stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saketti

Herrasmies saketissa (1901)
Šakettipukuisia miehiä.
Saketti (tai šaketti) on miesten päiväjuhlapuku, johon kuuluu kaarevaliepeinen takaa pitkä musta takki sekä musta-harmaajuovaiset housut.
Aikaisemmin sakettia on pidetty päiväjuhlissa ennen kello kahdeksaatoista. Nykyisin asua käytetään eniten häissä.
Aikaisemmin saketista lähes yksinomaisesti käytetty nimitys šaketti on nykyään käynyt harvinaiseksi, mutta on silti yhä käyttökelpoinen.
Sakettikokonaisuus The Man's Bookin mukaan:
»Takki on joko harmaa tai musta. Harmaan kanssa myös housujen tulee olla harmaata kangasta. Mustan takin kangas valmistetaan usein kalanruotokuvioisena kudoksena, mutta myös muut kudontatavat käyvät. Tämän takin kera housut ovat joko musta-harmaat ja raidalliset tai valkoiset kukonaskelkuvioisiksi kudotut. Takin helman tulee yltää polviin asti, ja siinä tulee olla pystykaulukset. Mikäli takissa on rintatasku, sinne asetetaan mieluiten valkoinen taskuliina suoraksi viivaksi taitettuna.»
»Paita on joko pysty- tai kääntökauluksinen, mutta kauluksen tulee mieluiten olla irrallinen. Yksiväriset, raidalliset ja ruutukuvioiset paidat käyvät missä tahansa vaaleassa värissä. Myös sininen väri käy. Oli paita mitä tahansa väriä tai miten tahansa kuvioitu, kauluksen tulee olla valkoinen. Mikäli paita on värillinen, myös liivin tulee olla värillinen. Kalvosinten tulee näkyä sakettitakin hihan alta 1−1½ senttiä.»
»Liivi on useimmiten pellavainen ja värikäs. Yleisimpiä värejä ovat kyyhkynharmaa, beige, kerma, vaaleansininen ja vaaleanpunainen. Liivissä tulee olla joko pysty- tai lovikaulukset, ja sen alareunan tulee ylettyä housujen ylälaitaan asti. Sekä yksi- että kaksirivinen liivi käy, joskin prinssi Charlesin häiden jälkeen kaksirivinen on ollut suositumpi.»
»Solmio sekä plastron ovat hyväksyttyjä. Kummankin tulisi olla paksuhkoa kudottua silkkiä, mutta mieluiten yksivärinen ja kuvioton. Plastron kiinnitetään paitaan solmiopinnillä, solmio puolestaan solmioneulalla.»
»Kengät ovat mustat, tavallista nahkaa ja oxford-malliset.»
»Päähineenä käytetään mustaa tai harmaata silinteriä.»
»Sukat ovat mahdollisimman hillityt ja samaa väriä housujen tai jalkineiden kanssa.»
»Kukkaa napinlävessä pidetään suositeltavana, muttei pakollisena.» 
(The Man's Book)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saketti - Morning coat Pukeudu.fi-sivustolla
Saketti vaatevalmistaja Turo Tailorin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Sakettiopas tyylisivusto Keikarissa
Nuosjärvi

| Nuosjärvi Крошнозеро, Krošnozero Nuožjärvi |
| --- | --- |
 Nuosjärvi
 Koordinaatit: 61°37′55″N, 33°11′0″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  315,5 km²
Väkiluku (2013):  385
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nuosjärven kunta Prääsän piirin kartalla.
Nuosjärven koulu.
Nuosjärven tsasouna.
Nuosjärvi eli Krošnajärvi (ven. Кро́шнозеро, Krošnozero; karjalaksi Nuožjärvi) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Prääsän piirissä Venäjällä. Se sijaitsee samannimisen järven rannalla 23 kilometriä maanteitse Prääsästä länteen. Kunnassa on 385 asukasta (vuonna 2013).
Maantiede ja asutus

