stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrjö Sariola
Piispa > Musiikkia ja musiikin teologiaa

Sariolalle musiikki oli hyvin tärkeässä roolissa läpi elämän. Hän aloitti piano-opinnot 8-vuotiaana Irma Telkin johdolla. Jyväskylän musiikkiopiston perustamisen jälkeen häntä opetti venäläissyntyinen Dimitry Hintze. Helsingin opiskeluajan pianonsoiton saloihin häntä opasti pianotaiteilija Kurt Walldén.
Sariola hyödynsi soittotaitoaan ja musiikillista osaamista myös viranhoidossa. Usein kesken saarnan hän saattoi laulaa tai laittoi seurakunnan veisaamaan. Monet kerrat hän soitti seurakuntasalien flyygelillä seurakuntalaisille esimerkiksi Sibeliusta tai Chopinia.
Sariola soitti paljon kamarimusiikkia eri taiteilijoiden kanssa. Hänen kanssaan esiintyivät muun muassa Seppo Laamanen, Hannu Kiiski ja oma poika Olavi Sariola.
Oman pianonsoiton lisäksi musiikin teologia oli lähellä hänen sydäntään. Tästä osoituksena 1986 julkaistu kirja Jumalan kunniaksi ja mielen rakennukseksi: musiikin teologian peruskysymyksiä.
Yksityiselämä

Yrjö Sariola avioitui 1957 lastentarhanopettaja Anna-Maija Sariolan (o.s. Ahva) kanssa. Heidän lapsensa ovat Heikki, Olavi, Jukka ja Ilkka.
Sariola oli kova penkkiurheilija, mikä näkyi jopa työtehtävien lomassa. Helluntaiherätyksen kanssa käytyjen neuvottelujen aikaan hän oli niin innostunut suomalaisen menestyksestä, että helluntaiherätyksen neuvottelija oli todennut: ”Ei meillä helluntaiherätyksessä päästä tuollaiseen hurmokseen kuin luterilainen piispa.”
Toinen työlle vastapainoa tuonut toiminta oli kalastus. Hän harrasti sitä erityisesti kesänviettopaikassa Virroilla, jossa verkot ja katiskat olivat joka kesä käytössä uistelun ohella.
Teoksia > Omat teokset

Sariola, Yrjö: Saarna ja teksti saksalaisten saarnateorioitten valossa = Predigt und Text im Lichte der deutschen Predigttheorien.  (Väitöskirja)  Suomalaisen teologisen kirjallisuusseura, 1967.
Sariola, Yrjö: Johdatus homiletiikkaan.  Helsinki:  Ylioppilastuki, 1972 (2. korjattu painos 1975).  ISBN 951-662-003-5
Sariola, Yrjö: Yhteistyön merkiksi kättä.  Herättäjä-Yhdistys, 1975.  ISBN 9519013385
Sariola, Yrjö: Tunnustuksessa pysyen : pohdintoja Augsburgin tunnustuksen äärellä.  Kirjaneliö, 1981.  ISBN 9516005500
Sariola, Yrjö: Jumalan kunniaksi ja mielen rakennukseksi : musiikin teologian peruskysymyksiä.  SLEY-kirjat, 1986.  ISBN 9516176917
Sariola, Yrjö: Mennään messuun : johdatus uudistuvaan jumalanpalvelukseen.  Kirjapaja, 1988.  ISBN 9516253954
Sariola, Yrjö: Kohti uudistuvaa kirkkoa. Paimenkirje Lapuan hiippakunnalle.  Sley-kirjat, 1991.
Sariola, Yrjö: Uudistuva jumalanpalvelus : tutkielmia jumalanpalveluksen teologiasta.  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1994.  ISBN 9529791046
Sariola, Yrjö: Kipua ja siunausta.  Päivä Oy, 1999.  ISBN 951-622-794-5
Sariola, Yrjö: Jumalanpalveluksen käsikirja.  Kirjapaja, 2001.  ISBN 9789516256958
Sariola, Yrjö: Polun kulkijat : ihmisiä elämäni varrelta.  Päivä Oy, 2003.  ISBN 9524750007
Sariola, Yrjö: Lupa vanheta.  Päivä Oy, 2008.  ISBN 9789524752732
Sariola, Yrjö: Ehjäksi hoida.  Päivä Oy, 2011.  ISBN 978-952-475-473-6
Sariola, Yrjö: Psalmimietiskelyjä.  Päivä Oy, 2014.  ISBN 978-952-475-670-9
Teoksia > Toimittanut

