberg, Minna: A Redtail's Dream, s. 608.  Omakustanne, 2014.  ISBN 978-91-637-4627-7
Sundberg, Minna: Stand Still Stay Silent Book 1, s. 324.  Omakustanne, 2015.  ISSN 2342-8880  E-ISSN 2342-8899
Sundberg, Minna: Stand Still Stay Silent Book 2, s. 260.  Hiveworks Comics, 2018.  ISBN 978-1-946698-06-3
Sundberg, Minna: Stand Still Stay Silent Book 3, s. 304.  Hiveworks Comics, 2020.  ISSN 2342-8880  E-ISSN 2342-8899
Sundberg, Minna: Un Rêve de Renard, s. 600.  Édition Akileos, 2019.  ISBN 978-2-35574-455-6
Sundberg, Minna: Stand Still Stay Silent Livre 1, s. 328.  Édition Akileos, 2018.  ISBN 978-2-35574-353-5
Sundberg, Minna: Stand Still Stay Silent Livre 2, s. 260.  Édition Akileos, 2019.  ISBN 978-2-35574-363-4
Sundberg, Minna: Stand Still Stay Silent Livre 3. s. 304.  Édition Akileos, 2020.  ISBN 978-2-35574-453-2
Sundberg, Minna: Lovely People, s. 80.  Omakustanne, 2021.  ISBN 978-952-94-4704-6
Aiheesta muualla

Virallinen verkkosivu ”Webcomics by Minna Sundberg”
Independent Fan-forum ”The Stand Still, Stay Silent Fan-Forum”
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Muut:  IdRef
Taivaanvuohi

| Taivaanvuohi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Kurpat Gallinago
Laji::  gallinago
Kaksiosainen nimi
 Gallinago gallinago  (Linnaeus, 1758) 

Alalajit
 G. g. faeroensis  G. g. gallinago 
Katso myös
   Taivaanvuohi Wikispeciesissä   Taivaanvuohi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Taivaanvuohi (Gallinago gallinago) on rantaniittyjen yllä ääntelevä kahlaajalintu, joka tunnetaan paremmin äänensä kuin ulkonäkönsä perusteella. Tunnetuin ääni syntyy linnun pyrstösulista, kun taivaanvuohi soidinlennollaan syöksyy maata kohti korkealla pellon yläpuolella.
Ulkonäkö ja koko

Taivaanvuohi on 23–28 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 39–45 senttimetriä. Sillä on pitkä, noin 7 senttimetrin pituinen nokka. Taivaanvuohella on lyhyet jalat ja se on ruumiinmuodoltaan pullea. Taivaanvuohi on yleisväritykseltään ruskeankirjava. Selässä sillä on vaaleita pitkittäisjuovia. Eroina heinäkurppaan taivaanvuohella on valkoinen vatsa sekä leveä ja vaalea siiven takareuna. Päässä on vaalea keskijuova erona jänkäkurppaan verrattuna.
Soidinlennossa taivaanvuohen jäykät uloimmat pyrstösulat värisevät linnun syöksyessä alas synnyttäen ilmanvastuksen voimasta mäkättävän ”mähähähä...” -äänen. Toinen soidinääni on pitkä ”tik-kot-tik-kot...” -sarja. Paetessa taivaanvuohi päästää voimakkaan ”ätsh”-äänen.
Taivaanvuohesta tunnetaan 2 alalajia: nimialalaji G. g. gallinago ja läntinen G. g. faroensis.
Levinneisyys

Taivaanvuohia pesii Kanadassa, Yhdysvaltojen pohjoisosissa, Islannissa ja muualla Pohjois-Euroopassa sekä Venäjällä. Taivaanvuohi on muuttolintu, joka talvehtii etelässä, Euroopan linnut Etelä-Euroopassa ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Taivaanvuohet saapuvat maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtevät syysmuutolle heinäkuussa. Vetisillä rantaniityillä voi parhaaseen muuttoaikaan elokuussa tavata kymmenien yksilöiden hajanaisia parvia. Syysmuutto päättyy vähitellen loka–marraskuun aikana, ja muutamia yksilöitä voi jäädä yrittämään talvehtimista sulana pysyviin ojiin ja viemärien suistoihin.
Euroopan unionin alueella pesii lähes miljoona paria, joista koko Suomessa noin 100 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 5,4–7,5 miljoonaa paria.
Taivaanvuohta metsästettiin paljon 1800-luvulla, muun muassa Carl Michael Bellmanin laulussa nautitaan eväsretkellä ”Nyss skjuten beckasin”.
Elinympäristö

