stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Fredrik Mennander
Säätyvaltiopäiväedustajana

Mennander oli valtiopäivämiehenä Ruotsin säätyvaltiopäivillä 1755–1756, 1760–1762, 1765–1766, 1769–1770, 1771–1772 ja 1778–1779. Vuoden 1786 säätyvaltiopäiviltä hän jäi pois heikentyneen terveydentilan takia.
Vuoden 1756 säätyvaltiopäivillä kuninkaan ja säätyjen välit kiristyivät ja vallankaappaus oli lähellä. Kuningas Aadolf Fredrikin vaimo kuningatar Loviisa Ulriika oli tietoinen suunnitelmasta. Pappissäädyn edustajat toimittivat kuningattarelle nuhdekirjeen. Mennander valittiin kirjoittajaksi.
Vuoden 1760 säätyvaltiopäivillä Mennander valittiin valiokuntaan, jonka oli harkittava pappissäädyn edusmiesten valitsemistapaa ja lukua.
Vuoden 1765 ylimääräisillä valtiopäivillä Hattupuolue oli alakynnessä mutta Mennander meni kuitenkin Sekreetti-valiokuntaan.
Vuoden 1760 säätyvaltiopäivillä Mennander kuului valtakirjojen tarkastustoimikuntaan, kirkollis-deputatsiooniin sekä valittiin kuninkaan ja säätyjen tervehdyslähetystön puheenjohtajaksi, jäseneksi Sekreetti-valiokuntaan, vuori-deputatsiooniin ja yleiseen valitus-deputatsiooniin.
Vuoden 1771 säätyvaltiopäivät kutsuttiin hallitusmuodon mukaan koolle neljän kuukauden kuluttua kuninkaan kuolemasta. Näillä valtiopäivillä Myssypuolue pääsi valtaan ja asioiden käsittelyissä oli useita riita-aiheita.
Vuoden 1778 säätyvaltiopäivillä arkkipiispa Mennander toimi pappissäädyn puhemiehenä.
Arkkipiispa ja prokansleri Uppsalassa 1775-1786

Mennander oli koko ikänsä puolustanut puhdasoppisuutta, jota hän teki myös arkkipiispana Uppsalassa.
Arkkipiispana hän johti kirkon tuomiokapitulia, johti hiippakunnan kokouksia papiston kanssa, vihki teologian tohtoreita ja teki pitkiä matkoja hiippakunnassaan. Arkkipiispa myös päätti lähetyssaarnaajien asettamista ulkomaan pääkaupunkeihin,  joissa oli Ruotsin lähetystö.
Arkkipiispallisiin tehtäviin kuului myös rukouspäivä- ja valtiopäivätekstien ehdottaminen. Suuri tehtävä oli johtaa ruotsalaisen Raamatun käännöstyötä. Samanaikaisesti Ruotsin kirkko teki myös  myös uutta parannettua virsikirjaa.
Pro fide et Christianismo –seuran synnyttyä Mennander teki sitä tunnetuksi ja suositti sitä hiippakunnan papistolle. Mennanderin johdolla Uppsalassa muodostui Theologico-Homiletiska Sällskapet, joka harrasti saarnataidon kohottamista teoreettisesti ja käytännöllisesti.
Arkkipiispa Karl Fredrik Mennander on haudattu Uppsalan tuomiokirkon Stenbockin hautaholviin. Mennanderin poika tilasi omalla kustannuksellaan hautamuistomerkin italialaiselta kuvanveistäjältä Giuseppe Angelinilta.
Kunniamerkit

| Kunniamerkki | Myönnetty |
| --- | --- |
Pohjantähti ritarikunnan komentajamerkki: 1784
Kustaa IIIn kummimerkki: 1778

Kruununprinssi Kustaa Aadolfin (kuninkaana Kustaa IV Aadolf) synnyttyä kuningas Kustaa III ilmoitti säädyille, että kruununprinssin kummeiksi tuli valita 49 henkilöä eri säädyistä; 18 ritaristosta ja aateleista, yhdeksän papistosta, yhdeksän porvareista ja yhdeksän talonpojista sekä jokaisen säädyn puhemiehet eli neljä henkilöä. Kummeille lyötettiin erityinen kummimitali, joka oli kaulalla pidettävä kaksirivinen seppelemäinen kultalinkkiketju. Arkkipiispan kummimerkin seppele kokonaisuudessaan oli koristeltu ruusukivillä.
Mennanderin arvokkaita kokoelmia

