stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kääpiösnautseri
Ulkonäkö

Kääpiösnautserin rotumääritelmä on sama kuin snautserin, kokoa lukuun ottamatta. Sillä on ”jalo pitkänomainen pää, tuuheat kulmakarvat ja parta”, ja sen ilme on ”tarkkaavainen ja jopa röyhkeä”. Runko on sivulta katsoen neliömäinen (selän pituus sama kuin säkäkorkeus), selkälinjaltaan aavistuksen laskeva. Kääpiösnautseri on snautseriroduista pienin, ja sen säkäkorkeus on 30–35 cm.
Kääpiösnautserilla hyväksytään Saksassa ja myös Suomessa neljä väritystä: musta, pippuri ja suola (harmaa), mustahopea ja puhdas valkoinen. Yhdysvalloissa tavataan myös ruskeita kääpiösnautsereita, joskaan AKC ei tunnusta väritystä. Kääpiösnautserit jaetaan ulkomuotonäyttelyissä värityksen mukaan erillisiin luokkiin.
Musta
Pippuri ja suola
Mustahopea
Valkoinen
Värivirheellinen maksanruskea-valkoinen
Värivirheellinen mustavalkoinen
Luonne ja käyttäytyminen

Kääpiösnautseri on hyvin aktiivinen, valpas ja usein miellyttämisenhaluinen rotu, jonka luonteeseen kuuluu kohtalainen temperamenttisuus. Sitä kuvataan vahvaksi ja temperamenttiseksi, silti elegantiksi.. Rotu soveltuu kuitenkin hyvin myös lapsiperheisiin, jos koira on sosiaalistettu hyvin. Kääpiösnautserit voivat olla tuntemattomien suhteen varautuneita ja ne hoitavatkin uskollisen vahtikoiran virkaa. Kääpiösnautserit oppivat nopeasti ja niitä on helppo opettaa.
Alkuperä

Kääpiösnautseri on kotoisin Saksasta, jossa se jalostettiin snautserin pienemmäksi muunnokseksi. Joidenkin lähteiden mukaan se on kehittynyt snautserista, apinapinseristä ja villakoirasta, toisten mukaan taas karkeakarvaisista pinserityylisistä koirista ja apinapinseristä[lähde? ]. Rodun jalostuksen aloittivat Frankfurtissa kaksi kasvattajaa, Georg Riehl ja Heinrich Schott. Rodusta tuli virallinen vuonna 1880, ja se tunnettiin alun perin nimellä karkeakarvainen kääpiöpinseri. Nykyinen rotumääritelmä on vuodelta 1910.
Alun perin kääpiösnautsereita käytettiin rotta- ja vahtikoirina. Häntiä ja korvia alettiin typistää rotanpuremien ehkäisemiseksi.
Suomeen ensimmäiset kääpiösnautserit tuotiin vuonna 1956 Alankomaista. Vuoden 1964 paikkeilla niitä oli Suomessa satakunta.. Nykyisin rotu on Suomessa suosittu.
Hoito

Kaksinkertainen karvapeite on karkea, ja se pidetään siistinä nyppimällä noin neljä kertaa vuodessa. Jos turkin ajaa koneella, turkista tulee harmaansävyinen, mikä ei ole toivottua näyttelyissä. Nypittäessä "parta", kulmakarvat sekä vatsan ja raajojen karvat jätetään pidemmiksi. Trimmauksessa eri värisiä trimmataan eri tavalla. Mustahopeilta jätetään yleensä kulmakarvat pidemmäksi kuin yksivärisillä.
Terveys

Kääpiösnautseri on yksi sisäsiittoisimpia koirarotuja. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25. Kääpiösnautserin jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on vielä tätäkin korkeampi: 0,334.
Kääpiösnautseri on suhteellisen terve rotu. Sillä esiintyy jonkin verran perinnöllisiä silmäsairauksia. Rodulle ominainen on perinnöllinen varvasanomalia, jossa koiran uloimmat varpaat surkastuvat sen ollessa nuori. Jalostukseen käytettävät kääpiösnautserit tutkitaan sekä silmäsairauksien että varvasanomalian varalta. Kääpiösnautserilla esiintyy virtsatieongelmia useammin kuin muilla roduilla, mutta ongelmia voi ehkäistä oikeanlaisella ruokavaliolla. Kookkaampiin snautsereihin verrattuna kääpiösnautsereilla esiintyy vähemmän lonkka- ja nivelsairauksia. Kääpiösnautsereilla esiintyy jonkin verran harmaakaihia (cataracta), etenevää verkkokalvon rappeumaa (progressive retinal atrophy eli PRA) sekä ylimääräisiä silmäripsiä (distikiaasi), jonka tarkkaa periytymistä ei tunneta.[lähde? ]
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Kääpiösnautserikerhon kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Kääpiösnautseri (Koirat.com, pdf)
Kääpiösnautserilla on tuuhea parta ja kulmakarvat.
Hyppäävä kääpiösnautseri.
Kääpiösnautseri.
Hubert Waelrant

