stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Ossetia-Alania
Maantiede

Pohjois-Ossetia-Alanian rajanaapurit ovat Kabardi-Balkarian tasavalta lännessä, Stavropolin aluepiiri pohjoisessa, Tšetšenian ja Ingušian tasavallat idässä sekä Georgia etelässä. Osan raja-alueesta etelässä muodostaa Georgian kiistanalainen, Venäjän itsenäiseksi tunnustama Etelä-Ossetia.
Tasavallan korkein vuori on 5 034 metriin kohoava Kazbek Georgian rajalla.
Suurin joki on Terek, joka saa alkunsa etelästä Georgian puolelta ja virtaa tasavaltaan poikki luoteeseen Kabardino-Bakardian puolelle, jossa se kääntyy itään. Joki kulkee vielä pohjoisimman Pohjois-Ossetia-Alanian poikki itään ja laskee myöhemmin Kaspianmereen.
Strategista merkitystä on esimerkiksi tieyhteydellä Etelä-Ossetiaan ja Rokin tunnelilla, jotka Venäjä on korjauttanut.lähde?
Maantiede > Kaupungit

Väestöstä 63,8 prosenttia oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupunkilaisia. Suurin kaupunki oli Vladikavkaz (311 693 as.). Muita alueen kaupunkeja ovat Mozdok (38 768 as.), Beslan (36 728 as.), Alagir (20 949 as.), Ardon (18 774 as.) ja Digora (10 856 as.). Kaupunkityyppisiä taajamia oli väestönlaskennan mukaan vain yksi, pääkaupungin kaupunkipiirikuntaan kuuluva ja pääkaupunkiin kiinni kasvanut Zavodskoi (16 792 as.)
Talous

Pohjois-Ossetia-Alania tuotti Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan vuonna 2010 yhteensä 74,84 miljardin ruplan osuuden eli 0,20 % Venäjän federaation BKT:stä. Jokaista tasavallan asukasta kohti jaettuna tämä on 105 000 ruplaa eli noin 2 572 euroa. Tämä on 40 % Venäjän keskiarvotasosta, eli tasavalta ei ole kovin tuottava alue Venäjän BKT:n kannalta katsottuna. Alue oli kuitenkin toiseksi tuottavin Pohjois-Kaukasian federaatiopiirin seitsemästä alueesta, joka oli BKT-tuottavuudeltaan maan matalin.
Väestö

Pohjois-Ossetia-Alaniassa asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 712 980 henkeä.
Virallisia kieliä ovat osseetti ja venäjä.lähde?
Väestö > Etninen jakauma

Vuonna 2002 Pohjois-Ossetia-Alanian väestöstä oli osseetteja 445 310 (62,70 prosenttia), venäläisiä 164 734 (23,19 prosenttia), inguušeja 21 442 (3,02 prosenttia), armenialaisia 17 147 (2,41 prosenttia), kumykkeja 12 659 (1,78 prosenttia) ja georgialaisia 10 803 (1,52 prosenttia).lähde?
Osseetit ja venäläiset ovat pääasiassa ortodoksikristittyjä, mutta osa osseeteista sekä suurin osa inguušeista ja kumykeista on muslimeita.lähde?
Väestö > Uskonto

Vuonna 2012 julkaistun, Venäjän uskontoja laajasti kartoittaneen, haastatteluihin pohjautuvan Arena-tutkimuksen mukaan Pohjois-Ossetia-Alanian väestöstä oli:
49 % ortodokseja (Venäjän ortodoksinen kirkko),
29 % luonnonvoimiin ja -jumaliin pohjautuvan perinneuskonnon kannattajia,
10 % kristittyjä, muttei ortodokseja, katolisia tai protestantteja,
3 % islaminuskoisia, muttei sunneja eikä shiioja,
3 % ateisteja, ei usko jumalaan,
2 % ortodokseja, muttei kuulu Venäjän ortodoksiseen kirkkoon eikä ole vanhauskoisia,
1 % jumalaan (tai korkeampaan voimaan) uskovia, muttei tunnustanut mitään tiettyä uskontoa,
1 % sunnilaisen islaminuskon kannattajia,
< 1 % vanhauskoisia,
monia protestantteja (luterilaisia, baptisteja, evankelikalistejä, anglikaaneja) ja
< 1 % johonkin muuhun kuuluvia.
Arena-kyselytutkimuksen perusteella Pohjois-Ossetia-Alanian väestössä on keskimääräistä enemmän (49 %) Venäjän ortodoksiseen kirkkoon kuuluvia ortodoksikristittyjä, kyselyn antama maan keskiarvo oli 41 %. Poikkeuksellisen suuri osuus väestöstä (29 %) ilmoitti kannattavansa perinneuskontoa (maan keskiarvo 1,2 %). Myös pääsuuntauksiin kuulumattomia kristittyjä oli tavanomaista enemmän.
Hallinnollinen jako

Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan kartta, sen suurimpien taajamien ja piirikeskusten sijainti.
Pohjois-Ossetiassa on Vladikavkazin kaupunkipiirin lisäksi kahdeksan muuta kunnallispiiriä, jotka edelleen jakautuvat kuntiin (piirin perässä piirikeskuksena toimiva kaupunki):
Alagirin piiri (Алагирский район): hallintokeskus Alagir
Ardonin piiri (Ардонский район): Ardon
Digoran piiri (Дигорский район): Digora
Irafin piiri (Ирафский район): Tšikola (kylä)
Kirovin piiri (Кировский район): Elhotovo (kylä)
Mozdokin piiri (Моздокский район): Mozdok
Pravoberežjen piiri (Правобережный район): Beslan
Vladikavkazin esikaupunkipiiri (Пригородный район): Oktjabrskoje (kylä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Ossetia-Alania Wikimedia Commonsissa
Vladikavkazin kaupunkipiiri

Alagirin piiri |  Ardonin piiri | Digoran piiri | Irafin piiri | Kirovin piiri | Mozdokin piiri | Pravoberežjen piiri | Vladikavkazin esikaupunkipiiri
| n k Pohjois-Kaukasian federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Pjatigorsk
|  Dagestan  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Karatšai-Tšerkessia  Pohjois-Ossetia-Alania  Stavropol  Tšetšenia  |  Dagestan  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Karatšai-Tšerkessia  Pohjois-Ossetia-Alania  Stavropol  Tšetšenia  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Alanian alue 900–1100-luvulla (vaalean sinisellä). Mustalla on rajattu Pohjois-Ossetia-Alanian tasavallan nykyalue Venäjällä ja kiistanalainen Etelä-Ossetia Georgiassa.
Vladimir Markovnikov

Vladimir Markovnikov
Vladimir Vasiljevitš Markovnikov (ven. Владимир Васильевич Марковников; 25. joulukuuta (J: 13. joulukuuta) 1838 Knjaginino – 11. helmikuuta (J: 29. tammikuuta) 1904 Moskova) oli venäläinen kemisti, joka tunnetaan parhaimmin Markovnikovin säännöstä.
Vladimir Markovnikov aloitti kemian opiskelun Moskovassa. Opintojensa jälkeen hän työskenteli kemian professorina ensin Odessan yliopistossa ja sitten Moskovan yliopistossa. Markovnikov siirrettiin eläkkeelle vuonna 1898 poliittisista syistä.
Vladimir Markovnikov tunnetaan
elektrofiilisen addition säännöstä eli Markovnikovin säännöstä, jonka hän esitti vuonna 1869
nafteenin löytämisestä maaperän öljystä
Marinovkan lentotukikohta

