stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janne Virkkunen

| Janne Virkkunen |
| --- | --- |
 Janne Virkkunen Helsingin kirjamessuilla 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 1948 
Janne Virkkunen (s. 8. joulukuuta 1948 Helsinki) on suomalainen toimittaja, joka toimi Helsingin Sanomien vastaavana päätoimittajana vuosina 1991–2010.
Ura

Virkkunen kirjoitti ylioppilaaksi 1967 ja valmistui Sanoma oy:n toimittajakoulusta 1972. Hän aloitti toimittajanuransa Helsingin Sanomien kotimaanosastossa 1972 ja siirtyi politiikantoimitukseen 1973. Varaesimiehenä Virkkunen työskenteli 1977–1984, toimituspäällikkönä 1985–1989, päätoimittajana 1989–1990 ja sitten pitkään lehden vastaavana päätoimittajana.
1980-luvun alussa Virkkunen oli mukana kirjoittamassa poliittista paljastuskirjaa Tamminiemen pesänjakajat (1981). Osallistumisesta kirjan kirjoittamiseen hän sai Helsingin Sanomien silloiselta päätoimittajalta Heikki Tikkaselta vakavan varoituksen. Virkkunen toimi Helsingin Sanomien päätoimittajana vuodesta 1991 huhtikuuhun 2010, jolloin hänet korvasi vastaavana päätoimittajana Mikael Pentikäinen. Virkkunen jäi eläkkeelle Helsingin Sanomista saman vuoden lopussa.
Janne Virkkunen sai vuonna 2010 Suomen Kuvalehden tunnustuspalkinnon ”pitkäaikaisesta ja tinkimättömästä sananvapauden puolustamisesta”.
Virkkunen on toiminut Poliittiset toimittajat ry:n puheenjohtajana vuosina 1981–1983, Kansainvälisen lehdistöinstituutin (IPI) puheenjohtajana vuosina 2008–2010 ja Historioitsijat ilman rajoja ry:n hallituksen varapuheenjohtajana vuodesta 2016.
Perhe

Virkkunen on Jean Sibeliuksen tyttären Ruth Snellmanin ja näyttelijä Jussi Snellmanin pojan Erkki Virkkusen poika. Kansan Uutisten päätoimittaja Jussi Virkkunen on Janne Virkkusen poika.
Teokset

Päivälehden mies.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-40015-9
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: ”Janne Virkkunen, Reetta Meriläinen ja Heleena Savela: yhteenmäärätyt”, Loistavat Erkot. Patruunat ja heidän päätoimittajansa, s. 327.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3
Aiheesta muualla

Jyrki Vesikansa: / Virkkunen, Janne (1948–) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  14.12.2011. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Yle: Virkkunen muistelee päätoimittajana antamiaan potkuja
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Heikki Tikkanen | Helsingin Sanomien päätoimittaja 1991–2010 | Seuraaja: Mikael Pentikäinen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Sadako Sasaki

| Sadako Sasaki> 佐々木禎子 |
| --- | --- |
Tiedosto:Sadako Sasaki2.jpg
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. tammikuuta 1943
Kuollut: 25. lokakuuta 1955 (12 vuotta)
Kansalaisuus:  japanilainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Sadako Sasaki (jap. 佐々木禎子, Sasaki Sadako, 7. tammikuuta 1943 – 25. lokakuuta 1955) oli japanilainen atomipommin uhri. Sadako oli kaksivuotias, kun hänen kotikaupunkiinsa Hiroshimaan pudotettiin atomipommi. Tyttö selvisi itse räjähdyksestä, mutta altistui voimakkaalle säteilylle. Luultavasti tämän seurauksena Sasaki sairastui kymmenen vuotta myöhemmin leukemiaan, joka todettiin alkuvuodesta 1955.
Sasaki joutui taudin seurauksena sairaalahoitoon, ja hänen odotettiin kuolevan vuoden sisällä. Sairaalassa ollessaan tytön luona vieraili tämän paras ystävä, joka teki hänelle lahjaksi paperikurjen. Japanilaisen tarinan mukaan kenen tahansa, joka taittelee tuhat paperikurkea, toive toteutuu. Tämän innoittamana Sasaki alkoi taitella kurkia itse, ja tarinan eri versioiden mukaan hän ehti taitella 644 paperikurkea tai vaihtoehtoisesti yli vaaditut tuhat ennen menehtymistään sairauteen lokakuussa 1955.
Sasakin tarinasta tuli maailmankuulu. Hänelle pystytettiin vuonna 1958 muistomerkki Hiroshiman Rauhanpuistoon, ja hänen patsaansa löytyy myös Seattlesta. Eleanor Coerr ja Karl Bruckner ovat kirjoittaneet hänestä kirjan Sadako and the thousand paper cranes.
Aiheesta muualla

