stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edison (New Jersey)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edison (New Jersey) Wikimedia Commonsissa
New Jerseyn osavaltio
| --- | --- |
Alueet:   Central Jersey  Delaware Valley  Jersey Shore  Meadowlands  North Jersey  Pine Barrens  Shore Region  Skylands Region  South Jersey  New Yorkin metropolialue  Tri‑State Region 
Huomattavat kaupungit ja kunnat:   Atlantic City  Bayonne  Camden  Clifton  Edison  Elizabeth  Hackensack  Hoboken  Jersey City  Lakewood  Newark  New Brunswick  Ocean City  Paterson  Perth Amboy  Trenton (pääkaupunki)  Vineland  Woodbridge 
Piirikunnat:   Atlantic  Bergen  Burlington  Camden  Cape May  Cumberland  Essex  Gloucester  Hudson  Hunterdon  Mercer  Middlesex  Monmouth  Morris  Ocean  Passaic  Salem  Somerset  Sussex  Union  Warren 
Edisonin kartta.
Raritan Center.
Emilia Kupsanen

Emilia Kupsanen (s. 2000) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä tai keskikenttäpelaaja. Hän on edustanut Liigassa Pallokerho-35:tä kaudesta 2020 alkaen. Hän pelasi avauskaudellaan 13 liigaottelua. Hän on pelannut  Tikkurilan Palloseuran ja Pallokerho-35:n junioreissa.
Ernestas Galvanauskas

| Ernestas Galvanauskas |
| --- | --- |

Liettuan pääministeri
 7. lokakuuta 1919 – 19. kesäkuuta 1920  
Edeltäjä:  Mykolas Sleževičius
Seuraaja:  Kazys Grinius
 2. helmikuuta 1922 – 18. kesäkuuta 1924  
Edeltäjä:  Kazys Grinius
Seuraaja:  Antanas Tumėnas
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. marraskuuta 1882 Zizonys, Biržain kunnallispiiri, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 24. heinäkuuta 1967 (84 vuotta) Aix-les-Bains, Ranska
Ernestas Galvanauskas (20. marraskuuta 1882 Zizonys, Biržain kunnallispiiri – 24. heinäkuuta 1967 Aix-les-Bains, Ranska) oli liettualainen poliitikko, insinööri ja yksi Liettuan talonpoikien liiton perustajista. Hän toimi Liettuan pääministerinä kaksi kertaa (1919–1920 ja 1922–1924).
Elämäkerta

Vuonna 1902 Galvanauskas suoritti toisen asteen tutkinnon jelgavalaisessa lukiossa, minkä jälkeen hän aloitti insinööriopinnot Pietarissa. Vuonna 1905 hän oli mukana Venäjän vallankumouksessa. Samana vuonna hän oli mukana perustamassa Liettuan talonpoikien liittoa. Myöhemmin hänet valittiin edustajaksi Vilnan suureen Seimasiin.
Vuosina 1906–1919 hän asui ensin Suomessa ja tämän jälkeen Belgiassa, missä hän päätti insinööriopintonsa ja sai diplomin kaivoskonetekniikasta. Vuonna 1919 hän oli yksi Liettuan Pariisin rauhankonferenssin jäsenistä Pariisissa. Lokakuussa samana vuonna hänestä tuli Liettuan pääministeri. Samaan aikaan pääministerinä ollessaan hän oli myös talous-, kauppa- ja teollisuusministeri. Galvanauskasin ensimmäinen pääministerikausi päättyi huhtikuussa 1920. Vuonna 1921 hän työskenteli Kansainliitossa Liettuan kansainvälisen tunnustuksen saamiseksi.
Helmikuusta 1922 kesäkuuhun 1924 Galvanauskas toimi Liettuan ulkoministerinä. Tuona aikana hän oli mukana perustamassa Liettuan yliopistoa vuonna 1923.
Galvanauskas oli merkittävässä asemassa Klaipėdan kapinassa. Myöhemmin hän johti Liettuan valtuuskuntaa Pariisissa, jossa käsiteltiin Klaipėdan alueen tulevaisuutta.
Vuosina 1924–1927 Galvanauskas oli Liettuan suurlähettiläänä Isossa-Britanniassa. Vuoden 1926 vallankaappauksen jälkeen hän luopui virasta ja palasi Klaipėdaan, missä hän toimi pääosin opettajana. Vuodet 1927–1928 hän toimi Klaipėdan satamahallituksen ja opettajajärjestön puheenjohtajana ja 1934–1939 perustamansa kauppainstituutin johtajana.
Vuosina 1939–1940 Galvanauskas oli Liettuan talousministeri. Neuvostoliiton miehityksen jälkeen hän pakeni Klaipėdaan. Galvanauskas joutui maanpakoon vuonna 1941, kun Saksa miehitti Latvian. Vuoden 1946 jälkeen hänestä tuli Liettuan korkeimman vapautuskomitean puheenjohtaja. Vuosina 1947–1963 hän asui Madagaskarissa, jossa hän työskenteli opettajana. Loppuelämänsä hän asui Ranskassa, missä hän kuoli vuonna 1967.
Emporion

