stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nokitiira
Lisääntyminen

Nokitiirat ovat sukukypsiä 6–8 vuoden iässä. Pesä on maassa ja munia on tavallisesti yksi, joskus kaksi tai kolme. Haudonta kestää kolmekymmentä päivää. Emot suojaavat poikasia auringolta. Poikaset saavat ruokaa noin 16 tunnin välein ja ne ovat lentokykyisiä noin kahdeksan viikon ikäisinä, minkä jälkeenkin emot ruokkivat niitä vielä useita viikkoja. Pesintäväli on yhdeksän kuukautta eikä siis sidottu vuodenaikaan, mikä viittaa poikkeuksellisen vakaisiin elinoloihin.
Ravinto

Nokitiirat saalistavat usein suurina parvina merenpinnan pieniä kaloja. Ne myös saalistavat usein öisin.
Normaali-ilmakehä

Normaali-ilmakehä eli normaali ilmanpaine (atm) on kansainvälisesti vahvistettu ilmanpaineen normaaliarvo, 101 325 pascalia, jota ennen on käytetty myös paineen mittayksikkönä.  Se on suuruudeltaan lähellä yhtä baaria, jolla se käytännössä voidaan usein korvata.
Yksi normaali-ilmakehä on 760 torria eli elohopeamillimetriä.
Historia

Vuonna 1954 pidetty kymmenes yleinen paino- ja mittakonferenssi (CGPM) vahvisti normaali-ilmakehän yleiseen käyttöön ja hyväksyi sille arvon 1013,25 dyneä neliösenttimetriä kohti, mikä on sama kuin 101 325 Pa. Tämän arvon oli tarkoitus olla yhtä suuri kuin keskimääräinen ilmanpaine merenpinnan tasolla Pariisin leveysasteella, ja käytännön kannalta se todella vastaa keskimääräistä ilmanpainetta merenpinnan tasolla monissa teollistuneissa maissa, jotka ovat suunnilleen samoilla leveyspiireillä.
Kemiassa lämpötilan ja paineen standardiarvona on vanhastaan käytetty NTP:tä (Normaali lämpötila ja paine), joka vastaa 0 °C:n lämpötilaa ja 101,325 kPa:n painetta. Vuonna 1982 IUPAC kuitenkin suositteli, että ilmoitettaessa aineiden fysikaalisia ominaisuuksia normaalipaineena käytettäisiin tarkalleen yhden baarin eli 100 kilopascalin painetta.
Nooa Säästöpankki

| Nooa Säästöpankki |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  2003
Toimitusjohtaja:  Esa Jäntti
Kotipaikka:  Helsinki, Suomi
Toiminta-alue:  Uusimaa, Suomi
Toimiala:  pankki
Henkilöstö:  76 (2015)
Kotisivu:  www.saastopankki.fi/nooa
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Nooa Säästöpankin konttori Helsingin Mikonkadulla vuonna 2010.
Nooa Säästöpankki Oy on toukokuussa 2003 toimintansa aloittanut suomalainen Säästöpankkiryhmään kuuluva säästöpankkiosakeyhtiö. Se toimii Suomen pääkaupunkiseudulla: pankilla on yhteensä kuusi toimipistettä, jotka sijaitsevat Helsingissä, Espoossa, Vantaalla ja Järvenpäässä. Nooa Säästöpankki on "urbaani kyläpankki" henkilöasiakkaille sekä yrittäjille, ammatinharjoittajille ja pk-yrityksille.
Säästöpankki on EPSI Rating Pankki ja rahoitus -asiakastyytyväisyystutkimuksen 2018 - yksityisasiakkaat listalla sijalla 2.
Historia

