stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viron lippu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viron lippu Wikimedia Commonsissa
Euroopan liput
| --- | --- |
Valtiot:   Alankomaat  Albania  Andorra  Azerbaidžan  Armenia  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Islanti  Irlanti  Italia  Itävalta  Kroatia  Kreikka  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Yhdistynyt kuningaskunta Englanti  Skotlanti  Wales  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro 
Itsehallintoalueet:   Ahvenanmaa  Färsaaret  Gibraltar  Guernsey  Jersey  Mansaari 
Tunnustamattomat valtiot:   Abhasia  Artsakh  Kosovo  Transnistria  Pohjois-Kypros
Aaro Salo

| Aaro Salo |
| --- | --- |
 Aaro Salo vuonna 1907.
Kansanedustaja
 22.5.1907–1.2.1914, 1.11.1917–25.9.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Kuopion läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. helmikuuta 1874 Nilsiä
Kuollut: 22. lokakuuta 1949 (75 vuotta) Iisalmi
Ammatti:  maalarimestari
Aron (Aaro, Ari) Salo (vuoteen 1903 Hiltunen, 10. helmikuuta 1874 Nilsiä – 22. lokakuuta 1949 Iisalmi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1914 ja 1911–1918. Salo sai sisällissodan jälkeen pitkän vankeustuomion, vaikkei osallistunut punaisten toimintaan.
Elämä > Varhaiset vuodet

Nilsiässä syntyneen Aaro Salon vanhemmat olivat renki Henrik Johan Hiltunen ja Vilhelmiina Hynynen. Hän kävi kiertokoulua ja suoritti yksityisesti ylemmän kansakoulukurssin. Salo oli 12-vuotiaasta lähtien maa- ja metsätöissä, lämmittäjänä sekä postinkantajana. Vuonna 1895 hän lähti maalarioppilaaksi Iisalmeen ja työskenteli 1896-1903 Viktor Långin maalariliikkeessä Helsingissä. Iisalmeen palattuaan Salo perusti oman maalariliikkeen ja rakensi 16-huoneisen vuokratalon kaupungin keskustaan Ilvolankadun ja Päiviönkadun kulmaan. Hän suunnitteli myös vuonna 1908 valmistuneen Iisalmen työväentalon.
Elämä > Politiikkaan

Vuonna 1896 Salo oli perustamassa Iisalmeen wrightilaista työväenyhdistystä. Kaksi vuotta myöhemmin Salo liittyi Helsingin työväenyhdistyksen maalareiden ammattiosastoon ja samalla hänestä tuli sosialidemokraattiseen puolueen jäsen. Ensimmäisen sortokauden aikana Salo vaikutti myös aktivistiliikkeessä. Syksyllä 1905 sosialidemokraatit käynnistivät Salon johdolla Iisalmen työväenyhdistyksen hiipuneen toiminnan uudelleen ja suurlakon jälkeen hän organisoi useita työväenyhdistyksiä lähiseudulle. Salo toimi Iisalmen työväenyhdistyksen puheenjohtajana 1906-1907 ja osallistui sen edustajana muun muassa Tampereen torpparikokoukseen.
Vuonna 1907 Salo valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Hän jätti eduskunnan vuonna 1914 muihin kiireisiinsä ja terveydentilaansa vedoten. Salo oli myös jäsenenä Iisalmen kaupunginvaltuustossa 1905-1911 sekä kaupungin rahatoimikamarissa 1912-1915. Vuosina 1915–1917 hän oli Kuopiossa ilmestyneen Savon Työmiehen vastaava toimittaja. Salo valittiin jälleen kansanedustajaksi vuoden 1917 vaaleissa.
Elämä > Sisällissota

