stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oregonin reitti

Oregonin reitti Yhdysvaltain länsiosien poikki.
Vankkurikaravaanin jäljitelmä Scotts Bluffin kansallisen muistomerkin kohdalla Nebraskassa.
Vankkurit ylittämässä koskea matkan loppuosassa.
Oregonin reitti oli yhdysvaltalaisten uudisasukkaiden 1840-luvulta 1860-luvulle käyttämä länteen johtanut muuttoreitti. Se alkoi Kansas Citystä Missourista ja päättyi Oregon Cityyn Oregoniin Tyynenmeren rannikon lähelle. Vankkurikaravaanien kulkema reitti johti suurten tasankojen poikki ja Kalliovuorten halki. Se oli noin 3 200 kilometrin pituinen ja ylitti yli puolet Pohjois-Amerikan leveydestä.
Oregonin reittiä käyttivät ensimmäisinä turkiskauppiaat 1800-luvun alussa sen jälkeen kun Lewis ja Clark olivat vuonna 1806 käyneet Tyynellämerellä Kalliovuorten yli. Tuhansien uudisasukkaiden käyttämä reitti siitä tuli 1840-luvulta alkaen. Reittiä pitkin oli vuoteen 1869 mennessä kulkenut länteen noin 350 000 ihmistä. Sen jälkeen rautatiet syrjäyttivät vankkurireitin.
Yhdysvaltain itäisistä ja eteläisistä osista lähteneiden uudisraivaajien taival vankkurikaravaaneilla alkoi tavallisesti jostain Missourijoen satamasta, kuten Independencestä tai Westportista, jotka ovat nykyisin Kansas Cityn esikaupunkeja. Länteen heitä ajoi moni syy, kuten lama ja uskonvainot. Lännessä tiedettiin myös olevan runsaasti viljavaa maata.
Vankkurikaravaaneilla tehty taivallus kesti yleensä viisi tai kuusi kuukautta. Välttääkseen syksyn lumisateet ja voidakseen ruokkia hevosensa ja härkänsä preerian ruoholla uudisasukkaat lähtivät matkaan aina keväisin. Yhden päivän aikana karavaani kulki yleensä alle 25 kilometriä. Matka oli vaivalloinen ja vaarallinen, ja sitä vaikeuttivat hankala maasto, vuoret, aavikot, kolera ja vihamieliset intiaanit. Reitillä kuoli historian aikana ainakin 20 000 ihmistä.
Vankkurikaravaanit kulkivat aluksi 1 000 kilometriä preeriatasankojen poikki seuraten Plattejokea Fort Laramieen Kalliovuorten juurelle. Vuorten yli karavaanit menivät Eteläsolan kautta 2 300 metrin korkeudessa, kunnes saapuivat Fort Bridgeriin. Sieltä osa matkaajista jatkoi lounaaseen Utahin mormoniasutuksille ja osa Kalifornian reitille kohti Sacramentoa. Oregoniin jatkaneet kulkivat viimeiset 1 200 kilometriä peräkkäisiä jokilaaksoja kuten Snakejokea ja Columbiajokea pitkin. Reitin viimeinen vaarallinen osuus oli lautta- ja kanoottiosuus Columbiajoen koskissa. Taipaleen loppupiste oli Oregonin viljava Willamettejoen laakso, jonne uudisraivaajat rakensivat uudet kotinsa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Oregon National Historic Trail, virallinen sivusto
Orfeus

