stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hassunan kulttuuri
Hassunan kulttuuri

Hassuna-kulttuuri ja Halaf-kulttuuri olivat perinteisiä myöhäiskivikautisia maanviljelyskulttuureja. Pohjoisessa oli Hassunan keraaminen kulttuuri noin 6600–6300 kalenterivuotta eaa.  Pohjois-Mesopotamian vuorten juurilla myöhemmän Assyrian alueella. Hassuna sijaitsee hieman Mosulista etelään. Hassunan keramiikassa oli kermanvärinen kuvio punertavalla pohjalla, ja koristeluna silmiä ja korvia sekä eläimen päitä jne. Myös onnenmerkki hakaristiaihe esiintyy. Syyrian Bougrasista ja Irakin Umm Dabaghiyahista on löydetty naudan jäänteitä. Lähi-idän keraamiselle maanviljelylle oli ominaista talviviljan, muun muassa ohran ja vehnän kasvatus sadeviljelynä alueilla, joilla satoi yli 200 mm vuodessa. Peltoja ei osattu kastella kanavilla. Kotieläiminä pidettiin nimenomaan lampaita ja vuohia sekä myös sikoja.
Villiaasin ja gasellin metsästys oli tärkeä elinkeino. Ylävillä mailla pidettiin vuohia ja lampaita, alavilla mailla nautoja. Kaudella tunnettiin kaksiosainen savenvalajan uuni., jolla voi sulattaa kuparia. Oli monihuoneisia varastotaloja, jotka viittaavat jonkinlaiseen kiinteään yhteisöön. Kupari ja lyijy tunnettiin. Tell Arpachiyahissa on löydetty tältä ajalta hyvin varhaista valettua kuparia.
Hassunan kulttuurin alueella satoi yli 200 mm vuodessa..
Ihmiset elivät "tauf" taloissa eli mutatiilistä rakennetuissa monihuoneisissa nelikulmaisissa, jonka tyyppiset ovat tavallisia nykyäänkin. Taloissa oli sisäuunit joissa savupiiput, tasaiset rapatut lattiat ja seinissä säilytyssyvennyksiä ja maalauksia. Huoneet ovat pieniä. On löydetty sirppejä, hiomakiviä, käsikirveitä, koreja, leivinuuneja, ja lukuisia eläinten luita. Tehtiin naista esittäviä pieniä savipatsaita, ja vainajat haudattiin ruukkuihin talojen alle. Tell Hassunasta on vuodesta 5500 eaa. löydetty isompia rakennuksia asuinrakennusten lisäksi: Niissä on maalattiat, rappaamattomat seinät ja monia pieniä huoneita, joihin oli varastoitu pyöreitä savikuulia, mahdollisesti lingon ammuksia ehkä metsästysvarastoksi. Luultavasti ne ovat jonkinlaisia yhteisvarastoja. Tämä viittaa siihen, että varastoja olisi pitänyt päällikkö tai temppeli. Hassunassa alettiin myös tehdä sinettejä, jota on voitu käyttää yksityisen omaisuuden tai varastoitavan tavaran merkitsemiseen. Varastoa on saattanut pitää jokin taho, joka valvoo kyläläisiä. Hassunan kauden kylät olivat pienempiä kuin esimerkiksi 1 000 vuotta vanhempi Jeriko.
Hassunan kylät olivat pieniä, niitten ala oli vain ala oli 0,8–3,2 ha, harvojen jos yhdenkään asukasluku ylitti 500 asukasta. Kylät olivat luultavasti puolipysyviä, ne hylättiin huonoina vuosina, esimerkiksi kuivuuden takia. Tätä kautta vastannee Yarim Tepe (Jarim Tepe) 1 ja myös Umm Dabaghiyah. Yarim Tepen lähellä oli ollut esikeraaminen asutus Maghzaliyahissa. . Haasunan kulttuurin romahduksen on sanottu johtuneen 6200 kalenterivuotta eaa. tapahtuneesta ilmaston viilenemisestä, joka johti kuivumiseen Lähi-idässä.
Umm Dabaghiyah-Sotto-kulttuurin laajuus.
Hassunan -kulttuurin alue
Mansit

