stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Josef Kramer
Elämäkerta

Kramer oli syntynyt Münchenissä ja liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen 1931 ja SS:ään 1932. Hänen SS:n koulutuksensa vei hänet ensin vanginvartijaksi ja toisen maailmansodan sytyttyä keskitysleirivartijaksi. Vuonna 1934 hänestä tuli Dachaun vankilan johtaja. Hänet ylennettiin nopeasti, ja hän sai korkeampia virkoja edelleen Sachsenhausenin ja Mauthausenin keskitysleireillä.
Kramerista tuli Auschwitzin komendantti Rudolf Hössin apulainen vuonna 1940 ja Natzweilerin keskitysleirin johtaja kesällä 1941. Kramer ylennettiin Hauptsturmführeriksi 1942 ja toukokuussa 1944 hänestä tuli Auschwitz-Birkenaun keskitysleirin kaasukammioista vastaava päällikkö. Joulukuussa 1944 Kramerista tuli Belsenin keskitysleirin komendantti. Sodan jälkeen Josef Kramer ja 44 muuta Belsenin keskitysleirin vartijaa, mukaan lukien 15 naista, joutuivat brittiläisen sotilastuomioistuimen eteen Lüneburgin lähellä. Kyseinen Belsen-oikeudenkäynti kesti syyskuusta marraskuuhun 1945. Kramer tuomittiin kuolemaan 17. marraskuuta 1945 ja hirtettiin 13. joulukuuta samana vuonna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Josef Kramer Wikimedia Commonsissa
| n k Holokausti |
| --- | --- |
Taustoja:  antijudaismi  antisemitismi  eugeniikka  juutalaiset  kansallissosialismi  keskitysleiri  propaganda  rasismi  selkäänpuukotusteoria  Siionin viisaiden pöytäkirjat 
Natsien juutalaisvainot:  ali-ihminen  der ewige Jude  Einsatzgruppen  ghetot: Krakova, Łódź, Varsova  joukkomurhat: Babyn Jar, Biķernieki, Jedwabne, Liepāja, Paneriai, Rumbula, Odessa  keltainen daavidintähti  Kristalliyö  Madagaskar-suunnitelma  Nürnbergin lait 
Keskitysleirit:  Auschwitz  Bergen-Belsen  Buchenwald  Kaiserwald  Majdanek  Mauthausen  Muselmann  Ravensbrück  Sachsenhausen  Stutthof  Theresienstadt  Luettelo natsien keskitysleireistä  Kapo  leirien naisvartijat  vankitunnukset 
Holokausti:  Wannseen konferenssi  Lopullinen ratkaisu  Operaatio Reinhard  Aktion T4  Arbeit macht frei  tuhoamisleiri  kaasukammio  Zyklon B  Sonderkommando  Birkenau  Bełżec  Chełmno  Sobibór  Treblinka  kuolemanmarssit  Suomen juutalaisluovutukset 
Muut uhrit:  homoseksuaalit  Jehovan todistajat  kommunistit  romanit  slaavit  toisinajattelijat 
Vastarinta:  gheton kansannousu  Varsovan geton kansannousu  ŻOB  ŻZW  heinäkuun 20. päivän salaliitto 
Uhreja ja auttajia:  Corrie ten Boom  Adam Czerniaków  Anne Frank  Miep Gies  Petr Ginz  Albert Göring  Janusz Korczak  Giorgio Perlasca  David Rapoport  Oskar Schindler  Edith Stein 
Vastuulliset:  Viktors Arājs  Karl Brandt  Adolf Eichmann  Odilo Globocnik  Reinhard Heydrich  Heinrich Himmler  Adolf Hitler  Rudolf Höss  Friedrich Jeckeln  Josef Mengele  Julius Streicher  Gestapo  Natsi-Saksa  SS 
Holokaustin jälkeen:  Beriha  Frankfurtin Auschwitz-oikeudenkäynnit  holokaustin kiistäminen  holokaustin muistaminen  Nürnbergin oikeudenkäynnit  Nürnbergin säännöstö  Simon Wiesenthal -keskus  Vanhurskaat kansakuntien joukossa 
Muistomerkkejä:  Yad Vashem  Euroopan murhattujen juutalaisten muistomerkki  Mémorial des Martyrs de la Déportation  Apua anovat kädet 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Bie (Ruotsi)

