stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reiulf Steen

| Reiulf Steen |
| --- | --- |
 Steen vuonna 2007.
Norjan suurlähettiläs Chilessä
 1992–1996  
Suurkäräjien varapuhemies
 1985–1989  
Norjan ulkomaankauppa- ja merenkulkuministeri
 Nordlin hallitus 8. lokakuuta 1979 – 4. helmikuuta 1981  
Edeltäjä:  Hallvard Bakke
Seuraaja:  Kari Gjesteby
Norjan työväenpuolueen puheenjohtaja
 1975–1981  
Edeltäjä:  Trygve Bratteli
Seuraaja:  Gro Harlem Brundtland
Norjan liikenne- ja viestintäministeri
 Brattelin I hallitus 17. maaliskuuta 1971 – 18. lokakuuta 1972  
Edeltäjä:  Håkon Kyllingmark
Seuraaja:  John Austrheim
Suurkäräjäedustaja
 Akershusin vaalipiiri 1985–1993 Oslon vaalipiiri 1977–1985  
AUF:n puheenjohtaja
 1961–1964  
Edeltäjä:  Bjartmar Gjerde
Seuraaja:  Ola Teigen
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. elokuuta 1933 Hurum, Norja
Kuollut: 5. kesäkuuta 2014 (80 vuotta)
Tiedot
Puolue:  Työväenpuolue
Reiulf Steen (16. elokuuta 1933 Hurum – 5. kesäkuuta 2014) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko ja puolueensa puheenjohtaja 1975–1981. Hän istui suurkäräjillä 1977–1993 ja toimi niiden varapuhemiehenä 1985–1989. Steen oli Norjan liikenne- ja viestintäministeri 1971–1972 sekä ulkomaankauppa- ja merenkulkuministeri 1979–1981. Vuosina 1992–1996 hän oli Norjan suurlähettiläs Chilessä. Lisäksi hän kirjoitti useita kirjoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reiulf Steen Wikimedia Commonsissa
Reiulf Steen Norjan suurkäräjien verkkosivuilla (norjaksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Trygve Bratteli | Norjan työväenpuolueen puheenjohtaja 1975–1981 | Seuraaja: Gro Harlem Brundtland |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Jiayuguan

| Jiayuguan (嘉峪关市, Jiāyùguān Shì) |
| --- | --- |

 Jiayuguanin sijainti (keltaisella) Gansun maakunnassa.
 Jiayuguan
 Koordinaatit: 39°46′17″N, 98°17′24″E 
Valtio:  Kiina
Maakunta:  Gansu
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Prefektuuritason kaupunki
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 935 km²
Väkiluku (2010):  231 853
Aikavyöhyke:  UTC+8
Postinumero:  735100
Suuntanumero(t):  0937
Rekisterikilpi:  甘B
 
 www.jyg.gansu.gov.cn 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jiayuguan (kiin. 嘉峪关市, Jiāyùguān Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Gansun maakunnan luoteisosassa. Kaupungin pinta-ala on 2 935 neliökilometriä ja väkiluku 231 853 (2010). Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 640 kilometriä maakunnan pääkaupunki Lanzhousta luoteeseen.
Kaupunki on nimetty Kiinan muurin läntisimmän päädyn Jiayu-solan (kiin. 嘉峪关, Jiāyù Guān) mukaan. Mannerheimin matkapäiväkirjan suomennoksessa paikannimen muoto on Chiayükuan. Hän kävi täällä Aasian matkallaan 29.-30.11.1907.
Hallinnollinen jako

Jiayuguanilla ei ole piirikuntatason yksikköä, vaan se jaetaan suoraan kuntatasolla seitsemään alipiiriin ja kolmeen suurkuntaan.
Jiayuguanin kaupunki on kuitenkin perustanut 3 hallintopiiriä 1.12.2009. Ne toimivat samalla tavalla kuin piirikuntatason hallintoyksikköinä, mutta ne eivät ole rekisteröity Siviiliasiain ministeriössä.
| Jiayuguanin kartta |
| --- | --- | --- |
   Xiongguan Changcheng Jingtie 
| Hallintopiiri | Kiinan kirjoitusmerkit | Pinyin |
| Xiongguan | 雄关区 | Xióngguān Qū |
| Changcheng | 长城区 | Chángchéng Qū |
| Jingtie | 镜铁区 | Jìngtiě Qū |
Galleria

