stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauttasaaren välikohtaus
Edeltävät tapahtumat

Venäläinen rahtilaiva Maja oli neljäs joukkojenkuljetusalus, jolla Neuvostoliitto toi miehitysjoukkoja Helsingin kautta Porkkalaan. Maja lipui keskiviikkoiltana 1. marraskuuta Helsingin edustalle ja jäi ankkuriin Kruunuvuorenselälle. Laivan kapteeni ilmoitti Helsingin satamakonttorille, että laiva siirtyy torstaiaamuna Länsisatamaan. Maja kiinnittyi Jätkäsaaren laituriin klo 13.
Suomalaiset viranomaiset nousivat laivaan ja menivät päällikön puheille. Keskustelu käytiin englanniksi. Kapteeni ilmoitti, että tarkoitus oli täydentää hiilivarastoja ja jatkaa neljän tunnin kuluttua matkaa Porkkalaan. Kapteeni vakuutti, ettei kukaan aluksesta mene maihin. Suomalaisten saamat tiedot viittaavat kieliongelmiin, Maja ei näet olisi pystynyt purkamaan lastiaan Porkkalan rannoilla. Tullin esimies ei pitänyt aiheellisena mennä laivaan kuultuaan, että laivassa oli sotilaita, hevosia ja muuta sotilastavaraa. Kolmen aiemman tapauksen perusteella tiedettiin, että venäläiset siirtävät Jätkäsaaren kautta joukko-osastojaan Porkkalaan.
Sotilaskuljetus > Lastin purku

Sotilastavara Majan ruumassa oli puna-armeijan merijalkaväkidivisioonan tiedustelukomppania kuormastoineen. Kun suomalaisviranomaiset poistuivat laivasta, laiturille tuli venäläisiä sotilaita, jotka asettuivat laivan ympärille vartioon. Ruumasta alettiin purkaa sotilasmateriaalia. Raskaimpien taakkojen siirrossa venäläiset saivat apua Jätkäsaaren satamanostureilta.
Ennen kuin kolonna lähti liikkeelle Jätkäsaaresta, venäläiset hakivat valvontakomission kautta suomalaisilta rajanylitysluvat Porkkalaan, kuten oli toimittu aikaisemmissakin tapauksissa. Yksikköön kuulumattomana upseerina saattueessa oli mukana rannikkotykistön talouskapteeni Ivan Belov, joka asettui kolonnan keskivaiheilla oleviin hevoskärryihin.
Kolonna lähti liikkeelle klo 1:n jälkeen yöllä.
Sotilaskuljetus > Laukaukset

Kolonnan kärki ehti Lauttasaaressa sijainneen Vulcanin kumikorjaamon rakennuksen luo, kun takaa kuultiin neljä laukausta klo 1.58. Pistoolilla ammutut luodit osuivat heinäkuorman päällä maanneeseen kapteeni Ivan Beloviin, joka putosi kuorman päältä ja jäi kuolleena makaamaan tielle lähellä Lauttasaarentien ja Pohjoisniementien (nyk. Gyldenintie) risteystä. Venäläiset eivät ehtineet nähdä ampujaa, joka pakeni paikalta. Yöllä hänestä kertoi poliisille suomalainen silminnäkijä, jota ei enää myöhemmin tavoitettu.
Sotilaskuljetus > Hälytys

Vulcanin yövartijan soitto päävartioon herätti suomalaiset viranomaiset kiivaaseen toimintaan aamuyöllä. Helsingin rikospoliisi lähetti partiot tapahtumapaikalle samalla kun tieto levisi poliittisella tasolla hallitusta myöten. Venäläinen sotilaslääkäri tutki Ivan Belovin ruumiin Vulcanin tiloissa heti tapauksen jälkeen. Myös suomalainen lääkintämajuri Bertel Miesmäki sai vähän myöhemmin tutkia ruumiin pintapuolisesti.
Seuraukset > Nootti

