stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frans Mikael Franzénin patsas
Taideniekka Oulussa

Vuonna 1877 Pohjois-Suomi-lehti uutisoi kuvanveistäjä Erland Stenbergistä, että "- - on hra Stenbergin aikomus tehdä matkustuksen Kuopioon ja Ouluun joutuakseen tilaisuuteen tutkia suomalaisia kaswonmuotoja" (Hbl).
Stenbergin Oulussa oleskelusta kerrottiin seuraavana syksynä: ”Kuwanweistäjä Stenberg on täällä ollessaan kaawaellut erään kaupunkilaisen medaljongikuwan, joka on ollut nähtäwänä kaupungin seuraklubissa ja on sangen onnistunut.”
Pohjois-Suomi kertoi Stenbergin tehneen medaljonkireliefin oululaisesta oopperalaulaja Emmy Achtésta: ”Kuwanweistäjä Stenberg on yksityiselle tilaajalle kaupungissa walmistanut frouwa Achtén medaljongikuwan, joka ennen lähtöänsä moniaita kertoja istui taideniekan edessä. Kuwa on itsessään erittäin kaunis katsella ja epäilemättä hywin onnistunut, waikka emme aiwan tarkkaan tunne frouwa Achtén profiilia. Hra Stenberg warmaan mielellään toimittaa tästä medaljongista otteita niille, jotka haluawat omaksensa saada tämänmuotoisen kuwan mainiosta laulajastamme."
Alkuvuodesta 1878 uutisoitiin Oulun ruotsalaisen lyseon juhlasalin taideteosten hankintasuunnitelmista otsikolla ”Kiitettäwä hanke” seuraavasti: ”Nykyään on nostettu kysymys lyseon kauniin juhlasalin warustamisesta Oulun koulun läpikäyneitten mainioitten Suomen miesten kuwamedaljongeilla. Näiden miesten joukossa owat esm. Runeberg, Snellman, Castren y.m.m. Tämän kysymyksen ei suinkaan pitäisi jättää sikseen, waan olisi hanke arwelematta toimeen pantawa. Meillähän on kaupungissa paraikaa mies, taideniekka Stenberg joka kohta woipi ryhtyä työhön.”
Skitsi ja kontrahti

Seuraavana keväänä Stenberg teki Franzénin muistopatsaan luonnoksen, jonka mukaisen teoksen ”- - kustannus on laskettu kolmeksitoista tuhanneksi markaksi ja työ tulisi kestämään pari wuotta”.
Pohjois-Suomi kertoi myös, että ”täkäläinen komitea muistopatsasta warten kuuluu päättäneen lähettää piirroksen Helsinkiin arwosteltawaksi”. Edellisen vuoden lopulla oli kerätty kokoon 12,156 markkaa 53 penniä, "summa joka juuri tulisi riittämään hra Stenbergin piirroksen mukaiseen muistomerkkiin".
Seuraavana kesänä tehtiin sopimus teoksen valmistamiseksi: ”Franzenin muistopatsasta warten eilen seurahuoneeseen kutsuttu kokous hywäksyi yksimielisesti hra Stenbergin tekemän skitsipiirroksen täksi muistomerkiksi, sillä wähäisellä muutoksella, jonka Suomen taideseura oli kehottanut. Kontrahissaan johtokunnan kanssa hra S. sitoutuu kahen vuoden kuluessa laittamaan patsaan rintakuwan walmiiksi kaikkiansa 8000 markasta. Työn tulee hra S. toimittamaan Pariisissa, johon hän täältä sitä warten lähtee, niin pian kuin on walmistanut täällä wielä tekeillä olewat tilauksensa.”
Samana kesänä Kaiku kertoi, että Stenberg on ”jättänyt paljon jälkiä” Oulussa olostaan: ”Tällä ajalla on hän walmistanut kipsiin medaljongikuwia 10:stä eri henkilöstä, niiden joukossa mainion laulajattaren rouwa Achtén, ja rintakuwia 6:sta eri henkilöstä. Tällä wiikolla on hra S. walmistanut kauppaneuwos Snellmanin rintakuwan, joka on erittäin hywin onnistunut, niin kuin professori Nylanderinkin, jonka sama taideniekka kewättalwella teki. Medaljongikuwa kauppaneuvos Bergbomista on niinikään näinä päiwinä joutunut walmiiksi. Sitä paitsi on hra Stenberg walmistanut profesori Nerwanderin medaljongikuwan pronssista. Täältä Englantiin asti tulee hra Stenberg matkustamaan Oululaisessa fregattilaiwassa Leonard, joka näinä päiwinä lähtee purjehtimaan."
Modelli ja fotografia

