stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosialismi
Sosialismin historiaa > Kolmas maailma

Siirtomaajärjestelmän purkauduttua Afrikassa ja Lähi-idässä syntyi nationalismia, antikolonialismia ja sosialismia yhdistelleitä liikkeitä. Vielä 1950-luvun alussa pelkkä siirtomaaisäntien vastainen nationalismi riitti yhdistämään siirtomaiden asukkaat, mutta ei enää itsenäistymisen jälkeen. Sosialismin suosiota kasvatti se, että vanhat siirtomaavallat olivat edustaneet kapitalismia. Lopputuloksena oli omalaatuinen synteesi, jossa paikalliset perinteet yhdistyivät marxismi-leninismistä omaksuttuun yksipuoluejärjestelmään. Tyypillisiä piirteitä olivat viljelysmaan yhteisomistus, kunnianhimoiset modernisaatiosuunnitelmat sekä taloudellisen omavaraisuuden tavoittelu.
”Afrikkalaisesta sosialismista” puhui ensimmäisenä senegalilainen Léopold Sédar Senghor. Liikkeen muita johtohahmoja olivat Senghorin maanmies Mamadou Dia, guinealainen Sékou Touré, ghanalainen Kwame Nkrumah, kenialainen Tom Mboya sekä tansanialainen Julius Nyerere. Afrikkalainen sosialismi oli leimallisesti siirtomaajärjestelmän purkautumista seurannut liike, joka pyrki tasapainoilemaan ensimmäisen ja toisen maailman välillä. Marxilaisuuden kirjallis-teoreettisesta perinteestä poiketen se syntyi nopeasti ja keskittyi käytännön asioihin. Afrikkalaista sosialismia yhdisti nostalgia kolonialismia edeltäneeseen elämäntapaan, joka nähtiin yhteisöllisenä, luokkajaosta vapaana ja yhteisomistukseen perustuvana. Siirtomaa-aika oli kuitenkin peruuttamattomasti muuttanut afrikkalaisia yhteiskuntia. Käytännössä afrikkalainen sosialismi toteutui eri maissa eri tavoin: useimmiten pääpaino annettiin maataloudelle, mutta esimerkiksi Ghanassa painotettiin teollisuutta. Kaikki afrikkalaisen sosialismin valinneet maat ajautuivat ennen pitkää taloudellisiin vaikeuksiin ja diktatuuriin. Sisäisten levottomuuksien myötä afrikkalaista sosialismia kannattaneet poliitikot ja puolueet syrjäytettiin, ja 1970-luvun mittaan liike hiipui.
Kylmän sodan lopulla ilmaantui afrokommunistinen suuntaus. Afrikkalaisesta sosialismista poiketen se tukeutui Neuvostoliittoon ja marxismi-leninismiin.
Myös arabisosialismi vastusti siirtomaajärjestelmää. Toinen tärkeä tavoite oli panarabialaisuus eli kaikkien arabimaiden liittyminen yhdeksi sosialistiseksi valtioksi. Arabisosialistinen Baath-puolue pääsikin valtaan useissa maissa, ja vuonna 1958 Egypti ja Syyria muodostivat Yhdistyneen arabitasavallan. Liittovaltio hajosi kuitenkin jo 1961, kun Syyria julistautui uudelleen itsenäiseksi. Syyrian ja Irakin valtioliiton estivät paikallisten Baath-puolueiden väliset erimielisyydet.
Latinalaisen Amerikan sosialisteilla ei ollut merkittävää omaperäistä vaikutusta sosialismin teoriaan. Merkittävin poikkeus, vapautuksen teologia, ei ole sanan tiukassa merkityksessä sosialistinen. Aasian demokratioista vain Japanissa toimi sosialistipuolue, jolla oli aitoa kannatusta. Aasian sosialistiset diktatuurit pitkälti pitäytyivät marxismi-leninismissä.
