stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Blues
Historia > Toista maailmansotaa edeltävä blues > Country blues

Kun ääniteteollisuus kasvoi, monet maaseudun ”country blues” -artistit saivat tilaisuuden levyttää musiikkiaan ja tulivat suosituksi mustan väestönosan keskuudessa. Blind Lemon Jefferson ylsi omana aikanaan suurimpaan levymyyntiin. Monilta tuon ajan tunnetuimmista bluesmuusikoista ei ole säilynyt kovin laajaa levytettyä tuotantoa, eikä alkuperäisiä masterkappaleita usein säilytetty, vaan monet meidän päiviimme asti säilyneet tallenteet on taltioitu kuluneilta savikiekoilta. Country bluesin ensimmäinen kukoistuskausi päättyi levymyynnin romahtaessa 1930-luvun alun suuren laman seurauksena. Musiikkityyli kuitenkin säilyi, ja 1930-luvun loppua kohti sitä alettiin taas levyttää kasvavassa määrin.
Country blues -tyylissä korostuu vielä muutakin bluesia enemmän improvisaatio. Usein esittäjät eivät tarvinneet taustayhtyettä, vaan esiintyivät pelkän kitaran tai joskus banjon kanssa. Varhaisia country bluesin tyylejä oli paljon ja ne vaihtelivat alueittain. Mississippin alueen delta blues on näistä tyyleistä merkittävin. Siihen kuuluu slide-kitaran soitto ja antaumuksellinen laulutyyli. Delta bluesin merkittäviä taustahahmoja olivat tarunhohtoiset Charley Patton sekä Son House, mutta näitäkin suuremmaksi legendaksi muodostui vain 27-vuotiaana kuollut Robert Johnson, jonka katsotaan kehittäneen bluesia edeltäjiään taiteellisempaan suuntaan. Delta-alueen ulkopuolelta tuli kaksi niin ikään merkittävää ja omaperäistä bluesartistia, Skip James ja Mississippi John Hurt.
Slide-kitaraksi kutsuttuun soittotyyliin kuuluu sävelten hakeminen kitaran otelaudalta putkea (tai joskus veistä) käyttämällä. Erityisesti delta bluesin ja Georgian alueen muusikot käyttivät slideä, mutta ensimmäinen slide-soittoa levyttänyt artisti oli kaiketi edellä mainittu Blind Lemon Jefferson. Samoin huuliharppu oli merkittävä soitin maaseudun bluesissa ja joskus käytettiin myös esimerkiksi viulua tai banjoa. Yhdysvaltojen kaakkoisosan ”Piedmont blues” -tradition artistit, kuten Blind Willie McTell ja Blind Boy Fuller nojautuivat sliden sijasta huoliteltuun näppäilytekniikkaan ja karheasta äänenkäytöstään tunnettuja delta blues laulajia sirompaan vokaalityöskentelyyn. Kuten artistien taiteilijanimistä voi päätellä, monet tuon ajan blues-sankareista olivat sokeita ihmisiä, jotka olivat joutuneet tarttumaan kitaraan turvatakseen elantonsa.
Historia > Toista maailmansotaa edeltävä blues > City blues