Mennanderin tieteen ja kirjallisuuden kirjastoluettelossa oli yli 7000 numeroa, enimmäkseen jumaluusopin ja historian alalta.
Lahjoituksia
Turun yliopiston kirjasto sai kirjalahjoituksia vuosina 1766 ja 1772. Ensimmäisellä kerralla noin 150 ja toisella kerralla noin 350 nidettä. Yksi kirjoista oli harvinainen ”Missale Aboënse” vuodelta 1488. Yliopiston konsistori istuntosaliin hän lahjoitti kuningatar Kristiinan ja Arvid Hornin muotokuvat.
Turun yliopisto sai Mennanderilta myös ainoan tunnetun kappaleen Medelplanin kuuluisasta kirjasta ”Lasten paras tawara” . Kirja tuhoutui Turun palossa.
Turun yliopisto sai myös Mennanderin rahakokoelman, jossa oli saksalaisia ja anglosaksalaisia Suomessa löydettyjä rahoja. Yliopisto sai myös Arckenholtzin ison tuhatlukuisen rahakokoelman.
Harvinaisuuksia
Mennanderilla oli Agricolan Psalttari sekä Agricolan Rucouskirja sekä Jaakko Suomalaisen Yxi wähä Rucous Kiria ja myös 17. vuosisadan merkillisimpiä painotuotteita.
Codex Alexandrinus
Terseruksen katkismus, jonka tekijä oli omistanut Hammarlandin kirkkoherra Andreas Henrici’lle.
Martti Lutherin katkismus suomeksi sekä siitä tehty painos 1644 venäläisillä kirjaimilla.
Karl Mennanderin väitöskirjoja

Mennander käsitteli väitöskirjoissaan luonnontieteellisiä ja taloudellisia kysymyksiä. Hänellä oli lukuisia väitöskirjoja ja opinnäytteitä.  Tässä niistä muutama.
1731 Ensimmäinen väitöskirja: Gen XLVI, 26, Exod. I,  5 seu de animae humanae propagatione, dissertatio philologico-physiologica
1735 Maisterin väitöskirja: Disertatio gradualis  de diaeta studiosorum.
1737  Opinnäyte teologiasta opettajan kelpoisuuteen jumaluusopilliseen tiedekuntaan: De Differentia inter Coelum Dei et Coelum Beatorum..
1741 opinnäyte kieltenopetukseen: Disertatio philologica in Prov. XVI;33.
Ala-Lemun kartano

Piispa Mennander huusi Kaarinassa olevan Ala-Lemun rälssitilan itselleen 1763-1764. Ennen uusjakoa Greulan rusthollin omistaja Anders Mondelin ja piispa olivat sopineet Ala-Lemun rälssitalon siirron nykyiselle paikalleen. Mennander rakennutti arkkitehti Friedrich Schröderin suunnitelman mukaan Ala-Lemun kartanon.
Puutarhan perustamista ja hoitoa valvoi Mennanderin hyvä ystävä, kasvitieteilijä ja professori Pehr Kalm. Kartanon edessä vielä 2023 kasvaa Kalmin istuttama Metsälehmus. Mennander myi rakastamansa kartanon 1777.
Birgit Meyer

