stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poliittinen laululiike
Kirjallisuutta

Donner, Philip (toim.): Äänetön pauhu. Hahmotelmia 70-luvun poliittisesta laululiikkeestä.  Helsinki:  Työväenmusiikki-instituutti, 1986.  ISBN 951-95603-6-X
Forss, Timo Kalevi: Toverit herätkää. Poliittinen laululiike Suomessa.  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-441-1
Saunio, Ilpo: Veli sisko kuulet kummat soitot. Työväenlaulut eilen ja tänään.  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1974.  ISBN 951-615-073-X
Saunio, Ilpo (toim.): Laulu ottaa kantaa. Aineistoa 1970-luvun poliittisesta laululiikkeestä.  Helsinki:  Työväenmusiikki-instituutti, 1983.  ISBN 951-95603-3-5
Aiheesta muualla

Miska Rantanen: Toverit herätkää! 1970-luvun poliittisen laululiikkeen matka nuorisomuodiksi. Työväentutkimus 2000.
Emmi Jauhiainen: Laulu ottaa kantaa. Lahden ammattikorkeakoulun opinnäytetyö 2008. (PDF)
Polyproportionaalisuus

Polyproportionaalisuus eli monisuhteisuus on nykymusiikissa käytetty rytmin sävellysmenetelmä, jonka mukaan pyritään välttämään selkeää samanaikaista iskutusta ja useiden instrumenttien rytmistä unisonoa. Tällöin tietty perusaika-arvo jaetaan erilaisiin alajakoihin eri instrumenteille, jolloin esimerkiksi yksi instrumentti voi soittaa kvintolin, toinen sekstolin ja kolmas septolin. Instrumenttien väliset rytmiset rakenteet saadaan aikaan tällä tavoin varsin monimutkaisiksi, eikä kuulija enää kykene hahmottamaan yksittäisiä ääniä musiikin kokonaistekstuurista. Näin tuotetaan vaikutelma, jossa musiikin kokonaiskudos kuulostaa eräänlaiselta yhtenäiseltä "soitinkentältä" - myös silloin, kun kokoonpanossa on suhteellisen vähän instrumentteja.
Polsteri

Polsterin kunnallishallintoalue Pietarin kartalla.
Polsteri (ven. Полю́строво, Poljustrovo) on historiallinen kaupunginosa ja kunnallishallintoalue Pietarin Krasnogvardeiskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee kaupungin itäosassa Nevan vasemmalla rannalla. Nimitys juontuu latinan sanasta paluster ’soinen’.
1700-luvun alussa seudun eteläosassa oli Kazatšja-niminen esikaupunki. 1700-luvun loppupuolella suuri osa alueesta kuului ruhtinas Aleksandr Bezborodkolle, jonka maaorjat muodostivat Polsterin kylän. 1800-luvun alussa seudulle syntyi huvila-asutusta. Vuosina 1721–1865 paikallisten kivennäisvesilähteiden yhteydessä toimi yksi Venäjän ensimmäisistä kylpylöistä. Nykyään Poljustrovskaja-kivennäisvettä pullotetaan myyntiin.
1800-luvun jälkipuoliskolla Nevan rannalle syntyi suuria teollisuuslaitoksia. Pietarin suomalaisia oli töissä muun muassa Parviaisen rautavalimolla ja konepajalla. 1900-luvun alussa alettiin rakentaa alueen pohjoisosaa. 1910-luvulla perustettiin Pietari Suurelle nimetty sairaala. Lokakuun vallankumouksen jälkeen pohjoisosa liitettiin Pietarin kaupunkiin. 1920–1930-luvuilla rakennettiin Kondratjevski-prospektin asuinalue (arkkitehti Grigori Simonov ym.), tavaratalo ja Leningradin suurin elokuvateatteri Gigant (Aleksandr Gegello ja David Kritševski). Laajamittainen lähiörakentaminen alkoi 1950-luvun lopussa.
Alueella sijaitsee suomalaisten neuvostoaikana suosima Karelija-hotelli. Nähtävyyksiin kuuluu Bezborodkon huvila (Sverdlovskaja-rantakatu 40, nykyään sairaala).
Aiheesta muualla

