Velkadeflaatio
Ratkaisut

Fisherin mukaan ratkaisu velkadeflaatioon on reflaatio - hintatason palauttaminen deflaatiota edeltävälle tasolle - jatkonaan hintavakauden jakso, joka murtaa velkadeflaation "noidankehän." Reflaation puuttuessa hän ennusti taantuman loppuvan vasta "turhan ja julman konkurssiaallon, työttömyyden ja nälän" jälkeen, ja sen jälkeen "uuden nousukausi-lama-jakson muodostumista":
- Ellei jokin vastasyklinen tekijä tule estämään hintojen laskua, jatkuu vuosien 1929-33 kaltainen lama noidankehässä yhä syventyen monia vuosia. Sellaista mekanismia ei markkinoilla ole, joka estää kaatumassa olevan veneen kaatumisen, ja kääntää sen pystyyn. Lopulta näin tietenkin käy, mutta vasta laajamittaisen konkurssiaallon jälkeen, jolloin velkaantumisen kasvu hidastuu (tämä ei ole "luovaa tuhoa" [suom. huom.]) -.
- Jos edellä esitetty analyysi on oikea, on aina taloudellisesti mahdollista pysäyttää tai estää tällainen lamakierre yksinkertaisesti reflatoimalla hintatasoa sille keskimääräiselle tasolle, jolla nykyiset velkasopimukset oli tehty, ja sitten säilyttää tämä taso -.
Myöhemmät kommentoijat eivät yleensä usko, että reflaatio olisi riittävä keino, ja ehdottavat lähinnä kahta tapaa: velka-armahduksia, etenkin inflaation kautta, ja finanssipoliittisia elvytystoimia.
Useat Hyman Minskyn seuraajista ovat sitä mieltä, että kuplahuipulla otettuja velkoja ei yksinkertaisesti voida maksaa takaisin - ne perustuvat oletuksiin nousevista varallisuushinnoista ja ovat niin sanottuja "ponzivelkoja". Tällaisia velkoja ei voida maksaa takaisin vakaan hintakehityksen oloissa, vielä vähemmän deflatorisissa oloissa, joten ponzivelat täytyy joko viedä selvitykseen, armahtaa tai strukturoida uudelleen.
Laajat velka-armahdukset edellyttävät joko hallituksen toimia tai yksittäisiä neuvotteluja jokaisen velallisen ja velkojan välillä, ja ne ovat siten poliittisesti kiistanalaista, tai vaativat paljon työvoimaa. Kategorinen menetelmä velka-armahdukseen on inflaatio, mikä vähentää todellista velkataakkaa, koska velat ovat yleensä nimellismääräiset. Valuuttaluottojen osalta inflaatiota vastaa valuutan devalvointi.
Keynesiläisessä perinteessä useat viittaavat siihen, että yksityisen velan laskusta johtuvaa kokonaiskysynnän supistumista voidaan kompensoida kasvattamalla julkista velkaa, "vaihdetaan yksityinen velka julkiseksi velaksi", tai hiukan kärjistäen, korvaamalla yksityinen luottokupla valtion luottokuplalla. Itse asiassa jotkut väittävät, että tällä tavoin keynesiläinen taloustiede todella torjuu lamaa, "finanssipoliittiset elvytystoimet" tarkoittavat yksinkertaisesti kokonaiskysynnän kasvattamista julkisen velan kasvatuksella. Ottaen huomioon julkisen velan määrän, mikä kompensointiin tarvitaan, jotkut velkadeflaatiotutkijat, kuten Steve Keen suhtautuvat pessimismillä näihin keynesiläisiin ehdotuksiin.
Johtuen velka-armahdusten poliittisista vaikeuksista, ja suositeltujen vaihtoehtoisten toimintatapojen tehottomuudesta, velkadeflaatiotutkijat ovat joko pessimistisiä toteutetuista ratkaisuista odottaen laajentuvaa, mahdollisesti vuosikymmeniä kestävää taantumaa, tai uskovat, että yksityinen velkahelpotus (ja siihen liittyvät julkisen velan kasvatus, ja de facto suvereenin velan kieltäminen) johtavat pitkällisiin inflaatiovaikeuksiin.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Debt deflation
Käännös suomeksi