stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hašbaataryn Tsagaanbaatar

| Mitalit> Maa:   Mongolia.Miesten judo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Mongolia.Miesten judo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Mongolia.Miesten judo. Olympialaiset  | Maa:   Mongolia> Miesten judo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Ateena 2004 | 60 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Rotterdam 2009 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Tokio 2010 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Astana 2015 | joukkue |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Kultaa | Doha 2006 | 66 kg |  |
| Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  | Aasian-mestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Jeju 2003 | 60 kg |  |
|  Kultaa | Taškent 2005 | 66 kg |  |
|  Hopeaa | Kuwait City 2007 | 66 kg |  |
|  Hopeaa | Jeju 2008 | 66 kg |  |
|  Hopeaa | Abu Dhabi 2011 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Almaty 2004 | 60 kg |  |
Hašbaataryn Tsagaanbaatar (mong. Хашбаатарын Цагаанбаатар, myös Tsagaanbaatar Hašbaatar, s. 19. maaliskuuta 1984 Baruunturuun, Uvs, Mongolia) on mongolialainen judoka. Hän on maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Tsagaanbaatar sijoittui vuonna 2003 60 kg:n sarjassa kolmanneksi Jejun universiadeissa ja voitti kultaa samassa kaupungissa pidetyissä Aasian-mestaruuskilpailuissa. Lisäksi hän sai pronssia alle 20-vuotiaiden Aasian-mestaruuskilpailujen 66 kg:n sarjassa Macaossa. Vuonna 2004 hän sai 60-kiloisissa pronssia Almatyn Aasian-mestaruuskilpailuissa ja Ateenan olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän voitti Taškentissa Aasian-mestaruuden 66 kg:n painoluokassa kukistettuaan loppuottelussa Iranin Arash Miresmaeilin.
Tsagaanbaatar voitti vuonna 2006 66 kg:n sarjassa kultaa Itä-Aasian mestaruuskilpailuissa Ulaanbaatarissa, Aasian kisoissa Dohassa ja opiskelijoiden MM-kilpailuissa Suwonissa. Aasian-mestaruuskilpailuissa Kuwait Cityssä 2007 hän sai 66-kiloisissa hopeaa hävittyään loppuottelussa Etelä-Korean Bang Gui-Manille. Rio de Janeiron MM-kisoissa hän oli samana vuonna 60-kiloisissa viides.
Tsagaanbaatar sai hopeaa Jejun 2008 Aasian-mestaruuskilpailujen 66 kg:n sarjassa hävittyään loppuottelussa Arash Miresmaeilille. Hän voitti 66-kiloisten maailmanmestaruuden Rotterdamissa 2009 kukistettuaan loppuottelussa espanjalaisen Sugoi Uriarten. Tokion MM-kilpailuissa 2010 hän sai samassa painoluokassa pronssia. Aasian-mestaruuskilpailuissa 2011 Abu Dhabissa hän sai 66 kg:n painoluokassa hopeaa hävittyään loppuottelussa japanilaiselle Junpei Morishitalle. Hän saavutti joukkuekilpailun MM-pronssia Astanassa 2015.
Tsagaanbaatar on saavuttanut maailmancupeissa ja Continental Open -kilpailuissa viisi turnausvoittoa, kaksi kakkossijaa ja kolme kolmossijaa sekä Masters-, GP- ja Grand Slam -kilpailuissa neljä voittoa, seitsemän kakkossijaa ja yksitoista kolmossijaa.
Orbiter

Orbiter on Martin Schweigerin luoma avaruuslentosimulaattori Windowsille. Ensimmäinen versio ilmestyi marraskuussa 2000 ja ohjelman kehitys jatkuu edelleen. Viimeisin versio 100606 on vuodelta 2010. Ohjelma on ilmaiseksi ladattavissa, mutta ohjelmakoodi ei ole julkinen.  Käyttäjällä on valittavissaan useita erilaisia avaruusaluksia, osa niistä realistisia kuten avaruussukkula ja osa fiktiivisiä, kuten Delta-glider.
Orbiter pyrkii realistisuuteen alusten liikkeiden mallintamisessa. Aluksilta löytyy eri suuruisia työntövoimia ja ominaisimpulsseja, jotka määräävät, millaisiin ratamuutoksiin ne kykenevät. Planeettojen ilmakehissä lentely on sekin pyritty mallintamaan realistisesti ja käyttäjä voi myös tarkastella alukseen vaikuttavia voimia. Telakoinnit avaruudessa ovat mahdollisia ja niiden kautta käyttäjä huomaa kolmiulotteisen navigoimisen vaikeuden. Ohjelmassa pystyy halutessaan myös valitsemaan loppumattoman polttoainetankin. Vakiomoodissa alus on vaurioitumaton, mutta vauriot saa halutessaan päälle, mikä tekee lentämisestä todella vaativaa.
Grafiikka

