stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Ahtiainen

Antti Oskar Ahtiainen
Antti Oskar Ahtiainen (7. kesäkuuta 1895 Imatra – 30. huhtikuuta 1938) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat  maanviljelijä Heikki Ahtiainen ja Anna-Liisa Mansikka ja puolisonsa Paulina Siviä Miikki. Hän kävi kansakoulua ja kaksi luokkaa Imatran yhteiskoulua. Hän toimi maanviljelijänä Imatralla ja osallistui voimistelunjohtajakurssille Viipurissa 1913. Vuosina 1913–1916 hän toimi johtajana urheiluseuroissa Imatran Jyske ja Korvenkylän Honka. Hän suoritti yksityisesti keskikoulun Viipurin reaalikoulussa vuonna 1925, kävi reserviupseerikoulun 1926 ja osallistui luutnanttikurssille suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1937.
Jääkäriaika

Ahtiainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 10. syyskuuta 1916. Hänet siirrettiin 3. komppaniaan 1. maaliskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Ahtiainen palasi Suomeen ja Vaasaan 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana. Vaasasta hän matkusti Virroille, missä hänet sijoitettiin komppanianpäälliköksi ähtäriläisistä vapaaehtoisista kootun Virtain pataljoonan 3. komppaniaan. Hänen komentamansa komppania oli monessa mielessä edistyksellinen jo heidän saamansa sotilaskoulutuksen ja jotensakin yhtenäisen varustuksensa takia. Ahtiaisen komppanian tunnusmerkkinä oli sotilasunivormu ja lammasnahkalakki. Tulikasteensa Ahtiainen sai sisällissodassa 9. – 11. maaliskuuta käydyssä Vaskiveden taistelussa. Seuraavaksi Ahtiainen osallistui Kurun taisteluun, jossa hän ei komppaniansa kera päässyt taistelukosketukseen, koska hänen saamansa ohjeet olivat ilmeisen puutteelliset ja hän joutui olemaan toimettomana Parkanon tien varressa. Tosin hänen toimimattomuutensakin oli tuloksellista, koska Kurun puolustajien komentaja Stolbov päätti lopulta peräytyä Kurusta luullen Ahtiaisen komppanian aikovan koukata heidän selustaansa. Ahtiainen osallistui pataljoonan uljaimpaan hyökkäykseen, jossa hän johti komppaniaansa hyökkäyksen kärkenä Viljakkalaa vastaan. Hänen komppaniansa valtasi lopulta Viljakkalan pistimin ja käsikranaatein 23. maaliskuuta 1918 puolenpäivän aikaan käydyssä käsirysyssä.
Myöhemmin hänet siirrettiin komppanioineen Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 3. pataljoonan 9. komppaniaksi, jonka päällikkönä hän jatkoi. Ahtiainen otti sisällissodassa osaa Vaskiveden, Kurun, Muroleen, Viljakkalan, Ylöjärven ja Epilän taisteluihin, Tampereen valloitukseen sekä rykmentin etenemiseen Savon rintamalta Haminaan.
Aunuksen sotaretki

Ahtiainen liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Palveli ensin tykistössä Vitelessä, 6. kesäkuuta 1919 alkaen 2. rykmentin 3. pataljoonan 3. komppaniassa päällikkönä ja 27. kesäkuuta 1919 lähtien joukkueenjohtajana 2. komppaniassa. Ahtiainen osallistui Aunuksen sotaretkellä Vitelen, Vilgajoen, Matrossan, Suollusmäen ja Sääntäjärven taisteluihin.
Palvelus puolustusvoimissa

