stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bolax

Bolax
| --- | --- |
Sijainti:  Kemiönsaari Varsinais-Suomi Suomi
Saariryhmä:  Turunmaan saaristo
Merialue:  Itämeri
Pinta-ala:  0,57 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  1
Asutuskeskukset:  Bolax
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Bolax on pieni saari Kemiönsaaren kunnan Hiittisten saaristossa, missä se lähisaarineen lähisaaret muodostavat Hiittisten itäisimmän maarekisterikylän. Nykyisin 57 hehtaarin kokoisella saarella asuu ympärivuotisesti enää vain yksi henkilö.
Bolaxiin perustettiin talvisodan päätyttyä rannikkotykistön linnake valvomaan Neuvostoliitolle luovutettua Hangon vuokra-aluetta. Linnake jäi kuitenkin tarpeettomaksi joulukuussa 1941, kun suomalaiset valtasivat Hangon takaisin. Saaren ainoa toimintakuntoinen 152/45 C -tykki siirrettiin Ääniselle.
Linnake uudelleenvarustettiin 152/45 C -patterilla marraskuussa 1968 Tšekkoslovakian miehityksen seurauksena. Patterin arvo nähtiin kuitenkin 1980-luvulla niin alhaisena, ettei sen ikääntyvää kalustoa korvattu 130 TK -kaluston asennusten myötä vapautuneilla 152/50 T -tykeillä. Linnake muutettiin samassa yhteydessä torjuntapatterin statukselle, ja sen kalusto poistettiin sodanajan vahvuuksista rannikkotykistön siirtyessä merivoimiin. Merivoimat käytti lähinnä saaren luolia varastona. Bolax siirtyi metsähallitukselle maaliskuussa 2000. Saarelle jääneet tykit deaktivoitiin ja sotamuseo luovutti ne Bolax Gillet -järjestölle vuonna 2001.
Aiheesta muualla

Bolax Gillet rf
Ernst Lindroos, Camilla Wolff-Brandt (toim.): Bolax - en by i Hitis skärgård, dess öden och folkliv.  Helsinki:  Bolax Gillet, 1992.  ISBN 951-96502-0-2  (ruotsiksi)
| n k Dragsfjärd |
| --- | --- |
Taajamat:  Björkboda  Dragsfjärdin kirkonkylä  Taalintehdas 
Rekisterikyliä Dragsfjärdissä:  Björkboda  Genböle  Dalen  Hammarsboda  Hertsböle  Kivarnäs  Kråkvik  Kulla  Kärra  Labbnäs  Lillfinhova  Långnäs  Nordanå  Purunpää  Rosendal  Rövik  Skinnarvik  Smedskulla  Storfallan  Storfinhova  Stusnäs  Sunnanå  Söderby  Söderlångvik  Söglö  Tynglax  Ölmos 
Rekisterikyliä Hiittisissä:  Bergö  Biskopsö  Bolax  Böle  Hiittinen  Holma  Högsåra  Kasnäs  Kaxskäla  Rosala  Stubbnäs  Tunhamn  Vänoxa  Vänö
Valentin Katajev