Nuosjärven kunnan pinta-ala on 315,5 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Prääsän piirin Vieljärven, pohjoisessa Essoilan, koillisessa Prääsän ja kaakossa Pyhäjärven kuntiin sekä etelässä Aunuksen piiriin. Pinta-alasta 73,2 % on metsää ja 25,5 % vesistöjä.
Kunnan alueella virtaavat Mattšelitsa, Makkelskaja ja Manganjoki (ven. Manga). Järviä ovat Nuosjärvi, Mikkilänjärvi, Sokajärvi (Šogarvi), Kaskesnavolok, Topasjärvi (Topozero) ja Nikonovo.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu viisi kylää: Honganalusta (ven. Gongonalitsa), Kaskesniemi (Kaskesnavolok), Kiiskoiniemi (Jeršnavolok), Kokkoila ja Kotsuri (Kottšura). Kesäaikaan väestö kaksinkertaistuu lomanviettäjien ansiosta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 51 % on kansallisuudeltaan karjalaisia, 43 % venäläisiä, 2 % ukrainalaisia ja 2 % valkovenäläisiä.
Historia

Nuosjärven kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1563. 1900-luvun alussa Nuosjärven rannalla sijainneet Holman, Kiiskoiniemen, Kotsurin ja Pirdoiniemen kylät sekä Rodinjärvi muodostivat Vieljärven volostiin kuuluneen Nuosjärven kyläkunnan. Vuonna 1905 siinä oli 710 asukasta. 1920-luvulla perustettiin Prääsän piiriin kuulunut Nuosjärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen kahdeksassa asutuksessa oli 908 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia. Lamminkankaan ja Pirdoiniemen kylät liitettiin Nuosjärveen virallisesti vuonna 1957.
Liikenne, talous ja palvelut

Nuosjärven kautta kulkee Sortavalan, Lemetin ja Prääsän välinen maantie. Seudun pääelinkeino on maatalous. Tärkeimpiä työnantajia ovat julkiset palvelut, kalanviljelylaitokset ja asukkaiden palstaviljelmät. Palveluihin kuuluvat peruskoulu, kulttuuritalo ja lääkintäasema.
Nähtävyydet ja matkailu

Huomattavin nähtävyys on 1800-luvulla rakennettu Kokkoilan tsasouna, joka on valtakunnallinen suojelukohde. Vanhoja tsasounoja on myös Honganalustassa ja Kotsurissa sekä autioituneissa Ahpoiselän (ven. Afanasjeva Selga) ja Terunselän (Teruselga) kylissä. Historiallisiin kohteisiin kuuluvat Topasjärven (Topozero) rautatehtaan rauniot.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen luontoon ja kulttuurinähtävyyksiin. Majoitusta tarjoaa Honganaluksen vierasmaja. Nuosjärven rannalle suunnitellaan lomakylää.
Aiheesta muualla

Nuosjärven kunta Prääsän piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Nuosjärvi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Nuosjärven koulun sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
FS Saint Louis (1896)

| Saint Louis |
| --- | --- |
 Saint Louis

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Lorient
Kölinlasku:  30. syyskuuta 1893
Laskettu vesille:  2. syyskuuta 1896
Palveluskäyttöön:  15. syyskuuta 1900
Poistui palveluskäytöstä:  8. helmikuuta 1919
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1933
Tekniset tiedot
Uppouma:  11 275 t
Pituus:  117,7 m
Leveys:  20,3 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  14 500 hv
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  727
Aseistus
Aseistus:  4 × 305 mm Mle 1893 -tykkiä 10 × 138 mm Mle 1893 -tykkiä 8 × 100 mm Mle 1893 -tykkiä 20 × 47 mm Mle 1885 Hotchkiss -tykkiä 4 × 450 mm torpedoputkea
FS Saint Louis oli Ranskan laivaston vuonna 1896 vesillelaskettu Charlemagne-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 30. syyskuuta 1893. Alus laskettiin vesille 2. syyskuuta 1896 ja se otettiin palvelukseen 15. syyskuuta 1900.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 8. helmikuuta 1919, kun se siirrettiin koululaivaksi. Alus siirrettiin edelleen majoitusalukseksi 20. kesäkuuta 1920 ja se poistettiin alusluettelosta 29. kesäkuuta 1931. Alus myytiin romutettavaksi 25. huhtikuuta 1933.
Nuorena nukkunut

| Nuorena nukkunut |
| --- | --- |

Kirjailija:  Frans Eemil Sillanpää
Kieli:  suomi
Genre:  rakkauskertomus
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1931
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nuorena nukkunut on Frans Eemil Sillanpään romaani. Se kertoo nuoren piikatytön Silja Salmeluksen, ”sukunsa viimeisen vihannan” elämäntarinan. Romaani ilmestyi vuonna 1931, ja sitä pidetään Sillanpään parhaimpana ja menestyneimpänä romaanina.
Juoni

