stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alpo Rusi
Aiheeton vakoiluepäily > Syyteharkinta

Julkisuuteen Alpo Rusista vuodettu ja perusteettomaksi osoittautunut vakoiluepäily päätyi syyteharkintaan asti. Valtionsyyttäjä Jarmo Rautakoski päätti jättää syytteen nostamatta. Hän moitti Helsingin Sanomissa 24.10.2010 Supoa siitä, ettei se ollut lopettanut esitutkintaa Alpo Rusin osalta viimeistään tammikuussa 2003, kun oli selvinnyt, ettei Rusi ollut Stasin kontakti. Rusi oli kahdesti vieraan maan tiedustelun rikoksen uhrina: Ensin 20. marraskuuta 1969, kun Stasi teki hänestä henkilökorttiin merkinnän  ilman hänen yhteyttään Stasiin ja toisen kerran talvella 1978, kun KGB:n diplomaatin peitteellä toiminut neuvostodiplomaatti yritti rekrytoida hänet KGB:n avustajaksi Kööpenhaminassa. Supo yritti kaataa nämä vieraan vallan tiedustelun rikokset Rusin niskaan kertomalla epäilystä ulkoministeri Erkki Tuomiojalle jo 17.2001selvennä, vaikka esitutkinta alkoi 13. toukokuuta 2002. Saksan perustuslain suojeluviraston mukaanlähde? Näin ollen Alpo Rusi oli poliittisen ajojahdin kohde ilman syyllisyyttä mihinkään moitittavaan.
Aiheeton vakoiluepäily > Jälkipuinteja

Suojelupoliisin toiminta Rusi-jutussa herätti arvostelua. VTT Jukka Tarkka ihmetteli, miksi Supo keskittyi vain Rusin veljesten tutkintaan ja jätti ”muut tapaukset” tutkimatta. Esitutkinnan vuotamista julkisuuteen kritisoivat eduskunnassa Heidi Hautala ja Petri Neittaanmäki.
Rusi kirjoitti yhdessä Olli Rehnin kanssa teoksen Kylmä tasavalta, jossa kritisoitiin Supoa ja muun muassa epäiltiin esitutkinnan hitauden johtuneen poliittisista vaikutteista ja estäneen Rusin eduskuntavaaliehdokkuuden. Rusi myös haastoi valtion oikeuteen ja vaati vahingonkorvauksia ”perusteettomasta ja virheellisestä esitutkinnosta ja tietovuodosta”. Suojelupoliisin osastopäällikkö Hannu Moilasen mukaan Supo kertoi asiasta salassapitovaatimuksin tasavallan presidentti Tarja Haloselle, entiselle presidentille Martti Ahtisaarelle, pääministeri Paavo Lipposelle, sisäministeri Ville Itälälle, ulkoministeri Erkki Tuomiojalle, poliisiylijohtaja Reijo Naulapäälle, valtionsyyttäjä Jarmo Rautakoskelle ja neuvottelevalle virkamiehelle Juhani Suomelle. Turun Sanomissa 8. joulukuuta 2007 Tuomioja sanoi keskustelleensa vakoiluepäilystä asian jo tunteneen valtiosihteeri Antti Satulin kanssa. Satulinilta "tieto ilmeisesti lipsui eteenpäin toimittajatapaamisessa", kirjoitti lehti.
Rusi teki marraskuussa 2005 tutkintapyynnön suojelupoliisin päälliköstä Seppo Nevalasta. Keskusrikospoliisi epäili Nevalaa törkeästä kunnianloukkauksesta. Syyte hylättiin.
Stasin arkistoja hoitavan BStU:n Rosenholz-tutkimusryhmän puheenjohtajan, Helmut Müller-Enbergsin, 20. huhtikuuta 2006 Iltalehdelle antaman haastattelun mukaan lopputulos on se, että Jukka Rusi on ollut HVA:n eli Stasin ulkomaantiedustelun kanssa yhteistyössä, mutta vastaavasti Alpo Rusi ei.lähde? Muller-Enbergs luonnehti suojelupoliisin toimintaa toteamalla: ”suurempaa virhettä ei voi tehdä”. Supo olisi hänen mukaansa voinut tarkistaa puhelinsoitolla tai sähköpostilla sen, että Alpo Rusi ei ollut Stasin kontakti. Supo ei tällaista selvitystä koskaan tehnyt, mikä käy ilmi Mueller-Enbergsin lausunnoista.
”Alpo Rusi kanteli Johannes Koskisesta” oikeuskanslerille (IS 6.2.2010). Käräjäoikeuden Alpo Rusia koskevan päätöksen (8.11.2007 nro 30764) mukaan oikeusministeri Johannes Koskinen lausuma (lehtihaastattelussa 12.6.2003) oli Alpo Rusin syyttömyysolettaman vastainen. Lausuma oli seuraavanlainen: ”On todettu, että juuri törkeään vakoilurikokseen ei löytynyt näyttöä, mutta sen sijaan kylläkin sinänsä lainvastaisesta toiminnasta. Rikoksen vanhentumisen takia ei ole voitu tutkia, missä määrin on syyllistytty tavalliseen rikokseen.”
Entinen valtionsyyttäjä Jarmo Rautakoski totesi Helsingin Sanomissa 24.1.2010, että Supon olisi pitänyt lopettaa esitutkinta heti Stasin entisten upseerien kuulemisen jälkeen tammikuussa 2003 ja julistaa Rusi syyttömäksi.
Aiheeton vakoiluepäily > Vuoden 2007 oikeudenkäynti