Orfeuksen pää, Gustave Moreaun maalaus vuodelta 1865.
Eurydiken kuolema
Orfeus (m.kreik. Ὀρφεύς) oli kreikkalaisessa mytologiassa muusa Kalliopen ja traakialaisen joenjumala Oiagroksen poika. Hän sai Apollonilta lahjaksi lyyran, jolla soitti niin kauniisti, että joet lopettivat virtauksensa ja vuoret tulivat lähemmäksi kuullakseen paremmin.
Orfeus
Orfeus rakastui Eurydikeen. Pian myös eräs Apollonin pojista, Aristaios, rakastui Eurydikeen ja yritti tavoittaa hänet. Eurydike kuitenkin pakeni, mutta polkaisi juostessaan käärmettä, joka puri häntä tappavasti.
Loputtomassa surussaan Orfeus päätti hakea Eurydiken manalasta hämmästyttämällä sen asukkaat upealla soitollaan. Hänen onnistui päästä manalaan, missä soitto teki niin suuren vaikutuksen, että muun muassa Iksionin pyörä pysähtyi, Sisyfoksen kivi lakkasi pyörimästä ja Tantaloksen jano lakkasi. Itse hallitsijat Hades ja Persefone liikuttuivat niin, että suostuivat päästämään Eurydiken pois jos Orfeus luottaisi siihen, että Eurydike seuraisi häntä eikä katsoisi Eurydikeen ennen kuin tämä oli astunut maan pinnalle. Orfeus ei kuitenkaan voinut olla varmistamatta seurasiko Eurydike häntä ja niin kaunis Eurydike jäi ikuisesti Orfeuksen ulottumattomiin. Hän suri vuorilla, missä bakkanttilauma repi hänet kappaleiksi ja heitti hänen päänsä jokeen, missä se yhä huusi Eurydiken nimeä. Myöhemmin Apollon noukki Orfeuksen pään joesta ja muutti sen hetkeksi aikaa oraakkeliksi.
Aiheesta muualla

Artikkeli Orfeuksesta Encyclopædia Britannicassa (englanniksi)
Orgaaniset atsidit

Orgaanisten atsidien resonanssimuodot
Orgaaniset atsidit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R-N3, missä R on orgaaninen ryhmä. Orgaanisia atsideja käytetään orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet ja valmistus

Orgaanisten atsidien stabiilius vaihtelee runsaasti. Erityisesti alifaattiset yhdisteet voivat hajota räjähdysmäisesti kuumennettaessa ja useita atsidoryhmiä sisältävät yhdisteet voivat hajota jopa itsestään. Konjugaatiosta ja resonanssista johtuen aromaattiset atsidit ovat alifaattisia stabiiimpia. Orgaaniset atsidit ovat hyvin reaktiivisia. Tyypillisiä reaktioita ovat esimerkiksi nitreenien muodostuminen kuumennuksen tai UV-säteilyn vaikutuksesta ja heterosyklisiä yhdisteitä muodostavat sykloadditiot kuten Huisgen-sykloadditio. Atsidiryhmä voidaan myös pelkistää amiineiksi vedyttämällä tai boorihydrideillä.
Orgaaniset atsidien valmistamiseen on useita tapoja ja yhdisteen tyyppi vaikuttaa valittavaan menetelmään. Alifaattisia atsideja voidaan valmistaa alkyylihalidien ja atsidien välisellä nukleofiilisellä substituutiolla, alkoholeista vetyatsidin tai difenyylifosforyyliatsidin avulla, alkeenien ja vetyatsidien additioreaktiolla, epoksideista tai atsiridiineista renkaanavautumisreaktioilla ja amiineista trifluorimetaanisulfonyyliatsidin avulla.
Aromaattisia atsideja valmistetaan diatsoniumsuolojen ja atsidien välisellä nukleofiilisellä aromaattisella substituutiolla, aromaattisten amiinien ja trifluorimetaanisulfonyyliatsidin reaktiolla tai aromaattisista nitrosoyhdisteistä.
Oranssimeriahven

| Oranssimeriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Cephalopholis
Laji::  fulva
Kaksiosainen nimi
 Cephalopholis fulva  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Oranssimeriahven Wikispeciesissä   Oranssimeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Oranssimeriahven (Cephalopholis fulva) on meriahventen (Serranidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji, jota pidetään myös akvaariossa.
Koko ja ulkonäkö

