stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aladdin
Vastaanotto ja vaikutus > Eurooppalaisia tulkintoja

Aladdin siirtyi aikaa myöden Euroopan suulliseen kertomaperinteeseen, joka kuitenkin riisui siitä itämaiset ja islamilaiset ainekset. Aladdinia ja Ali Babaa muistuttavia tarinoita esiintyy esimerkiksi Grimmin veljesten saduissa. Grimmien tietolähteet olivat lähinnä Kasselissa asuneita keski- ja yläluokkaisia lukutaitoisia henkilöitä. Kahdella heistä oli ranskalaista taustaa, ja he saattoivat lapsuudestaan hämärästi muistaa Tuhannen ja yhden yön tarinoita. Viktoriaanisessa Euroopassa Aladdin oli tapana kuvata samoin kuin Qing-aikakauden kiinalaiset kuvattiin: hänellä oli kaljuksi ajeltu otsa ja pitkä palmikko.
John O’Keeffe sovitti Aladdinin näytelmäksi vuonna 1788. Kantaesitys oli Covent Gardenissa. Esityksessä pilailtiin Kiina-villityksellä, ja mukana oli esimerkiksi laulu, jossa kehotettiin englantilaisia suosimaan kotimaista posliinia kiinalaisen sijaan (englannin sana china tarkoittaa sekä posliinia että Kiinaa). Hahmo on sittemmin ollut varsinkin Britanniassa suosittu näytelmien, musikaalien ja pantomiimin aihe. Ennen 1900-luvun jälkipuoliskoa lähes kaikki sovitukset sijoittuivat Kiinaan. Brittein saarilla on pitkä perinne Kiinan ja kiinalaisten kustannuksella pilailemisesta, joten miljöö oli arabimaita luontevampi valinta ja tarjosi monipuoliset mahdollisuudet sanaleikeille ja komedialle. Varsinkin Aladdin-pantomiimit nauttivat vakaata ja pitkäkestoista suosiota, ja sovituksia tekivät sekä ammattilaiset että amatöörit. Pääosaan roolitettiin usein nuori nainen, jolla oli lyhyet housut, korkeat saappaat ja tiukat, värikkäät sukkahousut. Viktoriaanisen ajan tiukoista siveyssäännöistä huolimatta Aladdin pukeutui paljastavasti. Myös muissa rooleissa suosittiin ristiinpukeutumista, mutta Aladdinin puolisoa esitti nainen. Lesbolaisuuteen vihjaamista kuitenkin vältettiin.
Tuhannen ja yhden yön tarinoita alettiin sovittaa elokuviksi pian elokuvien keksimisen jälkeen. Niitä tehtiin ja esitettiin eri puolilla maailmaa jo aivan 1900-luvun alussa. Ranskalainen lyhytelokuva Aladin ou la lampe merveilleuse vuodelta 1906 oli oman aikansa mittapuulla näyttävä erikoistehostespektaakkeli.
Vastaanotto ja vaikutus > Amerikassa