Brother of Hiroshima paper crane girl plans U.S. peace education NPO The Japan Times.  31.5.2016. Viitattu 19.2.2019 (englanniksi).
The Story Of Sadako Sasaki Hiroshima International School. Arkistoitu 19.2.2019. Viitattu 19.2.2019 (englanniksi).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana
Sosiaaliturvatili

Sosiaaliturvatili eli sosiaalitili on sosiaaliturvan muoto, jossa yksilön on pakko säästää tietty osuus tuloistaan sosiaaliturvatilille, kun tulot ovat tarpeeksi suuria ja/tai tilillä on vajausta.  Esimerkiksi työttömyyden, sairauden tai vanhuuden tullen hän saa nostaa tililtään sosiaaliturvaa.
Ruotsissa on laskettu, että kaikkia tulonsiirtoja ja palveluita koskeva tilimalli pudottaisi marginaaliverot puoleen nykyisestä.
Muun muassa Singaporessa ja Malesiassa on käytössä sosiaaliturvatilit, joissa yhdellä tilillä turvataan monenlaisia riskejä vastaan, esimerkiksi eläköityminen, sairastuminen ja vammautuminen. Jos riskit ovat yhteensä suuria ja kansalaiset ovat riskinkarttajia, suurimmissa riskeissä voi käyttää lisäapuna valtion rahoitusta.
Talousnobelisti Joseph Stiglitzin tutkimuksen mukaan samalla henkilöllä tulisi olla vain yksi sosiaaliturvatili, jolta hänen kaikki erityyppiset sosiaaliturvamenonsa rahoitettaisiin. Työttömyystili lisää kannustimia työpaikan hankintaan verrattuna valtion rahoittamaan työttömyysturvaan.
Ominaisuuksia ja vaikutuksia

Näin esimerkiksi ansiosidonnainen työttömyysturva voidaan tehdä velkamaiseksi hieman autovakuutusbonusten tavoin, niin että ihmisen kannattaa yrittää pitää työttömyysjaksonsa lyhyenä. Toisaalta ansiotason vakuuttamisen hankaloittaminen kohdistuu pahiten keskiluokan pienituloisempaan puoliskoon, koska esimerkiksi pankit ovat asuntolainoja myöntäessään kiinnostuneita työttömyysriskistä ja sen vaikutuksista maksukykyyn. Etenkin taantuman aikoina yhä suurempi osa ihmisistä saattaisi tulla kyvyttömiksi rahoittamaan itselleen omistusasuntoa, millä on tulevaisuudessa muita vaikutuksia sosiaaliluokkien rakenteeseen. Jos sosiaaliturvatililtä taas voisi nostaa suhteellisen hyvää työttömyysturvaa, vaikka se olisi negatiivissaldoinenkin, ei tällainen negatiivinen kannustin olisi pankeille kovinkaan voimakas, etenkin jos sosiaaliturvan nostamisen voisi yhdistää osa-aikaiseen työhön joustavasti, mikä siis parantaisi etenkin pienituloisimpien taloudellista asemaa.
Sosiaaliturvan ja kannustavuuden yhteensovittaminen

