stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMAS Sydney (R17)
Tilaus ja valmistus

Britannian Kuninkaallinen laivasto tilasi  Majestic-luokan Terriblen Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 19. huhtikuuta 1943. Aluksen ensimmäisen levyn asetti Nancy Astor. Alus laskettiin vesille 30. syyskuuta 1944 kumminaan ministeri Duncan Sandysin puoliso. Sen piti valmistua Tyynenmeren taisteluihin, mutta sota ehti loppua ja työt keskeytettiin toukokuussa 1946.
Australian hallitus päätti 1947 hankkia laivastolleen kaksi lentotukialusta, jolloin Terriblen rakennustyötä jatkettiin. Alus valmistui 16. joulukuuta 1948 ensimmäisenä päällikkönään Roy R. Dowling. Palvelukseen alus hyväksyttiin kuitenkin vasta 5. helmikuuta 1949, kun Australian esittämät muutostyöt valmistuivat.
Australian hallituksen vaatimuksesta alkuperäisen suunnitelman mukainen ilmatorjunta-aseistus korvattiin Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntatykeillä. Tykkejä asennettiin 18 yksi- ja kuusi kaksiputkista. Alukselle asennettiin lisäksi kaksi tyypin 277Q korkeudenmääritystutkaa, tyypin 293M merivalvontatutka, tyypin 960/281BQ kaukoilmavalvontatutka, YE-omakonetunnistin ja tyypin 961 lähi-ilmavalvontatutka. Lentotoiminta aluksella oli mahdollista enintään 6 804 kilogrammaa painavilla lentokoneilla, joita varten aluksella oli 80 000 gallonaa kerosiinia.
Aluksen voimanlähteenä oli 40 000 hevosvoimaa akseleihin tuottaneet kaksi Parsons-turbiinimoottoria, jotka oli kytketty omiin akseleihinsa. Turbiinien pyörittämiseen tarvittavan höyryn tuottivat neljä kolmerumpuista Admiralty-kattilaa. Alus kykeni saavuttamaan 24,5 solmun nopeuden, ja sen risteilynopeus oli 13 solmua. Polttoainetta aluksella piti alun perin olla 3 000 tonnia, mutta määrä saatiin kasvatettua 3 180 tonniin.
Muutostöiden jälkeen aluksen standardiuppouma oli 15 740 tonnia ja kuormattuna 19 550 tonnia. Sen kokonaispituus oli 212,75 metriä, josta lentokansi oli 210,51 metriä. Kuormattuna aluksen pituus oli vesirajassa 198,12 metriä. Aluksen maksimileveys oli 34,29 metriä ja vesirajassa 24,38 metriä. Lentokannen pinta-ala oli 5 016,6 neliömetriä. Syväys oli 19,05 metriä.
Palvelus

Sydneyn miehittämiseksi Britanniassa kutsuttiin 600 laivaston reserviläistä palvelukseen. Tarjokkaita tuli kuitenkin yllättäen peräti 1 100. Heistä 700 muodosti aluksen miehistön sen lähtiessä Devonportista 12. huhtikuuta 1949. Sen kannella oli laivaston ilmavoimien 805. laivueen Hawker Sea Furyt ja 816. laivueen Fairey Fireflyt. Alus saapui Australian aluevesille Fremantlen lähellä. Aluksen saapuessa satamaan sen kannella ollut yhtye soitti ”Waltzing Matildaa” ja pohjoislaiturille kokoontunut väkijoukko hurrasi. Alus saapui Sydneyyn 28. toukokuuta, jolloin paikallislehden mukaan aluksella oli 1 635 miehistönjäsentä ja 52 lentokonetta. Se palasi heinäkuussa 1950 Britteinsaarille noutamaan 808. laivueen (Sea Fury) ja 817. laivueen (Firefly). Laivueiden koulutuksen päätyttyä alus lähti lokakuussa kotimatkalle ja saapui Sydneyyn 8. joulukuuta. Seuraavan vuoden syyskuuhun saakka alus osallistui erilaisiin harjoituksiin Australian vesillä.
Palvelus > Laivastovierailuja

Maaliskuussa 1953 alus lähti Sydneystä Englantiin Suezin kautta mukanaan hallituksen ja asevoimien edustajia, jotka osallistuivat Elisabet II:n kruunajaisiin. Alus oli mukana Spitheadissä pidetyssä laivastokatselmuksessa. Paluumatkalla alus vieraili Yhdysvalloissa Baltimoressa 2. heinäkuuta, Pearl Harborissa 26. heinäkuuta ja Uudessa-Seelannissa elokuussa.
Palvelus > Koululaivana ja reserviin siirto