Emporion (m.kreik. ἐμπόριον, lat. emporium) viittaa kreikassa kaupankäyntiin ja voi viitata myös seuraaviin:
emporion, antiikin kreikkalainen kauppa-asema, joka ei ollut polis eli kaupunkivaltio
Emporion, antiikin aikainen kaupunki Iberiassa
Esplanade de la Défensen metroasema

Esplanade de la Défensen metroasema on Pariisin metron linja 1:n metroasema. Se sijaitsee La Défensen ja Pont de Neuillyn asemien välissä, Courbevoien ja Puteaux’n kuntien rajalla Hauts-de-Seinen departementissa. Asema avattiin 1. huhtikuuta 1992.
Vuonna 2021 Esplanade de la Défensen asemalle tehtiin 4 708 183 matkaa eli se oli Pariisin metron 43. vilkkain asema. Edellisenä koronaa edeltävänä vuonna, vuonna 2019, asemalle tehtiin 9 883 008 matkaa eli se oli Pariisin metron 17. vilkkain asema.
Galleria

Aseman läntinen sisäänkäynti.
Aseman itäinen sisäänkäynti.
Asemalaituri. Kuva vuodelta 2014.
Asemalaituri ennen laituriovien asennusta. Kuva vuodelta 2009.
Aseman nimikyltti.
Aiheesta muualla

| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| La Défense (päätepiste) |  |  Linja 1 |  | Pont de Neuilly (en) ▷ Château de Vincennes (en) |
muokkaa wikidataa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esplanade de la Défensen metroasema Wikimedia Commonsissa
Esera Tuaolo

Esera Tuaolo
Esera Tavai Tuaolo (s. 11. heinäkuuta 1968 Honolulu,  Havaiji) on havaijilaissyntyinen, uransa lopettanut amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän pelasi NFL:ssa (National Football League) eri joukkueissa yhdeksän vuoden ajan. Tuaolo tunnusti uransa lopettamisen jälkeen suorassa TV-lähetyksessä olevansa homoseksuaali. Hän on historian kolmas NFL:ssa pelannut urheilija, joka on julkistanut homoutensa. Häntä ennen näin tekivät David Kopay (1975) ja Roy Simmons (1992). Tuaolo kertoi salaamisesta koituneiden henkisten paineiden ajaneen hänet itsemurhan partaalle.
Aiheesta muualla

