stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Marx
Yksityishenkilö

Karl Marx avioitui Jenny von Westphalenin kanssa, joka oli preussilaisen paronin hyvän koulutuksen saanut tytär. Heidät vihittiin 19. kesäkuuta 1843 Bad Kreuznachin Pauluskirchessä. Perheeseen syntyi seitsemän lasta, mutta köyhien olojen vuoksi vain kolme heistä eli aikuiseksi. Marxin tärkein tulolähde oli avustus Friedrich Engelsiltä, jolla oli vakituisia tuloja perheen liiketoimista Manchesterista. Lisäksi hän sai tuloja viikoittain kirjoittamistaan artikkeleista New York Daily Tribuneen. Jennyn saamien perintöjen ansiosta perhe saattoi muuttaa terveellisempään ympäristöön Kentish Towniin Lontoon silloisille laitamille. Marxin mielestä perheen oli elettävä yhteiskunnallisen asemansa mukaisesti, minkä vuoksi menot juuri ja juuri pysyivät tulojen rajoissa.
Marxille ja hänen vaimolleen syntyi seitsemän lasta: Jenny Caroline eli Jennychen (avioliitossa Longuet, 1844–83); Jenny Laura (avioliitossa Lafargue; 1845–1911); Edgar (1847–1855); Henry Edward Guy (”Guido”, 1849–1850); Jenny Eveline Frances (”Franziska”, 1851–52); Jenny Julia Eleanor (1855–98) ja yksi lapsi, joka kuoli nimettömänä. On esitetty, että Marxilla olisi ollut poika myös taloudenhoitajansa Helene Demuthin kanssa. Isänä Marx oli lämmin ja rakasti lapsiaan suuresti. Hän luki lapsilleen paljon ja lukuohjelmistossa oli Shakespearea, Homerosta ja Tuhannen ja yhden yön tarinoita. Vierailijoiden kertomusten mukaan Marxeilla oli lasten leluja kaikkialla ja lapset saivat leikkiä vapaasti. Lasten sairaudet ja kuolemat olivat suuren murheen ja surun aiheuttajia.
Omiin vanhempiinsa, Heinrich ja Henriette Marxiin Karl Marx suhtautui yllättävän kylmästi. Lapsuudenkodista lähdettyään hän lähestyi äitiään lähinnä pyytääkseen rahaa. Isänsä kirjeisiin hän ei juuri vastaillut, mutta käytti opiskeluihinsa tämän rahaa 700 taaleria vuodessa kun keskiverto-opiskelija käytti rahaa 500 taaleria vuodessa. Sisartensa olemassaoloa hän ei tainnut juurikaan muistella.
Elin- ja työskentelytavoiltaan Marx oli boheemi. Hänen työhuoneessaan vallitsi luova kaaos. Paperipinoja, sanomalehtikasoja ja tuhkakuppeja oli kaikkialla.
Jälkimaine

Vasta myöhempien kehityskulkujen ansiosta Marx nousi asemaansa vaikutusvaltaisena filosofina. Engels jatkoi vielä työtä hänen jälkeensä, toimittaen esimerkiksi Pääoman viimeisen osan loppuun.
Vuonna 2003 saksalaiset äänestivät Marxin kolmanneksi suurimmaksi saksalaiseksi ZDF-televisiokanavan äänestyksessä Unsere Besten (edelle pääsivät ainoastaan Konrad Adenauer ja Martti Luther).
Filosofia