| Bie |
| --- | --- |

 Bie
 Koordinaatit: 59°05′18″N, 16°12′33″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Katrineholm
Väkiluku (31.12.2023):  513
Bie on taajama Katrineholmin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 513 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bie (Ruotsi) Wikimedia Commonsissa
Laser

6 eriväristä laseria
Laser on laite, joka tuottaa koherenttia valoa. Koherentissa valossa kaikki valoaallot ovat saman pituisia ja värähtelevät samassa suunnassa ja samalla taajuudella. Tämä on mahdollista säteilyn stimuloidun emission avulla. Stimuloidussa emissiossa valo vahvistuu siten, että valon ohittama atomin elektroni siirtyy alempaan viritystilaan, ja lähettää valokvantin samaan suuntaan kuin ohittava valonsäde. Näin valonsäde vahvistuu.
Ensimmäinen laser kehitettiin Yhdysvalloissa vuonna 1960. Laseria käytetään muun muassa DVD- ja CD-levyjen lukemiseen, tiedon välityksessä valokuitua pitkin, viivakoodien lukuun ja laserkirjoittimissa. Laseria käytetään teollisuudessa muun muassa hitsauksessa ja leikkauksessa. Sotilaskäyttöisiä lasereita on etäisyysmittauksessa ja kohteen valaisussa. Lääketieteessä laseria käytetään muun muassa kirurgisiin tarkoituksiin.
Maailman tehokkaimmat laserit pystyvät noin 10 petawatin eli 1016 watin hetkelliseen tehoon. Vuonna 2009 Texasin yliopiston fyysikot kertoivat aikeesta nostaa tehoja noin tuhatkertaisiksi 1018 wattiin eli yhteen eksawattiin.
Laser

Laser (engl. Light Amplification by Stimulated Emission of Radiation, valon vahvistaminen säteilyn stimuloidulla emissiolla) on optinen laite, joka tuottaa koherentin valonsäteen. Toiminta perustuu stimuloiduksi emissioksi nimitettyyn kvanttimekaaniseen ilmiöön. Laseroiva väliaine toimii optisena vahvistimena vain tietyllä aallonpituuskaistalla tai -kaistoilla aallonpituudelle. Usein väliaine on optisen resonaattorin sisällä. Tällöin valo on enemmän tai vähemmän kollimoitua ja monokromaattista.
Hehkulampuissa, joissa valo syntyy satunnaisen lämpöliikkeen vaikutuksesta, valo on epäkoherenttia, sen aallonpituuskaista on laaja ja sitä säteilee kaikkiin suuntiin.
Käytännössä laserissa valoa muodostuu kahden vastakkain olevan peilin väliin. Toinen peileistä päästää valosta ulos pienen osan, josta muodostuu varsinainen lasersäde. Kulkiessaan edestakaisin peilien välissä valosta poistuvat erisuuntaiset ja -vaiheiset komponentit.
Historia