Suomen sisällissodan päätyttyä Ahtiainen jäi puolustusvoimien palvelukseen ja palveli aluksi komppanianpäällikkönä Pohjois-Pohjanmaan rykmentissä, josta sittemmin muodostettiin Oulun–Vaasan vartiopataljoona. Hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1918 Helsingin etappipataljoonaan ja komennettiin 1. Divisioonaan esikuntavääpeliksi. Puolustusvoimista hän erosi 11. helmikuuta 1919. Puolustusvoimista eronsa jälkeen hän toimi Joutsenon suojeluskunnan kasvatuspäällikkönä ajalla 1. tammikuuta 1919 – 3. toukokuuta 1919. Kymin suojeluskunnan paikallispäällikkönä Ahtiainen toimi 1. syyskuuta 1919 – 30. kesäkuuta 1920. Ahtiainen astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1921 ja toimi vääpelinä Viipurin rykmentissä 1. toukokuuta 1926 saakka, jolloin hänet siirrettiin Polkupyöräpataljoona 3:een. Hänet komennettiin pataljoonan konekiväärikomppaniaan nuoremmaksi upseeriksi 3. helmikuuta 1927. Seuraavaksi hän siirtyi 16. huhtikuuta 1929 Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja määrättiin Mikkelin suojeluskuntapiirin 6. alueen ja 1. marraskuuta 1933 8. alueen päälliköksi.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
J. K. Paasikiven muistomerkki

| J> K. Paasikiven muistomerkki |
| --- | --- |

Nimi:  J.K. Paasikiven muistomerkki
Toinen nimi:  Itä ja länsi
Tekijä:  Harry Kivijärvi
Valmistumisvuosi:  1980
Julkistettu:  27. marraskuuta 1980
Taiteenlaji:  kuvanveisto
Teostyyppi:  veistos ja muistomerkki
Materiaali:  dioriitti
Korkeus:  5,5
Kokoelma:  HAM Helsingin taidemuseo
Sijainti:  Kamppi
Koordinaatit:  60°10′15″N 24°56′09″E﻿ / ﻿60.170906°N 24.935843°E﻿ / 60.170906; 24.935843
J. K. Paasikiven muistomerkki eli Itä ja Länsi on Helsingin Kampissa sijaitseva kuvanveistäjä Harry Kivijärven toteuttama muistomerkki Suomen presidentti Juho Kusti Paasikivelle. Muistomerkki sijaitsee Paasikivenaukiolla Mannerheimintien varrella niin sanotun Hankkijan talon edessä, Lasipalatsin pohjoispuolella. Muistomerkki on pystytetty vuonna 1980.
Teoksen kuvaus

Muistomerkki muodostuu kahdesta mustasta, sileäksi hiotusta ja kuperasta kivipaadesta, jotka seisovat pystyasennossa kolmiportaisella jalustalla. Veistoksen korkeus on 5,5 metriä ja paino 40 tonnia. Kivipaadet ovat mustaa dioriittia, joka on louhittu Jyväskylän Kuokkalassa sijainneesta Mustakivi Oy:n louhimosta.
Muistolause

Jalustan keskimmäiseen korokkeeseen on kaiverrettu Paasikiven nimi sekä suomeksi ja ruotsiksi lause ”Kaiken viisauden alku on tosiasiain tunnustaminen”. Paasikivi käytti tätä lausahdusta kuuluisasti toisella pääministerikaudellaan vuoden 1944 itsenäisyyspäivänä pitämässään puheessa, jossa hän kuvasi Suomen sodanjälkeisen politiikan välttämättömyyksiä. Puheessa Paasikivi mainitsi ajatuksen esittäneen alkujaan ”muuan historioitsija-ajattelija”. Sitaatti on tiettävästi alkuaan 1800-luvulla eläneeltä brittiläiseltä historioitsijalta Thomas Carlylelta, mutta Paasikivi lainasi sen J. V. Snellmanin tekstien kautta. Lauseen alkuperäiseksi esittäjäksi on joskus mainittu Carlylen sijaan hänen aikalaisensa Thomas Macaulay.
Historia