Sisällissodan käynnistyttyä Salo kieltäytyi Otto Ville Kuusisen tarjoamasta kansanvaltuuskunnan kirjanpitäjän tehtävästä. Hän pysytteli sivussa punaisten toiminnasta ja yritti helmikuun puolivälissä palata kotiseudulleen yhdessä maalaisliiton kansanedustajan Kusti Arffmanin kanssa.  Maaliskuussa Salo määrättiin muutaman viikon ajaksi Suomen Osuustukkukaupan kiertäväksi tilintarkastajaksi. Sodan päätyttyä Salo matkusti kotiinsa Iisalmeen, josta hän oli toukokuun puolivälissä palaamassa Helsinkiin osallistuakseen eduskunnan istuntoon. Iisalmen suojeluskunta kuitenkin pidätti Salon ja toisen sosialidemokraattisen kansanedustajan Armas Paasosen, vaikka heillä oli Helsingin kaupunginviskaalin Adolf Mestertonin ja eduskunnan sihteerin Iivar Ahavan antamat todistukset, etteivät he osallistuneet kapinaan.
Kesäkuun vaihteessa Salo siirrettiin Kuopion vankileirille ja sieltä heinäkuun alussa muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten kuritushuoneeseen. Lokakuussa 1918 Salo sai valtiorikosoikeudelta kahden vuoden kuritushuonetuomion, joka muutettiin viiden vuoden ehdolliseksi rangaistukseksi. Tuomion syynä olivat väitetyt kiihotuspuheet sekä syksyllä 1917 annettu Me vaadimme -julistus. Tammikuussa 1919 valtiorikosylioikeus korotti tuomion kahdeksaan vuoteen julkisesta kehotuksesta kapinaan ja yllytyksestä valtiopetokseen, mutta valtionhoitaja C. G. E. Mannerheim armahti Salon jo kesäkuussa, koska ei katsonut tämän ottaneen vaikuttavasti osaa kapinaan.
Elämä > Sodan jälkeen

Tammisaaren pakkotyölaitoksesta vapauduttuaan Salo jatkoi kunnallispolitiikassa. Vuonna 1920 kommunistit valtasivat Iisalmen työväenyhdistyksen, jolloin hän perusti nykyisinkin toimivan Iisalmen sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen. Salo valittiin jälleen Iisalmen kaupunginvaltuustoon 1920-luvun alussa ja vuodesta 1931 lähtien hän oli myös kaupunginhallituksen jäsen. Presidentin valitsijamiehenä Salo oli vuosina 1925 ja 1931. Lisäksi Salo toimi muun muassa Ylä-Savon Osuusliikkeen hallituksen puheenjohtajana.
Perhe

Salon puoliso oli Anna Kaisa Korpela, jonka kanssa hän avioitui Helsingissä vuonna 1903.
Ammunta kesäolympialaisissa 1952

Helsingin kesäolympialaisissa 1952 Ammunta oli mukana kymmenettä kertaa olympiatasolla. Helsingissä ammunnassa kilpailtiin seitsemässä eri lajissa.
Kilpailuihin osallistui ennätykselliset 218 ampujaa 44 maasta. Malmin ampumaradan vaikeista tuuliolosuhteista huolimatta kilpailut olivat korkeatasoiset, sillä Helsingissä ammuttiin muutama maailmanennätyskin.
Ammuntaa on pidetty yleensä kokeneempien urheilijoiden lajina, mutta Helsingissä moni nuori urheilija oli palkintopallilla. Haulikkoammunnan voitti vasta 17-vuotias kanadalainen George Genereux ja tämän ikätoveri Szilard Kun oli hopealla kuvioammunnassa. Vapaakiväärin voittaja Anatoli Bogdanov oli hänkin vasta 20-vuotias.
Kilpailutapahtumat

