stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansallistaidetta
Taiteilija- ja taideteosesittelyt

Kirjan sivulta 67 alkavaan taiteilijoiden ja heidän taideteostensa esittelyyn "Valikoima suomalaista taidetta" valittiin yhteestä 127 taiteilijaa. Jokaiselta taiteilijalta on hänen esittelynsä yhteyteen liitetty yhden tai useamman teoksen valokuva. Taiteilijaesittelyt ovat elämäkerrallisia, joskin teoksen kirjoittaja nimittää niitä saatesanoissaan esseiksi.  Esittelyt ovat pääosin sivun mittaisia, kahdella sivulla esitellyt taiteilijat ovat Juhana Blomstedt, Albert Edelfelt, Pekka Halonen, Kari Huhtamo, Pentti Kaskipuro, Unto Koistinen, Ahti Lavonen, Berndt Lindholm, Hjalmar Munsterhjelm, Lars-Gunnar Nordström, Laila Pullinen, Unto Pusa, Kimmo Pyykkö, Helena Schjerfbeck, Sam Vanni ja Ferdinand von Wright. Taiteilijoita ei esitellä aakkosjärjestyksessä, mutta ei myöskään ikäjärjestyksessä. Ensimmäinen esitelty taiteilija on Alexander Lauréus ja viimeinen Anna-Maria Osipow.
Kustakin taiteilijan esittelyn yhteyteen valitusta teoksesta on kerrottu sen nimi, valmistumisvuosi, tekotapa kuten "öljy kovalevylle", maalauksista koko ja useimmista patsaista korkeus tai joissakin tapauksissa kaikki mitat, mahdollinen valmistuspaikka kuten Uhra-Beata Simberg-Ehrströmin ryijylle Munkki (1965) Suomen Käsityön Ystävät -yhdistyksen kutomo, sekä mahdolliset muut tiedot kuten taidegrafiikasta  vedos, samoin kuin pankin teoksesta käyttämä inventaarinumero, teoksen hankintavuosi ja sijoituspaikka kaupungin tai kunnan tarkkuudella. Myös teoksen alkuosassa on kuvituksena valokuvia pankin omistamista taideteoksista, joista esitetään taiteilija, teoksen valmistumisvuosi ja koko sekä joissakin tapauksissa sijoituspaikka, mutta  ei inventaarinumeroa. Näiden teosten hankintavuodet ja muita hankintaan ja teosten sijoittamiseen liittyviä tietoja on esitetty tekstissä. Pankin muotokuvakokoelmasta on erillinen teoksen luku (ss. 54–66).
Taiteilijaluettelo

Teokseen sisältyy myös Arja Eerolan laatima aakkosellinen luettelo (ss. 354–359) niistä Suomen Taiteilijaseuran taiteilijamatrikkeleihin kuuluvista taiteilijoista, joiden teoksia on pankin kokoelmassa, ja heidän kokoelmassa olevien teostensa lukumäärä teostyypeittäin eli maalaukset ja muut originaaliteokset, grafiikka sekä veistotaide. Grafiikoista luettelossa on vedosten yhteinen lukumäärä, veistoksiin on sijoitettu kaikki kolmiulotteiset teokset, mutta kahdelle kuvataiteilijoiden tekstiiliteokselle ei ole varattu omaa tietosaraketta. Luettelossa on esitetty erikseen Ornamoon liittyneet 31 taiteilijaa ja heidän teostensa määrä teostyypeittäin tekstiilitaide, muu taideteollisuus ja kuvataide. Luettelossa ei ole sen laatimisperiaatteen vuoksi kaikkia pankin kokoelman  taiteilijoita ja heidän teoksiaan, minkä lisäksi yksi Göran Augustsonin ja yksi Laila Pullisen teos ovat jääneet pois epähuomiossa.
Kansaniemi