Jiayuguanin rautatieasema.
Jiayuguanin lentoasema.
Ilmakuva Jiayu-solan portista.
Uudet asuinalueet Jiayuguanissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jiayuguan Wikimedia Commonsissa
Jiayuguan Great Wall (englanniksi) (travelchinaguide.com)
Jiayuguan Fort — Westernmost Ming Great Wall Garrison (englanniksi) (chinahighlights.com)
Saksan liittoneuvosto

| Saksan liittoneuvosto Bundesrat |
| --- | --- |
 
Tyyppi
Tyyppi:  Ylähuone
Johto
Puhemies:  Bodo Ramelow
Edustajia:  69
Kokouspaikka
 
Kotisivut
 http://www.bundesrat.de
Valtionhallinto
Perustuslaki
Weimarin tasavalta (1919-1933)
Saksan liittotasavalta (1949–1990)
Ulkoasiainministeriö
Johto
Liittopresidentti
Liittokansleri
Liittoneuvosto
Liittopäivät eli parlamentti
Vaalit
Puolueet
Poliitikot
Energiapolitiikka
Ympäristöpolitiikka
Teemasivu:Politiikka
n
k
Osa artikkelisarjaa
Liittoneuvoston rakennus Berliinissä.
Saksan liittoneuvosto (saks. Bundesrat) on hallintoelin Saksan liittotasavallassa. Liittoneuvosto edustaa Saksan 16 osavaltiota liittovaltiotasolla ja osallistuu liittovaltiolakien säätämiseen sekä liittovaltion hallintoon. Myös Saksan keisarikunnassa toimi liittoneuvosto, Weimarin tasavallassa kyseisen elimen nimi oli valtakunnanneuvosto (Reichsrat). Saksan liittoneuvosto ei ole virallisesti toinen parlamenttikamari Saksassa, vaan oma elin. Parlamentti koostuu Saksassa vain  liittopäivistä. Ero on muihin kaksikamareisiin valtioihin kuitenkin vain muodollinen, ja käytännössä Saksan liittoneuvostoa kutsutaan kansainvälisessä vertailussa usein toiseksi kamariksi.
Koostumus

Liittoneuvosto koostuu osavaltioiden hallitusten jäsenistä. Osavaltioiden hallitusten jäsenet voivat myös valtuuttaa liittoneuvostoon henkilön itsensä sijasta. Neuvostossa on 69 paikkaa ja osavaltioiden äänimäärä määräytyy asukasluvun mukaan siten, että jokaisella osavaltiolla on vähintään kolme ja enintään kuusi ääntä. Osavaltioiden edustajilla on velvollisuus äänestää hallituksensa tahdon mukaan, eikä ryhmien ääniä voi jakaa. Edustajien puoluekantojen suhteet vaihtelevat osavaltioiden vaalien mukaan, joita on yleensä 3–4 vuodessa.
Tehtävät

Liittovaltion hallituksen täytyy esittää kaikki lainsäädännölliset aloitteensa ensimmäiseksi liittoneuvostolle. Vasta sen jälkeen ehdotus voidaan hyväksyä liittopäivillä. Liittoneuvostolta on myös saatava suostumus silloin, kun säädettävä laki koskee niitä poliittisia alueita joilla osavaltiolla on perustuslain mukainen ehdoton valta tai kun se aiheuttaa osavaltioille kustannuksia. Perustuslain muuttamiseen tarvitaan puolestaan liittoneuvoston kahden kolmasosan hyväksyntä. Muissa tapauksissa liittoneuvostolla on vain veto-oikeus. Jos liittoneuvosto käyttää veto-oikeuttaan, liittoneuvostolle ja liittopäiville luodaan välityskomitea jonka tehtävänä on neuvotella kompromissi.
Liittoneuvostoa johtaa liittoneuvoston puhemies (saks. Bundesratspräsident). Perinteisesti puheenjohtajuus on vuorovuosittain eri osavaltioiden ministeripresidenteillä. Puheenjohtajuuskausi on yksi vuosi. Puhemies on muodollisesti velvollinen edustamaan liittotasavaltaa liittoneuvostossa. Puhemiehellä on kolme varapuhemiestä.
Rakennus