Lyseosta ja lyseolaisista. Jyväskylän lyseo 110-vuotias. JYLY.  JYLY ry, 1968.
Sanan aika. Raamattua vuoden jokaiselle päivälle.  Kirjapaja, 1993 - 2011.
Heinrich Schaarschmidt

Karl Franz Heinrich Schaarschmidt (27. helmikuuta 1930 Helsinki – 16. tammikuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
”Hessu” Schaarschmidt sijoittui olympialaisten Louhi-luokassa 17:nneksi Roomassa 1960 yhdessä René Nymanin ja Lasse Dahlmanin kanssa ”Rififi”-nimisellä veneellä. Seuratasolla Schaarschmidt edusti Helsingfors Segelklubbia.
Voitto Savela

Voitto Savela (18. joulukuuta 1937 – 20. helmikuuta 2002) oli vanhoillislestadiolainen saarnaaja vuodesta 1969 lähtien. Hän toimi Päivämies-lehden ja Siionin lähetyslehden päätoimittajana 1.8.1978 alkaen. Vuonna 1982 Savela valittiin Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen pääsihteeriksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 2000 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Vuosina 1962–1978 Savela toimi Haapajärven rauhanyhdistyksen johtokunnassa, joista viimeiset 12 vuotta yhdistyksen puheenjohtajana. Vuonna 1977 hän toimi Haapajärven suviseurojen päätoimikunnan puheenjohtajana.
Savela toimi kirkolliskokouksen edustajana vuodesta 1992 lähtien. Puoluekannaltaan hän edusti Suomen Keskustaa. Savela oli koulutukseltaan kansakoulun opettaja ja oli valmistunut Raahen seminaarista.
Voitto Savela meni naimisiin vuonna 1960 Anna-Maija Konosen kanssa. Heille syntyi 15 lasta.
Voitto Savelan toiminta SRK:n palveluksessa

Voitto Savela aloitti SRK-uransa 1970-luvulla.
Voitto Savelan toiminta SRK:n palveluksessa > Tiedotustoiminta

Voitto Savela kehitti SRK:n tiedotustoimintaa tarmokkaasti. Hän kannatti kaikenlaista avoimuutta ja hänellä oli tapana sanoa: ”Meillä ei ole muuta salaista kuin rippiasiat.” Hän pyrki luomaan ja ylläpitämään hyviä suhteita kirkon ja yhteiskunnan päättäjiin. Tähän hänellä oli hyvät mahdollisuudet vireässä yhteiskunnallisessa toiminnassa solmittujen yhteyksien ansiosta. Kirkolliskokouksen edustajana hän oli vuodesta 1992 lähtien. Vuodesta 1985 asti julkaistu SRK:n vuosikirja oli osa tiedotustoiminnan kehittämistä, missä Voitto Savelan työpanos oli merkittävä.
Voitto Savelan toiminta SRK:n palveluksessa > Nuorisotyö

Nuorisotyöstä Voitto Savelalla oli kokemusta jo nuoresta saakka rovasti Veikko Pentikäisen johtaman Haapajärven seurakunnan partiotoiminnan kautta. 1970-luvun lopulla SRK otti nuorisotyön osaksi toimintaansa. Samalla alkoi leiritoiminnan voimakas kasvu ja monipuolistuminen. Nuorisotyön tarpeisiin hankittiin neljä uutta leirikeskusta Haapajärvelle, Hankasalmelle, Kuusamoon ja Rovaniemelle. Kolmas kristillinen kansanopisto perustettiin Ranualle 1987. Voitto Savela kuului uuden opiston johtokuntaan kuolemaansa saakka. Vuonna 2000 Voitto Savelalle myönnettiin valtakunnallinen tunnustus kasvatustyöstä ja opetusneuvoksen arvonimi.
Sielunhoito

