stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Mannerheim populaarikulttuurissa

Ensimmäinen Mannerheimia käsitellyt fiktiivinen elokuva oli Matti Kassilan Päämaja (1970), joka perustui Ilmari Turjan samannimiseen näytelmään. Elokuvassa Mannerheimia esitti Joel Rinne, joka oli tehnyt saman roolin jo aiemmin Kansallisteatterin lavalla.
Renny Harlin suunnitteli 2000-luvulla pitkään elämäkerrallista elokuvaa Mannerheimista. Elokuvaprojekti kuitenkin jäädytettiin. Mannerheimin rooliin elokuvassa oli kiinnitetty Mikko Nousiainen.
Yleisradio teki vuonna 2012 Mannerheimista elokuvan Suomen Marsalkka. Keniassa kuvattu elokuva sai ilmestyessään Suomessa ristiriitaisen vastaanoton, mutta Keniassa se palkittiin Kenya Film Commissionin Kalasha-palkinnolla.
Mannerheimin elämään liittyvistä aiheista on tehty myös useita televisiosarjoja ja -elokuvia. Paavo Rintalan romaanitrilogian pohjalta kuvatussa televisiosarjassa Mummoni ja Mannerheim (1971) marsalkkaa esitti Helge Herala. Toisen maailmansodan jälkeisiä vuosia käsitelleessä draamasarjassa Sodan ja rauhan miehet (1978) Mannerheimina oli Rolf Labbart, Paavo Haavikon käsikirjoittamassa televisioelokuvassa Valtapeliä elokuussa 1940 (2002) Asko Sarkola ja historiallisessa draamasarjassa Presidentit (2005) Antti Litja. Åke Lindmanin elokuvissa Etulinjan edessä (2004) ja Tali-Ihantala 1944 (2007) Mannerheimia esitti Asko Sarkola. Viisiosainen Mannerheim – Jörn Donnerin kertomana -dokumentti esitettiin YLE TV1:ssä tammikuussa 2011. Donner pyrki dokumentissaan Mannerheimin kokonaiskuvaan, joka on ristiriitainen.
Katariina Lillqvistin ohjaama, Mannerheimistä kertova Uralin perhonen -nukkeanimaatio herätti vuonna 2008 kohun, koska siinä Mannerheimin hahmo oli homo- tai biseksuaalinen.
Mannerheimin hahmo esiintyy kirgisialaisen historiallisen draamaelokuvan Kurmandžan Datka (2014) loppukohtauksessa, jossa hän valokuvaa päähenkilön, Kurmandžan Datkan (1811–1907), vuonna 1906. Mannerheimin ottamaa valokuvaa käytetään 50 somin setelissä.
Myös suhde Catharina ”Kitty” Linderiin on kiinnostanut kirjailijoita ja mediaa. Helsingin Sanomien kuukausiliitteessä julkaistiin vuonna 2013 artikkeli Kitty Linderistä ja Mannerheimista. Vuonna 2017 "Kitty"-hahmo on esiintynyt Mannerheimin morsiamena Juha Vakkurin romaanissa Mannerheim ja saksalainen suudelma.
Kirjallinen tuotanto