Saksan liittoneuvoston rakennus sijaitsee maan pääkaupungissa Berliinissä, Leipziger Straßella.
Rakennus > Aiemmat rakennukset paikalla

Alkujaan paikalla sijaitsi 1700-lukulainen rakennus, joka toimi teollisuusrakennuksena ja oli preussilaisen kauppiaan Johann Ernst Gotzkowskyn omistuksessa. Vuodesta 1825 vuoteen 1851 se oli suvun Mendelssohn-Bartholdy omistuksessa, joka rakennutti siitä edustavan aatelisasuinrakennuksen. Rakennuksessa muun muassa sävelsi teoksiaan kuuluisa säveltäjä Felix Mendelssohn Bartholdy.
Vuodesta 1867 vuoteen 1870 alun perin teollisuusrakennuksena toimineessa rakennuksessa kokoontui Pohjois-Saksan liiton valtiopäivät. Rakennus purettiin vuonna 1898 ja paikalle rakennettiin uusi rakennus Preussin ylähuoneelle eli Herrenhausille.
Rakennus > Nykyinen rakennus

Preussin ylähuoneen kolmisiipisen rakennuksen suunnittelusta vastasi arkkitehti Friedrich Schulze ja se valmistui vuonna 1904. Rakennus tuhoutui osittain toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen Saksan jälleenyhdistymiseen saakka rakennusta käytti Saksan demokraattisen tasavallan erilaiset instituutiot. Yhdistyneen Saksan liittoneuvosto muutti rakennukseen vuoden 2000 elokuussa arkkitehtitoimisto Schweger & Partnersin suunnittelemien kunnostustöiden jälkeen.
Aiheesta muualla

Saksan liittoneuvoston viralliset sivut
Tietoa liittoneuvostosta Saksan Helsingin-suurlähetystön sivuilla[vanhentunut linkki]
Preussin ylähuoneen rakennus, nykyinen liittoneuvoston rakennus vuoden 1904 tienoilla.
Diocletianuksen palatsi

| Diocletianuksen palatsi |
| --- | --- |
 Yksi palatsin sisäpihoista.
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Kroatia  43°30′33.984″N, 16°26′35.988″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  ii, iii, iv
Tunnusnumero:  97
Valintahistoria
Valintavuosi:  1979
 Split
Diocletianuksen palatsi (kroatiaksi Dioklecijanova palača) on antiikin Rooman ajalta säilynyt rakennus Splitin kaupungissa Kroatiassa. Palatsin rakennutti Rooman keisari Diocletianus (n. 230–313) synnyinkaupunkinsa Salonan lähelle 200-luvun lopussa ja 300-luvun alussa. Keisari vetäytyi palatsiin viettämään eläkepäiviään luovuttuaan vallasta vuonna 305.
Palatsi rakennettiin alun perin enemmän linnoitukseksi kuin asuinrakennukseksi. Sen alkuperäinen pohjakaava oli muodoltaan muurien ja tornien reunustama suorakaide. Nykyisin palatsin alkuperäisistä rakennuksista on jäljellä noin puolet. Palatsin alue käsittää noin puolet Splitin historiallisesta keskustasta. Palatsi on Unescon maailmanperintökohde.
Historia ja nykypäivä

