stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907
Käyttö Venäjällä, Neuvostoliitossa ja itsenäisessä Virossa > Itämeren alueen linnoitteet

Itämeren rannikkoalueiden 305/52-patterit. Kartalla ovat myös Suomen ja Viron itsenäistymisen jälkeen rakennetut patterit.
12 tuuman 52 kaliiperin tykeillä varustettuja rannikkopattereita toteutettiin osana Pietari Suuren merilinnoitusta Suomenlahden ja Itämeren pääaltaan rannikkoalueille.
Käyttö Venäjällä, Neuvostoliitossa ja itsenäisessä Virossa > Itämeren alueen linnoitteet > Tahkona

Pietari Suuren merilinnoituksen lounaan suunnan etuasema koostui kolmesta Viroon sijoitetusta rannikkotykistöpatterista: Tahkuna, Lehtma ja Poosaspea. Hiidenmaan Tahkunan patteri oli näistä raskain 12 tuuman tykkeillään. Patterin tehtävä oli merilinnoituksen etuaseman lounaan suunnan turvaaminen ja Suomenlahden katkaisevien merimiinoitteiden valvonta yhteistyössä Russarön ja Örön saarille sijotettujen järeiden patterien kanssa.
Tahkunan nelitykkisen patterin ryhmitys koostui kahden yksiputkisen tykkitornin muodostamista pareista. Tykkiparin tornit sijoitettiin 64 metrin päähän toisistaan, ja tykkiparien muodostamat asemat olivat 111 metrin päässä toisistaan.
Tahkunan patterin rakentamisen valmistelut käynnistyivät vuonna 1914. Järeillä tykeillä varustetut rannikkopatterit vaativat tuekseen riittävän satama- ja kuljetusinfrastruktuurin. Tästä syystä Tahkunan patterityöt aloitettiin rakentamalla kapearaiteinen (raideleveys 750 mm) rautatie Lehtman satamaan. Itse tykkipatterin rakennustyöt käynnistyivät suunnitteluryhmän tekemän maastotutkimuksen jälkeen vuonna 1915.
Patterien rakentamiseen kului vuosina 1916–1917 yhteensä 1 700 kuutiometriä betonia, mikä oli vain 12 prosenttia asemiin käytettävän betonin suunnitellusta kokonaismäärästä. Rakennustyöt olivat edenneet kesäkuussa 1917 niin pitkälle, että aseman 12 tuuman tykit voitiin asentaa pyöreille umpibetonisille alustoilleen, jotka ulottuivat neljä metriä maan alle ja olivat halkaisijaltaan 15-metriset. Tykeille tehtiin asentamisen jälkeen koeammunnat, ja patteri todettiin taistelukuntoiseksi muutamaa kuukautta myöhemmin elokuussa. Patterin suojaksi rakennettiin myös erillinen ilmatorjuntapatteri, joka oli alkuun varustettu 57 mm tykeillä ja myöhemmin raskaammilla 75 mm tykeillä.
Tahkunan tykkiasemia ei ehditty lopulta rakentaa täysin loppuun. Tykit poistettiin asemistaan 1920-luvun alulla, ja niistä purettuja osia käytettiin Tallinnan edustalla sijainneen Aegnan 12-tuumaisen patterin kunnostamiseen.
Käyttö Venäjällä, Neuvostoliitossa ja itsenäisessä Virossa > Itämeren alueen linnoitteet > Sõrvenniemi