Nooa Säästöpankin perustivat vuonna 2003 Pohjola-konserni, Suomi-yhtiö ja 33 säästöpankkia. Nooa Säästöpankin perustaminen liittyi Säästöpankki-ryhmän ja vakuutusyhtiöiden väliseen yhteistyöhön. Pankkitoiminnan ohella oli tarkoitus myydä Pohjolan ja Suomen vakuutustuotteita sekä Nooassa että muissa säästöpankeissa. Nooaa perustettaessa Helsingin seudulla toimi jo toinenkin säästöpankki, Aktia. Nooan perustaminen tulkittiin Aktiassa vihamieliseksi teoksi, minkä jälkeen Aktia pian erosi Säästöpankkiliitosta.
Pohjola-konsernin fuusioituessa Osuuspankkien keskuspankkiin säästöpankeille syntyi yhtiöjärjestyksen mukaan lunastusoikeus Pohjolan omistamiin Nooan osakkeisiin. Säästöpankit käyttivät lunastusoikeuttaan ja lunastuksen jälkeen säästöpankkien omistus Nooasta nousi 70 prosentista 95 prosenttiin. Nooa Säästöpankin omistavat Säästöpankkiryhmään kuuluvat säästöpankit.
Liiketoiminta

Nooa Säästöpankki on pääkaupunkiseudulla toimiva pankki, jolla on noin 80 työntekijää (2020). Nooa Säästöpankin kilpailuetu on nopea ja henkilökohtainen palvelu. Vakavaraisuussuhde vuonna 2020 oli 22,50 %, luotonanto 802,3 miljoonaa euroa,
Nooa Säästöpankki on osa säästöpankkiryhmää, joka on perustettu vuonna 1822. Toiminnan taustalla on halu edistää yksilön ja yhteisön hyvinvointia muun muassa talouden valmennuksen avulla. Asiakkaita säästöpankkiryhmällä on lähes 500 000 ja työntekijöitä yli 1 400.
Aiheesta muualla

Nooa Säästöpankin kotisivut
Noitarumpu

Saamelainen noitarumpu ja vasara.
Noitarumpu, kannus tai šamaanirumpu (pohjoissaameksi goavddis, eteläsaameksi gievrie) on šamaanin rumpu, jota käytetään arpomiseen ja transsin aikaansaamiseen. Se on myös tietäjien, kuten niin sanottujen lapinnoitien käyttämä riittiesine. Noitarummuiksi kutsutaan yleensä Pohjois-Euraasian rumpuja, mutta vastaavalla tavalla käytettyjä rumpuja on lisäksi Afrikassa, Pohjois-Amerikassa ja muuallakin.lähde?
Kristillinen lähetystyö sai 1600–1700-lukujen Lapissa aikaan sen, että saamelaisia noitarumpuja alettiin käyttää vain salassa. Toisaalta niistä tuli keräilyesineitä ja kuriositeetteja, joita saatettiin lahjoittaa mahdollisesti ulkomaillekin esimerkiksi diplomaattisena eleenä. Ainakin Ruotsissa rumpua lienee käytetty joissain yksityisissä menoissa 1800-luvun loppuun saakka. Suomalaisten mahdollisista noitarummuista ei ole säilynyt paljon tietoja, vaikka tietäjiin liittyvistä perinteistä tiedetään muutoin paljon.
Siperialaiset noitarummut

Monilla siperialaisilla šamaaneilla on kaksi rumpua, joita toista he käyttävät taivas- ja toista manalanmatkoja varten. Tarvittaessa he vaihtavat rumpua kesken rituaalin. Noitarumpujen takaosa on myös tietäjän yksityinen puoli, jonka sisällön vain hän itse tuntee, kun taas etupuoli on ikään kuin julkinen. Siperialaisissa rummuissa ei ole kuviointia.
Saamelaiset noitarummut > Rakenne