Aluksen lentolaivueet (805, 816 ja 817 laivue) siirrettiin 22. huhtikuuta 1955 maihin Nowran laivastonlentotukikohtaan samalla, kun alus siirrettiin koulutuskäyttöön. Alus valmistautui 26.–29. huhtikuuta uuteen tehtäväänsä, ja 2. toukokuuta se aloitti ensimmäisen koulutuspurjehduksensa Uuteen-Seelantiin. Alus teki seuraavien vuosien aikana useita koulutuspurjehduksia Australian rannikolla ja Uudessa-Seelannissa. Lisäksi se osallistui SEATO-harjoitukseen syyskuusta lokakuuhun 1956. Alus poistettiin palveluksesta Sydneyssä 30. toukokuuta 1958, jolloin se siirrettiin erityisreserviin miehitettynä ainoastaan ylläpidon edellyttämällä miehistöllä. Se oli purjehtinut palvelukseen ottonsa jälkeen kaikkiaan 315 958 mailia.
Palvelus > Vietnamin sota

Sydney määrättiin 7. maaliskuuta 1962 nopeaksi joukkojenkuljetusalukseksi. Alus huollettiin Garden Islandin telakalla Sydneyssä, ja se palasi palvelukseen heinäkuussa 1963. Se purjehti Norfolkinsaarelle ja Lord Howe -saarille mukanaan kenraalikuvernööri. Se lähti kesäkuussa 1964 Kaakkois-Aasiaan ja vieraili Penangissa ja Singaporessa ennen syyskuista paluutaan Sydneyyn, jolloin se liitettiin osaksi koulutuslaivuetta.
Kesäkuusta 1965 helmikuuhun 1972 alus kuljetti joukkoja ja materiaalia Vietnamin sotaan 24 kertaa. Viimeinen matka Vũng Tàuhun Etelä-Vietnamiin tehtiin 29. helmikuuta 1972, jolloin viimeiset Australian joukot vedettiin alueelta sotilasneuvonantajia lukuun ottamatta. Alus saapui 12. maaliskuuta Sydneyyn.
Alus vieraili huhtikuussa 1972 Uudessa-Seelannissa. 22. toukokuuta se siirrettiin huoltoon Sydneyn telakalle, mistä se palasi palvelukseen 20. lokakuuta. Alus kuljetti marraskuussa puolustusvälineitä Vũng Tàuhun, josta se jatkoi 24. marraskuuta edelleen Hongkongiin. Tehtävän suoritettuaan alus palasi Australiaan.
Palvelus > Palveluksesta poisto

Sydney poistettiin palveluksesta 12. marraskuuta 1973. Se myytiin 28. lokakuuta 1975 romutettavaksi Dongkuk Steel Mill Companylle Souliin Etelä-Koreaan. Hinaajat veivät aluksen 23. joulukuuta 1975 Sydneystä romutettavaksi.
Päälliköt

Aluksen päälliköinä olivat:
Roy Russell Dowling – 16. joulukuuta 1948
David Hugh Harries – kesäkuu 1950
Herbert James Buchanan – 28. huhtikuuta 1952
George Carmichael Oldham – 12. syyskuuta 1953
George Carmichael Oldham – 19. elokuuta 1954
Wilfred Hastings Harrington – 6. heinäkuuta 1955
Jack S. Mesley – 7. tammikuuta 1957
---- alus siirrettiin reserviin 30. toukokuuta 1958
---- alus palautettiin palvelukseen nopeana joukkojenkuljetusaluksena 3. maaliskuuta 1962
Richard I. Peek – 7. maaliskuuta 1962
Kenneth W. Shands – 16. kesäkuuta 1962
William J. Dovers – 27. syyskuuta 1962
Hugh D. Stevenson – 6. huhtikuuta 1964
Gordon J. B. Crabb – 4. tammikuuta 1965
Anthony Monckton Synnot – 14. joulukuuta 1965
Eric J. Peel – 18. joulukuuta 1966
Domara A. H. Clarke – 15. tammikuuta 1968
Brian S. Murray – 13. huhtikuuta 1970
Robert J. Scrivenor – 30. tammikuuta 1971
James L. W. Merson – 18. tammikuuta 1972
Andrew J. Robertson – 15. tammikuuta 1973
---- alus poistettu palveluksesta 12. marraskuuta 1973
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMAS Sydney (R17) Wikimedia Commonsissa
Majestic-luokan lentotukialukset
Aluksen vesillelasku.
Sydney Korean rannikolla 1951 saattajanaan Yhdysvaltain laivaston USS Walker.
HMAS Sydney Koreassa.
HMAS Sydney vuonna 1953.
Henrik Wrede