Vogulilaisen poropaimenen talvikota.
Mansit (aikaisemmin vogulit) ovat Venäjällä Hanti-Mansian autonomisessa piirikunnassa ja sen lähialueilla asuva suomalais-ugrilaista mansin kieltä puhuva kansa. Mansit ja hantit kuuluvat suomalais-ugrilaisiin kansoihin ja heistä käytetään yhteisnimitystä obinugrilaiset ja heidän puhumansa kielet ovat obinugrilaisia kieliä. Manseilla on Venäjän lainsäädännössä tunnustettu vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Kansan omakielinen nimitys maańśi on samaa perua kuin unkarin kansan ja kielen nimi magyar. Nimitys voguli juontunee Vogulka- tai Vagilskjoesta.
Asuinalue ja lukumäärä

Mansit asuvat etupäässä Hanti-Mansiassa. Siellä he asuttavat eritoten Berjozovon piiriä, minkä lisäksi heitä asuu Jamalin Nenetsiassa Obin läntisten ja eteläisten sivujokien varrella. Pieniä mansiryhmiä on Sverdlovskin alueen koillisosassa ja Permin aluepiirissä.
Kansa jakautuu neljään ryhmään. Suurin ryhmä pohjoismansit asuu Severnaja Sosva- ja Ljapinjokien varsilla sekä Lozvan yläjuoksulla. Itämansit elävät Kondajoen laaksossa. Länsimansit asuvat Lozvan keski- ja alajuoksulla sekä Pelym- ja Vagiljokien varsilla, etelämansit Tavdajoella. Mansin kieli ja perinteinen kulttuuri on säilynyt vain kahdella ensimmäisellä ryhmällä.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 8 300 mansia, joista 6 600 asui Hanti-Mansiassa ja reilut 200 Jamalin Nenetsiassa. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan manseja oli 10 800, joista 9 900 Hanti-Mansiassa ja 259 Sverdlovskin alueella. Hanti-Mansian koko väestöstä mansit muodostivat vain 0,7 % vuonna 2002. Mansin kieltä puhuu noin tuhat mansia.
Etninen historia

Etnisenä ryhmänä mansit ovat muodostuneet Uralin neoliittisten metsästys- ja kalastuskulttuurien sekä etelän aroilta ennen ajanlaskumme alkua saapuneiden ugrilaisten ja indoiranilaisten paimentolaisheimojen sekoittumisen tuloksena. Aluksi mansit asuivat Uralin eteläosassa ja sen länsirinteillä. Komien ja venäläisten ahdistamina he muuttivat 1000–1300-luvuilla Uralin itäpuolelle. Mansien kulttuurissa on nenetseiltä, komeilta, tataareilta, baškiireilta ja muilta kansoilta lainattuja aineksia. Erityisen läheiset suhteet manseilla on ollut pohjoisiin hanteihin.
Venäläisten muutto alueelle voimistui 1500-luvun lopussa ja 1600-luvun loppuun mennessä heidän määränsä ylitti alkuperäisväestön. Mansit vetäytyivät kohti pohjoista ja itää. Osa heistä sulautui tulokkaisiin. 1700-luvulla kansa käännytettiin muodollisesti kristityiksi. Vuonna 1930 perustettiin Ostjakkien ja vogulien (vuodesta 1940 Hantien ja mansien) kansallinen piirikunta (vuodesta 1977 Hanti-Mansian autonominen piirikunta). Neuvostoliiton 1930-luvun maatalouden kollektivisointi ja 1950–1960-luvuilla toteutettu pienten kylien hävittäminen ovat muuttaneet voimakkaasti mansien kulttuuria.
Elinkeinot ja kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat metsästys, kalastus ja vähäisemmässä määrin poronhoito. Obilla ja Severnaja Sosvan alajuoksulla tärkeimmällä sijalla oli kalastus. Jokien yläjuoksujen asukkaat harjoittivat etupäässä peuran, poron, lintujen sekä turkiseläimien metsästystä. Lozvan, Severnaja Sosvan ja Ljapinin yläjuoksuilla tärkein elinkeino oli nenetseiltä 1700-luvulla omaksuttu poronhoito. Oma merkityksensä oli myös keräilytaloudella ja erityisesti marjastuksella. Karjanhoito ja maanviljely oli vähäistä. Neuvostoaikana alettiin harjoittaa turkiseläinten kasvatusta.
Mansit ja hantit viettävät huhtikuun toisena lauantaina variksenpäivää kevään saapumisen kunniaksi, sillä varis on yksi ensimmäisiä läntiseen Siperiaan saapuvia kevään muuttolintuja. Juhlan nimi on hantiksi Vurnga Khatl ja mansiksi Urin Ekva Hotal. Niin ikään mainittavat perinnejuhlat ovat monipäiväiset karhunpeijaiset. Karhu on pyhä eläin obinugrilaisessa luonnonuskossa. Karhun uskotaan laskeutuneen taivaasta maan päälle, ja sen sielu on siten tärkeä saattaa takaisin taivaaseen peijaisrituaalin kautta. Myös puita voidaan pitää pyhinä, ja niille voidaan uhrata kolikoita esimerkiksi matkaonnen takaamiseksi.
Mansien kansanrunouteen kuuluvat myyttiset ja sankaritarinat. Mansien perinnettä ovat myös kohtalolaulut, omaelämäkerralliset runot.
Mansien kirjoitettu kirjallisuus sai alkunsa 1900-luvun ensipuoliskolla. Mansien kansalliseepos on Jangal-maa, ja sen on kirjoittanut Mihhail Plotnikov (1892–1953). Kirja on käännetty muun muassa viroksi vuonna 2016.
Genetiikka > Haploryhmät

