stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lastikultti
Historia

Lastikultit saivat alkunsa 1800-luvun lopulla Tyynenmeren saarten kulttuurien kohdatessa teknologisesti edistyneen länsimaisen kulttuurin. Kultteihin liittyi suuria odotuksia ja protestia, ja niiden tavoitteena oli muutos, joka poistaisi muukalaisten aiheuttamat ongelmat tai tekisi ne vaarattomiksi. Jotkin lastikultit ennustivat radikaalia muutosta, joka tuhoaisi vallitsevan järjestelmän. Lastin saapumiseen liitettiin kuolleiden esi-isien kollektiivinen paluu tai Jeesuksen toinen tuleminen.
1900-luvun alkupuolella lastikultteja alkoi esiintyä etenkin Melanesiassa sekä vähemmässä määrin Polynesiassa ja Mikronesiassa. Melanesian yhteiskunta tarjosi tasa-arvoisena lastikulttien syntymiselle hyvät edellytykset. Perinteiset uskonnot korostivat siellä rikkautta enemmän kuin muualla Oseaniassa, ja profeetat menestyivät jos he ennustivat rikkautta. Melanesiassa eurooppalaisten lähetystyö myös alkoi myöhemmin kuin muissa saaristoissa, joissa länsimaisen tekniikan saavutukset olivat tulleet tutuksi jo aiemmin.
Kuuluisinta varhaista lastikulttia kutsuttiin nimellä ”Vailala-hulluus” ja se alkoi Papuanlahden elema-heimon keskuudessa vuonna 1917 – myös muita tuon ajan lastikultteja kutsuttiin hulluuksiksi ennen nykyisen nimen käyttöönottoa. Paikallisen lähetysseuran kanssa solmittu vuorovaikutus ei tuonut heimolle parempaa elämää, joten Evara-niminen mies perusti muukalaisiin kielteisesti suhtautuneen uskonnollisen liikkeen ja alkoi ennustaa esi-isien rahtilaivan tuloa.
Toinen maailmansota synnytti useita lastikultteja, kun yhdysvaltalaissotilaat käyttivät Tyynenmeren saaria lentotukikohtinaan. Tunnetuin toisen maailmansodan aikaan syntynyt lastikultti ja yksi harvoista yhä toimivista on Etelä-Vanuatun Tannasaaren John Frum -liike. Sen seuraajat pukeutuvat edelleen Yhdysvaltain armeijan univormuihin, marssivat kantaen puisia kiväärejä ja nostavat Yhdysvaltain lipun salkoon. Koska vanuatulaiset eivät aikoinaan tienneet, miksi amerikkalaissotilaiden monenlaiset tarvikkeet saapuivat ilmasta, he olettivat sotilaiden rituaalien aiheuttaneen sen yliluonnollisesti ja alkoivat siksi jäljitellä niitä: he rakensivat jopa samanlaisia lentokenttiä ja satamia kuin mitä amerikkalaisilla oli.
Muita tunnettuja lastikultteja olivat Uuden-Guinean Taro, Espiritu Santon ”alastonkultti” ja Fidžin Tuka. Monesta lastikultista tuli ajan myötä itsenäisiä kirkkoja, jotka jäljittelivät uskollisesti länsimaisia esikuviaan. Lastikulttien kaltaisia liikkeitä on aikoinaan esiintynyt myös Oseanian ulkopuolella, kuten Japanissa, Burmassa ja Afrikassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lastikultti Wikimedia Commonsissa
Lateesit

| Lateesit |
| --- | --- |
 Japaninlateesi (Lates japonicus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Piikkimakrillikalat Carangiformes
Heimo::  Lateesit Latidae  Jordan, 1888
Suvut
 Hypopterus  Lates  Psammoperca 
Katso myös
   Lateesit Wikispeciesissä   Lateesit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lateesit (Latidae) on piikkimakrillikaloihin kuuluva kalaheimo. Lajeja tavataan laajalla alueella Afrikassa, Aasiassa ja Australiassa niin makeissa kuin merivesissäkin. Lateesit luettiin aiemmin kuuluviksi robaloihin.
Lajit ja anatomia