Albert Einstein loi teoreettisen pohjan lasereille vuonna 1916 Planckin säteilylakia tarkastelleella tutkimuksellaan. Tähän työhön kuitenkin palattiin vasta toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1953, kun Charles Townes ja jatko-opiskelijat James Gordon ja Herbert Zeiger rakensivat ensimmäisen maserin. Laite ei kuitenkaan pystynyt jatkuvan säteen tuottoon. Townes jakoi vuoden 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon neuvostoliittolaisten Nikolai Basovin ja Aleksandr Prohorovin kanssa, jotka olivat selvitelleet jatkuvan säteen tuottamiseen liittyviä ongelmia.
Vuonna 1957 Townes ja Arthur Leonard Schawlow tutkivat Bell Labsillä infrapuna-alueen masereita. Infrapuna kuitenkin hylättiin ja tutkimus keskitettiin näkyvän valon aallonpituuksiin. Aluksi tätä laitetta kutsuttiin optiseksi maseriksi, jolle haettiin patenttia seuraavana vuonna. Asiasta myös julkaistiin tieteellinen artikkeli (Phys. Rev. Vol. 112, 6).
Samanaikaisesti tämän kanssa jatko-opiskelija Gordon Gould Columbian yliopistosta työskenteli talliumin energiatasoja käsittelevän tutkimuksen parissa. Townesin tavattuaan Gould oli tehnyt muistiinpanoja ideastaan rakentaa "LASER". Termi laser kuitenkin julkaistiin ensimmäistä kertaa Gouldin vuoden 1959 artikkelissa. Gould suunnitteli -aseria käytettäväksi päätteenä laitteen tuottaman aallonpituuden mukaan, mutta lopulta vain termi laser yleistyi. Gould pohti useita sovelluksia lasereille muun muassa spektroskopian, interferometrian ja ydintekniikan alalta. Gould haki patenttia myöhemmin samana vuonna. Tämä hakemus kuitenkin hylättiin ja Bell Labs sai patentin vuonna 1960. Tätä seurasi parikymmentä vuotta kestänyt riita, jonka tuloksena liittovaltion tuomioistuin määräsi vuonna 1987 Gouldille patentin optisesti pumpatusta ja kaasupurkauslaserista.
Ensimmäisen toimivan laserin rakensi Theodore Maiman Hughes Research Laboratoriesilla vuonna 1960. Näin hän voitti muun muassa Townesin ryhmän Columbian yliopistossa ja Schawlow'n ryhmän Bell Labseillä. Maimanin laser oli optisesti pumpattu rubiinilaser, joka tuotti 694 nm:n pulssittaista punaista valoa. Samana vuonna iranilainen Ali Javan sekä William Bennet ja Donald Herriot rakensivat ensimmäisen kaasulaserin. Siinä käytettiin väliaineena heliumin ja neonin seosta.
Basov ja Javan ehdottivat puolijohdelaseria. Ensimmäisen laserdiodin esitteli Robert N. Hall vuonna 1962. Hallin galliumarsenidilaite tuotti 850 nm:n infrapunavaloa, joka ei ollut nähtävissä ihmissilmin. Ensimmäinen näkyvän valon puolijohdelaser esiteltiin myöhemmin samana vuonna. Kuten varhaiset kaasulaserit nämä puolijohdelaitteet tuottivat vain pulssittaista valoa. Ne vaativat myös jatkuvaa jäähdytystä nestemäisellä typellä.
Ensimmäinen jatkuvatoiminen laserdiodi kehitettiin vuonna 1970 yhtä aikaa sekä Neuvostoliitossa että Bell Labsillä. Ensimmäiset laajalle levinneet sovellukset olivat viivakoodien lukija vuonna 1974 ja laserlevysoitin vuonna 1978. Ensimmäinen todella menestynyt laserin sisältänyt kulutustuote oli CD-soitin, joka tuli markkinoille vuonna 1982.
Lasertyyppejä

