stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Soukon kaivos

Soukon grafiittikaivos sijaitsi Tyrväällä Soukon kylässä Perttulan talon alueella ja se oli toiminnassa 1900-luvun alusta aina vuoteen 1923 saakka. Kaivoksesta louhittiin 500 tonnia grafiittimalmia jonka keskipitoisuus oli 50 %. Kaivoksen omisti agronomi Väinö Selander joka myi 1919 puolet kaivoksesta Grafit-yhtiölle. Yhtiö lopetti toimintansa 1923.
Entisellä kaivosalueella on näkyvissä kaivosratalinja ja pari isompaa louhintakuoppaa joista molemmista lähtee tunneli. Perimätiedon mukaan kaivosalueella olisi myös kymmeniä metrejä pitkä kaivostunneli ja tunneleita saattaa olla myös vieressä olevan Rautaveden järven alla. Kaivoksesta louhittu malmi ns. soukonkivi kuljetettiin vesitse luultavasti Karkun rautatieasemalle edelleen kuljetettavaksi. 1980-luvun lopulla alueelta löydettiin koeporauksissa nikkeliesiintymä.
Sieppijärvi (Kolari)

| Sieppijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Kolari
Koordinaatit:  67°08′45″N, 24°00′20″E
Laskujoki:  Naamijoki 
Järvinumero:  67.822.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,9 m 
Rantaviiva:  7,33 km 
Pinta-ala:  0,92 km² 
Keskisyvyys:  1,1 m 
Suurin syvyys:  1,1  m 
 fiSieppijärvi 
Sieppijärvi on matala järvi saman nimisen kylän itäpuolella Kolarissa Lapin maakunnan länsiosassa. Sen pinta-ala on 92 hehtaaria. Etäisyys Rovaniemeltä on 104 kilometriä luoteeseen.
Maantiede

Sieppijärven keskisyvyys on vain 112 senttimetriä. Järvi levenee pohjoista kohden, pohjoinen rantaviiva on epämääräinen, ja myös järven ainoan saaren, Rytisaaren, ranta on epämääräistä. Sieppijärveen laskee pohjoisesta joki. Järven lounaisrannan luusuasta laskee Sieppukoski etelään Naamijokeen, joka virtaa edelleen etelään ja yhtyy Suomen ja Ruotsin rajalla virtaavaan Tornionjokeen.
Sieppijärven ympärillä on runsaasti kulttuurimaisemaa. Järven itäpuolinen Käkivaara kohoaa noin 255 metriä merenpinnan yläpuolelle eli yli 100 metriä järven pintaa korkeammalle. Pinta-alan ja keskisyvyyden perusteella Sieppijärven vesitilavuus on noin miljoona kuutiometriä.
Sieppijärvi (67.822.1.001) kuuluu Vaattojoen alueeseen (67.822), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Tornionjoen vesistössä (67). Toinen jakovaihe on Sieppijärven alue (67.82) ja ensimmäinen jakovaihe Naamijoen valuma-alue (67.8). Vaattojoen alueeseen kuuluu kaksi järveä: Sieppijärvi ja sen pohjoispuolella sijaitseva nimetön järvi (67.822.1.002). Noin kaksi kilometriä Sieppijärveltä luoteeseen sijaitsee Ylinen Sieppijärvi.
Suomessa on myös toinen Sieppijärvi. Se sijaitsee Muoniossa. Molemmat Sieppijärvet ovat matalia ja niiden tilavuus on yhden kuutiohehtometrin tuntumassa.
Sieppijärven rautatieasema

Sieppijärven rautatieasema (lyh. Spj) on liikennepaikka Suomen rataverkolla rataosalla Tornio–Kolari. Liikennepaikka sijaitsee Kolarin kunnan Sieppijärven kylän länsipuolella, noin 162 kilometriä pohjoiseen Tornion rautatieasemalta ja noin 21 kilometriä etelään Kolarin rautatieasemalta. Sieppijärven kylälle on matkaa noin viisi kilometriä.
Rautatien rakennuksia lukuun ottamatta asema-alueen pihapiiriin ei kuulu muita rakennuksia. Liikennepaikka on jo Pellon–Kolarin radan rakennusvaiheessa vuosina 1964–1965 rakennettu syrjään kylältä ja valtatieltä 21. Rata Pellosta Sieppijärvelle avattiin liikenteelle 1. joulukuuta 1965 ja jatko Sieppijärveltä Kolariin 1. joulukuuta 1966.
Nykyisin Sieppijärven liikennepaikka toimii välisuojastuspaikkana. Liikennepaikalla on yksi sivuraide, jota käytetään ainoastaan raakapuun kuormaamiseen. Liikennepaikalla ei ole mahdollista järjestää junien kohtaamisia ilman erityistoimenpiteitä, sillä siellä ei ole sähkökääntöisiä vaihteita. Liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulussa sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta käsin.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia Sieppijärven rautatieasemalta
Sonny Anderson

