stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron poliisi- ja rajavartiolaitos
Historia

Poliisilaitoksen, rajavartiolaitoksen ja kansalaisuus- ja maahanmuuttoviraston yhdistämisen valmistelut aloitettiin vuonna 2006, kun kävi selväksi, että Viro liittyisi Schengenin viisumialueeseen. Tämä johti tarpeeseen yhdistää rajavartio-, maahanmuuttovalvonta- ja poliisiviranomaiset. Sisäministeriössä tunnistettiin sisäisen turvallisuuden alan suurimmat ongelmat, ja ratkaisuksi ehdotettiin virastojen yhdistämistä.
Huhtikuussa 2007 aloitti toimielinten yhdistämisen valmistelun työryhmä, joka laati Viron tasavallan hallitukselle muistion, johon yhdistäminen perustuu. Saman vuoden lokakuussa aloitti työnsä virastojen yhdistämistä käsittelevä projektiryhmä, jonka johdolla laadittiin virastojen yhdistämistä koskeva SWOT-analyysi. Tammikuussa 2008 hallitus hyväksyi virastojen yhdistämisen. Yhdistymispäiväksi asetettiin 1. tammikuuta 2010.
Toukokuussa 2009 Riigikogu hyväksyi poliisi- ja rajavartiolain, ja kesäkuussa hallitus nimitti PPA:n pääjohtajan. Elokuussa 2009 PPA:n yhdistämistä valmisteleva projektiryhmä sai toimintansa päätökseen, ja PPA:n tuleva pääjohtaja aloitti työnsä.
Yhdistämisen edellyttämät lait tulivat voimaan 1. tammikuuta 2010, ja poliisi- ja rajavartiolaitos aloitti toimintansa.
Tammikuun 1. päivänä 2012 voimaan tulleessa uudessa PPA:n ohjesäännössä lakkautettiin prefektuurit itsenäisinä poliisivoimina ja keskitettiin hallinto. Saman vuoden marraskuussa PPA:n rakenteesta poistettiin koordinointitoimistot.
PPA:n uusi ohjesääntö, joka tuli voimaan 1. lokakuuta 2014, poisti sektorikohtaisen rakenteen ja aloitti siirtymisen palvelupohjaiseen hallintoon.
Historia > Viron poliisi- ja rajavartiolaitoksen pääjohtajat

2010 - 2013 Raivo Küüt
2013 - 2023 Elmar Vaher
2023 - Egert Belitšev
Tehtävät

Poliisi- ja rajavartiolaitoksen tehtävistä, oikeuksista ja velvollisuuksista säädetään poliisi- ja rajavartiolaissa ja laitoksen ohjesäännössä. Organisaation päätehtävät liittyvät yleisen järjestyksen ylläpitämiseen, rikosten tutkintaan ja torjuntaan, rajavartiointiin, merivartiointiin, Virossa oleskelun perusteen ja aseman määrittämiseen sekä henkilöasiakirjojen myöntämiseen.
PPA:n tehtävät ovat sen ohjesäännön mukaan seuraavat:
rikosten ehkäiseminen ja viranomaisvalvonta lakisääteisissä tapauksissa ja laissa säädettyjen menettelyjen mukaisesti;
syytteeseenpano ja rangaistuksen täytäntöönpano lakisääteisissä tapauksissa ja laissa säädettyjen menettelyjen mukaisesti;
henkilöden tunnistaminen ja asiakirjojen sekä toimilupien myöntäminen lakisääteisissä tapauksissa ja laissa säädettyjen menettelyjen mukaisesti;
maahanmuutto ja rajavalvonta;
etsintä- ja pelastustoiminta sekä meren saastumisen havaitsemisen ja torjuminen  lakisääteisissä tapauksissa ja laissa säädettyjen menettelyjen mukaisesti;
suojeltavien henkilöiden suojeleminen ja määrättyjen kohteiden vartiointi lakisääteisissä tapauksissa ja laissa säädettyjen menettelyjen mukaisesti; yhteistyön kehittäminen muiden valtion viranomaisten, paikallishallinnon, kansalaisjärjestöjen, yleisön ja ulkomaisten viranomaisten ja kansainvälisten järjestöjen kanssa viraston tehtävien suorittamiseksi;
Euroopan unionin lainsäädännön tai muiden kansainvälisten velvoitteiden mukaisten kansallisen tietokannan tehtävien hoitaminen viraston toiminta-alalla;
viraston kehittämisasiakirjojen laatiminen ja ehdotusten tekeminen viraston toiminta-alaa koskevan politiikan ja kehittämisasiakirjojen, lainsäädännön ja standardien laatimiseksi tai muuttamiseksi, lausuntojen antaminen viraston toiminta-alaa koskevista lakiehdotuksista ja osallistuminen niiden laatimiseen;
muiden viraston toimialaan liittyvien maksullisten palveluiden tarjoaminen lakisääteisessä järjestyksessä, jos tämä toiminta ei estä päätehtävien suorittamista;
muiden lain ja sen nojalla annettujen säännösten mukaisten tehtävien suorittaminen.
Työalasta riippumatta PPA:lla on yksi tavoite - olla auttamassa.
Hallinto ja rakenne > Henkilöstö

