stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhä Leo III

| Pyhä Leo III |
| --- | --- |
 Pyhä Leo III mosaiikissa (n. 799 jaa.)
Henkilötiedot
Syntynyt: 750 Rooma
Kuollut: 12. kesäkuuta 816 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  26. joulukuuta 795
Paavius päättyi:  12. kesäkuuta 816
Edeltäjä:  Hadrianus I
Seuraaja:  Stefanus IV
Leo III (750–12. kesäkuuta 816) oli paavina 26. joulukuuta 795 – 12. kesäkuuta 816. Hän oli syntyjään roomalainen. Virkakautensa alussa Leo herätti vastustusta. Rooman ylhäisö syytti häntä muun muassa väärästä valasta ja aviorikoksesta. Leo pantiin muodollisesti viralta vuonna 799 ja lähetettiin luostariin. Leon onnistui kuitenkin paeta. Hän pääsi Kaarle Suuren puheille, joka ei tunnustanut Leon viraltapanoa. Leon vastustajat lähettivät Roomasta omat lähettiläänsä Kaarle Suuren luo. Kaarle Suuren neuvonantaja Alkuin huomautti isännälleen, ettei mikään maallinen oikeus voisi tuomita paavia. Silloin Kaarle Suuri päätti antaa Leolle sotilassaattueen paluumatkan turvaksi.
Marraskuussa vuonna 800 Kaarle Suuri matkusti Roomaan. Leon ja hänen vastustajiensa riita ratkaistiin joulukuussa pidetyssä neuvonpidossa. Leo vannoi, että häntä vastaan esitetyt syytteet olivat vääriä, ja seurauksena Leon vastustajat karkotettiin.
Leo III kruunasi Kaarle Suuren keisariksi Rooman Pietarinkirkossa joulupäivänä 800.
Antonio Leonviola

Antonio Leonviola
Antonio Leonviola (oikealta nimeltään Antonio Leone Viola, 13. toukokuuta 1913 Montagnana – 4. elokuuta 1995 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Leonviola keskeytti opintonsa Padovan yliopistossa omistautuakseen elokuva-alalle. Hän työskenteli aluksi sotakuvaajana ja dokumentintekijänä Italian–Etiopian sodan aikana. Leonviolan kokeellinen keskipitkä elokuva Fiera di tipi voitti palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla vuonna 1934. Hän työskenteli sen jälkeen käsikirjoittajana ja ohjasi ensimmäisen näytelmäelokuvansa, Elena Zareschin tähdittämän pyhimyselämäkerran Rita da Cascia vuonna 1943.
1950-luvulla Leonviola ohjasi muutamia neorealistissävyisiä ja kokeellisia elokuvia kuten Vain 17-vuotias (Le due verità, 1951), Noi cannibali (1953) ja Tehtävä ilman paluuta (Siluri umani, 1954) sekä Rita da Cascian uudelleenfilmatisoinnin Il suo più grande amore (1956). 1960-luvun alussa hän teki muutamia peplum-elokuvia, joista merkittävimpiä ovat Maciste kauhujen maassa ja Maciste ja manalan valtiatar (molemmat 1961). Leonviolan viimeinen ohjaustyö oli hänen romaaniinsa perustuva I giovani tigri (1968).
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Antonio Leonviola (englanniksi)
Elonet: Antonio Leonviola
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Mauri Leppänen

| Mauri Leppänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1955 Toholampi
Kuollut: 14. marraskuuta 2014 (59 vuotta) Lahti
Kansalaisuus:   Suomi
Lentopalloilija
Lempinimi:  Moukari
Mauri Juhani ”Moukari” Leppänen (30. huhtikuuta 1955 Toholampi – 14. marraskuuta 2014 Lahti) oli suomalainen ammattilaislentopalloilija. Hän pelasi urallaan suomalaisten joukkueiden lisäksi Italiassa kolme kautta Milanon joukkueessa 1983–1986. Suomen lentopallomaajoukkueessa Leppänen pelasi 171 A-maaottelua. Leppänen kilpaili myös keihäänheitossa, jossa hänen ennätyksensä oli vuonna 1976 heitetty 73,10.
Leppäsen avopuoliso oli Kristiina Helander eli laulaja Tiina Tiikeri. Hän kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen kotonaan Lahdessa 59-vuotiaana.
Lepétymnos

