stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Klodvig I

Klodvigin muotokuva 1700-luvun pronssimitalissa
Klodvig (myös Klodovig, Chlodovech tai Clovis, 465 – 27. marraskuuta 511) oli ensimmäinen frankkikuningas, jonka onnistui yhdistää frankkien eri heimot valtansa alle. Klodvig oli kaikkien frankkien kuninkaana 481–511. Hän lopetti roomalaisvallan Galliassa ja perusti frankkien valtakunnan ja sitä yli kaksi vuosisataa hallinneen merovingidynastian. Ranskalaiset pitävät häntä Ranskan kuningaskunnan perustajana.
Taustaa

Klodvigin alkuperäinen nimi oli frankkien kielen Chlodovech, jonka useimmiten arvellaan olevan yhdistelmä germaanisista sanoista chlod = kuuluisa, ylistetty ja vech = taistelija. Nimestä on sittemmin muotoutunut useita erilaisia versioita Euroopan eri kieliin: esimerkiksi latinan Ludovic, ranskan Louis, saksan Ludvig, italian Luigi ja englannin Lewis. Monet merovingikuninkaalliset käyttivät chlod-sanaa tai sen johdannaisia nimensä osana: Ranskan Clotaire ja Saksan Lothar (Chlothar), kuin myös Clodomer (Chlodomer) ja Clotilde (Chlotilde).
Klodvigista tiedetään melkoisen paljon. Keskeinen hänen hallitusajastaan kertova lähde on piispa Gregorius Toursilaisen 500-luvun loppupuolella kirjoittama teos Decem libri historiarum (tunnettu aiemmin myös nimellä Historia francorum) Teos on kirjoitettu noin sata vuotta Klodvigin kuoleman jälkeen ja se suhtautuu kohteeseensa hyvin myönteisesti. Osa sen kertomista asioista on värittyneitä ja esimerkiksi kuvaus Klodovigin kääntymisestä kristinuskoon muistuttaa keisari Konstantinus Suuresta kerrottua vastaavaa kertomusta.
Gallia 400-luvun lopulla

Viidennellä vuosisadalla Gallia oli jakautunut useisiin pieniin, jatkuvasti keskenään taisteleviin "barbaariruhtinaskuntiin".
Koillis-Ranskaan asettuneet frankit olivat palvelleet Rooman keisarikuntaa Reinin rajalla, auttaen rajan puolustamisessa. Toisaalla burgundit olivat asettautuneet Savoijin (Sapaudia) ja Lyonin (Lugdunum) seuduille ja visigootit puolestaan asuttivat Loiren laaksoa ja Languedocia. Monilla alueilla hallitsivat paikalliset sotapäälliköt, jotka olivat täyttäneet alueilta 400-luvun alussa vetäytyneen roomalaisen vallan jälkeensä jättämän valtatyhjiön.
Vuonna 481 Klodvig, Kilderik I:n ja Basinen poika, nousi nykyisen Belgian Tournain seudulla asuvien saalilaisten frankkien johtoon. Hänen hallittavakseen saamansa alue oli kooltaan pieni ja sijainniltaan syrjäinen.  Klodvig oli vasta viidentoista päästessään valtaan, mutta alkoi nuoresta iästään huolimatta hankkiutua määrätietoisesti eroon kilpailijoistaan. Hänen kruunauksensa osoittautui alkukohdaksi ensimmäiselle frankkidynastialle, merovingeille, joiden nimi tulee hänen legendaarisesta isoisästään Merovechista. Jälkikäteen tarkasteltuna Klodvigin menestys oli suurelta osin seurausta frankkien omaksumasta roomalaisten sotataidosta. Tätä kuvastaa Klodvigin sotilaitten joukossa vallinnut kuri, joka tuli hyvin esiin Soissons’in taistelussa (486). Klodvig voitti tuolloin viimeisen Rooman valtaa Galliassa edustaneen sotapäällikön, Syagriuksen. Oman lisänsä Klodvigin menestykseen toi hänen liittonsa Gallian kirkon ja sitä kautta gallialais-roomalaisen eliitin kanssa.
Klodvigin kausi voidaan nähdä yhtä lailla myöhäisantiikkina kuin varhaiskeskiaikanakin. Klodvigin ja hänen jälkeistensä merovingien hallinto antoi merkittävän panoksen keskiajalle juuri uuden kristillisten kuninkaiden dynastian muodossa. Aiemmin mainitun gallialais-roomalaisen eliitin hyväksyntä antoi oman panoksensa tähän piirteiden luomiseen ja samalla omaperäisen gallialaisen vallankäyttöperinteen rakentamiseen.
Pariisi, uusi pääkaupunki

