stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pirkko Peltonen-Rognoni

Pirkko Peltonen-Rognoni (s. 30. maaliskuuta 1941 Helsinki) on suomalainen, 1960-luvun lopulta asti Italiassa asunut toimittaja ja tietokirjailija, joka kirjoittaa sekä suomeksi että italiaksi. Hän on myös suomentanut italian- ja ranskankielistä kirjallisuutta, muun muassa Primo Leviä, Alberto Moraviaa, Jean-Paul Sartrea ja Marcel Proustia.
Lahden lyseon käynyt Peltonen-Rognoni opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineenaan ranskan kieltä, mutta suuntautuikin avioliiton myötä Italiaan. Hän on sekä Suomen että Italian kansalainen.
Peltonen-Rognoni on työskennellyt sekä Suomen että Italian yleisradioyhtiöille ja kirjoittanut juttuja myös saksalaisiin lehtiin. Hän teki Italian televisiolle vuodesta 1988 dokumentteja, jotka esittelivät muun muassa Viroa ja muita entisiä Neuvostoliiton satelliittimaita sekä myös Suomea. Hän toimitti vuodesta 1984 alkaen Ylen radiosarjaa Eurooppalaisia puheenvuoroja yhdessä Antti Einari Halosen, Erkki Raatikaisen ja Max Randin kanssa. He saivat vuonna 1988 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.
1960-luvulla Pirkko Peltonen oli mukana Ylioppilasteatterin toiminnassa, ja näyttelijälakon vuosina hän teki rooleja myös muutamissa suomalaiselokuvissa. Näitä ovat Vaarallista vapautta (1962), Onnelliset leikit (1964), Käyntikorttini... (1964), X-Paroni (1964) ja Kielletty kirja (1965). Televisiossa hän esiintyi Liisa Vuoriston Tesvisiolle käsikirjoittamassa sarjanäytelmässä Tikankolo (1963), Suomen Television tuotannossa Antti Puuhaara (1964) ja Mainostelevision esittämässä ja Ylioppilasteatterin tuottamassa Yukio Mishiman näytelmässä Hanjo (1964).
Peltonen-Rognonin puoliso on Italian parlamentissa vasemmistodemokraatteja 1990-luvulta asti edustanut ja vuosina 1994–2001 senaatin varapuheenjohtajana toiminut Carlo Rognoni.
Teoksia

Ihmeellinen Italia, 1994. ISBN 951-0-19880-3.
Irene, Titti e le altre : conversazioni con le nuove protagoniste della politica italiana. Palermo : La luna, 1995. ISBN 8878230472.
Intohimojen ilta, yhdessä Seija Walliuksen kanssa. WSOY, 2000. ISBN 951-0-24670-0.
Italia vuonna nolla : tarinoita Euroopan rannalta. WSOY, 2005. ISBN 951-0-30384-4.
Käännös suomeksi
Peltopiennarsammal

| Peltopiennarsammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Nuotiosammalten lahko Funariales
Heimo::  Nuotiosammalten heimo Funariaceae
Suku::  Piennarsammalet Entosthodon
Laji::  fascicularis
Kaksiosainen nimi
 Entosthodon fascicularis  (Hedw.) Müll.Hal. 
Katso myös
   Peltopiennarsammal Wikispeciesissä  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Peltopiennarsammal eli piennarsammal (Entosthodon fascicularis) on lehtisammallaji nuotiosammalten heimossa (Funariaceae). Sitä esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa.
Peltopiennarsammal on pieni ja kasvutavaltaan akrokarppinen (pesäkekärkinen), itiöpesäkkeineen noin yhden senttimetrin korkea. Lehdet ovat leveän soikeita ja keskisuonellisia. Itiöpesäkkeitä kasvaa yleisesti ja itiöt ovat melko pieniä. Itiöpesäkkeiden kansi on sileä ja kupera. Niiden yläosassa on huppumainen huntu, joka on epäsymmetrinen, hunnun kärki on taipunut toiselle puolelle. Peltopiennarsammalta muistuttaa hyvin paljon samantyyppisillä paikoilla elävä päärynänuppusammal (Physcomitrium pyriforme), jonka itiöpesäkkeiden kärki ja huntu ovat vähän erilaisia.
Suomen alueella peltopiennarsammal on levinneisyydeltään lounainen ja harvinainen. Sitä on kasvanut Ahvenanmaalla ja Varsinais-Suomessa, mutta esiintymät ovat hävinneet. Vuonna 2019 laji on Suomessa luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Peltopiennarsammal on kasvanut maapaljastumilla kalkkipitoisella ja kostealla savimaalla. Isossa-Britanniassa se elää kalkittomalla maalla.
Jaana Kapari-Jatta