Oulussa seurattiin patsaan valmistumista. Joulukuussa 1878 uutisoitiin, että Stenberg oli saanut valmiiksi mallin rintakuvaan. ”Pariisista kirjoitetaan Hbl:lle Helsingissä, että kuwanweistäjämme E Stenberg nykyään on saanut walmiiksi modellin (mallin) siihen piispa Franzenin rintakuwaan, jonka laittamisesta hän wiime kewännä teki kontrahdin tätä hanketta warten Oulussa olewan komitean kanssa.”
Stenberg lähetti myös ”fotografian” eli valokuvan valmistuneesta kipsiin valetusta mallista Ouluun, jossa se oli nähtävillä ”seuraklubin" salissa.
Kaiku raportoi ruotsalaisessa Nya Dagligt Allehanda -lehdessä kirjoitetun Stenbergin Franzénin rintakuvasta:
»Tämä rintakuwa on hywin osattu, joka on luettawa hra Stenberg’ille sitä suuremmaksi kunniaksi, kun ei hän koskaan ole nähnyt Franzen’ia, waan hänen käytettäwänä ainoastaan on ollut muutamat huononpuoliset muotokuwat wainajasta. Tuota lapsen hurskautta, sydämmellistä lempeyttä suloisen runoilijan kaswoissa on hra S:n onnistunut kuwata waikuttawalla tawalla.»
Keväällä 1879 Stenbergillä oli valmistumassa Pariisissa myös suurempi patsas Ilmarinen, joka oli sama aihe, jota Walter Runeberg oli käsitellyt. Stenberg aikoi myös veistää marmoriin Aleksis Kiven rintakuvan. Pronssiin valettu teos lähetettiin keväällä 1879 Pariisista rautateitse Lyypekkiin, josta se siirrettiin laivalla Ouluun.
Patsaan asema

Teoksen sijoituspaikasta oli erimielisyyksiä Oulussa. Kaiun toimittaja kirjoitti:
»- - Kirkkotori aiwan huonosti soweltuu muistopatsaan asemaksi. Syyt: Fr. M. Franzén oli runoilija, luonnon ystäwä, eikä tietenkään – byrokratian (wirkamahdin). Pokkisten törmä, Platan saari tai Hupisaaret – kaikki nämät paikat owat tuhat kertaa soweliaammat kuin Kirkkotori, josta tuo suloisten lempirunojen nerokas tekijä tulisi näkemään toisella puolellaan Lääninhallituksen asuntoa (ja raatihuonetta, jota on aiottu tämän torin warrelle rakentaa) sekä toisella puolella ”korttikaaria” (kaupungin wankilaa), – näköaloja, jotka eiwät runollisuudesta suinkaan muistuta!»
Kolmen viikon päästä Kaiku tiesi kuitenkin kertoa, että: "Franzénin kuwapatsaan pystyttämiseen Kirkkotorille on lupa nyt senatista tullut. Patsaan kohtalo aseman puolesta lienee siis auttamattomissa. Sen paljastamisen päiwä ei wielä ole tarkoin määrätty."
Pohjois-Suomi-lehti raportoi syksyllä, että pronssiin valettu veistos oli valmistettu yrityksessä Malz (rue Rennes) Pariisissa ja jalustan teki herra Stigell Helsingissä. Muistopatsaan perustukseen muurattiin myös pieni uurna, "johon on pantu kappale kutakin maan metallirahaa sekä vasikannahkainen pergamenttikääry jossa on (ruotsinkielinen) muistokirjoitus".
Suomalainen Wirallinen Lehti oli uutisoinut kesällä 1880, että "Taideniekka E. Stenberg on palannut toissa lauantaina Ouluun Pariisista, jossa hän yhteen mittaan on ollut lähes kaksi wuotta". Sama lehti raportoi myös helmikuussa 1881 Helsingistä, että "Kuwanweistäjä E Stenberg on saapunut tänne, oltuansa wiimeksi Oulussa walwomassa tekemänsä Franzen’in muistopatsaan pystyttämistä".
Paljastusjuhlan tilaisuudet