Tuhannella ja yhdellä yöllä on ollut suuri vaikutus latinalaisen Amerikan kirjallisuuteen ja maagiseen realismiin. Aladdinin ihailijoihin lukeutui muun muassa Jorge Luis Borges, jonka mukaan oli kohtuutonta syyttää sitä väärennökseksi. Borgesin mielestä Gallandilla oli aivan yhtä suuri oikeus keksiä tarinoita kuin ”öisillä tarinankertojillakin” (confabulatori nocturni). Käännettyään niin monta Tuhannen ja yhden yön tarinaa oli vain luonnollista, että Galland halusi kirjoittaa oman.
Yhdysvaltalaisen Raoul Walshin ohjaama Bagdadin varas (1924) sekoitti aineksia Aladdinista ja muista Tuhannen ja yhden yön tarinoista. Douglas Fairbanksin tähdittämä elokuva oli maailmanlaajuinen yleisömenestys ja innoitti sarjan muita Tuhat ja yksi yötä -filmatisointeja. American Film Institute on valinnut sen kaikkien aikojen 9. parhaaksi fantasiaelokuvaksi.
Nykyään Aladdin tunnetaan parhaiten Disneyn vuonna 1992 ilmestyneestä piirroselokuvasta. Se sai viisi Oscar-ehdokkuutta ja voitti niistä kaksi. Elokuvassa päähenkilö kuvataan alkutekstiä myönteisemmässä valossa. Hän ei ole laiskuri vaan koditon orpopoika, jonka äiti on tarinan alkaessa jo kuollut. Lampun henki esiintyy tarinassa mutta sormuksen henki ei. Vuonna 2019 ilmestynyt näytelty versio veti suuria yleisöjä mutta arvostelumenestys jäi vaisuksi. Pahennusta herätti se, että monet näyttelijät olivat amerikkalaisia tai eurooppalaisia eivätkä aasialaisia.
Disney-elokuvien myötä Aladdin siirtyi suuren yleisön mielikuvissa lopullisesti Kaukoidästä Lähi-itään. Kun brittiläis-yhdysvaltalainen minisarja Arabian Nights (2000) pysyi alkutekstin miljöölle uskollisena, osa katsojista protestoi kysymällä ”mistä lähtien Aladdin on muka ollut kiinalainen”.
Vastaanotto ja vaikutus > Aasiassa

Aladdin on yksi niistä tarinoista, jotka ihmisten mielikuvissa määrittelevät Tuhannen ja yhden yön. Näin on käynyt jopa arabian kielellä huolimatta siitä, että kertomus on osaksi eurooppalaista alkuperää. Tuhannen ja yhden yön vaiheet Euroopassa ovat ylipäätään vaikuttaneet merkittävästi tapaan, jolla islamilainen maailma teosta tulkitsee. Seikat, jotka ovat arabikulttuurin kasvateille itsestäänselvyyksiä, ovat eurooppalaisten lukijoiden ja kirjailijoiden näkökulmasta outoja ja eksoottisia. Palattuaan Euroopasta takaisin Lähi-itään ne ovat muuttuneet vieraiksi ja fantastisiksi myös arabeille. Esimerkiksi Udai ja Qusai Husseinin palatsi somistuksineen muistutti enemmän Disneyn Aladdinia kuin perinteistä arabialaista, turkkilaista tai persialaista arkkitehtuuria ja taidetta.
Tuhanteen ja yhteen yöhön perustuvia elokuvia on tehty Intiassa viimeistään vuodesta 1905. Intialaiset todennäköisesti tarttuivat aiheeseen oma-aloitteisesti eurooppalaisista sovituksista riippumatta. Luotettavuudeltaan kyseenalaisen tiedon mukaan Madrasissa saatettiin tosin esittää ranskalaista Aladdin-lyhytelokuvaa jo 1902. Kun Bagdadin varasta alettiin esittää Kalkutassa maaliskuuta 1925, siitä tuli nopeasti Intian siihen mennessä katsotuin elokuva ja se innoitti 1930-luvun puoliväliin jatkunutta fantasiaelokuvien aaltoa. Intialaisia Aladdin-sovituksia ovat esimerkiksi B. P. Mishran ja J. J. Madanin mykkäelokuvat (1927, 1931) sekä Homi Wadian ohjaama menestyselokuva vuodelta 1952. Wadian Aladdin vaikutti uuteen intialaisten Tuhat ja yksi yötä -filmatisointien aaltoon, joka jatkui 1970-luvulle saakka.
Aladdinista on tehty sovituksia myös Itä-Aasiassa, minne kertomus periaatteessa sijoittuu. Japanilainen piirrossarja Manga Sekai Mukashi Banashi (1976–1979) sovitti kuuluisia satuja animeksi. Aladdin-jakso oli kuvastoltaan lähinnä arabialais-islamilainen, ja Lähi-idän televisioesityksissä siitä tehtiin sarjan ensimmäinen jakso. Tuoreempia sovituksia on tehty muun muassa Vietnamissa ja Koreassa. Niiden tyyli yhdistelee alkutekstin ja Disneyn kuvastoa.
Kertomukseen perustuvia teoksia