| Jaana Kapari-Jatta |
| --- | --- |
 Jaana Kapari-Jatta Helsingin kirjamessuilla lokakuussa 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. toukokuuta 1955 (ikä 69) Turku
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjallisuuden suomentaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Pollomuhku ja Posityyhtynen (2008)
Palkinnot
 FIT:n Lindgren-palkinto 2002 Lastenkulttuurin valtionpalkinto 2007 J. A. Hollon palkinto 2014 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jaana Marjatta Kapari-Jatta (s. 19. toukokuuta 1955 Turku) on suomalainen kirjallisuuden suomentaja. Hän suomentaa kirjoja englannista, ja hänen tunnetuin suomennostyönsä on J. K. Rowlingin Harry Potter -kirjasarja. Kapari-Jatta on suomentanut myös muun muassa Roald Dahlin, Edgar Allan Poen, Virginia Woolfin, Oscar Wilden ja Dav Pilkeyn tuotantoa.
Ura

Ennen suomentajaksi ryhtymistä Kapari-Jatta opiskeli yliopistossa fysiikkaa ja talousmaantiedettä sekä teki kustantamoille oikaisulukua ja laati lausuntoja englanninkielisistä kirjoista.
Vuonna 2002 Kapari-Jatalle myönnettiin Kääntäjien kansainvälisen järjestön FIT:n Astrid Lindgren -palkinto menestyksestä lasten- ja nuortenkirjallisuuden suomentamistyössä. Vuonna 2007 Kapari-Jatta sai lastenkulttuurin valtionpalkinnon ja vuonna 2014 J. A. Hollon palkinnon.
Tammi julkaisi vuonna 2008 Jaana Kapari-Jatan kirjan Pollomuhku ja Posityyhtynen, jossa hän kertoo muun muassa Harry Potter -kirjojen suomentamisesta. Hän on alkuperäisen sarjan lisäksi suomentanut myös muuta J. K. Rowlingin tuotantoa, muun muassa teokset Ikkabog ja Jouluposso.
Kapari-Jatta on asunut talvisin Afrikassa ja kesäisin Loviisassa. Hän piti vuosina 2010–2019 Loviisassa afrikkalaisia käsitöitä myyvää kauppaa nimeltä Karamaloo. Kapari-Jatalla on kolme aikuista lasta.
Vuonna 2019 Kapari-Jatalle myönnettiin taiteilijaeläke.
Tunnettuja käännöksiä

Ann M. Martin: The Baby-sitters Club, osat 1–13
Dav Pilkey: Kapteeni Kalsari -sarja
Dav Pilkey: Koiramies-sarja
J. K. Rowling: Harry Potter -sarja sekä siihen liittyvät kirjat, kuten Ihmeotukset ja niiden olinpaikat, Huispaus kautta aikojen, Siuntio Silosäkeen tarinat, Ihmeotus-elokuvakäsikirjoitukset
Palkintoja ja huomionosoituksia

Kansainvälisen nuorisokirjaneuvoston IBBY:n kunniakirja 2000
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2001
Kansainvälisen kääntäjienliiton (FIT) Astrid Lindgren -palkinto 2002
Lastenkulttuurin valtionpalkinto 2007
J. A. Hollon palkinto 2014
Pro Finlandia -kunniamerkki 2017
Filosofian kunniatohtori Helsingin yliopistosta 2022
Teoksia

Pollomuhku ja Posityyhtynen.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4044-1
Vaarille pala haitaria. (Muistelmateos.) Helsinki: WSOY, 2009. ISBN 978-951-0-35716-3.
Hipsikka.  (Kuvittanut Sanna Nylén)  Helsinki:  Finnet-liitto, 2010.  ISBN 978-951-96626-9-5
Aiheesta muualla

Matila, Pertti: Harry Potterin suomentajan 10 vuoden urakka valmistui. Kaleva 28.2.2008. Internet Archive
Hyttinen, Kati: Potteria ja puutarhanhoitoa. MTV3 24.3.2008.
Suomentaja Jaana Kapari. Tammen Harry Potter -sivut. Internet Archive
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO) 2  3  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle
Karakki

