Kaksikamarisuus (psykologia)
Teorian sisältö

Jaynes käyttää useiden parlamenttien kaksikamarisuutta vertauskuvana eli metaforana kuvaamaan mielen tilaa, jossa oikean aivopuoliskon kokemukset ja muistot välittyvät vasemmalle aivopuoliskolle kuuloaistin hallusinaatioina. Vertauskuva perustuu ajatukseen aivo­puoliskojen toiminnallisesta erilaistumisesta, joskin normaalisti ihmisen molemmat aivopuoliskot ovat koko ajan yhteydessä toisiinsa aivokurkiaisen välityksellä. Vertauskuva ei tarkoita, että kaksikamarisissa aivoissa puoliskot olisivat olleet kokonaan erillään toisistaan, mutta Jaynesin mukaan kaksikamarinen mieli koettiin erilaisena, ei-tietoisena mielen tilana, jossa uusien ärsykkeiden kohdatessa tahto välittyi kielellisten kontrolli­mekanismien avulla ja koettiin kuultuna sanallisena hallusinaationa.
Kaksikamarinen mieli oli ei-tietoinen sikäli, että se ei kyennyt käsittelemään tai ilmaisemaan mielentiloja meta-ajattelulla, vaan se reagoi ulkoisiin ärsykkeisiin kykenemättä käsittämään, miksi se niin teki. Kaksikamariselta ihmiseltä näin ollen puuttui metatietoisuus, omaelämäkerrallinen muisti ja kyky tarkoituksellisesti antaa ajatustensa liikkua missä tahansa tai tarkastella omia mielikuvia introspektiivisesti. Kun kaksikamarisuus ei enää soveltunut sosiaaliseksi kontrollikeinoksi moni­mutkaisessa yhteis­kunnassa, tämän mielen mallin tilalle kehittyi nykyisen kaltainen tietoinen mieli, joka Jaynesin mukaan perustuu vertaus­kuvalliseen kielen­käyttöön, joka opitaan varsinkin erilaisia kertomuksia kuuntelemalla.
Jaynesin mukaan muinaisajan ihmiset, joilla oli kaksikamarinen mieli, kokivat maailman hieman samalla tavalla kuin nykyiset skitsofreenikot. Odottamattomissa tilanteissa he eivät tehneet tietoisia päätelmiä, vaan kuulivat ”jumalan” äänen antavan toimintaohjeita ja käskyjä, joita he kyselemättä tottelivat: he eivät olleet lainkaan tietoisia omista ajatusprosesseistaan sellaisenaan. Niiden ”käskyhallusinaatioiden”, jotka usein ohjaavat skitsofreenikkojen ja muiden ”ääniä” kuulevien käyttäytytymistä, on väitetty tukevan Jaynesin käsityksiä.
Hypoteesilleen, että ihmisten aivot olivat kaksikamarisessa tilassa vielä noin 3 000 vuotta sitten, Jaynes esitti monia erilaisia todisteita, muun muassa vanhan ajan kirjallisuuden. Hän käytti monitieteistä lähestymistapaa ja etsi todisteita monilta eri aloilta. Jaynes väitti, että suunnilleen niihin aikoihin saakka, joista kerrotaan Homeroksen Iliaassa, ihmisillä ei yleensä ollut sellaista itsetietoisuutta kuin useimmilla ihmisillä on nykyisin. Sen sijaan kaksikamarisia ihmisiä ohjasivat mentaaliset käskyt, joiden käsitettiin tulleen ulkopuolisilta jumalilta, mutta jotka todellisuudessa olivat peräisin heidän oikeista aivopuoliskoistaan. Nämä käskyt kuvastuvat muinaisissa myyteissä, legendoissa ja historiallisissa kertomuksissa. Esimerkiksi juuri Iliaassa ihmiset tekevät suunnilleen kaiken, minkä tekevät, koska joku jumalista käskee heidän tehdä niin. Samoin kreikkalaisessa mytologiassa muusat ”lauloivat” runoja, joita kreikkalaiset pitivät musiikkinsa ja runoutensa suoranaisena lähteenä, Jaynesin mukaan sen vuoksi, koska varhaiset runoilijat tosiaan ”kuulivat ääniä”.
