stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liettua
Talous > Liikenne

Liettuassa on 86 lentokenttää, joista kolme on kansainvälistä siviililentoasemaa: Vilna (2 029 tuhatta matkustajaa vuonna 2012), Kaunas (830 tuhatta matkustajaa / 2012) ja Palanga (128 tuhatta matkustajaa / 2012).
Rautatietä on 1 767 km. Kotimaanliikenteestä vastaa Liettuan rautatiet, joka liikennöi tiheästi esimerkiksi Vilnan ja Kaunasin asemien väliä. Liettuan rautateiden henkilöliikenteessä matkusti vuonna 2011 kaikkiaan 4,7 miljoonaa matkustajaa. Tästä 3,9 miljoonaa oli kotimaan liikenteen ja 0,9 miljoonaa ulkomaanliikenteen matkustajia. Ulkomaanliikennettä Liettuaan tai sen kautta esimerkiksi Moskovaan, Pietariin ja Kaliningradiin liikennöi lisäksi Venäjän rautatiet. Valko-Venäjän rautateiden ajaa muutamia junavuoroja Minskiin. Junamatka Vilnasta Moskovaan voi kestää 15 tuntia, Pietariin 20 tuntia ja Varsovaan 12 tuntia. EU-maiden välistä junaliikennettä Varsovan, Kaunasin, Riian ja Tallinnan välillä pyrkii merkittävästi nopeuttamaan ja lisäämään Rail Baltica -ratahanke 2020-luvulle tultaessa; hankkeen suunnittelu on meneillään.
Liettuassa rautateitse kuljetettu rahtimäärä ylittää vuositasolla maantiekuljetusten määrän. Vuonna 2011 Liettuan rautatiet kuljetti yhteensä 52,3 miljoonaa tonnia rahtia. Rahdista 36 % liittyi tuontiin, 29 % maan sisäiseen liikenteeseen, 25 % kauttakulkuliikenteeseen, ja 10 % vientiin. Liettuan ohella maan rautatieverkko on merkittävä kuljetusväylä myös Valko-Venäjän, Venäjän, Ukrainan, Puolan ja Kazakstanin kaupalle.
Maantieverkko on pääosin hyväkuntoinen. Päällystettyä maantietä 71 563 km. Kaupungeissa, sekä suurimpien asutuskeskusten välillä toimii linja-autojen reittiliikenne. Henkilöautoistumisaste on silti korkea. Asukaslukuun suhteutettuna Liettuassa oli vuonna 2009 enemmän henkilöautoja kuin missään sen naapurimaissa tai Pohjoismaassa: 537 kappaletta tuhatta asukasta kohden eli hieman Suomea enemmän. Valtatieyhteyksistä kuusi keskeisintä kuuluu eurooppatieverkkoon. Näistä väylistä Helsingin, Tallinnan ja Riian kautta Kaunasiin johtava Via Baltica (E67) on monelle suomalaiselle tuttu reitti Liettuaan ja edelleen Varsovaan. Muita eurooppateitä ovat esimerkiksi E28 (Berliini–Gdańsk–Kaliningrad–Kybartai–Vilna–Minsk) ja E85: Klaipėda–Kaunas–Vilna–Lida–Bukarest).
Liettuan suurin satama Klaipėda kuuluu rahtimääriltään Itämeren kymmenen suurimman sataman joukkoon. Merkittävä on myös Būtingėn öljyterminaali, jonne tuotu öljy jatkaa öljyputkea pitkin noin 90 kilometriä sisämaahan Mažeikiain öljynjalostamolle. Vesiväyliä on 441 km, Neumunasin varrella on muutamia jokisatamia, esimerkiksi Kaunasissa.
Väestö

Liettuan vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan maassa asui yhteensä 3 043 429 henkeä. Naisia väestöstä oli 53,9 ja miehiä 46,1 prosenttia. Kaupunkilaisiksi heistä luokiteltiin 66,7 % (2 031 211 henkeä) ja maaseudun asukkaiksi 33,3 % (1 012 218). Väestönlaskennan mukaan 99,3 prosenttia maan asukkaista oli Liettuan kansalaisia.
Liettuan kieli on maan ainoa virallinen kieli.
Väestö > Väkiluvun kehitys ja elinaika

