stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars
Soittajat

Esa "Ray Katz" Nissi – laulu, kitara
Jukka "Kale" Turunen – basso
Ismo Autioniemi – kitara
Merja Koistinen – urut
Timo "Timppa" Takamäki – rummut
Jari "Jallu" Junnilainen – lyömäsoittimet (kahdella viimeisellä levyllä)
Pasi Aikio – rummut (viimeisellä levyllä)
Jyrki Raatikainen – rummut (ensimmäisellä EP:llä)
Aiheesta muualla

Artikkeli Oulun kaupunginkirjaston sivulla (Arkistoitu – Internet Archive)
Hekatompedon

Hekatompedon (m.kreik. ἑκατόμπεδον, lat. hecatompedum) tai Hekatompedos m.kreik. ἑκατόμπεδος, lat. hecatompedus) (”sata jalkaa [pitkä]”) voi viitata seuraaviin asioihin antiikin Kreikassa:
hekatompedon, temppelien tyyppi, erityisesti:
Hekatompedon, Athenelle omistettu temppeli Ateenan Akropoliilla
Hekatompedon, kaupunki Epeiroksessa
Hekatonkheires

Hekatonkheires (m.kreik. ἑκατονχεῖρες, engl. Hecatoncheires), "satakätiset" olivat kreikkalaisen mytologian taruolentoja. Ne kuuluivat gigantteihin eli muotopuoliin jättiläisiin.
Hekatonkheires-veljeksiä oli kolme: Kottos, Gyges ja Briareos. Heillä kaikilla oli viisikymmentä päätä ja sata kättä. He taistelivat Zeuksen ja muiden kreikkalaisten jumalten puolella titaaneja vastaan. Taistelun lopuksi he heittivät kerralla kolmesataa kiveä titaanien vuorilinnoitukseen, jolloin titaanit antautuivat. Briareos lienee sama kuin Aigaion.
Harry Golombek

Harry Golombek vuonna 1949.
Harry Golombek (1. maaliskuuta 1911 – 7. tammikuuta 1995) oli brittiläinen shakin kansainvälinen mestari, kunniasuurmestari sekä shakkikirjailija. Golombek oli Britannian mestari kolmesti, vuosina 1947, 1949 ja 1955. Hän sijoittui mestaruuskilpailuissa toiseksi vuonna 1948. Golombek sain suurmestarin arvonimen vuonna 1985.
Aiheesta muualla

Harry Golombek ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Helvetintulen Klubi (Marvel)

Helvetintulen Klubi on Marvel-universumissa toimiva newyorkilainen hienostoklubi.
Klubi perustettiin alun perin tarjoamaan rikkaille henkilöille hienotunteisia palveluja piilossa julkisuudelta.
Sittemmin siitä tuli ns. taustavoima monenkin suuren liikeyrityksen ja yhteisön taustalla; jäsenehdokkaina tai vieraina on ollut mm. yksi presidenttiehdokas.
Klubia johtaa kuuden Kardinaalin ryhmä: koodinimet on otettu shakkipelistä ja ne ovat Musta Kuningas, Musta Kuningatar, Musta Lähetti, Valkoinen Kuningas, Valkoinen Kuningatar ja Valkoinen Lähetti.
Viimeksi Musta Kuningas oli Sebastian Shaw, Musta Kuningatar Selene ja Musta Lähetti Harry Leland. Valkoisen Kuninkaan paikka on auki (sitä tarjottiin Magnetolle) ja Valkoinen Kuningatar oli viimeksi telepaatti Emma Frost; Valkoisen Lähetin tehtäviä hoiteli kyborgi Donald Pierce, jolla oli yliluonnollisen voimakkaat bioniset raajat.
Kardinaalien joukossa on ja on ollut useitakin superrikollisia.
Klubin suhde Ryhmä-X:ään on lievästi sanoen moni-ilmeinen; vihollisuus on vaihtunut vähin erin vastahakoiseen yhteispeliin, koska molemmat tahot ovat todenneet että se on mutanttien yhteinen etu.
Herment

