Generation P
Generation P dystooppisena romaanina

Kirjallisuuskritiikki on käyttänyt dystopian käsitteestä hyvin laajaa määritelmää. Joidenkin mukaan sillä tarkoitetaan mitä tahansa science fiction -tekstiä, jossa ei ole onnellista loppua taikka sosialistis-realistista tekstiä, joka ei täytä riittävän optimistisuuden vaateita. Gary Saul Morsonin mukaan dystopian luonteeseen kuuluu ennen kaikkea parodisuus: dystopia on teksti, joka kommentoi ja kyseenalaistaa ihmisen kykyä kehittyä.
Dystopioille ominaisia piirteitä ja teemoja ovat muun muassa varoittavuus. Teksti varoittaa siitä, millaisia seurauksia jollakin kehityskululla tai aatteella voi olla. Se voi olla hypoteettisen tulevaisuuden, hierarkkisen ja sulkeutuneen tai totalitaristisen yhteiskunnan kuvaus. Dystopia voi olla myös kuvaus yhteiskunnasta, jossa teknologia on saanut ylivallan tai kertomus ihmisten ahneudesta, vallanhalusta ja välinpitämättömyydestä.
Erityisesti aivan 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun venäläisen kirjallisuuden dystopiabuumia on perusteltu muun muassa sillä seikalla, että tuolloin alkoi haihtua 1990-luvulla vallinneen sanan- ja painovapauden hurmos; kirjamarkkinoilla havahduttiin uuden kaupallisvetoisen kirjallisuusinstituution todellisuuteen. Samanaikaisesti, taas kerran, valtio alkoi rajoittaa yhteiskuntakeskustelua valvomalla esimerkiksi toimittajien ja TV-kanavien työtä.
Filosofis-satiiriseksi fantasiaksi luonnehdittu Generation P on ennen kaikkea varoittava esimerkki ja kauhistuttava kuvaus elämästä yhteiskunnassa, johon kuuluvat sellaiset käsitteet kuin manipulointi, valheellisuus, rahanahneus, oman edun tavoittelu, kateus ja julma väkivalta. Tatarskin ollessa Ouija-kirjoituslaudan avulla yhteydessä sissijohtaja Che Guevaraan tämä kertoo Siddhartha Gautama Buddhan viestittävän, että ihmisen elinaikaisen surkeuden tilasta on olemassa ulospääsy, mutta pelastus ei saavuta monia. Laudan avulla viestivä ääni sanoo tämän liittyvän uuteen kulttuuriseen tilaan, jota kaikkien uskontojen vanhoissa pyhissä teksteissä kutsutaan koittavaksi ”pimeyden ajaksi” – ja että tosiasiassa tämä pimeyden aika on jo läsnä.  Kauhistuttavasta kehityskulusta varoittavassa, spiritistisessä istunnossa saamassaan viestissä Tatarski kuulee ihmisen alkavan sulautua osaksi teknologiaa ja virtuaalitodellisuutta; Homo Zapiens, joka on tiedostamattaan sulautunut tv-lähetykseen, on enää ainoastaan pelkkä tila eikä persoonallisuus. Maailmanlopun Che Guevara sanoo täyttävän kaikki ihmiset suunnattomalla autuudella – ja tämän lopun olevan pelkkä televisiolähetys.
Tatarskin yhteiskunnassa ahdistavaa todellisuutta paetaan viinan ja erilaisten huumaavien aineiden avulla. Erään kärpässienitripin aikana, hylätyllä rakennustyömaalla hortoillessaan Tatarski kuulee hiljaisen naisäänen kuiskivan hänelle ja muistuttavan, että joskus aikoinaan he molemmat olivat vapaita ja kysyvän sitten, että miksi hän (Tatarski) oli luonut tämän kammottavan ja ruman maailman. Romaanin antiutopistisessa maailmassa elävältä päähenkilöltä puuttuu perhe – ja Tatarski huomaakin toisinaan haaveilevansa inhimillisestä lämmöstä. Perinteisesti matriarkaattina pidetystä maasta puuttuu naishahmot, varsinkin sympaattiset, lähes kokonaan. Romaanissa rakkaus onkin tuntematon käsite; sen korvaa mainosmiesten välinen toveruus ja tietynlainen mentorointisuhde opettajan ja oppilaan välillä.