Pakistanin historia
Siirtomaa-aika > Nationalismin herääminen

1800-luvun jälkipuoliskolla intialaisten keskuudessa alkoi herätä orastava nationalismi. Punjabin sepoyjoukkojen muslimit pysyivät uskollisina briteille ja sepoykapina kukistettiin heidän avullaan. Britit olivat kuitenkin hyvin epäileväisiä muslimien yläluokkaa kohtaan, joiden väitettiin olevan merkittävässä roolissa kapinan suunnittelussa. Todellisuudessa kapina oli joukko huonosti suunniteltuja ja koordinoimattomia kapinoita, joiden tärkeimmät johtajat Nana Sahib ja Tantia Tope olivat hinduja. Tämän seurauksena pohjoisintialaiset muslimit vetäytyivät kulttuuriseen eristyneisyyteen, kun taas Punjabin muslimit palkittiin brittien avustamisesta. Brittien toiveiden vastaisesti muslimit eivät tarkastelleet islamin oppeja vastaamaan kristillisten lähetyssaarnaajien oppeja, kuten hindulainen arya samaj -uudistusliike. Muslimien vastine hindulaiselle uudistusliikkeelle oli uskonoppineiden ulama-luokan johtama Deobandi-liike, joka pyrki uudistamaan islamilaisen lain opetusta. Toista linjaa kannatti Syed Ahmad Khan, jonka perustaman Aligarh-liikkeen mukaan nuorten muslimien parhaaksi oli saada brittiläinen koulutus.
Muslimit olivat jäämässä Brittiläisessä Intiassa kaiken päätöksenteon ulkopuolelle. Samaan aikaan nationalistinen liikehdintä lisääntyi ja vuonna 1885 perustettiin Intian kansalliskongressi muotoilemaan poliittisia ehdotuksia ja esittelemään ne brittihallinnolle. Syed Ahmad Khanin vaatimukset brittihallinnolle olivat samankaltaisia kuin Kansalliskongressin, mutta hän kehotti seuraajiaan olemaan liittymättä kongressiin, sillä hän katsoi sen olevan hindujen hallitsema organisaatio, josta on väistämättä tulossa brittihallinnon vastainen. On väitetty että Syedin pelko hindujen dominoinnista kylvi siemeniä kahden valtakunnan teoriaa varten, jota Muslimiliitto myöhemmin kannatti.
Muslimiliitto perustettiin vuonna 1906 ajamaan Intian muslimien etuja. Muslimit olivat hajallaan ympäri Intiaa, eikä heillä ollut juuri vaikutusvaltaa. Korkeimpiin hallintotehtäviin jaettiin virat maakunnittain ja muslimit olivat enemmistönä vain muutamilla alueilla. Yhtenä sysäyksenä Muslimiliiton perustamiselle oli brittien vuonna 1905 toteuttama Bengalin jako, jonka katsottiin tehostavan hallintoa. Bengalin itäosiin jäi muslimienemmistö, kun taas länsi oli hinduenemmistöinen. Jako herätti laajaa vastustusta hindujen keskuudessa, kun taas muslimit enimmäkseen tukivat jakoa, sillä yhdistyneessä Bengalissa hindut olivat hallitsevassa asemassa kaikilla yhteiskunnan aloilla. Kansalliskongressi aloitti laajat protestit, sillä heidän mukaansa paikallisten mielipidettä ei kuunneltu. Vasta perustettu Muslimiliitto taas tuki Bengalin jakoa. Painostuksen alla britit peruivat Bengalin jaon vuonna 1912. Muslimit katsoivat tulleensa petetyiksi, mikä kasvatti muslimien ja hindujen välisiä jännitteitä ympäri maata. Muslimien näkemyksen mukaan jaon peruttaminen suosi hinduväestöä.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Kansalliskongressi tuki sodassa brittejä, mutta Muslimiliitto ei ollut varma kannastaan, sillä sotaa kuvattiin Intiassa islamin ja länsimaiden imperialismin välisenä vastakkainasetteluna. Sodan aikana Intiassa kansallismielinen liikehdintä alkoi kasvaa ja Intiassa ajateltiin, että brittien tukeminen sodassa tuo intialaisille suuremman itsemääräämisoikeuden. Yhteisten tavoitteiden saavuttamiseksi Kansalliskongressi ja Muslimiliitto sopivat Lucknow'ssa tekemänsä sopimuksen mukaan tekevänsä yhteistyötä itsehallinnon saavuttamiseksi. Kongressi hyväksyi Muslimiliiton vaatimat erilliset valitsijakunnat muslimiedustuksen saamiseksi hallintovirkoihin ja Muslimiliitto alkoi tukea kongressin vaatimaa Intian itsehallintoa. Muslimeille merkittävin tavoite oli saada päätösvaltaa Intian politiikassa. Intian Merkittäväksi Muslimiliiton poliitikoksi nousi 1910-luvulla Muhammad Ali Jinnah.