Sosiaaliturva heikentää kannustimia työntekoon, koska mitä enemmän henkilö ansaitsee itse, sitä vähemmän sosiaaliturvaa hän saa. Toisaalta köyhiä ei haluta jättää ilman apua. Monien mielestä vähiten huono kompromissi näiden kahden ongelman välillä saavutetaan sosiaaliturvatileillä, joissa sosiaaliturva otetaan omalta sosiaaliturvatililtä, minkä jälkeen "korkeammalla veroprosentilla" paikataan tiliin tullutta aukkoa. Käytännön sovelluksissa valtio hoitaa tarvittavan turvan viime kädessä, mikäli tililtä loppuvat rahat.
Sosiaaliturvan ja kannustavuuden yhteensovittaminen > Kannustin pitää huolta terveydestä

Sosiaalitili luo työikäisille kannusteen pitää huolta omasta terveydestään, koska terveyden ylläpito johtaisi korkeampaan eläkkeeseen. Toisaalta myös Suomen nykyinen työeläkejärjestelmä on sellainen, että pidempi ja etenkin loppupäästään yhtenäisempi työura nostaa eläkettä huomattavasti.
Työttömyystilit

Chilessä työttömyystilien on todistettu vähentäneen työttömyyttä. Valtion rahoittama työttömyysturva saattaa pidentää työttömyyttä huomattavasti.
Työttömyyskorvausten pienentäminen vähentää työttömäksi jäämistä. Jos korvaus alenee työttömyysjakson kestäessä, se lyhentää työttömyysjaksoja, mikä vaikutus on tutkimusten perusteella suurempi. Lisäksi työttömyyskorvausten keston pidentäminen lisää tutkimusten mukaan työttömyysjakson pituutta.
Suomessa

Jo 1990-luvulla hallituksen talousneuvosto suositti tutkimusta sosiaalitilien soveltuvuudesta Suomeen, ja sosiaali- ja terveysministeriö sekä valtioneuvoston kanslia ovat hahmotelleet tätä 2000-luvulla.
Etla ehdotti vuonna 2010 työttömyystilien käyttöönottoa Suomessa.
Ciara Bravo

| Ciara Bravo |
| --- | --- |
 Bravo tammikuussa 2021.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ciara Quinn Bravo
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1997 (ikä 27) Kentucky, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2006–
Merkittävät roolit:   Katie Knight  Big Time Rush  Emma Chota  Red Band Society 
Aiheesta muualla
IMDb 
Ciara Quinn Bravo (s. 18. maaliskuuta 1997 Kentucky, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Nickelodeonin nuortensarja Big Time Rushin Katie Knightin ja Foxin Red Band Societyn Emma Chotan rooleista.
Bravo on myös antanut äänensä Giselitalle elokuvassa Karvakamut 3, Kielolle tv-animaatiossa Onni on lämmin riepu, Jaska Jokunen ja Saralle lastenohjelmassa Erikoisagentti Oso.
Näyttelijänä