Valtaosa mansimiehistä kantaa uralilaisille kansoille tyypillistä haploryhmää N. 60 prosenttia heistä kantaa sen alaryhmää N1b-P43 ja 16 prosenttia kuuluu alaryhmään N1c.
Mansien äitilinjat ovat isälinjoja heterogeenisempiä. Yleisin mitokondrio-DNA:n haploryhmä manseilla on U. Sitä esiintyy noin neljäsosalla mansinaisista ja heistä suurin osa (16,6 %) kuuluu sen alaryhmään U4. Muita haploryhmiä ovat muun muassa C (18,6 %), H (15,1 %), J (13,1 %) ja D (12,6 %).
Genetiikka > Autosomaalinen DNA

Mansien autosomaalinen DNA on vuoden 2019 tutkimuksen mukaan 54–60-prosenttisesti siperialaista lopun ollessa länsieuraasialaista. Vuoden 2018 tutkimuksessa mansinäytteissä esiintyi huomattavaa vaihtelua itäeuraasialaisen sekoituksen osuuden suhteen.
Tunnettuja manseja

Anna Mitrofanovna Konkova (1916–1999), kirjailija
Mihail Plotnikov, mansien kansalliseepoksen kirjoittaja
Ruslan Provodnikov, nyrkkeilyn WBO-liiton kevytsarjan maailmanmestari
Juvan Šestalov, kirjailija
Sergei Sobjanin, Moskovan kaupunginjohtaja
Sergei Ustjugov, maastohiihtäjä
Mansiperhe vanhassa postikortissa.
Lasse Hauerwaas

Lasse Hauerwaas (s. 1984) on suomalainen runoilija ja lavarunoaktiivi. Hauerwaas on kirjoittanut kuusi runoteosta sekä kuvannut ja ohjannut videoita Helsinki Poetry Connectionin jäsenten sekä muiden runoilijoiden runoesityksistä.
Tuotanto

Runokokoelmat:
Vesipistooli selän takana. Helsinki Poetry Connection. Helsinki. 2012
Harras, 14 päivää. Omakustanne. Helsinki. 2014. ISBN 978-952-93-4623-3
Vallankumous. Omakustanne. Helsinki. 2015. ISBN 978-952-93-6510-4
Jats. Enostone kustannus. Tampere. 2016. ISBN 978-952-5960-47-1
Vostok. Enostone kustannus. Vantaa 2019. ISBN 9789525960921
Tämä on ehdottomasti yksi runokokoelmista joita on koskaan kirjoitettu.  Vantaa:  Enostone, 2023.  ISBN 978-952-399-052-4
Antologiat:
Torasäkeet: antologia. Kolera. Turku. 2015. ISBN 978-952-7149-02-7
Aiheesta muualla