Urbaani ”city blues” oli tyyliltään maaseudun bluesia huolitellumpaa. Naispuoliset bluesia esittäneet varieteelaulajat tulivat suosituksi 1920-luvulla. Tunnetuimpia heistä olivat Mamie Smith, Ma Rainey, Bessie Smith ja Victoria Spivey. Mamie Smith oli ensimmäinen bluesia levyttänyt laulaja. Hänen levytystään ”Crazy Blues” myytiin 75 000 kappaletta yhdessä kuukaudessa. Bessie Smithistä tuli kuitenkin kaupunkien naislaulajattarista suosituin ja arvostetuin. Hän on edelleen yksi aikansa tunnetuimpia esiintyjiä, ja hänen voimakkaan äänenkäyttönsä on katsottu ylittäneen vanhan levytystekniikan rajoitukset. Naispuolisten blueslaulajien säestyksestä vastasi usein pieni yhtye, johon kuului usein puhallinsoittimia. Laulajien ohjelmistoon kuului usein myös vanhaa jazzia.
Kaupungin miespuolisista blueslaulajista tunnetuimpia olivat Tampa Red, Leroy Carr ja Big Bill Broonzy. Tampa Rediä kutsuttiin kitaravelhoksi, kun taas Leroy Carr säesti itseään pianolla, mikä oli tuohon aikaan blueslaulajalle epätavallista. Big Bill Broonzy tunnetaan bluesstandardiksi nousseesta kappaleestaan ”Key to the Highway”. Kenties pitkäkestoisimmat jäljet populaarimusiikkiin city blues artisteista jätti kuitenkin Lonnie Johnson, jota on pidetty yksiäänisten, plektralla soitettujen kitarasoolojen pioneerina.
Historia > Toista maailmansotaa edeltävä blues > Memphis blues

Memphisissä kehittyi oma eloisana tunnettu bluestyyli 1920- ja 1930-luvun aikoihin. Yksi tämän alueen artistien tavaramerkkejä oli omituisten soittimien, kuten viulun, kazoon tai mandoliinin käyttö. Memphisin bluesartisteihin kuuluivat esimerkiksi Frank Stokes, Sleepy John Estes, Robert Wilkins, Joe McCoy ja virtuoosimaisesta kitaransoitostaan tunnettu Memphis Minnie. Myös pianisti Memphis Slim oli kotoisin tuolta alueelta, ja hän yhdisti omaan musiikkinsa selviä swing-vaikutteita. Monet Memphisin alueen muusikoista muuttivat Chicagoon 1930-luvun lopussa tai 1940-luvun alussa ja liittyivät country ja city bluesin yhdistäneeseen uuteen sähköisen bluesin traditioon.
Historia > Toista maailmansotaa edeltävä blues > Boogie woogie

Eräs 1930- ja 1940-luvun merkittävä kaupungeissa suosittu bluestyyli oli usein varsin nopeassa tempossa soitettava boogie woogie. Se tunnetaan useimmiten nimenomaan pianomusiikkina. Silti boogie woogie -levytyksillä kuullaan usein myös laulajia ja pieniä yhtyeitä. Tyylissä keskeistä on alati toistuva bassokuvio, jota pianistin vasen käsi soittaa. Oikealle kädelle jää sooloilu ylemmiltä nuoteilta. Boogie woogien pioneereja olivat Jimmy Yancey, Albert Ammons, Pete Johnson ja Meade Lux Lewis. Muita esiintyjiä olivat chicagolaiset Clarence "Pine Top" Smith sekä Earl Hines. Boogie woogiella oli merkittävä vaikutus tulevaan rock and roll -musiikiin, jonka vauhdikkuutta se ennakoi.
Historia > Toista maailmansotaa edeltävä blues > Jump blues

1940-luvulla syntyi myös ”jump blues”, joka on big band musiikista vaikutteensa saanut bluesmusiikin tyyli. Kitaran lisäksi tärkeässä asemassa jump bluesissa on saksofoni ja muut puhallinsoittimet. Rumpalin komppien avulla musiikkiin luodaan suhteellisen nopea ja jazzmainen vaikutelma. Tämän tyylin edustajia olivat esimerkiksi Kansas Cityssä toimineet Louis jordan ja Big Joe Turner, myöhemmin Professor Longhair ja Dr. John. Boogie woogien tapaan aiempaa bluesia nopeampi jump blues ennakoi myöhempiä populaarimusiikin tyylejä.
Historia > Blues sähköistyy sodan jälkeen > Chicago blues

