stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan liittopäivävaalit 2021
Tulokset > Hallitustunnustelut ja hallituksen muodostaminen

FDP:n virallisesti äänestettyä asian puolesta 18. lokakuuta puolue päätti aloittaa virallisesti hallitusneuvottelut sosiaalidemokraattien ja vihreiden kanssa. Alustavasti ns. liikennevalokoalitio on jo päättänyt mm. nostaa minimipalkkaa 12 €/h ja luopua Autobahn-teille suunnitelluista nopeusrajoituksista. Puolueet ovat myös tähdänneet siihen, että uudesta liittokanslerista äänestetään vuoden 2021 loppuun mennessä.
Scholz vannoi virkavalansa 8. joulukuuta 2021 ja hänen hallituksensa aloitti toimintansa samana päivänä.
Galleria

Äänestysaktiivisuus vaalipiireittäin
Ääntenlaskentaa Berliinissä
Esimerkki vaaleissa käytetystä vaalilipukkeesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan liittopäivävaalit 2021 Wikimedia Commonsissa
Adhaan

Muezzin kutsuu rukoukseen Sarajevossa 2010.
Adhaan (arab. أَذَان‎, ʾaḏān, myös adhan, athan tai azaan, turk. ezan) on islamin rukouskutsu, jonka muessin lausuu tiettyinä ajankohtina päivän aikana. Sanan juuri on aḏn (أذن), joka tarkoittaa ”sallia”, tai uḏun, ”korva”.
Adhaan lausutaan moskeijasta viisi kertaa päivässä, perinteisesti minareetista muslimien viiden pakollisen (fardh) rukouksen (salat) merkiksi. Toinen kutsu on nimeltään iqama, joka kutsuu muslimeja asettumaan riveihin rukouksen alussa. Kun adhaan lausutaan ääneen moneen kertaan, se antaa helposti ymmärrettävän tiivistelmän islaminuskosta. Tarkoituksena on paitsi ilmoittaa rukoushetken alkamisesta myös välittää kutsun kuulijoille islamin olennainen sisältö. Nykyään kutsua varten minareetteihin on asennettu kovaääniset.
Adhaanissa lausutaan uskontunnustus (šahada): ”Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala, ja Muhammad on hänen lähettiläänsä”. Uskontunnustusta kutsutaan kalimaksi ja se on ensimmäinen islamin viidestä pilarista (arab. أركان الإسلام‎, ʾarkān al-ʾislām, tai أركان الدين, ʾarkān ad-dīn, ”uskonnon pilarit”).
Rukouskutsun lausuminen

Kun uskova on peseytynyt ja valmis rukoukseen, on hyvä tapa lausua rukouskutsu. Rukoukseen kutsuja seisoo kasvot Mekkaan päin, nostaa molemmat kädet korvilleen ja lausuu ääneen:
| Lausumisten määrä | Arabia | Transliteraatio | Käännös |
| --- | --- | --- | --- |
| 4x | ٱللهُ أَكْبَر | Allāhu ʾakbar | Jumala on suurin |
| 2x | أَشْهَدُ أَنْ لَا إِلٰهَ إِلَّا ٱلله | ʾašhadu ʾan lā ʾilāha ʾillā Llāh | Todistan, että ei ole muuta jumalaa kuin Jumala |
| 2x | أَشْهَدُ أَنَّ مُحَمَّدٌ رَسُولُ ٱلله | ʾašhadu ʾanna Muḥammadun rasūlu Llāh | Todistan, että Muhammad on Jumalan lähettiläs |
| 2x | حَيَّ عَلَى ٱلصَّلَاة | Ḥayya ʿalā ṣ-ṣalāh | Tulkaa rukoukseen (salaat) |
| 2x | حَيَّ عَلَى ٱلْفَلَاح | Ḥayya ʿalā l-falāḥ | Tulkaa menestykseen (falaah)   |
| 2x | ٱلصَّلَاةُ خَيْرٌ مِن النَّوم | Aṣ-ṣalātu ḫayrun min an-nawm | Rukous (salaat) on parempi kuin uni   |
| 2x | ٱللهُ أَكْبَر | Allāhu ʾakbar | Jumala on suurin |
| 1x | لَا إِلٰهَ إِلَّا ٱلله | Lā ʾilāha ʾillā Llāh | Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala |
Šiiat lisäävät lauseen ”Todistan, että Jumala suojelee Alia”  kolmannen lauseen jälkeen ja ”Tehkää paras teko” viidennen jälkeen.
Mālikī-koulukunnan madhhabin seuraajat sanovat ensimmäisen lauseen kaksi kertaa.
”Rukous on parempi kuin uni” sanotaan vain fajrin (aamunkoiton rukouksen) yhteydessä.
Allah on kontraktio eli lyhennös sanasta al-ʾilāh, jossa al on määräinen artikkeli (vrt. englannin the) ja ʾilāh tarkoittaa jumalaa yleisesti, kuten suomen kielen sana jumala pienellä alkukirjaimella. Allah tarkoittaa täten "sitä yhtä Jumalaa", ja se suomennetaan sanalla Jumala isolla alkukirjaimella. Sanaa käytetään aabrahamilaisten uskontojen Jumalasta.
Du’aa’ > Adhaanin aikana

