stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Espanjan taide
Maalaus ja kuvanveisto > Myöhäisrenessanssi, manierismi ja barokki

Espanjalla oli flaamilaisten kanssa runsaasti taloudellisia ja poliittisia yhteyksiä 1400-luvun puolivälistä alkaen, joten varhaisrenessanssin maalaus sai Espanjassa paljon vaikutteita flaamilaisesta maalauksesta. Espanjalais-flaamilaisen koulun johtavia taiteilijoita olivat Bartolome Bermejo, Pedro Berruguete ja Juan de Flandes.
Myöhäisrenessanssin aikoihin Espanjassa vaikutti useita maalareita, joskin vahvinta Espanjassa oli manierismi ja barokki, joka jatkui pidempään kuin muualla. Espanjalaista renessanssia ja manierismia on vaikea erottaa toisistaan, ja paikallista vaihtelua oli maalauksessa paljon. Tärkeitä barokin tyylisiä maalareita olivat Sebastiano del Piombo ja Luis de Morales, jonka maalauksissa oli vahvaa uskonnollista intensiteettiä. Tärkein tämän vaiheen maalari oli El Greco, joka tunnetaan piinatun pidennetyistä hahmoistaan ja fantasioivasta sävystään. Hän yhdisti bysantin perinteitä länsimaiseen maalaukseen. Barokin maalaustaide oli runsasta. Francisco Zurbarán tunnetaan vahvasta chiaroscuron käytöstä uskonnollsissa aiheissaan ja asetelmissaan. Laajalti tunnettu ja omaperäinen Diego Velázquez oli Filip IV:n hovin johtava taiteilija.
Hän maalasi lukuisia historiallisesti ja kulttuurillisesti merkittäviä kohtauksia ja maalasi paljon muotokuvia niin kuninkaallisesta perheestä, muista tärkeistä henkilöistä ja aikalaisista. Velázquez osoitti monissa muotokuvissa kunnioitusta monia yhteiskunnan vähemmän onnekkaita, kuten kääpiöitä ja kerjäläisiä kohtaan. Vastaavasti hän kuvasi jumalia ja jumalattaria kuin tavallisia ihmisiä. Kuningas Filipin yli 50 muotokuvan ohella hän maalasi paljon myös perheen muita jäseniä.
Maalaus ja kuvanveisto > Romantiikka

Francisco Goya oli myös hovitaiteilija ja muotokuvamaalari. Hän kuvasi maalauksissaan historiaa ja epävirallisemmassa tuotannossaan hän suosi vallankumouksellsia ja visionaarisia aiheita. Myös hänen tärkeänä kohteenaan oli aikansa kuningasperhe, kuten Kaarle IV ja Ferdinand VII. Goyan aiheet vaihtelivat seinävaatesuunnitelmien iloisista juhlatunnelmista sotanäkymiin, taisteluihin ja ruumiisiin.
Uransa alkuvaiheessa hän maalasi kartonkeja, joiden oli tarkoitus toimia seinävaatteiden malleina ja keskittyi jokapäiväisiin tapahtumiin, joita kuvasi eloisin värein. Goya teki myös useita etsauksia, joissa hän kuvasi yhteiskunnan alennustilaa ja sodan kauhuja. Kuuluisimpia näistä ovat ”mustat maalaukset”, joita hän teki elämänsä loppuaikoina. Shokeeraavat ja moniselitteiset kuvat luovat epämiellyttävän tunnun.
Maalaus ja kuvanveisto > 1900-luku

Monet espanjalaiset taiteilijat työskentelivät 1900-luvun alkupuolella Pariisissa, missä he olivat mukana modernin taiteen uusimmissa suuntauksissa. 
Näkyvimpänä heistä Pablo Picasso loi yhteistyössä ranskalaisen Georges Braquen kanssa kubismia, jonka puhtaimpia edustajia oli Juan Gris. Samaan tapaan Salvador Dalista tuli surrealistisen liikkeen keskushahmo ja Joan Miró vaikutti abstraktin taiteen parissa.
Taidemuseoita

