stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinikka Sokka
Ura > Teatterissa

Sokka valmistui Teatterikoulusta vuonna 1974 ja sai heti kiinnityksen Helsingin Kaupunginteatteriin. Hän esiintyi muun muassa näytelmissä Tulipunakukka, Gilgamesh, Pitkäjärveläiset ja Candide. Kaksi vuotta valmistumisen jälkeen Sokka kutsuttiin KOM-teatteriin ja hän lähti mukaan. KOMissa hän esiintyi muun muassa näytelmissä Kerjäläisooppera, Pohjantähti, Kolme sisarta, Myrsky ja Kullervo. Sokka jätti KOMin 1985 ja palasi takaisin Helsingin Kaupunginteatteriin, jossa oli ruvettu panostamaan musikaaleihin. Vuonna 1985 esitettiin Pieni kauhukauppa ja seuraavana vuonna Cats.
Sokka on ollut monena vuonna mukana UIT:n revyissä, ensimmäisen kerran vuonna 1996. Hän on näytellyt myös Turun kaupunginteatterissa, Lilla Teaternissa, Svenska Teaternissa, Vaasan kaupunginteatterissa, Tampereen teatterissa, Espoon Kaupunginteatterissa, Komediateatteri Arenassa, Teatteri Gorgossa, Musiikkiteatteri Palatsissa, Lahden kaupunginteatterissa sekä useissa kesäteattereissa. Sokka esiintyi 2012 Tampereen Työväen Teatterin Liz-musikaalissa, jossa hän esitti vanhaa Elizabeth Tayloria.
Ura > Televisiossa

Sokka on tehnyt lukuisia tv-rooleja. Sokka näytteli Matleenaa Anja-Maija Leppäsen ohjaamassa sarjassa Matleena ja päärynäpuu, jota tehtiin vuosina 1970–1974. Larin Paraskesta kertovassa tv-elokuvassa Sokka näytteli nuorta Paraskea. Eeva-Kaarina Volanen oli vanha Paraske ja Sokan tytär Emilia lapsi. Vuonna 1989 Yle esitti Sulevi Peltolan ohjaaman sketsisarjan Tytöt, jonka rooleissa olivat Sokan lisäksi Riitta Havukainen ja Ulla Tapaninen. 1990-luvulla Sokka on näytellyt muun muassa draamasarjassa Vuoroin vieraissa.
Sokka on esiintynyt Salatut elämät -sarjassa ja vieraillut myös Käenpesä-sarjassa. Sokka tunnetaan myös sarjasta Samaa sukua, eri maata, jossa hän näytteli Marja-Liisa Kilappaa. Yhtenä päätöistään hän pitää televisioon Pikku Kakkoselle esittämiään Grimmin satuja. Sarjaa tehtiin kaikkiaan 35 osaa. Sinikka Sokka toimii Jimin Laiva-sarjan kertojana. Syksyllä 2014 Sokka kilpaili Tanssii tähtien kanssa -ohjelman yhdeksännellä tuotantokaudella.
Sokka on tehnyt myös äänirooleja. Niitä on ollut muun muassa Disney-elokuvissa Herkules, Maija Poppanen ja Pocahontas II, Foxin Anastasiassa ja Robotsissa  sekä Dreamworksin Kung Fu Panda 2:ssa.
Ura > Politiikassa

Sokka oli jo teini-ikäisenä kiinnostunut politiikasta. Hän on yhtyeidensä, erityisesti Agit Propin, kanssa ottanut lauluillaan kantaa ajankohtaisiin aiheisiin. Rauhanaate ja humanismi ovat Sokalle tärkeitä arvoja. Vuoden 2008 kuntavaaleissa Sokka oli vihreiden ehdokkaana Helsingin kaupunginvaltuustoon tulematta valituksi.
Yksityiselämä

