stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veikko Lavi
Elämäkerta > Unohduksen vuodet

1950-luvun puolivälin tienoilla äänilevyjä ostavan yleisön suosio kääntyi levyjen tuontisäännöstelyn purkamisen myötä ulkomaisiin iskelmiin, ja Lavi joutui monien muiden aikaisempien suosikkien – mm. Georg Malmsténin, Henry Theelin ja Erkki Junkkarisen – tavoin sivuun levymarkkinoilta. Hieman myöhemmin iltama- ja kiertueperinne kuihtui television aloitettua voittokulkunsa. Myös Lavi itse oli alkanut väsyä kiertueisiin ja toisten laulajien imitointi oli rasittanut hänen ääntään. Keväällä 1954 Lavi lopetti Lappiin suuntautuneen kiertueensa kesken ja perui kaikki myöhemmät, etukäteen sovitut keikkansa. Vuosina 1954–1956 Lavi teki vielä muutamia levytyksiä Levytukun Triola-levymerkille yhtiön tuotantopäällikön Olavi Virran toimiessa levytysten johtajana.
Lopetettuaan esiintyvän taiteilijan uransa Lavi asettui asumaan Kotkan lähelle Kymiin ja perusti kanalan. Käytännössä kanalan hoito jäi Sylvi Lavin vastuulle Veikon ollessa samaan aikaan talvisin erilaisissa hätäaputöissä, silloin kun niitä oli kunnalta saatavissa, ja kesäisin uitossa Kymijoella. Lavin omien sanojen mukaan hänen fyysinen kuntonsa koheni näinä vuosina kuitenkin niin, että hän jaksoi myöhemmin vielä ikämiehenä tehdä laulukeikkoja. Vaikka Lavi ei vuosikausiin saanut yhtäkään lauluaan julkisuuteen, hän kirjoitteli niitä jatkuvasti pöytälaatikkoon; esimerkiksi "Väärän vitosen" sanat syntyivät eräällä polkupyörämatkalla uittotyömaalta kotiin.
Vuonna 1959 toimittaja Veikko Ennala kirjoitti Karhula-lehteen artikkelin otsikolla "Kotkan Kertun isä". Juttu ei kertonut "Kotkan Kerttu" -laulun sanoittajasta ja esittäjästä Veikko Lavista, vaan kappaleen säveltäjästä Viljo Ylösestä. Lavi järkyttyi ja suuttui asiasta perinpohjaisesti. Toisaalta vielä tuohon aikaan laulujen sanoittajat eivät saaneet Teostolta lainkaan korvauksia levytetyistä lauluista toisin kuin säveltäjät.
Lavi oli poissa julkisuudesta lukuun ottamatta paikallislehtiin kirjoittamiaan pakinoita lähes koko 1960-luvun alun. Samaan aikaan hän veti Työväen Urheiluliittoon kuuluneen Kymin Kisa-Veikkojen urheilujoukkueita ja ohjasi paikallisen työväenopiston laulukerhoa ja näytelmäpiiriä. Kananhoidossa Sylvi ja Veikko Lavi menestyivät niin hyvin, että voittivat vuonna 1962 valtakunnallisen kanatalouskilpailun toisen palkinnon. Vuoden 1964 kunnallisvaaleissa Lavi oli sitoutumattomana ehdokkaana Kymin kunnanvaltuustoon Keskustan listoilla, mutta valtuustopaikka jäi yhden äänen päähän. Lavi oli 1960-luvun kääntyessä lopuilleen kadonnut suuren yleisön muistista jo siinä määrin, että vain harva enää tiesi hänestä. Tosin toimittaja ja itsekin kuplettien esittäjänä tunnettu Arttu Suuntala oli soitellut radio-ohjelmassaan Veitikka silmäkulmassa 1960-luvun puolivälissä joitakin Lavin levyjä.
