stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kanapunkki
Aiheesta muualla

Laji.fi: Dermanyssus gallinae
Farmit.net: Pia Vennerström, Kanapunkin ennaltaehkäisy ja hoito (Arkistoitu – Internet Archive)
Siipi.net: Kanapunkki
UniProt, Taxonomy: Dermanyssus gallinae (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Dermanyssus gallinae, the Chicken mite (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Dermanyssus gallinae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1272501  Wikispecies: Dermanyssus gallinae  AFD: Dermanyssus_gallinae  BOLD: 199915  EoL: 3191724  EPPO: DERYGA  EUNIS: 263702  Fauna Europaea: 244113  Fauna Europaea (new): 7ff9e80b-8f53-47a3-b207-874210da1d7a  GBIF: 2188260  iNaturalist: 263331  IRMNG: 11263621  ISC: 85725  ITIS: 1158217  NBN: NHMSYS0021157998  NCBI: 34641  NZOR: 6184aec6-e546-4442-9ee7-220dd7b8ace8  Observation.org: 186697  Open Tree of Life: 7590  Plazi: 40E51713-3699-B891-8C3E-A507CD95E59A  Laji.fi: MX.201864
Kammion sairaala

Kammion sairaskoti vuonna 1962.
Kammion sairaala (alkuaan Doktorinnan Lybecks privata sjukhem för sinnessjuka, myöhemmin Kammion sairaskoti) oli yksityinen mielisairaala, joka toimi Helsingin Taka-Töölössä Töölönkadulla ja Ruusulankadulla, silloisen Läntisen Viertotien varrella. Se oli aikanaan Suomen huomattavimpia psykiatrisia sairaaloita.
Sairaalan alue käsitti nykyisen korttelin 478 pohjoisosan Sibeliuksenkadun, Töölönkadun, Runeberginkadun ja Ruusulankadun rajaamalla alueella. Sairaalaan kuului 1950-luvun lopulla seitsemän rakennusta, joista vanhin oli vuodelta 1870. Sairaalan päärakennus oli osoitteessa Ruusulankatu 6–8. Sibeliuksenkatu oli vuoteen 1966 saakka nimeltään Kammionkatu.
Historia

Kirurgi F. E. Lybeckin leski, kätilö Sofie Louise Lybeck perusti vuonna 1885 Leppäsuolle ”Doktorinnan Lybecks privata sjukhem för sinnessjuka” -nimisen yksityisen sairaskodin, joka toimi vuodesta 1888 keisarin luvalla Suomen ensimmäisenä yksityisenä hermo- ja mielitautisten parantolana. Sen suosion myötä laajentaminen tuli ajankohtaiseksi, ja toiminta siirrettiin vuonna 1891 valtion ja kunnan tuella Kammio-nimiseen huvilaan. Rakennuksessa oli aiemmin toiminut olutpanimo. Kammio oli yksi Taka-Töölöön 1800-luvun alkupuolella perustetuista huvila-alueista.
Sairaalan omisti vuodesta 1896 Lybeckien poika, lääketieteen lisensiaatti Edvard Wilhelm Lybeck. Toimintaa valvoi Lapinlahden sairaalan ylilääkäri Thiodolf Saelan. Toimintaa laajennettiin pian valtion tuella, ja sairaalan viereiselle Tallbackan puisto-alueelle tehtiin lisärakennuksia. Lisälainan ehtoina oli, että valtiolle annettiin Kammiosta viisi vapaapaikkaa 12 vuodeksi. Vuonna 1902 Kammiossa oli 43 ja Tallbackassa 18 potilaspaikkaa. Euroopan vastaavista laitoksista Lybeck toi opintomatkoiltaan uutuuksia: liikunnan, ulkoilun ja kasvisruuan merkitystä hoidolle pidettiin tärkeinä. Myös modernit menetelmät kuten sähkö- ja lääkekylvyt sekä suihku- ja hierontahoidot otettiin käyttöön.
Historia > Osakeyhtiöittäminen