| Herment |
| --- | --- |
 Yleisnäkymä kunnasta
 vaakuna
 Herment
 Koordinaatit: 45°45′16″N, 2°34′10″E 
Valtio:  Ranska
Alue:  Auvergne-Rhône-Alpes
Departementti:  Puy-de-Dôme
Arrondissementti:  Riom
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  9,6 km²
Väkiluku (2021):  250 
 – Väestötiheys:  26 as./km²
Kunnan numero:  63175
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Herment on kunta Ranskassa Puy-de-Dômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 53 kilometriä Clermont-Ferrandin kaupungista länteen.
Notre-Damen kollegiaalinen kirkko
Notre-Damen kollegiaalinen kirkko on rakennettu 1100-luvulla. Sen rakennutti Auvergnen kreivin Robert III, ja se oli osa vaikuttavaa linnoitusta, joka on ajan saatossa tuhoutunut. Kirkko on 53 metriä pitkä ja 20 metriä leveä, ja se on mitoiltaan yksi Auvergnen suurimmista. Kirkko on kuulunut historiallisten monumenttien luetteloon vuodesta 1862 lähtien.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Herment Wikimedia Commonsissa
Hertta Lammio

Hertta Lammio (s. 2003) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Kansallisessa Liigassa kaudella 2022 Nurmijärven Jalkapalloseuraa. Hän on edustanut samaa seuraa jo juniorisarjoissa sekä Kakkosessa kaudella 2019 ja Ykkösessä kausina 2020–2021.
Emil Hårdh

Karl Emil Hårdh (5. marraskuuta 1841 Raahe – 31. lokakuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen lyseon lehtori ja suomentaja.
Henkilöhistoria

Hårdhin vanhemmat olivat kruununvouti, kollegiasessori Gustaf Adolf Hårdh ja Emilia Katarina Sovelius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1860 Kuopion lukiosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1866 ja maisteriksi 1869. Hårdh toimi Helsingin ruotsalaisessa lyseossa saksan ja ruotsin kollegana 1886–1900 sekä ranskan ja saksan lehtorina 1900–1905. Saatuaan perinnön Hårdh teki noin 100 000 markan lahjoitukset, siitä 73 000 markkaa merimieslähetykselle ja loput Hämeenlinnan kaupungissa toimineille seuroille.
Lääkäri, valtiopäivämies Axel August Hårdh oli Emil Hårdhin veli.
Kirjallinen tuotanto > Teoksia

Det grekiska dramat, teoksessa Svenska reallyceets i H:fors Berättelse 1895-1896. Helsingfors 1896
Statii Achilleid öfversatt. Bilaga till Sv. reallyceets i H:fors Berättelse 1897-98. Helsingfors 1898
Europas tacksamhetsskuld. Särtryck ur Svenska reallyceums i Helsingfors berättelse 1904-1905. Lilius & Hertzberg, Helsingfors 1905
Einige Bemerkungen über die Relation im Tatarischen. Journal de la Société finno-ougrienne 28, 5. Finskugriska sällskapet, Helsingfors 1913
Le théâtre français jusqu'au siècle de Louis XIV y compris, teoksessa Svenska Reallyceums i Helsingfors program 1914. Helsingfors 1914
Kirjallinen tuotanto > Suomennoksia

Friedrich von Schiller : Wilhelm Tell : 1 näytös, teoksessa Oulun realikoulu. Kertomus toimitettu vuositutkintoon kesäkuun 13 päivänä 1879. Bergdahl, Oulu 1879
Platon : Platonin kirjoittama Sokrateen puolustuspuhe. Oulun kirjapaino, Oulu 1882
Thukydides : Peloponneesolais-sota osat I-II. Suomentaja, Helsinki 1912
Kirjallinen tuotanto > Saksannoksia

K. E. F. Ignatius : Grossfürstenthum Finnland : statistische Mittheilungen mit Veranlassung der Ersten Finnischen Allgemeinen Austellung in Helsingfors 1876 ; Übersetzt von E. Hårdh. Hufvudstadsbladet, Helsingfors 1876
Hertta Upari