Valentin Katajev vuonna 1950.
Valentin Petrovitš Katajev (ven. Валенти́н Петро́вич Ката́ев; 28. tammikuuta (J: 16. tammikuuta) 1897 Odessa – 12. huhtikuuta 1986 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Valentin Katajev syntyi opettajan perheeseen. Myös hänen veljestään Jevgeni Petrovista tuli kirjailija. Katajev osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja Venäjän sisällissotaan, työskenteli toimittajana ja kirjoitti runoja ja kertomuksia. Hänen ensimmäiset kirjansa ilmestyivät vuosina 1923–1926. Satiirinen pienoisromaani Hummaajat (Rastrattšiki, 1926) ja näytelmä Ympyrän neliöiminen (Kvadratura kruga, 1928) tekivät Katajevista tunnetun kirjailijan.
Katajevin Magnitogorskin rakentamisesta kirjoittama romaani Vremja, vperjod! (”Aika, eteenpäin!”, 1932) herätti suurta huomiota. Toinen menestysteos oli omaelämäkerrallinen pienoisromaani Siintää purje yksinäinen (Belejet parus odinoki, 1936), josta tuli myöhemmin osa neliosaista romaania Volny Tšornogo morja (”Mustanmeren aallot”, 1961). Katajevin teokset käsittelivät usein Venäjän sisällissotaa ja myöhemmin toista maailmansotaa. Pienoisromaani Rykmentin poika (Syn polka, 1945) sai Stalin-palkinnon.
Katajev kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen vuodesta 1934 ja Novyi mir -kirjallisuuslehden toimituskuntaan vuosina 1946–1954. Hän perusti kirjallisuuslehti Junostin vuonna 1955 ja toimi vuoteen 1962 saakka sen päätoimittajana. Katajev liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1958. Kirjailijan myöhemmät teokset kuten Pyhä kaivo (Svjatoi kolodets, 1965), Unohduksen ruoho (Trava zabvenja, 1967) ja Timanttikruununi (Almaznyi moi venets, 1978) koostuvat usein muistelmista ja mietelmistä.
Suomennettuja teoksia

Hummaajat (Rastrattšiki). Helsinki: Kansanvalta, 1930. Suom.Juhani Konkka
Ympyrän neliöiminen: kolminäytöksinen komedia (Kvadratura kruga). Koiton näyttämö 1930 Suom. Juhani Konkka
Kukapa ei tuntisi Konskia: kuunnelma (Domik). Suom. Oili Suominen saksannoksesta, sov. Terttu Vilhola. YLE: Radion kuunnelma- ja erikoistoimitus, 1967 (moniste).
Kukkaistie: nelinäytöksinen komedia. Suom. S. Lintukari. Työväen Näyttämöiden Liitto, 1946 (moniste).
Käy yksin valkopurren reitti (Belejet parus odinoki). Suom. Elina Timonen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Minä – työtätekevän kansan poika (Ja – syn trudovogo naroda). Suom. Hilkka Mäkelin. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1940.
Neron tapaus: nelinäytöksinen komedia (Slutšai s genijem). Suom. Jotaarkka Pennanen. Työväen Näyttämöiden Liitto, 1972 (moniste).
Pilli ja tuoppi. (Dudotška i kuvšintšik). Suom. Ulla-Liisa Heino. Helsinki: Kansankulttuuri, 1977.
Päivä lepokodissa: kolminäytöksinen farssi (Den otdyha). Suom. Kaj Kauhanen. Työväen Näyttämöiden Liitto, 1967 (moniste).
Rykmentin poika (Syn polka). Suom. Olga Kukkonen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
Siintää purje yksinäinen (Belejet parus odinoki). Suom. Juuso Mustonen. Helsinki: Tammi, 1946.
Taikakukka (Tsvetik-semitsvetik). Suom. Matti Vesvalo. Moskova: Edistys, 1964.
Timanttikruununi (Almaznyi moi venets). Suom. Lea Pyykkö. Hämeenlinna: Karisto, 1986.
Unohduksen ruoho (Trava zabvenja). Suom. Lea Pyykkö. Hämeenlinna: Karisto, 1980.
Vaimo: kertoelma Jevgeni Petrovin muistolle (Žena). Helsinki: Kansankulttuuri, 1948.
Veitset: kuunnelma. Sov. Manfred Janke, suom. Simo Lyly saksannoksesta. YLE: Radion kuunnelma- ja erikoistoimitus, 1984 (moniste).
Vihreä vyöhyke: kuunnelma (Ponedelnik). Suom. Jotaarkka Pennanen. YLE: Radion kuunnelma- ja erikoistoimitus, 1973 (moniste).
Ympyrän neliöiminen: kolminäytöksinen komedia (Kvadratura kruga). Suom. Eino Kalima. Suomen Teatteriliitto, 1945 (moniste).
Aiheesta muualla