Sõrvenniemen patterin ryhmitys koostui Hiidenmaan Tahkunan patterin tavoin neljästä yksiputkisesta tykkiasemasta, jotka sijoitettiin maastoon pareittain. Parin muodostaneiden tykkiasemien välinen etäisyys oli Tahkunan asemien tapaan 63 metriä ja parien välinen etäisyys oli 112 metriä. Kolme tykeistä muodostivat suoran linjan neljännen sijaitessa 20 metriä siitä sivuun. Avorakenteiset tykkitornit olivat kuusi metriä korkeita, ja painoivat putken kanssa noin 120 tonnia. Sõrvenniemen tykeillä oli täysi 360 asteen ampumasektori.
Rakentaminen alkoi neljän kartionmallisen tykkialustan valamisella betonista, minkä jälkeen näille asennettiin panssarisuojatut tykkitornit. Tykkitornien suojaksi kaavaitiin myös 4,3 metriä paksuja betoniseiniä, mutta tällainen ehdittiin toteuttaa vain toisen ja kolmannen tykkiaseman osalta. Tykkiasemien voimanlähteet, kaksi dieselvoimalaitosta, saivat omat suojarakennuksensa polttoainesäiliöineen. Tykkiasemien taakse sijoitettiin ampumatarvikekellarit, komentopaikka sekä tulenjohto- ja tähystystorni. Patterilta oli viisi kilometriä pitkä raideyhteys Mõntun satamaan.
Patteri ei ollut kokonaan valmis ensimmäisen maailmansodan taistelujen alkaessa Viron saaristossa, ja se kyettiin saamaan taistelukuntoiseksi vain väliaikaisratkaisujen tuella. Saksalaiset aloittivat patterin pommittamisen osana Viron saariston valtaamiseen tähdännyttä operaatio Albionia 30. syyskuuta ja 1. lokakuuta. Tykkipatterin silloisen komentajan kapteeni Knupferin mukaan asema kärsi merkittäviä tappioita, kun pommituksen sirpale putosi vielä keskeneräisen ampumatarvikevaraston tammioven läpi. Sirpaleen aiheuttama palo räjäytti koko varaston, mikä johti neljän upseerin ja 70 miehistön jäsenen välittömään kuolemaan. 40 miestä kuoli vielä myöhemmin saamiinsa vammoihin 60 selvitessä vammoistaan huolimatta. Iskun aiheuttamat menetykset rapauttivat järeän patterin taistelukykyä merkittävästi, mutta se kykeni jatkamaan toimintaa jossain määrin niistäkin huolimatta.
Patteri kärsi räjähdyksen jälkeen vielä pieniä lisävaurioita 8-9. lokakuuta tehdyissä pommituksissa, mutta pysyi edelleen toimintakykyisenä jatkaen tulitoimintaa aina 14. lokakuuta saakka. Saksalaiset alukset saivat käskyn tuhota sen lopullisesti 15. lokakuuta, koska patteri laajoine ampumasektoreineen aiheutti merkittävän uhan miehittäjän 12. lokakuuta maihin nousseille jalkaväkijoukoille Saarenmaalla. Venäläiset olivat tosin jo aloittaneet asemien evakuoinnin ja kaluston tuhoamisen, kun patteri jäi voimakkaan tykkitulen alle. Tulitus rapautti asemien taistelukyvyn lopullisesti, minkä jälkeen saksalaiset valtasivat ne maateitse 15. lokakuuta 1917.
Käyttö Suomessa > Itsenäisyyden ensimmäiset vuodet

Suomeen jäi itsenäistymisen jälkeen yhdeksän Obuhovin 305/52-tykkiä, jotka saivat uudessa isäntämaassaan mallinimen 305/52 O (305 millimetrin 52 kaliiperin merikanuuna mallia Obuhov). Kalustosta osa oli CA-merkittyä maavoimien kalustoa ja osa MA-merkittyä laivastokalustoa. Tykit oli sijoitettu Örön (4 tykkiä) ja Inon linnakkeille (5 tykkiä). Inon tykit siirrettiin myöhemmin Helsingin edustan rannikkolinnakkeille.
Suomeen jäänyt tykkikalusto ei ollut ampumakuntoista, eikä sitä suunniteltu käytettäväksi 1920-luvun aikana laadituissa rannikon linnoittamista käsittelevissä suunnitelmissa. Poikkeuksen muodosti yksi Inon linnakkeen tykeistä, joka oli saatu ampumakuntoiseksi huhtikuussa 1919. Koko linnake ajettiin tosin alas ja hävitettiin vuonna 1920 solmitun Tarton rauhan mukaisesti.
Käyttö Suomessa > Järeän tykistön kehitys käynnistyy