Hubert Waelrantin teosjulkaisun etusivu
Hubert Waelrant (n. 1517 – 19. marraskuuta 1595 Antwerpen) oli ranskalais-flaamilainen säveltäjä.
Waelrant työskenteli 1540–1550-luvuilla laulajana Antwerpenin Onze-Lieve-Vrouwekathedraalissa ja opettajana. Hän perusti musiikkikoulun Antwerpeniin vuonna 1547. Waelrant osallistui myös nuottien painamiseen. Tämän toiminnan hän aloitti 1550-luvun alkupuolella yhteistyössä Jan de Laetin kanssa. Waelrant sävelsi hengellistä ja maallista vokaalimusiikkia sekä soitinteoksia. Hänen moteteissaan on vaikutteita Orlando di Lassolta, ja niissä on käytetty kromatiikkaa.
Waelrant julkaisi motettikokoelman Liber Sacrarum Cantionum vuonna 1556. Lisäksi hänen julkaisuihinsa kuuluvat Primo Libro de Madrigali, Canzoni Francesi (1558) ja Canzoni alla napolitana (1565). Vuonna 1585 Waelrant julkaisi Cornelis Pruynenille omistetun kokoelman Symphonia Angelica. Kokoelma koostuu italiankielisistä madrigaaleista. Siihen sisältyy muun muassa Waelrantin sävellys Vorria morire sekä teoksia Andreas Pevernagelta, Cornelis Verdonckilta ja Giaches de Wertiltä. Waelrant on haudattu Antwerpenin katedraaliin.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Mannerheim (elokuvahanke)

| Mannerheim |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Dome Karukoski 
Käsikirjoittaja:  Heikki Vihinen   Marko Leino   Mika Karttunen   Mikko Alanne
Tuottaja:  Markus Selin   Jukka Helle
Kuvaaja:  Hubert Taczanovski
Pääosat:  Mikko Nousiainen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi Unkari
Tuotantoyhtiö:  Solar Films Inc.   Liberty Production
Alkuperäiskieli:  suomi, englanti, ruotsi, venäjä, ranska, saksa
Budjetti:  noin 1 miljoonaa euroa
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mannerheim oli 2000-luvulla usean vuoden ajan suunnitteilla ollut suomalainen elokuva, jonka tarina olisi kertonut marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin elämästä. Tuottajana oli Markus Selin Solar Films -yhtiönsä kanssa. Elokuvaan alun perin ohjaajaksi kiinnitetty Renny Harlin vetäytyi tehtävästään vuonna 2011 hankkeen kohdattua useita viivästyksiä. Harlinin tilalle ohjaajaksi valittiin Dome Karukoski. Elokuvan käsikirjoittajiksi oli kiinnitetty Heikki Vihinen ja Marko Leino, ja pääosaan Mannerheimin näyttelijäksi Mikko Nousiainen. Elokuvan aiheena oli Mannerheimin elämäntarina nuoruudesta alkaen.
Vaikeudet