Taivaanvuohi pesii kosteikoilla, soilla ja järvien luhtaniityillä.
Lisääntyminen

Naaras munii huhti-toukokuussa, ja joskus toisen kerran kesä-heinäkuussa, 4 munaa, joita se hautoo 18–21 vuorokautta. Molemmat emot osallistuvat poikasten hoitoon.
Ravinto

Taivaanvuohi syö lieroja, nilviäisiä ja muita pikkueläimiä, sekä myös kasvinosia ja siemeniä.
Nimi

Linnun nimi gallinago  on latinaa ja tarkoittaa "kanaa muistuttavaa" (gallina = kana, -ago = kaltainen). K.E. Kivirikon mukaan linnulla oli 1900-luvun alussa runsaasti kansanomaisia nimiä: taivaanjaara, taivaanlammas, taivahanoinas, taivahanpässi, taivaanmököttäjä, taivaanmäkärä, mäkärä, vanhapiika, ukonlammas, ukonoinas, möyttäjä, hönäkkä, kitkuttaja, nevaketka ja paljon muita.
Aiheesta muualla

Taivaanvuohi Lintukuva-verkkopalvelussa
LuontoPortti: Taivaanvuohi (Gallinago gallinago)
ITIS: Gallinago gallinago (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25692  Wikispecies: Gallinago gallinago  ABA: comsni  ADW: Gallinago_gallinago  Avibase: 9151E0BA75761647  BioLib: 8646  BirdLife: 22693097  BOLD: 52536  BOW: comsni  BTO: bob5190  CoL: 3F6V9  CMS: gallinago-gallinago  eBird: comsni  EoL: 45509177  EPPO: GLNGGA  EUNIS: 1057  EURING: 5190  Fauna Europaea: 96824  Fauna Europaea (new): 22cf409b-f1c9-47fc-a897-74fcfd1fda8d  GBIF: 2481819  IBC: common-snipe-gallinago-gallinago  iNaturalist: 318836  IRMNG: 11165329  ITIS: 176700  IUCN: 22693097  NBN: NBNSYS0000000030  NCBI: 107377  Observation.org: 25  ODNR: common-snipe  Open Tree of Life: 615378  Paleobiology Database: 289532  Paleobiology Database: 289532  TSA: 7224  WoRMS: 158949  Xeno-canto: Gallinago-gallinago  Laji.fi: MX.27666 
Taivaanvuohen muna.
Coppa Placci

| Coppa Placci |
| --- | --- |
 Paolo Bettini voitti vuoden 2001 kilpailun.
Tiedot
Ajankohta:  syys- tai lokakuu
Alue:  Emilia-Romagna
Laji:  maantie
Kilpailu:  UCI Europe Tour
Tyyppi:  yhden päivän kilpailu
Järjestäjä:  Unione Sportiva Imolese
Historia
Ensimmäinen:  1923
Kilpailuja yht.:  58
Ensimmäinen voittaja:   Enea Dal Fiume
Eniten voittoja:  2 kertaa:  Emilio Petiva  Ugo Colombo  Roger De Vlaeminck  Giovanni Battaglin  Francesco Casagrande
Viimeisin voittaja:   Filippo Pozzato
Coppa Placci on ollut yhden päivän mittainen maantiepyöräilykilpailu, joka on ajettu syksyisin Imolan ja San Marinon välillä Italiassa. Kilpailua on pidetty semiklassikkona. Se on ollut kategorialuokitukseltaan 1. HC, eli sen yläpuolella ovat olleet yhden päivän kilpailuista vain suuret klassikot sekä UCI ProTour -sarjan kilpailut. Coppa Placci järjestettiin rahoitusvaikeuksien vuoksi alle 23-vuotiaiden kilpailuna 2010, yhdistettynä Giro di Romagnan kanssa 2011 ja Giro del Veneton kanssa 2012.
Coppa Placci on nimetty vuonna 1921 kuolleen italialaisen pyöräilijän Antonio Placcin mukaan.
Voittajat