Lasse Hauerwaas Kirjasammossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
JoAnn E. Manson

| JoAnn E>  Manson |
| --- | --- |
 Professori JoAnn E. Manson (kuva julkaistu 2003).
Henkilötiedot
Syntynyt: 1953 (ikä 71–72) Cleveland, Ohio, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  naisten terveyden professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Harvardin yliopisto (AB; M.Sc., Ph.D.), Case Western Reserve University (MD)
Instituutti:  Harvard Medical School/Harvardin yliopisto ja sen opetussairaala Brigham and Women's Hospital
Tutkimusalue:  naisten terveys, satunnaistetut kliiniset kokeet sydän- ja verisuonitautien ehkäisemiseksi, translationaalinen tutkimus. Miten estrogeeni ja hormonaaliset tekijät vaikuttavat, kohtalainen vs. voimakas fyysinen aktiviteetti, ravitsemukseen liittyvät interventiot, ja muut elämäntapamuutokset vaikuttavat sydän- ja verisuonitautien sekä diabeteksen esiintymiseen naisilla. Kansanterveystiede, epidemiologia ja endokrinologia.
Palkinnot:  lukuisia
Aiheesta muualla
Kotisivu
JoAnn Elisabeth Manson (s. 1953 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen lääkäri ja Harvardin yliopiston naisten terveyden professori. Hän johtaa myös Harvardin opetussairaala Brigham and Women's Hospitalin enneltaehkäisevän lääketieteen tutkijoiden ja henkilökunnan osastoa. Hän on tunnettu erityisesti naisten terveyttä koskevasta työstään, joka on myös muuttanut hoitokäytäntöjä. Hän on erittäin tuottelias ja hyvin paljon siteerattu tutkija ja julkaissut yli 800 vertaisarvioitua lääketieteellistä artikkelia.
Opinnot ja ura

Manson opiskeli ensin Harvardin yliopistossa (AB, 1975) ja sitten Case Western Reserve Universityssä, josta valmistui lääkäriksi (MD, 1979). Hän suoritti tämän jälkeen maisteri- ja tohtoritutkinnon kansanterveystieteestä Harvardin yliopiston kansanterveystieteen laitoksella (Harvard School of Public Health: M.Sc. 1984 ja Ph.D. 1987).
Manson on ollut johtava tutkija useassa Yhdysvaltain suurimpiin lukeutuvassa naisten terveyttä käsitelleessä tutkimushankkeessa (muun muassa Harvard Nurses' Health Study 121 000 tutkittavalla 1976- ja NIH Women's Health Initiative 164 000 terveellä naisella 1991–). Uudempia, 2010-luvulla toteutettuja tai menellään olleita laajoja tutkimushankkeita olivat muun muassa D-vitamiinin ja omega-3-rasvahappojen vaikutuksia arvioiva koejärjestely (VITamin D and OmegA-3 TriaL, VITAL) sekä kaakaon flavonoidien ja monivitamiinilisän vaikutusten arviointin ikäihmisillä paneutuva COSMOS (COcoa Supplement and Multivitamin Outcomes Study).
Julkaisuja > Yleistajuiset tekstit

Manson on kirjoittanut lyhyitä asiantuntijavastauksia esimerkiksi yhdysvaltalaisen naistenlehti Glamourin lääkäripalstalle "Your Doctor is In" (2009 asti). Nyttemmin hän pitää kuukausittaista "Manson on Womans Health" -palstaa lääketieteen edustajille suunnatussa Medscape-julkaisussa.
Julkaisuja > Tieteelliset artikkelit; maailman viitatuimpia tutkijoita

Manson oli vuoteen 2015 mennessä julkaissut yksin tai yhdessä yli 800 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia lääketieteellisissä julkaisuissa. Hän lukeutuu maailman kymmenen viitatuimman kliinisen lääketieteen tutkijan joukkoon. Hän oli mukana esimerkiksi marraskuussa 2017 julkaistulla, maailmanlaajuisesti runsaat 3 300 tutkijaa sisältävällä Highly Cited Researchers -listalla.
Huhtikuussa 2018 Manson oli Google Scholarin aineistoon pohjautuvan espanjalaisen tilaston mukaan maailman neljänneksi viitatuin tutkija, jonka koko uran julkaisuja koskeva h-indeksi oli 260. Tätä korkeampi h-indeksi oli tämän yhteenvedon mukaan vain kahdella muulla yhdysvaltalaisella lääketieteen professorilla ja Sigmund Freudilla.
Julkaisuja > Kirjat

Prevention of Myocardial Infarction. New York, New York, Oxford University Press 1996. ISBN 0-19-508582-5 (päätoimittaja).
Healthy Women, Healthy Lives. New York, New York, Simon and Schuster. 2001. ISBN 0-684-85519-4.
The 30-Minute Fitness Solution : A Four-Step Plan For Women of All Ages. Cambridge, Mass., Harvard University Press. 2001. ISBN 0-674-00479-5.
Clinical Trials in Heart Disease. Elsevier Saunders 2004. ISBN 0-7216-0408-0 (toimittaja).
Hot Flashes, Hormones, and Your Health. New York, McGraw-Hill. 2006. ISBN 0-07-146862-5.
Perhe