Kaasulaserit
HeNe-laser (aallonpituudet 543 nm ja 633 nm)
Argon(-Ion) laser (aallonpituudet 458 nm, 488 nm tai 514,5 nm)
hiilidioksidilaserit (aallonpituus 10,6 µm) - käytetään teollisuudessa leikkaamiseen ja hitsaamiseen, voivat tuottaa jopa 100 kW:n tehon. Nykyään termi CO2-laser on sikäli harhaanjohtava, että kaasuseoksessa on hiilidioksidia vain kymmenkunta prosenttia, suurin piirtein saman verran typpeä ja loput heliumia. Tarkan seoksen määrittelee leikkauslaitteen valmistaja.
hiilimonoksidilaserit  - vaativat jäähdytystä, voivat tuottaa jopa 500 kW:n tehon
Eksimeerilaserit, tuottavat ultraviolettia valoa. Käytetään puolijohteiden valmistukseen ja LASIK-silmäkirurgiassa. Aallonpituuksia 157 nm (F2), 193 nm (ArF), 222 nm (KrCl), 248 nm (KrF), 308 nm (XeCl), 351 ja 353 nm (XeF).
Dermatologiassa käytetään usein lasereita esimerkiksi tatuointien ja syntymämerkkien poistoon. Tyypillisiä lasereita ovat muun muassa rubiinilaser (694 nm), aleksandriittilaser (755 nm), pulssitettu diodilaserhila (810 nm), Nd:YAG (1 064 nm), Ho:YAG (2 090 nm) ja Er:YAG (2 940 nm).
puolijohdelaserit,
pienet: käytetään laserosoittimissa, lasertulostimissa ja CD/DVD-soittimissa.
suuremmat: teollisuuden leikkaus- ja hitsauskäyttöön on olemassa jopa 10 kW:n tehoisia diodilasereita.
ulkoista resonaattoria käyttävät puolijohdelaserit, jotka tuottavat suuria tehoja hyvällä säteenlaadulla. Lisäksi säteilyn aallonpituuden viivanleveys on kapea ja aallonpituutta voidaan säätää. Vaihtoehtoisesti voidaan tuottaa erittäin lyhyitä laserpulsseja.
Väriainelaserit
Kemiallinen laser
kvanttikaskadilaserit
neodyymirikastetut YAG-laserit, infrapuna-alueella toimivia suurteholasereita joilla hitsataan, leikataan tai merkitään metalleja tai muita materiaaleja.
ytterbium-rikastetut laserit,  esimerkiksi Yb:YAG, Yb:KGW, Yb:KYW, Yb:SYS, Yb:BOYS, Yb:CaF2, tai Yb-rikastettuja laseja (esimerkiksi valokuidut). Toimivat tavallisesti 1 020-1 050 nm aallonpituuksilla. Saavutetaan hyvä hyötysuhde ja suuri teho. Yb:YAG-laserilla saavutetaan suurin teho erittäin lyhyillä pulsseilla.
erbium-rikastettu YAG, 1 645 nm
tulium-rikastettu YAG, 2 015 nm
Holmium YAG, 2 096 nm, infrapuna-alueen tehokas laser, jonka teho absorboituu vesipitoisiin kudoksiin millimetrin paksuisella alueella. Laseria käytetään tavallisesti pulssilaserina ja teho ohjataan optista kuitua pitkin kohteeseen. Laseria käytetään muun muassa nivelten päällystämiseen, karieksen poistamiseen hampaista, syöpäsolujen tuhoamiseen ja munuais- ja virtsakivien tuhoamiseen.
Titaani-rikastetut safiirilaserit, viritettävä infrapuna-alueen laser, käytetään spektroskopiassa.
Erbium-rikastetut kuitulaserit, käytetään optiseen kuituun valmistettuna optisen tietoliikenteen vahvistimina.
Laserin käyttöturvallisuus

Laserin vaarallisuus perustuu laserin pitkään kantamaan ilmassa (toisin sanoen säde ei leviä ja hajoa tavanomaisen valokeilan tavoin). Jo pienen tehon (~1 mW) laserin säteily voi aiheuttaa näkövaurioita. Aallonpituuksilla, joilla sarveiskalvo ja linssi kohdistavat hyvin valoa, koherentti ja kapea lasersäde voi fokusoitua hyvin pienelle verkkokalvon alueelle aiheuttaen nopeasti kudosvaurioita.
Laserit on turvallisuusluokiteltu luokkiin I–IV. Luokan I laser ei aiheuta pysyviä näkövaurioita, mutta turvallisuusluokan IV laser voi polttaa iholle palovamman hetkessä.Lisäksi on olemassa alaluokkia, kuten 1C, joka saattaa aiheuttaa ihovaurioita.
Laser populaarikulttuurissa