Vuoden 2007 alussa Rusi vaatii valtiolta 500 000 euroa vahingonkorvauksia henkisistä kärsimyksistä ja taloudellisista menetyksistä. Rusin mukaan suojelupoliisin 2002 aloittama esitutkinta oli perusteeton. Rusi ja hänen lakimiehensä Olli Santanen ovat vaatineet valtion listoja Stasi- ja KGB-kontakteista julkaistavaksi, jotta selviäisi, miksi esitutkinta alkoi aikanaan juuri Alpo Rusin kohdalla. Rusin mukaan listoja on neljä: neuvostoloikkari Oleg Gordievskin 1980-luvulla Suomeen toimittama KGB-lista, länsitiedustelun toimittama Tiitisen lista, Stasi-epäiltyjä koskeva vuonna 1999 Suomeen ilmaantunut Hassisen lista ja Rosenholtz-aineisto, joka sisältää tietoja Stasin kortistoista.
Käräjäoikeuden päätöksen mukaan salaisiksi jäävillä tiedoilla ei ole jutussa merkitystä ja listojen julkaiseminen voisi vaarantaa valtion turvallisuuden ja ulkopuolisten henkilöiden yksityisyydensuojan.
Helsingin käräjäoikeus totesi Alpo Rusin perusoikeuksia loukatun. Valtio tuomittiin maksamaan 70 000 euroa Alpo Rusille sekä oikeudenkäyntikuluja 105 000 euroa. Yle kertoi, että valtio aikoi valittaa tuomiosta  tulkinnanvaraisten asioiden takia. Valtion edustaja Aarno Arvela ei kuitenkaan ollut vastannut oikeudenkäynnissä suojelupoliisin toimista esitettyihin syytöksiin kohta kohdalta. Helsingin Sanomat arvioi päätöksen ”yllättäväksi ja dramaattiseksi”.
Aiheeton vakoiluepäily > Rusin lista

Vahingonkorvausoikeudenkäynnissä Rusin asianajajat esittivät 27. elokuuta 2007 listan ei-kommunisteista, jotka hänen mukaansa olivat tiiviisti yhteydessä DDR:n suurlähetystöön Helsingissä vuosina 1969–1977. Asianajajien mukaan tarkoituksena oli lähinnä todistaa, että vuodoista epäiltyjä olisi voinut olla paljon. Nimilista perustuu arkistotietoihin, joita Rusi sanoi selvittäneensä kirjaa Vasemmalta ohi varten. Listalla on nimet:
Ulf Sundqvist, sd, ministeri
Lars Lindeman, sd, kansanedustaja
Jukka Rusi, sd, Alpo Rusin veli
Unto Niemi, sd, puoluetoimistoväkeä
Kalevi Sorsa, sd, puoluejohtaja ja pääministeri
Jouko Loikkanen, kesk, Tielaitoksen pääjohtaja
Matti Kekkonen, kesk, kansanedustaja ja hallitusneuvos
Pentti Poukka, kok, Uuden Suomen päätoimittaja
Pekka Kuusi, sd, Alkon silloinen pääjohtaja
Paavo Lipponen, sd, myöhempi pääministeri
Matti Ahde, sd, ministeri
Seppo Halminen, sd, Suomen Sosialidemokraatin toimittaja
Helsingin Sanomat kommentoi listan julkaisemista otsikolla "Rusi ampui itseään jalkaan".
Politiikka