Poliisi- ja rajavartiolaitos työllistää noin 5 000 henkilöä. Lisäksi Virossa työskentelee 1 500 vapaaehtoista apupoliisia ja vapaaehtoista meripelastajaa.
Kaikki vakiohenkilöstöön kuuluvat ovat poliiseja riippumatta siitä, mikä on heidän erityinen ammattinimikkeensä, joka voi olla esimerkiksi rajavartija, liikennepoliisi, virkailija tai lentäjä.
Hallinto ja rakenne > Hallinto > Pääjohtaja

Poliisi- ja rajavartiolaitoksen johtajana toimii pääjohtaja. Apulaisjohtajat ja keskusrikospoliisin päällikkö, prefektit ja sisäisen tarkastuksen päällikkö raportoivat suoraan pääjohtajalle. Pääjohtajan poissa ollessa hänen sijaisenaan toimii apulaisjohtaja.
Viron tasavallan hallitus nimittää PPA:n pääjohtajan virkaan viideksi vuodeksi kerrallaan toimialasta vastaavan ministerin ehdotuksesta ja kuultuaan ensin Riigikogun oikeudellisten asioiden valiokunnan lausuntoa.
Hallinto ja rakenne > Hallinto > Pääjohtajan apulaisjohtajat

Poliisi- ja rajavartiolaitoksen hallinnossa on neljä apulaisjohtajaa:
kehitysasioista vastaava apulaisjohtaja;
varoista vastaava apulaisjohtaja;
rajavartiolaitoksen päällikkö;
keskusrikospoliisin päällikkö.
Kehitysasioista vastaava apulaisjohtaja vastaa kehitysosastosta, varoista vastaava apulaisjohtaja vastaa talousosastosta, rajavartiolaitoksen apulaisjohtaja rajavartiolaitoksesta ja keskusrikospoliisin päällikkö keskusrikospoliisista.
Poliisi- ja rajavartiolaitoksen apulaisjohtajan nimittää alasta vastaava ministeri poliisi- ja rajavartiolaitoksen pääjohtajan ehdotuksesta.
Hallinto ja rakenne > Hallinto > Prefekti

Prefekti johtaa ja organisoi prefektuurin toimintaa. Poliisi- ja rajavartiolaitoksen prefektin nimittää toimialasta vastaava ministeri poliisi- ja rajavartiolaitoksen pääjohtajan esityksestä.
Hallinto ja rakenne > Hallinto > Johtokunta