Polsterin kunnallishallintoalueen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Polsteri Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Superauto

Mercedes-Benz SLS
Bugatti Veyron
Enzo Ferrari
Superauto-nimitystä käytetään suorityskykyisimmistä ja harvinaisista urheiluautosta. Myös termiä hyperauto on käytetty kaikkien suorituskykyisimmistä autoista 2010-luvulta lähtien.
Termien tarkasta määrittelystä käydään jatkuvaa keskustelua. Eräitä tekijöitä ovat suorituskyky, ulkonäkö ja hintaluokka.
Superautoissa käytetään yleensä valmistajan edistyneintä tekniikkaa. Autoissa on paljon aerodynaamista pitovoimaa, suurissa nopeuksissa autoa maahan painavaa voimaa, lisäävä muotoilu. Superautoissa käytetään painon vähentämiseksi paljon kevyitä osia, kuten erilaisia komposiitteja, keramiikkaa, alumiinia ja hiilikuitua.
Superauto on usein muotoiltu hyvin aerodynaamiseksi. Joissain superautoissa on myös vaikutteita Formula 1 -autoista. Sarjavalmistukseen asti päätyvien superautojen tuotantoerät jäävät yleensä pieniksi. FIA:n Group B -vakioautomääräysten mukaisten autojen on oltava sarjavalmistettuja, mihin on yleensä riittänyt parisataa kappaletta.
Historia

Termiä superauto on käytetty ensimmäistä kertaa vuonna 1920, mutta vasta 1950-luvulla sillä alettiin tarkoittaa korkean suorituskyvyn urheiluautoa. Nykyisin tunnetut superautot alkoivat ilmestyä 1960-luvun puolivälissä. Ensimmäiseksi superautoksi on sanottu Mercedes-Benz 300SL -mallia (1954), mutta Lamborghini Miura (1966) on useimpien mielestä ensimmäinen varsinainen superauto.
Hyperauto

Hyperautoksi voidaan määritellä huippuluokan superauto, jolla on rajattu tuotantomäärä ja hintaluokka miljoona dollaria tai enemmän. Hyperauton suorituskyky on huippuluokkaa ja se käyttää innovatiivista teknologiaa, jonka odotetaan päätyvän myös tuotantoautoihin. Esimerkiksi liikuteltavat aerodynaamiset osat ovat ilmestyneet myös superautoihin. Hyperautoissa nähtyjä hybridijärjestelmiä tulee myös superautoihin.
Esimerkkiautoja

Eräitä hyperautoja:
Bugatti Veyron
Ferrari LaFerrari
McLaren P1
Eräitä superautoja:
BMW M1
Ferrari 512TR
Lamborghini Miura
Lexus LFA
McLaren 720S
Porsche 959
Kirjallisuutta

Clarkson, Jeremy: Se ei ole vain kone.  ((I Know You Got Soul, 2006.) Suom. Risto K. Träff)  Jyväskylä:  Atena, 2011.  ISBN 978-951-79-6798-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta superautot Wikimedia Commonsissa
Tuhansien hevosvoimien tarina - esittelyssä hämmentävät superautot (maksullinen artikkeli)
Henri Poincaré

| Henri Poincaré |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1854 Nancy, Ranska
Kuollut: 17. heinäkuuta 1912 (58 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:   ranskalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  École Polytechnique École des Mines
Väitöstyön ohjaaja:  Charles Hermite
Instituutti:  Corps des Mines Caenin yliopisto Pariisin yliopisto (Sorbonne; FT 1879) Bureau des Longitudes
Oppilaat:  Louis Bachelier Dimitrie Pompeiu
Tutkimusalue:  matematiikka ja fysiikka
Tunnetut työt:  Poincarén konjektuuri Topologia Erikoinen suhteellisuusteoria
Palkinnot:  Royal Astronomical Societyn kultamitali (1900) Matteucci-mitali (1905)
 Nimikirjoitus
Jules Henri Poincaré (29. huhtikuuta 1854 Nancy – 17. heinäkuuta 1912 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko, teoreettinen fyysikko ja tieteenfilosofi.
Elämä