Sokka on ollut naimisissa Bengt Packalénin ja Leif Salménin kanssa. Ensimmäisestä avioliitosta hänellä on yksi tytär. Sinikka Sokka oli vuodesta 1996 avoliitossa jääkiekkovalmentaja Alpo Suhosen kanssa, mutta tämä liitto on sittemmin päättynyt.
Diskografia > Soololevyt

Jäätanssi (Pyramid,  1990)
Leikkikalusatakieli (Alba,  2009), Keski-Pohjanmaan kamariorkesterin kanssa
Dikt o dans (Schildt,  2010)
Palkintoja ja tunnustuksia

Telvis, kunniakirja, erikoisohjelmien sarja, Grimmin sadut, 1998
1000 vuotta Sortavala -mitali
Rauhankasvatuspalkinto, 2000
Suomen Näyttelijä­liiton kultainen ansio­merkki
Aiheesta muualla

Sinikka Sokan radiohaastattelu Ylen Kuusi kuvaa -sarjassa vuodelta 2015. Yle Areena, audio 45 min.
Sinikka Sokan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Rune­berg: Soldat­gossen à la 70-tal (1979) Yle Arkivet. (ruotsiksi)
Laulu Moldausta (1975) • Agit-Prop: Oppimisen ylistys (1975) • Agit-Prop: On jotain mikä yhdistää (Euro­viisu­karsinnat 1975) • Eräs lapsi ei nuku (Euro­viisu­karsinnat 1980) Yle Elävä arkisto.
Synelnykoven piiri

| Synelnykoven piiri Синельниківський район |
| --- | --- |
 Piirin sijainti Dnipropetrovskin alueen kartalla
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 48.3230°N, 35.5160°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Dnipropetrovskin alue
Perustettu:  1923; laajennettu 17.7.2020
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Synelnykove (30 021 as., 2021)
Pinta-ala  ():  6 467,2 km²
Väkiluku (2021 (arvio)):  202 711
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
Synelnykoven piiri (ukr. Синельниківський район, Synelnykivskyi raion) on aluehallinnollinen piiri Ukrainan Dnipropetrovskin alueella. Piiri perustettiin alkujaan vuonna 1923. Nykyinen, huomattavasti laajennettu piiri on muodostettu Ukrainan aluehallinnon uudistuksen yhteydessä heinäkuussa 2020. Piiri rajoittuu lännessä Dnipron piiriin, pohjoisessa Novomoskovskin ja Pavlohradin piireihin sekä Harkovan alueen Lozovan piiriin, idässä Donetskin alueeseen (Kramatorskin ja Pokrovskin piirit), sekä etelässä Zaporižžjan alueeseen. Piirin hallinnollinen keskus on Synelnykove (30 021 as., 2021).
Synelnykoven piiri kuuluu Ukrainan aluehallinnon toiseen tasoon. Heinäkuussa 2020 Ukraina supisti Dnipropetrovskin alueen piirien lukumäärän seitsemään. Tällöin Synelnykoven piiriä laajennettiin alueliitoksin ja uudeksi pinta-alaksi tuli 6 467,2 neliökilometriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Synelnykoven piirin väkiluvuksi 202 711 (1.1.2021). Kaupunkilaisiksi luokiteltiin 57,4 prosenttia piirin asukkaista (116 267 as.), eli kahden kaupungin (Peršotravensk 27 573 as., ja Synelnykove) sekä 13 kaupunkityyppisen taajaman väestö. Kaupunkityyppisistä taajamista suurimpia ovat Ilarionove (8 744 as.), Mezhova (7 153 as.), Petropavlivka (6 769 as.), Pokrovske (9 609 as.) ja Vasylkivka (11 439 as.). Ennen vuoden 2020 alueuudistusta, Synelnykoven piiri kattoi huomattavasti suppeamman alueen ja piirin väkiluku oli roimasti pienempi (2017 väestöarvio: 38 013 as.).
Historia