| Kansaniemi Канзанаволок, Kanzanavolok |
| --- | --- |
 Kansaniemen tsasouna.
 Kansaniemi
 Koordinaatit: 62°22′0″N, 36°58′30″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Puudožin piiri
Kunta:  Kuganavolok
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kansaniemi (ven. Ка́нзанаволок, Kanzanavolok) on kylä Karjalan tasavallan Puudožin piirin Kuganavolokin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee samannimisessä Vodlajärven saaressa 14 kilometriä Kuganavolokista pohjoiseen. Kylässä ei ole vakituista asutusta (vuonna 2012).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1563 verokirjassa. Sen nimi on alkuperältään vepsäläinen. 1900-luvun alussa Kansaniemi oli Aunuksen läänin Puudožin kihlakuntaan kuuluneen Vodlajärven volostin keskus. Lähikylineen se muodosti myös yhden volostin kolmesta kyläkunnasta. 1920-luvulla perustettiin Puudožin piiriin kuulunut Kansaniemen kyläneuvosto. Vuonna 1933 kylässä oli 221 ja kyläneuvoston kahdeksassatoista asutuskeskuksessa yhteensä 1 145 asukasta, jotka kaikki olivat kansallisuudeltaan venäläisiä. Asukasluku väheni toisen maailmansodan jälkeen ja 1970-luvulta lähtien kylä alkoi autioitua kokonaan. Viimeiset asukkaat muuttivat pois vuonna 1998.
Kansaniemellä on historiallisen asutuksen status. Sen läheltä Pigalahtasta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkejä ovat 1700–1800-lukujen vaihteessa pystytetty tsasouna sekä kaksi 1900-luvun alun asuintaloa. Alue kuuluu Vodlajärven kansallispuistoon.
Aiheesta muualla

Kansaniemi Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Eino Kantanen

Eino Kantanen (2. kesäkuuta 1902 Mikkeli – 10. helmikuuta 1965 Mikkeli) oli suomalainen toimitusjohtaja, päätoimittaja ja kunnallisneuvosmies.
Kantanen meni kirjapaino-oppiin vuonna 1917 ja työskenteli latojana ja faktorina. Vuosina 1947–1955 hän työskenteli sanomalehti Vapauden toimitusjohtajana ja vuosina 1951–1955 päätoimittajana. Vuodesta 1951 lähtien Kantanen toimi Mikkelin raastuvanoikeuden kunnallisneuvosmiehenä. Hän oli myös osuusliike Savonseudun hallintoneuvoston puheenjohtaja vuodesta 1948, Kulutusosuuskuntien Keskusliiton hallintoneuvoston jäsen vuosina 1940–1958, Mikkelin kaupunginvaltuutettu yli 30 vuoden ajan ja kaupunginhallituksen jäsen vuosina 1935–1959.
Kantaluu

Kantaluu (Calcaneus) vasemmalla alhaalla.
Kantaluu (lat. calcaneus) on kantapään luisen sisuksen muodostava luu. Kantaluu kiinnittyy telaluuhun ja kuutioluuhun. Ihmisellä kantaluu on nilkkaluista suurin ja siihen kiinnittyy akillesjänne ja jalkapohjan peitinkalvo. Kantaluu on yksi kävelemisen mahdollistavista luista, ja se myös toimii apuna jalan tukemisessa.
Kannadalainen kirjaimisto

| Kannadalainen kirjaimisto |
| --- | --- |
 Säkeistö kannadankielisestä Kavirajamarga-teoksesta.
Tyyppi:  abugida
Kielet:  kannada
Kirjoitussuunta:  vasemmalta oikealle
ISO 15924:  Knda, 345
Unicode-lohko:  0C80–0CFF
Kannadalainen kirjaimisto on Karnatakan osavaltiossa Etelä-Intiassa puhutun kannadan kielen kirjoitusjärjestelmä. Kirjaimisto perustuu brahmi-kirjoituksesta kehittyneeseen muinaiskannadalaiseen kirjaimistoon ja on läheistä sukua telugun kielessä käytetylle telugulaiselle kirjaimistolle. Kirjaimistoon kuuluu 34 konsonanttia ja 13 vokaalia, ja sitä kirjoitetaan vasemmalta oikealle. Kannadan lisäksi sitä käytetään muun muassa tulun, lambadin ja konkanin kirjoittamiseen.
Historia