Alkuperäinen kilpailu J. K. Paasikiven muistopatsaasta pidettiin vuonna 1970. Jaetun ensimmäisen palkinnon saivat Harry Kivijärven ehdotus Rinnakkaiselo ja Kain Tapperin ehdotus Paasikiven linja. Ratkaisua arvosteltiin, koska molempien ehdotusten katsottiin kilpailun sääntöjen vastaisesti olleen muunnelmia samojen tekijöiden aiemmin esillä olleista muista töistä. Tapperin ehdotuksen sanottiin muistuttavan suuresti hänen aiempaa työtään Mustalaisen puukko, Kivijärven ehdotuksen taas useitakin hänen aiempia töitään. Kivijärvi oli tehnyt 1960-luvulta alkaen runsaasti mustiin kivipaasiin perustuneita minimalistisia veistoksia, joista monissa toistuu kahden rinnakkain seisovan paaden muodostama porttiaihe. Kyse oli enemmänkin Kivijärven ja Tapperin omaksumasta tyylistä kuin yksittäisen teoksen kopioinnista. Kilpailu jouduttiin kuitenkin uusimaan. Kivijärvi voitti vuonna 1976 uusintakilpailun muunnellulla ehdotuksellaan Itä ja Länsi, jossa hän oli jättänyt pois alkuperäiseen ehdotukseensa sisältyneen poikittaisen arkkitraavikiven.
Helsingin kaupunki tarjosi muistomerkin sijoituspaikaksi alkuaan Hesperian esplanadia Töölössä, mutta paremmaksi vaihtoehdoksi keksittiin niin sanottu Arkadianaukio lähempänä ydinkeskustaa ja Eduskuntataloa. Muistomerkki paljastettiin Paasikiven syntymän 110-vuotispäivänä 27. marraskuuta 1980.
Paasikiven muistomerkki oli Suomen ensimmäinen valtionpäämiehelle pystytetty abstrakti muistomerkki. Ei-esittävä muistomerkki herättikin aikanaan vilkkaan julkisen keskustelun. Teos sai kansan suussa lempinimen ”Juho Kusti ja Alli”, koska kahden pönäkän kivipaaden väitettiin muistuttavan Paasikiveä ja tämän puolisoa Allia.
Muut muistomerkit

Helsingin muistomerkin ohella J. K. Paasikivelle on pystytetty näköispatsas Lahteen vuonna 1961 sekä rintakuvat Lahden Mukkulaan 1960-luvulla ja Keravalle vuonna 1974.
Jargon

Jargon (ransk. jargon; mongerrus, siansaksa) on jonkin ryhmän tai yhteisön ammatti- tai erikoiskieli. Jargonia tavataan esimerkiksi monien harrastusten tai ammattien harjoittajien, kuten lääkäreiden, puheessa.
Erikoiskielenä jargon helpottaa asiantuntijoiden keskinäistä viestintää, kun pitkät ja hankalat termit voidaan korvata lyhyemmillä mutta alan piirissä silti täsmällisillä vastineilla. Yhteinen erikoissanasto voi luoda yhteenkuuluvuuden tunnetta ja toisaalta sulkea sanastoa tuntemattomat alakulttuurin tai tiedonsaannin ulkopuolelle. Tarkoituksellisesti ulkopuolisille vaikeaselkoisia jargoneita ovat muiden muassa varkaiden cant ja lääkärijargon.lähde?
Kirjoja

Niemi, Laura: Työelämän tyhjänpuhujat: Jargonin kupla ja miten se puhkaistaan. Helsinki: Suomalainen Kirjallisuuden Seura, 2024. ISBN 978-951-858-500-1
Islamia koskevien länsimaisten mielikuvien historia

Islamia koskevien länsimaisten mielikuvien historia kertoo vaihtelevista tavoista, joilla islaminuskoa on tulkittu kristillisessä maailmassa.
Arabien valtakunnan uskontoa ei vielä 700-luvulla kutsuttu islamiksi. 800-luvulta lähtien läpi koko keskiajan islam nähtiin Euroopassa kerettiläisyytenä ja harhaoppina eikä sitä mielletty omaksi uskonnokseen. Keskiajalla eurooppalainen islamin arvostelu oli yleensä pilkallista ja vääristelevää.
Ensimmäinen eurooppalainen modernin moraalikritiikin esittäjä oli Bysantin keisari Manuel II Palaiologos, joka vuonna 1391 arvosteli islamia sen väkivaltaisuudesta. Uskonpuhdistaja Martti Luther kiinnitti paljon huomiota islamiin ja arvosteli sitä sekä teologisesti että moraalisesti. Islamin arvostelu eettisin perustein yleistyi uudella ajalla (esim. David Hume). 1800-luvulla arvostelu laajeni koskemaan islamin yhteiskunnallisia vaikutuksia (esim. Winston Churchill), ja historiatieteellinen kritiikki kohdistui islamilaisen perimätiedon luonteeseen (esim. Ignaz Goldziher).
Muslimien lukumäärän kasvu länsimaissa on muuttanut islamia koskevaa keskustelua ja mielikuvia islamista. Ibn Warraq on sitä mieltä, että avointa keskustelua ovat tulleet estämään kunnioitus muslimien tunteita kohtaan sekä poliittinen korrektisuus. Samuel Huntingtonin mielestä monikulttuurisuuden kannatus on heikentämässä läntistä kulttuuriperintöä, jota etenkin siirtolaismuslimit nykyään haastavat. Euroopan neuvoston rasismin ja suvaitsemattomuuden vastainen komissio ECRI katsoo, että islamin arvostelu on toisaalta lisääntynyt niissä maissa, joissa islam on vähemmistöuskonto.
Islamin herättämiä läntisiä mielikuvia ovat tutkineet historioitsijat Norman Daniel  ja John V. Tolan. Kokoomateoksia aiheesta ovat toimittaneet Avinoam Shalem sekä Tareq Y. Ismael ja Andrew Rippin.
Islamin kritiikkiä > 700-luku: ”ismailiittien taikausko”

