stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hartwall (yritys)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hartwall (yritys) Wikimedia Commonsissa
Hartwallin verkkosivut
Hartwallin juomamaailma
Yhtiön pörssihistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla
Hartwall Oy Ab hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Suomen panimot
| --- | --- |
Suuret panimot:   Hartwall  Olvi  Sinebrychoff 
Pienpanimot:   Hailuodon Panimo  Hollolan Hirvi  Fiskarsin Panimo  Laitilan Wirvoitusjuomatehdas  Lammin Sahti  Mallaskoski  Malmgårdin Panimo  Nokian Panimo  Panimoravintola Beer Hunter's  Panimoravintola Bruuveri  Panimoravintola Koulu  Koskipanimo (Panimoravintola Plevna)  Panimoyhtiö Hiisi  Panimoyhtiö X  Perhon Panimo  Saimaan Juomatehdas  Sonnisaari Panimo  Stadin Panimo  Stallhagen  Suomenlinnan Panimo  Teerenpeli  Vakka-Suomen Panimo 
Katso myös:   Pienpanimo  Panimo 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Hartwallin virvoitusjuomien mainos vuodelta 1886.
Kolme erilaista Hartwallin virvoitusjuomaa.
Hartwall Novelle.
Lapin Kulta -olut.
Happy Joe -siideri ja Hartwall Original -lonkero.
Johanna II (Navarra)

| Johanna II |
| --- | --- |
 
Navarran kuningatar
Valtakausi:  1.4. 1328 – 6.10. 1349
Edeltäjä:  Kaarle I
Seuraaja:  Kaarle II

Syntynyt:  1309
Kuollut:  1349 (ikä noin 40)
Puoliso:  Filip III
Lapset:  8
Suku:  Kapetingit
Isä:  Ludvig X
Äiti:  Margareeta Burgundilainen
Johanna II (ransk. Jeanne II de Navarre) ; (1309–1349) oli Navarran kuningatar vuosina 1329–1349.
Suku

Hugo Capet
Robert II Hurskas
Lapset:
Robert II Hurskas
Henrik I
Robert I
Lapset:
Henrik I
Filip I
Hugo Magnus
Lapset:
Filip I
Ludvig VI
Lapset:
Ludvig VI Paksu
Ludvig VII
Robert I
Lapset:
Ludvig VII Nuori
Marie
Alix de France
Marguerite de France
Adèle
Filip II
Agnes de France
Lapset:
Filip II Augustus
Ludvig VIII
Lapset:
Ludvig VIII Leijona
Ludvig IX Pyhä
Robert I
Alphonse
Pyhä Ranskan Isabel
Anjoun ja Sisilian Kaarle I
Lapset:
Ludvig IX Pyhä
Filip III Rohkea
Robert
Ranskan Agnes
Lapset:
Filip III Rohkea
Filip IV Kaunis
Kaarle
Louis
Margareeta Ranskalainen
Lapset:
Filip IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen
Filip V Pitkä
Isabella de France
Kaarle IV Kaunis
Lapset:
Ludvig X Itsepäinen
Johanna II
Juhana I Postuumi
Lapset:
Juhana I Postuumi
Filip Pitkä V
Kaarle IV Kaunis
Hänen vanhempansa olivat Ranskan kuningas Ludvig X Itsepäinen ja Marguerite de Bourgogne, joiden ainoa lapsi hän oli. Jeannen äiti kuoli vankilassa vuonna 1315. Seuraavana vuonna kuolivat hänen isänsä Ludvig X ja velipuolensa Juhana Postuumi, jotka molemmat olivat olleet sekä Ranskan että Navarran kuninkaita.
Kruununperimys