Vuonna 1904 Lybeck myi sairaalan ja sen omistajaksi tuli osakeyhtiö. Vuosina 1904–1915 sairaalan ylilääkärinä ja omistajana toimi myös aktivistijohtajana tunnettu Valter Osvald Sivén. Sairaalaa käytettiin tällöin myös aktivistien toiminnan tukipisteenä, ja siellä piiloteltiin venäläisen virkavallan etsimiä aktivisteja. Sairaalan ylilääkäri Fritz Geitlin osti sairaalan, ja hän osti kaupungilta tonttialueen valtuuston vuonna 1919 tekemällä päätöksellä. Kun Geitlin kuoli vuonna 1941, hänen seuraajakseen tuli C. A. Borgström.
Sairaalassa oli tunnetusti hoidettavana kulttuurihahmoja. Hoidettavina eri aikoina oli monia tunnettuja henkilöitä, kuten Larin-Kyösti, Uuno Kailas, Maria Åkerblom, Mika Waltari ja F. E. Sillanpää. 1920-luvulta alkaen sairaalassa hoidettiin narkomaanipotilaita. Näistä potilaista kaksi kolmasosaa oli ylemmän keskiluokan miehiä, jotka olivat ammatiltaan yleensä apteekkareita, lääkäreitä tai muuta sairaalahenkilökuntaa ja lääkäreiden puolisoita. Narkomaanipotilaiden määrä väheni 1930-luvulla, kun kieltolaki kumottiin. Vuonna 1945 potilaspaikkoja oli 63.
Historia > Sodanjälkeinen aika

Toisen maailmansodan jälkeen osa Kammion sairaalasta muutettiin neurologista hoitoa tarjonneeksi Verna-sairaalaksi. Kammion sairaala jatkoi yksityisomistuksessa vuoteen 1952 saakka. Tuolloin se liitettiin Helsingin kaupungin omistamaan läheiseen Kivelän sairaalaan, jossa siitä käytettiin nimeä Kammio-osasto vuoteen 1961 asti. Kammion sairaskoti Oy lopetti toimintansa virallisesti 1. kesäkuuta 1952. Kiinteistöt siirtyivät Holvi oy:n omistukseen, mutta kaupunki jäi edelleen tiloihin vuokralle, koska potilaita oli niin paljon, etteivät he mahtuneet muualle. Kammio-osasto lakkautettiin vanhojen puurakennusten palovaaran vuoksi 1960-luvun alussa, ja rakennukset purettiin kesällä 1962. Alueella on nykyään asuinkerrostaloja ja Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön terveysasema. Kammion päärakennuksen paikalla Ruusulankatu 6:ssa on vuonna 1978 valmistunut Töölön palvelukeskus.
Aiheesta muualla

Kuva Kammion sairaalan rakennuksista juuri ennen purkutöiden alkamista heinäkuussa 1962
Sairaskodin perustaja Sofie Louise Lybeck.
Kalvaskeltasiipi

| Kalvaskeltasiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Eilema
Laji::  pygmaeolum
Kaksiosainen nimi
 Eilema pygmaeolum  Doubleday, 1847 
Synonyymit
 Eilema pygmaeola 
Katso myös
   Kalvaskeltasiipi Wikispeciesissä   Kalvaskeltasiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalvaskeltasiipi (Eilema pygmaeolum) on pieni, Suomessa levinneisyydeltään varsin eteläinen siilikäslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö

Sukulaistensa tapaan hoikka, keltaisen ja harmaan sävyttämä perhonen. Lajilla esiintyy merkittävää maantieteellistä muuntelua ulkoasussaan. Naaraat ovat siipiväliltään koiraita pienempiä, mutta niillä on tukevampi ruumis. Etusiipien yläpinta on hieman kiiltävä ja siivet ovat väriltään lämpimän oranssinkeltaiset. Siiven keskiosassa on kuitenkin väriä himmentävää harmaata varjostumaa. Joissakin paikallispopulaatioissa etusiivet ovat lähes tasaisen harmaat ilman mainittavaa keltaista väriä. Takasiivet ovat vaaleamman kellertävät, etureunastaan harmaalla varjostuneet. Siipien alapinnoilla on harmaata kehnää, joka etusiivissä puuttuu siipien reunoilta ja takasiivissä rajoittuu siiven etuosaan. Pää ja takaruumiin kärki ovat keltaisia, mutta muutoin ruumis on harmaa. Siipiväli koiraalla 24–29 mm ja naaraalla 19–25 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Pohjois-Afrikasta Lounais-, Keski- ja Itä-Euroopan kautta Kaukasukselle, Turkkiin ja Pohjois-Iraniin tavattava laji. Suomessa sitä tavataan ainoastaan Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa sekä idempänä satunnaisesti etelärannikkoa itäänpäin. Harhailijoita on tavattu sisämaassa Etelä-Savoon asti. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta heinäkuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Perhonen, jota tavataan lähes ainoastaan kuivilla ja lämpimillä, hiekka- tai kalkkipohjaisilla alueilla lähellä rannikkoa. Lajia ei juuri tapaa tyypillisen elinpaikan ulkopuolella ja samallakin paikalla yksilömäärissä on huomattavaa vuotuista vaihtelua. Perhoset aloittavat lentonsa illan hämärtyessä ja jatkavat keskiyöhön. Koiraat lentävät usein valolle, naaraita tapaa harvemmin. Päivällä perhosia voi tavata juomassa kukkien mettä. Kalvaskeltasiipeä tavataan usein yhdessä pikkukeltasiiven (Eilema lutarellum) kanssa, mutta vaatii ilmeisesti elinpaikaltaan sisarlajiaan enemmän lämpöä.
Naaras munii noin 100 munaa pieniin ryhmiin. Toukat kasvavat hitaasti ennen talvehtimistaan ja ovat täysikasvuisia seuraavan vuoden kesäkuun lopulla. Toukat ovat aktiivisia enimmäkseen öisin, mutta niitä voi nähdä syömässä jo illalla tai varhain aamulla. Kotelo on ruskean kotelokopan sisällä maassa, sammalten tai jäkälien seassa.
Ravintokasvi

Toukat syövät erilaisia jäkäliä, mutta ilmeisesti myös kuihtuneita kasvinosia.
Aiheesta muualla

Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q171376  Wikispecies: Manulea pygmaeola  ADW: Eilema_pygmaeola  Fauna Europaea: 446923  iNaturalist: 1047901
Parnavaz II

Parnavaz II (georg. ფარნავაზ II, k. 30 eaa.) oli Kaukasian Iberian (eli Georgian itäosan Kartlin) kuningas  Artašesiani-dynastiasta vuosina 63–30 eaa. Antiikin lähteissä hänet tunnetaan nimellä Pharnabazus, ja hänet yhdistetään yleisesti keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden nimiin Bartom tai Bratman.
Hän nousi valtaistuimelle isänsä Artagin kuoleman jälkeen. Rooman kenraali Pompeius oli voittanut Artagin vuonna 65 eaa. Rooman valta Iberiassa jäi kuitenkin väliaikaiseksi, ja vuonna 36 eaa. Publius Canidius Crassus johti armeijansa Iberiaan. Hän pakotti Parnavazin muodostamaan liiton Zoberia, viereisen Albanian valtakunnan kuningasta vastaan. Canidius ja Parnavaz marssivat Albaniaan ja alistivat sen kansan valtaansa. Mikään georgialainen lähde ei kuitenkaan kerro näistä Dio Cassiuksen teoksessaan Rooman historia raportoimista tapahtumista.
Georgialaiset vuosikirjat keskittyvät vuorostaan Mirian II:n, kuningas Parnadžomin maanpakoon lähetetyn ja Iranissa kasvaneen pojan kotiinpaluuseen. Mirian palasi Kartliin persialaisen armeijan johdossa, tappoi Bartomin (Parnavazin) ja tuli kuninkaaksi. Bartomin sanotaan aiemmin adoptoineen Kartamin, Kudžin pojanpojan (Kudži oli Egrisin väitetty hallitsija Iberian myyttisen ensimmäisen kuninkaan Parnavaz I:n aikaan). Kartam joutui kuitenkin myös tapetuksi taistelussa Miriania vastaan. Tästä huolimatta Kartamin raskaana oleva vaimo – Bartomin tytär – onnistui pakenemaan Armeniaan, jossa hän synnytti Aderki-nimisen pojan.
Katariina Parhi