Hertta Upari
Hertta Upari (16. toukokuuta 1920 Vihti – 31. joulukuuta 2004 Helsinki) oli suomalaisen ratsastuksen uranuurtaja. Hän teki koko elämänsä työtä hevosten parissa lapsuuden haaveensa mukaisesti.
Upari opetti ja toimi tallimestarina vuosina 1942–1945 Hippodromin ratsastuskoulussa Helsingissä Ruskeasuolla. Myöhemmin hän johti myös Helsingin ratsastusopistoa ja Urheiluratsastajat-yhdistyksen tallia vuodesta 1966. Vuodesta 1946 hän oli Helsingissä Ratsupoliisin palveluksessa, vuodesta 1951 vanhempana konstaapelina, jossa virassa hän koulutti 30 vuoden kuluessa poliisin käyttöön 80 hevosta.  Upari nimitettiin 1940-luvulla Pohjoismaiden ensimmäiseksi ratsupoliisiksi, joka sai käyttää ratsupoliisin virka-asua. Upari jäi poliisista eläkkeelle 58-vuotiaana, jolloin hän lopetti myös aktiivisen ratsastamisen. Urheiluratsastajat ry:n tallia hän johti vuodesta 1966. 84-vuotiaana kuollut Upari kävi päivittäin tallilla elämänsä viimeisiin viikkoihin saakka.
Upari kilpaili koulu-, este- ja kenttäratsastuksessa, kiitolaukkakilpailuissa ja raviohjastajana sekä toimi esteratsastuskilpailujen ratamestarina. Hän voitti esteratsastuksen PM-kultamitalin sekä kouluratsastuksessa kolme SM-kultaa hevosella Mixtura peräkkäisinä vuosina 1962–1964.
Heavy

Heavy voi tarkoittaa jotain seuraavista:
Heavy (Lauri Ylösen kappale)
Heavy (Linkin Parkin kappale)
Heavy (Lauri Ylösen kappale)

| ”Heavy” Lauri Ylönen |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: New World
 Julkaistu: 25. helmikuuta 2011
 Tuottaja(t): Lauri Ylönen
 Tyylilaji: electropop
 Kesto: 04.02
 Levy-yhtiö: Dynasty
Lauri Ylönen muut singlet
|   | ”Heavy” 2011 | ”In The City” 2011 |
”Heavy” on Lauri Ylösen musiikkikappale, joka julkaistiin hänen soolouransa ensimmäisenä singlenä 25. helmikuuta 2011. Kappale on mukana Ylösen 30. maaliskuuta 2011 julkaistulla esikoisalbumilla New World. ”Heavy” menestyi erittäin hyvin Suomen lisäksi myös ulkomailla, sillä esimerkiksi Virossa Estonian Chart -listalla se sijoittui parhaimmillaan neljänneksi ja Puolassa sijalle 2. Suomessa se ylsi virallisella singlelistalla sijalle 2.
Henry Sebastian D’Souza

Henry Sebastian D’Souza (20. tammikuuta 1926 Igatpuri – 27. kesäkuuta 2016) oli intialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 24. elokuuta 1948 ja nimitettiin Cuttack-Bhubaneswarin hiippakunnan piispaksi 24. tammikuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi John Gordon, jota avustivat Lawrence Trevor Picachy ja Pius Kerketta.
29. maaliskuuta 1985 D’Souza sai nimityksen Kalkutan koadjuuttoriarkkipiispaksi; 5. huhtikuuta 1986 hänestä tuli Kalkutan arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 2. huhtikuuta 2002.
Erwitte

| Erwitte |
| --- | --- |
 St. Laurentius
 vaakuna
 Erwitte
 Koordinaatit: 51°37′N, 8°21′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Nordrhein-Westfalen
Piirikunta:  Soest
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  89,4 km²
Korkeus:  105 m
Väkiluku (2021):  16 070
 – Väestötiheys:  180 as./km²
Postinumero:  59597
Suuntanumero(t):  02943, 02945
 
 www.erwitte.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Erwitten sijainti Soestin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa.
Erwitte on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Sen historia alkaa frankkikuninkaiden aikakaudelta. Kaupunki on ollut merkittävä sementtiteollisuuden keskus 1920-luvulta alkaen.
Maantiede