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Anderson da Silva Nilmar
Syntymäaika: 19. syyskuuta 1970 (ikä 54)
Syntymäpaikka: Goiatuba, Brasilia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 181 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1988–1991 | Vasco da Gama | 42 | (1) |
| 1992 | Guarani | 18 | (4) |
| 1992–1994 | Servette | 52 | (31) |
| 1994 | Marseille | 20 | (16) |
| 1994–1997 | Monaco | 91 | (51) |
| 1997–1999 | Barcelona | 47 | (16) |
| 1999–2003 | Lyon | 110 | (71) |
| 2003–2004 | Villarreal | 41 | (13) |
| 2004–2005 | Al-Rayyan | 20 | (24) |
| 2006 | Al-Gharafa | 19 | (6) |
| Yhteensä | Yhteensä | 460 | (233) |
Maajoukkue
| 1997–2001 | Brasilia | 6 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Anderson da Silva Nilmar, tunnetaan nimellä Sonny Anderson (s. 19. syyskuuta 1970 Goiatuba), on brasilialainen peliuransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Sonny Anderson edusti ammattilaisurallaan brasilialaisia Vasco da Gamaa ja Guarania, sveitsiläistä Servetteä, ranskalaisia Marseillea, Monacoa ja Lyonia, espanjalaisia Barcelonaa ja Villarrealia sekä qatarilaisia Al-Rayyania ja Al-Gharafaa. Hän voitti kansallisen mestaruuden seitsemän kertaa – Vasco da Gamassa kaudella 1989, Servettessä kaudella 1993–1994, Monacossa kaudella 1996–1997, Barcelonassa kausina 1997–1998 ja 1998–1999 sekä Lyonissa kausina 2001–2002 ja 2002–2003.
Brasilian maajoukkueessa Sonny Anderson pelasi vuosina 1997–2001 kuusi ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Hän oli mukana Maanosaliittojen cupissa 2001, jossa pelasi kaksi ottelua.
Saavutukset

Vasco da Gama
Campeonato Brasileiro Série A: 1989
Servette
Sveitsin Superliiga: 1993–1994
Monaco
Ligue 1: 1996–1997
Barcelona
Primera División (2): 1997–1998, 1998–1999
Copa del Rey: 1997–1998
UEFA Super Cup: 1997
Lyon
Ligue 1 (2): 2001–2002, 2002–2003
Ranskan liigacup: 2000–2001
Trophée des Champions: 2002
Sonny Colbrelli

| Sonny Colbrelli |
| --- | --- |
 Sonny Colbrelli GP Denain -kilpailussa 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. toukokuuta 1990 (ikä 34)
Kansalaisuus:   Italia
Pyöräilijä
Pituus:  176 cm
Paino:  71 kg
Joukkue:  lopettanut
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2009–2010 2010 2011 2011:  GS Zalf - Désirée - Fior Colnago - CSF Inox (harjoittelija) GS Zalf - Désirée - Fior Colnago - CSF Inox (harjoittelija)
Ammattilaisjoukkue(et)
2012 2013 2014–2016 2017–2022:  Colnago - CSF Inox Bardiani Valvole - CSF Inox Bardiani-CSF Bahrain-Merida / Bahrain-McLaren / Team Bahrain Victorious
Suurimmat voitot
 Pariisi–Roubaix 2021 Maantieajon Euroopan-mestaruus 2021 Benelux Tour 2021  Maantieajon Italian-mestaruus 2021 
 Tiedot päivitetty: 5. tammikuuta 2024 
Sonny Colbrelli (s. 17. toukokuuta 1990 Desenzano del Garda, Lombardia) on uransa vuonna 2022 lopettamaan joutunut italialainen maantiepyöräilijä, joka aloitti ammattilaisuransa vuonna 2012. Hän edusti Bardiani-CSF-joukkuetta vuosina 2012–2016 ja vuosina 2017–2022 Bahrain-Merida / Bahrain-McLaren / Team Bahrain Victorious -tallia.
Colbrelli voitti maantieajon Euroopan-mestaruuden vuonna 2021. Hän voitti saman vuoden Pariisi–Roubaix'n oltuaan paras kolmen ajajan loppukirissä.
Colbrelli joutui lopettamaan uransa kun hänellä diagnosoitiin ”epästabiili” sydämen rytmihäiriö, ja hänelle asennettiin sen takia rytmihäiriötahdistin. Hän on työskennellyt sittemmin apulaisjoukkueenjohtajana Bahrain Victorious -tallissa.
Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives
Sonny Barger

