stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teijo Lindström

Teijo Lindström (s. 1978 Järvenpää) on suomalainen laulaja, joka kruunattiin tangokuninkaaksi Seinäjoen Tangomarkkinoilla 2017. Lindströmin tangoja sisältävä esikoisalbumi Tangokuningas 2017 – Teijo Lindström julkaistiin vuonna 2017. Hänen toinen albuminsa Oon rakkautta saanut ilmestyi elokuussa 2018. Royal Sound -yhtyeen kanssa esiintyvä Lindström laulanut konserteissaan esimerkiksi Henry Theelin kappaleita.
Lindström johtaa myös järvenpääläistä showkuoro Buffoa.
Tasavallan demokraattien liitto

| Tasavallan demokraattien liitto> Union des Démocrates pour la République |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1967
Lopetti:  1976
Johto:   Charles de Gaulle  Georges Pompidou  Jacques Chaban-Delmas  Jacques Chirac 
Ideologia:  paternalistinen konservatiivisuus gaullismi liberaalikonservatismi
Poliittinen kirjo:  oikeisto
Toimisto:  Pariisi
Värit:        oranssi       sininen 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tasavallan puolustusliitto,  vuodesta 1968 Tasavallan demokraattien liitto, (ransk. Union pour la défense de la République, vuodesta 1968 Union des Démocrates pour la République, lyhennettynä UDR) oli ranskalainen poliittinen puolue, joka oli olemassa vuosina 1967–1976.[lähde? ] Puolue perustettiin Unioni uuden tasavallan puolesta puolueen lopetettua vuonna 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tasavallan demokraattien liitto Wikimedia Commonsissa
Mustalampi (Hirvensalmi, Komppa)

| Mustalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Hirvensalmi
Koordinaatit:  61°47′39″N, 26°28′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Puulaveden alue (14.92)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.923.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  125,5 m  
Pituus:  330 m  
Leveys:  220 m  
Rantaviiva:  0,837 km  
Pinta-ala:  4,259 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiMustalampi 
Mustalampi  on Etelä-Savossa Hirvensalmella  Kompan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 330 metriä pitkä, 220 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Puulan lähi-alueeseen (14.923) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 125,5 metriä mpy.
Sortokausien aktivismi

Sortokausien aktivismi tarkoittaa Suomen historiassa suoraa toimintaa kannattanutta poliittista liikettä, joka syntyi 1900-luvun alussa vastustamaan niin sanottujen sortokausien aikaisia venäläistämistoimia. Myöhemmin se muuntui muun muassa jääkäriliikkeeksi. Oikeistolaisten lisäksi toiminnassa oli mukana myös ensimmäisten punakaartien lakkauttamisen jälkeen syntyneitä sosialidemokraattien sekä anarkistien ryhmiä.
Synty ja tavoitteet

Eräs Suomen historian tutkituimpia ja samalla kiistanalaisimpia aikakausia ovat vuoden 1899 ja 1900-luvun alun niin sanotut sortovuodet, joiden tapahtumat ja ilmiöt ovat herättäneet usein voimakkaita tunteita puolesta ja vastaan. Perustuslailliset johtivat kamppailua Suomen perustuslaillisten oikeuksien puolustamiseksi, myöntyväisyyssuuntauksen kannattajat tahtoivat antaa periksi Venäjän vaatimuksille, voimakkaasti kasvanut työväenliike kannatti perustuslaillisten kamppailua, mutta vaati kannatuksensa hinnaksi äänioikeutta ja poliittisia uudistuksia.
Tämä lisäksi keskeistä osaa näyttelivät myös aiemmin Kagaalin jyrkimmän aineksen muodostaneet omaksi joukokseen v. 1903 erottuneet aktivistit, joita ei tyydyttänyt perustuslaillisten liian myöntyväiseltä vaikuttanut kanta venäläisiä vastaan.
Ensimmäisen sortokauden aikana (1899–1905) perustuslailliset asettuivat vastustamaan Suomeen kohdistettuja yhdenmukaistamistoimenpiteitä Leo Mechelinin johdolla. Passiivinen vastarinta sai taakseen kansan enemmistön.[lähde? ]
Alkuvaiheen aktivismi, joka oli pikemmin yksittäisten tekojen kokoelma kuin organisoitua toimintaa, kohdistui Suomessa toimivaan venäläiseen korkeaan virkamiehistöön, mutta myös suomalaisiin yhteistyömiehiin, joiden katsottiin pettäneen suomalaisten asian.
Vuonna 1903 kenraalikuvernööri Bobrikov sai keisarilta diktaattorin valtuudet ja karkotti perustuslaillisten johtajat. Osa perustuslaillisista turhautui ja alkoi kirjailija Konni Zilliacuksen johdolla haikailla aktiivista vastarintaa.
Kannattajat