Iliaan ohella Jaynes käytti teorialleen todisteena myös Vanhaa testamenttia sekä säilynyttä assyrialaista kirjallisuutta. Hänen mukaansa esimerkiksi Aamoksen kirja osoittaa selvästi, että sen kirjoittajalla oli vielä tyypillinen kaksikamarinen mieli, sillä hän käsitti kaiken sanottavansa olevan peräisin suoraan Jumalalta, kun taas Saarnaajan kirjoittajalla oli jo selvästi nykyaikaisessa merkityksessä tietoinen mieli, minkä selvimmin osoittaa kirjan kolmannessa luvussa oleva pohdiskelu siitä, miten kaikilla asioilla on oma aikansa. Myös Homeroksen Odysseia osoittaa hänen mukaansa syvällisesti erilaista mielenlaatua kuin Ilias, tietoisuuden varhaista muotoa.
Jaynes totesi, että muinaisina aikoina jumalilla oli huomattavasti keskeisempi merkitys ihmisten maailmankuvassa kuin nykyisin, niitä oletettiin olevan lukemattomia ja ne käsitettiin pitkälti ihmisen kaltaisiksi. Jaynesin mukaan tämä viittaakin siihen, että jokaisella kaksikamarisella henkilöllä oli oma ”jumalansa”, joka kuvasti hänen omia toiveitaan ja kokemuksiaan. Hän kiinnitti huomiota myös siihen, että monissa muinaisissa kulttuureissa esi-isiä palvottiin käsittelemällä vainajien ruumiita ikään kuin nämä olisivat vielä elossa; ne pantiin istumaan, puettiin ja niille jopa tarjottiin ruokaa. Jaynesin mukaan tämä johtui siitä, että vainajien uskottiin yhä elävän ja että kuullut hallusinaatiot tulisivat heiltä. Tämä tapa sai alkunsa kyläyhteisöissä, joissa oli noin sata asukasta tai hieman enemmän, ja Jaynesin mukaan se oli uskonnon ydin. Toisin kuin nykyaikana esiintyvät hallusinaatiot, muinaisaikana kuullut äänet rakentuivat kulttuuristen normien mukaisiksi ja ylläpitivät toimivaa yhteiskuntaa. Antiikin Kreikassa mainittiin usein hyvin samantapainen käsite Logos. Se oli ohjaava ääni, joka kuultiin ilmeisesti ulkoisesta lähteestä.
Jaynes päätteli, että nämä ”äänet” olivat peräisin niistä oikean aivopuoliskon keskuksista, jotka vastaavat vasemman aivopuoliskon kielellisten kykyjen keskuksia, nimittäin Wernicken alueen ja Brocan alueen oikeanpuolisista vastineista. Nämä alueet ovat useimpien nykyisten ihmisten aivoissa melko passiivisessa tilassa, mutta Jaynes kiinnitti huomiota tutkimustuloksiin, joiden mukaan kuuloaistin hallusinaatioita vastaa tavallista vilkkaampi aivojen näiden osien toiminta.
Jaynes kiinnitti huomiota siihen, että skitsofrenian syistä ja alkuperästä ei ollut päästy yksimielisyyteen. Jaynes väitti, että skitsofrenia on jäänne ihmiskunnan aikaisemmasta kaksikamarisesta tilasta. Myöhemmät tutkimukset ovat osoittaneet, että skitsofreenikot eivät kuule vain satunnaisia ääniä vaan kokevat ”käskyhallusinaatioita”, jotka vaativat heitä suorittamaan tiettyjä tehtäviä. Jaynesin teoriaa tukee se, että nämä käskyhallusinaatiot eroavat vain vähän niistä käskyistä, joita jumalat muinaisissa kertomuksissa antoivat ihmisille.