Esera Tuaolon viralliset sivut
Esfir Šub

| Esfir Šub |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1894 Suraž, Venäjä
Kuollut: 21. syyskuuta 1959 (65 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Ammatti:  elokuvaohjaaja, leikkaaja
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Romanovien dynastian tuho (1927)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Esfir Iljinitšna Šub (ven. Эсфи́рь Ильи́нична Шуб, 16. maaliskuuta 1894 Suraž, Venäjä – 21. syyskuuta 1959 Moskova, Neuvostoliitto) oli juutalaissyntyinen neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja leikkaaja. Häntä pidetään dokumentaarisen kokoomaelokuvan pioneerina.
Šubin ura elokuvan parissa alkoi leikkaajana vuonna 1922. Vallankumouksen jälkeisessä Neuvostoliitossa oli tarvetta muokata länsimaisia elokuvia ideologisesti sopiviksi. Šubin muokkaamiksi joutuivat muun muassa Chaplinin Carmen-parodia (1916) ja D. W. Griffithin Suvaitsemattomuus (1916). Tunnetuin muokkaus lienee kuitenkin Fritz Langin Dr. Mabusen (1922) uusversio. 1920-luvun alkupuolella Šub työskenteli myös Sergei Eisensteinin kanssa.
Länsimaisia elokuvia muokatessaan Šubista kehittyi kokoomaelokuvan taitaja, montaasin ja iskevien välitekstien hallitsija. Lähes kokonaan vuosina 1912-1917 kuvatusta arkistomateriaalista koottu Romanovien dynastian tuho (Padenie dinastii Romanovykh, 1927) on Šubin ensimmäinen ohjaustyö ja samalla tunnetuin. Elokuva kertoo nimensä mukaisesti tsaarin vallan romahduksesta Venäjällä, minkä päätepisteenä oli vuoden 1917 vallankumous. Vaikka oman aikansa viranomaiset eivät pitäneetkään kokoomaelokuvaa luovana työnä, Šubin kyvyt ymmärrettiin varsinkin elokuvapiireissä.
Romanovien dynastian tuho sai jatkokseen kokoomaelokuvat Suuri tie (Veliki put, 1927) ja Rossija Nikolaja II i Lev Tolstoi (1928). Edellinen jatkoi Neuvostoliiton synnyn kuvaamista vuosien 1917-1927 aikana. Jälkimmäisestä piti puolestaan tulla Leo Tolstoin henkilökuva, mutta arkistomateriaalin puutteen vuoksi Šub joutui laatimaan elokuvasta laajemman ajankuvan.
1930-luvulla Šub joutui neuvostohallinnon epäsuosioon ja työtilaisuudet vähenivät olennaisesti. Hän ehti kuitenkin antaa oman panoksensa äänellä varustetun dokumenttielokuvan luomiseen. Lisäksi hänen työskentelyssään oli piirteitä totuuselokuvasta 30 vuotta ennen genren varsinaista syntymää. Vaikka ohjaustyöt jäivät vähiin, Šub jatkoi työskentelyä elokuvateollisuuden parissa, 1940-1950-luvuilla lähinnä leikkaajana.
Filmografia

Kino za XX let (1940)
Espanja (Ispanija, 1939)
Tänään (Segodnja, 1930)
Rossija Nikolaja II i Lev Tolstoi (1928)
Suuri tie (Veliki put, 1927)
Romanovien dynastian tuho (Padenije dinastii Romanovyh, 1927)
Eugenia

Eugenia voi viitata eri asioihin:
eugeniikka, rotuhygienia
eugeniat (Eugenia), kasvisuku myrttikasvien (Myrtaceae) heimossa
Eugenia, naisen nimi
45 Eugenia, asteroidi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Eugenia”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Esko-Pekka Tiitinen

| Esko-Pekka Tiitinen |
| --- | --- |
 Esko-Pekka Tiitinen Tampereen kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1956 (ikä 67) Suonenjoki
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Palkinnot
 Finlandia Junior (2008)   Savonia-kirjallisuuspalkinto (2011) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Esko-Pekka Tiitinen (s. 1. joulukuuta 1956 Suonenjoki) on suomalainen kirjailija ja kuvataiteilija. Hänen tuotantonsa käsittää kirjoja sekä lapsille että aikuisille, radiokuunnelmia, elokuvakäsikirjoituksia, oopperalibrettoja, televisiosarjoja ja teatterinäytelmiä. Tiitinen oli taiteilijaprofessori viisivuotiskauden 2014–2018.
Elämä ja ura

Vuonna 1976 Tiitinen valmistui ylioppilaaksi, 1978 lastentarhanopettajaksi Joensuun korkeakoulusta ja 1982 musiikkileikkikoulunopettajaksi Sibelius-Akatemiasta. Vuodesta 1986 lähtien hän on ollut vapaa kirjailija ja kuvataiteilija. Kuvataiteilijana Tiitinen on pitänyt useita yksityisnäyttelyitä ja osallistunut moniin ryhmänäyttelyihin. Hänen teoksiaan on muun muassa Joensuun ja Kuopion taidemuseoissa.
Vuonna 2008 Tiitinen voitti Finlandia Junior -palkinnon teoksellaan Villapäät. Se oli myös Topelius-palkintoehdokas. Vuonna 2011 Tiitinen sai Savonia-kirjallisuuspalkinnon teoksellaan Kiven sylissä. Tiitisen teoksia on käännetty muun muassa englanniksi, espanjaksi, japaniksi, koreaksi, norjaksi, ruotsiksi ja tanskaksi.
Tiitinen oli Topelius-palkintoraadin jäsen 1996 sekä valtion lastenkulttuurijaoston ja kirjallisuustoimikunnan jäsen 2004–2006. Hän oli kirjallisuustoimikunnan jäsen myös 2015–2017. Tiitinen oli Lukukeskuksen puheenjohtaja kaudella 2014–2016.
Tiitinen on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu Outokummussa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2021.
Tuotanto

