stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paltamo
Taajamat ja kylät > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Paltamossa oli 3 435 asukasta, joista 2 018 asui taajamissa, 1 372 haja-asutusalueilla ja 45:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Paltamon taajama-aste on 59,5 %. Paltamon taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Paltamon kirkonkylä | 1 575 |
| 2 | Kontiomäki | 443 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Taajamat ja kylät > Kylät

Kainuun liiton käyttämän osa-aluejaon mukaan Paltamo voidaan jakaa taajamaseutujen lisäksi seuraaviin kyliin:
Hakasuo
Härmänmäki
Iijärvi
Kivesjärvi
Korpimäki
Melalahti
Mieslahti
Oikarila-Raappananmäki
Pehkolanlahti
Saviranta
Uura
Vaarankylä
Variskylä
Sivistys- ja kulttuuritoiminta > Oppilaitokset

Paltamossa perusopetusta annetaan kahdessa koulussa eli Korpitien koulussa (luokka-asteiden 0-9 yhtenäiskoulu, Lampitie 2) ja Kontiomäen koulussa (luokka-asteiden 1-6 alakoulu; Koulutie 3, Kontiomäki). Toisen asteen yleissivistävää koulutusta antaa Korpitien koulun kanssa samassa rakennuksessa toimiva Paltamon lukio (aiempi Paltamon viestintälukio). Mieslahden kylällä toimii Kainuun Opisto. Kunnassa toimii myös Paltamon kansalaisopisto.
Sivistys- ja kulttuuritoiminta > Kirjasto, museot, tapahtumat

Paltamon pääkirjaston (Korpitie 9) ohella kuntalaisia palvelee Kontiomäen kirjasto (Pihlajatie 5). Kunnassa on entisessä viljamakasiinissa toimiva Paltamon kotiseutumuseo sekä Meteli seis -yhdistyksen näyttelytila ja lelumuseo. Lisäksi on muuta kulttuuritoimintaa ja tapahtumia vuosittain.
Sivistys- ja kulttuuritoiminta > Kirjasto, museot, tapahtumat > Julkisia taideteoksia ja muistomerkkejä

Kiehimänvaaran kylässä sijaitsee Kainuun asutuksen muistomerkki. Kirkonkylässä on Eino Leinon patsas Ukonlintu ja virvaliekki.
Sivistys- ja kulttuuritoiminta > Ruokakulttuuri

Paltamon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla kapakalakeitto.
Seurakunnat

Paltamossa toimii evankelis-luterilainen Paltamon seurakunta. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii herännäisyys. Muita kirkkokuntia edustaa helluntaiherätykseen kuuluva Paltamon helluntaiseurakunta. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Paltamon alueella toimii Pohjois-Suomen ortodoksiseen seurakuntaan kuuluva Kainuun ortodoksinen kappeliseurakunta.
Paltamon malli

Paltamon kunta on ilmoittanut, että vuodesta 2009 se työllistää työttömät asukkaansa Työtä kaikille -hankkeella. Jos tämä toteutuu, tulee Paltamosta Suomen ensimmäinen täystyöllisyyden saavuttanut kunta. Valtio panee nelivuotiseen kokeiluun 22 miljoonaa euroa.
Kokeilun keskipisteessä on Työvoimatalo, joka solmii työttömien kanssa työsopimuksen. Ihmisille järjestetään opastusta ja heille joko annetaan töitä Työvoimatalossa tai heidän työvoimaansa myydään ulkopuolisille. Työvoimatalossa toimii muun muassa leipomo ja verhoomo. Vuoden 2010 alussa talossa oli töissä 150 ihmistä, kunnalla 20 ja yrityksissä ja järjestöissä 12.
Työllistetyt saavat palkkaa, joka pienimmilläänkin on suurempi kuin työttömän peruspäiväraha. Talon ulkopuolisista töistä, kuten esimerkiksi remonttihommista, maksetaan alan työehtosopimuksen mukainen palkka. Työllistämisen lisäksi hankkeen tavoitteena on pitää ihmiset kiinni normaalissa arjessa ja estää heitä syrjäytymästä. Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen alustavien tutkimustulosten mukaan ihmiset ovat kokeneet myönteiseksi sen, että työ pitää yllä arkirytmiä ja sen avulla voi solmia sosiaalisia suhteita. Erityisen arvokkaaksi on koettu lääkäripalvelut ja työterveyshuolto.
Kuuluisia paltamolaisia