Jeanne II suljettiin pois kuninkuuden perimyksestä, koska hänen epäiltiin syntyneen avioliiton ulkopuolisesta suhteesta. Lisäksi hän oli alaikäinen ja naispuolinen, kruunulla kun oli miespuolisiakin perillisiä eli hänen kaksi setäänsä. Hänen setänsä Filip V oli ennen Juhana Postuumin syntymää ollut sijaishallitsija ja nousi Ranskan kuninkaaksi Juhana-vauvan kuoltua. Hän oli myös Navarran kuningas nimellä Filip II. Kun Filip V Pitkä kuoli, oli jo muodostunut tavaksi, että lähin miespuolinen sukulainen nousee Ranskan uudeksi hallitsijaksi edesmenneen kuninkaan seuraajana. Myöskään Filip V Pitkällä ei ollut kuin tyttäriä. Myös uusi kuningas, edellisen veli Kaarle IV Kaunis otti itselleen Navarran kuninkaan tittelin. Vaikka Navarran kuninkuus oli periytynyt aiemminkin myös naispuolisille, Jeanne oli edelleen iältään kovin nuori eikä vielä naimisissakaan.
Ranskan uusi, Valois-sukuinen kuningas Filip VI kuitenkin tunnusti hänen oikeutensa Navarran kruunuun vuonna 1328, Jeanne II:n kahden sedän Filip V:n ja Kaarle IV:n jälkeen. Filip VI ei itse polveutunut suoraan Navarran kuninkaista ja Jeanne II:n isoäiti Jeanne I oli perinyt kruunun isältään, joten naisperimys oli mahdollinen Navarran kuningaskunnassa. Kuitenkin laaditun sopimuksen mukaisesti Jeanne luopui vaatimuksistaan Ranskan valtaistuimeen ja sai korvauksen Ranskan kuninkaan maihin liitetyistä Champagnen ja Brien kreivikunnista. Tämä korvaus käsitti Angoulêmen ja Mortainin kreivikunnat. Kuitenkin hän myöhemmin vaihtoi Angoulêmen kreivikunnan alueisiin Vexinin kreivikunnassa: Pontoise, Beaymont-sur-Oise ja Asnières-sur-Oisen alueisiin.
Avioliitto ja lapset

Jeanne avioitui serkkunsa Évreux'n kreivi Philippen kanssa, josta tuli Navarran kanssahallitsijana Filip III.
Heille syntyi kahdeksan lasta::
Marie (1330–1347), avioitui Aragonian kuningas Pedro IV:n kanssa, kuoli 14-vuotiaana
Kaarle II Ilkeä/ Paha (1332–1387), Évreux’n kreivi ja Navarran kuningas
Blanche de Navarre (1333–1398), avioitui vuonna 1349 Filip VI Valois'n, Ranskan kuninkaan kanssa
Philippe (1336–1363), Longuevillen kreivi
Agnès (1334–1396), avioitui Foix’n kreivi ja Béran’in varakreivi Gaston III:n kanssa
Jeanne (1338–1387), nunna
Jeanne nuorempi (1339–1403), avioitui Rohan’in varakreivi Jean I:n kanssa
Louis (1341–1372), Beaumont-le-Roger’n kreivi
Hallinto

Jeanne II hallitsi Navarraa kuningattarena vuodesta 1328 aina kuolemaansa saakka vuoteen 1349. Hän hallitsi yhdessä kanssakuninkaan, aviopuolisonsa Filip III:n kanssa. Filip oli myös Kapetingi, sillä hänen isänsä oli Filip III:n nuorin poika, Évreux'n kreivi Louis. Näin hän peri isänsä Évreux'n kreivin arvon. Heidän vanhin poikansa Kaarle II peri ensiksi Navarran kuningaskunnan äidiltään vuonna 1349 ja myöhemmin Évreux'n kreivikunnan.
Mielenkiintoisen yksityiskohdan muodostaan kuninkuuden palautuminen sukuun, sillä heidän jälkeläisiään olivat:
tuleva Henrik IV, joka peri Ranskan kruunun vuonna 1589, kun viimeinenkin Valois-sukuun kuulunut hallitsija oli kuollut.
jo aiemmin, heidän jälkeläisensä Henrik II (Ranska), joka äitinsä puolelta polveutui Navarran hallitsijoista, oli noussut vuonna 1548 Ranskan kuninkaaksi.
Kirjallisuutta

Leblanc-Ginet, Henri; Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997.
Les Rois de France. Judocus. Pariisi 1989.
Kirchhoff, Elisabeth; Rois et Reines de France. Sisältää myös Mémoires de Commines. 1996.
Wenzler, Claude; Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France. 1994.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Vatikaani 
Muut:  IdRef 
Navarran ja Ranskan yhdistetty vaakuna.
Britannian Grand Prix 2018

|  Britannian Grand Prix 2018  |
| --- | --- |
 10. osakilpailu 21 osakilpailusta kaudella 2018. 

