stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ainaži
Historia

Nykyisen kaupungin kohdalla on sijainnut liiviläinen kalastuskylä Ainagi, josta kaupungin nykyinen nimi mahdollisesti juontuu. Ainažin nimi mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1564. Ainaži säilyi pienenä kylänä eri moisioiden alaisuudessa, kunnes se alkoi kasvaa 1850-luvun puolivälissä sataman myötä. Vuonna 1896 Ainažiin rakennettiin Latvian vanhin edelleen käytössä oleva säähavaintoasema. Nykyisin aseman tietoja käytetään koko Eurooppaa koskevien sääennustusten laadinnassa.
Viron ja Latvian itsenäistyttyä maat kiistelivät rajoistaan ja yksi kiistan kohteista oli Ainaži, eli viroksi Heinaste. Tilanne kärjistyi miltei maiden välisen yhteenoton partaalle. Rajakiistan ratkaisi lopulta brittiläisen eversti Stephen Tallentsin johtama virolais-latvialainen komissio, jonka päätöksen perusteella heinäkuussa 1920 Ainaži jäi Latvian puolelle. Ainaži sai kaupungin oikeudet vuonna 1926.
Ainažin majakka rakennettiin 1930 tukemaan Ainažin sataman merenkulkua H. Cakovskan suunnitelman mukaan kahdensankulmaiseksi.  Sen valolaite on 22,8 metrin korkeudella Itämeren pinnasta, varsinainen majakan torni ulottuu 18 metri korkeudelle.  aikaisemman kapearautatien lähellä.  Saksalaiset pommittivat majakkaa toisen maailmansodan aikana. Majakka peruskorjattiin 1990-luvulla ja avattiin matkailunähtävyydeksi.  Majakalta on osallistuttu kansainvälineen majakka- ja majakkalaivaviikonloppuun 2017. Sen tunnus on LV0006 eli Latvian kuudes majakka.
Ystävyyskaupungit

Häädemeeste
Miežiškiai
Cēsis
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ainaži Wikimedia Commonsissa
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe
Aiolialainen murre

Antiikin Kreikan murrealueet Egeanmeren alueella. Aiolialaisten murteiden alueet merkitty keltaisella.
Aiolialainen murre (m.kreik. ἡ αἰολικὴ διάλεκτος, hē aiolikē dialektos) oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Aiolialaisia murteita puhuttiin aiolialaisten heimojen alueilla, ja ne ovat saaneet nimensä Aioliin alueesta Vähässä-Aasiassa.
Historia

Aiolialaisia murteita puhuttiin alun perin Thessalian ja Boiotian alueilla Attikan luoteispuolella. Näiltä alueilta lähteneet asuttajat perustivat siirtokuntia Aioliin alueelle Vähän-Aasian luoteisosaan noin 1000-luvulta eaa. alkaen, ja näin murre levisi myös sinne. Lesbos oli merkittävin Aioliin saarista.
Lesboksella aioliin murretta käyttivät runoudessaan muun muassa Alkaios ja Sapfo, Boiotiassa puolestaan Korinna.
Alaryhmät

Aiolialaisten murteiden alaryhmiä olivat:
Boiotian murteet. Saivat vaikutteita läntisen Kreikan murteista sekä Attikan murteesta.
Thessalian murteet. Saivat länsiosissa vaikutteita läntisen Kreikan doorilaisista murteista; itäosissa Pelasgiotiin alueella vaikutus oli vähäisempää.
Lesboksen ja muun Vähän-Aasian murre. Sai vaikutteita joonialaisesta murteesta.
Piirteitä