Ensimmäinen Helsingin ammunnan kultamitalisti oli yhdysvaltalainen Huelet Benner vapaapistoolissa. Vain kaksi viikkoa aikaisemmin maailmanmestaruuden voittanut ja Lontoon olympialaisten voittoa puolustanut ruotsalainen Torsten Ullman jäi vasta kuudenneksi kymmenen pisteen päähän Benneristä. Haulikkoammunnassa yllätysvoittajaksi nousi viimeisten 25 kiekon aikana kanadalainen George Genereux, joka ampui alas kaikki 25 kiekkoa. Ennen viimeistä sarjaa johtanut ruotsalainen Hans Liljedahl sai alas vain 21 kiekkoa ja putosi kolmanneksi. Tämän maanmies Knut Holmqvist oli vielä tasoissa Genereux'n kanssa toiseksi viimeisellä kiekolla, mutta ammuttuaan hudin Holmqvist jäi hopealle.
Vapaakiväärissä Sveitsin Robert Bürchler oli paras sekä makuu- että polviasennolta, mutta jäi yhteistuloksissa Neuvostoliiton Anatoli Bogdanovin taakse toiseksi. Bogdanov oli pystyasennossa omaa luokkaansa ja voitti Bürchlerin yhteistuloksissa kolmella pisteellä. Vapaapistoolin kuvioammuntaa johti ensimmäisen päivän jälkeen yhdysvaltalainen William McMillan ja Lontoossa neljä vuotta sitten kultaa voittanut Unkarin Károly Takács oli viidentenä kolmen pisteen päässä. Toisena päivänä Takács kuitenkin oli kärkiampujista varmin ja nousi kullalle. Toinen unkarilainen Szilard Kun oli toisen päivän paras ja nousi jaetulle toiselle sijalle Romanian Gheorghe Lichiardopolin kanssa. Kun voitti hopeamitalin toisen lisäammunnan jälkeen.
Hirviammunnassa oli vähiten osallistuja ja sen voitti selvästi norjalainen maailmanmestari John Larsen. Pienoiskiväärin makuuammunnassa Romanian Iosif Sîrbu ja Neuvostoliiton Boris Andrejev ampuivat täyden 400 pisteen tuloksen. Romanialainen voitti kultaa, sillä hänen laukauksistaan 33 osui sisimpään renkaaseen, kun Andrejevin laukauksista sinne osui 28.
Pienoiskiväärin makuuammunnasta lähdettiin kilpailemaan asentojen kokonaiskilpailun voitosta. Polvelta suomalainen Vilho Ylönen ampui maailmanennätyksen 394 ja siirtyi kärkeen kokonaistilastoissa. Pystyasennossa norjalainen Erling Asbjørn Kongshaug nousi tasapisteisiin. Kongshaugin voitti varmistui vasta tunnin kestäneen tarkastuslaskennan jälkeen. Yleisradiossa ehdittiin soittamaan jo Porilaisten marssi Ylösen voiton kunniaksi. Lontoossa ja neljä vuotta myöhemmin Melbournessa Ylönen olisi voittanut suuremmalla kymppien määrällä. Helsingissä voiton ratkaisi kuitenkin napakymppien määrä, joka oli Kongshaugilla suurempi.
Mitalistit

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 100 m hirvi,kerta- ja parilaukaukset | John Larsen  Norja | 413 | Per Olof Sköldberg  Ruotsi | 409 | Tauno V. Mäki  Suomi | 407 |
| 25 m kuvioammunta | Károly Takács  Unkari | 579 | Szilárd Kun  Unkari | 578 | Gheorghe Lichiardopol  Romania | 578 |
| 50 m vapaapistooli | Huelet Leo Benner  Yhdysvallat | 553 | Ángel León Gozalo  Espanja | 550 | Ambrus Balogh  Unkari | 549 |
| 50 m pienoiskivääri,makuu | Iosif Sîrbu  Romania | 400 | Boris Andrejev  Neuvostoliitto | 400 | Arthur Jackson  Yhdysvallat | 399 |
| 50 m pienoiskivääri,asennot | Erling Asbjørn Kongshaug  Norja | 1164 | Vilho Ylönen  Suomi | 1164 | Boris Andrejev  Neuvostoliitto | 1163 |
| 300 m vapaakivääri,asennot | Anatoli Bogdanov  Neuvostoliitto | 1123 | Robert Burchler  Sveitsi | 1120 | Lev Vainštein  Neuvostoliitto | 1109 |
| Haulikko | George Genereux  Kanada | 192 | Knut Holmqvist  Ruotsi | 191 | Hans Liljedahl  Ruotsi | 190 |
Mitalitilasto

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Norja | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2. |  Neuvostoliitto | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 3. |  Unkari | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 4. |  Romania | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4. |  Yhdysvallat | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6. |  Kanada | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 7. |  Ruotsi | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 8. |  Suomi | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 9. |  Espanja | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9. |  Sveitsi | 0 | 1 | 0 | 1 |
Suomalaiset