Rooman keisari Diocletianus (n. 230–313) alkoi suunnitella palatsin rakentamista kymmenen vuotta ennen luopumistaan vallasta, todennäköisesti huonon terveydentilansa vuoksi. Palatsi rakennettiin sekä asuinrakennukseksi että merilinnoitukseksi. Palatsialueen alkuperäinen koko oli 3 hehtaaria.
Palatsi vaurioitui pahoin avaarien hyökkäyksessä 600-luvulla. Kun avaarit vetäytyivät, raunioituneen Salonan kaupungin asukkaat muuttivat palatsin alueelle ja rakensivat sinne kotinsa. Splitin kaupunki alkoi muodostua palatsin ympärille.
Keskiajan jälkeen palatsi unohdettiin länsimaissa vuosisadoiksi. Skotlantilainen arkkitehti Robert Adam tutki sen raunioita 1700-luvulla. Hänen julkaisujensa ja esitelmiensä kautta palatsin muodot vaikuttivat uusklassimin muodostumiseen ja suosioon.
Palatsin alue on ollut asuttu rakentamisestaan saakka. Splitin asukkaille palatsi ei ole arkeologinen kohde vaan kaupungin keskusta. Palatsin alueella on kauppoja ja markkinapaikkoja, ja monet sen rakennuksista ovat edelleen päivittäisessä käytössä. Palatsin alue ei ole ollut aina haluttu asuinalue. Maailmansotien välillä aluetta kutsuttiin ghetoksi ja sitä asuttivat venäläiset pakolaiset. Alue oli Splitin kaupungin punaisten lyhtyjen alue.
Palatsin arkkitehtuuri

Vaikka palatsia pidetään yhtenä parhaiten säilyneistä roomalaisista palatsikokonaisuuksista, se ei ole nykyisin arkkitehtonisesti yhtenäinen alue. Palatsialueella on rakennettu vuosisatojen kuluessa niin paljon, että roomalaiselta ajalta periytyvää rakentamista on nähtävissä paikoin vain vähän. Palatsialueella on kuitenkin useita yksittäisiä hyvin säilyneitä rakennuksia. Alueen rakennuksissa näkyy historiallinen kerroksellisuus. Roomalaisten rakennusten lisäksi palatsin alueella on rakennuksia keskiajalta, renessanssin ajalta ja barokin ajalta.
Palatsin arkkitehtuuri > Muurit ja portit

Palatsialueen eteläosassa sijaitsivat keisarin asuintilat ja erilaiset viralliseen käyttöön tarkoitetut rakennukset. Pohjoisosa oli varattu sotilaiden asunnoiksi ja parakeiksi. Suorakaiteen muotoista palatsialuetta ympäröivät 215 x 180 metriä pitkät muurit. Jokaisessa nurkassa oli iso vartiotorni ja neliön jokaisella sivulla portti. Kaikilla muilla paitsi eteläisellä meren puoleisella sivustalla oli lisäksi vartiotorneja muurin varrella.
Muurin pohjoinen portti eli kultainen portti johti tielle, joka vei keisarin synnyinkaupunkiin Salonaan, silloiseen Dalmatian pääkaupunkiin. Itäinen, vähemmän käytetty hopeinen portti avautui roomalaiseen Epetian kaupunkiin, jonka paikalla sijaitsee nykyisin Stobreč. Läntinen portti, jota kutsuttiin myös rautaportiksi oli alun perin sotilaiden käytössä. Se on ainoa porteista, joka on ollut jatkuvassa käytössä palatsin rakentamisesta saakka. Eteläinen portti oli roomalaisena aikana meriportti, jonka kautta keisari pääsi purjehtimaan aluksellaan suoraan palatsin pohjakerrokseen.
Palatsin arkkitehtuuri > Aukiot ja rakennukset