Purjehduskelpoinen Santa María -aluksen replika Madeiralla.
Karakki oli 1400-luvulla Välimeren alueella kehitetty kolmi- tai nelimastoinen purjealus. Karakille tyypillisiä ovat pyöristetty peräosa perä- ja keulakorokkeilla. Takilassa oli raakapurjeet fokka- ja isomastoissa ja latinalaispurjeet mesaanimastossa. Päämasto oli aina selvästi muita korkeampi.
Karakit olivat ensimmäisiä kelvollisia aluksia valtameripurjehdusta ajatellen. Ne olivat riittävän suuria ollakseen vakaita kovassa aallokossa, ja riittävän tilavia kuljettaakseen pitkällä matkalla tarvittavat elintarvikkeet. Karakeista teki lujarakenteisia niissä olevat koko rungon mittaiset vahvistushirret, joita kutsuttiin rusteiksi. Niitä saattoi olla jopa neljä kappaletta. Alustyyppi oli espanjalaisten ja portugalilaisten suosiossa, ja sitä käytettiin tutkimusmatkoilla 1400–1500-luvuilla.
Espanjaksi alustyyppiä kutsuttiin nimillä carraca tai nao, portugaliksi taas nimellä nau. Molemmat tarkoittivat yksinkertaisesti laivaa. Ranskaksi alustyypin nimi oli nef. Englannissa laivaston karakin nimitys oli great ship.
Edut ja haitat

Karakkia kutsuttiin täydelliseksi kuljetusalukseksi, ja se purjehti hyvin lähes kaikissa olosuhteissa. Muita etuja olivat:
tilava kantaakseen miehistön, elintarvikkeet sekä rahdin
erittäin hankala valloittaa pienemmästä aluksesta käsin
suuren kapasiteetin vuoksi aluksen ei tarvinnut poiketa satamissa usein noutamassa täydennyksiä
neljän purjeen yhdistelmällä saavutettiin joustavuutta ohjailuun
aluksen kansia voitiin käyttää tykkikansina
Haittana oli muun muassa aseistuksesta johtuva yläpainoisuus, joka saattoi johtaa aluksen kaatumiseen voimakkaissa tuulissa.
Kuuluisia karakkeja

Santa María, Kristoffer Kolumbuksen lippulaiva
Mary Rose ja Henry Grace à Dieu, jotka Henrik VIII rakennutti
Santa Catarina, jonka Hollannin Itä-Intian komppania kaappasi Singaporen edustalla 1603.
Victoria, ensimmäinen maapallon ympäri purjehtinut alus
Great Michael, skotlantilainen alus, aikanaan Euroopan suurin
Kirjallisuutta

The Galleon (1990), Conway Maritime Press, ISBN 0851775462
Portugalilainen Nanban-karakki  1700-luvulta
Juhani Kantele

| Juhani Kantele> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. kesäkuuta 1934 Vuoksenranta
Kuollut: 25. toukokuuta 1993 (58 vuotta) Jyväskylä
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  fysiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK 1956, FL 1959, FT 1960)
Instituutti:  Jyväskylän yliopisto
Tutkimusalue:  Kokeellinen fysiikka ja ydinfysiikka
Palkinnot:  Suomalainen Tiedeakatemia (1970-), Suomen Tiedeseura (1979-); SL K, SVR R I
Paavo Juhani Kantele (13. kesäkuuta 1934 Vuoksenranta – 25. toukokuuta 1993 Jyväskylä) oli suomalainen fyysikko ja professori. Kantele oli Suomen ensimmäinen soveltavan kokeellisen ydinfysiikan professori. Hän toimi fysiikan professorina Jyväskylän yliopistossa.
Elämä ja ura > Uran alku