Islamista ei puhuta vielä 600-luvun historiallisissa lähteissä. Varhaisimmat arabiuskontoa koskevat kristilliset kirjoitukset ovat 700-luvun puolivälistä tai sen jälkeen, eikä niissäkään vielä puhuta islamista.
Islamin kritiikkiä > 700-luku: ”ismailiittien taikausko” > Johannes Damaskolainen

Varhaisin ”ismailiittien taikauskoa” (superstition of ishmaelites) koskeva kristillinen teksti sisältyy teoksen Tiedon lähde lukuun ”Harhaopeista”. Kirjoitus on peräisin 740-luvulta tai pian sen jälkeen. Sen kirjoittaja on mahdollisesti Johannes Damaskolainen, varhainen kirkkoisä, joka toimi virkamiehenä kalifihovissa Damaskoksessa. Kirjoittaja tunsi arabien perinteitä, mutta ei Koraania valmiina kirjana, sillä suurat 2-5 mainitaan itsenäisinä teoksina. Kirjoitus kertoo, että Muhammed oli keskustellut areiolaisen munkin kanssa ja tutustunut Vanhaan ja Uuteen Testamenttiin. Kirjoittaja arvostelee Muhammedia neljän vaimon ja ”tuhannen jalkavaimon” ottamisesta ja kertoo ottopoika Zaidiin liittyneen vaimon anastuksen, joka kerrotaan myös Koraanissa.
Islamin kritiikkiä > 700-luku: ”ismailiittien taikausko” > Leo III

Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdossa on kohta, jossa keisari pilkkaa arabeja siitä, että Persian kuvernööri Hajjaj olisi väärentänyt osia heidän pyhästä kirjastaan. Kirje väittää, että arabien pyhiä kirjoituksia toimitettiin tai jopa kirjoitettiin uusiksi raakuudestaan tunnetun kuvernöörin johdolla. Arabilähteissä tämän kuvernöörin kehutaan olleen vastuussa yli 100 000:n vääräuskoisen tappamisesta. Arabilähteiden mukaan hän oli vastuussa myös Kaaban hävityksestä vuonna 692, jolloin Kaaban temppeli palautettiin alkuperäiseen abrahamilaiseen asuun.
Islamin kritiikkiä > 800- ja 900-luvut

800-luvulla sanat islam, Koraani ja muslimi ilmestyivät kirjallisuuteen. Islamilainen kirjallisuus kasvoi pian jättimäisiin mittoihin, mitä Kiinasta tullut paperin valmistamistaito auttoi. 800-luvulta lähtien alkoi löytyä islamin kristillistä kritiikkiä, joista löytyvät sanat Koraani ja Muhammed.
Islamin kritiikkiä > 800- ja 900-luvut > Al-Kindi

Varhaisin kritiikki, jossa Koraani mainitaan nimeltä, on vuodelta 830. Kristitty munkki al-Kindi kirjoitti, että Koraanin sekavuus osoittaa tekstin kulkeneen monien käsien kautta ja ihmetteli, voiko taivaasta tullut ilmoitus mitenkään näyttää sellaiselta.
Islamin kritiikkiä > 800- ja 900-luvut > Pyhä Eulogius