Poincaré syntyi Nancyssä vuonna 1854. Hänen vanhempansa olivat Léon Poincaré ja Eugénie Launois. Esikoispojan syntymän aikaan isä oli 26-vuotias ja äiti 24-vuotias. Isä oli Nancyssa yliopiston lääketieteen professori, ja hänen veljensä Antoine Poincarén vanhin poika, siis Henri Poincarén serkku, oli kolmannen tasavallan presidentti ja viidesti Ranskan pääministerinä toiminut Raymond Poincaré. Lucien Poincaré oli myös Poincarén serkku Antoinen kautta.
Poincaré opiskeli École Polytechniquessa aikoen aluksi kaivosinsinööriksi, mutta päätyi ammattimatemaatikoksi. Väitöskirja ilmestyi 1878. Se käsitteli differentiaaliyhtälöiden yleistä teoriaa. Poincarésta tuli Caenin yliopiston matematiikan professori vuonna 1879 ja Pariisin yliopiston matemaattisen fysiikan professori 1886. Ranskan tiedeakatemian esimieheksi Poincaré nimitettiin 1906.
Poincaré on haudattu Pariisiin Montparnassen hautausmaalle.
Tutkimukset

Poincarén tutkimustyö oli laaja-alaista. Hän oli myös topologian uranuurtaja ja lukuteorian edistäjä. Taivaanmekaniikkaan liittyen hän tutki niin sanottua kolmen kappaleen ongelmaa, jopa yleisessä muodossa n:n kappaleen ongelmana, mutta tämän kysymyksen yleinen ratkaisu lienee todistettu mahdottomaksi. Selvennys: kahden kappaleen tapauksessa kummankaan liike-energia ei koskaan tule niin suureksi, että se saavuttaisi pakonopeuden (systeemistä, massakeskipisteestä), kolmen kappaleen tapauksessa näin tapahtuu harvoin ja useamman kappaleen tapauksessa joskus nopeastikin, sillä liikeyhtälöiden ratkaisuun tulee välttämättä kahdessa jälkimmäisessä tapauksessa ääretön.
Poincaré myös kehitti Poincarén otaksuman, jonka todistaminen oli matemaatikoille erityisen vaikeaa koko vuosisadan. Vasta vuonna 2002 Grigori Perelman todisti sen oikeaksi.
Kirjallisuutta

Bell, Eric T.: Men of Mathematics.  Simon & Schuster, 1965.  ISBN 0-671-62818-6
O'Shea, Donal: Poincarén konjektuuri: Maailmankaikkeuden muotoa etsimässä, s. 131–143.  (The Poincaré conjecture: In search of the shape of the universe, 2007.)  Suomentanut Pietiläinen, Juha. Helsinki:  Terra Cognita, 2012.  ISBN 978-952-5697-28-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Heinzmann, Gerhard & Stump, David: Henri Poincaré The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Polymetyylipenteeni