Ralph Hubert ”Sonny” Barger (8. lokakuuta 1938 Modesto, Kalifornia, Yhdysvallat – 29. kesäkuuta 2022) oli Helvetin enkeleiden Kalifornian Oakland-osaston perustajajäsen. Barger liittyi Helvetin enkeleihin vuonna 1957. Barger värväytyi armeijaan vuonna 1954 jo 16-vuotiaana, mutta 14 kuukauden palveluksen jälkeen armeija sai selville että hän on alaikäinen ja Barger erotettiin. Hän oli myös yksi Rolling Stonesin pahamaineisen vuoden 1969 Altamontin konsertin Helvetin enkeleihin lukeutuneista järjestysmiehistä.
1980-luvun alussa Bargerin terveys oli vaakalaudalla, sillä hänellä todettiin kurkunpään syöpä. Hänelle tehtiin kurkunpään poistoleikkaus jossa poistettiin imusolmukkeet ja äänihuulet. Lisäksi hänelle tehtiin aukko kurkkuun hengittämistä ja puhumista varten.
Hunter S. Thompson on kuvannut oman kokemuksensa Bargerin ja moottoripyöräjengin elämästä kirjassaan Hell’s Angels: The Strange and Terrible Saga of the Outlaw Motorcycle Gangs. Todenmukaisemmin Bargerin elämää ovat kuvanneet Keith ja Kent Zimmerman kirjassa The Life and Times of Sonny Barger and The Hell’s Angels Motorcycle Club (2000), jossa hän kertoo vaiheistaan omin sanoin. Teos on myös suomennettu.
Aiheesta muualla

Sonny Bargerin kotisivut
Sikojenlahti

Sikojenlahden sijainti.
Sikojenlahti (engl. Bay of Pigs, esp. Bahía de Cochinos) on Kuuban etelärannikolla Matanzasin provinssissa sijaitseva merenlahti, joka on tullut tunnetuksi Sikojenlahden maihinnoususta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sikojenlahti Wikimedia Commonsissa
Sonny Boy Williamson I

Sonny Boy Williamson (oik. John Lee Curtis Williamson, 30. maaliskuuta, 1914 – 1. kesäkuuta, 1948) oli yhdysvaltalainen blueshuuliharpisti, joka toi huuliharpun moderniin, urbaaniin bluesmusiikkiin. Hänestä käytetään välillä nimitystä Sonny Boy Williamson I erotuksena toisesta samaa taiteilijanimeä käyttäneestä muusikosta.
Williamsonin ensimmäinen levytys, "Good Morning, School Girl" vuodelta 1937, oli suuri hitti mustien "race records" -markkinoilla. Williamsonista tuli pian kuuluisa mustan väestönosan keskuudessa koko eteläisessä USA:ssa kuten myös keskilännen teollisuuskaupungeissa, joihin kuului Detroit sekä Williamsonin kotikaupunki Chicago. Hänen sanotaan olleen 1940-luvulla kaikista tunnetuin blueshuuliharpisti. Muita tunnettuja kappaleita ovat "Shake the Boogie", "You Better Cut That Out", "Sloppy Drunk" ja "Early in the Morning". Williamsonin soittotyyli vaikutti moneen hänen jälkeensä tulleisiin huuliharpisteihin, joihin kuuluvat esimerkiksi Billy Boy Arnold, Junior Wells, Sonny Terry, Little Walter ja Snooky Pryor. Williamsonin vaikutuksen sanotaan ulottuneen myös sellaisiin muusikoihin, jotka eivät soittaneet itse huuliharppua. Esimerkiksi Muddy Waters sekä Jimmy Rogers olivat soittaneet Williamsonin kanssa 1940-luvulla ja myöhemmin tekevät cover-versioita Williamsonin kappaleista.
Williamson levytti sekä yhtyejohtajana että taustamuusikkona koko uransa ajan, useimmiten Bluebird merkille. Varhaisimmat levytykset tehtiin yleensä Illinoisissa Aurora-kaupungissa. Myöhemmät levytykset tehtiin yleensä Chicagossa. Viimeinen levytys tapahtui joulukuussa 1947, jolloin hän soitti Big Joe Williamsin levylle. Kesäkuun ensimmäinen päivä, 1948, Williamson puukotettiin kuoliaaksi Chicagon eteläpuolella, kun hän oli kävelemässä kotiinsa Plantation Clubilta esityksensä jälkeen.
1940-luvulla Aleck "Rice" Miller omaksui radio-ohjelmansa sponsorin myötävaikutuksesta myös taiteilijanimekseen Sonny Boy Williamson. John Lee Williamson ei pitänyt tästä, mutta mitään oikeusjuttua asian tiimoilta ei viritelty. Miller ei Williamsonin elinaikana vielä levyttänyt mitään, ja hän myös pysytteli tässä vaiheessa vielä Mississippin suistoalueella, mikä on todennäköisestikenen mukaan? vähentänyt asian ongelmallisuutta.
Aiheesta muualla