Marinovkan lentotukikohta Venäjän länsiosien kartalla. Tukikohta sijaitsee noin 58 kilometriä Volgogradista länteen.
Marinovkan lentotukikohta (ven. База ВВС Мариновка) eli Marinovkan sotilaslentokenttä (ven. военный аэродром Мариновка; ICAO: URWM), on Venäjän Volgogradin alueella, Kanaltšin piirin Marinovkan maalaiskunnan alueella sijaitseva Venäjän ilmavoimien sotilastukikohta. Volgan–Donin kanava on runsas kaksi kilometriä Marinovkan lentotukikohdasta pohjoiseen. Tukikohdasta maanteitse noin 58 kilometriä itään sijaitsee Volgograd.
Marinovkan lentotukikohdassa toimii Venäjän Eteläisen sotilaspiirin 11. yhdistetty lentorykmentti (11 SAP). Vuoden 2021 lopulla rykmenttiin kuului yksi lentue Suhoi Su-24M/M2 ja toinen lentue Suhoi Su-24MR -hävittäjiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marinovkan lentotukikohta Wikimedia Commonsissa
Aerodrom Marinovka (venäjäksi) (wikimapia.org)
Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Мариновка (аэродром)
Käännös suomeksi
Marmolada

Marmolada heinäkuussa 2004
| --- | --- |
Tyyppi:  alpine group (d) (käännä suomeksi) 
Sijainti:   Italia
Vuoristo:  Marmoladan massiivi, Dolomiitit
Korkeus merenpinnasta:  3 343 m
Prominenssi:  2 131  m 
Ensimmäinen nousu huipulle:  Paul Grohmann, Angelo Dimai ja F. Dimai, 28. syyskuuta 1864
Helpoin reitti:  kallio- ja jääkiipeily
| --- | --- |
Luokitus:  UNESCOn maailmanperintöluettelokohde (d) (1998) 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Marmolada (lat. Marmoleda, saks. Marmolata) tai Punta Penia on Koillis-Italiassa sijaitseva 3 343 metriä korkea vuorenhuippu ja Alppien Dolomiiteista korkein. Se sijaitsee jotakuinkin keskellä Etelä-Tirolissa olevaa Dolomiittien vuoristoa. Vuoren pohjoispuolta rajaa Avision jokilaakso sekä Canazein ja Malga Ciapelan välinen tie. Vuorelta lounaaseen sijaitsee Val Contrin -laakso, ja etelässä Cima Ombrettan vuorenhuippu. Ensimmäisenä huipulle kiipesivät Paul Grohmann, Angelo Dimai ja F. Dimai 28. syyskuuta 1864.
Eräs alueen harvoista jäätiköistä laskeutuu loivasti Marmoladan pohjoisen puoleisilla rinteillä, kun taas eteläpuolella vuorta reunustaa äkkijyrkkä noin 850 metriä korkea ja 3 kilometriä pitkä vuorenseinämä.
Luciano Marin

Luciano Marin
Luciano Marin (9. joulukuuta 1931 Rooma – 12. marraskuuta 2019) oli italialainen näyttelijä.
Puhdasotsainen ja urheilullinen hyvän perheen poika aloitti uransa Pietro Germin elokuvassa L’uomo di paglia (”Olkinukke”, 1958). Hän esitti ihanteellisia poikaystäviä komedioissa, joista parhaita ovat Primo amore (”Ensirakkaus”, 1958) ja I tartassati (”Ahdistetut”, 1959). Marinista povattiin aikansa teini-idolia, mutta hänen uransa kääntyi pian laskuun. Hän näytteli useissa seikkailuelokuvissa, kunnes vetäytyi alalta 1960-luvun puolivälissä.
Elokuvia

Goliat ja barbaarit, 1959
I giganti della Tessaglia, 1960
Herkules – Atlantiksen valloittaja, 1961
Maciste contro i mostri, 1962
Le sette folgori di Assur, 1962
Ercole, Sansone, Maciste e Ursus gli invincibili, 1964
Aiheesta muualla

Elonet: Luciano Marin
Internet Movie Database: Luciano Marin (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Polyteenikromosomi