Orbiter keskittyy avaruuslennon realistisuuteen eikä niinkään silmänruokaan ja taivaankappaleiden tutkiskeluun kuten Celestia.
Orbiterin peruspaketista löytyy Aurinkokuntamme kahdeksan planeettaa suurimpine kuineen. Näkymää voi tarkastella realistisesti tai maisemaan voi lisätä kohteiden nimiä ja planetaarion koordinaatistot sekä tähtikuviot. Aloituspaikaksi simulaatiolle voi valita haluamansa planeetan useista eri vaihtoehdoista. Tähtienväliset lennot eivät nykyisellään ole perus-Orbiterissa mahdollisia, mutta muutamat lisäosat mahdollistavat sen.
Alukset

Seuraavat alukset löytyvät asennuksesta valmiina;
STS Atlantis
Delta-Glider (fiktiivinen avaruuslentokone)
Shuttle-A    (fiktiivinen huoltoalus)
Kansainvälinen avaruusasema (valmiina)
MIR-asema (tekijän ratkaisu oli pitää simulaattorin Mir edelleen kiertoradalla, telakoitumisharjoittelua varten, mutta sen voi poistaa halutessaan)
Lunar Tranfer Wheel  (fiktiivinen kuuta kiertävä asema)
Useita satelliitteja ja luotaimia
Aiheesta muualla

http://orbit.medphys.ucl.ac.uk/ - Orbiterin kotisivut
http://www.orbithangar.com/ - Orbiterin lisäosia
http://orbit.m6.net/Forum/default.aspx (Arkistoitu – Internet Archive) - Orbiterin foorumi
http://www.orbiterwiki.org/wiki/Main_Page - OrbiterWiki
Harry Nelson Pillsbury

Harry Nelson Pillsbury sikari suussaan
Harry Nelson Pillsbury (5. joulukuuta 1872 – 17. kesäkuuta 1906) oli yhdysvaltalainen shakkimestari. Hän voitti kaksikymmentäkaksivuotiaana yhden vahvimmista shakkiturnauksista, mutta ei voinut sairautensa ja varhaisen kuolemansa takia nousta maailmanmestaruustaistoon.
Pillsbury oli hyvin vahva sokkoshakin pelaaja ja pystyi pelaamaan tammea, korttia ja shakkia samanaikaisesti. Hän pelasi parhaimmillaan 22 peliä samanaikaisesti sokkona Moskovassa vuonna 1902.
Pillsbury voitti Yhdysvaltain shakkimestaruuden vuonna 1897, ja pysyi mestarina aina kuolemaansa asti.
Pillsbury kuoli kuppaan jo vuonna 1906.
Aiheesta muualla

Harry Nelson Pillsbury ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Harry Brown

Harry Brown voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Harry Brown (1917–1986), yhdysvaltalainen kirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja
Harry Joe Brown (1890–1972), yhdysvaltalainen elokuvatuottaja ja -ohjaaja
Harry Brown, brittiläinen rikoselokuva vuodelta 2009.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Harry Brown”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Outokummun–Juojärven rautatie

| Outokummun–Juojärven rautatie> Perustiedot |
| --- | --- |
Reitti:  Outokummun kaivos–Pitkälahden satama
Rakennettu:  1918
Lakkautettu:  1955
Purettu:  1955
Liikenne
 Liikenne oli pääasiassa Outokummun kaivoksen tarpeisiin sidottua tavaraliikennettä, sekä rajoitettua henkilöliikennettä. 
Tekniset tiedot
Pituus:  12,5 km
Raiteiden lkm:  1
Raideleveys:  750 mm
Sähköistys:  ei
Outokummun–Juojärven rautatie eli Pitkälahden rata rakennettiin vuonna 1918 Outokummun kuparikaivoksen tarpeita varten. Rata alkoi Outokummun kaivokselta ja päättyi Pitkälahden satamaan Juojärven rannalla. Radan pituus oli 12,5 kilometriä ja sillä oli sivuraiteita 6 kilometriä. Raideleveys oli 750 mm, eli rata oli kapearaiteinen.
Liikenne > Ammattiliikenne