Manson on naimisissa, hänellä on kolme lasta.
Aiheesta muualla

JoAnn E. Manson Google Scholarissa (scholar.google.com) (englanniksi)
Welcome to the Web site of the VITamin D and OmegA-3 TriaL (VITAL; meneillään oleva satunnaistettu 25 000 osallistujan koe Yhdysvalloissa) (vitalstudy.org) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:JoAnn E. Manson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Yhdysvallat  Korea  Kroatia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  ORCID  Scopus 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Harrieri

| Harrieri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 8
Rodun syntyaika:  1700-luku
Alkuperäinen käyttö:  jänistä ajava koira
Nykyinen käyttö:  ajava koira
Elinikä:  yli 12 vuotta
Muita nimityksiä:  Harrier, harjer, englanninjäniskoira
FCI-luokitus:  ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #295
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  48–55 cm
Väritys:  valkokirjava; mm. valko-oranssi, valko-musta tai tricolor
Harrieri (engl. Harrier) on englantilaisperäinen koirarotu. Rotua näkee harvoin Britanniassa, harrierin kotimaassa.
Ulkonäkö

Harrierin säkäkorkeus on beaglen ja englanninkettukoiran väliltä eli noin 48–55 cm (ihanne 48–50 cm), ja yleisesti ottaen siinä on piirteitä hieman molemmista roduista.lähde?
Pohjaväri on tavallisesti valkoinen, ja siinä on erisävyisiä merkkejä oranssista mustaan. Ranskassa yleisin väritys on tricolor (kolmivärinen), jossa selän yläosan peittää musta mantteli. 1800-luvun rotuasiantuntijoiden mukaan sinisen kirjava/ merle oli "aito harrieri". Esimerkiksi Hailshamin harrierit tunnettiin juuri sinisen kirjavasta/ merlestä värityksestään. Kolmivärinen on sen sijaan tulosta englanninkettukoiran perimästä. Muita ennen suosittuja värityksiä olivat jäniksenvärinen-kirjava, mäyränvärinen-kirjava, sitruunankeltainen-kirjava, liuskeenharmaa ja – erityisesti West Countryn alueella – valtaosin valkoisen värinen. Old English Red (punainen) oli suosittu väri West Countryssä ja black & tan Irlannissa.
Luonne ja käyttäytyminen

Fyysisesti ja henkisesti harrieri on enemmän englanninkettukoiran kuin beaglen kaltainen, samoin jäljestys ja ajotaipumukseltaan. Se on ystävällinen, eloisa ja omistajaansa kiintyvä. Kotikoiraksi se sopii hyvin, etenkin lapsiperheisiin.lähde?
Alkuperä

Harrieri on yksi vanhimmista metsästyskoirista: se on eräs niistä roduista, joista on kirjoitettu jo vuosisatojen ajan, ja sen tiedetään olleen olemassa viimeistään 1700-luvun puolivälissä. Se polveutuu normannien mukana Englantiin kulkeutuneista ranskalaisista ajokoirista, englanninkettukoirista ja basseteista. Vero Shaw'n mukaan rotu on käytännössä southern houndin kääpiöversio. Joidenkin lähteiden mukaan siihen olisi myöhemmin risteytetty myös beaglea ja pointteria. Sitä on alkujaan käytetty jäniksen ajoon, ja rodun harrastajat sanovatkin sen olevan juuri siihen sopiva.lähde?
Vuonna 1878 J.H. Walsh mainitsi teoksessaan The Dogs of the British Islands, että oli vaikea löytää harrieria johon ei olisi ollut sekoittunut kettukoiran perimää.
Sussexissa ja Devonissa suosittiin erityisesti southern houndeja, mutta viimeksi mainitusta löytyi myös harrieriajue, ja sieltä olivat myös kotoisin Silverton-linjan liuskeenharmaat kantayksilöt. Koska oikeasta rotutyypistä oli paljon eri mielipiteitä, Association of Masters of Harriers and Beagles alkoi tutkia asiaa vuonna 1891. Kävi ilmi, että jäniskoiria löytyi ainakin 12 eri rotutyyppiä, joiden omistajista puolet vakuutti niiden olleen "puhtaita harriereita". Komitea suositteli kaikkien harriereiden rekisteröimistä kantakirjaan ja kantakirjan sulkemista sen jälkeen.
Yksi vanhimmista harrieri-ajueista oli Pennistonen ajue, jossa oli 1900-luvun alussa 13 paria koiria. Holcomben ajue oli 200 vuotta vanha, ja siihen kuului 20 paria koiria, ns. Old English Harrier -tyyppiä.
Vielä 1900-luvun alussa Englannin Kennelliitto the Kennel Club rekisteröi rotua. Vuonna 1913 rekisteröitiin neljä ja vuonna 1925 kaksikymmentä yksilöä. Pian tämän jälkeen harrieri ei kuitenkaan enää ollut KC:n hyväksymä, kunnes vuonna 2021 päivitettiin virallinen rotumääritelmä. Rotu on myös FCI:n ja American Kennel Clubin hyväksymä.
Suomessa on syntynyt kaksi pentuetta, vuosina 1970 ja 1971. Rotua ei ole kuitenkaan rekisteröity meillä enää vuosikymmeniin.
Alkuperä > Etymologia