Prado, Madrid
Museo Reina Sofía, Madrid
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Espanjan taide Wikimedia Commonsissa
Erkki Järvinen (jääkiekkoilija)

Järvinen vuonna 1972.
Erkki Tapani Järvinen (s. 17. huhtikuuta 1948 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1964–1974 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Järvinen edusti SM-sarjassa Tampereen Ilvestä vuosina 1964–1969 ja 1971–1974. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 25 ottelua ja vaihtopenkillä istutut mukaan laskien 173 ottelua. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1966 ja 1972 sekä saavutti lisäksi kolme SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Hopeaa tuli myös Euroopan Cupissa vuonna 1967. Nuorten joukkueessa Järvinen voitti kultaa vuosina 1966 ja 1967.
Aulis Järvinen

Aarre Aulis Järvinen (28. tammikuuta 1935 Pori – 11. huhtikuuta 2010 Pori) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Järvinen edusti urallaan 1954–1966 Rosenlewin Urheilijoita. Vuodesta 1968 eteenpäin Järvinen edusti Porin Palloseuraa. Kaikkiaan Järvinen pelasi seuran kahden mestaruussarjankauden aikana 40 tason ottelua, joissa hän teki viisi maalia ja saavutti vuonna 1959 SM-hopeaa. Loput kaudet RU-38 vietti 1. divisioonassa ja 2. divisioonassa.
Maajoukkueessa Järvinen pelasi yhden maaottelun vuonna 1959.
Järvinen toimi RU-38:n edustusjoukkueen kapteenina ja seuran palloilujaostossa. Järvisen ammatti oli varastonhoitaja ja hänen kotikuntansa oli Pori. Järvinen harrasti raviurheilua.
Keijo Järvinen

Keijo Järvinen (s. 25. joulukuuta 1947 Nokia) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1968–1978 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Järvinen edusti pääsarjatasolla Turun Tovereita, Tampereen Tapparaa ja Turun Palloseuraa. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigassa yhteensä 311 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 139 + 91 = 230 ja jäähymääränsä 36 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 20 ottelua, joissa tehopisteitä kertyi 1 + 6 = 7 ja jäähyminuutteja 4. Hän voitti TPS:n joukkueessa Suomen-mestaruuden vuonna 1976 ja saavutti lisäksi yhden SM-hopean ja kolme SM-pronssia.
Järvinen pelasi Suomen maajoukkueessa viisi maaottelua, joissa hän teki yhteensä yhden maalin.
Jyryn komppania

Kaksi Jyryn komppanian miestä.
Jyryn komppania eli Helsingin punakaartin II rykmentin IV pataljoonan I komppania oli vuoden 1918 Suomen sisällissodan punakaartien yksikkö, joka oli koottu urheiluseura Helsingin Jyryn jäsenistä. Sen riveissä taisteli useita aikakautensa huippu-urheilijoita, joista suurin osa oli painijoita tai voimistelijoita. Komppania osallistui taisteluihin Karjalan ja Hämeen rintamilla Antreassa, Lempäälässä sekä Lahden ympäristössä.
Jyryn komppania oli ”valiojoukko”, johon otettiin vain parhaiksi katsottuja ”A-luokan" miehiä. Vastaavia koottiin myös muutamasta muusta työläisurheiluseurasta, kuten Kotkan Riennosta, mutta tapa ei ollut kovin yleinen. Muiden urheiluseurojen komppaniat eivät myöskään nousseet yhtä kuuluisiksi kuin Jyryn komppania, joka sai osoittamansa urheuden johdosta erikoisluvan ommella seuran merkin punaiseen käsivarsinauhaansa. Sisällissodan jälkeen SVUL erotti jäsenyydestään Jyryn sekä kaikki muut punaisten puolella sotaan osallistuneet seurat, mikä puolestaan johti Työväen Urheiluliiton perustamiseen.
Perustaminen