Yhteisiä
Labiovelaarien muuttuminen labiaaleiksi ennen vokaalia, *kw, *gw, *gwh > π, β, φ.
Perfektin partisiipin pääte -ων (-ōn), -οντος (-ontos).
Kolmannen deklinaation datiivin monikon pääte -εσσι (-essi).
Lukusanan 'yksi' feminiinimuoto ἴα (ia) = μία (mia).
Patronyymien adjektiivipääte -(ε)ιος (-(e)ios).
Boiotian murteessa
Vokaalit ja diftongit muuttuivat nykykreikassakin esiintyvään suuntaan suhteellisen varhain, esim. [ai] > [ē], [ei]/[ey] > [ē] > [ī], [oi] > [ȳ] > [ī].
Thessalian murteessa
Muutoksia aksentoinnissa, muun muassa aksentin muuttuminen painoon perustuvaksi.
Atemaattisen infinitiivin pääte -μεν (-men) myös temaattisissa verbeissä.
Lesboksen murteessa
Muutoksia aksentoinnissa.
Pääte -τι (-ti) > -σι (-si) kuten jooniassa.
Mantila

Mantila voi viitata seuraaviin:
Sukunimenä

Auli Mantila (s. 1964), suomalainen elokuvaohjaaja ja kirjailija
Bruno Mantila (1897–1937), suomalainen jalkapalloilija
Emil Mantila (1884–1963), suomalainen oopperalaulaja
Harri Mantila (s. 1958), suomen kielen professori
Hugo Mantila (1892–1957), suomalainen jalkapalloilija
Jari Mantila (s. 1971), suomalainen yhdistetyn hiihtäjä
Markku Mantila (s. 1964), Kalevan päätoimittaja
Mikael Mantila (s. 1979), suomalainen salibandynpelaaja
Ville Mantila eli Spesialisti (s. 1981), suomalainen rap-artisti
Muuta

Strongýli eli Mantíla, saari Dodekanesian saariryhmässä Kreikassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Mantila”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Luettelo vuonna 1936 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1936 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Tammikuu

7. tammikuuta – Matti Haudanmaa, suomalainen kansanpelimanni (s. 1858)
12. tammikuuta – Otto Antti Jaala, suomalainen maanmittausinsinööri ja hebrealais-suomalaisen Raamatun sanaston laatija (s. 1883)
20. tammikuuta – Yrjö V, Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsija vuodesta 1910 (s. 1865)
Helmikuu

3. helmikuuta – Heinrich Wenck, tanskalainen arkkitehti (s. 1851)
11. tai 19. helmikuuta – Billy Mitchell, yhdysvaltalainen kenraali ja lentäjä (s. 1879)
26. helmikuuta – Siivertti Santaholma, suomalainen kauppaneuvos ja toimitusjohtaja (s. 1864)
Maaliskuu

2. maaliskuuta – Aaro Hyvärinen, suomalainen harjoja ja siveltimiä valmistanut käsityöläismestari (s. 1858)
11. maaliskuuta – David Beatty, brittiläinen amiraali (s. 1871)
16. maaliskuuta – Richard Rautoja, suomalainen taidemaalari (s. 1877)
19. maaliskuuta – Ottilia Adelborg, ruotsalainen kuvataiteilija ja kuvittaja (s. 1855)
28. maaliskuuta – Ivar Alanen, suomalainen poliitikko ja kansanedustaja (Suomalainen puolue, Kokoomus) (s. 1863)
Huhtikuu

2. huhtikuuta – William Louis Abbott, yhdysvaltalainen lääkäri, tutkimusmatkailija ja ornitologi (s. 1860)
2. huhtikuuta – Aron Johansson, ruotsalainen arkkitehti (s. 1860)
Kesäkuu

14. kesäkuuta – Hans Poelzig, saksalainen arkkitehti ja professori (s. 1869)
Toukokuu

14. toukokuuta – Edmund Allenby, brittiläinen sotamarsalkka, hallintoviranomainen ja Brittiläisen siirtoarmeijan johtaja Lähi-idän taisteluissa (s. 1861)
Heinäkuu

13. heinäkuuta – Otto Al’Antila, suomalainen näyttelijä ja kirjailija (s. 1885)
Elokuu