Käsitys järeiden 12 tuumaisten tykkien tarpeellisuudesta muuttui 1920-luvun loppupuolella. Rannikkotykistön esikunta esitti vuonna 1927 kahta järeää tykkiä Isosaareen, yhtä Kuivasaareen ja yhtä Santahaminaan. Järeän tykkikaluston modernisointityöt käynnistyivät Örön linnakkeelta, jonka nelitykkinen patteri muutettiin kaksitykkiseksi. Patterin modernisointi käsitti taakse avoimien tykkipihojen sulkemisen uusilla kaaren muotoisilla betoniseinillä, minkä lisäksi tykkiasemien päälle asennettiin kääntyvä betonikatto. Suuntaus- ja latauslaitteistot sähköistettiin, minkä jälkeen kalustolla toteutettiin perusteelliset ja onnistuneet koeammunnat elokuussa 1930. Tykit osoittautuivat erittäin tarkoiksi, ja niiden silloista 32 kilometrin kantamaa arveltiin voitavan kasvattaa edelleen 40 kilometriin ammusten uusien ballististen kärkien avulla.
Suomeen jääneiden järeiden 12-tuumaisten tykinputkien ryhmittämisestä tuli vilkas keskustelunaihe 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa. Putkia oli tuolloin neljä asemissa Örössä, neljä purettuna Isosaaressa ja yksi purettuna Suomenlinnassa. Jokaista tykinputkea kohti oli varattu ampumatarvikkeita 200 laukaukseen. Meripuolustuksen esikunta antoi lokakuussa 1930 esityksensä 12-tuumaisten patterien ryhmityksestä, jossa tykit olisi jaettu itäisen Suomenlahden ja Helsingin edustan rannikkolinnakkeille. Itäisellä Suomenlahdella putkista kaksi olisi sijoitettu Saarenpäähän, kaksi yhteen kaksoistykkitorniin Ristiniemellä ja loput kaksi Kirkonmaalle. Helsingin edustalla kaksi tykkiä olisi sijoitettu Kuivasaareen kaavailtuun kaksoistykkitorniin ja yksi tykki Isosaareen.
Ensimmäinen ehdotus ei jäänyt kovin pitkäikäiseksi, sillä meripuolustuksen esikunta antoi jo seuraavan vuoden tammikuussa uuden järeiden patterien ryhmitysehdotuksen. 12. tammikuuta 1931 lähetetyssä kirjelmässä uudeksi ryhmitykseksi esitettiin seuraavaa:
kaksoistykkitorni Mäkiluotoon (saaren patterin linnoitustyöt olivat jo pitkällä venäläisten jäljiltä)
kaksoistykkitorni Kuivasaareen
kaksi avointa tykkiä Ristiniemeen
kaksi avointa tykkiä Kirkonmaalle
yksi tykki rautatielavetille tai monitoriin tai avoasemaan Koiviston Saarenpäähän
Yleisesikunta puolsi Mäkiluodon, Kuivasaaren ja Ristiniemen pattereiden toteuttamista, mutta ei nähnyt tarvetta muiden jäljelle jäävien tykinputkien välitöntä sijoittamista linnakkeille, sillä niiden käyttöä rautatietykkeinä haluttiin selvittää. Yleisesikunta näki Ristiniemen linnoitustyöt kiireellisimpinä, kun meripuolustuksen esikunnan mielestä linnoitustyöt olisi järkevämpää aloittaa Helsingin edustan rannikkolinnakkeilta, joissa linnoitustyöt voitiin aloittaa käytännössä heti.
Käyttö Suomessa > Suomenlahden tykistösulku