Jorma Airaksinen, taikuri
Daniel Cajanus, mahdollisesti Suomen pisin mies
Marisanna Jarva, kansanedustaja
Jaakko Keränen, ilmatieteilijä
Keijo Korhonen, poliitikko ja poliittisen historian tutkija
Markku Korhonen, musiikinopettaja, säveltäjä
Pekka Kämäräinen, luokanopettaja, kirjailija
Eino Leino, runoilija
Kasimir Leino, runoilija
Elisa Leinonen, aitajuoksija
Väinö Markkanen, ammunnan olympiavoittaja
Heikki Meriläinen, kansankirjailija, kansanperinteen kerääjä.
Talas-Eera, voimamies.
Gekko Paavilainen, kirjailija
Kirjallisuutta

Jorma Keränen, Hannu Romppainen: Paltamo, Kainuun emäpitäjä (2013).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paltamon kunnan kotisivut
Paltamon viestintälukio
Tilastokeskus – Paltamon kunnan avainluvut
| n k Kainuun maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Hyrynsalmi  Kajaani  Kuhmo  Paltamo  Puolanka  Ristijärvi  Sotkamo  Suomussalmi 
Entiset kunnat:  Kajaanin maalaiskunta  Vuolijoki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Paltamon Autioniemestä löydetty kivikautinen karhunpäänuija.
Kartta Paltamon alueesta ennen vuotta 1954, jolloin Paltaniemen rekisterikylän alue liitettiin Kajaanin maalaiskuntaan.
Kivesjärvi
Paltamon rautatieasema 2006
Kiehimänjoen ylittävä Paltamon rautatiesilta.
Kartta Paltamon kylistä. Numeroidut alueet kuvaavat kunnan rekisterikyläjakoa 1970-luvulla: 1. Kiveskylä

2. Varisniemi

3. Melalahti

4. Kiehimänsuu

5. Uura

6. Mieslahti

7. Härmänmäki
Paltamon kotiseutumuseon näyttelyä.
Paltamon kirkko
Fame (David Bowien kappale)

| ”Fame” David Bowie |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Young Americans
 Julkaistu: heinäkuu 1975
 Formaatti: 7"-single
 Tuottaja(t): Harry Maslin, David Bowie
 Tyylilaji: funk
 Kesto: 03.30 (singleversio)
 Levy-yhtiö: RCA Records
Listasijoitukset
 Yhdysvallat  1. (1975)   Kanada 3. (12. heinäkuuta 1975)   Alankomaat 6. (4. lokakuuta 1975)   Norja 9. (viikko 33/1975)   Britannia  17. (2. elokuuta 1975)
David Bowien muut singlet
| ”Young Americans” 1975 | ”Starman” 1975 | ”Golden Years” 1975 |
Fame on David Bowien kappale ja single albumilta Young Americans (1975). Siitä muodostui Bowien ensimmäinen listaykkönen Yhdysvaltain Billboard-listalla. Bowien kotimaassa Britanniassa se nousi sijalle 17. Kappale edustaa tyyliltään funk-musiikkia ja Bowien lisäksi sen tekijöiksi on mainittu Bowien taustayhtyeen rytmikitaristi Carlos Alomar sekä John Lennon, joka vieraili Young Americans -albumin äänityksissä.
Työstö