Blues Foundation Hall of Fame (Arkistoitu – Internet Archive)
Setrit

| Setrit |
| --- | --- |
 Libanoninsetri (Cedrus libani)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
:  Siemenkasvit Spermatophyta
:  Havupuut Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Setrit Cedrus  Trew
Katso myös
   Setrit Wikispeciesissä   Setrit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Setrit eli seetrit (Cedrus) on havupuusuku mäntykasvien (Pinaceae) heimossa. Lajit kasvavat luonnonvaraisina vuoristoalueilla Himalajan länsiosista Välimeren alueelle. Himalajalla puut kasvavat 1 500–3 200 metrin korkeudessa ja Välimerellä 1 000–2 200 metrissä.
Setrit kasvavat hitaasti, ne kukkivat vasta 30-vuotiaina ja voivat elää tuhatvuotiaiksi.
Lajit

Setrit jaetaan kasvitieteilijästä riippuen 2–4 lajiin.
Himalajansetri (Cedrus deodara); läntinen Himalaja. Lehdet kirkkaan vihreästä vaalean sinivihreään, 25–60 mm., käpysuomut hiemat uurteiset.
Libanoninsetri (Cedrus libani ); Välimeren alueen vuoristot Turkista ja Libanonista Marokkoon. Lehdet tumman vihreästä vaalean sinivihreään, 8–25 mm, käpysuomut sileät. Neljä muunnosta:
Cedrus libani var. libani; Libanonin vuoristot, läntinen Syyria ja Turkin etelä- ja keskiosat. Lehdet tumman vihreästä vaalean sinivihreään, 10–25 mm.
Cedrus libani var. stenocoma; Lounais-Turkin vuoristot. Lehdet sinivihreät, 8–25 mm.
Kyproksensetri (Cedrus libani var. brevifolia tai Cedrus brevifolia); Kyproksen vuoristot. Lehdet sinivihreät, 8–20 mm.
Atlassetri (Cedrus libani var. atlantica tai Cedrus atlantica); Atlasvuorilla Marokossa ja Algeriassa. Lehdet tumman vihreästä vaalean sinivihreään, 10–25 mm.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Cedrus
Suomen Lajitietokeskus: Seetrit – Cedrus
Sinitsyn

Sinitsyn (ven. Дмитрий Синицын) on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Dmitri Sinitsyn (s. 1973), venäläinen yhdistetyn hiihtäjä
Dmitri Sinitsyn (s. 1994), venäläinen jääkiekkoilija.
Jelisei Sinitsyn (s.1909-1995) venäläinen kemisti, diplomaatti ja NKVD:n tiedustelupäällikkö Suomessa 1939-1945.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Dmitri Sinitsyn”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Stamnesin kirkko

| Stamnesin kirkko Stamnes kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2017.
Sijainti:  Vaksdal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1861
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Stamnesin kirkko (norj. Stamnes kyrkje) on Vaksdalin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1861.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stamnesin kirkko Wikimedia Commonsissa
Selkäjänteiset