Oranssimeriahvenen tavanomainen pituus on noin 40 senttimetriä. Suurin tavattu yksilö oli 44 senttimetriä pitkä koiras. Kyljet ja vatsa ovat vaaleat ja evät ja pyrstö harmaat. Selkäevässä on 9 piikkiruotoa ja 14–16 nivelruotoa, peräevässä kolme piikkiruotoa ja yhdeksän nivelruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Oranssimeriahventa tavataan laajalta alueelta Pohjois- ja Etelä-Amerikasta. Lajin elinympäristöä ovat koralliriutat korkeintaan 150 metrin syvyydessä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut oranssimeriahvenen elinvoimaiseksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat

Oranssimeriahven käyttää ravinnokseen pikkukaloja ja äyriäisiä. Laji viihtyy kirkkaissa vesissä koralliriuttojen läheisyydessä. Matalissa vesissä se piileskelee öisin luolissa tai koloissa. Oranssimeriahven saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 14,7 senttmetrin mittaisena. Laji kutee yleensä juuri ennen auringonlaskua. Yhden kudun aikana naaras munii noin 150 000–282 000 munaa, joiden läpimitta on 0,95 millimetriä. Oranssimeriahven voi elää korkeintaan 11 vuotta.
Oranssimeriahven
Liana Orfei

Liana Orfei elokuvassa I nostri mariti (1966).
Liana Orfei (s. 6. kesäkuuta 1937 San Giovanni in Persiceto) on italialainen näyttelijä ja sirkustaiteilija.
Kuuluisaan sirkusperheeseen syntynyt Liana Orfei on eläintenkesyttäjä Orlando Orfein pojantytär ja Moira Orfein serkku. Hän työskenteli lapsesta saakka klovnina, ratsastajana ja eläintenkesyttäjänä. Vaalean, viehättävän ja hienostuneen naisen elokuvaura alkoi 1950-luvun lopussa seikkailu-, peplum- ja komediaelokuvissa. Hän näytteli myös arvostettujen ohjaajien kuten Mario Monicellin, Ettore Scolan, Dino Risin ja Federico Fellinin elokuvissa sekä teatterissa ja televisiossa.
Elokuvia

Nefertite – Niilin kuningatar, 1961
Maciste contro Ercole nella valle dei guai, 1961
Il gigante di Metropolis, 1961
Veriveljet, 1962
La leggenda di Enea, 1962
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Liana Orfei (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet 
Muut:  IdRef
Opolja

| Opolja Ополье, Opolje |
| --- | --- |
 Opoljan kirkko.
 lippu
 Opolja
 Koordinaatit: 59°26′19″N, 28°49′45″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  226,7 km²
Väkiluku (2018):  2 800
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Opoljan kunta Jaaman piirin kartalla.
Opolja (ven. Опо́лье, Opolje) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 12,5 kilometriä Jaamasta koilliseen. Kunnassa on 2 800 ja kylässä 1 000 asukasta.
Maantiede

Opoljan kunnan pinta-ala on 226,7 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Jaaman piirin Pustoperän, lounaassa Jaaman, luoteessa Suuren-Lutskan, pohjoisessa Kattilan ja koillisessa Ahokylän kuntiin sekä idässä Leningradin alueen Volossovan piiriin.
Kunta sijaitsee Inkerin ylängöllä. Se on pinnanmuodostukseltaan kumpuilevaa tasankoa. Seudulla esiintyy karsti-ilmiöitä. Vesistöistä huomattavin on Solkanjoki. Kunnassa sijaitseva kalkkikiviesiintymä on Leningradin alueen suurin. Muita hyötykaivannaisia ovat savi, öljyliuske ja turve.
Asutus

Opoljan kuntaan kuuluu 22 asutuskeskusta. Kyliä ovat Jamskovitsa, Kerstova, Kikkeritsa, Killi, Korkka (ven. Gorki), Kuurla (Gurlevo), Kuutta, Litesno (Litizno), Läylikkä, Mali tai Malli (Kommunar), Novasolkka, Novesi eli Uusikylä, Opolja, Prömpeli, Raakovitsa (Ragovitsy), Saappola, Sakkala (Sakkalo), Skulmanni, Tikanpesä ja Valja. Muita asutuksia ovat Hovinkylän taajama ja Tikanpesän rautatieasema.
Kunnassa sijaitsee yhdeksän puutarhapalsta-aluetta. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan 1 000–1 200 henkeä.
Historia