Musiikkinäytteet
Alle 10%:n ääninäyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kappale syntyi innoituksesta ja joukosta onnekkaita sattumia. Kappaleen synnystä on tosin useita versioita. John Lennon kertoi vuonna 1980, että hän, Bowie ja Alomar olisivat ottaneet kertosäkeitä useista Stevie Wonderin kappaleista, soittaneet ne väärinpäin ja tehneet siitä kappaleen. ”Famen” on väitetty myös perustuvan Shirley & Companyn hittiin ”Shame Shame Shame”, minkä Alomar on kiistänyt. Bowie ei osannut aavistaa ”Famen” hittipotentiaalia, ja se oli hänen mielestään Young Americansin huonoin raita.
»Riffi tuli Carlosilta (Alomar) ja suurin osa melodiasta ja lyriikasta minulta. Mutta laulua ei olisi olemassa jos John (Lennon) ei olisi ollut paikalla. Hän oli energia, ja sen vuoksi hän sai nimensä kirjoittajatietoihin.» 
(David Bowie)
Sanoituksellisesti ”Fame” on satiirinen tilitys kuuluisuuden varjopuolista. Kappale sisältää kikkailua studiotekniikan kanssa. Alussa on takaperin äänitetty osuus ja lopussa nauhanopeuksien muokkailulla luotu kohta, jossa Bowie toistaa sanan ”Fame” useita kertoja aloittaen hyvin korkealta päätyen erittäin matalalle.
Young Americans -albumille sisältyvä albumiversio kestää yli neljä minuuttia, mutta singleversio leikattiin kolmen ja puolen minuutin mittaiseksi.
James Brown julkaisi tammikuussa 1976 singlen ”Hot”. Bowien ja Alomarin mielestä kyseessä oli ”Famen” plagiaatti, ja he päättivät haastaa Brownin oikeuteen, mikäli kappale menestyisi. ”Hot” kuitenkin floppasi, eivätkä Bowie ja Alomar ryhtyneet jatkotoimiin. Bowie oli myös otettu siitä, että hänen kappaleensa oli kelvannut James Brownille.
Muut versiot

Vuonna 1990 Bowie julkaisi kappaleesta singlenä uuden version ”Fame 90”. ”Famesta” on tehnyt cover-version muun muassa yhdysvaltalainen God Lives Underwater -yhtye.
Kappaleet

A-puoli
Fame – 3.30 (säv. David Bowie/Carlos Alomar/John Lennon)
B-puoli
Right – 4.16 (säv. Bowie)
Kokoonpano

David Bowie – laulu, kitarat
John Lennon – laulu, kitarat
Earl Slick – kitara
Emir Kassan – bassokitara
Carlos Alomar – kitara
Dennis Davis – rummut
Ralph McDonald – lyömäsoittimet
Pablo Rosario – lyömäsoittimet
Jean Fineberg – taustalaulu
Jean Millington – taustalaulu
Aiheesta muualla

Fame ’90 Bowien YouTube-kanavalla
Konstantin Aladin (vanhempi)