1940-luvun kuluessa paljon etelän mustaa köyhälistöä siirtyi paremman elintason toivossa Chicagon kaltaisiin pohjoisiin teollisuuskaupunkeihin. Tällöin myös bluesmusiikin keskukset siirtyivät Mississipin jokisuistosta (”Delta”) Chicagon, Detroitin ja Texasin kaupunkien mustiin kaupunginosiin. Paljolti juuri Chicagossa syntyi toisen maailmansodan jälkeen uusi sähköistä äänenvahvistusta hyödyntävä bluestyyli, jossa käytettiin nyt myös sähkökitaraa sekä huuliharppua, bassoa ja pianoa. Musiikki muuttui yhtyepainotteisemmaksi, voimakkaammaksi ja kiihkeämmäksi tullen samalla yhä suositummaksi. Varsinaista bluesia laajemmasta afroamerikkalaisesta populaarimusiikin tyylistä alettiin käyttää näihin aikoihin nimitystä rhythm and blues. Blueskaavaan sidottu musiikki jäi kuitenkin elämään sen rinnalle, ja monet artistit keskittyivät edelleen nimenomaan bluesiin.
Chicagosta oli tullut bluesmusiikin keskus 1950-luvulla. Niin sanottu Chicago blues sai paljon vaikutteita Mississippin alueen bluesista, koska monet paikalliset esiintyjät olivat muuttaneet alueelle Mississippistä. Tällaisiin artisteihin kuuluivat esimerkiksi Howlin' Wolf, Muddy Waters, Willie Dixon ja Jimmy Reed. Willie Dixon oli bluesin ja laajemmin rhythm and bluesin merkittävimpiä lauluntekijöitä. Hän työskenteli samalla myös basistina ja tuottajana. Dixonin tunnetuimpia kappaleita ovat esimerkiksi ”Hoochie Coochie Man”, ”Back Door Man” ja ”Spoonful”. Dixon työskenteli Chess Records -levy-yhtiön leivissä, josta tuli 1950-luvulla maineikkain rhythm and blues musiikkia julkaissut firma. Chess julkaisi Muddy Watersin ensimmäiset blues-hitit, ”I Can't be Satisfied” ja ”I Feel Like Going Home” vuonna 1948. Usein Chicago bluesin kuninkaaksi mainittu Muddy Waters lukeutuu populaarimusiikin vaikutusvaltaisimpiin laulajiin ja hänen vaikutuksensa ulottuu pitkälti bluesin ulkopuolelle. Isokokoisesta Howlin' Wolfista tuli Muddy Watersin ohella modernin sähköisen bluesin johtava laulajahahmo. Hän julkaisi vuonna 1951 ensimmäiset levytyksensä, joihin kuuluvat esimerkiksi ”Moanin' at the Midnight” sekä ”How Many More Years”. Howlin' Wolfin singlet herättivät huomiota hänen omaperäisen Charlie Patton -vaikutteisen laulutyylinsä sekä yhtyeen rymisevän saundin ansioista.
Huuliharppu oli yhä merkittävä soitin bluesissa, ja sitä alettiin soittaa yhä useammin vahvistimen läpi, jolloin sen ääni ei jäänyt enää muiden soittimien jalkoihin. Chicagon bluespiirien johtaviin harpisteihin kuului 1950-luvulla esimerkiksi Little Walter, Sonny Boy Williamson ja Big Walter Horton, joista kaksi ensin mainittua tekivät myös hyvin merkittävät soolourat.
Muiden kaupunkien 1950-luvulla kehittyneistä blues-suuntauksista ehkä merkittävin oli Louisianan pääkaupungissa, Baton Rougessa, syntynyt ”swamp blues”, jonka johtavia esiintyjiä olivat Slim Harpo, Sam Myers, Lightnin' Slim ja Jerry McCain.
Historia > Blues sähköistyy sodan jälkeen > Sähkökitaransoiton kehittäjät