Henrik Wreden hautajaisvaakuna Björklingen kirkossa Uppsalassa.
Heinrich (Henrik) Wrede till Wredenhof (k. 17. syyskuuta 1605 Kirkholm, Liivinmaa) oli Ruotsin armeijassa palvellut baltiansaksalainen ratsumestari, joka muistetaan sankarillisesta kuolemastaan Kirkholman taistelussa Puolan sodassa. Hän on Ruotsin ja Suomen Wrede af Elimä -aatelissuvun kantaisä.
Kirkholman taistelun muistomerkki nykyisen Salaspilsin lähistöllä Latviassa.
Wreden vanhemmat olivat baltiansaksalaiseen aatelissukuun kuulunut ja saksalaista ritarikuntaa palvellut liivinmaalainen hovijunkkari Caspar Wrede sekä Könna Henrichintytär von Kropp. Puolan ja Ruotsin sotiessa Liivinmaan omistuksesta Henrik Wrede pestautui 1600-luvun alussa Ruotsin ratsuväkeen ja kohosi pian ratsumestariksi. Syyskuussa 1605 hän osallistui Kirkholman taisteluun, jossa Puolan ratsuväki löi helposti kuningas Kaarle IX:n henkilökohtaisesti johtamat ruotsalaiset. Kun hevonen ammuttiin kuninkaan alta ja tämä uhkasi jäädä puolalaisen ratsuväen saartamaksi, paikalle osunut Wrede tarjosi kuninkaalle oman ratsunsa. Kuningas onnistui sen avulla pakenemaan, mutta Wrede jäi ilman ratsuaan vihollisen ympäröimäksi ja sai surmansa. Kiitollisuuden osoituksena henkensä pelastamisesta Kaarle lahjoitti Wreden leskelle Gertrud von Ungernille ja heidän lapsilleen ikuisella omistusoikeudella rälssimaaksi Suomen Kymenlaaksosta lähes kokonaan niin sanotun Elimäen neljänneskunnan ja vielä lisämaita Porvoon ja Mäntsälän pitäjistä. Lahjoitukseen sisältyi perillisten oikeus perustaa säteri haluamaansa paikkaan kyseisillä mailla. Wreden aatelissuku omistaa vielä tänäkin päivänä useita kyseisille maille perustamiaan kartanoita.
Henrik Wredellä oli kaksi poikaa, Casper ja Carl Henrik Wrede, joista jälkimmäisestä tuli myöhemmin Turun läänin maaherra. Kuningatar Kristiina korotti heidät molemmat vuonna 1654 vapaaherralliseen säätyyn palkkiona isänsä urotyöstä.
Henrik Wilhelm Johan Zilliacus

Henrik Wilhelm Johan Zilliacus (24. kesäkuuta 1823 Pyhäjärvi Vpl – 2. elokuuta 1887 Ruokolahti) oli suomalainen juristi, virkamies, senaattori ja valtiopäivämies.
H. W. J. Zilliacuksen vanhemmat olivat henkikirjuri ja kuvernementinsihteeri Petter Vilhelm Zilliacus sekä Elisabet Ulrika Wolter. Zilliacus kävi koulua aluksi Käkisalmella ja kirjoitti vuonna 1840 ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1845 ja maisteriksi 1847 sekä molempain oikeuksien kandidaatiksi 1850. Molempain oikeuksien tohtoriksi hän väitteli vuonna 1860. Zilliacus työskenteli vuodesta 1852 alkaen senaatin talousosaston ylimmäisenä kamarikirjurina, vuosina 1854–1858 Maanmittauksen ja metsänhoitolaitoksen ylihallituksen kanslistina, vuonna 1857 Luotsi- ja majakkalaitoksen ylihallituksen sihteerinä sekä vuodesta 1858 Suomen Pankin sihteerinä ja vuodesta 1862 ensimmäisenä kamreerina.
Zilliacus nimitettiin vuonna 1866 Helsingin kunnallispormestariksi, vuonna 1873 prokuraattorin apulaiseksi ja vuonna 1875 senaatin talousosaston jäseneksi ja siviilitoimituskunnan apulaispäälliköksi. Hän oli porvarissäädyssä Helsingin edustaja vuoden 1872 valtiopäivillä, joilla hän toimi myös säädyn puhemiehenä.
Zilliacuksen puoliso oli Äyräpään kruununvoudin tytär Ida Charlotta Söderhjelm. Heidän lapsiaan olivat kirjailija ja aktivistipoliitikko Konni Zilliacus sekä lääkäri Henrik Johan Wilhelm Zilliacus. Senaattori Gustaf Adolf Langenskiöld oli Zilliacuksen vävy.
Hunerik