Voitto Savela on kertonut saaneensa käytännön sielunhoidosta oppia haapajärvisiltä puhujilta Arvi Hinsalalta, Eemil Kettukankaalta, Veikko Pentikäiseltä ja Aukusti Törölältä. Sielunhoitajana Savela oli lämmin ihminen.
Savoia-Marchetti S.M.81

Savoia-Marchetti S.M.81 Pipistrello, italialais-valmisteinen kuljetus- ja pommituslentokone.
Savoia-Marchetti S.M.81 Pipistrello (suom. Lepakko) oli italialainen Alessandro Marchettin suunnittelema ja Savoia-Marchettin valmistama kolmimoottorinen kuljetuskone, jota käytettiin myös pommikoneena toisessa maailmansodassa. Kone oli melko hyvä ja luotettava.
S.M.81 kehitettiin matkustajakoneesta, Savoia-Marchetti S.M.73:sta. Kone lensi ensi kerran 8. helmikuuta 1935. Italian vallatessa Etiopian Italian ilmavoimat käytti konetta kuljetuksiin. Niin myös Espanjan sisällissodassa, jossa Italia tuki Francon joukkoja.
Vuonna 1939 koneita oli valmistettu 100 kappaletta. Koneita käytettiin myös Pohjois-Afrikan sodassa ja muutamia oli käytössä Neuvostoliiton vastaisella rintamalla. Muutamia koneita jäi sodan jälkeen käyttöön uudistuneisiin Italian ilmavoimiin (Aeronautica Militare Italiana) vuoteen 1950.
S.M.81B oli kaksimoottorinen versio, jota Italian piti toimittaa Romanialle. Näin ei kuitenkaan käynyt, vain yksi prototyyppi rakennettiin. Kaikkiaan koneita valmistettiin 81B-prototyyppi mukaan lukien 536 kappaletta.
Tekniikkaa > Yleiset ominaisuudet

Miehistö: 6
Pituus: 18,30 m
Kärkiväli: 24,02 m
Korkeus: 4,89 m
Siipipinta-ala: 93 m²
Tyhjäpaino: 6 500 kg
Lentoonlähtöpaino: 10 000 kg
Voimalaite: 3 kappaletta Piaggio P.IX RC 40 -moottoreita, joiden teho 412 kW
Tekniikkaa > Suorituskyky

Huippunopeus: 314 km/h  4 000 m:n korkeudessa
Lentomatka: 1 990 km
Lakikorkeus: 7 000 m
Tekniikkaa > Aseistus

4−5 7,7 mm konekivääriä
1 000 kg pommeja
Saturn-rakettiperhe

SA-9, kahdeksas Saturn I -lento, laukaistiin 16. helmikuuta 1965. Mukana oli ensimmäistä kertaa todellinen hyötykuorma, Pegasus I meteoreidenhavaitsijasatelliitti.
Saturn-rakettiperhe on joukko raketteja, jotka kehitti pääasiassa saksalaisista koostunut Wernher von Braunin johtama raketti-insinööriryhmä. Ne valittiin Apollo-ohjelman kantoraketeiksi ja lopulta Saturn V vei ensimmäisen ihmisen Kuuhun.
Toinen merkittävä Saturn-raketti oli Saturn IB.
Varhaiset kehitysvaiheet