Bravo osallistui Dallasissa pidettyyn Mike Beaty Model and the Talent Expo -tapahtumaan yhdeksänvuotiaana, josta managerit Bryan Leder ja Frederick Levy kiinnittivät huomion hänen taitoihinsa.
Ensimmäiset ääniroolit hän sai Playhouse Disneyn ja Disney Juniorin kanavien animaatiosarjoista.
Vuonna 2008 Bravo esiintyi Newportin yleisöakvaarion mainoksessa, sekä pienessä roolissa elokuvassa Enkelit ja demonit.
Bravo valittiin esittämään Katie Knightia Nickelodeonin nuortensarjassa Big Time Rush vuonna 2009.
Vuonna 2014 hän sai Emma Chotan roolin Foxin draamasarjassa Red Band Society.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat> Huom. |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Enkelit ja demonit | Angels & Demons | pieni tyttö | kreditoimaton |
| 2009 | The Cafeteria | The Cafeteria | Caroline | lyhytelokuva |
| 2009 | Washed Up | Washed Up | Sarah | lyhytelokuva |
| 2010 | Karvakamut 3 | Open Season 3 | Giselita | äänirooli |
| 2011 | Koirani amorina | Cinnamon | Heather |  |
| 2016 | Naapurit 2 | Neighbors 2: Sorority Rising | nimeämätön |  |
| 2017 | To the Bone | To the Bone | Tracy |  |
| 2018 | The Long Dumb Road | The Long Dumb Road | Ashly |  |
| 2021 | Cherry | Cherry | Emily |  |
Televisiosarjat
| Vuosi | Suomenkielinen nimi | Alkuperäinen nimi | Rooli | Huom. |
| 2008 | Can You Teach My Alligator Manners? | Can You Teach My Alligator Manners? | useita | äänirooli |
| 2009 | Erikoisagentti Oso | Special Agent Oso | Sarah | äänirooli |
| 2009–2013 | Big Time Rush | Big Time Rush | Katie Knight | päärooli, 74 jaksoa |
| 2011 | BrainSurge | BrainSurge | itsenään | kilpailijana |
| 2011 | Onni on lämmin riepu, Jaska Jokunen | Happiness Is a Warm Blanket, Charlie Brown | Kielo | äänirooli |
| 2011 | Ice Age: A Mammoth Christmas | Ice Age: A Mammoth Christmas | Peaches | äänirooli |
| 2012 | Madagascarin pingviinit | The Penguins of Madagascar | metsästäjä | äänirooli |
| 2012 | Figure It Out | Figure It Out | itsenään | kilpailijana |
| 2012 | Big Time Movie | Big Time Movie | Katie Knight | televisioelokuva |
| 2013 | Supah Ninjas | Supah Ninjas | Kylie | jakso: "Cheer Fever" |
| 2013 | AwesomenessTV | AwesomenessTV | itsenään | kilpailijana, juontajana |
| 2013 | Swindle | Swindle | Melissa Bing | televisioelokuva |
| 2013 | Jinxed | Jinxed | Meg Murphy | televisioelokuva |
| 2013 | The Haunted Hathaways | The Haunted Hathaways | Blair | jakso: "Haunted Boat" |
| 2014–2015 | Red Band Society | Red Band Society | Emma Chota | 13 jaksoa |
| 2016 | Second Chance | Second Chance | Gracie Pritchard | päärooli |
| 2016 | NCIS Rikostutkijat | NCIS | Amanda Campbell | jakso: "Rogue" |
Aiheesta muualla

Ciara Bravo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei 
Muut:  Europeana
Abenakit

Abenakit ovat Kanadan Québecissä sekä Yhdysvaltojen Mainessa ja Vermontissa asuva intiaanikansa. Vuoden 1982 arvion mukaan heitä oli kokonaisuudessaan 1 800. Abenakin kieli on nykyisin jo lähes hävinnyt ja sillä on vain viisi tunnettua puhujaa. Abenakit puhuvat pääasiassa ranskaa ja englantia.
Historia

Alun perin abenakit asuttivat nykyisen Mainen, Vermontin ja New Hampshiren alueita. He elivät pääasiassa maissin viljelyksellä ja talvisin hirven metsästyksellä. Talvella harjoitettiin kalastusta sekä makeissa että suolaisissa vesissä. Ennen eurooppalaisten tuloa heitä oli arviolta noin 12 000. Abenakit olivat jakaantuneet itäisiin ja läntisiin heimoihin, joista tärkeimmät lännessä olivat nimeltään missiquoit ja sokokit, idässä pagwacketit, arosaguntacookit, kemebecit ja penobscotit. Heimot olivat liitossa keskenään alun perin irokeesien uhan takia.
1600-luvun alussa abenakit sotivat pawtucketeja sekä mi'kmaqeja vastaan. 1660–1670-luvuilla alkoivat irokeesien hävitysretket abenakien alueelle ja osa heistä muutti Kanadaan ja Suurien järvien suuntaan. Kanadassa olikin vuonna 1689 noin 600 abenakia, joista suuri osa oli St. Frances -joelle Québeciin muuttaneita sokokeja. Abenakit liittoutuivat ranskalaisten kanssa irokeeseja vastaan ja vuonna 1706 St. Frances -joelle perustettiin jesuiittojen lähetysasema. Abenaqkit taistelivat irokeesien ohella myös Isoa-Britanniaa vastaan. Ensimmäinen sota syttyi heidän auttaessaan pokanoketeja brittejä vastaan vuosina 1675–1678 käydyssä sodassa. Sodan aikana britit myivät orjaksi 900 New Hampshiressa asunutta sotaan osallistumatonta abenakia. 1600-luvulla etelästä virtasi pohjoiseen intiaaneja, joista osa sulautui abenakien heimoon. Abenakit sotivat brittejä vastaan uudestaan vuosina 1688–1699.
Seuraava sota brittejä vastaan alkoi 1702 ja päättyi 1712. Tällä kertaa abenakit taistelivat ranskalaisten kanssa. Sodan aikana suuri osa Mainen abenakeista kuoli. 1700-luvulla taisteltiin vielä brittejä vastaan vuosina 1721–1727, 1745–1748 ja 1754–1760. Näiden sotien aikana valtaosa abenakeista muutti Kanadaan samoille alueille, minne muuttoa oli ollut aikaisemminkin. Yhdysvaltojen vapaussodan aikana Yhdysvaltojen puolelle jääneet abenakit taistelivat amerikkalaisten puolella ja Kanadan abenakit brittien puolella.
Nykypäivä