Kuunnellessaan adhaania muslimin täytyy toistaa samat sanat hiljaa, paitsi silloin, kun muessin sanoo ḥayya ʿalā ṣ-ṣalāh tai ḥayya ʿalā l-falāḥ, jolloin he sanovat: lā ḥawla wa-lā quwwata ʾillā bi-llāh (”ei ole voimaa tai valtaa paitsi Jumalan [voima ja valta]”).
Du’aa’ > Adhaanin jälkeen

Seuraava du’aa’ (pyyntörukous) on vapaaehtoinen:
| Arabia | Transliteraatio | Käännös |
| --- | --- | --- |
| اللهم رب هذه الدعوة التامة والصلاة القائمة | Allābumma rabba hāḏihi d-daʿwati at-tāmma wa-ṣ-ṣalāti l-qāʾima | Oi Jumala, tämän täydellisen kutsun omistaja ja tämän suoritettavan rukouksen omistaja |
| آت محمداً الوسيلة و الفضيلة | ʾĀti Muḥammadan al-wasīlata wa-l-faḍīla | Suo Muhammadille paikka Paratiisissa ja muuta luomakuntaa parempi asema |
| وابعثه مقاماً محموداً الذي وعدته | Wa-bʿaṯhu maqāmam Maḥmūdan allaḏī waʿadtah | Ja korota hänet asemaan, jonka olet luvannut hänelle |
Perjantairukouksen (salat al-jumu'ah) aikana lausutaan kaksi adhaania: ensimmäinen kutsuu ihmiset moskeijalle ja toinen ennen kuin imaami aloittaa khutban (saarnan). Juuri ennen kuin rukous alkaa, joku rukoilevista lausuu iqaman. Tämän perustana on, että kalifi ’Umar määräsi kaksi adhaania. Kaikki sunnit eivät suosi kahta adhaania varoittamaan ihmisiä rukouksen lähestymisestä, koska nykyään rukousajat tiedetään hyvin.
Rukouskutsun syntytarina