Populaarikulttuurissa ja erityisesti science fictionissa ja toimintaelokuvissa laser esitetään usein virheellisesti. Toisin kuin esimerkiksi Star Wars -elokuvissa nähdään, lasersäde ei koskaan näy tyhjiössä (avaruudessa). Säde on mahdollista nähdä vain, mikäli jokin väliaine kuten sumu tai pöly sirottaa sen kohti katsojaa. Intensiteetiltään suuri lasersäde näkyy ilmassa Rayleigh- tai Raman-sironnan vuoksi.
Lasersäteen eteneminen on yleensä esitetty todellista hitaampana, muistuttaen perinteisen suorasuuntausammuksen etenemistä. Todellisuudessa säde etenee valonnopeudella, joten tulituksen kohde näkee säteen lähes osuman hetkellä.
Joissakin toimintaelokuvissa on laserilla toteutettuja turvajärjestelmiä, jotka sankari saa näkymään esimerkiksi käyttäen jonkinlaista pölyä ja ohittaa järjestelmät tyypillisesti peilejä käyttäen. Todellisuudessa on halvempaa ja tavallisempaa toteuttaa turvajärjestelmä infrapuna-alueen lasereilla kuin näkyvän valon lasereilla. Tässä tapauksessa sankarilla täytyisi olla lämpökamera havaitakseen säteet.
Kirjallisuutta

Koechner, Walter: Solid-State Laser Engineering.  (3rd ed)  Springer-Verlag, 1992.  ISBN 0-387-53756-2
Siegman, Anthony E.: Lasers.  University Science Books, 1986.  ISBN 0-935702-11-3
Sifvast, William T.: Laser Fundamentals.  Cambridge University Press, 1996.  ISBN 0-521-55617-1
Svelto, Orazio: Principles of Lasers.  (4th ed. (trans. David Hanna))  Springer, 1998.  ISBN 0-306-45748-2
Yariv, Amnon: Quantum Electronics.  (3rd ed)  Wiley, 1989.  ISBN 0-471-60997-8
Csele, Mark: Fundamentals of Light Sources and Lasers.  Wiley, 2004.  ISBN 0-471-47660-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sam's Laser FAQ Samuel M. Goldwasserin laser-UKK (englanniksi)
Encyclopedia of laser physics and technology Tohtori Rüdiger Paschottan laserfysiikan tietosanakirja (englanniksi)
Lasereiden turvallisuusluokat (Säteilyturvakeskus) (Arkistoitu – Internet Archive)
HeNe-laser muodostaa punaisen pisteen taustalla näkyvälle valkoiselle pinnalle. Putken keskellä oleva hehku johtuu pumppauksesta, joka tarkoittaa energian syöttämistä laserin väliaineeseen. Varsinainen lasersäde on näkymätön.
Laserin osat:
1. Aktiivinen laseroiva väliaine
2. Laserin pumppausenergia
3. Peili
4. Puoliläpäisevä peili
5. Lasersäde
Adaptiivisen optiikan sovelluksessa ilmakehään suunnatuilla lasereilla luodaan keinotekoinen valonlähde ilmakehän aiheuttamien häiriöiden mittaamiseen.
Laser on monille tuttu tietokonepeleistä ja sci-fi elokuvista.
Muusikko Jean Michel Jarre soittaa laserharppua.
Jaakko Gauriloff

| Jaakko Gauriloff |
| --- | --- |
 Jaakko Gauriloff (2018)
Henkilötiedot
Syntynyt: maaliskuu, 1939 Suonikylä, Petsamo
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Laulukielet:  koltansaame, suomi
Aktiivisena:  1961–
Tyylilajit:  kansanmusiikki, iskelmä, leuʹdd, joiku
Levy-yhtiöt:  Love Records, A.A.B. Tuotanto, Johanna, Minimusic, Dojo
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jaakko Gauriloff (s. 1939 Suonikylä, Petsamo) on kolttasaamelainen laulaja. Hän on tiettävästi ensimmäinen koltansaameksi populaarimusiikkia laulanut artisti. Vaikka hän on leimallisesti iskelmälaulaja, hän hallitsee myös kolttasaamelaisten perinteisen leuʹdd-laulun.
Varhaiset vuodet