Harrier tarkoittaa koiraa jota käytetään jäniksen (hare) metsästykseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harrieri Wikimedia Commonsissa
Aulis Hauhia

Aulis Uolevi Hauhia (10. helmikuuta 1921 Lappee – 4. kesäkuuta 1997 Espoo) oli suomalainen upseeri ja ekonomi, joka teki 27 vuotta kestäneen uran Instrumentariumin palveluksessa, viimeiseksi sen pääjohtajana 1972–1982. Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1975.
Elämä ja ura

Aulis Hauhian isän työ vankilavirkailijana vei perhettä eri puolille Suomea. Hauhia kävi Riihimäen yhteislyseota ja kuului ikäluokkaan, joka pääsi talvisodan takia ylioppilaaksi 1940 ilman kirjoituksia. Asepalvelustaan hän lähti suorittamaan kenttätykistöön vapaaehtoisena ja eteni Reserviupseerikouluun, joka tuolloin toimi Kankaanpään Niinisalossa. Jatkosodassa Hauhia toimi tulenjohtajana Uhtualla ja Kiestingin suunnalla. Lakimieshaaveet vaihtuivat kadettikouluun, josta valmistuttuaan 1943 Hauhia toimi patteriupseerina Poventsassa ja patteripäällikkönä Aunuksessa. Kannaksen suurhyökkäyksen alettua Hauhia toimi 20. prikaatin tykistökomentajan Pentti Arran tiedustelu-upseerina.
Rauhan tultua Hauhia lähti Helsingin kauppakorkeakouluun ja valmistui ekonomiksi 1949. Hän sai farmaseuttivaimonsa kanssa työpaikat Göteborgista, jossa Hauhia toimi Svenska Handelsbankenissa. Seuraava siirto oli lähtö Englannin Manchesteriin sikäläisen tukkuosuuskunnan palvelukseen. Lasten tulo sai pariskunnan palaamaan Suomeen 1951, jossa Aulis Hauhia työskenteli SOK:n eri tehtävissä vuoteen 1955, kunnes sai konttoripäällikön paikan Instrumentariumista.
Hauhia eteni Instrumentariumin apulaisjohtajaksi 1958, johtajaksi 1960, toimitusjohtajaksi ja johtokunnan puheenjohtajaksi 1968 ja pääjohtajaksi 1972. Hauhian liki kolmen vuosikymmenen uran kuluessa Instrumentarium kasvoi yli 2 000 työntekijän kannattavaksi pörssiyhtiöksi.
Hauhia jäi eläkkeelle 1982, viisi vuotta suunniteltua aiemmin tehdäkseen tilaa uuden sukupolven toimitusjohtajalle. Kuusikymppinen Hauhia sai vielä tehtävikseen Tamron hallinnon ammattimaistamisen ja Aaltosen tehtaiden saneeraamisen voitolliseksi.
Monien yritysten hallitustehtävien (Rukatunturi Oy, Datex, Wesley & Jessen Oy ym.) lisäksi Hauhia oli mukana muun muassa Rotary-järjestön, Ekonomiliiton ja Suomi–Portugali-seuran hallinnossa.
Kirjallisuutta