Tournain ja Soissons'in jälkeen Klodvig vuonna 508 valitsi Pariisin valtakuntansa pääkaupungiksi. Valinnan syyt lienevät olleet puhtaasti strategisia, sillä Citén saari oli varuskuntakaupunki ja hallintokeskus keisariajan lopulla. Valinnalla ei kuitenkaan ollut suurta merkitystä, sillä valtakunnalla ei ollut kunnollista keskushallintoa, eivätkä Klodvigin seuraajat pitäneet Pariisia muita valtakunnan kaupunkeja kummempana.
Klodvigin hallinnon aikana Pariisi ei kokenut merkittäviä muutoksia, eikä niitä tullut myöskään myöhemmän merovingikauden aikana. Kaupunki ei kokenut suuria muutoksia rakennustensa suhteen, vaan antiikin perintöä säilytettiin ja joskus rakennettiin uudelleen. Ainoastaan uudet kirkolliset rakennukset muuttivat kaupunkikuvaa. Niiden rakentamisen kustansi useimmiten joku kuninkaallisen perheen jäsen tai muu varakas aristokraatti. Klodvigin kuoleman jälkeen kuningatar Klotilde oli innokas kaupungin uusien rakennusten rakennuttaja.
Klodovigin kuolema

Klodvig kuoli 45 vuoden ikäisenä Pariisissa 27. marraskuuta 511. Hänet haudattiin Pariisin Saint-Apôtres-basilikaan, tulevaan Sainte-Geneviève-kirkkoon, joka oli rakennettu kaupungin nimikkopyhimyksen haudan paikalle. Paikalla on nykyisin rue Clovis -katu ja se sijaitsee Saint-Étienne-du-Mont-kirkon ja Henrik IV -lyseon välissä.
Valtakunnan jako 511

Klodvigin kuoltua hänen poikansa (Klotar I, Klodomir, Teoderik I ja Kildebert I) jakoivat isänsä valtakunnan. Jako noudatti perimystraditiota – valtakunta jaettiin Klodvigin poikien kesken neljään osaan, joista kolme oli lähes yhtä suuria, mutta vanhimmalle pojalle, Teoderikille, annettiin Reinin ja Loiren väliltä kaikkein suurin alue, joka käsitti lähes kolmanneksen aiemmasta roomalaisesta Galliasta. Nykyisen Ranskan alueista vain Provence, Septimania ja Burgundin kuningaskunta olivat pystyneet vastustamaan ensimmäisen merovingikuninkaan valloituksia.
Gregorius Toursilainen kertoo, että valtakunnan jako tapahtui sen korkeimman aristokratian, täysi-ikäisen Teoderikin ja leskikuningatar Klotilden läsnä ollessa. Lähtökohtana oli Klodvigin vuonna 511 kirjaama saalilainen laki. Laki ei tuntenut käsitystä julkisesta omaisuudesta tai valtiosta, vaan valtakunta tulkittiin kuninkaan yksityisomaisuudeksi, jonka perilliset jakoivat kuninkaan kuoltua. Klodvigin yhdistämä valtakunta hajosi perinnönjaon myötä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klodvig I Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef 
Klodvigin valloitukset vuosina 481-511
Klodvig taistelee visigootteja vastaan. 1300-luvun käsikirjoituksen kuvitusta.
Pyhä Remigius kastaa Klodvigin. Saint-Gillesin mestarin maalaus n. vuodelta 1500.
Oskari Pyhälahti

