Who Killed the Electric Car?
Elokuvan aihepiiri

Elokuva kertoo sähköauton tarinan, joka alkaa sen historiasta 1800-luvun puolelta, ja päätyy teollisesti sarjavalmistettujen sähköautojen orastavaan esiintuloon General Motorsin tuodessa leasing-markkinoille EV 1-sähköauton 1990-luvun puolivälissä. Tämä tapahtui Kalifornian viranomaisten asetettua mandaatin, joka määräsi autovalmistajia velvoittavat myyntikiintiöt nollapäästöisille ajoneuvoille. Monet muut autonvalmistajat seurasivat General Motorsin esimerkkiä (Ford: Ranger Pickup, Th!nk City, Th!nk Neighbor; Chrysler: Epic Minivan; Toyota: RAV4 EV; Honda: EV Plus; Nissan: Altra EV).
Dokumentti kuvaa yksityiskohtaisesti miten Kalifornian viranomaiset päätyivät lopulta kumoamaan mandaatin jouduttuaan auto- ja öljyteollisuuden sekä George W. Bushin hallinnon painostamaksi (Bushin hallinnon riippumattomuus öljy- ja autoteollisuudesta asetetaan kyseenalaiseksi, koska sen kärkinimistä useat - kuten Dick Cheney ja Condoleezza Rice - ovat aiemmin työskennelleet kyseisten alojen yhtiöiden hallituksissa tai palkkalistoilla).
Elokuva kuvaa myös miten General Motors pyrki kaikin tavoin osoittamaan Kalifornian viranomaisille, ettei heidän omalle tuotteelleen ollut tosiasiallista kysyntää - ja miten yhtiö lopulta kerää pois kaikki EV1-sähköautonsa ja murskaa ne. Muutamia autoista lahjoitettiin tosin museoille ja yliopistoille, mutta sen sijaan ajoneuvojen alkuperäiset haltijat eivät saaneet niitä ostaa tai jatkaa niiden vuokraamista. General Motors ei myöskään vastannut mitään entisten EV1-omistajien pyyntöön saada lunastaa Burbankin varastoalueelle kerättyjä 79 EV1-autoa niiden laskennallisella hinnalla (tarjous oli yhteensä 1,9 miljoonaa dollaria).
Elokuva pohtii auto- ja öljyteollisuuden motiiveja vastustaa sähköauton leviämistä massamarkkinoille. Öljy-yhtiöiden vaikuttimeksi dokumentti nostaa rahan: polttonesteitä on mahdollisuus myydä vielä vuosikymmeniä ja alan voitot lasketaan sadoissa miljardeissa. Syyksi autoteollisuuden halulle ajaa oma tuote alas markkinoilta nähdään niin ikään voitot. Sähköautojen kehittäminen on kallista ja voitot jäävät aluksi vähäisemmiksi, kuin jatkamalla jo kehitetyn autoteknologian myymistä. Lisäksi sähköauton huollon tarve ja kuluvien osien määrä on huomattavasti perinteistä polttomoottoriautoa vähäisempi (muun muassa regeneroivan jarrujärjestelmän ja sähkömoottorin yksinkertaisen tekniikan vuoksi), mikä vähentäisi varsin hyvin tuottavien huolto- ja varaosapalveluiden kysyntää. Toisaalta elokuvassa sanotaan myös, että autoyhtiöitä saattoi yksinkertaisesti suututtaa viranomaisten pyrkimys määrätä mitä tuotteita heidän pitää valmistaa.
Dokumentti ei kuitenkaan syytä yksin öljy- ja autoteollisuutta tai Bushin hallintoa, vaan asettaa syytteeseen kaikki mahdolliset epäillyt ja käy läpi ne vuoron perään etsien syyllisiä niin teknologiasta, kuluttajista kuin Kalifornian viranomaisistakin.
Elokuva on myös hyvin kriittinen vetyautoteknologiaa kohtaan ja pitää sitä lähinnä sumuverhona, jonka avulla nykyään käyttökelpoisesta sähköautoteknologiasta luovuttiin vasta joskus tulevaisuudessa käyttöönottovalmiin ajoneuvotekniikan eduksi. Dokumentti kertoo myös, miksi vetytalous ja sen puolesta lobbaaminen on nimenomaan öljy- ja autoteollisuuden etujen mukaista.
Dokumentin loppu on sähköauton kannalta kuitenkin optimistinen. Se kertoo miten sähköautoaktivistit, -harrastajat, -pienteollisuus ja yliopistot ovat verkostumassa ja tuomassa sähköautoteknologiaa lähemmäs tavallista kuluttajaa muun muassa mahdollistamalla plug-in-hybridit (lisäämällä latausmahdollisuus teollisesti valmistettuun hybridiautoon) ja kertomalla miten voi tehdä polttomoottoriautoista omatekoisia sähköautokonversioita.