Kannadalainen kirjaimisto juontaa juurensa brahmi-kirjoitukseen, jota käytettiin jo Ašokan kaiverruksissa 200-luvulla eaa. Vuosisatojen kuluessa brahmi sai lukuisia eri variaatioita Etelä-Intiassa, ja 900-luvulle jaa. tultaessa kannadan- ja telugunkielisillä alueilla oli käytössä yhtenäinen brahmiin perustuva muinaiskannadalainen kirjaimisto. Muinaiskannadalainen merkistö eriytyi kannadalaiseksi ja telugulaiseksi kirjaimistoksi 1100- ja 1400-luvun välisenä aikana. Kristittyjen lähetyssaarnaajien tuotua kirjapainotaidon Intiaan 1800-luvun alussa kannadan oikeinkirjoitus standardoitiin painamisen mahdollistamiseksi.
Kannadalainen kirjaimisto on pääasiallinen kirjoitusjärjestelmä kannadan lisäksi myös tulun ja kodavan kielissä. Sitä käytetään muiden kirjaimistojen ohella myös lambadin, konkanin, paniyan, betta kurumban ja ravulan kirjoittamiseen.
Kirjaimet > Konsonantit

Kannadalainen kirjaimisto on tyypiltään abugida, mikä tarkoittaa, että yksi kirjainmerkki kuvaa pääsääntöisesti konsonantista ja sitä seuraavasta vokaalista muodostuvaa tavua. Konsonanttia seuraa aina perusvokaali a, ellei kirjaimeen ole liitetty toista vokaalimerkkiä tai erillistä vokaalin puuttumista ilmaisevaa virama-tarketta.
Konsonantin ಜ ja normaali ääntämys on affrikaatta [dʒ], mutta konsonantin ಞ ña edellä se ääntyy klusiilina [ɟ]. Nykykielessä ero sibilanttien ಶ śa ja ಷ ṣa välillä ei aina ole selvä, ja molemmat kirjaimet voidaan ääntää postalveolaarisina [ʃ].
Kirjaimet > Konsonanttiyhdistelmät

Peräkkäiset konsonantit kirjoitetaan yhdistelmäkirjaimina, joissa yhdistelmän ensimmäinen konsonantti kirjoitetaan sellaisenaan ja siihen liitetään jälkimmäisen konsonantin erillinen yhdysmuoto. Useimpien konsonanttien yhdysmuoto tehdään yksinkertaisesti kirjoittamalla konsonanttikirjain hieman pienempänä edeltävän konsonantin alapuolelle (esim. ಕ್ಕ kka, ಕ್ದ kda, ಗ್ಗ gga). Jälkimmäisestä konsonantista poistuu yhdysmuotoa muodostettaessa kirjaimen yläpuolinen oikealle kaareutuva vaakaviiva.
Joillakin kirjaimilla on tavanomaisesta kirjoitusasusta poikkeava yhdysmuoto.
ಕ್ k + ತ ta → ಕ್ತ kta
ಕ್ k + ನ na → ಕ್ನ kna
ಕ್ k + ಮ ma → ಕ್ಮ kma
ಕ್ k + ಯ ya → ಕ್ಯ kya
ಕ್ k + ರ ra → ಕ್ರ kra
ಕ್ k + ಲ la → ಕ್ಲ kla
Myös kolmen konsonantin yhdistelmät ovat mahdollisia (esim. ಷ್ಟ್ರ ṣṭra). Sanoissa, joissa on kirjaimella ಹ ha alkava konsonanttiyhdistelmä, h voi ääntyä kirjoitusasun vastaisesti toisen konsonantin jälkeen – esimerkiksi ಚಿಹ್ನ cihna voidaan ääntää joko [tʃihna] tai [tʃinha].
Kirjaimen ರ ra ollessa yhdistelmän ensimmäisenä konsonanttina yhdistelmän kirjoittamiseen on kaksi vaihtoehtoista tapaa. Ra voidaan kirjoittaa jälkimmäisen konsonantin oikealle puolelle tavanomaisesta muodostaan poikkeavana tarkkeena, tai yhdistelmä voidaan muodostaa säännönmukaisesti liittämällä tavanomaiseen ra-kirjaimeen jälkimmäisen konsonantin yhdysmuoto.
ರ್ r + ಕ ka → ರ್ಕ rka
ರ್ r + ಕ ka → ರ‍್ಕ rka
Kirjaimet > Vokaalit