Predvaritelnyi otšet o pojezdke, predprinjatoi po Vysotšaishemu poveleniju tšerez Kitaiskii Turkestan i severnyja provintsii Kitaja v g. Pekin, v 1906–7 i 8 g.g., polkovnika barona Mannerheima. Izdanije Glavnago Upravlenija Generalnago Štaba. Sbornik geografitšeskih, topografitšeskih i statistitšeskih materialov po Azii. Vypusk LXXXI. Vojennaja Tipografija, St. Peterburg 1909
A Visit to the Sarö and Shera Yögurs. Journal de la Société Finno-Ougrienne XXVII. Alkulause päivätty Helsingissä 10.8.1909
Matka Aasian halki: päiväkirja matkalta Kaspianmeri-Peking I–II, Helsinki: Suomen Kirja 1940–41, 462; 522 sivua. Ruotsista kääntänyt Emerik Olsoni.
Tigerjakter i Indien. Fritt efter ett föredrag hållet vid Finlands Allmänna Jägarförbundets årsmöte våren 1937. Finlands Jakt- och Fiske tidskrift, 35:e årgången. 1940
Puhtain asein. Sotamarsalkka Mannerheimin päiväkäskyjä 1918–1942.
Med rena vapen. Fältmarskalken Mannerheims dagorder 1918–1942.
Minnen I–II (käännetty suomeksi Muistelmat I–II. Lyhennetty versio muun muassa ruotsiksi, suomeksi, ranskaksi, englanniksi, saksaksi, viroksi, espanjaksi, unkariksi, venäjäksi, puolaksi, romaniaksi). 1951–1952
Leipurin

Leipurin Oy on suomalaiseen Aspo Oyj -yhtiöön kuuluva leipomoalan raaka-aineita ja koneita myyvä yritys.
Historiaa

Suomen Leipurien Tukkuliike Oy perustettiin 1920 hankkimaan osakasleipomoilleen raaka-aineita ja koneita. 1930-luvun lamassa yrityksen toiminta kärsi, ja vuonna 1933 ekonomi Arvi Raikkala kutsuttiin yrityksen toimitusjohtajaksi. Yksityisten leipomoiden kilpailu osuustoiminnallisten kanssa oli kovaa, ja Raikkalan mukaan vastaus piili laadun kohentamisessa. Leipurien Tukkuliike palkkasi kiertäviä ”demonstratöörejä” eli laatukonsultteja ja lisäsi leipomokone-edustustensa määrää.
Helsingin Mechelininkatu 12:ssa sijainneen yrityksen nimi vaihtui 1948 Leipurien Tukku Oy:ksi. Sota- ja jälleenrakennusvuosia leimasi monien muiden alojen tavoin tavarapula. Viljan ja jauhojen säännöstelyä purettiin 1948 ja 1949, mutta sokerin ja margariinin säännöstelystä luovuttiin kokonaan vasta 1954. Leipurien Tukku panosti konekauppaan leipomoiden vanhentuneen laitekannan uusimiseksi.
Pitkäaikaista toimitusjohtajaa Arvi Raikkalaa seurasi tehtävässä 1961 hänen poikansa Matti. 1970-luvun alkupuolella alkoi koeleipomotoiminta yhteistyössä Suomen Leipuriliiton kanssa. 1970-luvun lopulla Leipurien Tukku ryhtyi viemään koneita ja laitteita erityisesti Neuvostoliittoon.
Leipurien Tukku listautui pörssin meklarilistalle vuonna 1982. Suomen 1990-luvun alun lamavuosina yritys ajautui osaksi Kaukomarkkinat-konsernia, jonka omistajaksi vuosikymmenen puolivälissä tuli Kesko. Tuolloin leipomoalan liiketoiminta oli jaettuna kahdeksi yhtiöksi, LT-Tukku ja LT-Kone. EU-jäsenyyden tuoma tuonnin vapautuminen 1990-luvun puolivälissä laajensi tuotevalikoimaa leipomoalasta liha- ja valmisruokateollisuuden raaka-aineisiin. Neuvostoliiton romahdettua yrityksen kansainvälistyminen sai uuden vaiheen Viroon ja Venäjälle perustettujen tytäryhtiöiden myötä. 2010-luvulla Leipurin-yrityksellä on toimintaa Baltiassa, Puolassa ja neljässä Venäjän miljoonakaupungissa.
Vuodesta 2008 Leipurin-yhtiö on ollut Aspo Oyj:n omistuksessa. Sen liikevaihto vuonna 2012 oli 65,2 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 58.
Aspo yritti listata Leipurin-yhtiön pörssiin järjestämällä listautumisannin ja osakemyynnin loppuvuonna 2014. Anti ja listautuminen kuitenkin peruttiin. Aspon mukaan Venäjän ruplan valuuttakurssin romahtaminen oli muuttanut sijoitusilmapiirin negatiiviseksi ja lisännyt epävarmuutta Venäjällä toimivien yhtiöiden kehityksestä.
Kirjallisuutta