Vastaitsenäistyneiden Suomen ja Viron välille alkoi kehittyä huomattavaa puolustusyhteistyötä 1920- ja 1930-lukujen kuluessa. Yhteistyön ytimessä oli Suomenlahden tykistösulkuna tunnettu strateginen meripuolustusjärjestelmä, jonka tarkoituksena oli sulkea Neuvostolaivasto Suomenlahden pohjukkaan. Salaisen tykistösulun Suomen puolisten linnoitteiden toteuttaminen käynnistyi vuonna 1931, kun meripuolustuksen esikunnan ajamia uusia järeitä tykkipattereita alettiin rakentaa Mäkiluotoon ja Kuivasaareen. Pattereiden linnoitustöitä varten oli varattu 2,6 miljoonaa markkaa vuoden 1931 ylimääräisessä menosäännössä.
Patterien rakennustöiden suunnittelua helpottivat huomattavasti sisällissodan jälkeen Inon ja Mäkiluodon pattereista teetetyt yksityiskohtaiset piirustukset. Viroon suuntautuneilla opintomatkoilla oli päästy myös tutustumaan vastaaviin tornipattereihin, minkä lisäksi virolaiset olivat jakaneet suomalaisille pattereihin liittyviä teknisiä piirustuksia ja kytkentäkaavioita, sekä myyneet edulliseen hintaan kaksi korotushammaskaarta ja muita puuttuvia tykin osia. Suomen tykkityömailla työskenteli myös muutamia jo venäläisten aikaan vastaaviin projekteihin osallistuneita asentajia.
Venäläisiltä oli jäänyt Mäkiluotoon kaksi keskeneräistä 356 millimetrin kaksoistykkitornia, joissa ei ollut tykkejä. Toinen torneista jäi Mäkiluodon uuden 12-tuumaisen patterin pohjaksi ja toinen siirrettiin vastaavan patterin pohjaksi Kuivasaareen. Mäkiluodon torni saatiin ampumakykyiseksi heinäkuussa 1933, jolloin suoritettiin patterin kalusto- ja lähtönopeusammunnat. Patterin rakennustyöt jatkuivat tosin aina kevääseen 1935. Kuivasaaren patteri vihittiin käyttöön 12. toukokuuta 1935, ja se saatiin ampumakuntoiseksi saman vuoden kesällä.
Ristiniemen patterin rakennustyöt käynnistyivät muiden kahden jo valmistuttua keväällä 1936. Örön kaksi ylimääräistä tykinputkea siirrettiin Viipurin edustan rakenteilla olleelle linnakkeelle, jossa ne asennettiin kahteen noin kilometrin etäisyydelle toisistaan rakennetulle tykkiasemalle. Kaksiputkisen patterin rakennustyöt painottuivat vuodelle 1938, ja patteri saatiin ampumakuntoiseksi syksyllä 1939.
Suomenlahden tykistösulun selkärangan muodostivat sen pääaseena toimineet 12 tuuman patterit Viron Aegnassa sekä Suomen Mäkiluodossa ja Kuivasaaressa. Tykistösulun patterit integroitiin myös vahvasti toisiinsa Suomenlahden ylittäneillä yhteyskaapeleilla, jotka mahdollistivat lahden molempien puolten asemien yhdenaikaisen tulenjohdon joko Suomen tai Viron puolelta. Suomi ja Viro eivät missään vaiheessa virallisesti liittoutuneet sotilaallisesti, mutta tykistösulun pitävyyttä harjoiteltiin maiden välisissä yhteisissä sotaharjoituksissa.
Käyttö Suomessa > Bizertan tykit

