stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen urheilu 1978
Lentopallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti neljännen peräkkäisen kerran Pieksämäen NMKY, hopeaa sai Lahden Kimmo ja pronssille sijoittui Raision Loimu.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Karhulan Veikot, hopeaa sai Jyväskylän Pesä-Veikot ja pronssille sijoittui hämeenlinnalainen Luolajan Kajastus.
Moottoripyöräily

Motocrossin maailmanmestaruussarjassa Heikki Mikkola voitti 500-kuutioisten pyörien luokassa uransa neljännen maailmanmestaruuden.
Trialin maailmanmestaruussarjassa Yrjö Vesterinen voitti kolmannen peräkkäisen mestaruutensa.
Nyrkkeily

Amatöörinyrkkeilyn maailmanmestaruuskilpailuissa Tarmo Uusivirta saavutti hopeaa alle 75-kiloisten sarjassa.
Paini

Euroopan-mestaruuskilpailuissa Keijo Manni saavutti hopeaa kreikkalais-roomalaisen painin alle 90-kiloisten sarjassa.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Maailmanmestaruuskilpailut käytiin Lahdessa. Suomi saavutti kaikkia mitaleja kolme kappaletta ja sijoittui mitalitilastossa toiseksi. Naisten hiihdossa Helena Takalo voitti kultaa 5 kilometrillä Hilkka Riihivuoren varmistaessa Suomelle kaksoisvoiton. Viestissä Taina Impiö, Marja-Liisa Hämäläinen, Riihivuori ja Takalo voittivat kultaa. Riihivuori saavutti pronssia 10 kilometrillä ja Takalo 20 kilometrillä. Miesten hiihdossa viestijoukkue Esko Lähtevänoja, Juha Mieto, Pertti Teurajärvi ja Matti Pitkänen saavutti hopeaa ja Juha Mieto 15 kilometrillä pronssia. Matti Pitkänen sijoittui kolmella henkilökohtaisella matkalla neljänneksi. Mäkihypyn suurmäessä Tapio Räisänen voitti kultaa ja yhdistetyssä Rauno Miettinen otti hopeaa.
Keski-Euroopan mäkiviikon 1977–1978 kokonaiskilpailun voitti Kari Ylianttila.
Suunnistus

Maailmanmestaruuskilpailuissa naisten viestijoukkue Outi Borgenström, Marita Ruoho ja Liisa Veijalainen voitti kultaa. Henkilökohtaisessa kilpailussa Veijalainen saavutti hopeaa. Miesten puolella Risto Nuuros suunnisti hopealle ja Simo Nurminen pronssille, ja myös viestijoukkue Urho Kujala, Jorma Karvonen, Nurminen ja Nuuros saavutti pronssia.
Yleisurheilu

Euroopan-mestaruuskilpailuissa 29.8.–3.9. Prahassa, Tšekkoslovakiassa Suomi voitti yhden kullan, kaksi hopeaa ja kolme pronssia ja sijoittui mitalitilastossa seitsemänneksi. Kultaa voitti Martti Vainio 10 000 metrin juoksussa Suomen-ennätyksellä 27.31,0, hopeaa saavuttivat Antti Kalliomäki seiväshypyssä ja Markku Tuokko kiekonheitossa, ja pronssille sijoittuivat Arto Bryggare 110 metrin aitajuoksussa, Ismo Toukonen 3 000 metrin estejuoksussa sekä Rauli Pudas seiväshypyssä.
Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailuissa Milanossa, Italiassa suomalaiset voittivat ennätykselliset kolme kultamitalia, kun Markku Taskinen oli paras 800 metrin juoksussa, Antti Loikkanen 1 500 metrin juoksussa ja Reijo Ståhlberg kuulantyönnössä.
Henna-Maija Turunen

Henna-Maija Turunen (s. 29. kesäkuuta 1979 Liperi) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa 11 kautta ja esiintyi myös Suomen maajoukkueessa. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Turunen edusti naisten SM-sarjassa joensuulaisia Jokipoikia kaudella 1993–1994 ja Kiekko-Karhuja 1995–1996 sekä tamperelaisia Tapparaa kausina 1999–2005 ja Ilvestä 2005–2008. Hän pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 275 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 123 + 99 = 222, sekä 28 pudotuspeliä tehopistein 7 + 9 = 16. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 2006 sekä saavutti yhden SM-hopean.
Suomen maajoukkueessa Turunen pelasi 16 maaottelua, joissa hän teki yhden maalin ja sai kolme syöttöpistettä.
Sanna Sainio