Polymetyylipenteenin rakenne
Polymetyylipenteenistä valmistettu dekantterilasi
Polymetyylipenteeni eli poly(4-metyyli-1-penteeni) tai PMP on polyolefiinien luokkaan kuuluva polymeeri. Polymetyylipenteenin valmistuksessa käytettävä monomeeri on 4-metyyli-1-penteeni. Polymeerillä on useita käyttökohteita.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Polymetyylipenteeni on hyvin kevyt polymeeri, ja sen tiheys vaihtelee kiteisyydestä riippuen välillä 0,812–0,84 g/cm3. Kiteiset polymeerit ovat amorfisia kevyempiä. Kiteisyysaste on tavanomaisesti 40–60 %. Polymetyylipenteenin sulamispiste on korkea, noin 245 °C, ja lasisiirtymälämpötila on noin 50 °C. Polymetyylipenteeni ei liukene veteen, laimeisiin happoihin tai emäksiin tai orgaanisiin liuottimiin huoneenlämpötilassa. Polymeeri kestää hyvin useita kemikaaleja, mutta hapettimia huonosti. Polymetyylipenteeni on kirkasta ja läpäisee hyvin valoa, myös UV-säteilyä. UV-säteilynkesto on hyvä. Aine on lämmön- ja sähköneriste. Polymetyylipenteenin mekaaniset ominaisuudet ovat polypropeenin kanssa samankaltaiset, mutta polymetyylipenteenin lämmönkesto on parempi. Matalissa lämpötiloissa polymetyylipenteeni haurastuu, mutta tätä taipumusta voidaan lieventää komonomeereilla.
Polymetyylipenteeniä valmistetaan polymeroimalla 4-metyyli-1-penteeniä. Lasisiirtymälämpötilan alentamiseksi komonomeereina käytetään pitempiketjuisia alkeeneja muutaman prosentin verran. Reaktio on tyypiltään radikaalipolymerointi, katalyytteinä käytetään Ziegler–Natta-katalyyttejä ja liuottimina hiilivetyjä. Muodostuva polymetyylipenteeni on isotaktista. Polymetyylipenteenin teollinen valmistus alkoi 1964.
Polymetyylipenteenistä tehdään kappaletavaroita, kalvoja ja kuituja. Polymetyylipenteeni kestää useita sterilointikertoja, mikä on eduksi lääketieteellisissä käyttökohteissa. Polymeeristä valmistetaan esimerkiksi astioita, elintarvikkeiden pakkauksia, kaapeleiden pinnoitteita ja optisissa laitteissa käytettäviä osia. Polymetyylipenteenillä voidaan pinnoittaa myös paperia.
Pondala

Pondala (ven. Пондала, vepsäksi Pondal, kieli- ja kansatieteellisessä kirjallisuudessa on käytetty myös suomalaistettua muotoa Pontala) on vepsäläinen kyläkeskus Babajevon piirissä Vologdan alueella Venäjällä. Pondalan kylässä oli 1900-luvun alussa yli 300 taloutta, joissa asui 1 500 vepsäläistä. Nykyisin asukkaita on noin 100, joista vepsäläisiä puolet. Pjažozeron tapaan Pondalaan kuului monta pienempää kylää, joista nykyisin asutusta on vain Postynkassa.
Osa Pondalan asukkaista muutti 1920-luvulla Siperiaan. Irkutskin alueella 69 perhettä muodosti toisen Pondala-nimisen kylän.
Kylässä toimii vepsäläisten perinteistä kulttuuria esittelevä museo.
Pohjois-Afrikka

Pohjois-Afrikkaan kuuluvat alueet YK:n määritelmän mukaan.
Pohjois-Afrikka on Afrikan pohjoisin osa.
Valtiot

Yhdistyneiden kansakuntien tilastoinnissa Pohjois-Afrikkaan kuuluvat maat ovat Algeria, Egypti, Libya, Marokko, Sudan, Tunisia ja Länsi-Sahara. Alueeseen luetaan myös Espanjalle kuuluvat Ceuta ja Melilla sekä Kanariansaaret ja Madeira.
Maantiede

Pohjois-Afrikan rajaa pohjoisessa Välimeri, etelässä Saharan aavikko, idässä Punainenmeri ja lännessä Atlantin valtameri. Alue on enimmäkseen kuivaa tasankoa 150–600 metrin korkeudella merenpinnasta. Luoteessa ovat Atlasvuoret, Kaakkois-Algeriassa Ahaggarvuoret ja Länsi-Sudanissa Marrahvuoret. Alueen ainoa suuri joki on Egyptin poikki virtaava Niili, maailman pisin joki.
Ilmasto