Valentin Katajev Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Museum of Modern Art 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef
Ivan Makarov

Ivan Makarov pidätyskuvassa.
Ivan Ivanovitš Makarov (ven. Иван Иванович Макаров, 30. lokakuuta 1900 Rjazanin läänin Rjažskin kihlakunnan Saltykin kylä – 16. heinäkuuta 1937 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Ivan Makarov syntyi suutarina toimineen talonpojan perheeseen. Hän kävi keskikoulun, osallistui nuorisoliittolaistoimintaan ja liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1923.
Talonpoikaiskirjailijana tunnetun Makarovin esikoisromaani Stalnyje rjobra (”Teräskylkiluut”, 1929) kuvaa yhteiskunnallisia muutoksia vallankumousta edeltävällä maaseudulla. Kirjailijan myöhemmät teokset herättivät kritiikkiä, ja romaanin Miša Kurbatov (1936) jälkeen hänet julistettiin kansanviholliseksi. Makarov pidätettiin helmikuussa 1937 syytettynä vastavallankumouksellisesta toiminnasta ja tuomittiin kuolemaan. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1956. Keskeneräiseksi jäänyt talonpoikaisromaani Golubyje polja (”Siniset pellot”) ilmestyi vuonna 1959.
Suomennettu teos

Kuolema (Smert). Leningrad: Kirja, 1930.
Bombastium

Bombastium on kuvitteellinen alkuaine, jonka Carl Barks keksi Aku Ankka -tarinaansa Kylmä kauppa (Cold Bargain, 1957). Tarinan mukaan alkuaine on maailman harvinaisin. Sitä on olemassa vain pieni kokoonpuristettu pallo, joka on pidettävä jäässä ettei se haihtuisi kaasuksi. Aine on peräisin Korppikaivoksilta (engl. Witch Raven Mines) Kongosta. Nimi bombastium viitannee englannin sanaan bombast ’mahtipontisuus’.
Kylmän kaupan alussa bombastiumpallosta käydään kiivas huutokilpa Ankkalinnan huutokauppakamarilla, sillä sen toivotaan omaavan taloudellisesti huomattavia käyttömahdollisuuksia. Eräs huutaja toivoo sähköistävänsä sillä tehtaansa, toinen koko kotimaansa. Huutokilvassa Brutopian valtion edustaja tarjoaa biljoona Yhdysvaltain dollaria ja kaikki maan viisi tiskiallasta, mutta Roope Ankka voittaa kilvan tarjottuaan biljoonan ja kuusi tiskiallasta. Aku Ankan taskukirjassa julkaistussa tarinan suomennoksessa kauppaa käydään tiskialtaiden sijaan televisioilla.
Roope palkkaa tiedemiehiä tutkimaan bombastiumia ja lopulta selviää, että yhden bombastiumatomin lisääminen tynnyriin vettä tuottaa lopputuloksena tynnyrillisen jäätelöä. Jäätelön maku vaihtelee tynnyreittäin. Mainittuja makuja ovat muun muassa pistaasi, persikka, granaattiomena, ananas, kirsikka ja kookospähkinä. Tiedemiesten mukaan alkuaineelle ei ole mitään muuta mahdollista käyttöä. Tarinan päätteeksi Jädekunkku Oy (engl. Leaky Cone Ice Cream Company) tarjoutuu ostamaan Roopen bombastiumpallon kahdella biljoonalla dollarilla.
Don Rosan Talon kokoisessa vastustajassa bombastiumpallo on säilössä rahasäiliön keittiön pakastimessa ja tarinassa Musta ritari slurppaa jälleen se on osana Roopen aarrekokoelman näyttelyä Ankallismuseossa, joten ilmeisesti Rosan tulkinnan mukaan Roope ei myynytkään kallisarvoista ainetta Jädekunkku oy:lle vaan säilytti sen yhtenä ”trofeistaan”.
Eliseus Bomelius