Hieman ennen talvisodan syttymistä vuonna 1939 Suomi sai Ranskasta tarjouksen 12 tuuman Obuhov-tykinputkista. Nämä olivat peräisin Venäjän keisarikunnan laivaston taistelulaiva Imperator Aleksandr III:sta, joka oli purjehtinut nimellä Volja Venäjän vallankumouksen jälkeen. Monien vaiheiden jälkeen alus oli päätynyt Ranskan hallitseman Tunisian Bizertaan vuonna 1921. Se oli romutettu vuonna 1935, ja siitä puretut 12 tuumaiset tykinputket sekä niihin liittyneet jarrulaitteet, lukko- ja latauskoneistot olivat päätyneet odottamaan bizertalaiseen varastoon.
Everstiluutnantti P. Enkaisen johtama tarkastusryhmä puolsi kauppaa, mutta se jäi toteutumatta toisen maailmansodan sytyttyä. Neuvotteluyhteydet saatiin tosin maaliskuussa 1940 avattua uudelleen ja tykkikauppojen hieromista päästiin jatkamaan. Monien vaiheiden jälkeen Ranska päätyi lahjoittamaan ”Bizertan tykkeinä” tunnetut putket Suomelle, ja kahdeksan niistä saapui Suomeen keväällä 1940. Loput neljä putkea jäivät kokonaan saapumatta, sillä saksalaiset olivat kaapanneet niitä kuljettaneen rahtialuksen Norjan rannikolla keväällä 1940.
Putkia asennettiin Isosaaren linnakkeen kahteen yksiputkiseen torniin, minkä lisäksi niitä kaavailtiin käytettävän Mäkiluotoon suunnitellussa toisessa järeässä kaksoistykkitornissa. Bizertan putkia hyödynnettiin myös Hankoon neuvostojoukkojen perääntyessä jääneiden 12-tuumaisten rautatietykkien korjaamisessa vuonna 1941.
Käyttö Suomessa > Talvi- ja jatkosota

Ristiniemen toisen 12-tuumaisen tykin putki halkesi heti talvisodan alkuvaiheessa useiden metrien matkalta. Vaurion syyksi epäiltiin liian tiukkaa panosta ja kylmää säätä, jossa ammunta oli toteutettu. Toinen alueelle asennettu putki ampui talvisodan aikana yhteensä 298 laukausta, mikä oli puolet 12-tuumaisen putken teoreettista maksimilaukausmäärää enemmän. Ristiniemen tykkiasemien helposti evakuoitavissa oleva materiaali vietiin pois asemista talvisodan jälkeen, minkä jälkeen asemat tuhottiin suomalaisten vetäytymisen yhteydessä. Asemia ei korjattu käyttökuntoon jatkosodassa.
Örön 12-tuumainen patteri osallistui jatkosodassa Hangon vuokra-alueen satamaan ja Russarön linnakkeelle jääneiden venäläisten tulittamiseen. Linnake antoi tulitukea muun muassa Bengtskärin taistelussa 26. heinäkuuta 1941.
Mäkiluodon järeä patteri suoritti häirintäammuntoja useita kertoja Porkkala–Naissaari-kapeikossa operoineita vihollisaluksia vastaan vuoden 1941 kuluessa. Tärkein ammunta tapahtui 3. joulukuuta 1941, kun Hankoa evakuoinut suuri kuljetusalus Josif Stalin saatiin tuhottua meripuolustuksen yhteisoperaatiossa. Kuivasaaren patteri karkotti samana joulukuun päivänä sen kantaman alueelle tulleen hävittäjän.
Uusia pattereita rakennettiin sotien aikana Mäkiluotoon ja Isosaareen. Mäkiluodon patterin uuden panssaritornin rakentaminen eteni tosin varsin hitaasti teknisten ongelmien ja rahoitusvaikeuksien takia. Sodan tilanne ei myös edellyttänyt tornin valmistumista, mikä johti koko projektin keskeyttämisen harkitsemiseen. Sodan päättyessä patterin rakentaminen oli vasta valmisteluvaiheessa. Mäkiluoto ja sen 12 tuuman järeä patteri luovutettiin sodan päätyttyä Neuvostoliitolle osana Porkkalan vuokra-aluetta. Neuvostoliittolaiset tuhosivat Mäkiluodon järeän patterin ennen Porkkalan palautusta vuonna 1956.
Isosaareen alettiin rakentaa järeää kaksitykkistä patteria syksyllä 1941. Tykit hajasijoitettiin noin kilometrin päähän toisistaan, ja ne saatiin liki valmiiksi sodan loppuun mennessä vuonna 1944. Rakennustyöt keskeytettiin ja asemien purkaminen aloitettiin 19. syyskuuta 1944 voimaan astuneen välirauhansopimuksen nojalla. Liittoutuneiden valvontakomissio oli antanut määräyksen, jolla Porkkalasta itään olevien tykkiasemien kaliiperi rajoitettiin 120 millimetriin. Isosaaren tykit siirrettiin Parolan varikolle.
Käyttö Suomessa > Järeät patterit palautetaan käyttökuntoon