| Birgit Meyer |
| --- | --- |
 Birgit Meyer (2015).
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1960 (ikä 64) Emden, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Ammatti:  uskontotieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Bremenin yliopisto, Amsterdamin yliopisto (Ph.D. 1995)
Instituutti:  Utrechtin  yliopisto
Palkinnot:  mm. Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian (KNAW) jäsen (2007-), KNAW:n professoripalkinto (Prijs Akademiehoogleraren, 2015), Spinoza-palkinto (2015)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Birgit Meyer (s. 21. maaliskuuta 1960, Emden, Saksa) on saksalainen kulttuuriantropologi ja uskontotieteilijä, joka työskentelee Alankomaissa Utrechtin yliopiston uskontotieteen professorina.  Hän tarkastelee uskoa ja uskontoa kulttuuriantropologian näkökulmasta. Mayer oli Vrije Universiteit Amsterdamin kulttuuriantropologian professori (2004-2011) ennen nykyistä uskontotieteen professuuria (2011-).
Meyer opiskeli uskontotiedettä ja erityislasten kasvatustiedettä Saksassa Bremenin yliopistossa sekä kulttuuriantropologiaa Amsterdamin yliopistossa. Hän asui ja työskenteli 1980-luvun lopulta lähtien pitkään Ghanassa. Hänen väitöskirjansa Amsterdamin yliopistolle (1995) oli otsikoitu Translating the devil. An African appropriation of pietist protestantism. The case of the Peki Ewe, 1847-1992. Hän on tutkinut Afrikassa muun muassa helluntailaisuutta ja kapitalismia sekä esimerkiksi uskonnon ja tiedotusvälineiden sekä polulaarikulttuurin (erityisesti paikallisesti tuotettujen videoelokuvien) välistä vuorovaikutusta. Meyerin mukaan Afrikassa karismaattiset helluntalaiskirkot ja islamistisen liikkeet nähdään - päinvastoin kuin Euroopassa - modernismin ja kehityksen ilmentyminä.
Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian (KNAW) jäsen Meyer on ollut vuodesta (2007). Vuonna 2015 hänelle myönnettiin KNAW:n akatemiaprofessorin palkinto (Prijs Akademiehoogleraren) siihen liittyvine miljoonan euron apurahoineen. Samana vuonna hän sai myös Spinoza-palkinnon, joka on Alankomaiden korkein tieteellinen tunnustus. Palkinto sisältää pronssipatsaan ja henkilökohtaisen 2,5 miljoonan euron suuruisen tutkimusapurahan palkitun vapaasti määrittelemään tutkimusaihepiiriin.
Teoksia

Birgit Meyer: Translating the Devil: Religion and Modernity Among the Ewe in Ghana. Edinburgh University Press, 2019. ISBN 978-0748613038.
Dick Houtman (toim.) & Birgit Meyer (toim.): Things: Religion and the Question of Materiality. Fordham University Press, 2011. ISBN 978-0823239467.
Birgit Meyer (toim.): Aesthetic formations: Media, religion, and the senses. Palgrave Macmillan, 2009. ISBN 978-0-230-62324-8 (eBook), ISBN 978-0-230-60555-8 (hardcover book).
Birgit Meyer (toim.) & Annelies Moors (toim.): Religion, Media and the Public Sphere. Indiana University Press, 2005. ISBN 978-0253217974.
Birgit Meyer (toim.) & Peter Pels (toim.): Magic and Modernity: Interfaces of Revelation and Concealment. Stanford University Press, 2003. ISBN 978-0804744645.
Birgit Meyer (toim.) & Peter Geschiere (toim.): Globalization and Identity: Dialectics of Flow and Closure.  Blackwell Publishing Limited, 1999. ISBN 978-0631212386.
Aiheesta muualla

Birgit Meyerin profiili Google Scholarissa (englanniksi) (scholar.google.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: nl:Birgit Meyer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Meteli (tutkimusohjelma)

Meteli on lyhenne tutkimusohjelman ”Metalliteollisuuden henkilöstöjen työolosuhteet, terveydentila ja liikuntakäyttäytyminen” nimestä.
Meteli-tutkimus käynnistyi Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisessä tiedekunnassa 1970-luvun alkaessa. Meteli on myös kollektiivinen tekijänimi lukuisille julkaisuille, joita tutkimusohjelman tuottamina kirjoitettiin 1970-luvun puolen välin tienoilla. Tutkimuksen päärahoittajina olivat Suomen Akatemia ja opetusministeriö.
Tutkimusryhmä

Nimen takana on ryhmä, jonka kokoonpano ohjelman alkaessa oli seuraava. Tieteellisinä johtajina olivat professori Jeddi Hasan ja apulaisprofessori Juhani Kirjonen. Ryhmään kuuluivat lisäksi muun muassa Risto Telama, Pekka Kiviaho, Erkki Mattila, Olavi Manninen ja Heikki Rusko, kaikki nuoria liikuntatieteen tutkijoita 1960–1970-luvun taitteessa. Vuoden 2000 jälkeen tutkimusohjelman vastuuhenkilönä on toiminut dosentti Päivi Leino-Arjas Työterveyslaitokselta.
Tutkimuksen osat