Porteilta johtivat tiet palatsin keskellä sijaitsevalle peristyylille eli pylväiden reunustamalle aukiolle, joka oli Rooman aikana tärkeä seremoniallinen keskus. Peristyylille johtavalla tiellä on roomalaiselta ajalta peräisin oleva vestibyyli eli eteishalli, jossa tavattiin merkittäviä vieraita. Alkuperäisistä palatsin pohjoispuolen sotilasparakeista on jäljellä hyvin vähän. Palatsin eteläosassa keisarin asuinalueella sijaitsivat Jupiterin temppeli ja Diocletianin mausoleumi, jotka muutettiin vuosisatojen kuluessa kirkkorakennuksiksi. Mauseoleumi muutettiin Pyhän Domniuksen katedraaliksi vuonna 653. Jupiterin temppeli muutettiin kastekappeliksi, ja siihen rakennettiin lisäosia 1300- ja 1400-luvuilla.
Palatsin arkkitehtuuri > Kellarit

Palatsin eteläosan alla sijaitsevat kellarikerros on yksi parhaiten säilyneistä aikansa rakennuskokonaisuuksista maailmassa. Kun maanpäälliset osat tuhoutuivat, kellarikerros säästyi. Kellariosa on myös yksi pääsyistä, miksi Diocletianuksen palatsi on nimetty Unescon maailmanperintölistalle. Roomalaisena aikana rakennelman tarkoitus oli lähinnä korottaa keisarin asuinrakennuksia, mutta huoneissa säilöttiin myös ruokaa. Kellareissa asuttiin keskiajalla ja myöhemmin niistä tuli yläpuolisen keskustan kaatopaikka. Kellarit siistittiin arkkitehti Vicko Andrićin johdolla 1800-luvun puolivälissä. Nykyisin kellarissa on näyttely- ja myyntitiloja.
Mediassa

Palatsin alueella on kuvattu useita elokuvia ja televisiosarjoja, tunnetuimpana HBO:n tuottaman Game of Thrones -sarjan neljättä tuotantokautta.
Robert Adam: Ruins of the Palace of the Emperor Diocletian at Split, 1764.
Alkuperäisen palatsialueen pohjapiirros.
Palatsin itäinen eli hopeinen portti.
Palatsin kellarikerrokset.
Kirjakerho

Kirjakerho on painettujen kirjojen myyntijärjestelmä, joka perustuu ostajien jäsenyyteen, suoramarkkinointiin ja postimyyntiin. Tyypillisesti kirjakerhon jäsen saa kuukausittain ilmaisen jäsenlehden, jossa esitellään tulevat ”kuukauden kirjat” ja kerhon muu valikoima. Kuukauden kirja lähetetään jäsenelle automaattisesti, ellei hän ole sitä peruuttanut määräaikaan mennessä.
Kirjakerhot ovat yleensä kustannusyhtiöiden ylläpitämiä. Niiden etuja ovat kirjakauppoja halvemmat hinnat sekä kotiinkuljetus. Kirjakerho myös valikoi ja suosittelee kirjoja asiakkaille. Nykyään verkkokauppa kilpailee kirjakerhojen kanssa. Kirjakerhoista poiketen verkkokaupat lähettävät vain ne kirjat, jotka asiakas on itse valinnut. Kirjakerhojen osuus Suomen kirjamyynnistä yksityisille asiakkaille on ollut jo 1970-luvulta lähtien tasaisesti noin 10 prosenttia.
Ensimmäinen kirjakerho oli klassikkoromaanien uusintapainoksia kaupannut saksalaisyritys, joka aloitti toimintansa 1919. Yhdysvalloissa ensimmäisiä olivat Book-of-the-Month Club (1926) ja The Literary Guild (1927). 1980-luvulla Yhdysvalloissa toimi satakunta kirjakerhoa.
Suomen ensimmäinen kirjakerho oli Hobby Hallina sittemmin tunnetun Concert Hall Societyn vuonna 1968 perustama Ex Libris. Toinen ja edelleen suurin kirjakerho on Suuri Suomalainen Kirjakerho, jonka WSOY, Otava ja Tammi perustivat vuonna 1969. Siinä oli enimmillään yli 300 000 jäsentä. Nykyään SSKK:n omistaa Otavamedia.
Kuukauden kirja