Lateeseihin kuuluu kolme sukua ja 13 lajia. Heimon lajit ovat useimmiten 15–40 cm pitkiä, mutta suurimmat lajit, esimerkiksi barramundi, voivat saavuttaa kahden metrin pituuden. Lateesien otsaprofiili on kovera, muuten ne muistuttavat ruumiinmuodoltaan ahvenia. Selkäeviä on kaksi, mutta ne ovat vain osittain erilliset. Heimon kalojen pyrstöevä on usein pyöreäpäinen.
Levinneisyys ja elintavat

Noin puolet lateesilajeista on afrikkalaisten järvien ja jokien kaloja. Muut heimon lajit elävät murto- tai merivesissä Afrikasta Australiaan. Lateesien ravintoa ovat kalat ja selkärangattomat eläimet. Monet lajit, kuten barramundi ja niilinahven, ovat merkittäviä ruokakaloja.
Lasten ristiretki

Ristiretket Pyhälle Maalle
Ensimmäinen ristiretki (1095–1099)
Toinen ristiretki (1147–1149)
Kolmas ristiretki (1187–1192)
Neljäs ristiretki (1202–1204)
Viides ristiretki (1217–1221)
Kuudes ristiretki (1228–1229)
Seitsemäs ristiretki (1248–1254)
Kahdeksas ristiretki (1270)
Yhdeksäs ristiretki (1271)
Pohjoiset ristiretket
Ristiretket vendejä vastaan (1100-luku)
Ristiretket Baltiaan (1200-luku)
Ristiretket Suomeen (1100- ja 1200-luku)
Muut ristiretket
Albigenssiristiretki (1209–1229)
Lasten ristiretki (1212)
n
k
Lasten ristiretki oli ristiretkiin liittynyt 1200-luvun alkupuolen tapahtuma, jossa joukko lapsia kertomuksen mukaan oma-aloitteisesti pyrki Palestiinaan. Jotkut ovat kyseenalaistaneet koko tapahtuman historiallisuuden.
Gustave Doré: Lasten ristiretki.
Lasten ristiretki käytiin yleisen ristiretki-innostuksen laimettua Euroopassa. Siitä huolimatta vuonna 1212 Stephen de Cloyes, paimenpoika Luoteis-Ranskan Vendômesta, onnistui innostamaan suuria joukkoja lapsia ja nuoria ristiretkelle. ”Jumalan luokse, meren tuolta puolen me tahdomme etsiä pyhää ristiä”. Monet aikuisetkin ajattelivat tässä innostuksessa olevan jumalallista johdatusta mukana ja liittyivät joukkoon.
Paavi Innocentius III korosti lasten saattavan jo veltostuneet aikuiset häpeään esimerkillään. Lasten hanke sai eri tahoilta runsaasti almuja ja siunauksen toivotuksia. Myös kirkonmiehiä oli mukana retkellä.
Näin noin 30 000 lasta marssi Marseilleen, jossa kaksi laivuria lupasi kuljettaa heidät pyhään maahan. Lapset päätyivät kuitenkin Afrikkaan ja heidät myytiin suurin joukoin orjiksi. Näin tämä alun perinkin epärealistinen hanke päätyi tuhoon. Fredrik II hirtätti kyseiset orjakauppiaat 17 vuotta myöhemmin oman ristiretkensä yhteydessä. Myös Saksassa syntyi vastaavanlainen lasten retki-innostus, mutta nämä 20 000 pelastuivat Brindisin satamassa valistuneen kirkonmiehen ansiosta, joka sai lapset palaamaan koteihinsa.
Innocentius III yritti sittemmin koota oikeaa ristiretkeä lasten antaman esimerkin avulla, mutta ehti itse kuolla 1216 ennen kuin mitään saatiin aikaiseksi.
Totta vai tarua?