Sanna Sainio (s. 2. lokakuuta 1972 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa 15 kautta ja kuului myös Suomen maajoukkueeseen. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Sainio edusti naisten SM-sarjassa Porin Ässiä kaudet 1987–1995 sekä Tampereen Ilvestä kaudet 2000–2007. Hän pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 174 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 89 + 61 = 150, sekä 36 pudotuspeliä tehopistein 13 + 14 = 27. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 2006 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia.
Suomen maajoukkueessa Sainio pelasi seitsemän maaottelua ja sai niissä kaksi syöttöpistettä. Viisi näistä otteluista kuului vuoden 2001 MM-kilpailuihin, joissa Suomi sijoittui neljänneksi.
Anna Aaltomaa

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Latvia 1995 |  |  |
Anna Aaltomaa (s. 26. joulukuuta 1977 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa 14 kautta ja kuului myös Suomen maajoukkueeseen. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Aaltomaa edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Ilvestä kaudet 1992–2006. Hän pelasi SM-sarjassa 279 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 93 + 110 = 203, sekä 55 pudotuspeliä tehopistein 4 + 17 = 21. Hän voitti kaksi Suomen-mestaruutta vuosina 1993 ja 2006 sekä saavutti neljä SM-hopeaa ja viisi SM-pronssia.
Suomen maajoukkueessa Aaltomaa pelasi 41 maaottelua ja teki niissä viisi maalia sekä sai seitsemän syöttöpistettä. Hän pelasi vuoden 1995 EM-kilpailuissa, joissa Suomi voitti kultaa.
Shivamogga

| Shivamogga (ಶಿವಮೊಗ್ಗ) Shimoga |
| --- | --- |
 Linja-autoasema
 Shivamogga
 Koordinaatit: 13°56′N, 75°34′E 
Valtio:  Intia
Osavaltio:  Karnataka
Piirikunta:  Shivamogga
Väkiluku (2011):  
Aikavyöhyke:  UTC+5:30
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Shivamogga (aiemmin Shimoga) on kaupunki ja Shivamoggan piirikunnan hallintokeskus Karnatakan osavaltion keskiosassa Intiassa. Kaupungissa asui 424 920 ihmistä vuonna 2011 väestönlaskennan mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shivamogga Wikimedia Commonsissa
Videonauhuri

Tyypillinen Philipsin videonauhuri.
Videonauhuri eli kuvanauhuri on laite, jolla tallennetaan elektronista liikkuvaa kuvaa (videota) ja ääntä magneettiselle videonauhalle. Nauhurin keksiminen toi monia etuja ensin televisiotuotantoon ja myöhemmin viihdekäyttöön esimerkiksi kotona. Ennen videonauhureita televisioasemat joutuivat lähettämään ohjelmansa suorina lähetyksinä tai elokuvafilmille tallennettuina, jolle ohjelmat myös mahdollista uusintaesitystä ja arkistointia varten piti kuvata.
Videonauhurit yleistyivät 1970-luvun lopulta alkaen kotitalouksien laitteina. Televisio-ohjelmia tallennettiin tarkoitusta varten myytäville tyhjille kaseteille, ja elokuvia tai muita kaupallisia tallenteita vuokrattiin tai ostettiin valmiina kasetteina kotikäyttöön.
2000-luvun alussa yleistynyt digitaalinen kuvantoistotekniikka syrjäytti magneettinauhat tallennusmediana ja kuvanauhureista tuli vintage-tekniikkaa 2010-luvun kuluessa. Digitaalinen tallennus- ja toistoteknologia eli laserilla tai sinilaserilla luettavat digitaalilevyt sekä digitaaliset muistit korvasivat analogiset järjestelmät. Digitaalinen suoratoisto puolestaan on vähentänyt fyysisten formaattien käyttöä.
Videonauhurit Suomessa