Saamelaisia noitarumpuja on rakenteeltaan kolmen tyyppisiä, ja niiden valmistustyyli riippui alueesta. Eteläisen eli Åselen tyypin kehärummut valmistettiin tekemällä ovaalin muotoinen puukehikko. Kemin tyypin rummuissa kehikkoon lisättiin vielä 90 asteen kulmassa eräänlainen reunus, jolloin reunasta syntyi siis L:n muotoinen. Kemin tyypin rummut olivat huomattavan suuria, pisimmältä kohdaltaan jopa noin 80 cm korkuisia. Niitä voidaan kehikon perusteella nimittää kulmakehä- tai kulmakererummuksi. Kehä- ja kulmakehärummuissa kehikon sisäosassa saattaa olla merkintöjä. Muilla alueilla valmistettiin maljarumpuja, jolloin puuosa tehtiin ontoksi koverretusta mäntypahkasta. Kehikon päälle pingotettiin yleensä poron nahka rumpukalvoksi. Rummun takapuolella oli kädensija, joka Kemin tyypin rummuissa oli tehty kahdesta ristiin asetetusta osasta.
Lisäksi rumpuun saatettiin kiinnittää kolikoita tai muita metalliesineitä ennustuksen tueksi ja metelin aiheuttamiseksi. Ainakin rummun sisäpuolelle tietäjä ripusti roikkumaan amuletteja ja kuparinpaloja. Siperialaisten noitarumpujen takaosa on tietäjän yksityinen puoli, jonka sisällön vain hän itse tunsi, ja sama saattoi päteä lapinrumpuihinkin.
Saamelaiset noitarummut > Kuviot

Rummut saatetaan jakaa myös kuvituksen perusteella. Kemin, Tornion ja Finnmarkin alueella kuvitus on jaettu osiin kolmella tai Finnmarkin tapauksessa viidellä vaakavuoralla viivalla. Alin näistä osioista edustaa manalaa ja ylin jumalille kuuluvaa taivasta. Uumajan, Piitimen, Luulajan ja Åselen eli eteläisen tyypin rummuissa on puolestaan keskellä aurinko ja rumpu on tyypistä riippuen mahdollisesti jaettu suorilla viivoilla yliseen, keskiseen ja aliseen maailmaan. Ainoastaan eteläisen tyypin rummuissa ei ole lainkaan viivoilla tehtyä jakoa.
Kuvituksen luonne on saattanut riippua siitä, oliko rumpua tarkoitus käyttää ensisijaisesti henkimatkoja vai arpomista varten. Rumpukalvolle piirrettiin esimerkiksi henkien palvontapaikkojen merkkejä, ja kuvattiin Elämänpuu, maailman rakenne. Tämä ristiä muistuttava kuvio on samankaltainen monien Pohjois-Euraasian kansojen noitarummuissa, ja tunnetaan myös eskimoilta. Tästä on päätelty pohjoisten samanististen kulttuurien erityistä keskinäistä sukulaisuutta, mutta kuvio on ollut yleinen myös muun muassa Lähi-idässä ja Intiassa, samoin sen merkitys maailmanpuuna.lähde? Tutkijat Juha Pentikäinen ja Risto Pulkkinen arvelevat, että kuvioiden määrä olisi kasvanut keskiajalla. Vielä 1100-luvulla rummut olivat varsin paljaita. Jotkut tutkijat ehdottavat, että kuviot ylipäätään tulivat saamelaisrumpuihin vasta keskiajalla skandinaavien ja kristinuskon vaikutuksesta. Samoihin aikoihin rummulla olisi alettu ennustaa.
Rumpuihin piirretyt kuvat saivat lähetystyön myötä myös kristillisiä vaikutteita. Uusia kuvia olivat ainakin kristinuskon Jumala, kirkko ja pappi. Kristilliset kuviot eivät välttämättä kertoneet saamelaisten varsinaisesta kristillistymisestä, vaan on esitetty, että saamelaiset saattoivat piirtää niitä enemmänkin viranomaisten mieliksi tai papin tulevien vierailuiden ennustamiseksi. Vierailun ajaksi rumpu olisi laitettu piiloon.
Saamelaiset noitarummut > Käyttö

