stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Punaisen Kaartin pohjoisin rintama
Asejuna

Helsingissä Ahava ja Vihuri tapasivat Aleksi Tuorilan, joka oli jo aiemmin yrittänyt saada kansanvaltuuskunnan valtuutusta valkoisten selustaan Muurmannin radalta tehtävään iskuun. 27. helmikuuta Haapalainen päätti lähettää Kosti Tammisen johtaman 64, 80-88 tai 97-miehisen asejunan Kantalahteen. Viipurissa hankittiin leimasimet ja Kantalahden, Knäsöin ja Kemin punakaartit saivat yhteiseksi nimekseen "Suomen punaisen kaartin pohjoisin rintama". Junamatkan aikana ylipäälliköksi valittiin Aleks Tuorila ja rintamaylipäälliköksi Iivo Ahava.
Asejuna joutui ensimmäisen kerran vaikeuksiin Pietarissa, kun neuvostoviranomaiset kielsivät junaa etenemästä, Brest-Litovskin rauhanneuvottelujen takia. Junasta lähetettiin 30-miehinen hiihto-osasto Pietarin puolustukseen. Pietarista saatiin kuitenkin ostettua kymmenen konekivääriä, 8 000 kivääriä ja miljoona patruunaa. Noin viikon seisokin jälkeen juna pääsi etenemään, kun se merkittiin Leninin neuvosta asiakirjoihin viljajunaksi. Lotinapellossa juna yritettiin pysäyttää, mutta punakaartilaisten antamien uhkausten jälkeen se pääsi etenemään. Kuitenkin Petroskoissa juna pysäytettiin jälleen ja miehistö vangittiin lyhyeksi aikaa.
Viimein 18. maaliskuuta juna pääsi Kantalahteen, josta Ahava palasi Knäsöihin, jonne hän jätti 200 miestä reserviksi ja lähti 20.maaliskuuta n. 250 miehen kanssa Kanasen kautta kohti rajaa. Ahava lähti joukkoineen rajalle vastoin kansanvaltuuskunnan edustajan Jukka Rahjan 23.maaliskuuta antamaa määräystä, myös Kantalahden neuvoston komendantti vaati hyökkäyksen pysäyttämistä , hän joko ei saanut määräystä tai vain kieltäytyi noudattamasta sitä. Tuorila ja loput punakaartilaiset joutuivat Ahavan lähdön jälkeen neuvostoviranomaisten pidättämiksi. 24. maaliskuuta todennäköisesti  Trotskin käskystä heidät vapautettiin, jonka jälkeen Tuorila kiiruhti joukkoineen Ahavan perässä Kanasen kylään.
Valkoisten suunnitelmat

Valkoisten päämaja oli tietoinen punaisten muodostamasta uhasta jo 29. helmikuuta, jonka takia  5. maaliskuuta Mannerheim määräsi jääkäriluutnantti Oiva Willamon muodostamaan rajavartiojoukot puolustamaan rajaa linjalla Savukoski - Kuolajärvi - Kuusamo. Willamo sai Oulusta 500 valkoarmeijan asevelvollista jo aiemmin Kuusamosta värväämiensä 200 vapaaehtoisen rajavartijan lisäksi, joista hän muodosti Kuolajärven pataljoonan.
Jo toukokuussa 1917 kuukautta aiemmin Suomessa perustettu Karjalan sivistysseura vaati Itä-Karjalalle itsehallintoa. Uhtualla 27. tammikuuta 1918 pidetyssä kokouksessa vaadittiin jo itsenäisen Karjalan tasavallan perustamista. Suomen liike-elämällä, varsinkin metsäteollisuudella, oli suuria suunnitelmia Itä-Karjalan luonnonrikkauksien suhteen. Mannerheimin annettua 23. helmikuuta ns. miekkavala-päiväkäskynsä heimoaktivistit ja metsäteollisuus katsoivat ajan olevan oikea ja ryhtyivät suunnittelemaan "vapautusretkeä" Itä-Karjalaan. Sortavalassa perustettiin 28. helmikuuta Karjalan vapautusseura. Senaatti myönsi myös Karjalan sivistysseuralle määrärahan liitospropagandan harjoittamiseen kohdealueella. Tärkeimpinä agitaattoreina lienevät olleen em. Iivo Ahavan isä Paavo Ahava (vanhempi) ja veli Paavo Ahava (nuorempi) sekä Ilmari Kianto ja Samuli Paulaharju.
Kuusamossa Kurt Martti Wallenius sai johtoonsa 550 miestä lähinnä Oulun suojeluskuntalaisista koostuneen joukon, joista hän muodosti Kuusamon pataljoonan. Joukkojen tarkoituksena oli edetä Muurmannin radalle ja taistella mahdollisesti vastaantulevia punakaartilaisia vastaan.
Carl Wilhelm Malm sai johtaakseen Karjalan vapautusseuran Kajaaniin kokoamat ja varustamat 360 miestä. Malm nimesi joukkonsa Vienan Karjalan joukoksi. Alkuperäisten suunnitelmien mukaan myös Sortavalasta olisi lähtenyt Oskari Kuulan johtama osasto Aunuksen Karjalaan, mutta näitä joukkoja tarvittiin muualla.
Mannerheim nimitti Walleniuksen ja Malmin tehtäviinsä 11. maaliskuuta ja antoi etenemiskäskyn 15. maaliskuuta. Mannerheim antoi kuitenkin muuttuneen maailmantilanteen takia käskyn Walleniukselle pidättäytyä hyökkäyksistä valtiorajan yli joko vajaata viikkoa myöhemmin tai viimeistään 23.huhtikuuta.
Taistelut > Kilislammen eräsaunan verilöyly