a) Faasikontrastimikroskooppikuva banaanikärpäsen polyteenikromosomeista. X-kromosomin pää on merkitty nuolella. Kromosentri sijaitsee kuvan oikeassa yläkulmassa. b) Osasuurennos polyteenikromosomirihmasta. Tummat kromomeeri- ja vaaleat interkromomeerijuovat näkyvät selvästi.
Polyteenikromosomit eli jättiläiskromosomit ovat kaapelimaisia, useaan kertaan monistuneita kromosomeja, joita esiintyy mm. joillakin kaksisiipislajeilla. Ne ovat pääosin geenitoimintaa tehostavia rakenteita. Useiden identtisten kopioiden ansiosta mRNA-synteesi on polyteenikromosomillisissa soluissa erittäin tehokasta. Polyteenikromosomeja tavataankin siksi useimmiten solutyypeissä, joissa vaaditaan paljon joitain tiettyjä proteiineja. Polyteenikromosomien muodostumismekanismi mahdollistaa myös solun koon huomattavan kasvattamisen. Polyteenikromosomien geenitoiminnan aktivoituminen havaitaan nk. puffeina. Polyteenikromosomit löysi ensimmäisenä Edouard Gérard Balbiani 1881 surviaissääsken sylkirauhasista.
Rakenne

Polyteenikromosomit syntyvät interfaasikromosomeista peräkkäisten endoreduplikaatiosyklien seurauksena. Syklissä solu palaa aina uudelleen solusyklin S-vaiheesta takaisin G1-vaiheeseen, eikä solunjakautumista tapahdu. Esimerkiksi banaanikärpäsellä kymmenen syklin seurauksena syntyy pariutuneista homologisista kromosomeista 1024 kromatidia (= 210), jotka pysyvät kiinni toisissaan. Eukromatiini monistuu aina laji- ja kudosspesifisesti yhtä monta kertaa, mutta heterokromatiini replikoituu vain muutamia kertoja. Kromosomien koko on erittäin suuri tavallisiin interfaasikromosomeihin verrattuna. Ne voivat olla paksuudeltaan jopa  15 - 25μm ja pituudeltaan 100 - 25μm.
Polyteenikromosomeissa näkyy usein selvästi tummien kromomeeri- ja vaaleiden interkromomeeriraitojen vuorottelu. Juovarakenne syntyy DNA-rihmojen lukumäärän vaihtelusta ja  erilaisesta pakkautumisasteesta kromosomin eri osissa. Juovarakenne on kromosomispesifi ja sen avulla voidaan esimerkiksi fysikaalisessa kartoituksessa eri kromosomit erottaa toisistaan. Kromosomit ovat organisoituneet kromosentrin ympärille, joka sisältää niiden sentromeerialueet.
Banaanikärpäsellä on aikanaan arvioitu X-kromosomin juovarakenteen perusteella olevan yhteensä noin 5072 kromomeerijuovaa Alun perin uskottiin, että yksi juova vastaa yhtä geeniä. Koska banaanikärpäsellä tiedetään olevan noin 16000 geeniä, täytyy niitä olla juovissa useampia. Usein nämä geenit ovat myös samanaikaisesti aktivoituvia. Myös juovien välisillä alueilla voi mahdollisesti sijaita geenejä.
Rakenne > Puffit

Polyteenikromosomien ja lamppuharjakromosomien geenitoiminnan aktivoituminen havaitaan puffeina tai Balbianin renkaina, jotka ovat erillisiä, eri tavoin paisuneita ja turvonneita, dekondensoituneita kromomeereja. Puffissa DNA on dekondensoitunutta yhden kromomeerin alueella, kun taas Balbianin renkaat ovat suurempia. Puffien sijoittuminen kromosomistoon on säädeltyä ja niiden paikkojen muutokset ovat seurausta geenitoiminnan muutoksista. Ne jaetaan esiintymisensä mukaan epäspesifisiin sekä kudos- ja vaihespesifisiin puffeihin. Niistä n. 80 % on kudos- tai vaihespesifisiä. Dekondensoitunut alue vastaa aluetta, jolla tapahtuu aktiivista transkriptiota. Hormoneilla on myös osoitettu olevan suora vaikutus puffien muodostumisen säätelyyn. Varhaisilla puffeilla havaitaan suora vaste hormonistimulukseen.
Esiintyminen