Jyryn jäsenet toimivat aluksi vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen perustetuissa miliisijoukoissa, joiden keskuspaikkana oli Helsingin työväentalo. Marraskuun yleislakon aikana perustettiin Jyryn oma järjestyskaarti, jonka johtoon valittiin voimistelija Kalle Säde. Hänen jälkeensä järjestyskaartin päällikkönä toimi vielä seuran sihteeri John Lindberg (s. 1887). Vastaavia työläisurheilijoiden kaarteja oli myös muissa kaupungeissa, kuten Turussa, Kotkassa ja Viipurissa. Niiden toiminta koostui erilaisista vartiointi- ja turvallisuustehtävistä. Jyryn kaartin harjoitukset käsittivät yleensä lähinnä pelkkää sauvavoimistelua.
Tammikuun 1918 aikana tilanne Suomessa kiristyi ja järjestyskaartit alkoivat vähitellen aseistautumaan, kunnes niistä sisällissotan alettua 28. tammikuuta muodostettiin punakaarteja. Helsingin Jyryn oma komppania päätettiin perustaa pari päivää sodan syttymisen jälkeen. Jyryn urheilijat muodostivat Helsingin punakaartin II rykmentin IV pataljoonan I komppanian, johon liittyi välittömästi lähes sata seuran jäsentä. Heidän joukossaan oli painijoita, voimistelijoita, yleisurheilijoita ja hiihtäjiä sekä muutama ”penkkiurheilijaksi” kutsuttu jäsen. Lopulta komppaniaan liittyiden määrä nousi noin 120:n henkilöön. He olivat pääosin alle 25-vuotiaita nuoria miehiä ja vanhimmat Jyryn komppanian jäsenetkin olivat vain noin 40 vuoden ikäisiä. Ainoastaan kolmasosa miehistä oli Helsingissä syntyneitä, mikä vastasi kaupungin koko työväestön tilannetta. Komppanianpäälliköksi tuli jälleen Kalle Säde. Häntä kuitenkin pidettiin liian varovaisena ja tilalle vaihdettiin pian Hjalmar Marttinen, joka oli Säteen tapaan lahjakas voimistelija.
Osallistuminen taisteluihin

Ensimmäisen parin viikon ajan komppanian ohjelmaan kuului erilaisia sulkeisharjoituksia, vartio- ja järjestyspalvelua sekä muun muassa väkijuomien takavarikointia. Lisäksi komppanian jäsenet pitivät silmällä Helsingissä olleiden valkoisten kannattajien toimintaa. Lopulta komppaniaan liittyneet miehet alkoivat kyllästymään toimettomuuteen ja kävivät kansanvaltuuskunnan luona vaatimassa rintamalle pääsyä, jonka jälkeen osasto lähetettiin Mäntsälään ja Pornaisiin suorittamaan paikkakuntien puhdistusta alueelle jääneistä valkoisista.
Seuraavaksi Jyryn komppania siirrettiin Karjalan rintamalle. Junalla matkustaneet miehet tapasivat Viipurin rautatieasemalla punaisten rintamapäällikön Heikki Kaljusen, joka toivoi saavansa komppanian mukaansa Raudun rintamalle, mutta Viipurin punakaartin esikunta päätti kuitenkin lähettää helsinkiläiset Antrean Kavantsaareen. Marttisen johdolla Kavantsaaressa tehtiin uhkarohkeita hyökkäyksiä ja komppanian tappiot muodostuivat suuriksi. Karjalaan lähteneistä 130 jyryläisestä 52 kaatui tai haavoittui taistelukunnottomaksi. Alex Halosen vuonna 1928 julkaisemassa teoksessa Suomen luokkasota Antreassa kaatuneiden jyryläisten määräksi ilmoitetaan viisi. Heidän joukossaan oli myös komppanianpäällikkö Marttinen, jonka korvaajaksi nimitettiin painin keskiraskaan sarjan Suomen mestari Adam Malm.
Huhtikuun alussa 68 Jyryn komppanian miestä jatkoi Karjalasta Lempäälän–Vesilahden taisteluihin, jonne jyryläisten lisäksi keskitettiin myös muita punaisten parhaita yksikköjä, kuten Maarian naiskaarti ja Helsingin putkityömiesten komppania sekä joitakin muita Helsingin punakaartin komppanioita. Raskaita tappioita kärsineeseen komppaniaan liittyi Helsingistä myös lisävoimia John Lindgrenin johdolla. Jyryläiset joutuivat kuitenkin vetäytymään Lahden seudulle, jossa he ennen antautumistaan 1. toukokuuta taistelivat vielä Saksan Itämeren-divisioonan osastoja vastaan.
Tunnetuin Jyryn komppaniassa taistellut urheilija oli Lempäälässä kaatunut painija Tatu Kolehmainen, joka osallistui vuoden 1912 Tukholman olympialaisiin.
Aiheesta muualla