Patsaan paljastamisen juhlatilaisuudet 30.6.1881 jakautuivat kolmeen osaan. Varsinainen paljastustilaisuus pidettiin keskipäivällä Kirkkotorilla. Iltapäivällä alkoi juhlapäivällinen Seurahuoneen suuressa salissa. Illalla järjestettiin ”kansanhuwit” Raatinsaarella.
Paljastusjuhlan tilaisuudet > Paljastus

Pohjois-Suomi-lehti kertoi, että muistopatsaan ympärillä oli kasviköynnöksillä vyötettyjä, toisiinsa yhdistettyjä salkoja, joiden huipussa liehui 5–6 lippua. Salkojen viereen ja väleihin oli istutettu vuorotellen nuoria kuusia ja koivupuita. Piirin sisäpuolella oli koristettu puhujanlava ja sen vastapäätä lehteri soittoa ja lausuntaa varten. Kahden puolen patsasta oli katselijalehterit, lännenpuoleinen kutsuttuja naisia varten, idänpuoleinen virka- ja yhdyskuntia varten. Päivän kunniaksi liehui lippuja myös useissa kaupungin yksityistaloissa.
Toimituksen piti alkaa klo 12.00, mutta jo useita tunteja aikaisemmin torin laidoilla ja läheisillä kaduilla oli suuret joukot juhlavaatteisiin puettua kansaa. Muutamia minuutteja ennen tilaisuuden alkamista saapui paikalle juhlasaatto. Sen etupäässä kulkivat kaupungista löytyvät ylioppilaat, kadetit ja koulunuoriso lippuineen. Sitten seurasi kaupungin kahden lipun jäljessä kaupunginvaltuusmiehet ja rahatoimikamarin jäsenet, maistraatin ja raastuvanoikeuden jäsenet, papit, koulujen opettajat ja toimittajat, kutsutut matkustavaiset, lääninhallituksen virkamiehet, paikkakunnan upseerit ja muut siviilivirkamiehet, kauppaseuran jäsenet, merikapteenit sekä käsityön ja teollisuuden harjoittajat.
Juhlasaaton lähestyessä soittokunta alkoi soittaa 30-vuotisen sodan marssia. ”Waimonpuolten” lehteri oli jo täynnä juhlavieraita ja soittolehterin eteen oli järjestetty wapaaehtoinen palokunta. Siellä täällä seisoivat "juhlamarsalkat" sinisenvalkoiset leveät vyöt hartioillaan ja juhlapaikkaa ympäröivä tori oli täynnä väkeä.
Juhlapuhuja oli professori Leo Mechelin Helsingistä. Ruotsinkielisessä puheessaan puhuja selitti Franzénin työn merkitystä. Puheen lopuksi puhuja luki Z. Topeliuksen tilaisuutta varten sepittämän runoelman, jonka viimeiset sanat kuuluivat: ”Tag åter, fosterbygd, ditt dyra lån, Tag mot Franz Michael Franzen – din son.”
Patsasta peittävän vaatteen laskeutuessa kantautui hurraa-huuto tuhansien läsnä olevien huulilta. ”Maamme” sekä soitettiin että laulettiin ja rannalta kuului tykkien pauke.
Rehtori Dahlströmin suomenkielisen puheen jälkeen laulettiin ja soitettiin ”Savolaisten laulu”. Muistopatsaan komitean esimies laamanni Hilden selvitti komitean lähes kymmenvuotiset toimet patsaan aikaansaamiseksi ja luovutti valmistuneen muistomerkin Oulun kaupungille. Kaupunginvaltuuston puheenjohtaja kauppaneuvos L. Sandelin vastasi puheeseen ja lupasi sitä varjella kuin silmäteräänsä. Lopuksi soitettiin vielä ”Eläköön armias” ja ”Stå starkt du ljusets riddarwakt”.
Tilaisuutta suosi mitä lämpimin ja ihanin kesäilma.
Paljastusjuhlan tilaisuudet > Juhlapäivälliset

