Venäjän keisarikunnan historia
Uudistusten paine > Vallankumouksellinen liikehdintä

Uuden marxilaisen vallankumousaatteen toi Venäjälle Georgi Plehanov. Aatteen mukaan Venäjän tuli siirtyä ensin kapitalismiin, jotta syntyisi vallankumouksellinen proletariaatti perustaksi sosialistiselle järjestelmälle. Marxilainen sosiaalidemokraattinen työväenpuolue perustettiin 1898, mutta vuonna 1903 se hajosi kahtia V. I. Leninin johtamiin bolševikkeihin ja Plehanovin menševikkeihin. Bolševikkien näkemyksen mukaan oli ryhdyttävä vallankumoukseen teollisuuden proletariaatin ja talonpoikaisväestön voimin. Menševikit kannattivat maltillisempaa linjaa ja suurten joukkojen työväenpuoluetta, joka ajan kypsyttyä ottaisi vallan käsiinsä.
Sosialistit pyrkivät yhteistoimintaan yli kansallisrajojen, mutta eivät kuitenkaan porvariopposition kanssa. Muut kansallisuudet taas saattoivat pyrkiä omiin kansallisiin tavoitteisiinsa yhteistoiminnassa Venäjän sosialistien kanssa. Maan vähemmistökansallisuuksien keskuudessa virisi loputon kirjo erilaisia liikkeitä, jotka pyrkivät toimimaan sosialistisin, liberaalein tai vallankumouksellisin keinoin. Myös venäläiset olivat omaksuneet nationalismin aatteen. Joidenkin nationalistien mielestä vähemmistökansallisuuksia suosittiin liikaa, ja heidän iskulauseensa oli “Venäjä venäläisille". Tämä huolestutti vallanpitäjiä, sillä he pelkäsivät valtakunnallisen yhteenkuuluvuuden kärsivän.
Vuoden 1897 väestönlaskennassa todettiin, että valtakunnassa asui toistasataa muuta kansallisuutta kuin venäläisiä, ja heidän sulauttamisensa yhdeksi kansakunnaksi oli vaikeaa. Maan keskiosissa suomalais-ugrilaiset, tataarit ja baškiirit elivät omissa oloissaan, mutta valtakunnan länsiosissa Puolan, Suomen ja Baltian asukkaat olivat teollisuuden ja maatalouden kehityksen kärjessä. Ukrainan ja Valko-Venäjän asukkaita kutsuttiin virallisesti vähävenäläisiksi ja valkovenäläisiksi, jotka mukaan lukien venäläisiä oli kaksi kolmasosaa valtakunnan väestöstä. Vastahakoisempia venäläisvallan vastustajia olivat puolalaiset ja heitä tukeneet liettualaiset. Venäjä oli huolissaan Saksan vaikutusvallasta Baltiassa, mutta liian radikaalit venäläistämistoimet saivat baltiansaksalaiset, virolaiset ja latvialaiset kääntymään venäläisyyttä vastaan. Parhaiten venäläisten valta hyväksyttiin Kaukasian kristittyjen armenialaisten ja georgialaisten keskuudessa, sillä Venäjä antoi turvaa islamilaista Persiaa vastaan. Seudun islamilaiset azerit taas toivoivat muslimivalloilta tukea venäläisvaltaa vastaan. Tyytymättömiä olivat myös monet vuoristokansat, tšetšeenit, osseetit ja dagestanilaiset, jotka oli väkisin alistettu venäläisvaltaan. Viimeisimpinä oli Venäjän vallan alle alistettu Turkestanin keskiaasialaiset kansat. Alueen turkkilaissukuiset kansat eivät arkielämässään joutuneet venäläisen kulttuurin vaikutusvaltaan, vaan pääosin he jatkoivat omaa perinteistä elämäntapaansa, kuten tekivät myös Siperian harvalukuiset alkuperäisasukkaat. Kun vain puolet valtakunnan asukkaista oli venäläisiä, ei nationalismista tullut kansakuntaa yhdistävää tekijää, vaan se oli omiaan hajottamaan keisarikuntaa. Vuosisadan vaihteeseen tultaessa tyytymättömyys oli kasvanut jo kriittiseksi, mutta maan hallinnossa ei ymmärretty tyytymättömyyden syitä, vaan kuviteltiin poliisitoimien riittävän tilanteen ratkaisemiseksi.