5. elokuuta – Viktor Schauman, suomalainen maanviljelijä ja järjestöjohtaja, maanviljelysneuvos (s. 1870)
10. elokuuta – Ivar Næss, norjalainen arkkitehti (s. 1878)
26. elokuuta – George Dern, yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko, Yhdysvaltain sotaministeri 1933–1936 ja Utahin kuvernööri 1925–1933 (s. 1872)
28. elokuuta – Axel Ålenius, suomalainen juristi, pankinjohtaja, valtiopäivämies, varatuomari ja oikeusneuvos (s. 1863)
Syyskuu

5. syyskuuta – Kyösti Aarnio, suomalainen näyttelijä ja työväenteattereiden johtaja (s. 1888)
6. syyskuuta – José Manuel Aizpurúa, espanjalainen arkkitehti (s. 1902)
10. syyskuuta – Kalle Aho (synt. Kaarlo Kustaa Brofeldt), suomalainen Kuopion kauppakoulun rehtori 1887–1898, Kauppalehden päätoimittaja ja näytelmäkirjailija (s. 1865)
18. syyskuuta – Vasili Nemirovitš-Dantšenko, venäläinen kirjailija (s. 1845)
Lokakuu

8. lokakuuta – Ahmed Tevfik pašša, turkkilainen valtiomies ja Osmanien valtakunnan viimeinen suurvisiiri (s. 1845)
19. lokakuuta – Mikko Airila, suomalainen merimiespastori, rauhanaktivisti ja opettaja (s. 1883)
Marraskuu

21. marraskuuta – Luukas Hjorth, suomalainen rakennuspiirtäjä (s. 1849)
Joulukuu

4. joulukuuta – Oscar Wisting, norjalainen upseeri ja tutkimusmatkailija (s. 1871)
Helmisulkahirssi

| Helmisulkahirssi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Sulkahirssit Pennisetum
Laji::  glaucum
Kaksiosainen nimi
 Pennisetum glaucum  (L.) R.Br. 
Synonyymit
 Cenchrus americanus (L.) Morrone  Pennisetum americanum 
Katso myös
   Helmisulkahirssi Wikispeciesissä   Helmisulkahirssi Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pennisetum glaucum
Helmisulkahirssi eli helmihirssi eli purppurasulkahirssi, untuvaheinä tai neekerinhirssi (Pennisetum glaucum) on hirssin laajimmalti viljelty laji. Sitä on kasvatettu Intiassa ja Afrikassa esihistoriallisista ajoista alkaen. Se on ilmeisesti kotoisin Sahelin alueelta, mistä se on levinnyt niin muualle Afrikkaan kuin Intiaankin 2000 eaa. mennessä.
Helmihirssi pärjää olosuhteissa, joissa maaperä on kuivaa ja vähäravinteista ja lämpötilat nousevat korkeiksi. Sitä voi kasvattaa alueilla, missä vehnä ja maissi eivät menesty. Noin puolet maailman hirssintuotannosta on helmihirssiä.
Helmihirssi kasvaa 60–90 cm korkeaksi, sillä on punertavansävyiset lehdet ja kukinnot. Sitä kasvatetaan myös koristekasvina.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Helmisulkahirssi (Cenchrus americanus)
Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Helmisulkahirssi (Pennisetum glaucum)
iNaturalist: Helmisulkahirssi (Pennisetum glaucum)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Cenchrus americanus (englanniksi)
ITIS: Pennisetum glaucum (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Pennisetum glaucum (englanniksi)
Flora of China: Pennisetum glaucum (englanniksi)
Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Pennisetum americanum (englanniksi)
Tropical Forages: Pennisetum glaucum (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Pennisetum glaucum (pearl millet) (englanniksi)
Luettelo vuonna 1953 kuolleista henkilöistä

Tämä on luettelo vuonna 1953 kuolleista tunnetuista henkilöistä. Henkilöt on lueteltu kuolinpäivän mukaisesti, samana päivänä kuolleet sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Jos henkilöstä ei ole kirjoitettu artikkelia, luettelossa mainitaan lähde.
Tammikuu