Muddy Waters ja toinen erittäin tunnettu kitaristi-laulaja, Elmore James, toivat slide-tekniikan sähkökitaran aikakaudelle, joskin slide-soittoa kuullaan sähköbluesissa selvästi akustista bluesia harvemmin. Sähkökitaran soiton selvästi merkittävin pioneerihahmo oli T-Bone Walker, joka tuli Chicagon ulkopuolelta. Dallasissa syntynyt T-Bone yhdistetään yleensä jazzmaiseen Kalifornian bluestyyliin, jossa vaikutteet swingistä ja jump bluesista ovat Chicago bluesia selvemin esillä. Hänen soittotyylinsä katsotaan luoneen pohjan myöhemmälle sähkökitara-bluesille.
Vuonna 1949 ensimmäisen kerran levyttämään päässyt B. B. King oli seuraava suuri blueskitaransoiton kehittäjä, mikä laulutaitojen ohella toi hänelle mainetta yhtenä suurimmista bluesmuusikoista. Oma lukunsa 1950-luvun musiikissa oli bluesin suurimpiin nimiin lukeutuva John Lee Hooker, joka kehitti omaperäisen joskus ”kitaraboogieksi” kutsutun soittotyylinsä. Hookerin ensimmäinen hitti, ”Boogie Chillen'”, nousi R&B listojen kärkeen vuonna 1949, jolloin hän esiintyi vielä ilman yhtyettä pelkän kitaransa kanssa. Vielä mainitsemattomia 1950-luvun blueskitarasankareita olivat esimerkiksi voimakkaasta tenoriäänestään tunnettu Otis Rush sekä hillittömillä esiintymisillään yleisönsä ottanut Guitar Slim.
Historia > Blues sähköistyy sodan jälkeen > Blues ja rock and roll

Materiaalisen elintason kasvaessa sodan jälkeen musta yleisö saattoi käyttää entistä suurempia summia äänentoistolaitteisiin, äänilevyihin, konserttilippuihin ja jukeboxeihin. Valkoisen yleisön keskuudessa blues tai rhythm and blues sitä vastoin eivät menestyneet kaupallisesti. Amerikkalaisen nuorisokulttuurin uusi merkittävä ilmiö, rock and roll, perustui kuitenkin suoraan rhythm and blues -musiikkiin. Elvis Presleyn ja Bill Haleyn kaltaiset rock and roll -artistit saivat vaikutteensa musiikkiin jump blues ja boogie woogie tyyleistä. Samoin rock and roll -pianistit Little Richard ja Jerry Lee Lewis pohjasivat soittonsa boogie-perinteeseen. Chicago bluesiin soittonsa alun perin perustaneet kitaristit Chuck Berry ja Bo Diddley vaihtoivat niin ikään bluesin melankolian uuteen vauhdikkaampaan tyylin, raivaten näin omalta osaltaan tietä rock and roll -musiikille.
Historia > 1960-luku – valkoinen yleisö löytää bluesin

1960-luvun alussa rock and roll ja soul olivat syrjäyttäneet bluesin afroamerikkalaisessa musiikissa, mutta bluesmusiikki eli yhä voimakkaana pienemmästä kysynnästä huolimatta. Valkoihoiset esittäjät alkoivat kohdistaa mielenkiintoaan nyt bluesiin, ja tätä kautta bluesmusiikki sai uutta yleisöä sekä Yhdysvalloissa että ulkomailla. Blues levisi mustien asuma-alueiden, ”gettojen”, ulkopuolelle. Yhdysvaltalaisissa blues-konserteissa alkoi nyt näkyä valkoihoisiakin kasvoja. Etenkin Britannian nuoret muusikot kiinnostuivat bluesista tavattomasti, ja blues näytteli suurta osaa Britannian musiikkielämässä 1960-luvulla.
Historia > 1960-luku – valkoinen yleisö löytää bluesin > Mustan bluesin suuruudet 1960-luvulla