Liittoutuneiden valvontakomissio lähetti perjantaina Suomen hallitukselle nootin, jossa komissio vyörytti Suomelle täyden vastuun ”provokatoorisesta murhasta”. Ulkopoliittisen kriisin rauhoittamiseksi pääministeri Urho Castrénin hallitus asetti kaikkein aikojen laajimman rikostutkimusorganisaation välikohtausta selvittämään. Johtoon nimettiin kolmen ministerin ryhmä (Kaarlo Hillilä, Ernst von Born ja Eero Wuori). Kenttätutkimuksiin lähetettiin yli sata rikospoliisin, valtiollisen poliisin ja päämajan valvontaosaston tutkijaa. Valvontakomission määräyksestä poliisin oli raportoitava päivittäin komissiolle Hotelli Torniin tutkimusten etenemisestä.
Seuraukset > Tutkimukset

Pääepäiltynä poliisi etsi kuumeisesti yöllä kolonnan vieressä kulkenutta pitkää suomalaisupseeria, jolla oli silminnäkijöiden mukaan silmälasit ja salkku. Tietojen keräämistä vaikeutti se, että valvontakomissio julisti välikohtauksen täydelliseen uutissulkuun. Niinpä siitä ei kerrottu sanaakaan Suomen tiedotusvälineissä, ja esimerkiksi tieto hallituksen lupaamasta 300 000 markan vihjepalkkiosta jäi vain sisäpiirin tiedoksi.
Belovin murhan tutkimusten intensiivinen vaihe kesti neljä viikkoa, jona aikana muun muassa kuulusteltiin 2 200 henkilöä ja koeammuttiin 75 pistoolia. Kun ampujaa ei löydetty, tutkijoiden määrää vähennettiin asteittain. Käytännössä tutkimusten päätepisteenä voidaan pitää sisäministeri Kaarlo Hillilän kenraaliluutnantti Grigori Savonenkoville 15. tammikuuta 1945 lähettämää kirjettä, jossa Suomen viranomaiset myönsivät, että ”rikoksentekijään nähden ei ole olemassa mitään varmaa selvitystä”.
Seuraukset > Tiedottaminen

Lauantain Helsingin Sanomat ei kertonut Belovin murhasta mitään sillä voimassa oli sotasensuuri. Tapauksesta levisi nopeasti villejä huhuja, kunnes Belovin murhasta tiedotti virallisesti 8.11. ruotsalainen sanomalehti Stockholms-Tidningen..
Seuraukset > Hautaaminen

Venäläiset hautasivat kapteeni Ivan Belovin Mäkiluodon linnakesaareen. Porkkalan vuokra-alueen palauttamisen yhteydessä hänen jäännöksensä siirrettiin Kirkkonummen Kolsarin neuvostohautausmaalle. Belovin haudalla lukee kuoli suomalaisten valkobandiittien toimesta.
Jälkipyykki

Poliisin kannalta Ivan Belovin ampumisjuttu on edelleen avoin. Tietokirjailija Risto Nikun kirjassa Kuka ampui kapteeni Ivan Belovin? (2003) esitetään aikalaistodistukseen perustuva tulkinta.
Nikun mukaanlähde? ampuja oli juopunut suomalainen luutnantti, joka oli yöllä menossa kävellen Espoon Matinkylään. Teorian mukaan Luutnantti oli myöhästynyt viimeisestä linja-autosta ja yrittänyt saada kyydin kolonnalta, jossa Belov oli matkalla Porkkalaan. Kun luutnantin ei sallittu nousta kolonnaan, hän olisi ampunut Belovia ilmeisesti sattumanvaraisesti ja vihanpuuskassaan. Humala ja äkkipikaisuus olisivat vaikuttaneet Belovin murhaan.
Niku itse uskoo tietävänsä Belovin murhaajan nimen. Hänen mukaansa murhaaja teki myöhemmin uran Helsingin kaupungilla ja valtion virkamiehenä, jäi eläkkeelle 1970-luvun lopussa ja kuoli vuonna 1987. Murhaaja olisi asunut Helsingin pohjoisessa esikaupungissa. Niku arvelee, että Pääesikunnan valvontaosastossa oli tieto murhaajasta, mutta nimi olisi salattu sillä perusteella, että murhaaja oli rikoksen tekoaikana Suomen armeijan luutnantti.
Kirjallisuutta