Hyökkäyssotansa (2022-) aikana Venäjä on kohdistanut sotilaallisia iskuja myös Synelnykoven piiriin. Esimerkiksi Ukrainan itsenäisyyspäivänä 24. elokuuta 2022 Venäjä teki ainakin 25 siviiliä surmanneen ja 31:tä haavoittaneen ohjusiskun Tšaplynen (ukr. Чаплине) kaupunkityyppisen taajaman rautatieasemalle ja aseman ympäristöön. Kuolonuhrien joukossa oli myös lapsia.
Synelnykoven piiri ennen heinäkuuta 2020.
Synelnykoven rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Synelnykoven piiri Wikimedia Commonsissa
Dnipropetrovska oblast (neuvostoliittolaisesta näkökulmaa esilletuovan tietosanakirjan Isrorija mist i sil Ukrajinskoji RSR, teossarjan 4. voluumin Dnipropetrovska oblast - artikkelit aiemmasta Synelnykoven piiristä, Synelnykoven kaupungista ja näihin 7/2020 liitetyistä muista piireistä, sekä näiden paikkakunnista) (ukrainaksi) (ukrssr.com.ua)
Star Control

| Star Control |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Toys for Bob Legend Entertainment
Julkaisija:  Accolade
Suunnittelija:  Fred Ford Paul Reiche III George MacDonald Michael Lindner
Lajityyppi:  strategiapeli
Alusta:  Amiga, Amstrad CPC, Commodore 64, DOS, Sega Mega Drive, ZX Spectrum, 3DO, Mac OS
Ensijulkaisu:  Star Control (1990)
Viimeisin julkaisu:  Star Control 3 (1996)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Star Control on kolmiosainen strategiapelisarja. Pelit keskittyvät avaruustaisteluun, strategiapelaamiseen ja seikkailuun.
Star Control

Sarjan ensimmäinen peli on Star Control: Famous Battles of the Ur-Quan Conflict. Pelin julkaisi vuonna 1990 Accolade, ja sen kehittäjänä toimi Toys for Bob. Pelin ytimenä on kahden avaruusaluksen välinen ylhäältäpäin kuvattu avaruustaistelu eräänä ensimmäisistä videopeleistä pidetyn Spacewarin tapaan. Avaruustaistelun ohella pelissä oli strateginen osuus. Pelin taustatarinana oli kahden tähtienvälisen liittouman välinen sota. Pelin avaruustaistelun vetovoimaa lisäsivät sen hyvin tasapainotetut alukset.
Star Control 2

Star Control II: The Ur-Quan Masters on pelisarjan toinen osa. Sitä pidetään yleisesti sarjan parhaana pelinä. Peli lisää edeltävään peliin verrattuna seikkailupeliosuuden, joka kertoo ihmisten ja näiden liittolaisten välisestä taistelusta pahaa Ur Quan -lajia vastaan. Pelin seikkailupeliosuudessa pelaaja tutkii tähtijärjestelmiä etsien uusia resursseja ja liittolaisia. Peli laajentaa edellisen osan avaruustaistelua uusilla aluksilla.
Star Control 2:en kehitti Toys For Bob, ja sen julkaisijana toimi edeltävän osan tavoin Accolade. Peli julkaistiin vuonna 1992 MS-DOS:lle. Se käännettiin myöhemmin Macintoshille ja 3DO:lle.
Star Control 3

Star Control 3:n kehittäjänä toimi Legend Entertainment, ja peli julkaistiin vuonna 1996 MS-DOS:lle ja Macintoshille. Star Control 3 on pelillisesti edeltäjäänsä suppeampi keskittyen lähinnä taisteluun ja tutkimusmatkailuun. Pelin juonta pidetään yleisesti huonona verrattuna edeltäjäänsä. Samoin pelin avaruustaistelua on pidetty heikompana johtuen muun muassa alussuunnittelusta ja pelin tekoälyn omituisuuksista.
The Ur-Quan Masters

