stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Muje
Ura > Helsingin kaupunginteatteri

Muje siirtyi Helsingin kaupunginteatteriin 1985. Hänen tuloroolinaan oli Tartuffen nimiosa. Näytelmää esitettiin yli 100 kertaa ja se keräsi runsaat 25 000 katsojaa. Muje ei kokenut lakonista ilmaisua itselleen ominaiseksi. Se ilmeni huumausaineiden käyttöä käsittelevässä Jukka Vienon kirjoittamassa näytelmässä Ilmiantaja (kantaesitys 1986), jossa Mujeen roolina oli Nilkki. Rooli oli Mujeelle vaikea. Muje lähestyi roolihahmojaan mielellään fyysisyyden kautta. Hän alkoi työstää roolia lähtökohtanaan hahmon ulkoiset piirteet, joiden avulla hän eteni kulloisenkin hahmon sisäiseen maailmaan. Muje oli kehittänyt liikunnallisuutta jo Teatterikoulussa, ja hänelle myös liikkumattomuus oli liikettä, valmiina odottamaan sisäisen energian purkautumista. Esimerkiksi tapa astella portaita alas tai istuma-asento olivat olennainen osa roolia. Pentti Haanpään näytelmässä Noitaympyrä (1987) Mujeen roolina oli Taivalvaaran näyttelijä, joka on orpopoika Kainuussa 1930-luvun laman aikana. Muje piti roolia itselleen sopivana ja mieluisana hahmon fyysisen omalaatuisuuden ansiosta. Kalle Holmbergin ohjaama näytelmä sai yli 15 000 katsojaa.
Muje muutti Turusta Espooseen 1987, jolloin työmatkaan liittyneet ongelmat poistuivat. Kevätkaudella 1990 sai ensi-iltansa Ritva Holmbergin ohjaama ja Jukka Linkolan säveltämä musiikkinäytelmä Kallion kimallus. Näytelmä kertoo Grönbergin työläisperheestä jatkosodan jälkeen, Mujeen roolina oli sodasta palaava Veikko. Paikkana on Kallion kaupunginosan Hampparilaakso, jonne rakennettiin 1960-luvulla Helsingin kaupunginteatterin massiivinen talo. Muje viihtyi Veikon roolissa. Kallion kimallusta esitettiin noin 200 kertaa ja se sai 57 000 katsojaa.
Musiikkinäytelmä Piukat paikat tuli ensi-iltaan kevätkaudella 1994 ja se keräsi noin 117 000 katsojaa. Näytelmän kustannukset oli katettu jo viidentoista esityskerran jälkeen. Muje näytteli pääroolin: hän oli Jerry, joka puki itsensä naiseksi nimeltään Daphne. Toisen pääroolin näytteli Santeri Kinnunen. Hän oli Joe, joka puki itsensä naiseksi nimeltään Josephine. Muje piti roolistaan ja hän vietti 25-vuotistaiteilijajuhlaansa sen yhteydessä.
Helsingin kaupunginteatterin kausi oli Mujeelle työntäyteinen. Harjoituksia tai näytöksiä oli lähes päivittäin. Mujeen viimeinen rooli Kaupunginteatterissa oli Utin osa Raija-Sinikka Rantalan ohjaamassa Veijo Meren tekstiin perustuvassa draamassa Iso vaalee, jonka nimiroolin teki Hannele Lauri.
Ura > Tampereen Työväen Teatteri

Jussi Helminen kutsui Mujeen Tampereen Työväen Teatteriin, jossa tämä näytteli vuosina 1996 ja 1997. Perhesyistä Muje jäi kuitenkin asumaan Espooseen, joten rautatiematka Helsinki–Tampere tuli hänelle erittäinkin tutuksi. Mujeen tulorooli Tampereella oli näytelmässä Oi kallis Suomenmaa. Myöhemmin hän näytteli Tevjen roolin Jussi Tapolan ohjaamassa musikaalissa Viulunsoittaja katolla, vaikka piti itseään liian nuorena kyseiseen osaan. Veikko Sinisalo oli näytellyt aiemmin saman roolin Tampereella, joten Mujeen tulkintaa verrattiin vääjäämättä Sinisaloon, mikä oli rasite. Näytelmä sai kuitenkin yli 45 000 katsojaa noin 70 esityskerralla.
Muje palasi Työväen Teatteriin tammikuussa 2017, jolloin hän näytteli Big Daddyn osan Tennessee Williamsin draamassa Kissa kuumalla katolla. Big Mamana oli Tuire Salenius. Mujeen poika Samuli Muje näytteli Gooperin roolin ja miniä Heidi Kiviharju Margaretin roolin. Näytelmässä oli mukana myös Mujeen pojanpoika. Tamperelainen-lehti kirjoitti Mujeen roolityöstä: "Muje tekee rosoisesta miehestä tarkan muotokuvan pienillä eleillä ja rehvakkaalla käytöksellä."
Ura > Suomen Kansallisteatteri