| Selkäjänteiset |
| --- | --- |

 Kambrikausi – Holoseeni 525–0 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata  Bateson, 1885
Alajaksot
 Selkärankaiset Vertebrata  Suikulaiset Cephalochordata  Vaippaeläimet Tunicata 
Katso myös
   Selkäjänteiset Wikispeciesissä   Selkäjänteiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Selkäjänteiset (Chordata) on eläinkuntaan kuuluva pääjakso. Selkäjänteiset määritellään organismeiksi, joilla on ollut selkäjänne ainakin jossain niiden kehityksen vaiheessa.
Selkäjänne on ranka, joka täysin kehittyneenä kattaa suurimman osan ruumiin pituudesta. Näin se jäykistää ruumiin ja antaa tukea liikkuessa.
Taksonomia

Selkäjänteisten kolme pääryhmää (alajaksoa) ovat vaippaeläimet, suikulaiset ja selkärankaiset. Eläimet, joiden selkäjänne on jakautunut nikamiin, muodostavat selkärankaisten alajakson.
Selkärankaisiin kuuluvat esimerkiksi ihminen ja kaikki muut nisäkkäät.
Tuntomerkit

Muita selkäjänteisille yhteisiä ominaisuuksia ovat:
Kaksikylkinen symmetria
Jaokkeinen ruumis ja lihaksisto
Kolme alkiosolukerrosta ja hyvin kehittynyt ruumiinontelo
Selkäpuolella sijaitseva selkäydin, joka päättyy pään puoleiseen laajentumaan (aivot)
Vatsapuolella sijaitseva sydän ja suljettu verenkiertojärjestelmä
Täydellinen ruoansulatusjärjestelmä
Yleensä sisäinen tukiranka, luumainen tai rustomainen
Aiheesta muualla

Laji.fi: Selkäjänteiset (Chordata)
ITIS: Chordata (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Chordata, chordates (englanniksi)
National Center for Biotechnology Information (NCBI): Chordata, taxonomy (englanniksi)
Tree of Life Web Project (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Chordate
Käännös suomeksi
Shakuhachi

Hui­lu ylä- ja ala­puo­lel­ta. Ala­puo­lel­la ole­van reiän peittäminen nos­taa hui­lun ää­ni­alaa ok­taa­vin kor­ke­am­malle.
Shakuhachi (jap. 尺八) on japanilainen perinteinen päästäpuhallettava huilu, joka on valmistettu bambusta. Sen toivat Japaniin todennäköisesti 700-luvulla buddhalaiset zen-munkit, jotka käyttivät sitä meditaatiossa musiikkina. Huilun ääniala on normaalisti kaksi ja puoli oktaavia, mutta taitava soittaja saa siitä irti kolme oktaavia.
Nimi shakuhachi tulee huilun pituudesta, joka on 1,8 shakua eli 54,5 senttimetriä. Pituus on siis yksi shaku (尺) eli 30,303 senttimetriä ja kahdeksan (八, hachi) shakun kymmenesosaa; yksi kymmenesosa (寸, sun) on 3,03 senttimetriä. Vaikka shakuhachin vakiopituus on 1,8 shakua, niitä tehdään myös muilla pituuksilla 1,3 shakun (39,4 cm) – 2,5 shakun (75,7 cm) väliltä, ja myös pidempiäkin.
Perinteiset shakuhachi-huilut lakataan valmiina urushi-lakalla, joka on tislattu myrkyllisen vernissasumakki-nimisen kasvin (Toxicodendron vernicifluum) mahlasta. Ilman ja kosteuden vaikutuksesta se polymeroituu ja siitä tulee erittäin kova pinta. Lakka saattaa aiheuttaa joillekin soittajlle allergisia reaktioita, minkä vuoksi nykyään käytetään myös vaihtoehtoisia lakkoja.
Rakenne