Sodan päätyttyä brittien tarjoamat poliittiset uudistukset eivät täyttäneet intialaisten odotuksia. Britit tukahduttivat opposition liikehdinnän ja rajoittivat lehdistön toimintaa. Tilanne johti vuonna 1919 Amritsarin verilöylyyn, missä brittien joukko-osasto avasi tulen aseetonta ihmisjoukkoa vastaan. Yli 400 ihmistä sai surmansa. Tapahtuma sai myös ne intialaiset kääntymään brittejä vastaan, jotka ennen olivat brittimyönteisiä. Amritsatin tapahtumien jälkeen Intian kansallisliike otti tavoitteekseen Intian täyden itsenäisyyden. Liikkeen johtohahmoksi nousi Mahatma Gandhi.
Liittoutuneiden ensimmäisen maailmansodan jälkeen sopima rauhansopimus Turkin kanssa nostattivat muslimien epäilyjä siitä, että liittoutuneiden tavoitteena oli lopettaa Osmanivaltakunta. Mogulivallan kukistumisen jälkeen osmanien kalifi oli ollut islamilaisen vallan ja yhtenäisyyden symboli intialaisille sunni-muslimeille. Intiaan levisi Khilafat-liikkeenä tunnettu islamilainen liike, joka torjui brittivallan Intiassa ja oikeutti näin muslimien osallistumisen Intian nationalistiseen liikkeeseen. Khilafat-liikkeen johtajat pyrkivät yhdistämään Intian muslimiväestön ja neuvottelemaan sekä brittien että Kansalliskongressin kanssa vähemmistöjen oikeuksien ja poliittisten myönnytysten tunnustamiseksi.
Deobandi- ja Aligarh-liikkeiden johtajat liittyivät Mahatma Gandhin johtamiin kansalaistottelemattomuuskampanjoihin. Gandhi hyväksyi myös Khilafat-liikkeen, mutta Khilafat-liike epäonnistui sillä Turkista tuli kalifaatin sijasta maallinen valtio. Muslimiliiton Muhammed Ali Jinnah taas vierasti uskontoon pohjautuvia massaliikkeitä. Monet muslimit taas eivät hyväksyneet hindulaista Gandhia itsenäisyysliikkeen keulakuvaksi. Gandhin kampanjat eivät vielä 1920-luvulla saaneet brittihallintoa löysäämään otettaan Intian hallinnosta. Gandhin merkittävin kampanja oli vuoden 1930 suolamarssi. Hän käveli kannattajiensa kanssa 400 kilometrin matkan meren rannalle tehdäkseen suolaa. Britit olivat monopolisoineet itselleen suolan valmistuksen ja Gandhi halusi näin osoittaa miten britit veivät Intian köyhimmältäkin väestöltä elinkeinon maassa, jossa oli luontaisesti runsaasti suolaa. Gandhin suolamarssi sai intialaiset ryhtymään suuriin mielenosoituksiin ja lakkoihin. Britit joutuivat tekemään myönnytyksiä Intialle, sillä he huomasivat että he eivät muuten enää kykene pitämään Intiaa hallussaan.
Vuonna 1935 brittihallinto sääti lain, missä Intialle tehtiin mittavia myönnytyksiä. Lain merkittävin asia oli Intialle myönnetty maakunnallinen autonomia. Britit pitivät edelleen käskyvaltaa, mutta Intian yhdentoista maakunnan hallinto annettiin vaaleilla valituille intialaisille. Maakuntahallintouudistuksen myötä alkoi myös muotoutua Intian ja Pakistanin tuleva rajalinja, kun Sindh irrotettiin Bombaysta omaksi maakunnakseen. Belutšistan oli erityisalue, jolla ei ollut lainsäädäntöelintä, vaan sitä hallitsi suoraan kenraalikuvernöörille vastuussa ollut asiamies.