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Teatteri on kuin musiikkia. Näyttelijän on tajuttava rytmi ja eri osien suhde toisiinsa ja kokonaisuuteen. | ” |
– Juha Muje
Muje kiinnitettiin 1997 Suomen Kansallisteatteriin, josta hän eläköityi 2013. Vaikka takana oli jo lähes 30 vuotta näyttelijän uraa, Muje oppi Kansallisessa edelleen paljon uutta näyttelijän työstä. Muje avasi Kansallisteatterin kautensa nimiroolilla Shakespearen historiallisessa draamassa Rikhard III. Roolissa ollaan tekemisissä pahuuden kanssa, ja Muje löysi pahuuden itsestään. Hän oli aina kiinnostunut "pahan energiasta". Pienellä näyttämöllä esitetty Kalle Holmbergin ohjaama tuotanto sai kymmenisen tuhatta katsojaa. Klassisia roolitehtäviä karttui vuosien varrella. Vuonna 2003 Muje näytteli Eddie Carbonen roolin draamassa Näköala sillalta ja vuonna 2007 Willie Lomanin roolin draamassa Kauppamatkustajan kuolema.
Vuonna 2004 Mujeella oli palvelija Sganarellen osa Molièren komediassa Don Juan. Mujeelle rooli oli mahdollisuus käyttää vahvimpia puoliaan, jotka olivat liike, oveluus ja huumori. Nimiroolin näytteli Jukka Puotila. Näytelmää esitettiin Suurella näyttämöllä 75 kertaa ja se sai yli 35 000 katsojaa. Willensaunassa sai ensi-iltansa syyskaudella 2005 Kalle Holmbergin ohjaama draama Demokratia, jossa Muje näytteli historiallista henkilöä, poliitikko Horst Ehmkeä. Näytelmän vastaanotto oli hyvä ja sitä esitettiin lähes 60 kertaa.
Mujeen viimeisiä rooleja Kansallisteatterissa oli Veijo Teräs oopperanäytelmässä HOMO!. Pirkko Saision kirjoittama ja ohjaama farssi sai yli 50 000 katsojaa. "Juha Muje on herkullisen kompleksinen ja raikas Veijo, jonka identiteetin etsintä kestää koko elämän", Turun Sanomien Eeva Kemppi arvioi Mujeen osasuoritusta.
Muje teki paluun Kansallisteatterin näyttämölle Pobedan roolissa Saision kirjoittamassa ja Laura Jäntin ohjaamassa musiikkinäytelmässä SLAVA! Kunnia, jota on kutsuttu myös oligarkkien oopperaksi. Pobedan kaksoisveljeä Obedaa näytteli Puntti Valtonen. Yleisradion Tuula Viitaniemi luonnehti Mujeen ja Valtosen suorituksia hurmaaviksi. Helmikuussa 2015 ensi-iltaan tullut näytelmä keräsi yleisöä lähes 39 000 henkeä.
Ura > Elokuvat ja televisiosarjat