Gauriloff syntyi Petsamon Suonikylässä muutamia kuukausia ennen talvisodan syttymistä. Sodan vuoksi oli lähdettävä evakkoon, ja Gauriloff pantiin ahkioon ja sitä vetämään poro. Eläin kuitenkin säikähti ja ahkio ja poika lensivät ylösalaisin lumihankeen. Poika ei kuitenkaan edes herännyt uniltaan, ja evakkomatka saattoi alkaa. Jatkosodan jälkeen Suonikylän koltat asutettiin Sevettijärvelle, mutta Gauriloffin vanhemmat eivät suostuneet lähtemään sinne, jolloin Sevetin talo no. 1 jäi tyhjilleen. Vuonna 1956 Gauriloffit saivat kolttatilan ja -talon Nilijärveltä Nellimin läheltä, jonne he sitten asettuivat.
Gauriloff kiinnostui musiikista 1950-luvulla kuunnellessaan Olavi Virran ja Veikko Tuomen levyjä kotonaan. “Opettelin Hopeisen kuun ja kaikki”, hän kertoi myöhemmin. Kun hän kuuli, että Olavi Virta on tulossa esiintymään Ivaloon, hän lähti katsomaan idoliaan, kulkien 40 kilometrin matkan polkupyörällään. Silloin Gauriloff päätti, että hän itsekin laulaisi tulevaisuudessa. Hän aloitti laulamisen 15-vuotiaana ja voitti Sodankylässä järjestetyn iskelmäkilpailun vuonna 1961. Kolme vuotta myöhemmin Gauriloff sijoittui kolmanneksi iskelmälaulun SM-kilpailuissa.
Ura

Gauriloffin menestys iskelmälaulun SM-kilpailuissa pantiin laajemminkin merkille. Suosikki teki hänestä jutun, jossa häntä tituleerattiin Nellimin James Deaniksi ja maailman pohjoisimmaksi iskelmälaulajaksi, ja hänen suosionsa ampaisi nousuun. Nellimiin lähetettiin fanipostia. “Se oli kauheaa. En saanut enää olla rauhassa”, Gauriloff muistelee noita aikoja. Häntä pyydettiin Helsinkiin, jonne hän menikin, mutta ei viihtynyt. “Minusta ei ollut kaupunkilaiseksi. En jaksanut katsella kivitaloja”, hän sanoo.
Pohjoiseen palattuaan hän sai tarjouksen, josta ei voinut kieltäytyä: kahden viikon kiertue Pohjois-Suomessa yhdessä Olavi Virran kanssa. Vuonna 1970 Gauriloff muutti Rovaniemelle ja perusti Kaamos-nimisen yhtyeen. Samalla laulukieleksi vaihtui koltansaame.
Gauriloff esiintyi 1970-luvun alussa ensimmäistä kertaa televisiossa sekä konsertoi Nils-Aslak Valkeapään ja Åsa Blindin kanssa. Kolmikko julkaisi myös albumin De čábba niegut runiidit vuonna 1976. Levy sai joiltakin kriitikoilta ristiriitaisen vastaanoton, muun muassa Helsingin Sanomat ei pitänyt sitä aitona saamelaisten musiikkina. Vuonna 1981 Gauriloff levytti reggae-tyylisen kappaleen ”Tanja”, joka sijoittui Levyraadissa toiseksi.
Gauriloff toimi pitkään läänintaiteilijana ja kiersi yhdessä Ilpo Saastamoisen kanssa ympäri pohjoiskalottia tallentamassa saamelaisten kansanmusiikkia Tromssan yliopistolle. Materiaalia julkaistiin vuonna 1992 albumilla Kuäʹckkem suäjai vueʹlnn. Vuosina 1993–1999 Gauriloff toimi Äkäslompolossa esitetyn Velho-oopperatrilogian solistina. Hän on esiintynyt myös eri puolilla Eurooppaa sekä Yhdysvalloissa ja Japanissa. Iskelmän ja kansanmusiikin lisäksi Gauriloff on julkaissut myös joikua sisältävän albumin Finlande vuonna 2002.
Marraskuussa 2013 Gauriloff sai Saamelaiskäräjiltä tunnustuspalkinnon 50-vuotisen taiteilijauransa kunniaksi.
Yksityiselämä