Vanhat bluestähdet esiintyivät nyt hieman aiempaa pienemmälle ja valkoisemmalle yleisölle. Heihin liittyi joitakin nuorempia muusikoita, kuten Taj Mahal, jotka hakivat innoituksensa osaksi myös sotaa edeltävästä bluesista. B. B. King oli tähän mennessä jo lunastanut ”bluesin kuninkaan” tittelin ja julkaisi kuuluisan live-levynsä Live at Regal vuonna 1964. Kaksi blueskitaran muuta Kingiä, Freddie ja Albert, tulivat tunnetuiksi 1960-luvulla. Freddie nauhoitti 1960-luvun alussa arvostetuimmat singlensä (nimellä ”Freddy King”), ja Albert Kingin kuuluisa albumi, Born Under a Bad Sign, ilmestyi vuonna 1967. He tekivät B.B.:n ohella lähtemättömän vaikutuksen soittotyylillään moniin rock-muusikoihin. 1960-luvun lopussa afroamerikkalainen blues jatkoi vielä kehittymistään, ja alettiin puhua ”West Side” tyylistä viitaten Chicagon länsiosan blues-musiikkiin. Tämän tyylin edustajia olivat edellä mainitun Albert Kingin lisäksi Magic Sam, Luther Allison, Magic Slim ja Buddy Guy. Viimeksi mainittu Buddy Guy on myöhemmin liitetty usein bluesin suurimpien kitarasankareiden joukkoon, ja hän kiertää maailmaa edelleen. Oma lukunsa oli Texasista tullut omaperäisestä Telecaster-soundistaan tunnettu Albert Collins.
Historia > 1960-luku – valkoinen yleisö löytää bluesin > Akustinen blues löydetään jälleen

Yhdysvalloissa heräsi valkoisen väestönosan keskuudessa 1960-luvulla kiinnostusta maan perinteiseen musiikkiin. Erityisesti folk-musiikista tuli suosittua, mutta samalla myös kiinnostus bluesia kohtaan lisääntyi tavattomasti. Tämä näkyi monilla roots-musiikin festivaaleilla, joista tunnetuimpia oli Newport Folk Festival. Osana perinteisen bluesin uutta tulemista musiikintutkijat ja harrastajat onnistuivat löytämään muutamia kunnioitettavaan ikään ehtineitä country blues artisteja, kuten Son Housen, Skip Jamesin, Reverend Gary Davisin ja Mississippi John Hurtin. Nämä musiikki-bisneksen jo vuosikymmeniä sitten jättäneet artistit palasivat nyt vanhoilla päivillään esiintymislavoille nuoren yleisön eteen. Yazoo Records yhtiö julkaisi monia sotaa edeltäneitä bluesäänitteitä uudestaan, ja esimerkiksi vuonna 1938 kuolleen Robert Johnsonin kokoelmalevy ylsi 1960-luvulla miljoonamyyntiin. Chicago bluesilla aloittanut J.B. Lenoir levytti 1960-luvulla akustista bluesia, jossa näkyi myös tuon ajan poliittinen tietoisuus. Hän lauloi esimerkiksi rasismista ja Vietnamin sodasta.
Historia > 1960-luku – valkoinen yleisö löytää bluesin > Blues rock

1960-luvulla mukaan nousivat esiin myös valkoiset bluesmuusikot. Valkoisten muusikoiden yhtyeistä Yhdysvalloissa tunnetuin oli johtajansa mukaan nimetty Paul Butterfield Blues Band. Britanniassa vuonna 1966 ilmestyi John Mayall and the Blues Breakersin kuuluisa Eric Claptonin kanssa tehty levy (Bluesbreakers with Eric Clapton). Claptonia alettiin pitää heti suurena valkoisena blueskitarasankarina, joskin hän myöhemmin urallaan keskittyi enimmäkseen popmusiikkiin. Muita brittibluesin edustajia olivat esimerkiksi Yardbirds sekä varhainen kitaristi Peter Greenin luotsaama Fleetwood Mac (joka tunnetaan paremmin myöhemmistä pop-levyistään). Myös sellaiset yhtyeet kuin Rolling Stones, Animals ja Cream liittivät ohjelmistoonsa vanhoja blueskappaleita.
Etenkin valkoiset muusikot toivat bluesiin särjettyä kitarasoundia. Alettiin puhua ”blues rockista”, jolla viitataan rocksoundilla soitettuun bluesiin taikka vahvasti bluesvaikutteiseen rockiin. Blues rockin esittäjiä olivat esimerkiksi Canned Heat, Johnny Winter, The J. Geils Band ja Ry Cooder. 1960-luvun legendaarisin kitarasankari, Jimi Hendrix, oli mustaihoisena psykedeelisen rockin tähtenä poikkeustapaus, mutta hänkin pohjasi oman musiikkinsa bluesin ja R&B:n pohjalle, ja hänen ”Red House” -nimistä blueskappalettaan pidetään usein bluesstandardina. Hendrixin ja Janis Joplinin kaltaisten rockartistien avulla monet nuoret sekä Yhdysvalloissa että muualla länsimaissa saivat – ja saavat yhä – ensikosketuksensa bluesiin. Hieman paradoksaalisesti blues oli löytänyt valkoisen yleisönsä samalla kun bluesin suosio afroamerikkalaisen nuorison keskuudessa oli hiipunut soul- ja funkmusiikin levitessä.
Historia > Buumin jälkeen

1970-luvun alussa bluesbuumi hiipui Yhdysvalloissa ja Euroopassa. 1970-luvulla ei juuri noussut bluesin tulevia suuria nimiä pinnalle. 1980-luvulla Yhdysvaltain afroamerikkalaisessa väestönosassa ilmeni paikoin uutta kiinnostusta bluesia kohtaan. Erityisesti Mississippin Jacksonissa ja muissa syvän etelän osissa. Little Miltonin The Blues is Alright (1984) ja Z. Z. Hillin Down Home Blues (1982) olivat levyjä, jotka antoivat vauhtia tälle ”soul bluesiksi” tai ”southern souliksi” kutsutulle suuntaukselle. Muita tämän suuntauksen innoittamia afroamerikkalaisia artisteja ovat esimerkiksi Bobby Rush, Denise LaSalle, Sir Charles Jones ja Bettye LaVette. Erikseen voidaan mainita Georgiassa syntynyt kitaristi-laulaja Robert Cray.
1980-luvulla myös valkoinen blues nosti taas päätään etelässä. Texasin alueella syntyi brittiläisestä blues rockista vaikutteita saanut suuntaus, jossa kitaroilla oli keskeinen osa. Keskeisiä artisteja ja yhtyeitä tässä suuntauksessa olivat legendaarisen kitarasankarin maineen saanut Stevie Ray Vaughan sekä hänen isoveljensä Jimmie Vaughanin ja huuliharpisti-laulaja Kim Wilsonin johtama Fabulous Thunderbirds. Texasin sähköbluesia edusti 1970-luvun blues-vaikutteisilla levyillään myös ZZ Top.
1980-luvulla ja 1990-luvulla bluesin hengissä pysyminen Yhdysvalloissa näkyi myös uusien blues-aiheisten julkaisujen, kuten Living Blues ja Blues Revue, muodossa sekä suurkaupunkien uusien bluesfestivaalien muodossa.
Blues-standardeja

Charlie Pattonin kappaleita
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Bukka Whiten delta bluesia
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Robert Johnsonin musiikkia
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kuten jazzissa, bluesissakin on ”standardeja” eli kappaleita, jotka ”kaikki” tuntevat ja joita soitetaan usein. Seuraavassa listassa on kaikkein tunnetuimpia blues-standardeja. Kappaleen jälkeen on ensin mainittu tunnetuimman levytyksen esittäjä ja sitten kappaleen kirjoittaja, mikäli se on eri henkilö. ”Traditional” tarkoittaa että säveltäjä on tuntematon.
”Born Under a Bad Sign”  (Albert King – Booker T. Jones & William Bell)
”Dust My Broom”  (Elmore James - Robert Johnson tai traditional)
”Five Long Years”  (Eddie Boyd)
”Hide Away” (Freddie King - F. King & S. Thompson)
”Key to the Highway”  (Big Bill Broonzy)
”I'm Your Hoochie Coochie Man”  (Muddy Waters – Willie Dixon)
”Killing Floor”  (Howlin' Wolf)
”Rollin' and Tumblin'” (Muddy Waters – traditional)
”Rollin' Stone (Catfish Blues)”  (Muddy Waters – traditional)
”Sweet Home Chicago”  (Robert Johnson)
”Spoonful”  (Howlin' Wolf – Willie Dixon)
”The Sky Is Crying”  (Elmore James)
”They Call It Stormy Monday”  (T-Bone Walker)
Bluesmusiikin tyylejä

