stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Psykopatia
Empatia ja sympatia

Systemaattisen katsauksen mukaan ei kuitenkaan ole todisteita siitä, että psykopaateilta puuttuisi empatia. Hare Psychopathy Checklist (PCL) -asteikkoa käyttäneissä yhteensä 5711 henkilön 66 tutkimuksessa raportoitiin 1672 efektiä, joista vain 10,9 % oli merkitseviä. Tilastollisesti voimakkaissa tutkimuksissa merkitseviä oli vain 10,7 %, joten kyse voi olla vääristä positiivisista.
Vaikka psykopaatit kuvataan usein täysin muista poikkeaviksi, todellisuudessa sympatiaan yleensä kykeneväkin ihminen on välillä kyvytön siihen, kun hän esimerkiksi vihaa kärsivää henkilöä tai ylimielisyys, jäykkyys tai huono päivä saa otteen hänestä.
Narsismi ja psykopatia

Psykopaatti (ja sosiopaatti) on aina narsistinen jakaessaan piirteitä narsistisesta persoonallisuushäiriöstä, mutta narsistisen persoonallisuushäiriön tarkoittama narsisti on harvoin psykopaatti. Psykopaatin vuorovaikutus on sosiaalisesti sujuvaa, manipuloivaa, omanarvontuntoista ja usein patologista valehtelua. Tunne-elämä on pinnallista ja vastuutonta. Psykopaatti ei koe empatiaa, katumusta, pelkoa tai ahdistusta, mutta hän voi esittää tunteita melko vakuuttavasti.
Tunnistaminen ja hoito

Psykopatian tunnistamiseksi jo sikiövaiheessa on Suomessa kehitteillä menetelmä. Samalla siihen etsitään lääkehoitoa. Tutkimus antaa viitteitä siitä, että yksi tekijä taustalla on aivojen luontaisen opioidijärjestelmän poikkeava toiminta. Erään tutkijaryhmän mukaan psykopatian hoidossa saattaisi toimia naltreksoni tai buprenorfiini.
Päihteiden ongelmakäyttö psykopaateilla liittyy aivojen palkitsevuusmekanismeihin, jotka ovat psykopatiasta kärsivällä erilaiset, ja päihteen käytön palkitsevuus lisää todennäköisyyttä tulla päihderiippuvaiseksi.
Lääketieteessä vallitsee yksimielisyys, että psykopatiaa ei voi hoitaa. Lisäksi aikuisiän psykopatiaa ei pitäisikään ryhtyä hoitamaan, sillä ryhmäterapiassa psykopaatti ammentaa muista informaatiota, jota hän käyttää myöhemmin hyväkseen muille haitallisella tavalla. Hoitomotivaatiokin puuttuu, koska psykopaatti ei koe, että hänessä on mitään korjattavaa.
Yhteiskunnalliset kustannukset

Psykopatia on yhteiskunnalle kaikkein kallein asia. Psykopatia kuormittaa rikosoikeudellisen järjestelmän resursseja suhteettomasti. Psykopaatti on poliisien, uhrien, syyttäjien, tuomareiden, ehdonalaisvalvojien, vanginvartijoiden ym. keskuudessa nimike parantumattomalle, siis henkilölle, jonka toimintaa ei kyetä korjaamaan. Rehabilitatiivinen optimismi on ollut ajattelua, jossa on uskottu psykopaattisen henkilön muutokseen. Yhdysvaltalaisessa yhteiskunnassa psykopatian on arvioitu aiheuttavan vuosittain 460 miljardin dollarin kustannukset. Tätä halvempia yhteiskunnallisia ongelmia ovat alkoholin väärinkäyttö, liikalihavuus, tupakointi ja skitsofrenia. Siinä missä näihin muihin yhteiskunnallisiin ongelmiin lasketaan mukaan kalliita sairaalajaksoja ja hoitoja, psykopatian kustannuksiin sellaisia ei lasketa. Psykopatian kustannuksista on myös jätetty pois psykopaatin toiminnasta uhreille aiheutuneet menetykset.
Pahuus

