Valtion Alkoholiliike
Alkuvaiheet

Kieltolain mukaan valtiolla oli yksinoikeus alkoholin valmistukseen ja maahantuontiin, mutta valtio saattoi luovuttaa oikeuden valvomalleen yhtiölle. Valtioneuvosto päätti, että valtio laajentaa liiketoimintaansa tällekin toimialalle eikä turvaudu toimintaa aiemmin harjoittaneisiin yrittäjiin ja yhtiöihin. Uuden liiketoiminnan johto annettiin sosiaaliministeriön raittiusosastolle, joka oli perustettu toukokuussa 1919.
Valtion Alkoholiliikkeen perustamisella ei ollut sosiaalisia syitä. Sen avulla ei siis pyritty alkoholin nauttimisesta johtuvien yksilöllisten ja yhteiskunnallisten haittojen vähentämiseen, vaan sellaisia näkökohtia varten oli säädetty kieltolaki. Perustamisella ei myöskään ollut varsinaista fiskaalista tarkoitusta eli tavoitetta valtion tulojen lisäämiseen, vaikka liikkeen voitto käytettiin valtion menojen kattamiseen. Valtio vain katsoi tehtäväkseen alkoholin hankkimisen kansalaisten käyttöön lääkinnällisiin, teknisiin ja tieteellisiin tarpeisiin. Samalla valtio pystyi pitämään toiminnan välittömässä hallinnassaan.
Valtiolle säädetty alkoholin valmistus- ja myyntimonopoli eli kieltolaki tuli voimaan 1. kesäkuuta 1919, jolloin myös Valtion Alkoholiliike aloitti toimintansa. Denaturoimatonta alkoholia ja alkoholipitoisia aineita sai myydä valtion varastoista apteekeille, sairaaloille, tieteellisille laitoksille, opetuslaitoksille, yksityisille tieteenharjoittajille ja kemianteollisuuteen, mikäli ostajalla oli sosiaaliministeriön raittiusosaston myöntämä lupa. Käytännön toimista huolehti Valtion Alkoholiliike, jonka johtaja (alkoholiikkeenjohtaja), alkoholikemisti, toimihenkilöt ja apulaiset olivat sosiaaliministeriön raittiusosaston ylimääräisiä virkamiehiä. Koska Alkoholiliikkeen johtaja ja virkamiehet nimitettiin virkaansa vasta 1. kesäkuuta 1919 eli samana päivänä kuin kieltolaki tuli voimaan ja liikkeen toiminta alkoi, järjestelyt jouduttiin tekemään kovalla kiireellä.
Laillisen alkoholin saatavuus oli Alkoholiliikkeen toiminnan alkaessa erittäin heikkoa: ainetta oli niin niukasti, ettei sitä pystynyt hankkimaan edes laivojen kompasseihin, vaan osa laivoista joutui kellumaan satamissa. Puute tuntui myös apteekeissa ja teknisiä tehtaissa. Valtion Alkoholiliikkeen ensimmäinen merkittävä sopimus oli Helsingin Anniskelu Osakeyhtiön kanssa tehty sopimus, jossa yritys sitoutui toimittamaan väkijuomia maan apteekeille kymmenen prosentin provisiopalkkiota vastaan. Ensimmäinen väkijuomaerä vastaanotettiin elintarveministeriöltä, ja syksyllä 1919 saapuivat elintarveministeriön tilaamat alkoholijuomat ulkomailta.
Yksityiset alkoholitehtaat oli seisautettu, minkä seurauksena syntyneen laillisen alkoholin puutteen ratkaisemiseksi Valtion Alkoholiliike osti 3. kesäkuuta 1919 Mustasaaren pitäjän Bölen kylässä sijaitsevan Hiiva- ja Alkoholitehdas Kronanin, jossa alkoholin valmistus alkoi elokuussa. Tehdas tuotti hiivaa, hienospriitä ja denaturoitua spriitä. Sprii eli väkiviina on väkevää etyylialkoholia, jossa on mukana hieman vettä. Välittömään tarpeeseen elintarveministeriö osti Englannista raakaa perunaspriitä eli perunoista valmistettua spriitä ja Ruotsista raakaa sulfiittispriitä, joka on sulfiittiselluloosatehtaan jätelipeästä valmistettua alkoholia. Väkiviinan eri ainesosat voidaan erottaa toisistaan tislaamalla. Näin saadaan eri astioihin etutipat, hienosprii ja jälkitipat. Etutipat sisältävät aldehydiä ja jälkitipat sikunaöljyä ja sikunavettä, kun taas hienospriistä nämä ainesosat puuttuvat.