Suuri osa Kanadan abenakeista on osittain valkoisia ja he ovat pitkälti sulautuneet ympäröivään valtakulttuuriin. Yhdysvalloissa abenakien kulttuuri on säilynyt paremmin. Yhdysvalloissa abenakeja elää pääasiassa Mainen Oldtownin ympäristössä sekä Vermontin pohjoisosissa. Vain Mainen abenakeilla on virallinen intiaaniheimon status, mutta Vermontin abenakit ovat hakeneet samanlaista asemaa. Abenakeilla on yhdessä passamaquodien kanssa edustaja Mainen lainsäätäjäkunnassa.
Kulttuuri

Abenakien wigwamit olivat usein suorakaidepohjaisia ja niissä oli tynnyrin muotoiset katot. Itäiset abenakiheimot käyttivät myös pyramidin muotoisia majoja. Abenakeilla oli saunoja, jotka olivat yleensä pyöreäpohjaisia ja kupolin muotoisia. Ainakin läntiset abenakiheimot olivat järjestäytyneet patrineaalisiksiselvennä klaaneiksi. Heimopäälliköt valittiin kiinnittämättä huomiota hänen sukutaustaansa. Sodasta päätettiin heimokokouksessa, jossa myös naiset saattoivat esittää mielipiteitään.
Itäiset abenkiheimot
Läntiset abenkiheimot
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abenakit Wikimedia Commonsissa
Abenakipariskunta 1700-luvulta.
Perinteinen abenakien puku.
Claude Bolling

Claude Bolling
Claude Bolling (10. huhtikuuta 1930 Cannes – 29. joulukuuta 2020) oli ranskalainen jazzpianisti, orkesterinjohtaja ja säveltäjä, joka sävelsi taide- ja elokuvamusiikkia.
Bolling aloitti esiintymisen jazzpianistina jo teini-iässä vuonna 1945 ja otti aluksi vaikutteita pääasiassa Duke Ellingtonin kaltaisilta amerikkalaisilta jazzlegendoilta. Hän nousi menestykseen 1950-luvulla ja hänellä oli vuodesta 1956 oma big band. Bolling oli 1960-luvulla myös Les Parisiennes -nimisen naislauluyhtyeen managerina ja tuottajana. Elokuviin hän alkoi säveltää 1950-luvun puolivälissä. Säveltäjänä Bolling kehitti 1970-luvulla uuden tyylilajin, jazzia ja klassista musiikkia yhdistelevän ”kamarijazzin”, joka menestyi varsinkin Yhdysvaltain levymarkkinoilla. Hän sävelsi sarjoja jazzyhtyeille ja taidemusiikin solisteille, ensimmäisenä ja tunnetuimpana vuonna 1975 levytetty Sarja huilulle ja jazz-pianotriolle. Bolling jatkoi esiintymistä vuoteen 2014 asti.
Valikoituja elokuvasävellyksiä