Romaanissa on kaksi osaa, joista ensimmäinen käsittelee Siljan isää Kustaa Salmelusta ja hänen perhettään. Toinen osa kertoo tyttären vaiheista.
Romaani alkaa 1800-luvun lopulta ja sijoittuu Hämeeseen. Kustaa on Salmeluksen ison tilan ainoa lapsi. Hän menettää äitinsä nuorena ja rakastuu palvelustyttö Hilmaan, joka on kotoisin Plihtarista, pienestä töllistä. Kustaa ja Hilma avioituvat ja Kustaasta tulee talon isäntä vanhan isännän kuoltua. He saavat neljä lasta, joista ensimmäinen syntyy elottomana, kaksi seuraavaa kuolevat pieninä kulkutautiin ja nuorin, Silja, jää henkiin. Kustaa on veloissa, ja hän joutuu myymään sukutilansa. Perhe muuttaa lähipitäjään, missä Hilma kuolee ja Kustaa jää kaksin Siljan kanssa. Isän ja tyttären suhde on lämmin ja tiivis, molemminpuolinen rakkaus on suuri. Kustaa kuolee Siljan ollessa rippikoulussa ja Siljasta tulee orpo. Koska Silja on alaikäinen eikä voi itse hallinnoida omaisuutta, läheisen tilan isäntä toimii omaisuuden holhoojana. Silja muuttaa isännän maatilalle ja tekee myös tilan töitä osin omasta halustaan. Hän päätyy lopulta palvelustytöksi, vaikka asiat voisivat olla toisinkin, koska isän jättämä perintö on melko arvokas.
Silja tekee töitä viidessä eri palveluspaikassa. Toisessa palveluspaikassaan Silja seurustelee naapurin Oskarin kanssa ja joutuu muidenkin miesten lähentelyjen kohteeksi. Hän säilyttää viattomuutensa, vaikka hänestä puhutaan pahantahtoisesti. Neljännessä palveluspaikassaan Rantoon professorilla Silja tapaa elämänsä rakkauden. Armas, nuori kesävieras, valloittaa Siljan sydämen ja juhannuksen tienoilla pari saa lempensä täyttymyksen. Armas joutuu lähtemään kuitenkin saman tien kotiin, ja Siljalle jää muisto sekä rakkaus Armasta kohtaan. Vaikka he eivät enää tapaa, Armas kulkee Siljan sydämessä tytön elämän loppuun asti. Professori palaa syksyn jälkeen kaupunkiin, ja Rantoon jälkeen Silja menee Kierikan tilalle palvelukseen. Eletään vuotta 1918 ja myös Silja joutuu osalliseksi kansalaissotaan. Hän auttaa valkoisia sotilaita ja joutuu punaisten kuulusteltavaksi. Silja kuitenkin selviää pinteestä. Lopullinen vastoinkäyminen tulee, kun kaksi kertaa keuhkotaudin sairastanut Silja sairastuu kolmannen ja viimeisen kerran. Hän kuolee 22 vuoden ikäisenä.
Merkitys ja teemat