Filosofiassaan Marxin voi nähdä Hegelin seuraajana. Hegelin filosofia perustuu dialektiikkaan, joka tarkoittaa, että maailma kehittyy kahden vastakkaisen voiman, teesin ja antiteesin, taistellessa. Hegel katsoi filosofisena idealistina, että todellisuus on pohjimmiltaan henkinen.
Oman filosofiansa Marx rakensi osin Hegelin dialektisen logiikan mukaan, mutta hylkäsi idealismin. Ontologiassaan Marx sen sijaan seurasi saksalaista filosofia Ludwig Feuerbachia siinä mielessä, että hän katsoi todellisuuden perustan olevan viime kädessä materiaalinen eli aineellinen. Varsinaista dialektiikkaa Marxin omissa teksteissä on vain vähän, mutta Friedrich Engelsin myötä dialektiikka omaksuttiin laajemmin marxilaiseen ajatteluun.
Marxin ja Engelsin mukaan filosofian peruskysymyksiin kuuluu kysymys hengen ja aineen välisestä suhteesta. Marx ja Engels ratkaisivat asian materialistisesti: aine on ensisijainen ja henki vain aineen korkein tuote.
Hegelin tavoin Marx erotti havainnot ja ideat toisistaan, mutta ei nähnyt aineellista todellisuutta ideat peittävänä esteenä, vaan ennemminkin tiettyjen ideologioiden vaikutuksesta ihmiset eivät nähneet elämänsä todellista aineellista tilaa. Tätä hegeliläisestä dialektiikasta vaikutuksia saanutta teoriaansa Marx kutsui historialliseksi materialismiksi.
Dialektinen materialismi puolestaan käsittelee yleisempää oppia aineesta, dialektiikan säännöistä ja maailmasta niiden kohtauspaikkana.
Lisäarvoteoria

Teoksessaan Pääoma Marx esitti teorian kapitalistisen yhteiskunnan yleisimmistä taloudellisista liikelaeista.
Marxin kehittämä lisäarvo-termi yksinkertaistaen merkitsee, että kapitalisti sijoittaa tuotantoon pääomaa, jolle hän haluaa lisäarvoa eli voittoa. Lisäarvoa hän hankkii tuottamalla tavaroita, joilla on käyttöarvoa, mutta ennen muuta vaihtoarvoa. Tuottaakseen pääomallaan tavaroita hän palkkaa työntekijöitä määrätyksi ajaksi, josta hän maksaa palkkaa. Palkka on aina pienempi kuin työläisen työaikanaan tekemän työn arvo. Todellisen tehdyn työn ja työläisen palkan arvojen välinen erotus on kapitalistin saamaa lisäarvoa. Pääoman kierron tuotantoprosessissa Marx kuvaa yksinkertaisena uusintamisena, jossa syntyy arvotuote, sekä laajennettuna ja kasautuvana uusintamisena, joka on tuotearvo. Nämä hän esittää seuraavasti:
Arvotuote: C'= C+v+m. 
Tässä C' = kokonaistuote, C = liikkuvaa pääomaa, v = palkka ja m = lisäarvo
Tuotearvo: C = c+v+m. 
Tässä C = kokonaistuote, c = pysyvää pääomaa, v = palkka ja m = lisäarvo
Työntekijän suorittaman työn arvo on siis suurempi kuin on työntekijän palkka. Tämän lisäarvon yrittäjä pitää itsellään. Lisäarvo sisältää sekä liikkuvan ja kiinteän pääoman käytön ja kulumisen uusintamisen, vähennyksen ja lisäyksen, sekä voiton. Näin Marxin mukaan työn arvo on yhtä kuin palkka+lisäarvo. Siten kaikki tavaroiden arvo on työn yhdistyksiä, pelkkää työn arvoa. Marx toteaa, että jos kaikista tavaroista poistetaan kaikki niihin käytetty työ, jäljelle jää vain aineet sellaisina kuin ne tavataan luonnossa.
Historiallinen materialismi > Tuotantotapa