Wernher von Braun oli suunnitellut Saksan sodan aikaisen V2-raketin. Sodan jälkeen hän oli siirtynyt Yhdysvaltoihin, mutta pysyi vuodet 1945–1957 sivussa natsimenneisyytensä vuoksi. Viisikymmentäluvun lopulla avaruuskilpa oli täydessä käynnissä ja Yhdysvaltain Vanguard-raketit olivat epäonnistuneet. Yhdysvaltain hallitus päätti tällöin pyytää avuksi von Braunia, joka alkoi suunnitella Saturn-raketteja.
Saturn pohjautuu Wernher von Braunin 1957 kehittämään konseptiin. Se muistutti vahvasti saksalaisen Aggregat-rakettisarjan malleja A9–A12. Hän luovutti ehdotelman Yhdysvaltojen puolustusministeriölle työntövoimaltaan 6,7 MN:n raketin tarpeesta.
Kyseinen raketti voisi kuljettaa 10–20 tonnia lastia Maan kiertoradalle tai 3–6 tonnia mihin tahansa Aurinkokunnassa.
Seuraavana vuonna Advanced Research Projects Agency (ARPA) hyväksyi tutkimus ja kehityssuunnitelman  Juno V:ksi nimetylle raketille (jatkumona aiemmille Juno I, Juno II, Jupiter-C ja Jupiter IRBM -raketeille).
Von Braunin ryhmä tutki kahta lähestymistapaa: Ensimmäinen oli useamman raketin käyttäminen, toinen yhden uuden ennen näkemättömän suuren rakettimoottorin kehittäminen.
Ehdotettiin, että käytännöllisin tapa oli yhdistää olemassa olevia moottoreita yhteen. Von Braun ehdotti rakennetta, jossa kahdeksan Redstone -ohjuksen vaihetta yhdistettäisiin yhden Jupiter-ohjuksen vaiheen ympärille. Kukin näistä yhdeksästä raketista käyttäisi johdannaista S-3D -moottorista, joka oli jo käytössä Thorissa ja Jupiter-ohjuksissa. S-3D -moottoreiden valmistaja Rocketdyne sai sopimuksen päivittää  moottorit 670 kn:sta 840 kN:iin. Tuloksena oli H-1.
Samaan aikaan Rocketdyne suunnitteli moottoria, joka korvaisi yhdellä moottorilla koko H-1 -klusterin, tunnukseltaan se oli F-1.
1959 Von Braun ehdotti että raketin nimeksi tulisi vaihtaa "Saturn", mikä on yksi askel eteenpäin Jupiterista Maasta katsottuna, ja ARPA hyväksyi muutoksen. Samaan aikaan armeija päätti ettei sillä ole välitöntä tarvetta niin suurelle raketille ja luovutti hankkeen vasta perustetulle NASAlle. NASA suunnitteli siihen aikaan omaa suurta rakettia, Nova-rakettia, mutta päätti tutustua von Braunnin työhön tosissaan. Samalla von Braunin ryhmä siirtyi kehittämään raketin ylempiä vaiheita. Vuonna 1960 von Braun nimitettiin Marshall Space Flight Centerin johtajaksi ja Saturn-ohjelma käynnistyi toden teolla.
Silverstein-komitea

Hallinnon komissio, "Saturn Vehicle Evaluation Committee" (paremmin tunnettu nimellä Silverstein-komitea) kasattiin suosittelemaan mihin suuntaan NASAn kannatti hanketta viedä.
Komitea suositteli uusien vetyä polttavien ylempien vaiheiden rakentamista Saturniin ja hahmotteli kahdeksan eri konstruktiota suurelle raketille. Ne vaihtelivat vähäisen riskin suunnitelmista, joissa käytettäisiin runsaasti jo olevaa tekniikka, aina uusiin konstruktioihin, jotka pohjaisivat vielä kehittämättömiin tekniikoihin.
Konstuktiot olivat:
Saturn A
A-1 – Saturn klusteri ensimmäisenä, Titan toisena ja Centaur kolmantena vaiheena
A-2 – Saturn klusteri ensimmäisenä, ehdotettu Jupiter klusteri toisena ja Centaur kolmantena vaiheena
Saturn B
B-1 – Saturn klusteri ensimmäisenä, ehdotettu Titan klusteri toisena, ehdotuttu S-IV kolmantena ja Centaur neljäntenä vaiheena
Saturn C
C-1 – Saturn klusteri ensimmäisenä, ehdotettu S-IV toisena vaiheena
C-2 – Saturn klusteri ensimmäisenä, ehdotettu S-II toisena ja ehdotettu S-IV kolmantena vaiheena
C-3, C-4 ja C-5 – kaikki perustuivat eri versioihin uudesta F-1 -moottoreita käyttävästä ensimmäisestä vaiheesta, ehdotetun S-II:n variainteista toiseen vaiheeseen ja ehdotetusta S-IV:stä kolmantena vaiheena
Sopimus uuden vetyä polttavan moottorin kehittämisestä annettiin Rocketdynelle 1960 ja Saturn IV -vaiheen kehittämisestä Douglasille samana vuonna.
Apollo-ohjelma