Jyryn komppanian käsivarsinauha Työväenmuseo Werstaan kokoelmissa
Espanjankärpänen

| Espanjankärpänen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Pimikkökuoriaismaiset Tenebrionoidea
Heimo::  Toukohärät Meloidae
Alaheimo::  Meloinae
Suku::  Lytta
Laji::  vesicatoria
Kaksiosainen nimi
 Lytta vesicatoria  (Linnaeus, 1758)  
Katso myös
   Espanjankärpänen Wikispeciesissä   Espanjankärpänen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Espanjankärpänen (Lytta vesicatoria) on Euraasiasta kotoisin oleva metallinvihreä kovakuoriainen, joka kuuluu toukohärkien heimoon. Se on saanut nimensä siitä, että se on hyvin yleinen Espanjassa ja muualla Välimeren alueella. Laji tunnetaan myös nimellä laastarikärpänen, koska siitä valmistettiin aikaisemmin ”vetolaastareiksi” kutsuttuja terveystuotteita, joiden uskottiin parantavan monenlaisia vaivoja. Sitä käytettiin yleisesti myös lemmenrohtona.
Ulkonäkö ja koko

Espanjankärpänen on metallinhohtoinen ja kullanvihreä kovakuoriainen, joka näyttää hieman sylkikuoriaisilta. Sillä on hoikka ja pehmytkuorinen, 12–22 millimetriä pitkä ruumis ja pitkät peitin- ja lenninsiivet sekä tuntosarvet. Muiden toukohärkien tapaan se erittää ärsytettynä nivelistään myrkyllistä kantaridiinia (C10H12O4).
Levinneisyys ja elinympäristö

Espanjankärpänen elää Euraasiassa laajalla vyöhykkeellä, joka ulottuu Välimeren alueelta Keski-Aasiaan ja aina Siperiaan asti. Euroopassa sitä tavataan Etelä-Ruotsia myöten, ei kuitenkaan Suomessa. Parhaiten se viihtyy pensasaroilla ja metsissä.
Lisääntyminen

Espanjankärpänen kehittyy aikuiseksi hypermetamorfoosiksi kutsutun täydellisen muodonvaihdoksen kautta. Naaras laskee munansa lähelle muurarimehiläisten pesän sisäänkäyntiä. Munista kuoriutuu hyvin aktiivisia triunguliinitoukkia, jotka tunkeutuvat pesään vahvojen leukojensa avulla ja syövät ravinnokseen mehiläisten toukkia. Toukat käyvät läpi useita passiivisempia kehitysvaiheita ennen kuin niistä lopulta tulee aikuisia.
Ravinto

Täysikasvuiset espanjankärpäset käyttävät ravinnokseen puiden lehtiä, toisin kuin mehiläisen toukkia saalistavat triunguliinitoukat. Ne suosivat erityisesti saarnien, syreenien, likustereiden ja valkosalavien lehtiä.
Käyttö