Radan kolme ensimmäistä höyryveturia olivat venäläisiä tenderivetureita ja ne saatiin lakkautetulta Pitäjänmäen kenttäradalta, samoin kiskotus, vaihteet ja osa hiekkavaunuista. Myöhemmin radalle saatiin kaksi höyryveturia lisää; hiukan ennen sotaa ostettiin Lokomo Oy:ltä linja-auton mallinen moottorivaunu työläis- ja koululaiskuljetuksia varten. Moottorivaunu poistettiin käytöstä ja romutettiin vuonna 1943 kun dieselpolttoaineen saanti siviilikäyttöön loppui ja vaunu olisi tarvinnut joka tapauksessa peruskorjausta.
Sodan jälkeen radalle saatiin kolmekin moottoriveturia, joista yksi tehtiin itse omalla konepajalla Sisu-kuorma-auton moottorista ja moottoriveturin alustasta. Radalle ilmestyi kesäkäyttöön tiettävästi Suomen ensimmäinen yleisen liikenteen avomatkustajavaunu.
Vuonna 1953 hankittiin Move4-moottoriveturi tukemaan jo iäkästä ja raihnaiseksi käyvää höyrykalustoa. Myös omatekoiseen Sisu-veturiin vaihdettiin dieselmoottori loppuun kuluneen bensiinikoneen tilalle. Veturi romutettiin muun kaluston mukana 1950-luvun lopulla.
Täälläkin sotakorvaustarkastajat kävivät - ja poistuivat tyhjin toimin.
Radalla kuljetettiin malmia Outokummun kaivokselta Pitkälahden satamaan, mistä se kuljetettiin vesitse proomuilla Kuopioon ja Varkauteen, ja sieltä edelleen Saksaan jalostettavaksi. Outokummusta louhittiin myös kuparipitoista rikkikiisua, jota myytiin kotimaiselle teollisuudelle.
Toiseen suuntaan radalla kuljetettiin halkoja ja turvetta kaivoksen voimalaitokselle sekä selluloosa- ja rikkihappotehtailta tulevaa pasutusjätettä. Radalla oli myös henkilöliikennettä.
Radalla oli Outokummun päässä kääntöpöytä ja Juojärven satamassa kolmioraide, eli veturit pääsääntöisesti käännettiin ja niillä ajettiin etupää menosuuntaan. Moottorikalustolla se oli jäähdytyksen vuoksi jopa ehdoton edellytys, kun taas höyryvetureilla saatettiin varsinkin lyhyillä tarkastusmatkoilla ajaa takaperinkin, joskin niilläkin sitä vältettiin, koska pääosa vetureista oli tenderimallia jonka takaperin ajo on hankalaa.
Yleinen liikenne loppui keväällä 1954 ja kiskotuksen purkujuna kulki 17. elokuuta 1955 Juojärveltä Outokumpuun. Ratapenkasta tehtiin yleinen tie. Rautatien liikkuvasta kalustosta ei ole mitään jäljellä.
Veturitallit ja niiden kääntöpöytä jäivät jäljelle, koska niitä käytettiin kaivosten sisäisessä kapearaideliikenteessä. Kaivoksen liikkuva kalusto oli aktiivikäytössä Kaasilan vinotunnelin valmistumiseen saakka vuonna 1984, jolloin kuljetuksissa alettiin käyttämään kumipyöräkalustoa.
Kaivoksen sisäistä liikennettä harjoitettiin yksinomaan 750 mm sähkö- ja moottorivetureilla, joista on säilynyt kaksi sähkö- ja kolme moottoriveturia kaikkiaan noin neljästäkymmenestä.
Liikenne > Liikenteen loppuajat

Valtion rakentaman leveäraiteisen Joensuu–Outokumpu -rataosan valmistuttua 1928 malmin ja pasutusjätteen kuljetukset siirtyivät kokonaan Valtionrautateille.
Pitkälahden radalla jatkettiin halkojen ja turpeen kuljetusta ja henkilöliikennettä aina vuoteen 1955 saakka, jolloin rata suljettiin ja purettiin.
Liikenne > Sisäistä liikennettä