Presidentti John F. Kennedyn 1961 antama lupaus ihmisen lähettämisestä Kuuhun vuosikymmenen loppuun mennessä toi lisää pontta NASAn toimintaan ja varsinkin Saturn-ohjelmaan.
Sekä Novaa että Saturnia sovitettiin tehtävään, sillä ne olivat konstruktioiltaan lähellä toisiaan ja niissä oli yhteisiä osia. Saturn nähtiin helpommaksi tuotantoon saatavaksi, sillä useat sen osat oli suunniteltu lentokoneella kuljetettaviksi.
Nova-raketti olisi vaatinut uusia tehtaita kaikille päävaiheille ja oli vaarana, että ei ehdittäisi ajoissa. Saturn vaati vain yhden uuden tehtaan ja valittiin pääosin tästä syystä.
Saturn C-5 (myöhemmin nimettiin Saturn V:ksi) oli voimakkain Silverstein-komitean ehdotuksista ja nähtiin kaikkein sopivimmaksi konstruktioksi. Tässä vaiheessa kaikki vaiheet olivat olemassa tosin vain paperilla. Huomattiin että hyvin todennäköisesti varsinainen kuualus olisi valmis testattavaksi ennen rakettia. NASA päätti siksi jatkaa C-1:n (myöhemmin Saturn I) kehittämistä testiraketiksi, sillä sen ensimmäinen vaihe perustui olemassa olevaan tekniikka (Redstone ja Jupiter IRBM) ja sen ylempi vaihe oli jo kehitteillä.
Laukaistut raketit

Lopulta seuraavia Saturn perheen raketteja laukaistiin:
Saturn I – kymmenen rakettia lensi S-I:n ja myöhemmilla lennoilla S-IV -vaiheiden testauksessa
Saturn IB – 9 laukaisua, paranneltu versio Saturn I:stä voimakkaammalla ensimmäisellä vaiheella S-IB:llä ja Saturn V:n S-IVB toisena vaiheena. Näillä tehtiin ensimmäiset miehitetyt Apollo-lennot kiertoradalle ja myöhemmin niitä käytettiin Skylab- ja Apollo-Soyuz -lennoilla.
Saturn V – 12 laukaisua, Kuuraketti, joka vei avaruuslentäjät Kuuhun
Saturn INT-21 – 1 laukaisu, käytettiin Skylab-avaruusaseman viemiseen kiertoradalle.
Aiheesta muualla