Vuonna 1947 solmittu Pariisin rauha vapautti Suomen valvontakomission asettamista erillisrajoitteista. Järeät patterit päätettiin palauttaa ampumakuntoisiksi tosin vasta yli vuosikymmen myöhemmin, kun puolustusneuvosto teki vuonna 1959 periaatepäätöksen niiden käyttökuntoon palauttamisesta. 12-tuumaisista pattereista tykit päätettiin palauttaa Isosaareen ja Kuivasaareen, joista jälkimmäinen nähtiin kiireellisimpänä.
Kuivasaaren tykin osat ja muu kalusto siirrettiin saareen heinäkuussa 1960, ja tykin uudelleenrakentaminen jatkui seuraavalle kesälle. Ensimmäinen kalustolaukaus päästiin ampumaan tykkitornin oikeanpuoleisella putkella 6. kesäkuuta 1961, mutta loppuja koeammuntoja täytyi lykätä myöhemmäksi kalustolaukauksessa ilmenneiden ongelmien takia. Kuivasaaren tykit saatiin ampumakuntoisiksi 9. joulukuuta 1961, jolloin toteutettiin molempien putkien koeammunnat. Tykit toimivat hyvin jo sotien aikana reistailleita nallilukkoja lukuun ottamatta. Pääesikunnan johtoelin tarkasti tykit ja luovutti ne Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentille.
Kuivasaaren patterin valmistumisen jälkeen töiden painopiste siirtyi Isosaareen. Patterin tykkien osia korjattiin Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentin korjaamolla Suomenlinnassa kesän 1961 aikana, minkä jälkeen putket ja korjatut osat kuljetettiin Isosaareen saman vuoden syyskuussa. Tykit asennettiin takaisin asemiinsa vuosien 1961-1962 aikana, minkä jälkeen niillä suoritettiin muutamia ammuntoja.
Käyttö Suomessa > Kaluston alasajo

Kuivasaaren tykkitorni oli käytössä 1970-luvun alulle, vaikka sitä ei saatu ikinä kunnolla viimeistellyksi ja huolletuksi, kuten oli alun perin ajateltu. Järeä torni jouduttiinkin määräämään käyttökieltoon, kun sen sähköjärjestelmät osoittautuivat toimintakelvottomiksi 1970-luvulla. Tornia ei lähdetty enää tässä vaiheessa korjaamaan käyttökuntoon, sillä sen tehtävän olivat ottaneet 1960-luvun lopulla hankitut ensimmäiset meritorjuntaohjukset.
Isosaaren patterilla toteutettiin muutamia ammuntoja sen 1960-luvulla tapahtuneen kunnostamisensa jälkeen. Läntisen aseman putki jouduttiin vaihtamaan sen vaurioiduttua ammunnassa. Isosaaren tykit ajettiin alas, ja länsitorni purettiin kokonaan vuonna 1982. Itäinen asema jätettiin paikalleen museotykkinä.
Tekniset tiedot > Putki