Kitaristi Leo Gauriloff oli Jaakko Gauriloffin nuorempi veli. Heidän sisarentyttärensä on elokuvaohjaaja Katja Gauriloff.
Diskografia > Albumit

De čábba niegut runiidit (1976)
Kuäʹckkem suäjai vueʹlnn (1992)
Finlande (2002)
Luommum mäʹdd (2005)
Tuõddri tuõkken (2009)
Diskografia > Singlet

”Tanja / Laulu Kaisalle” (1981)
”Moostaka / Pai maainest säämas” (1985)
Aiheesta muualla

Risto Pyykkö: Jaakko Gauriloff polki sateen läpi Nellimistä Ivaloon nähdäkseen Olavi Virran – kymmenen vuotta myöhemmin laulava kolttapoika nousi idolinsa kanssa samalle lavalle lapinkansa.fi.  26.01.2020. Rovaniemi:  Lapin Kansa. Viitattu 27.1.2020.
Björkvik

| Björkvik |
| --- | --- |
 Björkvikin kirkko
 Björkvik
 Koordinaatit: 58°50′15″N, 16°31′03″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Katrineholm
Väkiluku (31.12.2023):  407
Björkvik on taajama Katrineholmin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 407 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Björkvik Wikimedia Commonsissa
Ruma ankanpoikanen

Ruma ankanpoikanen (tansk. Den grimme ælling) on H. C. Andersenin kirjoittama satu. Sen suomennos on julkaistu muiden muassa satukokoelmissa Hanhiemon satuaarre ja Maailman satuaarteet.
Juoni