Pohjois-Afrikan ilmasto vaihtelee trooppisesta subtrooppiseen. Rannikoilla on subtrooppinen ilmasto, kuumat ja kuivat kesät sekä leudot talvet, jolloin sataa jonkin verran. Saharan ilmasto on kuuma ja kuiva, ja päivän ja yön lämpötilaero on suuri. Libyassa on mitattu maapallon lämpöennätys, 58 celsiusastetta. Talvikuukausina Välimeren rannikolla tuulee enimmäkseen lännestä ja Saharassa koillisesta. Kesällä tuulee enimmäkseen pohjoisesta.
Kasvillisuus ja eläimistö

Pohjois-Afrikassa kasvaa paljon kuivuuteen sopeutuneita kasveja, kuten syvälle juurensa ulottavia pensaita ja puita. Atlasvuorilla kasvaa tammi- ja setrimetsiä. Niilin laakso on vehreä, ja aavikolla on useita keitaita. Alueen kaakkoisosissa on trooppista savannia.
Karja on suureksi osaksi korvannut Pohjois-Afrikan alkuperäisen eläimistön. Sudanissa elää vielä suuria nisäkkäitä, kuten leijonia, antilooppeja, kirahveja ja norsuja.
Väestö

Suurin osa alueen väestöstä asuu Välimeren rannikolla ja Niilin varrella.
Pohjois-Afrikan suurimpia kansoja ovat arabit, berberit, tuaregit, koptit, bedžat, nubat ja baggarat. Suurin osa väestöstä on islaminuskoisia. Egyptin koptit ovat kristittyjä. Arabian kieli on alueen valtakieli.
Talous

Algeriassa ja Libyassa on suuret öljyesiintymät. Alueen muita tärkeitä vientituotteita ovat maataloustuotteet ja mineraalit.
Historia

Historiallisesti Pohjois-Afrikka on ollut muusta Afrikasta eristyksissä ollut saareke, jonka kulttuuriin ovat vaikuttaneet enemmän Eurooppa ja Lähi-itä kuin muu Afrikka. Eristyneisyys johtuu Saharan autiomaasta, joka rajaa etelässä Pohjois-Afrikan erilleen muusta Afrikasta. Kulkuyhteydet meritse ja maitse muuhun Afrikkaan olivat huonot, ja näin kulttuurivaikutteita ei ole kovin paljon kulkenut Saharan poikki. Sitä vastoin Välimerellä on purjehdittu varhaisista ajoista saakka.
Vanhalla ajalla Pohjois-Afrikassa sijaitsivat muinainen Egypti ja Karthago. Myöhemmin koko alue kuului Rooman valtakuntaan, jonka hajottua vandaalit valloittivat sieltä alueita. 640-luvulla arabit valloittivat Pohjois-Afrikan, ja he ovat siellä nykyäänkin valtaväestönä. Myöhemmin alue oli Osmanien valtakunnan alaisuudessa. 1800-luvulla sen valloittivat Ranska, Italia ja Espanja siirtomaikseen. Vuosina 1940–1943 Pohjois-Afrikassa sodittiin toisen maailmansodan taisteluja. Alueen maista Egypti itsenäistyi vuonna 1922, muut 1950- ja 1960-luvuilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Afrikka Wikimedia Commonsissa
| n k Maapallon alueet |
| --- | --- |
 Afrikka:  Eteläinen Afrikka  Itä-Afrikka  Keski-Afrikka  Länsi-Afrikka  Pohjois-Afrikka 
 Amerikka:  Etelä-Amerikka  Keski-Amerikka  Latinalainen Amerikka  Pohjois-Amerikka  Väli-Amerikka 
 Aasia:  Etelä-Aasia  Etu-Aasia  Itä-Aasia  Kaakkois-Aasia  Keski-Aasia  Pohjois-Aasia 
 Eurooppa:  Etelä-Eurooppa  Itä-Eurooppa  Keski-Eurooppa  Länsi-Eurooppa  Pohjois-Eurooppa 
 Oseania:  Australaasia  Melanesia  Mikronesia  Polynesia 
 Napa-alueet:  Antarktis  Arktis 
 Valtameret:  Atlantin valtameri  Eteläinen jäämeri  Intian valtameri  Pohjoinen jäämeri  Tyynimeri 
Keidas Libyan Saharassa.
Historioitsija ja filosofi Ibn Khaldunin patsas Algeriassa.
Polyfosforihappo

| Polyfosforihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  8017-16-1
PubChem CID:  73357664
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Hn+2PnO3n+1
Ulkomuoto:  Väritön tai kellertävä hyvin viskoosi neste
Tiheys:  2,06 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Polyfosforihappo (Hn+2PnO3n+1, missä n on kokonaisluku ja n > 1) on eräs niin kutsutuista kondensoituneista fosforihapoista ja kuuluu fosforin happihappoihin. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa polyfosforihappo on väritöntä tai kellertävää erittäin viskoosia siirappimaista nestettä. Lukuun ottamatta yksinkertaisinta polyfosforihappoa pyrofosforihappoa, yksittäisten polyfosforihappojen fysikaalisia ominaisuuksia ei ole tutkittu. Yhdiste on vahva moniarvoinen happo happo ja fosforihappoa vahvempi. Polyfosforihapon voidaan katsoa koostuvan toisiinsa linkittyneistä P(OH)O3-yksiköistä. Mikäli yksiköiden määrä on suuri, yli 16, on ketjun päiden protonit vain heikosti happamia. Laimeissa vesiliuoksissa polyfosforihappo esiintyy pääasiassa ortofosforihappona.
Valmistus ja käyttö

Polyfosforihappoa valmistetaan tyypillisesti joko liuottamalla fosforipentoksidia fosforihappoon, kuumentamalla fosforihappoa, jolloin fosforihappoa kondensoituu ja fosforihappomolekyyleistä lohkeaa vettä tai polttamalla fosforia, jolloin muodostuu fosforipentoksidihuuruja, jotka johdetaan veteen. Polyfosforihappoja luokitellaan usein niiden valmistuksessa käytetyn fosforipentoksidin massaprosenttiosuuden mukaisesti.
Polyfosforihappoa käytetään lannoitteiden sekä polyfosfaattisuolojen kuten ammoniumpolyfosfaatin valmistuksessa sekä bitumin valmistuksessa. Orgaanisessa kemiassa sitä käytetään hyvion voimakkaana happokatalyyttinä, dehydraus-, hydrolyysi-, polymeroitumis-, asylointi- ja syklisointireaktioissa. Usein sitä käytetään myös monissa happokatalysoiduissa toisiintumisreaktioissa kuten Beckmann-, Lossen- ja Wagner–Meerwein-toisiintumisissa.
Suomen urheilu 1990

Suomen urheilu 1990 käsittelee vuoden 1990 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija

Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Päivi Alafrantti | Yleisurheilu |
| 2. | Jari Kurri | Jääkiekko |
| 3. | Ari-Pekka Nikkola | Mäkihyppy |
| 4. | Pauli Kiuru | Triathlon |
| 5. | Harri Koskela | Paini |
| 6. | Kyra Kyrklund | Ratsastus |
| 7. | Tea Vikstedt-Nyman | Pyöräily |
| 8. | Matti Alamäki | Autourheilu |
| 9. | Anssi Juutilainen | Hiihtosuunnistus |
| 10. | Kari Tiainen | Moottoripyöräily |
| 10. | Juha Kankkunen | Autourheilu |
Lähde: 
Miesten listalla kymmenen parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Jari Kurri | Jääkiekko |
| 2. | Ari-Pekka Nikkola | Mäkihyppy |
| 3. | Pauli Kiuru | Triathlon |
| 4. | Harri Koskela | Paini |
| 5. | Anssi Juutilainen | Hiihtosuunnistus |
| 6. | Matti Alamäki | Autourheilu |
| 7. | Juha Kankkunen | Autourheilu |
| 8. | Pekka Vehkonen | Moottoripyöräily |
| 9. | Jarmo Hirvasoja | Moottoripyöräily |
| 10. | Matti Nykänen | Mäkihyppy |
Lähde: 
Naisten listalla kuusi parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Päivi Alafrantti | Yleisurheilu |
| 2. | Kyra Kyrklund | Ratsastus |
| 3. | Tea Vikstedt-Nyman | Pyöräily |
| 4. | Sari Essayah | Kävely |
| 5. | Virpi Juutilainen | Hiihtosuunnistus |
| 6. | Satu Pusila | Ammunta |
Lähde: 
Joukkueiden listalla kolme parasta olivat:
| Sija | Urheilija | Urheilumuoto |
| --- | --- | --- |
| 1. | Turun Palloseura | Jääkiekko |
| 2. | Sotkamon Jymy | Pesäpallo |
| 3. | Helsingin Jalkapalloklubi | Jalkapallo |
Lähde: 
Vuoden valmentajaksi valittiin Päivi Alafrantin valmentaja Eino Maksimainen.
Ammunta