Psykopaattiset piirteet eivät välttämättä tee ihmisestä normaalin määritelmän mukaisesti pahaa. Henkilön tunnekylmyydestä voi olla hyötyä muille, esimerkiksi hän voi pysyä toimintakykyisenä tilanteissa, joissa muut lamaantuvat.
Vaikka moni psykopaatti on väkivaltainen, kaikki eivät ole. Neurotieteilijä James Fallon, joka aivokuvauksestaan päätteli sattumalta olevansa psykopaatti, kertoo elävänsä rikasta elämää ystävien keskellä ja olevansa täysin turvallinen ihminen. Hän kuitenkin sanoo olevansa geneettisesti altis väkivaltaan, mutta onnellinen kasvatus on suojellut häntä sellaisilta piirteiltä. GEN-verkkojulkaisussa haastateltu Scout Bolton kertoo, että koska hänellä on ASPD-diagnoosi, ihmiset, jopa lääkärit, tulkitsevat hänen itsevarmuutensa narsismiksi ja hänen sosiaaliset taitonsa manipuloinniksi. Tämä on erakoittanut hänet. Netflixin Mindhunter-sarja kuvaa hänestä psykopaatteja realistisesti ja hyväntahtoisesti.
Väkivallantekijöistä psykopaatit ovat Hannu Lauerman mukaan vaarallisimpia. He saavat tuomion murhan sijasta usein taposta tai kuolemantuottamuksesta. Lauerman mukaan he ovat kovia, paatuneita ihmisiä, jotka ovat kavalia, vaarallisia ja piittaamattomia muista ihmisistä, ja he osaavat todennäköisemmin myös laskelmoida ja selittää tekonsa lievemmiksi.
Kansallissosialistien eli natsien ja heidän johtajansa Adolf Hitlerin yhdistäminen psykopatiaan alkoi vuonna 1933, kun norjalainen psykiatri Johan Scharffenberg teki psykiatrisen diagnoosin Hitleristä. Scharffenbergin mielestä kansallissosialismissa oli psykopatologiaa. Yksi yleisesti psykopaattina pidetty natsi oli Oskar Dirlewanger, jonka Dirlewangerin prikaatiin hän värväsi tuomittuja murhaajia ja raiskaajia. Tämä pahamainen yksikkö (SS-Dirlewanger) osallistui Varsovan kansannousun tukahduttamiseen, mistä seurasi 40 000–50 000 henkeä vaatinut Wolan verilöyly.
Fiktiossa

Psykopatiaa kuvataan useissa romaaneissa ja elokuvissa. Psykopatiaa kuvataan muiden muassa jännitys- ja kauhugenreissä, joissa päähahmon vastustaja (antagonisti) on psykopaatti. Tunnettu esimerkki on sarjamurhaaja ja kannibaali Hannibal Lecterin hahmo Uhrilampaissa. Joissakin romaaneissa ja elokuvissa päähahmo on psykopaatti, kuten päähahmo Patrick Bateman Amerikan Psykossa.
Belgialaisen psykiatrin Samuel Leistedtin tutkimusryhmä kartoitti elokuvia sen perusteella, missä on onnistunein psykopaattisen hahmon kuvaus. Kolme onnistuneinta olivat: Anton Chigurh elokuvassa Menetetty maa, Hans Beckert elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa ja Henry elokuvassa Henry Lee Lucas – sarjamurhaaja.
Kirjallisuutta