| --- | --- |
 Äkkiä viime yönä... (1957)  Vaaralliset kädet (1960)  Naisten mies (1960)  Perjantaina puoli 12 (1961)  Päivä ja tunti (1963)  Moi et les hommes de quarante ans (1964)  Borsalino (1970)  Atlantin muuri (1970)  Vakooja koukussa (1971)  Lucky Luke – Daisy Town (1971), animaatio  Suurin ja kaunein (1973)  Borsalino and Co. – rikoksen valtakunta (1974)  Kaksin pyjamassa (1974)  Passi ruumishuoneelle (1975)  Mustalainen (1975)  Pyhä vuosi (1976)  Varjostetut (1976) :  Kopla (1976)  Kuumaa rahaa (1977)  Lucky Luke sotapolulla (1978), animaatio  Viikonloppu Kaliforniassa (1978)  L'Homme en colère (1979)  Kuningattaren kirous (1980)  Fais gaffe à Lagaffe! (1980)  Katutappaja (1981)  Willie and Phil (1981)  Lucky Luke – Daltonin veljekset pakomatkalla (1983), animaatio  Leopardi (1984)  Pikkukaupungin poika (1984)  On ne meurt que deux fois (1985)  Anna tulta, kultaseni (1989)  Rakkauden riemut (1991)  Hasards ou Coïncidences (1998) 
Bolling sävelsi myös tunnusmelodiat 1970-luvun suosittuihin tv-sarjoihin Tiikeriprikaati ja L'Étrange Monsieur Duvallier.
Aiheesta muualla

Bollingin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Vuorikanasammakko

| Vuorikanasammakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Sammakkoeläimet Mammalia
Lahko::  Sammakot Anura
Heimo::  Viheltäjäsammakot Leptodactylidae
Suku::  Leptodactylus
Laji::  fallax
Kaksiosainen nimi
 Leptodactylus fallax  (Müller, 1926) 
Katso myös
   Vuorikanasammakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vuorikanasammakko (Leptodactylus fallax) on Karibian Dominican länsiosissa ja Montserratin pohjoisosissa tavattava äärimmäisen uhanalainen sammakkolaji. Laji on suurikokoinnen ja se lukeutuu suurimpiin sammakoihin. Kokoa sillä voi olla 20 cm ja painoa 1 kg. Lajia hävitti 2000-luvun alussa Batrachochytrium dendrobatidis -sienen aiheuttama kytridiomykoosi. Sitä pidetään luonnosta kadonneena Montserratissa, mutta pieni kanta on säilynyt Dominicassa ja tarhaolosuhteissa.
Aikanaan lajia metsästettiin runsaasti ja se tunnettiin aikanaan jopa kansallisruokana Dominicassa. Se esiintyy edelleen Dominican vaakunassa. Lajin nimi viittaa tarinasta riippuen joko sen ruokakäyttöön tai ääntelyyn.
Koko ja ulkonäkö

Vuorikanasammakko on yksi maailman suurimmista sammakkolajeista. Täysikasvuinen yksilö voi olla yli 20 cm pitkä ja kilon painoinen. Painoa näin suurimmillaan 40 kertaa enemmän, kuin esimerkiksi tavallisella eurooppalaisella sammakolla (Rana temporaria). Tyypillisen täysikasvuisen yksilön koko on kuitenkin 16–17 cm. Naaraat ovat yleensä uroksia kookkaampia. Myös lajin nuijapäät ovat huomattavan suurikokoisia. Nuijapäiden pituus on noin 11 cm, josta suurin osa on häntää. Vuorikanasammakkojen väritys vaihtelee, mutta se on tyypillisesti punertavan ruskea. Värityksessä on myös tummia laikkuja ja vatsapuoli on vaaleampi. Urokset ja naaraat muistuttavat värityksen puolesta toisiaan.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vuorikanasammakkoa tavataan Dominican länsiosissa ja Montserratin pohjoisosissa, joista jälkimmäisellä sitä pidetään mahdollisesti luonnosta kadonneena. Levinneisyysalue on ollut aikaisemmin käsittänyt myös muita saaria, joilta laji on myöhemmin hävinnyt. Näihin lukeutuvat Guadeloupe, Martinique ja Saint Kitts. Mahdollisesti lajia on tavattu aikanan myös Saint Lucian ja Antiguan saarilla. Joitakin epäonnistuneita istutusyrityksiä on tehty Jamaikassa ja Puerto Ricossa.
Lajin nykyinen levinneisyysalue Dominicassa käsittää vain noin 40 km² ja Montserratissa 1 km². Dominicassa lajia tavataan merenpinnasta 400 metrin korkeuksille saakka ja Montserratissa 430 metrin korkeuksiin saakka. Lajia tavataan tiheässä kasvillisuudessa ja Dominicassa myös plantaaseilla.
Elintavat