Teosta on pidetty mestarillisena suomalaisen maalaiselämän ja kesän kuvauksena. Myös nuoren tytön sielunelämän kuvaus on saanut kiitosta. Erityisesti ulkomailla kauempana pohjolasta teoksen vastaanotto keskittyi Siljan naiskuvaan. Panu Rajala toteaakin, että ”viattoman tytön kuvassa nähtiin pohjoisen luonnon ja kansan yhteinen vertauskuva”. Romaanin keskeinen teema on luonnonyhteys, käsitys ihmisen hengestä, joka pysyy puhtaana ulkoisilta haitoilta.
Teoksessa kuolema on vahvasti läsnä. Se tuntuu helpottavalta, koska se on hengen voitto materiasta. Silja on kuollessaan onnellinen, hän täyttää tehtävänsä tässä maailmassa. Aineellinen menetys onkin romaanissa elämän onnen edellytys. Romaania pidetään syntymäajankohtaansa sitoutuvana ajankuvana. Epävarmat ajat ja talouspula vaikuttivat ja historia sekä juuret kiinnostivat yleisesti.
Yksi romaanin teemoista on eräänlainen isällinen kolminaisuus. Kustaalla, Professorilla ja Armaalla on Siljan elämään suuri vaikutus. Isä on isä, Professori eräänlainen viisas isähahmo ja Armas hänen rakkautensa kohde. Tämän kolminaisuuden vaikutus tulee esiin erityisesti Siljan unissa ja kuumehoureissa. Varsinkin isän merkitys on suuri. Rajala toteaakin, että ”teoksen sisäistekijä varaa Kustaalle etusijan Siljan miessuhteiden joukossa”.
Teoksen pääelementteinä Rajala pitää auringon valoa ja vettä. Auringon valolla on suuri merkitys Siljan varhaisissa elämyksissä ja auringon säteillä on osansa myös Siljan maatessa kuoleman hetkellä saunamökissä. Vesi liittyy Siljan elämänvaiheisiin monilta osin. Vesistön läheisyys tuo Siljalle suurimmat elämykset. Lapsena hän kokeilee jään kestävyyttä lapsen uteliaisuudella, järven rannalla on Siljan mieluisin oleskelupaikka. Rantooseen siirrytään vesiteitse ja hän tapaa Armaksen ensi kertaa järven rannalla. Vedenhakureissulla lähteellä nuoret tutustuvat paremmin. Lisäksi laiva vie Armaksen pois Siljan luota. Vesi on myös Siljan kauneuden ja puhtauden elementti. Hän on enemmän kuin pelkkä piikatyttö: ”Silja on sekä kaunis että tosiasiallisesti varakas tyttö, ja hänen erikoisasemansa palvelustyttöjen joukossa tuntuu vähintäin perustellulta.”
Tausta

Sillanpää kehitteli romaaniaan yhdeksän vuotta. Nuorena nukkuneen alkuidea oli lähtöisin kesältä 1922. Alkuideana Rajala toteaa, että ”Sillanpään oli määrä tutkia ’ylhäisöihmisten’ elämänkuviot, epäsäätyisen avioliiton seuraukset sekä sukupuolisen puhtauden ideaali; kuinka nämä toteutuvat ihmisten raa’assa maailmassa”.
Tarinaan on löydetty yhtymäkohtia Sillanpään omasta elämästä. Silja Salmeluksella on todellinen esikuva, eli Sillanpään tuttava palvelustyttö Silja Ihantola. Todellisen Siljan isän nimi oli myös Kustaa, ja heidän tarinassaan on samanlaisia piirteitä kuin romaanissa. Esikuva sairasti keuhkotaudin nuorena tyttönä ja taudin uusiutuessa hän kuoli 41-vuotiaana. Lisäksi kirjailija oli perheensä ainoa lapsi ja hänen kaksi vanhempaa sisarustaan olivat kuolleet kulkutautiin kuten Siljakin. Sillanpää tosin kasvoi äitinsä kanssa ja pystyi ”suvun viimeisenä vihantana” jatkamaan sukua.
Romaanin työstövaihe sijoittui lähinnä vuosiin 1929 ja 1930. Sillanpään perhe etsi vuonna 1929 kesäpaikakseen Ihantola-nimisen huvilan Ruovedeltä. Kirjailija jatkoi siellä seitsemän vuotta kytenyttä romaaniaan. Siihen mennessä käsikirjoitusta oli valmiina noin 45 liuskaa ja Ruovedellä syntyi suunnilleen saman verran.
Romaanin työstö lähti vauhtiin Helsingissä syksyllä 1929. Kirjoitus eteni nopeasti, ei vähiten kustannusosakeyhtiö Otavan lupaamien liuskapalkkioiden ansiosta. Romaani syntyi pala kerrallaan. Kirjailija kirjoitti kohtauksia sieltä täältä, joten kustannusyhtiössä oli vaikeuksia hahmottaa, mikä osa kuului mihinkin. Syksyllä 1930 Sillanpää kokosi voimansa ja järjesti romaaninsa julkaisukelpoiseen kuntoon. Maaliskuussa 1931 romaani ilmestyi yhdeksänvuotisen työn jälkeen.
Vaikutukset