Opolja mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Se oli tuolloin samannimisen Jaaman läänissä sijainneen pogostan keskus. Alue on vanhaa inkerinsuomalaisten asuinseutua. Heidän lisäkseen siellä on asunut venäläisiä ja virolaisia sekä Kerstovan ja Kikkeritsan kylissä vatjalaisia. Luterilaiset kuuluivat Novasolkan seurakuntaan, jolla oli kirkko samannimisessä kylässä. Venäjän keisarikunnan hallintorakenteen puitteissa Opolja kuului Pietarin kuvernementin Jaaman kihlakuntaan.
Liikenne, talous ja palvelut

Opoljan kautta kulkee Pietarista Viron rajalle johtava valtatie M-11 Narva, josta haarautuvat maantiet Hatsinaan ja Laukaansuun satamaan. Kylästä on linja-autoyhteydet Jaamaan ja Pietariin.
Kunnan läpi kulkee Veimarin, Kattilan ja Laukaansuun välinen rautatie, jolla on Kerstovan asema. Radalla ei ole henkilöliikennettä.
Paikallisia elinkeinoja ovat maatalous, palvelut ja teollisuus. Opoljan maatalousyritys tuottaa maitoa, lihaa ja perunaa. Hovinkylässä toimii Nordkalkin kalkkitehdas.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, peruskoulu, kerhotalo, kirjasto ja lääkintäasema. Eräitä julkisia palveluja on myös Hovinkylässä.
Nähtävyydet

Opoljan nähtävyyksiä ovat Luigi Ruscan piirustusten mukaan rakennettu postiasema (1806–1807) ja Ivan Bulanovin suunnittelema, tyyliltään ”venäläis-bysanttilainen” Ristin ylentämisen kirkko (1874–1883).
Aiheesta muualla

Opoljan kunnan sivusto (venäjäksi)
Opolja Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Organoelohopeayhdisteet

Organoelohopeayhdisteet sisältävät hiilen ja elohopean välisen kovalenttisen sidoksen
Organoelohopeayhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät rakenteessaan elohopean ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Organoelohopeayhdisteitä käytetään orgaanisessa synteesissä, mutta niiden käyttöä on pyritty vähentämään niiden suuren myrkyllisyyden vuoksi. Eräitä organoelohopeayhdisteitä, kuten tiomersaalia, merbromiinia eli elohopeakromia ja fenyylielohopea-asetaattia käytetään edelleen jonkin verran lääketieteessä.
Rakenne, ominaisuudet ja valmistus

