stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
NHL-kausi 1986–1987
Palkinnot

| --- | --- |
Presidents' Trophy:: Edmonton Oilers
Prince of Wales Trophy:: Philadelphia Flyers
Clarence S. Campbell Bowl:: Edmonton Oilers
Art Ross Trophy:: Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
Bill Masterton Memorial Trophy:: Doug Jarvis, Hartford Whalers
Calder Memorial Trophy:: Luc Robitaille, Los Angeles Kings
Conn Smythe Trophy:: Ron Hextall, Philadelphia Flyers
Frank J. Selke Trophy:: Dave Poulin, Philadelphia Flyers
Hart Memorial Trophy:: Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
Jack Adams Award:: Jacques Demers, Detroit Red Wings
James Norris Memorial Trophy:: Ray Bourque, Boston Bruins
Lady Byng Memorial Trophy:: Joe Mullen, Calgary Flames
Lester B. Pearson Award:: Wayne Gretzky, Edmonton Oilers
NHL Plus/Minus Award:: Wayne Gretzky, Edmonton Oilers,
William M. Jennings Trophy:: Patrick Roy/Brian Hayward, Montreal Canadiens
Vezina Trophy:: Ron Hextall, Philadelphia Flyers
Lester Patrick Trophy:: Hobey Baker, Frank Mathers
Aiheesta muualla

Hockey Database
NHL.com
Stanley Cup
Newton-asteikko

Newton-asteikko (yksikön tunnus °N) on brittiläisen fyysikon Isaac Newtonin vuonna 1701 lehdessä Philosophical Transactions esittelemä lämpötila-asteikko. Se on empiirinen asteikko, jonka kaksi referenssipistettä ovat veden jäätymispiste ja ihmisen ruumiinlämpö. Näille pisteille Newton antoi lämpötilat 0 °N ja 12 °N. Koska lämpötilat mitataan veden jäätymispisteen suhteen, kutsutaan sitä suhteelliseksi asteikoksi. Mittausteknisesti sen asteikko on välimatka-asteikko, jossa termodynaamisia laskelmia voi tehdä ainoastaan lämpötilaerojen avulla. Asteikosta ei tullut yleisesti suosittua, mutta se oli eräs varhaisimmista käytetyistä lämpötila-asteikoista.
Asteikon erityispiirteitä

Newton loi yllä mainitun asteikon vuosina 1692–1693 käyttäen lasiputkea, jossa alasäiliössä oli laajentuma. Hän kaatoi lasiputkeen tietty määrä pellavaöljyä ja sulki sitten lasiputken yläpään tiiviisti. Mittarin tyypistä voidaan käyttää nimitystä ”Firenzen lämpömittari” vastaavien italialaisten mittareiden mukaan. Newton oletti pellavaöljyn tilavuuden verrannolliseksi lämpötilaan. Veden jäätymispisteen tilavuudeksi hän asetti luvun 10 000 (t = 0 °N) ja sai ruumiin lämpötilassa tilavuudeksi luvun 10 256 (t = 12 °N). Kun vesi kiehui, oli tilavuus 10 725 (t = 33–34 °N) ja kun sulanut tina jähmettyi oli tilavuus 11 516 (t = 72 °N).
Newtonin lämpömittarin mitta-alue on poikkeuksellisen laaja. Hän käytti sen luomiseksi apuna muitakin referenssipisteitä, jotka hän skaalasi ensimmäisten 12 °N:n mukaan lineaarisesti. Hän käytti näiden pisteiden luomiseksi lyijyä (Pb), tinaa (Sn), vismuttia (Bi) ja antimonia (Sb). Osa pisteistä hän loi sekoittamalla käyttämistään metalleista erilaisia lejeerinkejä. Näiden avulla hän laajensi asteikkoa lähtien liikkeelle veden kiehumispisteestä (33 °N) ja jatkaen vielä 18 muulla sulamispisteellä lämpötilaan, joka nykytietämyksen mukaan on ollut 631 °C. Vaikka lämpömittari näytti korkeissa lämpötiloissa toistasataa astetta väärin, on standardin luominen vaikuttava ja selvästi omaperäinen idea moniin seuraajiinsa verrattuna.
Asteikon erityispiirteitä > Newtonin jäähtymislaki