Vuoden 2013 maaliskuussa Liettuan väestö oli vähentymässä vauhdilla 1,0 % edellisvuoteen verrattuna. Väkiluvuksi arvioitiin tuolloin 2,972 miljoonaa. Negatiivinen kehitys on jatkunut useiden vuosien ajan. Suhteellisen korkean syntyvyyden takia väestön ikääntyminen ei ole samanlainen ongelma kuin muissa Baltian maissa. Tätä on selitetty katolisuudella ja etnisellä yhtenäisyydellä. Vuonna 2012 maassa syntyi 9,34 lasta tuhatta asukasta kohti. Maastamuutto on yleistä: viimeisten sadan vuoden aikana vain yhdestä Euroopan maasta eli Irlannista on muuttanut väkilukuun suhteutunutta enemmän ihmisiä ulkomaille kuin Liettuasta. Liettuan EU-jäsenyyden vuoksi onkin vähintään puoli miljoonaa koulutettua ja kielitaitoista liettualaista muuttanut erityisesti Britanniaan ja Irlantiin.
Liettualaisten elinajanodote vuonna 2012 oli 75,55 vuotta, naisilla selvästi korkeampi (80,66) kuin miehillä (70,72 vuotta). Vuosina 2001–2003 Liettuassa tehtiin suhteellisesti eniten itsemurhia Euroopassa. Itsemurha on viidenneksi yleisin kuolinsyy erilaisten sydänvaivojen, keuhkosyövän ja maksasairauksien jälkeen.
Väestö > Etninen jakauma

Kaikkiaan 86,7 % Liettuan väestöstä on kansallisuudeltaan liettualaisia. Suurimmat etniset vähemmistöryhmät ovat puolalaiset (5,6 %), venäläiset (4,8 %), valkovenäläiset (1,3 %) ja ukrainalaiset (0,7 %). Puolalaiset ovat keskittyneet Liettuan kaakkoisosiin, Vilnan lääniin. Venäläiset, valkovenäläiset ja ukrainalaiset ovat keskittyneet Vilnaan, Klaipėdaan sekä Utenan lääniin. Utenan läänin Visaginasin kaupungissa he ovat muodostaneet jopa enemmistön työväestöstä; tähän Ignalinan ydinvoimalan henkilöstölle perustettuun kaupunkiin muutti Neuvostoliiton aikana runsaasti ydinvoimalatyöntekijöitä.
Väestö > Uskonto

Liettuan uskonnollisista ryhmistä suurin on katolilaisuus, johon kuului vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 77,2 prosenttia väestöstä. Uskonnottomia oli 6,1 %, ortodokseja 4,1 %, vanhauskoisia 0,8 %, luterilaisia 0,6 %, reformisteja 0,2 % ja muihin uskontokuntiin kuului 0,9 % väestöstä. 10,0 prosenttia väestönlaskentaan osallistuneista ei kertonut uskontoaan. Etninen tausta näkyi uskonnollisessa suuntautumisessa selvästi. Liettuan puolalaisista 88,6 % oli katolisia. Venäläisistä taas 51,5 % oli ortodokseja, 11,9 % katolisia ja uskonnottomia 11,6 %. Liettuassa toimii myös esikristillistä uskontoa elvyttävä, uuspakanallinen Romuva-liike.
Liettuassa oli ennen toista maailmansotaa suuri juutalaisväestö. Ennen toista maailmansotaa Vilnan väestöstä kolmannes oli juutalaisia. Saksan miehityksen aikana yli 90 prosenttia Liettuan juutalaisista tapettiin. Nykyisin Liettuassa on noin 3 100 juutalaista.
Väestö > Koulutus