Polyteenikromosomeja tavataan hyönteisillä joissakin kudoksissa, jotka eivät erilaistu aikuisen hyönteisen rakenteiksi. Esimerkiksi surviaissääskellä ja banaanikärpäsellä on polyteenikromosomisto toukan sylkirauhasten soluissa. Muissa eliöryhmissä polyteenikromosomeja tavataan esimerkiksi palkokasvien syöttösoluissa ja joillakin yksisoluisilla, kuten ripsieläimillä. Niihin kuuluvalla tohvelieläimellä on kaksi tumaa, joista toisessa on RNA-synteesistä vastaava polyteenikromosomisto (nk. RNA-synteesituma). Eräiden sammakkoeläinten ja selkärangattomien kypsyvissä oosyyteissä esiintyvät, tyypillisen ulkonäkönsä mukaan nimensä saaneet lamppuharjakromosomit (engl. lampbrush chromosomes) ovat myös vastaavia jättiläiskromosomeja. Myös Drosophilidae-heimon kärpästen spermatosyyttien tumissa on lamppuharjakromosomeja.
Biologinen merkitys

Endoreduplikaation seurauksena syntyneiden useiden identtisten geenikopioiden ansiosta tarvittavien proteiinien mRNA-synteesi on polyteenikromosomillisissa soluissa erittäin tehokasta. Esimerkiksi sylkirauhaset, oosyytit ja syöttösolut ovat kehittyvän organismin osia, joilla on hyvin erikoistunut tehtävä ja joilta siten tarvitaan voimakasta proteiinintuotantoa. Aikuisilla organismeilla vaikutuksiltaan lähes vastaava RNA-synteesiä tehostava menetelmä ovat eri puolilla genomia sijaitsevat, geenien monistuminen seurauksena syntyneet geenikopiot. Esimerkiksi ihmisellä rRNA:n geeneistä on kromosomistossa lukuisia perättäisiä kopioita.
Polyteenikromosomien tutkimus

Erikoisen rakenteensa vuoksi polyteenikromosomien sytogeneettinen ja molekyyligeneettinen tutkimus on antanut paljon tietoa mm. kromosomien rakenteesta, eukaryoottien geenitoiminnan säätelystä ja transkriptiosta yleensä. Polyteenikromosomeilla on merkitystä myös nykyisessä tutkimuksessa. Vaikka ne näyttävätkin melko erilaisilta, niiden rakenne kuitenkin muistuttaa hyvin interfaasikromosomin yleistä rakennetta. Siten polyteenikromosomeilla voidaan tehdä erilaisia rakennetutkimuksia, jotka olisivat mahdottomia suorittaa tavallisilla intefaasivaiheen kromosomeilla niiden pienen koon takia. Surviaissääsken toukkien jättiläismäisiä puffeja, nk. Balbianin renkaita, on vuorostaan käytetty transkription tutkimuksessa. Erittäin suuren kokonsa vuoksi yksittäisiä renkaita on ollut mahdollista eristää mikromanipulaatiotekniikalla.
Drosophila-genetiikassa polyteenikromosomit ovat tarjonneet loistavan mahdollisuuden geenien ja erilaisten keinotekoisten insertioiden paikantamiseen kromosomistossa. Alun perin paikannus on tapahtunut pelkän valomikroskoopin avulla juovarakenteen muutoksia vertailemalla, mutta mikroskooppi- ja DNA-tekniikoiden myötä erilaiset in situ -hybridisaatiotutkimukset ovat mahdollistaneet tunnetun DNA-sekvenssin paikallistamisen huomattavalla tarkkuudella fluoresenssileimatuilla koettimella.
a) FISH-värjätty banaanikärpäsen polyteenikromosomisto.
Maracanaço

Maracanaço (esp. Maracanazo) on nimitys, jota käytetään vuoden 1950 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen voiton ratkaisseesta, 16. heinäkuuta 1950 käydystä ottelusta Brasilian ja Uruguayn välillä. Sana Maracanaço (/maɾakɐˈnasu/) on portugalia ja tarkoittaa ”Maracanãn iskua”; Maracanazo (/marakaˈnaso/) on sama espanjaksi)  Nimensä ottelu sai Maracanãn mukaan. Tämä on maailmanmestaruuskilpailuja varten Rio de Janeiroon rakennettu jalkapallostadion, jolla ottelu käytiin.
Ottelun katsotaan olleen käytännössä Brasilian MM-kilpailujen loppuottelu, vaikka turnauksen voittaja ratkaistiin sarjamuotoisesti. Ottelu oli myös koko turnauksen viimeinen. Tulosta pidetään suurimpana sensaationa ja ottelua yhtenä legendaarisimmista jalkapallon historiassa: Uruguay oli ennakolta mitä suurimmassa määrin altavastaaja ja Brasilia pelasi kotikentällään noin 200 000 katsojan edessä. Uruguay voitti ottelun 2–1 ja saavutti näin toisen maailmanmestaruutensa.
Uruguayn tie otteluun

Uruguay pelasi alkulohkossa D yhdessä Bolivian kanssa. Ranska oli vetäytynyt turnauksesta aikaisemmin, joten lohkossa oli vain kaksi joukkuetta. Uruguay voitti Bolivian ylivoimaisesti 8–0 Oscar Míguezin tehtyä kolme ja Juan Alberto Schiaffinon kaksi maalia.
Loppusarjassa Uruguaylla oli ongelmia ensin Espanjaa ja myöhemmin Ruotsia vastaan. Uruguay pelasi Espanjaa vastaan 2–2 tasapelin. Ruotsia vastaan Uruguay käänsi 1–2 tappioaseman lopulta 3–2 voitoksi Oscar Míguezin kahdella maalilla. Kummassakin ottelussa Uruguay oli vielä noin vartin ennen pelin loppumista tappioasemassa.
Uruguay–Bolivia
Uruguay–Espanja
Uruguay–Ruotsi
Brasilian tie otteluun

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Lohko A:n lopputilanne
| Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | P |
|  Brasilia | 3 | 2 | 1 | 0 | 8 | 2 | +6 | 5 |
|  Jugoslavia | 3 | 2 | 0 | 1 | 7 | 3 | +4 | 4 |
|  Sveitsi | 3 | 1 | 1 | 1 | 4 | 6 | -2 | 3 |
|  Meksiko | 3 | 0 | 0 | 3 | 2 | 10 | -8 | 0 |
 O = Ottelut; V = Voitot; T = Tasapelit; H = Häviöt TM = Tehdyt maalit   PM = Päästetyt maalit; ME = Maaliero; P = Pisteet

Brasilia pelasi alkulohkossa A yhdessä Jugoslavian, Meksikon ja Sveitsin kanssa.
Brasilia voitti aloitusottelussaan, joka oli myös turnauksen avausottelu, Meksikon 4–0. Sveitsiä vastaan Brasilia pelasi 2–2 tasapelin. Ottelu oli ainoa, jota Brasilia ei pelannut Maracanãlla, vaan São Paulossa Estádio do Pacaembulla. Brasilian valmentaja Flávio Costa peluuttikin keskikentällä kolmea sãopaulolaista pelaajaa. Tasapeli merkitsi, että päätöspelissä Brasilian oli voitettava Jugoslavia päästäkseen loppusarjaan. Lohkon päätösottelussa Jugoslavia kaatui 2–0, mikä toi Brasilialle lohkovoiton ja pääsyn loppusarjaan. Brasiliaa auttoi, että Jugoslavian yksi tärkeimmistä pelaajista Rajko Mitić loukkasi itsensä juuri ennen ottelua.
Loppusarjassa Brasilia voitti ensin Ruotsin 7–1 ja neljä päivää myöhemmin Espanjan 6–1. Turnauksen paras maalintekijä Ademir teki näissä kahdessa ottelussa kuusi maalia ja Chico neljä. Brasilia pelasi näissä kahdessa ottelussa iloista jalkapalloa ja kannattajat lauloivat erilaisia kannatuslauluja.
Brasilia–Meksiko
Brasilia–Sveitsi
Brasilia–Jugoslavia
Brasilia–Ruotsi
Brasilia–Espanja
Ottelu

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Loppusarjan tilanne ennen viimeistä kierrosta
| Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | P |
|  Brasilia | 2 | 2 | 0 | 0 | 13 | 2 | +11 | 4 |
|  Uruguay | 2 | 1 | 1 | 0 | 5 | 4 | +1 | 3 |
|  Espanja | 2 | 0 | 1 | 1 | 3 | 8 | -5 | 1 |
|  Ruotsi | 2 | 0 | 0 | 2 | 3 | 10 | -7 | 0 |
 O = Ottelut; V = Voitot; T = Tasapelit; H = Häviöt; TM = Tehdyt maalit; PM = Päästetyt maalit; ME = Maaliero; P = Pisteet
Ottelu > Ennen ottelua

Uruguayn ja Brasilian välinen ottelu pelattiin 16. heinäkuuta 1950. Brasilia johti lohkoa yhden pisteen erolla Uruguayhin. Brasilialle olisi riittänyt ottelussa tasapelikin varmistamaan mestaruuden.
Brasilialaiset olivat varmoja voitostaan ja pitivät ottelua vain muodollisuutena. Mestareille oli sävelletty oma samba, Rio de Janeiro oli valmisteltu juhlimaan maan suurimpia karnevaaleja, lehtien etusivut oli kirjoitettu valmiiksi ja Brasilian pelaajille oli annettu kultakellot, joihin oli kaiverrettu teksti "maailmanmestareille".
Uruguaylaiset saapuivat Maracanãlle jo kymmeneltä, vaikka ottelu alkoi neljältä. Näin he välttivät ruuhkan. Valmentaja Juan López ei pitänyt taktiikkapalaveria, vaan sanoi: "Pojat, tämä peli on omissa kengissämme". Uruguayn jalkapalloliiton presidentti Jacobo sanoi ennen ottelua pelaajille: "Tärkeintä on, että he eivät tee kuutta maalia. Jos he tekevät vain neljä, tehtävämme on onnistunut".
Ottelu > Ottelu

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Vain kolme ihmistä on, yhdellä ainoalla eleellä, hiljentänyt 200 000 ihmistä Maracanãlla: Frank Sinatra, paavi Johannes Paavali II, ja minä. | ” |
– Alcides Ghiggia tekemästään Uruguayn voittomaalista.
Maracanãlle oli saapunut eri lähteiden mukaan 174 000 – 200 000 ihmistä. Tämä vastasi noin kahtakymmentä prosenttia Rio de Janeiron aikuisväestöstä, ja on historian suurin yleisö jalkapallo-ottelussa. Uruguaylaiset eivät halunneet joutua brasilialaiskannattajien vihellyksen kohteeksi, joten he tulivat kentälle samaan aikaan kotijoukkueen kanssa.
Ottelun ensimmäinen puoliaika oli maaliton, eikä kumpikaan joukkue saanut kovinkaan hyviä maalipaikkoja. Toisella puoliajalla Brasilia aloitti hurjan painostuksen, ja Friaça teki ottelun avausmaalin 47 minuutin kohdalla. Uruguayn kapteeni Obdulio Varela otti maalin jälkeen pallon kainaalonsa ja meni kiistelemään rajatuomarin kanssa siitä, oliko maali paitsio vai ei. Myöhemmin on esitetty, että Varela teki sen psykologisena temppuna, jotta brasilialaisten alun painostus laantuisi. Kun ottelua oli pelattu 66 minuuttia, Varela syötti oikeaan laitaan Alcides Ghiggialle, joka harhautti brasilialaisen puolustajan Bigoden. Ghiggia syötti keskelle Schiaffinolle, joka tasoitti ottelun.
Kun ottelua oli pelattu 79 minuuttia, Varela syötti oikeaan laitaan Ghiggialle, joka harhautti jälleen Bigoden. Brasilian maalivahti Barbosa aavisti Ghiggian syöttävän keskelle Schiaffinolle, mutta Ghiggia laukoikin pallon maaliin tolpan vierestä ja siirsi Uruguayn 2–1 -johtoon. Viimeiset yhdeksän minuuttia brasilialaiset painostivat hurjasti, mutta tuloksetta. Pelin lopussa Uruguayn Schubert Gambetta otti brasilialaisten kulmapotkun käsillään kiinni erotuomari George Readerin lopetettua ottelun.
Ottelu > Kokoonpanot

| --- | --- |
           }}   Uruguay :            }}   Brasilia