5. tammikuuta – Kustaa Rantanen, suomalainen maastohiihtäjä (s. 1878)
9., 10. tai 11. tammikuuta – Hans Aanrud, norjalainen kirjailija ja kriitikko (s. 1863)
19. tammikuuta – Väinö Paavola, suomalainen kansakoulunopettaja, päätoimittaja ja kirjakauppias (s. 1882)
30. tammikuuta – Ernst August, Braunschweigin herttua ja viimeisen Hannoverin kuninkaan pojanpoika (s. 1887)
Helmikuu

1. helmikuuta – Vsevolod Zaderatski, neuvostoliittolainen säveltäjä (s. 1891)
16. helmikuuta – Vala Asp, suomenruotsalainen kirjailija (s. 1868)
Maaliskuu

5. maaliskuuta – Josif Stalin, Neuvostoliiton johtaja (s. 1878)
11. maaliskuuta – Akseli Anttila, suomalaissyntyinen Neuvostoliiton puna-armeijan kenraali (s. 1897)
15. maaliskuuta – Edvard Ahtia, suomalainen kielitieteilijä, opettaja, tietokirjailija, kansanvalistaja ja karjalan kielen tutkija ja kehittäjä (s. 1867)
25. maaliskuuta – Ejler Allert, tanskalainen kilpasoutaja ja olympiavoittaja (s. 1881)
25. maaliskuuta – Signe Vessman, ruotsalainen poliitikko (s. 1879)
Huhtikuu

3. huhtikuuta – Vilhelm Andersen, tanskalainen kirjallisuushistorioitsija (s. 1864)
10. huhtikuuta – O. E. Nyman, suomalainen rautatievirkamies ja kääntäjä (s. 1888)
Toukokuu

7. toukokuuta – Juan Francisco Aragone, uruguaylainen roomalaiskatolinen arkkipiispa (s. 1883)
11. toukokuuta – Jean Adair (synt. Violet McNaughton), kanadalais-yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1873)
13. toukokuuta – Aarne Saarialho, suomalainen korkeimman hallinto-oikeuden ja lainvalmistelukunnan jäsen (s. 1891)
14. toukokuuta – Tamar Abakelia, georgialainen kuvanveistäjä, lavastussuunnittelija ja kuvittaja (s. 1905)
15. toukokuuta – Armas Antila, suomalainen pappi, kirjailija, Kainuun kristillisen kansanopiston johtaja 1930–1948 ja Herättäjäyhdistyksen toiminnanjohtaja 1948–1953 ja rovasti (s. 1903)
22. toukokuuta – Martti Airila, suomalainen kielitieteilijä, professori ja Nykysuomen sanakirjan päätoimittaja 1929–1938 (s. 1878)
27. toukokuuta – Bror Andsten, suomalainen taidemaalari (s. 1910)
Heinäkuu

17. heinäkuuta – Maude Adams, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1872)
26. heinäkuuta – Aleksi Nurminen, suomalainen opettaja ja runoilija (s. 1889)
31. heinäkuuta – Robert A. Taft, yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko (s. 1889)
31. heinäkuuta – Vilho Ääri, suomalainen rakennusmestari (s. 1876)
Elokuu

8. elokuuta – Christian Pierre Mathiesen, norjalainen poliitikko (s. 1870)
14. elokuuta – Fredrik Ludvig Konow, norjalainen poliitikko (s. 1864)
25. elokuuta – Aimo Lahti, suomalainen matematiikan opettaja, rehtori ja matematiikan opetuksen tutkija (s. 1902)
Syyskuu