Aladinin rakennuttama Tanelinkulma Haminassa
Aladin-suvun hautakappeli Haminan ortodoksisella hautausmaalla
Konstantin Aladin vanhempi (1833 – 26. marraskuuta 1896 Tšernigov, Venäjä) oli suomenvenäläinen Haminassa vaikuttanut kauppias, teollisuudenharjoittaja, laivanvarustaja ja kauppaneuvos.
Jaroslavlin kuvernementistä Volgan yläjuoksun varrelta kotoisin ollut Aladin muutti Haminaan Venäjältä 14-vuotiaana vuonna 1848 ryhtyen kauppias Vasiljevin apulaiseksi. Hän aloitti itsenäiset liiketoimet 19-vuotiaana ja hänellä oli aluksi kauppa Haminan raatihuoneen alakerrassa. Hän osti sitten Raatihuoneen torin varrelta oman talon ja pian Aladin oli Haminan alueen johtava tukkukauppias. Aladin sai porvarioikeudet vuonna 1868.
Aladin omisti Haminan seudulla myös Tervasaaren sahan ja Metsäkylän sahan sekä Meltin viinatehtaan ja oluttehtaan. Hänellä oli myös purjelaivoja omistuksessaan. Aladin omisti lisäksi metsää ja maatiloja muun muassa Harjun, Marlebäckin ja Poitsilan kartanot. Vuonna 1889 hän rakennutti Haminaan asuintalokseen nykyisin Tanelinkulman nimellä tunnetun uusrenessanssityylisen puutalon. Kauppaneuvoksen arvon Aladin sai vuonna 1894. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin ollessaan matkalla Etelä-Venäjälle.
Aladin oli naimisissa Anna Pimenowin kanssa. Heidän poikansa oli kauppaneuvos Konstantin Aladin nuorempi joka jatkoi isänsä liikettä Haminassa. Aladin on haudattu Haminan ortodoksisen seurakunnan hautausmaalla Pampyölissä sijaitsevaan Aladin-suvun hautakappeliin. Vuonna 1898 valmistuneen kappelin suunnitteli arkkitehti K. A. Wrede ja se on Suomen suurin yksityinen ortodoksinen hautakappeli.
Aiheesta muualla

Konstantin Aladin vanhemman elämäkerta SKS Biografiakeskuksen Talouselämän vaikuttajat-verkkojulkaisussa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat  Biografiasampo
Ajamu Baraka

Ajamu Baraka puhumassa vuoden 2016 presidentinvaalien kampanjatilaisuudessa lokakuussa 2016.
Ajamu S. Baraka (s. 25. lokakuuta 1953 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ihmisoikeusaktivisti. Hän oli Vihreän puolueen Jill Steinin varapresidenttiehdokas Yhdysvaltain presidentinvaaleissa 2016. Hän on opiskellut Atlantan yliopistossa, ja hänen ihanteitaan ovat muun muassa W. E. B. Du Bois ja Malcolm X. Hän on toiminut U.S. Human Rights Networkin johtajana. Kotimaansa ohella hän on ajanut muun muassa Keski-Amerikan, Itä-Timorin ja Palestiinan kansojen oikeuksia. Baraka on Vietnamin sodan veteraani.
John Armstrong, Jr.

| John Armstrong, Jr>  |
| --- | --- |
 Armstrong noin vuonna 1808.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. marraskuuta 1758 Carlisle, Pennsylvania
Kuollut: 1. huhtikuuta 1843 Red Hook, New York
Poliitikko
Asema:  Yhdysvaltain sotaministeri (1813–1814)
Puoliso:  Alida Livingston Armstrong
John Armstrong, Jr. (s. 25. marraskuuta 1758 Carlisle, Pennsylvania – 1. huhtikuuta 1843 Red Hook, New York) oli yhdysvaltalainen sotilas ja poliitikko. Armstrong toimi Pennsylvanian edustajana konfederaation kongressissa ja kahteen otteeseen New Yorkin senaattorina (1801–1802 ja 1803–1804). Tammikuussa 1813 hänet nimitettiin Yhdysvaltain sotaministeriksi, mutta hän joutui eroamaan virastaan jo seuraavan vuoden lokakuussa, kun britit onnistuivat polttamaan ison osan Washington D.C.:sta.
Sotilaana Armstrong osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan, jonka aikana hän kohosi majuriksi.
Käännös suomeksi
Isuzu Trooper