Ibn Hisham kertoo 800-luvun alussa profeetta Muhammedin elämäkerrassa Sirat rasul Allah siitä, miten rukouskutsu keksittiin. Medinassa ihmiset kokoontuivat aluksi rukoilemaan ilman kutsua rukousajan tullessa, mutta Jumalan lähettiläs ei pitänyt tilannetta hyvänä. Sekä juutalaiset että kristityt käyttivät tällöin äänimerkkejä tiedottaakseen jumalanpalveluksen alkamisesta.
Muhammed  määräsi ensin juutalaiseen tapaan pasuunan kutsumaan uskovia rukoukseen. Lopputulos ei miellyttänyt profeettaa. Sitten hän käski käyttää puista läppäintä kristittyjen tapaan. Sellainen veistettiinkin, mutta Jumalan lähettiläs ei pitänyt siitäkään. Lopulta muuan muslimi (Abdallah Ibn Zaid) tuli profeetan puheille. Hän kertoi nähneensä unessa vihreäpukuisen miehen, joka sanoi: "Entä jos näytän sinulle paremman tavan?" Parempi tapa oli huutaa rukouskutsu. Muhammed totesi, että se oli totuudenmukainen uni, jos Jumala tahtoo. Hän antoi etiopialaiselle vapautetulle orjalle Bilalille tehtäväksi huutaa rukouskutsun, koska tällä oli kantava ääni.
Tarinassa oli kuitenkin teologinen ongelma, sillä sen mukaan muutkin kuin Muhammed saattoiva saada ilmestyksen Jumalalta, vieläpä niin, että Muhammed jäi sivustaseuraajaksi. Tämän takia Ibn Hisham kertoo toisenkin version rukouskutsun alkuperästä. Se kuului seuraavasti.
Juuri kun Umar ib al-Khattalib aikoi mennä ostamaan kahta puunkappaletta läppäintä varten, hän kuuli unessa käskyn: ”Älkää ottako itsellenne läppäintä, vaan kutsukaa rukoukseen huutamalla.” Umar lähti kertomaan tätä Jumalan lähettiläälle, mutta tämä oli jo saanut aivan saman ilmestyksen. Jumalan lähettiläs sanoi Umarille: "Ilmestys ehti juuri ennen sinua.”  Toinen tarina siirtää näin ollen rukouskutsua koskevan ilmoituksen myös Muhammedille itselleen.
Kertomus havainnollistaa uskontotieteen tuntemaa ilmiötä: uskonnot eivät pelkästään lainaa toisiltaan, vaan joskus pyrkivät luomaan eroja muihin uskontoihin. Tässä tapauksessa Muhammed hylkää juutalaisten pasuunan ja kristittyjen läppäimen, kunnes keksitään huutamalla esitetty rukouskutsu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Adhaan .mp3 Rukouskutsuja eri muessinien esittämänä.
Bilal huutaa rukouskutsua Kaaban katolla
Greta Hällfors-Sipilä

Greta Hällfors-Sipilä (19. helmikuuta 1899 Helsinki – 24. huhtikuuta 1974 Kellokoski, Tuusula) oli suomalainen taidemaalari. Hän oli avantgardisti, joka edusti tyyliltään 1920-luvun uusia taidesuuntia: uusimpressionismia, ekspressionismia, funktionalismia ja kubismin muunnelmia.
Elämä

Greta Hällforsin vanhemmat olivat varatuomari Selim Edvard Hällfors ja Olga Koroleff o.s. Lischin. Perhe asui Helsingissä Pienellä Roobertinkadulla, josta käsin Greta, jota kutsuttiin myös nimellä Tiva, kävi Läroverket för gossar och flickor -yhteiskoulun. Jo kouluaikana Hällfors-Sipilä osoitti poikkeuksellista lahjakkuutta kuvitetuilla tarinoillaan.
Vuosina 1915–1917 Hällfors-Sipilä opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja piti ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1917. Samoihin aikoihin hän maalasi Johanneksen kirkosta taulun, joka on nykyisin Ateneumin taidemuseon omistuksessa.1920- ja 1930-luvuilla hän osallistui useisiin Suomen Taideyhdistyksen ja Suomen Taiteilijaseuran näyttelyihin. Ulkomaisiin taidenäyttelyihin Hällfors-Sipilä osallistui Amsterdamissa, Antwerpenissä, Moskovassa, Riiassa, Berliinissä, Düsseldorfissa ja Hampurissa.
Hällfors-Sipilä tapasi taidemaalari ja myöhemmin merivoimien komentajakapteeni Sulho Vilhelmi Sipilän opiskellessaan Ateneumissa vuonna 1915. Greta ja Sulho – tai Halle ja Tiva, kuten heitä usein nimitettiin – menivät naimisiin vuonna 1924. Parilla ei ollut lapsia. Sipilä oli armeijan vuoksi paljon poissa kotoa vuoden 1918 sisällissodasta lähtien. Hällfors-Sipilä kärsi yksinäisyydestä. Hän sai myös taiteilijana vähemmän huomiota kuin miehensä, eivätkä kriitikot aina pitäneet häntä itsenäisenä taiteilijana. Hällfors-Sipilä hoiti kotityöt ja muun arjen sujumisen. Parilla oli vilkas seuraelämä, ja he viettivät lomia saaristossa. Hällfors-Sipilä harrasti pianonsoittoa ja opiskeli 1910−1930-luvuilla helsinkiläisessä musiikki-instituutissa.
Suomessa säännöllisiä näyttelyitä alettiin järjestää vuonna 1946. Samana vuonna Hällfors-Sipilä sairastui skitsofreniaan, ja hän joutui Kellokosken mielisairaalaan, jossa hän asui seuraavat 28 vuotta kuolemaansa asti. Hällfors-Sipilä jatkoi sairaalassa etenkin akvarellien maalaamista.
2000-luvulla tutkimus paljasti, että Sulho Sipilä oli signeerannut Hällfors-Sipilän rohkeimpia teoksia omiin nimiinsä.
Tyyli