Hunerik kolikossa.
Hunerik (k. 23. joulukuuta 484) oli vandaalien kuningas vuosina 477–484. Hän seurasi valtaistuimella isäänsä Geiserikia. Hunerik oli naimisissa keisari Valentinianus III:n tyttären Eudocian kanssa, ja heillä oli yksi lapsi, Hilderik.
Hunerik ei pyrkinyt isänsä tavoin laajentamaan vandaalien valtakuntaa, vaan keskittyi sisäpolitiikkaan. Hunerik oli kiihkeä areiolaisuuden kannattaja ja vainosi valtakunnan katolisia. Hän yritti takavarikoida katolisten omaisuuden valtiolle, mutta ei täysin onnistunut siinä, sillä Bysantti vastusti aikeita voimakkaasti. Hunerik myös erotti katolisia piispoja viroistaan ja karkotti joitakin heistä Korsikaan.
Vandaalit säilyttivät vielä Hunerikin aikana läntisen Välimeren herruuden, mutta Pohjois-Afrikassa maurit onnistuivat jo valloittamaan joitakin vandaalien raja-alueita.
Iiris (suomalainen lehti)

| Iiris |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  yleisaikakauslehti
Julkaisija:  Sanoma Magazines
Perustettu:  2012
Lakkautettu:  2013
Päätoimittaja:  Leena Karo
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Ilmestymistiheys:  10 numeroa vuodessa
Kieli:  suomi
Iiris oli Sanoma Magazinesin vuosina 2012–2013 julkaisema suomalainen yleisaikakauslehti, joka oli suunnattu keski-ikäisille. Sen päätoimittaja oli Kodin kuvalehden entinen päätoimittaja Leena Karo.
Iiris oli jatkoa Sara-naistenlehdelle. Saran viimeinen numero ilmestyi helmikuussa 2012, ja maaliskuussa Sanoma Magazines aloitti uuden myös miehiä houkuttelemaan pyrkineen lehden nimeltä Iiris. Sarasta Iiriksen palvelukseen siirtyivät tuolloin toimitussihteeri, toimittaja ja graafikko. Lokakuussa 2013 Iiris lakkautettiin.
Aiheesta muualla

Iiriksen verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Hunterin oireyhtymä

Hunterin oireyhtymää sairastava potilas
Hunterin oireyhtymä on lysosomaalinen kertymäsairaus, jota kutsutaan myös tyypin II mukopolysakkaridoosiksi. Sitä aiheuttavat IDS-geenin eri mutaatiot. Viallinen geeni sijaitsee X-kromosomissa (kohta Xq28), joten Hunterin oireyhtymä ilmenee lähinnä miehillä ja vaikea oirekuva on äärimmäisen harvinainen naispuolisilla. Naiset voivat kantaa taudinaiheuttajamutaatiota vähäoireisina tai oireettomina. Mutaatio aiheuttaa iduronaatti-2-sulfataasi-nimisen entsyymin aktiivisuuden vähenemisen tai puutoksen, jolloin dermataani- ja heparaanisulfaatteja kertyy solujen lysosomeihin. Hunterin oireyhtymän periytymistapa on peittyvä.
Hurlerin oireyhtymä ilmenee 60–80 %:ssa tapauksista vaikeassa neuronopaattisessa muodossaan, joka aiheuttaa neurologisia oireita. Lievemmässä, ei-neuronopaattisessa tautimuodossa ei esiinny kehitysvammaisuutta (tai se on hyvin lievää) eikä neurologisia oireita. Muilta osin oireet ovat kahdessa tautimuodossa hyvin lähellä toisiaan. Charles A. Hunter kuvasi mukaansa nimetyn oireyhtymän ensimmäisenä vuonna 1917.
Oireet