Jotkut historioitsijat epäilevät koko kertomusta sepitteeksi. Heidän mukaansa mitään lasten ristiretkeä ei järjestetty. 1970-luvun alussa alettiin uskoa tarinan muodostuneen vuoden 1212 maattomien köyhien uskonnollisen liikehdinnän vuoksi. 1200-luvun alussa monet talonpojat Pohjois-Ranskassa ja Saksassa pakotettiin luopumaan tiloistaan ja muodostui vaeltavia köyhien joukkoja, joista käytettiin nimitystä pueri ’lapset’.
Vuonna 1212 nuori ranskalainen puer Stephen ja saksalainen Nicholas väittivät saaneensa näkyjä Jeesuksesta. Ristiretkeläiset marssivat seuraten ristiä ja yhdistivät itsensä Jeesuksen raamatulliseen vaellukseen. Syksyllä 1212 köyhien joukko hajaantui ja katosi.
Kolmekymmentä vuotta myöhemmin tapahtumasta kirjoittaneet kronikoitsijat ymmärsivät ilmaisun puer tarkoittavan lasta. Ilmaisulla saatettiin kuitenkin tarkoittaa myös köyhiä tai ylipäänsä nuorempia ihmisiä.
Kertomus Hamelnin pillipiiparista pohjautuu mahdollisesti lasten ristiretkeä koskevaan perinteeseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lasten ristiretki Wikimedia Commonsissa
Ison-Britannian kommunistinen puolue

| Ison-Britannian kommunistinen puolue> Communist Party of Great Britain |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1920
Lopetti:  1991
Ideologia:  kommunismi
Jäsenmäärä:  enimmillään 56 000
Yhdistyneen kuningaskunnan alahuone:  enimmillään 2
Kansainväliset jäsenyydet:  Komintern
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harry Pollitt puhumassa Neuvostoliittoa tukevassa joukkokokouksessa vuonna 1941.
Puolueen kannattajia kaivoslakkoa tukevassa mielenosoituksessa vuonna 1984.
Ison-Britannian kommunistinen puolue (engl. Communist Party of Great Britain) oli Britannian tärkein kommunistinen puolue vuosina 1920–1991. Se oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen tunnustama ”sisarpuolue”, Kommunistisen internationaalin jäsen ja sai rahoitusta Neuvostoliitosta.
Perustamisesta toiseen maailmansotaan

Venäjän bolševikkeja kannattaneet Britannian sosialistisen puolueen, Sosialistisen työväenpuolueen ja muiden järjestöjen jäsenet perustivat Ison-Britannian kommunistisen puolueen Lontoossa heinä-elokuussa 1920. Skotlannin Kommunistinen työväenpuolue ja Sylvia Pankhurstin  kommunistiryhmä liittyivät siihen vuonna 1921. Puolue pyrki useaan otteeseen Britannian Työväenpuolueen jäsenjärjestöksi, mutta sen hakemukset torjuttiin.
Kommunistipuolue osallistui aktiivisesti ammattiyhdistystoimintaan ja oli mukana toukokuun 1926 yleislakossa, jonka seurauksena sen jäsenmäärä kasvoi 6 000:sta yli kymmeneen tuhanteen. Vuodesta 1927 lähtien se vastusti Kominternin linjan mukaisesti Työväenpuoluetta. Pääsihteeriksi valittiin vuonna 1929 Harry Pollitt, joka säilytti paikkansa vuoteen 1956 saakka.
Vuonna 1935 hyväksyttiin pitkäaikainen puolueohjelma Neuvosto-Britannian puolesta. Samaan aikaan puolue siirtyi kannattamaan Kominternin uuden linjan mukaista kansanrintamapolitiikkaa ja haki jälleen yhteistyötä sosialistien kanssa.. Kommunistipuolueen jäseniä osallistui Espanjan sisällissotaan, ja sen jäsenmäärä kasvoi fasismin vastaisen politiikan ansiosta yli 17 000:een vuonna 1939.
Toisen maailmansodan alettua kommunistipuolue ryhtyi kannattamaan rauhanpolitiikkaa, mikä johti sen sanomalehden Daily Workerin lakkauttamiseen vuonna 1941. Natsi-Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon puolueen linja muuttui, ja se asettui tukemaan Britannian kokoomushallitusta. Jäsenmäärä oli suurimmillaan 56 000 vuonna 1942, ja vuoden 1945 vaaleissa puolue sai parlamenttiin aikaisemman yhden asemasta kaksi edustajaa.
Kylmästä sodasta lakkauttamiseen