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Jouluksi 1990 ilmestyi sata Lavin laulua sisältänyt laulukirja Tunteella ja huumorilla. Lavi julkaisi 1990-luvulla vielä kaksi albumia solmittuaan syksyllä 1991 viisivuotisen levytyssopimuksen Ilkka Vainion johtaman Audiovox Records -levy-yhtiön kanssa. Albumeilla hänen taustayhtyeenään oli Solistiyhtye Suomi, jonka johtaja ja basisti Pekka Hartonen sovitti kappaleet. Keväällä 1992 ilmestyneen albumin "Tunnen kuuluvani tähän maahan" avauskappale "Ota löysin rantein", joka oli laulavan sosiaalipoliitikon lohdutus lamasta kärsivälle Suomelle, nousi yleisön suursuosikiksi ja voitti television Levyraadin. Kyseessä oli Lavin kolmas voitto Levyraadissa; aiemmat voittokappaleet olivat olleet "Takarivin Taavi" ja "Evakon laulu". Syyskesällä 1994 ilmestynyt albumi "Päivä kerrallaan", jonka nauhoitus oli 82-vuotiaalle Laville jo kova urakka, sisälsi tuttuun tapaan niin syvällisiä ja elämää pohdiskelevia lauluja kuin reippaita ja humoristisia rallejakin. Albumin historiallinen helmi oli Lavin jo 1920-luvun lopulla sepittämä ralli "Uusi ihminen", jonka hän oli ehtinyt välillä unohtaakin.
Tammikuussa 1993 kuoli Lavin ikätoveri, hänen kansakoulun aikainen luokkatoverinsa ja hänen ensimmäisen menestyskautensa aisapari, harmonikansoittaja Viljo Ylönen. Lavin kiertueiden vakituiseksi säestäjäksi ja hänen autonkuljettajakseen tuli 1970-luvun puolivälin aikoihin harmonikansoittaja Pertti Husu, joka työskenteli päätoimisesti Haminan palomestarina. Nuoruudessaan kesällä 1954 Husu oli päässyt säestämään Olavi Virtaa tämän esiintyessä hänen kotiseudullaan Miehikkälässä, kun Virran yhtyeen harmonikansoittaja Matti Viljanen oli yllättäen sairastunut. Husu muisteli, että viimeinen hänen säestämänsä Lavin keikka oli Kirkkonummen Veikkolassa elokuussa 1994. Viimeinen dokumentoitu Lavin esiintyminen tapahtui Viialan vanhainkodissa kesäkuussa 1993.
Parin viimeisen elinvuotensa aikana Lavia olivat alkaneet vaivata yhä uudelleen toistuneet verenkiertohäiriöt ja huimauskohtaukset. Erään sellaisen, aiempia vakavamman jälkeen keväällä 1996 Lavi vietiin varmuuden vuoksi toipumaan sairaalaan, jossa hän näytti aluksi virkistyvän. Lavi kuoli Haminan sairaalassa toukokuun 23. päivän vastaisena yönä. Hänen pöytälaatikoistaan kuoleman jälkeen löytyneet viimeiset laulujen luonnokset osoittivat, että monet ideat olivat jääneet pahasti kesken ja jo melko sekaviksi yritelmiksi. Lavin viimeisinä vuosinaan luonnostelema romaani Varatöiden vanki jäi keskeneräiseksi.
Veikko ja Sylvi Lavi on haudattu Haminan Hietakylän hautausmaalle. Samaan hautaan on haudattu myös heidän tyttärensä Maija, joka asui 1970-luvun alusta lähtien Espanjassa ja kuoli pari vuotta isänsä jälkeen.
Muiden tulkintoja Lavista

