Jean de Brienne
Jerusalemin kuningas > Viides ristiretki

Paavi Innocentius julisti viidennen ristiretken alkaneeksi vuonna 1213, jonka päätavoitteena oli "Pyhän maan vapauttaminen" eli Jerusalemin takaisinvalloitus. Ensimmäiset ristiretkeläisjoukot, joita komensi Itävallan herttua Leopold VI, nousivat maihin Akkossa syyskuun alussa 1217. [41] Unkarin kuningas Andreas II ja hänen armeijansa seurasivat samassa kuussa, [41] ja Kyproksen Hugues I ja Antiokian Bohemond IV liittyivät pian ristiretkeläisiin. [38] [42] Sadat ristiretkeläiset palasivat kuitenkin pian Eurooppaan edellisen vuoden huonoa satoa seuranneen nälänhädän vuoksi. [43] Sotaneuvosto pidettiin Andreas II:n teltassa, joka piti itseään ristiretkeläisarmeijan ylimpänä komentajana. Muut johtajat, erityisesti Jean, eivät tunnustaneet Andreaksen johtajuutta. [42] Ristiretkeläiset tekivät ryöstöretken läheiselle Al-Adil I:n hallitsemalle alueelle saadakseen ruokaa ja rehua, mikä pakotti sulttaanin vetäytymään marraskuussa 1217. [45] [46] Joulukuussa Jean piiritti Aijubidien linnoituksen Taborinvuorella, joukolla jossa oli mukana vain Antiokian ruhtinas Bohemond IV joukkoineen. [42] [47] Hän ei pystynyt valloittamaan linnoitusta, mikä "kannusti vääräuskoisia".[42] [48]
Andreas II päätti palata kotiin jättäen ristiretkeläisten leirin Hugues I:n ja Bohemond IV:n kanssa vuoden 1218 alussa [49] Vaikka sotatoimet keskeytettiin heidän lähtönsä jälkeen, ristiretkeläiset paransivat linnoitteita Kesareassa ja Château Pèlerinissä Atlitissa. [50] Kun uudet vahvistusjoukot saapuivat Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta huhtikuussa, ne päättivät hyökätä Egyptiin. [51] [52] He valitsivat Jeanin ylipäälliköksi, mikä antoi hänelle oikeuden hallita maata, jonka he valloittivat. [53] Hänen johtajuutensa oli ensisijaisesti nimellinen, [54] koska hän pystyi harvoin kohdistamaan käskyjään useiden maiden joukoista muodostuvaan armeijaan. [55]
Ristiretkeläiset piirittivät Damiettan kaupungin Niilin varrella toukokuussa 1218. [56] Vaikka he valtasivat strategisesti tärkeän puolustustornin läheiseltä saarelta 24. elokuuta, [54] [53] Al-Kamil, sulttaani Al-Adil I:n seuraaja, kontrolloi liikennettä Niilillä. [57] Syyskuussa paavi Honorius III:n legaatin, itseään ristiretken ylipäällikkönä pitävän kardinaali Pelagiuksen komentamat vahvistusjoukot saapuivat Italiasta. [58]
Egyptiläisten joukot yrittivät tehdä yllätyshyökkäyksen ristiretkeläisten leiriin 9. lokakuuta, mutta Jeanin vartiosotilaat huomasivat heidän liikkeensä. [57] Hän ja hänen joukkonsa hyökkäsivät egyptiläisten etujoukon kimppuun ja tuhosivat sen estäen pääjoukkojen etenemistä. [57] Ristiretkeläiset rakensivat kelluvan linnoituksen Niilille Damiettan lähelle, mutta myrsky puhalsi sen lähelle egyptiläisten leiriä. [57] Egyptiläiset valloittivat linnoituksen ja tappoivat lähes kaikki sen puolustajat. [57] Vain kaksi sotilasta selvisi hyökkäyksestä; heitä syytettiin pelkuruudesta, ja Jean määräsi heidät teloitettaviksi. [57] Kardinaali Pelagius alkoi puuttua strategisiin päätöksiin hyödyntämällä uusia italialaisia joukkoja. [59] Hänen neuvottelunsa Jeanin kanssa suututtivat tämän joukot. [60] Sotilaat murtautuivat egyptiläisten leiriin 29. elokuuta 1219 ilman käskyä, mutta heidät lyötiin nopeasti ja tuhottiin lähes kokonaan. [60] Seuranneen paniikin aikana vain Jeanin, Temppeliherrojen, Johanniittojen ja aatelisten ristiretkeläisten yhteistyö esti egyptiläisiä tuhoamasta heidän leiriään. [60]
