Liettuan historia
Toinen maailmansota (1939–1945) > Ensimmäinen Neuvostoliiton miehitys

Elokuussa 1939 Saksan ja Neuvostoliiton laatimassa Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisessa etupiirijaossa Liettua kuului aluksi Saksan etupiiriin, mutta 28. syyskuuta 1939 tehdyssä lisäsopimuksessa se vaihdettiin Neuvostoliiton etupiiriin. Muiden Baltian maiden ja Suomen tavoin Neuvostoliitto alkoi vaatia Liettualta lupaa rakentaa maan alueelle sotilastukikohtia. Puolan offensiivin jälkeen Puolan jaossa Neuvostoliitto luovutti Liettualle Vilnan alueen sillä ehdolla, että maa hyväksyi 20 000 puna-armeijan sotilaan tulon maahan.
Talvisodan loputtua Suomessa ja Saksan sotiessa Tanskaa, Norjaa ja Ranskaa vastaan, Neuvostoliitto lisäsi diplomaattista painostusta Liettuaa vastaan. Kesäkuun 15. päivänä 1940 Neuvostoliiton ulkoministeri   Vjatšeslav Molotov antoi Liettuan ulkoministeri Juozas Urbsysille uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin Neuvostoliitolle myötämielisen hallituksen muodostamista ja lupaa Puna-armeijalle tuoda maahan rajattomasti joukkoja. Molotov kovensi esittämäänsä uhkavaatimusta sanomalla Moskovaan saapuneelle Liettuan ulkoministerille: ”Teidän täytyy olla sen verran realisti, että ymmärrätte pienten valtioiden aikakauden olevan ohi.” Liettua, jonka alueella oli jo runsaasti neuvostosotilaita, joutui taipumaan vaatimukseen. Presidentti Antanas Smetona pakeni maasta 15 neuvostodivisioonan (150 000 sotilasta) ylitettyä maan rajan 15. kesäkuuta 1940. Tuona päivänä Liettuan katsotaan menettäneen itsenäisyytensä. Augustinas Voldemaras yritti paluuta valtaan, mutta hänet vangittiin ja kuljetettiin Neuvostoliittoon, jossa hänen kohtalonsa oli pitkään hämärän peitossa. Vasta vuosikymmeniä myöhemmin selvisi, että hän menehtyi vankeudessa vuonna 1942.
Liettuan liittämistä Neuvostoliittoon tuli johtamaan varaulkoministeri Vladimir Dekanosov, jolla oli Moskovassa virallinen asema myös turvallisuuspalvelu NKGB:n ulkomaanosaston päällikkönä. Dekanosov muodosti ns. kansanhallituksena kutsutun nukkehallituksen, joka toimi täysin neuvostojohdon tahdon mukaisesti. Justas Paleckisista tuli Liettuan uusi presidentti Smetonan paettua maasta. Parlamentti Seimas lakkautettiin ja tilalle tuli Kansan Seimas. Uuden parlamentin ensimmäiset vaalit järjestettiin heinäkuussa 1940. Ehdokkaina oli ainoastaan kommunisteja. Virallisten tulosten mukaan äänestysprosentti oli yli 90. Parlamentti hyväksyi 21. heinäkuuta yksimielisesti maan muuttamisen sosialistiseksi neuvostotasavallaksi ja päätöksen hakea jäsenyyttä osaksi Neuvostoliittoa. Neuvostoliitto hyväksyi 3. elokuuta hakemuksen, jolloin Liettuasta tuli Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta.
Heti Neuvostoliittoon liittymisen jälkeen Liettuassa aloitettiin uudistuksia: maat, yritykset ja pankit kansallistettiin, suurtilat jaettiin pienviljelijöille. Suurtilan kooksi määrättiin 30 hehtaaria ja pienemmätkin tilat saivat rangaistusluontoiset verot maksettavikseen. Kiinteistöt kansallistettiin ja ”porvarit” pakotettiin muuttamaan pois kodeistaan. Näin saatiin tilaa neuvostovirkailijoille, joita saapuikin muualta Neuvostoliitosta. Myös pienyrittäjille langetettiin vero, josta selviäminen oli mahdotonta.
Litin käyttö lakkautettiin. Neuvostoliiton ruplan vaihtokurssi oli liettualaisille epäedullinen. Yhdellä litillä sai 0,90 ruplaa, kun oikealla vaihtosuhteella se olisi ollut 5 ruplaa. Pankit kansallistettiin ja pankkitilit jäädytettiin. Kenellekään ei saanut jäädä haltuun enempää kuin 1 000 ruplan säästöt.
Uudistukset toivat monia ongelmia: kollektivisoinnin myötä maatalousverot nousivat, jolloin lukuisat maanviljelijät joutuivat konkurssiin, yritysten ja pankkien kansallistaminen aiheutti tavarapulan ja kaiken seurauksena seurasi elintason romahdus. Kaikki uskonnolliset, kulttuurilliset ja poliittiset järjestöt kiellettiin. Ainoat hyväksytyt järjestöt olivat Liettuan kommunistinen puolue ja pioneeriliike. 12 000 ”kansanvihollista” pidätettiin.
Kesäkuun karkotuksissa viranomaiset karkottivat 17 000 ihmistä, joista monet kuolivat epäinhimillisissä olosuhteissa. Liettuan SNT:n sisäasiainkomissaari Alexandras Guzevičius allekirjoitti asiakirjan, jossa lueteltiin 14 ihmisryhmää, jotka tuli karkottaa. Ryhmään kuuluivat muiden muassa neuvostovastaisten (sekä vasemmisto että oikeisto) puolueiden jäsenet, valtionvastaiset virkamiehet, kirkonmiehet, Punaisen ristin virkailijat sekä kaikki, joilla oli henkilökohtaisia yhteyksiä ulkomaille, kuten filatelistit. Ensimmäiset karkotukset toimeenpantiin 14.–18. kesäkuuta 1941. Miehet vietiin pakkotyöleireille, naiset ja lapset vietiin karkotuspaikkoihin. Myöhemmin Antanas Sniečkus, Liettuan kommunistisen puolueen pääsihteeri, pahoitteli, että Saksan hyökkäys kesällä 1941 esti riittävän tehokkaat karkotukset.