Hällfors-Sipilän työt olivat usein väreiltään intensiivisiä ja aiheiltaan naivistisia akvarelleja ja piirustuksia. Hän maalasi lähinnä maisemia, mutta myös asetelmia ja sisäkuvia. Vaikutteita hän oli saanut venäläisestä uusprimitivismistä ja avantgardesta. Hällfors-Sipilä teki todennäköisesti Suomen ensimmäisen kollaasin Keittiössä 1910-luvulla. Sen toteutus oli tyylipuhdasta eurooppalaista avantgardea. Teoksissa näkyvät erityisesti Henri Matissen, Marc Chagallin ja kubismin vaikutukset.
Aiheesta muualla

Ateneum/Greta Hällfors-Sipilä: Johanneksen kirkko (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsinki kehyksissä[vanhentunut linkki] Helsingin kaupunginmuseo
Piipponen, Johanna: Sulho Sipilä ja Greta Hällfors-Sipilä suomalaisen taiteen kentällä 1917-1934, Jyväskylän Yliopisto, Pro Gradu -tutkielma 2004
Konttinen, Riitta: Naistaiteilijat Suomessa - keskiajalta modernismin murrokseen, Helsinki: Tammi, 2008, ISBN 978-951-31-4105-9
Soini, E. G.: Finljandija v literaturnom i hudožestvennom nasledii russkogo avangarda, Moskva: Nauka, 2009, ISBN 978-5-02-036898-9
Taide enemmän kuin elämä - muistikuvia taiteemme taipaleelta, toimitus: Erkki Koponen, Jorma Tissari, Reijo Ahtokari, Helsinki: Suomen Taiteilijaseura, 1986, ISBN 951-95546-2-9
Greta Hällfors-Sipilä Kirjav@, Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta
Greta Hällfors-Sipilä Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Hälleforsinkoira

| Hälleforsinkoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ruotsi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 50
Rodun syntyaika:  1930-luku
Alkuperäinen käyttö:  hirvikoira
Nykyinen käyttö:  hirvikoira
Muita nimityksiä:  Hälleforshund, Hällefors, hälleforsi koer
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu SKL: ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 2 Pohjoiset metsästyskoirat #907
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 55–63 cm, narttu 52–60 cm
Väritys:  kellertävän punainen mustalla maskilla
Hälleforsinkoira (ruots. hälleforshund) on hirvenmetsästyksessä käytettävä koira, joka kuuluu pystykorvien ja alkukantaisten koirien ryhmään (nro 5). Vaikka rotu ei ole FCI:n hyväksymä, Suomen Kennelliitto on tunnustanut sen. Rodusta huolehtii Ruotsissa Hälleforshundklubben ja Suomessa Suomen Harmaahirvikoirajärjestö.
Ulkonäkö