| Nimi: | Laji: | Tulos: | Sijoitus: |
| --- | --- | --- | --- |
| Konrad Huber | Haulikko | 188 | 5. |
| Veli-Jussi Hölsö | 25 m kuvioammunta | 566 | 14. |
| Pauli Janhonen | 300 m vapaakivääri, asennot | 1077 | 12. |
| Klaus Lahti | 50 m vapaapistooli | 541 | 7. |
| Kullervo Leskinen | 50 m pienoiskivääri, makuu | 398 | 7. |
| Kullervo Leskinen | 50 m pienoiskivääri, asennot | 1157 | 8. |
| Pentti Linnosvuo | 25 m kuvioammunta | 577 | 5. |
| Yrjö Miettinen | 100 m hirvi, kerta- ja parilaukaukset | 392 | 6. |
| Tauno V. Mäki | 100 m hirvi, kerta- ja parilaukaukset | 407 | 3. |
| Sven-Erik Rosenlew | Haulikko | 168 | 29. |
| Oiva Tylli | 50 m vapaapistooli | 535 | 10. |
| Vilho Ylönen | 50 m pienoiskivääri, asennot | 1164 | 2. |
| Vilho Ylönen | 300 m vapaakivääri, asennot | 1107 | 5. |
| Vilho Ylönen | 50 m pienoiskivääri, makuu | 397 | 11. |
Ihmisen evoluutio

Keskeisiä aiheita
Yhteinen polveutuminen
Evoluution todisteet
Prosessit ja lopputulokset
Populaatiogenetiikka · Geneettinen variaatio · Mutaatio · Luonnonvalinta · Adaptaatio · Geneettinen ajautuminen · Geenivirta · Lajiutuminen · Sopeutumislevittäytyminen · Yhteistyö · Koevoluutio · Divergenssi · Konvergenssi · Paralleelinen evoluutio · Sukupuutto
Luonnonhistoria
Elämän alkuperä · Elämän historia · Evoluution aikajana · Ihmisen evoluutio · Evoluutiopuu · Biodiversiteetti · Eliömaantiede · Taksonomia · Kladistiikka · Välimuotofossiili · Joukkosukupuutto
Evoluutioteorian historia
Yleiskatsaus · Darwin · 
Lajien synty · Moderni synteesi
Tutkimushaarat ja sovellukset
Ekologinen genetiikka · Evoluutiolaskenta · Evoluutiopsykologia · Fylogenetiikka · Jalostus · Systematiikka
Yhteiskunnalliset vaikutukset
Yhteiskunnalliset vaikutukset
Vastustus
n
k
Osa biologian artikkelisarjaa
Ihmisen evoluutio tarkoittaa ihmisten suvun (Homo) eriytymistä ihmisten ja muiden apinoiden tai apinaihmisten yhteisestä kantamuodosta sekä nykyihmisen (Homo sapiens) kehittymistä. Ihmisen evoluutiossa voidaan käsitellä myös kädellisten lahkon kehitystä sekä muita hominideja kuten suvun Australopithecus apinaihmisiä.
Ihmisten suku kehittyi noin 2,0–2,5 miljoonaa vuotta sitten. Varhaisin sukuun sijoitettu laji oli Homo habilis, joskin sitä voidaan myös pitää vielä vasta esi-ihmisenä. Ensimmäiset kiistattomat ihmiset olivat pystyihmiset. Niistä kehittyi heidelberginihminen, josta puolestaan kehittyi Afrikassa nykyihminen sekä Euroopassa neandertalinihminen ja Aasiassa denisovanihminen.
Ihmisten, apinaihmisten ja ihmisapinoiden kehitystä kuvaavat sukupuut näyttivät vielä jokin aika sitten varsin selkeiltä. Uusimpien löytöjen myötä sukupuu on muuttunut ”kehityspensaaksi”, johon  ei toistaiseksi ole saatu mahtumaan lukemattomia viime vuosina löydettyjä sukulaisia. Monet aiemmat käsitykset ovat osoittautuneet liian yksinkertaisiksi: Ihminen ei ole suoraan kehittynyt nykyisenlaiseksi ihmisapinoista, vaan kehityslinjassa on ollut useita haaroja.
Maapallolla on yleensä elänyt samanaikaisesti useita eri ihmis- ja apinaihmislajeja. On uskottu, että neandertalinihmisen kuoltua sukupuuttoon 40 000 vuotta sitten syntyi nykyinen tilanne, jossa maailmassa on vain yksi ihmislaji, nykyihminen. Vuonna 2003 Indonesian Floresin saarelta tehdyn löydön perusteella on kuitenkin esitetty, että vielä huomattavasti neandertalinihmisen sukupuuttoa myöhemmin maapallolla eli nykyihmistä paljon pienikokoisempi todennäköisesti oma ihmislajinsa, floresinihminen.
Merkittävimpiä kehitysaskeleita ja näkyvimpiä muutoksia ihmisen evoluutiossa ovat olleet kahdella jalalla kävelyyn siirtyminen, karvapeitteen väheneminen, puhe-elimistön kehittyminen puheelle sopivaksi sekä aivojen kasvua seuranneen älykkyyden kehityksen aikaansaama kulttuurin synty.
Tutkimus

