Ronald Reagan
Poliittinen ura > Presidenttinä > Ulkopolitiikka

Ulkopolitiikassaan Reagan pyrki palauttamaan Yhdysvaltain kansallisen ylpeyden ja vaikutusvallan. Reaganin ulkopolitiikkaa sävyttivät ensimmäisten viiden vuoden aikana voimakas antikommunistinen retoriikka, asevarustelun kiihdyttäminen ja pyrkimykset padota kommunismin leviämistä kehitysmaissa. Niin sanotun Reaganin opin mukaan Yhdysvaltain täytyi tukea kommunismin vastaisia voimia maailmalla, etenkin latinalaisessa Amerikassa. Reagan ryhtyikin tukemaan ystävällismielisiä hallituksia jopa välittämättä siitä, mitä ne tekivät omassa maassaan. Reagan tuki Nicaraguan antikommunistisia contrasissejä, jotka pyrkivät syrjäyttämään maan marxilaisen hallinnon. Hän tuki antikommunistisia sissejä myös Angolassa ja Kamputseassa sekä afgaanikapinallisia Afganistanissa. Vuonna 1983 Reagan lähetti joukkoja Grenadaan syrjäyttämään marxilaisen hallinnon ja vakauttamaan maan.
Reaganin ensimmäinen ulkoministeri Alexander Haig erosi vuoden sisällä, koska hallinto ei hänen mukaansa ollut johdonmukainen diplomatiassaan. Hänen seuraajansa George Schultz sai merkittävän aseman maan ulkopoliittisen linjan muodostamisessa. Schultz ja puolustusministeri Caspar Weinberger olivat kuitenkin eri linjoilla joukkojen lähettämisestä ulkomaisiin konflikteihin, mitä Weinberger yleensä vastusti.
Reaganin ja Neuvostoliiton välit olivat huonot Reaganin ensimmäisen kauden ajan. Maat olivat vastakkaisilla puolilla konflikteissa Keski-Amerikassa, Lähi-idässä, Afrikassa ja Aasiassa. Reagan kutsui Neuvostoliittoa ”pahan valtakunnaksi” ja käynnisti vuonna 1983 Strategic Defense Initiative -ohjuspuolustusjärjestelmän suunnittelun. Hän myös sijoitti Euroopan Nato-maihin risteilyohjuksia ja keskimatkan ydinohjuksia vastauksena Neuvostoliiton vastaaville toimenpiteille, minkä johdosta Neuvostoliitto vetäytyi aseriisuntaneuvotteluista.
Reaganin hallinnon keskeinen vaikuttaja oli presidentin turvallisuuspoliittinen avustaja, Harvardin yliopiston Venäjän historian professori Richard Pipes. Pipesin mielestä 1970-luvun liennytyspolitiikka oli ollut erehdys, koska se tulkittiin Moskovassa osoitukseksi länsimaiden heikkoudesta. Pipesin mukaan Yhdysvaltain oli vahvistettava sotilaallista voimaansa estääkseen Neuvostoliiton laajentumispyrkimykset ja samanaikaisesti pyrittävä muuttamaan neuvostojärjestelmää demokraattiseen suuntaan vaikuttamalla neuvostokansalaisiin ideologisella kampanjalla. Pipesin vaikutuksesta Reagan luopui George Kennanin vuonna 1947 hahmottelemasta patoamispolitiikasta, joka oli tarkoittanut Neuvostoliiton vallan laajenemisen estämistä, kunnes neuvostojärjestelmä luhistuisi sisäisesti omaan mahdottomuuteensa. Reaganin ja Pipesin mielestä Yhdysvaltain oli ryhdyttävä jouduttamaan kommunismin häviötä.
Vuoden 1975 Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssia oli pidetty liennytyksen suurena voittona, ja sen toivottiin muodostuvan kylmän sodan päätepisteeksi. Etykin päätösasiakirjan ensimmäisessä osassa eli ”korissa” vahvistettiin toisen maailmansodan tuloksena syntyneiden valtiollisten rajojen loukkaamattomuus. Ronald Reagan sanoutui kuitenkin alusta lähtien irti Etykistä, koska hän ei voinut hyväksyä sitä, että sen nojalla ikään kuin laillistettiin Neuvostoliiton suorittamat valtaukset. Niinpä Etyk näyttikin painuvan 1980-luvun alkupuolella unohduksiin. Reagan lievensi suhtautumistaan Etykiin 1980-luvun lopulla, kun kävi selväksi, ettei Mihail Gorbatšovin aloittama perestroika-ohjelma Neuvostoliiton uudistamiseksi tulisi onnistumaan.
Reagan veti amerikkalaiset rauhanturvajoukot pois Libanonista 1983 sen jälkeen kun 241 merijalkaväen sotilasta kuoli terroristihyökkäyksessä Beirutissa. Reagan myös iski terroristeja vastaan. Hän pommitti Libyaa 1986 vastaiskuna berliiniläisen yökerhon räjäytyksestä, josta Libyaa epäiltiin.
Reaganin kauden vakavin skandaali oli Iran–contra-skandaali, joka alkoi 1986 ja kesti monta kuukautta. Reagan oli hyväksynyt aseiden myynnin Iranille, mutta hän kiisti, että aseilla oli maksettu vapaaksi panttivankeja Libanonista. Tutkimukset kuitenkin osoittivat, että saaduilla tuloilla oli avustettu Nicaraguan contria voimassa olleesta kiellosta huolimatta. Reaganin ei todettu olleen tästä tietoinen, mistä häntä myös arvosteltiin. Skandaali johti kuitenkin monen hallintovirkamiehen eroon.
Vuoteen 1986 asti Reagan pyrki toteuttamaan ”rakentavan yhteistyön” politiikkaa apartheidia eli rotuerottelua harjoittavan Etelä-Afrikan hallituksen kanssa. Yhdysvallat käytti muun muassa veto-oikeuttaan YK:n asettamia talouspakotteita vastaan. Kansalaismielipide kuitenkin kääntyi apartheidjärjestelmää vastaan, ja lopulta Yhdysvaltain senaatti asetti lokakuussa 1986 Etelä-Afrikan kauppasaartoon ohittaen presidentti Reaganin veto-oikeuden.