Sosialismin historiaa > Reaalisosialismi

Neuvostoliiton ja sen liittolaisvaltioiden yhteiskuntajärjestelmä ei sanottavasti muistuttanut marxilais-leninistisen teorian mukaista sosialismia tai kommunismia. Toteutunutta sosialismia kuvaamaan kehitettiin erilaisia termejä, joista suosituin oli ”reaalisosialismi”. Sanaa käyttivät sekä järjestelmän kannattajat että vastustajat. Euroopan lisäksi reaalisosialistisia yhteiskuntia syntyi Aasiaan, latinalaiseen Amerikkaan, Afrikkaan ja Lähi-itään. Neuvostoliitto oli niiden järjestelmien pääasiallinen esikuva. Yhteisiä piirteitä olivat tuotannon ja jakelun yhteisomistus, suunnitelmatalous ja yksipuoluejärjestelmä, jonka legitimiteetti perustui marxilaiseen ja leninistiseen ideologiaan. Puolue käytti sekä lainsäädäntö-, toimeenpano- että tuomiovaltaa.
Reaalisosialistiset valtiot saavuttivat monia keskeisiä tavoitteitaan. Niitä olivat takapajuisten talouksien nopea modernisointi ja teollistuminen, täystyöllisyys, naisten ottaminen mukaan työvoimaan, rahaolojen vakiintuminen, uusien luonnonvarojen ja teknologioiden käyttöönotto, sotilaallinen varustautuminen sekä koulutuksen, terveydenhuollon ja sosiaaliturvan kehittäminen. Palkkaerot pienenivät, koulutus tuli kaikkien saataville, ruumiillisen työn arvostus nousi ja sosiaalinen liikkuvuus parani. 1960-luvulla sosialismi näyttäytyi vakavastiotettavana kilpailijana länsimaiden kapitalistis-demokraattiselle järjestelmälle.
Reaalisosialistisissa maissa oli kuitenkin myös suuria ongelmia, ja toisen maailmansodan jälkeen alkanut nopea talouskasvu tyrehtyi 1970-luvun alkuun mennessä. Suunnitelmatalous ei kyennyt vastaamaan yhä monimutkaisemmaksi kehittyvän kansantalouden tarpeisiin. Julkiset investoinnit olivat tehottomia ja pullonkaulat johtivat tuotannon seisakkeihin. Kilpailun puuttuessa johtaminen oli leväperäistä eikä innovaatioihin ollut kannustimia. Työpaikoilla laiskottelu oli tavanomaista. Pula kulutustavaroista muodostui krooniseksi, ja niitä piti jonottaa pitkiä aikoja. Tehottoman byrokratian rinnalle kehittyi epävirallisia hallinnon muotoja: lahjontaa, tavaroiden hamstraamista ja toisiaan avustavien ihmisten verkostoja. Sosiaalinen liikkuvuus heikkeni ja puolue-eliitistä muodostui uusi etuoikeutettu yläluokka.
Moni reaalisosialistinen maa yritti uudistaa järjestelmäänsä markkinatalouden suuntaan jo kylmän sodan vuosina, mutta keskitetyn talouden vapauttaminen osoittautui vaikeaksi. Uudistussuunnitelmia ja markkinatalouden sääntöjä ei aina noudatettu kunnolla, ja valtio järjesti julkista rahaa vaikeuksiin ajautuneille yrityksille sen sijaan että niiden olisi annettu mennä konkurssiin. Kansalaisten luottamus järjestelmään ja puolueeseen hupeni.
Sosialismin historiaa > Reaalisosialismin ja kylmän sodan loppu

Suunnitelmatalouden tehottomuus oli keskeinen tekijä reaalisosialismin romahdukselle 1980-luvun lopulla. Neuvostoliiton johto ryhtyi vuodesta 1985 alkaen demokratisoimaan yhteiskuntaa ja hajauttamaan taloudellista päätöksentekoa. Uudistusten tavoitteena oli tehostaa järjestelmää ja parantaa elintasoa. Aiemmin tukahdutettu oppositio pystyi levittämään ajatuksiaan vapaammin ja yksipuoluejärjestelmä kohtasi kasvavaa vastustusta. Itä-Euroopassa kommunismi luhistui vuodesta 1989 alkaen, ja Neuvostoliitto hajosi 1991. Kiinassa kommunistipuolue aloitti tuotantovälineiden yksityistämisen ja siirtyi markkinatalouteen. Puolueen yksinvalta jatkui, mutta talousjärjestelmä pysyi marxilaisena vain nimellisesti. Unkarilainen sananlasku 1980-luvun lopulta heijastelee aikakauden yleistä kyynisyyttä: ”Sosialismi on pisin ja tuskallisin tie kapitalismista kapitalismiin.”