Katariina Parhi on Oulun yliopistossa työskentelevä tieteenhistorioitsija ja kirjailija. Hän on tutkinut psykopatian historiaa ja kirjoittanut siitä tietokirjan Sopeutumattomat: Psykopatian historia Suomessa joka oli yksi Vuoden tiedekirja 2019 -finalisteista.
Ura ja tutkimus

Hän väitteli filosofian tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 2018. Väitöskirjassa Born to Be Deviant:Histories of the Diagnosis of Psychopathy in Finland tarkastellaan psykopatiadiagnoosin vaiheita suomalaisessa psykiatriassa 1800-luvun loppupuolelta 1960-luvun loppuun. Siinä missä psykopatialla viitataan nykyisin empatiakyvyttömyyteen, manipulatiivisuuteen ja pinnalliseen viehätysvoimaan, ennen psykopatia tarkoitti monenlaisia mielenterveyden ja persoonallisuuden häiriöitä. Psykopatiadiagnoosin käytössä on ollut aina yhteisiä nimittäjiä. Keskeistä on, ettei diagnoosin saaneita ole nähty sairaina. Psykiatrit ovat puhuneet poikkeavuudesta ja mielenterveyden ja mielisairauden välisestä rajatilasta. Diagnoosiin on päädytty, kun yhteiskunnassa on syystä tai toisesta ollut tarvetta interventiolle. Parhin tietokirja Sopeutumattomat: Psykopatian historia Suomessa oli yksi Vuoden tiedekirja 2019 -finalisteista.
Julkaisut

Vormusuolalihasta valkosipulivenäläiseen : Kotivaran tie meetvurstien mestariksi 1943-2013, Kotivara 2013
Born to Be Deviant - Histories of the Diagnosis of Psychopathy in Finland. Väitöskirja. Oulu: Acta universitatis ouluensis, 2018. ISBN 978-952-62-1942-4
Sopeutumattomat – psykopatian historia Suomessa. Helsinki, Siltala Kustannus, 2019. ISBN 952-234-600-4
Saadaan vähän kamaa : Suomen ensimmäinen huumeaalto ja hoidon pioneerit Gaudeamus 2023
Aiheesta muualla

Väitöstiedote
Psykopatian historia. Yle Areena 24.8.2018.
Psykopatian historia on täynnä kärsimystä ja väärinymmärrystä. Helsingin Sanomat 25.6.2018.
"Ei ole täydellistä ihmistä." Suomen Kuvalehti 4.5.2018.
Salaiset potilaskansiot avautuvat. Kaleva 14.7.2018.
Paris-Geschütz

Paris-Geschütz
Pariisin-tykki eli Paris-Geschütz eli Kaiser-Wilhelm-Geschütz (suom. Pariisi-tykki eli Keisari Vilhelm -tykki) oli saksalainen rautatietykki, jolla tulitettiin Pariisia ensimmäisessä maailmansodassa maalis-elokuussa 1918.
Sen suunnitteli Krupp-yhtiö, tarkoituksenaan luoda tykki pommittamaan Pariisia saksalaisten linjojen takaa. Ampumaetäisyys oli 120 km, joten tarvittiin järeitä ja erikoisia ratkaisuja; esimerkiksi putken pituus on 176 kaliiperinmittaa (37 metriä). Kanuunan nimellinen kaliiperi oli 210 millimetriä, mutta ammusten halkaisija vaihteli 210–230 millimetrin välillä. Ne oli ammuttava oikeassa järjestyksessä pienimmästä suurimpaan, koska tykin putki kului nopeasti suuren lähtönopeuden takia. Yksi putki kesti noin 65 laukausta, ja niitä valmistettiin seitsemän.
Ajoainelataus painoi 150 kg, ja ammus nousi stratosfääriin saakka, saavuttaen suurimmillaan 40 km:n korkeuden ennen putoamistaan maahan. Tuli ei ollut kuitenkaan erityisen tehokasta, koska ammuksessa oli vain 15 kg räjähdysainetta ja paksu metallikuori, joka tuotti isoja sirpaleita.
Tykki asennettiin 380 mm:n rautatietykin alustalle, ja sitä käytti 80 keisarillisen laivaston merimiestä vara-amiraali Roggen alaisuudessa, koska ase oli kehitetty Bayern-luokan taistelulaivan tykkiin perustuvan 38 cm SK L/45 "Max" -rautatietykin pohjalta.
Tykillä ammuttiin sodan aikana saksalaisten lähteiden mukaan 367 laukausta, ranskalaisten mukaan 320 laukausta, joista 183 putosi Pariisiin. 256 ihmistä kuoli ja 620 haavoittui tykin tulesta.
Ominaisuudet