Kommunistipuolue tuki Työväenpuolueen hallitusta kylmän sodan alkamiseen saakka vuonna 1947. Se hyväksyi vuonna 1951 uuden puolueohjelman Britannian tie sosialismiin, jota päivitettiin myöhemmin vuoteen 1989 saakka. Ohjelman mukaan puolue kannatti rauhanomaista siirtymistä kommunismiin muun muassa parlamentarismin avulla. Vuoden 1950 vaaleissa se oli tosin menettänyt molemmat edustajanpaikkansa, eikä enää koskaan saanut edustajiaan Britannian parlamenttiin.
Puolueen kannattama Unkarin kansannousun tukahduttaminen ja stalinismin tuomitseminen vuonna 1956 johtivat sen jäsenmäärän laskuun. Vuonna 1963 luku oli jälleen noussut yli 30 000:een ja se pysyi samalla tasolla 1970-luvulle asti. Kommunistit vastustivat sekä Työväenpuolueen että Konservatiivipuolueen hallituksia ja osallistuivat 1980-luvulle saakka ammattiyhdistystoimintaan ja lakkoliikkeisiin.
Kommunistipuolueen johto tuomitsi Tšekkoslovakian miehityksen vuonna 1968, mikä osaltaan johti puolueen sisäisten erimielisyyksien kärjistymiseen. Puolue tuomitsi myös Afganistanin miehityksen vuonna 1979 ja Puolan sotatilan vuonna 1981. Puoluejohto ja Marxism Today -aikakauslehden eurokommunistit kamppailivat sanomalehti Morning Starin marxilaista ryhmää vastaan, joka perusti vuonna 1988 Britannian kommunistisen puolueen. Sid Frenchin kannattajat olivat jo vuonna 1978 perustaneet Britannian uuden kommunistisen puolueen.
Ison-Britannian kommunistinen puolue hyväksyi ohjelmakseen Uuden ajan manifestin vuonna 1989. Puolueen jäsenmäärä oli tuolloin laskenut alle 8 000:een. Kommunististen järjestelmien hajotessa luku oli alle 5 000 marraskuussa 1991, jolloin puolue lakkautettiin ja sen tilalle perustettiin ajatushautomo Democratic Left. Pieni vähemmistö jatkoi toimintaa Ison-Britannian kommunistisen puolueen väliaikaisen keskuskomitean nimellä, ja puolueen raunoille syntyi myös Skotlannin kommunistinen puolue. Myös vuonna 1988 perustettu Britannian kommunistinen puolue pitää itseään alkuperäisen puolueen jatkajana.
Pääsihteerit

Albert Inkpin 1920–1928
John Ross Campbell 1929
Harry Pollitt 1929–1939, 1941–1956
Rajani Palme Dutt 1939–1941
John Gollan 1956–1975
Gordon McLennan 1975–1990
Nina Temple 1990–1991
Isolinnunruoho

| Isolinnunruoho |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Linnunruohokasvit Polygalaceae
Suku::  Linnunruohot Polygala
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Polygala vulgaris  L. 
Katso myös
   Isolinnunruoho Wikispeciesissä   Isolinnunruoho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isolinnunruoho (Polygala vulgaris) on suurimmassa osassa Eurooppaa kasvava näyttävä, sinikukkainen kasvi. Suomessa laji on harvinainen ja se on rauhoitettu Manner-Suomessa.
Ulkonäkö ja koko

Isolinnunruoho kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Varret ovat kohenevia tai lähes pystyjä, tyvestä hieman puutuneita. Kukinta-aikana varren alaosa on lehdetön. Sen mehevät pitkänsoikeat lehdet sijaitsevat vuorotellen varressa. Kukinto on lyhyt, harsuhko terttu, jossa kukkia on tavallisesti 10–30 kappaletta. Kukat ovat sinisiä, joskus myös valkoisia tai ruusunpunaisia. 6–8 mm pitkä kukka on erikoisen muotoinen: sen tyvessä on kaksi paperinohutta suurta verholehteä, ja teriö on näiden suojassa. Isolinnunruoho kukkii kesä-heinäkuussa.
Levinneisyys

Isolinnunruoho on yleinen Euroopassa Portugalista Länsi-Venäjälle saakka. Suomen lähialueilla lajia tavataan yleisesti Ruotsin ja Norjan eteläosissa sekä Baltiassa. Suomessa isolinnunruohoa tavataan nykyisin Ahvenanmaalla ja lounaisimmassa Suomessa. Muualta etelärannikolta laji on hävinnyt.
Elinympäristö