Eliseus Bomelius (n. 1530 Westfalen – 1579 Moskova) oli seikkailija, lääkäri, astrologi ja alkemisti, joka saapui diplomaatti Savinin seurassa Venäjälle, jossa saavutti suurta vaikutusvaltaa tsaari Iivana IV Julman hovissa.
Bomeliuksen isä oli luterilainen saarnaaja. Hän itse ystävystyi englantilaisen piispa John Balen kanssa, suoritti lääketieteen tutkinnon Cambridgen yliopistossa, mutta oli pidätettynäkin luvattomasta lääkärintoimen harjoittamisesta. Diplomaatti Andrei Grigorjevitš Savin oli sopivasti tsaari Iivanan asioissa käymässä Englannissa, ja Bomelius oli mahdollisesti saanut joitakin vakoojan valtuuksia ja lähti paluumatkalle Savinin mukaan 1570. Hän saapui Vienanmeren reittiä Venäjälle ja otettiin tsaarin hoviin, ja jo 1571 hän sai osallistua Aleksandrovskaja slobodassa morsiannäyttelyyn, jossa Iivana etsi itselleen kolmatta vaimoa kuolleiden Anastasia Jurjev Zaharinan ja Maria Temrjukovnan jälkeen. Häntä pidettiin taikojentekijänä virtsa-analyyseineen, ja Iivana oli katsellut alastomia morsianehdokkaita riehakkaissa menoissa. Valituksi tuli Marfa Sobakina, joka ei ehtinyt aviovuoteeseen ennen kuin kuoli. Taikauskoinen tsaari kuitenkin luotti edelleen Bomeliukseen, joka sai selitettäväkseen erilaisia taivaan ilmiöitä kuten Kassiopeian supernovan 1572. Bomelius yritti paeta Riikaan vihollismaa Puolan suojeluksessa, saatiin kiinni ja kidutettiin ja kuoli vankeudessa. Bomeliuksen puoliso Jane Richards palasi vielä Englantiin.
Eräät lähteet pitävät historioitsija Isabel de Madariagan mukaan mahdollisena, että Bomelius oli Paracelsuksen kannattaja, ja tämä voisi selittää, että hän olisi voinut määrätä tsaarin kipuihin jopa laudanumia ja elohopeayhdisteitä. Suuria määriä elohopeaa tai arseenia ei Iivana IV:n luista ole kuitenkaan löydetty, eikä siksi ole luultavaa, että hän olisi kokenut myrkytyskuoleman.
BMP-3

| BMP-3 |
| --- | --- |

Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Tekniset tiedot
Pituus:  
– pelkkä runko:  6,73 m
Leveys:  3,15 m
Korkeus:  2,45 m
Taistelupaino:  18,7 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  65 km/h
– maastossa:  45 km/h
Toimintasäde:  600 km
Pääase:  rihlattu 100 mm 2A70-kanuuna 30 mm 2A72-automaattitykki
Muu aseistus:  7,62 mm konekivääri, pst-ohjuksia
Moottori:  dieselmoottori
– hevosvoimat:  500 hv
Miehistö:  3 + 7
BMP-3 (ven. боевая машина пехоты, bojevaja mašina pehoty, "jalkaväen taisteluajoneuvo") on Neuvostoliitossa suunniteltu rynnäkköpanssarivaunu, joka otettiin käyttöön Neuvostoliiton maavoimissa vuonna 1986 ja esiteltiin julkisuudessa ensimmäisen kerran vuonna 1990. BMP-3 yhdistelee panssarivaunun tulivoimaa 100 mm rihlatulla kanuunalla ja rynnäkkövaunun kevyen panssaroinnin.
Suunnittelu