Ihmisen evoluutiota tutkii paleoantropologian tieteenala. Se hyödyntää useita tieteenaloja kuten perinnöllisyystiedettä, ekologiaa ja paleoekologiaa sekä etologiaa. Ihmisen evoluutiosta saadaan tietoa ensisijaisesti fossiilien kautta. Fossiileita saadaan arkeologisista kaivauksista ja niitä ajoitetaan geokemiallisilla iänmääritysmenetelmillä. Fossiileista pystytään määrittelemään lajit, asuinpaikat ja elinaikakaudet. Ihmislajien elintavoista, sukupuuttoon kuolinajasta tai muuntumisesta toiseksi lajiksi saadaan tietoa fossiilien löytöpaikoista saatujen tietojen perusteella.
Luufossiileista pystytään päättelemään paljon yksilöiden ulkonäöstä, kuten kehon rakenteesta, kasvonpiirteistä sekä lihaksistosta ja sitä kautta monenlaisista elintavoista. Hampaat kertovat lajin ruokavaliosta, elämäntavoista ja sisäisistä suhteista. Kallonpohja kertoo siitä, kulkiko laji pystyssä. Aivojen koko ja ulkopinnan rakenne säilyvät kun hiekka tai muta täyttää fossiilikallon ja kovettuu. Luiden pintaan jääneistä jäljistä voidaan nähdä jänteiden kiinnittyminen ja sitä kautta päätellä lajin liikkumistapa ja paino.
Fossiilit vaativat säilyäkseen tietynlaiset olosuhteet. Varhaisten hominidien fossiileja löytyy oikeanlaisista mioseenin ja pleistoseenin välisistä sedimenttikerroksista, lähinnä järvi- ja jokikerrostumista. Varhaisia hominideja oli myös melko vähän. Sen vuoksi fossiileja on löydetty lähinnä vain kolmelta alueelta: Itä-Afrikan hautavajoamasta, Tšadjärven altaasta ja Etelä-Afrikan luolista.
Viime vuosikymmeninä ihmisen evoluution tutkimuksen mahdollisuuksia on laajentanut DNA-tutkimus. Ihmisen evoluution tutkimuksen kannalta on ollut suuri merkitys etenkin sillä, että DNA:ta on kyetty eristämään myös ihmisen sukupuuttoon kuolleiden sisarlajien, kuten neandertalinihmisen ja denisovanimisen jäänteistä, mikä edelleen on mahdollistanut päätelmien tekemisen siitä, milloin lajit ovat erkaantuneet toisistaan ja milloin ja missä määrin niiden välillä on tapahtunut risteytymistä ja miten ihmislajin nykyinen monimuotoisuus on syntynyt. Edellytykset DNA:n säilymiseen kuitenkin vaihtelevat sekä kuluneesta ajasta että ympäristön olosuhteista riippuen.
Tutkimus > Tutkimuksen historiaa

Maailman ja ihmisen uskottiin Raamatun pohjalta aina 1800-luvun puoliväliin saakka olevan vain 6 000 vuoden ikäinen. Koska fossiileissa ei ollut tiedossa välimuotoja, lajien uskottiin olevan muuttumattomia. Charles Darwinin Lajien synty ilmestyi vuonna 1859, ja pian sen jälkeen evoluutioteoria hyväksyttiin. Ensimmäiset neandertalinihmisen jäänteet löydettiin vuonna 1857 ja cro-magnonin ihmisen jäänteet vuonna 1868. Näiden löytöjen ja Darwinin teorian ansiosta käsitys primitiivisten ihmisten olemassaolosta hyväksyttiin. Vuonna 1891 alankomaalainen Eugène Dubois löysi apinan ja ihmisen välimuodoksi päättelemänsä jaavanihmisen, joka oli Homo erectus -yksilö.
Tutkimus > Merkittävimpiä löytöjä

Vuosiluku kuvaa yleensä jäännösten löytymistä, joissain kohdissa uuden lajin nimeämistä:
1848, neandertalinihmisen kallo Gibraltarilta
1856, neandertalinihminen Saksasta
1868, Cro-Magnonin ihminen Ranskasta
1891, jaavanihminen (Homo erectus) Jaavalta
1908, heidelberginihminen Saksasta
1912, "Piltdownin ihminen" Englannista, osoittautui väärennökseksi
1924, Australopithecus africanus Etelä-Afrikasta
1929, pekinginihminen (H. erectus) Kiinasta
1938, Paranthropus robustus Etelä-Afrikasta
1959, Paranthropus boisei Olduvain rotkosta Tansaniasta
1960, Homo habilis Olduvaista
1972, Homo rudolfensis Itä-Turkanasta
1974, "Lucy" (Australopithecus afarensis) Etiopiasta
1975, Homo ergaster Itä-Afrikasta
1984, "Turkanan poika", lähes kokonainen H. ergaster Keniasta
1991, Homo georgicus Georgiasta
1995, Ardipithecus ramidus Etiopiasta
1995, Australopithecus anamensis Keniasta
1996, Australopithecus bahrelghazali Tšadista
1997, Homo antecessor Espanjasta
1997, Australopithecus garhi Etiopiasta
1997–2000, Ardipithecus kadabba Etiopiasta
1999, Kenyanthropus platyops Keniasta
2000, Orrorin tugenensis Keniasta
2001, Sahelanthropus tchadensis Tšadista
2004, floresinihminen Floresilta (löydettiin 2003)
2008, Australopithecus sediba Etelä-Afrikasta
2008, denisovanihminen Venäjältä
2010, Homo gautengensis Etelä-Afrikasta
2013, Homo naledi Etelä-Afrikasta
2019, Homo luzonensis Filippiineiltä (löydettiin 2007)
Tutkimus > Käsitys ihmisen alkukodista

Ihminen on nykykäsityksen mukaan kehittynyt Afrikassa. Ihminen kehittyi afrikkalaisista ihmisapinoista, Afrikassa ihmisen sukupuu erkani simpanssin sukupuusta seitsemän miljoonaa vuotta sitten, siellä syntyi ihmisen suku Homo 2,5 miljoonaa vuotta sitten, ja siellä kehittyi myös nykyihminen.
Vielä 1800-luvulla uskottiin ihmisen olevan peräisin Aasiasta. Charles Darwin tosin esitti jo vuonna 1871 ohimennen teoksessaan Ihmisen polveutuminen ja sukupuolivalinta, että ihmisen alkukoti on Afrikassa, sillä olemme läheisintä sukua afrikkalaisille simpansseille ja gorilloille. Käsitys Aasiasta alkukotina kuitenkin säilyi vielä pitkään. Jaavalta vuonna 1892 löytyneet Homo erectuksen jäänteet vahvistivat käsitystä edelleen, ja myös 1920-luvulla Kiinasta löytyneet pekinginihmisen jäänteet sopivat vanhaan kuvaan. Todisteita Afrikasta ihmisen alkukotina löytyi ensi kerran vuonna 1924 Etelä-Afrikan Taungista, mistä Raymond Dart löysi ihmistä muistuttavan lapsen kallon. Hän nimesi löytönsä Australopithecus africanukseksi ja arveli sen olleen ihmiseksi kehittymässä olleen apinan. Hänen teoriaansa ei vielä tuolloin kuitenkaan uskottu. Toisen maailmansodan jälkeen vastaavia jäänteitä alettiin kuitenkin löytää muualtakin kuin Etelä-Afrikasta, kuten Mary Leakeyn vuonna 1959 Tansanian Olduvaista löytämä kallo. Näin yleinen käsitys kääntyi Afrikan kannalle ihmisen alkukotina.
2000-luvulla tehdyt geenitutkimukset ovat vahvistaneet käsitystä Afrikasta ihmisen alkukotina.
Joidenkin tutkijoiden mukaan täysin Afrikka-keskeinen kuva ihmisen evoluutiosta on kuitenkin liian rajoittunut, sillä vanhin simpanssista eronneen ihmisen esimuodon fossiili on löydetty Itä-Euroopasta ja ajoitettu yli 7,1 miljoonan vuoden taakse. Homininien arvellaan myös liikkuneen Afrikasta muualle maailmaan ja takaisin, mikä vaikeuttaa ihmisen esimuodon alkuperän selvittämistä. Vuonna 2017 julkaistussa tutkimuksessa katsottiin ettei tämän takia ollut varmuutta ihmisen alkukodista.
Tutkimus > Puuttuvan renkaan etsintä

