Auckland
Historia

Ennen eurooppalaisten siirtolaisten saapumista nykyisen Aucklandin alueella vaikutti useita eri maoriryhmiä. Maorit kutsuivat aluetta nimellä Tāmaki ja he rakensivat pā-nimellä tunnettuja linnoitettuja asutuksia ja viljelivät bataattia kannaksen hedelmällisessä maassa. 1700-luvun alkupuolella alueella asui arviolta muutamia kymmeniätuhansia ihmisiä. Vuosien 1740 ja 1750 välillä Ngāti Whātua-o-Kaipara ‑heimo valtasi alueen Wai-o-Hua-heimolta. Sitä uhkasi puolestaan pohjoisesta Ngāpuhi-heimo. Heimon päälliköistä Hongi Hika hankki joukoilleen musketteja ja aloitti valloitusten sarjan. Ranskalaisen tutkimusmatkailijan Dumont D’Urvillen vieraillessa alueella vuonna 1827 seutu oli lähes tyhjä asukkaistaan, jotka olivat paenneet muualle. Vuonna 1836 Ngāti Whātuan päällikkö Apihai Te Kawau johti heimonsa takaisin seudulle, ja turvatakseen asemansa he kutsuivat paikalle brittejä.
Uuden-Seelannin ensimmäinen brittikuvernööri William Hobson päätti perustaa siirtokuntansa uuden pääkaupungin Tāmakiin vuonna 1840. Ngāti Whātua ‑heimo myi briteille kaistaleen kannakselta. Paikka nimettiin tuolloisen laivastoministerin, Aucklandin jaarlin George Edenin mukaan. Hobson myi maata edelleen siirtolaisille, joista noin puolet saapui Australiasta. Aucklandiin saapui siirtolaisten lisäksi myös maoreja käännyttäviä lähetyssaarnaajia. Maorit alkoivat menettää maitaan kiihtyvään tahtiin siirtolaisille ja kärsivät myös kilpailusta kaupankäynnissä. Tämä johti jännitteisiin, joihin britit vastasivat lähettämällä alueelle joukkojaan. Vuosina 1863–1864 käytiin Waikaton sota maoreja vastaan Aucklandin eteläpuolella. Auckland oli hyötynyt kaupunkiin sijoitetusta varuskunnasta, joka kuitenkin poistui sodan voiton jälkeen vuonna 1864. Lisäksi hallinnollinen pääkaupunki siirrettiin vuonna 1865 Wellingtoniin.
Auckland hyötyi joistakin takaiskuistaan huolimatta muun maan taloudellisesta kehityksestä. Waihīsta löydettiin kultaa vuonna 1868, ja Martha Mine ‑kaivoksesta tuli Uuden-Seelannin tuottoisin. Kultaa vietiin Aucklandin kautta, josta muodostui myös sahateollisuuden keskus. Valtaosa Uuden-Seelannin puutavarasta vietiin ulkomaille Aucklandin kautta. Auckland muodostui pitkään siirtomaatyylisistä puurakennuksista; kivitaloja alettiin rakentaa 1880-luvulta eteenpäin.
Kultakaivokset ja puuteollisuus tyrehtyivät 1900-luvulle tultaessa, mutta niiden tilalle nousi karjatalous. Sisämaassa tuotettu maito ja liha jalostettiin Aucklandin teollisuuslaitoksissa. Lisäksi pitkään suhteellisen eristyksissä huonon tieverkon takia ollut Auckland liitettiin Wellingtoniin rautatiellä vuonna 1908. Vuoteen 1911 mennessä Auckland oli Uuden-Seelannin suurin teollinen keskus ja sen satama kasvoi vilkkaimmaksi vuonna 1921. Toisen maailmansodan sytyttyä Auckland oli tärkeä yhdysvaltalaisten joukkojen huoltotukikohta Tyynenmeren sodan aikana.
Toisen maailmansodan jälkeen Auckland kasvoi nopeasti sodan jälkeisen vauvabuumin ja lisääntyneen maahanmuuton seurauksena. Uuteen-Seelantiin saapuvat maahanmuuttajat jäivät usein asumaan kaupunkiin, eivätkä enää muuttaneet entiseen tapaan edelleen muualle maahan. Muuttajia tuli esimerkiksi Britteinsaarilta, Alankomaista ja Jugoslaviasta sekä Tyynenmeren saarilta, kuten Niuelta, Samoalta ja Tongalta. Myös maoreja muutti kaupunkiin Uuden-Seelannin muista osista. Lisääntyvälle väestölle rakennettiin halpoja valtion asuntoja ja toisaalta kaupungin ympäristön esikaupunkialueet kasvoivat. 1980-luvulta lähtien monet vanhat viktoriaaniset rakennukset purettiin uusien tornitalojen tieltä. Vuodesta 1986 aloitettiin entistä löyhempi maahanmuuttopolitiikka, jonka seurauksena Aucklandiin kasvoi suuri aasialaistaustainen väestönosa. Kaupungin kasvun tuottamia nykyisiä ongelmia ovat esimerkiksi liikenteen ruuhkautuminen ja asuntojen korkeat hinnat.