| Isuzu Trooper |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Japani
Valmistaja:  Isuzu
Valmistusvuodet:  1981–2002
Korimalli:  3-ovinen katumaasturi 5-ovinen katumaasturi
Luokka:  J-segmentti
Tekniset tiedot
Teho:  88 hv (2.2 l bensiini 1983) 61 hv (2.2 l diesel 1983) 75 hv (2.2 l diesel 1987) 106 hv (2.8 l turbodiesel 1989) 177 hv (3,2 l V6 1992) 114 hv (3,1 l turbodiesel 1992)
Vetotapa:  takaveto, neliveto
Mitat
Massa:  1 560 kg (2.2 l diesel 1983) 1 785 kg (2.8 l diesel 1989)
Pituus:  4,03 m 4,38 m
Akseliväli:  2,65 m
Leveys:  1,65 m
Korkeus:  1,80 m
Trooperin 1. sukupolven facelift-malli vuoden 1987 paikkeilta.
Isuzu Trooper on General Motorsin omistaman Isuzun vuosina 1983–2002 valmistama nelivetoinen maastoauto. Sen ensimmäistä sukupolvea tuotiin Suomeen vuosina 1983–1989. Auton toista sukupolvea myytiin Euroopassa 1990-luvulla nimellä Opel Monterey, ja sitä tuotiin Suomeenkin vuoden 1992 paikkeilla. Australiassa Trooperia markkinoitiin Holden-merkkisenä. Lisäksi mallia markkinoitiin Yhdysvalloissa ainakin Hondana ja Acurana. Kaukoidässä malli tunnettiin myös Chevrolet-merkillä.lähde?
Vuonna 1985 yhdysvaltalainen 4x4 & Offroad -maasturilehti valitsi Trooperin nelivetoluokassa vuoden parhaaksi.
Trooper Suomessa

GM toi Isuzu Trooperin ensimmäistä sukupolvea Suomeen vuodesta 1983 vuoteen 1989 ja toista sukupolvea jonkin aikaa vuoden 1992 syksystä alkaen nimellä Opel Monterey. Trooper ei yltänyt Suomessa samanlaiseen suosioon kuin kilpailijansa Toyota Land Cruiser, Nissan Patrol tai Mitsubishi Pajero.
Trooper Suomessa > Ensimmäiset tuontimallit

Trooperien tuonnin alkaessa 1983 Suomessa oli juuri tullut voimaan uusi maastoautojen 30 prosentin vero, ja maasturimarkkinat olivat sen myötä hiljenemässä. Ensimmäinen malli oli pitkäkorinen farmariversio, mutta autoa valmistettiin myös 35 cm lyhyemmällä korilla. Autossa oli 61 hevosvoiman dieselmoottori, jota Helsingin Sanomien Matti Jansson piti koriin pienenlaisena. Hän kehui hyviä sisätiloja, jossa takapenkillekin mahtuu vaivatta kolme matkustajaa. Huonossa kelissä tehdyssä koeajossa auton keskikulutus jäi niukasti alle 10 litran sadalla kilometrillä. Muutenkin autoa pidettiin hintaluokassaan paljon etuja tarjoavana ja nähtiin sille tilaa Suomen markkinoilla uudesta verosta huolimatta.
Trooper Suomessa > Facelift-mallit

Vuonna 1983 esitelty Trooper sai vuonna 1987 paremman jousituksen, nelikulmaiset ajovalot, muodikkaat maasturipyörät sekä mukavamman ja paremmin varustellun sisustuksen. Auton paino kasvoi 70 kiloa 1 710 kiloon. Molemmissa Suomeen tuolloin tuoduissa malleissa (De Luxe ja Luxury Sport) oli 2,2 litran ja 75 hevosvoiman turbodieselmoottori.
Trooper Suomessa > 1980-luvun lopun mallit

Vuonna 1989 esitelty Isuzu Trooperin uusi malli tarjosi ensin 2,8-litraisen ja 100-hevosvoimaisen turbodieselin, joka pian tehostui ahtoilman jäähdytyksellä vielä 106 hevosvoimaan ja sai lisänimen Magic. 1 785 kiloa painava auto kulutti kuitenkin varsin vähän polttoainetta ja oli ensimmäinen nelivetodiesel, joka alitti Länsi-Saksan pakokaasuvaatimukset.
Trooper Suomessa > 1990-luvun Opel Monterey