Tavun alussa esiintyvät vokaalit kirjoitetaan erillisinä kirjaimina, ja konsonanttialkuisissa tavuissa vokaali ilmaistaan konsonanttimerkkiin lisättynä tarkkeena. Vokaalille ಅ a ei ole omaa tarketta, vaan se seuraa oletuksena jokaista konsonanttia, johon ei ole liitetty muuta vokaalitarketta tai viramaa.
Alla olevassa taulukossa on esitetty kannadalaiset vokaalit ja diftongit sekä itsenäisinä merkkeinä että konsonanttiin ಕ ka liitettyinä tarkkeina.
Historialliseen aakkostoon kuuluvat myös sanskritista lainatut vokaalimerkit pitkälle ja lyhyelle vokaaliselle l:lle ja r:lle: ೠ r̥̄, ಌ l̥ ja ೡ l̥̄. Näitä kirjaimia ei kuitenkaan enää tavallisesti pidetä osana kannadalaista kirjaimistoa.
Konsonanttien pa, pha ja va yhteydessä u, ū, o ja ō piirretään poikkeuksellisesti alkamaan konsonantin alapuolelta. Tämän käytännön tarkoitus on välttää monikäsitteisyyttä – ilman poikkeussääntöä esimerkiksi vu näyttäisi kirjoitettuna täsmälleen samalta kuin ಮ ma.
ಪ pa → ಪು pu, ಪೂ pū, ಪೊ po, ಪೋ pō
ಫ pha → ಫು phu, ಫೂ phū, ಫೊ pho, ಫೋ phō
ವ va → ವು vu, ವೂ vū, ವೊ vo, ವೋ vō
Konsonanttiyhdistelmään lisättävä vokaalitarke merkitään ensimmäiseen konsonanttiin (esim. ದ್ದು ddu).
Kirjaimet > Muita kirjainmerkkejä

| Sana | Lat>  | Ääntämys |
| --- | --- | --- |
| ಅಂಗ | aṁga | [ʌŋgɑ] |
| ಒಂದು | oṁdu | [ondu] |
| ಕಂಡು | kaṁḍu | [kʌɳɖu] |
| ಸಿಂಹ | siṁha | [simha] |
| ಲಗಾಂ | lagāṁ | [lʌgaːm] |
Tavun lopussa esiintyvä nasaalikonsonantti kirjoitetaan kirjaimella ṁ, joka ei esiinny koskaan itsenäisenä vaan liittyy aina edeltävään kirjaimeen (esim. ಅಂ aṁ, ಕಂ kaṁ). Kirjaimen ṁ äännearvo on tavallisesti [m], mutta klusiilin jäljessä sen ääntöpaikka määräytyy seuraavan konsonantin mukaan – velaaristen klusiilien edellä ṁ ääntyy velaarisena [ŋ], retrofleksisten klusiilien edellä retrofleksisenä [ɳ] ja niin edelleen.
Tavun lopussa esiintyvä h-äänne merkitään kirjaimella ḥ, joka ṁ-merkin tavoin liittyy aina edeltävään kirjaimeen. Kirjain esiintyy pääasiallisesti sanskritista lainatuissa sanoissa.
ಅ a → ಅಃ aḥ
ಕ ka → ಕಃ kaḥ
ಕೊ ko → ಕೊಃ koḥ
Numerot

Kannadalaisessa kirjaimistossa on omat numeronsa, joskin arabialaiset numerot ovat myös yleisessä käytössä.
Standardointi