The Ur-Quan Masters (UQM) on avoimen lähdekoodin käännös Star Control II:sta nykyaikaisille käyttöjärjestelmille. Se toimii ainakin Microsoft Windowsilla, Linuxilla, Mac OS X:llä ja FreeBSD:llä. UQM sai alkunsa, kun Star Control II:n kehittäjät Fred Ford ja Paul Reiche III julkaisivat pelin 3DO-version lähdekoodin GNU GPL -lisenssin alaisena vuonna 2002.
The Ur-Quan Masters on kehittäjiensä mukaan kehitysvaiheessa, mutta on kuitenkin jo täysin pelattava. The Precursors on tehnyt peliin alkuperäisistä Star Control II:n musiikkikappaleista uusversioita, mutta myös alkuperäisiä kappaleita voi pelissä käyttää.
Jatko-osat

Ilmoitettujen jatko-osien kehitys on ollut lakikiistassa alkuperäisen trilogian ja immateriaalioikeuksien omistajuudesta. Stardock Entertainmentin Brad Wardell ja alkuperäisen sarjan kehittäjät Fred Ford ja Paul Reiche III ovat sopineet kiistan. Sopimuksen ansiosta Stardock voi jatkaa Star Control Originsin myymistä sekä jatkokehittämistä ja Ford & Reiche voivat jatkaa Ur-Quan Mastersin (aiemmin nimellä Ghosts of the Precursors) jatko-osan kehittämistä. Sopimuksen myötä sarjan aiempia osia voidaan myydä edelleen ja tuotot jaetaan osapuolien kesken.
Aiheesta muualla

The Ur-Quan Masters -projektin kotisivut
The Pages of Now and Forever fanisivusto
The Star Control Discussion Board
The Ur-Quan Masters Forum
Ultronomicon - Star Control wiki
UQM-FIN - The Ur-Quan Mastersin Suomenkielinen käännös (Arkistoitu – Internet Archive)
Star Controller -blogi
Semiotiikka

Tutkimus
Aatehistoria
Etnologia
Kulttuuriantropologia
Kulttuurihistoria
Kulttuurintutkimus
Keskeisiä käsitteitä
Kulttuuri
Populaarikulttuuri
Taide
Katso myös
Historia
Ihminen
Kieli
Yhteiskunta
Semiotiikka (m.kreik. sēmeiōtikē tekhnē ’merkitsemistaito’) eli merkkioppi on filosofinen suuntaus, joka tutkii merkkien, kuten sanojen, semantiikkaa eli merkkien merkitystä, syntaksia eli yhdistelysääntöjä ja pragmatiikkaa eli tilannekohtaista merkitystä ja käyttöä.
Semiotiikka-tutkimuksesta

Perustavanlaatuinen ongelma kielessä on, miten kieli voi viitata itsensä ulkopuolelle. Sanat ja käsitteet ajatuksina ovat intentionaalisia, eli ne kykenevät viittaamaan itsensä ulkopuolelle. Semiotiikka tutkii sitä, miten tämä itsensä ulkopuolelle viittaaminen tapahtuu ja mikä on kielen teoreettinen ja geneettinen selitys.
Thomas Sebeokin mukaan semioottinen malli ei kuvaa ”todellisuutta sellaisenaan” vaan ”luontoa omien kysymystemme paljastamana”.
Semiotiikan pääsuuntaukset

Semiotiikka voidaan jakaa neljään yleiseen pääsuuntaukseen: empiiriseen, filosofiseen ja kielitieteelliseen semiotiikkaan sekä kulttuurisemiotiikkaan. Jaottelu perustuu Thomas A. Sebeokin ja Eero Tarastin esityksiin.
Semiotiikan pääsuuntaukset > Empiirinen semiotiikka