Yki Hytönen (2005). Leipurin ystävä: Leipurien Tukku 1920–2005. ISBN 952-91-9328-9.
Jalas, Aaro & Åberg, Veijo: Suomen leipuriliitto 1900–2010: Katsaus leipomoalan historiaan. Suomen leipuriliitto, 2010. ISBN 978-952-92-7476-5.
Aiheesta muualla

Leipurin Oy:n verkkosivusto
Yhtiö Pörssitiedon netissä
Reino Lento

Reino Lento
Reino Eero Ahti Lento (21. kesäkuuta 1906 Turku – 17. elokuuta 1988 Turku) oli suomalainen talous- ja väestötieteilijä ja professori.
Lento kirjoitti ylioppilaaksi 1927, valmistui filosofian kandidaatiksi 1932 ja väitteli tohtoriksi 1953 maassamuuttoa käsittelevällä tilastollisella tutkimuksella. Hän työskenteli Turun kauppaopiston opettajana 1933–1940, Turun ja Porin läänin liikevaihtoverotoimiston apulaisjohtajana 1941–1944 ja Väestöpoliittisen tutkimuslaitoksen johtajana 1945–1951. Lento oli Turun yliopiston vt. taloustieteen professori 1952–1956 ja väestötieteen dosentti 1952–1957 sekä taloustieteen professori 1957–1969.
Julkaisuja

Turun kauppaopisto 1839–1939, 1939
Maassamuutto ja siihen vaikuttaneet tekijät Suomessa vuosina 1878–1939, Väestöpoliittinen tutkimuslaitos, 1951 Väestöpoliittisen tutkimuslaitoksen julkaisuja; 5 (väitöskirja, Helsingin yliopisto)
Väestö ja hyvinvointi : johdatusta väestötieteeseen, WSOY, 1956
Maatalouskiinteistöstä saatujen tulojen verotus finanssipolitiikassa, Kansantaloudellinen yhdistys, 1957 Kansantaloudellisia tutkimuksia 17
Sellaista oli elämä vuosisadan vaihteen Turussa WSOY, 1979 ISBN 951-0-09345-9
Johan Léman

Johan H. Léman (15. joulukuuta 1800 Oulu – 1869 Oulu) oli suomalainen, Oulussa asunut arkkiveisujen kirjoittaja ja kansanrunoilija. Léman käytti myös nimimerkkiä Kalkkimaan poika.
Léman toimi Oulussa palovartijana, raatihuoneen vahtimestarina sekä kaupunginvoutina. Viisitoista hänen runoaan julkaistiin Oulun Wiikko-Sanomissa vuosina 1857–1864. Léman painatti myös itse tekemiään arkkiveisuja.
Vahtimestari Léman oli yksi suomenkielisen kansallisen heräämisen ajan alun innokkaista suomenkielisistä tilapäärunoilijoista. Jo vuonna 1849 Léman kirjoitti SKS:n arkistoissa käsikirjoituksena säilyneeseen runovihkoonsa mukaelman edellisenä vuonna 1848 ylioppilaiden Flooran-päivän juhlassa suureen julkisuuteen tulleesta J. L. Runebergin Maamme-laulusta. Hän painatti suomennoksensa vuonna 1851. Nykyinen Maamme-laulun suomenkielinen versio pohjautuu vajaat kaksikymmentä vuotta myöhemmin toimitettuun ja painettuun Vänrikki Stoolin tarinoiden ensimmäisen osan ensimmäiseen suomenkieliseen laitokseen 1867.
Oululaisen Lémanin paikallisesta musiikkiharrastuksesta todistaa hänen kopioimansa nuottikirja, joka sisältää oman aikansa porvariston suosimaa salonkien tanssimusiikkia vuodelta 1861. Runoilijan perilliset ovat lahjoittaneet käsikirjoituksen Pohjois-Pohjanmaan museolle vuonna 1975. Pohjois-Pohjanmaan museoyhdistys on julkaissut kokoelman musiikkikappaleita äänitemuodossa yhdessä toisen 1800-luvun alkupuoliskolla Oulussa ja Oulunsalossa vaikuttaneen musikantin, Johan Julinin (1799-1846), nuottikirjan kanssa LP:nä 1980, c-kasettina 1981 ja cd-levynä 2009 nimellä Musiikkia Wanhassa Oulussa. Johan Julinin ja Johan Lemanin nuottikirjasta. ,
Puoliso Maria Sippola, poika kultaseppä, runoilija Johan Henrik Léman (3.3.1827-30.12.1867).
Lémanin arkkiveisuja