Kapearaiteinen liikenne jatkui moottori- ja sähköveturien voimin aina vuoteen 1984 kaivosten sisäisenä. Kaasilan vinotunnelin valmistuttua junien käyttö väheni kuljetuksissa kunnes Keretin kaivos lopulta suljettiin vuonna 1989 malmioiden ehtyessä. Veturi-, vaunu- ja kiskoilla liikkuva työkonekalusto jäi kaivosalueelle odottamaan tulevaisuuttaan.
Museorautatie

Outokummun Kaivosrautatieyhdistys perustettiin vuoden 2003 alussa, ja seuraavaksi rakennettiin uutta rataa ja kunnostettiin kalustoa.
Rata avattiin liikenteelle 2. heinäkuuta 2005. Vuosi 2006 oli ensimmäinen kokonainen ajokausi, ja kesällä 2007 rata oli käytössä koko mitassaan, eli enää ei lähtö tapahtunut aiempien vuosien tapaan veturitallilta, vaan nyt lähdettiin liikkeelle Kaivosmuseon edustalta. Nykyään rataa on lyhennetty, eikä lähde enää korjauspajan edestä, vaan radan päätepiste on lastenkaivoksen kohdalla, jossa on nykyään vanhoja rautatievaunuja näytillä.
Radan kalusto kuuluu pääasiassa Kaivosmuseolle, mutta yhdistys on rakentanut itse yhden omistamansa vaunun. Kalustosta on tehty käyttöoikeussopimus. Radalla on kaksi dieselveturia: GIA kaivosveturi ja Valmet Move "Karttunen", kaksi katettua matkustajavaunua ja painona vanha kaivosveturi Move keulalla. Lisäksi käytettävissä on muuta pienempää kalustoa.
Aiheesta muualla

Outokummun kaivosrautatieyhdistys ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Harmaasampi

| Harmaasampi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Rustokiillesuomuiset Chondrostei
Lahko::  Sampikalat Acipenseriformes
Heimo::  Sammet Acipenseridae
Suku::  Sammet Acipenser
Laji::  nudiventris
Kaksiosainen nimi
 Acipenser nudiventris  Lovetsky, 1828 
Katso myös
   Harmaasampi Wikispeciesissä   Harmaasampi Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Harmaasampi (Acipenser nudiventris) on äärimmäisen uhanalainen sampilaji.
Kala voi kasvaa jopa yli kaksi metriä pitkäksi, ja suurin ilmoitettu paino on 80 kg. Tyypillinen pituus on noin 130 cm.
Harmaasampea on tavattu luonnonvaraisena Mustaltamereltä, Asovanmereltä, Kaspianmereltä ja Araljärveltä sekä eräiltä jokialueilta (Tonava, Volga, Ural, Don, Kuban ja Rioni). Sitä on istutettu Kiinaan ja Kazakstaniin. Lajin uhanalaisuuteen on vaikuttanut ylikalastus sekä elinympäristön muutokset.
Nicaragualainen viittomakieli

Nicaragualainen viittomakieli (lyhenne ISN, Idioma de Señas de Nicaragua tai Idioma de Signos Nicaragüense) on kuurojen lasten spontaanisti kehittämä kieli, joka luotiin eräissä Länsi-Nicaraguan kouluissa 1970- ja 1980-luvulla. Kielitieteilijöille ISN on erityinen kiinnostuksen kohde, sillä näin he voivat tutkia uuden kielen syntymistä itse paikalla. Kielitieteilijät kiistelevät kuitenkin vielä joistain kysymyksistä ISN:ään liittyen, muun muassa sen säilymisestä tulevaisuudessa muiden viittomakielten vaikutuksen alaisena.
Historiaa

