Fjodor Heiden
Suomen kenraalikuvernöörinä > Kriisiaika ja loppuvuodet

Heiden oli kiinnostunut Suomen aseman juridisesta selkiyttämisestä. Kun prokuraattori Theodor Sederholm esitti moitteita siitä, että venäläiset santarmit olivat syksyllä 1882 pidättäneet Heidenin määräämien kotietsintöjen yhteydessä Helsingissä Suomen alamaiseksi oletetun suomenvenäläisen opettajan Paul Leontjeffin nihilistisen kirjallisuuden hallussapidosta, joka oli rikos Venäjällä mutta ei Suomessa, Heiden pyysi keisaria antamaan käskykirjeen, jossa kenraalikuvernööriä ja senaattia kehotettiin aloittamaan selvitys Suomen lakien kodifioimiseksi. Tarkoituksena oli kodifioida yleiset lait, mutta uuden prokuraattorin Robert Montgomeryn lausunto sai Heidenin kiinnittämään huomionsa erityisesti Suomen perustuslakeihin. Tästä seurasi vuosina 1884–1885 lainvalmistelukunnan perustaminen sekä niin sanotun Weissenbergin komitean asettaminen, mikä käynnisti helmikuun manifestiin aikanaan johtaneen tapahtumaketjun. Hyökkäys Suomen itsehallintoa tai perustuslakeja vastaan ei liene ollut Heidenin alkuperäinen tavoite, mutta asian edetessä hän nosti esiin Suomen kannalta kohtalokkaan kysymyksen yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä.
Kun Weissenbergin komitean esitetystä jatkokäsiteltiin vuonna 1890 Heidenin itsensä johtamassa komissiossa, hän kutsui sen jäseniksi venäläisiä asiantuntijoita, joiden pyrkimykset olivat päinvastaiset kuin suomalaisten. Heiden esitti komissiolle Jakubovin avulla laatimansa esityksen ”Suomen suuriruhtinaskunnan läänien hallinnon perusohjesäännöksi” välttäen tietoisesti sanaa hallitusmuoto, koska hän ei halunnut tunnustaa Suomea valtioksi. Hän oli jäsenenä myös asiaa vuosina 1892–1893 edelleen käsitelleessä Bungen komiteassa, jonka asettaminen saattoi olla hänen ideansa.
Aleksanteri III:n muutettua suhtautumistaan Suomen itsehallintoon Venäjän ja Suomen suhteissa koettiin vuosina 1888–1891 kriisivaihe, jonka aikana Heiden pyrki toimimaan sovittelijana mutta ajoi samalla tiukempaa linjaa kuin aiemmin. Hän johti keisarin määräyksestä vuonna 1889 asetettuja kolmea komiteaa, jotka valmistelivat Suomen raha-, tulli- ja postilaitosten yhdistämistä vastaaviin venäläisiin laitoksiin. Näistä toteutui vain postilaitoksen yhdistäminen, josta säädettiin vuonna 1890 annetulla postimanifestilla. Aleksanteri III päätti myös lykätä Suomen säätyjen vuonna 1889 hyväksymän uuden rikoslain voimaantuloa, kunnes siihen oli tehty venäläisten lakiasiantuntijoiden vaatimat muutokset. Heidenin asema rikoslakijupakassa oli kiusallinen, sillä hän oli hyväksynyt alkuperäisen lakiesityksen ja suositellut keisarille sen vahvistamista.
Osmo Jussilan arvion mukaan Heiden saattoi olla myös vuonna 1891 Suomen asiain komitean lakkauttamisen ja Suomen uuden esittelyjärjestyksen taustalla, vaikka aloite niihin ei tullut häneltä. Heiden järjesti myös keisarillisen määräyksen venäjän taidon edistämisestä suomen virkamiesten keskuudessa, mutta senaatti onnistui vesittämään sen toteutuksen. Sen sijaan senaatti ei onnistunut estämään Suomen valtiosihteerinviraston ja kenraalikuvernöörinkanslian virkojen avaamista venäläisille. Heidenin aloitteesta senaatille annettiin uusi ohjesääntö vuonna 1892. Hänen ehdotuksestaan siihen sisältyi senaatin oikeustoimituskunnan eli nykyisen oikeusministeriön perustaminen.
Heiden suositteli vahvistamaan Venäjän sotilaallista asemaa Suomessa, sillä mahdollisen suursodan puhjetessa Saksaa vastaan Ruotsi voisi liittoutua Saksan kanssa ja hyökätä Suomen alueelle. 1890-luvulla hän alkoi kuitenkin jarruttaa valmisteilla ollutta suunnitelmaa sulauttaa Suomen asevelvollinen sotaväki Venäjän armeijaan, koska se olisi heikentänyt kenraalikuvernöörin asemaa Suomen sotilaspiirin päällikkönä ja olisi lisäksi hänen mukaansa lietsonut tarpeetonta konfliktia, sillä suomalaiset pyrkisivät välttelemään Venäjän armeijaan joutumista. Heidenin vastustus sai Aleksanteri III:n hyllyttämään vuonna 1893 Suomen asevelvollisuusuudistuksen, joka lähti uudelleen liikkeelle vasta muutamaa vuotta myöhemmin Nikolai II:n aikana.
Heidenin vaikutusvalta heikkeni 1890-luvulla ja hän ajautui valtataisteluun ministerivaltiosihteeri Woldemar von Daehnin kanssa. Heidenin terveys alkoi myös horjua ja hänen vaimonsa kuolema toukokuussa 1894 oli hänelle kova isku. Hän ei enää tosiasiassa hoitanut tehtäviään vuoden 1896 alun jälkeen. Heiden erosi kenraalikuvernöörin virasta 75-vuotiaana 13. tammikuuta 1897. Vakituisen seuraajan löytäminen pitkittyi seuraavaan vuoteen, mihin saakka kenraalikuvernöörin virkaa hoiti kenraalikuvernöörin apulainen Stepan Gontšarov.