Videonauhureiden myynti alkoi Suomessa varsinaisesti 1978. Vuoden 1979 lopussa laitteita oli noin 3 700. Vuonna 1980 myytiin 5 300 laitetta ja 1981 jo 20 000; näin videonauhureita oli Suomessa käytössä vuoden 1981 lopussa noin 30 000. Vuonna 1990 videonauhuri oli Suomessa 54 prosentissa kotitalouksista . Yleisimmillään videonauhuri oli vuonna 2004 kolmella neljäsosalla kotitalouksista.
Videonauhurien käyttö vähentyi voimakkaasti 2000-vuosikymmenen aikana. Niiden myynti saavutti Suomessa huippunsa vuonna 2000 ja laski sen jälkeen muutamassa vuodessa olemattomiin. Videonauhureiden tilalle tuli elokuvien katselussa DVD-soitin. Tallennuksessa ne korvasi tallentava DVD-laite ja etenkin vuodesta 2007 alkaen tallentava digisovitin. Toisaalta tallentamisen merkitystä vähensi niin televisiosarjojen ja elokuvien lisääntynyt myynti DVD-levyinä ja Blu-ray-levyinä kuin ohjelmien suoratoisto internetistä ja jossain määrin laiton lataaminen vertaisverkoista. 2010-luvulla nopeiden internet-yhteyksien yleistyminen synnytti suoratoistopalveluiden markkinat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Videonauhuri Wikimedia Commonsissa
How does a VCR work? Animaatio, joka havainnollistaa videonauhurin toimintaa kolmiulotteisen mallin avulla. 15 min.
Salminen, Kari: Vanhoista VHS-kaseteista maksetaan nyt jopa tuhansia euroja – Roskaa rakastava Ville Lähde kertoo, miten video on uusi vinyyli. Muropaketti 4.8.2021.
Varhainen videonauhuri museossa. Videorecorder Ampex VR 1000-B Ampex Corporation, Redwood City, Kalifornia, 1961.
Videokasetti koneistossa.
Kotikäyttöön tarkoitettu VHS-järjestelmän kuvanauhuri. Laite on VHS-nauhurien valmistuksen loppuajoilta ja olemukseltaan hyvin pelkistetty.
Sanna Kanerva

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Suomi 1999 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Latvia 1995 |  |  |
Sanna Kanerva (s. 24. kesäkuuta 1974 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa 12 kautta ja kuului myös Suomen maajoukkueeseen. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Kanerva edusti naisten SM-sarjassa Porin Ässiä kaudet 1989–1995, Kerava Shakersia 1995–1998 ja Espoo Bluesia 1998–2001. Hän pelasi SM-sarjassa 228 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 140 + 103 = 243, sekä 36 pudotuspeliä tehopistein 19 + 12 = 31. Hän voitti neljä Suomen-mestaruutta vuosina 1996 ja 1999–2001 sekä saavutti yhden SM-hopean. Mestaruuskaudella 1995–1996 hän oli joukkueensa pistepörssin ykkönen.
Suomen maajoukkueessa Kanerva pelasi 37 maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia sekä sai viisi syöttöpistettä. Hän pelasi vuoden 1995 EM-kilpailuissa, joissa Suomi voitti kultaa, ja vuoden 1999 MM-kilpailuissa, joissa Suomi saavutti pronssia.
Vilma Tarvainen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Kiina 2008 |  |  |
Vilma Tarvainen (s. 2. toukokuuta 1986 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa 11 kautta ja kuului myös Suomen maajoukkueeseen. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Tarvainen edusti naisten SM-sarjassa Jyväskylän Hockey Catsiä kausina 2000–2009, Tampereen Ilvestä keväällä 2009, jyväskyläläistä JYP:iä kaudella 2010–2011 ja Oulun Kärppiä kaudella 2012–2013. Hän pelasi pääsarjassa kaikkiaan 214 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 24 + 84 = 108, sekä 33 pudotuspeliä tehopistein 4 + 2 = 6. Hän saavutti yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
Suomen maajoukkueessa Tarvainen pelasi 43 maaottelua ja teki niissä neljä maalia sekä sai kaksi syöttöpistettä. Hän pelasi maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2008 ja 2013, joista ensin mainituissa Suomi saavutti pronssia.
Anni Rantanen

Anni Rantanen (s. 22. marraskuuta 1995 Lempäälä) on suomalainen jääkiekkoilija, joka on pelannut naisten SM-sarjassa ja liigassa kaudesta 2010–2011 alkaen ja on kuulunut myös Suomen maajoukkueeseen. Hän on pelannut sekä puolustajana että hyökkääjänä.
Rantanen on edustanut naisten pääsarjassa Tampereen Ilvestä lukuun ottamatta kautta 2015–2016, jolloin hän pelasi Hämeenlinnan Pallokerhossa. Hän on pelannut pääsarjassa kaikkiaan 183 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 75 + 101 = 176, sekä 58 pudotuspeliä tehopistein 8 + 13 = 21. Hän on saavuttanut neljä SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin.
Suomen maajoukkueessa Rantanen on pelannut 13 maaottelua. Hän pelasi maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2012, jolloin Suomi sijoittui neljänneksi.
Shigeaki Hinohara

| Shigeaki Hinohara |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1911 Yamaguchin prefektuuri
Kuollut: 18. heinäkuuta 2017 (105 vuotta) Tokio
Ammatti:  lääkäri
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Ikikata Jozu, 2001
Shigeaki Hinohara (jap. 日野原重明, Hinohara Shigeaki; 4. lokakuuta 1911 Yamaguchin prefektuuri – 18. heinäkuuta 2017 Tokio) oli japanilainen lääkäri ja St. Luke's International Hospital -sairaalan johtaja. Hinohara kuului Japanin tunnetuimpiin lääkäreihin ja hänen vuonna 1954 käynnistämää lääkärintarkistusten järjestelmää on pidetty yhtenä Japanin pitkän elinajanodotteen taustatekijöistä. Hinoharan johtama St. Luke's International Hospital hoiti myös useita Tokion metron sariinikaasuiskun uhreja.
Elämäkerta

Shigeaki Hinohara syntyi 4. lokakuuta 1911 Yamaguchin prefektuurissa ja oli uskonnoltaan kristitty. Hän opiskeli lääketiedettä valmistuen Kioton keisarillisesta yliopistosta vuonna 1937 aloittaen työn lääkärinä St. Luke's International Hospital-sairaalassa Tokiossa vuonna 1941. Toisen maailmansodan aikana Hinohara hoiti Tokion pommitusten palopommien palovammauhreja. Vuonna 1970 hän oli matkustajana Japan Airlinesin lento 351:llä, joka joutui Japanin punaisen armeijakunnan kaappaamaksi. 29 panttivankia ottaneet kaappaajat vapauttivat vankinsa Fukuokassa ja Soulissa kaappaajien paetessa Pohjois-Koreaan.
Hinoharasta tuli St. Luke's International Hospital -sairaalan johtaja vuonna 1992 ja vuonna 1994 hän asennutti happiputkia ympäri sairaalaa käytäville ja auloihin maanjäristyksen varalta. Happiputket pelastivat henkiä Korkein totuus -ryhmän tehdessä Tokion metron sariinikaasuiskun vuotta myöhemmin. Sairaalaan tuotiin 640 kaasuiskun uhria ja heistä vain yksi menehtyi. Hinohara toimi lääkärinä yli 100-vuotiaaksi saakka. Hän kuoli hengityselinsairauteen Tokiossa 18. heinäkuuta 2017 sairastettuaan pitkään ikään liittyneitä sydän- ja muita sisäelinsairauksia.
Hinoharan vuonna 1954 aloittamaa vuosittaisten kattavien lääkärintarkistusten järjestelmää on pidetty yhtenä tärkeänä vaikuttajana Japanilaisten korkeassa elinajanodotteessa. Hän kannusti myös vanhuksia ottamaan aktiivisesti osaa sosiaaliseen elämään. Hänen vuonna 2001 julkaistu esseiden antalogia Ikikata Jozu myi 1,2 miljoonaa kappaletta. Kirjassa Hinohara kehottaa ruokailuun ja nukkumiseen liittyvien tiukkojen sääntöjen noudattamiseen. Hinohara esiintyi myös useaan otteeseen Japanin televisiossa.
Mustaeväliskosilmä

| Mustaeväliskosilmä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Auloppikalat Aulopiformes
Heimo::  Liskosilmät Notosudidae
Suku::  Scopelosaurus
Laji::  lepidus
Kaksiosainen nimi
 Scopelosaurus lepidus  (Krefft & Maul, 1955) 
Katso myös
   Mustaeväliskosilmä Wikispeciesissä   Mustaeväliskosilmä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustaeväliskosilmä (Scopelosaurus lepidus) on liskosilmiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä Atlantista.
Koko ja ulkonäkö

Mustaeväliskosilmä voi kasvaa 35–42 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja hoikka. Selkäevä sijaitsee ruumin keskiosassa ja sen takana on rasvaevä. Pyrstöevä on haarautunut. Mustaeväliskosilmän mustat suomut ovat vain löyhästi kiinni ja irrotessaan paljastavat vaalean ihon. Rintaevissä on musta laikku ja vaalea kärkijuova.
Levinneisyys ja elintavat

Mustaeväliskosilmää tavataan Grönlannista Angolaan. Se elää aina 2 500 metrin syvyyteen asti ja nuoret kalat elävät matalammalla kuin täysikasvuiset. Lajin ravintoa ovat äyriäiset ja kalat ja se vaeltaa pitkiäkin matkoja saaliin perässä. Mustaeväliskosilmä kutee Sargassomerellä.
Shamisen

Shamisenin soittaja (oikealla)
Shamisen (jap. 三味線) eli samisen on banjon tapainen japanilainen kolmikielinen kielisoitin. Sen edeltäjä on kiinalainen sanxian. Shamisenin esimuoto, käärmeennahkakalvoinen jabisen (蛇皮線) kulkeutui Okinawalta päin Japaniin 1560-luvulla. Lukuisten rakenteellisten muutosten jälkeen soitin saavutti kansansuosion. Sillä säestettiin kansanlauluja, runonlaulantaa ja sen soiton opiskelu kuuluu yhä geishojen perusopetukseen. Shamisen on myös yksi tärkeimmistä kabukiteatterin soittimista.
Rakenne

Käyttötarkoituksen mukaan shamisenin rakenne voi hieman vaihdella. Nagauta-shamisen (長唄三味線) on ohutkaulainen ja suhteellisen kevytrakenteinen. Gidayū-shamisenin (義太夫三味線) kaula on paksumpi ja kaikukoppa hieman isompi. Koillis-Japanissa kehittynyt Gidayu-shamisenia muistuttava melko painavarakenteinen tsugaru-shamisen (津軽三味線) on nykyään nuorisonkin keskuudessa varsin suosittu.
Soittimen kaikukoppa on parikymmentä senttiä pitkä neliömäinen "rumpu", ja se on valmistettu neljästä punaveripihkapuun eli padouk-puun (Pterocarpus macrocarpus) kappaleesta. Kaula on hyvin ohut ja kolmisen kertaa kaikukoppaa pitempi. Erikoista pitkän kaulan rakenteessa on, että kuljettamisen helpottamiseksi se voidaan liitoskohtien kohdalta katkaista kolmeen osaan ja tarvittaessa taas koota ennalleen. Halpojen harjoitussoittimien kaula on tehty yhdestä puusta, eikä siinä ole liitoskohtia. Soittimen kokonaispituus on noin 94 senttiä. Kaula on valmistettu intianpalisanterista tai punaisesta santelipuusta. Harjoitussoittimien kaula on tavallisesti pehmeämpää padoukia. Perinteisesti shamisenin kaikukopan kalvot ovat kissan tai koiran nahkaa, mutta nykyään valmistetaan myös synteettisiä kalvoja. Shamisenin kielet on yleensä tehty silkistä ja nykyään varsinkin ylin kieli myös nailonista. Viritystapit on valmistettu tavallisesti eebenpuusta (mustapuu = Diospyros-lajit), josta myös viulun otelauta ja viritystapit yleisimmin valmistetaan. Soitinta soitetaan bachi-nimisellä puisella, norsunluusta valmistetulla tai muovisella kämmenessä pidettävällä isolla plektralla, jota pidellään niin, että pikkusormi ja peukalo jäävät yhdelle, muut sormet plektran kahvan toiselle puolelle. Vasemman käden peukalonhankaan pujotetaan virkattu tai muusta neulekudoksesta valmistettu suojus, jotta kämmen liukuisi pehmeästi kaulaa pitkin asemien vaihdoissa.
Bacheja eri tyyppisiä shamiseneja varten.
Bachi käytössä.
Ääni

Shamisenin ääni muistuttaa hieman banjon sointia, mutta sawarin ansiosta soittimen ääni kuulostaa myös intialaisen sitarin ääneltä. Shamisenin 1. ja 2. kieli ylittävät kaulan yläpäässä yläsatulan, mutta alin kieli ohittaa sen. Alinta kieltä näppäiltäessä tai sen resonoidessa muiden kielten äänen kanssa se koskettaa virityskotelon reunaa ja muodostaa surisevan äänen. Shamisenin yleisimmät viritykset tunnetaan nimillä: honchōshi (本調子), ni-agari (二上がり) ja san-sagari (三下がり).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chie Hanawa & Shamisen, Penang Island Jazz Festival 2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kaksi shamisenia.
Geishojen tanssiesitys, jonka taustamusiikkina on shamisen ja laulua.
Kapinpensasmedestäjä

| Kapinpensasmedestäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Medestäjät Nectariniidae
Suku::  Kaunomedestäjät Cinnyris
Laji::  chalybeus
Kaksiosainen nimi
 Cinnyris chalybeus  (Linnaeus, 1766) 
Synonyymit
 Nectarinia chalybea 