Lepétymnos-vuori.
| --- | --- |
Sijainti:  Länsi-Lesbos, Lesbos, Pohjois-Egean saaret, Kreikka
Korkeus merenpinnasta:  968 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lepétymnos (kreik. Λεπέτυμνος) on vuori Lesboksen saarella Kreikassa. Sen korkeus on 968 metriä ja se on saaren korkein vuori yhdessä jotakuinkin yhtä korkean Ólympoksen kanssa.
Lepétymnoksen maisemia.
Lepétymnos sijaitsee saaren pohjoisosassa kaakkoon Míthymnasta. Vuoren huipulla on profeetta Elialle (Profítis Ilías) omistettu kappeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lepétymnos Wikimedia Commonsissa
Leo XI

| Leo XI |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Alessandro Ottaviano de' Medici
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1535
Kuollut: 27. huhtikuuta 1605 (69 vuotta)
Paavi
Paavius alkoi:  10. huhtikuuta 1605
Paavius päättyi:  27. huhtikuuta 1605
Edeltäjä:  Klemens VIII
Seuraaja:  Paavali V
Leo XI.
Leo XI:n hauta.
Leo XI (2. kesäkuuta 1535–10. huhtikuuta 1605), oikealta nimeltään Alessandro Ottaviano de' Medici, oli paavina 10. huhtikuuta 1605 – 27. huhtikuuta 1605. Hän kuului vauraaseen Medicin sukuun. Hänet valittiin paaviksi 70-vuotiaana. Hän sairastui heti paavin istuimelle noustuaan ja kuoli vajaa kuukausi myöhemmin.
Metodin esitys

Metodin esityksen kansi
Metodin esitys on René Descartesin vuonna 1637 julkaisema filosofinen ja matemaattinen tutkielma. Sen koko nimi on Esitys metodista jolla ohjataan järkeä oikein ja etsitään totuutta tieteissä, ranskaksi Discours de la méthode pour bien conduire sa raison, et chercher la verité dans les sciences. Teos on yksi kartesiolaisen tietoteorian perustavista teoksista.
Metodin esitys tunnetaan parhaiten Descartesin kuuluisimman lausuman ”cogito ergo sum”, ”ajattelen, siis olen”, lähteenä. Sen lisäksi se sisältää Descartesin ensimmäisen esityksen kartesiolaisesta koordinaattijärjestelmästä.
Teos on ollut merkittävä luonnontieteiden kehityksen kannalta. Teoksen kautta tieteellisen skeptisyyden ajatus, jota antiikin aikana olivat kannattaneet muun muassa Sekstos Empeirikos ja muut skeptikot, heräsi uudelleen henkiin ja muuttui totuuden etsinnän menetelmäksi, jonka Descartes katsoi olevan kiistämätön. Descartes aloitti ajattelunsa epäilemällä kaikkea voidakseen tarkastella maailmaa uudesta, puhtaasta näkökulmasta ilman ennakko-oletuksia.
Teos julkaistiin alun perin Leidenissä ranskaksi yhdessä Descartesin teosten Optiikka, Meteorologia ja Geometria (Dioptrique, Météores e Géométrie) kanssa. Tämä kokoelma oli Descartesin ensimmäinen julkaistu teos. Myöhemmin teos käännettiin latinaksi ja julkaistiin vuonna 1656 Amsterdamissa.
Sisältö

Kirja on jaettu kuuteen osaan:
Kuinka ajatella oikein
Tieteen metodi
Moraali ja maksiimit dedusoidaan tällä menetelmällä
Todistus Jumalan ja sielun olemassaolosta
Fysiikka, sydän, ihmisten ja eläinten sielu
Kokemukset
Sisältö > Kuinka ajatella oikein

Ensimmäisessä osassa Descartes tarkastelee tieteitä yleisesti. Hän kertoo koulutustaustastaan sekä mielipiteitään eri oppiaineista, käyden läpi koko tuon ajan yliopistojen koulutusohjelman. Lopputuloksena hän kertoo lähinnä ymmärtäneensä, kuinka heikolla pohjalla tieteet ovat, ja ettei hänen kannata uskoa mihinkään sellaiseen, mikä perustuu lähinnä tottumukseen.
Sisältö > Tieteen metodi

Toisessa osassa Descartes esittää neljä ohjenuoraa jotka luonnehtivat hänen tieteellistä metodiaan (AT VI, 17-19):
Sisältö > Moraali ja maksiimit dedusoidaan tällä menetelmällä