Organoelohopeayhdisteet ovat yksiä ensimmäisiä tunnettuja ja tutkituimpia organometalliyhdisteitä. Organoelohopeayhdisteet ovat tyypillisesti joko dialkyyli- tai diaryylielohopeayhdisteitä, joita voidaan kuvata yleisellä kaavalla R2Hg tai monoalkyyli- tai  aryylielohopeajohdannaisia, joita voidaan kuvata kaavalla RHgX, missä X on joko halogeeni tai epäorgaaninen tai orgaaninen happotähde. Dialkyyli- ja diaryylielohopeayhdisteet esiintyvät yleensä lineaarisina monomeereina.
Moniin muihin organometalliyhdisteisiin verrattuna organoelohopeayhdisteet ovat suhteellisen pysyviä ja vähemmän reaktiivisia ja käyttäytyvät usein organopiiyhdisteiden tavoin. Erityisesti dialkyyli- ja diaryylielohopeayhdisteet ovat stabiileja ilmassa ja vedessä. Osa organometalliyhdisteistä myös liukenee veteen, mutta suurin osa on veteen liukenemattomia. Dialkyylielohopeajohdannaiset ovat tyypillisesti kirkkaita nesteitä tai matalan sulamispisteen omaavia kiinteitä aineita. Monoalkyylielohopeajohdannaiset ovat huoneenlämpötilassa kiinteitä.
Tavanomaisin tapa valmistaa organoelohopeayhdisteitä on elohopea(II)kloridin ja Grignard-reagenssin välinen reaktio. Reaktion ensimmäisessä vaiheessa muodostuu monoalkyyli- tai aryylielohopeajohdannainen, joka voi reagoida edelleen Grignard-reagenssin kanssa muodostaen dialkyyli- tai diaryylielohopeayhdisteitä.
Diaryylielohopeayhdisteiden synteeseissä käytetty menetelmä on myös aromaattisten yhdisteiden reaktio elohopea-asetaatin kanssa. Muita organoelohopeayhdisteiden valmistusmenetelmiä ovat elohopeakloridin reaktio alkeenien, kanssa, jossa ei monista muista siirtymämetalleista poiketen muodostu metallin ja hiilen välistä π-sidosta vaan δ-sidos, alkyylihalogenidien ja elohopea-amalgaamin välinen reaktio ja sulfiinihappojen reaktiot elohopea(II)suolojen kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organoelohopeayhdisteet Wikimedia Commonsissa
Dimetyylielohopea on esimerkki dialkyylielohopeayhdisteestä
Organomangaaniyhdisteet

Manganoseeni on esimerkki organomangaaniyhdisteestä
Organomangaaniyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, joissa on kovalenttinen sidos hiilen ja mangaanin välillä. Organomangaaniyhdisteet ovat hyödyllisiä synteettisen orgaanisen kemian lähtöaineita.
Ominaisuudet, valmistus ja reaktiivisuus

Yksinkertaiset alkyylimangaaniyhdisteet ovat stabiileja ainoastaan silloin kuin alkyyliryhmät ovat steerisesti estyneitä ja ne muodostavat helposti polymeerejä. Tällainen on esimerkiksi bis(trimetyylisilyylimetyyli)mangaani. Dineopentyylimangaani poikkeaa monesta muusta muodostaen vain tetrameereja. Tunnetaan myös useita organomangaaniyhdisteitä, joissa mangaani on sitoutunut bentseeniin tai johonkin muuhun aromaattiseen yhdisteeseen kuten etyylibentseeniin, mesityleeniin tai o-toluidiiniin. Alkyylimangaaneja voidaan valmistaa aktivoidun mangaanimetallin ja alkyylihalogenidin välisellä reaktiolla tai transmetallaatioreaktiolla mangaanisuoloista ja organolitiumyhdisteistä. Tunnetaan myös organomangaaniyhdisteissä, joissa mangaani on koordinoitunut alkeeniin tai alkyyniin.
Yleisimpiä organomangaanijohdannaisia ovat kuitenkin syklopentadienyyli- ja karbonyyliyhdisteet. Mangaani(II)kloridin reagoidessa natriumsyklopentadienidin kanssa muodostuu metalloseeneihin kuuluvaa manganoseenia. Yhdiste on huoneenlämpötilassa polymeerimäinen, mutta kuumennettaessa sitä noin 160 °C:n lämpötilaan sen rakenne muuttuu monille metalloseeneille tyypilliseksi niin kutsutuksi sandwich-rakenteeksi. Tavanomaisin mangaanin karbonyyliyhdisteistä on dimangaanidekakarbonyyli. Useissa organomangaaniyhdisteissä on ligandina sekä syklopentadienyyliryhmä että karbonyyliryhmiä.
Alkyylimangaaniyhdisteet muistuttavat reaktiivisuudeltaan Grignard-reagensseja ja organosinkkiyhdisteitä. Ne reagoivat esimerkiksi aldehydien ja ketonien elektrofiilisen karbonyylihiilen kanssa nukleofiilisella additioreaktiolla muodostaen alkoholeja tai happokloridien kanssa dialkyyliketoneiksi. Organomangaaniyhdisteet eivät monista muista organometalliyhdisteistä poiketen ole yleensä pyroforisia, mutta ne reagoivat silti voimakkaasti kosteuden ja ilman hapen vaikutuksesta, minkä vuoksi niitä tulee säilyttää ja käyttää suojakaasun alaisuudessa.
Organoalumiiniyhdisteet