Muje näytteli noin 20 kokoillan elokuvassa vuosina 1971–2017. Muje vierasti elokuvanäyttelemistä, nopeaan reagointiin teatterilavoilla tottuneena hän koki ottojen väliset pitkät tauot näännyttäviksi. Elämäkerrassaan Muje kuvailee teatteria preesensiksi ja elokuvaa imperfektiksi. Hänen ensimmäinen roolinsa oli päällekarkaaja draamaelo­kuvassa Maunu Kurkvaaran Kujanjuoksu (1971). Isompiin ja tunnetumpiin rooleihin kuuluu pornokauppias Sundman elokuvassa Raid (2003). Myös myymäläpäällikön rooli komediaelokuvassa Varasto (2011) on enemmän kuin yhden kohtauksen piipahdus.
Lähimmäksi ominta ilmaisuaan Muje pääsi Sundmanin roolissa sekä postinkantajana komediassa Ulvova mylläri (1982) ja poromiehenä komediassa Hurmaava joukkoitsemurha (2000).
Muje näytteli Sundmanin roolin myös televisiosarjassa Raid (2000). Mujeen kansallinen tunnettuus kasvoi 1980-luvulla, jolloin hän näytteli television viihdesarjoissa Tiikerihai ja Vesku Show. 1990-luvulla hän vieraili suosituissa komediasarjoissa Hynttyyt yhteen ja Blondi tuli taloon. Sundmanin näyteltyään Muje teki kauppiaan rooleja myös sarjoissa Tummien vesien tulkit ja Rikospoliisi ei laula.
Vesku Show'ssa Juha Muje ja Eija Vilpas näyttelivät voimallisesti tyypiteltyä karjalaista pariskuntaa. Vilppaan roolihahmo Kepa kälättää kälättämästä päästyään ja Mujeen roolihahmo Jorte onnistuu laukomaan kommentin silloin tällöin. Muje oli hyvin itsekriittinen ja hän arveli jäävänsä Vesku Show'ssa liiaksi Vilppaan jalkoihin. Tuotantoyhtiö MTV kuitenkin mieltyi Jorte ja Kepa -sketseihin, ja suunnitteli pariskunnalle omaa televisiosarjaa, mistä Muje kieltäytyi.
Ääni­näyttelijänä Muje esitti Ujoa elo­kuvassa Lumikki ja seitsemän kääpiötä, Lumierea Kaunotar ja hirviö -elo­kuvassa ja Wallacea elokuvan Wallace & Gromit: Kanin kirous suomen­kielisessä versiossa.
Yksityiselämä

Mujeen kolmesta lapsesta esikoinen Samuli Muje on myös näyttelijä.
Mujeelle tehtiin 2000-luvun alussa sepelvaltimon ohitusleikkaus. Muje kuoli sunnuntai-iltana 9. helmi­kuuta 2020 haima­syöpään, joka hänellä oli vähän ennen kuolemaansa todettu.
Teatterirooleja

| Turun kaupunginteatteri> Vuosi | Turun kaupunginteatteri> Näytelmä | Turun kaupunginteatteri> Rooli |
| --- | --- | --- |
1972: Pekka Töpöhäntä
| 1972 | Seitsemän veljestä | Eero |
| 1977 | Olviretki Schleusingenissa | Tommi |
| 1979 | Svejk toisessa maailmansodassa | Svejk |
| 1980 | Romeo ja Julia | Romeo |
| 1981 | Till | Till Eulenspiegel |
| 1982 | Tulee aika toinenkin | Pikkumies |
| 1984 | Virran viemä, tuulen tuoma | Eino Leino |
| 2019 | Katoava maa | Aarne |
Helsingin Kaupunginteatteri
1985: Tartuffe
| 1986 | Ilmiantaja | Nilkki |
| 1987 | Noitaympyrä | Talvivaaran näyttelijä |
| 1989 | Riivaajat | Pjotr Verhovenski |
| 1990 | Kallion kimallus | Veikko Grönberg |
| 1994 | Piukat paikat | Jerry ja Daphne |
Tampereen Työväen Teatteri
| 1997 | Viulunsoittaja katolla | Tevje |
| 2017 | Kissa kuumalla katolla | Big Daddy |
Suomen Kansallisteatteri
1997: Rikhard III
| 2003 | Näköala sillalta | Eddie Carbone |
| 2004 | Don Juan | Sganarelle |
| 2005 | Demokratia | Horst Ehmke |
| 2007 | Kauppamatkustajan kuolema | Willie Loman |
| 2011 | HOMO! | Veijo Teräs |
| 2015 | SLAVA! Kunnia | Pobeda |
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  | Elokuvat>  | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1971 | Kujan­juoksu | päälle­karkaaja |  |  |  |
| 1982 | Ulvova mylläri | postin­kantaja Piittis­järvi |  |  |  |
| 1986 | Liian iso keikka | ilotalon isäntä |  |  |  |
| 1987 | Lain ulko­puolella | psykiatri |  |  |  |
| 1988 | Tupla-Uuno | johto­ryhmän jäsen |  |  |  |
| 1991 | Uuno Turhapuro herra Helsingin herra | vaali­keskustelun juontaja |  |  |  |
| 1991 | Uppo-Nalle | Reetan isä |  |  |  |
| 1993 | Romanovin kivet | Arvid Matt­son |  |  |  |
| 1994 | Kaikki pelissä | konstaapeli Vili Äyräntö |  |  |  |
| 1996 | Yö­juna | VR:n raivaus­ryhmän päällikkö Matti Anders­son |  |  |  |
| 1998 | Poliisin poika | Jaakkola |  |  |  |
| 2000 | Hurmaava joukko­itse­murha | poro­mies Uula Lismanki |  |  |  |
| 2003 | Raid | porno­kauppias Sund­man |  |  |  |
| 2003 | Eila | Sauli |  |  |  |
| 2005 | Onnen varjot | koiran ulkoiluttaja |  |  |  |
| 2011 | Varasto | myymälä­päällikkö |  |  |  |
| 2012 | Risto Räppääjä ja viileä Venla | Uolevi Horsma­niemi |  |  |  |
| 2016 | Nuotin vierestä | Veikko ”Veke” Hirvonen |  |  |  |
| 2017 | Yösyöttö | Antero |  |  |  |
| 2018 | Kaikki oikein | Eevin isä |  |  |  |
| 2018 | Varasto 2 | myymälä­päällikkö |  |  |  |
| 2019 | Tarhapäivä | Antero |  |  |  |
Aiheesta muualla