Liettuassa koulunkäynti alkaa seitsemänvuotiaana neljävuotisessa alakoulussa ja jatkuu kuusivuotisessa yläkoulussa, joka jakaantuu kahteen kolmevuotiseen osaan. Alakoulussa ei anneta numeroarvosanoja. Yläkoulussa opiskellaan kahta vierasta kieltä, joista yleisimpiä ovat englanti, saksa ja ranska. Esikoulun käyminen kuusivuotiaana ei ole pakollista mutta valtio takaa siihen mahdollisuuden. Maassa toimii 21 yliopistoa, joista 15 on valtion rahoittamia.
Yliopistoista vanhin ja Liettuan historiassa keskeisin on vuonna 1579 perustettu Vilnan yliopisto. Sen taustalla oli 1569 Vilnan katolisen piispan kutsumien jesuiittojen vuonna 1570 käynnistämä jesuiittakollegio. Jesuiitat kutsuttiin maahan uskonpuhdistuksen vastavoimaksi. Maahan oli jopa yritetty perustaa protestanttista yliopistoa. Jesuiittakoulussa sadat aatelisperheiden lapset (1587 jo 700 opiskelijaa) saivat katolisen pohjakoulutuksen. Tämän täydentämiseksi jesuiitat kysyivät Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas Stefan Batoryltä luvan yliopiston perustamiseen. Paavi vahvisti kuninkaan luvan ja Vilnan yliopisto sai alkunsa.
Nykyaikana muita keskeisiä liettualaisia yliopistoja ovat muun muassa Kaunasin teknillinen yliopisto, Klaipėdan yliopisto, Liettuan terveystieteiden yliopisto (Kaunas), Mykolas Romeris yliopisto (Vilna), Šiauliain yliopisto, Vilnan Gediminasin teknillinen yliopisto ja Vytautas Suuren yliopisto (Kaunas).
Väestö > Suurimmat kaupungit

Liettuan kartta
Taulukossa on lueteltu Liettuan 15 suurinta kaupunkia vuoden 2012 alun asukaslukuineen. Kaupunkien sijainti käy ilmi oheisesta kartasta.
| Kaupunki | Lääni | Väkiluku 2012 |
| --- | --- | --- |
|  Vilna | Vilnan lääni | &&&&&&&&&0523050.&&&&00523 050 |
|  Kaunas | Kaunasin lääni | &&&&&&&&&0311148.&&&&00311 148 |
|  Klaipėda | Klaipėdan lääni | &&&&&&&&&0160361.&&&&00160 361 |
|  Šiauliai | Šiauliain lääni | &&&&&&&&&0107875.&&&&00107 875 |
|  Panevėžys | Panevėžysin lääni | &&&&&&&&&&098612.&&&&0098 612 |
|  Alytus | Alytusin lääni | &&&&&&&&&&058616.&&&&0058 616 |
|  Marijampolė | Marijampolėn lääni | &&&&&&&&&&040388.&&&&0040 388 |
|  Mažeikiai | Telšiain lääni | &&&&&&&&&&036700.&&&&0036 700 |
|  Jonava | Kaunasin lääni | &&&&&&&&&&030224.&&&&0030 224 |
|  Utena | Utenan lääni | &&&&&&&&&&028622.&&&&0028 622 |
|  Kėdainiai | Kaunasin lääni | &&&&&&&&&&026357.&&&&0026 357 |
|  Telšiai | Telšiain lääni | &&&&&&&&&&025271.&&&&0025 271 |
|  Tauragė | Tauragėn lääni | &&&&&&&&&&024042.&&&&0024 042 |
|  Ukmergė | Vilnan lääni | &&&&&&&&&&023450.&&&&0023 450 |
|  Visaginas | Utenan lääni | &&&&&&&&&&021751.&&&&0021 751 |
Kulttuuri > Kirjallisuus

1500-luvulla vain vähemmistö Liettuan suuriruhtinaskunnan väestöstä oli etniseltä taustaltaan liettualaisia. Prahassa ensimmäiset kirjansa painanut valkovenäläinen Frantsysk Skaryna muutti vuonna 1520 Vilnaan. Vuonna 1522 hän perusti kaupunkiin Liettuan ensimmäisen kirjapainon, jossa painettiin Liettuan ensimmäinen kirja, vanhavalkovenäjänkielinen rukouskirja nimeltään Pieni matkakirja. Ensimmäinen liettuan kielellä painettu kirja oli (Catechismusa Prasty Szadei, Katekismus, 1547). Sen laati Martynas Mažvydas Königsbergin protestanttisessa yliopistokaupungissa Martti Lutherin kirkkokansalle tarkoitetun Vähä Katekismuksen pohjalta. Mikalojus Daukšan kääntämä, katoliseen alkuteokseen pohjautuva, papeille ja opettajille kohdistettu Iso Katekismus ilmestyi puolestaan 1595.
Maallinen kirjallisuus kehittyi 1700-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen ilmestyi joukko sotakuvauksia, tunnetuimpana Balys Sruogan keskitysleirikuvaus. Justinas Marcinkevičiusta on sanottu Liettuan kansallisrunoilijaksi.
Kulttuuri > Musiikki ja kuvataiteet