Kirjakerhojen perinteinen markkinointitapa on ollut kuukauden kirja, kerhon etukäteen valitsema suosikkikirja, joka toimitetaan jäsenelle automaattisesti ellei tämä ole sitä etukäteen peruuttanut sovitun ajan kuluessa. Kunkin maan etämyyntisäädöksistä ja kunkin kerhon ehdoista riippuen jo vastaanotetun kirjan voi myös palauttaa takaisin lähettäjälle.
Kuukauden kirjat painetaan ja sidotaan usein alkuperäisversiota kompaktimmiksi laitoksiksi, jotta ne mahtuisivat kerrostalokotien kirjeluukusta. Keinoina ovat ohuen painopaperin, jopa niin sanotun raamattupaperin käyttö, pienempi tekstikoko tai paksun kirjan jakaminen kahteen niteeseen, jotka sijoitetaan kirjekuoreen vierekkäin eikä päällekkäin. Joidenkin kirjakerhojen erottautumiskeinona on kirjojen myynti alkuperäisasussaan, jolloin postilähetyksestä kuitenkin saattaa tulla sen verran paksu ettei se mahdu kirjeluukusta vaan pitää käydä noutamassa postista.
Kuukauden kirjana saatetaan tarjota useita vaihtoehtoja tai jopa eri kirjoja eri jäsenille, joiden makutottumuksia tunnetaan aiemman tilaushistorian perusteella. Kuukausittain ilmestyvä kirjakerhon jäsenlehti esittelee kymmeniä muitakin vaihtoehtoja tilattaviksi. Kirjakerhot saattavat myydä kirjojen ohella myös lahjatavaroita, koriste-esineitä ja taidegrafiikkaa.
Omia kerhoja eri kohderyhmille

Aikuisille tarkoitettujen ja kaunokirjallisuuspainotteisten kirjakerhojen rinnalle on syntynyt erikoisalojen kirjakerhoja, kuten eri-ikäisille lapsille suunnatut kerhot ja eri alojen tietokirjakerhot.
Jäsenmäärät hiipuneet

Kirjakerhojen kulta-aikaa Suomessa oli 1970-luku, jolloin kuukauden kirjaa myytiin tyypillisesti vähintään 50 tuhatta, parhaimmillaan yli sata tuhatta kappaletta.
2000-luvun taitteen vuosiin osuneen toisen huipun jälkeen fyysisiä painettuja kirjoja välittävien kirjakerhojen suosio on kääntynyt laskuun. Otava-ryhmän kirjakerhoissa oli vuonna 1994 jäseniä yhteensä 199 000, vuonna 2004 noin 300 000 ja vuonna 2020 runsaat 76 000. WSOY:n kirjakerhoilla jäseniä oli 108 000 (1994), 200 000 (2004) ja 150 000 (2011); vuonna 2015 WSOY luopui kirjakerhotoiminnasta. Sanoma-konsernin kirjakerhoilla oli enimmillään noin sata tuhatta jäsentä 2000-vuosikymmenen alkuvuosina. Sanoma myi kirjakerhotoimintansa Otavamedialle 2015. Tammen (Bonnierin) kirjakerhot ylsivät parhaimmillaan 97 000 jäseneen vuonna 2001. Tilastokeskuksenkin käyttämät jäsenmäärät perustuvat kirjakerhojen ja niiden omistajayhtiöiden omiin ilmoituksiin, ja kirjakerhoissa pitkään työskennelleen Outi Pakkasen mukaan jäsenmäärän laskenta oli usein epäjärjestelmällistä ja liioittelevaa.
Suomen kirjakerhoja