Sala-vaimon valitus
Taikauksesta
Arkun varkaudesta
Nykyajan palkollisista
Puolustus naisten panettelemisesta
Runo Hypyistä alakansasessa wäessä Suomen pohjaisilla perillä. Ja Poikain juoma laulu. Lautettawa  samalla nuotilla, kuin: Suomen-poika pellollansa ajateltut J. Lemannilta. Fahlun 1848 (pdf-tiedostona[vanhentunut linkki])
Kalkkimaan pojan laulu Engelsmannein käytöksistä Oulun läänissä kesällä 1854. Barck 1854
Uusi sota-laulu, kokoonpannut Johan Léman. Barck, Oulu 1854
Pohjan suomalainen : muisto runo huvitus saaristoista lähellä Oulun kaupunkia, muinaisista ja nykyisistä ajoista. Bergdahl 1866
Aiheesta muualla

Suomen kirjailijat 1809-1916. s.a. Léman, Johan H. Toim. Maija Hirvonen. SKS:n toimituksia 570. ISBN 951-717-714-3. ISSN 0355-1768. Helsinki 1993.
Tommila, Päiviö: Oulun Wiikko-Sanomia 1829-1879. Oulun lehdistön alkutaival. ISBN 951-9306-07-2. Kaleva, Oulu 1984.
Kalajoki, Atte: Oulun kaupunginvouti Johan Léman - runoniekka ja Maamme-laulun suomentaja. Kaleva 7.10.1983.
Kalajoki, Atte (Panu): Johan Lémania käsittelevä artikkeli. Oulu-lehti 27.7.1991
Kalajoki, Atte: Maamme-laululla mielenkiintoinen historia. Kaleva 31.8.1998.
Lentopallon miesten mestaruussarjakausi 1952

Lentopallon TUL:n miesten mestaruudesta kaudella 1952 pelattiin viidessä lohkossa kaikkiaan 24 joukkueen voimin. Lohkovoittajat pelasivat yksinkertaisen loppusarjan.
Lentopallo kuului myös Suomen Koripalloliiton ohjelmaan ja liitto ottikin käyttöön nimen Suomen Koripallo- ja Lentopalloliitto vuonna 1952. Liitto ei vielä järjestänyt valtakunnallista kilpailutoimintaa. Helsingin piirin sisäsarjamestaruuden voitti Helsingin Lentopalloilijat.
TUL:n miesten mestaruussarja > Lopputurnaus

| Joukkue | O | V | H | P |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Järvensivun Kisa | 4 | 3 | 1 | 3 |
| Eiran Riento | 4 | 3 | 1 | 3 |
| Turun Jyry | 4 | 2 | 2 | 2 |
| Kymin Palloilijat | 4 | 2 | 2 | 2 |
| Pateniemen Vesa | 4 | 0 | 4 | 0 |
Uusintaottelussa Järvensivun Kisa voitti Eiran Riennon 3–1.
Mestarijoukkue: K. Vilenius, E. Antila, A. Niemi, M. Mestola, R. Lehto, R. Roine. Varamiehinä P. Myllymäki ja A. Branthin.
Aatos Lehtonen