Aktivisteiksi on historiantutkimuksessa laskettu kaikki ne henkilöt, jotka ovat joko yksin tai johonkin ryhmään järjestäytyneinä suorittaneet attentaatteja ja/tai valmistelleet aseellista vastarintaa Suomessa. Poliittista aktivismia ovat siis kaikki vuosien 1904–1905 irrallisetkin terroriteot Venäjän valtaa vastaan. Tähän ryhmään kuuluvat myös Eugen Schaumanin ja Kalle Procopén varsin omaehtoiset teot, jotka palvelivat mitä parhaiten aktivistien poliittisia päämääriä.
Aktivistisella liikkeellä puolestaan tarkoitetaan sitä kokonaisuutta, joka sekä kotimaassa että ulkomailla harjoitti Suomen etuja puolustavaa ja Venäjän pyrkimyksiä vastustavaa politiikkaa. Sen tavoitteena oli nostaa suuret kansanjoukot Venäjää vastaan. Vaikka aktivisteilla oli keskeisenä toimintamenetelmänä aseellinen vastarinta, sitä ei kuitenkaan haluttu asentaa esimerkiksi rauhanomaisemman vastarinnan vaihtoehdoksi.
Aktivismin tunnetuin henkilö ja myös aktivistisen vastustustoiminnan johtaja oli Konrad Viktor (Konni) Zilliacus (1855–1928). Myös varatuomari Johannes Gummerus kuului aktivisteihin. Arvid Neovius, runoilija Arvid Mörne ja historioitsija Herman Gummerus kuuluivat aktivistien kärkinimiin.Yleensäkin heidän ryhmänsä koostui koulutetuista ylemmän keskiluokan jäsenistä, kannattajiin kuului myös Suomen toinen naistohtori Tekla Hultin, joka myös kunnostautui nuorsuomalaisissa, jääkäriliikkeessä ja kansanedustajana.
Maanpakolaisena Tukholmassa ollut varatuomari Jonas Castrén vaati väkivaltaista vastarintaa ja oli eräs aktiivisen vastustustoiminnan johtohahmoja ja ideologeja. Myös tohtorit J. N. Reuter ja Adolf Törngren kuuluivat keskeisiin vaikuttajiin. He myös järjestelivät ryhmän suhteita Venäjän vallankumouksellisiin voimiin.
Yksittäisten poliittisten terroritekojen taustalla oli lukuisia muitakin aktiivista vastarinnasta kiinnostuneita suomalaisia. Tukholmasta muodostui aktivistien eräänlainen toiminnallinen keskus.
Pesäero passiivisen vastarinnan kannattajiin

Maasta karkotetut suomalaiset vastarintamiehet pitivät syyskuun alussa 1903 Tukholmassa kokouksen, jota nimitettiin Tukholman valtiopäiviksi. Kokoukseen tuli lisäksi osallistujia Suomesta. Kokousta johti Leo Mechelin ja tarkoituksena oli neuvotella tulevan toiminnan suunnasta. Enemmistö kannatti passiivisen vastarinnan jatkamista. Konni Zilliacus ehdotti yhteistyötä Venäjän vallankumouksellisten kanssa, kun taas Arvid Mörne ehdotti yhteyksien etsimistä Suomen työväkeen. Kumpikin ehdotus sai osakseen enemmistön taholta vastustusta.
Zilliacus teki kokouksessa pesäeron Mechelinin pasifistiseen ja täysin väkivallattomaan linjaan, mutta jäi pahasti vähemmistöön. Tällöin Zilliacus perusti oman toimintaryhmänsä, joka seuraavana vuonna ryhmittyi aktivistipuolueeksi.
Suomen aktiivinen vastustuspuolue

Aktivisteilla oli omat sisäiset linjaristiriitansa. Hävittyään senaattori Leo Mechelinille kiistan suomalaisten osallistumisesta Pariisissa pidetyn Venäjän vähemmistökansojen konferenssin julistuksen allekirjoittamiseen, ryhtyi Konni Zilliacus kokoamaan itsenäistä aktivistipuoluetta Suomeen. Johannes Gummeruksen kodissa Helsingissä pidetyssä kokouksessa perustettiin 17. marraskuuta 1904 Suomen aktiivinen vastustuspuolue, jonka tarkoitus ja toimintamenetelmät määriteltiin ohjelmassa seuraavasti:
§ 1.Puolue tahtoo herättää maan väestöä tajuamaan maassa nykyisin vallitsevan oikeudettomuuden tilan ja sen riippuvaisuuden Venäjän itsevaltiudesta, hirmuvaltaa ja sen kätyreitä vastaan käytävän tarmokkaan, aktiivisen ja häikäilemättömän taistelun välttämättömyyden ja oikeutuksen. Venäjän valtakunnan muiden osien vapautusliikkeen ja sen hyödyn, mikä koituu yhteistoiminnasta näiden maiden vastustuspuolueiden kanssa. Puolue tahtoo hävittää väestön hallitsijaa kohtaan tunteman perinnäisen uskollisuudentunteen ja vahvistaa sen vapaudentuntoa
§ 2 Puolue tukee sitä työtä, jota yksityiset henkilöt ovat jo kauan tehneet Venäjän vallankumouksellisten auttamiseksi.
Verikoirat

Helsinkiläisissä kouluissa muodostui pieniä ryhmiä, joiden jäsenet pyrkivät aktiiviseen vastarintaan. Näiden ryhmien organisoijaksi ilmaantui 22-vuotias farmaseutti Kalle Nyman. Hän perusti Verikoirat-nimisen ryhmän, joka sai taustavaikuttajilta rahoitusta ja käyttöönsä huoneiston Pohjois-Esplanadilta Grönqvistin talosta. Ryhmän toimintaan kuuluivat aseiden käytön harjoittelu, santarmien pieksemiset, pommien räjäyttäminen ja murhat. Verikoirat teloittivat ilmiantajaksi epäilemänsä 20-vuotiaan Arvo Virtasen. Toimintamääräyksiä Verikoirat ottivat Aktiivisen vastustuspuolueen johtajilta.
Verikoirien seuraava uhri oli konstaapeli Johan Forsten, häntä ammuttiin selkään ja reiteen, hän ei kuollut heti, vaan vasta neljän päivän kuluttua sairaalassa.
Ukrainalainen santarmiupseeri Mark Denisjuk joutui 2. syyskuuta 1905 Kansakoulunkadulla kansakoulutalon kohdalla murhayrityksen kohteeksi, häneen ammuttiin kaksi luotia. Hän lähti juoksemaan ampujien perään, mutta väkijoukko pysäytti hänet. Hänet toimitettiin sairaalaan. Ampujia ei koskaan tavoitettu.
Verikoirat heittivät pommin Eerikinkadulla sijaitsevalle poliisiasemalle 6. syyskuuta 1905, jolloin kolmesataa ikkunaa rikkoutui. Kukaan paikalla olleista poliiseista ei kuitenkaan haavoittunut vakavasti.
Työväenliike

Työläisaktivismi sai alkunsa sosiaalidemokraattien yhdessä perustuslaillisten kanssa harjoittamasta passiivisesta vastarinnasta. Yhteistyön edellytykset murenivat kuitenkin pian vuoden 1905 suurlakon jälkeen sosiaalidemokraattien poliittisten tavoitteiden ja esittämien vaatimuksien vuoksi.
Kuuluisat salamurhat

Tarkasteltaessa 1900-luvun alun poliittisia terroritekoja, on vaikea erottaa toisistaan selvästi aktivismin inspiroimat tai organisoimat teot ja täysin yksilölliseen toimintaan perustuneet teot. Kun maisterit Herman Gummerus ja Arvid Mörne yhdessä ylioppilas Gabriel Biaudet’n kanssa suunnittelivat poliisikomissaari Leo von Grossin murhaa, he olivat selkeästi kulkemassa kohden järjestäytynyttä aktivismia.
Von Grossin murhasuunnitelmien epäonnistuttua ryhmään liittyi kokenut seikkailija J. V. Nylander ja nyt kohteeksi valittiin vihatun poliisikomissaarin sijasta kaikkein suurin vihan kohde, kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov. Vaikka Bobrikovin lopulta surmannut Eugen Schauman oli ollut aktivistien vaikutuspiirissä, tekoa ei kuitenkaan voida suoranaisesti lukea aktivistien saavutuksiin, vaan se jää enemmänkin yksittäisteoksi.
Bobrikovin tavoin terrorin uhriksi joutui Lennart Hohenthalin murhaamana prokuraattori (oikeuskansleri) Eliel Soisalon-Soininen, samoin Viipurissa toiminut santarmieversti Vladimir Kramarenko, jonka ampui työläisaktivisti Kalle Procopé. Useat aktivistien murhayritykset epäonnistuivat lähinnä amatöörimäisen toiminnan seurauksena.
Näillä tärkeitä henkilöitä vastaan suunnatuilla teoilla oli tarkoitus ennen kaikkea propagoida omaa taisteluvalmiutta ja aatetta. Ehkä tarkoitus ei ollut niinkään aiheuttaa fyysisiä menetyksiä Venäjän vallan edustajille, kuin näillä keinoin horjuttaa koko suurvallan arvovaltaa.
Tässä ilmeisesti aktivistit onnistuivat, jälkikäteen ajatellen, paremmin kuin pommien räjäyttämisessä.
Vastoinkäymisiä

Eräs aktivistien vastoinkäymisistä oli aselaiva John Graftonin kohtalo. Aktivistit hankkivat rahoitusta kaikkialta mistä saivat, muun muassa Japanista. Rahoilla hankittiin kansainvälisiltä markkinoilta jo vanhentuneita aseita, joilla olisi taisteltu venäläisiä vastaan Suomessa. Kuljetuksia varten hankittiin vanha rahtilaiva John Grafton. Kun aseita oltiin kuljettamassa Pohjanlahden satamiin syksyllä 1905, osa lastista saatiin purettua Kemin edustalle ja osa Pietarsaaren edustalle. Siellä laiva kuitenkin ajoi karille ja jouduttiin räjäyttämään. Lisäksi suurin osa maihin saaduista aseista joutui myöhemmin viranomaisten käsiin.
Työväenkirjailija Ere Kolu (oik. Kustaa Liukonen, 1884–1960) kertoo muistelmissaan vaiheistaan salaisessa maanalaisessa ryhmässä, joka toimi tsaarinvallan kaatamiseksi. Myös näissä muistelmissa tulee selvästi esiin, miten haparoivaa ja amatöörimäistä, joskin palavan innon sävyttämää aktivistien toiminta usein oli.
Aktivistien suorittamia murhia ja murhayrityksiä ensimmäisen sortokauden aikana

16. kesäkuuta 1904: Eugen Schauman ampuu kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin ja itsensä Senaatintalon porraskäytävässä Helsingissä. Bobrikov kuolee seuraavana yönä.
6. helmikuuta 1905: Lennart Hohenthal ampuu prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen tämän kotona Helsingissä.
21. maaliskuuta 1905: Matti Reinikka ampuu Viipurin läänin kuvernööri Nikolai Mjasojedovia tämän toimistossa Viipurissa. Mjasojedov jää henkiin.
8. huhtikuuta 1905: Kalle Nymanin johtama Verikoirat-salaseura ja työläisaktivistit ampuvat ilmiantajaksi epäilemänsä viilari Arvo Virtasen Helsingissä.
19. heinäkuuta 1905: Artturi Salovaara heittää pommilla kenraalikuvernöörin apulaista Vladimir Deutrichia Helsingin Senaatintorilla. Deutrich ei loukkaannu vakavasti.
20. elokuuta 1905: Tuntematon Verikoirien jäsen ampuu poliisikonstaapeli Johan Forsténia Helsingin Kaivopuistossa. Forstén kuolee neljän päivän kuluttua.
21. elokuuta 1905: Kalle Procopé ampuu santarmieverstiluutnantti Vladimir Kramarenkon Viipurissa.
2. syyskuuta 1905: Tuntematon Verikoirien jäsen ampuu santarmialiupseeri Mark Denisjukia Helsingin Kansakoulukadulla. Denisjuk jää henkiin.
6. syyskuuta 1905: Verikoirien jäsen Arvi Nikolainen heittää pommin Helsingin Eerikinkadun poliisiaseman eteen. Ei kuolonuhreja.
10. syyskuuta 1905: Asarias Hjortin johtama joukko heittää pommilla Hämeen läänin kuvernööri Aleksandr Papkovia Hämeenlinnassa lääninhallituksen talon pihalla. Pommi ei räjähdä.
3. lokakuuta 1905: Verikoirat ampuvat poliisikonstaapeli Nikolai Mitrofanovia Helsingin Isolla Roobertinkadulla. Mitrofanov kuolee haavoihinsa seuraavana vuonna.
Perintö

Vaikka aktivistit eivät olleet mikään yhtenäinen, monoliittinen ryhmä, silti heillä oli selkeitä yhteisiä päämääriä. Tosin päämääriin pääsemisen keinojen sävystä oli erimielisyyttä. Keskeisin tavoite lienee ollut jonkinlainen haave Suomen kansallisesta itsenäisyydestä. Eittämättä tämä haavekuva toteutui vain 15 vuotta aktivismin alun jälkeen, joskaan ei suoraan aktivistien toteuttamana. Tähän toteutumiseen aktivisteilla oli kuitenkin suuri vaikutus.
Toinen lyhyellä aikavälillä tapahtunut muutos oli paluu takaisin Suomen autonomiseen asemaan, sellaisena kuin se oli vielä 1800-luvun lopulla ennen ensimmäisen sortokauden alkamista. Tässäkin kansainväliset olosuhteet ja eriten Venäjällä tapahtuneet yhteiskunnalliset mullistukset olivat omassa tärkeässä roolissaan. Lisäksi pitää muistaa myös nousevan työväenluokan vaikutus maan tapahtumiin, sillä heillä oli selkeät poliittiset ja yhteiskuntaa muuttavat tavoitteensa.
Aktivistit perustivat Konni Zilliacuksen johdolla Voimaliiton, jonka tarkoituksena oli toimia vapaaehtoisena kansalaismiliisinä, korvaamassa Suomen lakkautettua sotaväkeä. Toukokuussa 1905 Voimaliitolla oli 125 paikallisosastoa ja jäseniä noin 25 000. Aktivistit salakuljettivat aseita Sveitsistä vuonna 1905, jolloin moottorikuunari Peter toi maahan 2 500 Vetterli-kivääriä.
Useat aktivistien keskeiset henkilöt, eritoten Konni Zilliacus, olivat myös tärkeitä jääkäriliikkeen synnyssä ja sen eri vaiheissa aina sisällissodan tapahtumiin saakka. He olivat mukana vaikuttamassa vapaaehtoisten sotilaskoulutuksen järjestämiseen Saksassa (ks. Jääkäriliike). Jääkäriliikkeeseen johtanutta kehitystä onkin kutsuttu uudeksi tai nuoremmaksi aktivismiksi vertailukohtana vanhalle aktivismille.
Aiheesta muualla

Maan mullasta päivänvaloon. Sortovuosien aikaisen salaisen kirjapainon toimintaa sanoin ja kuvin, Hakkapeliitta, 01.01.1935, nro 1, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Konni Zilliacus.
Kalle Procopé.
Kasarmikadun pommi-isku vuonna 1906.
Bobrikovin murhaa esittävä tuntemattoman tekijän piirros.
Lennart Hohenthal ampuu prokuraattori Eliel Soisalon-Soinisen.
Tabloidi

Brittiläisiä tabloideja.
Tabloidi on sanomalehti, joka on kooltaan puolet suurikokoisesta niin sanotusta broadsheet-formaatista. Suomessa tabloid-sivuformaatin leveys on yleisesti 280 millimetriä ja korkeus 400 millimetriä.
Tabloid-nimitys sai alkunsa Isossa-Britanniassa, jossa sana viittaa myös sensaatiohakuiseen sisältöön eli keltaiseen lehdistöön, koska alun perin vain sellaiset lehdet julkaistiin tässä koossa. Termin merkitys liudentui, koska useita aiemmin broadsheet-koossa julkaistuja niin sanottuja laatulehtiä siirtyi tabloid-kokoon, josta käytetään englanniksi usein nimitystä compact. Esimerkiksi The Times ja The Independent ovat siirtyneet tähän kokoon.[lähde? ]
2000-luvulla heräsi uusi kiinnostuminen tabloid-kokoon. Suomessa sanomalehdistä muun muassa Itä-Savo, Länsi-Savo ja Kauppalehti ovat vanhastaan olleet tabloid-kokoisia, samoin iltapäivälehdet Iltalehti ja Ilta-Sanomat. Hufvudstadsbladet on ollut tabloid-kokoinen vuodesta 2004. Lapin Kansa, Pohjolan Sanomat ja Kainuun Sanomat alkoivat ilmestyä tabloid-kokoisina 17. tammikuuta 2011, Satakunnan Kansa tasan vuotta myöhemmin. Suomen suurin sanomalehti, Helsingin Sanomat, vaihtoi tabloid-kokoon 8. tammikuuta 2013, Aamulehti vuotta myöhemmin ja Kaleva 2015. Vuoden 2016 maaliskuussa siihen siirtyivät myös Etelä-Suomen Sanomat, Karjalainen, Keskisuomalainen ja Savon Sanomat.[lähde? ]
Euroopan suurin tabloid-lehti, sanan molemmissa merkityksissä, on saksalainen Bild, jonka levikki on alle kaksi miljoonaa. Saksassa tabloideja sanotaan bulevardilehdistöksi. Suomen kielessä se on harvoin käytetty mutta korrektimpi nimitys keltaiselle lehdistölle.[lähde? ]
Espanjassa tabloid-kokoisia ovat muun muassa El País, ABC, El Mundo, El Periódico de Catalunya ja La Vanguardia. [lähde? ]
Tabloid-kokoisia lehtiä > Suomessa

Aamulehti 2014–
Aamuposti 2013–
Etelä-Suomen Sanomat 2016–
Helsingin Sanomat 2013–
Hufvudstadsbladet 2004–
Hämeen Sanomat 2015–
Ilkka 2018–
Iisalmen Sanomat 2006–
Itä-Häme 2005–
Itä-Savo 2016–
Kainuun Sanomat 2011–
Karjalainen 2016–
Kalajokilaakso ma, pe lehdet vuodesta 2013–, ke vuodesta 2020–
Kaleva 2015–
Kansan Uutiset 1982–
Keskipohjanmaa 2018–
Keskisuomalainen 2016–
Keski-Uusimaa 2013–
Lapin Kansa 2011–
Länsi-Savo 2016–
Länsiväylä 2013–
Pohjalainen 2018–
Pohjolan Sanomat 2011–
Satakunnan Kansa 2012–
Savon Sanomat 2016–
Sydän-Hämeen Lehti vuoteen –2002, uudestaan vuodesta 2013–
Vantaan Sanomat 2013–
Tabloid-kokoisia lehtiä > Ulkomailla

The Guardian 2018–
The Observer 2018–
Svenska Dagbladet 2000–
Syvälampi (Mikkeli, Otava)

| Syvälampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mikkeli
Koordinaatit:  61°38′55″N, 27°01′25″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Puulaveden alue (14.92)
Laskuoja:  oja Myllylampeen 
Järvinumero:  14.923.1.147
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  109 m  
Pituus:  560 m  
Leveys:  190 m  
Rantaviiva:  1,697 km  
Pinta-ala:  4,884 ha  
Saaria:  1 
 fiSyvälampi 
Syvälampi tai Syrjälampi on Etelä-Savossa Mikkelissä  Otavan lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 560 metriä pitkä, 190 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,9 hehtaaria. Lammella on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Puulaveden alueella (14.92), jonka Puulan lähi-alueeseen (14.923) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 109 metriä mpy.
Tauno Ratsula

Tauno Johannes Ratsula (16. helmikuuta 1922 Turku – 22. heinäkuuta 2004 Kauniainen) oli suomalainen opettaja ja koulunjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Ratsulan vanhemmat olivat  maanviljelijä Johan Hemming Ratsula ja emäntä Maria Elvira Gustafsson ja puoliso vuodesta 1947 agronomi Tarja Soilikki Kurikka, kauppaneuvos Heikki Kurikan tytär. Ratsula taisteli suomalaisessa Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonassa Ukrainassa ja Kaukasuksella 1941–1943, tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1943 ja osallistui vielä Suomessa jatkosotaan 1943–1944. Hän oli Vesilahdella Kaltsilan kartanon tilanhoitaja 1947–1952 ja valmistui sen aikana agronomiksi ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi vuonna 1949. Invalidisäätiön maatalousoppilaitoksen opettaja Mäntsälässä ja samalla Saaren kartanon tilanhoitaja Ratsulasta tuli vuonna 1952 ja oppilaitoksen johtaja vuonna 1963, mitä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1983 asti. Ratsulalla oli myös useita luottamustoimia, mukaan lukien Mäntsälän kunnanvaltuuston jäsenyys. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1978. Sotilasarvoltaan Ratsula oli reservin majuri (1977).
Teatteri Vivates

Teatteriyhdistys Vivates ry. on Siilinjärvellä toimiva harrastajateatteri, joka on perustettu vuonna 1995. Teatteri Vivates on Suomen harrastajateatteriliiton jäsen.
Toiminta

Teatteri valmistaa vuosittain ensi-iltaan yhdestä kahteen näytelmää huomioiden erilaiset yleisöt lapsista ikäihmisiin. Huoneteatterin lisäksi Vivates tuottaa myös kesäteatteriproduktioita. Lisäksi Vivates tekee tilauksesta ohjelmaa erinäisiin tilaisuuksiin, kuten pikkujouluihin.
Aiheesta muualla

Vivateksen facebook-sivut
Tasavallan palatsi (Minsk)

| Tasavallan palatsi> valkoven. Палац Рэспублікі, ven. Дворец Республики |
| --- | --- |
 Arkkitehti M. Pirogovin johdolla suunniteltu, vuoden 2001 lopussa valmistunut Tasavallan palatsi Minskin Lokakuun aukiolla maaliskuussa 2002.
Osoite:  Lokakuun aukio 1, 220030 Minsk, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  53.9032°N, 27.5607°E
Valmistumisvuosi:  31. joulukuuta 2001
Suunnittelija:  arkkitehti M. Pirogov avustajineen
Korkeus:  33.3 m Lokakuun aukion yläpuolelle ja -16,4 m sen alapuolelle
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tasavallan palatsi (valkoven. Палац Рэспублікі,  Palats Respubliki, ven. Дворец Республики,  Dvorets Respubliki) on Valko-Venäjän pääkaupunki Minskin keskustassa Lokakuun aukiolla sijaitseva kongressi- ja kulttuuritalo, joka tunnetaan esimerkiksi virallisten vastaanottojen, konsertti- ja teatteriesityksien tapahtumapaikkana. Se on yhdessä ympäröivän aukion kanssa usein keskeinen tila Valko-Venäjän tasavallan seremoniallisten ja suurten julkisten tapahtumien järjestelyissä.
Ajatus tasavallan kulttuuripalatsista lähti liikkeelle 1980-luvulle tultaessa ja Valko-Venäjän SNL:n silloinen johtaja eli maan kommunistisen puolueen keskuskomitean ensimmäinen sihteeri Pjotr Mašerov ryhtyi ajamaan sitä. Vuonna 1982 järjestettiin suunnittelukilpailu Tasavallan palatsista; kisan voitti valtiollinen Belgosprojekt. Vuonna 1984 aloitettiin tarkempi kulttuuripalatsin ja ympäröivän Lokakuun aukion arkkitehtoninen suunnittelu arkkitehti M. Pirogovin johdolla apunaan arkkitehdit V. Danilov, L. Zdanevitš, L. Moskalevitš, V. Novikov, N. Turljuk, V. Usimov ja A. Šabalin. Palatsin rakennustyöt käynnistyivät 1985, mutta ne keskeytyivät useaksi vuodeksi Neuvostoliiton romahtamisen ja taloustilanteen kurjistumisen seurauksena. Töitä jatkettiin uudelleen vuonna 1995. Rakennus otettiin osittaiseen käyttöön 3. lokakuuta 1997 ja se valmistui kokonaisuudessaan 31. joulukuuta 2001.
Tasavallan palatsissa on suuressa salissa on istuinpaikka 2 700 katsojalle. Pienestä salista löytyvät tilat 470 hengelle ja konferenssihuoneesta 70 hengelle. Rakennuksen lehdistökeskukseen on varattu työpöytä 30 toimittajalle. Rakennuksessa on myös kahvio, ravintola (baari) ja erilaisia aula- ja näyttelytiloja. Tasavallan palatsin tapahtumien lipunmyynti on avoinna päivittäin kello 9–21.45, kahvila ja ravintola kello 12–24. Tapahtumiin voi ostaa pääsylippuja myös netin välityksellä.