stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stand up -komiikka

Stand up -koomikko Ismo Leikola, 2014
Stand up -komiikka on esittävän taiteen laji, joka perustuu yleensä sanalliseen huumoriin sekä esiintyjän ja yleisön välittömään vuorovaikutukseen. Stand up -esityksessä koomikko seisoo yleisön edessä ja kertoo itse keksimiään vitsejä, tarinoita tai nokkelia huomioitaan asioista, jotka ovat usein hänelle omakohtaisia tai yleisölle läheisiä. Stand up kehittyi Yhdysvalloissa, ja se käsittelee usein kiistanalaisia aiheita kuten politiikkaa, yhteiskuntaa, rotusuhteita ja sukupuolten välisiä suhteita.
Historia > Tausta

Stand up -komiikka pohjautuu 1800-luvun alun yhdysvaltalaiseen minstrel show -teatteriin. Minstrel oli musiikkiteatteria, joka perustui usein afroamerikkalaisille nauramiseen. Minstrel-esityksissä oli mukana myös koomikoita, jotka kertoivat yksinkertaisia vitsejä avustajiensa kanssa. 1800-luvun lopulla minstrel-teatteri väistyi vaudevillen tieltä. Vaudevillessa oli myös koomikoita, mutta suosituinta oli edelleen fyysinen slapstick-komiikka, sillä mikrofonien puuttuessa sanallinen komiikka ei voinut vielä olla kovin hienostunutta.
Etnisten ryhmien erilaisuuteen perustuva huumori oli vuosisadan vaihteessa Yhdysvalloissa erityisen suosittua, sillä maassa elettiin maahanmuuton vilkkainta aikaa. Toisaalta rivoudet oli usein kielletty. Yksi ajan ensimmäisistä poliittisista stand up -koomikoista oli cowboyasuinen Will Rogers, joka kommentoi esityksissään aikansa poliitikkoja happaman tarkkanäköisesti.
Mikrofonin, äänilevyn ja radion yleistymisen myötä sanallinen komiikka kehittyi maailmansotien välillä. Moni vaudeville-esiintyjä siirtyikin radiokoomikoiksi, kuten Jack Benny, Bob Hope ja George Burns. Samalla etninen komiikka väheni ja antoi tilaa aiheille, joille koko maa saattoi nauraa yhdessä, kuten baseballille.
Historia > Stand up -komiikka Suomessa

Suomeen stand up tuli 1990-luvulla. Vuonna 1991 koomikko Stan Saanila esiintyi Vanhalla ylioppilastalolla ruotsiksi. Yhdeksänkymmentäluvun puolivälissä avattiin ensimmäiset suomenkieliset stand up -klubit, ja 2000-vuosikymmenellä stand up -komiikkaa alettiin nähdä televisiossa Club Act!one (2004/2007) ja Komiikkatehdas (2006) -ohjelmien myötä.
Aiheet ja rutiinit

Stand up -koomikot ottavat aiheensa yleensä omasta elämästään. Koomikko voi kertoa esityksessään perheestään tai avioliitostaan, tai hän voi ottaa aiheensa arkipäiväisistä asioista, joihin hän on viime aikoina törmännyt. Myös ajankohtaiset uutisaiheet ja päivänpolitiikka ovat stand upissa suosittu teema. Stand up -koomikko tarkastelee aiheitaan nimenomaan omasta näkökulmastaan ja valitsee esitykseensä itseään syystä tai toisesta kiinnostavia aiheita. Usein asiat ovat kiinnostavia juuri siksi, että niihin liittyy jotain ironista, turhauttavaa tai hauskaa, minkä koomikko pyrkiikin välittämään esityksessään.
Stand upissa käsitellään usein kiistanalaisia aiheita, kuten tabuja ja rodullisia stereotypioita. Koomikon tehtävänä on usein nähty se, että hän menee ”liian pitkälle” vaiettujen aiheiden käsittelyssä. Koomikko George Carlin on sanonut: “Näen koomikon velvollisuutena etsiä mihin raja on vedetty ja sitten ylittää se tarkoituksellisesti”. Koomikoita arvostellaankin usein loukkaavista vitseistä, mutta toisaalta heitä myös usein kiitetään kipeiden asioiden tuomisesta keskusteluun huumorin pehmentämänä. Vähemmistöihin itse kuuluvat koomikot käsittelevät usein omaan ryhmäänsä kohdistuvia stereotypioita ja siten vähentävät niihin liittyvää ulkopuolista vallankäyttöä ja samalla monipuolistavat käsityksiä ryhmästään. Tällaisia ristiriitaisia koomikkoja kuitenkin kritisoidaan myös yleistyksien vahvistamisesta, sillä heidän huumorinsa löytää suosiota myös vihamielistä stereotypiointia kannattavien joukosta.
Stand up -koomikon juttuvaranto eli materiaali koostuu hänen esittämistään jutuista, rutiineista. Kukin rutiini on samaan aiheeseen liittyvä kokonaisuus, joka on muodostunut useiden esityskertojen tuloksena ja joka voi olla kestoltaan pitkä tai lyhyt. Rutiini koostuu yleensä mielikuvia ja odotuksia luovasta valmistelusta (setup) ja punchlinesta, joka korvaa ensin syntyneen mielikuvan.
Stand up -esitys > Tavoite