Tämän lämpömittarin avulla Newton keksi Newtonin jäähtymislain. Tarkat mittaukset paljastivat ilmiön logaritmisen luonteen.
Muunnokset kelvineiksi ja Celsiuksiksi

Newtonin aste on  {\tfrac {1}{33}} veden sulamispisteen (0 °N) ja kiehumispisteen (33 °N) väliä. Silloin 1 °N = 3,03 °C ja 1 °C = 0,33 °N. Koska sekä Celsius- ja Newton-asteikon nollapiste on sama nolla, on muunnos suoraan verrannollinen. Newtonit ovat tällöin
ja Celsiukset
Kelvin-asteikko eroaa Celsius-asteikosta 273,15 °C:n verran. Newtonit ovat siksi
ja kelvinit
Aiheesta muualla

Science and Society: Detail of backing board for thermometer, c 1758., valokuva) (englanniksi)
Temperature conversion: Historiikki ja muunnostauluja (Arkistoitu – Internet Archive)
Niihama (Ehime)

| Niihama (新居浜市) |
| --- | --- |
 Niihaman taiko-festivaalia
 lippu:  Symboli
 Niihaman sijainti Ehimen prefektuurissa
 Niihama
 Koordinaatit: 33°57′37″N, 133°17′00″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Shikoku
Prefektuuri:  Ehimen prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  234,50 km²
Väkiluku (10/2019):  119 069
 – Väestötiheys:  507,8 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Kamferipuu
 – Kukka:  Atsalea
 
 https://www.city.niihama.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Niihama (jap. 新居浜市, Niihama-shi) on Japanin kaupunki Shikokun saarella Ehimen prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin itäosassa Seton sisämeren Hiuchinmeren rannikolla. Kaupungin pohjoisosan rannikkoalueet kuuluvat Niihaman tasankoon, eteläosat nousevat Shikokuvuorille. Niihamassa on 119 069 asukasta (lokakuussa 2019) ja sen pinta-ala on 234,50 neliökilometriä.
Niihama kehittyi Edo-kaudelta 1600-luvun lopulta lähtien Besshin kuparikaivoksessa tuotetun kuparin kauppasatamana. Meiji-restauraation jälkeen kaivoksen tuotanto kasvoi voimakkaasti, ja Niihamaan kehittyi Sumitomon johdolla kuparinjalostus- sekä metalli-, kemian- ja koneteollisuutta. Besshin kaivos suljettiin vuonna 1973, mutta Seton sisämeren rannikon täyttömaa-alueilla toimii edelleen Sumitomon hallinnassa olevaa raskasta teollisuutta ja teollisuussatama. Kaupunkioikeudet Niihamalle myönnettiin vuonna 1937, minkä jälkeen se on kasvanut lukuisten kuntaliitosten kautta.
Niihaman nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa Besshin kuparikaivoksen vuoristomaisemat (Besshi Line), kuparikaivoksen museo ja Shikamorin pato sekä Ikku-jinjan pyhäkkö vanhoine kamferipuineen, Akagane-museo ja Hirosen historiallinen museo. Kaupungissa järjestetään vuosittain suosittu taiko-festivaali Niihama taiko-matsuri, yksi Shikokun kolmesta suuresta festivaalista. Kaupunkia palvelee JR Shikokun Yosan-linja.
Kuvia

Näkymä Niihamaan Besshin kuparikaivokselta
Ikku-jinjan päähalli
Madon vesiputous
Higurashin huvila
Akagane-museo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Niihama Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Marc Hendrikx