NASA History Series Publications (Arkistoitu – Internet Archive) (many of which are on-line)
Saturn-rakettiperhe
| --- | --- |
Varhaiset ehdotelmat::   Juno V  Saturn A-1  A-2  B-1 
"C" -sarja::   Saturn C-1  C-2  C-3  C-4  C-5  C-5N  C-8 
Saturn I -sarja:   Saturn I  IB  IB-CE  IB-A  IB-B  IB-C  IB-D  INT-05  INT-11  INT-12  INT-13  INT-14  INT-15  INT-16  INT-27  LCB 
Saturn II -sarja:   Saturn II  INT-17  INT-18  INT-19 
Saturn V -sarja:   Saturn V  MLV  V ELV  INT-20  INT-21  INT-23  INT-24  INT-25  Saturn-Shuttle  Saturn V-3  V-A  V-B  V-C  V-D  V-Centaur  Jarvis 
Kantoraketit
| --- | --- |
Nykyiset::   Ariane 6  Atlas V  Athena  Delta IV  Dnepr  Electron  Falcon 9 9 B4  9 B5  Falcon Heavy  GSLV  H-IIA  Kosmos-3M  Pitkä marssi -rakettiperhe  Minotaur  Pegasus  Proton  PSLV  Rokot  Shavit  Štil  Start-1  UR-100  Space Launch System  Strela  Sojuz U  FG  2  Taurus  Tsyklon 3  Volna  Vega  Zenit 
Suunnitteilla::   Angara  BFR  GSLV III  GX  H-IIB  KSLV  New Glenn  Taurus II  Vulcan 
Entiset::   Ariane 1  2  3  4  5  Atlas SM-65 Atlas  I  II  III  Black Arrow  Delta  II  III  Diamant  Energija  Europa  Falcon 1  Falcon 9 9 v1.0  9 v1.1  9 v1.2  H-II  J-I  Juno I  Lambda  Mu (V)  Molnija M  N1  Poljot  R-7  Saturn I  IB  V  INT-21  Scout  Sparta  Thor  Thor-Agena  Thor-Burner  Thorad-Agena  Titan I  II  III  IIIB  IV  Tsiklon 2  Vanguard  Voshod  Vostok
Scheelen apteekki

Scheelen apteekki noin 1910–1919. Kuva Kaarlo Mäkinen.
Scheelen apteekki eli apteekkari Amil Scheelen talo oli Tampereella Hämeenkadun ja Koskikadun kulmassa (Hämeenkatu 13b) sijainnut rakennus. Se oli yksikerroksinen uusrenessanssityylinen puutalo, jossa toimi kaupungin kolmas apteekki. Siinä oli myös neljä asuinhuonetta. Scheelen talon suunnitteli arkkitehti Lambert Petterson, ja se valmistui vuonna 1892.
Scheelen apteekki oli saneeratun Kyttälän kaupunginosan ensimmäisiä rakennuksia. Pihapiiriin kuului myös toinen puinen asuinrakennus sekä tiilestä tehty talousrakennus. Lisäksi tontilla sijaitsi puutarha, jota reunusti umpinainen aita.
Vuonna 1917 apteekin tontin osti Suomen Pankki. Se päätti tehdä siihen toimitalonsa, mutta hanke viivästyi. Pankki luovutti osan tontista posti- ja lennätinhallitukselle, joka rakennutti Scheelen puutarhan paikalle postitalon. Rakennus vihittiin käyttöön vuonna 1927. Suomen Pankin talon rakentaminen alkoi sen sijaan vasta vuonna 1940. Silloin Scheelen talo purettiin. Apteekki siirtyi Ruuskasen taloon.
Obi

Kaksi nuorta naista kimonoissaan buddhalaispyhätön portaissa. Obit on solmittu yleiselle rumpusolmulle (taiko-musubi).
Obi (jap. 帯, おび, kirjaimellisesti ”vyö”) on perinteiseen japanilaiseen asuun kuuluva vyö, jota käytetään osana kimonoasua. Miesten obi on kapeahko, noin 10 cm:n levyinen, mutta naisten muodollinen vyö voi olla 30 cm leveä ja 4 m pitkä.
Naisten leveä ja koristeellinen obi ei enää nykyään varsinaisesti kiinnitä kimonoa: kimonon pitävät kiinni obin alle sidottavat alusvyöt ja nauhat. Myös obi itse vaatii omat kovikkeensa ja nauhansa.
Obit luokitellaan eri tyyppeihin juhlavuutensa, materiaalinsa, käyttötarkoituksensa ja muiden ominaisuuksien mukaan. Epämuodollisemmat obit ovat kapeampia ja lyhyempiä. Erityisesti naisten obeja on monenlaisia: leveitä ja brokadisia juhlaan sekä kapeampia, yksinkertaisempia arkeen. Koristeellisimmat ja värikkäimmät obit on tarkoitettu nuorten naisten käyttöön. Nykyaikainen obi on hyvin huomiota herättävä asuste, jopa vaikuttavampi kuin kimono itse. Hieno, muodollinen obi voi joskus olla kalliimpi kuin koko muu kimonoasu yhteensä.
Historiaa