Stand up -esityksen tarkoitus on ensisijaisesti naurattaa yleisöä. Koomikko Mika Eirtovaaran mukaan "Stand up on omien ajatusten ja näkökulmien esiin tuomista hauskalla tavalla". Koomikolla voi olla tavoitteenaan kuitenkin myös esimerkiksi yhteiskunnan epäkohdista kertominen, jolloin nauru on hänelle vain väline. Stand up -esityksessä on tärkeää olla tietoinen ja aktiivinen kontakti yleisöön, koomikko André Wickströmin mukaan dialogi pikemminkin kuin monologi. Toisaalta katsoja voi myös joskus häiritä esitystä huutelemalla epätoivottuja välihuomautuksia, jotka rikkovat esityksen rytmin.
Stand up -esitys > Avaus

Stand up -esityksen alun onnistuminen on tärkeää koko esityksen kannalta. Esityksensä alussa esiintyjä luo yhteyden yleisöönsä ja pyrkii antamaan itsestään hyvän ensivaikutelman. Yleisö saa heti käsityksen koomikon tyylistä, ja tämä näkee miten yleisö reagoi ja osallistuu. Avauksellaan esiintyjä myös pohjustaa ensimmäistä vitsiään. Jos koomikon avaus on epäselvä, väärinymmärretty tai torjuttu, hän joutuu heti esityksessään epäedulliseen asemaan. Siksi esiintyjän on onnistuttuva hyvin aloituksessaan, jotta hän pystyy luomaan esitykselleen parhaat mahdolliset olosuhteet.
Stand up -esityksen avaukset ovat yleensä täysin huumorittomia. Avaukseen voi kuulua seitsemän vaihetta (Rutter, 1997):
Juontaja esittelee koomikon ja kuuluttaa hänet lavalle.
Yleisö toivottaa esiintyjän tervetulleeksi taputtamalla.
Esiintyjä tervehtii yleisöä.
Esiintyjä kommentoi joko yleisöä, paikkaa tai omaa esitystään, tai esittää metakommentin sisääntulostaan. Esimerkiksi: "Olipa hitonmoinen avaus, vai mitä?" (Frank Skinner))
Esiintyjä pyytää yleisöä tekemään jotain yhdessä, kuten sanomaan "jee". Tämän tarkoituksena on varmistaa molemminpuolinen kuuluvuus, luoda yleisölle ryhmäidentiteetti ja nostaa esiintyjä puheenjohtajaksi.
Yleisö noudattaa esiintyjän pyyntöä.
Ensimmäinen valmisteltu vitsi, joka aloittaa esityksen.
Stand up -esitys > Keskiosa > Esityksen tekniikat

Koomikko käyttää esityksessään erilaisia tekniikoita. Esityksen rytmi voi olla hidas tai nopea, mihin vaikuttaa itse keikka, keikkapaikka, yleisö ja koomikon hahmo. Ajoitus on rytmiä pienempi ajan yksikkö. Esityksen kannalta on tärkeää, että jutun huipentuma tajutaan juuri oikealla hetkellä: ei etuajassa eikä liian myöhäänkään, vaan juuri sillä hetkellä kun se lausutaan. Koomikko voi esityksen aikana hypätä toiseen rooliin eli hahmoon, jolla hän tavoittelee esitykseensä elävyyttä tai havainnollisuutta. Esiintyjän asenne, eli taipumus valita hyväksyvän ja hylkäävän suhtautumisen väliltä aihetta tai yleisöä kohtaan, vaikuttaa myös paljon esityksen onnistumiseen. Koomikko käyttää usein etenkin liioittelua tehokeinonaan. Koko esitystä pitää koossa dramaturgia, johon liittyy vahva aloitus, harkitun vaihteleva rytmitys ja loppuhuipennus.
Stand up -esitys > Keskiosa > Yleisön ja esittäjän vuoropuhelu