Poliisi- ja rajavartiolaitoksen johtokuntaan kuuluvat:
Egert Belitšev, pääjohtaja
Kristi Hallas, kehitysasioista vastaava apulaisjohtaja
Veiko Kommusaar, rajavartiolaitoksen päällikkö
Janne Alavere, varoista vastaava apulaisjohtaja
Oskar Gross, keskusrikospoliisin päällikkö
Ats Kübarsepp, poliisi- ja rajavartiolaitoksen pohjoisen prefektuurin prefekti;
Vallo Koppel, poliisi- ja rajavartiolaitoksen eteläisen prefektuurin prefekti;
Tarvo Kruup, poliisi- ja rajavartiolaitoksen itäisen prefektuurin prefekti;
Kaido Kõplas, poliisi- ja rajavartiolaitoksen läntisen prefektuurin prefekti.
Tilastot

Partiot käyvät auttamassa ihmisiä keskimäärin 400 kertaa päivässä.
Vuosittain tutkitaan 26 000 rikosta ja nostetaan syytteitä 130 000 rikkomuksesta.
Joka vuosi myönnetään puoli miljoonaa henkilöllisyysasiakirjaa.
Poliisi valvoo jatkuvasti 338 kilometrin pituista itärajaa, joka on myös Euroopan unionin ulkoraja.
Viron poliisi- ja rajavartiolaitoksen Skoda Superb, 2023.
Hangon rintama 1941

| Jatkosodan taistelut |
| --- | --- |
Jatkosodan hyökkäysvaihe (1941) Operaatio Hopeakettu • Pohjois-Suomi • Itä-Karjala • Karjalankannas • Laatokka • merisotatoimet • ilmasotatoimet: 
Asemasotavaihe (1941–1944) Itä-Karjalan partisaanitaistelut 1942: 
Sodan loppuvaihe (1944) Kannaksen suurhyökkäys • Tali-Ihantala • Suurhyökkäys Syväriltä • Suurhyökkäys Maaselästä • Ilomantsin taistelu : 
Hangon rintama 1941 on nimitys Hangon vuokra-alueen taisteluille tai tapahtumille jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana. Niistä käytetään myös nimityksiä Hangon saarto, Hangon taistelu ja Hangon motti.
Taustaa

Neuvostoliitto sai talvisodan jälkeen itselleen vuokra-alueeksi Hangon. Sen asukkaat evakuoitiin ja kun puna-armeijan laivaston sotilaat tulivat sinne, alue eristettiin. Merisotilaallisen tukikohdan tavoitteena oli sulkea Suomenlahden suu tykistön ja miinoitusten avulla. Tukikohtaan kuuluivat itse niemen lisäksi etelämpänä sijaitseva Osmussaari ja Russarö. Tukikohtaan tuotiin raskasta tykistöä, lentokoneita ja sotilaita. Lopulta tukikohdan miesvahvuus oli liki 30 000 miestä. Maavoimien joukoista sinne perustettiin 8. erillinen jalkaväkiprikaati.
Suomalaiset pelkäsivät neuvostojoukkojen käyttävän Hankoa ponnahduslautana hyökkäyksessä Helsinkiin. Tällainen Hangon rintaman hyökkäyssuunnitelma myös venäläisten puolelta tehtiin. Niinpä vuokra-alueen ympärys linnoitettiin voimakkaaksi. Asema nimitettiin Harparskog-asemaksi. Siihen kuului yli 40 kantalinnoitettua korsua. Aluksi puolustus kuului merivoimille, kunnes 22. marraskuuta 1940 suomalaiset perustivat Hangon Ryhmän. Sen komentajaksi valittiin eversti Aarne Snellman. Aluksi siihen kuuluivat 13. prikaati ja 4. rannikkoprikaati, myöhemmin 13. prikaati korvattiin 17. divisioonalla.
Suunnitelmat Hangon takaisinvaltaamiseksi