Järeä pitkän kantaman kanuuna
Kaliiperi: 210 mm
Suurin kantama: 126–131 km
Ampumatarvike: sirpalekranaatti
Kranaatin paino: 120 kg (vaihteli ammuksesta riippuen)
Kranaatin lähtönopeus suurimmalla panoksella: 2 000 m/s (7 200 km/h)
Paino: noin 750 000 kg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paris-Geschütz Wikimedia Commonsissa
Paris-Geschütz. Firstworldwar.com (englanniksi)
Le canon qui bombarda Paris (ranskaksi)
Majuri Einar Ahlfors : Pariisin pamaukset. Todenmukaista satua ja satumaista totuutta, Hakkapeliitta, 08.04.1930, nro 15, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa
Kalvosiipi

| Kalvosiipi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Keltasiivet Lithosiinae
Suku::  Nudaria
Laji::  mundana
Kaksiosainen nimi
 Nudaria mundana  (Linnaeus, 1761) 
Katso myös
   Kalvosiipi Wikispeciesissä   Kalvosiipi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalvosiipi (Nudaria mundana) on vaatimattoman näköinen, pieni siilikäslaji. Kalvosiipi on taantunut ja se luokitellaan Suomessa silmälläpidettäväksi.
Koko ja ulkonäkö

Pieni, vaalea perhonen, jonka siipiväli on koiraalla 7–20 mm ja naaraalla 18–23 mm. Siivet ovat hyvin läpikuultavat, lähes läpinäkyvät ja hieman helmiäishohtoiset. Siipien väri vaihtelee harmahtavanvalkoisesta vaaleanharmaaseen ja etusiiven poikki kulkee kaksi sumeaa, harmaata poikkijuovaa. Juovien väliin jää sumea, tummanharmaa täplä. Takasiivet ovat vaaleanharmaat ja kuviottomat. Ruumis on vaaleanharmaa, naaraalla hieman koirasta rotevampi.
Levinneisyys ja lentoaika

Kalvosiipi on eurooppalainen laji, jonka elinalue ulottuu Iberian niemimaalta, Britteinsaarilta ja Välimeren pohjoisrannikolta Keski-Euroopan kautta Etelä-Venäjälle ja Mustallemerelle. Suomessa sitä on tavattu harvakseltaan jopa Kemin korkeudelle saakka, mutta pääasiassa havainnot painottuvat etelään. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun lopusta heinäkuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Perhonen on lämpimien ja aurinkoisten lehtimetsien sekä pensasmaiden laji. Elinympäristöä on erityisesti kulttuuriympäristöt, kuten vanhat puistot tai hautausmaat, joissa on kiviaitoja, kellareita tai muita kivipintoja, joilla kasvavaa jäkälää toukat syövät. Laji lentää muutamien metrien korkeudella maanpinnasta. Perhoset aloittavat lennon iltahämärässä ja jatkavat keskiyöhön. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta naaraita saapujista on vain pieni osa.
Naaras munii pienen määrän munia, jotka se laskee pieninä ryhminä kiville tai kuorenrakoihin. Munat kuoriutuvat noin 10 päivän kuluttua ja toukat kasvavat hitaasti, kunnes siirtyvät talvilevolle. Keväällä toukat syövät sekä päivällä että yöllä ja ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa. Koteloituminen tapahtuu miltei läpinäkyvän kotelokopan sisään. Toukkanahan pitkät karvat sojottavat kotelokopan läpi. Kotelovaihe estää 2–3 viikkoa.
Ravintokasvi