Oskari Peltola myöh. Pyhälahti (31. lokakuuta 1896 Vimpeli – 13. toukokuuta 1971) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui talvi- ja jatkosotaan komppanianpäällikkönä rintamajoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pyhälahden vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Pyhälahti ja Maija Luoma-aho. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hilma Margareta Karppisen kanssa, joka kuoli vuonna 1957. Avioliitosta syntyi neljä lasta: Eero -21, Maila -26, Hillervo -28 ja Simo -32. Toistamiseen Pyhälahti avioitui vuonna 1964 Saimi Kristiina Hiltusen o.s. Pirnes kanssa. Peltola kävi kansakoulun ja myöhemmin vuodesta 1926 alkaen hän suoritti yksityisesti viisi luokkaa Viipurin reaalikoulussa. Hän kävi armeijan voimistelukurssin Jyväskylässä vuonna 1919 ja Reserviupseerikoulun Haminassa vuonna 1926.
Jääkärikausi

Pyhälahti työskenteli maanviljelijänä Vimpelissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 1. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 26. marraskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja sieltä edelleen Altonan työosastoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pyhälahti palasi Suomeen sisällissodan jälkeen 29. marraskuuta 1918 ja astui armeijan palvelukseen 30. tammikuuta 1919 aliupseeriksi ylennettynä. Hänet sijoitettiin Kajaanin sissipataljoonaan, josta muodostettiin myöhemmin Pohjanmaan jääkäripataljoona. Hän toimi pataljoonassa koulutusaliupseerina ja komppanianvääpelinä 3. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 12. maaliskuuta 1926 alkaen 2. komppaniaan ja määrättiin edelleen 15. joulukuuta 1927 alkaen nuoremmaksi upseeriksi. Armeijasta Pyhälahti siirrettiin 1. elokuuta 1932 alkaen päälliköksi Kainuun suojeluskuntapiirin 3. alueelle, jossa hän palveli aina talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Pyhälahti osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Erillinen pataljoona 14:ssa. Hän osallistui taisteluihin Kuhmossa, jossa hän haavoittui Rastissa jouluaattona 1939. Hän toimi välirauhan aikana komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 44:ssä ja hoiti samalla pataljoonan komentajan tehtäviä. Myöhemmin hän siirtyi aluepäälliköksi Kainuun suojeluskuntapiiriin. Jatkosodan puhjettua Pyhälahti komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 31:een, myöhemmin hän toimi I pataljoonan virkaa tekevänä komentajana. Kyseisestä tehtävästä hänet siirrettiin lähettiupseeriksi rykmentin esikuntaan, jossa hän palveli vuoteen 1942 saakka. Pyhälahti osallistui jatkosodan taisteluihin Hukkajärvellä, Omeliassa, Ontrosenvaaralla ja Ontajoella. Vuodesta 1942 alkaen hän toimi Lieksan ilmasuojelupäällikkönä aina sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hänet siirrettiin toimistopäälliköksi Kainuun sotilaspiirin esikuntaan, jossa hän palveli vuoteen 1946 saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Armeijasta eron jälkeen hän työskenteli Rakennusliike R. R. Tolppanen & pojat Oy:n palveluksessa vuoteen 1950 saakka, jolloin siirtyi Vakuutusyhtiö Pohjan palvelukseen ja palveli yritystä vuoteen 1951 saakka. Hänet on haudattu Kajaaniin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 30. tammikuuta 1919  Kersantti 1. huhtikuuta 1919  Vääpeli 1. huhtikuuta 1921  Reservin vänrikki 15. joulukuuta 1927  Reservin luutnantti 15. syyskuuta 1931  Reservin kapteeni 1940 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1940 ja 1942)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. mitali  Suojeluskuntain ansioristi  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Karjalan Vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Pyhän Henrikin legenda

