Aisopoksen faabelit
Historia > Aisopos-kokoelmien synty

Aisopoksen ei uskota jättäneen jälkeensä varsinaisia kirjallisia töitä. Antiikin lähteet antavat kuvan siitä, että hänen nimiinsä laitetut faabelit tunnettiin ennen kaikkea suullisessa, ei kirjallisessa muodossa. Faabelit olivat suosiossa Ateenassa klassisella kaudella. Erityisen usein niihin viittaa komediakirjailija Aristofanes. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että jo tuolloin Aisopoksen nimiin laitettiin myös muilta peräisin olleita faabeleita, sillä hän oli lajityypin tunnetuin edustaja. Eräs esimerkki tällaisesta faabelista löytyy Aristofaneen Linnuista; skoliastin mukaan sen todellinen kirjoittaja oli Arkhilokhos.
Se, että faabelit tunnettiin ennen kaikkea suullisessa muodossa, tulee ilmi muun muassa siitä, että Aristofanes esittää Ampiaisissa Filokleonin oppineen faabelinsa suullisesti, ei kirjoista. Lisäksi Platon kertoo Sokrateen sepittäneen faabeleita runomuotoon, ja tällöinkin kyseessä olivat ne sadut, jotka tämä tunsi ja muisti. Antiikin lähteissä faabeleita lainataan usein hyvin erilaisissa muodoissa, mikä sekin viittaa siihen, ettei niitä tunnettu kirjallisena kokoelmana. Esimerkiksi Aristoteles lainaa Aisopokselta Momoksen valitusta siitä, etteivät härän sarvet olleet sijoitettu sen harteille, jolloin se voisi työntää niillä voimakkaammin, vaan sen herkimpään osaan, päähän; kun taas Lukianoksella vika esitetään siinä muodossa, etteivät härän sarvet olleet aivan sen silmien edessä. Mikäli faabeleista olisi ollut kirjallinen laitos, tällaisia eroja tuskin olisi esiintynyt.
Platon, joka torjui Homeroksen runot ihannevaltiostaan, hyväksyi kuitenkin Aisopoksen sadut. Hän käyttää niistä termiä mythoi (μῦθοι). Vanhemman nimityksen faabeleille on arveltu olleen ainos (αἶνος), joka esiintyy myös Odysseuksen epiteetissä polyainos (πολύαινος). Hesiodoksella sen merkitys on muuttunut moraaliseksi faabeliksi. Aristofanes käyttää faabeleista termiä logoi (λόγοι), mikä kertoo niiden olleen proosamuotoisia. Vastaavasti Herodotos viittaa niiden kirjailijaan ilmaisulla ”Aisopos proosakirjailija” (Αἴσωπος ὁ λογόποιος, Aisōpos ho logopoios), sillä logos (λόγος) merkitsi alun perin proosaa siinä missä epē (ἔπη) runoutta, ja piti sisällään sekä faabelit että historian. Myöhemmin termi alkoi kuitenkin merkitä ennen kaikkea puheita, kun niistä tuli oma kirjallisuuden lajityyppinsä.
Antiikin kirjallisuudessa Aisopoksen nimiin laitettuja faabeleita esiintyy myös muun muassa Ksenofonilla, Demostheneellä, Demadeella, Horatiuksella ja Plutarkhoksella. Ensimmäisen kirjallisen kokoelman Aisopoksen faabeleista teki ilmeisesti Demetrios Faleronlainen hellenistisen kauden alussa. Tämä kokoelma, Aisopeia, oli tarkoitettu lähdeaineistoksi puhujien käyttöön sekä koulutusta varten, sillä faabeleita käytettiin moraalisten esimerkkien lähteenä. Se käsitti arviolta satakunta faabelia, jotka oli poimittu aikaisemmasta kreikkalaisesta kirjallisuudesta. Teos oli merkittävässä roolissa faabeleiden välittämisessä myöhemmille sukupolville, mutta se ei ole säilynyt nykyaikaan.
Nykyaikaan Aisopoksen faabelit ovat selviytyneet ennen kaikkea Phaedruksen (1. vuosisata eaa./jaa.) ja Babrioksen (100-luku) välittäminä. Phaedruksen kokoelma sisälsi noin 120 ja Babrioksen noin 200 faabelia. Joskus myöhäisantiikin aikana kreikankielisissä kokoelmissa kiersi arviolta ainakin 350 faabelia.
Faabelit nousivat uuteen suosioon 900-luvulta lähtien, jonka jälkeen niitä koottiin jälleen kokoelmiksi Aisopoksen nimen alle. Mainitulla vuosisadalla syntyi latinankielinen proosamuotoisten faabeleiden kokoelma, joka kulkee Romuluksen nimissä. Hieman myöhemmin munkki Ademar kokosi elegiamitassa olleita latinankielisiä faabeleita.