Toukka syö puiden oksilla kasvavia viherleviä sekä kivillä kasvavia jäkäliä, esimerkiksi karpeita (Parmelia).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Kalvosiipi
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q219054  Wikispecies: Nudaria mundana  BioLib: 54788  BOLD: 183435  EUNIS: 309287  Fauna Europaea: 446900  Fauna Europaea (new): 3fc1aa9a-a5b3-4e1f-a06d-f0c08d508159  GBIF: 5116416  iNaturalist: 451909  IRMNG: 10321282  LepIndex: 39205  LoB: 4263  MaBENA: NudarMunda  NBN: NBNSYS0000006124  NCBI: 988003  Observation.org: 10026  Open Tree of Life: 676891  Laji.fi: MX.62208
Kalixjoki

| Kalixjoki |
| --- | --- |
 Röduppleden on Ylikainuussa toimiva autolautta, jonka käyttö on ilmaista.
Maat:  Ruotsi
Kunnat:  Kiirunan kunta, Pajalan kunta, Ylikainuun kunta, Kalixin kunta
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kalixjoen vesistö
Pinta-ala:  18 130 km² 
Järvisyys:  4 % 
Pääuoman pituus:  460 km 
Pääuoman osuudet:  Kalixjoki ←Visttasjohka
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kaalasjärvi, Jällivaara
 :  67°44′42″N, 20°1′10″E 
Laskupaikka:  Kainuu, Kainuun kunta
 :  68°49′52″N, 23°11′23″E 
Läpivirtausjärvet:  Djupträsket (d), Räktjärv (d), Morjärvsträsket (d), Kamlungträsket (d), Q132169232, Q3377715, Paittasjärvi
Sivu-uomat:  Tärännönjoki, Kaitumälven (d), Ängesån (en), Alsån (d), Narkausjoki (d), Teurajoki (d), Q10551703, Q10430639, Grundträskån (d), Q132151505, Kivijoki (d)
Taajamat:  Narkaus, Ylikainuu, Kainuu
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  461 m  
Laskukorkeus:  0 m
Korkeusero:  461 m  
Pituus:  430 km  
Kaltevuus:  1,07 m/km  
Keskiylivirtaama:  1 450 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  295 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  52 m³/s (MNQ) 
Muuta
 Kalixjoen valuma-alueen pääuoma on itse Kalixjokea pitempi. Pääuoma alkaa järvien yläpuolelta, kun Kalixjoki alkaa vasta järvien jälkeen.
Muualla:  Wikimedia Commons
Kalixjoki  eli Kainuunväylä  (ruots. Kalixälven, Kalix älv, pohjoissaameksi Gáláseatnu, meänkielellä Kainuunväylä, Kainuunjoki) on osa Kalixjoen vesistön pääuomaa Pohjois-Ruotsin Lapissa ja Norrbottenissa. Se saa alkunsa Kebnekaisen tunturialueelta Kiirunasta ja laskee Itämeren Pohjanlahteen Perämerellä Kainuun taajaman (ruots. Kalix) lähellä. Tornionjoki virtaa vapaana ja on siksi Itämerellä merkittävä siika- ja lohijoki.
Joen kulku