Tietäjä käytti noitarummulla lyötyä rytmiä transsitilaan vajoamiseen. Samalla hän lauloi tai joikui. Transsitilan saavuttamiseksi tietäjät söivät kärpässieniä, koivuntuhkalipeää tai joivat alkoholia. Transsissa olevan tietäjän uskottiin pääsevän henkien kanssa yhteyteen ja pystyvän tulkkaamaan kansalle henkien tahdot.
Noitarummulla ennustettiin ja tiedusteltiin henkien mielipiteitä myös arpomalla. Eteläsaamelaisten keskuudessa jopa jokaisella perheellä saattoi olla oma rumpunsa ja tavanomaista arpomista saattoi tehdä kuka vain. Pohjoisemmassa arpominenkin oli mahdollisesti aina tietäjän tehtävä. Toimituksen aikana arpoja löi rumpua poronsarvesta tehdyllä T:n muotoisella vasaralla, joka oli paljon koristeltu. Tavallisesti luinen arpa tipautettiin värisevälle rummun kalvolle, josta arpa liikkui tiettyyn paikkaan kalvoa. Rumpua lyötiin joko vasaran kärjillä tai lappeella. Vasaran käyttelytapa vaikutti arvan liikkeeseen. Jotkin vanhat lähteet viittaavat arpaan sammakkona, koska se hyppi kalvolla hieman sammakon tavoin.
Arvan sijainnista ja liikesuunnasta saattoi päätellä tulevaisuutta tai henkiolentojen vastauksia kysymyksiin. Myötäpäiväinen pyörimissuunta viittasi onneen ja vastapäiväinen epäonneen. Kysymykset saattoivat liittyä yleisesti ottaen siihen, onko tiedossa onnea vai epäonnea. Ne saattoivat liittyä myös arkisiin asioihin, kuten siihen, kannattiko uhritoimitukseen tai metsästysreissulle lähteä. Jos esimerkiksi jumala kaipasi uhrilahjaa, arpa siirtyisi jumalan kuvan luokse.
Kun rumpua ei käytetty, sitä säilytettiin poron- tai kuikannahkaisessa pussissa.
Populaarikulttuurissa

Populaarikulttuurissa noitarumpu mainitaan ainakin suomalaisessa lastenkirjassa ja samannimisessä animaatioelokuvassa Joulupukki ja noitarumpu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Noitarummun valmistus. Thuleian tupa.
Voitto Viinanen, Kuva-albumi/Taatsin seita ja peurakirkot; Kemin Lapin noitarumpu (Arkistoitu – Internet Archive).
Saamelainen šamaani ja noitarumpu (meavrresgárri). O. H. von Loden kaiverrus teoksessa Beskrivelse over Finnmarkens Lapper, deres Tungemaal, Levemaade og forrige Afgudsdyrkelse, 1767.
Tyypillisiä saamelaisrummuissa esiintyviä kuvioita.
1. Kaksi niliaittaa
2. Aidattu porolauma
3.–5. Jumalattaret Sáráhkká, Juoksáhkká ja Uksáhkká
Kopio saamelaisesta noitarummusta, jonka viranomaiset takavarikoivat vuonna 1691. Rummun päällä on vasara ja arpoja.
Luettelo pikkuplaneetoista: 31001–32000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
31001:stä ja päättyen 32000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Normaalikiihtyvyys

Normaalikiihtyvyys on Newtonin II lain mukaisen voiman kappaleelle antama kiihtyvyys, joka suuntautuu kohti ratakäyrän kaarevuuskeskipistettä.
Keskeiskiihtyvyys