Hunterin oireyhtymästä kärsivien lasten kehitys vaikuttaa aluksi normaalilta; neuronopaattisessa tautimuodossa selkeät oireet alkavat tavallisesti 1,5–4 vuoden iässä. Varhaislapsuudessa psykomotorinen kehitys alkaa näissä tapauksissa taantua. Lisäksi ilmenee muun muassa nivelten jäykistymistä. Hydrokefalia on tyypillistä; lapsuuden aikana kehittyy aivopaineen kasvua ja makrokefaliaa. Hampaiden puhkeamisessa saattaa olla viive, ja monesti hammasvälit ovat pysyvästi poikkeuksellisen suuret. Lapsi saattaa kärsiä etenevästä kuulonalenemasta. Kasvu viivästyy, ja lyhytkasvuisuus kuuluukin oireistolle luonteenomaisiin piirteisiin. Hunterin oireyhtymälle tyypilliset kasvonpiirteet alkavat kehittyä neuronopaattisessa tautimuodossa 2–4 ikävuoden paikkeilla, ei-neuronopaattisessa tautimuodossa myöhemmin. Sieraimet, huulet ja kieli muodostuvat suuriksi. Makroglossia näkyy ulos suusta työntyvänä kielenä. Kasvonpiirteet korostuvat iän myötä. Kehitysvammaisuus ja etenevät liikunnalliset vaikeudet kuuluvat neuronopaattiseen tautimuotoon. Selkärangan rakenne on usein poikkeava.
Kita- ja nielurisojen liikakasvu voi aiheuttaa Hunterin oireyhtymässä hengitysvaikeuksia. Lapsuusiän toistuvat hengitystieinfektiot ja korvatulehdukset ovat tyypillisiä. Sydäntä voivat vahingoittaa läppäviat, korkea verenpaine, sepelvaltimotauti ja sydänlihaskudoksen paksuuntuminen. Hunterin oireyhtymään kuuluu myös selittämätöntä ripulia ja tyypillisesti napa- sekä nivustyriä. Iho voi olla paksuuntunutta. Ihottumaa tai muita muutoksia voidaan todeta esimerkiksi olkapäiden, selän ja reisin alueilla. Osalla sairastuneista todetaan hepatosplenomegalia.
Hunterin oireyhtymä eroaa Hurlerin oireyhtymästä (tyypin I mukopolysakkaridoosi) muun muassa siten, että verkkokalvon samentumaa ei esiinny. Hermoston rappeutuminen on Hunterin oireyhtymässä hitaammin etenevää kuin Hurlerin oireyhtymässä.
Diagnostiikka ja esiintyvyys

Hunterin oireyhtymä voidaan todeta oirekuvan ja biokemiallisten selvitysten pohjalta. Entsyymiaktiivisuuden tilanne voidaan tarkastaa esimerkiksi valkosoluista tai fibroblasteista. Dermataani- ja heparaanisulfaattien kohonnut pitoisuus ilmenee virtsassa. Varmuus diagnoosista saavutetaan perimän tutkimuksella, jossa paikannetaan taudin aiheuttanut mutaatio. Erotusdiagnostisesti huomionarvoisia tiloja ovat Maroteaux–Lamyn oireyhtymä, Slyn oireyhtymä, Hurlerin oireyhtymä (ja muut tyypin I mukopolysakkaridoosin muodot), tyypin II sialidoosi, mukolipidoosi (tyypit II ja III) sekä multippeli sulfataasin puutos.
Hunterin oireyhtymää on arvioitu sairastavan Euroopassa noin yhden ihmisen 166 000:sta.
Hoito ja ennuste

Hunterin oireyhtymän hoidossa voidaan käyttää injektiomuotoista entsyymikorvaushoitoa. Tyrät ovat kirurgisesti hoidettavissa, ja hydrokefaliaa voidaan lievittää suntilla. Ylimääräinen risakudos on poistettavissa. Hunterin oireyhtymään liittyy välttämätön säännöllisen seurannan tarve.
Hunterin oireyhtymän ennuste vaihtelee yksilöllisesti. Vaikeammassa neuronopaattisessa tautimuodossa elinajanodote on huomattavasti lyhentynyt. Neuronopaattinen tautimuoto johtaa yleensä kuolemaan alle 25 vuoden iässä, usein jo ennen aikuisikää. Tämä johtuu usein sydän- ja hengitystiekomplikaatioista. Ei-neuronopaattisesta tautimuodosta kärsivät elävät tyypillisesti aikuisikään asti, toisinaan yli 60-vuotiaiksi saakka.
Hunfrid Prümilainen