Alpo Rusi aikoi asettua ehdolle jo vuoden 2003 eduskuntavaaleihin, mutta suojelupoliisin rikosepäilyjen vuodettua julkisuuteen vuonna 2002 hän jättäytyi vaaliehdokkuudesta. Rusin mukaan vakoiluepäilyn käsittely julkisuudessa oli vienyt mahdollisuudet tasavertaiseen vaalikamppailuun. Rusi oli keskustan ehdokkaana vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa ja vuoden 2007 eduskuntavaaleissa sekä vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Elokuussa 2015 hän ilmoitti siirtyneensä Kansallisen Kokoomuksen jäseneksi. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Rusi oli Liike Nyt -puolueen ehdokas.
Näkemyksiä

Rusi kirjoitti Olli Rehnin kanssa teoksen Kylmä tasavalta (2003), jossa kritisoitiin Supoa ja muun muassa epäiltiin esitutkinnan hitauden johtuneen poliittisista vaikutteista ja estäneen Rusin eduskuntavaaliehdokkuuden.
Kirjassaan Yhdessä vai erikseen (2016) Rusi seuraa Suomen ja Ruotsin reaktioita, kun Venäjä ja Vladimir Putin muuttuivat yhä vaarallisemmiksi. Nato-keskustelua vaimennettiin Suomessa myös taloudellisin perustein. Tälle saatiin vahvistusta Saksasta, jossa politiikkana oli "lähentyminen keskinäisriippuvuutta lisäämällä". Raha ei kesyttänyt Putinia. Vuonna 2016 Venäjä kävi sotaa Syyriassa ja Ukrainassa sekä hybridisotaa, kertoi Rusi Ylen toimittajalle. Ei-sotilaallisesta voimakkaasta vaikuttamisesta esimerkkinä Rusi mainitsee disinformaatiokampanjan, jonka Venäjä käynnisti malesialaisen Malaysia Airlinesin lennon 17 pudottamisen jälkeen. Suomessa dosentti Johan Bäckman tuki tätä kampanjaa ja aloitti hyökkäyksen pääministeri Alexander Stubbia vastaan leimaten tämän CIA:n agentiksi. Kesän 2016 puoluekokouksessa Stubb menetti puolueensa puheenjohtajuuden. "Varmasti syitä oli Stubbissa itsessäänkin, mutta vaikea on todistaa, etteikö ulosheitossa olisi ollut mukana vierasta voimanlisää", Rusi kirjoitti. Venäjän entinen varapääministeri ja vuonna 2015 murhattu Boris Nemtsov kuvasi kolmen sodan lankoja käsissään pitävän miehen logikkaa: "Putinilla on vanha vakoojan ja bandiitin psykologia."
Rusin Jarmo Korhosen avustamana kirjoittama kirja Kremlin jalanjäljet (2017) sai murskakritiikin Helsingin Sanomissa Veli-Pekka Leppäseltä: "Salaliittoa ja syyllistä on ylen määrin. … Poliittisia alkusyitä jahdatessaan Rusi rakentelee huteria kytköksiä ja ajatussiltoja ties minkä tapausten välillä". Erityisesti Leppänen moitti lähdetyöskentelyä holtittomaksi. Eikö pitäisi kustantajilla "jonkin kellon jo kilistä?" kysyi artikkelin kirjoittaja. Loppupuolella hän toivoi, että maineenpuhdistus jo riittäisi Rusille.
Kritiikistä Rusi totesi, että arvioidessaan Veli-Pekka Lehtisen vuoden 1999 väitöskirjaa SKP:n hajoamisesta  (Kivääri vai äänestyslippu. Suomen kommunistinen puolue 1964−1970) professori Jukka Paastela totesi: "Ei totisesti jää epäselvyyttä siitä, kumman osapuolen puolella kirjoittajan sympatiat ovat." Rusin mukaan Leppänen pyöritti kritiikissään samaa levyä, jonka HS valitsi koneeseensa jo syyskuussa 2002. Se oli viranomaisjournalismia, jossa HS ”söi Supon ja sen poliittisten taustahenkilöiden kädestä” eikä ollut vallan vahtikoira. Rusin mukaan Leppänen "sotkee tosiseikkoja, nostaa esille pikkuasioita, löytää mielestään epäselvyyksiä niistä, jotta pääasiat peittyisivät. Väitteet holtittomasta lähdekritiikistä ovat täysin kestämättömiä". Rusi näki, että "Leppäsen kritiikki on kuin koko vakoilukohu pienoiskoossa: peitellään vasemmiston KGB- ja Stasi-yhteyksiä ja SDP:n sisäistä valtataistelua, jonka keskiössä on – ikävä kyllä – kommunistien ja SDP:n vasemmiston ikonin Kalevi Sorsan paljastunut ongelmallinen idänsuhde".
Tuotanto