Hälleforsinkoira on selvästi metsästyskoiratyyppinen pystykorva, jonka koko vaihtelee keskikokoisesta suureen. Se on suorakaiteen muotoinen eli rungon pituus on jonkin verran säkäkorkeutta suurempi. Se on voimakas ja ryhdikäs. Selkä on suora ja voimakaslihaksinen. Sen pää on pitkänomainen ja kiilanmuotoinen.
Hälleforsinkoiran peitinkarva on karkeaa, aluskarvaa pitempää. Aluskarva on pehmeää, tiivistä ja runsasta kellanvalkeaa. Turkki on kellanpunainen, kuono tumma.
Luonne ja käyttäytyminen

Hälleforsinkoira on luonteeltaan itsevarma, sosiaalinen ja ihmisystävällinen. Se kaipaa runsaasti liikuntaa, eikä siten sovellu omistajalle, jolla ei ole aikaa koiralle myös metsästyskauden ulkopuolella. Se ei sovellu usean henkilön hallittavaksi.
Ennen vanhaan rodun luonne oli aggressiiviinen, ja sitä pidettiin uhkana vieraille ihmisille. Tämä johtui sen "ostjakkipystykorvan" (ostjakkilaika) perimästä. Nykyisellä jalostuksella on kuitenkin saatu karsittua tämä ominaisuus pois. Vaikka hälleforsinkoiran pääasiallinen riista onkin hirvi, sitä voidaan käyttää myös karhuja ja ilveksiä vastaan. Se ei ole yhtä haukkuherkkä kuin moni muu metsästyspystykorva.
Alkuperä

Rotu on saanut alkunsa Keski-Ruotsissa 1930-luvulla. Tuolloin hälleforsilainen teräs- ja metsäteollisuuskonserni Hellefors Bruks AB halusi ostaa hirvikoiran ja paikallinen metsätoimikunta ilmoitti siitä lehdessä. Ilmoitukseen vastasi pohjoishälsinglandilainen Petrus Hasselblad, joka tarjosi Per Fermin omistamaa vuonna 1930 syntynyttä punaruskeaa koiraa nimeltä Pajo. Sen isä oli gråhundin ja ajokoiran risteytys Ture ja emä valkoinen sekarotuistaustainen pystykorva. Pajosta oli määrä tulla jäniskoira, mutta se olikin kiinnostunut lähinnä hirvistä, joita ei ollut Hälsinglandin metsissä kovin suurta määrää. Niinpä vuonna 1936 se myytiin Hellefors Bruks'lle 800 Ruotsin kruunulla, jolloin se päätyi metsänhoitaja Edvard Rådbergin hallintaan. Se kuoli 11-vuotiaana vuonna 1941, ja siihen mennessä sillä oli ammuttu 156 hirveä. Suomenpystykorvanarttu Akka astutettiin Pajolla - tarkoituksena oli säilyttää punainen väritys, koska se oli helppo havaita metsässä. Tästä yhdistelmästä syntyi Puck-niminen uros, joka puolestaan astui oman emänsä Akan. Viimeksi mainitusta yhdistelmästä oli peräisin Karr I.
Metsänvartija Martin Normanilla oli niihin aikoihin harmaa pystykorvanarttu Spanja, joka oli rodultaan ostjakkilaika - näitä laikoja oli tuonut alueelle Luoteis-Siperiasta insinööri Appelgren. Ostjakkilaikoja oli kuitenkin ollut Ruotsissa jo 1800-luvun lopulla, ja 1900-luvun alussa Skansenin ulkoilmamuseossa oli esitteillä muutamia. Rodulla oli maine hyvänä metsästys- ja yleiskoirana, joskin kovaluonteisena. Spanja  astutettiin Karr I:llä, ja useista niiden jälkeläisistä tuli hyviä hirvikoiria. Siitä lähtien "hälleforsilaisten koirien" maine alkoi kasvaa ja levitä metsästyspiireissä. Martin Normanista tuli 30 vuoden ajaksi keskeisin rodun harrastaja ja kasvattaja, ja hänen kasvattejaan myytiin lähinnä Ruotsin pohjoisosiin. Hänen perintöään jatkoi myöhemmin sollefteålainen Jonas Gulin, jonka kasvateissa säilyi keskeisenä ostjakkilaikan perimä. Vuodesta 1954 alkaen hälleforsilaiset Axel ja Astrid Hellström ovat osallistuneet aktiivisesti rodun jalostukseen, minkä lisäksi myös Edvard Rådberg ja Yngve Nilsson ovat olleet keskeisiä ihmisiä rodun muodostumisessa.
Vuonna 1994 perustettiin Hälleforshundklubben, ja samana vuonna järjestettiin arviointitilaisuus, johon osallistui yli 40 koiraa - tarkoituksena oli selvittää, olivatko ne oikeantyyppisiä. Seuraavien vuosien aikana arvioitiin vielä 300 yksilöä. Huhtikuussa 2000 hälleforsinkoira saavutti Ruotsin Kennelliitossa virallisen rodun aseman, ja se sisällytettiin aluksi lisärekisteriin (10 vuoden "kokeiluajaksi"). Vielä nykyisinkin rodun keskeisin esiintymisalue on Norlanti.
Eino J. Härkönen