Historiallinen materialismi on Marxin keskeinen teoria, joka selittää historian keskeisiä tendenssejä materiaalisista lähtökohdista käsin. ”Idealistien haaveilun” ja nuorhegeliläisten abstraktien käsitteiden vastakohdaksi Marx haluaa asettaa oman ajattelunsa pohjaksi kouriintuntuvan todelliset lähtökohdat. Ensinnäkin, jotta ihmiset voisivat ylipäätään tehdä historiaa, heidän täytyy olla elossa. Hengissä pysyäkseen ihmisten on tyydytettävä tarpeensa. Siksi ihmiset tuottavat välineet selviytyäkseen. Tätä ei tehdä sattumanvaraisella tavalla, vaan ennemminkin toisinnetaan ympäristön elinkeinoja. Tämä tapa tulla toimeen ja selviytyä määräytyy siis ympäristön asettamien ehtojen mukaan ja määrittää koko yhteiskunnan tuotantotavan. Samalla tuotantotapa on sekä koko yhteiskuntaa että myös yksilöiden elämää määrittävä aktiviteetti.
Tuotantotavan käsite ei ole aivan yksiselitteinen, koska Marx käyttää sitä useammassa merkityksessä. Välillä Marx viittaa tuotantotavalla materiaalisiin ja välillä sosiaalisiin seikkoihin tai joskus molempiin yhtä aikaa. Materiaalisessa merkityksessä tuotantotapa viittaa lähinnä työskentelyprosessin fyysiseen luonteeseen, eli sen voidaan sanoa tarkoittavan lähes samaa kuin työskentelytekniikka. Tämä sisältää työn spesialisaation muodot sekä työnjaon. Siihen miten työskennellään vaikuttaa varsin pitkälle käytetty teknologia. Periaatteessa työskentelytapa materiaalisessa mielessä voi olla samanlainen selvästi erilaisten taloudellisten organisaatioiden alaisuudessa. Sosiaalisessa merkityksessään ’tuotantotapa’ viittaa tuotannon tarkoitukseen, ylimääräisen työn muotoon ja työläisen riistämisen tapaan. Tuotannon erilaisia tarkoituksia voidaan luokitella sen mukaan, tuotetaanko tavarat omaan käyttöön vai vaihtoon; vaihdetaanko vai myydäänkö vaihtoon tuotettu tavara; pyritäänkö voitot maksimoimaan myynnissä vai ei; ja pyritäänkö voitot käyttämään kulutukseen vai onko kyseessä pääomien akkumulaatio. Ylimääräisen työn (joka viittaa siihen työhön, jonka tuloksia työn tekijä ei itse saa) muoto vaihtelee esimerkiksi siten, että orjatyövoimassa ylimääräinen työ on se osuus orjan tuotannosta, minkä orjuuttaja pitää itsellään sen jälkeen kun on käyttänyt orjan ylläpitoon tarvittavan osan, kun taas kapitalismissa ylimääräinen työ näyttäytyy tuotteiden myynnin kautta saatavana voittona pääoman sijoittamisesta. Työläisen riiston tavoilla viitataan siihen, että kapitalismissa työntekijän riisto perustuu siihen, ettei tällä ole hallussaan tuotantovälineitä joten hän joutuu myymään työvoimansa, kun taas muunlaisissa tuotantotavoissa riisto voi perustua suoremmin yhteiskunnallisiin voimasuhteisiin, väkivaltaan tai sillä uhkaamiseen.
Historiallinen materialismi > Tuotantovoimat

Toinen keskeinen käsite on tuotantovoimat. Tuotantovoimilla tarkoitetaan useimmiten tuotannossa käytettäviä välineitä (oleellista on niiden teknologian kehitystaso). Historiallisen materialismin teoriassa yhteiskunnan luonteen ensisijaisena selittävänä tekijänä ovat juuri tuotantovoimat, jotka nähdään yhteiskunnan perustana. Materiaaliset, tuotantoon ja talouteen liittyvät prosessit muokkaavat yhteiskunnan muita instituutioita. Yhteiskunnan perusta, tuotantovoimat, antavat tietynlaisen taloudellisen rakenteen. Taloudellinen rakenne koostuu suhteista, joita nimitetään tuotantosuhteiksi. Ihmiset asettuvat tuotantosuhteisiin tuotantovoimien kehitysastetta vastaavalla tavalla. Tuotantoon ja talouteen liittyvien rakenteiden pohjalta yhteiskunta saa ylärakenteen, jolla tarkoitetaan muita kuin suoraan tuotantoon ja talouteen liittyviä instituutioita (joihin kuuluu esimerkiksi uskonto ja kulttuuri). Marxin tekstien perusteella ei ole täysin selvää, minkälaisia nämä vuorovaikutussuhteet ovat. Ovatko kulttuuri ja instituutiot tuotantovoimien vaikutuksen määräämiä, vai asettavatko tuotantovoimat niille vain jonkinlaiset puitteet joiden sisällä ne muotoutuvat? Joka tapauksessa Marx näyttää näkevän teknologian (ja muut tuotantovoimat) jonkinlaisena oleellisena linkkinä ihmisen ja ympäristön välillä.
Historiallinen materialismi > Luokkataistelujen historia