Juice Leskinen teki 1980-luvulla ainakin Kotkan kaupunginteatterissa esitetyn näytelmän "Isänmaan Toivo", joka kertoo Lavin elämästä. Martti Kadenius teki, yhdessä Lavin kanssa, Lavin lauluihin ja elämään perustuvan näytelmän "Elämäni Kronikka". Se kiersi esityksenä ympäri Suomea vuosina 1995–1996.lähde?
Vuonna 2008 reggaemuusikko Jukka Poika julkaisi Laulajan testamentti -nimisen Lavin lauluja sisältävän coverlevyn. Vesku Jokinen & Sundin pojat -yhtyeen vuonna 2012 julkaistulla Juuret -nimisellä coverlevyllä on muiden kotimaisten artistien lisäksi myös Lavin tekemiä kappaleita uusina versioina.
Elämäkerrat

Lavista on kirjoitettu kaksi elämäkertaa. Tuula Salmi julkaisi kirjan Laulun arvoinen Lavi Tammen kustantamana vuonna 1984. Syksyllä 2012 ilmestyi Matti Halmeahon Kun suksi ei luista: Veikko Lavin nuoruusvuodet, jossa kerrotaan Lavin elämästä syntymästä sotavuosiin – aikaan ennen levylaulajan uraa. Vuonna 2013 ilmestyi Matti Halmeahon kirjan jatko-osa Laulajan testamentti: Veikko Lavin taiteilijavuodet 1950–1996, jossa kerrotaan Lavin elämäkerta ensimmäisistä levytyksistä eteenpäin. Myös useissa Lavin laulujen kokoelmalevyissä ja nuottikokoelmissa on kerrottu hänen elämästään ja taiteilijaurastaan.lähde?
Kirjallinen tuotanto

Sankaripinnari: Sotakronikka.  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6375-5
Nälkälinna.  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6677-0
Sota on hengelle hupaa.  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-7056-5
Seitsemäs kesä.  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9515-0
Sataman valot ja varjot.  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9848-6
Diskografia > Albumit

Veikko Lavi 1 (1969)
Veikko Lavi 2 (1971)
Uusia lauluja (1974)
Jokainen ihminen on laulun arvoinen (1976)
Huumoria tunteella (1978)
Lauluja elämästä (1979)
Ruusuja ja risuja (1980)
Ihminen – Homo sapiens (1982)
Monta ovea olen avannut (1983)
Elämäni kronikka (1988)
Tunnen kuuluvani tähän maahan (1992)
Päivä kerrallaan (1994)
Kupletin mestari (2012)
Diskografia > Kokoelmia

Veikko Lavi (1970)
Unohtumattomat (1979)
Lauluntekijä (1982)
28 tunnetuinta (1988)
Veikko Lavi (1988)
Laulajan testamentti (1991)
Unohtumattomat – levytyksiä vuosilta 1951–1955 (1993)
20 suosikkia – Jokainen ihminen on laulun arvoinen (1996)
Parhaat (1998)
Veikko Lavi muistoissamme / Valitut palat (1999)
20 suosikkia – Kotkan Kerttu (2002)
Hitit (2004)
Nostalgia (2006)
Veikko Lavi 1950–1952 Vol 1. (2008)
Varis ja valtion varatyömies (2009)
28 kuplettisuosikkia – Ota löysin rantein (2012)
Veikko Lavi 1952–1956 Vol. 2 (2012)
Lämmöllä veistellen (2012, Valitut Palat)
Diskografia > Lauluntekijänä

Punaiset ja valkoiset (1980)
Ystävät ja viholliset (1985)
Syylliset ja syyttömät (1987)
Lavi sävelsi ja sanoitti kaikki näille levyille sisältyvät laulut, mutta niiden tulkinta on muiden solistien.
Diskografia > Cover-levyt

Heikki Kinnunen: Kinnunen laulaa Lavia (1987)
Hyvän Tuulen Laulajat: Hyvää tuulta Vepan tapaan (1989)
Eri esittäjiä: Veikko Lavi ja tähdet (1992)
Jukka Poika: Laulajan testamentti (2008)
Salanimet

Olavi Valo
Kai von Ämberg (sävellys Torpan kohdalla)
Kirjallisuutta

Tiitto, Veikko: Veikko Lavi: Diskografia 1951–2006. Pop-lehti, 2007.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Veikko Lavin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Veikko Lavi Pomus.netin tietokannassa
Veikko Lavi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Veikko Lavi Elonetissä.
Veikko Lavin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Veikko Lavin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Veikko Lavin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Viihdemusiikin Ystävien Seura ry:n vuosikirja 2004
Lavi lavalla (1976). Ylen Elävä arkisto.
Historian kahvitunti osa 2: Veikko Lavin ja Juha Vainion laulut osana kotkalaista sielunmaisemaa.
Lavi, Veikko hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana
Marko Leino