Pyhä Eulogius löysi (ainakin väitti löytäneensä) vuonna 848 navarralaisesta Leiren luostarista käsikirjoituksen ”Muhammedin elämä”. Se on hävytön ivamukaelma profeetan elämästä. Eulogius teloitettiin lopulta Córdobassa. Eulogiuksen tekstit ovat  ensimmäisiä, jotka kertovat islamin saapumisesta al-Andalusiin.
Islamin kritiikkiä > 1000–1200-luvut

Ristiretkien alkaessa 1000-luvulla eurooppalaiset eivät käyttäneet käsitteitä islam tai muslimit. Vastustajat olivat pakanoita, joiden katsottiin palvovan jumaliaan, joita olivat Jupiter, Apollo, Mahomet ja eräät muut. Tällaisina he esiintyivät myös keskiajan uskonnollisissa näytelmissä. Joissakin yksityiskohdissa kuitenkin tunnettiin muslimien tapoja. Esimerkiksi 1100-luvulla tehdyssä ranskalaisessa Rolandin laulussa Mahumetin ruumis heitetään kuoppaan, missä koirat ja siat - kaksi muslimien inhoamaa lajia - purevat ja polkevat sitä.
Vähitellen opittiin, että saraseenit eivät olleet epäjumalanpalvojia vaan monoteisteja. Tämän jälkeen heitä alettiin pitää harhaoppisina, ja Muhammed muuttui huijariksi ja vääräksi profeetaksi. Toisen vuosituhannen alussa Euroopassa ilmestyi useita Muhammed-elämäkertoja, jotka perustuivat tähän ajatukseen. John V. Tolanin mukaan ne kuvasivat kohdettaan räikeän pilkallisesti ja vääristellen.
Islamin kritiikkiä > 1000–1200-luvut > Pedro Pascual

Jaénin piispa Pedro Pascual kirjoitti Muhammedista pilkallisen elämäkerran vuoden 1298 jälkeen jouduttuaan muslimien vangiksi. Se oli tarkoitettu rohkaisuksi uskonveljille, joita vankeudessa kääntyi muslimeiksi. Kun Eulogius oli väittänyt, että koirat söivät Muhammedin ruumiin, joka oli jätetty kolmeksi päiväksi odottamaan ylösnousemusta, Pascual kirjoitti, että Muhammed kuoli juutalaisnaisen vuoteeseen tämän sukulaisten surmaamana. Ruumis syötettiin sioille, mutta Muhammedin opetuslapsille väitettiin, että enkelit kiskoivat hänet elävänä taivaaseen samalla, kun juutalaisnainen veti Muhammedia jaloista takaisin.
Islamin kritiikkiä > 1300-luku > Dante Alighieri

Dante sijoitti Jumalaisessa näytelmässä Muhammedin helvettiin, vieläpä sen toiseksi alimpaan piiriin, missä ikuista rangaistusta joutuivat kärsimään riidankylväjät ja harhaoppiset ("seminator di scandalo e di scisma"). Muhammedin maha oli leikattu auki niin, että sisälmykset roikkuivat ulkona. Hän kertoo Vergiliukselle, että haavojen umpeutuessa piru leikkaa miekalla ruumiin uudelleen auki. Muhammedin edellä kävelee Ali (šiialaisten ensimmäinen imaami), jonka kasvot on vastaavasti halkaistu miekalla. Danten tulkinta seuraa keskiajalla vallinnutta käsitystä, joka ei nähnyt islamia eri uskontona vaan harhaoppina ja kerettiläisyytenä.
Islamin kritiikkiä > 1300-luku > Manuel II Palaiologos

Bysantin keisari Manuel II Palaiologos. Bysantin keisarin keskustelu vuonna 1391 persialaisen oppineen kanssa tuli kuuluisaksi vuonna 2006, kun Paavi Benedictus XVI lainasi keisarin sanoja vuonna 2006 Regensburgin puheessaan:
»Osoita minulle, mitä uutta Muhammed toi ja tulet löytämään vain julmia ja epäinhimillisiä asioita kuten hänen määräyksensä levittää miekalla oppia, jota hän saarnasi. [...] Veri ei miellytä Jumalaa, ja se että toimii järjettömästi on Jumalalle vierasta. [...] Usko syntyy sielusta, ei ruumiista. Kuka ikinä johtaakaan ihmisiä uskoon tarvitsee kykyä puhua hyvin ja järkeillä asianmukaisesti ilman väkivaltaa ja uhkauksia. [...] [V]akuuttaakseen järkevän sielun ei tarvita vahvaa kättä tai aseita tai mitään muita keinoja uhata henkilöä kuolemalla.»
Islamin kritiikkiä > 1500-luku