Kilislammen eräsaunalla 23. maaliskuuta vääpeli Eino Pakasmaan johtama valkoisten partio yllätti Ahavan 10 miehisen tiedustelupartion ja Pakasmaan mukaan punaisten partio kieltäytyi antautumasta ja tuhoutui, mutta todennäköisemmin hän teloitti punaiset.  Kaksi punaista selviytyi kuitenkin esittämällä kuollutta ja he saivat toimitettua tiedon tapahtumasta Ahavalle. Alkuperäisen suunnitelman mukaan Ahavan piti odottaa Tuorilaa ja hänen tuomiaan lisäjoukkoja Kanasen kylässä, mutta tieto tiedustelupartion kohtalosta kiihdytti kaartilaisten mieliä siinä määrin, että Ahava päätti joukkoineen lähteä heti kohti Suomea.
Taistelut > Nivalan taistelu 24. maaliskuuta

Punaisten n. 200-miehinen osasto Ahavan johdolla ylitti valtiorajan Kuolajärven Kurtin kylän korkeudelta. Osasto eteni Tuntsajokea pitkin tavoitteenaan Kuolajärven valtaus. Vääpeli Lauri Jokelan johtama 50-miehinen valkoisten osasto oli asemissa Nivalan uudistilan talossa ja joen penkalla. Punaisten havaittua valkoisten asemat he ryntäsivät epäjärjestyksessä hyökkäykseen, jolloin valkoisten yhteislaukaus sai aikaan huomattavaa tuhoa punaisten joukoissa. 16 punaista kaatui ja punaiset lähtivät yhtä suuressa epäjärjestyksessä pakoon. Myös enemmistö valkoisista lähti yhteislaukausten kajahtaessa pakoon. Kaksi punaista jäi myös vangiksi. Toinen heistä lienee joko teloitettu heti tai sitten kuollut haavoihinsa ja toinen kuoli myöhemmin vankileirillä. Ahava oli yksin jäänyt suojaamaan omiensa pakoa ja poistui paikalta vasta useiden tuntien jälkeen.
Taistelut > Paanajärven rajakahakka 31. maaliskuuta

Ahavan lähettämä Vihurin ja Eero Pakkalan johtama 80 tai 150-miehinen punakaartilaisosasto yritti ylittää rajan Paanajärven paikkeilla tavoitteenaan Kuusamon valtaus, mutta kohtasivat jääkäriluutnantti Väinö Nummelinin johtaman 125-miehisen Kuusamon suojeluskuntalaisista kootun osaston. Tappioita ei syntynyt kummallekaan puolelle, kun molemmat osapuolet lähtivät ensi laukausten jälkeen paniikissa pakenemaan tulosuuntiinsa. Taistelun tuloksena saivat punaiset kuitenkin ensimmäisen vankinsa, jolta saatujen tietojen perusteella päättivät jäädä asemiin Soukelon kylään odottamaan valkoisten hyökkäystä.
Taistelut > Soukelon 1. taistelu 3. huhtikuuta

