La Violencia
Gaitán, Gomez ja Ospina

1920-luvulla maassa nousi ensi kertaa myös aseellinen sosialistinen kapinointi ja lakkoilu. Samoihin aikoihin konservatiivien uudistukset tyrehtyivät heikkoon taloustilanteeseen. Vuonna 1930 lama iski Kolumbiaan ja kaupunkityöläisten, maatyöläisten ja maaseudun pienviljelijöiden olot huononivat, mikä lisäsi yhteiskunnan jännitettä. Maatyöläisten tekemät suurtilojen valtaukset yleistyivät. Moni suurtila oli laajentunut lain vastaisesti, kun niihin oli liitetty maata valtiolta tai intiaaneilta. Suurtilojen valtaukset kohdistuivatkin pian laittomiksi tiedettyihin tilojen osiin. Vuonna 1934 valtaan noussut liberaali Alfonso López Pumarejon hallitus päätti, että suurtiloille jäivät laittomat maat, mutta toisaalta jo vallattuja maita ei palautettu niille.
Kolumbiassa vallassa vuosina 1930–1946 olleet liberaalit onnistuivat saamaan yleisen äänioikeuden miehille ja myös pitkään kesannolla olleen maan luovutuksen valtiolle. Vaikka liberaalien uudistukset jäivät puolitiehen, ne olivat silti niin suuria, että ärsyttivät konservatiiveja. Liberaalit muun muassa laajensivat äänioikeutettujen määrää, minkä konservatiivit saattoivat ajatella suosivan liberaaleja.
Viimeiset liberaalipresidentit pyrkivät hillitsemään uudistuksia konservatiivien pelossa. Vuonna 1942 valittu liberaalipresidentti Lopez Pumarejo riitaantui pahoin äärikonservatiivi Laureano Gómezin kanssa ulko- ja sisäpolitiikasta. Gómez teki muutamia henkilökohtaisia hyökkäyksiä Lópezia ja tämän perhettä kohtaan, ja hänet vangittiinkin tämän takia joksikin aikaa vuonna 1944. Tämä laukaisi mielenosoituksia ja katutaisteluja Bogotássa, ja heinäkuussa 1944 muutamat Etelä-Kolumbian Paston kaupungista kotoisin olevat upseerit yrittivät kaappausta. He vangitsivat ministeritkin, mutta vapauttivat vangit, kun armeijan johtoporras kieltäytyi tukemasta vallankaappajia. Kannatuksena menettänyt presidentti López erosi, ja presidentiksi nousi vähäksi aikaa liberaali Alberto Lleras Camargo. Camargo koetti yhdistää molemmat puolueet kansalliseksi rintamaksi, mutta Jorge Eliécer Gaitán hyökkäsi ajatusta vastaan.
Kun liberaalit vuonna 1946 hävisivät presidentinvaalit, he olivat hyvin katkeria. Vaalit voitti melko maltillinen konservatiivi Mariano Ospina Pérez, joka koetti rakentaa sopua liberaalien ja konservatiivien välille. Hän otti hallitukseen puolet liberaaleja, puolet konservatiiveja, mikä ei kuitenkaan riittänyt tyrehdyttämään liberaalien katkeruutta. Gaitánilla oli menossa köyhiä puolustava ”eteenpäin marssiva vallankumous”, joka muistutti Argentiinan johtajan Juan Perónin ohjelmaa. Gaitán halusi tasoittaa rikkaiden ja köyhien välisiä tuloeroja ottamalla rikkailta tuloja pois ja antamalla köyhille. Hän oli populistinen ”kansan mies”, joka lupasi kansalle työtä, palkankorotuksia ja elinolojen kohentamista. Gaitánin uutta populismia vastustivat monet perinteiset liberaalit ja varsinkin konservatiivit.
Vuoden 1946 vallansiirto aiheutti väkivaltaisuuksia erityisesti maaseudulla. La Violencian katsotaan yleensä alkaneen vuonna 1948, mutta väkivalta alkoi jo vuonna 1946. Gaitánin johtamat liberaalit vetäytyivät Ospinan koalitiohallituksesta. Maaseudulla monet paikalliset riidat puettiin poliittiseen asuun, kun konservatiivit hakivat ”hyvitystä” liberaalikauden menetyksistään. Liberaalit kostivat väkivallanteot, ja kierre oli valmis. Väkivaltaa oli myös konservatiivihallitusta tukevan armeijan ja maatyöläisten välillä. Vuonna 1947 Gaitán pyysi presidenttiä lopettamaan väkivallan ja  vaati ihmisarvon kunnioitusta. Pääkaupunki pysyi rauhallisena huhtikuuhun 1948 asti. Vuoden 1948 alussa esiintyi kommunistityöläisten lakkoja ja kapinallisten hyökkäyksiä infrastruktuuria vastaan.