Päivän kunniaksi valmistetut juhlapäivälliset alkoivat kello 15.30 seurahuoneen suuressa salissa. Runsaasti koristellulla juhlapaikalla oli noin 150 kutsuvierasta.
»Maljojen jakso alkoi H.M.Keisarin ja suurruhtinaan maljalla, jonka kauppaneuwos Sandelin esitti ja jota seurasi Wenäjän kansallislaulun soittaminen soittolehteriltä; sen jälkeen laamanni Hilden esitti Ruotsin kuninkaan maljan, jota seurasi Ruotsin kansanlaulu. Järjestänsä sitte pitiwät puheita: kauppias Alb. Snellman isänmaalle, jonka jälkeen soitettiin ja laulettiin ”Maamme”; pormestari Borg kenraalikuwernöörille ja senatille; tohtori v. Fieandt Runebergin muistoksi, jota seurasi ”Porilaisten marssi”; lehtori Rosendal (suomeksi) Yliopistolle, jonka jälkeen soitettiin Franzenin ”Ylioppilaslaulu”; kauppaneuwos Franzen läänin kuwernörille; prowasti Rädwall (suomeksi) Z. Topeliukselle; laamanni Hilden juhlapuhujalle, prof. Mechelinille, jota seurasi ”Wi äro andens fria folk”; tämän lehen toimittaja (suomeksi) Suomalaisen kirjallisuuden seuralle, jonka jälkeen soitettiin ”nouse, riennä suomen kieli”; metsänhoitaja Blumentahl juhlaan kutsutuille wieraille; luutnantti Garlson, ”naiselle”, jota seurasi ”Kvinnans lof”; pormestari Hasselblatt muisto-patsaan komitealle; kauppias Alb. Snellman patsaan tekijälle, kuwanweistäjä E. Stenbergille; rehtori Dahlström asewelwolliselle sotawäelle; tehtailija G. Åström Ouluun saatawalle rautatielle. Prof. Mechelin wastasi maljaansa isänmaallisella puheella ja kutsuttuin wierasten puolesta kiitti läänin hra kuwernöri. Sähkösanomia oli juhlaan tullut ja  luettiin julki kaksi Ruotsista Franzenin sukulaisilta Hernösandista ja Tukholmasta ja wiisi Suomesta: useoilta senatorelta Helsingistä, Turun arkkipiispalta, Kuopion piispalta ja tuomiokapitulilta, kuwernööri Alfthanilta ja Waasalaisilta Osk. Topeliuksen kautta. Juhlasta lähetettiin sähkösanomia suom. kirjallisuuden seuralle, prof Topeliukselle, kuwanweistäjä Stenbergille ja Ruotsin Akatemialle.»
Pohjois-Suomen mukaan "päiwällisissä, joita kesti klo 8-9:ään wallitsi erittäin riemastunut mieli-ala".
Morgonbladetin kirjeenvaihtaja kertoi, että kaikki maljat juotiin samppanjassa, jota tyhjennettiin noin 140 pulloa.
Paljastusjuhlan tilaisuudet > Kansanhuwit