Suomen merivoimien esikunta oli jo syyskuussa 1940 saanut Päämajasta käskyn laatia tarkka suunnitelma Hangon valtausoperaatiosta. Ensimmäinen ajatus oli suorittaa operaatio talvella, jolloin vesistöistä olisi mahdollisimman vähän haittaa suomalaisten omalle toiminnalle. Hitlerin Saksan suunnitelmissa oli huoltaa Baltiaan eteneviä joukkoja Itämeren kautta, ja Suomi liitettiin Hangon osalta Neuvostoliittoon tehtävää hyökkäystä koskeviin suunnitelmiin jo varhaisessa vaiheessa. Kun Yleisesikunnan päällikkö, kenraaliluutnantti Erik Heinrichs vieraili Saksassa tammikuussa 1941, hänelle korostettiin Hangon tukikohdan takaisinvaltaamisen ensisijaisuutta.
Seuraavan kerran Hangosta puhuttiin suomalaisten ja saksalaisten neuvotteluissa Salzburgissa toukokuussa 1941, jolloin Heinrichs tarjosi Hangon valtausoperaatiota saksalaisten suoritettavaksi. Tämä olisi vapauttanut Suomen joukkoja itään suuntautuvaan hyökkäykseen. Saksan 163. jalkaväkidivisioonan komentaja kenraalimajuri Erwin Engelbrecht vieraili Suomen päämajassa 18.–19. kesäkuuta 1941 ja ilmoitti muitta mutkitta olevansa se kenraali, joka valloittaisi sodan puhjetessa Hangon. Kun Engelbrecht kävi itse tutustumassa Hangon lohkoon, todettiin, ettei hänen divisioonansa suoriutuisi tehtävästä yksin, ja niin laadittiin suunnitelma, jossa myös suomalaiset olisivat olleet mukana. Kaikista hyökkäyssuunnitelmista kuitenkin luovuttiin, kun 163. divisioona siirrettiin Laatokan pohjoispuolelle hyökkäykseen kohti Syväriä.
Sota alkaa

Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoa vastaan kesäkuun 21. ja 22. päivän välisenä yönä. Neuvostoliitto aloitti 22. kesäkuuta 1941 kello 6.05 hyökkäykseen Suomen alueelle pommittaen ja tulittaen puhtaasti suomalaisia kohteita. Kello 7.55 Puna-armeijan tykistö avasi tulen Hangon vuokra-alueelta ampuen Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle. Näiden puolueettomuudenloukkausten johdosta ulkoministeri Witting esitti samana päivänä Neuvostoliiton lähettiläälle ministeri Orloville vastalauseen pyytäen selitystä. Ministeri Orlov lupasi kääntyä hallituksen puoleen, mutta pyydettyä selitystä ei milloinkaan saatu.
Kun Saksa käynnisti operaatio Barbarossan eli hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 kello 3.00, teki Luftwaffe ilmahyökkäyksen Hangon tukikohtaan noin 20 koneella saman päivän iltana ja yli 30 koneella seuraavan iltapäivänä. Saksalaiskoneet olivat Junkers Ju 88-tyyppisiä ja ne lähtivät Itä-Preussista Proverenin lentokentältä. Suomen merivoimien esikunta kirjasi myös pommikoneita olleen 20. Tilannetta rintamalinjan takaa seuranneet suomalaiset luonnehtivat hyökkäystä täysin yllättäväksi ja erittäin massiiviseksi. Neuvostojoukot vastasivat hyökkäykseen taukoamattomalla ilmatorjuntatulella. Suomi katsoi olevansa sodassa Neuvostoliittoa vastaan kolme päivää myöhemmin, 25. kesäkuuta.
Sota