Ahmavaara, Yrjö: Hyvinvointivaltion tabut: Nykykulttuurimme kritiikki.  (2., lisätty painos)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1998.  ISBN 951-570-420-0
Erikson, Thomas: Psykopaatit ympärilläni: Kuinka tunnistaa ja välttää manipulointi. Suomentanut Riie Heikkilä. Jyväskylä: Atena, 2018. ISBN 978-952-300-392-7
Hare, Robert D.: Ilman omaatuntoa. Helsinki: Gilgames, 2004.
Haapasalo, Jaana: Psykopatiakäsitteen kehitys ja sisältö. Jyväskylän yliopiston psykologian laitoksen julkaisuja, 1985, Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Haapasalo, Jaana, Psykopatia ja rikoksentekijöiden persoonallisuus [Psychopathy and the criminal personality]. Psykologia 1986 (21), s. 430–433.
Haapasalo, Jaana, Tutkimuskohteena psykopatia: Haastateltavana professori Robert D. Hare British Columbia-yliopistosta Kanadasta. Psykologia 1987 (22), s. 108–110
Haapasalo, Jaana, Cleckleyn psykopaatin muotokuva haastatteluvastausten valossa [Liittyy väitöskirjaan Psychopathology as a descriptive construct of personality among offenders / Jaana Haapasalo (Jyväskylä studies in education, psychology and social research 84)]. Jyväskylän yliopiston psykologian laitoksen julkaisuja, 1991, Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Haapasalo, Jaana, Psykopatia rikoksentekijöiden persoonallisuutta kuvaavana konstruktiona [Psychopathy as a descriptive costruct of personality among offenders]. Psykologiaa. Jyväskylän yliopiston psykologian laitoksen julkaisuja, 328. 1995, Jyväskylän yliopisto: Jyväskylä. 162. ISSN 0782-3274
Hare, R.D., et al., The revised psychopathy checklist: Reliability and factor structure: Psychological assessment. Journal of Consult. Clin. Psychol 1990 (2), s. 338–341
Häkkänen-Nyholm, Helinä & Hare, R. D. (2009). Psychopathy, homicide, and the courts: Working the System. Criminal Justice & Behavior, 36 (8), s. 761–777.
Häkkänen-Nyholm, Helinä & Nyholm, Jan-Olof. (2009). Psykopaatti asianosaisena prosessioikeudessa. Defensor Legis, 3.
Häkkänen-Nyholm, Helinä & Nyholm, Jan-Olof. (2012). Psychopathy and Law: A Practitioners Guide. Chichester: John Wiley & Sons
Parhi, Katariina: Sopeutumattomat: Psykopatian historia Suomessa.  Helsinki:  Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-600-1
Sinkkonen, Jari. Psykopatian monet kasvot. 1. painos 2021, Duodecim. ISBN 9789523601741
Sroufe, L. A. ym.: Relationships, Development, and Psychopathology [Reprinted from: Handbook of Developmental Psychopathology. (2nd ed.) Edited by Arnold J. Sameroff, Michael Lewis, and Suzanne M. Miller. Kluwer Academic, Plenum Publishers, New York, 2000.].
Weizmann-Henelius, G.: Violent Female Perpetrators in Finland: Personality and Life Events. Diss. Åbo Akademi. 2004.
Aiheesta muualla

Scholarpedia: Psychopathy. (englanniksi)
Matikka, Tuija: Psykopaatti, mainettaan pahempi. Tiede 4.10.2007.
10 ammattia, jotka houkuttavat eniten psykopaatteja. Iltalehti.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki
Punaruohokaija

| Punaruohokaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Ruohokaijat Neophema
Laji::  splendida
Kaksiosainen nimi
 Neophema splendida  Gould, 1841 
Katso myös
   Punaruohokaija Wikispeciesissä   Punaruohokaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Neophema splendida
Punaruohokaija (Neophema splendida) on eteläaustralialainen värikäs kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 19 cm ja paino 36–44 g. Sen höyhenpuku on selästä ja päälaelta vihreä, naama ja osa siivistä ovat turkoosinsiniset, rinta on punainen ja vatsa keltainen. Nokka on tummanharmaa, iiris ruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Naaras on himmeämmän värinen ja nuori lintu muistuttaa naarasta.
Esiintyminen

Punaruohokaijat elävät sisämaassa Australian eteläosassa. Kannan suuruus on noin 10 000 yksilöä. Ne ovat vaelluslintuja, jotka eräinä vuosina voivat esiintyä yli sadan yksilön parvina, vaikka tavallisesti elävät pareittain tai perhekunnittain. John Gould kuvaili lajin holotyypin Länsi-Australiasta.
Elinympäristö

Punaruohokaijat asuvat kuivilla eukalyptusta ja akasiaa kasvavilla harvapuustoisilla ruohostomailla, pikku metsiköissä ja pensaikoissa.
Lisääntyminen