Empiirinen semiotiikka juontuu antiikin lääketieteeseen: lääkäri tutki ja tulkitsi taudin ”merkkejä” eli oireita ja päätteli, mistä sairaudesta oli kysymys. Varsinkin ranskassa sémiologie (semiologia) tarkoittaa yhä symptomatologiaa eli oireoppia, lääketieteen haaraa.
Empiiriseen semiotiikkaan kuuluvat myös sekä eläinsemiotiikka että neurofysiologinen tutkimus, jossa selvitetään, missä kohden aivoja merkkien käsittely tapahtuu.
Semiotiikan pääsuuntaukset > Filosofinen semiotiikka

Filosofinen semiotiikka alkaa antiikin ajattelijoista, ja suuri merkitys oli myös keskiajan skolastikoilla. Englantilainen John Locke oli ensimmäinen uuden ajan filosofi, joka tarkasteli semiotiikkaa erillisenä tieteenhaarana. Merkittävimpiä filosofisen semiotiikan edustajia oli yhdysvaltalainen Charles S. Peirce. Hän piti kaikkia filosofian ongelmia semioottisina ja loi omintakeisen merkkiteorian.
Semiotiikan pääsuuntaukset > Lingvistinen semiotiikka

Sveitsiläisen kielitieteilijän Ferdinand de Saussuren teos Yleisen kielitieteen kurssi (1916) kuuluu lingvistisen semiotiikan perusteoksiin. Saussure käytti tutkimusalasta nimitystä semiologia, ja se tutkii ”merkkien elämää osana sosiaalista elämää”. Suuntauksen myöhempiä edustajia ovat olleet muun muassa Roman Jakobson ja A. J. Greimas.
Semiotiikan pääsuuntaukset > Kulttuurisemiotiikka

Tutkimusmatkailijoiden matkakertomuksia voidaan pitää ensimmäisinä kulttuurisemioottisina tutkielmina. Kahden kulttuurin kohdatessa kohtaavat myös merkkijärjestelmät. Kulttuurisemiootikkojen mukaan koko kulttuuri koostuu erilaisista merkkijärjestelmistä ja se voidaan määritellä niiden avulla. Esimerkiksi antropologi Claude Lévi-Strauss tutki ihokosketuksen merkityksellisyyttä heimokulttuureissa strukturalistisen semiotiikan keinoin.
Kulttuurisemiotiikan tunnetuin edustaja lienee Tarton–Moskovan koulukunta, jonka johtohahmona toimi Juri Lotman. Koulukunnan mukaan kulttuuri on tekstien kokonaisuus, jossa tekstejä ovat paitsi sanalliset esitykset myös maalaukset, rakennukset ja näyttämöesitykset. Merkkijärjestelmät voivat toimia vain osana laajempaa merkkien jatkumoa, semiosfääriä.
Semiotiikan pääsuuntaukset > Biosemiotiikka

Biosemiotiikka on tutkimusala, semiotiikan haara, joka tutkii semioottisia prosesseja ja eliöiden elämää suhteessa niiden ympäristöön. Nykyisen biosemiotiikan mukaan kaikki eliöt muodostavat eräänlaisen merkkiprosessin eli semioosin.
De Saussuren semiologia