Normaalikiihtyvyyden erityistapaus on keskeiskiihtyvyys, joka suuntautuu kohti ympyräradan keskipistettä. Ympyräliikkeessä olevaan kappaleeseen kohdistuva sentripetaalivoima aiheuttaa keskeiskiihtyvyyden pitäen kappaleen radallaan.
Esimerkiksi ympyrän kaaren muotoisessa mutkassa liikkuvalla autolla on keskeiskiihtyvyyttä kohti tämän ympyräradan keskipistettä. Samoin kuulla on keskeiskiihtyvyyttä kohti maan ympäri kiertävän (likimain) ympyrän muotoisen ratansa keskipistettä.
Keskeiskiihtyvyyden suuruus saadaan kaavasta  a_{n}={\frac {v^{2}}{r}}, jossa v on kappaleen nopeus ja r ympyräradan säde.
Keskeiskiihtyvyys ja normaalikiihtyvyys samaistetaan usein virheellisesti. Keskeiskiihtyvyys suuntautuu aina samaan pisteeseen, mutta yleisesti ratakäyrän normaalit eivät kulje saman pisteen kautta.
Norrskatan kirkko

| Norrskatan kirkko Norrskata kyrka |
| --- | --- |
 Norrskatan kirkon urut
Sijainti:  Norrskata, Korppoo, Parainen
Koordinaatit:  60°15′7″N, 021°35′24″E
Seurakunta:  Korppoon seurakunta
Rakentamisvuosi:  1932-1934
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Norrskatan kirkko (ruots. Norrskata kyrka) on Paraisten Korppoon Norrskatan saareen 1932-1934 rakennettu puinen torniton suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko. Kirkkoa on korjattu 1951-1952 ja 1967-1968. Kirkon 6-äänikertaiset urut on valmistanut Jens Zachariassen 1895 Houtskariin, josta ne tuotiin Norrskataan 1954. Seuraavana vuonna rakennettu kellotapuli on arkkitehti Ernst Adolf Nordströmin suunnittelema, sen kello on vuodelta 1954.
Saaren ensimmäisen kirkon perustukset muurattiin jo 1911, mutta rakennustyöt keskeytyivät melko pian varojen puutteeseen. Pari vuosikymmentä myöhemmin haaveet oman seurakunnan perustamisesta olivat lopullisesti kariutuneet, mutta oman kirkon rakentaminen pääsi jälleen vauhtiin norrskatalaisten kustannuksella. Uusi kirkko valmistui 1934. Myöhemmissä korjauksissa kirkon alkuperäiset hirsiseinät on peitetty sisältä levyillä. Kirkon votiivilaiva liittyy saaren historiaan. Pienoismallin esikuvana on Giro-niminen priki, joka rakennettiin vuonna 1868 Norrskatan Havträskin kylässä ja joka purjehti kolmen vuosikymmenen ajan ympäri maailmaa Havträsk kotisatamanaan. Pienoismallin on valmistanut  Kurt Michelsson, Giro-prikin ensimmäisen varustajan tyttären pojan poika. Hän lahjoitti laivan Norrskatan kirkolle vuonna 1986.
Kirkon alttaritaulu valittiin saarelaisten järjestämän luonnoskilpailun perusteella. Kilpailuun jätettiin aikoinaan useita ehdotuksia, jotka kaikki on ripustettu kirkon seinille. Kilpailun voitti Axel Haartmanin taulu, joka kuvaa kuinka Jeesus saarnaa veneestä Genesaretin järvellä. Korppoon kappalainen oli käynyt tuomiokapitulin määräyksestä Norrskatassa pitämässä jumalanpalveluksia kerran kuussa vuodesta 1694 lähtien, oma pappi saareen saatiin uutena vuonna 1953. Vasta valmistunut pappila paloi 28. marraskuuta 1955, mutta talo talo rakennettiin seuraavana vuonna uudelleen. 1960-luvun lopulla Norrskatan oman papin virka lakkautettiin väkimäärän vähennyttyä.
Kirkon sankarihautausmaan muistomerkin, joka paljastettiin 26.10.1947, on suunnitellut kuvanveistäjä Lauri Leppänen.
Noita palaa elämään