Kolmannessa osassa Descartes esittää kolme moraaliohjetta jotka oli tarkoitettu tilapäiseksi moraaliksi sillä aikaa, kun hän rakentaisi tietoteoreettisen pohjansa vaiheittain uusiksi alusta alkaen (AT VI, 22-27):
Descartes käytti analogiaa asunnon purkamisesta perustuksiaan myöten, jotta se voitaisiin rakentaa uudelleen vakaalle pohjalle. Hän käyttää jopa vertausta naapuriin muuttamisesta moraalin asumuksessa, sillä aikaa kun hänen omaa asuntoaan rakennetaan uudelleen.
Sisältö > Todistus Jumalan ja sielun olemassaolosta

Neljännessä osassa Descartes soveltaa metodiaan itseensä ja haastaa myös oman järkeilynsä ja ymmärryksensä. Hän uskoi kuitenkin, että oli kolme asiaa, joita ei voitu epäillä. Nämä kolme asiaa tukivat toisiaan ja muodostivat näin vakaan perustuksen metodille. Descartes katsoi, että hän ei voinut epäillä sitä, että hän itse oli olemassa, kun hän ajatteli (”ajattelen, siis olen”). Epäilyn metodi ei voi epäillä järkeä, koska se perustuu itse järkeen. Järjen mukaan Jumala on olemassa ja takaa samalla sen, että järki ei mene harhaan.
Descartesin argumentin epävarmin osa on tämäntapainen järkeily Jumalan olemassaolon todistamiseksi. Descartes vaikuttaa ymmärtäneen tämän itsekin ja tarjoaa siksi kolme erilaista todistusta, joista yksi on muodoltaan ontologinen todistus Jumalan olemassaolon puolesta. Jotkut ovat väittäneet, että Descartes olisi lisännyt todistuksen vedotakseen aikakauden sensoreihin. Tämä on hyvin mahdollista, koska Descartes sanoo olleensa haluton julkaisemaan teosta, koska katolinen kirkko oli käynyt oikeutta Galileo Galileita vastaan vasta neljä vuotta aiemmin.
Sisältö > Fysiikka, sydän, ihmisten ja eläinten sielu

Viidennessä osassa Descartes kuvaa, kuinka hän olisi käsitellyt julkaisemattomiksi jääneissä teoksissaan (Le monde ou traité de la lumière (”Maailma, eli tutkielma valosta”) ja L'Homme (”Ihminen”)) luonnonlakien ajatusta, aurinkoa ja tähtiä, ajatusta kuusta vuoroveden syynä, painovoimaa, valon ja tulen tutkimusta, lääketiedettä sekä verenkiertoa sydämessä ja valtimoissa. Hän katsoo, että verenkierto vaikuttaa olevan täysin itsenäinen ihmisen ajatteluun nähden, mistä hän tekee sen johtopäätöksen, että ruumis ja sielu ovat erillisiä. Descartes ei vaikuta tekevän eroa mielen, hengen ja sielun välillä. Ne olivat hänelle inhimillisen järjen ja ajattelun sijaintipaikka.
Descartes määrittelee myös, mikä ero on ihmisillä ja eläimillä. Hän seuraa aristoteelista sielun kolmijakoa kasvi-, eläin- ja järkisieluun ja toteaa eläinten olevan ennen kaikkea automaatteja, kun taas ihmiset ovat niistä erotuksena järjellisiä. Eläimet voitaisiin viime kädessä korvata niitä jäljittelevillä koneilla, eikä eroa huomaisi, kun taas ihmisten korvaaminen ei onnistuisi yhtä helposti kahden lopullisen eron vuoksi:
Sisältö > Kokemukset

Metodin esityksen jälkeen kirjoittamissaan teoksissa Descartes näytti, kuinka hänen metodiaan sovellettiin käytännössä matematiikassa ja luonnontieteissä.
Vaikutus tieteeseen