7. syyskuuta – Nobuyuki Abe, japanilainen kenraali, poliitikko, Japanin pääministeri 1939–1940, ulkoministeri 1939 ja Korean kenraalikuvernööri 1944–1945 (s. 1875)
10. syyskuuta – Félicien Cozzano, ranskalainen poliitikko, opettaja ja rehtori (s. 1899)
18. syyskuuta – Irja Aaltonen, suomalainen balettitanssija (s. 1907)
18. syyskuuta – Louisa May Merrifield, englantilainen murhaaja (s. 1906)
20. syyskuuta – Johan Gustaf Nordström, suomalainen kauppaneuvos ja Maamiesten Kauppa Oy:n toimitusjohtaja 1892–1927 (s. 1865)
Lokakuu

20. lokakuuta – Fred E. Ahlert, yhdysvaltalainen lauluntekijä (s. 1892)
Marraskuu

5. marraskuuta – Alain-Marie Guynot de Boismenu, ranskalainen pappi, Missionaries of the Sacred Heart of Jesus -järjestön jäsen, Handmaids of the Lord -järjestön perustaja ja Papuaasian apostolinen vikaari (s. 1870)
14. marraskuuta – G. R. Aldo (oik. Aldo Graziati), italialainen elokuvaaja (s. 1905)
25. marraskuuta – Hans Ystgaard, norjalainen poliitikko (s. 1882)
Joulukuu

2. joulukuuta – Aimo Ilmarinen, suomalainen toimittaja ja maanviljelijä (s. 1870)
6. joulukuuta – Konstanty Ildefons Gałczyński, puolalainen kirjailija (s. 1905)
31. joulukuuta – Arvid Kaján, suomalainen toimittaja (s. 1898)
Tuntematon päivämäärä

Gust Alonen, amerikansuomalainen ammattiyhdistysaktiivi, toimittaja ja anarkisti (s. 1877)
Josif Stalin vuonna 1945
Aggressio

Fyysistä aggressiota
Aggressio on toisiin yksilöihin tai ympäristöön kohdistuvaa tahallista, vahingoittavaa tai häiritsevää käyttäytymistä. Siihen liittyvä persoonallisuuden piirre on aggressiivisuus.
Aggression muotoja ovat fyysinen aggressio ja verbaalinen aggressio, jotka voidaan vielä jakaa suoraan ja epäsuoraan. Aggressiota voi motivoida vihan tunne ja teon antama nautinto, mutta motivaationa voi toimia myös jonkinlainen palkinto. Yleinen ja usein hyväksytty aggression muoto on puolustava aggressio.
Aggressio syntyy usein ulkoisesta ärsykkeestä. Aggression takana on monenlaisia taustatekijöitä, kuten tilanne-, persoonallisuus-, ympäristö- ja biologisia tekijöitä. Aggression muodot vaihtelevat iän ja sukupuolen mukaan. Aggressiivisuudella on monenlaisia haitallisia seurauksia yksilölle itselleen.
Aggressiosta on esitetty monia erilaisia teorioita, joissa on korostettu joko ihmisluonnon osuutta tai ympäristötekijöitä.
Muotoja