Juhani Kantele valmistui ylioppilaaksi 1952 Haapamäen yhteiskoulusta. Sen jälkeen hän opiskeli fysiikkaa Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1956 ja lisensiaatiksi 1959. Filosofian tohtoriksi hän väitteli Helsingin yliopistossa 1959. Hänen väitöskirjansa käsitteli atomin viritystilarakennetta sekä sen energialeveyttä.
Kantele oli Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen assistentti (1957–1963), josta loppuajan hän hoiti muita tehtäviä. Valmistumisensa jälkeen Kantele oli 1960–1962 postdoc-tutkijana Arkansasin yliopistossa. Tuona aikana muotoutui lopullisesti hänen tutkimustyönsä ala. Hän kehitti Arkansasin yliopistossa tehokkaita menetelmiä atomiytimien gammasäteilyn havaitsemiseksi. Tähän tarkoitukseen hän rakensi erilaisia spektrometrejä ja pian hänestä tuli eräs huomattavimmista asiantuntijoista ydinspektroskopian alueella.
Palattuaan kotimaahan Kantele työskenteli Helsingin yliopistossa ja hän jatkoi Yhdysvalloissa aloittamaansa tutkimusta spektroskopian alalla. Hän toimi 1962–1963 fysiikan dosenttina (erikoisalana ydinfysiikka) ja sen jälkeen fysiikan apulaisprofessorina 1963–1966. Hänen johdollaan Helsingin yliopistossa toimi suuri tutkimusryhmä. Kantele ehti ryhmineen Helsingin vuosina toteuttaa vain muutamia spektrometrihankkeita. Kanteleen siirryttyä Helsingistä Jyväskylän yliopistoon huomattava osa ryhmän tutkijoista siirtyi hänen mukanaan.
Elämä ja ura > Professorina Jyväskylän yliopistossa

Kantele sai 1966 nimityksen fysiikan professoriksi Jyväskylän yliopistoon ja hän aloitti virassaan vuoden 1967 alussa. Professuurin tutkimus- ja opetusalaksi määriteltiin vasta syyskuussa 1991 kokeellinen ydinfysiikka. Kantele oli Jyväskylän yliopiston ensimmäinen fysiikan professori. Hän jatkoi Jyväskylässä tutkimustyötään ydinfysiikan parissa. Jyväskylään kehittyi pian kansainvälisesti tunnettu ydinfysiikan laboratorio. Laboratorion ensimmäinen tutkimuslaite oli neutronigeneraattori.
Professori Kanteleen ensimmäisiä suuria haasteita oli saada hankituksi fysiikan laitokselle syklotroni tutkimuskäyttöön, jotta kokeellista tutkimusta voitaisiin tehdä myös Suomessa. Siihen asti mittaukset oli täytynyt käydä tekemässä ulkomaisissa tutkimuslaitoksissa. Professori Kantele onnistui hankkeessa lopulta ja 1975 Jyväskylän yliopiston kiihdytinlaboratorio avattiin. Pieni MC-20 -tyyppinen syklotroni valmistui 1975 ja sillä tehtiin sittemmin tutkimusta aina vuoteen 1991 asti.
Vuonna 1983 Kantele oli mukana työryhmässä, joka suunnitteli Suomeen hankittavaksi 800 MeV:n suprajohtavan syklotronin. Hanke tyssäsi, koska Valtion tiedeneuvosto ei suositellut hankkeen toteuttamista kustannussyistä. Hankkeen rauettua Kanteleen johtama työryhmä esitti normaalijohtavan MC106-syklotronin hankkimista. Työryhmä jätti aihetta koskevan suunnitelman valtioneuvostolle maaliskuussa 1986. Jyväskylän yliopiston rehtori Martti Takalan tuella rahoitusta saatiin 1987 varattua seuraaville vuosille 30,5 miljoonaa markkaa. Laitteiston hankintaprojekti kesti pitkään (1987–1991) ja se oli aikanaan Suomen kallein tutkimuslaiteinvestointi. Professori Kanteleella oli hankkeessa merkittävä rooli ja hän teki runsaasti työtä hankkeen rahoituksen keräämiseksi. Hanketta tukivat kaikki suomalaiset ydinfyysikot. Käyttökunnossa laitteisto oli alkuvuonna 1992. Syklotroni, 130 MeV:n normaalijohtava hiukkaskiihdytin (mallinimi K-130), on käytössä edelleen.
Syklotronin hankinnan yhteydessä uusittiin koko kiihdytinlaboratorio. Valmistuessaan Jyväskylän yliopiston uusi hiukkaskiihdytinlaboratorio oli eräs merkittäviä eurooppalaisia ydinfysiikan laboratorioita. Juhani Kantele ehti vielä nähdä uuden laboratorion käyttökunnossa ja hänen johdollaan uudella laitteistolla tehtiin joitakin kokeita. Hän jäi sairauseläkkeelle kesäkuun alussa 1992. Hänen seuraajakseen professorina nimitettiin Juha Äystö.
Elämä ja ura > Hallintotehtävät ja fysiikan laitoksen toiminnan kehittäjä