Obi oli alkuaikoinaan köysimäinen nyöri tai noin kahdeksan sentin levyinen nauhamainen vyö. Miesten ja naisten obit olivat tuolloin samantapaisia. 1600-luvun alussa sekä miehet että naiset käyttivät nauhaobia; 1680-luvulle tultaessa naisten obien leveys oli jo kaksinkertaistunut. 1730-luvulla naisten obit olivat jo noin 25 cm leveitä ja 1800-luvulle tultaessa jopa noin 30 cm leveitä. Tässä vaiheessa obin kiinni pitämiseen tarvittiin jo erillisiä nauhoja ja huiveja. Miesten obi leveni enimmillään noin 16 cm leveäksi 1730-luvulla.
Ennen vuonna 1600 alkanutta Edo-kautta naisten kosodet kiinnitettiin lanteilta kapealla vyöllä. Tuolloin käytössä ollut leveästi torsokappaleeseen kiinnitetty hihamalli olisi estänyt leveämmän obin käytön. Kun kosoden hihat Edo-kaudelle tultaessa levenivät (eli pitenivät), naisten obikin leveni. Tähän oli kaksi syytä. Ensinnäkin puvun esteettinen sopusuhtaisuuden säilyttämisen vuoksi leveät hihat vaativat tasapainokseen leveän vyön. Toiseksi, toisin kuin nykyisin, 1770-luvulla myös vaimojen hihat olivat leveät. Leveiden hihojen käyttö ilman kainaloiden alle tulevia aukileita olisi haitannut liikkumista huomattavasti. Aukileet taas antoivat vyötäisiltä ylöspäin tilaa leveämmälle obille.
Alussa kaikki obit solmittiin edestä. Myöhemmin muoti alkoi vaikuttaa solmun sijaintiin ja obit voitiin solmia kyljelle tai selkäpuolelle. Obien levetessä suurenevat solmut olivat hankalia puvun etupuolella ja niinpä 1600-lopulla obit solmittiin jo useimmiten selkäpuolelle. Tapa ei kuitenkaan vakiintunut täysin ennen 1900-luvun alkua.
1700-luvun lopulla naisten kosodeissa olivat muotia ylipitkät helmat, joiden annettiin laahata lattiaa sisätiloissa. Ulkona liikkumista varten ylimääräinen kangas sidottiin obin alle shigoki-obiksi kutsutulla leveällä kangasnauhalla. Nykyaikaiset kimonot tehdään samaan tapaan ylipitkiksi, mutta niiden helmojen ei anneta laahata, vaan ylimääräinen pituus sidotaan lanteille ohashori-taitteeksi. Shigoki-obia käytetään myös nykyään, mutta se toimii enää lähinnä koristeena.
Obityypeistä muodollisimmat ovat nykyään jäämässä pois käytöstä. Painavaa ja pitkää maru-obia käyttävät maikojen lisäksi ainoastaan morsiamet osana hääpukuaan. Sen sijalla käytetään usein kevyempää fukuro-obia. Alkujaan arkinen nagoya-obi on nykyään obeista käytetyin, ja kallisarvoisemmista materiaaleista valmistettuna sellainen kelpuutetaan osaksi jopa puoliseremoniallista asua. Myös koristesolmujen kirjo on kaventunut niin, että naiset sitovat obinsa nykyisin lähes yksinomaan yksinkertaiselle rumpusolmulle. Valmiiksi solmuksi muotoillut tsuke-obit ovat myös hyvin suosittuja nykyään.
Naisten obi