Ohjelma jakautui seuraaviin portaisiin: kartoittavaan osaan (lomakekysely), joka aloitettiin vuonna 1971 ja vuonna 1973 aloitettuihin terveystutkimukseen (haastattelut, kyselyt, toimintakyvyn testit ja lääkärintarkastus), fysikaalis-kemialliseen työympäristötutkimukseen ja näitä täydentäviin osiin (muun muassa ajankäyttöpäiväkirja, ergonomiahavainnointi ja työn kuormittavuuden mittaukset) sekä terveystutkimuksen kolmeen seuruuportaaseen vuosina 1978, 1983 ja 2000. Viimeisin porras jatkuu nimellä "Ajan patina". Kartoittava kysely kohdistui kaikkiin, yli neljään tuhanteen työntekijään ja vuoden 1973 terveystutkimus 902 osallistujaan, joita on edellä mainittuina vuosina seurattu.
Tutkimuksen mittaristo

Tutkimusohjelmassa kohdistettiin huomio seuraaviin ilmiöalueisiin:
yhteiskunnallis-taloudellinen asema
työolot (työn luonne, rasittavuus, fysikaalis-kemiallinen työympäristö, työn kuormittavuus)
elämäntavat (ajankäyttö, fyysinen aktiivisuus, ruoka ja nautintoaineet)
terveydentila (sairastavuus ja oireet, fyysinen toimintakykyisyys, psyykkinen rasittuneisuus sekä sittemmin myös kuolleisuus)
Julkaisut

Tutkimus on tuottanut lukuisia julkaisuja koti- ja ulkomaisiin tieteellisiin aikakauslehtiin mukaan lukien monet opinnäytetyöt Jyväskylän, Tampereen ja Helsingin yliopistoon. Viimeisimmät väitöskirjat on hyväksytty Helsingin yliopistossa (2006) ja Jyväskylän yliopistossa (2010).
Tiedepoliittinen tausta

Tutkimushanke sai aikoinaan runsaasti julkisuutta. Joidenkin mielestä julkisuutta tuli liikaa, toisten mielestä liian vähän. Se oli kuitenkin yksi esimerkki uudesta kansallisesta tiedepolitiikasta, jonka tavoitteena oli tutkimustiedon kansanvaltaistaminen. Toinen runsaasti huomiota saanut hanke, jota Suomen Akatemia rahoitti ns. painoaluevaroilla 1970-luvulla, oli Tasa-arvon ja demokratian tutkimus Tandem. Kirjoitettu historia kuvaa tuon ajan (tiede)poliittista murrosta.
Meštšera

| Meštšeralaiset |
| --- | --- |
 Venäjän muinaisten kansojen asuma-alueet. Meštšeralaisten alue on merkitty punaisella.
Väkiluku:  Sukupuutto
Kielet:  Meštšera†
Sukulaiskansat:  Marit Mordvalaiset Merjalaiset† Muromalaiset† Suomalais-permiläiset kansat
Meštšera eli meštšeralaiset (ven. меще́ра, мещёра) ovat Keski-Venäjällä Okan keskijuoksulla asunut suomalais-ugrilaista meštšeran kieltä puhunut muinainen kansanryhmä. Heidän asuinaluettaan kutsutaan Meštšoran alangoksi. Meštšora on myös paikallisesta venäläisryhmästä käytetty nimitys. Heimon suomalais-ugrilainen tausta on yleisesti hyväksytty teoria, mutta sitä on myös väitetty mahdollisesti turkkilaiseksi. Heimo yhdistetään usein nykyisiin mišääritataareihin, joista puolestaan suomentataarit polveutuvat.
Historia