Valkoisista neljä tai kuusi miestä haavoittui. Punaiset eivät kärsineet tappioita.
Taistelut > Kivisalmen taistelut 5. huhtikuuta

Pietari Autin johtama 50-miehinen valkoisten joukko kohtasi Kivisalmella Tuorilan johtaman joko 40 tai 200 miehisen punaisten osaston. Valkoiset menettivät yhden miehen kaatuneena ja toisen haavoittuneena, tosin Tuorilan mukaan he olisivat löytäneet 12 valkoisen ruumiit. Punaisia kaatui valkoisten mukaan mahdollisesti kolme ja Tuorilan mukaan kaksi, joiden lisäksi viisi haavoittui.
Taistelut > Kuivitsalammen taistelu 7. huhtikuuta

Lauri Starkin johtama 250 tai 400 miehinen valkoisten osasto hyökkäsi punaisten vahvuudeltaan tuntematonta asemia kohden. Valkoisia kaatui taistelussa 32 ja haavoittui 22. Punaisia kaatui kaksi tai neljä. Taistelun jälkeen Willamo pettyneenä vaati, että näistä joukoista olisi arvalla valittava joka kymmenes pelkuruudesta ammuttavaksi.
Taistelut > Soukelon 2. taistelu 8. huhtikuuta

Aleks Tuorilan johtama 200 miehinen punaisten osasto torjui Walleniuksen Soukelon kylän valtausyrityksen. Taistelussa punaiset eivät Aatsinkin ja Nevakiven mukaan kärsineet tappioita, mutta Vahtolan mukaan punaiset olisivat menettäneet yhden miehen kaatuneena ja toinen oli haavoittunut. Valkoisilta kaatui seitsemän miestä ja 18 haavoittui. Pakomatkansa aikana Wallenius ryösti Oulangan postikassan ja vei mukanaan venäläisen kunnankirjurin, jonka teloitti Suomen puolella.
Taistelut > Kilislammen taistelu 18. huhtikuuta

Willamo yritti vielä edetä 550-miehisellä joukollaan kohti Kilislampea, jossa Ahavan johtama punaisten lukumäärältään tuntematon joukko oli puolustusasemissa. Seitsemän valkoista kaatui ja 23 haavoittui taistelussa, punaiset menettivät Harjulan mukaan joko kaksi tai neljätoista miestä kaatuneena ja seitsemän haavoittui, muut lähteet eivät kerro punaisten tappioista.
Kanaseen vetäytymisen syistä

Soukelon toisen taistelun jälkeen punaiset yhteisestä päätöksestä siirtyivät ensin asemiin Tolvantojärvelle ja sittemmin Kanasen kylään. Myöhemmin he siirtyivät vielä lähemmäs Muurmannin rataa Santamäelle.
Punaisten vetäytymisen syistä. Vahtolan mukaan he olisivat säikkyneet Walleniuksen onnistunutta hyökkäävää taktiikkaa. Kun taas muiden lähteiden mukaan siihen olisi johtanut Spk:n ja Neuvostoviranomaisten toistuvat kiellot rajan ylittämisestä, myös kaikkien lähteiden mukaan lähestyvä kelirikko olisi tehnyt joukkojen huollon lähes mahdottomaksi. Punaisten vetäytymisen jälkeenkin oli Walleniuksella ongelmia saada Ruvan ja Soukelon kylät miehitetyiksi, sillä asevelvolliset kieltäytyivät menemästä rajan yli joko pelon takia tai koska katsoivat lain edellyttävän ainoastaan taisteluita Suomen rajojen sisällä.
Jo 1.huhtikuuta Lenin oli antanut määräyksen, jossa kielsi Suomen punakaarteja operoimasta Neuvosto-Venäjältä rajan yli Suomeen. Pian tämän jälkeen Tolvantojärven leiriin saapui venäläisiä sotilasviranomaisia ja 28.huhtikuuta mennessä punaiset olivat siirtyneet Kanasen kylään.
Sisällissodan jälkeen