Aggressio voi olla fyysistä tai verbaalista, suoraa tai epäsuoraa. Suoraa fyysistä aggressiota ovat taistelu tai siihen valmistuminen. Epäsuoraa fyysistä aggressiota ovat omaisuuden tuhoaminen tai läheisten uhkaaminen. Suoraa verbaalista aggressiota ovat kiroilu, kritisoiminen tai taistelulla uhkaaminen. Epäsuoraa verbaalista aggressiota ovat juoruilu ja kiristäminen. Kielellistä aggressiota ovat sanojen lisäksi myös ikävät kasvonilmeet tai ikävä kehonkieli, kuten sopimattomat käsimerkit.
Aggressiivinen käyttäytyminen voidaan jakaa vihaiseen (emotionaaliseen) tai välineelliseen. Vihaisen aggression ärsykkeenä toimivat loukkaukset, turhautumiset ja ärsytykset. Henkilössä viriää vihan tunne, ja aggression palkkiona toimii uhrin kipu ja epämiellyttävä olo. Henkilö raivostuu jonkin tapahtuman seurauksena ja toimii täysin impulsiivisesti ja spontaanisti. Taustalla saattaa olla tarve ojentaa tai kasvattaa uhria. Esimerkkejä vihaisesta aggressiosta ovat pikaistuksissa tehdyt väkivaltateot ja lapsiin kohdistuva väkivalta.
Välineellisen aggression ärsykkeinä toimivat tavanomaiset yllykkeet ja kilpailutilanteet. Tilanne ei välttämättä herätä tunnetilaa. Aggression palkintona toimii saavutettu voitto, palkinto tai hallitseva, johtava asema.
Reaktiivinen (puolustava) aggressio on impulsiivista käyttäytymistä, jossa yksilö reagoi vihamielisesti uhkaan tai provokaatioon. Turhauttavassa tilanteessa aktivoituu autonominen hermosto, ja yksilö räjähtää. Monien ihmisten aggressiivisuus rajoittuu tähän reaktiiviseen aggressiivisuuteen, ja sitä pidetäänkin usein hyväksyttävänä, kunhan se ei ole ylimitoitettua. Proaktiivinen (hyökkäävä) aggressio on käyttäytymistä ilkeästi toista kohtaan ilman vähäisintäkään provokaatiota. Se voi olla välineellistä tai vihamielistä. Proaktiivinen aggressio kulkee käsi kädessä epäsosiaalisen käyttäytymisen, kuten valehtelemisen, varastamisen tai uhkailun kanssa.
Sukupuolierot

Sukupuoli selittää tutkimusten mukaan noin viisi prosenttia aggressiivisen käyttäytymisen vaihtelusta. Miesten ja naisten väliset erot riippuvat kehitysvaiheesta, tutkimusmenetelmästä ja aggressiivisuuden muodosta.
Pojat käyttävät tietyissä ikävaiheissa tyttöjä enemmän aggression fyysisiä muotoja, mutta molemmat lähes yhtä paljon aggression verbaalisia muotoja. Joidenkin tutkimusten mukaan pojat käyttävät tyttöjä enemmän suoraa aggressiota ja tytöt poikia enemmän epäsuoraa aggressiota. Eri maissa on saatu erilaisia tuloksia, ja poikien ja tyttöjen välisissä eroissa onkin arveltu saattavan olla kyseessä ennen kaikkea kulttuurierot.
Ikäerot

Nuoret ja/tai alemmalla kehitystasolla olevat henkilöt käyttävät vanhempia enemmän fyysistä aggressiota. He hyökkäävät, käyttävät suoraa aggressiota, ja aggressiivinen käyttäytyminen on vakavampaa ja usein spontaania. Lyhytaikainen viha ja vihastuminen on yleistä. Vanhemmat henkilöt käyttävät useammin verbaalista aggressiota. He uhkailevat, käyttävät epäsuoraa ja suunniteltua aggressiota sekä usein huumoria aggression yhteydessä. Vihainen aggressio ja pitkäaikainen vihamielisyys ovat yleisiä.
Teorioita aggressioista

Aggressiosta ja sen syntymekanismista ja syistä on monia erilaisia teorioita, joilla on omat kannattajansa.
Viettiteorioiden mukaan aggressiivisuus ja vihamielisyys kuuluvat ihmisluontoon. Sigmund Freud kehitti teorian, jonka mukaan ihmiselläkin on vietinomainen tarve tuhota. Hän ajatteli aggressiota energiana, joka kasautuu vahingollisesti elimistöön, jos sitä ei pura. Samasta syystä sen purkaminen olisi nautinnollista.
Aggressio-frustraatioteorian mukaan aggressio on seurausta turhautumisesta eli frustraatiosta, päämäärään suuntautuneen toiminnan estämisestä tai häiritsemisestä. Aggressiivisuus on sellainen motivaatiotila ja siihen liittyvä reaktiosarja, joiden päämääränä on sen yksilön vahingoittaminen, johon ne kohdistuvat.
Oppimisen muotoihin perustuvien teorioiden mukaan ympäristö opettaa yksilön joko ehkäisemään tai ilmaisemaan aggressiivisia impulssejaan. Sosiaalisen oppimisen teoria korostaa vuorovaikutusta kognitiivisten prosessien ja ympäristötekijöiden välillä. Yksilö huomaa, mitkä käyttäytymismuodot ovat palkitsevia ja toimivat parhaiten.
Taustatekijät