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911) on tunnetuimpia liettualaisia taiteilijoita. Hän oli jugendtyylin ja symbolismin edustaja ja toimi sekä säveltäjänä että kuvataiteilijana. Liettuassa varttunut Jonas Mekas on vuorostaan yksi kokeellisen elokuvan merkkihahmoista. Liettualainen musiikkiperinne on hyvin edustettuna Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa: vuonna 2008 listalle päässeen Baltian maiden yhteisen lauluperinteen lisäksi luetteloon lisättiin vuonna 2010 liettualaiset moniääniset Sutartinė-laulut.
Kulttuuri > Maailmanperintökohteet

Unescon Maailmanperintöluettelossa on Liettuasta neljä kohdetta:
Kernavėn arkeologinen alue
Kuurinkynnäs, jaettu Venäjän kanssa
Struven ketju, jaettu Latvian, Moldovan, Norjan, Ruotsin, Suomen, Ukrainan, Valko-Venäjän, Venäjän ja Viron kanssa
Vilnan historiallinen keskusta
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Liettuan kylmä ilmasto heijastuu ruokakulttuuriin, koska talvella vihannesten saati on vaikeaa ja kansa syö mielellään lämmintä ja tukevaa ruokaa. Ruokavalion perustana ovat sianliha ja savustettu liha, perunat, kaali ja punajuuret. Perinneruokiin kuuluvat kylmä punajuurikeitto šaltibarščiai ja perunasta tehdyt, raviolin tapaiset cepelinai-nyytit.
Kulttuuri > Urheilu

Liettuan suosituin laji on koripallo. Maa on voittanut lajissa kolme olympiapronssia ja kolme Euroopan-mestaruutta. Maan tunnetuimmat koripalloilijat ovat Arvydas Sabonis, Šarūnas Jasikevičius, Arvydas Macijauskas, Žydrūnas Ilgauskas, Domantas Sabonis ja Jonas Valančiūnas.
Liettuan jalkapallomaajoukkue ei ole selviytynyt lajin arvokisoihin. Vuoden 1924 olympialaisten jalkapalloturnaukseen maa kuitenkin osallistui. Nuori Liettua ehti osallistua kaikkiaan kaksiin kesäkisoihin ja talvikisoihin vuosina 1924 ja 1928.
Neuvostovuosina liettualaisten olympiamitalitili aukesi vuonna 1952 Helsingissä, kun kolme Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen liettualaista jäsentä sai omat hopeamitalinsa. Vuosien 1952 (Helsinki) ja 1988 (Soul) välisenä aikana liettualaiset urheilijat voittivat kaikkiaan 25 kultaista, 19 hopeista ja 16 pronssista olympiamitalia osana Neuvostoliiton joukkuetta.
Vuoden 1990 itsenäisyysjulistuksen jälkeen Liettua on osallistunut yhteensä kuudesti kesäolympialaisiin ja viidesti talviolympialaisiin (vuoteen 2013 mennessä). Talvikisoista maa ei ole voittanut mitaleita. Sen sijaan kesäolympialaisista on tuomisina ollut 21 mitalia, joista 6 on kultaa, 5 hopeaa ja 10 pronssia. Liettuan tasavallan aikana menestyneimmät olympiaurheilijat ovat kolme mitalia voittaneet koripalloilija Gintaras Einikis ja kiekonheittäjä Virgilijus Alekna. Kolme muutakin liettualaista koripalloilijaa on voittanut kolme olympiamitalia.lähde?
Didier Eribon

Didier Eribon Frankfurtin kirjamessuilla 2017.
Didier Eribon (s. 1953 Reims, Ranska) on ranskalainen sosiologi, filosofi ja kirjailija. Hän on ollut Amiensin yliopiston professori ja vieraileva tutkija Berkeleyn, Cambridgen ja Zürichin yliopistoissa. Hänen merkittäviä teoksiaan ovat Michel Foucault’n elämäkerta Michel Foucault (1991) ja kansainvälinen menestysteos Retour à Reims (2009; suom. Paluu Reimsiin, 2024).
Eribon on lähtöisin työväenluokkaisesta perheestä, ja hän kirjoittaa teoksessaan Paluu Reimsiin taustan aiheuttamista ristiriidoista samalla kun hän tekee sosiologista analyysiä. Vanhemmat ja veljet siirtyivät äänestämään oikeistoa, ja näkemyseroista tuli niin vakavia, ettei hän voinut mennä isänsä hautajaisiin, koska olisi joutunut tapaamaan veljensä.
Suomennetut teokset