Eino Johannes Härkönen (10. maaliskuuta 1886 Joensuu – 4. helmikuuta 1944 Eno) oli suomalainen  taidemaalari, joka kuvasi etenkin kotimaakuntaansa Pohjois-Karjalaa. Hänen teoksensa ovat tyyliltään realistisia. Hänen tyttärensä Helmi on naimisissa Aapeli Saarisalon pojan Sakarin kanssa.
Härkösen vanhemmat olivat räätäli Juho Härkönen ja Hanna Pesonen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun klassillisesta lyseosta 1907. Härkönen opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä 1907–1910 ja Helsingin yliopiston piirustussalissa, opettajinaan Eero Järnefelt ja Väinö Blomstedt. Vuonna 1913 hän teki opintomatkan Pariisiin, jossa hän opiskeli puolen vuoden ajan Acadèmie de la Grande Chaumierissa. Härkönen toimi taidemaalarina ja piirtäjänä Enon Kaltimossa.
Härkösen ateljeetalo on kotipitäjässään Enossa. Joensuun taidemuseossa on hänen piirroskokoelmansa. Omaiset arvelevat hänen tuotantonsa nousevan kolmeentuhanteen. Työt ovat muotokuvia, hiilipiirroksia, maisemamaalauksia ja alttaritauluja.
Härkönen oli naimisissa vuodesta 1921 Alli Margaretha Borgin kanssa.
Teoksia

Härkösen maalaamia alttaritauluja on Enon, Kuusjärven, Rääkkylän, Tuupovaaran ja Valtimon kirkoissa:
Kristus ristillä, Kuusjärven kirkko, Outokumpu 1914 (kauppias Kuokkasen tilaamana)
Kristuksen ylösnousemus, Rääkkylän kirkko 1929
Kristus ristillä, Enon kirkko
Kristus ristillä, Valtimon kirkko 1933
Kristuksen ylösnousemus, Tuupovaaran kirkko 1942
Härkönen suunnitteli Enon kirkkomaalle Vapaussodan muistomerkin, joka paljastettiin vuonna 1920.
Pirjo Hämäläinen