Valtiolle taloudellisesti erittäin kannattava Kronan kykeni valmistamaan vain yhden kolmasosan Suomen hiiva- ja alkoholitarpeesta, joten valtion hallintaan haluttiin lisää valmistuskykyä. Oli joko rakennettava kokonaan uusi tehdas tai ostettava valmis tehdas. Tehtaiden ostosta tehtiin 30. joulukuuta 1919 väliaikainen kauppakirja ja jäätiin odottamaan eduskunnan hyväksyntää kaupalle. Sandviks Spritfabriks Aktiebolag myi valtiolle Helsingissä sijaitsevat jalostamattoman raaka-alkoholin puhdistuskoneet ja absoluuttisen eli vedettömän alkoholin valmistuslaitteet. Hyvinge Fabriks Aktiebolag myi Nurmijärven pitäjän Hyvinkään kylässä lähellä Rajamäen rautatieasemaa sijaitsevat hiiva-, raaka-alkoholi-, eetteri- ja etikkatehtaat rakennuksineen, koneineen ja irtaimistoineen. Kauppoihin sisältyi lisäksi Matkun ja Rajamäen tilat sekä lohkoja muista tiloista niin, että valtion haltuun päätyi noin tuhat tynnyrinalaa (494 hehtaaria) maata. Eduskunta hyväksyi esityksen valtion tulo- ja menoarvion käsittelyn yhteydessä, ja kauppakirjat allekirjoitettiin 10. maaliskuuta 1920. Samasta omistajasta oli hyötyä sekä tehtaalle että maatilalle, sillä tehtaan työntekijät saivat ostaa kohtuuhintaisia elintarvikkeita ja maatilan karjaa voitiin lisätä, kun niiden rehuksi saatiin tehtaan tuottamaa mäskiä. Rajamäellä sijainnut Alkoholitehdas Keskus sai Valtion Alkoholiliikkeessä keskeisen aseman, sillä se oli jo ostettaessa Kronaniin verrattuna täydellisempi ja paremmin varusteltu. Sillä oli myös parempi sijainti ja paremmat mahdollisuudet saada hyvää vettä, joka oli tärkeää hiivan valmistuksessa. Tehtaiden ostojen ohella valmistutettiin yksityisissä Lahden ja Viralan hiivatehtaissa valtion laskuun hiivavedestä eli hiivan valmistuksessa käytetystä vedestä alkoholia.
Yksityisen yhtiön harjoittama ulkomailta tuodun alkoholin myynti päätettiin myös ottaa Alkoholiliikkeen hoidettavaksi. Tammikuussa 1920 irtisanottiin sopimus Helsingin Anniskelu Osakeyhtiön kanssa ja perustettiin Valtion Alkoholiliikkeen tuontiosasto, josta käytettiin nimitystä Kauppa- ja Välitysliike. Se aloitti toimintansa toukokuun alussa, ja sen tarpeisiin vuokrattiin konttori-, liike- ja varastotilat Helsingin Anniskelu Osakeyhtiöltä osoitteesta Fredrikinkatu 34.
Vuonna 1919 valtioneuvosto oikeutti apteekkien omistajien yhteisyrityksen Suomen Apteekkarien Osuusliikkeen r.l. tuomaan maahan jäseniensä käyttöön alkoholipitoisia lääkkeitä. Syyskuussa 1920 valtioneuvosto päätti, että Valtion Hiiva- ja Alkoholitehdas Keskuksessa Nurmijärven pitäjässä jatkettaisiin alkoholin valmistamista etikaksi ja eetteriksi ja aloitettaisiin alkoholia sisältävien haju-, hius- ja ihovesien, pulituurin ja pintojen käsittelyyn tarkoitetun lakan valmistaminen. Näiden valmistamisessa valtio kilpaili yksityisten yritysten kanssa, sillä raittiusosastolta saadun luvan jälkeen ne saivat valmistaa laillisesti tällaisia tuotteita ja  valtion varastoista ne saivat ostaa alkoholipitoisia aineita. Valtio menestyi tällaisessa kilpailussa hyvin.