Aatos Lehtonen (äärimmäisenä vasemmalla) MM-joukkueen kanssa elokuussa 1953.
Aatos Ensio Lehtonen (15. helmikuuta 1914 Helsinki – 10. huhtikuuta 2005 Hyvinkää) oli suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän valmensi Suomen jalkapallomaajoukkuetta 1947–1955 ja 1959–1961. Välissä hän luotsasi Helsingin Jalkapalloklubia vuosina 1956–1958.
Ura

Aktiivivuosina Lehtosen pelipaikkana oli keskushyökkääjä ja hän tuli tunnetuksi hyvänä maalintekijänä. Lopettaessaan uransa vuonna 1947 hän johti SM-sarjan maalitilastoa 109 maalilla. Parhaana kautenaan 1937 hän teki 25 maalia 14 ottelussa (ottelua kohti 1,78 maalia), enemmän kuin kukaan muu SM-sarjan tai liigan historiassa. Viiteen maalikuninkuuteen on hänen lisäkseen pystynyt ainoastaan Ismo Lius.
Jalkapallon lisäksi Lehtonen pelasi jääpalloa, käsipalloa ja koripalloa. Jääpallossa hän oli voittamassa Suomen mestaruutta vuonna 1937. HJK:ssa hän voitti jalkapallon Suomen mestaruuden vuosina 1936 ja 1938.
Vuonna 1947 Lehtonen suoritti liikunnanohjaajan tutkinnon. Hän toimi vuosina 1956–1960 ja vuonna 1965 Suomen liikunnanohjaajien liiton puheenjohtajana.
Lehtonen oli Suomen jalkapallomaajoukkueen ensimmäinen päätoiminen suomalainen valmentaja vuosina 1947–1955. Päävalmentajana hän lisäsi joukkueiden harjoittelumääriä merkittävästi, mikä johti parantuneisiin tuloksiin. Vuosina 1959–1961 hän oli maajoukkueen sivutoiminen päävalmentaja.
Siviiliammatiltaan Lehtonen oli konepajatyöläinen (1934–1946). Vuosina 1956–1977 Lehtonen työskenteli Valtion rautateiden urheilutoimenjohtajana.
Seurat jalkapalloilijana

Helsingin Ponnistus 1931–1933
Helsingin Jalkapalloklubi 1934–1947
Saavutukset jalkapalloilijana

Suomen mestaruus 1936 ja 1938
109 maalia SM-sarjassa
SM-sarjan maalikuningas 1935, 1936, 1937, 1938 ja 1939
19 A-maaottelua (1936–1941)
Saavutukset jääpallossa

Suomen mestaruus 1937
Tunnustukset

Suomen Palloliiton kunniajäsen 1988
Valinta Suomalaisen jalkapalloilun Hall of Fameen 1993
Aiheesta muualla

Aatos Lehtosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Arponen, Antti O.: / Lehtonen, Aatos (1914–2005). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| n k Suomen jalkapallomaajoukkueen päävalmentajat |
| --- | --- | --- |
| Päävalmentajat |  Öhman (1922)  Fabra (1936–37)  Obitz (1939)  Mårtensson (1945)  Tammisalo (1946)  Lehtonen (1947–55)  Weinreich (1955–58)  Lehtonen (1959–61)  Laaksonen (1962–74)  Kosma (1974–75)  Rytkönen (1975–78)  Malm (1979–81)  Kuusela (1982–87)  Vakkila (1988–92)  Lindholm (1992–94)  Ikäläinen (1994–96)  Møller Nielsen (1996–99)  Muurinen (2000–05)  Heliskoski (2005–06)  Hodgson (2006–07)  Baxter (2008–10)  Huttunen (2010)  Kanerva (2011)  Paatelainen (2011–15)  Kanerva (2015)  Backe (2016)  Kanerva (2016–2024)  Friis (2025–)  |  |
Suomen joukkue – Olympialaiset 1936
M Salminen •
P Närvänen •
P Karjagin •
TM Lahti •
TM Malmgren (c) •
TM Kanerva •
H Lehtonen •
H Grönlund •
H Larvo •
H Gustafsson •
H Weckström