Trooperin tuonti Suomeen loppui 1989. Vuosina 1991–2002 Japanissa valmistettiin Trooperin toista sukupolvea, jota tuotiin jonkin aikaa Suomeen syksystä 1992 alkaen nimellä Opel Monterey. Ylempään maasturiluokkaan suunnatussa autossa korimalleja oli kaksi, 3-ovinen RS (pituus 4,11 m) ja 5-ovinen LTD (4,54 m). Tavaratilaa mallit tarjosivat 1,3 ja 1,5 kuutiometriä, takaselkänojat taitettuina 2 ja 2,5 kuutiometriä. LTD-mallia oli saatavana 3,2-litraisen V6-moottorin (177 hv) lisäksi 3,1-litraisella turbodieselmoottorilla (114 hv).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isuzu Trooper Wikimedia Commonsissa
Asa Griggs Candler

Asa Griggs Candler
Asa Griggs Candler (30. joulukuuta 1851 Villa Rica, Georgia, Yhdysvallat – 12. maaliskuuta 1929 Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen liikemies, joka perusti The Coca-Cola Companyn Atlantassa 1892. Hänen johdollaan Coca-Colasta tuli tunnettu. Hän toimi myös Atlantan kaupungin pormestarina vuosina 1916–1919. Hän myi Coca-Cola Companyn 25 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla vuonna 1919. Myöhemmin hän lahjoitti miljoonia dollareita hyväntekeväisyyteen. Hän oli myös pankkiiri.
Downing Streetin kranaatinheitinhyökkäys

| Downing Streetin kranaatinheitinhyökkäys |
| --- | --- |

Paikka:  Downing Street 10, Lontoo
Ajankohta:  7. helmikuuta 1991
Iskutyyppi:  salamurhan yritys
Kuolleita:  0
Haavoittuneita:  4
Epäilty/epäillyt:  Väliaikainen IRA
Downing Street 10:tä kohti ammuttiin kolme improvisoidun kranaatinheittimen ammusta 7. helmikuuta 1991, jolloin pääministeri John Major oli kokoustamassa hallituksensa kanssa. Räjähdys ei onnistunut särkemään luodinkestäviä ikkunoita. IRA otti vastuun iskusta.
Räjähdykset

Iskun aikaan 7. helmikuuta 1991 pääministeri John Major virka-asunnossaan oli johtamassa kokousta Persianlahden sodasta kun yksi kolmesta ammuksesta räjähti puutarhassa. Pommit painoivat 140 paunaa ja niissä oli 40 paunaa Semtexiä. Paikalla olleet suojautuivat pöydän alle. Pääministerin ehdotuksesta he siirtyivät pian Cobra room -nimellä tunnettuun maanalaiseen suojatilaan. IRA oli käyttänyt vastaavan tyyppistä kotitekoista asetta aiemmin Newryn poliisiasemalle Pohjois-Irlannissa, mutta ei Englannissa. Kaksi muuta pommia putosivat läheiseen puistoon.
Välittömästi hyökkäyksen jälkeen poliisi eristi Lontoon keskustan. Terrorisminvastaisen yksikön päällikön George Churchill-Colemanin mukaan isku oli "uskalias, hyvin suunniteltu mutta huonosti toteutettu". Hän totesi pakettiauton, josta ammukset laukaistiin, olleen paikalla korkeintaan pari minuuttia. Iskun jälkeen auto syttyi tuleen.
Aleksandr Kerenski

| Aleksandr Kerenski |
| --- | --- |

Venäjän väliaikaisen hallituksen 2. ministeri
 21. heinäkuuta 1917 – 8. marraskuuta 1917  
Edeltäjä:  Georgi Lvov
Seuraaja:  Vladimir Lenin
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. toukokuuta 1881 Simbirsk, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 11. kesäkuuta 1970 (89 vuotta) New York City, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  poliitikko
Puoliso:  Lydia Tritton
Tiedot
Puolue:  Sosialistivallankumouksellinen puolue
 Nimikirjoitus
Aleksandr Fjodorovitš Kerenski (ven. Алекса́ндр Фёдорович Ке́ренский, 4. toukokuuta (J: 22. huhtikuuta) 1881 Simbirsk, Venäjä – 11. kesäkuuta 1970 New York, Yhdysvallat) oli venäläinen poliitikko, sosialistivallankumouksellinen ja Venäjän keisarivallan kaataneen helmikuun vallankumouksen jälkeisen väliaikaisen hallituksen voimahahmo ja pääministeri, viimein diktaattorin oikeuksin.
Varhaisvaiheet keisarin Venäjällä