Erwitte sijaitsee Nordrhein-Westfalenin itäosassa noin 120 kilometriä Düsseldorfista koilliseen. Etäisyys Hampurista on noin 240 kilometriä etelälounaaseen, maanteitse noin 300 kilometriä.
Erwitte kuuluu Arnsbergin hallintopiiriin, joka kattaa Nordrhein-Westfalenin keski- ja kaakkoisosat. Soestin piirikunta puolestaan kattaa hallintopiirin koillisosan. Erwitte rajoittuu pohjoisessa Soestin piirikunnan väekkäimpään kaupunkiin Lippstadtiin. Soestin kaupunki sijaitsee Erwitten lounaispuolella; kaupunkien välissä sijaitsee Bad Sassendorf.
Nykyinen Erwitte on yksi lukuisista saksalaiskaupungeista, jotka syntyivät 1970-luvun laajojen kuntaliitosten seurauksena. Erwitteen liitettiin 14 maalaiskuntaa vuonna 1975. Ne eivät muodosta kaupunkirakenteeltaan yhtenäistä kokonaisuutta, vaan jokaisella kaupunginosalla on oma pieni keskustansa. Historiallisen Erwitten jälkeen väkimäärältään suurin kaupunginosa on Bad Westernkotten.
Historia

Ensimmäinen asiakirjamaininta Erwittestä on vuodelta 836. Paikkakunta toimi keskiaikana useiden aatelissukujen tukikohtana ja se kehittyi kaupunkimaiseksi, mutta sitä ei virallistettu kaupungiksi keskiajalla, vaan vasta 1936. Alueen taloudelliseen kehitykseen vaikutti Westernkottenissa aloitettu suolanlouhinta, sillä suola oli merkittävä tuote keskiaikana ja uuden ajan alussa. 1920-luvulla Erwittestä tuli sementtiteollisuuden keskus.
Erwitten historiallisen rakennuskannan olennainen osa on ristikkotalot. Kaupungin huomattaviin kirkkoihin kuuluu keskiaikainen St. Laurentius.
Talous ja liikenne

Erwitten keskeinen teollisuudenala on sementtiteollisuus. Moottoritie BAB 44 kulkee Erwitten eteläpuolitse kuntarajaa hipoen, ja siltä on liittymä maantielle Bundesstraße 1. Maantiet Bundesstraße 1 ja Bundesstraße 55 risteävät kaupungin keskustassa.
Aiheesta muualla

Erwitte, Nordrhein-Westfalen, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Erwitte
Käännös suomeksi
Ensimmäinen internationaali

| Kansainvälinen työväenliitto |
| --- | --- |


Perustettu:  28. syyskuuta 1864
Lakkautettu:  1876
Perustaja:  George Odger Henri Tolain Edward Spencer Beesly
Kotipaikka:  West End, Lontoo
Päämaja:  St James's Hall, Regent Street
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kansainvälinen työväenliitto eli niin sanottu ensimmäinen internationaali oli 1800-luvulla muodostuneen työväenliikkeen ensimmäinen kansainvälinen yhteistyöjärjestö.
Tausta

Vuoden 1848 tapahtumien jälkeen kiinnostus ammattiliittojen kansainväliseen yhteistyöhön lisääntyi ja perustettiin useita pieniä järjestöjä, joiden jäsenet olivat eri maista. Lisäksi Ison-Britannian ja manner-Euroopan maiden kesken tuettiin taloudellisesti lakkoilevia oman alan työläisiä. Ison-Britannian ja Ranskan työläisten välinen tiivis yhteistyö alkoi tapaamisesta vuonna 1862 Lontoossa. Brittiläisen ammattiyhdistyksen sihteeri George Odger kirjoitti joulukuussa 1863 julkaistun vetoomuksen ranskalaisille työläisille. Vetoomuksessaan Odger ehdotti kansainvälisiä neuvotteluja työläisten kesken rauhan ja vapauden edistämiseksi, adressin keräämistä Isossa-Britanniassa ja Ranskassa puolalaisten kapinallisten tukemiseksi ja "kansojen veljeskunnan" apua työläisten vaikean sosiaalisen tilanteen parantamiseksi. Ranskalaisten vastaus julkaistiin kahdeksan kuukautta myöhemmin.
Perustaminen