Katso myös
   Kapinpensasmedestäjä Wikispeciesissä   Kapinpensasmedestäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kapinpensasmedestäjä (Cinnyris chalybeus) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Kapinpensasmedestäjää tavataan Namibiassa, Etelä-Afrikassa ja Swazimaassa. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mari Östring

Mari Östring (s. 19. lokakuuta 1976 Kangasala) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa 11 kautta ja esiintyi myös Suomen maajoukkueessa. Hän on pelannut sekä puolustajana että hyökkääjänä.
Östring edusti naisten SM-sarjassa Tampereen Ilvestä kaudet 1992–2003. Hän pelasi pääsarjassa kaikkiaan 223 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 36 + 81 = 117, sekä 42 pudotuspeliä tehopistein 7 + 2 = 9. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1993 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja viisi SM-pronssia.
Suomen maajoukkueessa Östring on pelannut 17 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Ulla Saarikko

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1989 |  |  |
Ulla Saarikko (s. 11. lokakuuta 1971) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa kausina 1984–1989 Helsingin IFK:n joukkueessa ja saavutti kaksi SM-pronssia. Suomen maajoukkueessa hän pelasi EM-kilpailuissa 1989 viisi ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Suomi voitti kisoissa kultaa. Saarikko oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Saarikko pelasi SM-sarjassa kaikkiaan 63 ottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 15 + 19 = 34.
Suvi Seppälä

Suvi Seppälä (s. 10. kesäkuuta 1979 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi naisten SM-sarjassa neljä kautta ja esiintyi myös Suomen maajoukkueessa. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seppälä edusti naisten SM-sarjassa Oulun Kärppiä kausina 1998–2002 sekä viimeisellä kaudella myös Tampereen Tapparaa. Hän pelasi pääsarjassa kaikkiaan 82 runkosarjaottelua, joissa hänen tehopisteensä ovat 34 + 12 = 46, sekä 27 pudotuspeliä tehopistein 4 + 4 = 8. Hän saavutti kaksi SM-hopeaa.
Suomen maajoukkueessa Seppälä pelasi kahdeksan maaottelua ja sai niissä yhden syöttöpisteen. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2001, jolloin Suomi sijoittui neljänneksi.
Fetisismi

Jalkafetisismiä kuvaava ranskalainen piirros.
Fetisismi (ransk. fétiche < lat. facticius 'keinotekoinen') tarkoittaa seksuaalisen kiinnostuksen kohdistumista johonkin esineeseen, materiaaliin, tuntemukseen, tuoksuun, vaatekappaleeseen tai eritteeseen. Fetissi voi myös kohdistua myös johonkin ihmisen ruumiinosaan, olemukseen tai piirteeseen.
Kiihottavaksi koettua objektia kutsutaan fetissiksi, ja henkilöä, jolle tuo objekti toimii fetissinä kutsutaan fetissistiksi. Yleisiä fetissejä ovat kumi, nahka, jalat, erilaiset kengät ja peruukit.
Seksuaalista fetissiä voidaan pitää ei-patologisena seksuaalisen kiihottumisen apuvälineenä, tai mielenterveyshäiriönä, jos se aiheuttaa henkilölle merkittävää psykososiaalista kärsimystä tai sillä on haitallisia vaikutuksia hänen tärkeille elämänalueilleen. Pakonomainen ja kärsimystä tuottava fetisismi voidaan tällöin luokitella parafilioiden eli seksuaalisten kohdehäiriöiden joukkoon.
Fetisismi luokiteltiin Suomessa kansainvälisen tautiluokituksen perusteella sadomasokismin ja transvestismin ohella sairaudeksi aina vuoteen 2011 saakka. Tuolloin Terveyden ja hyvinvoinnin laitos päätti poistaa sen suomalaisesta tautiluokituksesta, koska mukana ololle ei nähty enää kunnollisia lääketieteellisiä perusteita.
Kirjallisuutta

Richardo, Jack (toim.): Leathermen Speak Out: An anthology on Leathersex. Leyland Publications, 1991 San Francisco.
Thompson, Mark (toim.): Leatherfolk: Radical Sex, People, Politics and Practice. Alyson Publications, 1991 Boston.
Townsend, Larry: The Leatherman's Handbook II. Carlyle Communications. 1989. New York
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nahka-, latex- ja pvc-fetisseihin keskittynyt keskustelupalsta - nahkafoorumi.com