Meštšera mainitaan 1200-luvulla laaditussa muinaisvenäläisessä raamatunselitysteoksessa sekä venäläisissä kronikoissa muun muassa Iivana Julman Kazaniin tekemän sotaretken yhteydessä. 100–1100-luvuilta peräisin olevien arkeologisten löytöjen perusteella meštšeralaisten ja muinaisten mordvalaisten kulttuurit ovat lähellä toisiaan. Meštšeralaisten venäläistymisen ajankohdasta on eri versioita. Joidenkin mukaan se tapahtui 1500-luvulle tultaessa kun taas toisten 1600 alussa. Myös paljon aikaisempaa ajankohtaa on esitetty. Itäisten-meštšeralaisten sanotaan tataarilaistuneen Kazanin- ja Kasimovin kaanikunnissa 1400–1500-luvuilla.
Historijoitsija Alimžan Orlov on tuonut esiin vaihtoehtoisen hypoteesin meštšerasta; hän esittää heidät alun perin kiptšak-turkkilaiseksi (Polovtsi) -heimoksi, joka ilmestyi 400–700 aikana Kaakkois-Euroopassa ja asettui ensiksi Meštšeran alueen läntiselle puolelle ja myös osittain Keski-Volgan alueelle. Orlov esittää, että tämä perustuu viimeaikaisiinselvennä arkeologisiin löydöksiin, ja toivoo niiden muuttavan hyväksytyn historian. Orlov tarkentaa, että Kultaisen ordan aikaan se jakaantui kahdeksi Meštšeraksi; toinen venäläiseksi ja toinen meštšera-tataarilaiseksi. Hänen mukaansa jälkimmäiset olisivat olleet turkkilaisia Donin kasakoita eli lopulta samalla nykyisten mišäärien jälkeläisiä. Orlov toteaa, että "vääristynyt ajatus" suomalais-ugrilaisesta alkuperästä alkoi Iivana Julman vuoksi, jonka seurauksena turkkilaisten sijasta heitä kuvailtiin tšermisseiksi eli mareiksi. Viitaten teoriaan, jonka mukaan niin sanotusti turkkilaistettu suomalais-ugrilainen meštšera-heimo muodostaisi tataarien esi-isät, tutkijat kuten G. Ahmarov ja M. Zekiyev toteavat, että muinaiset mordvankieliset mokšalaisten ja ersäläisten esivanhemmat eivät olisi voineet omaksua tataarin kieltä.
Etymologia

J. J. Mikkolan mukaan nimitys meštšera perustuu rekonstruoituun mordvalaiseen sanaan *ḿeškär ’mehiläistenhoitaja’. Nimi yhdistetään myös proto-unkarilaiseen heimoon madjaareihin. Misääritataarien historia on yhdistetty meštšera-heimoon.
Meštšora

Nykyään meštšoraksi kutsutaan Okan takana Rjazanin ja Tambovin alueiden pohjoisosissa asuvaa venäläisryhmää, johon suomalais-ugrilaisen alkuperäisväestön uskotaan sulautuneen. Heidän perinteinen vaatetuksensa, asumuksensa ja murre poikkeavat jonkin verran muista venäläisistä. 1600–1700-luvuilla osa venäläisestä meštšorasta muutti nykyisille Penzan ja Saratovin alueille, joilla he muodostavat pieniä saarekkeita.
Muinainen Meštšera

Historiallisena alueena "Meštšera"  mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1298, kun Kultaisen ordan hallitsija Bahmet Huseinov valtasi sen. Orda luopui siitä vuonna 1392 Moskovan suuriuhtinaan hyväksi. Ajan myötä käsitys Meštšerasta alueena on muuttunut, mutta edellä mainittuna vuosina se tiettävästi oli jo Okajoen alueella. Kultaisen ordan jälkeen Kasimin kaanikunta kuului alueeseen, ja sen keskus tunnettiin nimellä Gorodets-Meštšorski (tataariksi Mişär yortı, nykyisin Kasimov).
Meštšera-heimon nimestä tulee myös Meštšoran alangoksi kutsuttu alue.
Varmuutta ei ole siitä, että tuleeko heimon nimi historiallisesta Meštšeran alueesta, vai toisin päin.
Aiheesta muualla