Kansainvälisessä kirjaimistostandardissa ISO 15924:ssa kannadalaisen kirjaimiston numero on 345 ja kirjainkoodi ”Knda”.
Kannadalaiset kirjaimet sijoittuvat Unicoden lohkoon 0C80–0CFF. Lohko sisältää kannadalaiset konsonanttimerkit, itsenäiset vokaalimerkit, vokaalitarkkeet, kannadalaiset numerot sekä joukon tarkkeita kuten viraman ja vokaalin pituutta ilmaisevat merkit. Lisäksi lohkoon on otettu joukko käytöstä poistuneita kirjaimia, kuten ೠ r̥̄, ಌ l̥ ja ೡ l̥̄ sekä konsonantti ೞ ḻa, jonka käyttö loppui kannadan kielessä jo 900-luvun lopulla.
Konsonanttiyhdistelmät esitetään Unicodessa virama-tarkemerkin avulla. Esimerkiksi yhdistelmä ಕ್ಲ kla sisältää Unicode-merkit ಕ (ka), ್ (virama) ja ಲ la. Haluttaessa ilmaista varsinaisella virama-tarkkeella kirjoitettavaa konsonanttia käytetään viraman ja seuraavan kirjaimen välissä näkymätöntä erikoismerkkiä ZWNJ (engl. zero-width non-joiner). Toinen kannadalaisten kirjaimien Unicode-esityksessä tarvittava erikoismerkki on ZWJ (engl. zero-width joiner), jota käytetään erottamaan ra-kirjaimella alkavien konsonanttiyhdistelmien eri esitystapoja. Ilman ZWJ-merkkiä kirjoitetuissa yhdistelmissä ra piirretään tarkkeeksi seuraavan konsonantin oikealle puolelle (esim. ರ್ಕ rka); jos ra sen sijaan halutaan piirtää perusmuodossaan (esim. ರ‍್ಕ rka), lisätään konsonanttien väliin Unicoden virama-merkin lisäksi erikoismerkki ZWJ.
Kannadan- ja englanninkielinen tienviitta Bangaloressa.
Bangaloressa sijaitsevan Shivaji-hotellin nimi kannadalaisilla, tamililaisilla ja latinalaisilla kirjaimilla.
Sanat ”telugu” ja ”kannada” kannadalaisella (alla) ja telugulaisella kirjaimistolla.
Kannadalainen näppäimistöasettelu.
Kimmo Kantanen

Kimmo Kantanen (s. 13. toukokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1965–1971.
Kantanen edusti SM-sarjaurallaan Oulun Kärppiä kausilla 1965–1966 ja 1967–1968 sekä turkulaista Kiekko-67:ää kaudella 1970–1971. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 47 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 10 + 8 = 18 ja jäähymääränsä 10 minuuttia.
Kansanvalta (1906–1907)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Kansanvalta oli nuorsuomalaisen puolueen keskustoimikunnan Helsingissä vuosina 1906–1907 julkaisema viikkolehti.
Nuorsuomalaisten johto perusti Kansanvallan puolueen vasemmistosiiven toivomuksesta, koska puolueen pää-äänenkannattajan Helsingin Sanomien päätoimittajana oli tuolloin oikeistosiipeä edustanut Heikki Renvall. Lehden tarkoitus oli toimia yhdyssiteenä nuorsuomalaisten paikallisjärjestöjen välillä ja tarjota tietoa niille, joille ei ennestään tullut sanomalehteä. Kansanvalta ilmestyi aikakauslehtimäisessä kolmen palstan koossa, mutta muistutti sisällöltään sanomalehteä. Lehden hinta pidettiin alhaisena ja sitä jaettiin myös ilmaiseksi. Se lopetettiin tappiollisena vuoden 1907 lopussa.
Aiheesta muualla