Lauttasaaren mystinen murha (HS 18.2.1996)
toimitusneuvosto Yrjö Blomstedt et al.: Suomen historia 8: Paasikiven aika, Kekkosen aika, taloudellinen kasvu ja yhteiskuntamurros, massakulttuurin maihinnousu, taistelu kulttuurista.  Weilin + Göös, 1988.  ISBN 951-35-2489-2
Smirnov, Stefan: Tornin miehet: valvontakomission upseeri muistelee.  Helsinki : Tammi, 1996.  ISBN 951-31-0014-6
Leskinen, Jari & Silvast, Pekka: Suljettu aika : Porkkala Neuvostoliiton sotilaallisena tukikohtana vuosina 1944–1956.  Helsinki : WSOY, 2003.  ISBN 951-0-25128-3
Niku, Risto: Kuka ampui kapteeni Ivan Belovin? : Suomen kaikkien aikojen tutkituin murhajuttu.  Helsinki : Edita, 2003.  ISBN 951-37-3946-5
Isosyaanihappo

| Isosyaanihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  75-13-8
PubChem CID:  6347
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HNCO
Moolimassa:  43,028 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön neste tai kaasu
Sulamispiste:  –86,8 °C
Kiehumispiste:  23,5 °C
Tiheys:  1,14 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee
Isosyaanihappo (HNCO) on keskivahva epäorgaaninen happo. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä. Isosyaanihapon suolat ja esterit ovat isosyanaatteja.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa isosyaanihappo on väritöntä nestettä tai kaasua. Sillä on kaksi tautomerista muotoa, jotka ovat isosyaanihappo ja syaanihappo. Näistä muodoista isosyaanihappo on stabiilimpi ja ne esiintyvät tasapainossa, jossa noin 97 % on isosyaanihappoa ja 3 % on syaanihappoa. Yhdiste liukenee veteen sekä useisiin orgaanisiin liuottimiin muun muassa dietyylieetteriin, tetrahydrofuraaniin, tetrakloorimetaaniin ja tolueeniin. Isosyaanihappo on keskivahva happo ja sen pKa-arvo on 3,66. Vesiliuos hydrolysoituu hitaasti ammoniakiksi ja hiilidioksidiksi. Isosyaanihappo trimerisoituu helposti syanuurihapoksi, joka hajoaa uudelleen isosyaanihapoksi kuumennettaessa yli 360 °C:n lämpötilaan.
Valmistus ja käyttö

Isosyaanihappoa voidaan valmistaa joko syanuurihapon tai urean pyrolyysillä ja muodostuva kaasu johdetaan kloroformiin, tetrakloorimetaaniin tai tetrahydrofuraaniin. Vesiliuoksia voidaan valmistaa myös syanaattisuoloista, kuten natriumsyanaatista, ja laimeista hapoista. Käytettyjä happoja ovat muun muassa vetykloridi, etikkahappo, oksaalihappo ja steariinihappo.
Isosyaanihappoa voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä isosyanaattien, allofanaattien ja eräiden heterosyklisten yhdisteiden valmistuksessa.
Karbamylaatio

Karbamylaatioksi sanotaan reaktiota, jossa isosyaanihappo liittyy amiiniin, guanidiiniryhmään tai tioliin. Isosyanaatti on reaktion elektrofiili. Karbamylaatio voi tapahtua joillekin proteiineille translaation jälkeisesti eli post-translationaalisesti. Proteiinien kohdalla amiini voi olla esimerkiksi lysiinin sivuketju, jolloin lysiinistä muodostuu homositrulliini. Guanidiiniryhmän kohdalla kyse voi olla esimerkiksi arginiinin sivuketjusta. Tiolin tapauksessa taas kyse voi olla vaikkapa kysteiinistä. Primäärisen amiinin (RNH2) karbamylaatiossa muodostuu karbamidi- eli ureajohdannainen (RNHC(O)NH2):
Aiheesta muualla