Jyväskylän yliopiston fysiikan laitos perustettiin vuonna 1965. Kun Juhani Kantele aloitti professorina, laitos oli vasta käynnistämässä toimintaansa. Hän käytti merkittävän osan työpanoksestaan laitoksen toiminnan kehittämiseen ja sen perusopetuksen käynnistämiseen. Opettajana hän oli vaativa ja tunnettu tasokkaista luentomonisteistaan. Kantele toimi fysiikan laitoksen johtajana 1968–1973.
Kantele osallistui myös tiedekuntansa hallintoon. Hän toimi matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaanina 1971–1974 ja 1977–1980. Dekaanina hänet tunnettiin yliopistollisen demokratian puolustajana, johon luotettiin.
Elämä ja ura > Tiedeasiantuntija ja kansainvälinen tiedetyö

Professori Kantele oli suosittu puhuja kotimaisissa ja kansainvälisissä tiedekonferensseissa. Hän oli vierailevana tutkijana ja luennoitsijana ulkomaisissa yliopistoissa. Arkansasin yliopiston lisäksi hän vietti yli vuoden mittaisen vierailun Niels Bohr-instituutissa Tanskassa, Uppsalan yliopistossa Ruotsissa ja Los Alamosin tutkimuslaitoksessa Yhdysvalloissa.
Tutkijana

Tutkimuksessa Kantele erikoistui ydinfysiikkaan. Hän oli erityisesti kokeellisen ydinfysiikan tutkimuksen asiantuntija, joka laajensi alan tutkimusta tekemällä elektronispektroskopiamittauksia hiukkaskiihdyttimen suihkuista. Hän kehitti sekä mittausmenetelmiä että laitteistoja. Hän oli eräs huomattavimpia asiantuntijoita ydinspektroskopian alueella. Professori Kantele oli eräs johtavia tutkijoita myös atomiytimien E0-siirtymien tutkijana.
Tieteellisen työn ohella Kantele toimitti ydinspektroskopian oppikirjan. Teos jäi kesken hänen kuoltuaan ja sen toimitti loppuun professori Juha Äystö.
Julkaisuja

Professori Kantele on kirjoittanut tai toimittanut useita fysiikan alaan liittyviä kirjoja. Huomattava osa niistä on ollut käytössä fysiikan oppimateriaalina.
Juhani Kantele: On the level structure of B10 (1959). Helsinki: Suomalainen Tiedeakatemia.
Juhani Kantele: Sähköopin cum laude-kurssin luennot (1968). Helsinki: Limes.
Juhani Kantele: Kvantti-, atomi- ja molekyylifysiikan cl-luennot : fysiikka 7. osa 1 (1970). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Juhani Kantele: Kvantti-, atomi- ja molekyylifysiikan cl-luennot : (fysiikka VII). Osa 2 (1970). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Juhani Kantele: What can we learn from EO transitions - and how? (1981). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Juhani Kantele & Juha Äystö (toim.): Handbook of Nuclear Spectrometry (1995). Academic Press. ISBN 978-0123964403
Kansandemokratia

Kansandemokratia tai kansantasavalta on marxilais-leniniläisten puolueiden hallitsemissa valtioissa käytetty hallintomuoto. Nimitys kansandemokratia sisältää ajatuksen, että järjestelmä eroaa porvarillisesta demokratiasta. Ideologian mukaan valta oli työväenluokan eli ns. proletariaatin. Tällöin valtio on ”koko kansan valtio”, koska porvaristo luokkana on hävinnyt. Tällöin ei enää ole tarvetta porvarilliselle demokratialle, jonka Vladimir Lenin näki kaikkein tehokkaimpana diktatuurin muotona, joka alistaa työväenluokkaa, puolustaa porvaristoa ja antaa etuoikeuksia porvaristolle riistäjäluokkana.
Yhteistä kansandemokratioille on demokraattiseen sentralismiin perustuva yksipuoluejärjestelmä ja kommunistisen puolueen johtoasema. Kansandemokratioita nimitettiin kommunistisiksi tai sosialistisiksi valtioiksi. Vaaleissa ehdokkaat ovat kommunistisen puolueen jäseniä tai vähintäänkin sen hyväksymiä. Kommunistipuolueen ohella saattaa olla epäitsenäisiä apupuolueita, esimerkiksi talonpoikien puolue. Itäblokin kansandemokratioiden kommunistihallitukset kaatuivat vuonna 1989. Lopullisesti itäblokki hajosi Neuvostoliiton hajottua 26. joulukuuta 1991.
Historia