Stand upin erityispiirre muuhun huumoriin nähden on sen vuorovaikutteisuus: paitsi itse esiintyjä, myös yleisö ja esitystilanteen olosuhteet vaikuttavat esitykseen. Stand up -esitys aiheuttaa yleisössään ryhmäkäyttäytymistä. Katsojat saattavat tarkkailla toisiaan ja muuttaa käyttäytymistään yhdenmukaiseksi jopa niin, että katsoja saattaa nauraa muiden mukana, vaikka hän ei olisi kuullut tai ymmärtänytkään vitsiä. Esiintyjä myös ohjailee yleisön naurua erilaisin retorisin keinoin. Tällaisia tekniikoita, jotka kertovat nauruvuoron siirtymisestä yleisölle joskus jopa perinteisten huumoriteorioiden selittämättömissä, ovat muun muassa:
Kontrasti: esiintyjä esittää ensin yhden näkemyksen ja vastaa siihen omalla vastakkaisella näkemyksellään.
Luettelo: usein kolmiosainen, joista viimeinen kohta on vitsikäs.
Arvoitus ja ratkaisu: esiintyjä esittää arvoituksen (joka ei aina aluksi vielä paljastu sellaiseksi) ja antaa siihen huvittavan vastauksen.
Kannanotto: esiintyjä esittää jonkin asiantilan ja tarjoaa välittömästi siitä oman mielipiteensä.
Jatko: esiintyjä kommentoi juuri kertomaansa vitsiä uudelleen yleisön naurun loputtua.
Palautus: esiintyjä toistaa esityksessä joskus aikaisemmin kertomansa ajatuksen tai kommentin.
Alkusointu ja assonanssi (samojen vokaalien esiintyminen peräkkäisissä sanoissa) vitsin tehostamiseksi.
Intonaatio: esiintyjä vaihtaa äänensä korkeutta vitsin loputtua osoittaakseen, milloin on yleisön vuoro nauraa.
Aksentit, puheen piirteet ja erilaiset hahmot, joita esiintyjä luo puhumalla eri tavoin; joskus koko esityksen ajan, joskus vain hetkellisesti.
Stand up -esitys > Lopetus

Stand up -esityksen loppu noudattaa yleensä selkeää ja toistuvaa kaavaa, joka on tuttu sekä esiintyjälle että yleisölle. Lopettamalla esitys selkeällä ja sujuvalla tavalla vältetään väärinkäsitykset esiintyjän ja yleisön välillä ja esiintyjä varmistaa samalla itselleen lopetusaplodit.
Rutter (1997) jakaa stand up -esityksen lopetuksen kahdeksaan vaiheeseen, jotka esiintyvät useimmiten samassa totutussa järjestyksessä:
Esiintyjä viestittää yleisölleen, että esityksen loppu lähestyy, ja kertoo viimeiset vitsinsä.
Yleisö nauraa viimeisille vitseille.
Esiintyjä aloittaa lopetuksen lausumalla jonkin huomion illan yleisöstä tai paikasta.
Esiintyjä toistaa nimensä, jolla hänet esiteltiin yleisölle esityksen alussa.
Esiintyjä kiittää yleisöä.
Esiintyjä hyvästelee yleisön sanomalla painokkaasti esimerkiksi "hyvää yötä".
Yleisö taputtaa esiintyjälle tämän kävellessä ulos lavalta.
Juontaja palaa lavalle ja lausuu yleensä jonkin kommentin esiintyjästä.
Kirjallisuutta

Toikka, Markku; Vento, Maritta: Ala naurattaa! Stand Up -komedian käsikirja.  Like, 2000.  ISBN 951-578-802-1
Wickström, André: Das humoristische Manifest. Kirja stand up -komiikasta.  WSOY, 2005.  ISBN 978-951-0-30346-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto: Nuori suomalainen stand up kukoistaa, mutta on kesyä amerikkalaiseen verrattuna
Voldemar Väli