Ferdinand de Saussuren kielitieteellisiin käsityksiin perustuvaa semiotiikkaa kutsutaan strukturalistiseksi semiotiikaksi tai Saussuren omaa terminologiaa seuraten, semiologiaksi. De Saussure edustaa eritoten semiotiikan lingvististä suuntausta. De Saussure erottaa kielessä kaksi eri näkökulmaa: kielisysteemin tason (langue) ja puhunnan tason (parole). Kielisysteemi on se järjestelmä, jonka puitteissa yksittäisiä puhuntoja voidaan tuottaa. Kielen systeemiä ei yksittäinen puhuja voi muuttaa, mutta kukin puhunta on yksilöllinen.
Strukturalistisessa semiotiikassa merkki koostuu kahdesta tekijästä:
Merkitty (ransk. signifié) eli merkin käsitesisältö
Merkitsijä (signifiant) eli merkin fyysinen puoli.
Merkitty ja merkitsijä esiintyvät aina yhdessä – ne edustavat kahta näkökulmaa merkkiin. Ei voi olla sellaista merkkiä, jolla ei olisi lainkaan käsitteellistä sisältöä. Ei voi myöskään olla sellaista merkkiä, jolla ei olisi lainkaan fyysistä ilmiasua. Merkitsijä viittaa merkissä aina tiettyyn merkittyyn: esimerkiksi kirjainjono ”kissa” viittaa suomen kielessä tietynlaiseen nelijalkaiseen eläimeen. ”Kissa”-sana on siis kissaeläimen merkki. Sen sijaan kirjainjono ”kixxa” ei viittaa suomen kielessä mihinkään, eikä sen näin ollen voida sanoa ilmaisevan mitään merkkiä. On huomattava, että merkitsijän ja merkityn suhde on de Saussuren semiotiikassa mielivaltainen, samoin kuin merkin suhde siihen todellisuuden ilmiöön tai entiteettiin, johon merkki viittaa.
Kulttuurihistoriallinen semiotiikka

Lev Vygotski oli neuvostoliittolainen psykologi, joka pohti ihmisen tietoisuuden syntyä. Koska perinteinen marxilainen filosofia painottaa työn merkitystä niin nykyihmisen elämässä kuin ihmisen evoluutiossakin, myös Vygotskin semioottinen teoria liittyy läheisesti työhön. Hänen mukaansa työkalu on aina myös merkki, joka viittaa itsensä lisäksi työn kohteeseen. Tämä intentionaalisuus on merkin perimmäinen ominaisuus, ja ensimmäiset merkit ovatkin luultavasti olleet työkalun tapaisia: luolamies on näyttänyt keihästä luolanaiselle ilmoittaakseen lähtevänsä metsälle.
Toisaalta myös merkki on työkalu, koska se muokkaa ihmisen ajatusmalleja ja sitä, miten kommunikoimme. Kieli kokonaisuutena saattaa hyvinkin olla työkalumerkeistä lähtöisin. Samalla tavalla kuin työkalujen käyttö on muokannut ihmisen ruumista evoluution myötä, työkalut merkkeinä ovat myös muokanneet ihmisen tietoisuutta lingvistisempään suuntaan, aiheuttaen lopulta aivoihin tietyn osa-alueen, jonka tarkkana tehtävänä on kielellinen ymmärtäminen. Vasta tämä on mahdollistanut kielen synnyn ja sitä kautta käsitteellisen ajattelun. Koska kielen synty on siis ulkoisten merkkien havainnoinnista lähtöisin, on inhimillisen tietoisuuden syntykin sosiaalisen prosessin tulos.
Kirjallisuutta

Apo, Satu ym. (toim.): Strukturalismia, semiotiikkaa, poetiikkaa.  Helsinki:  Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-085-X.
Fiske, John: Merkkien kieli. Johdatus viestinnän tutkimiseen.  ((Introduction to Communication Studies, 1990.) Suomeksi toimittaneet Veikko Pietilä, Risto Suikkanen ja Timo Uusitupa)  Tampere:  Vastapaino, 1992.  ISBN 951-9066-55-1.
Hannula, Erja & Oksanen, Ulla (toim.): Murtuvat merkit. Semiotiikan teoreettisen ja soveltavan tutkimuksen näkökulmia.  Helsinki:  Palmenia, 2009.  ISBN 978-951-570-764-2.
Kuusamo, Altti: Tyylistä tapaan. Semiotiikka, tyyli, ikonografia.  (Väitöskirja: Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-661-0.
Lotman, J.M.: Merkkien maailma: Kirjoitelmia semiotiikasta.  (Suomennosvalikoima. Suomentaneet Erkki Peuranen, Paula Nieminen ja Jukka Mallinen)  Helsinki:  SN-kirjat, 1989.  ISBN 951-615-708-4.
Niiniluoto, Ilkka: Maailma, minä ja kulttuuri. Emergentin materialismin näkökulma.  Helsinki:  Otava, 1990.  ISBN 951-1-11070-5.
Veivo, Harri & Huttunen, Tomi: Semiotiikka. Merkeistä mieleen ja kulttuuriin.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-2876-5.
Vuorinen, Jyri: Taideteos merkkinä. Johdatus semioottiseen taidekäsitykseen.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997.  ISBN 951-717-945-6.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansainvälinen semiotiikan instituutti Imatralla (Arkistoitu – Internet Archive).
Semiotiikan verkostoyliopisto (Arkistoitu – Internet Archive).
Suomen Semiotiikan Seura (Arkistoitu – Internet Archive).
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi 
Charles Sanders Peirce
Stefan Rehn

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jan Stefan Rehn
Syntymäaika: 22. syyskuuta 1966 (ikä 58)
Syntymäpaikka: Tukholma, Ruotsi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 178 cm
Seura
Seura:  Utsiktens BK
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1989 |  Djurgårdens IF | 119 | (43) |
| 1989–1990 |  Everton | 4 | (0) |
| 1990–1995 |  IFK Göteborg | 134 | (26) |
| 1995–2000 |  Lausanne | 172 | (33) |
| 2000–2002 |  Djurgårdens IF | 67 | (6) |
Maajoukkue
| 1988–1995 |  Ruotsi | 45 | (6) |
Valmennusura
2003–2006:  Djurgårdens IF (apuv.)
2007–2011:  IFK Göteborg
2012–2013:  Jitex BK
2014–2017:  Kopparbergs/Göteborg FC
2018–2020:  Utsiktens BK
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Stefan Rehn (s. 22. syyskuuta 1966) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana

Loistavan tekniikan omanneena keskikenttäpelaajana Rehn oli IFK Göteborgin ja Djurgårdens IF:n kantavia voimia 1980-luvulta aina 2000-luvulle. Hän oli voittamassa IFK:n kanssa viittä Ruotsin mestaruutta 1990-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Ulkomailla Rehnillä on pelikokemusta englantilaisseura Evertonista sekä sveitsiläisestä FC Lausanne-Sportista.
Ruotsin maajoukkueessa Rehn oli mukana voittamassa MM-pronssia 1994, muttei saanut pelata otteluakaan. Hän edusti Ruotsia myös EM-kisoissa 1992, kun Ruotsi eteni välieriin.
Ura pelaajana > Meriitit pelaajana

Ruotsin mestaruus (6): 1990, 1991, 1993, 1994, 1995, 2002
Ruotsin cup (2): 1991, 2002
MM-pronssia: 1994
EM-välierät: 1992
Ura valmentajana