Moring, Kirsikka: Juha Muje 1950–2020 (muisto­kirjoitus) Helsingin Sanomat.  12.2.2020. Arkistoitu 15.2.2020.
Yle Areena: Ylen aamu-tv: Näyttelijä Juha Mujen pitkä ura näyttämöllä ja tv:ssä (kesto 10'25)
Yle Areena: Puoli seitsemän: Näyttelijä Juha Muje antaa oppitunnin elokuvanäyttelimisestä - puuronsyönnissä (kesto 1'42)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Kalle Holmberg (edessä) ohjasi vuonna 1972 Turun kaupunginteatterille "Seitsemän veljestä", joita esittivät Esko Salminen (Juhani), Juha Hyppönen (Tuomas), Heikki Kinnunen (Aapo), Heikki Alho (Simeoni), Arno Virtanen (Timo), Ilari Paatso (Lauri) ja Juha Muje (Eero).
Mustanmerenkampela

| Mustanmerenkampela |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kampelakalat Pleuronectiformes
Alalahko::  Pleuronectoidei
Yläheimo::  Pleuronectoidea
Heimo::  Piikkikampelat Scophthalmidae
Suku::  Scophthalmus
Laji::  maeoticus
Kaksiosainen nimi
 Scophthalmus maeoticus  (Pallas, 1814) 
Katso myös
   Mustanmerenkampela Wikispeciesissä   Mustanmerenkampela Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustanmerenkampela (Scophthalmus maeoticus) on piikkikampeloiden (Scophthalmidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji. Lajia pidetään usein piikkikampelan (Scophthalmus maximus) alalajina.
Mustanmerenkampela kasvaa tavallisesti noin 30–40 senttimetrin mittaiseksi. Suurimmillaan se voi olla 45 senttimetrin pituinen. Mustanmerenkampelan selkä on tummanruskea ja vatsa vaalea. Lajia tavataan Mustaltamereltä. Se elää 10–150 metrin syvyydessä.
Mustaharakkatasku

| Mustaharakkatasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Huiluharakkataskut Kittacincla
Laji::  nigra
Kaksiosainen nimi
 Kittacincla nigra  (Sharpe, 1877) 
Katso myös
   Mustaharakkatasku Wikispeciesissä   Mustaharakkatasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustaharakkatasku (Kittacincla nigra) on sieppoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Mustaharakkatasku voi kasvaa 18–21 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Mustaharakkataskukoiras on väritykseltään kauttaaltaan sinertävän musta lukuun ottamatta siipien alapinnan ja pyrstön uloimpia valkoisia sulkia. Naaraslintu muistuttaa koirasta, mutta pää, rinta ja vatsa voivat olla vaaleammat ja harmaammat. Nuoret mustaharakkataskut ovat mustan ja ruskean kirjavia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustaharakkataskun levinneisyysaluetta on Filippiineillä Palawanin ja Balabacin saarilla sekä Calamianin saaristossa. Lajin elinympäristöä ovat tiheät metsät, tiheiköt ja pensaikot. Lintu liikkuu yksin tai pareittain ja se etsii ravinnokseen hyönteisiä ja niiden toukkia usein lähellä maata. Mustaharakkatasku pesii kesäkuussa.
Mustaevävelhoankerias

| Mustaevävelhoankerias |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Velhoankeriaat Nettastomatidae
Suku::  Nettastoma
Laji::  melanurum
Kaksiosainen nimi
 Nettastoma melanurum  Rafinesque, 1810 