Helmikuussa 2009 julkaistiin tieto, että kuvausten valmistelu on keskeytetty, sillä tuotantoyhtiö Liberty Productionin tanskalainen emoyhtiö Nordisk Film on vetäytynyt elokuvan rahoituksesta. Helmikuun lopussa 2009 aloitettiin varainkeruu muun muassa myymällä 50 euron hintaisia numeroituja ennakkolippuja. Elokuvan rahoitus oli kesäkuussa 2009 edelleen auki. Elokuvaa oli tarkoitus ryhtyä kuvaamaan elokuussa 2009. Elokuussa 2009 Solar Filmsin nettisivujen mukaan kuvausten aloittamisajankohdasta ei ole tietoa. Syksyllä 2009 Renny Harlin oli sitoutunut Georgian sodasta kertovaan elokuvaan (Viiden päivän sota, engl. Five Days of August) jonka jälkeen Harlin oli taas vapaana. Markus Selinin mukaan kuvaukset olisi voitu käynnistää kahdeksan viikkoa rahoituksen järjestymisen jälkeen.
Verottaja haki joulukuussa 2009 Mannerheim-elokuvan tuotantoyhtiötä Liberty Productionia konkurssiin. Helmikuussa 2010 elokuvan sanottiin saaneen uuden rahoittajan Saksasta. Kuvausten oli määrä alkaa seuraavana syksynä. Hjallis Harkimo ja Ilari Sahamies tulivat Mannerheim-elokuvan rahoittajiksi heinäkuussa 2010. Elokuussa 2010 kuvaukset olivat edelleen jäissä rahan puutteen vuoksi, ja ainakin kolme nimekästä suomalaisnäyttelijää oli irtisanoutunut projektista. Elokuvantekijät eivät ole kertoneet asiasta julkisuuteen.
Harlin jättäytyi elokuvaprojektista pois toukokuussa 2011. Hän kertoi hylänneensä useita Hollywood-tarjouksia odottaessaan Mannerheim-elokuvan toteutumista. Tästä huolimatta Selin kertoi elokuvahankkeen olevan yhä vireillä. Harlinille maksettiin valmistumattomasta elokuvasta 700 000 euron palkkio.
Uudeksi ohjaajaksi valittiin Dome Karukoski. Ohjaaja Dome Karukoski ja käsikirjoittaja Mika Karttunen muokkasivat käsikirjoitusta, jotta elokuva voitaisiin tehdä pienemmällä budjetilla ilman venäläistä rahaa. Valtion sijoitusyhtiö Finnvera haki tuotantoyhtiön Liberty Productionsin konkurssiin lokakuussa 2013. Se tarkoitti, että elokuvan valmistelu olisi pitänyt aloittaa kokonaan alusta. Elokuvan tekoa varten perustetun Liberty Production -tuotantoyhtiön pesänselvityksen mukaan velkojen määrä nousee lähes seitsemään miljoonaan euroon. Konkurssi raukesi vuonna 2019 yhtiön varojen puutteeseen.
Suunnitelluissa rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mikko Nousiainen  | … |  Carl Gustaf Emil Mannerheim   |
|  Ilkka Heiskanen  | … |  Aksel Airo   |
|  Kari Heiskanen  | … |  Lauri Kalaja   |
|  Sara Paavolainen  | … |  Sophie Mannerheim   |
|  Kari Väänänen  | … |  P. E. Svinhufvud   |
|  Jani Volanen  | … |  Risto Ryti   |
|  Esko Salminen  | … |  Juho Kusti Paasikivi   |
|  Ville Virtanen  | … |  Ernst Linder   |
|  Peter Kanerva  | … |  nuorempi adjutantti   |
|  Irina Björklund  | … |  Helene Mannerheim (Mannerheimin äiti)   |
|  Peter Franzén  | … |  Carl Robert Mannerheim (Mannerheimin isä)   |
|  Pamela Tola  | … |  Nelli Roos   |
|  Antti Luusuaniemi  | … |  Ville Roos   |
|  Laura Birn  | … |  Lotta Tammio   |
Aiheesta muualla

Nordisk Filmin Mannerheim -tietosivu
Ben Affleck

| Ben Affleck |
| --- | --- |
 Ben Affleck San Diegon Comic-Conissa 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Benjamin Géza Affleck-Boldt
Syntynyt: 15. elokuuta 1972 (ikä 52) Berkeley, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, käsikirjoittaja
Puoliso:   Jennifer Garner (vih. 2005; ero 2018)  Jennifer Lopez (vih. 2022) 
Lapset:  3
Näyttelijä
Aktiivisena:  1984–
Merkittävät roolit:  Will Hunting The Town Argo Gone Girl DC Extended Universe
Palkinnot
 Parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar  1997 Will Hunting  Parhaan elokuvan Oscar  2012 Argo 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Benjamin Géza Affleck-Boldt (s. 15. elokuuta 1972 Berkeley, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvantekijä. Hän aloitti uransa jo lapsinäyttelijänä, mutta julkisuuteen hän nousi erityisesti elokuvasta Will Hunting (1996). Sen hän käsikirjoitti yhdessä ystävänsä Matt Damonin kanssa. Heidät palkittiin siitä parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscarilla. Affleck on näytellyt sen jälkeen useissa menestyneissä elokuvissa, mutta toisaalta myös suuresti flopanneessa Giglissä. Affleckin ensimmäinen ohjaustyö oli Gone Baby Gone (2007) ja menestynein Argo (2012), josta Affleck voitti muun muassa Golden Globen ohjauksesta ja tuottajana parhaan elokuvan Oscarin. Affleck astui 2010-luvulla myös Batmanin rooliin kolmessa DC Extended Universe -sarjan elokuvassa.
Elämä > Nuoruus ja uran alku