Kertomus tapahtuu maaseudulla vanhan herraskartanon ympäristössä kesästä seuraavaan kevääseen. Kartanoon kuuluu puutarha, ankka- ja kanatarha, ympäröivä muuri sekä muurin ulkopuolella kiemurtelevat kanavat. Kauempana on heinä-, kaura- ja ohrapeltoja sekä metsiä, järviä ja soita. Lähistöllä on pappila.
Tiheässä kasvustossa takiaisenlehden alla ankkaemo hautoo pesässään munia. Suurin muna jää viimeisenä jäljelle. Vieraisille tuleva vanha ankka arvelee, että muna on kalkkunan, koskapa sitä itseään on kerran puijattu samalla tavalla. Emo päättää kuitenkin suorittaa hautomisen loppuun, ja munasta kuoriutuu ruma, suuri, harmaa ja oudonnäköinen koiraspuolinen poikanen. Emo vie poikasensa kanavaan uimaan jolloin viimeistään selviää, ettei poikanen ole vettä karttava kalkkuna. Emo vie poikaset myös esittelylle ankka- ja kanatarhaan. Tarhan valtias on vanha espanjalaista syntyperää olevan vanha ankka, jonka merkkinä on koiven ympärille laitettu punainen kangassuikale. Ankkatarhassa on muutenkin liikaa väkeä, joten poikkeava poikanen saa osakseen huonoa kohtelua: ankat näykkivät ja pilkkaavat, kanat nokkivat, kalkkunakukko ahdistelee ja palvelustyttökin potkii. Omat sisarukset ja emokin muuttuvat ilkeiksi. Ruma ankanpoikanen pakenee villisorsien asuttamalle suolle, jossa se lisäksi tutustuu kahteen villihanhikoiraaseen. Nämä tulevat kuitenkin ammutuiksi kun metsästys alkaa. Poikanen pelästyy ajokoiraa, mutta sekään ei viitsi tavoitella noin rumaa olentoa. Tilanteen rauhoittua poikanen pakenee suolta ja saapuu huonokuntoiselle mökille, jota asuttavat mummo sekä viisaudellaan ylpeilevät herra Kissimirri ja rouva kana Lyhytkoipi. Poikanen saa jäädä kolmen viikon koeajalle siinä toivossa, että se alkaisi munia. Lopulta kuitenkin luonto kutsuu veden ääreen ja poikanen lähtee pois. Muut eläimet halveksivat sitä edelleen. Syksyllä poikanen näkee muuttomatkalla olevia ihastuttavia lintuja, joutsenia, ja outo levottomuus valtaa sen mielen. Talvi on sitten niin kylmä, että poikanen jäätyy kiinni veteen. Paikalle osuva talonpoika vie poikasen kotiinsa, jossa odottavat vaimo ja lapset. Hätääntyessään poikanen sotkee maitovadin, voipytyn ja jauhoastian ja se pakenee talveksi suolle koviin oloihin. Kevään koittaessa poikanen havaitsee siipiensä vahvistuneen kantaviksi ja lentää puutarhaan. Pensaikosta ilmestyy kolme joutsenta. Poikanen haluaa tutustua niihin, vaikka pelkääkin niiden nokkivan itsensä kuoliaaksi. Tähän valmistautuneena se ojentaa kaulansa, mutta havaitsee samassa vedenkalvosta olevansa itsekin joutsen. Puutarhaan tulevat lapset huomaavat uuden joutsenen ja hakevat vanhempansakin sitä ihastelemaan. Poikanen riemuitsee uudesta olemuksestaan, sillä näin suuresta onnesta se ei ollut edes uneksinut ollessaan vielä ruma ankanpoikanen. Se ei ole katkera koettelemuksistaan mutta ei toisaalta ylpistynytkään, sillä sillä on hyvä sydän. Ei siis ole haitaksi syntyä ankkatarhassa, jos on ollut joutsenen munassa.
Myöhemmät vaiheet

Sadusta on tehty piirroselokuvia. Varhaisimpia on Walt Disneyn tuottamassa lyhyiden piirroselokuvien sarjassa Silly Symphonies ilmestynyt Wilfred Jacksonin ohjaama The Ugly Duckling. Sen ensi-ilta oli 16. joulukuuta 1931. Vuonna 1939 aiheesta tehtiin värillinen versio ja 1940 Disneylle myönnettiin siitä Oscar-palkinto.
Vuonna 1976 Tauno Marttinen sai valmiiksi balettinsa Ruma ankanpoikanen, op. 115 (1976/82-83).
Vuonna 1998 ilmestyi Vexi Salmen tekemä satukirja Ruma ankanpoikanen Tammen kustantamana. Kirjan on kuvittanut Tiina Kivinen.
Vuonna 2006 julkaistiin tietokoneanimaatioelokuva The Ugly Duckling and Me! eli suomenkieliseltä nimeltään Ruma ankanpoikanen ja minä. Tämän tanskalaislähtöisen mutta kansainvälisenä yhteistuotantona toteutetun filmin ovat ohjanneet Karsten Kiilerich ja Michael Hegner. Käsikirjoittajat ovat H. C. Andersen, Kiilerich, Mark Hodkinson ja Hegner.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ruma Ankanpoikanen Iltasatu-verkkopalvelussa
Ruma ankanpoikanen. Vilhelm Pedersenin kuvitusta.