A. Pronin: The Lost World of Meshchera (englanniksi)
Alexei Markov: Meshchera (englanniksi)
MG-34

| Maschinengewehr 34, MG-34 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Konekivääri
Valmistaja:  Mauser sekä useita muita pienempiä valmistajia
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistusvuodet:  1935–1945
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,92 (7,92x57mm JS)
Aseen pituus:  1 220 mm
Piipun pituus:  628 mm
Paino (tyhjänä):  12,1 kg (pelkkä ase)  19,2 kg (kolmijalan kanssa)
Lipas:  Patruunavyö tai rumpulipas
Kapasiteetti:  50/200 (panosvyö) tai  75 (rumpulipas)  patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  noin 755 m/s
Tehokas kantama:  2 000 m
Tulinopeus (laukausta/min):  800–900 laukausta minuutissa
MG-34 tuliasemassa jalustalla varustettuna.
MG-34 (saks. Maschinengewehr 34 eli konekivääri mallia 1934) on saksalainen toisen maailmansodan aikainen konekivääri. MG-34 tunnetaan maailman ensimmäisenä yleiskonekiväärinä, joka soveltui niin ilmatorjuntaan, jalkaväen tulitukiaseeksi kuin ajoneuvojen aseistukseksi.
MG-34 suunniteltiin 1930-luvun alussa Rheinmetall-yhtiön insinööri Louis Stangen johdolla, ja se suunniteltiin alusta saakka vastaamaan Saksan armeijan tarpeita yleiskonekiväärinä. Ase hyväksyttiin käyttöön vuonna 1934 ja sen sarjatuotanto aloitettiin 1935. MG-34 toimi Wehrmachtin päätoimisena tulitukiaseena toisessa maailmansodassa aina vuoteen 1942, jolloin se vähitellen korvattiin nopeampaan sarjatuleen kykenevällä ja luotettavammalla MG-42:lla. Lisäksi MG-34:n valmistaminen oli kallista suhteessa MG-42:een ja sen tarkasti sovitetut osat kestivät taistelukenttien olosuhteita paljon MG-42:ta huonommin. MG-34 toimi kuitenkin sodan loppuun asti ajoneuvojen konekivääriaseistuksena.
MG-34 sai sodan aikana useita rooleja. Jalkaväen tulitukiaseena sitä käytettiin haaratuella, joka mahdollisti nopean liikkumisen. Haaratuki voidaan kiinnittää joko piipun vaipan etuosaan tai piipun vaipan juureen, rungon eteen. Tarvittaessa nopeaa liikuteltavuutta käytettiin usein Gurttrommelia, pientä rumpulipasta, joka sisälsi yhden 50 patruunan vyön, jolloin vältettiin vyön sotkeutuminen ja aseen jumittuminen. Tuliasemassa MG-34 voitiin kiinnittää kiikaritähtäimellä varustettuun Lafette 34 -kolmijalkaan. Ilmatorjunta-aseena palvellessaan se voitiin kiinnittää tarkoitukseen suunniteltuun kolmijalkaan ja varustaa erityisellä ilmatorjuntatähtäimellä.
MG-34:ssä on piipun pikavaihto-ominaisuus, ja ohjeiden mukaisesti vaihdetun piipun elinikä on 5 000–6 000 laukausta.
Kuvagalleria

MG-34 Lafette 34 -kolmijalalla, MG-34 haaratuella Gurttrommel -rumpulippaalla varustettuna, alimpana vaihtopiippu.
Saksalaisia sotilaita käyttämässä MG-34:ää Ranskassa vuonna 1944.
Ilmatorjuntakäyttöön muokattu versio aseesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalainen asekeräily: MG 34
Modern Firearms, MG-34
Mictlantecuhtli

Mictlantecuhtlia esittävä pienoispatsas
Mictlantecuhtli oli atsteekkien kuolemanvaltakunnan herra.
Mictlantecuhtli oli myös manalan, mictlanin, jumala jota hän ja hänen vaimonsa Mictecacihuatli hallitsivat.
Jumalan ulkonäköä kuvataan verellä tahrituksi luurangoksi tai jumalaksi, jolla oli esiintyöntyvät hampaat. Hänet oli koristeltu pöllönsulilla, paperisilla pääkoristeilla ja silmistä tehdyllä kaulurilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mictlantecuhtli - Demons, Demonology, and Evil in the Americas (Englanniksi)
Mestari Kongin keskustelut

| Mestari Kongin keskustelut> 論語 Lúnyǔ |
| --- | --- |
 Uuden suomennoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Kungfutse
Kieli:  kiina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  noin 475–221 eaa.
Suomennos
Suomentaja:  Jyrki Kallio
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  382
ISBN:  978-952-495-337-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
| Keskustelut |
| --- | --- |
 Suomalaisen ensipainoksen kansi.
Kirjailija:  Kung Fu-tse
Suomennos
Suomentaja:  Toivo Koskikallio
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1958
Sivumäärä:  192
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mestari Kongin keskustelut, suomennettu myös nimellä Keskustelut (論語; yksinkert. 论语; Lúnyǔ), on kokoelma Kungfutsen eli Mestari Kongin lausumia ja hänen keskustelujaan opetuslapsiensa kanssa.
Perinteisen näkemyksen mukaan kirjan kokosivat Kungfutsen oppilaat hänen kuolemansa jälkeen Taistelevien läänitysvaltioiden kaudella 475–221 eaa., mutta nykytiedon valossa teoksen ovat koonneet Kungfutsen oppilaiden oppilaat kauan mestarin kuoleman jälkeen.
Teosta pidetään keskeisimpänä lähteenä kungfutselaisuuden alkuaikoihin. Lisäksi suuri osa siitä, mitä tiedetään Kungfutsen elämästä, on peräisin Keskusteluista.
Kirjan sisältö ja rakenne