Lisääntymisaika on tavallisesti elokuusta joulu-tammikuulle. Pesä on tavallisesti puunkolossa. Naaras munii kolmesta viiteen munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän neljän-viiden viikon ikäisinä, ja saavat aikuisen höyhenpuvun noin kuuden kuukauden ikäisinä.
Ravinto

Ruokavalio koostuu siemenistä ja kasvien osista. Linnut ruokailevat äänettöminä maassa pensaiden suojassa ja ovat vaikeasti havaittavia. Ne käyvät harvoin juomassa, ja niiden arvellaan nuolevan kastetta tai imevän nestettä mehikasveista, kuten sailioista (Calandrinia).
Kitilän suurmotti

Kitilän suurmotti oli yksi monista moteista Laatokan Karjalassa talvisodassa.
Ennen mottia

Neuvostoliiton 168. jalkaväkidivisioona oli ollut rintamalla talvisodan alkupäivistä lähtien. Se oli hyökännyt Laatokkaa myötäilevää rantatietä pitkin, mutta pysäytetty noin 60 kilometrin etenemisen jälkeen Ruhtinaanmäelle ja Impi­lahden kirkonkylän itäpuolelle joulukuun puolivälissä. Divisioona oli jo tähän mennessä kärsinyt tuntuvia tappioita. Erityisesti divisioonan selustaan jäänyt suomalaisten Mantsin linnakkeen Erillinen pataljoona 23 tuotti ongelmia puna-armeijan huollolle iskien välillä rantatielle. Lisäksi joulukuun aikana suomalaiset tekivät useita vastahyökkäyksiä pakottaen divisioonan puolustuskannalle. Joukkojen tilanne tammikuun alussa 1940 oli jo heikko.
Motin synty

Motti syntyi 10. tammikuuta 1940, kun suomalaiset katkaisivat divisioonan yhteydet selustaan Pitkä­rannan suunnassa. Tämä motti oli ainoa, joka oli tehty Laatokan Karjalassa tarkoituksellisesti. Muut olivat syntyneet enemmänkin tämän motin rakentamisen sivutuotteena. 168. divisioonan osia jäi Kitilän suurmotin lisäksi Rykmenttimottiin ja pari kilometriä alempana olleeseen Konnunkylän alamottiin.
Suomalaisten saarto

Suomen IV armeijakunnan esikunta tiedotti motitusvaiheen päätyttyä 12. tammikuuta, että jalkaväkirykmentti 64 yhtä pataljoonaa lukuun ottamatta siirrettäisiin everstiluutnantti Uno Fagernäsilta 168. divisioonaa vastaan. Fagernäsille alistettiin vastaisuudessaan Taisteluosasto Ruusuvuoreen kuuluneet kolme pataljoonaa. Apujoukkojen tulon mottiin esti myös Fagernäsin alaisuudessa ollut Taisteluosasto Kilpa viisine pataljoonineen Pitkärannassa. Motin itäsivustasta huolehti Taisteluosasto Autti kolmella pataljoonalla, Vorojenkiven maastossa oli Taisteluosasto Oinaan yksi pataljoona ja pohjoispuolesta vastasi kaksipataljoonainen Taisteluosasto Tähtinen. Se piti myös motin huoltoyhteyksiä puristuksissaan Laatokan saarista käsin.
Motin ympärillä oli siis tammikuun lopulla yhteensä 13 vajaavahvuista pataljoonaa kuudesta eri rykmentistä. Kaksi pataljoonaa oli reservissä. Mantsin linnakkeesta suomalaiset häiritsivät edelleen puna-armeijan huoltoa räjäyttelemällä rantatien siltoja, murrostaen ja suluttamalla sitä ja tuhoamalla kolonnia. Myös linnakkeen 152 mm:n tykit kykenivät vaikuttamaan tien liikenteeseen.
Motin alkuvaiheet