Tämä kaikki voi tapahtua.  Helsinki:  Otava, 1981.  ISBN 951-1-06231-X.
Kolmenkopla ja timanttisilmät.  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6229-5.
Kun isä löysi pojan.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6553-7.
Voi Vallatonta.  Kuopio:  Kustannuskiila, 1987.  ISBN 951-657-205-7.
Villi tie.  (Kuvat: Tuula Tiitinen)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1988.  ISBN 951-657-237-5.
Velimies Ville ja erikoinen eno.  (Kuvitus: Elina Vanninen)  Helsinki:  Otava, 1988.  ISBN 951-1-10236-2.
Onnen omat.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1989.  ISBN 951-657-284-7.
Lintu ja poro.  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9499-5.
Tiitinen, Esko-Pekka & Tiitinen, Tuula: Maailman pienin lehmä.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9854-0.
Parempi valita susi.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9915-6.
Skitso sitruuna.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0453-2.
Hymypoika ja lumienkeli.  Helsinki:  Tammi, 1998.  ISBN 951-31-1337-X.
Tiitinen, Esko-Pekka & Tiitinen, Tuula: Hippiäinen.  Helsinki:  Tammi, 2001.  ISBN 951-31-2105-4.
Jäljen jättävät sanat.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2593-9.
Suomalainen tapiiri ja muita lastennäytelmiä.  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2004.  ISBN 952-5439-60-7.
Hippiäinen ja hyvän päivän sadut.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3160-2.
Perinnevanhukset.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3103-3.
Kävelevä käsi ja muita epätodellisia tarinoita.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3398-2.
Mustanaamion napanuora ja muita lastennäytelmiä.  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2006.  ISBN 952-480-034-9.
Pikkusiili Ihmetys.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3418-0.
Elämänkirja.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3740-6.
Opri, mummo ja taikayö.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3696-5.
Viiva.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-3873-8.
Villapäät.  (Kuvitus: Nikolai Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4397-8.
Opri-kissan onnenvuosi.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4133-2.
Kiven sylissä.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5608-4.
Kyyhkyn kysymys.  (Kuvitus: Nikolai Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5609-1.
Anjan lähes erinomainen elämä.  Helsinki:  Tammi, 2011.  ISBN 978-951-31-6283-2.
Yrjö Orwelli ja karsinan kapina.  (Kuvitus: Nikolai Tiitinen)  Turku:  Savukeidas, 2012.  ISBN 978-952-268-035-8.
Jätti ja jänöset.  (Kuvitus: Nikolai Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6573-4.
Neljän tuulen paita.  Helsinki:  Aula & Co, 2016.  ISBN 978-952-7190-29-6.
Dada-kissa ja Populuksen popcornit.  Helsinki:  Lasten keskus, 2016.  ISBN 978-952-288-384-1.
Kotikuusen kainalossa.  (Kuvitus: Nikolai Tiitinen)  Joensuu:  Villitie, 2017.  ISBN 978-952-93-9050-2.
Pienenpieni.  (Kuvitus: Tuula Tiitinen)  Helsinki:  Tammi, 2017.  ISBN 978-951-31-9066-8.
Pikkulinnunrata.  Hämeenlinna:  Karisto, 2018.  ISBN 978-951-23-6471-8.
Hyvän tahdon tarinta.  (Kuvitus: Nikolai Tiitinen)  Joensuu:  Villitie, 2020.  ISBN 978-952-69432-0-6.
Lähde
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1988 (Voi Vallatonta) ja 1992 (Parempi valita susi)
Suomalainen kuvakirjapalkinto 1990 (Lintu ja poro)
Varjo Onnimanni 1991
1. palkinto ”suomalainen musikaali” -kilpailussa 1992 (Käsikirjoitus yhdessä Heikki Niirasen kanssa, sävellys: Jukka Linkola)
Kirjallisuuden Minna Canth -palkinto 1992
IBBY Honour List 1994 (Sevilla 1995)
Metallityöväen Liiton kulttuuripalkinto 1997 (Kairatut Sydämet -työryhmä)
Pohjois-Karjalan taidetoimikunnan taidepalkinto 2000
Finlandia Junior -palkinto 2008 (Villapäät)
Savonia-kirjallisuuspalkinto 2011 (Kiven sylissä)
Tirlittan-palkinto 2017
Lähde
Palkinnot > Ehdokkuudet