Instrumentarium 1900–1990. Helsinki 1991. 167 s.
Jalas, A. & Laakso, M.: Instrumentarium. Ensimmäinen vuosisatamme 1900–2000. Jyväskylä 2000. ISBN 9529125658.
Similä, Markus & Hauhia, Aulis: Linssin lävitse: Aulis Hauhian Instrun vuosista ja vähän muustakin. Porvoo 1994.
Hannu Haukka

Hannu Haukka (s. 29. kesäkuuta 1954 Tampere) on Keravalla toimivan kristillisen medialähetysjärjestön IRR-TV:n toiminnanjohtaja ja televisiokanavien SuomiTV (2009–2012) ja AlfaTV (2012–2022) keskeinen voimahahmo. Tampereella syntynyt mutta Kanadassa varttunut, helluntailaistaustainen Haukka on johtanut IRR-TV:tä sen perustamisesta 1986 lähtien inkerinsuomalaisen vaimonsa Laura Haukan (o.s. Heimonen) kanssa. He opiskelivat radiotyötä Itävallassa radioevankelista Earl Pöystin koulutuksessa.
Haukka on tehnyt kristillistä medialähetystyötä yli 40 vuotta. Neuvostoliitossa 1970-luvun lopulla alkanut työ on laajentunut 2000-luvulla Aasiaan, Lähi-itään ja Afrikkaan.
Haukka toimii IRR-TV:n kautta yleiskristillisellä pohjalla yhteistyössä eri kirkkojen, seurakuntien ja järjestöjen kanssa.
Haukka nimitettiin toukokuussa 2010 Trinity Western -yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi Vancouverissa Kanadassa.
Kirjallisuutta

Vuorinen, Markku: Vuosisadan ihme : Hannu ja Laura Haukan tarina. Ristin Voitto 1992. ISBN 951-606-311-X.
Vuorinen, Markku & Haukka, Hannu: Vuosisadan ihme jatkuu. Aikamedia 2013. ISBN 978-952-252-032-6.
Aiheesta muualla

IRR-TV:n kotisivu
Salovaara, Outi & Suonpää, Samuli: ”AlfaTV kietoutuu osaksi amerikkalaista rahankeräyskoneistoa, avainpaikalla kiistelty ex-verkostokauppias”, Suomen Kuvalehti 27.1.2022.
Kullervo Manner

| Kullervo Manner |
| --- | --- |

Eduskunnan puhemies
 4.4.–31.10.1917  
Edeltäjä:  Kaarlo Juho Ståhlberg
Seuraaja:  Johannes Lundson
SDP:n puheenjohtaja
 1917–1918  
Edeltäjä:  Matti Paasivuori
Seuraaja:  Väinö Tanner
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. lokakuuta 1880 Kokemäki
Kuollut: 15. tammikuuta 1939 (58 vuotta) Uhta, Neuvostoliitto
Puoliso:  Olga Manner Hanna Malm
Tiedot
Puolue:  SDP  SKP
Kullervo Achilles Manner (12. lokakuuta 1880 Kokemäki – 15. tammikuuta 1939 Uhta, Neuvostoliitto) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli eduskunnan puhemies 1917, Suomen sosialidemokraattisen puolueen puheenjohtaja 1917–1918, punaisen Suomen kansanvaltuuskunnan puheenjohtaja 1918 sekä Suomen kommunistisen puolueen perustajajäsen 1918 ja puheenjohtaja 1920–1935.
Toiminta sisällissodan aikana

Suomen sisällissodan alettua Manner nimitettiin 28. tammikuuta 1918 kansanvaltuuskunnan eli punaisen hallituksen puheenjohtajaksi. Saman vuoden huhtikuun 10. päivänä punaiset uudistivat koko hallintonsa ja Manner nimettiin punaisen Suomen johtajaksi ja punakaartin ylipäällikköksi diktaattorin valtuuksin. Käytännössä hänellä ei sen enempää punaisen Suomen pääministerinä kuin sotilasdiktaattorinakaan ollut kovin suurta valtaa, sillä ote joukkoihin puuttui. Kansanvaltuuskunta hallitsi lähinnä julistuksin, jotka usein jäivät paperille. Tappion häämöttäessä kansanvaltuuskunta siirtyi huhtikuun 1918 alussa Helsingistä Viipuriin, josta Manner pakeni 25. huhtikuuta useimpien muiden kansanvaltuutettujen tavoin Neuvosto-Venäjälle.