Nuorena nukkuneesta tuli kotimaassa arvostelumenestys. Romaanin pitkä syntyhistoria oli tiedossa, ja sen valmistuminen sai suuren kiitoksen osakseen. Yleisimmin arvostelijoita ihastutti Sillanpään levollinen, vivahteikas maalaiselämän kuvaus. Romaania verrattiin niin Runebergin Hannaan kuin Juhani Ahon Papin tyttäreenkin.
Romaanin ruotsinnos aloitettiin lähes rinta rinnan käsikirjoituksen etenemisen kanssa. Ragnar Ekelundin käännös ilmestyi Ruotsin markkinoille syksyllä 1931. Myös Ruotsissa romaanista tuli menestys. Kirja oli Sillanpäälle lopullinen läpimurto kotimaassa. Vuosina 1931–1940 romaani käännettiin 17 eri kielelle, ja kirjaa myytiin hyvin etenkin Ruotsissa ja Saksassa.
Heti kirjan ilmestyttyä alkoi Ruotsin lehdistö veikkailla Sillanpäätä Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Nobel-veikkausta jatkui pienin tauoin koko 1930-luvun, kunnes kirjailija sai sen vuonna 1939. Nobelin palkinto toi Sillanpäälle ja Nuorena nukkunut -romaanille paljon kuuluisuutta. Teos on käännetty ainakin 27 eri kielelle.
Sovitukset

Romaani on sovitettu elokuvaksi kahdesti: Teuvo Tulion ohjaama elokuva Nuorena nukkunut sai ensi-iltansa vuonna 1937, Jack Witikan ohjaustyö Silja – nuorena nukkunut vuonna 1956.
Aiheesta muualla

Lauri Viljasen arvostelu vuodelta 1931
Sait mitä hait

| Sait Mitä Hait Matti ja Teppo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1977
 Julkaistu: 1977
 Tyylilaji: iskelmä
 Levy-yhtiö: Oy M & T-Tuotanto Ab
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Matin ja Tepon muut julkaisut
| Cara Mia 1976 | Sait Mitä Hait 1977 | Täyskymppi 1969–1979 1979 |
Sait mitä hait on Matin ja Tepon neljäs studioalbumi. Albumi on myynyt kultalevyn oikeuttavan määrän.
Kappaleet > A-puoli

Olet kaikki – 4.14 (Il mio mondo, säv. Umberto Bindi, san. Kari Tuomisaari, sov. Antti Hyvärinen)
Sydän yhtyi sydämeen – 2.54 (Con viento a tu favor, säv. Camilo Blanes, san. Teppo Ruohonen, sov. Antti Hyvärinen)
Virtaa minuun – 3.29 (Ol Man River, säv. Ronny Scaife, Donald Hogan, san. Pertti Reponen, sov. Antti Hyvärinen)
On käyty sielläkin – 3.02 (King of Clowns, säv. Neil Sedaka, Howard Greenfield, sov. Antti Hyvärinen)
Jätä kainous kaupunkiin – 2.44 (säv. ja sov. Matti Ruohonen, san. ja sov. Teppo Ruohonen, sov. Antti Hyvärinen)
Pyörälle pää – 2.41 (Merry-Go-Round, säv. Stanislas Beldone, Ralph Bernet, san. Chrisse Johansson, sov. Antti Hyvärinen)
Kappaleet > B-puoli

Hei vain Fräulein – 3.49 (Bye Bye Fräulein, säv. Fernando Arbex, san. Pertti Reponen, sov. Antti Hyvärinen)
Kaksi meitä on – 2.52 (Que sera de ti, säv. Carol Blanes, sov. Antti Hyvärinen)
Se jokin rakkautta on – 3.33 (säv. ja sov. Antti Hyvärinen, san. Antero Ollikainen)
Anna mennä vaan – 3.13 (Mamadu, säv. Georgie Dann, Pepin Denis, Michel Pacaud, san. Chrisse Johansson, sov. Antti Hyvärinen)
Kuin lento perhosen – 3.08 (säv. Matti Ruohonen, san. Chrisse Johansson, sov. Antti Hyvärinen)
Sait mitä hait – 3.03 (My Russian Lady, säv. Fred Limpens, san. Chrisse Johansson, sov. Antti Hyvärinen)
Pekka Nuotio