Michel Foucault (Michel Foucault), suom. Päivi Järvinen ja Pertti Hynynen. Vastapaino 1993 ISBN 951-9066-60-8
Paluu Reimsiin (Retour à Reims, 2009); suomentanut Timo Torikka. Vastapaino 2024 ISBN 978-952-397-176-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Didier Eribon Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Eritrean tutkimus- ja dokumentointikeskus

| Eritrean tutkimus- ja dokumentointikeskus> Research and Documentation Centre (in Eritrea) |
| --- | --- |
Osoite:  Arbagugu no. 2 (P.O. Box 897), Asmara, Eritrea
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eritrean tutkimus- ja dokumentointikeskus (engl. Research and Documentation Centre, lyhennys RDC) on Eritrean pääkaupungissa Asmarassa toimiva valtiollinen laitos, jolla on tyypillisesti maan kansalliskirjastolle ja -arkistolle annettuja tehtäviä. Kansalliskirjastonhoitajana toimii Azeb Tewolde (10/2017).
Nykyistä keskusta edelsi helmikuussa 1979 perustettu Eritrean tutkimus- ja tietokeskus (engl. The Research and Information Centre on Eritrea, lyh. RICE), joka perustettiin Afrikka-tutkija Basil Davidsonin Lontoossa organisoiman kansainvälisen symposiumin jälkeen. RICE oli aluksi ulkomainen autonominen instituutti, joka teki Eritreaa käsittelevää tutkimusta, keräsi ja jakoi koskevaa tietoa aiheesta. Alkujaan päätoimipaikaksi valittiin Italian Rooma, koska siellä oli ennestään laaja kokoelma kirjallisuutta Eritreasta. Sivutoimipisteet perustettiin Eritreaan, Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. RICEssä tehtiin merkittävä määrä tutkimustyötä Eritrean kulttuurista ja historiasta. Sen toimintaan osallistui myös maanpaossa olleita tieteilijöitä Eritreasta ja Afrikan sarvesta. Eritreaa käsitteleviä RICE:n julkaisusarjoja olivat Eritrea Information -aikakauslehti (1979-1988) ja Journal of Eritrean Studies (JES, 1986-1991). Toimintaa jatkui Roomassa elokuuhun 1988 asti. Heinäkuussa 1988   päätoimipiste siirtyi Eritreaan; sivutoimipisteet jäivät Britanniaan ja Yhdysvaltoihin.
Itsenäistymistaistelun jälkeen vuonna 1991 tutkimusinstituutin nimi (RICE) vaihdettiin nykymuotoon (Research and Documentation Centre, RDC ). Elokuussa 1992 RDC:n kokelmiin päätettiin liittää Eritrean kansan vapautusrintaman kahden ministeriön (Department of Information; Department of Politicization, Education and Culture) vuosina 1975 ja 1976 alkunsa saaneet aineistokokoelmat. RDC vastaa myös Eritrean eri ministeriöiden keskeisen aineiston arkistoinnista.
RDC on asettanut jo vuonna 1994 tavoitteekseen luoda uusi kansallisarkisto Eritreaan. Maahan ei oltu aiemmin perustettu varsinaista kansallisarkistoa, koska alue oli aiemmin erilaisten siirtomaahallintojen vallassa.
YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan yli 15-vuotiaista eritrealaisista 73,8 prosenttia oli lukutaitoisia vuonna 2015.
Aiheesta muualla

Marcel Lajeunesse & Henri Sène (2004) Legislation for library and information services in French-speaking Africa revisited. (Abstrakti; The International Information & Library Review, 36 (4), Dec. 2004, pp. 367-380) (englanniksi) (sciencedirect.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Logiikan historia

Typus Logice – logiikan keskeiset menetelmät ja ongelmat renessanssiaikaisessa kuvassa. Gregor Reisch, Margarita Philosophica, 1503/1508?.
Logiikan historia käsittää logiikan synnyn ja kehityksen eri kulttuureissa ja filosofisissa perinteissä historian aikana. Vaikka monissa kulttuureissa onkin kehitetty monimutkaista päättelyä, logiikka päättelyn menetelmien analyysinä on kehittynyt vain kolmessa filosofisessa perinteessä: Kiinassa, Intiassa ja antiikin Kreikassa. Vaikkakaan tarkkoja aikoja erityisesti Intian tapauksessa ei tunneta, on mahdollista, että logiikka syntyi kaikissa kulttuureissa 300-luvulle eaa. mennessä.
Nykyinen formaali logiikan tutkimus on sukua kreikkalaisen logiikan perinteelle, mutta sen vaikutus ei ole peräisin pelkästään Euroopasta: siihen ovat vaikuttaneet myös keskiajan islamilaisten filosofien aristoteeliseen logiikkaan tekemät kommentaarit.
Logiikan kolme alkuperää > Logiikka muinaisessa Intiassa

Kuudesta intialaisesta koulukunnasta kaksi, Nyaya ja Vaisheshika, käsittelivät logiikkaa. Aksapada Gautaman Nyaya Sutrat muodostavat hindulaisen filosofian Nyaya-koulukunnan opin ytimen. Tämä realistinen koulukunta kehitti tiukan viisiosaisen päättelymallin, johon kuului alkupremissi, perustelu, esimerkki, sovellus ja johtopäätös. Idealistisesta buddhalaisesta filosofiasta tuli koulukunnan päävastustaja. Madhyamikan "keskitien" perustaja Nagarjuna kehitti analyysin, joka tunnettiin nimellä "catuskoti" tai tetralemma. Tämä nelijakoinen järjestelmä tutki ja kumosi väitteiden, niiden kieltojen, väitteiden ja kieltojen yhdisteiden, ja viimeisenä väitteiden ja kieltojen yhdisteiden kumoamisten totuusarvoja. Buddhalainen logiikka saavutti huippunsa kuitenkin Dignagan ja hänen seuraajansa Dharmakirtin aikana. Heidän logiikkansa vaikutti Navya-Nyāya-koulukuntaan, joka kehitti 1500-luvulla päättelyn formaalia analyysia.
Logiikan kolme alkuperää > Logiikka muinaisessa Kiinassa

Kiinassa Kungfutsen aikalaista Mozia pidetään mohistisen koulukunnan perustajana. Koulukunnan kirjoitukset käsittelivät päätelmien pätevyyttä ja oikeiden johtopäätösten ehtoja. Erityisesti mohismista kehittynyt loogikkojen koulukunta tutki jo varhain formaalia logiikkaa. Qin-dynastian ankaran legalistisen hallinnon aikana tämä tutkimusperinne kuitenkin katosi Kiinasta, kunnes buddhalaiset esittelivät maahan intialaisen filosofian.
Logiikan kolme alkuperää > Logiikka antiikin Kreikassa

Kreikassa kehittyi kaksi kilpailevaa logiikan perinnettä: Stoalainen logiikka jäljitti alkuperänsä Sokrateen oppilaaseen Eukleides Megaralaiseen, ja sen keskittyminen propositiologiikkaan on lähempänä nykyaikaista logiikkaa. Myöhempään logiikkaan vaikutti kuitenkin enemmän peripateettinen perinne, joka sai alkunsa Aristoteleen Organon-nimellä tunnetun kokoelman myötä, joka oli ensimmäinen systemaattinen kreikkalainen teos logiikasta. Aristoteleen syllogistiikan tutkimus muistuttaa kiintoisalla tavalla intialaista päättelyn tutkimusta, ja myös vähemmän muodollista kiinalaista aiheen käsittelyä.
Läpi keskiajan islamilaisen ja skolastisen filosofian aristoteelisen logiikan katsottiin kuvaavan päättelyn lait kaikenkattavasti. Vasta 1800-luvulla tämä näkemys muuttui.
Logiikka islamilaisessa filosofiassa