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Voldemar Väli |  Voldemar Väli |  Voldemar Väli |  |
Maa:   Viro
Miesten kreikkalais-roomalainen paini
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Amsterdam 1928 | 60 kg |  |
|  Pronssia | Berliini 1936 | 66 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa |  Riika 1926 | 62 kg |  |
|  Kultaa |  Budapest 1927 | 62 kg |  |
|  Hopeaa |  Tukholma 1930 | 66 kg |  |
|  Hopeaa |  Praha 1931 | 66 kg |  |
Voldemar Väli (10. tammikuuta 1903 Kuressaare – 13. lokakuuta 1997 Tukholma, Ruotsi) oli virolainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja olympiavoittaja.
Väli voitti kreikkalais-roomalaisen painin höyhensarjan kultaa Amsterdamin 1928 olympialaisissa. Pronssia hän otti Berliinin 1936 olympialaisten kevyessä sarjassa.
Euroopan mestaruuskilpailuissa Väli voitti kultaa 1926 ja 1927 sekä hopeaa 1930 ja 1931. Viron mestaruuden hän voitti 19 kertaa vuosina 1922–1942.
Vuonna 1944 Väli muutti Ruotsiin, jossa hän 94-vuotiaana kuoli vuonna 1997. Hänet tunnettiin tupakoinnista urheilusuorituksien aikana ensimmäisellä kaudellaan, hän itse on sanonut näiden "Väliröökien" olleen hänen menestyksensä salaisuus.lähde?
Välijääkausi 4

| Välijääkausi 4> Dai yon kampyo-ki.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Kōbō Abe
Kieli:  japani
Genre:  tieteiskirjallisuus
Julkaistu:  1962
Suomennos
Suomentaja:  Anna Paljakka
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1972
Ulkoasu:  sidottu ja nidottu painos
Sivumäärä:  233
ISBN:  951-20-0111-X (sid.)

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Välijääkausi 4 (jap. Dai yon kampyo-ki) on Kōbō Aben vuonna 1959 ilmestynyt tieteisromaani. Englannin kielestä tehty suomennos ilmestyi 1972 Gummeruksen kustantamana.
Vuorimajava

| Vuorimajava |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Heimo::  Aplodontiidae
Suku::  Aplodontia
Laji::  rufa
Kaksiosainen nimi
 Aplodontia rufa  Rafinesque, 1817 
Katso myös
   Vuorimajava Wikispeciesissä   Vuorimajava Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vuorimajava eli vuoristomajava (Aplodontia rufa) on pohjoisamerikkalainen jyrsijälaji. Se on heimon Aplodontiidae ainoa elossa oleva laji.
Nimestään huolimatta vuorimajava ei ole läheistä sukua varsinaisille majaville. Laji on fysiologialtaan alkeellinen, ja sitä onkin nimitetty eläväksi fossiiliksi.
Levinneisyys

Vuorimajavaa tavataan Kalifornian, Oregonin ja Washingtonin osavaltioissa Yhdysvaltain länsirannikolla sekä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Laji on levinneisyysalueellaan yleinen, ja kannanarvio vaihtelee kymmenestätuhannesta jopa yli miljoonaan yksilöön.
Elinympäristö

Vuorimajavat elävät kosteissa metsissä ja suosivat umpeenkasvaneita tiheikköjä.
Ravinto

Vuorimajava käyttää ravinnokseen erilaisia kasveja.
Vuojoen metsärata

Vuojoen metsärata oli 1912 Eurajoelle Vuojoen kartanon maille rakennettu kapearaiteinen metsärautatie, joka kulki Eurajoen suulla sijainneesta Verkkokarin satamasta Tokinmaan perälle, lähelle Nakkilan ja Kiukaisten rajaa.
Vuonna 1911 Vuojoki Gods Ab -yhtiön ostaneet liikemiehet Nestor Toivonen, K. A. Paloheimo ja H. G. Paloheimo aloittivat Vuojoen metsissä suuret metsänhakkuut. Rata rakennettiin sen puukuljetuksia varten. Rata oli valmistuttuaan 23 km pitkä. Liikennettä hoiti kolme Tampellan vuonna 1912 valmistamaa höyryveturia.
Työ ja sen tekijät