Kalixjoki alkaa karttojen mukaan Kaalasjärvestä saman nimisen kylän sillan alta. Siinä kohtaa järven luusuassa joen keskivirtaama on 29,0 m³/s. Joki virtaa luusuasta lähes viivasuoraan noin 60 kilometriä ja laskee Lappeasuvantoon (ruots. Lappeasuanto). Tällä matkalla on joen keskivirtaama kasvanut arvoon 39,6 m³/s, mutta nyt siihen yhtyy oikealta puolelta lännestä tuleva Kaitumälven ja se kasvattaa keskivirtaaman 91,0 m³/s.
Joen virtaussuunta on aluksi itäinen ja mutkittelee hieman, mutta sitten se kääntyy 25 kilometrin päässä Parakassa itä-kaakko-suuntaiseksi. Alempana sen suunta kääntyy aivan kaakkon päin, kunnes se kohtaa 55 kilometrin päässä sijaitsevan Tärännön. Tärännössä Kalixjokeen yhtyy Tärännönjoki, jonka keskivirtaama on 82 m³/s. Sivujokien tuomat virtaamat on kasvattanut Kalixjoen virtaamaksi noin 100 m³/s ja yhtymäkohdassa se kasvaa vielä arvoon 180 m³/s.
Tärännössä Kalixjoki kääntyy kymmeneksi kilometriksi etelään ja oikaisee sitten 20 kilometriksi kaakkoon, mutta lopulta suunta säilyy 65 kilometriä kohti etelää. Silloin joki saapuu Ylikainuuseen, missä siihen yhtyy oikealta luoteesta tuleva Ängesån. Joen silloinen virtaama 220 m³/s ja se kasvaa arvoon 290 m³/s. Joen yhtymäkohdassa Kalixjoki virtaa muutaman järven läpi. Ne ovat Djupträsket, Räktjärv, Morjärvträsket ja Kamlungträsket. Järviketjua kestää 40 kilometrin verran. Viimeisen järven jälkeen joki laskee Kainuussa (ruots. Kalix) leveään lahteen, joka aukeaa saarien väliin Kalixin saaristoksi Perämerellä. Kalixjoen keskivirtaama sen suistossa on 295 m³/s.
Vesistöalue > Ruotsin vesistöjako

Vaikka maantieteellisesti on helppo nimetä Kalixjoen valuma-alue Kalixjoen vesistöalueeksi, ei sen löytäminen viranomaistietokannasta ole helppoa. Ruotsin vesistöalueet on jaettu varsin pieniin osaalueisiin ja niitä on Kalixjoen tapauksessa todennäköisesti kymmeniä. Osa-alueilla on tunnuksina kaksinumeroisia tunnuslukuja, joille ei ole annettu Suomen vesistöaluejaon tapaan nimiä.
Vesistöalue > Valuma-alue ja bifurkaatio

Kalixjoki on nykyään vesistöalueensa pääuoma aina Kaalasjärveltä asti. Vielä vuonna 1985 kulki vesistöalueen pääuoma yläjuoksulla ensin Kaitumälvenin (keskivirtaama 49 m³/s ) vesireittiä ja alajuoksulla Kalixjoen reittiä. Siihen aikaan Kalixjoki oli pääuomansa sivujoki (40 m³/s ). Nykyään muuttunut ja aikaisempi sivujoki on nykyään pääuomaa ja Kaitumälven sen sivujoki.
Kalixjoen sivujoki Tärännönjoki haarautuu Tornionjoesta ja tuo keskimäärin 56–57 % sen yläjuoksun vedestä Kalixjokeen . Tällainen kahden joen välinen luontainen yhteys on varsin harvinainen ilmiö. Se myös vaikuttaa Kalixjoen todellisen valuma-alueen pinta-alan suuruuteen. Näiden jokien yhteydessä mainitaan usein myös laskennallinen pinta-ala. Ilman Tärännönjoen vaikutusta Kalixjoen valuma-alue on 18 130 neliökilometriä, mutta jos siihen lasketaan mukaan Tornionjoen Tärännönjoen ottama poistuman mukainen osuus, kasvaa valuma-alueen pinta-ala 23 846 neliökilometriin. Tärännönjoen haarautumiskohdan yläpuolella on Tornionjoen keskivirtaama (MQ) 148 m³/s ja haarakohdan alapuolella enää 66 m³/s. Tärännönjoki lisää Kalixjoen virtaamaa melkoisesti 82 m³/s. Tätä ilmiötä kutsutaan bifurkaatioksi.