Lähteet:
Ex Libris (Concert Hall Society, 1968)
Suuri Suomalainen Kirjakerho (Otava, alun perin myös WSOY ja Tammi, 1969)
Kolibri (SSKK, 1971)
Johanna (alun perin Uusi kirjakerho UKK, Gummerus, Weilin & Göös, Karisto ja Kirjayhtymä, 1971, sitten vain Gummerus, myytiin WSOY:lle 2001)
Lasten oma kirjakerho (Sanoma, 1975–2016)
Femi, suuri naistenkerho (SSKK, 1977–1982)
Kristillinen kirjakerho (1978–1980)
Uudet Kirjat (WSOY, 1980)
Laatukirjasto (SSKK, 1980)
Koko Kansan Kirjakerho (Gummerus, Bra Böcker, 1982)
Lasten Parhaat Kirjat (Tammi, 1987)
Kirjamaailma (WSOY, 1990
Barbie-kirjakerho (Sanoma, n. 1992–2001)
Ekonomia (Weilin+Göös 1994, sittemmin WSOY)
Opettajan Tietopalvelu (1994)
Koululaisen Kirjaklubi (Otava, 1995)
Merkurius (Sanoma, 1995)
Metsästys ja Kalastus Kirjaklubi (1995)
Barbie-kirjakerho (Sanoma, 1996)
Ex Libris (Tammi ja Gummerus, 1997, myytiin SSKK:lle 2001)
Hyvän sanoman kirjakerho (Aika, 1997–2000)
Book Avenue (Otava, 1998)
Akateeminen kirjakerho (Gummerus, 1998–2001)
Sisters Club (Sanoma, 1999)
Stockmannin kirjakerho (Akateeminen kirjakauppa, 1999–2001)
Bookmark-verkkokirjakerho (WSOY 2000–2001)
Suuri Suomalainen Lastenkerho (Otava, 2000)
Satumaa (ent. Uppo-Nalle, WSOY, 2001)
Leppäkerttu (Otava, 2001)
Tyyli ja Koti (WSOY, 2005)
Erä Kirjakerho (WSOY, 2005)
Mauri Kunnas Kirjakerho (WSOY, 2005)
Tammen kultaiset kirjat (Tammi, 2007)
Luen Itse (Tammi, 2008)
Juju (WSOY, 2008)
Satusiivet (Tammi, 2009)
Koivusaari (Helsinki)

| Koivusaari> Björkholmen |
| --- | --- |
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Eteläinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  31 (osa-alue 314)
Pinta-ala:  0,13 km² 
Väkiluku:  0 (2013)
Osa-alueet:  on itse Lauttasaaren osa-alue
Postinumero(t):  00200
Lähialueet:  Myllykallio, Espoon Hanasaari
Koivusaari (ruots. Björkholmen) on pieni saari ja samalla Lauttasaaren kaupunginosaan kuuluva osa-alue Helsingissä Lauttasaaren länsipuolella. Saarella sijaitsee kaksi pursiseuraa venesatamineen ja entinen Nokian koulutuskeskus. Nykyinen Koivusaari on muodostettu yhdistämällä varsinainen Koivusaari sen eteläpuoliseen Leppäsaareen ja laajentamalla tätä aluetta. Alueelle on 1990- ja 2000-lukujen vaihteesta alkaen kaavailtu meritäytöllä toteutettavaa uutta asuinaluetta, jota palvelisi Länsimetron vuonna 2017 avattu Koivusaaren asema.
Maantiede, luonto ja geologia