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kirja | Julkaisija | ISBN |
| Avaus äärikeskustaan (Kuisma, Juha & Rusi, Alpo) | 1980, Keskustaopiskelijoiden liitto: Nuoren keskustan liitto | ISBN 951-992-425-6 |
| Lehdistösensuuri jatkosodassa. Sanan valvonta sodankäynnin välineenä 1941–1944 | 1982, Helsinki, Suomen Historiallinen Seura | ISBN 951-925-436-6 |
| Mielikuvituksettoman politiikan kritiikkiä | 1982, Kokemäki, Satakunnan Painotalo Oy | ISBN 951-994-234-3 |
| Gallup ja kansanvalta | 1985, Kokemäki, Satakunnan Painotalo Oy | ISBN 951-996-763-X |
| After the Cold War. Europe's New Political Architecture | 1991, New York, St Martin's Press | ISBN 031-206-114-5 |
| Dangerous Peace. A New Rivalry In World Politics | 1997, Boulder, CO, Westview Press | ISBN 081-332-258-8 |
| Mariankadun puolelta | 2000, Helsinki, Otava | ISBN 951-116-692-1 |
| Ei enää erityistapaus. Suomen kansainvälinen asema kylmän sodan jälkeen | 2003, Porvoo, Helsinki, WSOY | ISBN 951-0-27404-6 |
| Kylmä tasavalta (Rehn, Olli & Rusi, Alpo) | 2003, Helsinki, WSOY | ISBN 951-028-559-5 |
| Myrskyjen aika | 2004, Jyväskylä, Atena | ISBN 951-796-369-6 |
| Vasemmalta ohi. Kamppailu Suomen ulkopoliittisesta johtajuudesta rautaesiripun varjossa 1945–1990 | 2007, Helsinki, Gummerus | ISBN 978-951-207-484-6 |
| Tiitisen lista. Stasin vakoilu Suomessa 1960–1989 | 2011, Helsinki, Gummerus | ISBN 978-951-208-607-8 |
| Etupiirin ote: Suomen valtapeli Euroopan rajalla 1700–2014 | 2014, Helsinki, Gummerus | ISBN 978-951-20-9715-9 |
| Yhdessä vai erikseen: Suomen ja Ruotsin turvallisuuspolitiikka tienhaarassa | 2016, Docendo | ISBN 978-952-291-282-4 |
| Kremlin jalanjäljet (Korhonen, Jarmo & Rusi, Alpo) | 2017, Docendo | ISBN 978-952-291-391-3 |
| Kremlin kortti: KGB:n poliittinen sota Suomessa 1982–1991 | 2022, Jyväskylä, Docendo | ISBN 978-952-382-183-5 |
Aiheesta muualla