Pekka Nuotio (21. helmikuuta 1929 Viipuri – 17. maaliskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen dramaattinen Verdi- ja Wagner-tenori, joka nousi alallaan maailman huipulle. Häntä pidetään yhtenä suomalaisten tenoreiden parhaimmista. Ansioistaan Pekka Nuotiolle on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali vuonna 1973.
Opinnot

Nuotio opiskeli laulua yksityisesti jo nuorena aikuisena. Samoin hän sai opetusta musiikin teoriassa. Vuosina 1959–1964 hän teki useita opintomatkoja Italiaan, Itävaltaan ja Saksaan.
Tausta

Nuotio oli lähtöisin vaatimattomista oloista. Evakkotaipaleella hän joutui asumaan Hattelmalan kylään Vanajan kunnassa, mistä hän laulajanuran edetessä muutti Helsinkiin. Hänen isänsä oli muusikko Torsten Nuotio ja äiti Helli Lahja Nakari. Pekka Nuotio avioitui vuonna 1948 Helka Helena Kurjenkallion kanssa, ja heille syntyi lapset Pirjo 1948, Virpi 1951 ja Tarja 1955. Nuotion setä oli muusikko Auvo Nuotio ja serkku laulaja ja muusikko Vesa Nuotio.
Ura

1950-luvun alussa Nuotio toimi Rallineloset-lauluyhtyeessä. Hän piti ensikonserttinsa 1955 ja sai sen jälkeen opetusta Olavi Nybergiltä. Nuotio oli Suomen kansallisoopperan johtava draamallinen tenori vuodesta 1957. Kansallisoopperan lisäksi hän esiintyi Berliinin, Stuttgartin, Prahan, Tukholman ja Oslon oopperataloissa. Uran huippukohtia olivat esiintymiset New Yorkin Metropolitan-oopperan vanhalla lavalla vuonna 1966 ja uudella lavalla 1967.lähde?
Myös Düsseldorfin, Budapestin, Covent Gardenin sekä Sadler's Wellsin (Lontoo) oopperalavat ovat olleet Pekka Nuotion esiintymisareenoina. Sydneyn uuden oopperatalon avajaisissa hän lauloi 1973, Skotlannin musiikkijuhlilla (Glasgow-Newcastle) vuonna 1973, Hampurin valtionoopperassa ja Amsterdamissa samoin 1973. Hän esiintyi myös useasti Savonlinnan oopperajuhlilla.lähde?
Nuotio joutui luopumaan laulajanurastaan vuonna 1982 pitkäaikaisen hengityselinsairauden vuoksi.
lähde?
Aiheesta muualla

Pekka Nuotio, tenor - Ondine
Levytyksiä

Pekka Nuotio: Live at the Opera. Recordings 1959-1962. Finlandia Classics (2014)
Pekka Nuotio: Opera Arias. Recordings 1973-1981. Ondine (1997).
Kirjallisuutta

Haapakoski, Martti – Heino, Anni – Huttunen, Matti – Lampila, Hannu-Ilari – Maasalo, Katri: Suomen musiikin historia: Esittävä säveltaide, s. 169–171.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-23564-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Latvia
Saida

| Saida |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  taustaltaan moniselitteinen nimi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saida on naisen etunimi. Se on ollut aikoinaan Suomessa melko laajalti käytetty nimi, mutta sen alkuperästä ei akateemikko Kustaa Vilkunan mukaan ole varmaa tietoa. On pidetty mahdollisena, että Saida pohjautuisi kreikkalaiseen nimeen Zenaida (’Zeuksen näköinen’, ’Zeuksen tytär’) ja sen venäläiseen muunnelmaan Zinaida.
Saida esiintyy myös arabialaisena nimenä. Se voidaan tulkita miehennimen Said (’onnellinen’) feminiiniseksi vastineeksi. Lisäksi Saida on rinnastettu naisennimeen Zaida.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on marraskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 770–780 Saida-nimistä naista.
Nimipäivä

Saida-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1929–1949. Nimipäivä oli 19. marraskuuta.
Tunnettuja Saidoja

Saida Dhahri (s. 1979), tunisialainen judoka
Saida Gunba (1959–2018), Neuvostoliittoa edustanut georgialainen keihäänheittäjä ja olympiamitalisti
Saida Karoli (s. 1976), tansanialainen muusikko
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Saida (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Lauri Saikkola