PubChem: Isocyanic acid (englanniksi)
Isoysaanihapon tautomeriset muodot. Vasemmalla syaanihappo ja oikealla isosyaanihappo
Itseisarvo (etiikka)

Itseisarvo tarkoittaa etiikassa arvoa, jota ei tarvitse eikä voida perustella muilla arvoilla. Pragmatismissa käydään keskustelua siitä, voiko itseisarvoja olla ollenkaan olemassa. Itseisarvo on arvo itsessään ja sitä kannattaa tavoitella sen itsensä vuoksi. Välinearvot ovat muita arvoja, jotka tähtäävät itseisarvoihin. Välineellisesti arvokas asia on arvokas, koska se on väline jonkin muun saavuttamiseksi.
Itseisarvoa on pohtinut jo antiikin kreikkalainen filosofi Aristoteles, vaikka hän ei käytäkään siitä mitään yksittäistä termiä. Aristoteleen ehdotus itseisarvoiseksi asiaksi on eudaimonia, onnellisuus tai hyvä elämä. Hänen mukaansa ihmiset perimmältään pyrkivät tulemaan onnellisiksi ja muita asioita tavoitellessaan pyrkivät samalla onnellisuuteen.
On väitetty, että jonkin asian on oltava itseisarvoinen, muuten millään ei ole mitään arvoa. Asiaa kuvaa seuraava filosofi Joel Feinbergin esimerkki:
Miksi nämä ihmiset seisovat jonossa?
Jotta he voisivat ostaa ruokaa.
Miksi nämä ihmiset haluavat ostaa ruokaa?
Jotta he pysyisivät hengissä.
Miksi he haluavat pysyä hengissä?
Jotta he voisivat käydä töissä.
Miksi he haluavat käydä töissä?
Jotta he saavat rahaa.
Miksi he haluavat saada rahaa?
Jotta he voisivat ostaa ruokaa.
Toisin sanoen ketju alkaa uudelleen eikä mikään mainittu tekeminen ole tekemisen arvoista.
Muita ehdotuksia itseisarvoksi ovat esimerkiksi ihmisarvo. YK:n ihmisoikeuksien julistuksen mukaan ihmisen elämällä on itseisarvo ja tästä kumpuavat ihmisoikeudet.
Itseisarvoon voi suhtautua myös pluralistisesti. Tämä tarkoittaa sitä, että pitää monia asioita itseisarvoisina. Filosofi William K. Frankena on tehnyt luettelon, jossa ehdottaa seuraavia asioita itseisarvoisiksi:
Elämä, tietoisuus ja aktiivisuus (activity);
kaikki tai tietyt mielihyvät ja tyydytykset: onnellisuus, autuus, tyytyväisyys jne.
totuus: tietoa ja erilaiset todet mielipiteet, ymmärrys, viisaus
kauneus, harmonia, tarkasteltavien kohteiden suhteiden sopusointu (proportion), esteettinen kokemus
moraalisesti hyvät ominaisuudet tai hyveet
molemminpuolinen kiintymys, rakkaus, ystävyys, yhteistyö
hyvien ja pahojen asioiden oikeudenmukainen jakautuminen tai jakaminen (distribution)
voima ja onnistumisen kokemukset
itsetoteutus
vapaus: rauha, turvallisuus, seikkailu ja uutuudenviehätys (adventure and novelty)
hyvä maine, kunnia, arvonanto jne.
Itseisarvosta voidaan puhua myös arkisemmassa yhteydessä. Esimerkiksi sähly voi olla jollekin itseisarvoinen asia, jota haluaa tehdä vain sen itsensä vuoksi. Jollekin toiselle sählynpeluu voi olla väline paremman kunnon saavuttamiseksi.kenen mukaan?
Erich Ledwinka