Piispa Henrik ja murhamies Lalli hänen jaloissaan. Piirros 1400-luvun lopulta.
Pyhän Henrikin legenda (lat. Legenda sancti Henrici) on keskiajalla Turun hiippakunnassa laadittu pyhimyslegenda. Piispa Henrikin kanonisoinnissa käytetty legenda käsittää selostuksia piispan elämästä ja ihmeteoista. Se on laadittu noin vuosina 1270–1290, yli sata vuotta oletetun piispa Henrikin kuoleman jälkeen.
Legendan mukaan Pyhä Henrik seurasi kuningas Eerik Pyhää tämän ristiretkelle Varsinais-Suomeen aikaisintaan vuonna 1155 ja jäi maahan saarnaamaan, kastamaan ja järjestämään kirkollisia oloja. Hänen saarnamatkansa ulottuivat kansanperinteiden mukaan Kokemäelle saakka. Pyhä Henrik ei ollut ensimmäinen kristinuskon julistaja näillä seuduilla, mutta kirkollisen järjestyksen luomisen on katsottu alkaneen hänen toiminnastaan. Pyhän Henrikin surmasi jo seuraavana talvena murhamies, jonka nimeä legenda ei mainitse. Legenda kuvaa Pyhän Henrikin kuoleman seuraavasti:
»Mutta kun hän viisaudella ja uutteruudella ahkeroitsi Suomen kirkon perustamista ja vahvistamista, tapahtui, että hän tahtoi rangaista kirkkokurilla erästä miehentappajaa teon kauheuden tähden, jotta ei liian helppo anteeksisaanti yhä yllyttäisi rikoksiin. Mainittua autuuden apukeinoa tuo onneton verenvikainen halveksi ja lisäsi vain lopullista tuomiotaan, vihaa pitäen sille, joka häntä terveellisesti ojensi. Niinpä kelvoton karkasi oikeudenpitäjän ja hänen oman autuutensa innostelijan kimppuun, jonka julmasti surmasi. Niin kaatui Jumalan palvelija oikean asian puolesta ja astui kunniakas voitonpalmu kädessä Jerusalemin korkeaan temppeliin.»
Varhaisin versio Pyhän Henrikin legendasta on peräisin 1200-luvun lopulta, jolloin hänen luunsa luultavasti siirrettiin Nousiaisista Turkuun. Uudempi laajennettu versio laadittiin 1400-luvun jälkipuoliskolla. Kertomus koostuu yhdeksästä lyhyestä luvusta. Neljä ensimmäistä käsittelee hänen elämäänsä (vita), loput kertovat Henrikiin liittyvistä ihmeistä (miracula), joita luetellaan yhteensä yksitoista.
Pyhän Henrikin legenda on yksi kolmesta piispa Henrikin toiminnasta kertovasta lähteestä. Muut ovat 1600-luvulla ensimmäisen kerran muistiin kirjoitettu Piispa Henrikin surmavirsi sekä satakuntalainen ja varsinaissuomalainen kansanperinne. Yksikään Henrikin aikainen lähde ei mainitse piispaa, joten hänen olemassaolostaan ei ole täyttä varmuutta.
Koimaiset

| Koimaiset |
| --- | --- |
 Vaatekoi (Tineola bisselliella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Koimaiset Tineoidea  Latreille, 1810
Heimot
 Eriocottidae  pussikkaat Psychidae  aitokoit Tineidae 
Katso myös
   Koimaiset Wikispeciesissä   Koimaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koimaiset eli aitokoimaiset (Tineoidea) on aitoperhosiin kuuluva perhosten yläheimo. Se on hajanaisimpia aitoperhosryhmiä, eikä eri heimojen keskinäisiä suhteita ei tunneta kovin hyvin. Ryhmä saattaakin olla todellisuudessa parafyleettinen.
Koimaisten heimoista suurin on aitokoit (Tineidae), johon kuuluu yli kolmetuhatta lajia. Lajeista tunnetuin lienee vaatekoi eli koiperhonen. Toinen suuri heimo on pussikkaat, (Psychidae), johon kuuluu noin 800 lajia ja joista lähes puolet elää Australiassa. Koko ryhmää yhdistävänä tuntomerkkinä ovat naaraan teleskooppimaiseen munanasettimeen liittyvä kitiinirakenne. Perhosen päässä sen pintaa peittävät suomut ovat pystyjä, ohuita ja karvamaisia. Myös huulirihmat ovat tunnusomaiset. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu kokonaan ja sen puoliskot, galeat, ovat lähes kaikista muista perhosista poiketen erillään.
Osalla lajeista sukupuolet ovat dramaattisesti erinäköisiä, mutta yleensä sukupuolen määrittäminen vaatii mikroskoppia.
Yläheimoon aikaisemmin kuulunut erikoinen koipussikkaiden heimo (Lypusidae) kuuluu nykyisin jäytäjäkoimaisiin.
Aiheesta muualla