Shakuhachi-huiluista parhaat valmistetaan huilujättibambusta (Phyllostachys bambusoides). Sitä kasvaa eniten alavilla ja ravinteikkailla mailla, joilla se kuitenkin kasvaa liian suureksi halkaisijaltaan huiluja varten. Huilujen valmistukseen soveltuvat bambut kerätäänkin vuoristoista karuilta ja huonoilta mailta, joilla kasvuolot ovat ankarat, ja bamburuo’ot jäävät halkaisijoiltaan sopivan kokoisiksi. Muitakin lajeja käytetään halvempien ja harjoitussoittimien valmistamiseen. Bambut soittimiin kerätään talvella, kun niihin ei ole vielä noussut mahlaa. Ne leikataan poikki maanpinan alapuolelta. Yleensä juurista jätetään nystyrät, jotka muodostavat pienet kohoumat tyven ulkopinnalle. Keruun jälkeen bambun varsia vanhennetaan kuudesta kuukaudesta kahteen vuoteen, joskus pidempäänkin.
Vanhentamisen jälkeen voidaan bambun varresta alkaa rakentaa shakuhachia. Varsi muokataan sisältä shakuhachi-huilulle sopivaan muotoon erikoistyökaluilla laajentamalla sen nivelkohtia riittävästi. Joskus bambun luonnollinen käyristyminen voi vaatia muokkaamista. Sisäpinnan muotoilu vaatii suurta ammattitaitoa. Sisäpintaan käytetään jauhetusta kivestä ja kipsistä tehtyä tahnaa, jota voidaan hioa ja muotoilla. Koska tahna kuivuttuaan imee kosteutta, se on suojattava urushi-lakalla, joka estää soitettaessa syntyvän kosteuden imeytymisen.
Shakuhachi-huilun pää leikataan osittain viistoksi jotta saadaan viisto, terävä puhallusreuna johon soittaja puhaltaa. Suukappaleen terävään puhallusreunaan upotetaan pala jotakin tiheää ainetta, kuten vesipuhvelinsarvea, norsunluuta tai luuta, joka estää kosteuden imeytymisen, mikä ajan mittaan pilaisi suukappaleen. Nykyisin käytetään myös muovia. Toinen pää muodostuu bambun tyvessä olevan juurakon päästä. Huilu on yleensä nelireikäinen ja siinä on lisäksi vielä yksi reikä peukalolle.
Historia

Shakuhachi on kiinasta kotoisin, ja sen ovat todennäköisesti tuoneet Japaniin buddhalaiset zen-munkit 700-luvulla. Japanissa kiinalaisesta huiluista on kuitenkin luotu omanlaisensa versio, jonka traditiot ja soittotekniikka eroavat hyvin paljon kiinalaisesta. Sen vaiheista kirjallinen tieto on vähäistä ja siitä kerrotuissa tarinoissa fiktio ja fakta sekoittuvat. Zen-buddhalaiset fuke-lahkon munkit vaelsivat ympäri Japania 1300-luvulta alkaen, ja heillä oli mukanaan shakuhachi-huiluja, joita he soittivat. He sepittivät tarinoita 1700-luvulla edistääkseen omaa asemaansa ja saivat erivapauksia, joihin kuului esimerkiksi liikkumisvapaus Japanissa. Vastapalveluksena he vakoilivat shōguneille, minkä vuoksi he saivat epäilyttävän maineen. Kun Tokugawa-shōgunaatti syöstiin vallasta Meiji-restauraatiossa, fuke-lahko hajotettiin ja shakuhachi-huilun soitto kiellettiin joksikin aikaa.
Shakuhachin soitto oli pitkän aikaa aallonpohjassa, kunnes Japaniin alkoi saapua länsimaalaisia opiskelemaan sen soittamista. Japanissa sen soitto on kuitenkin pysynyt japanilaisten keskuudessa vähäisenä. Ulkojapanilaiset ovat kuitenkin ryhtyneet soittamaan sitä, kehittäneet sen soittotekniikkaa ja säveltäneet sille uutta musiikkia.
Shakuhachin käyttö musiikissa

perinteinen sooloesitys.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Shakuhachia käytetään lähinnä japanilaisessa perinnemusiikissa. Genrejä, joissa shakuhachilla on keskeinen asema, ovat honkyoku, sankyoku ja shinkyoku. Honkyokussa käytetään pelkkää shakuhachia, mutta sankyokussa lisäksi kotoa ja shamisenia. Shinkyokussa käytetään shakuhachia ja kotoa.
Japanissa shakuhachi yhdistetään erityisesti zen-buddhalaisiin komusō-munkkeihin, jotka 1800-luvulle asti vaelsivat ympäri Japania etsien valaistumista meditoimalla shakuhachi-huilun ääneen keskittyen. Honkyokut ovat vanhaa meditatiivista zen-musiikkia. Komusō-munkkien luomaa musiikkia on säilynyt hyvin vähän, mutta eräs niistä on Kinko-ryū honkyoku -kokoelma, joka on vanhin tunnettu kokoelma komusō-munkkien musiikkia. Siihen kuuluu 36 sävellystä, joista useimmat ovat luontoaiheisia. Shakuhachia käytetään edelleen paljon meditatiivisessa musiikissa, mutta myös maailmanmusiikkikokoonpanoissa, jazz- ja popmusiikissa sekä länsimaisessa taidemusiikissa.
Länsimaisessa taidemusiikissa shakuhachia ovat käyttäneet muiden muassa japanilaiset Tōru Takemitsu ja Makoto Shinohara.
Kuvia