Elo, Kimmo: Tarina ajojahdin kohteeksi joutuneesta neuvonantajasta. Kirja-arvio: Kremlin jalanjäljet. Suomettuminen ja vuoden 2002 vakoilukohun tausta (2017). Agricolaverkko 28.5.2018.
Pääkirjoitus: Tapaus Alpo Rusi Verkkouutisten arkisto 21.9.2002.
Rusi, Alpo: Eduskuntavaalisivusto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kristina Riska

Kristina Marita Riska (s. 11. tammikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen keramiikkataiteilija, joka työskentelee Arabian Taideosastoyhdistyksen tiloissa Helsingin Arabiassa. Hänen puolisonsa vuodesta 1986 on arkkitehti Kimmo Friman (s. 1956).
Opinnot

Riska opiskeli vuosina 1979–1984 Taideteollisessa korkeakoulussa Kyllikki Salmenhaaran oppilaana. Valmistumisensa jälkeen vuonna 1985 Riska toimi ensin Minni Lukanderin assistenttina ja sitten tanskalaisen Bente Hansenin ateljeessa harjoittelijana.
Toiminta taiteilijana

Vuosina 1986–1987 Riska oli vierailevana taiteilijana Arabian Taideosastolla. Riska on ollut alusta asti vahvasti suuntautunut taidekeramiikkaan ja hänen ominaislaatunsa taiteilijana nousi esiin jo näyttelyssä ”Hauras aika” Arabian galleriassa keväällä 1987. Esillä oli käsin rakennettuja korkeita ja ohuenohuita ruukkuja, jotka installoituna lähinnä toivat mieleen puiden rungot. Poikkeuksellinen mittasuhdemaailma, hauraus ja pintojen matta hehku ovat siitä asti olleet Riskan keramiikalle ominaisia.
Vuonna 1991 hän esitteli 15-metrisen Meandra-teoksen, josta hän itse toteaa: ”Teos vapautti minut astiamuodosta, joka mahdollisti uudenlaisen lähestymistavan keramiikan muotoiluun.” Tuon jälkeen Riskan teoksissa oli paljon yhtymäkohtia arkkitehtuuriin – ne rakentuivat osista ja loivat tiloja, joissa valoilla ja varjoilla oli suuri osuus. 
Vuodesta 1993 Riska on työskennellyt vakinaisesti Arabian taideosastolla, ja sen myötä osallistunut myös Hackmanin Pro Arte -kokoelman kartuttamiseen. Vuonna 1996 ilmestyi hänen Loru-vatinsa. Yhdessä keramiikkataiteilija Kati Tuominen-Niittylän kanssa he suunnittelivat Hackmanista Iittalaksi muuttuneelle yritykselle suositun Koko-astiasarjan vuonna 2005. Samana vuonna he yhdessä kuvanveistäjä ja keraamikko Pekka Paikkarin kanssa toteuttivat Gekko-teoksen Kampin keskukseen Helsinkiin.
Riskan muotokieli taiteilijana on muuttunut yhä elastisemmaksi – mutta hänen värimaailmansa on pysynyt koko ajan niukkana käsittäen valkoisen ja mustan lisäksi harmaan ja ruskean sävyjä.
Palkintoja

1995 valtion Suomi-palkinto
1995 kultamitali, Faenza, Italia Premio Faenza kultamitali (International Ceramic Museum in Faenza, Italy)
1998 kunniamaininta, Finnish Design 10-näyttely
2002 hopeamitali, Mino, Japani (the International Ceramics Competition Mino Japan)
2007 Suomen Kulttuurirahaston palkinto
2008 kunniamaininta, Mino, Japani
2022 taiteilijaeläke.
Kirjallisuutta

Kalin, Kaj – Riska, Kristina – Holopainen, Kari: Hauras aika.  Arabian galleria, 1987.
Helkama, Iris: On the atlas of ceramics. Form Function Finland, 1995, nro 2.  Suomen Taideteollisuusyhdistys. ISSN 0358-8904
Young ceramicists win fame in Faenza. Form Function Finland, 1995, nro 4.  Suomen Taideteollisuusyhdistys. ISSN 0358-8904
Kulvik, Barbro: Q Designing the Quietness Contemporary Finnish Design, s. 114-115.  (Toimittanut Teija Isohauta)  Japan Finland Design Association, 2003.  ISBN 951-558-120-6
Aiheesta muualla