Historiallinen materialismi selittää yhteiskunnan kehityksen tuotantovoimien ja yhteiskunnassa vallitsevien tuotantosuhteiden (joista omistussuhteet ovat legalistinen muoto) vääjäämättömällä taipumuksella ajautua konfliktiin keskenään. Tuotantovoimat kehittyvät historian kuluessa jatkuvasti väestönkasvun ja ihmisten loputtomien tarpeiden myötävaikutuksesta. Tietynlaiset tuotantosuhteet vastaavat tiettyjä tuotantovoimien kehityksen astetta, mutta kun tuotantovoimat kehittyvät tästä asteesta ohitse, alkaa tulla yhteiskunnallisia ongelmia. Konfliktin kannalta oleellisia yhteiskunnassa vallitsevia suhteita ovat suhteet niiden välillä, jotka kontrolloivat tuotantovälineitä ja niiden jotka eivät. Näin ollen jännite tuotantovoimien ja tuotantosuhteiden välillä näyttäytyy yhteiskuntaluokkien välisenä konfliktina. Vallitseva luokka hallitsee olemassa olevaa tuotannonmuotoa, mutta kehittyvät tuotantovoimat lisäävät vallitsevaa luokkaa vastaan nousevan luokan voimia. ”Koko tähänastisen yhteiskunnan historia on ollut luokkataistelujen historiaa.”
Historiallinen materialismi > Historiallinen vaihemalli

Yhteiskuntien historiallinen kehityskulku näyttäytyy Marxin historianfilosofiassa seuraavana:
Orjayhteiskunnat
selkeät rajat vapaiden ja orjien välillä; antiikin Kreikan polikset
väkivaltainen orjien kurissapito
Feodaaliyhteiskunta
maanomistajien ja maaorjien välinen kamppailu
epävakaa ajanjakso, jonka aikana yhteiskunnallinen murros, osa pitkää prosessia
Kapitalistinen (teollisuus)yhteiskunta
porvariston ja proletariaatin eli työväenluokan kamppailu
vähän väkivaltaa; laillisesti legitimoitu valta
riisto näkymättömämpää, koska se tapahtuu rakenteellisesti
On epäselvää, kuinka pitkälle Marx tarkoitti vaiheteoriansa universaaliksi malliksi yhteiskunnan kehityksestä. Tällainen universaali tulkinta mallista on yleinen marxilaisessa perinteessä, mutta Marx itse suorasanaisesti kiisti mallin universaaliuden eräässä myöhäisellä iällä kirjoittamassaan kirjeessä, jossa hän sanoi mallinsa kuvaavan vain Euroopan historiallista kehitystä.
Vaihemallissa väkivalta ja näkyvä riisto vähenevät uusien tuotantomuotojen myötä, mutta riiston kokonaismäärä säilyy. Marx ja Engels katsoivat, että kapitalistisen(kin) tuotantomuodon ristiriidat johtavat väistämättä vallankumoukseen, jonka seurauksena on luokaton yhteiskunta. Marx kuitenkin kirjoittaa vain hyvin vähän siitä, millainen tämä uusi yhteiskuntarakenne on.
Kapitalismin teoretisointi > Kapitalismin synty