Hunfrid Prümilainen (k. 871) oli Prümin benediktiiniläisluostarin munkki, jonka paavi Nikolaus I asetti Thérouannen piispan virkaan.
Pyhimyksenä hänen muistopäivänsä on 8. maaliskuuta.
Hunting Season

| Hunting Season Damn Seagulls |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2008
 Julkaistu: 28. tammikuuta 2009
 Tuottaja(t): Damn Seagulls
 Tyylilaji: pop, rock, soul, punk
 Kesto: 38.40
 Levy-yhtiö: Fullsteam Records
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 25.
Damn Seagullsin muut julkaisut
| Soul Politics 2007 | Hunting Season 2009 | Let It Shine 2014 |
Singlet albumilta Hunting Season
 ”Libertine” Julkaistu: tammikuu 2009
Hunting Season on Damn Seagullsin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 28. tammikuuta 2009. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 25.
Kappaleesta ”Libertine” kuvattiin musiikkivideo.
Kappaleet

Lord of the Flies – 0.37
Novus Ordo Mundi – 4.33
Dead Pigeons – 4.13
Libertine – 4.13
The City Takes Care of it – 3.40
Mad Max – 3.33
Gone By the Dawn – 4.40
New Breed – 3.35
The Moon Keeps Me Co. – 3.51
Sunday 6 AM – 5.29
Kokoonpano

Jami Auvinen – laulu, kitara
Lauri Eloranta – laulu, kitara
Niko Kangas – tenorisaksofoni, laulu
Olli Noroviita – basso
Jani Liuhanen – koskettimet
Arvostelut

Dome.fi:
Imperiumi.net: 8+/10
Soundi:
Heraldiikan rappio

Heraldiikan rappio merkitsee historiallisessa katsannossa heraldiikan  semioottisen funktionaalisuuden turmeltumista sen irtautuessa taistelukentän vaatimuksista ja sen sääntöjen hämärtymistä 1500-luvulta 1900-luvulle tultaessa. Tuona aikana vaakuna muuttui yhä enemmässä määrin semioottisesta taistelukentän tunnuksesta (vrt. kansallisuustunnus) pelkäksi grafiikaksi ilman konkreettista funktiota, ja sen semioottisen sisällön ja ilmaisukyvyn voidaan ajatella rappeutuneen jatkuvasti.
Kehityksen alkuvaiheet

Ritarien merkitys taistelukentillä väheni 1500-luvulla ja heraldiikka siirtyi turnajaisiin. Tällöin perinne pysyi vielä melko puhtaana, mutta taistelukäytännöllisyys alkoi unohtua. Varsinainen rappio alkoi renessanssin ja barokin aikana, jolloin vaakunoihin alkoi ilmestyä erilaisia lisukkeita ja kilven paikka takan yläpuolella näkyi myös jalustan ja kilvenkannattajien mukaantulona. 1700-luvulla kilpi ei muistuttanut taistelukenttien suojavarustetta lainkaan, vaan enemmänkin koristeellisia peilin karmeja. Tällöin myös kilpeen alkoi ilmestyä epäheraldisia elementtejä.
Rappion ydinaika

Heraldiikka oli 1800-luvulle tultaessa rapautunut tasolle, jota nykypäivänä heraldiikan harrastajat monesti pitävät pohjanoteerauksena. Kaikkien edellisten vuosisatojen rappeutumat kertautuivat ja tinktuurisäännötkin unohdettiin kokonaan. Vaakunoihin ilmestyi toistuvasti kirjoitusta ja hyvinkin yksityiskohtaisesti piirrettyjä tunnuksia. Vaakunoihin liittyvä sosiaalisen statuksen merkitys oli synnyttänyt koostevaakunoita, joissa saattoi olla jopa 32 alkuperäisen vaakunan kilvet yhteen kolmasti nelijakoiseen kilpeen. Heraldiikan rappio oli niin syvä, että 1900-luvun alkupuolella heraldiikkaa ei pidetty enää lainkaan arvokkaana. Luokkayhteiskunnassa oli tärkeää omistaa vaakuna, mutta itse vaakunan visuaalisella ulosannilla ei ollut liiemmin merkitystä.
Elpyminen