Rataa rakennettaessa metsästä kaadettiin rautatien molemmilta puolilta 200 metrin leveydeltä kaikki puut, vedettiin ne hevosilla radan varteen ja siitä edelleen junanvaunuissa Eurajoen suulle puutavaran kuljetusta varten rakennettuun Verkkokarin satamaan.
Satamasta puutavara kuljetettiin uittamalla tai proomuilla Raumalle, Vuojoki Gods -yhtiön sahalaitokseen. Saha oli rakennettu vuonna 1912 Sampaanalan lahden rannalle pääosin Vuojoen kartanon 10 000 hehtaarin metsiä ajatellen. Vuonna 1915 perustettu Rauma Wood tuli Vuojoki Gods -yhtiön ja samalla myös Vuojoen metsäradan uudeksi omistajaksi.
Rata työllisti suuren joukon työntekijöitä ja hakkuutyössä arvellaankin olleen talviaikoina noin 1000 ympäri Suomen tullutta miestä ja ajossa noin 500 hevosta. Työmiesten joukossa oli useita kiertäviä hakkuumiehiä, lentojätkiä, joilla sanotaan olleen levoton luonne. Hakkuumiesten lisäksi töitä riitti rautatiehenkilöstölle, kesäisin radan palovartijoille, tuvanhoitajille, sekä monille muille. Tavaranmyyjät ilmaantuivat metsäkämpille myymään monenlaista tavaraa kuten puseroita, kintaita, paitoja, lakkeja, voita, lihaa, kahvia, pullaa ja leipää. Myyjät kulkivat toisinaan nelipyöräisillä resiinoilla, eli pottereilla. Helposti syttyvän hakkuujätteen kantamisessa oli mukana lisäksi naisia ja lapsia.
Tilipäivinä kämpille ajettiin juna, jossa oli palkanmaksuvaunu. Vaunuun mentiin sisään yksi vuorollaan, jossa ryöstöyritysten estämiseksi aseella varustautunut tilinmaksaja maksoi työntekijöille palkan. Ulos tultiin vaunun toisesta päästä.
Metsäkämpät

Radalla oli kolme asemaa jotka toimivat samalla metsäkämppinä: Etukämppä, Keskikämppä ja Peräkämppä. Etukämpän pohjoisen puolella oli yksi majoitushuone, jossa oli makuulavereja kahdessa kerroksessa. Eteläpäässä oli keittiö, josta työntekijät ostivat ruokaa ja jossa he söivät pitkän pöydän pöydän vieressä. Pesutilana toimi sauna, joka lämmitettiin talvisin joka päivä ja jossa kerrotaan syntyneen lähikylien lapsia, metsäjätkien nukkuneen, peseytyneen sekä kuivattaneen märät vaatteensa.
Radan lakkauttaminen ja jäämistöt

Metsärata oli käytössä vuoteen 1918 saakka. Ratapohja on edelleen valtaosin näkyvissä ja käytössä metsäautotienä. Nykyisen Porintien (E8) vieressä sijaitseva entinen Etukämpän asema- ja metsätyökämppärakennus on ainoa säilynyt radan kolmesta metsäkämpästä. Tuvalla toiminut Kämpän kaffetupa -niminen yritys lopetti toimintansa syksyllä 2011, mutta avasi ovensa uudestaan 2023.
Aiheesta muualla

Vuojoen metsärata: Resiina-lehti 1/1975
Vuojoen kartano vuojoki.fi.
Väiski Vemmelsääri – Tuhat ja yksi kanitarinaa