Sha­ku­hac­hin suu, utaguchi. Luu-upotus suojaa terävää reunaa kosteudelta.
Sha­ku­hac­hin sormituksia.
Shakuhachin soittaja, vanha piirroskuva.
Shakuhachin soittaja Detmold Reison Kuroda soittamassa Saksassa vuonna 2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shakuhachi Wikimedia Commonsissa
Tai Hei Shakuhachi – Japanese Bamboo Flutes Shakuhachi.com.  16.7.2021. Viitattu 30.7.2021. (englanniksi)
Japanese Rootend Shakuhachi Flute Tai Hei Shakuhachi – Windelfflutes. Viitattu 30.7.2021. (englanniksi)
Soittaja puhaltamassa shakuhachi-huiluun.
Setouchi

| Setouchi (瀬戸内市) |
| --- | --- |
 Näkymä Ushimadonlahdelle
 lippu:  Symboli
 Setouchin sijainti Okayaman prefektuurissa
 Setouchi
 Koordinaatit: 34°39′54″N, 134°05′34″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūgoku
Prefektuuri:  Okayaman prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  125,46 km²
Väkiluku (12/2019):  37 287
 – Väestötiheys:  297,2 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Oliivipuu
 – Kukka:  Chrysanthemum morifolium
 – Lintu:  Japaninrilli
 – Merenelävä:  Osteri
 
 http://www.city.setouchi.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Setouchi (jap. 瀬戸内市, Setouchi-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Okayaman prefektuurissa. Se sijaitsee Seton sisämeren rannikolla prefektuurin kaakkoisosassa. Lännessä se ulottuu Okayaman tasangolle Yoshiijoen alajuoksulle, itä- ja eteläosien rikkonaiset rannikkoalueet ovat vuoristoisia. Kaupunkiin kuuluu useita Seton sisämeren saaria, kuten Maejima ja Nagashima. Setouchissa on 37 287 asukasta (joulukuussa 2019) ja sen pinta-ala on 125,46 neliökilometriä.
Setouchi on kaupunkina suhteellisen uusi: se perustettiin vuonna 2004 yhdistämällä toisiinsa Okun, Osafunen ja Ushimadon maaseutukaupungit. Ushimado kehittyi jo keskiajalla Seton sisämeren rannikon satamana. Edo-kaudella se oli osa Okayaman daimiokuntaa ja sitä kautta maahan saapui korealaisia Joseon-dynastian lähetystöjä; se toimi myös Konpiravuorelle matkanneiden pyhiinvaeltajien lähtösatamana. Osafunessa perinteinen elinkeino oli miekkojen taonta. Yoshiijoen varren tasankoalueet kuuluvat prefektuurin viljavimpiin seutuihin. Alavilla alueilla viljellään riisiä, kukkuloilla hedelmiä, kuten mikan-mandariineja ja viinirypäleitä, sekä vihanneksia, kuten kurpitsaa. Ushimado tunnetaan oliiveistaan. Rannikolla harjoitetaan myös osterien ja nori-merilevän vesiviljelyä.
Setouchin kulttuuriperintöön kuuluu Honren-jin temppeli, jonka rakennuksista osa on peräisin Muromachi-kauden loppupuolelta. Ne on nimetty Japanin tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Honren-ji toimi korealaisten lähetystöjen vastaanottopaikkana. Toinen arvokas temppeli on Yokei-ji, jonka päähalli on rakennettu 1500-luvun loppupuolella. Okussa sijaitsee taidemaalari Takehisa Yumejin synnyinkoti ja museo. Osa kaupungin alueesta kuuluu Seton sisämeren kansallispuistoon. Setouchia palvelee JR Nishi-Nihonin Akō-linja.