Ensimmäiset kansandemokratiat muotoutuivat toisen maailmansodan jälkeen, kun Neuvostoliitto alkoi korostaa marxilais-leniniläisen järjestelmän ylivoimaisuutta kapitalismiin verrattuna. Tämä merkitsi, että eri maiden kommunistipuolueita rohkaistiin ottamaan valta itselleen. Sodan voittajavaltioihin kuuluneen Ison-Britannian pääministeri Winston Churchill piti maaliskuussa 1946 puheen, jossa hän pahoitteli, että Itä-Eurooppa on jäämässä rautaesiripun taakse Neuvostoliiton määräysvaltaan.
Neuvostoliitto toteutti kansandemokratioiden muodostamisen Josif Stalinin uskotun miehen Andrei Ždanovin johtamana vuodesta 1947 alkaen. Tätä varten perustettiin Kominform-järjestö. Monet itäeurooppalaiset tunsivat kiitollisuutta venäläisille natsimiehityksen lopettamisesta. Kommunistipuolueet saivat paljon kannatusta, ja Kominform ohjasi niitä hankkimaan vaikutusvaltaa myös poliisivoimissa ja armeijassa. Neuvostoliitto takasi niille, että jos he pääsevät valtaan, he myös pysyvät vallassa. Esimerkiksi Tšekkoslovakiassa kommunistit saivat vallan itselleen lyhyen tapahtumasarjan tuloksena. Helmikuussa 1948 hallituspuolueet riitautuivat ja ei-kommunistit erosivat siitä. Kommunistit jäivät hallitukseen ja ottivat haltuunsa tärkeimmät virkapaikat. Presidentti Beneš pelkäsi maan joutuvan sisällissotaan ja nimitti täysin kommunistisen hallituksen 25. helmikuuta 1948. Tämän jälkeen kommunistit eivät enää antaneet valtaa muille puolueille.
Marxilais-leninistiset kansantasavallat > Nykyiset

| Valtio | Vuodesta |
| --- | --- |
 Kiinan kansantasavalta: 1949
 Laosin demokraattinen kansantasavalta: 1975
Marxilais-leninistiset kansantasavallat > Historialliset

| Valtio | Vuodet |
| --- | --- |
   Albanian kansantasavalta : 1976–1998
 Angolan kansantasavalta: 1975–1992
 Beninin kansantasavalta: 1975–1990
 Buharan sosialistinen kansantasavalta: 1920–1925
 Bulgarian kansantasavalta: 1946–1990
 Etiopian demokraattinen kansantasavalta : 1987–1991
 Horezmin sosialistinen kansantasavalta: 1920–1925
 Jemenin demokraattinen kansantasavalta: 1967–1990
 Jugoslavian liittokansantasavalta: 1945–1963
 Kamputsean kansantasavalta: 1979–1989
 Kongon kansantasavalta: 1969–1992
 Korean demokraattinen kansantasavalta: 1948–1992/2009
 Mongolian kansantasavalta: 1924–1992
 Mosambikin kansantasavalta: 1975–1990
 Puolan kansantasavalta: 1952–1989
  Romanian kansantasavalta: 1947–1965
 Tuvan kansantasavalta: 1921–1944
 Ukrainan kansantasavalta: 1917–1918
 Unkarin kansantasavalta: 1949–1989
Ei-marxilais-leninistiset kansantasavallat > Nykyiset

| Valtio | Vuodesta |
| --- | --- |
 Algerian demokraattinen kansantasavalta: 1962
 Bangladeshin kansantasavalta: 1971
 Korean demokraattinen kansantasavalta: 2009
Ei-marxilais-leninistiset kansantasavallat > Historialliset

| Valtio | Vuodet |
| --- | --- |
 Krimin kansantasavalta: 1917–1918
 Länsi-Ukrainan kansantasavalta: 1918–1919
 Unkarin kansantasavalta: 1918–1919
 Valko-Venäjän kansallinen tasavalta: 1918–1919
  Kubanin kansantasavalta: 1918–1920
 Ukrainan kansantasavalta: 1917–1921
 Korean kansantasavalta: 1945–1946
 Sansibarin kansantasavalta: 1963–1964
 Libyan suuri sosialistinen arabikansantasavalta: 1977–2011
 Donetskin kansantasavalta: 2014–2022
 Luhanskin kansantasavalta: 2014–2022
Nykyiset demokraattiset tasavallat