Santamäellä nälkiintyneet ja repaleisissa asusteissa majailleet punakaartilaiset miettivät sisällissodan päätyttyä punaisten tappioon omaa tulevaisuuttaan. Kotiin eivät kaikki uskaltautuneet valkoisen terrorin pelossa, eikä Siperian radalla sijainnut Buin siirtolakaan houkutellut. Äärimmäisyyslinjan miehet Tuorilan johdolla suunnittelivat jopa kesän tullen siirtymistä Suomeen sissisotaa harjoittamaan. Odotettiin myös punakaartin loppurahoja jotka saatiin vasta kesäkuussa. Ahava lähti toukokuussa Pietariin ottamaan selkoa tulevaisuuden vaihtoehdoista. Kävi ilmi, että tuossa vaiheessa neuvostohallitus antoi hyväksyntänsä punakaartilaisten yhteistyöhön englantilaisten kanssa. Lopulta Santamäessä perustettiin 9-10.kesäkuuta 1918 Muurmannin suomalainen legioona toimimaan Saksan ja sen liittolaisen Suomen hyökkäyksiä vastaan, sopimuksessa kiellettiin nimenomaisesti legioonan käyttö Neuvosto-Venäjän joukkoa vastaan.
Veikko Suominen

| Veikko Suominen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. toukokuuta 1948 Rauma
Kuollut: 28. joulukuuta 1978 (30 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  76 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1967–1978
Seurat:  Kiekko-67 (SM-liiga)   Upon Pallo (SM-liiga)   Ilves (SM-liiga)
Veikko Suominen (5. toukokuuta 1948 Rauma – 28. joulukuuta 1978 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija. Suominen pelasi Tampereen Ilveksessä kausilla 1971–1978. Hän teki urallaan Ilveksessä yhteensä 256 tehopistettä (165+91) ja toimi Ilveksen kapteenina kolmella kaudella. Kaudella 1971–1972 Suominen saavutti Ilveksessä jääkiekon Suomen Mestaruuden. Lisäksi hän sai pronssia eli saavutti 3. sijan kausilla 1973–1974 ja 1974–1975.
Suominen ampui itsensä vuonna 1978. Tampereen Ilves otti Suomisen pelinumeron 24 välittömästi pois käytöstä, eikä sitä Ilveksessä ole käyttänyt kukaan Suomisen jälkeen. Numeroa ei ole kuitenkaan virallisesti jäädytetty, sillä sitä ei haluta pitää esillä muistuttamassa Suomisen kohtalosta.
Ammatiltaan Veikko Suominen oli linja-autonkuljettaja, jonka työnantajana toimi Koiviston Auto. Koiviston Auto erotti Suomisen vuoden 1975 kesällä. Erottamisen syynä oli väitetty matkustajien epäasiallinen kohtelu. Suominen kävi oikeustaistelun entistä työnantajaansa vastaan työtuomioistuimessa ja voitti sen. Työtuomioistuimen antaman päätöksen mukaan oli Suomisen irtisanominen ollut perusteeton. Suominen pääsi välittömästi töihin toiselle toimeksiantajalle erottamisensa jälkeen ja myöhemmin sai 3 500 markan verran korvausta. Päätös astui voimaan 19. tammikuuta 1978.
Aiheesta muualla