Koivusaaren pinta-ala on noin 13 hehtaaria ja rantaviivaa on noin 1,7 kilometriä. Suurilta osin täyttömaasta muodostuva saari on varsin matala, ja sen korkeimmat kohdat ovat vain seitsemän metriä merenpinnan yläpuolella. Koivusaaren paikalla oli alun perin kaksi saarta: pohjoisempi Koivusaari ja sen eteläpuolella sijainnut Leppäsaari (ruots. Alholmen). Saarten maaperä on pääsääntöisesti moreenia, ja ne on yhdistetty maatäytöllä, jonka paksuus on saarten välisellä alueella noin 1–3 metriä. Koivusaaren länsiosissa on pieniä silokallioalueita. Koivusaari sijaitsee Lauttasaaren ohella happamien kivilajien alueella, ja sen kallioperä on pääasiassa graniittia.
Koivusaaren luonnonvarainen kasvillisuus on tyypiltään tuoreen kankaan mustikkatyypin (MT) kasveja. Saaren puustossa esiintyy tuoreen kangassekametsän lajeja; lähinnä koivuja ja mäntyjä. Koillis- ja luoteiskärkien alueilla on ruovikkoa, minkä lisäksi alueen rakennetuilla osilla on pieniä nurmikkoalueita ja pensasistutuksia. Saaren eteläkärjessä on pienialainen, luonnontilaisena säilynyt somerikko- ja niittyranta, jolla on varsin monipuolinen merenrantakasvillisuus. Alueen luontoarvo huomattiin jo vuonna 1991 tehdyissä tutkimuksissa. Eteläkärjen 0,1 hehtaarin kokoinen merenrantaniitty sai suojelustatuksen vuoden 2001 luonnonsuojelulain nojalla. Eteläkärjen alueen kasvillisuuteen kuuluvat muun muassa meri- ja suolamaltsa, ruokonata, koiran- ja rantavehnät, rannikki, merihanhikki, suomenlahdenkohokki, meriputki, keltamaite, siniheinä, suolasänkiö sekä pikku- ja isorantasapit.
Koivusaaren eteläkärjessä oleva pystyasentoinen graniittilohkare on Helsingin suurimpia siirtolohkareita. Lohkareen koko on 5 (korkeus) × 8,5 × 4,5 m (alun perin 6 m, osia lohjennut). Se on luokiteltu näyttäväksi maisemaelementiksi, jolla on luonnonsuojeluarvoa.
Historia

Nykyisen Koivusaaren paikalla sijaitsi alun perin kaksi saarta: pohjoisempi Koivusaari ja sen eteläpuolinen Leppäsaari. Koivusaaressa oli vuosina 1902–1911 tehdyssä venäläisessä topografikartassa kalastajien asumuksia. Saaret kuuluivat Lauttasaaren ohella Huopalahden kuntaan, joka liitettiin vuoden 1946 alusta Helsingin kaupunkiin. Koivusaaren itäosaa oli tuolloin jo täytetty, minkä lisäksi se oli yhdistetty Leppäsaareen maapenkereellä. Vuonna 1935 liikenteelle avattu Jorvaksentie rakennettiin kulkemaan Koivusaaren lävitse. Liikenneyhteys johti alueen käyttöön kaatopaikkana Helsingin vuoden 1952 kesäolympialaisiin saakka, jolloin kaatopaikka-alue peitettiin maalla. Jätetäyttöä tehtiin moottoritien eteläpuolisille alueille. Aluetta käyttivät kaatopaikkanaan sekä yritykset että puolustusvoimat, jonka saappaita ja ammuksia löydettiin alueelta sähköjohtotolppien rakennustöiden yhteydessä.
Koivusaaren eteläosan omisti Länsiväylän 1960-luvulla tapahtuneeseen leventämiseen saakka Radiator-niminen putkiliike, jolla oli saarella työpaja ja varasto. Yhtiön toiminta-aikana muun muassa Saunaseuran laiturin alueella sijaitsevalle rannalle hävitettiin myrkkyjätettä ja saaren keskikohdalle tyhjennettiin pikitynnyreitä. Helsingin kaupunki täytti saaren aluetta saviliejulla ja sodassa tuhoutuneiden rakennusten purkujätteistä koostuneella täytemaalla. Saarella toimi myös Nikator-rakennusliikkeen maalivarasto, romuliike varastoineen sekä yritykset Huber Oy ja Transporter Oy. A-Elementti Oy:llä oli tilapäinen esittelytila alueella.
Vuonna 2003 saarella toimivat veneliikkeet Selboat Oy ja Flipper Market, Helsingin kaupungin liikuntaviraston merellinen osasto sekä pursiseurat Nyländska Jaktklubben ja Koivusaaren Pursiseura.