| --- | --- |
 1923 - Enea Dal Fiume   1924 - Emilio Petiva   1925 - Emilio Petiva   1926 - Ermanno Vallazza   1927 - Aleardo Simoni   1928 - Pietro Fossati   1929–1945  - ei järjestetty  1946 - Nedo Logli   1947 - ei järjestetty  1948 - Luigi Casola   1949 - Renzo Soldani   1950 - Giacomo Zampieri   1951–1952  - ei järjestetty  1953 - Luciano Maggini   1954–1961  - ei järjestetty  1962 - Franco Cribiori   1963 - Ercole Baldini   1964 - Guido De Rosso   1965 - Michele Dancelli   1966 - Felice Gimondi   1967 - Luciano Armani   1968 - ei järjestetty  1969 - Roberto Ballini   1970 - Ugo Colombo   1971 - Ugo Colombo   1972 - Roger De Vlaeminck   1973 - Italo Zilioli   1974 - Roger De Vlaeminck   1975 - Francesco Moser   1976 - Fausto Bertoglio   1977 - Marino Basso   1978 - Gianbattista Baronchelli  :  1979 - Giovanni Battaglin   1980 - Giovanni Battaglin   1981 - Alfio Vandi   1982 - Alfredo Chinetti   1983 - Marino Amadori   1984 - Acacio Da Silva   1985 - Silvano Contini   1986 - Guido Bontempi   1987 - Massimo Ghirotto   1988 - Pierino Gavazzi   1989 - Claudio Chiappucci   1990 - Mauro Gianetti   1991 - Laurent Dufaux   1992 - Johan Bruyneel   1993 - Maximillian Sciandri   1994 - Angelo Lecchi   1995 - Francesco Casagrande   1996 - Andrea Tafi   1997 - Beat Zberg   1998 - Mauro Zanetti   1999 - Mirko Celestino   2000 - Francesco Casagrande   2001 - Paolo Bettini   2002 - Matteo Tosatto   2003 - Danilo Di Luca   2004 - Leonardo Bertagnolli   2005 - Paolo Valoti   2006 - Rinaldo Nocentini   2007 - Alessandro Bertolini   2008 - Luca Paolini   2009 - Filippo Pozzato
Verstas Arkkitehdit

Verstas Arkkitehtien suunnitteleman Väre-rakennuksen Korkeakouluaukion puoleinen sisäänkäynti syyskuussa 2018.
Verstas Arkkitehdit Oy (Verstas Architects) on vuonna 2004 perustettu arkkitehtitoimisto, joka on tunnettu erityisesti koulu- ja yliopistorakennuksista. Verstas Arkkitehtien tunnetuimpia suunnitelmia ovat Espoossa sijaitsevat oppimiskeskukset Kirkkojärven koulu ja Saunalahden koulu, ja Aalto yliopiston kampusrakennus Otaniemessä, Espoossa, joka koostuu Aalto yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun Väre-rakennuksesta, Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun Otaniemen päärakennuksesta, liiketiloista ja sisäänkäynnistä Aalto-yliopiston metroasemalle.
Verstas Arkkitehdit on saavuttanut yli 30 palkinto- tai kunniamainintasijaa kotimaisissa ja kansainvälisissä arkkitehtuurikilpailuissa. Verstas Arkkitehdeille myönnettiin Arkkitehtuurin valtionpalkinto vuonna 2015. Toimiston osakkaat ovat perustajat Väinö Nikkilä, Jussi Palva, Riina Palva ja Ilkka Salminen.
Töitä

Lamminrahkan koulukeskus (2023), Kangasala. Arkkitehdit Väinö Nikkilä, Jussi Palva, Riina Palva, Ilkka Salminen
Lauttasaaren kirkon peruskorjaus (2022), Helsinki. Arkkitehdit Riina Palva, Anna Puisto
Aiheesta muualla

Verstas Arkkitehdit
Isonokkamuura

| Isonokkamuura |
| --- | --- |
 Naaras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Isonokkamuurat Cymbilaimus
Laji::  lineatus
Kaksiosainen nimi
 Cymbilaimus lineatus  (Leach, 1814) 