Marko Leino (s. 8. syyskuuta 1967 Hyvinkää) on suomalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Marko Leino Helsingin kirjamessuilla 2013
Leino palkittiin ensimmäisestä novellikokoelmastaan Miehen tehtävä (1999) Kalevi Jäntin palkinnolla. Tämän jälkeen hän on kirjoittanut muun muassa romaaneja sekä elokuva- ja televisiosarjakäsikirjoituksia Solar Filmsille, Vertigolle ja Snapper Filmsille. Hän on laatinut käsikirjoitukset muun muassa elokuviin Minä ja Morrison (2002),  Matti (2006), Joulutarina (2007) ja Kotirauha (2011). Viimeksi mainitut perustuvat Leinon omiin alkuperäisromaaneihin. Elokuvien lisäksi hän on käsikirjoittanut myös televisiosarjat Morsian (2008) ja Alamaailma (2010–2011).
Leino palkittiin vuonna 2010 Vuoden johtolanka -palkinnolla romaanistaan Ansa.
Leinon proosateoksia on käännetty kuudelletoista kielelle.
Teokset

Miehen tehtävä.  Helsinki:  Tammi.  ISBN 951-31-1484-8
Tommi Tähtinen ja avaruustauti.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1902-5
Syytön.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2234-4
Yksityisetsivä Herbert Höpö ja tapaus Karhu.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2822-9
Epäilys.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3096-7
Yksityisetsivä Herbert Höpö ja varjojen kapina.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3410-5
Joulutarina.  Helsinki:  Gummerus, 2007.  ISBN 978-951-20-7415-0
Isiltä pojille. Helsinki: Tammi, 2007. ISBN 978-951-31-4031-1.
Ansa.  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-5021-1
Kotirauha.  Helsinki:  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-340-0
Saasta.  Helsinki:  Teos, 2013.  ISBN 978-951-851-556-5
Syntymättömät.  Helsinki:  Teos, 2015.  ISBN 978-951-851-645-6
Suo.  Helsinki:  Teos, 2017.  ISBN 978-951-851-819-1
Pieniä enkeleitä.  Helsinki:  Teos, 2018.  ISBN 978-951-851-913-6
Unimaailman vangit.  Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-42092-7
Kontulan kuningas.  Stockholm:  Lind & Co, 2022.  ISBN 978-91-8051-308-1
Elokuvakäsikirjoitukset

Minä ja Morrison (2002)
Matti (2006)
V2 – Jäätynyt enkeli (2007)
Tummien perhosten koti (2008)
Joulutarina (2007)
Rööperi (2009)
Kotirauha (2011)
Puhdistus (2012)
Yösyöttö (2017)
Olen suomalainen (2019)
Helene (2020)
Aiheesta muualla

Marko Leino Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Elonet 
Muut:  IdRef
Leningradin juttu