Nicaraguassa ei ollut varsinaista kuurojen yhteisöä ennen 1970-lukua, vaan toisistaan erillään asuvat kuurot kommunikoivat perheen ja ystävien kanssa käyttäen yksinkertaisia kotiviittomia ja eleitä. Varsinainen viittomakieli tuli ajankohtaiseksi vasta vuonna 1977, kun erityiskoulu perusti alun perin 50 kuurolle lapselle oman opetusohjelman. Managuassa sijaitsevan koulun oppilasmäärä kasvoi vuoteen 1979 mennessä sataan.
Vuonna 1980 Managuaan perustettiin toinen, kuuroille nuorille tarkoitettu ammattikoulu nimeltä Villa Libertad, ja 1983 näissä kahdessa koulussa kuuroja oppilaita oli yhteensä yli 400. Alun perin kieliohjelma korosti puhuttua espanjan kieltä ja huuliltalukemista, ja opettajien käyttämät viittomat rajoittuivat yksittäisten aakkosten sormiviittomiin. Ohjelma ei saanut tuulta purjeisiin, sillä useimmat oppilaat eivät pystyneet ymmärtämään yksittäisten sanojen merkitystä. Samaan aikaan kun opettajien ja oppilaiden välinen kielellinen kommunikointi jäi vähäiseksi, leikkikentillä, koulun käytävillä ja koulubussi tarjosivat hyvän maaperän lasten välisen kommunikoinnin kehittymiselle. He loivat oman, kreolin tapaisen kielen yhdistelemällä pidgin-tyyppisten kotiviittomien osia ja eleitä. Tätä kieltä kutsutaan sen ensiasteella nimellä Lenguaje de Signos Nicaragüense (LSN), jota käyttävät edelleen ne, jotka olivat koulussa jo teini-ikäisiä kielen syntymisen aikaan.
Koulun henkilökunta ei voinut ymmärtää oppilaiden keskinäistä kommunikointia, ja he kutsuivat avukseen ulkopuolisen asiantuntijan. Kesäkuussa 1986 Nicaraguan opetusministeri otti yhteyttä Northeasternin yliopistossa toimineen, amerikkalaisen viittomakielen tutkijaan Judy Kegliin. Kun Kegl kollegoineen alkoi analysoida kieltä, he huomasivat nuorempien lasten omaksuneen kielen vanhemmilta lapsilta pidginin tapaisesti ja vieneen sen monimutkaisemmalle tasolle, jossa he käyttivät yhteisesti sovittuja verbimuotoja ja muita kieliopille tyypillisiä piirteitä. Tämä monimutkaisempi viittomakieli tunnetaan nyt nimellä ISN (Idioma de Signos Nicaragüense).
Viime aikoina eri tiedelehdissä ja muissa julkaisuissa Nicaraguan tapausta on käsitelty lukuisissa artikkeleissa, ja tapaus on saanut huomiota myös yhdysvaltalaisessa julkisen palvelun radioasemassa, National Public Radiossa.
ISN ja kielitiede

Nicaragualainen viittomakieli edustaa melko epätavallista kielen syntytapaa, kun kielen kehitykseen ei ole osallistunut alkuperäiskieltä sujuvasti puhuva aikuisväestö. Yleensä kreolikielet kehittyvät pidginistä, mutta ISN kehittyi nuorten muodostaman ryhmän käyttämistä sekalaisista kotiviittomista ja eleistä.
Joidenkin mielestä Managuan tapaus todistaa, että kielen oppiminen on syvällä ihmismielessä. "Nicaraguan tapaus on ainutkertainen tapahtuma historiassa", The Language Instinct -teoksen kirjoittaja Steven Pinker sanoo. "Meillä on ollut mahdollisuus nähdä miten lapset luovat kielen, ja tallentaa se tieteellisesti ja yksityiskohtaisesti. Ja tämä on ollut ensimmäinen ja ainut kerta, kun olemme nähneet kielen syntyvän tyhjästä." Vuodesta 1990 monet muutkin tutkijat (mm. Ann Senghas, Marie Coppola, Richard Senghas, Laura Polich jne.) ovat alkaneet tutkia tämän uniikin kielen kehitystä ja sen yhteisöä. Kaikilla heistä on oma näkemyksensä ISN:n syntyyn johtaneista tapahtumista ja kielen kehityksestä, mutta he ovat yhä mieltä siitä, että tämä tutkittava ilmiö on tähän mennessä paras tiedonlähde kielen syntymisestä.
Ongelmia > Milloin kyseessä on kieli?