Katso myös
   Isonokkamuura Wikispeciesissä   Isonokkamuura Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isonokkamuura (Cymbilaimus lineatus) on Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava puumuuriin kuuluva varpuslintu.
Koiras.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isonokkamuura on 17–18 cm. Selästään isonokkamuurakoiras on musta ja selässä on tiheästi kapeita valkoisia poikkijuovia. Päälaki on väritykseltään musta. Vatsastaan koiras on mustavalkoraidallinen. Naaras isonokkamuura on musta ja kapeat poikkiraidat ovat kellertäviä. Naaraan päälaki on punaruskea ja vatsa mustan ja kellertävän raidallinen. Kummankin sukupuolen iiris on punainen ja nokka on suurikokoinen ja koukkupäinen. Ulkonäöltään koiras muistuttaa andienisomuuraa (Frederickena unguligera), joka on kuitenkin huomattavasti suurikokoisempi. Myös raitapuumuura (Thamnophilus doliatus) muistuttaa isonokkamuurakoirasta, mutta raidoitus on sillä leveämpää.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isonokkamuuraa tavataan Keski-Amerikassa Panamasta Hondurasiin ja Etelä-Amerikassa Kolumbiasta ja Amazonasin alueelta Venezuelasta, Guyanasta, Surinamesta, Ranskan Guyanasta, Brasiliasta, Ecuadorin ja Perun itäosista ja Bolivian pohjoisosista. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja niiden reunamaat, jotka kasvavat köynnöksiä. Isonokkamuuraa tavataan harvoin metsistä, jotka kasvavat yli 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Isonokkamuurat elävät pareittain tai muodostavat sekaparvia muurasten (Myrmotherula) tai muiden metsien pohjakerrosten lintujen kanssa. Laji on suhteellisen ujo ja liikkuu piilossa kasvillisuuden joukossa. Lajin ravintoa ovat suurikokoiset hyönteiset, joita se etsii kasvillisuuden joukosta.
Laji on yksiavioinen ja pariutuu koko elämäkseen. Isonokkamuuran pesimäkausi kestää maaliskuulta toukokuulle. Pesä on harvahko ja kuppimainen. Naaras munii kaksi kermanvalkoista munaa, joissa on tummanruskeita ja violetteja pilkkuja. Molemmat vanhemmat hautovat munia ja hoitavat kuoriutuneita poikasia..
18 elektronin sääntö

18 elektronin sääntö on kemiassa käytetty nyrkkisääntö, jonka mukaan siirtymämetalli saavuttaa saman elektronikonfiguraation kuin jalokaasu, kun sillä on yhteensä 18 elektronia uloimmilla energiatasoilla. Sääntö on vastaava kuin oktettisääntö, joka puolestaan ei päde siirtymämetalleille. 18 elektronin sääntö on usein käyttökelpoinen ennustettaessa siirtymämetallien, lantanoidien ja aktinoidien yhdisteiden, etenkin organometalliyhdisteiden, ominaisuuksia. Säännössä otetaan s- ja p-elektronikuorien (ns. oktetin sisältävät kuoret) lisäksi huomioon myös d-orbitaalien elektronit. Säännössä oletetaan, että metallin d-orbitaalit kykenevät muodostamaan toisten atomien atomiorbitaalien, tai yhdisteiden molekyyliorbitaalien kanssa enintään viisi sidosta, sallien siten enintään yhdeksän sidosta näille atomeille yhdisteissä. Säännöstä on olemassa poikkeuksia, joita kyetään muilla säännöillä selittämään.
Esimerkiksi ryhmän 11 alkuaineilla (kupari, hopea, kulta ja röntgenium) on useita samankaltaisia ominaisuuksia. Samoin kuin alkalimetalleilla, on myös näillä siirtymämetalleihin kuuluvilla alku­aineilla vain yksi elektroni uloimmalla elektronikuorellaan. Ryhmän 11 alkuaineilla on kuitenkin myös toiseksi uloimman elektroni­kuoren kaikki d-orbitaalit täysiä, ja myös nämä elektronit osallistuvat kemiallisiin sidoksiin. Tämä seikka antaakin näille alku­aineille useita alkali­metalleista selvästi poikkeavia ominaisuuksia. Toisin kuin alkalimetallit, ne reagoivat hyvin heikosti tai eivät juuri lainkaan. Ne kuitenkin johtavat erittäin hyvin sähköä, sillä ne saavuttavat 18 elektronin tilan jo metallimuodossa, sillä ne esiintyvät metallihilassa ionisoituneina.
Useasti siirtymämetallien yhdisteiden ominaisuuksia selitetään myös koordinaatiolukujen avulla.
Kareliaani-palkinto