Marx kirjoittaa feodalismin hitaasta muuntumisesta kapitalismiksi: ”Keskiajan maaorjista kehkeytyivät ensimmäisten kaupunkien lupakirjaporvarit. Tästä lupakirjaporvaristosta taas kehittyivät ensimmäiset porvariston ainekset.” Oleellisena tekijänä Marx näki kaupan laajentumisen löytöretkien myötä, koska tämä vahvisti feodalistisen yhteiskunnan ”vallankumouksellista elementtiä”. Feodalistinen käsityöläisten kiltoihin perustuva järjestelmä ei näet pystynyt enää tuotantotapana tyydyttämään uusia markkinoita ja siksi alkoi syntyä uudenlaista manufaktuurituotantoa, jota johti ”teollinen keskisääty” (joka on siis tämä mainittu vallankumouksellinen elementti). Näille manufaktuureille ominaista oli pitkälle viety työnjako, joka nosti niiden tuottavuutta selvästi suhteessa itsenäisiin tuottajiin.
Kapitalismi ei kuitenkaan voinut kehittyä vielä silloin, kun enemmistö työläisistä koostui maaseudun itsenäisistä talonpojista. Primitiivisen akkumulaation (jolla Marx tarkoittaa kapitalismin varhaiskehitystä) kannalta on oleellista, että talonpoikien tuotantovälineet pakkolunastetaan, jolloin heistä tulee palkkatyöläisiä. Maanomistajat ajoivat nämä itsenäiset talonpojat kaupunkeihin laajentaessaan maitaan. Eriytyminen feodaalijärjestelmästä tapahtui alun perin siten, että kaupunkien itsenäiset tuottajat alkoivat kasata pääomaa ja siirtää sitä tuotannosta myös kaupankäyntiin, jolloin he alkavat toimia kiltojen ulkopuolella ja joutuvat näiden kanssa vastakkain.
Markkinat kuitenkin jatkoivat kasvamistaan, jolloin kehittyneeseen työnjakoon perustuneet manufaktuuritkaan eivät enää riittäneet, vaan tapahtui tuotannon koneistuminen. Tämän myötä manufaktuurien tilalle tuli suurteollisuutta ja teollisen keskisäädyn tilalle ”miljoonamiehet” eli moderni porvaristo. Suurteollisuuden myötä syntyivät maailmanmarkkinat, mikä kehitti merenkulkua ja maaliikennettä. Nämä prosessit taas laajensivat teollisuutta entisestään. Kaiken tämän seurauksena porvaristo kehittyi ja nousi sorretusta luokasta lopulta valtion todellisiksi valtiaiksi. Tällä koko prosessilla oli tietysti suuria vaikutuksia myös yhteiskunnan ylärakenteisiin. Esimerkiksi kirkon vaikutus yhteiskunnassa väheni. Porvaristo ”asetti, sanalla sanoen, uskonnollisten ja poliittisten harhakuvitelmien verhoaman riiston sijaan avoimen, häpeämättömän suoran ja pelkistetyn riiston.”
Kirjallisuutta > Suomennettuja teoksia