”Kansanhuwit Raatinsaarella, jota wapaa-ehtoinen palokunta johti, alkoiwat klo 8. Howi-oikeuden auskultantti Alb. Luoma selitti siellä pitemmässä esitelmässä päiwän merkitystä. Sitte seurasi erinäisiä leikkejä: kilpajuoksua, kilpasountua y.m. Palokunta marssi takaisin kaupunkiin klo 11, wähitellen muutki siirtyiwät kuki kotiinsa, ja tämä merkillinen, kauon muistissa säilywä päiwä oli näin loppunut.”
Väärinkäsitykset

Teoksen syntyyn liittyy useita väärinkäsityksiä.
Ajatus Franzénin patsaasta syntyi vietettäessä runoilijapiispan syntymän satavuotisjuhlia Oulussa helmikuussa 1872. Asialle omistautuneet kaupunkilaiset alkoivat kerätä pääomaa muistomerkkiä varten, ja sitä oli kertynyt vuoteen 1874 mennessä 10 000 markkaa. Sopimus teoksen tilaamisesta patsaskomitean ja taiteilijan välillä tehtiin 21.6.1878. Siinä sovittiin teoksen hinnaksi 8 000 markkaa. Loput kerätystä rahasummasta menivät ilmeisesti perustaan ja jalustaan. Patsaan piti olla valmis kahden vuoden kuluessa. Stenberg raportoi teoksen valmistumisesta patsaskomitealle muun muassa lähettämällä valokuvan kipsivaloksesta Ouluun joulukuussa 1878.
Teoksen kipsimallin valmistumisen jälkeen se valettiin pronssiin. Alun perin pronssivaluun suunniteltu yhtiö vaihdettiin toiseksi, mutta tämä lienee yleistä, koska Pariisissa oli useita valimoita ja luultavasti työstä oli mahdollista tehdä tarjouksia.
Pronssivalos, joka oli osa teosta, valmistui keväällä 1879, jonka jälkeen se lähetettiin ensin junalla Pariisista Lyypekkiin ja sieltä laivalla Ouluun. Keväällä Stenbergillä oli tekeillä Pariisissa myös suurikokoinen Ilmarinen ja Aleksis Kiven rintakuva. Stenberg tuli Ouluun kesällä 1880 valvomaan perustan ja jalustan tekoa. Jalusta, jonka teki herra Stigell mustaan graniittiin Helsingissä, pystytettiin syksyllä 1880, mitä taiteilija oli myös valvomassa. Seuraavana kesänä pidetyn paljastamisen jälkeen rakennettiin teoksen ympärille puisto, joka valmistui vuonna 1884.
Paljastustilaisuutta on arvosteltu siitä, että kuvanveistäjää ei kutsuttu paikalle ja että tekijän nimeä ei mainittu. Morgonbladet mainitsi artikkelissaan kuitenkin erityisesti, että juhlasta lähetettiin sähke Stenbergille, jossa Herra Albert Snellman ja juhlapäivälliselle kokoontuneet kaupunkilaiset ja vieraat nostivat maljan herra Stenbergille ja pidettiin kiitospuhe hänen ”kauniille teokselleen, joka on voittanut yleisen ihailun”.
Muuta