Aladin ou la lampe merveilleuse (1906), ranskalainen näytelmäelokuva.
Aladdinin taikalamppu (1917), lapsinäyttelijöin toteutettu elokuvaversio.
Prinssi Ahmedin seikkailut (1926), ensimmäinen säilynyt pitkä animaatioelokuva.
Kippari-Kalle ja Aladdinin taikalamppu (1939), Paramount Picturesin animaatioelokuva.
Aladdin (1992), Disneyn animaatioelokuva.
Aladdin (1994–1995), Disneyn animoitu televisiosarja.
Aladini na Taa ya Ajabu (1996), nykyajan Tansaniaan sijoittuva swahilinkielinen näytelmäelokuva.
Sonic and the Secret Rings (2007), videopeli.
Magi: The Labyrinth of Magic (2009–2017), japanilainen sarjakuva.
Aladdin (2011), animaatioelokuvaan perustuva musikaali.
Aladdin – Naam Toh Suna Hoga (2018–2021), intialainen televisiosarja.
Aladdin (2019), Disneyn näytelmäelokuva.
Afrikkalainen velho huiputtaa Aladdinin vaimoa tarjoutumalla vaihtamaan vanhat lamput uusiin. Walter Cranen kuvitusta vuodelta 1875.
”Uusia kruunuja vanhojen tilalle!” Benjamin Disraeli tarjoaa kuningatar Viktorialle Intian keisarinnan kruunua ja saa vaihdossa kuninkaallisen kruunun. Punch-lehden pilakuva (1876) irvailee pääministerin ja monarkin valtataistelulle.
Disneyn näytelmäsovitus (2010).
Aladin ou la lampe merveilleuse (’Aladin ja ihmeellinen lamppu’ 1906).
Rakennuskaari

Maunu Eerikinpojan maanlain rakennuskaaren aloituskuva keskiaikaisesta käsikirjoituksesta.
Rakennuskaari on osa Ruotsin vuoden 1734 lakia, joka koski myös kuningaskuntaan tuolloin kuulunutta Suomea. Se on yksi lain yhdeksästä kaaresta eli osasta ja se on edelleen osittain voimassa Suomessa (SDK 2/1734, ruots. byggningabalk) ja Ruotsissa, vaikka sen merkitys on vähäinen sitä korvaavien muiden lakien vuoksi.
Kaari käsittelee monia rakentamiseen, tontin ja tilan hoitamiseen ja naapureiden suhteisiin liittyviä asioita. Sen rangaistukset on annettu taalereina. Vaikka osa kaaresta on edelleen voimassa, ei sitä käytännössä noudateta, ellei lainkohta ole myös jossain nykyaikaisessa laissa. Siinä muun muassa käsketään talonpoikia pitämään humalistoa ja joka ei sitä pidä, vetäköön sakkoa taalerin kultakin vuodelta. Muita edelleen voimassa rakennuskaaren osia ovat mm. seuraavat:
Paimeneksi on laitettava ensisijaisesti naisia eikä poikia (11. luku 2. artikla)
Omalta, myös osittain omistamilta, mailtaan löytyvät mehiläiset kuuluvat löytäjälle (21. luku 2. artikla)
Hieman erimuotoinen rakennuskaari (bygninga balker) esiintyy jo vanhimmassa Suomeakin koskeneessa Maunu Eerikinpojan maanlaissa 1300-luvun puolivälistä.
Eemil Linna