Ensimmäinen internationaali perustettiin Saint Martin's Hallissa Lontoossa syyskuussa vuonna 1864 nimellä International Working Men’s Association. Perustajat olivat Ison-Britannian ja Ranskan ammattiyhdistysjohtajia. Samalla valittiin 32-jäseninen ja eri kansallisuuksista koostunut tilapäinen keskuskomitea, jonka tehtäväksi annettiin yhdistyksen sääntöjen laatiminen. Karl Marx otti tilapäisessä keskuskomiteassa johtavan roolin.
Toiminta

Kongressi oli ensimmäisen internationaalin korkein päättävä elin. Se kokoontui vuosittain eri kaupungeissa ja muotoili internationaalin toimintaperiaatteet ja politiikan. Se myös valitsi Lontoossa toimineen yleisneuvoston (englanniksi General Council) jäsenet. Yleisneuvoston tehtävä oli toimia toimeenpanevana komiteana.
Internationaalin ensimmäinen kongressi järjestettiin Genevessä vuonna 1866. Internationaalin järjestämissä kongresseissa keskusteltiin muun muassa seuraavista aiheista: Puolan kysymys, lakkoase, tuottajaosuuskunnat, suhtautuminen valtioon ja perintölain edut. Baselin kongressissa internationaalin tavoitteeksi hyväksyttiin maaomaisuuden kansallistaminen.
Internationaalin toimintaan osallistui muun muassa sosialisteja, kommunisteja ja anarkisteja sekä työväenluokkaisia luokkasotaa kannattavia ammattiliittoja. Huipussaan internationaalilla oli poliisiraporttien mukaan viisi miljoonaa jäsentä, kun taas järjestön virallinen lehti puhui kahdeksasta miljoonasta.
Kongressit

Geneven kongressi – 1866
Lausannen kongressi – 1867
Brysselin kongressi – 1868
Baselin kongressi – 1869
Haagin kongressi – 1872
Geneven toinen kongressi – 1873
Philadelphian kongressi – 1876
Merkittävät henkilöt

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Puheenjohtaja 1864: George Odger  |  Pääsihteeri 1864: Randal Cremer  1866: Peter Fox  1866: Randal Cremer  1867: Johann Eccarius  1871: John Hales  1872: Friedrich Sorge  1874: Carl Speyer  |  Rahastonhoitaja 1864: George William Wheeler  1865: William Dell  1865: George William Wheeler  1867: Robert Shaw  1868: Cornell William Frederick Stepney  1870: John Weston  1871: Albert Filix Thiesz  1871: Hermann Jung  |
Toiminnan päättyminen

Perustamisvaiheen keskeisistä henkilöistä kommunisti Karl Marx ja kollektivisti, anarkisti Mihail Bakunin ajautuivat voimakkaisiin erimielisyyksiin aatteellisissa kysymyksissä, mikä halvaannutti internationaalin työskentelyä. Bakunin kannatti valmistautumista valtiovaltaa vastaan suunnattuun aseelliseen kumoukselliseen toimintaan salaliitoksi muutettavan Kansainvälisen työväenliiton tuella, mitä Marx vastusti. Marxin mielestä toimiva yhteistyöjärjestö voitiin luoda vain demokraattisen joukkojärjestön periaatteen ja kansanvaltaisen, kaikkien työväenpuolueiden ja ryhmien välisen yhteistyön pohjalle. Bakuninin näkemystä tukivat Espanjan ja Italian vallankumouksellinen älymystö ja Juran alueen kellotyöläiset. Marx puolestaan etsi tukea omalle kannalleen saksalaisista, englantilaisista ja ranskalaisista työläisistä. Pariisin kommuunin kukistuminen vuonna 1871 johti Ranskan työväenliikkeen lamaantumisen, mikä Marxin ja Bakuninin erimielisyyden ohella heikensi Kansainvälistä työväenliittoa.
Vuoden 1872 Haagin kongressissa syntyi kiivas yhteenotto Marxin kannattajien ja Bakuninin ystävien välillä. Kongressi päättyi Bakuninin tappioon, ja hänet erotettiin internationaalista. Haagin kongressin jälkeen anarkistit erosivat internationaalista ja perustivat vielä samana vuonna Anarkistisen internationaalin. Ensimmäisen internationaalin toiminta hiipui vähitellen, ja se lakkautettiin 1876. Seuraajaksi perustettiin Toinen internationaali vuonna 1889.
Aiheesta muualla