Savonia-palkintoehdokkuus 1986, 1998, 2008
Kirjapöllö-ehdokkuus 2006
Topelius-palkintoehdokkuus 2008 (Villapäät)
Lasten LukuVarkaus -palkintoehdokkuus 2017 (Dada-kissa ja Populuksen popcornit)
Aiheesta muualla

Vinberg-Mäkinen, Mirja: Esko-Pekka Tiitinen Näytelmät.fi.
Kirjasampo
Emilia Korhonen

| Emilia Korhonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: Espoo
Kansalaisuus:  suomi
Uran tiedot
Valmentaja:  Jon Tate, Matias Tuomi, Hadrian Stiff
Saavutukset
Paras sijoitus maailmanrankingissa:  109 (29.8.2022)
Emilia Korhonen (s. 1995 Espoo) on suomalainen ammattilaissquash-pelaaja. Huhtikuussa 2023 hän oli maailmanlistan sijalla 113.
Opiskelu ja yksityiselämä

Korhonen on kotoisin Espoosta, jossa hän opiskeli Haukilahden lukiossa kirjoittaen ylioppilaaksi vuonna 2015. Ylioppilastutkinnon jälkeen Korhonen muutti Englantiin. Hän suoritti Birminghamin yliopistossa liiketalouden tutkinnon, jonka jälkeen siirtyi jatko-opiskelemaan Bristoliin University of the West England -oppilaitokseen, ja suoritti maisterin tutkinnon pääaineenaan markkinointi.
Opiskellessaan Englannissa Korhonen alkoi tapailla irlantilaista squash-pelaajaa, Sean Conroyta. Korhonen ja Conroy asuvat ja harjoittelevat yhdessä.
Esplanaden metroasema (MRT)

Esplanade on Singaporen Mass Rapid Transit -metrojärjestelmän asema Singaporen keskusta-alueella. Se avattiin 17. huhtikuuta 2010. Asemaa käyttävät Circle Linen junat.
Junat

| Pääteasema | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna | Ensimmäinen juna |  | Viimeinen juna |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ma – la |  | su & yleinen vapaa |  | joka päivä |  |  |
Circle Line
| CC1 Dhoby Ghaut | 5:52 |  | 6:19 |  | 0:01 |  |  |
| CC29 HarbourFront | 5:41 |  | 6:08 |  | 22:51 |  |  |
| CC26 Pasir Panjang | – |  | – |  | 23:22 |  |  |
| CC23 one-north | – |  | – |  | 23:38 |  |  |
| CC17 Caldecott | – |  | – |  | 0:05 |  |  |
| CC11 Tai Seng | – |  | – |  | 0:13 |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Esplanaden metroasema (MRT) Wikimedia Commonsissa
Esplanaden metroasema Singaporen liikennelaitoksen sivuilla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltävä asema: Bras Basah | Circle Line | Seuraava asema: Promenade |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Esplanade MRT Station
Käännös suomeksi
Fagerön miinaonnettomuus