Naisten leveä obi taitetaan puettaessa osapuilleen kahtia (15–20 cm). Tyylikkäimpänä pidetään obia, jonka leveys on valittu vartalon mittasuhteiden mukaan: noin kymmenes henkilön pituudesta. Koko obin leveys näkyy ainoastaan koristesolmussa (musubi).
Naisten obi sidotaan koristeelliselle musubi-solmulle. Sidontatapoja on kymmeniä erilaisia, ja ne sopivat erilaisiin tilaisuuksiin ja erilaisille kimonoille.
Naisten obeja on montaa erilaista tyyppiä, ja niiden käyttöä saattaa hyvin säädellä ainakin yhtä paljon kirjoittamattomia sääntöjä kuin erilaisten kimonoiden käyttöä. Tietynlaisia obeja käytetään tietynlaisten kimonoiden kanssa; naimattomat ja naidut naiset sitovat obin erilaisille solmuille. Monesti obilla hienosäädetään kimonoasun juhlavuutta: sama kimono voi soveltua hyvinkin erilaisiin tilaisuuksiin riippuen siitä, millaista obia sen kanssa pidetään.
Naisten obi > Naisten obin tarvikkeet

Obi-age on huivimainen kangas, joka peittää obi-makuran ja kiinnittää solmun yläreunan. Nykyään on tapana, että naimattomalla, nuorella naisella kangas näkyy selvästi obin yläreunasta; naimisissa olevalla se työnnetään melkein kokonaan piiloon obin yläreunan alle. Obi-age voidaan mieltää obin alusvaatteeksi, joten sen jättäminen näkyviin on hieman provosoivaa.
Obidome on pieni koriste, joka kiinnitetään obi-jimeen. Sitä ei käytetä läheskään aina.
Obi-ita on irtonainen kovike, joka pitää obin tasaisena. Se on ohut kankaalla päällystetty pahvilevy, joka pannaan obin kerrosten väliin puettaessa. On myös obi-itoja, jotka kiinnitetään nauhalla vyötärön ympärille ennen obin pukemista.
Obi-jime on noin 150 cm pitkä nyöri, joka sidotaan obin ympäri ja solmun läpi ja toimii koristeena. Se voi olla punottu tai kankaasta ommeltu kapea putki. Obi-jimejä on sekä litteitä että pyöreitä, niiden molemmissa päissä on usein tupsut ja ne valmistetaan silkistä, satiinista, brokadista tai viskoosista. Nyörimäinen tai topatusta putkesta tehty obijime on juhlallisempi ja muodollisempi kuin nauhamainen.
Obi-makura on pieni tyyny, joka tukee ja muotoilee vyön solmua; nykyisin tavallisimmassa rumpusolmussa on pitkulainen tyyny.
Miesten obi

Miehet käyttävät huomattavasti kapeampaa obia kuin naiset: leveys on yleensä vain noin 10 cm. Miesten obi solmitaan huomattavasti yksinkertaisemmalla tavalla kuin naisten. Se kiedotaan lantiokorkeudelle, vatsan alle, ja sidotaan yksinkertaiselle solmulle taakse.
Miesten obi > Miesten obityyppejä

Heko-obi (jap. 兵児帯, ”pehmeä obi”) on epämuodollinen, pehmeä vyö. Aikuisten heko-obi on tavallisen obin kokoinen, noin 20–30 cm leveä ja 300–400 cm pitkä. Aikuiset miehet käyttävät heko-obia ainoastaan kotona, mutta nuoret pojat voivat käyttää sitä myös julkisesti esimerkiksi kesäfestivaaleilla yukatan kanssa.
Kaku-obi (jap. 角帯, ”jäykkä obi”) on toinen miesten käyttämä obityyppi. Se on noin 10 cm leveä ja 400 cm pitkä ja soveltuu materiaalista, väristä ja kuviosta riippuen kaikkiin tilanteisiin arkitilanteista aina lähisukulaisen hautajaisiin. Kaku-obi on tyypillisesti pitkittäisraidallinen (niin kutsuttu hakata-ori) ja se sidotaan useimmiten kai-no-kuchi-solmulle.
Lasten obi

Lapset käyttävät kimonoita erityisesti shichi-go-san-juhlassa, jossa kolme- ja seitsemänvuotiaat tytöt ja viisivuotiaat pojat puetaan kimonoihin. Lasten kimonoasut muistuttavat suuresti aikuisten asuja, ja niiden osat ovat käytännössä pienoisversioita aikuisten vastaavista. Aivan pienillä lapsilla käytetään pehmeitä, huivimaisia obeja.