Leningradin juttu oli sarja Neuvostoliitossa 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa järjestettyjä näytösoikeudenkäyntejä, jossa lukuisia merkittäviä kommunistipuolueen jäseniä kuten Nikolai Voznesenskia ja keskuskomitean sihteeri Aleksei Kuznetsovia syytettiin maanpetoksesta ja kiinnostuksesta muodostaa neuvostovastainen järjestö Leningradissa Kyseessä oli ensimmäinen suuri puhdistus sodan jälkeen. Myös Vjatšeslav Molotov sai väistyä ulkoministerin paikalta.
Tammikuussa 1949 Pjotr Popkov, Aleksei Kuznetsov ja Nikolai Voznesenski järjestivät Leningradin kauppamessut voimistaakseen sodanjälkeistä taloutta ja tuottamalla elintarvikkeita Leningradin asukkaille. Stalin tuli epäluuloiseksi kilpailijoidensa noususta, ja Stalinin lakimiehet ja poliitikot järjestivät sarjan syytöksiä tuhotakseen heidät.
Neuvostoliiton virallinen propaganda hyökkäsi Leningradin kauppamessuja kohtaan hyvin valmisteluilla hyökkäyksillä., väärillä todisteilla Moskovan valtiobudjetin käytöstä liiketoiminnan kehittämisessä Leningradissa. Vaikkakin budjetti ja talousmessut olivat normaalit ja lailliset, sillä oli Neuvostoliiton Valtion suunnittelu- ja hallintokomitean Gosplanin täysi hyväksyntä, Stalin päätti toimillaan turvata oman ankaran ja hajottavan diktatuurin, joka ei sallinut yhtään taloudellista ja poliittista kilpailua.
Lopputuloksena oli, että vuonna 1950 Nikolai Voznesenski, Mihail Rodionov, Aleksei Kuznetsov, Pjotr Popkov, Jakov Kapustin ja Pjotr Lazutin tuomittiin kuolemaan, väärillä syytöksillä Neuvostovaltion budjetin kavaltamisesta "sopimattomaan liiketoimintaan" Leningradissa, joka oli yhtä kuin neuvostovastainen maanpetos. Heidät teloitettiin nopeasti ampumalla heitä aseella päähän, joka oli Stalinin kommunistihallituksen asettama kuolemantuomio Neuvostoliitossa.
Yli 2000 Leningradin merkittävintä henkilöä poistettiin johtavista asemistaan. Joukossa oli tiedemiehiä, kirjailijoita ja opettajia, jotka joutuivat karkotetuksi, vangituiksi ja Gulagin työleireille. Heidän joukossa oli muun muassa Nikolai Punin.
Neuvostojohtajat korvattiin kaikissa kommunistipuolueen ja hallinnon johtotehtävissä Stalinille uskollisilla kommunisteilla.
On arveltu, että Stalin pelkäsi joutuvansa kilpailemaan vallasta häntä nuorempien ja kansan keskuudessa suosittujen johtajien kanssa, jotka olivat kunnostautuneet sankareina kaupungin saarrossa. Stalin suhtautui myös epäluuloisesti vanhoihin leningradilaisiin tovereihin, jotka olivat osallistuneet vallankumoukseen, kansalaissotaan, Zinovjevin teloitukseen ja oikeisto-oppositioon.
Kaikki syytetyt ja teloitetut rehabilitoitiin myöhemmin Neuvostoliitossa Hruštšovin aikana.
Lea Leksi

Lea Marjatta Lehtovirta (aik. Lyytikäinen) (o.s. Osonen; 1915 Tampere – 2000 Espoo) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija, joka kirjoitti kirjojensa ohella radioon kuunnelmia ja novelleja sekä pakinoita lukemistolehtiin. Hän käytti kirjailijanimeä Lea Leksi ja myös nimimerkkejä Anita Nora ja Aivan Totta.
Lehtovirta osallistui menestyksellisesti vuodesta 1929 (asuen silloin vielä Tampereella) aikakauslehtien sanatehtävien kilpailuihin, niin tyttönimellään Osonen kuin myöhemmällä sukunimellään Lyytikäinen, jatkaen sanatehtävissä kilpailemista vuoteen 1937 (asuen silloin Valkjärvellä). Varsinaisen kirjoittamisen Lehtovirta aloitti suomalaisiin lukemistolehtiin Toisen maailmansodan loppuessa Helsingissä, alkuun osallistuen kirjoituskilpailuihin, ja hänen kirjallinen uransa jatkui aina 1960-luvun alkuun. Hän kirjoitti paljon yhteiskunnallisista asioista sekä armeijaan ja romantiikkaan liittyviä tarinoita.
Vuosina 1948–1952 Lehtovirta kirjoitti nimimerkillä "Lea Leksi ja Osmo Osoila" lukuisia kuunnelmia radiolle.
Lehtovirran vanhemmat olivat filosofian maisteri ja lehtori Vilho Kalervo Osonen ja Eliina Loviisa (o.s. Vartiainen). Lehtovirran ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1935 majuri Viljo Sakari Lyytikäinen ja toinen puoliso vuodesta 1949 kapteeni ja myyntipäällikkö sekä toimittaja Osmo Edvard Lehtovirta. Lehtovirrat aiheuttivat jonkin verran kohua 1960-luvulla eksymällä Lapin erämailla kolmasti aiheuttaen suuretsintöjä. Osmo Lehtovirta toimi sodan aikana Suomen Aseveliliiton Työjärjestön keskustoimiston johtajana.
Teoksia