Tree of Life Web Project (englanniksi)
Fauna Europaea (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q30252  Wikispecies: Tineoidea  AFD: Tineoidea  BioLib: 17315  BugGuide: 44061  CoL: 5R9  EoL: 752  Fauna Europaea: 457  Fauna Europaea (new): e51c6f23-c875-4927-b52c-14a9ffb15dd3  GBIF: 1874  iNaturalist: 61414  ITIS: 118724  NBN: NHMSYS0000504544  NCBI: 41011  Paleobiology Database: 233368  PPE: tineoidea
Ejnar Kohlmann

Ejnar Kohlmann
Ejnar Kohlmann (1. joulukuuta 1888 Helsinki – 30. toukokuuta 1968 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen jääkärikapteeni ja taidemaalari. Hänen vanhempansa olivat kirjailija Victor Alexander August Kåhlman ja Elin Elvira Lundberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Thyra Margaretha Helsingiuksen kanssa, josta hän erosi vuonna 1925 ja avioitui toistamiseen vuonna 1925 Elsa Matilda Nordströmin kanssa.
Opinnot

Kohlmann kävi neiti Thyra Albrechtin yksityiskoulua ja neiti Vallenin ranskankielistä yksityiskoulua kaksi vuotta sekä kävi yksityisopintoja suorittaakseen lyseon kurssin.
Jääkärikausi

Kohlmann liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 22. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 13. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Kohlmann saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan tykinjohtajaksi Jääkäritykistön 1. patteriin ja osallistui taisteluihin Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn myötä Jääkäritykistöprikaatin 1. jääkäripatteriston 1. patteriin ja otti osaa taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kohlmann toimi lähettiupseerina Suomen tykistökoulussa. Lähettikoulusta hänet määrättiin 13. maaliskuuta 1919 alkaen Lappeenrannan komendanttihallituksen adjutantiksi. Komendanttihallituksesta hänet siirrettiin 10. marraskuuta 1920 Viipurin paikallispataljoonan 2. komppaniaan nuoremmaksi upseeriksi ja edelleen 17. joulukuuta 1920 pataljoonan adjutantiksi. Viipurin paikallispataljoonasta hänet siirrettiin 6. huhtikuuta 1921 alkaen Karjalan. kaartin rykmentin, missä hän toimi nuorempana upseerina 6. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 7. joulukuuta 1921 edellä mainitun komppanian väliaikaiseksi päälliköksi. Hänet komennettiin 7. helmikuuta 1922 ja lopulta siirrettiin 30. kesäkuuta 1922 Suomenlinnan komendanttivirastoon, missä hän toimi 27. heinäkuuta 1922 alkaen komendantin adjutanttina. Kohlmann erosi armeijasta 12. syyskuuta 1923 ja siirtyi Sandudin tapettitehtaan palvelukseen varastonhoitajaksi. Varastonhoitajana hän työskenteli marraskuuhun 1931 saakka. Myöhemmin hän ryhtyi kokopäiväiseksi taidemaalariksi, kunnes vuonna 1937 hän astui J. Merivaaran tehtaan palvelukseen Helsinkiin konttoristiksi.
Talvisota