Yksi Descartesin käytännönläheisimmistä ohjeista oli järjestää oliot eri tavalla paperille, jotta ne voitiin nähdä tarkemmin. Tästä tuli kartesiolaisen koordinaatiston, histogrammien ja analyyttisen geometrian perusta. Nämä ajatukset vaikuttivat myös Isaac Newtoniin ja Gottfried Leibniziin heidän kehittäessään kalkyyliä.
Suurin vaikutus on kuitenkin ollut Descartesin ensimmäisellä ohjenuoralla, jonka mukaan ei tullut koskaan hyväksyä totena mitään, jonka totuudesta ei voitu olla varmoja. Tämä uusi skeptisyyden ajatus vaikutti moniin, jotka alkoivat etsiä asioiden perusteita itse sen sijaan, että olisivat vain luottaneet erilaisiin auktoriteetteihin. Descartesin skeptisyys merkitsi joidenkin mukaan nykyaikaisen filosofian alkua.
Kirjallisuutta suomeksi

Descartes, René: Metodin esitys. Teoksessa Teokset 1.  (Suomentanut Sami Jansson)  Helsinki:  Gaudeamus, 2001.  ISBN 951-662-805-2
Aiheesta muualla

Descartes: Discourse on the Method (Project Gutenberg). (englanniksi)
Kartesiolainen koordinaattijärjestelmä.
Leninismi

V.I. Lenin kuvattuna Sveitsissä helmikuussa 1916.
Leninismi on venäläisen vallankumousjohtajan Vladimir Leninin (1870–1924) ajatuksiin pohjautuva marxilainen poliittinen ja teoreettinen filosofia.
Historia ja periaatteet

Vladimir Lenin piti itseään marxistina, ja leninismi pohjautuukin suurelta osin Karl Marxin näkemyksiin politiikasta, taloudesta ja yhteiskunnasta. Leninismissä on kuitenkin tiettyjä painotuseroja klassiseen marxismiin verrattuna. Ensinnäkin, siinä korostetaan vallankumouksellisten työläisten ja talonpoikien merkitystä koko työväenluokkaan verrattuna. Siinä painotetaan myös alikehittyneiden maiden ja osittain kolonisoitujen maiden merkitystä edistyneisiin kapitalistisiin maihin nähden. Lisäksi leninismissä korostetaan etujoukkona toimivan puolueen roolia työläisten spontaanin toiminnan sijaan.
Lenin esitti jo vuonna 1902 ajatuksensa, jonka mukaan työläiset eivät yksin onnistuisi tuottamaan sosialistista vallankumousta, vaan parhaimmillaankin saisivat aikaan vain “ammattiliittotietoisuuden”, jolla kapitalismia vain uudistettaisiin mutta ei kumottaisi. Sen vuoksi Lenin kannatti ammattimaisten vallankumouksellisten puolueen perustamista marxilaisten ajatusten ja luokkatietoisuuden edistämiseksi työläisten keskuudessa. Tämän puolueen tulisi noudattaa demokraattisen sentralismin periaatteita, mikä tarkoitti jäsenten alistamista tiukkaan puoluekuriin. Lenin uskoi, että vain  johtajavaltainen organisaatio pystyi toteuttamaan vallankumouksen. Vuodesta 1903 lähtien Venäjän sosialidemokraattisessa puolueessa alkoi toimia oppositio, joka vuonna 1917 lopulta irtautui bolševikkipuolueeksi.
Lenin kiinnitti huomiota kapitalismin kansainvälisyyteen ja uskoi kapitalismin johtavan vääjäämättä maailmanlaajuiseen imperialismiin. Tämä johtaisi Leninin mukaan imperialististen valtojen väliseen konfliktiin ja sosialistista vallankumousta suosiviin olosuhteisiin kehitysmaissa, joissa proletariaatti on suurilukuisempi kuin syntyperäinen porvaristo. Marxista poiketen Lenin uskoi alikehittyneen Venäjän olevan otollinen maa sosialistiselle vallankumoukselle. Lenin alkoikin rohkaista Venäjän työläisiä ja talonpoikia liittymään yhteen.
Perustettuaan ensin bolševikkipuolueen, ja myöhemmin vallankumouksen jälkeen Neuvostoliiton, Lenin pyrki luomaan “proletariaatin diktatuurin”, jossa puolue edustaisi työväenluokan todellisia intressejä. Tämä johti maassa yksipuoluejärjestelmään, jossa kilpailevat liikkeet tukahdutettiin. Lenin kielsi myös siipien syntymisen puolueen sisälle. Tämän seurauksena leninismi alettiinkin yhdistää bolševikkien eli kommunistien valtaan Venäjän sisällissodassa 1917–1923 ja sitä seurannessa Neuvostoliitossa, kuten myös puolueen voimankäyttöön poliittisia vastustajiaan vastaan omien ideologisten tavoitteidensa edistämiseksi.
Venäjän ulkopuolella