Kansanvalta digitoituna kansalliskirjastossa
Kansainliiton mandaattialue

Entiset mandaattialueet Afrikassa ja Lähi-idässä:
 1. Syyria (Ranska)
2. Libanon (Ranska)
3. Palestiina (Britannia)
4. Transjordania (Britannia)
5. Mesopotamia (britt.)
6. Brittiläinen Togo
7. Ranskan Togo
8. Brittiläinen Kamerun
9. Ranskan Kamerun
10. Ruanda-Urundi (Belgia)
11. Tanganjika (Britannia)
12. Lounais-Afrikka (Etelä-Afrikka)
Entiset mandaattialueet Tyynellämerellä:
1. Eteläisen Tyynenmeren saaret (Japani)
2. Koillinen Uusi-Guinea (Australia)
3. Nauru (Britannia)
4. Länsi-Samoa (Uusi-Seelanti)
Kansainliiton mandaattialueet olivat alueita, joita jokin Kansainliiton jäsenvaltio hallitsi liiton antaman erityisen valtuutuksen nojalla. Sellaisiksi muodostettiin ensimmäisen maailmansodan jälkeen siihenastiset Saksan keisarikunnan siirtomaat Afrikassa ja Tyynenmeren saarilla sekä eräät sitä ennen Osmanien valtakunnalle kuuluneet alueet Lähi-idässä.
Mandaattialueiden tyypit

Mandaattialueiden asemasta hallinnosta säädettiin Kansainliiton peruskirjan 22. artiklassa. Ne jakautuivat kolmeen luokkaan, A, B- ja C-mandaattialueisiin.
A-mandaattialueilla oli itsehallinto, mutta hallitsevan valtion tehtävänä oli antaa apua ja neuvoja, kunnes niiden voitiin katsoa olemaan valmiita itsenäistymään. Niiden osalta järjestely oli siis alkujaankin tarkoitettu väliaikaiseksi.
B-mandaattialueita hallitsevan valtion oli käytettävä valtaansa muun muassa uskonnonvapauden turvaamiseksi. Sotilastukikohtien perustaminen alueille oli kielletty.
C-mandaattialueita hallittiin hallitsevan valtion lakien mukaan.
Mandaattihallinnon luonne

Mandaattijärjestelmä perustettiin Etelä-Afrikan silloisen pääministeri Jan Christian Smutsin aloitteesta.
Mandaatti­hallintoa ei tarkoitettu pysyväksi, vaan mandaatti­alueita oli kehitettävä vähitellen kohti itse­hallintoa. Niiden itsenäistymiselle ei kuitenkaan ollut asetettu mitään määrä­aikaa, mutta Lähi-idässä olevien A-mandaatti­alueiden oletettiin itsenäistyvän jo lähi­tulevaisuudessa, Afrikassa ja Oseaniassa olevien Saksan entisten siirto­maiden sen sijaan vasta pitkän ajan kuluttua.
Mandaattialueita hallinneiden valtioiden oli vuosittain toimitettava niistä raportti Kansain­liitolle. Käytännössä mandaatti­alueiden asema ei kuitenkaan kovin oleellisesti eronnut siirto­maista, joskin epäkohtia oli Kansain­liiton perus­kirjaan vedoten helpompi arvostella kuin varsinaisissa siirto­maissa.
Mandaattialueiden myöhemmät vaiheet ja itsenäistyminen

Mandaattialueista Mesopotamia itsenäistyi ensimmäisenä jo vuonna 1932, jolloin Irakin kuningaskunta perustettiin, muutkin Lähi-idässä sijaitsevat toisen maailmansodan aikana tai pian sen jälkeen. Muut mandaattialueet, Lounais-Afrikkaa eli nykyistä Namibiaa lukuun ottamatta, muutettiin sodan jälkeen Yhdistyneiden kansakuntien (YK) huoltohallintoalueiksi, joiden asema oli pitkälti samanlainen kuin aikaisemmin mandaattialueinakin. Niitä koskevia asioita käsittelemään perustettiin YK:n huoltohallintoneuvosto. Japanille kuuluneiden mandaattialueiden hallinto siirrettiin kuitenkin Yhdysvalloille. Lounais-Afrikkaa ei muutettu huoltohallintoalueeksi, vaan Etelä-Afrikka julisti sen liitetyksi suoraan alueeseensa ja hallitsi sitä vuoteen 1990 saakka, jolloin siitä tuli itsenäinen Namibian tasavalta, vaikka YK jo kauan sitä ennen oli julistanut Etelä-Afrikan hallinnon siellä laittomaksi.
Nykyisin ei huoltohallintoalueita enää ole, vaan melkein kaikki ovat joko itsenäistyneet tai yhdistetty naapurivaltioihin. Poikkeuksena ovat Pohjois-Mariaanit, jotka ovat yhä Yhdysvaltojen hallinnassa, mutta eivät enää huoltohallintoalueena. Viimeisenä itsenäistyi Palau vuonna 1994. Huoltohallintoalueita ja -neuvostoa koskevat YK:n peruskirjan 75.–91. artiklat ovat kuitenkin yhä muodollisesti voimassa.
Luettelo mandaattialueista