Päivämäärä:  8. heinäkuuta 2018
Rata:  Silverstone Circuit
Sijainti:  Buckinghamshire ja Northamptonshire, Yhdistynyt kuningaskunta
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  5,891 km
Kilpailun pituus:  52 kierrosta, 306,198 km
Sää:   Puolipilvinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Lewis Hamilton   (Mercedes)
Paaluaika:  1.25,892
Palkintokoroke
Voittaja:   Sebastian Vettel   (Ferrari)
Toinen:   Lewis Hamilton   (Mercedes)
Kolmas:   Kimi Räikkönen   (Ferrari)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Sebastian Vettel   (Ferrari)
Kierrosaika:  1.30,696 (kierroksella 47)
Britannian Grand Prix 2018 (virallisesti Formula 1 2018 Rolex British Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2018 kymmenes osakilpailu, joka ajettiin 8. heinäkuuta Silverstonen moottoriradalla Englannissa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Viikonlopun aikataulu ja sää

| Päivä | Aikataulu> Paik. | Aikataulu>  | Sessio | Sää | Ilma | Rata | Kosteus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6. heinäkuuta | 10:00–11:30 | 12:00–13:30 | 1. vapaat harjoitukset |  Aurinkoinen | 19–22 °C | 33–41 °C | 51–66 % |
| 6. heinäkuuta | 14:00–15:30 | 16:00–17:30 | 2. vapaat harjoitukset |  Aurinkoinen | 25–26 °C | 51 °C | 37 % |
| 7. heinäkuuta | 11:00–12:00 | 13:00–14:00 | 3. vapaat harjoitukset |  Aurinkoinen | 23–24 °C | 40–44 °C | 46–54 % |
| 7. heinäkuuta | 14:00–15:00 | 16:00–17:00 | Aika-ajot |  Aurinkoinen | 25–27 °C | 51–53 °C | 34–39 % |
| 8. heinäkuuta | 14:10–16:10 | 16:10–18:10 | Kilpailu |  Puolipilvinen | 26–27 °C | 49–52 °C | 39–40 % |
Lähde:
Tulokset > Aika-ajot

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Osioiden ajat> 1. osio | Osioiden ajat> 2. osio | Osioiden ajat> 3. osio | Lähtöruutu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 44 |  Lewis Hamilton | Mercedes | 1.26,818 | 1.26,256 | 1.25,892 | 1 |
| 2 | 5 |  Sebastian Vettel | Ferrari | 1.26,585 | 1.26,372 | 1.25,936 | 2 |
| 3 | 7 |  Kimi Räikkönen | Ferrari | 1.27,549 | 1.26,483 | 1.25,990 | 3 |
| 4 | 77 |  Valtteri Bottas | Mercedes | 1.27,025 | 1.26,413 | 1.26,217 | 4 |
| 5 | 33 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-TAG Heuer | 1.27,309 | 1.27,013 | 1.26,602 | 5 |
| 6 | 3 |  Daniel Ricciardo | Red Bull Racing-TAG Heuer | 1.27,979 | 1.27,369 | 1.27,099 | 6 |
| 7 | 20 |  Kevin Magnussen | Haas-Ferrari | 1.28,143 | 1.27,730 | 1.27,244 | 7 |
| 8 | 8 |  Romain Grosjean | Haas-Ferrari | 1.28,086 | 1.27,522 | 1.27,455 | 8 |
| 9 | 16 |  Charles Leclerc | Sauber-Ferrari | 1.27,962 | 1.27,790 | 1.27,879 | 9 |
| 10 | 31 |  Esteban Ocon | Force India-Mercedes | 1.28,279 | 1.27,843 | 1.28,194 | 10 |
| 11 | 27 |  Nico Hülkenberg | Renault | 1.28,017 | 1.27,901 |  | 11 |
| 12 | 11 |  Sergio Pérez | Force India-Mercedes | 1.28,210 | 1.27,928 |  | 12 |
| 13 | 14 |  Fernando Alonso | McLaren-Renault | 1.28,187 | 1.28,139 |  | 13 |
| 14 | 10 |  Pierre Gasly | Scuderia Toro Rosso-Honda | 1.28,399 | 1.28,343 |  | 14 |
| 15 | 9 |  Marcus Ericsson | Sauber-Ferrari | 1.28,249 | 1.28,391 |  | 15 |
| 16 | 55 |  Carlos Sainz | Renault | 1.28,456 |  |  | 16 |
| 17 | 2 |  Stoffel Vandoorne | McLaren-Renault | 1.29,096 |  |  | 17 |
| 18 | 35 |  Sergei Sirotkin | Williams-Mercedes | 1.29,252 |  |  | Varikko |
| 19 | 18 |  Lance Stroll | Williams-Mercedes | Ei aikaa |  |  | Varikko |
| 20 | 28 |  Brendon Hartley | Scuderia Toro Rosso-Honda | Ei aikaa |  |  | Varikko |
107 % aika: 1.32,645
Lähde:
Tulokset > Kilpailu

| Sija | Nro | Kuljettaja | Valmistaja | Kierrokset | Aika/Keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | 5 |  Sebastian Vettel | Ferrari | 52 | 1:27.29,784 | 2 | 25 |
| 2. | 44 |  Lewis Hamilton | Mercedes | 52 | +2,264 | 1 | 18 |
| 3. | 7 |  Kimi Räikkönen | Ferrari | 52 | +3,652 | 3 | 15 |
| 4. | 77 |  Valtteri Bottas | Mercedes | 52 | +8,883 | 4 | 12 |
| 5. | 3 |  Daniel Ricciardo | Red Bull Racing-TAG Heuer | 52 | +9,500 | 6 | 10 |
| 6. | 27 |  Nico Hülkenberg | Renault | 52 | +28,220 | 11 | 8 |
| 7. | 31 |  Esteban Ocon | Force India-Mercedes | 52 | +29,930 | 10 | 6 |
| 8. | 14 |  Fernando Alonso | McLaren-Renault | 52 | +31,115 | 13 | 4 |
| 9. | 20 |  Kevin Magnussen | Haas-Ferrari | 52 | +33,188 | 7 | 2 |
| 10. | 11 |  Sergio Pérez | Force India-Mercedes | 52 | +34,708 | 12 | 1 |
| 11. | 2 |  Stoffel Vandoorne | McLaren-Renault | 52 | +35,774 | 17 |  |
| 12. | 18 |  Lance Stroll | Williams-Mercedes | 52 | +38,106 | Varikko |  |
| 13. | 10 |  Pierre Gasly | Scuderia Toro Rosso-Honda | 52 | +39,129 | 14 |  |
| 14. | 35 |  Sergei Sirotkin | Williams-Mercedes | 52 | +48,113 | Varikko |  |
| 15.† | 33 |  Max Verstappen | Red Bull Racing-TAG Heuer | 46 | Jarrut | 5 |  |
| Kesk. | 8 |  Romain Grosjean | Haas-Ferrari | 37 | Kolari (Sainz) | 8 |  |
| Kesk. | 55 |  Carlos Sainz | Renault | 37 | Kolari (Grosjean) | 16 |  |
| Kesk. | 9 |  Marcus Ericsson | Sauber-Ferrari | 31 | Ulosajo | 15 |  |
| Kesk. | 16 |  Charles Leclerc | Sauber-Ferrari | 18 | Rengas | 9 |  |
| Kesk. | 28 |  Brendon Hartley | Scuderia Toro Rosso-Honda | 1 | Voimayksikkö | Varikko |  |
Lähde:
Pierre Gasly ajoi maaliin kymmenentenä, mutta hän sai 5 sekunnin aikarangaistuksen kolarin aiheuttamisesta.
Muuta

Pirellin 350. kilpailu.
Charles Leclercin uran ensimmäinen keskeytys.
Molemmat Sauberit keskeyttivät sitten Monacon Grand Prix’n 2017.
Sijoitukset kilpailun jälkeen

Huom!: Vain viiden parhaan sijoitukset sisällytetty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Britannian Grand Prix 2018 Wikimedia Commonsissa
| n k Osakilpailut Formula 1 -kaudella 2018 |
| --- | --- |
 Australia  Bahrain  Kiina  Azerbaidžan  Espanja  Monaco  Kanada  Ranska  Itävalta  Britannia  Saksa  Unkari  Belgia  Italia  Singapore  Venäjä  Japani  Yhdysvallat  Meksiko  Brasilia  Abu Dhabi
Formula 1 -luokan Britannian Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Radat: Silverstone Circuit (1950–1954, 1956, 1958, 1960, 1963, 1965, 1967, 1971, 1973, 1975, 1977, 1979, 1981, 1983, 1985, 1987–) Aintree Racecourse (1955, 1957, 1959, 1961–1962) Brands Hatch (1964, 1966, 1968, 1970, 1972, 1974, 1976, 1978, 1980, 1982, 1984, 1986)
Greg Rutherford

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Greg Rutherford Lontoon olympialaisissa 2012 |  Greg Rutherford Lontoon olympialaisissa 2012 |  Greg Rutherford Lontoon olympialaisissa 2012 |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | pituushyppy |  |
|  Pronssia | Rio 2016 | pituushyppy |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Peking 2015 | pituushyppy |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Zürich 2014 | pituushyppy |  |
|  Kultaa | Amsterdam 2016 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | Göteborg 2006 | pituushyppy |  |
| Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  | Kansainyhteisön kisat  |  |
|  Kultaa | Glasgow 2014 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | Delhi 2010 | pituushyppy |  |
Gregory James ”Greg” Rutherford (s. 17. marraskuuta 1986 Milton Keynes, Englanti) on uransa lopettanut englantilainen pituushyppääjä. Hän edusti Marshall Milton Keynes AC -seuraa.
Rutherford voitti pituushypyn junioreiden Euroopan-mestaruuden Kaunasissa 2005 tuloksella 814 cm. Kansainyhteisön kisoissa maaliskuussa 2006 hän oli kahdeksas. EM-kilpailuissa 2006 Göteborgissa hän sijoittui pituushypyssä toiseksi tuloksella 813 cm, mutta MM-kilpailuissa 2007 Osakassa hän karsiutui. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli pituushypyssä kymmenes. Torinon EM-hallikilpailuissa 2009 hän oli samassa lajissa kuudes ja Berliinin MM-kilpailuissa 2009 viides tuloksella 817 cm. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän karsiutui. Delhin Kansainyhteisön kisoissa 2010 hän sai hopeaa tuloksella 822 cm. Seuraavana vuonna hän karsiutui Daegun MM-kilpailuissa.
Lontoon olympialaisissa 2012 Rutherford voitti kultaa tuloksella 831 cm. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta. Hän hyppäsi Britannian ennätyksen 851 Chula Vistassa huhtikuussa 2014. Hän voitti samana vuonna kultaa Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa tuloksella 820 ja Zürichin EM-kilpailuissa hypättyään 829. Rutherford voitti kultaa myös Pekingin MM-kisoissa 2015 tuloksella 841 ja Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 tuloksella 825. Hän saavutti pronssia Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 tuloksella 829.
Rutherford valittiin vuoden eurooppalaiseksi miesyleisurheilijaksi   vuonna 2015.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 m: 10,26 (2010)
Pituushyppy: 851 (2014)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Greg Rutherford Wikimedia Commonsissa
Miesten pituushypyn olympiavoittajat
Miesten pituushypyn maailmanmestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Eduard Dippell

Carl Eduard Dippell (10. lokakuuta 1855 Viipuri – 30. joulukuuta 1912 Nizza) oli suomalainen arkkitehti ja liikemies.
Henkilöhistoria ja työura

Dippellin vanhemmat olivat Hannoverin konsuli Viipurissa, kauppias ja liikemies Henrik Wilhelm Julius Dippell (1816–1868) ja Maria Alfthan (1826–1878). Veljestä Wilhelm Dippellistä tuli merkittävä liikemies ja kunnallispoliitikko, jonka liiketoimet Eduard peri Wilhelmin kuoltua. Dippell pääsi ylioppilaaksi Saksassa ja nähtävästi myös opiskeli arkkitehdiksi siellä. Hän oli naimisissa Dagmar Maria von Alfthanin (1865–1952) kanssa, jonka isä oli kenraaliluutnantti, kuvernööri ja senaattori Georg von Alfthan. Heidän tyttärensä Harriet Dippell (1891–1965) oli naimisissa vuoteen 1918 saakka kenraalimajuri, sotaministeri Wilhelm Alexander Thesleffin kanssa. Dippellin tyttärentytär Dagmar Elisabet Thesleff taas oli naimisissa professori, kirjallisuudentutkija Olof Enckellin kanssa.
Dippell sairasti viimeisinä elinvuosinaan keuhkotautia ja diabetesta ja asui sen vuoksi enimmäkseen Etelä-Ranskassa Nizzassa, jossa hän myös kuoli 57-vuotiaana.
Dippell oli Viipurin ensimmäinen arkkitehti, joka ei ollut virkamies, vaan hänellä oli oma yksityinen arkkitehtitoimistonsa. Hän suunnitteli mm. lukuisia asuinrakennuksia kaupunkiin, samoin kuin näkötornin eli ”huvihuoneen” Papulan puistoon, Nuijamaan puukirkon ja Viipurin suomalaisen seurakunnan kirkon, josta tuli myöhemmin Viipurin uusi tuomiokirkko. Tehdas- ja varastorakennuksista tunnetuimpia lienevät Verlan puuhiomon ja pahvitehtaan rakennukset.
Arkkitehdin työnsä ohella Dippell oli yhteiskunnallisesti aktiivinen. Hän oli perustamassa Viipurin taiteenystäviä vuonna 1891 ja vuonna 1895 Viipurin teknillistä klubia (Tekniska klubben i Wiborg), jonka puheenjohtajana hän toimi 1896–1903. Dippell omisti vuodesta 1889 kaakelitehtaan Rakkolanjoella ja yhdessä veljensä Wilhelm Dippellin kanssa Hovinmaan puuhiomon. Wilhelm Dippellin kuoltua myös Verlan puuhiomo tuli hänen haltuunsa.
Kuvia Dippellin suunnittelemista rakennuksista

Verlan puuhiomo ja pahvitehdas
Verlan isännöitsijän rakennus eli patruunan pytinki oikealla
Viipurin tuomiokirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eduard Dippell Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  ULAN 
Albert Edelfeltin luonnos Eduard Dippellin vaimosta Dagmar Dippellistä vuonna 1895
Brian Clough

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Brian Howard Clough
Syntymäaika: 21. maaliskuuta 1935
Syntymäpaikka: Middlesbrough, Englanti
Kuolinaika: 20. syyskuuta 2004 (69 vuotta)
Kuolinpaikka: Derby, Englanti
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1955–1961 |  Middlesbrough FC | 213 | (197) |
| 1961–1964 |  Sunderland AFC | 61 | (54) |
Maajoukkue
| 1959 |  Englanti | 2 | (0) |
Valmennusura
1965–1967:  Hartlepool United FC
1967–1973:  Derby County FC
1973–1974:  Brighton & Hove Albion FC
1974:  Leeds United FC
1975–1993:  Nottingham Forest FC
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Brian Howard Clough (21. maaliskuuta 1935 Middlesbrough – 20. syyskuuta 2004 Derby) oli englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja.
Cloughin pelaajaura alkoi hänen kotikaupungissaan Middlesbrough FC:ssä ja päättyi Sunderlandissa loukkaantumiseen 27-vuotiaana. Clough ei voittanut palkintoja pelaajaurallaan, mutta hän oli erittäin tehokas hyökkääjä ja teki 251 maalia 274 liigaottelussa. Englannin maajoukkueeseen Clough valittiin kahdesti. Loukkaantumisen jälkeen Clough ryhtyi valmentajaksi ja voitti useita liigamestaruuksia Derbyssä ja Nottigham Forestissa, jonka hän luotsasi myös kahteen Euroopan cupin mestaruuteen 1979 ja 1980.
Valmentajana Clough oli värikäs persoona. Hänen johtamistapansa oli yksinvaltainen, ja hän piti tiukkaa kuria. Hän oli tunnettu myös suuresta egostaan ja räiskyvistä lausunnoistaan.
Ura pelaajana

Cloughin pelaajaura käynnistyi Middlesbrough'n paikallisseuroissa, joissa hän loisti hyökkääjänä. Hän liittyi Middlesbrough FC:hen marraskuussa 1951 amatöörinä ja teki ammattilaissopimuksen puoli vuotta myöhemmin. Aikuisten edustusjoukkueessa hän teki debyyttinsä kuitenkin vasta kaksivuotisen pakollisen asevelvollisuutensa jälkeen vuonna 1955. Cloughista tuli vakiokokoonpanon pelaaja kaudella 1956–1957, josta lähtien hän iski maaleja noin yhden maalin keskiarvolla ottelua kohti. Middlesbrough pelasi 2. divisioonassa, Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, koko Cloughin uran ajan. Hän ei itse ollut tyytyväinen seuran menestykseen ja lopulta hän päätti vaihtaa seuraa. Heinäkuussa 1961 Clough siirtyi toiseen 2. divisioonan joukkueeseen, Sunderlandiin, jolla hän katsoi olevan paremmat mahdollisuudet nousta pääsarjaan.
Ensimmäisellä kaudellaan Sunderlandissa Clough jatkoi tehokasta viimeistelyään, mutta nousu jäi silti niukasti haaveeksi. Toisella kaudella maalintekotahti jatkui samana, mutta joulukuussa 1962 pelatussa ottelussa Burya vastaan Clough törmäsi maalivahti Chris Harkeriin. Cloghin polven nivelsiteet vaurioituivat törmäyksessä pahoin ja hän oli kentiltä pois 18 kuukautta. Clough teki paluun kuntoutuksen jälkeen, mutta jalka ei kestänyt pelaamista ja hän joutui lopettamaan uransa kolmen ottelun jälkeen. Nuo kolme ottelua jäivät Cloughin ainoiksi pääsarjatasolla, sillä Sunderland oli noussut hänen loukkaantumisensa aikana.
Huolimatta valtavista maalimääristään Clough esiintyi vain kahdesti Englannin maajoukkueessa. Hän ei vakuuttanut kummassakaan 1959 pelatussa ottelussa eikä onnistunut syrjäyttämään maajoukkueen vakiokeskushyökkääjiä Bobby Charltonia ja Jimmy Greavesia.
Ura valmentajana > Valmentajauran alkuvuodet

Loukkaantumiseensa turhautuneella Cloughilla ei ollut mitään koulutusta, joten hänen oli helpointa jäädä jalkapallon pariin. Clough aloitti Sunderlandin nuorisojoukkueen valmentajana, ja huomattuaan pitävänsä valmentamisesta hän siirtyi lokakuussa 1965 Hartlepools Unitedin päävalmentajaksi. Apuvalmentajaksi hän sai Middlesbrough'n vuosilta tutun Peter Taylorin, josta tuli hänen pitkäaikainen avustajansa myöhempinäkin vuosina. Kaksikko onnistui kunnostamaan liigan pohjalla, 4. divisioonassa, rämpivästä seurasta menestyvän. Clough luotsasi sen ensimmäisellä täydellä kaudella kahdeksanneksi, ja Cloughin lähdettyä kesällä 1967 Derbyyn seura onnistui nousemaan ensimmäistä kertaa historiassaan.
Ura valmentajana > Mestariksi Derbyssä

2. divisioonassa pelannut Derby tarjosi Cloughille ja hänen mukanaan tulleelle Taylorille uusia haasteita. Ensimmäinen kausi ei vielä tuonut menestystä, mutta onnistuneet pelaajahankinnat kuten Roy McFarland ja Cloughin valmennus johdattivat Derbyn 2. divisioonan mestariksi kaudella 1968–1969. Nousua seuranneella kaudella Derby sijoittui heti neljänneksi, mutta ei päässyt Euroopan kentille talousepäselvyyksien vuoksi.
Kaudella 1971–1972 Clough johti Derbyn sen historian ensimmäiseen liigamestaruuteen. Mestaruus avasi Derbylle ovet Euroopan cupiin, jossa se taisteli itsensä aina välieriin asti. Välierässä Derby hävisi Juventukselle yhteismaalein 3–1 – Cloughin mielestä lahjotun tuomarin avulla. Menestyksestä huolimatta Clough ja Taylor erosivat lokakuussa 1973 kannattajien suureksi yllätykseksi. Seurajohdon ja Cloughin välit olivat olleet kireät jo pidemmän aikaa ja lopulta ne tulehtuivat eroamispisteeseen. Seuran kannattajat protestoivat ja pelaajat uhkasivat lakolla, mutta eropäätös piti.