Eemil Linna 1920–luvulla.
Kustaa Eemil (K. E.) Linna, ent. Ainiala, (17. tammikuuta 1876 Pälkäne – 10. tammikuuta 1951 Tampere) oli suomalainen maanviljelijä ja nuorsuomalaisen puolueen ja myöhemmin edistyspuolueen kansanedustaja ja ministeri.
Linnan vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Axel Ainiala ja Maja Stina Häkärä. Käytyään kansakoulun ja 1898 Mustialan maanviljelys- ja meijeriopiston Linna toimi maanviljelijänä Messukylässä Tampereen lähellä.
Linna oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1913–1914 ja 1917–1918 sekä Edistyspuolueen kansanedustajana 1918–1930 valittuna Hämeen läänin pohjoista vaalipiiristä. Hän oli maatalousministerinä Mantereen hallituksessa 1928–1929 ja Kivimäen hallituksessa kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä 1932–1936 ja toisena maatalousministerinä 1934–1936 sekä vielä maatalousministerinä syksyllä 1936 noin kahden viikon ajan.
Linna oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikkaan hän osallistui Messukylän kuntakokouksen ja kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Linna sai kunnallisneuvoksen arvon 1920.
Linna oli MTK:n johtokunnan puheenjohtaja 1936–1951.
Linna oli naimisissa vuodesta 1913 Eeva Maria Taipaleen kanssa. Hänen poikansa diplomi-insinööri Antti Emil Linna oli 1960-luvulla Suomen Kansanpuolueen ja liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana.
Irina Krohn

| Irina Krohn |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1962 (ikä 62) Helsinki
Poliitikko
Puolue:  Vihreät
Asema:  Kansanedustaja 1995–2006 Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtaja 2006–2016
Vaalipiiri:  Helsingin vaalipiiri
Kotipaikka:  Helsinki
Irina Kaarina Krohn (s. 10. heinäkuuta 1962 Helsinki) on suomalainen kulttuurivaikuttaja ja Vihreän liiton poliitikko. Hän toimi Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtajana 2006–2016 ja on entinen kansanedustaja ja Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Politiikka

Krohn nousi kansanedustajaksi vuoden 1995 eduskuntavaaleissa, ohi Vihreän liiton puheenjohtajan Pekka Haaviston. Hänet valittiin uudelleen 1999 ja 2003, ja hän oli vihreiden eduskuntaryhmän ensimmäinen varapuheenjohtaja 2005-2006. Hän erosi eduskunnasta siirtyessään toisiin tehtäviin 31.7.2006. Helsingin kaupunginvaltuustoon hänet valittiin 1993.
Krohnin vuonna 1998 tekemä lakialoite johti lakiin vaalirahoituksen julkisuudesta. Krohn on toiminut Inkerikeskus ry:n hallituksen puheenjohtajana. Vuonna 2005 hän vaati tehtäväksi selvitystä Neuvostoliittoon 1944–1945 palautettujen inkeriläisten kohtaloista.
Kulttuurivaikuttaja

Krohn on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri (dramaturgia). Ennen kansanedustajuuttaan hän työskenteli teatteriohjaajana ja kolumnistina. 1980-luvun lopussa Krohn vaikutti Helsingin Kellariteatterissa. Teatterikorkeakoulun kiistoissa hän tuli julkisuuteen Jussi Parviaisen tukijana. Vuonna 2001 Krohnilta ilmestyi kirja Tottelematta paras.
Krohn siirtyi eduskunnasta Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtajaksi kesällä 2006 kesken vaalikauden. Krohn valittiin toiselle toimitusjohtajan viisivuotiskaudelle 2011, hänen toimitusjohtajakaudet tulivat täyteen heinäkuussa 2016.  Vuodesta 2007 Krohn kuului Innovaatioyliopisto-hankkeen johtoryhmään.
Yksityiselämä