Varamiehet: M Halme •
P Lindbäck •
TM Pyy •
H Paakkanen •
H Sotiola
Valmentaja: Fabra
Suomen joukkue – Olympialaiset 1952
Olavi Laaksonen |
Åke Lindman |
Stig-Göran Myntti |
Veikko Asikainen |
Esko Valkama |
Erik Beijar |
Aulis Rytkönen |
Kalevi Lehtovirta |
Jorma Vaihela |
Nils Rikberg |
Olof Stolpe | |
Varamiehet: Mauno Rintanen |
Kurt Martin |
Seppo Pelkonen |
Sulo Parkkinen |
Tapio Pylkkönen |
Åke Pettersson | |
Valmentaja:Aatos Lehtonen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Lentolaivue 48

| Lentolaivue 48 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941–1944
Valtio:  Suomi
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Rooli:  koulutus pommitus ilmakuvaus
Tukikohta:  Luonetjärvi Onttola Vesivehmaa Paltamo Vaala Kemi
Kalusto:  Bristol Blenheim Petljakov Pe-2 DB-3
Lentolaivue 48 oli Suomen ilmavoimien kaukotoimintalentolaivue, joka perustettiin jatkosodan alkupuolella vuonna 1941. Lentorykmentti 4:ään kuulunut laivue perustettiin alun perin rykmentin kouluttavaksi osaksi. Laivue antoi Luonetjärven tukikohtaan tukeutuen jatkokoulutusta kaksimoottorisiin lentokoneisiin koulutettaville ohjaajille aina vuoden 1942 lopulle, jolloin se vastaanotti Saksasta hankittuja venäläisiä sotasaaliskoneita. Laivue aloitti sotalennot vuoden 1943 alussa Petljakov- ja DB-koneilla. Vuoden 1943 lopulla laivue sai kalustokseen uudet Bristol Blenheim -koneet. Laivue osallistui jatkosodan lisäksi myös Lapin sodan ilmasotatoimiin. Laivue lakkautettiin ilmavoimien rauhanajan vahvuuteen saattamisen yhteydessä vuonna 1944.
Laivueen pääkalustona palvellut konetyyppi, Bristol Blenheim.
Kirjallisuutta

Hämäläinen, Matti: Pommituslentolaivue 48.  Helsinki:  Koala-kustannus, 2009.  ISBN 978-952-5186-93-2
Hämäläinen, Matti: Blenheim BL-200 – onnekas pitkänokka.  Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-242-5
Stenman, Kari: Punaiset pirut - Lentolaivue 48 sodassa. Koala-kustannus, 2021. ISBN 978-952-229-222-3.
Lehtometsä

Valkovuokkoja Radziejowicen lähellä Puolassa.
Lehto on metsätyyppi, jossa on multava maaperä sekä rehevä puu- ja pensaskerros. Kenttäkerroksessa on vähän varpuja, pikemminkin ruohovartisia kasveja. Lehtometsä on Suomen metsätyypeistä rehevin ja runsaslajisin sekä puuntuotoltaan suurin. Suomen metsämaan pinta-alasta lehtoja on vain 1 %. Lehdot ovat tyypillisiä lehtimetsävyöhykkeelle. Suomessa niitä esiintyy yleisimmin hemiboreaalisella vyöhykkeellä. Tämän alueen pohjoispuolella boreaalisella vyöhykkeellä lehtoja on kalkkikivi- tai muiden emäksisten kivilajien alueella niin sanotuissa lehtokeskuksissa. Muita lehdoille suotuisia alueita ovat ravinteikkaat savimaat etenkin suurten vesistöjen varsilla, kallioseinämien juuret ja syvät purolaaksot. Lehtojen puuston ei tarvitse välttämättä olla lehtipuita, vaan tärkein ero kangasmaihin on maannoksena oleva multa ja maan ravinteisuus.
Maannos