Demokritoksen ja Epikuroksen luonnonfilosofian ero.  ((Differenz der demokritischen und epikureischen Naturphilosophie, 1841.) Suomentanut Jukka Heiskanen)  Minerva: Jyväskylän yliopisto: Karl Marx –seura, 2005.  ISBN 952-5591-02-6
Hegelin oikeusfilosofian kritiikkiä.  ((Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie, 1843.) Suomentanut Jukka Heiskanen)  Helsinki: Jyväskylä:  Minerva: Karl Marx –seura, 2009.  ISBN 978-952-492-181-7
Filosofian kurjuus.  ((Misère de la philosophie: Réponse a la philosophie de la misère de M. Proudhon, 1847.) Käännöksen alkuteos: Ništšeta filosofii. Suomentajat: Matti Viikari, Reijo Käkelä, Anssi Sinnemäki, Kerttu Juntunen & Antero Tiusanen)  Moskova:  Edistys, 1971.
Marx, Karl & Engels, Friedrich: Kommunistinen manifesti.  ((Manifest der kommunistischen Partei, 1848.) Suomentaneet Juha Koivisto, Markku Mäki ja Timo Uusitupa)  Tampere:  Vastapaino, 1998.  ISBN 951-768-016-3
Kansantaloustieteen arvostelua.  ((Zur Kritik der politischen Ökonomie, 1859.) Suomentanut Antero Tiusanen)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1970.
Pääoma. Kansantaloustieteen arvostelua. Osa 1: Pääoman tuotantoprosessi.  ((Das Kapital. Kritik der politischen Ökonomie: Erster Band: Der Produktionsprozeß des Kapitals, 1867.) Valmistanut painoon Friedrich Engels. Suomennos O. V. Louhivuori, T. Lehén, M. Ryömä)  Moskova:  Edistys, 1974.
Pääoma. Kansantaloustieteen arvostelua. Osa 2: Pääoman kiertokulkuprosessi.  ((Das Kapital. Kritik der politischen Ökonomie: Zweiter Band: Der Zirkulationsprozeß des Kapitals, 1893.) Valmistanut painoon Friedrich Engels. Suomennos Mauri Ryömä)  Moskova:  Edistys, 1974.
Pääoma. Kansantaloustieteen arvostelua. Osa 3: Kapitalistisen tuotannon kokonaisprosessi.  ((Das Kapital. Kritik der politischen Ökonomie: Dritter Band: Der Gesamtprozeß der kapitalistischen Produktion, 1894.) Valmistanut painoon F. Engels. Suomentanut Antero Tiusanen)  Moskova:  Edistys, 1976.
Marx, Karl & Engels, Friedrich: Valitut teokset.  (6 osaa. Suomentaneet Antero Tiusanen ym)  Moskova:  Edistys, 1978–1979.
Taloudellisfilosofiset käsikirjoitukset 1844.  ((Ekonomitšesko–filosofskije rukopisi 1844 goda, julkaistu 1932.) Suomennos: Antero Tiusanen)  Moskova:  Edistys, 1973. (sisältyy myös teokseen Marx & Engels, Valitut teokset, osa 1)
Vuosien 1857–1858 taloudelliset käsikirjoitukset (”Grundrisse”).  ((Grundrisse der Kritik der politischen Ökonomie, käsikirjoitus 1858, julkaistu 1941.) Suomentanut Antero Tiusanen. Osat 1–2)  Moskova:  Progress, 1986.
Marx, Karl & Engels, Friedrich & Lenin, Vladimir Iljitš: Nainen, perhe ja yhteiskunta: Valikoima.  ((Über die Frau und die Familie, 1972.) Valikoineet ja koonneet Joachim Müller ym. Suomentaneet Matti Hölttä ja Mirja Ruonanniemi)  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1972.  ISBN 951-615-006-3
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Desai, Meghnad: Marxin kosto: Kapitalismin uusi nousu ja valtiokeskeisen sosialismin kuolema.  ((Marx’s revenge: The resurgence of capitalism and the death of statist socialism, 2003.) Suomentanut Timo Soukola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-077-0
Berlin, Isaiah: Karl Marx: Elämäkerta.  (Karl Marx – his life and environment, 1939)  Helsinki:  Otava, 1968.
Koivisto, Juha & Oittinen, Vesa (toim.): Mega–Marx: Johdatus uuteen Marxiin.  Tampere:  Vastapaino, 2010.  ISBN 978-951-768-316-6
McLellan, David: Karl Marx: Elämä ja teokset.  ((Karl Marx: His life and thought, 1974.) Suomentanut Antero Tiusanen)  Helsinki:  Love kirjat, 1990.  ISBN 951-8978-07-7
Misik, Robert: Marx jokamiehelle.  ((Marx für Eilige, 2003.) Suomentanut Jukka Heiskanen)  Helsingissä:  Otava, 2006.  ISBN 951-1-19695-2
Oittinen, Vesa (toim.): Marx ja Venäjä.  Helsinki:  Aleksanteri–instituutti, 2006.  ISBN 952-10-2870-X
Schanz, Hans–Jørgen: Karl Marxin teoria muurin murtumisen jälkeen.  ((Karl Marx i tilbageblik efter murens fald, 1994.) Suomentanut Tapani Hietaniemi)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1996.  ISBN 951-9297-98-7
Wheen, Francis: Marxin Pääoma.  ((Marx’s Das Kapital: A biography, 2006.) Suomentanut Kimmo Paukku)  Helsingissä:  Ajatus, 2007.  ISBN 978-951-20-7140-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Marx Wikimedia Commonsissa
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Karl Marx –seura ry
Työväenliikkeen kirjasto
Kansainvälisen Marx Engels Internet Archive'n sivut. (englanniksi)
Rauhala, Paula: Karl Marx. Ensyklopedia Logos. Filosofia. fi 20.10.2023.
Wolff, Jonathan: Karl Marx The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Pääoman ensimmäisten suomennosten historia Työväentutkimuksen vuosikirjassa: Edward Gylling ja Pääoman ensimmäiset suomennokset.
Aiheesta muualla > Teoksia verkossa

Karl Marx & Friedrich Engels Marxist Internet Archive. Marxist Internet Archive — suomenkielinen osasto. Viitattu 19.7.2022.
Pääoma (englanniksi)
Vaikutusvaltaisimpia läntisiä filosofeja
Sokrates
Platon
Aristoteles
Augustinus
Tuomas Akvinolainen
Thomas Hobbes
René Descartes
Baruch Spinoza
John Locke
Gottfried Leibniz
George Berkeley
David Hume
Jean-Jacques Rousseau
Voltaire
Immanuel Kant
G. W. F. Hegel
Arthur Schopenhauer
Karl Marx
Søren Kierkegaard
John Stuart Mill
Friedrich Nietzsche
Bertrand Russell
Ludwig Wittgenstein
Edmund Husserl
Martin Heidegger
Jean-Paul Sartre
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Scopus  zbMATH 
Taiteenala:  FID  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  NARA 2  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Takana Friedrich Engels ja Karl Marx, edessä Marxin puoliso Jenny von Westphalen ja heidän lapsensa Laura Marx ja Eleanor Marx (1864).
Pääoma-teoksen ensimmäisen osan kansilehti vuodelta 1867.
Karl Marxin hauta Highgaten hautausmaalla Lontoossa.
Marx vuonna 1882
Faarao