Benjamin Affleck syntyi Kalifornian Berkeleyssä, ja hänen vanhempansa olivat Chris ja Tim Affleck. He erosivat, kun Ben oli 11-vuotias. He olivat tuossa vaiheessa muuttaneet Kaliforniasta Massachusettsin Cambridgeen, missä Ben kasvoi yhdessä veljensä Caseyn kanssa.
Affleck aloitti uransa lapsinäyttelijänä, ja hänen ensimmäinen roolinsa oli Burger Kingin mainoksessa. Ensimmäinen elokuva oli perheystävän tuottama itsenäinen elokuva The Dark End of the Street (1979). Affleck oli vuonna 1984 mukana PBS:n televisiotuotannossa The Voyage of the Mimi. Samana vuonna hän tapasi muutaman korttelin päässä asuneen kaksi vuotta vanhemman Matt Damonin, jonka kanssa hän myöhemmin ystävystyi.
Affleck valmistui vuonna 1990 high schoolista ja opiskeli sen jälkeen hetken espanjaa Vermontin yliopistossa, jonka Affleck oli omien sanojensa mukaan valinnut ollakseen lähempänä silloista tyttöystäväänsä. Hän muutti kuitenkin pian Los Angelesiin ja opiskeli 18 kuukauden ajan Lähi-idän tutkimusta Occidental Collegessa. Affleck jätti opintonsa kesken keskittyäkseen uraansa näyttelijänä.
Affleckin ensimmäinen merkittävä elokuva oli Koulusiteet (1992), jossa hän näytteli koulukiusaajaa. Sen jälkeen hänellä oli sivuroolit kulttimaineisiin nousseista elokuvista Surutta? Sekaisin (1993) ja Häiriköt (1995). Jälkimmäisen ohjaaja Kevin Smith piti Affleckin roolisuorituksesta ja valitsi tämän seuraavan elokuvansa Amyn jäljillä (1997) pääosaan.
Elämä > Läpimurto Will Huntingissa

Affleck ja Damon olivat 1990-luvulla varsin turhautuneita heille ehdotettuihin rooleihin, joten he olivat alkaneet jo vuonna 1992 kehittää Damonin kirjoittamaa yhden kohtauksen näytelmää elokuvaksi. Käsikirjoittamisen saaminen eteenpäin oli kuitenkin usean vuoden prosessi, kunnes Miramax osti vuonna 1996 oikeudet siihen. Elokuva Will Hunting kertoo ongelmallisesta nuoresta matematiikkanerosta, ja se oli sekä kriitikkojen ylistämä että tuottoisa elokuva. Will Hunting oli ehdolla yhdeksään Oscariin, ja Affleck ja Damon voittivat siitä Oscarin parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta. Heidät palkittiin myös muun muassa Golden Globella.
Will Hunting muutti Affleckin uran suunnan, ja hän sai sen jälkeen rooleja monista huomattavista elokuvista. Vuonna 1998 hän näytteli sekä vuoden toiseksi tuottoisammassa elokuvassa Armageddon että sivuroolissa parhaan elokuvan Oscarin saaneessa Rakastuneessa Shakespearessa. Affleck ja Damon olivat vuonna 1999 mukana Kevin Smithin ohjaamassa Dogmassa, jossa he näyttelivät langenneita enkeleitä.
Affleck oli vuonna 2000 sivuroolissa pörssiin sijoittuneessa draamassa Boiler Room – rahat tai henki, pääosassa toimintatrillerissä Pelin henki ja Gwyneth Paltrow’n pääparina romanttisessa draamassa Sydän lyö. Affleck näytteli 2001 kassamagneetissa Pearl Harbor, jonka tuottivat Armageddonin tavoin Michael Bay ja Jerry Bruckheimer.
Affleck siirtyi 2000-luvun alussa myös tuottajaksi. Hän perusti Damonin kanssa LivePlanet-nimisen tuotantoyhtiön. He tuottivat muun muassa dokumenttisarjan Project Greenlight, joka oli kolme kertaa ehdolla parhaan tosi-tv-sarjan Emmyyn. Ohjelman tarkoituksena oli antaa aloitteleville käsikirjoittajille mahdollisuus toteuttaa omia taiteellisia visioitansa. Affleckin seuraavia töitä näyttelijänä olivat toimintaelokuva Peloista pahoin, jossa hän esitti Tom Clancyn kehittämää Jack Ryan -nimistä agenttia, ja sarjakuvafilmatisointi Daredevil.
Elämä > Vaikeudet

Affleck ja näyttelijä-muusikko Jennifer Lopez olivat 2000-luvun alussa hyvin seurattu pari, ja heitä kutsuttiin yusein mediassa yhteisnimellä ”Bennifer”. He näyttelivät yhdessä romanttisessa elokuvassa Gigli – rajua rakkautta (2003), joka sai musertavat arviot. Se floppasi myös pahoin lipunmyyntitilastoissa, mikä haittasi Affleckin uraa ja yksityiselämää. Affleckin ja Lopezin suhde puhutti parin vuoden ajan käytännössä enemmän kuin Affleckin ura. Pari peruutti häänsä vuonna 2004 ja kertoivat median liiallisen kiinnostuksen olleen syynä eroon.
Giglin jälkeen Affleckin seuraavat elokuvat eivät keränneet katsojia. Näitä olivat tieteisjännäri Paycheck (2003), Tyttö tuollainen (2004) ja komedia Kuusi, pukki & kuokkavieras (2004). Affleckin seuraava menestynyt elokuva oli vuonna 2006 ensi-iltansa saanut elämäkerta Hollywoodland, jossa hän oli Teräsmiestä aikoinaan näytellyt George Reeves ja josta hän oli Golden Globe -ehdokkaana. Samana vuonna ilmestyivät myös Tiskirotat 2 ja Pomon päiväkirja.
Elämä > Ohjaajaksi

Affleck astui vuonna 2007 myös ohjaajan rooliin, kun hän ohjasi ja käsikirjoitti rikosdraaman Gone Baby Gone. Sen pääosaa näytteli Benin veli Casey Affleck. Dennis Lehanen romaaniin perustunut elokuva oli taiteellisesti kehuttu. Ben Affleck näytteli vuonna 2009 romanttisessa komediassa Jätä se!, rikostrillerissä State of Play ja työpaikkasatiirissa Extract – kielletyn hedelmän maku.
Affleck näytteli 2010 pääroolia rikoselokuvassa The Town, jonka hän myös ohjasi. Kaksi vuotta myöhemmin hän ohjasi tositapahtumiin perustuvan elokuvan Argo, joka kertoo CIA:n suorittamasta pelastusoperaatiosta Iranin panttivankikriisin aikaan. Affleck sai laajasti kehuja ohjaustyöstään ja voitti muun muassa Golden Globen. Hän sai myös Oscarin tuottajana, sillä Argo palkittiin parhaana elokuvana.
Affleck näytteli 2012 Terrence Malickin elokuvassa To the Wonder ja 2013 verkkouhkapelaamisen maailmaan sijoittuneessa trillerissä Runner Runner. Gillian Flynnin romaaniin perustuneessa jännityselokuvassa Gone Girl (2014) Affleck esitti vaimonsa katoamiseen yhdistettyä miestä.
Elämä > Batmanin roolissa

Affleck valittiin vuonna 2013 näyttelemään Batmaniä tulevaan Batman v Superman: Dawn of Justice -elokuvaan. Valinta herätti sarjakuvan faneissa voimakkaan vastareaktion, ja hänen syrjäyttämisestään tehtiin jopa vetoomus. Batman v Superman: Dawn of Justice sai ensi-iltansa vuonna 2016, ja monet kriitikot kehuivat Affleckin suoritusta. Tämä näytteli Batmania myös Suicide Squadissa ja Justice Leaguessa. Affleckin piti myös ohjata seuraava Batman-elokuva, mutta hän vetäytyi vuonna 2017 projektista. Kaksi vuotta myöhemmin hän ilmoitti myös, ettei näyttelisi enää hahmoa.
Batmanin rinnalla Affleck näytteli myös muissa elokuvissa. Hän oli muun muassa autistinen gangstereiden kirjanpitäjä toimintaelokuvassa The Accountant (2016). Lehanen romaaniin perustuneen Live by Night -elokuvan Affleck myös ohjasi ja käsikirjoitti.
Affleckin vuoden 2020 elokuvia olivat Joan Didionin romaaniin perustunut The Last Thing He Wanted ja The Way Back. Affleck ja Damon palasivat yhteen elokuvassa The Last Duel, jonka he myös käsikirjoittivat yhdessä Nicole Holofcenerin kanssa. Se perustui tositapahtumiin keskiaikaisesta tapahtumasta, jossa nainen syytti aseenkantajaa raiskauksesta. Affleckin seuraavia elokuvia olivat The Tender Bar (2021) ja Patricia Highsmithin romaaniin perustunut Syvissä vesissä (2022).
Yksityiselämä

Affleck oli kihloissa laulaja-näyttelijä Jennifer Lopezin kanssa vuosina 2002–2004. He alkoivat seurustella uudelleen vuoden 2021 keväällä ja kihlautuivat keväällä 2022. Naimisiin he menivät heinäkuussa 2022 Las Vegasissa kaikessa hiljaisuudessa. Affleck avioitui näyttelijä Jennifer Garnerin kanssa vuonna 2005. Kesäkuussa 2015 pariskunta ilmoitti eroavansa ja lopullinen ero myönnettiin kesällä 2017. Heillä on kolme lasta.
Affleck kärsii päihdeongelmista ja on ollut vuosina 2001–2018 kolmesti vieroitushoidossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ben Affleck Wikimedia Commonsissa
Matt Damon, Ben Affleck ja Bill Clinton Camp Davidissa Will Huntingin esitystilaisuudessa 1998.
Affleck The Townin kuvauksissa.
Fallout

| Fallout |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Interplay Entertainment Black Isle Studios Micro Forté Bethesda Game Studios Obsidian Entertainment Masthead Studios
Julkaisija:  Interplay Entertainment 14 Degrees East Bethesda Softworks
Lajityyppi:  roolipeli toimintapeli
Alusta:  DOS Microsoft Windows Mac OS Mac OS X PlayStation 2 PlayStation 3 PlayStation 4 Xbox Xbox 360 Xbox One Nintendo Switch iOS Android
Ensijulkaisu:  Fallout: A Post Nuclear Role Playing Game (1997)
Viimeisin julkaisu:  Fallout 76 (2018)
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Fallout on alun perin Interplay Entertainmentin julkaisema post-apokalyptinen videopelisarja, joka sijoittuu ydinsodan jälkeiseen maailmaan.
Historia

Fallout: A Post Nuclear Role Playing Game julkaistiin vuonna 1997 ja seuraavana vuonna Interplay julkaisi jatko-osan Fallout 2. Se oli laajempi kuin edeltäjänsä, mutta käytti samaa pelimoottoria. Black Isle Studios, joka oli kehittänyt ensimmäisen, mainittiin ensimmäistä kertaa kehittäjänä, koska vasta vuonna 1998 se otti nimensä käyttöön. Black Islen alkuperäistä Fallout 3:a, joka tunnetaan nykyään vain työnimellään Van Buren, alettiin kehittää heti Fallout 2:n jälkeen, mutta projekti keskeytettiin Interplayn ajauduttua talousvaikeuksiin. Projektin päättyessä peli olisi vaatinut vielä 12-18 kuukautta työtä, mutta varoja oli enää vain kuuden kuukauden työlle. Sittemmin verkkoon on vuotanut useita variaatioita keskeneräisestä, mutta silti täysin pelattavasta kehitysversiosta.
Maaliskuussa 2001 julkaistiin Micro Fortén kehittämä Fallout Tactics: Brotherhood of Steel. Se oli kolmas Fallout-maailmaan sijoittuva peli, muttei ollut edeltäjiensä tavoin roolipeli, vaikka käyttikin samanlaista hahmonkehitystä ja muita roolipelielementtejä. Pääpaino oli taisteluissa. Tammikuussa 2004 julkaistu toimintaroolipeli Fallout: Brotherhood of Steel oli neljäs Fallout-peli ja sarjassa ensimmäinen, joka ilmestyi ainoastaan konsoleille.
Talousvaikeuksiin päätynyt Interplay myi heinäkuussa 2004 Bethesda Softworksille oikeudet tuottaa Fallout 3, varauksilla ostaa Fallout 4 ja Fallout 5. Interplay säilytti vielä oikeudet Falloutin online-peleihin. 8. huhtikuuta 2007 lähtien Bethesda on omistanut täyden Fallout-lisenssin, Interplayn säilyttäessä oikeudet vielä Fallout MMOG:iin.
Fallout 3 julkaistiin 28. lokakuuta 2008. Lokakuussa 2010 Bethesda julkaisi samaa pelimoottoria hyödyntävän Fallout: New Vegasin, jonka kehitti Black Islen entisistä työntekijöistä koostuva Obsidian Enterntainment. Marraskuussa 2015 julkaistiin Fallout 4 ja kolme vuotta myöhemmin sarjan uusin peli Fallout 76, joka sisältää ainoastaan verkkomoninpelin eikä lainkaan yksinpelimahdollisuutta.
Toistuvat aiheet > Pelaaminen

Fallout: A Post Nuclear Role Playing Game ja Fallout 2 ovat roolipelejä, kun taas Fallout Tactics: Brotherhood of Steel on strategiapeli, jossa on roolipelielementtejä. Myös Fallout-pääsarjan kolmas osa, Fallout 3, on kahden ensimmäisen osan lajityypistä poiketen toimintaroolipeli. Varsinainen pelimaailma on kuvattu sarjan varhaisemmissa peleissä isometrisestä 3/4-perspektiivistä, mutta Fallout 3 esitteli uuden ensimmäisestä tai kolmannesta persoonasta kuvatun maailman. Kaikille peleille on kuitenkin yhteistä se, että pelaaja valitsee valmiista hahmoista mieleisensä tai voi halutessaan luoda kokonaan uuden hahmon. Hahmonluonnissa pelaajalla on mahdollisuus valita useita erilaisia taitoja, kykyjä ja ominaisuuksia, joilla jokaisella on oma merkityksensä. Hahmon valinta vaikuttaa tavallaan myös pelin kulkuun. Esimerkiksi älykäs elektroniikka- ja tietokonehahmo osaa korjata käden käänteessä elektronisia laitteita sekä käyttää tietokoneita. Karismaattinen sankari hyvillä puhe- ja kaupankäyntitaidoilla voi puolestaan helposti puhua ihmisiä ympäri ja ostaa tavaraa halvemmalla.
Pelien taistelujärjestelmä on toteutettu varhaisissa osissa vuoropohjaisesti, vaikka peli onkin muuten reaaliaikainen. Fallout Tactics: Brotherhood of Steel -pelissä taistelut käydään reaaliaikaisesti, vaikkakin myös vuoropohjainen pelaaminen on mahdollista. Kun taistelu alkaa, peli muuttuu taistelutilaan ja toimii tällöin vuoropohjaisesti. Tämä tarkoittaa sitä, että jokainen taistelualueella oleva hahmo saa toimia vain omalla vuorollaan, omien toimintapisteiden edellyttämän määrän mukaisesti. Pelaaja voi vihollisen kimppuun hyökätessään valita mihin ruumiinosaan hän tähtää vihollista. Tällä on oma vaikutuksena, sillä jalkaan haavoittunut vihollinen ei pysty juoksemaan ja silmiinsä osuman saanut ei enää osu yhtä tarkasti ampuessaan. Päähän tulleesta osumasta hahmo saattaa mennä tajuttomaksi tai pahimmassa tapauksessa kuolla välittömästi. Fallout 3 ja sitä uudemmat osat sisältävät reaaliaikaisen taistelun.
Joissakin Fallout-peleissä on myös runsaasti viittauksia muihin teoksiin, esimerkiksi Mad Max -elokuviin, Monty Pythonin sketseihin ja Linnunradan käsikirja liftareille -kirjoihin.
Toistuvat aiheet > Hahmot

Dogmeat on koira, joka toimii peleissä pelaajan apurina. Dogmeat esiintyy Fallout: New Vegasia lukuun ottamatta kaikissa pääsarjan peleissä, joskin Fallout 2:ssa se on mukana pääsiäismunana. Dogmeat on useimmissa peleissä rodultaan australiankarjakoira ja sillä on heterokromia, mutta Fallout 4:ssä se on saksanpaimenkoira.