Katso myös
   Mustaevävelhoankerias Wikispeciesissä   Mustaevävelhoankerias Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Mustaevävelhoankerias (Nettastoma melanurum) on velhoankeriaisiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä Atlantilta.
Koko ja ulkonäkö

Mustaevävelhoankerias voi kasvaa suurimmillaan noin 80 cm pitkäksi ja saavuttaa sukukypsyyden noin 50 cm:n mittaisena. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja käärmemäinen ja ruumis kapenee pyrstöä kohden. Kalan leuat ovat pitkät ja kapeat ja silmät ovat kookkaat. Mustaevävelhoankeriaan selkä- ja peräevät ovat pitkät ja yhtyneet pyrstöevään, rintaeviä ei ole. Väriltään mustaevävelhoankerias on harmahtava tai ruskea ja sen evät ovat mustareunaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Mustaevävelhoankeriasta tavataan Atlantin itäosasta Välimeri mukaan luettuna Portugalista Guineanlahdelle ja Atlantin länsiosista Meksikonlahdelta Brasilian. Se elää syvissä vesissä lähellä pohjaa, useimmiten 300–1 400 metrin syvyydessä ja syvimmillään sitä on tavattu 1 600 metrin syvyydessä. Laji kaivautuu päivisin mutapohjaan tekemiinsä koloihin ja on aktiivinen yöllä. Mustaevävelhoankeriaan ravintoa ovat erityisesti äyriäiset, mutta se syö myös uimapolyyppejä ja tuliteloja. Välimerellä mustaevävelhoankeriaiden kutuaika on syyskuusta tammikuulle.
Mustalahti (Ahlainen)

Mustalahtea Ahlaisissa huhtikuussa 2016.
Mustalahti on kluuvijärvi ja entinen merenlahti Ahlaisissa Porissa Satakunnassa. Se on osa Pooskerin saariston Natura 2000 -suojelualuetta. Metsähallituksen hallinnassa olevat osat Natura-alueesta ovat osa Selkämeren kansallispuistoa.
Mustalahti oli 1990- ja 2010-luvulla osa Ahlaistenjoen eli Eteläjoen suistoa ja luettiin Karvianjoen vesistöalueeseen.  1990- ja 2010-luvuilla se muodosti maankohoamisen seurauksena merestä erilleen kuroutuneen järvimäisen altaan eli kluuvijärven. 1990- ja 2010-luvuilla sitä yhdistivät Ahlaistenjokeen Skatanjuopa ja Dragsandinoja. Meriveden ollessa korkealla Mustalahteen pääsi suolaista vettä vielä ainakin 1990-luvulla sekä Skatanjuopaa pitkin että pohjoisesta lahden entisen, maatuneen suun kautta Svartviikinlahden suunnasta. Dragsandinojasta kaakosta lahteen tuli ainakin vielä 1990-luvulla myös ravinteikasta jokivettä.
Vielä 1970-luvulla Mustalahti oli pohjoisessa avovesiyhteydessä mereen Lanskatanlahden pohjukassa. Isonjaon täydennyksen kartoissa vuosilta 1905-1906 lisäksi myös sekä nykyisen Dragsandinojan että Skatanjuovan kohdalle muodostuivat vielä kapeat salmet. 1910-luvulla eteläisin salmi nykyisen Dragsandinojan kohdalla oli jo maatumassa umpeen.
Aiheesta muualla

Ryynänen, Kaisu: Maisemaselvitys Ahlaistenjoen ja Mustalahden Natura-alueista (pdf) Porin kaupunki. Arkistoitu 20.4.2016. Viitattu 11.4.2016.
Mustapää