Veikko Suominen Eurohockey.com. (englanniksi)
Ensio Suominen

| Ensio Suominen |
| --- | --- |
 Ensio Suominen (toinen vasemmalta) vuonna 1972.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1934 Louhisaari
Kuollut: 1. syyskuuta 2003 (69 vuotta) Pirkkala
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  lavastaja
Muut tiedot
Aktiivisena:  1950-1998
Pertti Ensio Suominen (2. tammikuuta 1934 Louhisaari – 1. syyskuuta 2003 Pirkkala) oli suomalainen lavastaja. Suominen tunnetaan kansallisten suuraiheiden visualisoijana niin teattereissa, elokuvissa kuin televisiossakin.
Kun Suominen oli paimenena ja sai ensimmäisen palkkansa, hän osti sillä jätepaperia, sillä puhtaalle paperille piirtäminen olisi ollut hänen mielestään tuhlausta. Elokuvatyössä Suominen oli itseoppinut. Hän aloitti uransa 1950-luvulla ensin klaffipoikana, kohosi sitten kamera-assistentiksi ja lopulta filmilavastajaksi. Hän työskenteli muun muassa Aarne Tarkaksen, Teuvo Tulion ja Matti Kassilan kanssa. Fennada-Filmissä hän oli aluksi kuvaaja ja sitten lavastaja, jolloin hän suunnitteli muun muassa Komisario Palmu -elokuvien lavastukset. Myöhemmin hänen yhteistyökummpaneitaan filmialalla olivat muun muassa Edvin Laine, Mikko Niskanen, Rauni Mollberg, Lasse Pöysti ja Spede Pasanen.
Tesvisio Oy:n puolelle tuli Suominen lavastajaksi ja Kalle Ehder ohjelmapäälliköksi vuonna 1960 ja molemmat toimivat siellä Tesvision lopettamiseen 1964 asti.
Myöhemmin Suominen siirtyi Yleisradioon, ja hän oli TV2:n päälavastaja vuodet 1964–1986 ja 1990–1997. Yleisradiolla hän lavasti muun muassa Kalevalaan pohjautuvan televisiosarjan Rauta-aika sekä Aleksis Kiven romaaniin pohjautuvan sarjan Seitsemän veljestä. Suominen toimi myös vierailevana lavastajana muun muassa Suomen Kansallisoopperassa, Kansallisteatterissa, Savonlinnan oopperajuhlilla ja Helsingin kaupunginteatterissa. Teatterissa hän oli muun muassa Kalle Holmbergin ja Ralf Långbackan ohjaustöiden lavastaja. Ensio Suominen on myös suunnitellut Orivedellä sijaitsevan yksityisen tsasounan, joka vihittiin 1988.
Taideteollisessa korkeakoulussa Suominen toimi apulaisprofessorina vuosina 1988-1989, ja professorin arvonimen hän sai 1996. Elokuva-alan Jussi-palkinnon hän sai kolme kertaa: vuosina 1963, 1983 ja 1989. Vuonna 2001 Suomiselle myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki. Suominen kuoli 69-vuotiaana pitkään sairastettuaan Pirkkalassa. Suominen on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Kirjallisuus

Bagh, Peter von: ”Oolannista Karjalaan”, Ensio Suomisen haastattelu, Filmihullu 4/1992
Kalemaa, Kalevi: Ensio Suominen – Kansallislavastaja. Like, 2008. ISBN 978-952-01-0057-5
Aiheesta muualla

Ensio Suomisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Ensio Suominen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Suomenpihlaja

| Suomenpihlaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Suku::  Limipihlajat Hedlundia
Laji::  hybrida
Kaksiosainen nimi
 Hedlundia hybrida  (L.) Sennikov & Kurtto 
Synonyymit
 Sorbus fennica  Sorbus hybrida (L.) L.  "Suomenorapihlaja" Crataegus fennica Kalm (1765) 
Katso myös
   Suomenpihlaja Wikispeciesissä   Suomenpihlaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomenpihlaja eli härkäpihlaja (Hedlundia hybrida) on Pohjoismaissa, myös Lounais-Suomessa kasvava pihlajalaji. Lajin aiempi tieteellinen nimi on Carl von Linnén antama Sorbus hybrida. Pietari Kalmin antama nimi S. fennica ei ole kelvannut nimistötieteilijöille. Kuten lajin tieteellinen lajinimi hybrida kertoo, suomenpihlaja on syntynyt kahden eri lajin risteydyttyä noin 6 000 vuotta sitten Litorinameren rannikolla; kantalajit olivat ilmeisesti kotipihlaja (Sorbus aucuparia) ja saksanpihlajiin kuuluva "itämerenpihlaja" Sorbus rupicola.
Ulkonäkö ja koko

Suomenpihlaja kasvaa enintään 10–15 metriä korkeaksi puuksi. Muodoltaan se muistuttaa ruotsinpihlajaa, josta sen voi erottaa lehtien perusteella; suomenpihlajan lehden tyvellä on yksi tai kaksi lehdykkäparia, joskus useampiakin, kun taas ruotsinpihlajan lehden tyvellä ei yleensä ole yksittäisiä lehdykkäpareja.
Suomenpihlaja kukkii juhannuksen aikoihin. Kukinto on vaaleankeltainen tai lähes valkoinen huiskilo. Kukan halkaisija on suurempi kuin kotipihlajalla, noin puolitoista senttimetriä. Kukasta kypsyvä hedelmä on punainen ja pyöreä pohjusmarja.
Levinneisyys