Kohlmann otti osaa talvisotaan konekiväärikomppanianpäällikkönä Erillis-Pataljoona 18:ssa ja osallistui taisteluihin Laatokalla, Häränpäänniemessä ja Säkkijärvellä. Vuonna 1951 hän muutti Ruotsiin Lidingöön. Kohlmann oli tuottelias maisema- ja eläinaihemaalari. Myöhemmin hänen arvostuksensa kasvoi taiteilijana Suomessa ja Ruotsissa. Hänet haudattiin Tukholmaan (Lidingö).
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 17. huhtikuuta 1918  Vääpeli 14. elokuuta 1918  Vänrikki 24. joulukuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 1940 |    |  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Pyhäjärvi Ul

| Pyhäjärvi Ul> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Karkkila |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Lääni:  Uudenmaan lääni
Maakunta:  Uudenmaan maakunta
Kuntanumero:  627
Perustettu :  1867
Liitetty:  1969
– liitoskunnat:  Karkkila Pyhäjärvi Ul
– syntynyt kunta:  Karkkila
Pinta-ala:   km²   (1.1.1968)
– maa:  221,7 km²
Väkiluku:  2 938   (31.12.1968)
– väestötiheys:  15,38 as./km²
Pyhäjärvi Ul oli Uudellamaalla sijainnut Suomen kunta. Nykyisin alue on osa Karkkilan kaupunkia. Kunnan nimen lopussa ollut tunnus Ul tarkoittaa Uudenmaan lääniä, sillä Suomessa oli ennen myös kaksi muuta Pyhäjärvi-nimistä kuntaa: Pyhäjärvi Ol Oulun läänissä sekä Pyhäjärvi Vpl Viipurin läänissä.
Pyhäjärven naapurikuntia olivat Karkkila, Vihti, Loppi, Tammela ja Pusula.
Historia

Pyhäjärven alue kuului 1300-luvulla Janakkalan ja Lohjan seurakuntien raja-alueeseen. Vuonna 1507 Pyhäjärven alue tuli kuulumaan Lohjan seurakunnasta erotettuun Vihdin seurakuntaan.
Pyhäjärvestä tuli Vihdin seurakunnan kappeliseurakunta vuonna 1654. Paikkakunta tunnettiin alkujaan Pahajärvenä. Nimi vakiintui Pyhäjärveksi 1600-luvun lopulla tai 1700-luvulla.
Pyhäjärvestä päätettiin muodostaa itsenäinen seurakunta keisarillisen senaatin päätöksellä vuonna 1861, mutta ero toteutui vasta 1869. Vuoden 1865 kunnallisasetuksen perusteella Pyhäjärvi aloitti toimintansa kuntana vuonna 1868.
Pyhäjärven keskustasta muodostettiin Karkkilan kauppala vuonna 1932.  Pyhäjärven kunta liitettiin Karkkilan kauppalaan vuonna 1969. Kunta ja kauppala olivat tähän asti kuuluneet Pyhäjärven seurakuntaan, jonka nimi vaihtui kuntaliitoksen yhteydessä Karkkilan seurakunnaksi. Kauppalasta tuli kaupunki vuonna 1977.
Tunnettuja pyhäjärveläisiä

Lauri Aho, Helsingin kaupunginjohtaja
Wilhelm Jägerroos, kauppaneuvos
Jorma "Joppe" Karhunen, taistelulentäjä
Kaj Kunnas, urheiluselostaja
Valto Olenius, seiväshyppääjä
Kalevi Olin, kansanedustaja
Rainer Virtanen, kansanedustaja
Viljo Virtanen, kansanedustaja, ministeri, kaupunginjohtaja ja maaherra
Kylät

Vaskijärvi, Ahmoo, Tuorila, Karkkila, Vattola, Haavisto, Vuotinainen, Järvenpää, Siikala ja Nyhkälä.
Vuoden 1960 taajamarajauksen mukaan Uudenmaan läänin Pyhäjärven taajamat olivat Ahmo (488 asukasta) ja Tuorila (395 asukasta). Kumpikin taajama sijaitsi osittain Karkkilan puolella, ja vastaavasti osa Karkkilan Nahkion ja Vattolan taajamista ulottui Pyhäjärven puolelle.
Kirjallisuutta