Mustapää voi tarkoittaa seuraavia asioita:
mustapää, tummapäinen komedo eli tukkeutunut ihohuokonen
mustapää, soilla kasvavan tupasvillan kansanomainen nimi
Mustapää, suomalainen sukunimi:
Soili Mustapää (s. 1973), kuvataiteilija
P. Mustapää, runoilija Martti Haavion  (1899–1973) taiteilijanimi.
Museion (Aleksandria)

| Museion> Μουσεῖον |
| --- | --- |
Sijainti:  Antiikin Aleksandria, muinainen Egypti (nyk. Aleksandria, Al-Iskandariyya, Egypti)
Koordinaatit:  31°12′32″N, 29°54′33″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö ja tiedelaitos
Valmistumisvuosi:  300-luvun eaa. loppu tai 200-luvun eaa. alku, viimeistään noin 280 eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Museion (m.kreik. Μουσεῖον, Mūseion tai Mouseion, lat. Museum, Musaeum) eli Muusien pyhäkkö oli antiikin aikainen pyhäkkö ja oppineisuuden keskus Aleksandriassa Egyptissä. Se oli omistettu kirjallisuuden tutkimukselle ja tieteiden harjoittamiselle, ja sitä voidaan pitää maailman ensimmäisenä yliopistona. Aleksandrian kirjasto toimi Museionin yhteydessä.
Historia

Yleisessä merkityksessä museion merkitsi antiikissa muusille eli runottarille omistettua pyhäkköä. Aleksandrian Museion voidaan nähdä erityisesti Aristoteleen Lykeionissa olleen museionin perillisenä. Egyptissä se seurasi Heliopoliin koulua Egyptin korkeimpana oppilaitoksena.
Museion perustettiin hellenistisen kauden alkupuolella. Sen tarkempi synty ja historia tunnetaan huonosti. Sen perustajaksi arvellaan Ptolemaios I:tä tai viimeistään hänen seuraajaansa Ptolemaios II:sta noin vuonna 280 eaa. Ptolemaios I:n puolesta puhuu se, että hänen tiedetään tukeneen oppineita ja erityisesti Aristoteleen oppilasta Theofrastosta, joka oli laajentanut Lykeionin museionia, sekä toista tämän oppilasta Demeterios Faleronlaista. Lisäksi Athenaios antaa ymmärtää laitoksen olleen olemassa jo Ptolemaios II:n kauden alkuvaiheessa, jolloin se oli todennäköisesti ollut olemassa jo jonkun aikaa.
Laitos perustettiin tutkimuksen edistämiseksi ja tutkijoiden tukemiseksi. Museion ja sen yhteydessä toiminut kirjasto houkuttelivat Aleksandriaan maailman silloisia huipputiedemiehiä. Ne rahoitettiin yhteisestä kassasta, oletettavasti julkisista varoista. Museionin tutkijayhteisö muodosti eräänlaisen kollegion, ja sen jäsenet saivat elatuksen ja olivat vapautettuja veroista. Yhteisöä johti pappi, jonka nimitti alun perin kuningas ja roomalaisella kaudella keisari. Virka oli yksi Aleksandrian neljästä tärkeimmästä. Erään kerran Museionin kerrotaan saaneen jopa 14 000 oppilasta, mutta tämän väitteen todenperäisyydestä ei ole tietoa.
Museion säilyi toiminnassa roomalaiselle kaudelle. Strabon kuvaa sitä samoin kuin muuta Aleksandriaa teoksessaan Geografika. Keisari Claudiuksen mainitaan laajentaneen Museionia.
Museionin toiminnan päättymisestä ei ole tarkkoja tietoja. Roomalaisissa teksteissä viitataan sen toimineen vielä 300-luvulla. Ainakin vielä Theon Aleksandrialaisen (n. 335–405) mainitaan toimineen siellä. Museion saattoi säilyä toiminnassa vuoden 640 arabivalloitukseen saakka.
Rakennus