BMP-3 juontaa juurensa 1970-luvulla aloitettuun kevyen panssarivaunun suunnitteluohjelmaan. Tuolloin tarkoituksena oli korvata laskuvarjojoukkojen käyttämä ASU-85-rynnäkkövaunu sekä maavoimien PT-76-tiedusteluvaunu. Korvaavaan vaunuun esitettiin kahta kilpailevaa suunnitelmaa. Kurganissa BMP-linjan suunnitellut Kurganmašzavodin A. A. Blagonravovin johtama ryhmä esitti korvaajaksi Objekt 685 -nimen saanutta vaunua ja volgogradilainen BMD-linjan suunnitellut ryhmä esitti omaa Objekt 934 -vaunuaan. Lopulta päädyttiin kuitenkin kahteen erilliseen vaunuun maa- ja ilmavoimille erikseen. Maavoimat otti käyttöön BMP-vaunusta johdetun BRM-1K-vaunun ja ilmavoimat 2S9 Nona -vaunun. Työ Objekt 685 -vaunun parissa ei mennyt kuitenkaan kokonaan hukkaan, sillä maavoimat osoitti 1970-luvun lopussa kiinnostusta uuden rynnäkkövaunun hankintaan. A. Blagonravovin johtama ryhmä kehitti tähän tarkoitukseen uuden Objekt 688 -vaunun, joka perustui Objekt 685 -vaunun alustalle. Alun perin vaunu oli tarkoitus aseistaa 30 mm konetykillä ja kahdella panssarintorjuntaohjuksen laukaisijalla, mutta näiden tilalle haluttiinkin selvästi BMP-2-vaunua korkeampi tulivoima. Niinpä päädyttiin asentamaan vaunuun rihlattu 100 mm 2A70-kanuuna sekä 2A72-konetykki. Näillä muutoksilla Objekt 688 hyväksyttiin maavoimien käyttöön vuonna 1986 nimellä BMP-3.
Ominaisuudet

BMP-3:n Tulassa KBP:n suunnittelema 2K23-asejärjestelmä koostuu rihlatusta 100 mm 2A70-kanuunasta, 7,62 mm koaksiaalisesta konekivääristä sekä 30 mm 2A72-konetykistä muunnellussa BMP-2-vaunun tykkitornissa. Kanuunalla on automaattinen lataaja, jossa on 22 ammusta. 18 muuta ammusta ja lisäksi kuusi 9M117-ohjusta voi säilöä muualle vaunuun. 9M117-ohjukset voi ladata ammusten lailla automaattisesti ja ne laukaistaan tykistä. Ohjusta ohjaa laser, joka sijaitsee kanuunan yläpuolella. BMP-3-vaunun panssarointi on pääasiallisesti samankaltainen kuin BMP-2-vaunussa. Eroina on rakenteissa käytetty alumiini ja tykkitorniin konetykkien tulelta suojaamaan asennettu lisäpanssarointi. Rynnäkkövaununa BMP-3 kuljettaa myös jalkaväen joukkoja. Kevyiden konekiväärien käyttäjät istuvat ajajan molemmin puolin vaunun etuosassa ja viisi muuta kiväärimiestä tiloissa tykkitornin takana. Jalkaväki poistuu kömpelösti peräosan kahdesta ovesta kahta kapeaa käytävää pitkin, jotka erottaa toisistaan polttoainesäiliöt ja moottorin jäähdytin. Vaunun moottori sijaitsee aiemmista BMP-sarjan vaunuista poiketen vaunun takaosassa. Aiempien BMP-vaunujen yhtenä ongelmana oli vaunujen etupainoisuus, mutta moottorin sijoittaminen takaosaan luo myös omat ongelmansa, kuten kömpelöt jalkaväen tilat. Vaunulta puuttuu näin myös moottorin etuosassa sijaitsemisen luoma pieni lisäsuoja sen miehistölle. Tulivoiman kannalta 100 mm rihlattu kanuuna tuo vaunulle muihin rynnäkkövaunuihin verrattuna etulyöntiaseman, joissa on tyypillisesti vain pienempi konetykki. Kevyen panssaroinnin takia ongelmana on kuitenkin vaara tykkitorniin ahdetun suuren ammusmäärän räjähdys, mikäli vaunun etuosan kevyt panssarointi läpäistään. BMP-3 on myös suurin piirtein kaksi kertaa niin kallis kuin BMP-2-vaunu.
Käyttäjämaat

Algeria, 100 kpl
Azerbaidžan, 88 kpl, yhteensä yli 100 tilattu
Etelä-Korea, 40 kpl
Indonesia, 54 kpl (BMP-3F)
Kuwait, 120 kpl
Kypros, 43 kpl
Turkmenistan, 4 kpl
Ukraina, 4 kpl
Venezuela, 123 kpl
Venäjä, 500 kpl
Yhdistyneet arabiemiraatit, 590 kpl
Tekniset tiedotlähde?