1864-1876 - Ensimmäinen internationaali
Kansainvälisen työväenliiton säännöt, jotka julkaisi Edmund Truelove Karl Marxin kirjoittamien alkuperäisten sääntöjen pohjalta vuonna 1871.
Vuoden 1869 Baselin kongressin osallistujat yhteiskuvassa.
Hermannin työväentalo

| Hermannin työväentalo |
| --- | --- |
 Hermannin työväenyhdistyksen suunnitellun työväentalon julkisivupiirustus.
Sijainti:  Sörnäinen, Helsinki
Valmistumisvuosi:  ennen vuotta 1909
Rakennuttaja:  Hermannin työväenyhdistys
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hermannin työväentalo oli Helsingissä Sörnäisten kaupunginosassa sijainnut työväentalo.
Historiaa

Hermannin työväenyhdistys on perustettu loppuvuodesta 1903. Vuonna 1909 SDP:n puoluetilastossa on ollut maininta, että yhdistyksellä oli oma talo. Talo mainitaan vielä vuosina 1915 ja 1920. Tämän jälkeen ei ole enää mainintaa yhdistyksestäkään, koska se oli eronnut Sosialidemokraattisesta puolueesta. Työväentalosta ei ole löytynyt tarkkoja tietoja.
Henry Sewell

Henry Sewell.
Henry Sewell (7. syyskuuta 1807 Newport, Englanti – 14. toukokuuta 1879 Cambridge, Englanti) oli uusiseelantilainen poliitikko ja lakimies. Hän toimi maansa ensimmäisenä pääministerinä.
Sewell syntyi Wightsaarella Englannissa. Hän siirtyi Christchurchiin 2. helmikuuta 1853. Hän pääsi parlamenttiin ja toukokuussa 1856 hän toimi kolmentoista päivän ajan Uuden-Seelannin pääministerinä. Sewell vetäytyi politiikasta vuonna 1873 ja palasi Englantiin. Hän kuoli Cambridgessä 14. toukokuuta 1879.
Uuden-Seelannin pääministerit
Henry Sewell | William Fox | Edward Stafford | Alfred Domett |  Frederick Whitaker | Frederick Weld | George Waterhouse | Julius Vogel | Daniel Pollen | Harry Atkinson | George Grey | John Hall | Robert Stout | John Ballance | Richard Seddon | William Hall-Jones | Joseph Ward | Thomas Mackenzie | William Massey | Francis Bell | Gordon Coates | George Forbes | Michael Joseph Savage | Peter Fraser | Sidney Holland | Keith Holyoake | Walter Nash | Jack Marshall | Norman Kirk | Bill Rowling | Robert Muldoon | David Lange | Geoffrey Palmer | Mike Moore | Jim Bolger | Jenny Shipley | Helen Clark | John Key | Bill English | Jacinda Ardern | Chris Hipkins | Christopher Luxon
Helga Haase

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Squaw Valley 1960 | 500 m |  |
|  Hopeaa | Squaw Valley 1960 | 1000 m |  |
Helga Haase (o.s. Obschernitzki, 9. kesäkuuta 1934 Danzig-Schidlitz, Danzigin vapaakaupunki – 16. elokuuta 1989 Berliini, Itä-Saksa) oli itäsaksalainen  pikaluistelija, joka saavutti olympiakultaa ja -hopeaa vuoden 1960 talviolympialaisissa Squaw Valleyssä. Tällöin hän edusti itäsaksalaisena Yhteissaksalaista joukkuetta.
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa 1945 hän pakeni sisartensa kanssa Mecklenburgin alueelle Neumühleen, josta tuli osa Itä-Saksaa. Aikuistuttuaan hän opiskeli kirjanpitäjäksi. Vuonna 1952 hän siirtyi Itä-Saksan kansanpoliisin palvelukseen kirjanpitäjäksi, jossa tehtävässä hän oli vuoteen 1984 asti. Tällöin hän oli kansanpoliisissa majurin vakanssilla.
Urheilu-ura