Boogie woogie
Jump blues
Chicago blues
Delta blues
Country blues
Blues rock
Swamp blues
Bluesia lähellä olevat musiikintyylit

perinteinen jazz
boogie woogie
perinteinen gospel
rhythm and blues
vanhempi rock
rock and roll
hard rock
stoner rock
surf
Merkittävimpiä blues-artisteja ja -yhtyeitä

Clarence Gatemouth Brown
Albert Collins
Eric Clapton (suurin osa levytyksistä on pop/rockia)
Willie Dixon
Elmore James
Fabulous Thunderbirds
Guitar Slim
Buddy Guy
W. C. Handy
Slim Harpo
John Lee Hooker
Lightnin' Hopkins
Son House
Howlin' Wolf
Mississippi John Hurt
Skip James
John Mayall and The Blues Breakers
Blind Lemon Jefferson
Robert Johnson
Albert King
B. B. King
Freddie King
Little Walter
Magic Sam
Blind Willie McTell
Muddy Waters
Charlie Patton
Jimmy Reed
Otis Rush
Bessie Smith
Sonny Boy Williamson
Taj Mahal
Stevie Ray Vaughan
T-Bone Walker
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Blues-Finland.com Bluesin ajankohtaissivusto suomeksi
Ylen Elävä arkisto: Suomiblues
Bluesnews.fi/bluespedia suomalaisen blues- ja soulmusiikin tietokanta
Kuvassa Albert Collins Icebreakers yhtyeensä kanssa
W. C. Handy teki 1910-luvulla bluesia tunnetuksi suosituilla sävellyksillään
Laulajatar Bessie Smith levytti ensimmäisten joukossa bluesia 1920-luvulla
Huuliharppu on yksi bluesmusiikin tyypillisimpiä soittimia. Tunnetuimpiin huuliharpisteihin lukeutuu Junior Wells
Sähkökitarasta oli tullut bluesin keskeinen soitin 1950-luvulle tultaessa. Kuvassa Howlin' Wolfin yhtyeessä maineeseen noussut Hubert Sumlin
Yksi tärkeimpiä linkkejä bluesin ja rock and rollin välillä on kitaristi Bo Diddley
1960-luvulla syntyi valkoisten muusikoiden blues-rock. Yksi alan keskeisistä pioneereista on kitaristi Johnny Winter
Chicago bluesin suurmies Buddy Guy ja vanhoilla päivillään bluesin pariin palannut Eric Clapton lavalla samaan aikaan (2007)
Luettelo ammattiliitoista Suomessa