Uusien kansallisvaltioiden syntyminen 1900-luvulla herätti tarpeen suunnitella uusia vaakunoita, jotka heijastaisivat kansallista ylpeyttä ja saavutettua vapautta arvokkaasti. Heraldiikkaa ryhdyttiin puhdistamaan ja taiteilijat pyrkivät sen alkuperäisille lähteille ja alkuperäisiin sääntöihin, mutta eivät aina onnistuneet. Suomessa heraldiikka koki äkkiuudelleensyntymisen, kun kunnille asetettiin mahdollisuus hankkia oma vaakuna. Koska Suomesta oikeastaan puuttui vanha heraldinen perintö rappiokaudelta, oli heraldikoille helppoa synnyttää uusi tapa tyylipuhtaana. Samalla lähes kaikkien jo olemassa olleiden kaupungin- ja kunnanvaakunoiden asu uudistettiin heraldisesti moitteettomaksi. Maailman heraldiikan asiantuntijoiden keskuudessa Suomen nykyheraldiikkaa pidetäänkin maailman parhaimpien joukossa olevana.
Elävän historian toiminta sekä liveroolipelit ovat nykypäivänä omalta osaltaan vaikuttaneet heraldiikan tuntemuksen uudelleenelpymiseen. Heraldiikan säännöt ovat peräisin taistelukentältä, ja ne ovat taistelukentän käytännön sanelemia. Tämä sama käytäntö, joka loi heraldiikan säännöt keskiajalla, on myös nykyaikana pakottanut alan harrastajat suunnittelemaan tunnuksensa ja kilpikuvionsa selkeiksi, yhdellä vilkaisulla erottuviksi ja näyttäviksi – nykypäivän patakypärä peittää käyttäjänsä kasvot aivan samalla tavoin kuin 1200-luvullakin, ja vaakunan on erotuttava tunnistettavasti yhdellä vilkaisulla nykyään aivan yhtä lailla kuin tuolloinkin – nuolenkantaman päähän.
Heraldiikan harrastajien keskuudessa on monia pilkkanimiä rappiokauden vaakunoille, kuten tilkkutäkki vaakunalle, jossa on valtava määrä kilven jakoja, sosialistinen realismi naturalistiselle ja kolmiulotteiselle kuvaukselle (tyypillistä entisten sosialistimaiden tunnuksille), roiskeläppä vaakunalle, joka ei noudata tinktuurisääntöjä, paella vaakunalle, jossa on epälukuinen määrä erilaisia kuvioita, liitutaulu vaakunalle, jossa on kirjaimia, tekstiä jne. Samoin puhutaan kansallisromanttisesta epäheraldiikasta kun tarkoitetaan vuosina 1913–1980 hyväksyttyjä pursilippujen erikoismerkkejä, jotka tuona aikakautena olivat kirjain- ja numerotunnuksia käsittäviä liikemerkkimäisiä tunnuksia.
Kirjallisuus

Olof Eriksson, Heraldiikka ja symbolit, Suomen heraldinen seura, 1982
Esimerkki "tilkkutäkkivaakunasta". 719 nelijakoa tekee kilvestä lukukelvottoman
HMS Watchman

| HMS Watchman |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Beardmore and Company, Dalmuir
Kölinlasku:  17. tammikuuta 1917
Laskettu vesille:  2. marraskuuta 1917
Palveluskäyttöön:  26. tammikuuta 1918
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 23. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 100 t (standardi) 1 490 t (max)
Pituus:  95,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,0 m
Syväys:  3,2 m
Koneteho:  27 000 hv
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  134
Aseistus
Aseistus:  4 x QF 4"/L45 (102 mm) Mk V -tykkiä yksiputkisina P Mk I -asennuksina 1 x 3" 20 cwt Mk I -ilmatorjuntatykki 6 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Watchman (viirinumero D26) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin W-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 9. joulukuuta 1916 vuosien 1916-1917 laivasto-ohjelman 10. tilauksessa John Brown and Companyltä Clydebankistä, missä köli laskettiin 17. tammikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 2. joulukuuta ja valmistui 26. tammikuuta 1918.