Tutkijat ovat eri mieltä siitä, missä kehitysvaiheessa ISN:ä voi pitää täysin kehittyneenä kielenä. Coppolan mielestä toisistaan erillään olevien nicaragualaisten perheiden käyttämät viittomat sisältävät osia, jotka kuuluvat kielen määritelmään. Ann Senghasin mielestä ISN:stä tuli syntynsä jälkeen yhä monimutkaisempi nuorten oppijoiden menestyksen johdosta.
Ongelmia > Kielitieteellinen imperialismi

Aloitettuaan tutkimuksensa Nicaraguassa 1986 Kegl varoi tutustuttamasta ainuttakaan tuntemaansa viittomakieltä (etenkin amerikkalaista viittomakieltä) Nicaraguan kuurojen yhteisölle ennen kuin heidän alkuperäinen viittomakielensä oli riittävän vakiintunut. Syy tähän on kielitieteessä jo vuosikymmenien ajan tuttu ilmiö, kielitieteellinen imperialismi: kun amerikkalaista viittomakieltä oli esitelty muiden maiden kuurojen yhteisöille, se usein korvasi alkuperäisiä, aiemmin olemassa olleita paikallisia viittomia. Keglin periaatteena oli lähinnä dokumentoida ja tutkia ISN:ä kuin häiritä tai muuttaa kieltä tai yhteisöä. Vaikka Kegl itse pysyi tarkkailijan roolissa, hän ei estänyt nicaragualaisten kuurojen altistumista muille viittomakielille. Hän kuitenkin kirjasi niinkin aikaisin kuin 1980-luvulla alkaneet (ja edelleen jatkuvat) kontaktit muihin viittomakieliin ja niiden vaikutuksen ISN:ään. Tämä vaikutus oli samanlaista kuin millä tahansa kielellä on toiseen.
Joidenkin asiantuntijoiden mielestä nicaragualaiset lapset tulisi eristää, ja kuten odottaa saattaa, ehdotuksen etiikka on nostattanut keskustelua. Felicia Ackerman, Brownin yliopiston filosofian professori, kirjoitti The Times -lehteen vastakkaisen mielipiteensä. Koskien Keglin pelkoa "alkuperäiskielen tappamisesta" Ackerman kirjoittaa: "Ilmeisesti hän olisi valmis mieluummin tappamaan näiden lasten tulevaisuuden estämällä kommunikoinnin ulkomaailman kanssa."
Kegl ja hänen aviomiehensä ovat perustaneet yhtiön, joka kantaa nimeä Nicaragualaisten viittomakieliprojektit (Nicaraguan Sign Language Projects Inc.). He ovat työskennelleet kuurojen nicaragualaislasten kanssa saadakseen heidät dokumentoimaan ja pitämään yllä alkuperäiskieltään. Keglit ovat myös yhtiönsä kanssa keränneet varoja perustaakseen Nicaraguan Atlantin-puoleiselle rannikolle kuurojen koulun, jossa koko henkilökuntana on nicaragualaisia kuuroja opettajia. He ovat myös tukeneet em. opettajien järjestämää koulutusta Nicaraguan muiden koulujen kuuroille opettajille. Lisäksi Keglit ovat, vastoin Ackermanin väitettä, tuoneet useita kuuroja opiskelijoita ja opettajia Nicaraguasta USA:han tarkempaa koulutusohjelman kehittämistä ja opettajakoulutusta varten. Judy Kegl on myös rahoittanut kuurojen nicaragualaisten osallistumisen ja esiintymisen erilaisissa kansainvälisissä konferensseissa, kuten The Theoretical Issues in Linguistic Research Amsterdamissa ja Deaf Way IV Washingtonissa.
Todisteita synnynnäisestä kielikyvystä?

Tutkija William Stokoe, jonka monet tuntevat ASL-kielitieteen isänä, on eri mieltä siitä, että ISN:n synty olisi todiste synnynnäisestä  kielen oppimisen kyvystä. Stokoe kyseenalaistaa myös väitteen, jonka mukaan ISN olisi syntynyt täysin ilman muiden kielten, esimerkiksi espanjan tai ASL:n, vaikutusta. Nämä väitteet perustuvat enemmän oletukselle kuin suoriin todisteisiin.
ISN "kirjoittamattomana" kielenä