Organoalumiiniyhdisteet sisältävät hiilen ja alumiinin välisen kovalenttisen sidoksen
Organoalumiiniyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät alumiinin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen. Organoalumiiniyhdisteitä käytetään muun muassa alkeenien polymeroinneissa, lineaaristen alkoholien valmistuksessa, muiden organometalliyhdisteiden valmistukseen, pelkistiminä ja elektroniikan komponenttien valmistuksessa. Organoalumiiniyhdisteitä tuotetaan ja käytetään vuosittain miljoonia kilogrammoja.
Ominaisuudet

Yksinkertaiset trialkyyli- tai triaryylialumiiniyhdisteet (R3Al) ovat ulkomuodoltaan värittömiä nesteitä, tai alkyyliketjujen ollessa pitkiä valkoisia vahamaisia kiinteitä aineita. Ne eivät esiinny kiinteänä eivätkä liuoksissa monomeereina, kuin ainoastaan siinä tapauksessa, että alkyyliryhmät ovat voimakkaasti steerisesti estyneitä. Sen sijaan ne esiintyvät dimeereinä, joissa alumiini on koordinoitunut neljään alkyyliryhmään. Yksinkertaiset organoalumiiniyhdisteet ovat hyvin reaktiivisia. Ne hapettuvat helposti ilman hapen vaikutuksesta ja reagoi kiivaasti veden ja ilmankosteuden kanssa. Nämä reaktiot voivat olla pyroforisia, eli yhdiste voi syttyä palamaan. Tämän ominaisuuden vuoksi organoalumiiniyhdisteitä käytetään ja säilytetään suojakaasun kuten typen tai argonin alaisuudessa. Organoalumiiniyhdisteet voivat koordinoitua orgaanisten liuottimien kuten eetterien ja amiinien kanssa.
Trialkyylialumiiniyhdisteiden lisäksi tunnetaan myös organoalumiinihalogenideja, joiden kaava voi olla RAlX2 ta R2AlX. Näissä halogeenin ollessa kloori, bromi tai jodi on rakenne trialkyylialumiiniyhdisteiden kaltainen dimeeri. Alkyylialumiinifluoridit sen sijaan esiintyvät useammin monomeerisina. Alkyylialumiinihalogenidit ovat hieman trialkyylialumiineja stabiilimpia hydrolyysiä tai hapettumista vastaan, mutta siltikin hyvin reaktiivisia. Tunnetaan myös voimakkaina pelkistimenä käytettäviä dialkyylialumiinihydridejä, kuten di-isobutyylialumiinihydridi.
Valmistus

Laboratoriomittakaavassa käyttökelpoinen menetelmä organoalumiiniyhdisteiden valmistamiseen on vaihtometallointireaktio organoelohopeayhdisteiden kanssa. Teollisuudessa käytetympi menetelmä on alumiinin ja alkyylihalogenidin, tyypillisesti alkyylikloridin, välinen reaktio. Reaktiossa muodostuva seskvikloridivälivaihe muutetaan trialkyylialumiiniksi natriumin tai magnesiumin avulla. Toinen yleisesti käytetty menetelmä on niin kutsuttu hydroaluminointi, jossa metallinen alumiini ja vety reagoivat alkeenien kanssa pelkistimen kuten trialkyylialumiinin tai litiumalumiinihydridin läsnä ollessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organoalumiiniyhdisteet Wikimedia Commonsissa
Trietyylialumiinin dimeeri
Organokupariyhdisteet

Organokupariyhdisteitä
Organokupariyhdisteet ovat organometalliyhdisteitä, jotka sisältävät hiilen ja kuparin välisen kovalenttisen sidoksen. Organokupariyhdisteet toimivat katalyytteinä useissa reaktioissa.
Ominaisuudet ja rakenne