Espanjankärpäsen peitinsiivistä jauhettu pulveri tunnettiin seksuaalisen halun herättäjänä jo antiikin aikoina, ellei aiemminkin. Sen uskottiin sisäisesti nautittuna aiheuttavan paikallista verentungosta ja lisäävän siten miesten potenssia.
Espanjankärpäsillä hoidettiin pitkään myös päänsärkyä, kuumetiloja, reumatismista johtuvaa hammassärkyä, lonkkasärkyä sekä vuotavia silmiä ja korvia. Vielä 1900-luvulla niistä valmistettiin vetolaastareita, joita käytettiin ”vetämään” vaivoja potilaan elimistöstä ihon pinnalle rakkuloiksi. Vaivan aiheuttajien nimittäin uskottiin siirtyvän rakkulan sisälle kertyvään nesteeseen ja poistuvan kehosta rakkulan puhjettua. Todellisuudessa laastarin näennäinen hoitava vaikutus perustui sen sisältämän kantaridiinin kykyyn laajentaa pintaverisuonia ja lievittää siten kipua.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lytta vesicatoria
Pherobase: Semiochemicals of Lytta vesicatoria, the Spanish fly (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lytta vesicatoria:  Wikidata: Q624996  Wikispecies: Lytta vesicatoria  ADW: Lytta_vesicatoria  BioLib: 14466  BOLD: 459352  EoL: 1220034  EPPO: LYTTVE  Fauna Europaea: 123716  Fauna Europaea (new): a5f253ae-22dc-4e60-a6de-5215f6df72f7  GBIF: 1046592  iNaturalist: 68005  IRMNG: 10766870  ITIS: 114404  NBN: NBNSYS0000024945  NCBI: 404363  Observation.org: 23533  Open Tree of Life: 1076134 
Meloe vesicatorius:  Wikidata: Q109599229  GBIF: 4457221 
Espanjankärpänen käyttää ravinnokseen puiden lehtiä.
Espanjankärpäsiä kerättiin vielä 1800-luvulla lääketeollisuuden raaka-aineeksi.
Jännitelähde

Jännitelähde (ideaalinen jännitelähde, vakiojännitelähde) on piirielementti, joka tuo sähköiseen piiriin sähköenergiaa. Puhekielessä virtalähde, jännitelähde ja teholähde ovat usein synonyymejä jonkin elektronisen kojeen virtalähteelle.
Jännitelähde

Ideaalinen jännitelähde pitää napojensa välillä aina tietyn jännitteen riippumatta kuormasta. Mikäli tämä jännite on ajan suhteen vakio, puhutaan vakiojännitelähteestä. Kuvassa olevista tasajännitelähteen piirrosmerkeistä a on suositeltavin Suomessa käytettäväksi. Merkki b tarkoittaa paristoa (oik. sähköpari). Piirrosmerkki c tarkoittaa suomalaisessa kirjallisuudessa jännitelähdettä, mutta yhdysvaltalaisessa kirjallisuudessa vakiovirtalähdettä. Sen käyttöä onkin sekaannusten välttämiseksi syytä välttää.
Käytännön jännitelähteellä (esimerkiksi auton akku tai paristo) on sarjassa resistanssi; sisäinen resistanssi. Esimerkiksi täyteen ladatun (kunnossa olevan) auton akun sisäinen resistanssi ei juurikaan rajoita saatavaa virtaa. Varaustilan laskiessa sisäinen resistanssi kasvaa ja vaikuttaa täten akusta ulos saatavaan virtaan. Tällöin myös kuormitetun akun tai pariston napajännite laskee huomattavasti, vaikka jännite olisi kuormittamattomana 'normaali'. Sisäinen resistanssi kasvaa myös lämpötilan laskiessa, eikä kylmä akku anna yhtä suurta jännitettä kuormitettuna kuin lämpimämpi akku. Kylmä akku ei samasta syystä ota virtaa vastaan yhtä hyvin kuin lämpimämpi akku; akku ei lataudu kylmänä kunnolla, sillä osa lataustehosta jää sisäiseen resistanssiin.
Mikäli jännitelähteen arvo on riippumaton piirin muista jännitteistä ja virroista, kyseessä on riippumaton lähde. Jos lähde ei ole riippumaton, puhutaan ohjatusta lähteestä. Ohjattuja jännitelähteitä on kahta eri tyyppiä:
Virtaohjattu jännitelähde, CCVS (engl. current controlled voltage source)
Jänniteohjattu jännitelähde, VCVS (engl. voltage controlled voltage source)
Se, että lähteen arvo riippuu ajasta (esimerkiksi  U=U_{0}\sin(t)) tai vaikkapa lämpötilasta, ei tee lähteestä piiriteorian kannalta ohjattua lähdettä. Lähteen riippumattomuudella on merkitystä muun muassa Theveninin menetelmää käytettäessä, jossa Theveninin resistanssia laskiessa saa sammuttaa vain riippumattomat lähteet.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Jännitelähteen piirrosmerkkejä
Järvijoki