| Pirjo Hämäläinen |
| --- | --- |
 Pirjo Hämäläinen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pirjo Raila Helinä Hämäläinen (myös Hämäläinen-Forslund)
Syntynyt: 24. toukokuuta 1952 (ikä 72) Valkeala
Kuollut: 3. helmikuuta 2017 (64 vuotta) Hyvinkää
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  taidehistorioitsija, kirjailija ja kolumnisti
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Kirjallinen suuntaus: tietokirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Pirjo Raila Helinä Hämäläinen (myös Hämäläinen-Forslund, 24. toukokuuta 1952 Valkeala – 3. helmikuuta 2017 Hyvinkää) oli suomalainen taidehistorioitsija, kirjailija ja kolumnisti.
Hämäläinen kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan tyttölyseosta ja opiskeli sen jälkeen Kouvolan kieli-instituutissa venäjää ja Helsingin yliopistossa taidehistoriaa, venäjää ja muita humanistisia aineita. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1981. Hämäläisen ensimmäisiä työpaikkoja olivat Gallen-Kallelan museo, Museoviraston rakennushistorian osasto, Helsingin taiteilijaseura ja Suomen taideakatemian tiedotus- ja valistusosasto. Helsingistä Hämäläinen lähti 1982 käynnistämään Hyvinkään taidemuseota, jonka pysyvänä kokoelmana esitellään Yrjö Saarisen maalauksia.
Kansan Uutisten kulttuuritoimittajana Hämäläinen aloitti 1989. Kolmen vuoden kuluttua hän siirtyi vapaaksi kolumnistiksi. Hyvinkään Sanomiin, nykyiseen Aamupostiin, Hämäläinen kirjoitti 1980-luvulta lähtien taidearvosteluja ja kolumneja.
Hyvinkään kaupunginvaltuustossa Hämäläinen oli vasemmistoliiton edustajana. Hän vaikutti myös muun muassa Hyvinkään kaupunginhallituksessa, Uudenmaan maakuntahallituksessa, Suomen Kulttuurirahaston Uudenmaan rahastossa ja Euroopan alueiden komiteassa. Suomi–Venäjä-Seurassa Hämäläinen toimi monissa eri tehtävissä, kymmenisen vuotta myös Hyvinkään osaston puheenjohtajana.
Hämäläinen julkaisi suuren määrän artikkeleita ja yli 20 tietokirjaa. Hänelle olivat aiheina läheisiä kuvataide, tyylihistoria, sukuhistoria, paikallishistoria, folklore, kasviperinteet, Pietari, Karjalankannas ja Hyvinkää.
Tärkeimmät teokset

Maammon marjat, entisaikain lasten elämää. WSOY 1987. ISBN 951-0-14619-6.
Lyhyt matka Viipuriin, kaupunkiopas, yhdessä Jukka Forslundin kanssa. WSOY 1989. ISBN 951-0-15561-6.
Loputon lapsuus, Tyrvään ajan merkitys Axel Gallénille. Tyrvään Sanomat 1990. ISBN 951-9352-23-6.
Suuri antiikkikirja, yhdessä Wenzel Hagelstamin kanssa. WSOY 1991. ISBN 951-0-17240-5.
Pieni tulevaisuuskirja, yhdessä Kari Karjalaisen kanssa. Imatran Voima 1993. ISBN 951-591-006-4.
Seitsemän tietä taiteeseen, maalareiden kehityskertomuksia. WSOY 1994. ISBN 951-0-19218-X.
Tervetuloa taidenäyttelyyn. WSOY 1996. ISBN 951-0-20630-X.
Kultakauteni, lapsuuteni. Hyvinkään taidemuseo 1994. ISBN 951-96217-4-1.
Kontu, kolmasti halkaistu kylä. Konnun kylätoimikunta 1997. ISBN 952-90-8918-X.
Elisabetin romaani, Järnefeltin perheen pietarilainen tausta. WSOY 1999. ISBN 951-0-23449-4.
Helene Schjerfbeck, Taikavuorella – muutoksen vuodet 1902–1925, yhdessä muiden kirjoittajien kanssa. WSOY 2001. ISBN 951-0-26409-1.
Mahdollisen lapset, historiaa ja taidetta, yhdessä Tuula Vuolteen kanssa. Vammaisten lasten ja nuorten tukisäätiö 2001. ISBN 952-91-3396-0.
Roman Jelizavety, istorija semi Klodtov-Jarnefeltov. Žurnal Neva, Sankt-Peterburg 2002. ISBN 5-87516-008-X.
Uusi antiikkikirja 1900–1980, yhdessä Wenzel Hagelstamin kanssa. WSOY 2003. ISBN 951-0-27509-3.
Antikvaari, antiikkiesineiden tietosanakirja, yhdessä Jukka Forslundin kanssa. WSOY 2004. ISBN 951-0-29249-4.
Suomalainen maisema, Taiteen teemat. Weilin & Göös 2005. ISBN 951-0-30061-6.
Arkinen työ, Taiteen teemat. Weilin & Göös 2007. ISBN 978-951-0-30063-3.
Kaikki taiteen takia, Hyvinkään taiteilijaseura 50 vuotta. Hyvinkään taiteilijaseura 2008. ISBN 978-952-92-4330-3.
Talkootyön monumentti, Hyvinkään Järjestötalon historiikki. Hyvinkään Järjestötalosäätiö 2009. ISBN 978-952-92-6111-6.
Jugend Suomessa. Otava 2010. ISBN 978-951-1-23365-7.
Taiteen helmet, sata suomalaista maalausta. Otava 2014. ISBN 978-951-1-27045-4.
Kuolleen miehen morsian, postuumisti. Marakanda 2019. ISBN 978-952-94-1796-4
Chimamanda Ngozi Adichie