Väiski Vemmelsääri – Tuhat ja yksi kanitarinaa (Bugs Bunny's 3rd Movie: 1001 Rabbit Tales) on Warner Bros. -studion tuottama vuonna 1982 valmistunut animaatioelokuva, jonka on ohjannut Friz Freleng. Kyseessä on kooste-elokuva, johon on yhdistetty sisältöä kolmestatoista 1940–1960-luvuilla tehdystä Looney Tunes -lyhytanimaatiosta. Tuhannen ja yhden yön tarinoita parodioivassa kehystarinassa Väiski Vemmelsääri ja Repe Sorsa toimivat kiertävinä satukirjakauppiaina, ja Väiski päätyy vastentahtoisesti lukemaan satuja arabialaisen sulttaanin hemmotellulle pojalle.
Suurin osa elokuvaan sisältyvistä lyhyistä tarinoista on Looney Tunes -hahmoilla toteutettuja parodioita klassikkosaduista, kuten Jaakko ja pavunvarsi, Punahilkka, Hannu ja Kerttu, Kultakutri ja kolme karhua sekä Hamelnin pillipiipari. Vanhoja lyhytanimaatioita on useissa kohdin lyhennetty ja niihin on paikoin lisätty uusia kohtauksia ja repliikkejä, jotta ne sopisivat paremmin osaksi elokuvan pääjuonta. Lyhytanimaatioista pääosa on Chuck Jonesin ja Friz Felengin ohjaamia, sekä yksi kohtaus Robert McKimsonin ohjaama. Tämä on järjestyksessä kolmas Warner Bros.:in 1970- ja 1980-luvuilla julkaisemasta neljästä vastaavantyylisestä kooste-elokuvasta, jotka sisälsivät kultakauden Looney Tunes -tarinoita.
Lähes kaikkia hahmoja elokuvassa – sekä vanhoissa pätkissä että uusissa kohtauksissa – ääninäyttelee Mel Blanc. Lyhyissä tarinoissa muina näyttelijöinä ovat Arthur Q. Bryan ja June Foray sekä eräiden kehystarinassa esiintyvien sivuhahmojen ääninä Shepard Menken ja Lennie Weinrib.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 kooste saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Ville Väisänen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 19. huhtikuuta 1977 (ikä 47)
Syntymäpaikka: Oulu, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä/puolustaja
Pituus: 188 cm
Junioriseurat
: OTP
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1996 | OTP | 18 | (4) |
| 1997 | Jazz | 10 | (2) |
| 1997–2000 | De Graafschap | 30 | (2) |
| 1999 | → TPV (laina) | 10 | (1) |
| 1999 | → FC Lahti (laina) | 7 | (0) |
| 2000 | Ethnikos Asteras | 2 | (0) |
| 2001–2002 | Haka | 45 | (8) |
| 2003 | Bryne FK | 21 | (0) |
| 2004 | Ljungskile | 16 | (3) |
| 2005–2006 | Jaro | 35 | (2) |
| 2006 | Darlington | 5 | (0) |
| 2007 | OPS | 24 | (2) |
| 2008 | FC OPA | 4 | (1) |
| 2008 | Spennymoor Town | 14 | (2) |
| 2009–2010 | FC OPA | 36 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 277 | (28) |
Maajoukkue
| 1997–1999 | Suomi U21 | 9 | (0) |
| 2001–2003 | Suomi | 5 | (1) |
Valmennusura
2007: JS Hercules
2009: Tervarit (B-jun.)
2010: FC OPA
2011–2012: ONS
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Ville Tapio Väisänen (s. 19. huhtikuuta 1977 Oulu) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Väisänen aloitti uransa hyökkääjänä, mutta siirtyi keskuspuolustukseen myöhemmällä iällä.
Väisänen on edustanut ulkomailla ammattilaisena viimeksi Englannin kakkosliigassa pelaavaa Darlingtonia. Hän siirtyi Darlingtoniin heinäkuussa 2006 FF Jarosta, mutta 4.joulukuuta 2006 Darlington vapautti Väisäsen etsimään itselleen uutta seuraa. Tammikuussa 2007 Väisänen allekirjoitti 1+2-vuotisen sopimuksen Kakkosessa pelaavan Oulun Palloseuran kanssa. Väisänen pelasi Oulun Palloseurassa vain yhden kauden ja esiintyi kaudella 2008 Kakkosessa pelaavan oululaisen FC OPA:n riveissä. Väisänen siirtyi takaisin englantiin viimeistelemään opintojaan ja pelasi samalla Spennymoor Townissa Englannin seitsemänneksi ylimmällä sarjatasolla. Kaudella 2009 Väisänen edusti jälleen Kakkosen C-lohkossa pelaavaa FC OPAa.
Suomen pääsarjatasolla hän on edustanut myös FC Jazzia, FC Lahtea, TPV:tä ja FC Hakaa. Hänellä on takanaan 107 Veikkausliiga-ottelua, joissa hän on tehnyt 13 maalia. Suomen ja Englannin lisäksi hän on pelannut myös Norjassa, Ruotsissa, Hollannissa ja Kreikassa.
Väisänen otti kaudelle 2010 vastaan FC Oulun Pallon pelaaja-valmentajan pestin. Saman vuoden marraskuussa hän siirtyi Naisten Ykkösessä pelanneen ONS:n valmentajksi.
Aiheesta muualla