| Järvijoki |
| --- | --- |
 Perattu koski Auran kunnassa.
Alkulähde:  Savojärvi
Laskupaikka:  Aurajoki
Maat:  Suomi
Pituus:  25 km
Alkulähteen korkeus:  68,1 m
Valuma-alue:  110,02 km²
Järvijoki on Varsinais-Suomessa virtaava joki, joka on Aurajoen toiseksi suurin sivujoki. Se kuuluu Aurajoen vesistöalueeseen. Järvijoki saa alkunsa Kurjenrahkan kansallispuistosta Savojärvestä. Ympäröiviltä soilta siihen yhtyy pieni Ihavanjoki, minkä jälkeen joki levenee ja laskee vetensä Aurajokeen Auran kunnassa. Järvijoen valuma-alueen pinta-ala on 110 km² ja järvisyys 1,1 %. Siihen laskevia järviä on Savojärven lisäksi vain pieni Asonlammi.
Järvijoen varrella olevassa koskessa Aurassa toimi vuosina 1764–1820 Järvenojan paperitehdas. Valtatie 9 ylittää joen Auran Järvenojalla lähellä vanhaa paperitehtaan paikkaa ja seututie 204 Turun Paattisten Tortinmäessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Järvijoki Wikimedia Commonsissa
Jäppilän koulu

Jäppilän koulu
Jäppilän koulu oli peruskoulu Kotkassa Jäppilän kylässä. Koulussa toimivat vuosiluokat 1–5 ja sen oppilasmäärä oli noin 40 (2011). Koulun oppilaat tulivat Jäppilän ja Pernoon kylien alueelta.
Historia

Jäppilän ja Pernoon asukkaat anoivat vuonna 1892 ensimmäisen kerran omaa kansakoulua, mutta Kymin kuntakokous ei hyväksynyt anomusta. Hieman aikaisemmin kuntakokous oli hylännyt myös Haapasaaren ja Kuutsalon saaren asukkaiden anomukset omasta koulusta, joissa asukkaat olivat sen jälkeen rakentaneet koulunsa yksityisesti. Kuntakokous vetosi siihen, että kunnan varoilla ei rakennettaisi koulua myöskään Jäppilään. Vuonna 1894 kyläläiset tekivät uuden anomuksen, jossa he esittivät, että koulu aloittaisi aluksi vuokratiloissa ja koulurakennus rakennettaisiin myöhemmin. Tämän ehdotuksen kuntakokous hyväksyi. Päätöksestä tehtiin kuitenkin valitus ja koulun rakentaminen alkoi vasta vuonna 1896 senaatin myönteisen päätöksen jälkeen. Rakenteilla oleva koulu ehti palaa kesäkuussa 1896 ja valmistui 1897. Tontilla on lisäksi uudempi, vuonna 1956 valmistunut koulurakennus, jossa toimii myös Jäppilän päiväkoti.
Jäppilän koulun lakkauttamista on usein esitetty, mutta esitykset eivät ole toteutuneet. Kuitenkin lopulta lukuvuoden 2013–2014 jälkeen Jäppilän koulu lakkautettiin. Syksyllä 2014 luokilla 2-5 aloittavat oppilaat siirtyivät Pihkoon kouluun. 6. luokalla aloittavat oppilaat siirtyivät taas Langinkosken kouluun.
Aiheesta muualla