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 2. heinäkuuta 1974 (ikä 50)
Syntymäpaikka: Hamont, Belgia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 184 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1997 | Lommel | 113 | (11) |
| 1997–2001 | Genk | 121 | (17) |
| 2001–2004 | Anderlecht | 69 | (9) |
| 2004–2005 | Lokeren | 29 | (5) |
| 2005–2006 | Germinal Beerschot | 24 | (2) |
| 2006–2009 | Sint-Truiden | 67 | (5) |
| 2009–2011 | Eupen | 51 | (2) |
| Yhteensä | Yhteensä | 474 | (51) |
Maajoukkue
| 1999–2001 | Belgia | 15 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Marc Hendrikx (s. 2. heinäkuuta 1974 Hamont, Belgia) on belgialainen entinen jalkapalloilija. Hän edusti koko uransa ajan belgialaisia seuroja. Belgian maajoukkuetta hän edusti 15 A-maaottelussa.
CUPS

| Common UNIX Printing System |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Easy Software Products
Kehityshistoria
Vakaa versio:  2.4.11 (30. syyskuuta 2024)
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  tulostuspalvelin
Alusta:  Unix-tyyppiset
Lisenssi:  GNU GPL
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
Common UNIX Printing System eli CUPS on useissa UNIX-yhteensopivissa järjestelmissä toimiva avoin tulostusohjelmisto. Nykyään se on käytössä muun muassa macOSin ja useimpien Linux-jakelupakettien pääasiallisena tulostusjärjestelmänä.
Historia

CUPS syntyi syksyllä 1993 vastaperustetun Easy Software Products (ESP) -nimisen ohjelmistoyrityksen 3D-mallinnusohjelmaprojektin sivutuotteena. Yksinkertaista tekstiä monimutkaisempien dokumenttien tulostaminen oli UNIX-järjestelmissä perinteisesti hoidettu Adobe PostScript -sivunkuvauskieltä käyttäen, mutta tämä lähestymistapa edellytti tulostimelta suoraa PostScript-tukea, jota ei kuluttajatason tulostimista löytynyt.
Tuolloin GhostScript, suosittu ilmainen PostScript-tulkki, ei ollut vielä varteenotettava vaihtoehto, joten ESP:n ohjelmoijat päätyivät ohjelmoimaan omat tulostinajurinsa ja tulostusohjelmansa. Vuonna 1994 nämä ohjelmat julkaistiin SGI IRIX-käyttöjärjestelmälle erillisenä tuotteena nimeltä ESP Print. ESP Print ohitti nopeasti ESP:n mallinnusohjelman yhtiön suosituimpana tuotteena, ja vuonna 1995 yhtiö lopettikin mallinnusohjelmansa tuottamisen keskittyen ESP Printin kehittämiseen. Ohjelmisto siirrettiin myös HP-UX- ja Sun Solaris-käyttöjärjestelmille.
Kun ESP:ssä alettiin pohtia ESP Printin siirtämistä Digital UNIX- ja Linux-käyttöjärjestelmille, törmättiin ohjelmistossa käytetyn Berkeleyn LPD-protokollan (Line Printer Daemon) eri toteutusten välisiin epäyhteensopivuuksiin ja tiettyjen yleisessä käytössä olevien toteutusten teknisiin rajoituksiin, jotka lopulta johtivat LPD-protokollan korvaamiseen IPP-protokollalla. IPP-yhteensopiva ESP Print -ohjelmisto julkaistiin lokakuussa 1999 nimellä CUPS 1.0.
Apple osti projektin vuonna 2007 ja palkkasi sen kehittäjän Michael Sweetin. Marraskuussa 2017 Apple ilmoitti muuttavansa lisenssin GNU GPL:stä Apache-lisenssin versioon 2.0.
Sweetin lähdettyä Applelta perustamaan uutta yritystä projekti on saanut vähäistä huomiota Applelta.
Linux Foundationin OpenPrinting-projekti on forkannut CUPS-projektin väliaikaisesti ylläpitääkseen sitä. Applen lopetettua CUPS-kehityksen OpenPrinting jatkaa kehitystä yhteistyössä Sweetin kanssa.
Sweet on aloittanut PAPPL-projektin, jossa on IPP Everywhere -palvelu.
Ohjelmiston rakenne