Miehistö
3+7
Aseistus
100 mm rihlatun kanuunan 2A70 tiedot:
30 mm automaattikanuuna 2A72 tiedot:
3 kpl 7,62 mm konekivääriä
2 kpl kolmen savunheittimen patteria (VEES)
Mitat
Pituus: 7,14 m
Leveys: 3,15 m
Korkeus: 2,30 m
Maavara: 0,51 m
Taistelumassa
18 700 kg
Nopeus
Tiellä 70 km/h
Vedessä 10 km/h
Toimintamatka
600 km tiellä
Panssarointi
30–35 mm edessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
BMP-3 TRACKED INFANTRY COMBAT VEHICLE, RUSSIA
BMP-3 Fighting Vehicle (Fas)
BMP-3 (Arkistoitu – Internet Archive) - valmistajan sivuilla
100mm 2A70 Cannon-Launcher (Arkistoitu – Internet Archive) - valmistajan sivuilla
Vaunun takaosa.
Yhdistyneiden arabiemiirikuntien BMP-3-vaunuja rivissä.
Pjotr Bolotnikov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 10 000 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1962 | 10 000 metriä |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | 5 000 metriä |  |
Pjotr Grigorjevitš Bolotnikov (ven. Пётр Григорьевич Болотников, 8. maaliskuuta 1930 Zinovkino, Mordvien autonominen alue, Venäjän SFNT – 20. joulukuuta 2013) oli neuvostoliittolainen kestävyysjuoksija, olympiavoittaja ja Euroopan-mestari. Bolotnikov oli etniseltä taustaltaan suomensukuinen, ersäläinen.
Bolotnikov aloitti urheilun 20-vuotiaana puna-armeijassa. Hän voitti ensimmäisen Neuvostoliiton mestaruutensa 10 000 metrillä vuonna 1957, ja hänestä tuli Neuvostoliiton kaksoismestari 5 000 metrillä ja 10 000 metrillä vuosina 1958–1962. Hän voitti Neuvostoliiton mestaruuden 10 000 metrillä vuonna 1964 ja maastojuoksumestaruuden vuonna 1958. Bolotnikov osallistui Melbournen kesäolympialaisiin 1956 ollen 5 000 metrillä yhdeksäs ja 10 000 metrillä 16:s. Rooman kesäolympialaisissa 1960 Bolotnikov karkasi muilta 10 000 metrin loppukilpailussa 700 metriä ennen maalia ja voitti olympiakultaa ajalla 28.32,2 . Hän voitti ennakkosuosikit Hans Grodotzkin Itä-Saksasta ja Murray Halbergin Uudesta-Seelannista.
Bolotnikov juoksi 10 000 metrin maailmanennätyksen 28.18,8 lokakuussa 1960 Kiovassa ja paransi sitä aikaan 28.18,2 elokuussa 1962 Moskovassa. Hän voitti Euroopan mestaruuden 10 000 metrillä ajalla 28.54,0 (eroa hopeamitalistiin 7,6 sekuntia) ja sai pronssimitalin 5 000 metrillä ajalla 14.02,6 Belgradissa 1962. Hän osallistui kolmansiin kesäolympialaisiinsa Tokiossa 1964 ollen 10 000 metrillä 25:s. Bolotnikov lopetti urheilu-uransa vuonna 1965.
Bolotnikov kuoli 20. joulukuuta 2013, 83-vuotiaana.
Fily Dabo Sissoko