Aggression takana on erilaisia, joskus samanaikaisesti vaikuttavia taustatekijöitä, joista kukin selittää korkeintaan osan yksilöiden välisistä eroista aggressiivisessa käyttäytymisessä.
Tilannetekijöihin kuuluvat epämiellyttävät tilanteet ja ärsykkeet, jotka aiheuttavat negatiivisia tunteita. Yleisiä ärsykkeitä tai tilannetekijöitä ovat provokaatio, turhautuminen, kipu tai muu epämiellyttävä olo, huono tuuli, sosiaalinen stressi, aseiden läsnäolo, korkea vireystila ja stressi sekä alkoholi ja huumeet.
Persoonallisuustekijät vaikuttavat yksilön valmiuteen aggressiiviseen käyttäytymiseen. Hyvä itsetunto voi johtaa aggressioon, jos henkilön itsetuntoa uhataan. Käsitykset ja asenteet aggression ja väkivallan oikeutuksesta tietyssä tilanteessa ovat yhteydessä aggressioon sellaisissa tilanteissa. Fyysisiä ja psyykkisiä ominaisuuksia, jotka lisäävät tai vähentävät aggression esiintymistä, ovat fyysinen voima ja taitavuus, nopeus, impulsiivisuus ja vallan halu sekä statuksen tavoitteleminen. Aikuisten ja lasten aggressiivisella käyttäytymisellä on erilaiset ilmenemismuodot.
Ympäristötekijöitä, jotka vaikuttavat aggressioon, ovat fyysinen ympäristö, kulttuuri, asumismuoto, sosioekonominen taso, toverit sekä todelliselle ja mediassa nähdylle väkivallalle altistuminen. Aggressiota selitetään myös taloudellisilla, yhteiskunnallisilla ja ideologisilla tekijöillä, jotka voivat aiheuttaa turhautumista. Lapsen vanhemmat saattavat hyväksyä lapsen aggressiivista käyttäytymistä ja käyttävät uhkailua, rankaisua ja väkivaltaa kasvatusmenetelmänä.
Biologisia tekijöitä ovat monet geneettiset ja neurologiset tekijät. Ihmisten aggressiivisuuden taustalla on todettu olevan eräät keskushermoston osat, kuten temporaalilohko, talamus, hypotalamus, mantelitumake ja hippokampus. Mieshormoni testosteroni on tärkein aggressioon vaikuttava hormoni. Myös hermoston välittäjäaineet adrenaliini, noradrenaliini, dopamiini ja serotoniini yhdistetään aggressiiviseen käyttäytymiseen.
Seuraukset

Varhaisen iän aggressiivisuudella, etenkin hyökkäävällä fyysisellä aggressiivisuudella, on monenlaisia haitallisia seurauksia myöhemmän kehityksen kannalta. Se johtaa ongelmiin koulusopeutumisessa, toverisuhteissa, parisuhteessa ja työelämässä, ja siitä seuraa rikollisuutta, väkivaltaisuutta ja alkoholin ongelmakäyttöä. Seuraamukset saattavat syntyä vuorovaikutustyyliin liittyvällä jatkuvuudella, jossa tiettyjä käyttäytymistaipumuksia ylläpitävät niiden muissa herättämät reaktiot. Esimerkiksi aggressiivisuus aiheuttaa muissa ihmisissä ärtymystä, joka edelleen lisää aggressiivista reagointia. Toinen mekanismi on kumulatiivinen jatkuvuus, jossa ihmiset valitsevat sellaisia ympäristöjä, jotka edelleen ylläpitävät näitä taipumuksia.