CUPSin tärkeimmät osat ovat tulostusjono (scheduler/spooler), suodattimet (filters) ja taustaosa (backend). Kun käyttäjä antaa dokumentin tulostettavaksi, lisätään se ensin tulostusjonon viimeiseksi. Kun dokumentti tulee tulostusvuoroon, suodattimet muuttavat sen tulostimen ymmärtämään muotoon ja taustaosa toimittaa sen tulostimelle, joka voi olla paikallinen tulostin tai verkkotulostin.
CUPS toimii käyttäjätilassa käyttöjärjestelmän ytimen ulkopuolella, mistä johtuen
virheellinen tulostinajuri ei kaatuessaan kaada koko järjestelmää
tulostinajureita ei tarvitse kehittää jokaiselle CUPSia käyttävälle käyttöjärjestelmälle erikseen
CUPS tukee kolmea TCP/IP-pohjaista protokollaa verkkoon kytkettäville tulostimille: AppSocket, Internet Printing Protocol ja Line Printer Daemon.
Aiheesta muualla

Common UNIX Printing System -ohjelmiston virallinen sivusto
Johdatus CUPSiin (Arkistoitu – Internet Archive)
Yleiskuva CUPSista (Arkistoitu – Internet Archive)
The CUPS Printing System (englanniksi)
Tulostustyön eteneminen CUPS-järjestelmässä
Nina Sadur

Nina Nikolajevna Sadur (o.s. Kolesnikova, ven. Нина Николаевна Садур, 15. lokakuuta 1950 Novosibirsk, Neuvostoliitto – 12. marraskuuta 2023) oli venäläinen proosa- ja näytelmäkirjailija.
Suku ja koulutus

Nina Sadur varttui intellektuelliperheessä Novosibirskin työväenluokan asumalähiössä ja koki "vieraantumisen ja kiehtovuuden tunteen tavallista kansaa, 'toista' kohtaan." Hänen äitinsä opetti venäläistä kirjallisuutta iltakoulussa, oli näyttelijänä amatöörinäytelmissä ja hänen isänsä oli runoilija. Sadur aloitti runouden ja proosan kirjoittamisen nuorena. Lapsena Nina oli kiinnostunut kirjallisuudesta ja luonnosta. Hän halusi hyönteistutkijaksi, mutta päätti sen sijaan jatkaa kirjallisuuden opiskelua, päättäessään että hyönteisten leikkely oli vastoin hänen rakkauttaan luontoa kohtaan.
Sadur osallistui kuudenteen liittovaltion nuorten dramatistien konferenssiin Latviassa ja opiskeli Moskovan kulttuuri-instituutin kirjastotieteen tiedekunnassa. Hän opiskeli näytelmäkirjailija Viktor Rozovin ja kriitikko Inna Višnevskajan johdolla Maksim Gorkin kirjallisuusinstituutissa Moskovassa ja valmistui vuonna 1983. Rahoittaakseen opintojaan hän siivosi Puškin-teatterin tiloja iltaisin.
Hän asui vuodesta 1994 lähtien yhteisasunnossa kirjallisuuden opettaja äitinsä ja tyttärensä kirjailija Jekaterina Sadurin kanssa Moskovassa.
Kirjallinen ura