Art Arabia
Hostler Burrows Gallery, New York, USA
Riska, Kristina hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Gekko, yhdessä Pekka Paikkarin ja Kati Tuominen-Niittylän kanssa, 2005, Kampin metroasema, Helsinki.
Wilho Laine

| Wilho Laine |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 22.5.1907–31.7.1908, 1.3.1910–1.2.1914  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1875 Köyliö
Kuollut: 21. toukokuuta 1918 (42 vuotta) Hämeenlinna
Ammatti:  puuseppä, toimittaja
Puoliso:  Hilma Laine (1909–)
Isak Wilho Laine (aik. Kivelä, 5. heinäkuuta 1875 Köyliö – 21. toukokuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen poliitikko ja toimittaja, joka oli yksi Suomen ensimmäisistä kansanedustajista. Laine toimi sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana vuosina 1907–1908 ja 1910–1914. Varsinaiselta ammatiltaan hän oli puuseppä. Laine oli Porin seudun työväenliikkeen merkittävimpiä hahmoja 1800–1900-lukujen vaihteessa. Hän liittyi Porin Työväenyhdistykseen jo sen ollessa porvarivetoinen, ja oli myöhemmin kaappaamassa yhdistystä työväestön haltuun. Laine oli myös käynnistämässä muun muassa Satakunnan sosialidemokraattisen piirijärjestön toimintaa.
Elämä ja ura > Varhaiset vuodet ja kansanedustajuus

Köyliön Pajulassa syntyneen Laineen vanhemmat olivat Köyliönkartanon torppari Isak Johaninpoika Kivelä (1846–1924) ja Kokemäen Järilästä kotoisin ollut Sofia Johansdotter Ritamäki (1848–1920). Kansakoulun käynyt Laine työskenteli vuodesta 1891 lähtien Porissa tynnyrintekijänä ja puuseppänä. Vuonna 1895 hän onnistui pääsemään wrightilaisen Porin Työväenyhdistyksen jäseneksi yhdessä Gustaf Mannisen ja Gustaf Emil Inbergin kanssa. Yrjö Mäkelinin muutettua Poriin kolme vuotta myöhemmin, ryhtyivät he valtaamaan yhdistystä kokonaan työväen haltuun. Laine ja Mäkelin perustivat tarkoitusta varten työväenyhdistyksen sisällä toimineen ”Luuta”-nimisen salaseuran, johon kuului parikymmentä jäsentä. Valtaus onnistui lopulta keväällä 1903.
Laine oli perustamassa Porin puutyöntekijäin ammattiosastoa sekä Porin rakennustyöväen yhdistystä. Vuonna 1905 Laine käynnisti Turun ja Porin läänin pohjoisen vaalipiirin sosialidemokraattisen piirijärjestön toiminnan. Hän oli järjestön piirisihteerinä 13 vuoden ajan kuolemaansa saakka. Vuonna 1906 Laine oli mukana perustamassa Porissa ilmestynyttä Sosialidemokraatti-lehteä muodostaen sen ensimmäisen toimituskunnan Eetu Salinin ja Jussi Rainion kanssa. Hänet valittiin eduskuntaan Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä vuoden 1907 eduskuntavaaleissa, ja edelleen jatkokausille vuosina 1910, 1911 ja 1913. Laine toimi myös SDP:n puolueneuvoston jäsenenä ja oli Porin kaupunginvaltuuston jäsen.
Elämä ja ura > Sisällissodan aika ja kuolema

Kansanedustajavuosiensa jälkeen Laine jatkoi työskentelyään toimittajana, ja vaikutti edelleen sosialidemokraattisessa piiritoimikunnassa. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet valittiin Porin työväenneuvoston johtokuntaan. Seuraavana syksynä puhjenneet väkivaltaisuudet Laine tuomitsi jo elokuussa piiritoimikunnan muiden johtohahmojen, kuten Jussi Rainion, Oskari Leivon ja Fanny Ahlforsin tavoin. Sisällissodan aikana Laine ei osallistunut vallankumoukseen, vaan jatkoi toimittajan työtään sekä luottamustehtäviään. Hän oli ainoastaan muutaman päivän ajan Porin punakaartin raha-asiain jaostossa avustamassa palkanmaksussa. Laineen puoliso Hilma sen sijaan oli Porin vallankumousoikeuden jäsen.
Laineen pariskunta lähti 11. huhtikuuta 1918 tuhansien muiden länsirannikon punaisten tavoin pakomatkalle kohti itää, jossa he lopulta jäivät saksalaisten vangiksi Hollolassa 3. toukokuuta. Tämän jälkeen Laineen kohtalo on epävarma. Suomen sotasurmat -tietokannan mukaan hänet teloitettiin Hämeenlinnan vankileirillä, mutta kuolinaikaa ei mainita. Toisten tietojen mukaan Laine olisi kuollut Hämeenlinnan vankileirillä tai Hämeenlinnan vankilassa 21. toukokuuta. Vuonna 1920 ilmestyneen Porin seudun punakaartilaisten muistojulkaisun mukaan hänet marssitettiin 40 kilometrin matka Hollolasta Hämeenlinnaan, ja juoksumarssin aikana Laineen heikko terveys olisi lopullisesti pettänyt. Kirjan mukaan vakavasti sairasta Lainetta lähdettiin 21. toukokuuta kuljettamaan Hämeenlinnan vankileirin kivikasarmilta Suomen kasarmeille, mutta matkan aikana hän katosi ja todennäköisesti haudattiin jonnekin. Muistojulkaisussa esitettyjen silminnäkijäväitteiden mukaan Laine olisi haudattaessa ollut vielä hengissä.
Perhe

Laineen puoliso oli Porin maalaiskunnan Toukarissa köyhään mökkiläisen perheeseen syntynyt Hilma Nousio (1881-1960), jonka kanssa hän solmi epävirallisen omantunnon avioliiton vuonna 1909. Pariskunnalle syntyi kolme lasta. Hilma Laine oli myös aktiivisesti mukana sosialidemokraattisen työväenliikkeen toiminnassa. Sisällissodan jälkeen hän teki pitkän uran kunnallispolitiikassa muun muassa Porin kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Mangas Coloradas

| Mangas Coloradas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Kan-da-zis Tlishishen (Punahiha)
Syntynyt: 1793 Meksiko 
Kuollut: 18. tammikuuta 1863 Fort McLane, New Mexico 
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1837– 1863
Taistelut ja sodat:  Lounaisten alueiden intiaanisodissa 1830 - 1860-luvuilla Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan
Sotilasarvo:  sotajohtaja
Mangas Coloradas tai Dasoda-hae ("Istuskelija", myös "Punahiha") (1793 - 18. tammikuuta 1863) toimi chiricahua-apassien bedonkohe-ryhmän (sulautui myöhemmin mimbreño-ryhmään) johtajana vuosina 1837–1863. Hän hankki maineensa neljällä eri vuosikymmenellä käyden joukkoineen useita sotia Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan.
Espanjalaisen lempinimensä Mangas Coloradas, suomeksi Punahiha tai Punaiset Hihat, hän sai erään ryöstöretken yhteydessä käyttämänsä punaisen paidan mukaan.
Mangas Coloradas oli johtajana vahva ja määrätietoinen. Hän solmi liittoja muiden apassien ja navajojen kanssa naittamalla omia tyttäriään muiden heimojen johtajille. Mangas Coloradasta on kuvattu kookkaaksi ja voimakkaaksi mieheksi. Hänen pituudekseen on mainittu yli 190 senttiä ja hänen olemuksensa kerrotaan herättäneen kunnioitusta kaikkialla, missä hän liikkui Mangas Coloradas etsi erilaisia keinoja suojellakseen kansansa maita ja varmistaakseen heille turvallisen elämän. Hän uskoi apassien ja Yhdysvaltojen suhteiden perustuvan molemmipuoleiseen luottamukseen ja kunnioitukseen, mutta näki myöhemmin olleensa väärässä.