Kupari esiintyy organokupariyhdisteissä tyypillisimmin hapetusluvulla +I. Ensimmäinen syntetisoitu organokupariyhdiste on räjähdysherkkä kupari(I)asetylidi. Yksinkertaiset alkyyli- ja aryylikupariyhdisteet ovat reaktiivisia muun muassa herkkiä ilman ja kosteuden vaikutuksille. Ne esiintyvät tyypillisesti dimeereinä, tetrameereinä tai pentameereinä. Syklopentadienyylikompleksit ovat hieman stabiilimpia. Alkyylikupariyhdisteitä muodostetaankin niiden reaktiivisuuden vuoksi reaktioastiassa in situ. Alkyyli- tai aryylikupariyhdisteitä voidaan valmistaa vaihtometallointireaktiolla kuparihalogenidin ja organolitium- organomagnesium- tai organotinayhdisteistä. Organokupariyhdisteet liukenevat hyvin eettereihin kuten dietyylieetteriin ja tetrahydrofuraaniin.
Käytetyimpiä reagensseja ovat magnesium- tai litiumkupraatit, joissa organokuparireagenssilla on negatiivinen varaus. Organokupraatit ovat pehmeitä nukleofiileja ja reagoivat esimerkiksi konjugoituneiden enonien kanssa konjugaattiadditiolla. Organokupraattireagenssit reagoivat kytkentäreaktiolla orgaanisten halogenidien kanssa ja aromaattisten yhdisteiden tapauksessa reaktiota kutsutaan Ullmann-reaktioksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Organokupariyhdisteet Wikimedia Commonsissa
Oravat

| Oravat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Oravamaiset jyrsijät Sciuromorpha
Heimo::  Oravat Sciuridae  Hemprich, 1820
Alaheimot 
 Ratufinae  Sciurillinae  Sciurinae  Callosciurinae  Xerinae 
Katso myös
   Oravat Wikispeciesissä   Oravat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oravat (Sciuridae) on laaja jyrsijöiden heimo, johon kuuluvat muun muassa varsinaiset oravat, liito-orava, murmelit ja siiselit. Oravia esiintyy kaikilla mantereilla lukuun ottamatta Etelämannerta, tosin Australiaan ne ovat levinneet vasta ihmisen tuomana.
Piirteitä

Oravia elää monenlaisissa elinympäristöissä lauhkeilla, subtrooppisilla ja trooppisilla alueilla. Liito-oravia lukuun ottamatta ne ovat kaikki päiväeläimiä.
Suurimmat murmelit (Marmota) painavat yli kahdeksan kilogrammaa. Jättiläisoravat (Ratufa) ovat suurimpia puussa eläviä oravia ja kasvavat jopa kolmen kilogramman painoiseksi. Pienimpiä oravia ovat pygmipuuoravat (Myosciurus ja Exilisciurus), jotka ovat hiirtäkin pienempiä ja painavat alle 15 grammaa.
Oravilla on suuret talttamaiset etuhampaat. Poskihampaat vaihtelevat sen mukaan, mitä laji syö – lehtiä syövien lajien poskihampaissa on kaikkein epätasaisin purupinta.
Maassa liikkuvilla oravilla on lyhyemmät jalat ja häntä kuin puussa liikkuvilla oravilla. Kaikkein pisimmät jalat ja häntä on liito-oravilla, jotka pystyvät liitämään jalkojensa välissä olevien ihopoimujen avulla.
Oravat pystyvät kääntämään nilkkojaan 180 astetta, minkä ansiosta ne kykenevät kiipeämään puunrunkoa pitkin alaspäin ketterästi.
Joillakin oravilla on poskipussit, joihin ne varastoivat ruokaa.
Oravilla on hyvä näkö ja laaja terävän näön alue, joten oravan ei tarvitse käännellä päätään nähdäkseen ympärilleen. Monella päiväaktiivisella lajilla on silmänsä linssissä kellertävää pigmenttiä, joka vähentää heijastuksia ja voimistaa värien kontrastia kuten aurinkolasit.