Erich Ledwinka (16. heinäkuuta 1904 Klosterneuburg, Itävalta-Unkari – 1992) oli itävaltalainen diplomi-insinööri ja autonsuunnittelija. Hän syntyi autonsuunnittelija Hans Ledwinkan ja Mizzi o.s. Crassen toisena poikana.
Ledwinka opiskeli konetekniikkaa Wienin teknillisessä korkeakoulussa. Hän suoritti harjoitusjaksonsa vuonna 1921 isänsä työpaikalla Tatralla, jonne jäi myös töihin.
Suunnittelijana Tatralla

1930-luvun alussa Ledwinka ja Erich Übelacker johtivat suunnitteluhanketta, jonka tuloksena syntyi pieni, virtaviivainen, takamoottorinen kansanauto, Tatra V 570. Voimanlähteenä oli ilmajäähdytteinen bokserimoottori. Autosta valmistettiin vain kolme prototyyppiä jonka jälkeen projekti hyllytettiin, sillä yrityksen johdossa arveltiin virtaviivaisen muotoilun myyvän paremmin isommassa kokoluokassa.
Vuonna 1936 Übelacker siirtyi Steyrille ja Ledwinka peri hänen paikkansa Tatran pääsuunnittelijana. Samana vuonna esiteltiin Tatra T77:n pohjalta paranneltu versio T87, jonka ilmajäähdytteisen V8-moottorin moottorin suunnittelusta Ledwinka vastasi, sekä halvempi versio T97, jonka voimanlähteenä oli nelisylinterinen bokserimoottori.
Sekä V 570:ä että T97:ää pidetään Volkswagen Kuplan esikuvina.
Lentokoneensuunnittelijana

Vuosina 1937 - 1940 Ledwinka oli lentokoneensuunnittelijana Bücker Flugzeugbaulla Berliinissä. Toisten lähteiden mukaan hänen mainitaan olleen Tatran kirjoilla vuosivälin 1921 - 1945, joten ei tiedetä oliko työ päätoiminen.
Steyr-Daimler-Puch

Vuonna 1950 Ledwinkasta tuli itävaltalaisen Steyr-Daimler-Puchin (SDP) pääsuunnittelija. Hänen veljensä Fritz siirtyi yrityksen myyntipäälliköksi.
Steyr-Daimler-Puch > Puch 500

Vuonna 1954 esiteltiin Ledwinkan johdolla suunniteltu takamoottorinen pikkuauto, Puch 500. Yrityksellä ei ollut halua investoida omiin koriprässeihin, vaan valtaosa koripelleistä ostettiin valmiina Fiatilta. Niinpä auto muistutti erehdyttävästi Fiat 500:lta. Teknisesti auto kuitenkin poikkesi Fiatista, sillä sen voimanlähteenä oli SDP:n itse suunnittelema kaksisylinterinen bokserimoottori.
Steyr-Daimler-Puch > Haflinger

SDP esitteli Ledwinkan johdolla suunnitellun erittäin maastokelpoisen, kevyen nelivetoisen Haflingerin vuonna 1959. Auton omapaino oli vain 600 kg. Malli oli tarkoitettu armeijan käyttöön sekä siviilikäytössä muutaman sadan kiloisten kuormien siirtoon hankalissa maasto-olosuhteissa. Haflingerissa käytettiin paljon Tatrasta tuttuja ratkaisuja: voimanlähteenä oli kaksisylinterinen bokserimoottori, kantavana rakenteena keskusputkirunko ja akseleilla oli heilurityyppinen erillisjousitus. Navoissa oli portaalivaihteet, joiden avulla pyörille saatiin välitettyä enemmän vääntöä ja maavaraa saatiin kasvatettua.
Steyr-Daimler-Puch > Pinzgauer