Kun Neuvostoliiton vaikutusvalta alkoi kasvaa maailmalla, ulkomaisetkin kommunistiset liikkeet alkoivat hahmottaa poliittisia ja yhteiskunnallisia suhteita leninismin kautta. Ne alkoivat myös edistää omia vallankumouksiaan leninismin keinoin muun muassa Kiinassa, latinalaisessa Amerikassa ja Vietnamissa.
Länsimaissa osa vasemmistosta kannatti Leninin ajatuksia kapitalismista ja hänen toimintaansa puolueensa organisaattorina. Useimmat lännen sosialidemokraatit kuitenkin torjuivat leninismin, koska se heidän mielestään perustui liian paljon väkivaltaan ja toteutti marxismia maassa, jossa ei ollut demokraattisia perinteitä tai kehittynyttä kapitalismia.
Suuntauksia

Leninismin tunnetuin ja levinnein suuntaus on marxismi-leninismi, josta kehittyi Neuvostoliiton ja sen johtaman kansainvälisen kommunistisen liikkeen yhteinen ideologia Josif Stalinin aikana. Sisällöllisistä muutoksista huolimatta marxismi-leninismi käsitteenä säilytti asemansa Neuvostoliitossa aina valtion lakkauttamiseen asti.
Toinen tunnettu leninismin suuntaus on trotskilaisuus, jolla tarkoitetaan Stalinin kanssa riitoihin 1920-luvulla ajautuneen Lev Trotskin ajattelun pohjalle syntyneitä suuntauksia. Myös jotkut vasemmistokommunistiset suuntaukset on laskettavissa leninismin piiriin.
Lento-osasto Kuhlmey

1./SG 3:n Ju 87 D-5 -kone Immolassa 21. kesäkuuta 1944.
4./JG 54:n Fw 190 A-6 -konetta huolletaan Immolassa kesäkuussa 1944.
Lento-osasto Kuhlmey (saks. Gefechtsverband Kuhlmey) oli komentajansa everstiluutnantti Kurt Kuhlmeyn mukaan nimetty toisen maailmansodan aikainen Saksan ilmavoimien (Luftwaffen) väliaikainen osasto, joka oli koottu Kuhlmeyn komentaman Schlachtgeschwader 3:n ympärille. Osasto osallistui jatkosodan kesän 1944 puna-armeijan suurhyökkäyksen torjuntataisteluihin.
Immolan kentälle pystytettiin muistokivi 23. heinäkuuta 1994 osaston muistoksi.
Lento-osaston vahvuus

Osastoon kuului kerralla noin 70 lentokuntoista konetta, mutta sen tarkka vahvuus vaihteli taisteluissa koettujen menetysten, täydennysten ja joukkojen siirtojen mukaan. Sen kokoonpanon sekavuus selittyy Luftwaffen konekannan uudelleenjärjestelyllä, jossa vanhentuneita Junkers Ju 87 (”Stuka”) -syöksypommittajia korvattiin hävittäjäpommittajiksi varustelluilla Focke-Wulf Fw 190 -koneilla. Tämän mukaisesti II/SG 3 oli uudelleenkoulutuksessa Jēkabpilsissa, 2./I/SG 5 Porissa, sekä III ja IV/JG 54 Illesheimissa, eivätkä ne pystyneet osallistumaan Kannaksen taisteluihin. Suomessa ollut I/SG 3 sai uudet Fw 190 -koneet heti poistuttuaan Suomesta Tarttoon. Käytännössä Immolassa vain 1.lentue, 1./SG5 osallistui Kannaksen taisteluihin. Hävittäjäsuojana toimineesta II./JG54 vain 4. ja 5.lentue (staffeln), siis 4./JG54 ja 5./JG54 osallistuivat Kannaksen taisteluihin ja jopa niistäkin osa lensi sotalentoja välillä Baltian suunnalla.
Osasto Kuhlmeyhin kuuluivat Suomessa seuraavat osastot ja koneet:
I/SG 3: 33 kpl Junkers Ju 87 D-5 Stuka -syöksypommittajia, Staffeln 1, 2 ja 3, kussakin määrävahvuus 12 lentokonetta.
II/JG 54: 29–62 kpl Focke-Wulf Fw 190 A-6 -hävittäjiä, Staffeln 4, 5 ja 6 joista 6./JG54 ei osallistunut Kannaksen taisteluihin
I/SG 5: 16 kpl Focke-Wulf Fw 190 F-3 - ja F-8 -hävittäjäpommittajia Alakurtista. Käytännössä vain 1./SG5 koko laivueesta osallistui Kannaksen taisteluihin.
I/NaGr 5: 1–8 kpl Messerschmitt Bf 109 G-8 -tiedustelukoneita (yhtä lukuun ottamatta kaikki muut poistuvat Suomesta jo 28.6.1944).
Lisäksi sitä tuki kuljetuslentolaivue TGr.10, johon kuului 35 kpl Savoia Marchetti SM.81/AR -koneita ja erinäinen määrä kuljetus-, yhteys- ja tiedustelukoneita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lento-osasto Kuhlmey Wikimedia Commonsissa
The Luftwaffe, 1933-45. Schlachtgeschwader 3 – tukikohdat ja komentajat (englanniksi)
Osasto Kuhlmey tasoitti voimasuhteet (Arkistoitu – Internet Archive), Helsingin Sanomat
Lepidiolamprologus