Irina Krohnin isä on professori Kai Krohn. Hänen sisaruksiaan ovat lääkäri-poliitikko Minerva Krohn, teatteriohjaaja Katja Krohn ja Suomen Antifasistisen Komitean SAFKAn perustajajäsen Petri Krohn. Hänen pikkuserkkujaan ovat näyttelijät Sanna Fransman ja Kristo Salminen sekä Kulttuurivihkojen päätoimittaja Elias Krohn. Irina Krohnilla on Frida-niminen tytär ja oli Rudolf-niminen poika, joka kuoli vuonna 2016 vain 22-vuotiaana harvinaiseen geenimutaatioon.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
.aspx Irina Krohn Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Rita Dahl (2006) Sivistys - tietoa ja tunnetta Kirjastolehden arkisto.
Irina Krohnin ajatuksia ajattelemisesta – Ylen Elävä arkisto (1996)
Vihreän liiton kansanedustajat
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (9):  Andersson  Anttila  Brax  Hassi  Krohn  Mertjärvi(1998–1999)  Nikula (1995-1998)  Pulliainen  Pykäläinen  Soininvaara 
1 2  Paavo Nikula valittiin oikeuskansleriksi 1998, jolloin hänen tilalleen kansanedustajaksi nousi Rauha-Maria Mertjärvi.   
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 1999–2003 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (11):  Andersson  Anttila  Brax  Forsius  Hassi  Krohn  Mertjärvi  Ojansuu  Pulliainen  Sinnemäki  Soininvaara 
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 2003–2007 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (14):  Andersson  Anttila  Brax  Cronberg  Forsius  Hassi (2003–2004)  Hautala  Kasvi  Krohn (2003–2006)  Meriläinen  Ojansuu  Pulliainen  Sinnemäki  Soininvaara  Sumuvuori (2006–)  Tynkkynen (2004–) 
1 2  Satu Hassi valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi kesäkuussa 2004, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Oras Tynkkynen.  1 2  Irina Krohn siirtyi heinäkuussa 2006 Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtajaksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Johanna Sumuvuori.  
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Eduskunta
Pekka Leppänen (Vasemmistoliitto)

Pekka Verneri Leppänen (17. elokuuta 1945 Konnevesi – 27. maaliskuuta 2016 Äänekoski) oli suomalainen poliitikko. Hän toimi SKDL:n ja Vasemmistoliiton kansanedustajana Keski-Suomen läänin vaalipiiristä 1983–1999. Hän oli Suolahden kaupunginvaltuutettu vuodesta 1970 lähtien.
Ennen eduskuntaa Leppänen toimi työsuojeluvaltuutettuna 1975–1983. Hän oli lähes 25 vuotta Suomi–Korea-seuran puheenjohtajana, kunnes jätti tehtävän vuonna 2006. Leppänen kävi Pohjois-Koreassa lukuisia kertoja. Syksyllä 1997 hän oli toimittamassa ruokaa Pohjois-Koreaan yhdessä kristillisen Via Dolorosa -yhdistyksen toiminnanjohtaja Lauri Jakkilan ja kansanedustajien Toimi Kankaanniemen (kd) ja Pauli Saapungin (kesk) kanssa.
Leppänen liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen vuonna 1971. SKP:n 19. edustajakokouksessa vuonna 1981 hän nousi puolueen keskuskomiteaan. Leppänen uusi paikkansa seuraavissa puoluekokouksissa vuosina 1982, 1984 ja 1987.
Aiheesta muualla