Jäppilän koulun verkkosivut
Timo Järvilehto

Timo Järvilehto (s. 1946 Vaasa) on suomalainen psykologi ja emeritusprofessori. Järvilehto oli psykologian professorina Oulun yliopistossa vuodesta 1998  (apulaisprofessori vuodesta 1986).lähde?
Järvilehto opiskeli psykologiaa, fysiologiaa, filosofiaa, sosiologiaa ja musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1969 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1973 Helsingin yliopistossa. Järvilehto on työskennellyt Saksassa Marburgin (fysiologian assistentti) ja Leipzigin yliopistoissa (Wilhelm Wundt -professori), Moskovassa (Venäjän Tiedeakatemia) sekä Helsingin, Joensuun ja Oulun yliopistoissa. Hän toimi Suomen psykologisen seuran puheenjohtajana vuosina 1975–1982.lähde?
Järvilehdon pääasialliset tutkimusalueet ovat aivotutkimus ja psykofysiologia, EEG-ongelmat (CNV, herätepotentiaalit), aistinfysiologia ja psykofysiikka, käyttäytymisen ja yksittäisten hermosolujen toiminnan rekisteröinti erityisesti ihmisen ääreishermostosta (mikroneurografia). Järvilehto on julkaissut useita aivotoiminnan periaatteita, oppimista ja koulutusta käsitteleviä teoksia.lähde?
Vuodesta 1990 lähtien Järvilehto on kehittänyt uudenlaista lähestymistapaa psykologisten ongelmien tarkasteluun nimikkeellä ”systeeminen psykologia”, joka perustuu eliö-ympäristö -järjestelmän teoriaan ja jossa pyritään yhdistämään 1900-luvun aikana kehittyneet keskeiset psykologiset suuntaukset (funktionalismi, behaviorismi, psykoanalyysi, kognitiotiede) yhtenäiseksi ja johdonmukaiseksi psykologiseksi teoriaksi.lähde?
Vuonna 1995 Järvilehto kirjoitti näkemyksensä koulusta seuraavasti: ”Koulusta on poistettava kiinteät työajat, ikävuosiluokat, numeroarvostelu, ylioppilaskirjoitukset, koulukokeet nykyisessä muodossa sekä koulun ikäsidonnaisuus ylipäänsä.”
Teoksia

Missä sielu sijaitsee? Psyykkisen toiminnan hermostollinen perusta.  (Prometheus-sarja)  Oulu:  Pohjoinen, 1987.  ISBN 951-749-180-8
Ihminen ja ihmisen ympäristö: Systeemisen psykologian perusteet.  (Prometheus-sarja)  Oulu:  Pohjoinen, 1994.  ISBN 951-749-194-8
Mikä ihmistä määrää? Ajatuksia yhteistyöstä, tietoisuudesta ja koulutuksesta.  Oulu:  Pohjoinen, 1995.  ISBN 951-749-226-X
Järvilehto, Timo ym.: Lääketiede ja tieteenteoria.  Turku:  Kirja-Aurora, 2003.  ISBN 951-29-2437-4
Asser Järvinen

Asser Samuel Järvinen (17. tammikuuta 1892 Jalasjärvi – 13. lokakuuta 1935) oli suomalainen insinööriupseeri ja lento­konesuunnittelija. Hän työskenteli Valtion lentokonetehtaalla vuosina 1921–1932. Hänen vanhempansa olivat pankinjohtaja Samuel Järvinen ja Helena Järvinen. Hän ei käynyt normaaleja kouluja, vaan ansioluettelossa lukee ”Esiopinnot yksityisesti ilman todistuksia”. Järvinen meni Vöyrin sotakouluun vuonna 1918 ja osallistui Helsingin valtaukseen saman vuoden huhtikuussa.