| Noita palaa elämään |
| --- | --- |
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  helmikuu 1945
Alkuperäiskieli:  suomi
Aihe:  Nuoren naisen epäileminen noidaksi, selittämättömät pahat enteet ja ympäristön pelokas ja tuomitseva suhtautuminen
Tapahtumapaikka ja -aika:  Tapahtuu Hallbergin sukukartanon vanhan päärakennuksen tuvassa elokuisena iltana, yönä ja aamuna
Kantaesitys:  23. maaliskuuta 1946
Kantaesityspaikka:  Helsingin Kansanteatteri
Henkilöt
Henkilöt:  Hannu, fil.tri, arkeologi  Greta, hänen vaimonsa  Kauko, taiteilija  Birgit  Paroni Hallberg, kartanonomistaja  Veikko, hänen poikansa
Noita palaa elämään on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä, joka sai kantaesityksensä Helsingin Kansanteatterissa vuonna 1946. Siinä on samoja yliluonnollisia teemoja kuin Waltarin historiallisissa romaaneissa, etenkin Mikael Karvajalassa.
Näytelmä kertoo nuoresta naisesta, Birgitistä, joka ilmestyy maalaistalon ovelle selittämättömästi alastomana keskellä ukkosilmaa. Häntä aletaan pian epäillä noidaksi, koska läheiseltä suolta on löydetty satoja vuosia sitten surmatun noidan ruumis. Birgit aiheuttaa pahoja enteitä, sekaannusta ja onnettomuuksia kartanon mailla, ja hänessä on vastustamatonta seksuaalista vetovoimaa. Arkeologi Hannu on jo valmis seivästämään hänet, kun Birgit pakenee takaisin suolle.
Viimeisessä näytöksessä Hannu herää ja ymmärtää, että hän on nähnyt painajaista. Nainen onkin pelkkä kesävieras, joka oli mennyt uimaan ja kadottanut vaatteensa. Waltari kirjoitti viimeisen näytöksen teatterinjohtaja Arvi Kivimaan vaatimuksesta ja arveli myöhemmin, että alkuperäinen loppu olisi ollut tehokkaampi. Vuonna 2008 Joel Elstelä teki näytelmästä uuden sovituksen, josta viimeinen näytös on jätetty pois.
Näytelmän teemoja on pahuus ja se, miten helposti ihmiset tuomitsevat heitä pelottavat tai selittämättömät ilmiöt. Ajatuksen taustalla olivat juuri päättyneen toisen maailmansodan synnyttämät kokemukset. Waltari halusi varoittaa siitä, että sama voisi tapahtua uudelleen koska tahansa.
Näytelmä herätti aikoinaan kohua sekä erikoisen rakenteensa että rohkeaksi koetun vuoropuhelun vuoksi. Sen pohjalta tehtiin vuonna 1950 elokuva, jonka ohjasi Roland af Hällström.
Taustaa