Ihmisen ja apinoiden yhteisen esi-isän, niin sanotun puuttuvan renkaan, fossiileja ei ole vielä löydetty. Tutkijoiden keskuudessa esiintyykin yhä erilaisia käsityksiä siitä, kuinka paljon se muistutti ulkonäöltään ja käyttäytymiseltään simpanssia, ihmisen oletettua sisarlajia, sekä siitä, missä ja milloin se eli. Useita fossiileja on aluksi pidetty puuttuvina renkaina, mutta nämä käsitykset on sittemmin hylätty. Hylättyjä apinaihmisehdokkaita ovat olleet esimerkiksi orangin kaltainen Ramapithecus, huijaukseksi paljastunut Piltdownin ihminen sekä neandertalinihminen, jaavanihminen, pekinginihminen, floresinihminen ja Australopithecus africanus.
Kädellisten kehitys

Ihminen kuuluu kädellisten (Primates) lahkoon, joka on yksi nisäkäslahkoista. Kädellisten kantamuodot alkoivat kehittyä 65–75 miljoonaa vuotta sitten ilmeisesti hyönteissyöjämäisistä nisäkkäistä. Varhaisimmat kädelliset kehittyivät mesotsooisen maailmankauden lopussa noin 65 miljoonaa vuotta sitten. Paleoseenikauden alkukädelliset olivat kooltaan kissaa pienempiä ja pitkäkuonoisia.
Alkukädellisten jälkeen tulleet kädelliset sijoitetaan kahteen heimoon, Omomyidae eli omomyidit ja Adapidae eli adapidit. Nämä alkukädellisiä kehittyneemmät lajit levisivät laajalle, ympäri maapallon. Eoseenikaudella näiden kehittyneiden kädellisten kilpailuetuja olivat erikoistumattomuus, suuret aivot ruumiiseen nähden ja binokulaarinen näkö. Ominaisuuksien takia ne oppivat uusia käyttäytymistapoja, käyttivät monipuolista ruokaa ja oppivat löytämään uusia ravintokohteita. Eoseenikauden kädelliset muistuttivat nykyisiä makeja ja kummituseläimiä.
Vielä tuntematon, luultavasti melkoisesti puoliapinoita muistuttanut kädellismuoto kehittyi edelleen. Vähitellen tämä muoto alkoi yhä enemmän muistuttaa nykyisiä apinoita. DNA-molekyylien perusteella itä- ja länsiapinat erkaantuivat jo varhaisessa vaiheessa, eoseenikauden lopussa. DNA-molekyylit osoittavat myös sen, että häntä- ja ihmisapinat erkaantuivat oligoseenikauden lopulla. Näistä oligoseenikauden apinoista on löydetty runsaasti fossiilisia todisteita.
Ihmisapinat > Luokittelu

Ihminen kuuluu ihmisapinoiden (hominoidit, Hominoidea) yläheimoon, isojen ihmisapinoiden (hominidit, Hominidae) heimoon ja sen Homininae-alaheimoon. Ihmisten lähimmät elossa olevat sukulaiset ovat suuret ihmisapinat. Ihmisapinoista ihmistä lähimpänä kehityshistoriassa ovat simpanssit (Pan), joiden kanssa ihminen muodostaa Hominini-tribuksen. Gorillat eroavat ihmisestä jonkin verran enemmän ja orangit (Pongo) vieläkin enemmän. Vähiten ihmisiä muistuttavat ihmisapinoista gibbonit eli pienet ihmisapinat (Hylobatidae).
Ihmistä ja simpanssia erottavista tunnetuista geeneistä useimmat liittyvät proteiinien pilkkomiseen (80), hajuaistiin (50) ja kuuloaistiin (21). Vain ihmisellä on niin sanottu "kieligeeni" FOXPµ.