Sadur aloitti kirjoittamisen 1970-luvun lopulla ja ensimmäiset tarinat julkaistiin 'Siperian valot' (ven. Сибирские огни) -lehdessä vuonna 1977. Hänen ensimmäinen näytelmänsä 'Ihana nainen' (ven. Чудная баба) julkaistiin vuonna 1981 ja vuodesta 1989 lähtien hän oli Venäjän kirjailijaliiton jäsen. Vuonna 1988 julkaistu 'Punainen paratiisi' (ven. красный рай) [näytelmää ei löydy miltään venäjänkieliseltä sivulta] on raa'an absurdi näytelmä, jossa neuvostoturistit yrittäessään ryöstää Krimin linnoituksesta muinaisten sivilisaatioiden aarteita kohtaavat toistuvasti väkivaltaisen lopun. Vuonna 1999 esitetty Kirill Serebrennikovin ohjaama tv-sarja 'Pääsky' (ven. Ласточка) perustuu Nina Sadurin vuonna 1981 julkaistuun näytelmään 'Siepattu pääsky' (ven. Уличенная ласточка).
Sadur on itse kuvaillut tyyliään "illusoorisen" tai "maagisen realismin valtakunnaksi." Häneen vaikuttaneita kirjailijoita ovat Gabriel Garcia Márquez, Ray Bradbury ja Clifford Simak.
Glasnostin aikana useat naiskirjailijat kuuluivat "uuden aallon" teatterin tekijöihin ja herättivät huomiota rohkeilla näytelmillään. Nina Sadur on heistä tunnetuin ja arvostetuin Ljudmila Razumovskajan ja Marija Arbatovan ohella. Hänen tyttärensä Jekaterina Sadur on myös kirjailija. Nina Sadurin proosateksteissä hämärtyvät todellisuuden rajat. Hänen absurdit kertomuksensa kuvaavat Neuvostoliiton hajoamisen jälkeistä todellisuutta, joka on hänen mukaansa yhtä lailla absurdi.
Marjut Kinnunen

Marjut Kinnunen (s. 12. heinäkuuta 1989) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Naisten Salibandyliigassa SB Vantaan joukkueessa kausina 2009–2011, Tikkurilan Tiikereissä kaudella 2011–2012, helsinkiläisessä Erä III:ssa kaudella 2014–2015, Porvoon Salibandyseurassa kausina 2015–2017, nurmijärveläisessä SB-Prossa kaudella 2017–2018, tamperelaisessa Classicissa kaudella 2018–2019 ja uudelleen SB-Prossa kausina 2019–2021. Hän on kymmenen kauden aikana pelannut liigan runkosarjassa 178 liigaottelua, joissa hän on tehnyt 47 maalia ja saanut 42 syöttöpistettä. Pudotuspelejä hänellä on 39, ja niissä hän on tehnyt 12 maalia ja antanut neljä maalisyöttöä. Hän voitti Suomen-mestaruuden SB-Pron joukkueessa vuonna 2018. Kausina 2012–2014 hän pelasi ulkomailla.
Kinnusen sisko Marianne Pohjonen on myös pelannut Salibandyliigassa.
Mustapaidat (Italia)

| Kansallisen turvallisuuden vapaaehtoinen miliisi Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale |
| --- | --- |

Toiminnassa:  23. maaliskuuta 1923 – 8. joulukuuta 1943
Valtio:   Italian kuningaskunta
Koko:  351 000
Tukikohta:  Rooma
Lempinimi:  Mustapaidat
Sodat ja taistelut:  toinen Italian–Etiopian sota Espanjan sisällissota Albanian valtaus toinen maailmansota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Benito Mussolini
Kansallisen turvallisuuden vapaaehtoinen miliisi (ital. Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale, MVSN), jota kutsutaan yleisesti mustapaidoiksi (ital. Camicie Nere, CCNN, yksikössä Camicia Nera) tai squadristi (yksikössä squadrista), oli alun perin Squadrismo-nimellä tunnetun Kansallisen fasistipuolueen (PNF) puolisotilaallinen siipi, ja vuoden 1923 jälkeen Italian kuningaskunnan täysin vapaaehtoinen, fasistisen vallan alainen miliisi, joka oli samanlainen kuin Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen (NSDAP) puolisotilaallinen järjestö Sturmabteilung (SA). Mustapaitojen jäsenet tunnisti mustista univormuista (joka oli mallinnettu Italian ensimmäisen maailmansodan eliittijoukkojen Arditin mallien mukaan) ja lojaalisuudestaan Benito Mussolinille, fasismin Ducelle (johtajalle), jolle he vannoivat valan. Puolisotilaallisten ryhmien perustajat olivat kansallismielisiä intellektuelleja, entisiä armeijan upseereita ja nuoria maanomistajia, jotka vastustivat talonpoikais- ja maatyöläisliittoja. Heidän menetelmänsä koventuivat Mussolinin vallan kasvaessa, ja he käyttivät väkivaltaa ja pelottelua Mussolinin vastustajia vastaan. Vuonna 1943 fasistisen hallinnon kaatumisen jälkeen MVSN liitettiin Italian kuninkaalliseen armeijaan ja hajotettiin.[lähde? ]
Historia