Oulun yliopiston Humanistinen Kilta lakittaa patsaan vappuisin.
Patsas mainitaan V. A. Koskenniemen runossa ”Koulutie”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Frans Mikael Franzénin patsas Wikimedia Commonsissa
Oulun taidemuseo: Frans Mikael Franzénin patsas (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun nähtävyydet
| --- | --- |
Puistot ja nähtävyydet:  Franzénin puisto  Heinätorin puisto  Hollihaan puisto  Hautausmaa  Mannerheimin puisto  Hupisaaret  Kasvitieteellinen puutarha  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Markkuun ryhmäpuutarha  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Hautausmaa  Äimäraution siirtolapuutarha 
Museot:  Automuseo  Kierikkikeskus  Merimiehenkotimuseo  Sahamuseo  Pohjois-Pohjanmaan museo  Taidemuseo  Turkansaaren ulkomuseo 
Rakennukset ja alueet:  Kauppahalli  Kauppatori  Kaupungintalo  Kaupunginteatteri  Maikkulan kartano  Nallikari  Nuijamiesten lava  Pikisaari  Rotuaari  Tietomaa  Tuiran sillat  Tuomiokirkko  Vesaisenlinna  Villa Hannala  Ylikiimingin kirkko 
Patsaat ja veistokset:  Frans Mikael Franzénin patsas  Futura – Tuntematon  Inhimillisen kosketuksen ja teknologian vuorovaikutus  Kalasääski ja lohi  Kevätmyrskyä  Pallautuneet  Pohjan neito  Polskis  Ruutuvihko  Siivet  Toripolliisi  Tuirasta Ruijan rannoille  Valaistuksen tie 
Oulun Kirkkotori ennen vuotta 1881, jolloin Franzenin patsas pystytettiin.
Patsaan paljastustilaisuus 30. kesäkuuta 1881. Taustalla Oulun Lyseon rakennus, jossa silloin toimi Oulun ruotsalainen lyseo.
Patsaan pajastustilaisuus, taustalla Oulun tuomiokirkko.
Patsaan lakitus vappuna 1989.
Thaimaan valtaus

Thaimaan valtaus oli Japanin sotatoimi 8. joulukuuta 1941 toisessa maailmansodassa, minkä seurauksena Japani miehitti Thaimaan. Huolimatta Thaimaan eteläosissa käydyistä kiivaista taisteluista sota päättyi aselepoon jo muutamaa tuntia myöhemmin. Maata hallinnut Plaek Phibunsongkhramin johtama kansallismielinen hallitus liittoutui akselivaltojen ja Japanin kanssa avaten rajat Japanin miehitysjoukoille. Thaimaa julisti sodan Yhdysvalloille 25. tammikuuta 1942, mutta suurlähettiläs kieltäytyi toimittamasta julistusta eteenpäin. Japani jatkoi hyökkäystä Thaimaan kautta Britannian siirtomaihin Malaijaan ja Burmaan.
Tausta

Vallatakseen Malesian ja Burman Japanin sotilasjohto tarvitsi Thaimaan satamia, rautateitä ja lentokenttiä. Thait eivät kuitenkaan olleet suostuvaisia japanilaisten vaatimuksille. Thaimaa oli itsenäinen valtio ja juuri voittanut Vichyn Ranskan Ranskan–Thaimaan sodassa. Thaimaan armeija oli taisteluvalmiudessa. Tappioiden välttämiseksi japanilaisille oli ensiarvoisen tärkeää, että maihinnousu tapahtuisi ilman vastarintaa.
Japanin hallitus aloitti salaiset neuvottelut Thaimaan hallituksen kanssa. Tällöin vaikutti siltä, että akselivallat olisivat voittamassa sodan Euroopassa. Lokakuussa 1940 Thaimaan diktaattori Phibunsongkhram antoi salaisen suullisen lupauksen tukea Japanin invaasiota Malesiaan. Vastineeksi tästä salaisesta liitosta Japani lupasi Burman Shan maakunnan ja Thaimaan briteille 1909 luovuttamat provinssit Malesiassa.
Phibun ei kuitenkaan ollut kovinkaan lojaali lupaustaan kohtaan, jos olosuhteet muuttuisivat. Vuonna 1941 hän tiedusteli briteiltä ja amerikkalaisilta mahdollisuuksia sotilaalliseen tukeen, jos invaasio Thaimaahan toteutuisi. Kumpikaan maa ei antanut takuita, vaikkakin Britannian pääministeri Winston Churchill kannatti julkisen varoituksen antamista Japanille Itä-Aasian maiden suojelusta. Tämä häiritsi japanilaisten suunnitelmia ja he eivät saaneet aikaan sopimusta läpikulusta. Lopulta kenraali Hisaichi Terauchi teki päätöksen miehityslaivueen siirtymisestä Thaimaan alueelle heidän suostumuksellaan tai ilman sitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thaimaan valtaus Wikimedia Commonsissa
Thailand and the Second World War
Japanese Order of Battle (Arkistoitu – Internet Archive)
Thai Order of battle (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Japanese invasion of Thailand
Merkinnän syy: valtauksesta ei sanaakaan
Käännös suomeksi
Räsänen