| Valtio | Vuodesta |
| --- | --- |
 Etiopian demokraattinen liittotasavalta: 1991
 Itä-Timorin demokraattinen tasavalta: 1975/2002
 Kongon demokraattinen tasavalta: 1997
 Nepalin demokraattinen liittotasavalta: 2008
  São Tomén ja Príncipen demokraattinen tasavalta: 1975/1990
 Sri Lankan demokraattinen sosialistinen tasavalta: 1972
Nykyiset demokraattiset tasavallat > Historialliset marxilais-leninistiset

| Valtio | Vuodet |
| --- | --- |
 Vietnamin demokraattinen tasavalta: 1945–1976
 Sudanin demokraattinen tasavalta: 1969–1985
 Saksan demokraattinen tasavalta: 1949–1990
 Somalian demokraattinen tasavalta: 1969–1991
  Madagaskarin demokraattinen tasavalta: 1975–1992
 Afganistanin demokraattinen tasavalta: 1978–1992
Kansantasavallat ja kansandemokratiat:   Nykyiset  Entiset
Pattijoen Kastelli

| Pattijoen Kastelli |
| --- | --- |
 Kastellin jätinkirkon kehävalli eteläpäädystä nähtynä.
Sijainti
 Pattijoen Kastelli
Koordinaatit:  64.63149319°N, 24.7118144°E
Valtio:  Suomi
Paikkakunta:  Raahe (Pattijoki)
Historia
Tyyppi:  Jätinkirkko
Ajanjakso:  kivikausi
Huippukausi:  noin 2 500 eaa.
Korkeus:  57,5 m
Pinta-ala:  2 232 (62×36) m²
Aiheesta muualla
  Pattijoen Kastelli Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kastellin jätinkirkon kivivallia kesällä 2009.
Kastellin jätinkirkko kuvattuna kaakkoisnurkasta.
Pattijoen Kastelli on Pohjois-Pohjanmaalla Raahen Pattijoella sijaitseva paljon tutkittu jätinkirkko. Se on Suomen kuuluisin ja pinta-alaltaan suurin jätinkirkko. Se on ajoitettu kivikauden loppupuolelle noin 2 500 eaa., ja sen kaivauksissa löydettyjä esineitä on esillä Raahen museossa.
Nimityksiä

Pattijoen suurinta jätinkirkkoa on kutsuttu monilla eri nimillä. Toisinaan sitä kutsutaan lyhyesti vain nimellä Kastelli (ruots. kastell, 'pikkulinna'), sillä muita sen nimisiä kohteita ei ole. Se kuului aiemmin Pattijoen kuntaan, jolloin se tunnettiin paremminkin Pattijoen Kastellina. Kuvailevampi nimitys olisi Kastellin jätinkirkko, Linnakankaan jätinkirkko (paikan mukaan) tai Linnakankaan Kastelli, jota Museovirasto käyttää. Kansalaisen Karttapaikka käyttää paikallisten suosimaa nimeä Kastellinlinna , jolla viitataan mahdolliseen muinaislinnaan. Rakennelman käyttötarkoitusta ei tunneta.
Kohde

Esiteltävän kohteen ympärillä maasto on tasaista lukuun ottamatta yksittäisiä mäkiä siellä täällä. Kuten Linnakangaskin, kasvavat mäet yleensä kuivaa kangasmetsää, kun taas ympäristössä on soistuvaa metsämaata. Yhä useimmin jätinkirkolla tarkoitetaan vallien lisäksi kaikkea vallirakenteen sisä- ja ulkopuolella olevia kohteita. Nämä ovat muodostaneet muinoin ehjän kokonaisuuden, jonka yksi osa jätinkirkon vallit ovat.
Kohde > Sijainti

Kastellin alue sijaitsee noin 60 kilometriä Oulusta lounaaseen, Raahen ja Vihannin välisellä seudulla Kastellinperällä, Lasikankaan Linnakankaalla. Paikka löytyy noin 10 kilometriä Pattijoen kirkosta kaakkoon. Linnakangas on ympäristöstään kohoava moreeniharjanne, jonka laella Kastelli sijaitsee.