Sosialismista luopuminen johti monissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa suuriin yhteiskunnallisiin ja taloudellisiin ongelmiin. Szonja Szelényin mukaan vuonna 1989 alkanut tapahtumaketju muistutti Venäjän vallankumousta. Vuonna 1917 Leninin johtamat älyköt tekivät ”työväen vallankumouksen” maassa, jossa ei ollut työväenluokkaa; vuonna 1989 älymystö teki ”porvariston vallankumouksen” maissa, joissa ei ollut porvaristoa. Kun vuoden 1917 vallankumouksen tavoitteena oli työväenluokan luominen, oli vuoden 1989 vallankumouksen tavoitteena porvariston luominen.
Markkinatalouteen siirtymistä vaikeutti reaalisosialististen maiden infrastruktuurin ja teollisuuden vanhentunut ja rapistunut tila. Valtionyritykset olivat niin suuria, että niiden yksityistäminen oli vaikeaa. Kansantaloudet olivat teollisuusvaltaisia, kun länsimaissa oli jo siirrytty jälkiteolliseen palveluyhteiskuntaan. Markkinatalouden myötä monet taloudelliset ja sosiaaliset edut katosivat tai heikkenivät, mikä aiheutti laajaa tyytymättömyyttä. Monissa maissa valta ja vauraus kasaantuivat vanhalle kommunistiselle eliitille.
Sosialismi nykyään > Sosialistiset valtiot

Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen reaalisosialismi menetti monien silmissä uskottavuutensa. Joukko nykyisiä valtioita julistautuu kuitenkin edelleen sosialistiseksi. Kommunistisen yksipuoluejärjestelmän hallitsemia maita ovat Kiina, Kuuba, Vietnam ja Laos. Muodollisesti sosialistiset valtiot ovat Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen siirtyneet kohti markkinataloutta, ja leninismistä on jäljellä yhdelle puolueelle keskitetty valta. Kiinassa valtionyrityksillä on edelleen suuri rooli teollisuudessa, mutta yksityistäminen etenee jatkuvasti ja talousjärjestelmä on jo lähellä kapitalismia. Maolaisuudella on enää retorista merkitystä.
Encyclopædia Britannica kuvailee Pohjois-Koreaa ”vanhan neuvostotyylisen kommunismin viimeiseksi linnakkeeksi”. Käytännössä sekin on 2000-luvulla uudistanut talouttaan ja sallinut yksityisyrittämisen. Maata hallitseva Korean työväenpuolue on sama kuin kommunismin aikoina, mutta armeija on lisännyt valtaansa puolueen kustannuksella. Vuonna 2009 perustuslaista poistettiin viittaukset kommunismiin ja tilalle nostettiin songun eli asevoimien ensisijaisuus kaikessa päätöksenteossa. Pohjois-Korean virallinen ideologia on sosialismia ja korealaista nationalismia yhdistelevä juche. Tutkimuskirjallisuudessa sitä on kuvattu sekä äärivasemmistolaiseksi että äärioikeistolaiseksi.
Afrikan maat ovat pitkälti luopuneet sosialismin paikallisista muunnelmista. Vastaavan kohtalon on kokenut arabisosialismi. Irakin sodan tuloksena Baath syrjäytettiin Irakin johdosta vuonna 2003, ja Syyria on vuodesta 2011 käynyt sisällissotaa.
Venezuela otti vuodesta 1999 alkaen presidentti Hugo Chávezin johdolla tavoitteekseen demokraattisen sosialismin. 2000-luvun alussa Chávez kansallisti Venezuelan öljyvarat ja alkoi subventoida öljynviennistä saaduilla rahoilla erilaisia hyvinvointiohjelmia. Nykyinen presidentti Nicolás Maduro on jatkanut edeltäjänsä linjaa. Vientitulot sijoitettiin peruselintarvikkeiden ja kulutustavaroiden tuontiin. Tuontitavaroita myytiin venezuelalaisille alihintaan, mikä tuhosi kotimaisen tuotannon. Samalla hintasääntely johti laajaan korruptioon ja keinotekoisen korkea valuuttakurssi pääomien karkaamiseen ulkomaille. Kun öljyn maailmanmarkkinahinta 2014 romahti, Venezuelan talousjärjestelmä ajautui syöksykierteeseen.
Sosialismi nykyään > Sosialismi demokraattisissa valtioissa

Modernit sosialistit suosivat usein markkinasosialismia vaihtoehtona tiukan keskusjohtoiselle reaalisosialismille. Tavoitteena ei ole vapaan markkinatalouden lakkauttaminen vaan sen sääntely. SDP:n puheenjohtaja Paavo Lipponen totesi vuonna 2003 ”sosialidemokraattisen sosialismin” toteutuneen tämän päivän Suomessa: ”Sosialidemokratian perusarvot, tasa-arvo ja ihmisten yhteenkuuluvaisuus eli solidaarisuus, ovat muuttuneet lihaksi tässä rakennelmassa, inhimillisen kulttuurin tähän asti suurimmassa saavutuksessa.”
Kolmannen tien politiikka on kasvattanut suosiotaan 1900-luvun lopulta alkaen. Sosialismi oli vastareaktio teollisuuskapitalismiin, eikä se perinteisessä muodossaan kyennyt vastaamaan jälkiteollisen yhteiskunnan tarpeisiin. Sosialismin tavoin kolmas tie pyrkii tasa-arvoon ja hyvinvointivaltioon. Se ei kuitenkaan tavoittele tuotantovälineiden yhteisomistusta eikä jaa sosialismin luokkakeskeisyyttä. Britanniassa Tony Blairin johtama työväenpuolue lakkasi vaatimasta teollisuuden kansallistamista 1995, ja kaksi vuotta myöhemmin puolue saavutti merkittävän vaalivoiton. Kolmannen tien politiikkaa ovat harjoittaneet myös Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton, Saksan liittokansleri Gerhard Schröder sekä Alankomaiden pääministeri Wim Kok.
Radikaali vasemmisto on syyttänyt kolmatta tietä sosialismin ihanteiden hylkäämisestä. Sen mukaan köyhät eivät menesty taloudellisessa kilpailussa tasaväkisesti rikkaiden kanssa, mikä johtaa tuloerojen kasvuun. Edes kapitalismin arvostelijat eivät yleensä kannata paluuta keskusjohtoiseen sosialismiin vaan suosivat markkinasosialismia, jossa yhteisomistus ja markkinatalous toimivat rinnakkain. Sosialistit eivät ole päässeet yksimielisyyteen siitä, kuinka tämä käytännössä tapahtuu. Suosituimmassa mallissa yhtiöt tavoittelevat taloudellista voittoa ja kilpailevat keskenään, mutta työntekijät omistavat ne tai vähintäänkin kykenevät työpaikkademokratian kautta osallistumaan itseään koskevaan päätöksentekoon.
Erityisesti latinalaisessa Amerikassa jotkut sosialistit vaativat edelleen luonnonvarojen ja suurten teollisuuslaitosten kansallistamista. Jopa radikaaleimmat ovat kuitenkin yleensä valmiita sallimaan pienimuotoisen yksityisyrittämisen ja jonkinasteisen kilpailun. Nepalin kommunistinen puolue voitti vuoden 2008 vaalit ja ilmoitti sitoutuvansa monipuoluedemokratiaan ja sekatalouteen. Vaikka puolue on muodollisesti maolainen, on se käytännössä mukaillut Kiinan pragmaattista talouspolitiikkaa.
Vuosien 2007–2008 finanssikriisistä alkaneeseen taantumaan reagoitiin monissa maissa keynesiläisin opein, mikä osoittautui kohtalaisen toimivaksi ratkaisuksi. Tämä on länsimaissa kasvattanut kiinnostusta niin sanottuun uuskeynesiläisyyteen.
Tulevaisuus

Encyclopædia Britannican sosialismia käsittelevän artikkelin mukaan sosialismin tulevaisuus lienee markkinasosialismissa. Sosialismin aiemmista muodoista poiketen se ei lupaa utopiaa eikä historian täyttymystä, mutta se pyrkii lisäämään yhteistyötä ja solidaarisuutta ja ainakin vähentämään luokkaeroja ja työntekijöihin kohdistuvaa riistoa.
Szonja Szelényin mukaan sosialismin suosiota heikentävät kaksi seikkaa: 1900-luvun reaalisosialismin epäonnistuminen sekä perinteisen työväenluokan pieneneminen, mikä näkyy esimerkiksi ammattiliittojen heikkenemisenä. Luokkaristiriitojen sijaan nykyajan yhteiskunnallista keskustelua hallitsevat ympäristönsuojelun ja identiteettipolitiikan kaltaiset teemat. Toisaalta sosiaalidemokraattiset puolueet ovat säilyttäneet suosionsa, ja entisissä reaalisosialistisissa valtioissa kommunistipuolueiden suosio lähti 1990-luvun romahduksen jälkeen uuteen nousuun. Kyselytutkimusten mukaan suuri osa ihmisistä kannattaa sosiaalidemokraattista politiikkaa mutta suhtautuu kielteisesti neuvostomalliseen sortovaltaan. Szelényi näkee sosialismin tulevaisuuden ”Ruotsin mallissa”, joka pitää kiinni eräistä 1900-luvun sosialismin piirteistä (esimerkiksi taloudellinen tasa-arvo) mutta luopuu toisista (esimerkiksi opposition tukahduttaminen).
Suomessa valtavirran sosialistit eivät nykyään tavoittele markkinatalouden lakkauttamista vaan sen sääntelyä. Julkisen sektorin tehtävä on ohjata ja täydentää markkinataloutta. Hyvinvointivaltion tulee taata koulutusinvestoinnit, sosiaalivakuutus ja sosiaaliturva eri elämänvaiheissa, kuten vanhuuden, työttömyyden tai sairauden varalta. Yhteiskunnan on vastattava terveydenhuollosta ja hyvinvointipalveluiden luomisesta. Näin tuloksena on oikeudenmukaisempi talousjärjestelmä ja tulonjako, pohjoismainen hyvinvointivaltio. Sosiaalidemokraattien mukaan sosiaalista markkinataloutta toteuttava hyvinvointiyhteiskunta yhdistää suunnitelmataloutta paremmin toisiinsa talouskasvun ja työväenliikkeen perinteiset tavoitteet, kuten täystyöllisyyden, työvoiman suojan, laajat hyvinvointipalvelut sekä yhteiskunnallisen solidaarisuuden.
Suhde äärioikeistoon

Fasismi ja kansallissosialismi olivat sotienvälisenä aikana suosittuja ääriliikkeitä, joille ominaista oli radikaali nationalismi, militarismi, liberalismin ja demokratian halveksunta sekä usko vahvaan johtajaan. Fasistiset liikkeet suhtautuivat vihamielisesti sekä kommunismiin että maltilliseen vasemmistoon. Tästä huolimatta jotkut ovat nähneet yhtäläisyyksiä fasismin ja neuvostokommunismin välillä. Molemmat olivat joukkoliikkeitä, jotka nousivat valtaan ensimmäisen maailmansodan jälkeisessä kaaoksessa, ja kummallekin oli ominaista totalitaarinen vallankäyttö sekä vihollisiiksi leimattuihin ihmisryhmiin kohdistettu terrori.
Politiikan tutkijat ovat erimielisiä siitä, tulisiko fasismi nähdä radikaalina sosiaalisena uudistusliikkeenä vai äärikonservatiivisena vastareaktiona 1800-luvun valistusaatteelle. Encyclopædia Britannica huomauttaa, että fasismin tulkinnat heijastavat usein tulkitsijan omia arvoja. Sekulaarit liberaalit ovat painottaneet fasismin uskonnollisia juuria, kun taas kristityt tutkijat ovat pitäneet fasismia sekulaarina liikkeenä. Konservatiivit ovat nähneet siinä sosialistisia ja populistisia aineksia, kun taas vasemmisto on katsonut fasismin puolustaneen kapitalismia ja elitismiä. Moni kriitikko on pitänyt fasismia syvästi järjenvastaisena liikkeenä, jossa kannattajien viha ja turhautuminen purkautuu demonisoituja ryhmiä kohtaan.
Poliittisen oikeiston edustajat ovat toisinaan esittäneet, että fasismi ja kansallissosialismi olivat tosiasiassa sosialistisia liikkeitä. Tarkoituksena on samastaa maltillinen vasemmisto vihattuihin ääriliikkeisiin. Väitettä perustellaan esimerkiksi sillä, että Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen (NSDAP eli ”natsit”) nimessä esiintyy sana sosialismi. Tämä oli kuitenkin pelkkä propagandatemppu: Hitler oli vannoutunut sosialismin vastustaja ja varakkaat saksalaiset tehtailijat rahoittivat häntä. Puolueen ydinsanoma ei ylipäätään ollut taloudellinen vaan liittyi rotuun ja antisemitismiin. Vasemmistopuolueiden toiminta kiellettiin heti NSDAP:n valtaannousun jälkeen ja niiden tärkeimmät edustajat lähetettiin keskitysleirille. NSDAP:ssä oli tosin vasemmistosiipi, mutta Hitler murhautti sen tärkeimmät edustajat 1934, minkä jälkeen vähäisetkin sosialismin rippeet katosivat puolueen sallimasta ajattelusta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sitaatteja aiheesta Sosialismi Wikisitaateissa
Hakusana sosialismi Ylen Elävässä arkistossa.
Brian, Paul: Introduction to 19th-Century Socialism 12.10.2016. Washington State University. (englanniksi)
| n k Poliittinen kirjo |
| --- | --- |
 Äärioikeisto  Laitaoikeisto  Oikeisto  Keskusta-oikeisto  Poliittinen keskusta  Keskusta-vasemmisto  Vasemmisto  Laitavasemmisto  Äärivasemmisto 
Poliittinen sijoittuminen  Radikaali oikeisto  Uusoikeisto  Radikaali keskusta  Kolmas tie  Uusvasemmisto  Radikaali vasemmisto 
Ideologiat  Kansallissosialismi  Fasismi  Nationalismi  Radikalismi  Konservatismi  Kristillisdemokratia  Liberalismi  Sosiaaliliberalismi  Sosiaalidemokratia  Sosialismi  Anarkismi  Syndikalismi  Marxismi  Kommunismi 
Arvot  Libertarismi  Individualismi  Antiautoritarismi  Familismi  Kommunitarismi  Kollektivismi  Valtiojohtoisuus  Autoritarismi  Totalitarismi 
Tyylit  Populismi  Agrarismi  Taantumuksellisuus  Establishment  Korporativismi  Identiteettipolitiikka  Vallankumous 
Mallit  Hevosenkenkäteoria  Vasemmisto–oikeisto-ulottuvuus  Nolanin kartta  Overtonin ikkuna  Triangulaatio 
Utopian saari, josta kertovassa kirjassa (1516) Thomas More hahmotteli ihanneyhteiskuntaa.
Robert Owenin hahmotelmaan perustuva maalaus New Harmonyn kommuunista.
Venäläinen Mihail Bakunin oli anarkismin oppi-isä.
Suomen Työväenpuolueen perustava kokous pidettiin Turussa 1899.
Saksalaisten sosiaalidemokraattien mielenosoitus 1919.
1900-luvulla syntyneiden sosialististen valtioiden kartta perustamisvuosien mukaan. 

  1920–1930-luvulla
  1940–1950-luvulla
  1960–1970-luvulla
Reaalisosialistiset maat kärsivät kroonisista tuotantovaikeuksista ja tavarapulasta. Kuvassa puolalaiset jonottavat kulutushyödykkeitä.
Kommunistipuolueen yksinvalta on tällä hetkellä neljässä maassa: Kuubassa, Kiinassa, Laosissa ja Vietnamissa. Pohjois-Koreassa kommunismista on muodollisesti luovuttu ja tilalle on nostettu sosialismia ja nationalismia yhdistelevä juche-aate.