Tykin putki kehitettiin Obuhovin aiemman 12 tuuman 40 kaliiperin tykin pohjalta. 305/52-putki oli edeltäjänsä tapaan monikerrosputki, jossa rihlattua sisäputkea vahvistivat kolme päällekkäistä monikerroksista vaippaa, sekä erillinen ulkovaippa.
Ensimmäinen vaippakerros jatkui tykin peräkappaleesta suupintaan, ja koostui kahdesta erillisestä vaipasta, jotka lukittuivat paikalleen sisusputken päässä olleeseen olakkeeseen. Toinen ja kolmas vaippakerros koostuivat ensimmäisen tapaan kahdesta erillisestä vaipasta. 431,2 tuumaa pitkä toinen kerros lukkiutui paikalleen ensimmäisen kerroksen päässä olleeseen olakkeeseen ja 281,6 tuumainen kolmas kerros toisen kerroksen pään olakkeeseen. Ulkovaippa ympäröi tykin peräkappaleen päätä lukittuen toisen vaippakerroksen etuvaipan olakkeeseen. Panoskammion päähän asennettu peräkappale lukitsi tykin monikerroksisen rakenteen kokoon.
Kaliiperiltaan 12-tuumainen (304,8 mm) putki oli 15 850 millimetriä pitkä ja painoi 50,6–50,7 tonnia. Lukon massa oli 933,6–1 040 kilogrammaa. Putken pituus oli 52 kaliiperia, ja 72 rihlalla rihlatun osan mitta 42,2 kaliiperia (12 852 mm). Panoskammion halkaisija oli 347,5 millimetriä ja tilavuus 224,6 litraa.
Tekniset tiedot > Ampumatarvikkeet

Tykki varustettiin alkuun panssari- ja puolipanssarikranaateilla, sekä common shell -tyyppisillä sirpalekranaateilla. Ampumatarvikkeilla kyettiin saavuttamaan 25 asteen korolla noin 23 kilometrin kantama. Tykille soveltuva kehittyneempi sirpalekranaatti otettiin käyttöön vuonna 1915. Tykeissä käytettiin myös japanilaisvalmisteisia raskaampia panssarikranaatteja ja yhdysvaltalaisvalmisteisia kranaatteja, joista jälkimmäisistä ei ole säilynyt tarkempia tietoja. Neuvostoliiton laivasto kehitti lisäksi tykin käyttöön vuonna 1928 miinakranaatin, joka otettiin palveluskäyttöön 1930-luvun kuluessa.
Eri kranaattien tiedot on esitetty seuraavassa taulukossa:
| Tyyppi | Massa (kg) | Räjähdepanos (kg) | Pituus (cm) | Kantama 25° korolla (m) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Panssarikranaatti | 470,9 | 12,9 | 119 | 23 228 |
| Puolipanssarikranaatti |  ? | 48,4 | 149 | 23 228 |
| Sirpalekranaatti (common shell) |  ? | 58,8 | 149 | 23 228 |
| Sirpalekranaatti (1915) | 331,7 | 100 | 94 | 19 570 |
| Panssarikranaatti (japanilainen) | 747,8 | 66,3 | 136 |  |
| Miinakranaatti | 314 | 55,2 + 140 | 152 | 34 019 |
Tykissä käytettiin 152 kilogramman irtopanosta.
Huomiot

↑  Tekniset tiedot on alla olevassa taulukossa annettu Kuivasaaren linnakkeen kaksoistornille. Tiedoissa on huomattavaa vaihtelua asennuspaikkojen välillä esimerkiksi käytetystä lavetista ja tykkiasemakohtaisista rajoitteista johtuen.
Kirjallisuutta

Rannikkotykistön tykkitoimintaopas: 6. osa (RtTkiOpas 6). 305/52-0.  Helsinki:  Pääesikunta, 1962.  RtTkiO 6
Тамеев, Андрей (Tameev, Andrei): Главный калибр «эстонских дредноутов» (Glavnyi kalibr «estonskih drednoutov»). Арсенал-Коллекция (Arsenal-Kollektsija), 2013, nro 8, s. 2–25.  ООО «Яуза-Каталог» (OOO Jauza-Katalog). ISSN 2306-6695  (venäjäksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 305 mm/52 -merikanuuna vm. 1907 Wikimedia Commonsissa
Kuivasaareen 305-millisiin liittyvä artikkeli, Suomenlinnan Rannikkotykistökilta
NavWeaps. Russian 12"/52 (30.5 cm) Pattern 1907 (englanniksi)
Yksi taistelulaiva Poltavan päätykeistä rakenteilla vuonna 1914.
Gangut-luokan taistelualus Marat ilmakuvassa vuonna 1937. Pääaseistuksen 12 tuuman tornit oli sijoitettu aluksen keskilinjaan.
Kuivasaaren patterin toisen tykin peräkappale, putken päässä maavoimien tykkikaluston CA-merkintä.
Aegnalle sijoitettu järeä rannikkopatteri vuonna 1934.
Sõrvenniemen patterin 12 tuuman tykki.
Mäkiluodon 305/52 O2 -kaksoistorni syyskuussa 1941.
Suomalaisten haltuun joutunut neuvostoliittolainen 305 mm rautatietykki toisen maailmansodan aikaan. Sen putki kuului alun perin taistelulaiva Imperator Aleksander III:n pääaseistukseen.
12 tuuman rautatietykin 470 kg ammuksia Hangossa vuonna 1943.
Keltanorsukala

| Keltanorsukala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Arapaimakalat Osteoglossiformes
Heimo::  Norsukalat Mormyridae
Suku::  Campylomormyrus
Laji::  tamandua
Kaksiosainen nimi
 Campylomormyrus tamandua  (Günther, 1864) 
Katso myös
   Keltanorsukala Wikispeciesissä   Keltanorsukala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltanorsukala (Campylomormyrus tamandua) on norsukaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan makeista vesistä Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Keltanorsukala voi kasvaa suurimmillaan 40–43 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on hyvin pitkänomainen ja hoikka ja sen kuono on pitkä ja alaspäinkaartuva. Suu on kuonon kärjessä Kalan  selkä- ja peräevät sijaitsevat ruumiin takaosassa ja koiraan ja naaraan peräevät eroavat mudoltaan. Keltanorsukalan pyrstöevä on haarautunut. Keltanorsukala on tumman harmahtavan ruskea ja ruumiissa on vaaleita tai kellertäviä juovia, jotka haalistuvat kalan kasvaessa.
Levinneisyys ja elintavat

Keltanorsukalaa tavaan Guineasta ja Malista Kongon demokraattiseen tasavaltaan, mutta levinneisyysalue ei ole yhtenäinen. Laji on yöaktiivinen ja liikkuu parvina tummissa ja sameissa vesissä, joissa on runsaasti vesikasveja ja uponnutta puuta. Keltanorsukalan ravintoa ovat selkärangattomat eläimet.
Keltanorsukalaa kalastetaan ravinnoksi ja se on suosittu akvaariokala.
Urheiluvuosi 1956

Urheiluvuosi 1956 käsittelee vuoden 1956 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Yleiskilpailut

Talviolympialaiset 26.1.–5.2. Cortina d’Ampezzossa. Neuvostoliitto oli ensi kertaa mukana talviolympialaisissa ja oli mitalitilaston ykkönen seitsemällä kulta-, kolmella hopea- ja kuudella pronssimitalilla.
Kesäolympialaiset 22.11.–8.12. Melbournessa. Neuvostoliitto voitti 37 kultamitalia ja oli mitalitilaston ykkönen. Jotkut maat jäivät kisoista pois kansainvälisen poliittisen ilmapiirin vuoksi. Australian tiukkojen eläimiä koskevien maahantuontisäädösten vuoksi olympialaisten ratsastuskilpailut käytiin Tukholmassa, Ruotsissa.