Waltari on kertonut saaneensa idean näytelmään uutisesta, jonka mukaan Tanskassa oli löydetty suosta hyvin säilynyt seivästetyn naisen ruumis. Nainen oli ilmeisesti tuomittu noitana keskiajalla ja upotettu suohon. Waltari kirjoitti näytelmän helmikuussa 1945 samoihin aikoihin kuin toisenkin näytelmän Gabriel, tule takaisin ja juuri ennen kuin alkoi kirjoittaa Sinuhe egyptiläistä, Panu Rajalan sanoin ”saman luovan innoituksen aallolla”.
Muistelmissaan Waltari kertoo, että alkujaan hänen kiinnostuksensa noita-aiheeseen heräsi Lillehammerissa Sigrid Undsetin kirjastossa Norjan noitaoikeudenkäyntejä käsittelevästä kirjasta. Undset mainitsi muutamia saksalaisia kirjoja, joissa olisi noitavainoista enemmän tietoa. Sen jälkeen hän lainasi aihetta käsitteleviä teoksia Helsingin yliopiston kirjastosta, mutta kaikki tämä tapahtui paljon ennen kuin hän kirjoitti näytelmän.
Alun perin näytelmässä oli vain viisi näytöstä. Kun Waltari tarjosi näytelmää Helsingin Kansanteatteriin, teatterinjohtaja Arvi Kivimaa piti sen loppua liian hurjana ja taikauskoisena ja ehdotti, että Waltari muuttaisi sitä. Waltari kirjoittikin vielä kuudennen näytöksen, jonka mukaan suurin osa näytelmän tapahtumista oli ollut vain painajaista. Jälkikäteen hän oli pahoillaan myönnytyksestä ja uskoi, että alkuperäinen loppu olisi ollut tehokkaampi.
WSOY julkaisi näytelmän erillisenä 1947 ja kokoelmassa Mika Waltarin näytelmät 1999. Se on 1970-luvulla käännetty tšekin ja slovakin kielille.
Teemat

Maaria Koskiluoman mukaan näytelmän teemana on pahuus. Pahuutta edustaa noita Birgit, joka herää henkiin maattuaan suolla surmattuna keskiajalta asti. Birgitin noituuden voima on seksuaalisuudessa, jonka avulla hän saa ihmiset valtaansa. Koskiluoma vertaa häntä Paracelsus Baselissa -näytelmän Dorotheaan. Rajalan mukaan Birgit on kuitenkin kehittynyt eteenpäin Waltarille tyypillisestä, miehiä villitsevästä ja hyväkseen käyttävästä naispaholaisen hahmosta. Hän on viaton sijaiskärsijä, jonka myötä Waltari puolustaa naista, joka on joutunut historiassa sorron ja julmuuksien kohteeksi. Tämä kehitys jatkui Barbaran hahmossa Mikael Karvajalassa. Samalla naiseen kätkeytyy tuntemattomia mahdollisuuksia, vaaroja ja viettelyksiä. Nainen edustaa myös käytännöllisyyttä ja tervettä järkeä, näytelmässä Gretan hahmossa. Miehet ovat helpommin huijattavissa.
Koskiluoman mukaan näytelmä jättää mahdolliseksi myös tulkinnan, että vaikka Birgit paljastuukin hysteerisyyteen taipuvaksi teatterikoululaiseksi, hän voisi sittenkin olla noita. Rajala kiinnittää huomiota siihen, että näytelmässä esitellään lähes oppikirjamaisesti kaikki keskiaikaiset noituuden tuntomerkit nykyaikaisine vastineineen. Alkuperäinen versio päättyi Birgitin yliluonnolliseen katoamiseen, ja tapahtumat esitettiin siinä todenmukaisina, ilman selityksiä. Kuudennessa näytöksessä noituus Rajalan mukaan kuitenkin kielletään ja selitetään loogisesti.
Muistelmissaan Waltari on itse kertonut näytelmän perustuvan ajatukseen, että jotkut ihmiset ”todella ovat eräässä mielessä demoneja, noitia, joihin liittyy selittämättömiä kykyjä”. Toisaalta näytelmä myös esittää haasteen katsojille, kun Hannu sanoo: ”Jokainen meistä on sisimmässään noita.” Noituus asuu ihmisten mielissä, heidän herkästi syttyvissä uskomuksissaan. Tämän ajatuksen taustalla on näytelmän kirjoitusaika, kun toinen maailmansota oli juuri loppumassa ja ihmisen julma ja muuttumaton perusluonne oli juuri paljastunut sekä sodassa että juutalaisvainoissa. Näytelmä halusi varoittaa katsojia. Ihminen ei ole muuttunut, ja sama voi tapahtua uudelleen koska tahansa.
Näytelmässä voidaan nähdä yhteyksiä Waltarin muuhun tuotantoon. Waltari kokeili näytelmässä suurten romaaniensa yliluonnollisia teemoja: se esimerkiksi ennakoi Mikael Karvajalan kuvauksia noitavainoista ja julmista kidutuksista. Rajala yhdistää Noita palaa elämään -näytelmän Gabrieliin, joka on kirjoitettu samoihin aikoihin. Kummatkin näytelmät kuvaavat sitä, millaisen vaikutuksen outo vieras tekee rauhalliseen pikkuyhteisöön, vaikka edellisessä päähenkilönä onkin nainen, jälkimmäisessä mies. Kummassakin näytelmässä on myös samoja teemoja kuin Sinuhessa.
Arvioita