Linnunruoho kasvaa kuivahkoilla niityillä, kedoilla, kivisillä mäillä ja ahoilla.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Isolinnunruohon levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Isolinnunruoho (Polygala vulgaris)
Pohjolan kasvien pauloissa: Polygala vulgaris - isolinnunruoho
ITIS: Polygala vulgaris (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Polygala vulgaris (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q162905  Wikispecies: Polygala vulgaris  APDB: 167292  APNI: 109385  BioLib: 40198  CoL: 4L8K5  EoL: 581819  EPPO: POGVU  EUNIS: 178062  FoAO2: Polygala vulgaris  GBIF: 3191374  iNaturalist: 167210  IPNI: 692570-1  IRMNG: 10590078  ITIS: 29321  MichiganFlora: 2271  NatureServe: 2.159596  NBN: NBNSYS0000002949  NCBI: 174553  NZOR: 832f01c7-db6b-41dd-8d0f-6e809df4faf9  NZPCN: 3292  Observation.org: 7219  Open Tree of Life: 179381  PalDat: Polygala_vulgaris  PFI: 3013  Plant List: kew-2572044  PLANTS: POVU2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:692570-1  Tropicos: 25900021  VASCAN: 8100  VicFlora: dbdd94a7-ef6a-435e-87fe-3792aeeaac7a  WFO: wfo-0000488110  WoRMS: 425903  Laji.fi: MX.39162 
Kukkia
Lateraalifrikatiivi

Lateraalifrikatiivi on konsonanttiäänne (kontoidi), joka tuotetaan muodostamalla kielen laitojen (tai yhden laidan) ja suunseinämän väliin sellainen puristuma, että ilma pääsee siitä vain vaivoin läpi tuottaen näin kuuluvaa friktiota eli hälyä. Lateraalifrikatiivit ovat frikatiivien alaluokka, eli ne ovat obstruentteja. Äänteellisiltä ominaisuuksiltaan lateraalifrikatiiveilla ei ole juurikaan yhteistä lateraalien kanssa, vaikka ne osittain samaan tapaan tuotetaankin.
Lateraalifrikatiivit maailman kielissä

Lateraalifrikatiivit ovat kokonaisuudessaan suhteellisen harvinaisia maailman kielissä, ja useissa kielissä niitä ei ole lainkaan. Eurooppalaisista kielistä kymrissä esiintyy soinniton lateraalifrikatiivi /ɬ/, joka merkitään kymrin oikeinkirjoituksessa ll (esimerkiksi llaeth /ɬai̯θ/ ’maito’).
Lateraalifrikatiiveja esiintyy myös eteläisessä Afrikassa puhutuissa kielissä, esimerkiksi sothossa (soinniton /ɬ/) ja xhosassa (soinnillinen /ɮ/). Myös monissa Väli-Amerikan alkuperäiskielissä esiintyy lateraalifrikatiiveja ja niitä sisältäviä affrikaattoja. Keinotekoisista kielistä lateraalifrikatiivin sisältävä affrikaatta /t͡ɬ/ esiintyy klingonissa (esimerkiksi tlhIngan /t͡ɬɪŋan/ ’klingoni’).
Merkintä

Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa, IPA:ssa, lateraalifrikatiivien merkkejä on kaksi: soinniton dentaalinen, alveolaarinen tai postalveolaarinen [ɬ] ja soinnillinen dentaalinen, alveolaarinen tai postalveolaarinen [ɮ]. Visuaalisesti symbolit muistuttavat velarisoidun alveolaarilateraalin merkkiä [ɫ] (l jonka poikki menee lenkin sijaan aaltoviiva) ja alveolaarilateraalin sekä soinnillisen postalveolaarifrikatiivin jonoa [lʒ]. Näitä ei kuitenkaan tule sekoittaa toisiinsa.
Isomuurahaistasku

| Isomuurahaistasku |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Thamnolaea
Laji::  cinnamomeiventris
Kaksiosainen nimi
 Thamnolaea cinnamomeiventris  (Lafresnaye, 1836) 
Synonyymit
 Myrmecocichla cinnamomeiventris 
Katso myös
   Isomuurahaistasku Wikispeciesissä   Isomuurahaistasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isomuurahaistasku (Thamnolaea cinnamomeiventris) on laajalla alueella Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa tavattava sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan isomuurahaistasku on noin 19–21 cm. Koiraan selkä, siivet, pää ja rinta ovat väriltään mustat. Siivissä on valkoinen juova. Vatsa sekä ylä- ja alaperä ovat väritykseltään kirkkaan kastanjanruskeat. Naarasisomuurahaistasku on selästään päästään ja siivistään tumman harmaa. Naaraalla ei ole valkoista juovaa siivissä. Vatsa ja perä ovat väriltään myös naaraalla kastanjanruskeat. Nuori lintu muistuttaa ulkonäöltään naarasta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Isomuurahaistaskua tavataan lähes koko Saharan eteläpuoleisessa Afrikassa. Laji puuttuu vain muutamista paikoista alueen itä- ja länsiosista. Lajin elinympäristöä ovat suhteellisen avoimet kivikkoiset alueet. Elinympäristössä kasvaa pensaikkoja ja korkeita puita erityisesti viikunoihin kuuluvaa Ficus ingens -lajia.
Elintavat

Isomuurahaistaskut elävät pareittain tai pienissä parvissa. Lajia tavataan usein yhdessä kalliotamaanien (Procavia capensis) kanssa.
Laji on yksiavioinen eli lintu etsii itselleen uuden puolison vasta edellisen kuoltua. Lajin pesimäkausi kestää elokuusta joulukuuhun. Pesä sijaitsee puussa tai pensaassa ja usein laji käyttää hyödykseen viirupääskyjen (Cecropis abyssinica) pesiä. Naaras munii kahdesta neljään sinistä munaa. Lajin laulu on sointuvaa ja lintu matkii myös muiden lintulajien laulua.
Isomuurahaistaskut syövät selkärangattomia, hedelmiä ja kasvien mettä.
Naaras
Lauderdale-riitti

Lauderdale-riitti on yksi Vanhan ja Hyväksytyn Skottilaisen Riitin (Ancient & Accepted Scottish Rite) monista versioista, joka on käytössä kansainvälisessä Le Droit Humain vapaamuurarijärjetössä kautta maailman. Muita järjestössä käytössä olevia riittejä ovat ainakin Emulation, Georges Martin, Irish, Skottilainen (perinteinen) ja Verulam.
Lauderdale-riitin synty sijoittuu 1900-luvun alkuun, jolloin Englantilaiset teosofi-henkiset jäsenet halusivat palauttaa riittiin uskon Jumalaan ja/tai Korkeampaan voimaan. Kun Ranskasta oli saatu tähän lupa, valmistui vuonna 1904 nk. Dharma-riitti, joka tunnettiin myös muokkaajiensa Annie Besanttin ja Charles Webster Leadbeaterin mukaisesti nimellä Besant-Leadbeater. Tässä uudistetussa riitissä yritettiin palauttaa vapaamuurariuden esoteerisia ja mystisiä puolia takaisin. Tämän myötä Le Droit Humain -järjestöä alettiin kutsumaan ennen kaikkea henkiseksi järjestöksi, ja niinpä sitä on kutsuttu myös joskus okkultiseksi vapaamuurariudeksi. Lopulta historian hämärään jääneistä syistä Dharma-riittiä alettiin kutsumaan nimellä Lauderdale.
Perimmältään Skottilaisena riittinä, Lauderdale käsittää luonnollisesti 33-astetta, jakautuen kuitenkin esim. Suomen Muinaisesta ja Oikeutetusta Riitistä poiketen neljään eri kategoriaan, joita kutakin symboloi väri:
Vertauskuvalliset eli siniset loosit (sininen muurarius)
Punaiset työpajat eli kapitulit (punainen muurarius)
Filosofiset työpajat eli areopagit (musta muurarius)
Hallinnolliset asteet (valkoinen muurarius)
Aiheesta muualla

LE DROIT HUMAIN International (Arkistoitu – Internet Archive)
Juha Laukkanen (keihäänheittäjä)

Juha Lauri Laukkanen (s. 6. tammikuuta 1969 Pielavesi) on uransa lopettanut suomalainen keihäänheittäjä. Laukkanen voitti ulkoradoilla kaksi Suomen mestaruutta, Jyväskylässä 1992 ja Tuusulassa 1994. Hänen ennätystuloksensa on Kuortaneella heitetty 88,22 m vuodelta 1992, ja se oli myös Suomen ennätys. Laukkanen teki vuonna 1987 Joutsassa nuorten maailmanennätyksen 79,46 m. Aikuisten arvokilpailuihin hän osallistui neljä kertaa (Kesäolympialaiset Barcelona 1992, EM-kilpailut Helsinki 1994, EM-kilpailut Budapest 1998, MM-kilpailut Edmonton 2001, oli lisäksi valittu MM-kilpailuihin Tokioon 1991, mutta loukkaantuminen esti matkan). Laukkanen voitti sotilaiden maailmanmestaruuden Kajaanissa vuonna 1990. Pihtiputaan keihäskarnevaalit hän voitti vuosina 1991 ja 1992. Seuratasolla hän edusti Laukkalan Lujaa ja Turun Urheiluliittoa. Oslossa 1994 hänen heittämänsä keihäs osui tarkkaamatonta kisatoimitsijaa olkavarteen.
Laukkanen lopetti uransa kauteen 2002. Myöhemmin hän on toiminut golfyrityksen toimitusjohtajana.
Saavutukset

6. sija kesäolympialaisissa 1992
5. sija yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1998
Suomen mestari 1992, 1994
SM-hopea: 1991, 1996
SM-pronssi: 1998
Laukonhovi

| Laukonhovi |
| --- | --- |
 Laukontorin asuinrakennuksia: Laukonkulma, Laukonhelmi, Laukonhovi ja Laukonlinna.
Osoite:  Laukontori 6b
Sijainti:  Nalkala, Tampere
Koordinaatit:  61°29′44″N, 23°45′34″E
Rakennustyyppi:  asuin- ja liikerakennus
Valmistumisvuosi:  1927
Suunnittelija:  Veikko Kallio
Urakoitsija:  H. E. Pirilä K. T. Lehtonen 
Omistaja:  As.oy Laukonhovi
Tyylisuunta:  1920-luvun klassismi
Runkorakenne:  tiili 
Julkisivumateriaali:  rappaus 
Kerrosluku:  7
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laukonhovi on vuonna 1927 valmistunut asuin- ja liikerakennus, joka sijaitsee Tampereen ydinkeskustassa Laukontorin pohjoisreunalla. Pääasiassa klassismin piirteitä sisältävän talon on suunnitellut Veikko Kallio vuonna 1926. Rakennus muodostaa kiinteän mutta tyylillisesti epäyhtenäisen parin viereisen Laukonlinnan kanssa.
Laukonhovi oli valmistuessaan uudenaikainen, hyvin varusteltu asuinkerrostalo. Aamulehden mukaan jokaisessa huoneistossa oli muun muassa ”täyteen amerikkalaismalliseen kuntoon” sisustettu keittiö. Taloon on vuosien saatossa tehty lukuisia korjauksia ja muutoksia. Esimerkiksi punainen tiilikatto on 1990-luvulla vaihdettu peltikatoksi. Seitsemännessä kerroksessa sijainnut kylmä ullakkotila on vuonna 2012 remontoitu asunnoiksi.
Muutoksista huolimatta Laukonhovi on säilyttänyt rakennustaiteelliset ja kaupunkikuvalliset arvonsa suhteellisen hyvin. Talo on suojeltu asemakaavalla, koska se edustaa Tampereella harvinaista 1920-luvun klassismia. Suojelumääräys koskee myös rakennuksen porrashuonetta.
Aiheesta muualla

Valokuvakooste Laukonhovin rakennustaiteellisista ym. arvoista
Latvian puolalaiset

Latvian puolalaiset ovat Latviassa asuvia puolalaisia. Puolalaisten perinteiset asuinalueet Latviassa sijaitsevat Latgalen historiallisella alueella, jossa he vaikuttivat myös paikallisen väestön kulttuuriin, kieleen ja uskontoon. Nykyisin puolalaiset ovat neljänneksi suurin vähemmistöryhmä Latviassa.