Lehtojen tyypillinen maannos on ruskomaa. Lehtojen pintamaassa eloperäinen aines eli humus on sekoittunut kivennäismaahan, eikä siinä voida erottaa podsolille tyypillistä kerroksellisuutta. Lehdossa lehtijätteestä syntyy runsasravinteista ja vain lievästi hapanta (pH 6–7) multaa, kangasmetsissä hapanta kangashumusta. Lehtoja syntyy emäksisen tai niukasti happaman kivennäismaan päälle, tyypillisesti kalkkipitoisille alueille. Kunnon lehto syntyy vain paikalle, jossa on lisäksi riittävästi kosteutta ja suotuisa pienilmasto. Lehtomullassa mikrobien hajotustoiminta on vilkasta. Lehtomullan tekoon osallistuvat sienten ja mikrobien lisäksi monet makrohajottajat kuten lierot.
Lehtojen kenttä- ja pensaskerros

Lehtojen kenttäkerroksessa kukkivat keväällä kelta-, sini- ja valkovuokot, kevätesikko, käenrieskat, imikkä ja kiurunkannukset isoina mattoina, ennen puiden lehteen tuloa. Kevätkukkijoista valkovuokko on ylivoimaisesti runsain laji. Kevätlinnunherne on puolestaan eräs vaativimmista kevätkukkijoista, jota tavataan vain lehdoissa. Pensaskerroksessa tavallisia pensaita ovat terttuselja, euroopanpähkinäpensas, koiranheisi, tuomi ja vadelma.
Laajuus ja esiintyminen

Nykyisin lehtoja on enää yksi prosentti Suomen metsistä. Noin 99 % prosenttia koko Suomen metsistä on kangasmetsää, joko kuivaa tai tuoretta. Lehtojen osuus metsistä kuitenkin kasvaa pohjois–eteläsuunnassa, ja alueellisesti tarkasteltuna Lapissa lehtojen osuus metsistä on vain noin 0,1 % metsistä, ja ne ovat useimmiten puronvarren pienialaisia saniaislehtoja tai kullerolehtoja. Pohjois-Pohjanmaalla ja Kainuussa lehtojen osuus on 0,5 % metsistä, ja siellä on jo monenlaisia lehtotyyppejä, muttei jalopuulehtoja. Etelä-Suomessa lehtojen osuus metsistä on yli 2,5 %, ja aivan etelärannikolla ja lounaissaaristossa hemiboreaalisella vyöhykkeellä jopa yli 8 % metsistä; mukana on myös jalopuulehtoja ja keväällä korean kevätaspektin kokevia lehtoja. Suomen eteläpuolella lehtojen osuus metsistä kasvaa rajusti mentäessä etelään, ja Virossa lehtojen osuus metsistä on 10–30 % – kuitenkin havupuuvaltaisia kangasmetsiä on Viron metsistä noin 70–90 %. Latviassa lehtojen osuus metsistä vaihtelee 30–50 % välillä ja Liettuassa ja Pohjois-Puolassa lehtoja on jo 60–95 % metsistä, kangasmetsien edustaessa vain pientä vähemmistöä. Keski-Euroopassa, esimerkiksi Ranskassa, Pohjois-Saksassa ja Isossa-Britanniassa lehtoja on yli 99 % metsistä, ja siellä ei kangasmetsiä kasva.
Ihminen on maanviljelyn alusta asti raivannut hedelmällisiä lehtoja pelloiksi. Suomessa on ollut voimassa vuodesta 1989 lehtojensuojeluohjelma. Siinä on suojeltu 436 aluetta, joista suurin osa on Etelä-Suomessa.
Muualta maailmasta esimerkkejä lehtometsistä on Kaliforniassa jättiläispunapuiden lehdot ja Bialowiezan metsä Valko-Venäjällä ja Puolasa. Myös Ruotsissa on lehtomainen metsä  Söderåsenin kansallispuistossa.
Soistuminen