Suomenpihlaja kasvaa luonnonvaraisena Ahvenanmaalla, lounaissaaristossa ja Lounais-Suomen rannikolla. Joidenkin lähteiden mukaan sitä esiintyisi myös Suomen ulkopuolella Ruotsin Södermanlandin ja Uplannin maakuntien rannikoilla, Gotlannissa, Tanskan Bornholmin saarella ja Norjassa.
Elinympäristö

Kasvupaikan suhteen laji on vaatimaton, mutta mieluiten se kasvaa valoisassa kuivassa rinteessä. Luonnossa sen tyypillisintä esiintymisympäristöä ovat kivikkoiset niittyrinteet, kalliolehdot, laidunkedot ja karjalaitumet, yleensä lähellä meren rantaa.
Käyttö

Suomenpihlajan marjoista voi tehdä mehua. Puusepänteollisuudessa kysytty puuaines on lujaa ja vaaleaa. Suomenpihlajaa viljellään yleisesti puistopuuna Etelä-Suomessa, joskin ruotsinpihlaja on tavallisempi. Ainakin Lounais-Suomessa, Uudellamaalla ja Etelä-Hämeessä laji on levittäytynyt istutusalueilta myös ympäröivään luontoon.
Aiheesta muualla

Pohjolan kasvien pauloissa: Hedlundia hybrida - suomenpihlaja
Suomalaiset lehtipuut
euroopanpähkinäpensas
halava
harmaaleppä
hieskoivu
jokipaju
korpipaatsama
kotipihlaja
kynäjalava
metsähaapa
metsälehmus
metsäomenapuu
metsätammi
metsävaahtera
mustuvapaju
orapaatsama
outapaju
raita
rauduskoivu
ruotsinpihlaja
saarni
suippuorapihlaja
suomenpihlaja
talvikkipaju
tervaleppä
tunturikoivu
tuomi
tylppöorapihlaja
vuorijalava
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Hedlundia hybrida:  Wikidata: Q41202362  Wikispecies: Hedlundia hybrida  CoL: 3JZCN  GBIF: 9245228  IPNI: 77164914-1  NCBI: 1775740  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77164914-1  WFO: wfo-0001428017  Laji.fi: MX.38916 
Crataegus hybrida:  Wikidata: Q87645532  GRIN: 12106  IPNI: 723538-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:723538-1  WFO: wfo-0001018945 
Suomenpihlajan lehti ala- ja yläpuolelta.
Paloauto

Yhdysvaltalainen paloauto
Ruotsalainen konetikasauto
Paloauto on palo- ja pelastustoimen tehtävien hoitamiseen tarkoitettu auto.
Ensimmäiset ”palokärryt” olivat rattaiden päälle asennettuja vesipumppuja, joita vedettiin mies- tai hevosvoimin. Käsipumpuilla toimivia palokärryjä oli jo 1700-luvulla, höyrykone tuli pumppausvoimaksi 1830-luvulta alkaen. Bensiinillä toimivat ruiskut kehitettiin 1900-luvun alussa ja ensimmäiset autot otettiin palontorjunnassa käyttöön 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla. Autoja käytettiin aluksi vain ruiskumestareiden ja palomiesten kuljetukseen, kun taas vesisäiliöt, pumput ja tikkaat tulivat palopaikalle hevosten vetäminä. Varsinaiset paloautot tulivat markkinoille 1910-luvun alkupuolella. Palontorjunnan autoistuminen merkitsi matkojen pidentymistä ja yhä useammin palokunta ehti onnettomuuspaikalle muuhunkin kuin jälkisammutukseen.
Paloautot Suomessa