Pekka Leppäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Kansandemokraattien kansanedustajat
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (26):  Alppi  Astala  Helle  Hirvelä  Kautto  Kemppainen  Kivistö (1983–1985)  Koskenniemi  Kuoppa  Laaksonen  Laine  Leppänen  Liedes (1983–1985†)  Mustonen (1983, 1985–1987)  Männistö  Peltola (1985–1987)  Pursiainen  Rosnell  Saarto (1983–1986)  Salminen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Söderström  Tennilä  Toiviainen  Turpeinen  Uitto (1986–1987)  Vepsäläinen  Vähäkangas 
| n k Kansandemokraattien kansanedustajat 1987–1990 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (16):  Aho  Andersson  Apukka  Astala  Helle  Jokinen  Kemppainen  Laaksonen  Lahtinen  Leppänen  Männistö  Seppänen  Säilynoja  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
Vasemmistoliiton kansanedustajat
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1990–1991 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Aho  Andersson  Apukka  Astala  Helle  Jokinen  Kemppainen  Laaksonen  Laine  Lahtinen  Leppänen  Löyttyjärvi  Männistö  Seppänen  Stenius-Kaukonen  Säilynoja  Tennilä  Uitto  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (19):  Aho  Andersson  Apukka  Astala  Helle  Korhonen  Laakso  Laaksonen  Laine  Leppänen  Ojala  Polvi  Polvinen  Rimmi  Seppänen  Stenius-Kaukonen  Tennilä  Wahlström  Vähäkangas 
| n k Vasemmistoliiton kansanedustajat 1995–1999 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Andersson  Apukka (1995–1998)  Helle  Huotari  Huttu-Juntunen  Huutola (1998–1999)  Immonen  Korhonen  Laakso  Laine (1996–1999)  Laaksonen  Lapintie  Leppänen  Ojala (1995)  Polvi  Puhjo  Rimmi  Saarnio (1996–1999)  Seppänen (1995)  Tiusanen  Uotila  Wahlström  Vokkolainen 
Vasemmistoryhmä (2):  Kuoppa  Tennilä 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Aleksi Käpy

Alfred Aleksi Käpy (vuoteen 1904 Alander, 21. heinäkuuta 1871 Kankaanpää – 5. joulukuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen Turun hovioikeuden presidentti ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja.
Kävyn vanhemmat olivat nimismies Karl Johan Alfred Alander ja Eva Sofia Forsman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1888 Porin yksityislyseosta ja suoritti yleisen oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1892. Käpy sai varatuomarin arvon 1895.
Käpy oli Halikon tuomiokunnan vt. tuomarina 1896–1897 ja hän toimi Turun hovioikeudessa suomen kielen kääntäjänä 1897–1901, notaarina 1903 ja asessorina 1903–1907. Hän oli Turun hovioikeuden kanslistina 1908–1909, senaatin oikeusosaston jäsenenä 1909–1912 ja Turun hovioikeuden presidenttinä 1912–1925. Viimeksi Käpy toimi Kansallis-Osake-Pankin pääkonttorin notariaattiosaston johtajana 1925–1933.
Käpy oli kansanedustajana vuosina 1907–1909 Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän tuli valituksi eduskuntaan Suomen ensimmäisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1907. Käpy siirtyi 5. lokakuuta 1909 senaatin oikeusosaston jäseneksi, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan tuli Iida Yrjö-Koskinen 19. lokakuuta 1909.
Eduskunnassa Käpy oli jäsenenä lakivaliokunnassa, maatalousvaliokunnassa, suuressa valiokunnassa, toimitusvaliokunnassa ja valtakunnanoikeudessa. Käpy toimi Turun suomalaisen säästöpankin johtokunnan, Turun suomalaisen säästöpankin isännistön, Turun suomalaisen yliopistoseuran hoitokunnan, Turun suomalaisen yliopistoseuran keskuskomitean ja Turun suomalainen kirjapaino ja sanomalehti oy:n johtokunnan puheenjohtajana.
Aleksi Kävyn veli oli teollisuusneuvos ja rehtori Artturi Käpy.
Teoksia

Esitelmä Turun hovioikeuden 300-vuotisjuhlassa 31 lokak. 1923. Turku 1923
Hovioikeuden tuomio- ja päätöslauselmia, pöytäkirjanotteita, kirjeitä ja äänestyspöytäkirjoja. Helsinki 1928
Suomennoksia