Fagerön miinaonnettomuus tapahtui keskiyöllä 12. joulukuuta 1944 kun kaksi saksalaista Narvik-luokan hävittäjäalusta Z35 ja Z36 ajoi miinoihin Inkoon saaristossa Fagerön saaren edustalla. Onnettomuudessa kuoli yli 500 saksalaista merisotilasta. Henkiinjääneet 67 saksalaista joutuivat vankileirille Neuvostoliittoon.
Saksalaisen laivasto-osaston johon kuuluivat hävittäjät Z35, Z36 ja Z43 sekä torpedoveneet T23 ja T28 tarkoituksena oli laskea miinoja Viron rannikolle jotta Neuvostoliiton laivaston liikkuminen Tallinnan länsipuolella vaikeutuisi. Osasto lähti Gdyniasta 11. joulukuuta 1944 kohti Suomenlahtea. Kova merenkäynti ja huono näkyvyys johtivat siihen että osasto ajautui väärälle reitille Suomen rannikon tuntumaan. Hävittäjät Z35 ja Z36 joutuivat saksalaisten itse aikaisemmin laskemaan Nashornin miinakenttään, törmäsivät miinoihin ja upposivat. Z36 tuhoutui kokonaan kun sen kannella ollut miinalasti räjähti samalla eikä laivan miehistöstä jäänyt ketään henkiin. Sen sijaan Z35:n miehistöstä osa onnistui pelastumaan aluksesta ennen kuin se upposi. Muut osaston laivat kääntyivät takaisin kohti Gdyniaa.
Henkiinjääneet miehistön jäsenet pelastautuivat Inkoon rannikon saarille. Suomen ja Neuvostoliiton aseleposopimuksen mukaisesti heidät luovutettiin Neuvostoliittoon. Onnettomuudessa menehtyneiden ruumiita löytyi saarien rannoilta vielä seuraavan vuoden syksyyn saakka. Fagerön saarelle haudattiin kaikkiaan 187 saksalaista. Kuolleet siirrettiin 1960-luvun alussa Saksalaisten sotilaiden hautausmaalle Vantaalle, jonne on haudattu yhteensä 201 onnettomuudessa kuollutta. Uponneiden alusten hylyt onnistuttiin paikallistamaan kevättalvella 1994.
Kirjailija Hans Ruin kuvasi tapausta omaelämäkerrallisessa teoksessaan Hem till sommaren (1960).
Espotel

| Espotel Oy |
| --- | --- |
Perustettu:  1987 
Perustaja:  Pertti Kauppinen Tapio Uimonen Ilkka Korhonen
Toimitusjohtaja:  Kari Liuska
Toiminta-alue:  kansainvälinen
Liikevaihto:   28,9 milj. € (2017) 
Liikevoitto:   284 000 € (2017)  
Henkilöstö:   232 (2017)  
Kotisivu:  www.espotel.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Espotel Oy on vuonna 1987 perustettu suomalainen sulautettujen elektronisten järjestelmien alan yritys. Espotel kuuluu Etteplan-konserniin.
Espotel toimii yritysten tuotekehityskumppanina ja ratkaisutoimittajana, sekä tukee kansainvälisten lääketiede-, teknologia- ja tietoliikenneyritysten tuotteiden ja järjestelmien kehittämistä. Espotel tarjoaa konsultointi- ja suunnittelupalveluita sekä testaus- ja laboratoriopalveluita Euroopassa. Toimintaan kuuluu mm. elektroniikka-, mekaniikka- ja ohjelmistosuunnittelu, tyyppitestaus ja prototyyppivalmistus sekä pilvipohjaisten ohjelmistojen toteutus.
Espotel toimii Suomessa Espoossa, Tampereella, Jyväskylässä, Kuopiossa, Vaasassa ja Oulussa, Ruotsissa sekä Puolassa Wrocławissa ja Poznanissa. Yrityksen liikevaihto vuonna 2015 oli noin 25 milj. € ja sillä oli noin 300 työntekijää vuonna 2015 . Yrityksen toimitusjohtajana on toiminut​ Kari Liuska vuodesta 2013 saakka..
Etteplan Oyj osti koko yrityksen osakekannan keväällä 2016 tehdyssä yrityskaupassa. Siitä lähtien yritys on ollut osa Etteplanin Embedded Systems & IoT palvelualuetta.
Historiaa

Stonello Software yhdistettiin Espoteliin vuonna 2005 ja Stonello Software on edelleen Espotelin aputoiminimi. Vuonna 2006 Espotel valittiin vuoden uusmaalaiseksi palvelualan yritykseksi. Automaatiotoimintonsa Espotel myi vuonna 2011 Elomaticille.
Sponsor Capital ja Espotelin johto ostivat Espotelin koko osakekannan 5.6.2013, jolloin Kari Liuska aloitti yhtiön toimitusjohtajana.
2016 Etteplan osti Espotelin koko osakekannan Sponsor Capitalin hallitsemalta rahastolta sekä yhtiön avainhenkilöltä.
Aiheesta muualla