Räsänen on yleinen suomalainen sukunimi. Huhtikuun alussa 2024 Räsänen oli 8826 suomalaisen sukunimi.
Hongkongin taistelu

Hongkongin taistelu oli toisessa maailmansodassa Japanin ja liittoutuneiden välinen taistelu Kiinan rannikolla sijainneesta brittiläisen Hongkongin kruununsiirtomaasta. Hyökkäys Hongkongiin alkoi 8. joulukuuta 1941 pian Pearl Harborin iskun jälkeen. Britit menettivät parissa päivässä alueensa mantereella ja 18. joulukuuta japanilaiset nousivat maihin Hongkongin saarella. Hongkongin brittikuvernööri Mark Young allekirjoitti antautumissopimuksen 25. joulukuuta.
Tausta

Kaukoidän tilanne oli kiristynyt 1930-luvulta lähtien Japanin aloitettua entistä aggressiivisemman ulko- ja kauppapolitiikan alueella. Yhdistyneen kuningaskunnan kruununsiirtomaa Hongkong sijaitsi strategisesti merkittävällä paikalla. Japanin, Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välisessä Washingtonin konferenssissa 1921–1922 oli kuitenkin sovittu, ettei aluetta linnoitettaisi. Brittien tärkein tukikohta Kaukoidässä olikin Singapore.
Kiinan ja Japanin välille syttyi sota vuonna 1937 ja vuoden 1938 marraskuussa japanilaiset miehittivät Hongkongin liepeillä sijaitsevan Kantonin. Brittien hallitsemaan Hongkongiin tulvi kiinalaisia pakolaisia, jotka söivät alueen rajallisia resursseja kapuan kärsiessä samalla sodasta. Brittilehdistö alkoi spekuloida Japanin hyökkäyksellä Hongkongiin. Brittien johto piti Hongkongin puolustamista mahdottomana ja suunnitelmana oli, että joukot tekisivät sodan syttyessä vastarintaa vain, jotta Singaporen puolustamiseksi saataisi tuotua vahvistuksia. Hongkongiin oli sijoitettu brittiläisiä, kanadalaisia ja intialaisia sotilaita, joiden yhteisvahvuus oli vuonna 1941 noin 14 000 miestä. Hongkongin kiinalaiset eivät olleet kovinkaan kiinnostuneita Hongkongin puolustamisesta vallan keskittyessä siirtomaahallinnon pienelle vähemmistölle. Brittihallinto tiedosti epäluottamuksen ja vältteli esimerkiksi paikallisten aseistamista. Hongkongin vapaaehtoiset puolustusjoukot koostuivat lähes kokonaan eurooppalaisista.
Japanin sotilasjohto oli vakuuttunut sodan väistämättömyydestä Yhdysvaltain ulkoministeri Cordell Hullin antaman niin sanotun kymmen kohdan asiakirjan jälkeen, jossa Japanilta vaadittiin esimerkiksi vetäytymistä Kiinasta ja Indokiinasta. Asiakirja tulkittiin uhkavaatimuksena ja vastineena Japani päätti toteuttaa iskun Pearl Harboriin 8. joulukuuta kello 8.00 Tokion aikaa. Iskun jälkeen Japanin armeijalla oli viisi vallattavaa pääkohdetta, joista yksi oli Hongkong. Isku Hongkongiin oli Etelä-Kiinassa olevan kenraaliluutnantti Takashi Sakain johtaman Japanin 23. armeijan vastuulla.
Taistelu