Fily Dabo Sissoko (15. toukokuuta 1900 nykyisen Bafoulabén piirin Niambian kunnan Horokoton kylä – 12. helmikuuta 1964 Kidalin lähellä) oli malilainen poliitikko ja kirjailija.
Opettaja ja kantoninpäällikkö

Sissoko syntyi Niambian kantoninpäällikön perheeseen. Hän oli kansallisuudeltaan khasonka ja uskonnoltaan lähinnä islamilaistunut animisti.
Sissoko kävi alkeiskoulun Bafoulabéssa, opiskeli päälliköiden poikien koulussa Kayesissä ja pääsi vuonna 1911 Saint-Louisin normaalikouluun, joka siirrettiin vuonna 1913 Goréen saarelle. Sissoko valmistui opettajaksi ja työskenteli Ouagadougoussa, Dorissa ja Narassa. Hän kirjoitti 1920-luvulta lähtien kansatieteellisiä tutkielmia ja poliittisia esseitä. Myöhemmin Sissokosta tuli Bafoulabén koulun opettaja ja rehtori. Vuonna 1933 hänet nimitettiin isänsä seuraajaksi Niambian kantoninpäällikkönä.
Poliitikko

Sissoko kannatti 1930-luvulla Ranskan kansanrintamaa ja toisen maailmansodan aikana vastarintaliikettä. Hän saapui vuonna 1945 Bamakoon, jossa hän esiintyi afrikkalaisten ja eurooppalaisten tasa-arvon, pakkotyön lakkauttamisen, naisten oikeuksien ja parempien koulutuspalvelujen puolesta. Sissoko oli arvoiltaan afrikkalainen konservatiivi, mutta hän osallistui jonkin aikaa vasemmiston toimintaan.
Sissoko valittiin vuosina 1945 ja 1946 Ranskan Sudanin edustajaksi Ranskan perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen ja vuonna 1946 kansalliskokouksen edustajaksi. Sissoko kuului parlamentissa aluksi Ranskan kommunistisen puolueen kanssa liittoutuneeseen Union républicaine et résistante -ryhmään ja myöhemmin SFIO:n sosialisteihin. Syyskuussa 1948 hän toimi hetken aikaa Robert Schumanin hallituksen alivaltiosihteerinä. Sissoko valittiin vuonna 1949 Ranskan Sudanin yleisneuvostoon, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 1953–1955. Hän oli myös Ranskan Länsi-Afrikan suuren neuvoston jäsen.
Sissokon kannattajat perustivat vuonna 1946 ranskalaismyönteisen ja konservatiivisen Sudanin edistyspuolueen, joka sai kannatuksena lähinnä siirtomaahallinnon, perinteisten päälliköiden ja maaseutuväestön keskuudesta. Sen kilpailija oli radikaali kolonialismin vastainen Sudanin liitto, joka lisäsi vähitellen kannatustaan.
Sissoko valittiin Ranskan kansalliskokoukseen uudelleen vuosina 1951 ja 1956, mutta SFIO:n kanssa liittoutuneen edistyspuolueen ääniosuus laski 59,7 prosentista 37,3 prosenttiin. Sissokon itsevaltaisesti johtama puolue menetti kannatustaan Sudanin liitolle ja edistyspuolueesta eronneille ryhmille kuten Action progressiste indépendante ja Jean Silvandren Mouvement socialiste pour la défense des intérèts du Soudan.
Sissoko perusti vuonna 1957 Lamine Guèyen kanssa Afrikan sosialistisen liikkeen, joka liittyi seuraavana vuonna Parti du regroupement africain -puolueeseen. Sudanin edistyspuolue otti nimen Parti du regroupement soudanais, mutta maaliskuussa 1959 Sissoko ilmoitti sen yhdistymisestä Sudanin liittoon. Hamadoun Dickon johtama siipi Parti du rassemblement du Soudan lakkasi sekin pian olemasta.
Kirjailija