Kerenski syntyi 1881 Simbirskin kaupungissa, joka on Volgan rannalla noin 170 kilometriä Kazanista luoteeseen ja 900 kilometriä Moskovasta itään. Samasta kaupungista oli kotoisin myös Kerenskiä kymmenen vuotta vanhempi Vladimir Iljitš Uljanov, sittemmin Vladimir Lenin. Kerenskin isä, joka oli ammatiltaan opettaja, oli Leninin opettajana Kazanin yliopistossa. Leninin kuoltua 1924 Simbirsk nimettiin hänen kunniakseen Uljanovskiksi.
Kerenski opiskeli historiaa ja lakia Pietarin yliopistossa vuoteen 1904. Valmistuttuaan hän työskenteli lakimiehenä ja puolusti useita poliittisista rikkomuksista syytettyjä tsaarinvallan vastustajia. Hänet valittiin 1912 neljänteen duumaan trudovikkien (maltillisen työväenpuolueen) jäsenenä, mutta hän liittyi myöhemmin sosialistivallankumouksellisten (SR) riveihin. Parlamentissa Kerenski erottui puhelahjojensa ja poliittisten taitojensa ansiosta, ja hänestä tuli tsaarinvaltaa vastustaneen sosialistisen opposition keulakuva.
Toiminta vallankumouksen aikana

Kun maailmansodan rasittamalla Venäjällä 1917 syttyi keisarin vastainen helmikuun vallankumous, Kerenski oli sen johtajia. Hänet valittiin vaikutusvaltaisen Pietarin työläisneuvoston varapuheenjohtajaksi, ja hän nousi oikeusministeriksi niin sanottuun väliaikaishallitukseen, jolle kukistuneen keisarin valta oli siirretty. Helmikuun vallankumouksen jälkeen sosialistien neuvostot ja väliaikainen hallitus kilpailivat vallasta Pietarissa, ja Kerenski kuului molempiin.
Kerenski oli aluksi ainoa sosialistijäsen ruhtinas Georgi Lvovin ja kadettipuolueen johtamassa hallituksessa. Oikeusministerinä hän vieraili maaliskuussa 1917 Helsingissä taivuttelemassa Suomea Venäjän tueksi maailmansotaan ja hillitäkseen separatistista liikehdintää. Tulokset jäivät kuitenkin laihoiksi. Toukokuussa Kerenskistä tuli sotaministeri ja heinäkuussa 1917 pääministeri.
Kenraali Lavr Kornilovin vallankaappausyrityksen epäonnistuttua elokuussa ja ministerien erottua Kerenskistä tuli myös sotajoukkojen ylipäällikkö, ja hän toimi käytännössä ilman parlamentaarista luottamusta diktaattorina.
Venäjä oli kolme vuotta jatkuneen sodan kuluttama, mutta Kerenski piti kiinni liittolaismaille annetuista lupauksista. Kornilovin kapinan aikana hallitus oli jakanut työläisjoukoille aseita, ja vuoden kuluessa työläiset olivat kääntyneet bolševikkien puolelle näiden luvattua ”leipää, rauhaa ja maata”. Lenin oli päättänyt syrjäyttää hallituksen, ennen kuin se voisi laillistaa asemansa vaaleilla, ja 7. marraskuuta (J: 25. lokakuuta) bolševikit ottivat verettömästi vallan, ja toinen neuvostojen edustajakokous siirsi sen työläisten, sotilaiden ja talonpoikien edustajille.
Bolševikkien otettua vallan Kerenski pakeni Pihkovaan ja pyysi kenraali Pjotr Krasnovia syrjäyttämään bolševikit armeijan avulla, mikä johti niin sanottuun Kerenskin–Krasnovin kapinaan. Krasnovin joukot valtasivat Tsarskoje Selon 10. marraskuuta (28. lokakuuta), mutta ne lyötiin seuraavana päivänä Pulkovassa.
Maanpakolaisuus