Japanilaiset aloittivat hyökkäyksen Hongkongiin 8. joulukuuta 1941 noin kuusi tuntia Pearl Harborin iskun jälkeen. Hyökkäävät joukot kuuluivat japanilaisten kokeneeseen 38. divisioonaan ja hyökkäystä edelsi alueen kiitoteille ja sotilastukikohtiin tehdyt ilmaiskut. Japanilaiset olivat perillä brittien puolustusjärjestelyistä Hongkongissa ja Kowloonin niemimaa sekä muut Hongkongin alueet mantereella kukistuivat vain muutaman päivän jälkeen. Brittien kenraalimajuri Christopher Maltbyn komentamat joukot vetäytyivät aluksi uusien territorioiden halki kulkevalle niin sanotulle gininjuojien puolustuslinjalle. Uusilla territorioilla oli noin neljännes brittijoukoista ja joukkojen valtaosa oli Hongkongin saarella. Japanilaisia auttoivat paikalliset triadit ja pian japanilaiset olivat nostaneet lippunsa Kowloonin rannalle. Maltby antoi määräyksen vetäytymisestä Hongkongin saarelle 11. joulukuuta.
18. joulukuuta japanilaiset suorittivat maihinnousun Hongkongin saaren East Pointissa. Maihin nousi 7 500 japanilaista kaikenlaisia pieniä aluksia käyttäen. Japanilaiset saivat yliotteen puolustajista jo muutaman päivän taistelujen jälkeen. Maltby oletti japanilaisten pyrkivät etenemään saaren rannikkoa pitkin, mutta sen sijaan he etenivät saaren kukkulaiselle sisäosalle. Vielä 21. joulukuuta brittien pääministeri Winston Churchill vetosi puolustajiin vaatien Hongkongin puolustamista viimeiseen asti. Tähän mennessä britit hallitsivat kuitenkin enää vain pientä osaa Hongkongin saaresta. Tilanteen käytyä toivottomaksi Hongkongin brittikuvernööri Mark Young allekirjoitti antautumissopimuksen japanilaisten kanssa brittien Peninsula-hotellissa joulupäivänä 25. joulukuuta.
Seuraukset

Brittien ja heidän liittolaistensa tappiot Hongkongin taistelussa olivat noin 2 000 kaatunutta ja 1 300 haavoittunutta. 9 000 brittiä, kanadalaista ja intialaista jäi japanilaisten sotavangeiksi. Monet kuolivat tauteihin ja nälkään vankeutensa aikana. Hyökkäävät japanilaiset kärsivät lukumääräisesti suuremmat tappiot. Sotilaiden lisäksi noin 4 000 hongkongilaista siviiliä oli saanut surmansa ja heidän valtaosansa oli kiinalaisia.
Japanilaiset miehitysjoukot syyllistyivät julmuuksiin valtaamillaan alueilla. Esimerkiksi Kowloonin niemimaalla raiskattiin 10 000 kiinalaisnaista. Osa Hongkongin brittisiviileistä, etenkin naiset ja lapset, oli evakuoitu ja Hongkongiin jääneet britit asetettiin vankileirille Stanleyn niemellä. Kuvernööri Mark Young oli vankina eräässä hotellissa. Japanilaisten suunnitelmissa Hongkongista oli tarkoitus tulla osa niin sanottua Itä-Aasian hyvinvointipiiriä ja alun raakuuksien jälkeen kiinalaisten osuutta paikallishallinnossa nostettiin ainakin nimellisesti. Osa paikallisista teki yhteistyötä miehittäjien kanssa ja toisaalta alueella toimi esimerkiksi kommunistisissejä. Japanin miehitysajalla kiinalaisten eurooppalaisvastaisuus ja kolonialismin vastustus lisääntyi.
Brittijoukot palasivat Hongkongiin toisen maailmansodan lopulla elokuussa 1945 ja paikalliset japanilaiset miehitysjoukot antautuivat ilman vastarintaa.