Alla olevissa taulukoissa olevat vuosiluvut tarkoittavat aikaa, jonka alue oli mandaattialueena tai huoltohallintoalueena.
Luettelo mandaattialueista > A-luokka

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Entinen alue | Entinen valtio | Mandaattialue | Valtio | Vuodet | Itsenäinen valtio |
| Useita eri sancakeja. |  Osmanien valtakunta | Mesopotamian mandaatti |  Britannia | 1920–1932 |  Irak |
| Useita eri sancakeja. |  Osmanien valtakunta | Palestiinan brittiläinen mandaatti |  Britannia | 1920–1948 |  Israel  Jordania |
| Useita eri sancakeja. |  Osmanien valtakunta | Syyrian ja Libanonin mandaatti |  Ranska | 1920–1946 |  Syyria  Libanon |
Luettelo mandaattialueista > B-luokka

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Entinen alue | Entinen valtio | Mandaattialue | Valtio | Vuodet | Itsenäinen valtio |
|  Saksan Itä-Afrikka |  Saksan keisarikunta |  Ruanda-Urundi  |  Belgia | 1922–1962 |  Burundi  Ruanda |
|  Saksan Itä-Afrikka |  Saksan keisarikunta |  Tanganjikan mandaattialue ja huoltohallintoalue |  Britannia | 1919–1961 |  Tanganjika |
|  Saksan Kamerun |  Saksan keisarikunta |  Brittiläinen Kamerun |  Britannia | 1922–1961 |  Kamerun  Nigeria |
|  Saksan Kamerun |  Saksan keisarikunta |  Ranskan Kamerun |  Ranska | 1918–1960 |  Kamerun |
|  Togomaa |  Saksan keisarikunta |  Ranskan Togomaa |  Ranska | 1916–1960 |  Togo  Ghana |
|  Togomaa |  Saksan keisarikunta |  Brittiläinen Togomaa |  Britannia | 1916–1957 |  Ghana |
Luettelo mandaattialueista > C-luokka

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Entinen alue | Entinen valtio | Mandaattialue | Valtio | Vuodet | Itsenäinen valtio |
|  Saksan Uusi-Guinea |  Saksan keisarikunta | Uuden-Guinean territorio |  Australia | 1919–1949 |  Papua-Uusi-Guinea |
|  Saksan Uusi-Guinea |  Saksan keisarikunta | Naurun huoltohallintoalue |  Australia  Britannia  Uusi-Seelanti | 1920–1947 |  Nauru |
|  Saksan Samoa |  Saksan keisarikunta | Länsi-Samoan huoltohallintoalue |  Britannia  Uusi-Seelanti | 1920–1947 |  Samoa |
|  Saksan Uusi-Guinea |  Saksan keisarikunta | Eteläisen Tyynenmeren mandaatti |  Japanin keisarikunta | 1919–1947 |  Palau  Mikronesia  Marshallinsaaret  Pohjois-Mariaanit |
|  Saksan Lounais-Afrikka |  Saksan keisarikunta | Lounais-Afrikka |  Etelä-Afrikka | 1915–1990 |  Namibia |
Erkki Kansanaho