Jatkosodan aattoina Hangon puolustusta vahvistettiin merkittävästi. Neuvostojoukkojen vahvuus pysyi suunnilleen samana. Enimmillään Hangon Ryhmään kuului yli 22 000 miestä heinäkuun alussa 1941. Silloin sen alue jaettiin kuuteen lohkoon. Kun pelättyä hyökkäystä ei tullut, ryhdyttiin siirtämään joukkoja muualle. 17. divisioona siirrettiin 17. heinäkuuta Laatokan Karjalaan. Lopulta vain JR 55 jäi Hangon rintamalle. Uudeksi komentajaksi tuli ensin everstiluutnantti Niilo Kesämaa ja 26. elokuuta 1941 alkaen eversti Eino Koskimies.
Hangon Ryhmän erikoisuutena olivat ruotsalaiset vapaaehtoiset. Lopulta heitä oli niin paljon, että heitä varten piti perustaa oma pataljoonansa 10. elokuuta. Pataljoona sai nimen Svenska frivilligbataljonen (SFB), ja sen komentajaksi tuli Hans Berggren.
Lähes koko Hangon Ryhmän olemassaoloajan oli ollut suunnitteilla Hangon niemimaan valtaus. Tähän ei kuitenkaan ylipäällikkö Mannerheim antanut lupaa. Niinpä molemmilla osapuolilla näytti olevan puolustustehtävä Hangossa. Tämä johti siihen, että taistelut olivat pääasiassa tykistötaisteluja. Lappohjassa suomalaiset tekivät kylläkin väkivaltaisia tiedusteluhyökkäyksiä. Maarintamalla oli asemasotaa. Sen sijaan saarilla taisteltiin verisesti. Erityisesti neuvostosotilaat olivat erikoistuneet saaristosodankäyntiin. Taisteluja käytiin noin komppanioiden vahvuisin joukoin. Suurin taistelu muodostui Bengtskärin taistelusta. Muita taisteluja olivat Horsön taistelu, Morgonlandetin taistelu ja Hästön taistelu. Syksyn mittaan suomalaisten menestys kasvoi. Pimeän aikoihin suomalaiset tekivät jopa kanoottipartioretkiä.
Loppuajat

Lokakuussa 1941 Stavka totesi, ettei Hangon pitäminen kannattanut ja teki päätöksen sen tyhjentämisestä. Syinä olivat, että tukikohta oli ajautunut liian kauaksi etulinjasta, joukkoja tarvittiin muualle ja Punalipun Itämeren laivasto oli heikentynyt. Evakuointi suoritettiin niin, että marraskuun aikana puolet tukikohdan joukoista siirrettiin pienillä laivoilla Leningradiin. Viimeiset neuvostosotilaat jättivät Hangon 2.–3. joulukuuta 1941 välisenä yönä. Pääosa raskaasta kalustosta jäi paikalleen, mutta kalusto onnistuttiin tärvelemään. 3. joulukuuta aamulla suomalaiset totesivat Hangon tyhjennetyksi ja etenivät tyhjään kaupunkiin päivällä.
Rintamamuseo

Alkuperäisen rintaman kohdalla Lappohjassa sijaitsee vuonna 1987 perustettu Hangon Rintamamuseo.
Kuvia

Suomalainen bunkkeri vuokra-alueen ulkopuolella.
Juoksuhautoja Hankoniemellä.
Neuvostoliittolainen rautatietykki TM-3-12. Kolme tällaista tykkiä oli käytössä Hangon rintaman taisteluissa.
Hankoa puolustaneiden neuvostosotilaiden muistolaatta Pietarissa.
Aiheesta muualla

Kaatuneet: https://areena.yle.fi/1-50744390
Puolustusvoimain katsaus 23: Hangon takaisinvaltauksesta 1941
Monster Hunter Wilds

| Monster Hunter Wilds |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Capcom
Julkaisija:  Capcom
Jakelija:  PlayStation Store, Microsoft Store ja Steam
Pelisarja:  Monster Hunter
Julkaistu:   28. helmikuuta 2025
Lajityyppi:  toimintaroolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  Playstation 5, Windows, Xbox Series X
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu ja Ultra HD Blu-ray
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Monster Hunter: Wilds on Capcomin kehittämä ja julkaisema toimintaroolipeli, joka julkaistiin PlayStation 5:lle,  Windowsille ja Xbox Series X ja Series S -konsoleille 28. helmikuuta 2025.
Peli on Monster Hunter: World -pelin seuraaja. Peli sai julkaisuviikolla 1,3 miljoonaa pelaajaa tietokoneversiolla, joka on Capcomille uusi ennätys. Capcomin mukaan peli myi yli 8 miljoonaa kappaletta kolmessa päivässä, joka on yhtiölle uusi ennätys.
Aiheesta muualla

Monster Hunter Wilds MobyGamesissa (englanniksi)
Hattujen sota

Hattujen sota oli Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan välinen sota vuosina 1741–1743. Sodan seurauksena Venäjän joukot miehittivät Suomen. Miehitysaikaa kutsutaan pikkuvihaksi. Sota päättyi 7. elokuuta 1743 Turun rauhaan, jossa Ruotsi menetti alueita Uudenkaupungin rauhan rajasta Kymijokeen.
Sodan taustat

Ruotsin suurvalta-aika päättyi suureen Pohjan sotaan, joka kesti vuodet 1700–1721. Sodassa Ruotsi kärsi murskaavan tappion naapureilleen ja joutui myöntymään mittaviin aluemenetyksiin. Suurimmat alueluovutukset se teki Venäjälle: vuonna 1721 solmitussa Uudenkaupungin rauhassa Ruotsi joutui luovuttamaan sekä Inkerinmaan, Viron ja Liivinmaan että Suomen kaakkoisimmat osat, eli Käkisalmen läänin ja Viipurin ympäristön.
Syyskuussa 1741 ruotsalaiset joukot levittivät armeijan heinän keruuseen liittyvänä peiteoperaationa kaakkoisrajan kummallekin puolelle talonpoikien keskuuteen manifestia, jossa kehotettiin kaikkia venäläisiä liittymään ruotsalaisten puolelle ja vapauttamaan Venäjä vieraan vallan ikeestä. Poliittinen tilanne oli Pietarissa jännittynyt, ja manifestilla Ruotsi pyrki syrjäyttämään Venäjän sijaishallitsijan Annan ja nostamaan Elisabetin Venäjän hallitsijaksi. Sota nopeuttikin vallanvaihdosta, ja Elisabet huudatti itsensä Venäjän keisarinnaksi. Tämän jälkeen hän ilmoitti suullisesti ruotsalaisille pitävänsä sotaa tarpeettomana maiden välillä. Kenraali Lewenhauptselvennä taas uskotteli venäläisille, että Pietariin kohdistui välitön hyökkäysuhka, ja samalla neuvotteli turvallisesta vetäytymisestä omalle puolelle rajaa.
Sodan taustat > Kansliapresidentti Arvid Hornin aikakausi 1719–1738

Ruotsin surkean sotamenestyksen katsottiin aiheutuneen kuningas Kaarle XII:n yksinvaltaisesta politiikasta. Tämän vuoksi valtakunnan säädyt ryhtyivät määrätietoisesti rajoittamaan hallitsijan valtaa. Vuonna 1719 astui voimaan Ruotsin uusi hallitusmuoto, jossa kaikki korkein päätösvalta siirrettiin valtiopäiville. Myös valtakunnan ylimmän hallintoelimen valtaneuvoston toiminta alistettiin valtiopäiville. Hallitsija sidottiin niin tiukasti valtiopäivien päätöksiin, ettei hänellä ollut käytännössä lainkaan itsenäistä valtaa. Kun kuningas oli työnnetty syrjään, Ruotsin tärkeimmäksi poliittiseksi toimijaksi muodostui kansliapresidentti, joka oli valtaneuvoston puheenjohtaja. Tätä virkaa hoiti vaikutusvaltainen Arvid Horn, jonka politiikan päämääränä oli pitää Ruotsi puolueettomana ja eurooppalaisten suurvaltakiistojen ulkopuolella.
Hornin politiikka jakoi valtiopäiväedustajat kahteen leiriin; hänen kannattajiinsa ja vastustajiinsa. Aluksi valtiopäivien enemmistö kannatti Hornia, mutta 1730-luvun mittaan häntä vastustanut oppositio tuli yhä suuremmaksi ja äänekkäämmäksi. Tämän opposition mielestä Hornin politiikka oli liian varovaista ja saamatonta, ja se ajoi revanssipolitiikkaa Venäjää vastaan, pyrkimyksenä korvata suuren Pohjan sodan arvovaltatappio ja Uudenkaupungin rauhan aluemenetykset uudella sodalla. Oppositio antoi Hornin kannattajille pilkkanimen ”yömyssyt”, joka lyheni myöhemmin pelkiksi myssyiksi. Tämän vastapainoksi oppositiota alettiin kutsua hatuiksi. Myssyt saivat politiikalleen tukea Venäjältä ja Britannialta, hatut puolestaan Ranskalta.
Sodan taustat > Hattujen valta 1738

Vuoden 1738 valtiopäivillä valtasuhteet kääntyivät: hatut saivat enemmistön aatelissäätyyn sekä porvarissäätyyn, ja myssyt joutuivat vähemmistöön. Arvid Horn joutui eroamaan kansliapresidentin virasta, ja myös häntä kannattaneet valtaneuvoston jäsenet erotettiin. Uudeksi kansliapresidentiksi nousi hattujen politiikan kannattaja Carl Gyllenborg. Valtiopäivien salainen valiokunta laati valtaneuvostolle asiakirjan, jossa määriteltiin Ruotsin uuden ulkopolitiikan suuntaviivat: asiakirjan mukaan uusi sota Ruotsin ja Venäjän välillä olisi väistämätön, joten Ruotsin olisi pidettävä aloite käsissään ja aloitettava hyökkäyssota Venäjää vastaan heti olosuhteiden ollessa suotuisat. Koska Venäjä oli parhaillaan sodassa Turkkia vastaan, tilanne näytti otolliselta, ja valtiopäivät ryhtyivät tekemään valmisteluja tulevaa sotaa silmällä pitäen.
Suomeen lähetettiin kaksi ruotsalaista rykmenttiä (noin 6 000 miestä) rajapuolustuksen vahvistamiseksi. Ranskan kanssa solmittiin liittosopimus, jossa Ruotsi sitoutui olemaan solmimatta sitoumuksia muiden maiden kanssa ilman Ranskan lupaa, ja sai vastineeksi uuden sodan käymiseen tarvittavaa rahallista tukea.
Tilanne muuttui 1739, kun Venäjä ja Turkki solmivat rauhan. Uudet valtiopäivät kutsuttiin koolle 1740 päättämään, tulisiko sotasuunnitelmaa jatkaa vai kotiuttaa Suomeen sijoitetut joukot. Tilanne kuitenkin muuttui nopeasti uudelleen, kun Venäjän keisarinna Anna kuoli. Keisariksi valittiin hänen sisarentyttärensä Anna Leopoldnovan alle yksivuotias poika Iivana VI, ja todellista valtaa käytti tämän äiti neuvonantajineen. Kruunua tavoitteli kuitenkin myös prinsessa Elisabet, kruununperimyksestä syrjäytetty keisarinna Annan serkku ja Pietari Suuren tytär, joka sai opposition kannatuksen. Ruotsi päätti auttaa Elisabetin valtaistuimelle sodan avulla, toivoen että tämä suostuisi vastapalvelukseksi luovuttamaan Uudenkaupungin rauhassa menetetyt alueet. Elisabet antoi Tukholmalle vain epämääräisiä lupauksia, mutta niihin tartuttiin innolla.
Uusien valtiopäivien maamarsalkaksi, aatelissäädyn puhemieheksi, nimitettiin kenraali Charles Emil Lewenhaupt, yksi hyökkäyssodan innokkaimpia puolestapuhujia, josta tehtiin tulevan sodan ylipäällikkö. Salainen valiokunta esitteli heinäkuun lopulla 1741 sotasuunnitelmansa. Tavoitteena oli saada takaisin kaikki Uudenkaupungin rauhassa menetetyt alueet sekä Vienanmeren ja Laatokan välinen kannas. Minimitavoite oli kaakkois-Suomi ja Inkerinmaa. Suunnitelmat olivat sangen suurellisia, varsinkin kun Uudenkaupungin rauhassa menetetylle alueelle oli tällä välin rakennettu Venäjän uusi pääkaupunki Pietari. Valtiopäivät siunasivat suunnitelmat ja valtaneuvosto äänesti sodan puolesta kuningas Fredrik I:n äänen ratkaistessa. Suomen sotilasylipäällikkö, kenraaliluutnantti Henrik Magnus von Buddenbrock määrättiin kokoamaan joukot Venäjän rajalle, ja muodollinen sodanjulistus annettiin heinäkuussa 1741.
Lappeenrannan taistelu ja hyökkäys kohti Pietaria

Sodan valmistelu oli ollut puolinaista ja yksityiskohtaisia sotasuunnitelmia ei koskaan pantu paperille. Hatut ilmeisesti uskoivat armeijan olevan vielä samanlaisessa kunnossa kuin suuressa Pohjan sodassa, jossa ruotsalaiset olivat pienellä mutta tehokkaalla armeijallaan ottaneet voittoja ylivoimaisista vihollisista. Ruotsin armeija oli kuitenkin rapistunut Kaarle XII:n ajoista ja oli heikosti varustettu. Maavoimia oli Venäjän vastaisella rajalla yhteensä noin 18 000 miestä, joista pääosa koottiin asemiin Haminaan ja loput Lappeenrantaan. Laivastosta, joka oli koottu Kymijoen suulle, tuli taistelukyvytön jo ennen varsinaisen sodan alkua, kun laivoissa alkoi levitä tappava punatauti.
Lewenhaupt ei katsonut voivansa lähteä rintamalle ennen valtiopäivien päättymistä, joten armeijan johdon otti sodanjulistuksen jälkeen von Buddenbrock. Elokuussa 1741 venäläiset aloittivat sotatoimet hyökkäämällä rajan yli kohti Lappeenrantaa. Von Buddenbrock ei siirtänyt pääjoukkojaan Lappeenrannan avuksi, joten sinne sijoitetut ruotsalaiset joukot joutuivat puolustautumaan lähes kolminkertaista ylivoimaa vastaan. Ruotsalaiset lyötiin nopeasti sekasortoisessa ja verisessä Lappeenrannan taistelussa. Venäläiset valtasivat Lappeenrannan linnoituksen ja tuhosivat kaupungin, mutta vetäytyivät sitten takaisin omalle puolelleen rajaa.
Sotatoimien tauottua väliaikaisesti Ruotsista lähetettiin lisäjoukkoja, niin että armeijan vahvuus kohosi noin 23 000 mieheen. Heidän mukanaan saapui syyskuun alussa Lewenhaupt, joka otti sodanjohdon käsiinsä. Marraskuussa Lewenhaupt hyökkäsi pääarmeijalla rajan yli ja alkoi edetä kohti Pietaria. Vaikeissa syystalven olosuhteissa aloitetun hyökkäyksen tarkoituksena oli aiheuttaa sekasortoa Pietarissa ja auttaa Elisabetia nousemaan valtaistuimelle. Elisabet kaappasikin vallan sodan aiheuttaman hämmennyksen turvin, ja joulukuun alussa hän tarjosi Ruotsille aselepoa. Lewenhaupt suostui tähän ja veti joukkonsa takaisin Ruotsin puolelle rajaa. Aselepo solmittiin 6. joulukuuta 1741 ilman ehtoja ja määräaikaa.