Noita palaa elämään herätti aikoinaan kohua ja keskustelua sekä erikoisen, uniepisodia käyttävän rakenteensa että rohkeaksi koetun vuoropuhelun vuoksi.  Se menestyi teattereissa hyvin heti ilmestymisensä jälkeen, ja siitä tehtiin myös kuunnelma  ja elokuva. Panu Rajalan mukaan näytelmä on Waltarin parhaita vakavia komedioita, railakkain toteutus hänelle läheisestä noita-aiheesta. Vaikka teksti on puheliasta ja siinä selitetään asioita liikaa, näytelmässä on myös toimintaa ja suorastaan farssimaisia piirteitä: erotiikkaa, mustasukkaisuutta, väärinkäsityksiä, spiritismiä ja kummittelua. Sitä on luonnehdittu myös eroottiseksi kauhunäytelmäksi.
Myöhemmin näytelmää ei ole esitetty teatterissa kovin paljon. Koskiluoma sanoo syyksi, että noita-symboli ei ole riittävän tehokas eikä monikerroksinen, mutta epäilee osansa olevan myös siinä, että Waltarin noita ei menesty kilpailussa uudempien elokuvien vampyyrien ja humanoidien kanssa. Rajala puolestaan arvelee, että näytelmän mystiikkaa ja ”tieteilevää vuoropuhelua” on kaihdettu.
Esitykset

’’Noita palaa elämään’’ sai kantaesityksensä 23. maaliskuuta 1946 Helsingin Kansanteatterin Koiton näyttämöllä. Sen ohjasi Arvo Lehesmaa. Arvioiden mukaan hän onnistui tuomaan esiin voimakkaan tunnelman ja juonen käänteet, mutta vakava teema jäi huvittavien tapahtumien varjoon.  Päärooleissa olivat Sasu Haapanen (Hannu), Aino-Inkeri Notkola (Greta), Vilho Ruuskanen (Kauko) ja Artturi Laakso (paroni  Hallberg). Birgitiä esitti Ritva Arvelo, joka ei kuitenkaan suostunut esiintymään kokonaan alastomana ohjaajan toiveista huolimatta. Arvelon jälkeen rooliin tuli Ella Eronen, joka juoksi alastomana näyttämön poikki. Veikkoa esittäneen Tarmo Mannin mukaan se oli ensimmäinen kerta Suomen teattereissa.
Ammattiteattereissa näytelmää on esitetty myöhemmin muun muassa 1985–1987 Jyväskylän kaupunginteatterissa, 1991 Mikkelin Teatterissa ja 1993–1994 Kotkan Kaupunginteatterissa. Sitä on esitetty myös harrastajateattereissa; esimerkiksi Panu Rajala ohjasi sen Vammalan teatterissa vuonna 1998. Vuonna 2008 Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä teki näytelmästä perikunnan luvalla uuden sovituksen, josta viimeinen kohtaus on jätetty pois, ja sitä esitettiin teatteri Beowulfissa Kulosaaressa . Panu Rajalan päiväkirjan mukaan esitys oli reipas ja miltei riehakas, ja lopun poistamisen myötä ”ajoittainen farssi kääntyy tragediaksi”.