Rehn aloitti valmennusuransa Djurgårdens IF:n apulaisvalmentajana kaudella 2003. Hän oli voittamassa seurassa kahta Ruotsin mestaruutta ja cupia. Rehn jätti apulaisvalmentajan tehtävät Djurgårdenissa kauden 2006 jälkeen ja siirtyi IFK Göteborgin peräsimeen.
Kaudella 2007 Rehn luotsasi yhdessä Jonas Olssonin kanssa IFK:n tiukan taistelun jälkeen Ruotsin mestariksi. Cup-finaalissa joukkue taipui Kalmar FF:lle 3–0. IFK jatkoi hyviä esityksiään Rehnin ja Olssonin johdolla myös kaudella 2008. Heidän johdollaan IFK eteni toista kertaa peräkkäin Ruotsin Cupin loppuotteluun, jossa vastaan tuli edellisvuoden tapaan Kalmar FF. Tällä kertaa IFK sai revanssinsa voittaen tiukan ja tasaisen finaalin vasta rangaistuspotkujen jälkeen 5–4.
Kaudella 2009 Rehn ja Olsson johdattivat IFK:n jälleen mestaruustaisteluun. Tiukka kausi huipentui mestaruuden ratkaiseeseen otteluun AIK:ta vastaan Göteborgissa. Vierasjoukkue voitti ottelun 1–2 ja mestaruus karkasi AIK:lle. IFK haki Ruotsin cupin kolmannessa perättäisessä loppuottelussa revanssia AIK:sta, mutta hävisi ottelun 2–0.  Näin IFK jäi ilman pokaalia ensi kertaa Rehnin valmennuskaudella.
Kaudella 2010 IFK putosi kauas mestaruustaistelusta ja paineet valmentaja Rehniä kohtaan kasvoivat. Lopulta Allsvenskanin 7:s sija tyydytti seurajohtoa ja Rehn sai jatkaa tehtävässään. Kun kausi 2011 sujui samaan tapaan mollivoittoisemmin ja göteborgilaiset saivat vain haaveilla mestaruuskamppailusta ilmoitti IFK:n johto, että Rehn ja Olsson jättävät seuran kauden jälkeen.
Lokakuussa 2011 Rehn ilmoitti siirtyvänsä kauden 2012 alusta alkaen Damallsvenskanissa pelaavan Jitex BK:n päävalmentajaksi.  Rehnin johdolla Jitex pelasi Damallsvenskanin alemmassa keskikastissa sijoittuen kaudella 2012 yhdeksänneksi ja kaudella 2013 kymmenenneksi. Hän jätti joukkueen kauden 2013 jälkeen ja siirtyi Kopparbergs/Göteborg FC:n peräsimeen. Debyyttikaudellaan 2014 hän luotsasi seuran Damallsvenskanin kolmanneksi. Rehn jätti joukkueen kauden 2017 jälkeen.
Kaudeksi 2018 Rehn siirtyi Ruotsin 1. divisioonassa pelaavan Utsiktens BK:n päävalmentajaksi. Rehn jätti seuran tammikuussa 2020, vaikka oli joulukuussa kirjoittanut jatkosopimuksen seuran kanssa.
Ura valmentajana > Meriitit valmentajana

Ruotsin mestaruus (3): 2003 (apuv.), 2005 (apuv.), 2007
Ruotsin cup (3): 2004 (apuv.), 2005 (apuv.), 2008
Hopeaa (2): 2007, 2009
Ruotsin vuoden valmentaja: 2007 (yhdessä Jonas Olssonin kanssa)
Suikoden

| Suikoden |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Konami
Julkaisija:  Konami
Lajityyppi:  roolipeli
Alusta:  PlayStation, PlayStation 2
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Suikoden (jap. 幻想水滸伝, Gensō Suikoden) on Konamin julkaisema roolipelisarja, joka perustuu löyhästi kiinalaiseen Shui hu zhuan -teokseen.
Sarjan tarinat keskittyvät sodan tragedioihin kuten eräissä taktisissa roolipeleissä. Pelit sijoittuvat eri aikakausille ja eri päähenkilöillä, mutta sisältävät veden äärellä sijaitsevan linnoituksen täyttämisen jopa 108:lla henkilöllä, jotka pelaaja rekrytoi.
Sarjan pelejä on julkaistu uudelleen osana PSone classics -kokoelmaa. Syyskuussa 2022 Konami ilmoitti kahden ensimmäisen pelin remasteroitujen versioiden julkaisun tapahtuvan vuonna 2023.
Pelit

Suikoden (1995)
Suikoden II (1998)
Suikoden III (2002)
Suikoden IV (2004)
Suikoden V (2006)
Pelit > Spin-offit

Gensō Suikogaiden (2000)
Gensō Suikogaiden Vol.1 Harumonia no Kenshi
Gensō Suikogaiden Vol.2 Kurisutaru Barē no Kettō
Suikoden Tactics (2005)
Suikoden Tierkreis (2008)
Aiheesta muualla

Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)