Jo 11. tammikuuta siepattiin 168. divisioonan radiosanoma, jonka mukaan divisioona olisi hukassa, ellei se nopeasti saisi apua. Komentajalle pyydettiin lentokone Koirinojan lahdelle aamuksi 12. tammikuuta motti näytti olevan kypsä. Divisioona kuitenkin ryhdistäytyi. Sitä alettiin huoltaa jäitse ja ilmateitse. Kitilän yläpuolella todettiin 17. tammikuuta lentäneen 30 lentokonetta joko pudottamassa tavaraa tai suojaamassa kuljetuskoneita. Pian jäälle alettiin aurata myös lentokenttiä.
LVI armeijakunnan komentaja kenraali Tšerepanovkin päätti käydä motissa. Häntä varten tehtiin laskeutumispaikka. Suomalaisten radiotiedustelu selvitti koneen tuloajan, niinpä kenraalin vastaanottokomiteaan kuului myös kaksi suomalaista piiskatykkiä. Kenraali haavoittui jalkaan ja joutui viettämään sodan loppuajan saunassa Koirinojalla.
Avustusyrityksistä

Huolto kulki mottiin tappioista välittämättä. Hevostappiot kasvoivat tammikuun lopussa venäläisillä noin 610:een. Motti yritettiin avata myös taistelujoukoin, joita keskitettiin lisää Taisteluosasto Kilpaa vastaan. Tammikuun puolivälissä Pitkärantaan todettiin saapuneen 11. divisioona. Se ei vielä riittänyt, joten helmikuun alkuun mennessä olivat saapuneet 72. divisioona, 37. divisioona sekä 25. moottoroidun divisioonan osia. Tähän suuntaan keskitettiin vielä uuden VIII armeijakunnan esikunta, 10. täydennysdivisioona ja 204. maahanlaskuprikaati. Tarkoitus oli iskeä jäätä pitkin Sortavalaan.
Erikoisuutena mainittakoon, että Laatokan saarilla suomalaisia häiritsi ”Suomen kansanarmeijan” Jalkaväkirykmentti 6 komentajanaan majuri Kalle Ahonen. Rykmentissä oli muutama sata miestä; suomalaisia kommunisteja, itäkarjalaisia ja vepsäläisiä.
Suomalaisten kannalta oli tärkeää saada motin avustusyritykset estetyiksi Pitkärannan suunnalta ja pitää Laatokan jäiden kautta kulkenut huoltotie katkaistuna. Venäläisten hyökkäykset alkoivat 19. tammikuuta suomalaiset torjuivat hyökkäykset ja venäläisten hyökkäysinto laimeni. Uudet hyökkäykset alkoivat helmikuun lopulla pakottaen suomalaisia perääntymään muutaman kilometrin.
Konnunkylän alamotti

Laatokan rannalla sijainneesta Konnunkylän alamotista käytiin taistelua toista kuukautta. Sinne suunnattiin sekä jalkaväkirykmentti 38:n että jalkaväkirykmentti 39:n II pataljoona. Motti saatiin tuhotuksi 21. helmikuuta mennessä. Osa vihollisista pääsi pakenemaan Pitkärantaan ja sieltä edelleen omille linjoille. Sotasaaliiksi saatiin panssareita, pari tykkiä ynnä muuta.
Avustusyritykset tuottavat tulosta

Puna-armeija valtasi 27. helmikuuta Laatokalla Putkisaaren. Tämän takia Petäjäsaaren ja Paimoin saaren puolustusta piti vahventaa, sillä saarten ja mantereen välissä toimi venäläisten huoltotie. Putkisaaren menetyksestä huolimatta huoltotie oli suomalaisten armoilla, varsinkin valoisan aikaan. Aluetta valvottiin Maksimansaaresta käsin valonheittimellä. Lisäksi jäässä yritettiin pitää railoja, jotka jäätyivät umpeen kovan pakkasen takia. Helmikuun lopulla venäläiset aloittivat yleishyökkäyksen Paimoin- Maksiman- ja Petäjäsaarten valtaamiseksi. Lopulta 6. maaliskuuta suomalaiset joutuivat vetäytymään mantereelle ja huoltotiellä ei enää ollut merkittävää uhkaa tällä alueella.
Lopputulos