Lehtojen ja lehtomaisten kankaiden soistuessa syntyy lehtokorpia.
Kotkansiipi-saniainen on lehtokasvi.
Leltšytsy

| Leltšytsy, Leltšitsy (Лельчыцы, Лельчицы) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Leltšytsy, Leltšitsy
 Koordinaatit: 51°47′16″N, 28°19′49″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Perustettu:  1500-luku (maininta)
Korkeus:  125–150 m
Väkiluku (10/2009):  10 606 (27 722 piiri)
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 lelchitsy.gomel-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leltšytsy (valkoven. Лельчыцы) eli Leltšitsy (ven. Лельчицы) on pieni noin 10 600 asukkaan kaupunkimainen taajama ja samannimisen 27 700 asukkaan maaseutuvaltaisen piirin keskus Homelin alueen eteläosissa Valko-Venäjän ja Ukrainan rajalla. Leltšytsyn keskustaajama sijaitsee maanteitse 78 kilometriä Mozyrin ja linnuntietä 195 kilometriä Homelin (Gomel) lounaispuolella. Pääkaupunki Minsk sijaitsee linnuntietä noin 240 kilometriä pohjoiseen.
Historiaa

Ensimmäinen maininta Leltšytsyn asutuksesta on 1500-luvulla Liettuan suuriruhtinaskunnan asiakirjoissa.
Leltšytsylle annettiin kaupunkistatus 1939  Valko-Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan aikoina ennen toista maailmansotaa. Sodan saksalaismiehitys joukkotuhoineen ja myöhempi 1986 Tšernobylin ydinvoimalakatastrofi vaikuttavat yhä alueen ihmisiin. Valkovenäläisen hallinnon nykyluokituksessa Leltšytsyn piirin keskustaajama ei kuitenkaan ole kaupunki vaan kaupunkimainen taajama.
Liikenneyhteydet ja osa Pripetin kansallispuistoa

Maantieyhteyksistä keskeisin on itäkoillisesta Mazyristä (79 km) Leltšytsyn taajamaan saapuva ja lounaassa edelleen Ukrainan rajalle jatkuva (54 km) P36-kantatie.
Koko Leltšytsyn piiri sijaitsee Dneprin sivujoki Pripetin eteläpuolisella valuma-alueella, keskustaajama on Pripetin Ubort-haaran (ven. Уборть) länsirannalla. Alueita Leltšytsyn piirin pohjoisosista kuuluu 1996 perustettuun Pripetin kansallispuistoon.
Aiheesta muualla

Luettelo Valko-Venäjän rajanylityspaikoista
Lyhyt kuvaus keskustaajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
Lyhyt kuvaus taajamastasta (englanniksi) (belaruscity.net)
Keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki kaupunkimaiseen taajamaan, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Leltšytsyyn keskittyvä portaali (lelcity.com)
Vivien Leigh

| Vivien Leigh |
| --- | --- |
 Vivien Leigh elokuvassa Tuulen viemää
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vivian Mary Hartley
Syntynyt: 5. marraskuuta 1913 Darjeeling, Intia
Kuollut: 8. heinäkuuta 1967 (53 vuotta) Lontoo, Englanti
Puoliso:  Herbert Leigh Holman (1932–1940)                         Laurence Olivier (1940–1960)
Lapset:  Suzanne Holman, aviol. Farrington (1933-2015)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1933 – 1967
Merkittävät roolit:  Scarlett O'Hara (Tuulen viemää)   Blanche DuBois (Viettelyksen vaunu)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Vivien Leigh (oik. Vivian Mary Hartley; 5. marraskuuta 1913 Darjeeling, Intia – 8. heinäkuuta 1967 Lontoo, Iso-Britannia) oli Oscar-palkittu englantilainen näyttelijä. Hän loi menestyksekkään uran niin teatterissa kuin elokuvissakin.