Aalto, Seppo & Rentola, Kimmo: Karkkilan eli Högforsin ja Pyhäjärven, entisen Pahajärven ihmisten historia. Karkkilan kaupunki, 1992. ISBN 951-96541-0-0.
| n k Uudenmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Askola  Espoo  Hanko  Helsinki  Hyvinkää  Inkoo  Järvenpää  Karkkila  Kauniainen  Kerava  Kirkkonummi  Lapinjärvi  Lohja  Loviisa  Myrskylä  Mäntsälä  Nurmijärvi  Pornainen  Porvoo  Pukkila  Raasepori  Sipoo  Siuntio  Tuusula  Vantaa  Vihti 
Entiset kunnat:  Bromarv  Degerby  Haagan kauppala  Huopalahti  Hyvinkään maalaiskunta  Karjaa  Karjaan maalaiskunta  Karjalohja  Kulosaari  Liljendal  Lohjan kunta  Nummi  Nummi-Pusula  Oulunkylä  Pernaja  Pohja  Porvoon maalaiskunta  Pusula  Pyhäjärvi Ul  Ruotsinpyhtää  Sammatti  Snappertuna  Tammisaaren maalaiskunta  Tammisaari  Tenhola 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Kartta Karkkilan ja Pyhäjärven rajoista ennen vuoden 1969 liitosta.
Pyjamantaskupuhe
Aiheesta muualla

J. K. Paasikiven päiväkirjat (useita merkintöjä, esim. 9.1. ja 23.1.1952) Paasikivi-Seura
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta

Ritarikunnan olkanauha emaloidulla ristillä.
Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta (ven. орден Александра Невского, orden Aleksandra Nevskogo) on venäjäläinen ritarikunta kunniaritarikunta, joka on nimetty 1200-luvulla eläneen suuriruhtinas Aleksanteri Nevskin mukaan.
Historia

Ritarikunnan perustamista oli suunnitellut jo Pietari Suuri, mutta häne ehti kuolla ennen kuin pääsi toteuttamaan ideansa. Ritarikunnan perusti hänen seuraajansa keisarinna Katariina I 1. kesäkuuta 1725. Ritarikunta lakkautettiin vuonna 1917, mutta Romanovin hallitsijasuku on jatkanut kunnianosoituksen jakamista. Ensimmäistä kertaa kunnianosoitusta jaettiin jo samana vuonna, kun keisarinnan tytär Anna Petrovna meni naimisiin herttua Kaarle Fredrikin kanssa. Vuonna 1942 Neuvostoliitossa perustettiin lähes samanniminen Aleksanteri Nevskin ritarikunta, jolla palkittiin ansioituneita sotilaita.
Keisariaikana ritarimerkkejä jaettiin sotilas- että siviiliansioiden perusteella. Vuodesta 1844 lähtien ritarikuntaan alettiin nimittää myös ei-kristittyjä, ja tällöin pyhän Nevskin muotokuva ja monogrammi korvattiin kaksipäisellä kotkalla. 11 vuotta myöhemmin ritarikuntaa alettiin jakaa myös miekkojen kera.
Venäläisten ritarikuntien keskenäisessä arvojärjestyksessä Pyhän Aleksanteri Nevskin ritarikunta on kolmanneksi korkein.
Ritarikunnassa on vain yksi luokka:
Ritarikunnan nauha
Tunnustuksen saajista

Tunnustuksen saaneita suomalaisia olivat muiden muassa kreivi Robert Henrik Rehbinder, amiraali Johan Fredrik Oskar von Kræmer, kenraali Casimir Ehrnrooth, kenraali Gustaf Mauritz Armfelt ja kenraali G. A. Thesleff.
Vuonna 2010 Pietarin ja Moskovan historiantutkijat julkaisivat kirjan keisarillisen Venäjän alkuperäisten tunnustusten saajista. Vuosien 1725–1917 aikana ritarimerkki myönnettiin 3 674 henkilölle.
Galleria

I. luokkaisen tunnuksen kanto-ohje.
Ritarikunnan hopeinen brilijantti rintatähti.