168. divisioonalla oli nyt vapaa huoltotie. Lukemattomat kuorma-autot ajoivat nyt jäätä pitkin Kitelään. Sotaa ei kuitenkaan ollut jäljellä kuin viikko. Divisioonan tuhoamiseksi ei enää ollut mahdollisuuksia. Suomen IV armeijakunnan ei onnistunut tuhota 168. divisioonaa, mutta se oli silti täyttänyt tärkeimmän tehtävänsä; estänyt vihollisen pääsyn Kannaksen joukkojen selustaan.
Tappiot

168. divisioonan on arvioitu menettäneen 2/3 henkilöstöstään. Niistä kaatuneiden osuus on ehkä noin 5 000. Laatokalla hyökänneet joukot menettivät kenties saman verran. Pitkärannan suunnassa kaatui ehkä 3 000 miestä. Näin ollen puna-armeija menetti Kitilän suurmottiin liittyvissä taisteluissa kaatuneina noin 13 000. Suomalaisten tappioita ei pystytä laskemaan Kitilän suurmottiin liittyvissä taisteluissa, sillä monet joukko-osastot taistelivat päällekkäin.
Aiheesta muualla

Hidas kuolema saartorenkaassa. FT Pasi Tuunaisen arvostelu teoksesta: Gordijenko, Anatoli, Kuoleman divisioona. Gummerus, 2003. (Agricolan kirja-arvostelut 1.10.2007)
Matti Purasjoki

Matti Heimo Juhani Purasjoki (15. joulukuuta 1944 Helsinki – 4. joulukuuta 2024 Porvoo) oli Kilpailuviraston ylijohtaja. Koulutukseltaan hän oli kauppatieteen lisensiaatti.
Hänen molemmat vanhempansa olivat biologeja, mutta hän itse hakeutui opiskelemaan kauppatieteitä – omien puheidensa mukaan siksi, että Kauppakorkeakouluun oli kotoa sama kävelymatka kuin Arkadiankadun toisella puolella sijaitsevaan Töölön yhteislyseoon, josta hän kirjoitti ylioppilaaksi 1963.
Hän valmistui ekonomiksi 1966, kauppatieteiden kandidaatiksi 1968 ja lisensiaatiksi 1975. Työuransa hän aloitti Teollistamisrahastosta, jossa hän työskenteli yritystutkijana 1969–1971. Tämän jälkeen hän oli erikoistutkijana Kauppa- ja teollisuusministeriössä, josta hän siirtyi Elinkeinohallitukseen ensin toimistopäälliköksi ja myöhemmin ylijohtajaksi.
Kilpailuvirasto (vuodesta 2013 Kilpailu- ja kuluttajavirasto) perustettiin 1988, ja Purasjoesta tuli sen ensimmäinen ylijohtaja. Hän jäi tästä tehtävästä eläkkeelle vuoden 2004 lopussa.
Vuonna 2006 Kauppa- ja teollisuusministeriö pyysi häntä selvittämään pohjoismaisten sähkömarkkinoiden toimivuutta. Hän totesi saman kuin Ruotsin kilpailuvirasto aikaisemmin: sähköntuotanto on keskittynyt liian harvoille. Hän ehdotti Fortumin hallitsevan markkina-aseman rajaamista ja kilpailun lisäämistä sähkömarkkinoilla.
Seuraavaksi hän selvitti vuonna 2009 kaavoituksen ja tonttipolitiikan merkitystä kaupan kilpailun edistäjänä. Hän esitti, että tontit pitäisi luovuttaa kaupalle kilpailun kautta. Tämä on kuitenkin ongelmallista, jos tontti on ennestään kaupan omistuksessa.
Klintti

Päiteen kliffi Sillamäen lähellä Pohjois-Virossa, osa Baltian klinttiä.
Klintti (saks. Klint) on sedimenttikiveen eroosion vaikutuksesta syöpynyt laaja törmä eli kliffi. Klinttejä tavataan kallioisilla rannikoilla ja ne voivat olla osittain taluksen peittämiä tai terassimaisia. Klintti tarkoitti alkuaan Viron Suomenlahden puoleisen rannikon abraasiotörmää, mutta nimitys sai myöhemmin yleisemmän merkityksen. Ruotsissa klintti (ruots. klint) merkitsee paitsi rantajyrkännettä myös muunlaisessa maastossa sijaitsevaa jyrkännettä.
Kliffi (engl. cliff) tarkoittaa klintin tavoin rannan geologisiin kerrostumiin (sedimentteihin) muodostunutta äkkijyrkkää törmää. Nimitystä käytetään varsinkin Englannin kanaalin kalkkikivitörmistä.
Ella Kivikoski