Kareliaani-palkinto jaettiin vuosina 1995-2011 vuosittain henkilölle, joka on paneutunut ansiokkaasti karelianismin vaalimiseen ja sen perustalta tehtyyn taiteen kehittämistyöhön.
Kareliaani-Palkinto vuonna 1995
Kareliaani-palkinnon perusti 1995 joensuulainen vuorineuvos S. A. Tervo. Tarkoituksena on ollut rohkaista Suomen ja Venäjän eri alojen taiteilijoita ja tutkijoita, jotka toimivat karjalaisen kulttuurin hyväksi.
Ensimmäinen Kareliaani-palkinto jaettiin 1995 Kolilla. Alkuvuosien jakotilaisuuksiin liittyi Pohjois-Karjalan kesäyliopiston järjestämä Kareliaani-symposium, jonka tavoitteena on edistää karelianismia.
Kareliaani-palkittavat valitsi Pohjois-Karjalan kesäyliopiston nimeämä ryhmä. Palkinnon saajat ovat olleet suomalaisia ja venäläisiä.
Itse palkinnon on suunnitellut kiviseppäartesaani Sami Hokkanen.
Palkintosumma oli 1 000 euroa vuonna 2010. Palkinnolle ei ole pysyvää rahanlähdettä, ja vuonna 2009 palkinto jäi jakamatta rahoittajan puuttuessa. Vuoden 2010 palkintosumman lahjoitti Karjalaisen kulttuurin edistämissäätiö. Professori Heikki Kirkisen mukaan vuoden 2010 palkitseminen saattoi jäädä viimeiseksi . Palkinto jaettiin kuitenkin vielä vuonna 2011, kun KKES lahjoitti palkintorahat.
Kareliaani-palkinnon saajat

1995 kirjailija Heikki Turunen
1996 tutkija Eino Karhu
1997 muusikko Sari Kaasinen
1998 taiteilija Kronid Gogolev
1999 Karjalan tasavallan karjalan kielen seura
2000 tohtori Tarja Raninen-Siiskonen
2001 tutkija Matti Jeskanen
2002 valokuvaaja Ritva Melentjeva
2003 muusikko Liisa Matveinen
2004 tutkija Yury Shikalov
2005 dramaturgi Anna Häyrinen
2006 kansanperinteen tutkija Anna-Liisa Tenhunen
2007 käsityöyrittäjä Hannele Rusila
2008 professori, historiantutkija Tapio Hämynen
2010 taiteilija, taiteentutkija Anneli Heliö
2011 muusikko Ismo Alanko
KNM Alsen

| KNM Alsen |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Gammelholm
Laskettu vesille:  23. lokakuuta 1808
Palveluskäyttöön:  Tanska: 1808 Norja: 1814
Poistui palveluskäytöstä:  1837
Tekniset tiedot
Uppouma:  310 t
Pituus:  28,75 m
Leveys:  8,33 m
Syväys:  3,12 m
Miehistöä:  101
Aseistus
Aseistus:  18 × 18 naulan tykkiä 2 × pitkää 6 naulan tykkiä
KNM Alsen valmistui Tanskan kuninkaallisen laivaston Lougen-luokan aluksena 1800-luvun alussa. Alus oli Tanskan laivastossa, kunnes se siirrettiin 1814 Norjan laivastolle.
Valmistus

Laivastoarkkitehti Ernst Stiboltin suunnittelema alus tilattiin Gammelholmista. Se laskettiin vesille 23. lokakuuta 1808.
Palvelus

Kielin sopimuksen perusteella Norja irtautui Tanskasta, jolloin Alsen siirrettiin 1814 Norjan laivastolle. Alus säilytti kuitenkin nimensä. Alus myytiin 1837.
Tunturinärvänä

| Tunturinärvänä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophytina
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Närvänät Sibbaldia
Laji::  procumbens
Kaksiosainen nimi
 Sibbaldia procumbens  L. 
Katso myös
   Tunturinärvänä Wikispeciesissä   Tunturinärvänä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturinärvänä eli närvänä (Sibbaldia procumbens) on ruusukasvien heimoon kuuluva monivuotinen tunturikasvi. Ulkonäöltään se muistuttaa vähän pientä hanhikkia (Potentilla).
Ulkonäkö ja koko

Tunturinärvänällä on suikertava, puutunut maavarsi. Sen kukkavarret kasvavat 3–12 senttimetriä korkeiksi. Lehtien lapa on kolmisorminen, lehdykät ovat pitkiä, muodoltaan vastakolmion näköisiä, kärjestään kolmihampaisia. Tunturinärvänän kukintona on tiheä huiskilo. Pienten kukkien verhiötä lyhyemmät terälehdet ovat noin 2 millimetriä pitkiä, väriltään vihreänkeltaisia.