Jonkun aikaa Muhammadin kuoleman jälkeen islamilaisessa kalam-teologiassa ja laintulkinnassa kehittyi uudenlainen argumenttien muotoilua ja perustelua painottava käytäntö. Tämä kuitenkin syrjäytyi mutazilittifilosofien kreikkalaisesta filosofiasta omaksumien ajatusten myötä. He arvostivat suuresti Aristoteleen Organonia. Kreikkalaisen ajattelun omaksuneiden islamilaisten filosofien työ oli keskeisessä asemassa kreikkalaisen logiikan välittämisessä keskiaikaiseen Eurooppaan, ja Averroesin ja Avicennan kommentaarit Aristoteleen teoksiin olivat keskeisessä roolissa eurooppalaisessa logiikassa.
Islamilaiseen filosofiaan ei kuulunut pelkästään päättelykuvioiden ja niiden pätevyyden tutkimista, vaan myös kielifilosofian, tietoteorian ja metafysiikan aineksia. Filosofit kävivät väittelyitä arabiaa tutkineiden grammaatikkojen kanssa ja pyrkivät selvittämään logiikan, päättelyn, puheen ja kielen välisiä suhteita. Keskeisenä logiikassa olivat syllogismit, jotka katsottiin muodoiksi, joihin kaikki järkevä argumentointi voitiin redusoida. Monet islamilaiset loogikot näkivät jopa poetiikan syllogistisena taiteena.
Islamilaisen filosofian merkittävin panos on tiukan tieteellisen sitaattikäytännön, isnadin, ja väittämien kumoamisessa käytetyn tieteellisen tutkimusmenetelmän, ijtihadin, kehittämisessä. Aš'ariittien koulukunnan nousu 1100-luvulta alkaen johti logiikan kuihtumiseen islamilaisessa maailmassa.
Keskiaikainen logiikka

"Keskiaikaisella logiikalla" tai "skolastisella logiikalla" tarkoitetaan yleensä keskiajan Euroopassa 1200–1600 -luvuilla edelleen kehitettyä aristoteelista logiikkaa. Logiikkaa selvitettiin oppikirjoissa, joista tunnetuimpiin kuuluu Petrus Hispanuksen teos Tractatus, joka oli käytössä Euroopassa satoja vuosia.
Keskiaikaisen logiikan perinne saavutti huippunsa 1300-luvulla Vilhelm Occamilaisen (Summa logicae) ja Jean Buridanin töiden myötä. Eräs aristoteelisen logiikan keskiaikainen kehityskulku oli väittämien termien semantiikkaa tutkiva ns. suppositioteoria. 1500-luvulla aristoteelisen logiikan kilpailijaksi syntyi joksikin aikaa Petrus Ramuksen kehittämä ramistinen logiikka.
Tämän perinteen viimeisiä suuria teoksia ovat Johannes Poinsotin Logiikka ja Francisco Suárezin Disputationes metaphysicae.
Perinteinen logiikka

”Perinteisellä logiikalla” tarkoitetaan yleensä oppikirjaperinnettä, joka sai alkunsa Antoine Arnauldista ja Pierre Nicolen teoksesta La logique, ou l’art de penser (”Logiikka, tai ajattelun taide”, paremmin tunnettu nimellä Logique Port-Royal, ”Port-Royalin logiikka”). Teos julkaistiin vuonna 1662, ja se oli Englannin vaikutusvaltaisin logiikan alan teos John Stuart Millin teokseen A System of Logic (”Logiikan järjestelmä”, 1843) saakka. Teos esitti löyhästi kartesiolaisen järjestelmän, joka sijoittui aristoteelisesta ja keskiaikaisesta termilogiikasta johdettuun kehykseen. Vuosina 1664–1700 teoksesta otettiin kahdeksan painosta, ja sen vaikutus kesti pitkään. Englannissa sitä painettiin 1800-luvulle saakka.
John Locken teoksessaan An Essay Concerning Human Understanding antama kuvaus väittämistä on Port Royalin logiikan mukainen:
”Suulliset väittämät, jotka ovat sanoja, ovat ajatustemme merkkejä, jotka on laitettu yhteen tai erotettu myöntäviksi tai kieltäviksi lauseiksi. Näin väittämä koostuu näiden merkkien yhdistämisestä tai erottamisesta, mikäli niiden edustamat asiat täsmäävät tai eivät täsmää.”
Tähän perinteeseen kuuluvat myös Isaac Wattsin Logick: Or, the Right Use of Reason (1725) ja Richard Whatelyn Logic (1826). Millin A System of Logic oli yksi perinteen viimeisiä suuria teoksia.