Laiva on lastattu : käytännöllistä kevyesti, näytelmä.  Kotitalouskeskus, Helsinki 1944
Mitä on tekeillä, Weidenhof?   Karisto 1945
Seikkailu Prahassa : nuoren naisen kohtalokas seikkailu suurkaupungissa.  Fennia, Helsinki 1945 (nimimerkillä Anita Nora)
Tuuliharja tulee, kuvitus Susanna Nykyri.  Valistus 1954
Kirjallisuutta

Juri Nummelin: Unohdetut kirjailijat 2.  BTJ Kustannus 2007 ISBN 978-951-692-685-1
Carl Gustaf Emil Mannerheim

| Carl Gustaf Emil Mannerheim |
| --- | --- |
 Mannerheim 1940-luvulla.
Suomen tasavallan 6. presidentti
 4.8.1944–4.3.1946  
Pääministeri:  Edwin Linkomies Antti Hackzell Urho Castrén Juho Kusti Paasikivi
Edeltäjä:  Risto Ryti
Seuraaja:  Juho Kusti Paasikivi
Suomen puolustusneuvoston puheenjohtaja
 1931–1939  
Presidentti:  P. E. Svinhufvud Kyösti Kallio
Suomen valtionhoitaja
 12.12.1918–25.7.1919  
Edeltäjä:  P. E. Svinhufvud
Seuraaja:  tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1867 Askainen, Suomen suuriruhtinaskunta, Venäjä
Kuollut: 27. tammikuuta 1951 (83 vuotta) Lausanne, Sveitsi
Arvonimi: Suomen marsalkka
Vanhemmat:  Carl Robert Mannerheim, Helene Mannerheim
Puoliso:  vapaaherratar Anastasia Mannerheim (vih. 1892; ero 1919)
Lapset:  Anastasie Mannerheim, Sophie Mannerheim
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Uskonto:  luterilainen
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Venäjä (vuoteen 1917)  Suomi
Palvelusvuodet:  1889–1946
Sotilasarvo:  kenraali
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Japanin sota  ensimmäinen maailmansota  Suomen sisällissota  talvisota  jatkosota  Lapin sota  toinen maailmansota
Aiheesta muualla
mannerheim.fi
Carl Gustaf Emil Mannerheim (4. kesäkuuta 1867 Askainen – 27. tammikuuta 1951 Lausanne, Sveitsi) oli vapaaherra, itsenäisen Suomen toinen valtionhoitaja (1918–1919), kuudes presidentti (1944–1946), sotien aikainen puolustusvoimien ylipäällikkö (1918–1919 ja 1939–1945) ja Suomen marsalkka. Ennen Suomen itsenäistymistä Mannerheim palveli lähes kolmekymmentä vuotta Venäjän keisarillisessa armeijassa, jossa osallistui Venäjän–Japanin sotaan ja ensimmäisen maailmansodan itärintaman taisteluihin. Mannerheim käytti itsestään useimmiten etunimeä Gustaf.
Muiden toimiensa ohella Mannerheim johti Suomen Punaista Ristiä 30 vuotta ja perusti Mannerheimin Lastensuojeluliiton. Mannerheim on yksi itsenäisen Suomen historian keskeisistä henkilöistä, ja jo eläessään hän oli sekä maan arvostetuimpia että kiistellyimpiä ihmisiä. Vuonna 2004 hänet äänestettiin suurimmaksi suomalaiseksi Yleisradion Suuret suomalaiset -kilpailuohjelmassa.
Sukutausta ja perhe