Ramses II, yksi muinaisen Egyptin tunnetuimmista faaraoista.
Faarao tai farao tarkoittaa Egyptissä niin kutsutun dynastisen kauden aikana hallinneita kuninkaita. Faaraot hallitsivat Egyptiä vuodesta 3100–3000 eaa. alkaen aina vuoteen 30 eaa. kun Egypti liitettiin Rooman valtakuntaan.
Sanan alkuperä

Sana 'faarao' on johdettu muinaisegyptinkielisestä sanasta per-aa, joka tarkoittaa suurta taloa. Alkujaan nimellä viitattiin kirjaimellisesti faaraon suureen taloon eli palatsiin. Kuninkaita alettiin kutsua faaraoiksi vasta Uuden valtakunnan (1550–1069 eaa.) alusta. Faarao ei kuitenkaan koskaan ollut kuninkaan virallinen arvonimi, ja sen nykyaikainen käyttö kaikkien egyptiläisten kuninkaiden yleisnimenä perustuu Raamattuun. Virallisissa asiakirjoissa Egyptin kuninkaan täydellinen arvonimi koostui viidestä eri nimestä.
Faaraon nimet

Vanhan valtakunnan alussa käyttöön otetussa nimikäytännössä jokaisella faaraolla oli neljä eri nimeä, mutta Keskimmäisen valtakunnan alkuun tultaessa käyttöön tuli viisinkertainen nimisarja ("suuri nimi"). Faaraon viisi nimeä olivat:
Sa Ra -nimi (Ra-jumalan poika), jonka faarao sai syntymänsä jälkeen. Valtaistuimelle noustessaan faarao otti lisäksi neljä uutta nimeä, tässä järjestyksessä lopusta lukien:
Horus-nimi, joka esiteltiin kirjoitettuna serekh-hieroglyfin kuvaaman palatsin päällä istuvana haukkana (Horus). Horus-nimi oli vanhin kuninkaallisista nimistä, ja se otettiin käyttöön ensimmäisten dynastioiden aikana.
Nebti-nimi, jota kuvasivat Ylä-Egyptin korppikotkajumalatar Nekhbetiä ja Ala-Egyptin kobrajumalatar Wadjetia kuvaavat hieroglyfit.
Kultainen Horus-nimi, jota kuvattiin haukkana istumassa kultaa tarkoittavan hieroglyfin päällä. Tämän nimen uskotaan viittaavan faaraon jumalallisuuteen tämän edustaessa Horus-jumalaa maan päällä. Kullan katsottiin muinaisegyptiläisessä mytologiassa olevan jumalten lihaa.lähde?
Valtaistuinnimi, nesu-bitii, joka kirjoitettiin Ylä-Egyptin tunnuksella (saraheinä) ja Ala-Egyptin tunnuksella (mehiläinen). Nesu-bitii kääntyy yleensä muotoon Ylä- ja Ala-Egyptin herra.
Nykyään faaraoista käytetään usein pelkkää Sa Ra -nimeä järjestysnumeron kanssa, mutta käytäntöä ei ollut muinaisessa Egyptissä. Sa Ra -nimeltään samannimiset hallitsijat eroteltiin toisiltaan valtaistuinnimen perusteella. Yleisin tapa kirjata faaraon nimi olikin pelkkä Sa Ra -nimi ja hallitsijanimi. Esimerkiksi faarao, jota nykyään kutsutaan nimellä Ramses II, olisi kirjoitettu kahdella nimellä, Ramses ja Usermaatra-setepenra. Hänen isoisänsä Ramses I olisi kirjoitettu nimillä Ramses ja Menpehtyra. Niin kirjoitettuina kuninkaiden nimet ovat hankalia erottaa toisistaan, ja siksi niistä käytetäänkin nykyään mieluummin järjestysluvullista muotoa.lähde?