Maailmanmestaruuskilpailuissa 5.–20.8. Moskovassa, Neuvostoliitossa Satu Pusila voitti kultaa kaksoistrapissa maailmanennätystuloksella 162. Petri Eteläniemi saavutti olympiapistoolilla pronssia. Miesten isopistoolijoukkue saavutti hopeaa ja vakiokiväärijoukkue pronssia.
Autourheilu

Rallin maailmanmestaruussarjassa Juha Kankkunen sijoittui kokonaispisteissä kolmanneksi ja voitti Australian rallin. Jyväskylän suurajot voitti espanjalainen Carlos Sainz ensimmäisenä Suomen ja Ruotsin ulkopuolelta tulevana kuljettajana.
Formula 1:n maailmanmestaruussarjassa Jyrki Järvilehto ajoi Onyx-tallin autolla mutta ei päässyt pisteille.
Rallicrossin Euroopan-mestaruussarjassa Matti Alamäki voitti divisioona 2:ssa viidennen kerran Euroopan-mestaruuden.
Hiihtosuunnistus

Maailmanmestaruuskilpailuissa 1.–4.3. Skellefteåssa, Ruotsissa Anssi Juutilainen voitti kultaa miesten pikamatkalla sekä Riitta Karjalainen, Mirja Linnainmaa ja Virpi Juutilainen naisten viestissä. Hopeaa saavuttivat Virpi Juutilainen naisten pikamatkalla ja miesten viestijoukkue.
Jalkapallo

Jukka Vakkilan valmentama Suomen miesten maajoukkue pelasi yhdeksän maaottelua. Joukkue aloitti EM-karsinnat syyskuussa pelaamalla Helsingin olympiastadionilla maalittoman tasapelin Portugalin kanssa ja jatkoi marraskuussa nousemalla Erik Holmgrenin 87. minuutin maalilla 1–1-tasapeliin vierasottelussa Maltaa vastaan.
Jyrki Niemisen valmentama Suomen naisten maajoukkue pelasi yhdeksän maaottelua. EM-karsinnoissa Suomi voitti toukokuussa Leppävaarassa Belgian 3–0 ja pelasi syyskuun lopulla Tampereella Englannin kanssa maalittoman tasapelin mutta hävisi vierasottelut Norjaa ja Belgiaa vastaan.
Miesten Suomen-mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi, hopeaa sai lahtelainen Kuusysi ja pronssille sijoittui Mikkelin Palloilijat.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti Helsinki United, hopeaa sai Helsingin Jalkapalloklubi ja pronssille sijoittui kolmas helsinkiläisseura Herttoniemen Toverit.
Jousiammunta

Varsijousiammunnan maailmanmestaruuskilpailuissa 17.–24.9. Algarvessa, Portugalissa Marjut Babitzin saavutti naisten sarjassa hopeaa ja Lasse Löfhjelm sijoittui miesten sarjassa neljänneksi. Sekä miesten että naisten joukkuekilpailuissa Suomi saavutti hopeaa.
Tauluammunnan Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tomi Poikolainen sijoittui kahdeksanneksi. Miesten joukkuekilpailussa Suomi oli seitsemäs.