Mannerheimin isän suku on lähtöisin Saksasta, mistä suvun kantaisä siirtyi 1640-luvulla Ruotsiin. Suvun luultiin pitkään olevan kotoisin Alankomaista. Ruotsin kuningas Kaarle XI aateloi Augustin Marheinin vuonna 1693 ja samalla alkuperäinen sukunimi muutettiin muotoon Mannerheim. Mannerheimin isoisoisä Carl Erik oli ensimmäinen Suomeen muuttanut Mannerheim. Hän oli yksi huomattavimpia Venäjän vallan alkuajan poliitikkoja. Hän oli kaksi kertaa Suomen hallituksessa, muun muassa 1809–1816 hallituskonseljissa ja senaatissa 1820–1825. Hän sai vuonna 1824 kreivin arvon, joka periytyy suvussa vanhimmalle pojalle.
Mannerheimin isä kamarijunkkari Carl Robert Mannerheim (1835–1914) oli taiteellinen ja harrasti erityisesti runoutta. Hän poikkesi suvun perinteistä, sillä hänestä ei tullut sotilasta eikä virkamiestä. Carl Robert tunnettiin radikaaleista poliittisista näkemyksistään, ja kun hän peri isältään kreivin arvonimen, viranomaiset paheksuivat häntä poliittisena satiirikkona. Terävänä kynänkäyttäjänä Carl Robert Mannerheim ilmaisi selvästi kantansa venäläisiin vallanpitäjiin. Hän oleskeli paljon ulkomailla, mutta täytettyään 50 vuotta hän muutti Helsinkiin, perusti Systema-nimisen konttorikoneita myyvän yrityksen ja osoittautui ahkeraksi ja järjestelmälliseksi liikemieheksi.
Carl Robert Mannerheim meni vuonna 1862 naimisiin Hedvig Charlotta Hélène von Julinin kanssa, joka oli huomattavan suomalaisen teollisuusmiehen, vuorineuvos Johan Jakob von Julinin, tytär. Suku oli niin ikään Ruotsista Suomeen muuttanut. He saivat seitsemän lasta, neljä poikaa ja kolme tyttöä: Sofia (Sophie) Mannerheim, Carl Mannerheim, Carl Gustaf Emil Mannerheim (1867–1951), Johan Mannerheim, Eva Sparre, Anna Mannerheim (1872–1886) ja August Mannerheim (1873–1910). Carl Robert sai toisesta avioliitostaan Sofia Nordenstamin (1849–1915) kanssa vielä yhden tyttären, Marguerite (Kissie) Gripenbergin (1884–1958).
Lapsuus ja nuoruus

Mannerheim syntyi 4. kesäkuuta 1867 Louhisaaren kartanossa Askaisissa, jossa hän pääasiassa myös vietti lapsuutensa. Hänen kerrotaan leikkineen mielellään sotaleikkejä ja ”johtaneen sotajoukkoja”. Häntä opetti aluksi sveitsiläinen kotiopettajatar, ja seitsenvuotiaana hän alkoi käydä koulua Helsingissä, jossa asui isänsä luona. Hän kävi veljensä Carlin kanssa 1874–1879 Böökin yksityistä lyseota (Privatlyceum), josta hänet erotettiin syksyllä 1879 vuodeksi ikkunoiden kivittämisen takia.
Mannerheim kävi kaksi vuotta oppikoulua Haminassa vuosina 1881–1882. Tämä koulu valmensi oppilaita Suomen Kadettikouluun, joka oli sen ajan ainoa sotilaskoulutusta antava oppilaitos Suomessa. Hän kuitenkin vihasi Haminan kaupunkia, mikä näkyi myös hänen käytöksessään.
Vuonna 1880 Carl Robert Mannerheim ajautui vararikkoon ja pakeni Pariisiin rakastajattarensa kanssa. Nuori Carl Gustaf Emil Mannerheim pyrki samana vuonna ensi kertaa kadettikouluun, mutta huonolla menestyksellä. Helene Mannerheim kuoli vuoden 1881 alussa sydänkohtaukseen, ja hänen veljensä Johan Albert Edvard von Julin tuli lasten huoltajaksi.