Mustapaidat perustettiin nimellä Squadrismo vuonna 1919, ja se koostui monista tyytymättömistä entisistä sotilaista. Sille annettiin tehtäväksi johtaa taisteluita katkeria vihollisiaan, sosialisteja, vastaan. Heitä saattoi olla 200 000 Mussolinin Rooman marssin aikaan 27.–29. lokakuuta 1922. Vuonna 1922 squadristit organisoitiin uudelleen miliisiiksi, ja muodostivat lukuisia bandiereja. 1. helmikuuta 1923 mustapaidoista tuli Kansallisen turvallisuuden vapaaehtoinen miliisi (Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale, MVSN), joka toimi 8. syyskuuta 1943 Cassibilen aselepoon saakka. Italian sosiaalinen tasavalta, joka sijaitsi Saksan miehittämillä Pohjois-Italian alueilla, hajotti MVSN:n 8. joulukuuta 1943. Mustapaidat ja karabinieerit korvattiin tasavallan kansallisella kaartilla (Guardia Nazionale Repubblicana, GNR).[lähde? ]
Organisaatio

Benito Mussolini oli mustapaitojen johtaja, eli kenraalikomentaja, ja ensimmäinen kunniakorpraali, mutta toimeenpanotehtäviä hoiti esikuntapäällikkö, joka vastaa armeijan kenraalia. MVSN muodostettiin jäljittelemällä muinaista antiikin Rooman armeijaa. Adolf Hitleristä tehtiin mustapaitojen kunniakorpraali (Caporale onorario) vuonna 1937.[lähde? ]
Organisaatio > Perusorganisaatio

Monet mustapaitojen organisaation rakenteen termeistä eivät ole yleisiä sanoja eurooppalaisille armeijoille, vaan ovat peräisin antiikin Rooman armeijan rakenteesta.[lähde? ]
Zona = armeijakunta
Divisioni = divisioona
Legione = legioona
Coorte = kohortti
Centuria = kenturia
Manipolo = manipuli
Squadra = ryhmä
Nämä yksiköt järjestettiin myös kolmioperiaatteella seuraavasti:
3 ryhmää = 1 manipuli
3 manipulia = 1 centuria
3 centuriaa = 1 kohortti
3 kohorttia = 1 legioona
3 legioonaa = 1 divisioona (kenttäjako)
3 tai useampi legioona = 1 armeijakunta (hallinnollinen jako)
Organisaatio > Alueellinen organisaatio