| Ella Kivikoski |
| --- | --- |
 Ella Kivikoski vuonna 1941
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. toukokuuta 1901 Tammela
Kuollut: 27. heinäkuuta 1990 (89 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  arkeologia
Tunnetut työt:  Die Eisenzeit Finnlands: Bildwerk und Text
Ella Margareta Kivikoski (25. toukokuuta 1901 Tammela – 27. heinäkuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen arkeologi, joka toimi Helsingin yliopistossa arkeologian professorina vuodesta 1948 vuoteen 1969. Kivikoski tutki etupäässä Suomen rautakautta. Tutkijana hän edusti empirististä esinetutkimukseen suuntautunutta linjaa, joka vieroksui pitkälle vietyjen synteesien muodostamista.
Elämäkerta

Kivikosken vanhemmat olivat pankinjohtaja Juho Kustaa Kivikoski ja Jenny Matilda Kivikoski, o.s. Grönroos.
Ylioppilaaksi päästyään Kivikoski työskenteli isänsä pankissa useita vuosia ennen yliopisto-opintojen aloittamista. Alkuun hän opiskeli historiaa ja suomen kieltä, mutta jatkoi opintojaan kandidaatiksi valmistuttuaan arkeologian parissa. Kivikoski oli rautakauden tutkija, joka kirjoitti tieteellisten artikkeleiden lisäksi useita pitäjän historioita. Yleisteoksen Suomen esihistoria Kivikoski kirjoitti vuonna 1961, toimiessaan Helsingin yliopiston arkeologian professorina. Kivikoski oli järjestyksessään toinen naispuolinen professori Helsingin yliopistossa.
Vapaa-ajallaan Kivikoski harrasti ristisanatehtäviä ja salapoliisitarinoita, joilla hän katsoi olevan paljon yhteistä arkeologian kanssa – pyrittiinhän kaikissa ratkaisemaan arvoituksia pienten vihjeiden perusteella. Eläkkeelle jäätyään Kivikoski jatkoi työskentelyään arkeologian parissa 1980-luvulle saakka.
Kivikoski oli elokuvaohjaaja Erkko Kivikosken täti.
Akateeminen ura

Forssan suomalainen yhteiskoulu: ylioppilas 1919.
Helsingin yliopisto: filosofian kandidaatti 1930, filosofian maisteri 1932, filosofian lisensiaatti 1939, filosofian tohtori 1940.
Muinaistieteellinen toimikunta: ylim. amanuenssi 1932–1933, amanuenssi 1933–1947, esihistorian osaston johtaja 1947–1948.
Helsingin yliopisto: Suomen ja Pohjoismaiden arkeologian dosentti 1941–1948, professori 1948–1969
Jäsen lukuisissa tieteellisissä seuroissa vuosina 1939–1968.
Kirjallisuutta

Silver, Minna – Uino, Pirjo (toim.): Tiedenainen peilissä: Arkeologian professori Ella Kivikosken elämä ja tutkimuskentät.  (Bibliotheca Sigillumiana, 9)  Turku:  Sigillum, 2020.  ISSN 2343-4872  ISBN 978-952-7220-15-3
Aiheesta muualla

Ella Kivikoski. 375 humanistia 10.5.2015. Helsingin yliopisto.
Kivikoski, Ella hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Ella Kivikoski tutkimassa tarhakalmistoa Laitilan Soukaisissa.
Kjell

| Kjell |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  8. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen, Kettil, kypärä
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kjell on miehen etunimi. Nimi on muunnelma muinaisskandinaavisesta nimestä Kettil, joka merkitsee kypärää.
Suomessa nimi Kjell on vuoden 1920 alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 523 henkilölle. Kjellin ja Kettilin nimipäivä on Suomen ruotsinkielisen kalenterin mukaan 8. kesäkuuta.