Richard Senghas käytti väitöskirjansa otsikossa fraasia "puhumaton, kirjoittamaton" korostaakseen sitä yleistä harhaluuloa, että kielet, joilla ei ole kirjoitettua muotoa, eivät ole "oikeita" kieliä. Senghasin mielestä viittomakielet eivät saa ansaitsemaansa huomiota, koska niitä ei varsinaisesti puhuta tai kirjoiteta. Huomautettakoon kuitenkin, että Senghas ei ole koskaan väittänyt nicaragualaisen viittomakielen olevan "kirjoittamaton", vaan että useat, jotka eivät ole tutustuneet viittomakieliin, uskovat sen olevan vailla kirjoitettua muotoa. Vuodesta 1996 lähtien nicaragualaiset ovat itse kirjoittaneet kieltään sekä käsin että tietokoneiden avulla käyttäen SignWriting-nimistä tietokoneohjelmaa. Kirjoitetun ISN:n esimerkkejä löytyy muun muassa sivustoilta http://www.signwriting.org ja http://www.nslpinc.org (Arkistoitu – Internet Archive). Tällä hetkellä nicaragualaisella viittomakielellä on suurin kirjasto kirjoitettuna millään maailmasta löytyvällä viittomakielellä. Kirjasto sisältää mm. kolme lukuopasta ISN-kielellä, espanjan kielen oppikirjoja (eri tasoisia tekstejä, harjoituskirjoja ja aapisia), Cuentos Español (espanjankielinen tarinakokoelma, jossa on mukana ISN-sanakirja), maantieteellistä tekstiä sekä monia muita kirjoituksia.
Kirjallisuutta ja muuta lisämateriaalia

Kegl, J. 2000. Is it soup yet? Or, When is it Language? In the Proceedings of the Child Language Seminar 1999. City University, London.
Kegl, J. 2002. Language Emergence in a Language-Ready Brain: Acquisition Issues. In Morgan, G. and Woll, B., Language Acquisition in Signed Languages. Cambridge University Press, sivut 207-254.
Kegl, J. and G. Iwata. 1989. Lenguaje de Signos Nicaragüense: A Pidgin Sheds Light on the “Creole?” ASL. In Carlson, R., S. DeLancey, S. Gildea, D. Payne, and A. Saxena, (toim.). Proceedings of the Fourth Meetings of the Pacific Linguistics Conference. Eugene, Oregon: Department of Linguistics, University of Oregon, sivut 266-294.
Polich, S 1998. Social agency and deaf communities: A Nicaraguan case study. University of Texas at Austin Ph.D. dissertation.
Senghas, R. J 1997. An 'unspeakable, unwriteable' language: Deaf identity, language & personhood among the first cohorts of Nicaraguan signers. University of Rochester, NY Ph.D. dissertation.
Shepard-Kegl, J.M. 2002. Teaching Literacy to Deaf Students in Nicaragua: A Common Sense Two-Step Approach. Yarmouth, ME: NSLP, Inc. (ladattavissa sivustolta http://www.nslpinc.org/Download.html (Arkistoitu – Internet Archive))
Hazel Court

| Hazel Court |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. helmikuuta 1926 Sutton Coldfield, Birmingham, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 15. huhtikuuta 2008 (82 vuotta) Lake Tahoe, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Dermot Walsh (1949-1963) Don Taylor (1963-1998)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1944–1981
Merkittävät roolit:  Frankensteinin kirous Punaisen surman naamio
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Hazel Court (10. helmikuuta 1926 – 15. huhtikuuta 2008) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet muistetaan varsinkin 1950–1960-lukujen kauhuelokuvista, kuten Frankensteinin kirouksesta (1957).
Court syntyi Birminghamissa, ja hänen varhaisimmat menestysroolinsa ovat 1940-luvulta. Uransa alkuvuosina hän jakoi aikansa Englannin ja Hollywoodin välillä, mutta oli 1960-luvun alkuun mennessä muuttanut Yhdysvaltoihin pysyvästi.
Court näytteli 1960-luvun alussa joukossa Edgar Allan Poen tarinoihin perustuvia elokuvia, vastanäyttelijänään muiden muassa Vincent Price. Elokuvarooliensa lisäksi hän esiintyi useiden suosittujen televisiosarjojen jaksoissa.
Court nai vuonna 1949 näyttelijä Dermot Walshin, mutta liitto päättyi eroon 1963. Parilla oli yksi tytär, Sally. Vuodesta 1964 Court oli naimisissa näyttelijä Don Taylorin kanssa, josta jäi leskeksi 29. joulukuuta 1998.