| Chimamanda Ngozi Adichie |
| --- | --- |
 Chimamanda Ngozi Adichie vuonna 2020.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1977 (ikä 47) Enugu, Nigeria
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Pääteokset:  Puolikas keltaista aurinkoa (2006)
Aiheesta muualla
www.chimamanda.com ja www.chimamanda.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Chimamanda Ngozi Adichie (s. 15. syyskuuta 1977 Enugu) on nigerialainen kirjailija. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 2006 ilmestynyt Biafran sodasta kertova romaani Puolikas keltaista aurinkoa (2006). Adichien teoksia on käännetty yli 30 kielelle.
Tausta

Adichie varttui Nigeriassa Nsukkan yliopistokaupungissa keskiluokkaisessa perheessä viidentenä kuudesta lapsesta. Hänen isänsä James Nwoye Adichie oli matematiikan professori yliopistossa ja äiti Grace Ifeoma Adichie työskenteli yliopistossa hallinnollisissa tehtävissä. Etniseltä alkuperältään Adichie on igbo.
Adichie opiskeli Nigeriassa lääketiedettä ja farmasiaa, mutta keskeytti opinnot ja muutti 19-vuotiaana Yhdysvaltoihin. Hän opiskeli viestintää ja valtio-oppia ja valmistui kandidaatiksi vuonna 2001 Eastern Connecticut State Universitystä. Vuonna 2003 Adichie suoritti maisterin tutkinnon luovassa kirjoittamisessa Johns Hopkinsin yliopistossa. Hän suoritti maisterin tutkinnon myös Afrikan tutkimuksessa Yalen yliopistosta vuonna 2008.
Kirjailijanura

Adichien esikosromaani Purppuranpunainen hibiskus (Purple Hibiscus) ilmestyi vuonna 2003. Se kertoo 15-vuotiaan Kambili-tytön ja hänen perheensä elämästä Nigeriassa.
Adichien toinen romaani Puolikas keltaista aurinkoa (Half of a Yellow Sun) julkaistiin vuonna 2006. Se palkittiin vuonna 2007 Orange-palkinnolla. Romaani kertoo Biafran sodasta, mutta sen tapahtumat ja hahmot ovat osittain kuvitteellisia. Vuonna 2008 Adichie sai merkittävän MacArthur-apurahan.
Adichien ensimmäinen novellikokoelma Huominen on liian kaukana (The Thing Around Your Neck) ilmestyi 2009. Kolmas romaani Kotiinpalaajat (Americanah) julkaistiin vuonna 2013.
Adichien teos Meidän kaikkien pitäisi olla feministejä ilmestyi maaliskuussa 2017 suomeksi. Ruotsissa kirja jaettiin kaikille 16-vuotiaille joululahjana vuonna 2015. Suomessa opetus- ja kulttuuriministeriö, Otava, Jyväskylän yliopisto, Tampere-talo ja feministinen ajatushautomo Hattu käynnistivät hankkeen, jossa kirja jaettiin kaikille yhdeksäsluokkalaisille. Kokemustensa koulimana Adichie luonnehtii itseään "iloiseksi afrikkalaiseksi feministiksi, joka ei vihaa miehiä".