Luettelo ammattiliitoista Suomessa sisältää Suomessa toimivat ja toimineet itsenäiset valtakunnalliset ammattiliitot. Luettelo on järjestetty aakkosittain siten, että sanaa "Suomen" ei huomioida. Luettelo ei sisällä järjestöjä, jotka ovat aina toimineet osana jotakin toista luettelossa mainittua liittoa.
Luettelo sisältää ammatillisiin keskusjärjestöihin kuuluneet yhdistykset järjestäytymistavasta (henkilöjäsenten yhdistys, yhdistysten liitto, liittojen federaatio) riippumatta. Keskusjärjestö-sarakkeessa ilmoitetut järjestöt ovat Akava (perustettu 1950, aiemmin Akateeminen Yhteistyövaltuuskunta), Henkisen Työn Yhtymä (HTY 1922–1944, aiemmin Suomen Virkailijakeskusliittojen Yhtymä), Suomen Ammattijärjestö (SAJ 1907–1930), Suomen Ammattijärjestö (SAJ 1960–1972), Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto (SAK, 1930–1969), Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK, perustettu 1969), Suomen Valtionvirkailijain Keskusliitto (SVK, 1922–1945), Toimihenkilö- ja Virkamiesjärjestöjen Keskusliitto (TVK 1944–1992, aiemmin Henkisen Työn Keskusliitto, HTK) ja Toimihenkilökeskusjärjestö STTK (perustettu 1946, aiemmin Suomen Teknisten Toimihenkilöjärjestöjen Keskusliitto). Luettelosta on jätetty pois joitakin toimihenkilökeskusjärjestöihin kuuluneita paikallisia yhdistyksiä ja järjestöjä, jotka eivät ole harjoittaneet ammatillista edunvalvontaa.
Sarakkeeseen "muu järjestö" kuuluvat ammattiliittojen kotimaiset yhteistyöelimet kuten neuvottelujärjestöt. Sarakkeessa "kansainvälinen järjestö" ilmoitetaan maailmanlaajuiset, eurooppalaiset ja pohjoismaiset liittoumat. Sarakkeessa "muuta" kerrotaan liiton kuulumisesta/yhdistymisestä toiseen liittoon.
Sarakkeessa "aloitti" esitetään yhdistyksen perustamisvuosi, vaikka osa järjestöistä on ryhtynyt harjoittamaan varsinaista (tai itsenäistä) ammattiliittomaista toimintaa vasta myöhemmin. Suomen ensimmäinen varsinainen valtakunnallinen ammattiliitto oli vuonna 1888 perustettu Rautatien Henkilökunnan Yhdistys. Sarakkeessa "lopetti" ilmoitetaan yhdistyksen lopettamisvuosi, vaikka itsenäinen liittotoiminta olisi lakannut jo aiemmin. Lopettamisiksi käsitetään myös sääntömuutokset, joilla on perustettu uusi liitto tai yhdistyksen ammatillinen edunvalvontatoiminta on lopetettu.
Sarakkeessa "perustajat" ilmoitetaan liittoon yhdistyneet liitot, muut perustamisen vaikuttaneet järjestöt ja/tai perustajayhdistysten lukumäärä.
Toijalan Vauhti

Toijalan Vauhti ry  (alkuaan Akaan Nuorisoseuran W ja U seura Wauhti) on akaalainen vuonna 1907 perustettu urheiluseura. Seuran päälajeja ovat nykyisin yleisurheilu ja hiihto sekä kuntourheilu.
Olympia- ja EM-mitalisti Eeles Landström on edustanut urallaan muun muassa Vauhtia. Seuran muita olympialaisissa kilpailleita urheilijoita ovat Matti Ritola 18 kilometrin maastohiihdossa 1924 ja Ville Mattila sotilaspartiohiihdossa 1924. Nykyurheilijoista Emma Millard voitti vuosina 2009 ja 2010 SM-hopeaa 400 metrin aitajuoksussa sekä sisäradoilla SM-kultaa aitajuoksussa 2009 ja kolmiloikassa 2010. Toinen aitajuoksumitalisti sisäradoilta on Noora Toivo.
Vauhdin joukkue voitti sisäradoilla 2008 SM-kultaa naisten 4 × 325 metrin viestissä.
Pesäpallo

Toijalan vauhti osallistui pesäpallon SM-kilpailuihin niiden alusta saakka, tosin ensimmäisellä kaudella 1922 Toijalan suojeluskunnan nimissä. Tuolloin joukkue selviytyikin aina loppuotteluun saakka häviten kuitenkin Helsingin Pallonlyöjille. Muut viisi kertaa, jotka vauhti oli kisoissa mukana, tuottivat kaikkiaan kolme kertaa paikan semifinaalissa (siis periaatteessa pronssimitalisijan, joskaan mitaleita ei tuohon aikaan jaettu).
Toijalan Vauhdin pesäpallotoiminta lakkasi, kun paikkakunnalle perustettiin 1929 uusi pesäpallon erikoisseura Toijalan Pallo-Veikot. Vuonna 1975 TPV fuusioitui Toijalan Vauhtiin, jolloin pesäpallo palasi Vauhdin palloilujaoston ohjelmaan.