Keskustelut muodostuu enimmäkseen lyhyistä keskusteluista tai anekdooteista, joista monet viittaavat Kungfutsen käytökseen ja tapoihin. Keskusteluissa käsitellään muun muassa oppimista, moraalin kehittämistä, johtajuutta sekä taivaan ja ihmisten välistä suhdetta. Kungfutsen esittämää maailmankuvaa pidetään yleisesti varsin tyypillisenä tämän ajalle: mestari painottaa tien eli daon seuraamista sekä pitää taivaan mandaattia keskeisenä hallinnon järjestämisen periaatteena. Poliittisesti Kungfutsen esittämät ajatukset pitkälti puolustavat silloista nykytilannetta ja niitä pidetäänkin varsin konservatiivisina. Esimerkiksi naisia ei mainita Kungfutsen keskusteluissa juuri lainkaan.
Teos rakentuu kahdestakymmenestä luvusta, jotka edelleen jakaantuvat jakeisiin. Lukujen numerointi on vakiintunut, mutta jakeiden numeroinnissa on vaihtelua eri versioissa. Useimmat jakeet muodostuvat lainauksesta tai merkillepanosta, mutta paikoitellen peräkkäiset jakeet muodostavat lyhyitä tarinamaisia osuuksia. Jotkin jakeet vaikuttavat täysin irrallisilta ja onkin mahdollista, että Keskusteluihin on aikojen saatossa päätynyt myös muista kirjoituksista peräisin olevaa materiaalia. Useimpien lukujen pituudet ovat luultavasti olleet alun perin 24 jaetta tai 12 jaetta. Poikkeuksena luvussa XX lienee ollut alun perin vain 6 jaetta, luvussa XIV 42 jaetta ja XV 34-38 jaetta. Kaikkiin lukuihin sisältyy jakeita, joka on peräisin niitä ympäröiviä jakeita myöhemmältä ajalta.
Historiaa

Keskustelujen kokoamisen historiaa ei kovin tarkasti tunneta. Varhaisimmat nykypäivään säilyneet katkelmat on löydetty vuodelta 55 eaa. peräisin olevasta kuningashaudasta Hebein Dingzhoussa. Samanikäisiä katkelmia on löydetty myös Koreasta. Osia tekstistä, jotka ovat luultavasti peräisin Tang-dynastian (618–907) ajoilta, on löydetty myös Gansun provinssin Mogao-luolista. Useimmat nykyiset versiot seuraavat He Yanin Han-dynastian (206 eaa.–220 jaa.) aikana 200-luvulla toimittamaa laitosta. Toinen suosittu versio on Zhu Xin Song-dynastian (960–1279) aikana toimittama.
Mengzin ja Xunzin kirjoituksissa esiintyviä Kungfutse-lainauksia ei useinkaan ole Keskusteluissa, joten he lienevät perustaneet kirjoituksensa vielä suulliseen traditioon. Sen sijaan Dong Zhongshun kirjoituksissa esiintyvien lainausten perusteella hänellä on ollut käytössään jonkinlainen versio kirjasta.
Perinteisen käsityksen mukaan Kungfutsen kuoleman jälkeen hänen opetuslapsensa jatkoivat opettamista ja kirjoittivat ylös muistamansa opetukset. Tutkijat ovat yleisesti yksimielisiä siitä, että vanhimpia ovat luvut III-VII ja että luvut XI-XV sekä XVI-XX ovat näitä myöhemmin kirjoitettuja. Sen sijaan lukujen I-II ja VIII-X kirjoitusajankohdasta vallitsee erimielisyyttä. Luku I lienee asetettu ensimmäiseksi tiettyjen luvussa mainittujen opetuslasten seuraajien toimesta, mutta valinta on saattanut palvella myös tarkoitusta käyttää Keskusteluja oppikirjana. Jyrki Kallion suomennoksessa luvut on järjestetty niiden nykytiedon valossa oletetun kirjoitusajankohdan mukaiseen järjestykseen, jolloin luku IV aloittaa kirjan.
Varhaisin säilynyt Keskustelujen käännös sisältyy teokseen Confucius Sinarum Philosophus vuodelta 1687, mutta Matteo Riccin tiedetään kääntäneen katkelmia jo sata vuotta aikaisemmin.