15 cm schwere Feldhaubitze M. 15

| 15 cm schwere Feldhaubitze M>  15 |
| --- | --- |
 150 H/15 marssikunnossa Tykistömuseossa
Aseen tyyppi:  Raskas haupitsi
Alkuperämaa:   Itävalta-Unkari
Palvelushistoria
Valtion käytössä:   Itävalta-Unkari  Itävalta  Tšekkoslovakia  Romania  Saksa  Suomi
Sodissa:  Ensimmäinen maailmansota Toinen maailmansota Jatkosota
Valmistushistoria
Suunniteltu:  1914-1916
Valmistajat:  Škoda
Valmistusvuodet:  1916-1918
Valmistusmäärä:  57 
Tekniset tiedot
Paino:  5560 kg (tuliasemassa)  6357 kg (marssikunnossa) 
Piipun pituus:  2966 mm / L/20 
Kaliiperi:  149,1 mm 
Lähtönopeus:  500 m/s 
Maksimikantama:  10,6 km 
15 cm schwere Feldhaubitze M. 15 oli tšekkiläisen Škodan alun perin Itävalta-Unkarin tykistölle valmistama raskas haupitsi, joita käytettiin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Tykin lyhyempi nimitys on 15 cm sFH M. 15. Haupitsi oli käytössä jatkosodan aikana myös Suomessa, jossa sen nimikkeenä oli 150 H/15.
Tausta

Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Itävalta-Unkarilla oli käytössä linnoitushaupitsimalli, josta päätettiin kehittää kenttätykki. Škoda suunnitteli ja valmisti neliosaisena kuljetettavasta linnoitushaupitsista tykin, joka sai nimikkeen 15 cm sFH M. 15. Ensimmäisen maailmansodan aikana suurin osa kenttätykeistä liikkui hevosten vetäminä. M. 15 oli kuitenkin poikkeuksellinen sikäli, että se rakennettiin varta vasten moottorivetoon soveltuvaksi. Haupitseja ei kuitenkaan valmistettu sodan aikana suurta määrää, ainoastaan 57 kappaletta.
Rakenne ja ampumatarvikkeet

Haupitsissa oli suora palkkilavetti, jossa oli jarrulliset teräsvanteiset puupuolapyörät. Lukko oli tyypiltään vaakakiilalukko, ja haupitsissa käytettiin kahdeksanpanoksista irtopanoslaukausta (tykkiin ladattiin ensin ammus, sen perään ruutipussit ja lopuksi nalli). Neljälläkymmenelläkahdella suorakulmaisella kierteellä varustetun putken alla olevassa kehdossa oli joustolaite, joka koostui hydraulisesta hidastimesta ja pneumaattisesta palauttimesta (ts. neste-ilma-toiminen laite). Putken suurta etupainoa oli tasapainottamassa kaksi jousitoimista painontasainta. Tykin miehistön suojana oli suojakilpi, jonka vasemmassa puolikkaassa olivat luukulliset aukot kiertokaukoputkelle (ylempi) ja suuntauslasille (alempi).
Moottorivetoa varten tykin pyörien akselin alle oli sijoitettu lehtijousitus. Vetäminen oli mahdollista myös kymmenen hevosen valjakolla. Haupitsia kuljetettiin yleensä siten, että sen putki oli vedettynä taakse ja kiinnitettynä lavettirungon ajokannattimeen. Lavettirungon takapään alle oli sijoitettuna pieni yhdellä pyöräparilla ja vetoaisalla varustettu etuvaunu. Tämän lisäksi lavettirunkoon kiinnitettiin kaksi istuinta jarrumiehille. Vain äärimmäisessä poikkeustapauksessa oli sallittua kuljettaa tykkiä lyhyitä matkoja pienellä nopeudella putki ampuma-asennossa.
Tykin sivusuuntausala oli palkkilavetin takia hyvin kapea (± 4 astetta). Korkeussuuntausala oli −5–65 astetta. Tykin suuntausjärjestelmä perustui kiertokaukoputkeen. Päätähtäyslaitteena oli itävaltalais-unkarilainen kiertokaukoputki tyyppiä M. 8/14 ja korviketähtäyslaitteena suuntain tyyppiä M. 9/12 (diopteri). Tykin ammus painoi noin 42 kg ja lensi hieman yli kymmenen kilometrin päähän. Ampumatarvikkeina oli käytössä ainakin sirpalekranaatti (HE), srapnelli ja räjähtävä panssariammus (APHE). Lisäksi oli olemassa valojuovalla varustettu ontelokranaatti (HEAT-T), joka oli tarkoitettu käytettäväksi viimeisenä puolustuskeinona, mikäli panssarivaunut hyökkäisivät tykkien tuliasemiin.