Helga Haase aloitti pikaluistelu-uransa 18-vuotiaana SC Dynamo Berliinin riveissä. Hän saavutti seuran riveissä 21 Itä-Saksan mestaruutta vuosina 1957-1967, joista yhdeksän tuli yhetispisteissä. Haase valittiin Yhteissaksalaiseen joukkueeseen vuoden 1960 Squaw Valleyn olympialaisiin. Niissä hän saavutti ensimmäienä itäsaksalaisnaisena olympiakultaa 500 metrillä. Lisäksi hän sai hopeaa 1 000 metrillä ja sijoittui kahdeksanneksi 1 500 metrillä. Hän osallistui neljä vuotta myöhemmin Innsbruckin talviolympialaisiin helmikuussa 1964. Tulos siellä oli hieman heikompi eli 500 metrillä kahdeksas, 1 000 metrillä neljäs ja 1 500 metrillä viides.
Naisten pikaluistelun MM-kisoihin hän osallistui vuodesta 1956 lähtien vuoteen 1964 asti eli kaikkiaan kahdeksan kertaa. Kahdeksan parhaan joukkoon hän sijoittui viisi kertaa eli vuonna 1962 viides, vuosina 1958 ja 1961 kuudes sekä vuosina 1959 ja 1964 kahdeksas.
Helga Haase avioitui vuonna 1956 valmentajansa Helmut Haasen kanssa, jota ei päästetty mukaan olympiajoukkueeseen puolisonsa kilpaillessa Squaw Valleyn olympialaisissa. Vuosina 1961-1979 hän kuului Itä-Saksan Voimistelu- ja Urheiluliiton (DTSB) hallituksessa. Urheilu-uransa jälkeen vuosina 1965-1984 hän toimi SC Dynamo Berliinin pikaluisteluvalmentajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helga Haase Wikimedia Commonsissa
Malline:Skateresults
Malline:SportsReference
Helga Haase Speedskatingnews-tietokannassa (englanniksi)
DER SPIEGEL 6/1966 „Millionen für Medaillen“ (saksaksi)
Harry Gallatin

| Harry Gallatin |
| --- | --- |
 Gallatin vuonna 1953.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Harry Junior Gallatin
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1927 Roxana, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 7. lokakuuta 2015 (88 vuotta) Edwardsville, Illinois, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Lempinimi:  The Horse, Farmer
Pelipaikka:  Iso laitahyökkääjä
Pituus:  198 cm
Paino:  95 kg
NBA-varaus:  1948 (New York Knicks)
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1946–1948:  Trumanin osavaltionyliopisto
Seurajoukkueet
1948–1957 1957–1958:  New York Knicks Detroit Pistons
Valmennusura
1962–1965 1965–1966:  St. Louis Hawks New York Knicks
Harry Junior Gallatin (26. huhtikuuta 1927 Roxana, Illinois – 7. lokakuuta 2015 Edwardsville, Illinois) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Hänet on nimetty Basketball Hall of Fameen.
Ura

High school- ja yliopisto-opintojensa jälkeen Gallatin varattiin NBA:han. Gallatinin ammattilaisjoukkueena oli enimmän aikaa New York Knicks, jossa hän pelasi vuosina 1948–1957. Sen jälkeen hän vietti yhden kauden Detroit Pistonsissa. Gallatin pelasi vuosina 1951–1957 eli seitsemän kertaa peräkkäin NBA:n tähdistöottelussa. Kaudella 1953–1954 Gallatin voitti NBA:n levypallokuninkuuden, ja hänet nimettiin sarjan ykköstähdistöön. Seuraavalla kaudella hänet nimettiin kakkostähdistöön.
NBA-pelaajauransa lopettamisen jälkeen Gallatin siirtyi valmennustöihin; hän oli muun muassa St. Louis Hawksin päävalmentajana vuosina 1962–1964 ja tuli ensimmäisen kautensa jälkeen valituksi NBA:n vuoden valmentajaksi. Hänet nimettiin Basketball Hall of Fameen vuonna 1991.