1960-luvun lopussa esitelty Pinzgauer on jäänyt historiaan kenties tunnetuimpana Ledwinkan suunnitelmista. Rakenteeltaan se on hyvin samankaltainen kuin Haflinger, mutta paljon raskaampi; auton omapaino on 1 950 - 2 600 kg. Ensimmäisessä sukupolvessa moottorina oli ilmajäähdytetty, nelisylinterinen rivimoottori. Auto on edelleen tuotannossa, ja nykyään niitä tekee brittiläinen BAE Systems. Autosta on olemassa 4×4- ja 6×6-versiot. Huolimatta korkeasta iästään, maasto-ominaisuuksiltaan autoa pidetään edelleen yhtenä parhaista luokassaan.
Steyr-Daimler-Puch > Mercedes-Benz G-sarja

Vuonna 1972 Mercedes-Benz ja SDP allekirjoittivat sopimuksen uuden maastoautomallin suunnittelusta ja valmistuksesta SDP:n uudella tehtaalla Grazissa. Ledwinka vastasi auton suunnittelusta. Autossa kuitenkin käytettiin runsaasti Mercedes-Benzin muiden mallien komponentteja, joten autossa oli jäykkä taka-akseli. Kantavana rakenteena oli kotelorunko. Autosta tuli suosittu useassa maassa poliisin ja armeijan käytössä.
Tunnustuksia

1973: Steiermarkin osavaltion suuri kunniamerkki
1975: Itävallan tasavallan kultainen kunniamerkki
1983: Wienin teknillisen yliopiston kultainen diplomi
1984: Grazin kaupungin kultainen kunniamerkki
1984: Itävallan autoliiton (ÖAMTC) kultainen Manfred Mautner-Markhof -kunniamerkki
1985: Steiermarkin osavaltion suuri kultainen kunniamerkki
1985: Wienin kaupungin ja osavaltion hopeinen kunniamerkki
1986: Arvonimi Professori presidentti Kirchschlägerin myöntämänä
Loppuvaiheet

Erich Ledwinka vetäytyi eläkkeelle vuonna 1976 ja kuoli vuonna 1992.
Tatra V 570.
Puch 500.
Itävallan poliisin Haflinger.
Itävallan asevoimien käyttämä Pinzgauer Typ 712M.
Italian–mahdistien sota

Italian–mahdistien sota oli Italian ja mahdistien välistä sodankäyntiä 1880-luvulla nykyisten Eritrean ja Sudanin alueella 1890-luvulla. Sodankäynti koostui pääasiassa mahdistien silloiseen Italian siirtomaa-alueeseen Eritreaan tekemistä hyökkäyksistä. Sodankäynti päättyi lopulta kokonaan brittien kukistettua mahdistien vallan Sudanissa vuonna 1898, vaikkakin viimeiset merkittävimmät mahdistihyökkäykset tapahtuivat jo 1896.
Historia