| Erkki Kansanaho |
| --- | --- |
 Kansanaho vuonna 1939.
Tampereen piispa
 1966–1981 
Edeltäjä:  Eelis Gulin
Seuraaja:  Paavo Kortekangas
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erkki Kalervo Kansanen Erkki Kalervo Kansanaho
Syntynyt: 11. heinäkuuta 1915 Jyväskylä
Kuollut: 7. joulukuuta 2003 (88 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa, käytännöllisen teologian professori
Vanhemmat:  Toivo Kansanaho Alma Honkasaari
Puoliso:  Kyllikki Koskinen (vih. 1941)
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori (1948)
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Erkki Kalervo Kansanaho (vuoteen 1937 Kansanen, 11. heinäkuuta 1915 Jyväskylä – 7. joulukuuta 2003 Helsinki) oli Tampereen hiippakunnan neljäs piispa. Hänet valittiin virkaan vuonna 1966 ja hän jäi eläkkeelle vuonna 1981. Ennen piispaksi tuloaan hän toimi Kulosaaren yhteiskoulun rehtorina 1945–1955 ja Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa käytännöllisen teologian vt. professorina vuosina 1953–1957 ja virkaan nimitettynä 1957–1966. Kansanaho oli yliopiston teologisen tiedekunnan varadekaani 1964–1966.
Erkki Kansanaho tuli ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta lyseosta 1933, suoritti sacri ministerii candidatus -tutkinnon Helsingin yliopistossa 1936 ja vihittiin papiksi 1937. Teologian lisensiaatiksi Kansanaho valmistui 1947 ja teologian tohtorin arvon hän sai 1948. Kansanaho sai riemutohtorin arvonimen vuonna 2000. Kansanaho oli Helsingin yliopiston dosentti 1951–1957. Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi hänet kutsuttiin 1963.
Kansanaho oli koululaiva Suomen Joutsenen pastorina 1937–1938 ja laivaston pastorina 1939–1944.
Kansanaho oli Suoman pappisliiton sihteeri 1946–1955, Suomen teiniliiton kuraattori 1948–1951, Suomen ylioppilaskuntien liiton puheenjohtaja 1957–1959, Suomen merimieslähetysseuran puheenjohtaja 1969–1985. Hän oli vuodesta 1983 Suomen kirkkohistoriallisen seuran kunniajäsen.
Teoksia

Hallen pietismin vaikutus Suomen varhaisempaan herännäisyyteen (väitöskirja), 1947
Heränneitä karoliineja. Pietismin soihdunkantajia Kaarle XII:n armeijassa, 1950
Kristillisen kirkon vaiheita kansanopetuslaitoksia varten oppi- ja lukukirja, 1950
Koivisto sen vaiheista, asukkaista ja elinkeinoista, 1953
Koiviston seurakunnan ja kunnan vaiheita, 1953
Suomalaiset yltiöpietistit Lauri Ulstadius ja Pietari Schaeffer, 1954
Konfirmaatio. Liturgishistoriallinen tutkimus konfirmaatioaktista, 1956
Lapsi ja kirkko, 1966
Koulun uskonnonopetus ja kirkon tunnustus, 1967
Kristen tjänst under ett sekel. Diakonissanstalten i Helsingfors 1867-1967, 1967
Kysellen eteenpäin, 1969
Lähelle ja kauas, 1970
Hiippakuntakertomus Tampereen hiippakunta 1967-1971, 1972
Palveleva kirkko, 1972, Pentti Hissan kanssa
Joulukirje Tampereen hiippakunnan papistolle ja seurakunnille, 1974
Hiippakuntakertomus Tampereen hiippakunta 1972-1975, 1975
Etelän ristin alla. Australian suomalaisten kirkollista elämää, 1975
Kirkko ja merenkulkijat. Sata vuotta Suomen merimieslähetysseuran työtä, 1983
Kirkko Karjalassa, 1986
Isä meidän. Kirkkomme piispat selittävät Herran rukousta, 1988
Kirkko ja lapset Suomen evankelis-luterilainen pyhäkouluyhdistys 1888-1988, 1988
Papit sodassa 1991
Bobi Sivén Karjalan sankarinuorukainen, 1993
Elämän matkakirja itinerarium vitae, 2001
Aiheesta muualla

Erkki Kansanahon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Eelis Gulin | Tampereen piispa 1966–1981 | Seuraaja: Paavo Kortekangas |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo