stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puka Nacua

Puka Nacua Los Angeles Ramsin harjoitusleirillä heinäkuussa 2023.
Makea ”Puka” Nacua (s. 29. toukokuuta 2001 Las Vegas, Nevada, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on laitahyökkääjä. Nacua edustaa NFL—joukkue Los Angeles Ramsia. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Washingtonin yliopiston ja Brigham Youngin yliopiston joukkueissa. Rams varasi hänet viidennellä kierroksella 177. varausvuorolla vuoden 2023 NFL:n varaustilaisuudessa. Kesäkuussa 2023 Nacua teki sopimuksen Ramsin kanssa. Tulokaskaudellaan 2023 Nacua pelasi Pro Bowl-tähdistöottelussa. Nacua on pelannut 28 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 184 kiinniottelua. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 2 476 jaardia ja tehnyt yhdeksän touchdownia. Hän on edennyt juoksemalla 135 jaardia ja tehnyt yhden touchdownin. Nacua on pelannut kolme NFL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on 20 kiinniottoa. Näillä kiinniotoilla hän on edennyt 322 jaardia ja tehnyt yhden touchdownin. Hän on edennyt juoksemalla viisi jaardia. Tilastot päivitetty kauden 2024 jälkeen.
Sukupuolielin

Sukupuolielin myös sukuelin tai genitaali on keskeisesti suvulliseen lisääntymiseen erikoistunut tai siihen muuten oleellisesti liittyvä elin. Sukupuolielimet muodostavat lisääntymiselimistön.
Lisääntymiselimistö on yksineuvoisilla eliöillä yleensä kullekin sukupuolelle ominainen, jota ei ole toisella sukupuolella, mistä nimitys "sukupuolielin". Joissain tapauksissa sukupuolielimet kehittyvät kuitenkin poikkeavalla tavalla, mistä käytetään nimitystä intersukupuolisuus.
Ryhmittely

Sukupuolielimet voidaan jakaa primaareihin ja sekundaareihin, sekä sisäisiin ja ulkoisiin sukupuolielimiin.
Ihmisen primaareja sukupuolielimiä ovat miehen ja naisen sukupuolirauhaset, jotka tuottavat sukusoluja. Miehen primaarit sukupuolielimet ovat kivekset, jotka tuottavat siittiöitä. Naisen primaarit sukupuolielimet ovat munasarjat, jotka tuottavat munasoluja. Sekundaareja sukupuolielimiä ovat kaikki miehen ja naisen lisääntymiselimistön muut osat. Miehellä niihin kuuluu tiehyitä, rauhasia ja siitin, joiden tehtävä on varastoida ja kuljettaa siemennestettä. Naisella niihin kuuluvat muun muassa kohtu tiehyineen sekä emätin. Ne saattavat siittiön ja munasolun yhteen sekä kasvattavat sikiön.
Sisäiset sukupuolielimet sijaitsevat yleensä lantion sisällä. Ulkoiset sukupuolielimet sijaitsevat yleensä näkyvillä lantion ulkopuolella.
Miehen sukupuolielimet > Miehen sisäiset sukupuolielimet

kivekset
lisäkivekset
siemenjohtimet
rakkularauhaset
eturauhanen
bulbouretraalirauhaset eli Cowperin rauhaset
Kivekset tuottavat siittiöitä, joiden tarkoituksena on hedelmöittää naisen munasolu. Siittiöt varastoituvat lisäkivekseen kiveksen pinnalle, josta ne siemensyöksyn myötä kulkeutuvat siemenjohdinta pitkin virtsaputkeen ja purkautuvat siemennesteen mukana elimistön ulkopuolelle.
Miehen sukupuolielimet > Miehen ulkoiset sukupuolielimet

siitin eli penis
kivespussi
Kivespussin sisällä sijaitsevat kivekset. Seksuaalisen kiihottumisen myötä siitin laajenee ja kovettuu erektioon. Tällöin sitä voidaan käyttää yhdyntäelimenä, jonka kautta siittiöt menevät naisen emättimeen ja kohtuun.
Naisen sukupuolielimet > Naisen sisäiset sukupuolielimet

munasarjat
munanjohtimet
kohtu
emätin
Munasarjoissa syntyy munasoluja, jotka kulkeutuvat yksi kerrallaan munanjohtimien kautta kohtuun ja yleensä kuukautisten mukana emättimen kautta pois elimistöstä. Emätin toimii yhdyntäelimenä, joka ottaa vastaan miehen siittimen ja siittiöt. Jos siittiö hedelmöittää munasolun, syntynyt tsygootti kehittyy kohdussa alkioksi ja sikiöksi. Synnytys tapahtuu emättimen kautta.
Naisen sukupuolielimet > Naisen ulkoiset sukupuolielimet

häpykukkula
isot häpyhuulet
pienet häpyhuulet
häpykieli eli klitoris
emätinaukko
vestibulaarikuvut
vestibulaarirauhaset (Bartholinin rauhaset ja Skenen rauhaset)
parauretraalirauhaset
Naisen ulkoisia sukupuolielimiä kutsutaan hävyksi eli vulvaksi. Häpykukkula on hävyn yläosa, jossa kasvaa karvaa.
Häpyhuulet muodostavat naisen sukupuolielinten näkyvimmän osan. Häpyhuulet ovat pitkänomaisia poimumaisia muodostelmia, jotka näyttävät suoraan edestä katsottuna huulilta tai ylhäältä nähdyltä veneeltä. Ulkoiset häpyhuulet ovat yleensä suuremmat kuin sisemmät, minkä vuoksi ne on nimetty isoiksi häpyhuuliksi ja sisemmät pieniksi.
Pienen ihopoimun eli hupun suojaama häpykielen eli klitoriksen kärki sijaitsee sisempien häpyhuulten välissä. Myös emättimen aukko ja virtsaputken suu sijaitsevat sisempien häpyhuulten välissä.
Elinkaari

Miehen ja naisen sukupuolielimet kehittyvät sikiövaiheessa yhteisistä alkumuodoista. Sukupuolikromosomit ja sikiön hormonitoiminta määräävät, kehittyvätkö elinten alkumuodot miehen vai naisen sukupuolielimiksi. Jos sikiöllä on XY-sukupuolikromosomisto, sille kehittyvät miehen sukupuolielimet, ja jos XX-kromosomisto, sille kehittyvät naisen sukupuolielimet.
Sukupuolielinten kehittyminen miehisiksi johtuu Y-kromosomin SRY-geenin koodaamasta proteiinista. Alkiolle kehittyy kahdeksanteen tai yhdeksänteen viikkoon mennessä alkeelliset kivekset, jotka alkavat tuottaa mieshormoni testosteronia, joka saa sikiön lisääntymiselimistön mesonefrostiehyet kehittymään miehen lisääntymiselimistön tiehyiksi. Naispuolisella sikiöllä testosteronin puute saa mesonefostiehyet surkastumaan.
Naarastyyppiset ulkoiset sukupuolielinaiheet (labioskrotaalipoimu, urogenitaalipoimu ja genitaalikyhmy) maskulinisoituvat poikasikiöllä viikoilla 12–20. Labioskrotaalipoimuista tulee tyttösikiöllä isot häpyhuulet ja poikasikiöllä kivespussi, urogenitaalipoimuista pienet häpyhuulet tai siittimen varsi, ja genitaalikyhmystä klitoris tai terska.
Kivekset laskeutuvat kivespussiin viikkojen 6 ja 28 välillä. Myös munasarjat laskeutuvat jonkin verran.
Syntymän jälkeen lapsuusaikana sukupuolielimet eivät juurikaan muutu. Murrosiässä sukupuolielimistä tulee lisääntymiskykyiset. Murrosikäisen pojan siitin ja kivekset kasvavat, kummallekin sukupuolelle alkaa kasvaa häpykarvoitusta ulkoisiin sukupuolielimiin, ja tytöillä alkavat kuukautiset.
Keski-ikäistyvän ja vanhenevan miehen kivesten testosteronituotanto ja siittiöntuotanto heikkenevät, ja hän voi alkaa saada erektiohäiriöitä. Nainen kokee 45–55-vuotiaana vaihdevuodet, joiden jälkeen hänen munasolunsa ovat loppu, eikä hän enää saa kuukautisia tai voi tulla raskaaksi. Hormonitoiminnan muutosten seurauksena emätin kuivuu ja ohentuu, ja nainen voi kärsiä emätintulehduksista ja yhdyntäkivuista.
Eläinten sukupuolielimet > Kalat

Useimmilla kaloilla hedelmöittyminen tapahtuu ulkoisesti. Joillakin lajeilla, kuten hailla ja rauskuilla, on rakenteita tai pseudosiitin, jolla uros sijoittaa siittiönsä naaraan sisään. Sarsojen paritteluelin on pään alapuolella, ja ne parittelevat kasvotusten. Joidenkin krottikalojen (Lophiiformes) uros tarttuu itseään suuremman naaraan selkään, ja ajan mittaan se surkastuu niin, että siitä jää jäljelle vain naaraan selkään takertuneet kivekset.
Eläinten sukupuolielimet > Linnut

Useimmilla linnuilla ei ole siitintä, vaan parittelu tapahtuu uroksen ja naaraan kloaakkien kosketuksena. Joillakin linturyhmillä on kuitenkin uroksella siitin. Tällaisia lintuja ovat sorsat, hanhet, joutsenet, strutsit, nandut, kasuaarit, kiivit ja tinamit. Argentiinankuparisorsalla on peräti 42 senttimetrin pituinen siitin.
Eläinten sukupuolielimet > Matelijat

Suomumatelijoilla, kuten liskoilla ja käärmeillä, on hemipenis eli kaksiosainen siitin. Yhdynnän aikana uros tosin työntää vain siittimensä toisen pään naaraaseen. Uroskilpikonnan siitin on kloaakin sisällä. Krokotiilin siitin on aina erektiossa, mutta tavallisesti kehon sisällä.
Eläinten sukupuolielimet > Nisäkkäät

Nokkaeläinten kuten vesinokkaeläimen siittimessä on neljä päätä, joista uros käyttää kahta kerrallaan. Pussieläimillä on pussi, jossa sikiö kasvaa. Naaraalla on yleensä kaksi emätintä, kengurulla kolme emätintä ja kaksi kohtua.
Istukkanisäkkäillä, kuten ihmisellä, sikiö kehittyy kohdussa ja saa ravintonsa istukan kautta. Monella nisäkkäällä on siitinluu, mutta esimerkiksi ihmisellä ja hevosella ei ole, vaan tällaisilla lajeilla siitin on erektiossa veren täyttäessä paisuvaiskudoksen. Delfiini käyttää siitintään myös merenpohjan tunnustelemiseen. Hyeenanaaraan klitoris on niin suuri ja häpyhuulet niin paksut, että ne näyttävät siittimeltä ja kiveksiltä, jolloin naaras muistuttaa urosta.
Kasvien lisääntymisvälineet

Siemenkasvien lisääntymiselimiä ovat heteet ja emit. Heteet tuottavat
siitepölyä, kun taas emeissä tai (paljassiemenisillä) emilehden pinnalla on siemenaiheita. Osa siemenkasveista on yksikotisia, joilla heteet ja emit ovat samassa yksilössä, osa taas kaksikotisia, joilla ne ovat eri yksilöissä. Hedelmöitys tapahtuu, kun siitepölyhiukkasen tumat päätyvät siemenaiheeseen.
Aikaisemmin tällä perusteella heteitä pidettiin kasvin koiraspuolisina ja emejä naaraspuolisina sukupuolieliminä; siitepöly rinnastettiin eläinten siittiöihin ja siemenaiheet munasoluihin.  Tämä rinnastus on kuitenkin osoittautunut harhaanjohtavaksi ja asioita liiaksi yksinkertaistavaksi, sillä kasveilla esiintyy sukupolvenvuorottelu: joka toinen sukupolvi (suvullinen, diploidinen sukupolvi eli gametofyytit) lisääntyy suvullisesti, joka toinen (suvuton, haploidinen sukupolvi eli sporofyytit) suvullisesti. Siemenkasveilla gametofyytit ovat kuitenkin hyvin pieniä, vain muutaman solun kokoisia, jota paitsi koiraspuoliset gametofyytit ovat siitepölyhiukkasten ja naaraspuoliset emilehtien sisällä. Niinpä vähennysjakautuminen, meioosi, ei tapahdu vielä siitepölyhiukkasten tai siemenaiheiden muodostuessa vaan vasta, kun näiden sisällä oleva gametofyytti tuottaa sukusoluja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sukupuolielin Wikimedia Commonsissa
Miehen ulkoiset sukupuolielimet siitin ja kivespussi .
Häpykieltä, emätintä ja kohtua esittävä havainnekuva. 1=hävyn ulkopinnalla sijaitseva häpykielen terska; 2=häpykielen varsi; 3=häpykielen siivekkeet; 4=häpykielen juuret; (5=virtsarakko); 6=emättimen suuaukko; 7=emätin; 8=kohtu; (9=virtsarakko).
Naisen ulkoiset sukupuolielimet eli häpy.
Argentiinankuparisorsanaaraalla ja -uroksella on epätavallisen mutkaiset sukupuolielimet.
Montgomeryn piirikunta (Ohio)

Montgomeryn piirikunta on piirikunta Ohiossa, Yhdysvalloissa, joka on nimetty kenraali Richard Montgomeryn mukaan. Sen suurin kaupunki on Dayton.
Maantiede

Montgomeryn naapuripiirikuntia ovat Miami pohjoisessa, Clark koillisessa, Greene idässä, Warren etelässä, Butler lounaassa, Preble lännessä ja Darke luoteessa.
Väestö

Piirikunnassa oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 535 153 ihmistä. Etniset ryhmät jakautuvat valkoisiin, joita on 74,7%, mustiin (21,0%), alkuperäisamerikkalaisiin (0,3%) ja aasialaisiin (1,8%).
Kotitalouden mediaanitulo on 44 585 dollaria ja köyhyysrajan alapuolella oli 16,0% väestöstä 2007–2011 välisenä aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Montgomeryn piirikunta (Ohio) Wikimedia Commonsissa
Ohion osavaltio
| --- | --- |
Alueita:  Alleghenyn laakio  Bluegrass  Connecticut Western Reserve  Eriejärvi  Great Black Swamp  Ohio-joki 
Piirikunnat:  Adams  Allen  Ashland  Ashtabula  Athens  Auglaize  Belmont  Brown  Butler  Carroll  Champaign  Clark  Clermont  Clinton  Columbiana  Coshocton  Crawford  Cuyahoga  Darke  Defiance  Delaware  Erie  Fairfield  Fayette  Franklin  Fulton  Gallia  Geauga  Greene  Guernsey  Hamilton  Hancock  Hardin  Harrison  Henry  Highland  Hocking  Holmes  Huron  Jackson  Jefferson  Knox  Lake  Lawrence  Licking  Logan  Lorain  Lucas  Madison  Mahoning  Marion  Medina  Meigs  Mercer  Miami  Monroe  Montgomery  Morgan  Morrow  Muskingum  Noble  Ottawa  Paulding  Perry  Pickaway  Pike  Portage  Preble  Putnam  Richland  Ross  Sandusky  Scioto  Seneca  Shelby  Stark  Summit  Trumbull  Tuscarawas  Union  Van Wert  Vinton  Warren  Washington  Wayne  Williams  Wood  Wyandot 
Kaupungit (suurimmat):  Akron  Ashtabula  Canton  Cincinnati  Cleveland  Columbus (pääkaupunki)  Cuyahoga Falls  Dayton  Elyria  Hamilton  Kettering  Lakewood  Lorain  Mansfield  Mentor  Middletown  Parma  Springfield  Toledo  Youngstown 
Montgomery County Courthouse, Montgomeryn piirikunta
Type 10

| Type 10 |
| --- | --- |

Valmistushistoria
Valmistajat:  Mitsubishi Heavy Industries
Valmistusmaa:   Japani
Valmistusvuodet:  2012–
Tekniset tiedot
Tyyppi:  taistelupanssarivaunu
Pituus:  9,485 m
Leveys:  3,24 m
Korkeus:  2,3 m
Taistelupaino:  40–48 t
Maksiminopeus:  
– tiellä:  70 km/h
Toimintasäde:  500 km
Pääase:  120 mm sileäputkinen panssarivaunukanuuna
– hevosvoimat:  1200 hv
Miehistö:  3
Type 10 (jap. 10式戦車, Hitomaru-shiki sensha)  on  Mitsubishi Heavy Industriesin suunnittelema ja valmistama taistelupanssarivaunu, jonka valmistus aloitettiin vuonna 2012. Niitä on valmistettu ainakin 80 kappaletta. Vaunun panssarointi muodostuu keraamisesta komposiittipanssarista sekä nano-kristallisoidusta teräksestä.
Vaunussa on kolmen hengen miehistö ja 1 200 hevosvoiman dieselmoottori. Toimintamatka on 500 kilometriä ja enimmäisnopeus 70 km/h. Omamassa on keskiarvolla 44 tonnia, sillä sen vaihteluväli on 40-48 tonnia. Vaunussa on hydropneumaattinen jousitus. Aseistuksena on automaattisesti lataava L44-tyyppinen 120 mm sileäputkinen panssarivaunukanuuna, 12,7 millimetrin ja 7,62 millimetrin konekiväärit. Tyypin 10 eli Projekti TK-X:n (MBT-X) kehityskustannukset olivat noin 447 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja yhden vaunun hinta arviolta 15 miljoonaa dollaria.
Type 10
Vaunun edeltäjänä Japanin itsepuolustusvoimissa on Type 90.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Type 10 Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: et:Tüüp 10
Käännös suomeksi
Grels Teir

| Grels Teir |
| --- | --- |
 Teir vuonna 1965
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Koiviston I hallitus 22.3.1968–13.5.1970 Sorsan I hallitus 4.9.1972–31.12.1972  
Edeltäjä:  Olavi Salonen Jussi Linnamo
Seuraaja:  Olavi J. Mattila Jan-Magnus Jansson
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri
 Virolaisen hallitus 12.9.1964–26.5.1966  
Edeltäjä:  Martti Niskala
Seuraaja:  Leo Suonpää
Kansanedustaja
 21.7.1951–26.9.1975  
Ryhmä/puolue:  Ruotsalainen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Vaasan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1916 Lapväärtti
Kuollut: 23. kesäkuuta 1999 (83 vuotta) Helsinki
Arvonimi: ministeri (1983)
Tiedot
Puolue:  RKP
Koulutus:  ylempi oikeustutkinto (1944) varatuomari (1947)
Grels Olof Teir (26. helmikuuta 1916 Lapväärtti – 23. kesäkuuta 1999 Helsinki) oli Etelä-Pohjanmaalta kotoisin oleva suomalainen poliitikko, ministeri, Valtiokonttorin pääjohtaja vuosina 1973–1983, varatuomari, Kokkolan ja Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja RKP:n kansanedustaja vuosina 1951–1975 Vaasan läänin pohjoisesta vaalipiiristä (1951–1962) ja Vaasan läänin vaalipiiristä (1962–1975). Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuosina 1950, 1956 ja 1968.
Grels Teir valmistui ylioppilaaksi vuonna 1934, suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1944 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1947. Hän toimi asianajajana Kokkolassa vuosina 1944–1959 – vuosina 1948–1956 hänellä oli oma toimisto – ja Helsingin Osakepankin Kokkolan konttorin johtajana vuosina 1959–1971. Kansanedustajan ja osittain vielä Valtiokonttorin pääjohtajan toimensa ohella Teir työskenteli Vasabladetin eduskuntakirjeenvaihtajana vuosina 1954–1975. Hänelle myönnettiin ministerin arvonimi vuonna 1983.
Grels Teirin veljiä olivat professori Harald Teir ja kaupunkineuvos Tor-Erik Teir. Fortumin kestävästä kehityksestä vastaava johtaja Carola Teir-Lehtinen on Grels Teirin tytär.
Kirjallisuutta

Uola, Mikko: ”Teir, Grels (1916–1999)”, Suomen kansallisbiografia, osa 9, s. 693–694.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-450-5  / Teoksen verkkoversio.
Yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus

Yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus on ympäristökysymysten tarkastelua yhteiskunnallisina ja kulttuurisina ilmiöinä. Keskeinen viesti on, että ihminen, kulttuuri ja luonto ovat aina kietoutuneet toisiinsa. Tämä johtaa kulttuuri- ja yhteiskuntatieteissä monenlaisiin uusiin tulkintoihin ihmisen ja yhteiskunnan luontosuhteesta ja menetelmistä, joilla tätä tutkitaan. Ympäristökysymysten yhteiskunnallisen dynamiikan tutkimus on tärkeää perustutkimusta ja samalla se tuottaa suunnittelun ja politiikan käytäntöihin soveltuvaa tietoa. Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen voidaan katsoa alkaneen Suomessa 1970-luvulla, lähinnä reaktiona ympäristöongelmien nousuun yhteiskunnallisen keskustelun kohteiksi. Alan tutkimus- ja julkaisutoiminta vilkastuivat ja samalla yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen käsite vakiintui osaksi suomalaista keskustelua 1990-luvulla. Yhteiskuntatieteellisen ympäristöalan tutkijoita yhteen kokoava tieteellinen seura on Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen seura.
Historia

Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen aatehistoria voidaan ulottaa 1950-luvulle, tai vielä kauemmas 1800-luvun puoliväliin länsimaisen luonnontieteen suuriin mullistuksiin, kuten darwinistiseen evoluutioteoriaan ja ekologiaan, jotka esittivät ihmisen yhtenä ekosysteemin eläinlajina. 1970-1980 -luvut olivat yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen ja -opetuksen innovaatiovaihetta. Alan läpimurtovaiheena voidaan pitää 1980- ja 1990-lukujen vaihdetta. Kolmas, tieteenalan vakiintumisvaihe on edelleen käynnissä. Yliopistot ja rahoittajat tunnustavat yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen arvon, ja alan merkitys on vähitellen alettu ymmärtää ympäristöongelmien ratkaisujen löytämisessä.
Lähtökohdan yhteiskuntatieteelliselle ympäristötutkimukselle loi ympäristökeskustelun politisoituminen, eli elinympäristöä koskevien tekijöiden nouseminen poliittisten erimielisyyksien ja kiistojen kohteeksi. Ympäristökysymysten politisoitumiseen ovat vaikuttaneet erityisesti neljä asiakokonaisuutta. Ensin 1960-luvulla yleistyi huoli ympäristön saastumisesta. 1960-luvulla yleiseksi teemaksi nousi myös maapallon väestönkasvu ja keskustelu ruoan riittävyydestä. 1970-luvulla ympäristökeskustelua politisoi lisääntynyt tietoisuus modernin yhteiskunnan riippuvuudesta fossiilisista polttoaineista ja ymmärrys energiahuollon kriisialttiudesta öljykriisin seurauksena. Neljänneksi globaaliksi ympäristöteemaksi on muodostunut ilmastonmuutos ja sen rinnalla luonnon monimuotoisuuden hupeneminen. Monet ympäristöongelmat ovat muodostuneet koko planeettaa koskeviksi monimutkaisiksi ongelmiksi, joihin ei löydy helppoja ratkaisuja vakiintuneiden ja erikoistuneiden tutkimusalojen keinoin. Tämän vuoksi tieteidenvälisten tutkimuskäsitteiden ja -menetelmien kehittäminen on välttämätöntä.
Yhteiskuntatieteellistä ympäristötutkimusta määrittävät merkittävästi keskustelu ympäristöoikeudenmukaisuudesta, ympäristöön liittyvien päätösten tekemisen tavoista sekä kansallisten ja asiantuntijavallan suhteista.
Monitieteinen tutkimusala

Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen teoreettinen, käsitteellinen ja metodologinen perusta on monitieteinen. Yhteiskuntatieteellistä ympäristökysymysten tutkimusta tehdään ainakin historian, antropologian, sosiologian, viestinnän, maantieteen, politiikan tutkimuksen, psykologian, kielitieteen, taloustieteen, filosofian, kasvatustieteen ja tulevaisuuden tutkimuksen aloilla ja näkökulmista. Näiden lisäksi ihmistieteelliseen ympäristötutkimukseen voidaan lukea ainakin ympäristöoikeus ja ympäristöasioita tarkasteleva kirjallisuuden ja kulttuurin tutkimus. Ympäristötutkimuksessa tieteidenvälisellä yhteistyöllä on vuosikymmenien perinteet.
Yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus on usein vahvasti ongelmalähtöistä ja ratkaisukeskeistä. Se tutkii useimmiten politisoituneita yhteiskunnallisia prosesseja, rakenteita ja merkityksiä, jotka rakentavat suhdettamme ympäristöön. Yhteiskuntatieteelliseen ympäristötutkimukseen kohdistuukin vaateita vaikuttamisesta ja vaikuttavuudesta. Yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus toimii siltana luonnontieteiden, teknisten tieteiden, yhteiskuntatieteiden ja humanististen tieteiden välillä. Se pyrkii tunnistamaan ja ymmärtämään niitä yhteiskunnallisia prosesseja, joista aiheutuu haittaa ympäristölle.
Yhteiskuntatieteellistä ympäristötutkimusta on jaoteltu kolmeen tutkimussuuntaukseen. Ympäristökysymysten yhteiskuntatiede käyttää tavanomaisia määrällisiä ja laadullisia aineistoja ja menetelmiä ja lähtee pääosin yhden tieteenalan näkökulmasta. Toista suuntausta voidaan kutsua yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen integroivaksi paradigmaksi. Siinä pyritään yhdistämään erilaisia, tutkimuksen kannalta relevantteja aineistoja ongelmalähtöisesti. Tällaista eri lähestymistapoja yhdistelevää tutkimusotetta voidaan kutsua triangulaatioksi. Kolmas yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen suuntaus on tieteidenvälinen yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus, joka voi olla empiiristä tai teoreettista, ja perustuu niin muiden alojen aikaisempaan tutkimukseen kuin mahdollisesti uusiin aineistoihin ja tulkintoihin.
Yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus suomalaisissa yliopistoissa

Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen alle sijoittuvaa opetusta ja tutkimusta tehdään nykyään useissa kotimaisissa yliopistoissa monissa eri oppiaineissa.
Oppikirjoja suomeksi

Ilmo Massa, Rauno Sairinen (toim., 1991): Ympäristökysymys
Yrjö Haila & Pekka Jokinen (toim., 2001): Ympäristöpolitiikka
Ari Aukusti Lehtinen (toim., 2005): Maantiede, tila, luontopolitiikka. Johdatus yhteiskuntatieteelliseen ympäristötutkimukseen.
Ilmo Massa (toim., 2009): Vihreä teoria
Jarno Valkonen (toim., 2010): Ympäristösosiologia
Karoliina Lummaa, Mia Rönkä & Timo Vuorisalo (toim., 2012): Monitieteinen ympäristötutkimus on
Ilmo Massa (toim., 2014): Polkuja yhteiskuntatieteelliseen ympäristötutkimukseen
Type 61 (panssarivaunu)

Kuvan Type 61 MBT näytteillä JGSDF:n Tsuchiuran tykistökoulussa.
Type 61 (jap. ろくいちしきせんしゃ taikka 61式戦車?) on japanilainen taistelupanssarivaunu. Sitä on käyttänyt Japanin itsepuolustusvoimat. Vaunutyypin suunnittelu aloitettiin vuonna 1955. Tuotanto alkoi 1961, mistä tyyppinimikin juontuu. Tuotanto päättyi vuonna 1975, jolloin oli valmistettu noin 560 vaunua.
Vaunutyypin pääase oli 90 mm rihlattu kanuuna. Apuaseina olivat 7,62 ja 12,7 mm konekiväärit. Jälkimmäinen oli tarkoitettu ilmapuolustukseen.
Type 61:n seuraajia olivat Type 74 sekä Type 90, jonka tulemisen myötä tämä tyyppi poistettiin palveluskäytöstä. Type 61 oli aikanaan korvannut sekä M4 Sherman:it että M24 Chaffee:t JGSDF:ssa eli Japanin itsepuolustusvoimien maajoukoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Type 61 (panssarivaunu) Wikimedia Commonsissa
http://science.howstuffworks.com/type-61-main-battle-tank.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Etelä-Afrikan joukkotuhoaseet

Etelä-Afrikalla oli suunnitelma ydinaseiden kehittämisestä apartheidin aikana. Toistaiseksi Etelä-Afrikka on ainoa maa maailmassa, joka on kehittänyt oman ydinaseen ja sittemmin luopunut niistä vapaaehtoisesti.
Tausta

Etelä-Afrikka alkoi tutkimaan ydinvoiman käyttöä energiantuotannossa jo 1960-luvulla. Tähän maa sai apua Yhdysvalloilta, ja maan ensimmäinen ydinvoimala otettiin käyttöön vuonna 1965.
Apartheidin aikainen Etelä-Afrikka oli melko yksinäinen kansainvälisellä kentällä: maa vastusti kommunismin leviämistä, minkä vuoksi muiden muassa Yhdysvallat tuki sitä, mutta vain sen verran, ettei se näyttänyt tukevan rotuerottelua harjoittavaa valtiota. Lisäksi YK oli vastikään asettanut aseiden vientikiellon Etelä-Afrikkaa vastaan.
Kuuban aloitettua joukkojensa siirron Angolaan Etelä-Afrikka alkoi varautua siihen, että kommunistinen vallankumous alkaisi levitä Namibiaan ja sitten muualle Etelä-Afrikkaan.