Ensimmäinen mahdistien hyökkäys Eritreaan tapahtui vuonna 27. kesäkuuta 1890, kun noin 1 000 mahdistisoturia hyökkäsi italialaisten suojeluksessa ollutta beni amer -heimoa vastaan. Hyökkäyksen jälkeen mahdistit etenivät Agordatiin, jossa kaksi italialaista askarikomppaniaa yllätti ja voitti heidät. Taistelussa italialaiset menettivät vain kolme kuollutta ja kahdeksan haavoittunutta. Mahdistien puolella surmansa sai puolestaan noin 250 henkilöä. Mahdistit hyökkäsivät jälleen vuonna 26. kesäkuuta 1892, mutta 120 askaria ja 200 barisoturi voittivat heidät jälleen, mutta italialaiset kärsivät jälleen vain pienet tappiot. Italialaiset menettivät kolme kuollutta ja 10 haavoittunutta, kun taas mahdistit menettivät noin tuhannen soturin joukostaan sata kuolleena ja haavoittuneena. Mahdistien varhaisiin tappioihin vaikutti suuresti heidän alkeellinen aseistuksensa ja joukkojen huono tulikuri.
Ensimmäinen suurempi taistelu käytiin jälleen Agordatissa 21. joulukuuta 1893, jossa noin 12 000 mahdistia kohtasi 2106 askarista, 65 italialaisesta ja kahdeksasta tykistä koostuneen italialaisjoukon. Italialaisten onnistui jälleen lyödä mahdistien hyökkäys takaisin, mutta tällä kertaa he myös kärsivät suuremmat tappiot. 104 ascaria ja kolme italialaista kuoli 121 askarin haavoittuessa. Mahdistit menettivät noin 2 000 soturia haavoittuneina ja kuolleina, joiden lisäksi italialaiset ottivat heistä 180 vangeiksi.
Uusien mahdistihyökkäysten alettua keväällä 1894 italialaiset päättivät ottaa aloitteen käsiinsä ja vallata Kassalan tärkeän mahdistikaupungin. Hyökkäykseen osallistui 97 italialaista ja 2 526 askaria. Paikan päällä 27. heinäkuuta 1894 he kohtasivat 2 000 mahdistisoturia ja 600 baggararatsumiestä. Italialaiset muodostivat joukkonsa neliömuodostelmiin, jotka löivät mahdistien massahyökkäykset, minkä jälkeen heidän vastahyökkäyksensä johti lopulta taistelun voittoon. Italialaiset menettivät 28 miestä kuolleina ja 41 haavoittuneina. Mahdistit menettivät suurimman osan joukoistaan, noin 1 400 haavoittuneena ja kuolleena. Murskatappio lopetti mahdistihyökkäykset kahdeksi vuodeksi. Vielä vuonna 1896 he tekivät useita hyökkäyksiä Eritreaan, mutta ilman menestystä. Lopullisesti heidät kukistettiin brittien hyökkäyksellä Sudaniin vuonna 1898. Huonosti sujunut sota italialaisia vastaan vaikutti osaltaan heidän tappioonsa brittejä vastaan.
Itanos

| Itanos> Ἴτανος |
| --- | --- |
 Itanoksen arkeologista aluetta.
Sijainti
 Itanos
Koordinaatit:  35°15′48″N, 26°15′50″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ítanos, Siteía, Lasíthi, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  1500 eaa.–1400 jaa.
Huippukausi:  600-luku eaa.
Kulttuuri:  minolainen kulttuuri antiikki
Alue:  Kreeta
Pinta-ala:  16 000 m²
Aiheesta muualla
  Itanos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itanos (m.kreik. Ἴτανος, lat. Itanus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saaren itäpään rannikolla Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Siteían kunnassa Lasíthin alueyksikössä Váin palmurannan pohjoispuolella.
Itanoksen raunioita.
Itanos oli asuttuna minolaiselta ajalta aina bysanttilaiselle ajalle saakka. Antiikin ajalla se oli yksi Kreetan merkittävimmistä kaupungeista ja kukoisti erityisesti 600-luvulla eaa. Se oli merkittävä satamapaikka ja kävi kauppaa koko itäisen Välimeren alueella. Itanos oli toistuvasti sodassa ensin Praisoksen ja sitten Hierapytnan kanssa. Kiista koski muun muassa nykyisessä Palaíkastrossa sijainneen Zeuksen temppelin hallintaa.
Itanos hylättiin vasta 1400-luvulla toistuvien merirosvojen hyökkäysten vuoksi. Paikalla on suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta suurta osaa kaupungista ei ole vielä kaivettu. Paikalla on rakennusten ja muurin jäänteitä sekä muun muassa bysanttilaisaikaisen basilikakirkon rauniot. Osa kaupungista on nykyisin meren alla, koska Kreetan itäpää laskee hitaasti samalla kun länsipää nousee.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itanos Wikimedia Commonsissa
Itä-Anglian kuningaskunta