Varsinainen Museion
Museion oli Strabonin mukaan osa Ptolemaiosten palatsialuetta. Se yhdistyi palatsien kokonaisuuteen pitkien pylväskäytävien välityksellä, ja se oli koristeltu muualta Egyptistä siirretyillä obeliskeilla ja sfinkseillä. Rakennuskokonaisuus koostui suuresta pitosalista (οἶκος μέγας, oikos megas), jossa tutkijat ruokailivat yhdessä. Sen ulkopuolella oli peristyylikäytäviä (περίπατοι, peripatoi), joita voitiin käyttää ruumiinharjoituksiin ja kävellen suoritettuihin luentoihin. Lisäksi rakennukseen kuului teatteri tai luentosali (ἐξέδρα, eksedra), jossa järjestettiin luentoja, väittelyitä ja juhlatilaisuuksia; tutkijankammioita; kasvitieteellinen puutarha, johon Ptolemaios II hankki trooppisia kasveja; sekä eläintarha. Museionin toiminta jakaantui neljään osastoon, jotka olivat runous, matematiikka, tähtitiede ja lääketiede.
Kirjasto
Museioniin liittynyt Aleksandrian kirjasto oli aikansa suurin kirjakokoelma, ja siihen sanotaan kuuluneen eri antiikin lähteissä 400 000–700 000 kirjaa (kirjakääröä).
Kokoelman laittoi alulle Ptolemaios I, ja hänen seuraajansa laajensivat sitä. Antiikin lähteissä kirjaston sanotaan tuhoutuneen Julius Caesarin sotatoimien aikaan vuonna 48 eaa., mutta nykyisin on kyseenalaistettu, että ainakaan koko kirjasto olisi tuhoutunut tuolloin. Lopullisesti kirjaston on usein katsottu tuhoutuneen viimeistään kaupungin arabivalloituksen yhteydessä vuonna 640. Nykyisin pidetään luultavana, että Aleksandrian pääkirjasto ja sen sivukirjasto tuhoutuivat kuitenkin eri aikoina jo kauan ennen arabivalloitusta.
Muutoin Museionin rakenteista ja toiminnasta tiedetään vain vähän. Vaikka nykyinen ”museo”-sana on johdettu Museionin nimestä, antiikin museioneissa ei säilytetty muita esineitä kuin kirjoja, ja niitä ei pidetty näytteillä vaan käytettiin tutkimukseen.
Oppineita

Museionissa toimineisiin tieteilijöihin lukeutuvat muun muassa:
Herofilos (335–280 eaa.), lääketieteilijä
Straton (n. 330–270 eaa.), filosofi
Aratos (n. 315/310–240 eaa.), runoilija
Aristarkhos (n. 310–230 eaa.), tähtitieteilijä
Kallimakhos (n. 305–240 eaa.), grammaatikko ja runoilija
Erasistratos (n. 304–250/240 eaa.), lääketieteilijä
Eukleides (noin 300 eaa.), matemaatikko
Arkhimedes (n. 287–212/211 eaa.), matemaatikko ja fyysikko
Ktesibios (n. 285–222 eaa.), keksijä ja matemaatikko
Zenodotos (n. 280 eaa.), filologi
Eratosthenes (276–194 eaa.), tähtitieteilijä
Aristofanes Byzantionlainen (n. 257–180 eaa.), grammaatikko
Apollonios Pergeläinen (n. 240–190 eaa.), matemaatikko ja tähtitieteilijä
Aristarkhos Samothrakelainen (n. 217/216–145/144 eaa.), grammaatikko
Hipparkhos (n. 190–127 eaa.), tähtitieteilijä
Heron Aleksandrialainen (n. 10–70 jaa.), keksijä ja matemaatikko
Klaudios Ptolemaios (n. 85–165), tähtitieteilijä
Klemens (n. 150–215), filosofi ja teologi
Ammonios Sakkas (n. 175–242), filosofi
Origenes (n. 185–254), filosofi ja teologi
Athanasios, teologi (n. 298–373)
Theon (n. 335–405), matemaatikko
Hypatia (n. 355–415), filosofi ja matemaatikko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Museion Wikimedia Commonsissa
Musiikkifilosofia

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Musiikkifilosofia on taidefilosofian haara, joka tarkastelee musiikin olemusta ja sen merkitystä sekä yleisiä lainalaisuuksia inhimillisen kokemuksen tulkitsemana.
Musiikkifilosofian peruskysymyksiä > Musiikin määritelmä

Musiikkifilosofian keskeisimpiä kysymyksiä on musiikin määritelmä: mitkä ovat "musiikkiuden" riittävät ja välttämättömät ehdot? Yleinen joskin ongelmallinen määritelmä kuuluu: musiikki on järjestettyä ääntä. Tämä jättää musiikin ja äänitaiteen välisen rajan avoimeksi.