Alkuperäinen MVSN-organisaatio koostui 15 armeijakunnasta, jotka kontrolloivat 133 legioonaa (yksi provinssia kohti) ja yhdestä riippumattomasta ryhmästä, joka kontrolloi 10 legioonaa. Vuonna 1929 se organisoitiin uudelleen neljäksi raggruppamentiksi, mutta myöhemmin lokakuussa 1936 se organisoitiin uudelleen 14 armeijakunnaksi, jotka hallitsivat 133 legioonaa. Jokainen legioona oli miliisiyksikkö, joka koostui pienestä aktiivisesta joukosta ja suuresta siviilivapaaehtoisten reservistä. Jokaisessa legioonassa oli kaksi kohorttia. Toinen kohorteista koostui 21–36-vuotiaista miehistä ja toinen enintään 55-vuotiaista miehistä.[lähde? ]
Erikoisyksiköitä oli myös Roomassa, Ponzan saarella, mustapukuinen Mussolinin kaarti (Moschettieri del Duce, ’Johtajan muskettisoturit’), Albanian fasistinen miliisi (neljä legioonaa) ja Milizia Coloniale Afrikassa (seitsemän legioonaa).[lähde? ]
Alkuperäisillä 1. helmikuuta 1923 ja 4. elokuuta 1924 annetuilla asetuksilla organisaatio järjestettiin viidelletoista vyöhykkeelle seuraavasti:[lähde? ]
Ensimmäinen armeijakunta (Piemonte), päätukikohta Torino
Toinen armeijakunta (Lombardia), päätukikohta Milano
Kolmas armeijakunta (Liguria), päätukikohta Genova
Neljäs armeijakunta (Venezia Tridentina), päätukikohta Verona
Viides armeijakunta (Veneto), päätukikohta Venetsia
Kuudes armeijakunta (Venezia Giulia), päätukikohta Trieste
Seitsemäs armeijakunta (Emilia-Romagna), päätukikohta Bologna
Kahdeksas armeijakunta (Toscana), päätukikohta Firenze
Yhdeksäs armeijakunta (Umbria ja Marche), päätukikohta Perugia
Kymmenennes armeijakunta (Latium), päätukikohta Rooma
Yhdestoista armeijakunta (Abruzzo ja Molise), päätukikohta Pescara
Kahdestoista armeijakunta (Campania) päätukikohta Napoli
Kolmastoista armeijakunta (Apulia) päätukikohta Bari
Neljästoista armeijakunta (Sisilia) päätukikohta Palermo
Viidestoista armeijakunta (Sardinia) päätukikohta Cagliari
Organisaatio > Turvallisuusmiliisi

Mustapaidoista muodostettiin myös erikoisjoukkoja tiedustelupalvelu- ja santarmitehtäviä varten, mukaan lukien:
Metsämiliisi
Rajamiliisi
Liikennemiliisi
Satamamiliisi
Posti- ja lennätinmiliisi
Rautatiemiliisi
Yliopistomiliisi, opiskelijoiden kouluttamista varten
Ilmatorjunta- ja rannikkotykistömiliisi
Sodat ja taistelut > Etiopian kampanja

Toisen Italian ja Etiopian sodan aikana muodostettiin seitsemän CCNN-divisioonaa Etiopian keisarikuntaa vastaan 1935–1936. Näistä ensimmäiset kuusi divisioonaa lähetettiin sotimaan Etiopiaan. Seitsemäs lähetettiin varustautumaan ja kouluttautumaan Italian Libyaan, jossa se hajotettiin keskeneräisenä sodan päätyttyä.
Sodat ja taistelut > Espanjan sisällissota

Kolme CCNN-divisioonaa mustapaitoja lähetettiin osallistumaan Espanjan sisällissotaan osana Italian vapaaehtoisia joukkoja (Corpo Truppe Volontarie). Puolimoottoroidut mustapaitadivisioonat sisälsivät vakituisia sotilaita ja fasistisen puolueen vapaaehtoisia miliisijoukkoja.[lähde? ]
3. divisioona hajotettiin ja yhdistettiin 2. divisioonan kanssa huhtikuussa 1937 Guadalajarassa kärsityn tappion jälkeen. Lopulta jäljelle jääneet kaksi divisioonaa yhdistettiin toisiinsa, kun taistelut Pohjois-Espanjassa päättyivät lokakuussa 1937. Yhdistynyt divisioona taisteli Aragoniassa huhtikuuhun 1938 saakka.[lähde? ]
Sodat ja taistelut > Toinen maailmansota