| Itä-Anglian kuningaskunta   Ēast Engla Rīce (muinaisenglanniksi)   Regnum Orientalium Anglorum (latinaksi) > 500-luku–918 |
| --- | --- |
   Itä-Anglian kuningaskunta Ison-Britannian itärannikolla. 
Valtiomuoto:  monarkia
Monarkki:  902–918 Guthrum II (viimeinen)
Pääkaupunki:  Rendlesham, Dommoc
Uskonnot:  anglosaksinen pakanuus, anglosaksinen kristinusko
Historia:  
– alkanut:  500-luku
– loppunut:  918
Kielet:  muinaisenglanti, latina
Seuraaja(t):   Wessex
Itä-Anglian kuningaskunta (East Anglia) oli anglosaksien perustama kuningaskunta Isossa-Britanniassa. Itä-Anglian ensimmäisenä hallitsijana pidetään kuningas Uffaa, joka nousi valtaan noin vuonna 570. Itä-Anglia ajautui Mercian ylivallan alle 600-luvun puolivälissä, ja vuonna 792 Mercian valtaistuimelle noussut Kenulf liitti Itä-Anglian kokonaan valtakuntaansa. Wessexin kuningas Egbert kuitenkin valloitti Mercian vuonna 827 ja yhdisti kaikki anglosaksivaltakunnat alaisuuteensa.
Itä-Ekvatoria

| Itä-Ekvatoria Eastern Equatoria |
| --- | --- |

 Sijainti
Valtio:   Etelä-Sudan
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Torit
Pinta-ala:  82542 km²
Väkiluku (2008):  906 126
Itä-Ekvatoria (arab. شرق الاستوائية‎‎, Sharq al Istiwā’īyah) on Etelä-Sudanin osavaltio. Osavaltion pääkaupunki on Torit. Itä-Ekvatoriassa oli Sudanin vuoden 2008 kiistellyssä väestönlaskennassa 906 126 asukasta, ja sen pinta-ala on 82 542 neliökilometriä.
Israelilainen keittiö

Israelilainen kalkkunaleike pastan ja tomaatin kera.
Israelilainen keittiö on yhtä monimuotoinen kuten Israelin väestökin. Israelissa ei olekaan varsinaista yhtenäistä ruokakulttuuria, vaan maan keittiö on sekoitus 1900-luvulla maahan tulleiden siirtolaisten mukanaan tuomia pohjoisafrikkalaisia, aasialaisia, eteläamerikkalaisia, itäeurooppalaisia, lähi-itäläisiä ja amerikkalaisia ruokia. Tämä monipuolisuus on antanut israelilaiselle ruokakulttuurille samalla käytännöllisen roolin, ja vasta viime aikoina maassa on alettu enemmän kiinnostumaan kansainvälisestä kulinarismista.
Ainekset

Israel tuottaa noin 70 prosenttia omasta ruoastaan. Israel on maailman johtavia maita viljelyteknologiassa, sillä maa on joutunut kehittämään uusia viljelymenetelmiä saadakseen kuivatkin seudut tuottamaan ruokaa.
Israelilaiset syövät paljon kotimaisia tuoreita hedelmiä ja vihanneksia, leipää ja muita viljatuotteita (etenkin riisiä, maissia ja vehnää), lihaa, munia ja maitotuotteita. Tomaatti on suosituin vihannes. Kana ja kalkkuna ovat suosituinta lihaa, ja jonkin verran syödään myös eteläamerikkalaista naudanlihaa sekä kotimaista lampaanlihaa ja porsaanlihaa. Kalasta osa on kotimaista ja osa tuontikalaa. Joidenkin perusraaka-aineiden hinnat ovat säännösteltyjä, jotta kaikilla olisi varaa niihin.
Juomista suosituimpia ovat vesi, virvoitusjuomat, kahvi ja tee. Myös erilaisia alkoholijuomia käytetään monipuolisesti.