Lokakuun lopulla Al-Kamil lähetti ristiretkeläisille sanansaattajia, tarjoten palauttamaan heille Jerusalemin, Betlehemin ja Nasaretin, jos he vetäytyisivät Egyptistä. [61] Vaikka Jean ja muut maallikko aateliset olivat valmiita ottamaan vastaan sulttaanin tarjouksen, Pelagius ja hengellisten ritarikuntien päälliköt vastustivat. He sanoivat, että muslimit voisivat helposti valloittaa takaisin nämä kolme kaupunkia. [61] [62] Ristiretkeläiset kieltäytyivät lopulta tarjouksesta. [62] Al-Kamil yritti lähettää elintarvikkeita Damiettaan heidän leirinsä halki, mutta hänen miehensä vangittiin 3. marraskuuta. [63] Kaksi päivää myöhemmin ristiretkeläiset hyökkäsivät Damiettaan ja valloittivat kaupungin. [64] Pelagius vaati sitä kirkolle, mutta hänen oli pakko tunnustaa Jeanin oikeus hallita sitä ainakin tilapäisesti, kun Jean uhkasi lähteä joukkoineen ristiretkeläisten leiristä. [64] Jean de Joinvillen mukaan Jean takavarikoi kolmanneksen Damiettan saaliista; [65] rahat, jotka lyötiin siellä seuraavien kuukausien aikana, kantoivat hänen nimeään. [66] Al-Mu'azzam, Damaskoksen emiiri ja al-Kamilin veli, hyökkäsi Jerusalemin kuningaskuntaan ja ryösti Kesarean ennen vuoden 1219 loppua [67]
Johanneksen appi, Armenian kuningas Leo I kuoli useita kuukausia ennen kuin ristiretkeläiset valloittivat Damiettan. Hän testamenttasi valtakuntansa pienelle tyttärelleen Isabellalle. [68] Jean ja Leon veljenpoika Antiokian Raymond-Roupen kyseenalaistivat testamentin laillisuuden, ja kumpikin vaati itselleen Kilikian armenialaista kuningaskuntaa. [66] Helmikuussa 1220 lähettämässään kirjeessä paavi Honorius julisti Jeanin Leon lailliseksi perilliseksi. [69] Jean sanoi haluavansa näyttää oikeutensa Kilikiaan, ja lähti Damiettasta Jerusalemin kuningaskuntaan pääsiäisen 1220 aikoihin. [70] [71] Vaikka Al-Mu'azzamin menestyksekäs sotaretki edellisenä vuonna myös painosti Jeania lähtemään Egyptistä, Jacques de Vitry ja muut viidennen ristiretken kronikoitsijat kirjoittivat, että hän hylkäsi ristiretkeläisten armeijan. [72]
Stephania kuoli pian Jeanin saapumisen jälkeen. [73] Aikalaislähteet syyttivät Jeania tämän äkillisen kuoleman aiheuttamisesta. Hänen väitetään pahoinpidelleen puolisoaan vakavasti kuultuaan, että tämä yritti myrkyttää hänen tyttärensä Isabellan, joka oli hänen ensimmäisestä avioliitostaan. [72] Heidän ainoa poikansa kuoli muutamaa viikkoa myöhemmin, mikä laittoi lopun Jeanin vaatimukselle Kilikiaan. [73] Pian sen jälkeen, kun paavi Honorius sai tietää Stephanian ja tämän pojan kuolemasta, hän julisti Raymond-Roupenin Kilikian lailliseksi hallitsijaksi ja uhkasi Jeanin ekskommunikaatiolla, jos tämä taistelee edesmenneen vaimonsa perinnöstä. [74]
Jean ei palannut Egyptin ristiretkeläisten luo moneen kuukauteen. [75] Pyhän maan prelaattien Filip II:lle lähettämän kirjeen mukaan varojen puute esti Jeania jättämästä valtakuntaansa. [75] Koska hänen veljenpoikansa Gaultier IV oli lähestymässä täysi-ikäisyyttä, Jean luovutti tälle Briennen kreivikunnan vuonna 1221. [76] Jeanin poissa ollessa Egyptistä Al-Kamil tarjoutui jälleen palauttamaan Pyhän maan Jerusalemin valtakunnalle kesäkuussa 1221, Pelagius kieltäytyi tästä ehdotuksesta. [77] Jean palasi Egyptiin ja liittyi uudelleen ristiretkelle 6. heinäkuuta 1221 paavi Honoriuksen käskystä. [78] [77]
Ristiretkeläisarmeijan komentajat päättivät jatkaa hyökkäystä Egyptiin huolimatta, Philip d'Aubignyn mukaan, Jeanin voimakkaasta vastustuksesta. [78] [79] Ristiretkeläiset lähestyivät Al-Mansuraa, mutta egyptiläiset saarsivat heidän leirinsä. [80] Pelagius sopi kahdeksan vuoden aselevosta Al-Kamilin kanssa vastineeksi Damiettan kaupungista 28. elokuuta. [81] Jean oli Al-Kamilin panttivankina pitämien ristiretkeläisjohtajien joukossa, kunnes ristiretkeläisarmeija vetäytyi Damiettasta 8. syyskuuta. [81]