Vuonna 1940 MVSN kykeni kokoamaan 340 000 etulinjan taistelijaa muodostamalla kolme divisioonaa, jotka kaikki menetettiin myöhemmin Pohjois-Afrikan rintamalla. Vuonna 1942 muodostettiin myös neljäs ja viides divisioona.[lähde? ]
Mussolini myös ajoi läpi suunnitelmat lähettää sotaan 142 MVSN-taistelupataljoonaa, jotta Italian armeijan jokaiselle divisioonalle saataisiin hyökkäysryhmä. Näistä jokainen pataljoona koostui 650 miehestä eli kahdesta kohortista.[lähde? ]
Myöhemmin mustapaidoista muodostettiin 41 ryhmää Italian armeijan kolmannen rykmentin ajoneuvojoukkoihin, koska operatiivisten kokemusten perusteella todettiin, että armeijan divisioonat olivat liian pieniä sekä miehistön, että raskaan kaluston osalta. Nämä liikkuvat ryhmät kärsivät raskaita tappioita alimiehityksen, alivarustelun ja puutteellisen koulutuksen vuoksi.[lähde? ]
Vuonna 1941 Mussolini päätti perustaa 22 korkeasti koulutettua taistelupataljoonaa nimeltä M-pataljoonat. He olivat saaneet erikoistunutta hyökkäys- ja taistelukoulutusta tai osoittaneet kyvykkyytensä taistelussa, ja saaneet taistelukentällä ylennyksen tähän asemaan. Fasistisen hallinnon loppuun mennessä vain yksitoista pataljoonaa oli täysin muodostettu. Jugoslaviassa palveli kaikkiaan 16 MVSN-taistelupataljoonaa, joista kuusi pataljoonaa kunnostautui taisteluissa, ja ne nimettiin M-pataljooniksi.
Sodan loppuun mennessä mustapaidat olivat mukana jokaisessa Italian taistelussa.[lähde? ]
Ulkoasu

Mustapaidat käyttivät samaa univormua kuin Italian armeija, lisänään musta paita ja solmio, sekä musta fetsi. Univormutakissa oli kaksipäiset mustat liekit kauluksessa arvomerkin sijaan ja vitsakimput armeijan tähtien sijaan. Osa upseereista ja Mussolinin kaarti käytti täysin mustaa univormua.[lähde? ]
Ulkoasu > Kulkueliput

Jokaisen mustapaitayksikön kulkuelippu oli modernisoitu muoto antiikin Rooman armeijan käyttämistä standaareista (lat. vexillum). Vain Mussolinin kaartilla oli pieni musta standaari, joka oli samanlainen kuin tavallisilla asevoimilla.[lähde? ]
Perintö

Eetosta ja joskus univormua kopioivat myöhemmin muut, jotka jakoivat Mussolinin poliittisia ajatuksia, mukaan lukien Adolf Hitler natsi-Saksassa, joka antoi ruskeat paidat ”rynnäkköjoukoille” (saks. Sturmabteilung) ja mustat univormut ”suojajoukoille” (saks. Schutzstaffel, tunnetaan myös puhekielessä ”mustapaitoina”, koska he käyttivät mustia pukumaisia tunikoita ruskeiden paitojen kanssa).[lähde? ]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mustapaidat (Italia) Wikimedia Commonsissa
Blackshirt Divisions (Italy) (englanniksi)
Ranks of the MVSN (Italy) (englanniksi)
Camicie Nere: Blackshirts MVSN & CCNN (englanniksi)
Mustapaidat Mussolinin kanssa Napolissa marssilla Roomaan 28. lokakuuta 1922.
Benito Mussolini, MVSN:n ensimmäinen kunniakorpraali.
73. Mustapaitalegioonan hallintorakennus Mirandolassa, Modenan maakunnassa vuonna 1941.
Mustapaidat valtaavat Ethio-Djibouti Railwaysin rautatieaseman Dire Dawassa toukokuussa 1936.
Mustapaidat Operaatio Barbarossan aikana 1941.
Entinen MVSN:n kansliapäällikkö Achille Starace yllään musta fetsi, musta paita ja solmio, sekä mustat kaulusliekit tunikan käännöksissä.