Quintus Curtius Rufus
Henkilö > Elinaika

Curtiuksen henkilöllisyydestä ja ajankohdasta, jolloin hän kirjoitti teoksensa, on käyty kiivasta keskustelua. Viimeisen sadan vuoden aikana Curtiuksen elinaika on sijoitettu yli tusinan Rooman keisarin hallituskaudelle, aina Augustuksesta Konstantinus Suureen. Nykyään pidetään kuitenkin todennäköisimpänä, että Curtius eli keisari Claudiuksen aikana. Toinen mahdollisuus on Vespasianuksen hallituskausi. Curtiuksen teoksen ajoittamista pidetään yhtenä klassisen filologian vaikeimmista ongelmista.
Joka tapauksessa on selvää, että Curtius kirjoitti keisariaikaan. Tämä käy ilmi lyhyestä kappaleesta kymmenennessä kirjassa (10.9.1-6), jossa mainitaan princeps eli keisari, joka ”loistaa kuin uusi tähti yössä”. Siitä, mihin keisariin tämä teksti viittaa, on kiistelty. Tärkeimpiä ehdokkaita ovat Augustus, Claudius, Vespasianus ja Septimius Severus. Lisäksi myös Caligulaa, Nervaa, Trajanusta ja Severus Alexanderia on esitetty, mutta teksti viittaa myös muihin vallantavoittelijoihin, joita näiden keisarien aikaan ei ollut. Septimius Severuksen hallituskautta ja Parthian valtakunnan loppua vuonna 224 on esitetty Curtiuksen teoksen kirjoitusajankohdan takarajaksi. Curtius mainitsee myös, että Tyros nauttii rauhasta Rooman vallan alla. Tämä ei sovi vuosiin 193–224, koska Pescennius Niger ryösti kaupungin vuonna 193 ja vuonna 198 kaupunki perustettiin uudelleen Rooman koloniana. Curtius pitää myös Eufratia Rooman ja Parthian rajana, joten hän eli luultavasti myös ennen Severusta, jonka aikana Mesopotamia liitettiin Roomaan. Hän eli luultavasti myös ennen Marcus Aureliusta tai Trajanusta, joiden aikana Rooman valta laajeni Eufratin itäpuolelle. Luultavasti Curtius kirjoitti ensimmäisen vuosisadan aikana.
Keisari, johon Curtius viittaa, ei ilmeisesti perustanut keisarikuntaa vaan palautti rauhan valtakuntaan, joten Augustus ei tule kyseeseen. Kyseinen keisari ei myöskään osallistunut sisällissotaan, vaan pikemminkin esti sisällissodan syttymisen. Curtiuksen mukaan valtakunta oli tuolloin ”ilman päätä”. Nämä kuvaukset sopivat parhaiten Claudiukseen. Claudiusta pidettiin epäsopivana hallitsijaksi, ja häntä voi verrata Aleksanteri Suuren velipuoleen Filippos III Arrhidaiokseen, jota miltei kaikki muut historioitsijat paitsi Curtius pitävät vähäjärkisenä. Lisäksi Arrhidaioksella ja Claudiuksella oli kummallakin sankarillinen pikkuveli, ja Claudiuksen veljeä Germanicusta verrattiinkin Aleksanteriin. Curtius on siis ilmeisesti muokannut Arrhidaioksen kuvaa niin, että se sopisi paremmin Claudiukseen. Curtiuksen mukaan Arrhidaios osallistuu vastahakoisesti Aleksanterin kuoleman jälkeiseen valtataisteluun. Häntä on helppo manipuloida, koska hän on nuori ja kokematon, mutta hän ei ole henkisesti jälkeenjäänyt. Curtiuksen historiassa löytyy myös muita viittauksia Rooman keisareihin. Hänen teoksessaan Aleksanteri muuttuu Caligulan tavoin ajan myötä julmaksi hallitsijaksi. Aleksanterin kuoleman jälkeen Perdikkas teeskentelee, ettei halua kruunua, samaan tapaan kuin Tiberius teki Augustuksen kuoltua.
Keisariajan alkuajoilta tunnetaan kaksikin Curtius Rufusta, joista toinen saattaa olla Historiae Alexandri Magnin kirjoittaja. Suetonius mainitsee teoksessaan De Grammaticis et Rhetoribus Curtius Rufuksen, joka eli Augustuksen, Tiberiuksen, Caligulan ja Claudiuksen aikana. Curtiuksen historia on myös hyvin retorinen, mikä sopisi hyvin Suetoniuksen reettoriin. Toinen tunnettu Curtius Rufus on Tacituksen ja Plinius nuoremman mainitsema sotilas ja poliitikko. Hän eteni urallaan aina senaattoriksi asti, ja hän oli konsuli vuonna 43 ja myöhemmin African prokonsuli. Epigrafisten lähteiden mukaan hänen praenomeninsa oli Quintus. On myös mahdollista, että reettori ja sotilas olivat yksi ja sama henkilö.