Tiettävästi Suomen ensimmäinen paloauto otettiin käyttöön Helsingissä vuonna 1913. Auto oli akkukäyttöinen eikä se ilmeisesti ollut hitautensa ja suuren painonsa vuoksi kovin ahkerassa käytössä. Helsingin palolaitokselle hankittiin bensiinikäyttöinen Scania-Vabis -paloauto vuonna 1917, ja seuraavaksi saatiin paloautot Turkuun vuonna 1919 ja Poriin vuonna 1921. Kaksi viimeksi mainittua autoa ovat säilyneet jälkipolville ja Turun Daimler-merkkinen auto on vanhin tiedossa oleva paloauto Suomessa. Tampereen ensimmäinen paloauto oli J. W. Enqvistin Lielahden tehdaspalokunnan käytössä vuodesta 1922. Autot yleistyivät palontorjunnassa hitaasti, koska palopäälliköt, joiden vastuulla oli kaluston saattaminen palopaikalle, eivät luottaneet autojen epävarmaan tekniikkaan. Usein autot olivat myös liian heikkotehoisia painavan kaluston kuljettamiseen. Tyypillinen 1920-luvun paloauto oli paikallisen puusepän Ford T- tai Chevrolet-alustalle muotoilema kori, jossa oli kalustolaatikon lisäksi istumatila muutamalle palomiehelle. Paloautojen teollinen valmistus aloitettiin kuitenkin jo vuonna 1923. Paloautojen korit muuttuivat umpinaisiksi 1930-luvun puolivälistä lähtien, jolloin niiden muotoilussa tavoiteltiin muodin mukaista virtaviivaisuutta.
Suomessa Sisäasiainministeriön pelastusosasto on laatinut Suomen Palo­päällystö­liiton kanssa ohjeen koskien pelastusautoja (paloautoja). Ohjeessa on määritelty auton väritys, varustus ja rakenne. Ohjeen mukaan auton tulee olla punaisen värisävy RAL 3000 tai sitä kirkkaampi. Paloauton huomiovärinä on valkoisen värisävy RAL 9010 tai sitä vaaleampi värisävy. Asetus ei koske lentokenttien pelastusajoneuvoja, jotka ovat väritykseltään keltaisia. Paloautoja on pelastuslaitosten lisäksi käytössä muun muassa eri yritysten ja teollisuuslaitoksien omilla palo­kunnilla, Finavialla, puolustus­voimilla sekä yksityisillä ihmisillä keräily- ja museoautoina.
Hälytystehtävässä olevassa paloautossa käytetään huomion ja näkyvyydyn lisäämiseksi sinisiä valoja ja vilkkuja sekä sireeniä. Hälytysajossa olevalle paloautolle on aina annettava esteetön kulku.
Paloautot Suomessa > Suomalaisten paloautojen tunnisteet

Hätäkeskuslaitoksen tarpeiden vuoksi kaikkien pelastusajoneuvojen tunnukset muutettiin vuonna 2011. Entiset ns. kuntatunnukset poistuivat, ja tilalle tuli uudenlainen tunnusjärjestelmä. Tunnus koostuu viranomaistunnuksesta, maakuntatunnuksesta, asematunnuksesta ja tehtävätunnuksesta. Viranomaistunnus kertoo, minkä viranomaisen käytössä kyseinen ajoneuvo on. Paloautoissa viranomaistunnus on R (= pelastustoimi, engl. rescue). Viranomaistunnusta käytetään pääasiallisesti vain radioliikenteessä, mutta se merkitään ajoneuvoon silloin, jos ajoneuvo ei muuten ole selkeästi tunnistettavissa pelastustoimen ajoneuvoksi (esim. pelastuslaitoksen veneisiin ja aluksiin viranomaistunnus merkitään). Seuraava tunnuksen osa on pelastuslaitostunnus, joka kertoo minkä pelastuslaitoksen käytössä ajoneuvo on. Pelastuslaitostunnus on kaksikirjaiminen. Pelastuslaitostunnuksen jälkeinen osa on kaksinumeroinen asematunnus, joka kertoo ajoneuvon asemapaikan. Jokaisella pelastuslaitoksen asemalla on oma numerotunnuksensa (väliltä 10–99). Asematunnusta seuraavat numerot muodostavat tehtävätunnuksen.
Paloautot Suomessa > Suomalaisten paloautojen tunnisteet > Tehtävätunnukset

Alla on lueteltuna kolmansien numeroiden merkitys. Sulkujen sisällä on kyseisen tunnuksen perässä olevan mahdollisen neljännen numeron merkitys (kalustotunnus/järjestysnumero).
1 = sammutusauto
2 = säiliösammutusauto
3 = säiliöauto
4 = vaahto- tai jauheauto
5 = raivausauto
6 = nostolava-, puomitikas- tai tikasauto
7 = miehistönkuljetusauto
8 = vene tai alus
9 = muu pelastustoimen ajoneuvo