Turkkilaiset uhkasivat Eurooppaa ja heidän sotaretkensä ulottui piirittämään Wieniä vuonna 1529. Nämä tapahtumat vaikuttivat eurooppalaisen sivistyneistön näkemyksiin islamista.
Islamin kritiikkiä > 1500-luku > Martti Luther

Martti Luther (1484-1546) näki Wienin piirityksen takia islamin ja turkkilaiset apokalyptisena uhkana ja enteenä lopun ajoista. Vuonna 1542 Luther käänsi saksaksi vuonna 1300 kirjoitetun latinankielisen kiistakirjoituksen Koraanista, jotta myös meillä Saksassa tiedettäisiin, miten alhainen usko Mahometin usko on.  Seuraavana vuonna hän kirjoitti esipuheen Biblianderin latinankieliseen Koraanin käännöksen. Luther laati useita muhamettilaisuutta jyrkästi arvostelevia kirjoituksia. Hän piti muslimien uskoa paholaisen aseena ja nimitti Muhammedia ”piruksi ja Saatanan esikoiseksi”. Lutherin mukaan tämä "tappoi sielut valheillaan ja murhasi ruumiit miekallaan." Hän ei kuitenkaan saarnannut sotaa osmanivaltiota vastaan, vaan totesi: ”Annettakoon turkkilaisen uskoa ja elää kuten tahtoo, aivan kuten paaviuden ja valekristittyjen annetaan elää.” Uskonpuhdistaja kannatti Koraanin julkaisemista latinaksi, sillä hän halusi sen olevan saatavilla esimerkkinä siitä, miten "tyhmä ja häpeällinen" teos se oli.
Islamin kritiikkiä > 1600-luku

Michel Baudier (1589 – 1645), ranskalainen historioitsija, julkaisi 1625 kirjan Histoire général de la religion des Turcs. Se sisältää arvokkaasti tehdyn piirroskuvan Muhammedista, mutta tekstissä Muhammed esiintyy huijarina ja vääränä profeettana.
Islamin kritiikkiä > 1700-luku

Valistuksen vuosisadalla katolisen kirkon ohella myös islam joutui ryöpytyksen kohteeksi Euroopassa. David Hume arvosteli islaminuskossa sekä moraalin sisältöä että universaalisen moraalin puuttumista.
Islamin kritiikkiä > 1700-luku > David Hume

David Hume (1711–1776) luonnehti Koraania "villiksi ja mielettömäksi" teokseksi, ja kysyi, puuttuuko Koraanin kirjoittajalta ”oikeudenmukainen moraalitunto” (engl. a just sentiment of morals)? Hume kehotti lukijoita kiinnittämään huomiota Koraanin kirjoitustapaan,
jolloin huomataan pian, että kirjoittaja ylistää sellaisia petollisuuden, epäinhimillisyyden, julmuuden, koston tai kiihkoilun ilmentymiä, jotka ovat täysin yhteensopimattomia sivistyneen yhteiskunnan kanssa. - - Mitään oikeudenmukaisuuden periaatetta ei näytetä noudatettavan, vaan jokainen teko on moitittava tai kiitettävä vain sillä perusteella onko se hyödyllinen vai haitallinen uskoville.
Islamin kritiikkiä > 1700-luku > Alain-René Lesage

Alain-René Lesage (1668–1747) huipensi Muhammedin esittämisen koomisena teatterihahmona näytelmässä Arlequin Mahomet (1714). Näytelmässä esiintyy Muhammediksi naamioitunut huijari, joka hämää uskovaisia muslimeja erilaisilla tempuillaan. Voltaire (1694–1778) kirjoitti näytelmän Mahomet vuonna 1742.
Islamin kritiikkiä > 1700-luku > Voltaire

Voltaire löysi islamista  yksinkertaisen uskon, jossa on yksi Jumala ja hänen profeettansa ilman pappeja, ihmeitä tai mysteereitä. Islam oli  myös suvaitsevainen muita uskontoja kohtaan toisin kuin kristinusko. Näiden islamin puolien kiittäminen oli epäsuoraa arvostelua katolista kirkoa kohtaan. Voltaire piti silti Muhammedia petturina, roistona ja huijarina (ransk. traître, scélérat, imposteur).
Islamin kritiikkiä > 1800-luku

1800-luvulla länsimaissa alkoi tieteellinen orientalistinen islamin tutkimus, jonka tunnettuja nimiä olivat Gustav Weil ja Ignaz Goldziher. Tutkimus kohdistui Koraaniin ja keskiaikaiseen hadith-kirjallisuuteen.
Islamin kritiikkiä > 1800-luku > Karl Marx

Karl Marx kirjoitti islamista vain vähän. Lehtiartikkelissa "itämaisesta kysymyksestä" (1854) hän esitti harvinaisen kommentin islamista:
Koraani ja siihen perustuva muslimien lainsäädäntö supistavat eri kansojen maantieteen ja etnografian yksinkertaiseksi ja käteväksi jaoksi uskoviin ja uskottomiin. Uskoton on ”harby” eli vihollinen. Islam karsastaa uskottomia ja pystyttää jatkuvan vihamielisyyden tilan muslimien ja uskottomien välille. Tässä mielessä berberivaltioiden merirosvolaivat olivat islamin pyhä laivasto.
Islamin kritiikkiä > 1800-luku > Ernest Renan

Ranskalainen Ernest Renan (1823–1892) kirjoitti esseen  "Islam ja tieteet"  (ransk. L'islamisme et les sciences), jossa hän väitti, että islamilaisen maailman sivistyksellinen ja tiedollinen alennustila johtui islamista. Renanin mukaan keskiajan islamilaisen kulttuurin kukoistus ei johtunut islamista, vaan tapahtui siitä huolimatta ja oli olennaisesti islamille vastaisten kulttuurivirtausten tulosta.  Islamilaiset valloitukset merkitsivät sassanidi-imperiumin romahtamista, mutta abbasidit onnistuivat palauttamaan imperiumin kukoistuksen. Renan kutsui tätä "islamin kultakautena" tunnettua ajanjaksoa persialaiseksi renessanssiksi ja näki sen olennaisesti epäislamilaisena paluuna sassanidi-imperiumin Khosrau I: aikaiseen tilaan:
»Islamin kauhistuttava puhuri pysähdytti, noin sadan vuoden ajaksi, kaiken tämän kauniin iranilaisen kehityksen. Mutta Abbasidien saapuminen muistutti Khosraun kukoistuksen uudestisyntymää. Vallankumous, joka nosti tämän dynastian valtaistuimelle koostui persialaisista joukoista persialaisine päällikköineen. [...Bagdadista tuli tämä persialaisen renessanssin pääkaupunki. Valloittajien kieltä, arabiaa, ei voitu syrjäyttää kuten ei uskonnostakaan voitu kauttaaltaan luopua; mutta uuden sivilisaation henki on oli olennaisesti sekoittunut. Parsit, kristityt, johtivat sitä; hallinto, poliisi erityisesti, olivat kristittyjen käsissä."»
Renan katsoi, että juuri islam oli ollut syy kukoistuksen päättymisen. Islam suvaitsi filosofiaa ja tiedettä vain, koska se oli liian heikko ja hajanainen ja "huonosti varustautunut terroriin" tehdäkseen niistä lopun, missä se onnistui abbasidi-imperiumin kukistuttua. Renanin mukaan:
»liberaalit, jotka puolustavat islamia, eivät sitä tunne. Islam on hengellisen ja ajallisen erottamaton liitto, se on dogman valtakunta, se on raskain kahle, minkä ihmiskunta on koskaan synnyttänyt."»
Renanin mukaan islamille on leimallista viha tiedettä kohtaan ja kaiken tutkimuksen pitäminen "jonninjoutavana ja lähestulkoon jumalattomana". Luonnontiede on islamin näkökulmasta kilpailua Jumalan kanssa, ja historia, kun sitä sovelletaan islamia edeltävään aikaan, arveluttavaa, koska se palauttaisi mieliin muinaiset virhekäsitykset.