| Lepidiolamprologus |
| --- | --- |
 Hoikkaluola-ahven (Lepidiolamprologus elongatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Lepidiolamprologus  Pellegrin, 1904
Katso myös
   Lepidiolamprologus Wikispeciesissä   Lepidiolamprologus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lepidiolamprologus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kymmenen lajia, jotka kaikki elävät kotoperäisenä Tanganjikajärvessä.
Lajit

Lepidiolamprologus attenuatus (Steindachner, 1909) – laikkuluola-ahven
Lepidiolamprologus boulengeri (Steindachner, 1909) – kiilakotiloahven
Lepidiolamprologus elongatus (Boulenger, 1898) – hoikkaluola-ahven
Lepidiolamprologus hecqui (Boulenger, 1899) – laikkukotiloahven
Lepidiolamprologus kamambae Kullander, Karlsson & Karlsson, 2012
Lepidiolamprologus kendalli (Poll & Stewart, 1977) – valkotäpläluola-ahven
Lepidiolamprologus meeli (Poll, 1948) – ruutukotiloahven
Lepidiolamprologus mimicus Schelly, Takahashi, Bills & Hori, 2007
Lepidiolamprologus profundicola (Poll, 1949) – ruskoluola-ahven
Lepidiolamprologus variostigma (Büscher, 1995) – hohtoluola-ahven
Leo XII

| Leo XII |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Annibale Francesco Clemente Melchiore Girolamo Nicola della Genga
Syntynyt: 22. elokuuta 1760 epäselvä, mahdollisesti Genga, Ancona tai Spoleto, kaikki Italiassa
Kuollut: 10. helmikuuta 1829 Rooma, Italia
Paavi
Paavius alkoi:  28. syyskuuta 1823
Paavius päättyi:  10. helmikuuta 1829
Edeltäjä:  Pius VII
Seuraaja:  Pius VIII
 Nimikirjoitus
Leo XII, syntymänimeltään Annibale Francesco Clemente Melchiore Girolamo Nicola della Genga, (22. elokuuta 1760 – 10. helmikuuta 1829) toimi paavina 28. syyskuuta 1823 – 10. helmikuuta 1829. Della Genga syntyi La Gengan (nykyisin vain Genga) aatelissukuun pienessä kaupungissa Anconan maakunnassa. Hänen tarkkaa syntymäpaikkaansa ei tiedetä, mutta yleisimmin siksi on arveltu Gengaa, Anconaa ja Spoletoa.
Hän opiskeli Accademia dei Nobili Eccleseasticissa, Roomassa, missä hänet myös vihittiin diakoniksi  ja sitten vain kaksi kuukautta myöhemmin myös papiksi vuonna 1783, vain 23-vuotiaana.
Hän työskenteli paavi Pius VI:n yksityissihteerinä vuodesta 1792. Kun ranskalaiset valtasivat Kirkkovaltion 1798,  hän eli pitkään luostarissa.
Kun hänet  äänestettiin paaviksi vuonna 1823, hän oli jo sairauden heikentämä, hänen luultiin jo kuolevan ja paranemista pidettiin ihmeenä. 
Hän joutui alamaistensa epäsuosioon antamalla yksityiskohtaisia määräyksiä sekä hengellisissä että maallisissa asioissa. Läpikuultavien asusteiden valmistajia ja myyjiä uhattiin kirkonkirouksella. Erityisen ankara hän oli juutalaisia ja vapaamuurareita kohtaan.
Eero Leppänen