A. W. Westerlund : Turun hovioikeuden presidentit, jäsenet ja virkamiehet 1623–1923 : elämäkerrallisia ja sukuhistoriallisia muistiinpanoja, osat 1–2. H. Edgrenin kirjakauppa, Turku 1923
Aiheesta muualla

Aleksi Kävyn elämäkerta Kansallisbiografiassa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Valde Hirvikanta | Keisarillisen Turun hovioikeuden presidentti 1912–1916 Turun hovioikeuden presidentti 1917–1925 1912–1925 | Seuraaja: Frans Hugo Lilius |
Suomalaisen puolueen kansanedustajat
| n k Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1907–1908 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (59):  Ala-Kulju  Antila  Arajärvi  Danielson-Kalmari  Ha. Gebhard  He. Gebhard  Gripenberg  Hakulinen  Helkiö   Hiltula  Hjelt  Hoikka  Ingman  Kairamo  Kares  Kivilinna  Kivioja  Knuutila  Koivisto  Kolkki  Käkikoski  Käpy  Lagerlöf  Laine  Lepistö  Listo  Malmivaara  Myllylä  Nevanlinna  Nykänen  Olkkonen  Paasikivi  Pajari  Palmén  Paloheimo  Pohjanpalo  Pullinen  Rajala  Rannikko  Rapola  Reima  Repo  Ripatti  Runtti  Sipilä  Sipponen  Soininen  Tervaniemi  Torppa  Tulikoura  Vaarala  Vahe  Vemmelpuu  Virkkunen  Wilskman  Wuorimaa  Ylikorpi  E. Yrjö-Koskinen  Y. Yrjö-Koskinen 
| n k Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1908–1909 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (54):  Aitamurto  Ala-Kulju  Antila  Arajärvi  Danielson-Kalmari  Eronen  Ha. Gebhard  He. Gebhard  Gripenberg  Hainari  Hallsten  Halonen   Hiltula  Hjelt  Ingman  Junnila  Kairamo  Kares  Kivilinna  Kivioja  Koivisto  Kolkki  Käkikoski  Käpy  Lagerlöf  Laine  Listo  Malmivaara  Myllylä  Nevanlinna  Nykänen  Paasikivi  Palmén  Paloheimo  Pohjanpalo  Pullinen  Pöysti  Rajala  Rannikko  Rapola  Reima  Saraste  Sipponen  Soininen  Torppa  Tulikoura  Tuomikoski  Vaarala  Vahe  Vemmelpuu  Virkkunen  Wuorimaa  S. Yrjö-Koskinen  Y. Yrjö-Koskinen 
| n k Suomalaisen puolueen kansanedustajat 1909–1910 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (48):  Aitamurto  Ala-Kulju  Andersin (1909)  Anneberg  Antila  Arajärvi  Danielson-Kalmari  Haapanen  Hainari  Hallsten  Hirvikanta  Honkajuuri  Ingman  Junnila  Kairamo  Kares  Kivioja  Koivisto  Kruus  Käkikoski  Käpy (1909)  Lagerlöf  Laine  Listo  Malkamäki  Malmivaara  Myllylä  Mynttinen  Nevanlinna  Nordling (1910)  Nyström  Pakkala  Paloheimo  Peurakoski  Pullinen  Rajala  Rannikko  Rapola (1909–1910†)  Repo  Saarelainen (1909–1910)  Seppä-Murto  Sipilä  Soininen  Torppa  Tulikoura  Vaarala  Voipio  Wuorimaa  I. Yrjö-Koskinen (1909–1910)  S. Yrjö-Koskinen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Oskari Lehtonen