Espotelin kotisivut
Fagner

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 11. kesäkuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka: São Paulo, Brasilia
Pelipaikka: oikea laitapuolustaja
Pituus: 168 cm
Seura
Seura: Corinthians
Fagner Conserva Lemos (s. 11. kesäkuuta 1989 São Paulo) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa Brasilian Série A:ssa pelaavaa Corinthiansia.
Egopsykologia

Egopsykologia eli minäpsykologia on Sigmund Freudin tyttären, psykoanalyytikko Anna Freudin kehittelemä psykologian alue, jossa uskotaan nuoruudessa olevan uusi mahdollisuus korjata lapsena aiheutuneet ongelmat kivuttomasti ja itsestään. Minän uskotaan olevan itsenäisempi kuin varsinaisessa psykoanalyysissä, se ei ole yhtä riippuvainen tiedostamattomasta.
Psykologeja

Anna Freud
Erik H. Erikson (kehityskriisiteoria)
Heinz Hartmann
Ernst Kris
Rudolf Löwenstein
Faruq Z. Bey

Faruq Zinji Bey (alun perin Jesse Davis; 4. helmikuuta 1942 Detroit, Michigan – 1. kesäkuuta 2012 Detroit, Michigan) oli yhdysvaltalainen jazzsaksofonisti, -huilisti ja -säveltäjä sekä runoilija.
Bey oli linja-autonkuljettajana työskennelleen isänsä ja kotiäitinä toimineen äitinsä viidestä lapsesta vanhin. Molemmat vanhemmat toimivat laulajina kirkko- ja gospelkuoroissa. Bey varttui Conant Gardensin alueella. Hän opiskeli eksistentialismia Wayne County Community College Districtissa ja oli myös Moorish Science Temple of America -järjestön opissa. Alun perin Bey soitti kontrabassoa. Hän suoritti palveluksen Yhdysvaltain ilmavoimissa ja muutti alkuperäisen nimensä palvelusaikansa jälkeen ensin Malikiksi, sitten Faruq Zinji Beyksi. 1960–1970-lukujen vaihteessa Bey profiloitui kehittyvien progressiivisten jazztyylien edustajana. Hän osallistui konsertteihin, joita sponsoroivat Detroit Artists Workshop ja Creative Arts Collective. Hän soitti myös säännöllisesti veljiensä Sadiq Muhammadin ja Jalil Beyn (joista molemmat ottivat uuden sukunimen käyttöönsä) kanssa Concept East Theatressa. Bey pääsi esiintymään lisäksi sellaisten artistien ja yhtyeiden kuin rumpali Roy Brooksin ja The Sun Ra Arkestran kanssa.
Bey perusti vuonna 1972 progressiivisen jazzin Griot Galaxy -yhtyeen. Sen kokoonpano vaihteli vuosien varrella. Suosituimmillaan yhtye oli 1980-luvulla, jolloin se myös kiersi Euroopassa. Muihin jäseniin kuuluivat David McMurray, Tani Tabbal ja Jaribu Shahid. Yhtye hajosi vuonna 1991. Bey oli joutunut 1980-luvulla liikenneonnettomuuteen ja ollut koomassa. Terveysongelmat jatkoivat Beyn vaivaamista. Tämä esti lähes vuosikymmenen ajaksi hänen esiintymisensä, mutta hän palasi sittemmin Conspiracy Winds Ensemble -yhtyeen kanssa ja perusti myös muita uusia kokoonpanoja.
Bey säesti muiden muassa M.L. Lieblerin Magic Poetry Bandia, Hakim Jamin Street Bandia, Ajaramu Sheltonia ja bluesmuusikko Robert B. Jonesia. Hän oli myös Odu Afrobeat Orchestran jäsen. Beyn muita yhteistyökumppaneita olivat Anthony Braxton, Roscoe Mitchell, Archie Shepp ja Leroy Jenkins. 2000-luvulla hän työskenteli ja levytti Northwoods Improvisers -kokoonpanon kanssa. Bey julkaisi runoteokset Year of the Iron Sheep ja Etudes in Wanton Nasses. Lisäksi hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu teoreettinen opaskirja Toward a "ratio"nal aesthetic. Bey kuoli kotonaan 70-vuotiaana keuhkoahtaumatautiin ja muihin syihin.