Eero Leppänen
Eero Kaarlo Olavi Leppänen (12. marraskuuta 1907 Kauhava – 27. kesäkuuta 1944 Portinhoikka) oli Mannerheim-ristin ritari numero 135. Jääkäripataljoona 4:n pataljoonankomentajana toiminut Leppänen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi kuolinpäivänään 27. kesäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä majuri.
Leppänen kaatui jatkosodassa johtaessaan vastahyökkäystä Portinhoikassa.
Leppävirran kirkko

| Leppävirran kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko kesällä 2016
Sijainti:  Savonkatu 19, Leppävirta
Seurakunta:  Leppävirran seurakunta
Rakentamisvuosi:  1841–1846
Suunnittelija:  Carl Ludvig Engel
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  2 200
Tyylisuunta:  uusklassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Leppävirran kirkko on Leppävirralla sijaitseva Carl Ludvig Engelin suunnittelema, vuonna 1846 valmistunut kivinen päätytornillinen pitkäkirkko. Intendentinkonttori laati kirkon piirustukset vuonna 1835. Kirkon pinta-ala on 1500 neliömetriä, ja siinä on istumapaikkoja 2 200 hengelle.  Kirkko on Suomen seitsemänneksi suurin luterilainen kirkkorakennus. Kirkon runkohuoneeseen liittyvät keskellä matalat sakarat ja päädyssä kuori, jossa on matalampi sakasti. Sakaroissa on korotetut päätykolmiot ja niissä pyöröikkunat. Kellotorni on puinen ja sen yläosassa on pilasterit. Tornin kuvun päällä on pieni lyhty, jossa on kulmapilasterit. Pilarit jakavat sisätilat kolmeen laivaan, keskimmäisessä on tynnyriholvikatto ja sivulaivoissa tasakatot. Kaksiosainen alttaritaulu Ristiinnaulitseminen ja Pyhä ehtoollinen on Samuel Elmgrenin 1820-luvulla maalaama. Kangasalan Urkurakentamo valmisti kirkon ranskalaisvaikutteiset 1800-luvun romanttista koulukuntaa edustavat urut vuonna 1989.
Kirkko rakennettiin alun perin vuosina 1841–1846 helsinkiläisen muurarimestari Henrik Andstenin johtamana. Rakennusta jouduttiin korjaamaan vuosina 1856–1862 arkkitehtien Carl Albert Edelfeltin ja Hampus Dalströmin suunnitelman mukaan. Vuonna 1948 salama sytytti tulipalon, joka vaurioitti kirkon kattorakenteita ja sisäholvia. Kirkko kunnostettiin arkkitehti Heikki Elomaan suunnitelman mukaan 1980-luvulla.
Kirkko vuonna 1894.
Lepsimandos (kaupunki)

| Lepsimandos> Ληψίμανδος.Sijainti |
| --- | --- |
 Lepsimandos
Koordinaatit:  37°3′27″N, 27°5′41″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kalólimnos, Kálymnos, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kaaria
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lepsimandos (m.kreik. Ληψίμανδος, Lēpsimandos; lat. Lepsimandus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Kalólimnos) Kreikassa.
Lepsimandoksen saari luettiin antiikin aikana osaksi Vähän-Aasian puolella sijainnutta Kaariaa. Nykyisin Kalólimnoksen saari on Kreikan Dodekanesiaa. Lepsimandoksen kaupunkivaltion haltuun kuului koko saari, eikä sillä ollut muita poliksia. Näin sen alue oli suhteellisen pienikokoinen.
Lepsimandoksen historiasta ei tiedetä juuri mitään. Vaikka kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Tulkinta perustuu lähinnä siihen, että Lepsimandos kuului klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 453/452–440/439 eaa. sekä vielä vuonna 425/424 eaa.
Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Lēpsimanios (Ληψιμάνιος), Lēpsimandeus (Ληψιμανδεύς) ja Lēpsyandeus (Ληψυανδεύς).