Sissoko on yksi Malin kirjallisuuden uranuurtajista. Hän keräsi kansanperinnettä, kirjoitti neljä ranskankielistä runokokoelmaa, esseitä sekä romaanit La passion de Djimé  (1955)  ja La savane rouge (1962). Sissokon kaunokirjallista tuotantoa leimaa kiintymys hänen kansansa uskonnolliseen ja kulttuuriperinteeseen.
Vangitseminen ja kuolema

Malin itsenäistyttyä Sissoko siirtyi hallitsevan Sudanin liiton ja presidentti Modibo Keïtan vastaiseen oppositioon. Hänet pidätettiin Malin frangin käyttöönottoa seuraneen mellakan jälkeen vuonna 1962. Sissoko, Hamadoun Dicko ja kauppias Kassoum Touré tuomittiin kuolemaan vallankaappausyrityksestä syytettyinä, mutta tuomiot muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi.
Kolmikko teloitettiin heidän ollessaan vankilassa Kidalissa. Sissokon merkitys kirjailijana ja poliitikkona tunnustettiin presidentti Alpha Oumar Konarén aikana 1990-luvulla.
Pavel Nizovoi

Pavel Georgijevitš Nizovoi (ven. Па́вел Гео́ргиевич Низово́й, oikea sukunimi Tupikov; 30. lokakuuta 1882 Kostroman läänin Kinešman kihlakunnan Novosjolkin kylä – 4. lokakuuta 1940 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Pavel Nizoi syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän työskenteli eri ammateissa, harjoitti itseopiskelua ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Nizovoin ensimmäiset teokset ilmestyivät ennen vallankumousta. 1920-luvun alussa hän liittyi Kuznitsa-kirjailijajärjestöön ja ryhtyi kirjoittamaan kertomuksia ja romaaneja ajankohtaisista aheista. Arktisesta alueesta kertova romaani Valtameri (Okean, 1929) on omistettu Aleksei Novikov-Priboille.
Suomennettu teos

Valtameri. Suom. Werner Anttila. Hämeenlinna: Karisto, 1937.
Josef F. Blumrich

Josef F. Blumrich (15. maaliskuuta 1913 Tiroli, Itävalta – 10. helmikuuta 2002 Colorado, Yhdysvallat) oli insinööri. Hän tuli tunnetuksi julkaistuaan vuonna 1973 kirjan Da tat sich der Himmel auf, suomeksi nimellä "Kun Taivaat aukenivat", jossa hän esitti profeetta Hesekielin näyn kuvanneen avaruusalusta.
Blumrichin elämä

Blumrich työskenteli vuodet 1934–1944 Gothaer Waggonfabrik -yhtiössä Saksassa lentokoneiden rakentamisen parissa ja osallistui muun muassa Messerschmitt 110 -koneen suunnitteluun. Seuraavan vuoden hän palveli Saksan armeijassa ja jäi huhtikuussa 1945 amerikkalaisten sotavangiksi. Vuosina 1946–1951 Blumrich työskenteli tulkkina ja siitä eteenpäin johtotehtävissä itävaltalaisessa rauta- ja teräsyhtiössä Voestalpine AG:ssä. Vuonna 1959 Blumrich muutti Yhdysvaltoihin ja oli uransa viimeiset 15 vuotta avaruusohjelman palveluksessa Marshall Space Flight Centerissä. Hän jäi eläkkeelle 1974.
Blumrich tuli laajasti tunnetuksi julkaistuaan 1973 kirjan Da tat sich der Himmel auf. Siinä hän selitti Vanhan testamentin profeetan Hesekielin kohdanneen vieraan avaruusaluksen ja sen miehistön jäseniä, eikä esimerkiksi Jumalaa. Blumrich kuvasi teknisesti ja yksityiskohtaisesti, millaisen avaruusaluksen oli täytynyt olla.
Blumrich julkaisi vielä toisen teoksen, mutta tarina hopi-intiaanien alkuperästä kadonneelta mantereelta ja kertomus heidän magneettikenttien käyttöön perustuvista aluksistaan julkaistiin vain saksaksi.