Saikkola kuvattuna 1930-luvulla. Kuva: Valokuvaamo Tenhovaara.
Lauri Saikkola (31. maaliskuuta 1906 Viipuri – 24. syyskuuta 1995) oli suomalainen säveltäjä ja viulisti.
Henkilöhistoria

Saikkolan vanhemmat olivat rakennusmestari Vilho Aleksanteri Saikkola ja Ida Piironen ja puoliso vuodesta 1933 Tyyne Rehn. Hän opiskeli viulunsoittoa Viipurin musiikkiopistossa 1919-1928 ja sävellystä
Pekka Akimovin johdolla 1930-1934. Opintomatkat Tšekkoslovakiaan ja Itävaltaan Saikkola teki 1929 ja 1930. Hän toimi opettajana Viipurin musiikkiopistossa 1928–1934 ja soitti Viipurin Musiikin Ystäväin orkesterissa alttoviulua 1923–1934. Helsingin kaupunginorkesterin alttoviulisti hän oli vuodesta 1934. Saikkola sävelsi Suomen Television ensimmäisen tunnussävelen. Hän toimi vuosina 1953–1973 Yleisradiossa vapaana musiikkitoimittajana.
Tuotanto

Saikkolan tuotantoon kuuluu 10 sinfoniaa, 12 sinfoniettaa ja kolme oopperaa, musiikkisatu Taivaaseen menijä, jonka libreton hän kirjoitti itse,  Kansallisoopperassa ensiesityksensä saanut Ristin, joka pohjautuu Lauri Haarlan tekstiin. Teosta pidetään yhtenä Saikkolan parhaista. Kolmas on koominen ooppera Mestarin nuuskarasia (1970). Hänen muita sävellyksiään ovat muun muassa:
Sarja jousiorkesterille, 1931
Sarja suurelle orkesterille, 1932
Kaanon jousikvintetitlle, 1932
Jousikvartetot g-molli 1932 ja Es-duuri, 1937
Partita, sarja orkesterille, 1935
Pastorale, sarja orkesterille, 1936
Pianosonatiini C-duuri, 1937
Trio huilulle, violalle ja kontrabassolle, 1938
Sinfonia campale, 1939
Sinfonia Tragica, 1946
Karjala palaa, sinfoninen kuva, 1940
Karjalaisia kuvia, sarja orkesterille, 1940
Musiikki Uuno Kailaan runoon Rajalla, 1942
Nocturne soolosellolle ja orkesterille, 1944
Joukahaisen kosto mieskuorolle, soolotenorille ja orkesterille
Noin 50 yksinlaulua ja 10 mieskuorolaulua
Aiheesta muualla

Saikkolan tuotanto Music Finland
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  MusicBrainz
Sakkali

Sakkali on entinen,  Käkisalmen maalaiskuntaan kuulunut kylä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa. Nykyään paikkakunta sijaitsee Norsjoen eli Larionovon maalaiskunnan eteläosassa Leningradin alueen Käkisalmen piirissä Venäjällä, ja se luetaan Näpinlahden kanssa yhdeksi asutukseksi, jonka venäjänkielinen nimi on ollut vuodesta 1948 lähtien Синёво, Sinjovo.
Sakkali sijaitsee Vuoksen pohjoisessa laskuhaarassa olevan Käkisalmenselän kaakkoisrannalla noin yhdeksän kilometriä Käkisalmen kaupungista etelään. Sakkalin naapurikyliä olivat Käkisalmen maalaiskunnassa Näpinlahti pohjoisessa, Marjolanniemi etelässä ja Käkisalmenselän toisella puolella Hirvisaari sekä idässä Pyhäjärven kunnan puolella Valkeamäki.
Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Sakkalissa oli 159 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 205, joista 93 miestä ja 110 naista. Sakkalin asutus oli keskittynyt Norsjoelta Myllypeltoon kulkevan maantien varteen. Sakkali ja Näpinlahti muodostivat yhtenäisen asutusalueen.  Myös nykyisin kylän asutus on keskittynyt samalle alueelle.
Ennen talvisotaa Sakkali oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Näpinlahden, Sakkalin ja Marjoalanniemen kylien yhteinen kansakoulu sijaitsi Sakkalin kylän keskustassa ja se oli aloittanut toimintansa vuonna 1910.
Evakuointi

Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.