Luettelo FC OPA:ssa pelanneista jalkapalloilijoista
Vähänkyrön kirkko

| Vähänkyrön kirkko Lillkyro kyrka |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkonsilta 1 66500 Vähäkyrö
Seurakunta:  Vähänkyrön seurakunta, Vaasan seurakuntayhtymä
Rakentamisvuosi:  1803
Suunnittelija:  Olof Tempelman, rakentaja David Olander
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  900
Tyylisuunta:  uusklassismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Vähänkyrön kirkko (ruots. Lillkyro kyrka) on David Olanderin vuonna 1803 rakentama tasavartinen ja sisäviisteinen ristikirkko, joka sijaitsee Vaasan Vähässäkyrössä. Kirkon piirustukset laati 1786 Intendentinkonttorissa Olof Tempelman. Niistä poiketen kirkon ristikeskustaan rakennettiin nelisivuinen torni lyhtyineen vasta vuoden 1937 korjauksessa. Kirkon pyörökaariset ikkunat ovat päädyissä kolmen ikkunan ryhmissä, joiden yläpuolella on matalat päätykolmiot. Päätyseinien muuraus jäljittelee rustikointia. Kirkkosalissa on sisällä puinen holvikatto, ulkokatteena on kuparipeltikatto. Uusklassinen kirkko muistuttaa tyyliltään kymmenisen vuotta aiemmin valmistunutta Alatornion kirkkoa. Kirkon pinta-ala on 638 neliötä ja siellä on 900 istumapaikkaa. Rakennusta on korjattu vuosina 1811, 1837, 1843, 1891–1893, 1905 ja 1937. Kirkon 20-äänikertaiset urut valmisti Kangasalan urkutehdas 1962, niiden julkisivu on Zachariassenin uruista vuodelta 1878. Alttaritaulu Ehtoollisen asettaminen ja Ristiinnaulittu on Ebba Lundgrenin 1892 maalaama jäljennös Kristiinankaupungin kirkon alttaritaulusta. Aiempi Gustaf Erik Hedmanin 1819 maalaama alttaritaulu Ristiinnaulittu on kirkon alueella sijaitsevassa siunauskappelissa. Kirkossa on myös keskiaikaisia veistoksia.
Kellotapuli
Kirkon ulkorappaus uusittiin 1980-luvun alussa ja maalattiin valkeaksi. Kirkon vuonna 1767 rakennettu kellotapuli siirrettiin nykyiselle paikalleen 1804, sen suunnittelijasta tai rakentajasta ei ole tietoa. Tapuli on 18 metriä korkea ja sen isonvihan aikana tuhoutuneiden kellojen tilalle hankitut uudet kellot ovat vuosilta 1724 ja 1731. Kirkon yhteydessä olevan sankarihautausmaan sankaripatsaan on suunnitellut taiteilija Ilmari Wirkkala, patsas paljastettiin 1922.
Vähänkyrön sankarihaudat. Muistomekki Ilmari Wirkkala (1922).
Vuoristotauti

Vuoristotaudista varoittava kyltti.
Vuoristotauti on hapenpuutteesta johtuva tila, joka aiheutuu nesteiden kertymisestä keuhkoihin ja aivokudokseen. Solutasolla mitokondrion energiantuotannon ehtyessä solun natriumpumppu ei pysty poistamaan riittävästi suoloja solusta, ja osmoosi aiheuttaa ylimääräisen nesteen kertymistä soluihin. Tämä aiheuttaa turvotusta aivoissa ja aivorungossa (aivoödeema) ja/tai nesteen vuotamista keuhkoihin (keuhkoödeema). Pahimmassa tapauksessa vuoristotauti johtaa kuolemaan 6 tunnin kuluessa ensimmäisistä oireista. Kuolinsyynä on joko kooma (aivoödeema) tai hukkuminen (keuhkoödeema).
Oireet

Oireet alkavat tavallisimmin 12–36 tunnin kuluttua vuoristonousun jälkeen. Tavallisimpia oireita ovat päänsärky, pahoinvointi, oksentelu, tasapainohäiriöt, sekavuus, hengenahdistus, veriset vaahtoyskökset ja unettomuus.