| Oskari Lehtonen |
| --- | --- |
 1942
Suomen oikeusministeri
 Rytin II hallitus 27.3.1940–4.1.1941 Rangellin hallitus 4.1.1941–5.3.1943 Linkomiehen hallitus 5.3.1943–8.8.1944  
Edeltäjä:  Johan Otto Söderhjelm
Seuraaja:  Ernst von Born
Kansanedustaja
 2.9.1927–31.7.1929 11.2.1930–31.8.1933 1.9.1936–5.4.1945 22.7.1948–28.3.1954 22.7.1958–19.2.1962  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1889 Hollola
Kuollut: 23. heinäkuuta 1964 (75 vuotta) Lahti
Arvonimi: ministeri (1954)
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Oskari Lehtonen (29. toukokuuta 1889 Hollola – 23. heinäkuuta 1964 Lahti) oli suomalainen kansanedustaja, joka tuli eduskuntaan Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä 1927, pudottuaan 1929 nousi Evert Nukarin tilalle 11. helmikuuta 1930 ja valittiin uudelleen vielä vuosiksi 1930–1933, 1936–1945, 1948–1954 sekä 1958–1962. Puoluekannaltaan hän oli kokoomuslainen. Presidentin valitsijamiehenä Lehtonen oli vuosien 1931, 1937, 1940, 1943, 1950, 1956 ja 1962 presidentinvaaleissa.
Lehtonen oli koulutukseltaan filosofian maisteri ja lakitieteiden lisensiaatti. Hän toimi oikeusministerinä 1940–1944 Rytin, Rangellin ja Linkomiehen hallituksissa. Tämän ohella hän toimi asianajajana vuosina 1914–1945 ja Kansallis-Osake-Pankin Lahden konttorin johtajana vuosina 1930–1945 ja uudelleen vuosina 1949–1958 sekä KOP:n Tampereen konttorin johtajana vuosina 1945–1949.
Lehtoselle myönnettiin ministerin arvonimi vuonna 1954.
Oskari Lehtosen veli oli kirjallisuudentutkija Johannes Vihtori Lehtonen. Lehtori, filosofian tohtori, kirjailija ja pakinoitsija Kai R. Lehtonen on Oskari Lehtosen poika.
Knut Pipping (sosiologi)

Knut Gunnar Pipping (17. syyskuuta 1920 Turku – 27. maaliskuuta 1997 Turku) oli suomenruotsalainen sosiologi. Hän opiskeli Åbo Akademissa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1947 tutkimuksellaan Kompaniet som samhälle: Iakttagelser i ett finskt frontförband 1941–1944. Jatko-opintoja hän suoritti Göteborgissa, Harvardissa ja Lontoossa. Pipping työskenteli professorina Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuosina 1956–1959. Vuonna 1959 hänet nimitettiin Åbo Akademin sosiologian ja tilastotieteen professoriksi, ja hän hoiti virkaa vuoteen 1982 saakka. Hän vieraili Dar es Salaamin yliopiston professorina 1970–1972.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Knut Pipping syntyi 17. syyskuuta vuonna 1920. Knutin äiti sairastui Knutin nuoremman veljen synnytyksen jälkeen lapsivuodepsykoosiin. Knutin äiti kuoli mielisairaalassa Knutin ollessa vasta 7-vuotias. Äitinsä kohtalon vuoksi Knut pelkäsi koko elämänsä ajan sairastuvansa itse mielenterveyden häiriöön. Knut Pipping sai liberaalin kasvatuksen akateemisessa Pipping suvussa. Knutin kouluarvosanat olivat keskinkertaisia. Purjehdus oli läpi elämän Pippingin lempiharrastus ja hän kuului koko ikänsä Mariehamns seglarförening -purjehdusseuraan. Opiskelijavuosinaan Pipping harrasti opiskelijateatteria käsikirjoittaen, ohjaten ja näytellen spekseissä. Knut Pipping oli naimisissa hollantilaisen Ida van Hulten-Pippingin kanssa, joka oli myös sosiologi. Knut Pipping kuoli Turussa 27. maaliskuuta vuonna 1997 parkinsonin taudin ja keuhkosyövän heikentämänä.