Vuorikanasammakko liikkuu maassa ja se on yöaktiivinen. Päivät se viettää koloissa. Usein lajia tavataan erityisesti paikoilla, jotka soveltuvat maaperältään pesäkolojen kaivamiseen. Vuorikanasammakko on lihansyöjä ja se saalistaa lähes mitä tahansa, jonka se suunsa koon puolesta pystyy nielemään. Pääasiallista ravintoa ovat selkärangattomat, kuten heinäsirkat, tuhatjalkaiset ja hämähäkit. Se voi kuitenkin saalistaa myös pieniä selkärankaisia, kuten toisia sammakkoja tai gekkoja.
Vuorikanasammakot lisääntyvät sammakoille omalaatuisesti. Uros houkuttelee naaraita ääntelemällä pesäkolossaan.Houkuteltuaan naaraan uros ja naaras erittävät vaahtoa, johon paritellut naaras laskee mätimunansa. Nuijapäät kehittyvät pesäkolossa, jota uros ja naaras vartioivat. Yhdessä pesässä syntyy tavallisesti 25–43 nuijapäätä. Nuijapäät syövät hedelmättömiä mätimunia, joiita naaras munii noin kerran kolmessa päivässä. Nuijapäät kehittyvät nuoriksi sammakoiksi noin 45 päivässä, minkä jälkeen ne lähtevät pesäkolosta selviytyen itsenäisesti. Vuorikanasammakot voivat elää noin 12-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt vuorkanasammakon äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Vuonna 2017 koko kannan kooksi arvioitiin 132 täysikasvuista yksilöä.
Historiallisesti lajia on uhannut metsästys. 2000-luvulla lajin kantoja hävitti kytridiomykoosi, Batrachochytrium dendrobatidis -sienen aiheuttama tauti. Tauti on aiheuttanut tuhoja myös muiden sammakkolajien kannoissa. Tauti tarttuu sammakon ihon ulkokerrokseen. Vaikka joidenkin vuorikanasammakkojen tiedetään selviytyneen taudista, se on usein tappava. Dominicassa taudin leviäminen huomattiin vuonna 2002, kun viranomaiset alkoivat saada tietoja suurista määristä kuolleita tai kuolevia sammakkoja. 18 kuukautta myöhemmin kanta oli taantunut noin 85 %. Vuonna 2008 tutkijat eivät löytäneet kenttätutkimuksissa ainuttakaan sammakkoa, jonka oletettiin kadonnen saarelta. Tauti levisi myös Montserratiin ja vuosien 2009–2010 välillä kanta oli taantunut tuhansista yksilöistä vain neljään. Myöhemmin sitä on pidetty mahdollisesti saarelta kokonaan luonnosta kadonneena.
Kantojen romahtamisen myötä aloitettiin hanke kasvattaa sammakkoja vankeudessa. Vuonna 2009 noin 50 sammakkoa siirrettiin Montserratista Eurooppaan, jossa ne ovat myöhemmin lisääntyneet onnistuneesti tarhaolosuhteissa. Vuonna 2024 tarhoissa oli noin 200 täysikasvuista yksilöä ja lajin jälleenistutuksia on suunniteltu. Kokeellisia takaisinistutuksia tehtiin vuosina 2011–2014.
Tautien ohella lajia on uhannut sen elinympäristön häviäminen. Dominicassa sen levinneisyysalueelle levittäytyvät maanviljelys ja ihmisasutus. Montserratissa sen levinneisyysaluetta on hävittänyt myös Soufrière Hillsin tulivuorenpurkaus vuonna 1995. Lajin katoamiseen sen vanhempaan levinneisyysalueeseen kuuluneilta saarilta on vaikuttanut myös sammakoita saalistavat tulkokaslajit, kuten mangusti (Urva auropunctata), ja kesykissat.