Kerenskin omien muistelmien mukaan hän pakeni Pietarista henkilöautolla Hatsinaan 7. marraskuuta ja sieltä edelleen henkilöautolla 14. marraskuuta 1917. Hän siirtyi väärennetyllä passilla 26. tammikuuta 1918 Pietarin kautta Helsinkiin ja piileskeli valkoisten tuttaviensa luona siellä sekä Uudenmaan maaseudulla. Venäjänkielisenä hän ei kiinnittänyt punakaartien huomiota. Maaliskuussa 1918, kun britit olivat nousseet maihin Murmanskissa ja saksalaiset Ahvenanmaalla, Kerenski siirtyi jälleen väärennetyllä passilla Pietariin ja sieltä junalla Muurmannin rataa pitkin Murmanskiin, josta hän siirtyi myöhemmin samana vuonna brittien avulla Englannin kautta Ranskaan.
Kerenski asettui vuonna 1918 Pariisiin, joka oli maailmansotien välisenä aikana yksi bolševikkeja paenneiden venäläisten emigranttien keskuksista. Hän ei ottanut kantaa Venäjän sisällissotaan, koska vastusti sen kumpaakin osapuolta, sekä bolševikkeja että valkoisia kenraaleita. Pariisissa hän meni vuonna 1939 naimisiin australialaisen toimittajan Lydia ”Nell” Trittonin kanssa.
Kun saksalaiset miehittivät Ranskan vuonna 1940, Kerenskit pakenivat Yhdysvaltoihin. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Kerenski ilmaisi tukensa Josif Stalinille, mutta ei saanut vastakaikua Neuvostoliitosta. Sodan aikana hän toimitti venäjänkielisiä radiolähetyksiä tukeakseen liittoutuneiden sotaponnisteluja.
Vuonna 1945 Kerenskit muuttivat Trittonin kotimaahan Brisbaneen Australiaan, jossa he asuivat vuoteen 1946, jolloin Tritton kuoli vakavaan sairauteen.
Viimeiset vuodet ja kuolema

Kerenski palasi Yhdysvaltoihin, asettui New Yorkiin ja asui Upper East Siden 91st Streetillä lähellä Central Parkia, mutta vietti suuren osan ajastaan ​​Hoover-instituutissa Stanfordin yliopistossa Kaliforniassa, jossa hän osallistui instituutin valtavan Venäjän historian arkiston toimintaan ja jossa hän opetti jatkokursseja. Hän kirjoitti ja toimitti lähetyksiä laajasti Venäjän politiikasta ja historiasta. Hän piti viimeisen julkisen luentonsa Kalamazoo Collegessa Kalamazoossa, Michiganissa, lokakuussa 1967.
Kerenski kuoli sepelvaltimotautiin St. Luken sairaalassa New Yorkissa 11. kesäkuuta 1970, viimeisenä merkittävänä Venäjän vallankumouksen johtohahmona.
Venäjän ortodoksinen ulkomaankirkko kieltäytyi siunaamasta Kerenskiä hautaan, koska hän oli yhteydessä vapaamuurareihin sekä hänen osasyyllisyyteensä bolševismin voittoon Venäjällä. Myös Serbian patriarkaatti kieltäytyi hautaamasta Kerenskiä. Kerenskin ruumis lennätettiin Lontooseen ja haudattiin Putney Valen tunnustuksettomalle hautausmaalle.