Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Mietiskelyt > Neljäs mietiskely

Neljäs mietiskely: Todesta ja epätodesta käsittelee ongelmaa, joka seuraa edellä käsitellyistä. Jos sekä "minä" että "Jumala" ovat kummatkin olemassa, ja jos Jumala on täydellisen hyvä ja kaiken olemassa olevan syy, miksi maailmassa on virhettä ja vääryyttä?
»Sitten tiedän kokemuksesta, että minussa on arvostelukyky, jonka olen varmasti saanut Jumalalta, kuten kaiken muunkin mikä minussa on. Koska hän ei halua pettää minua, hän ei varmaankaan ole antanut sellaista kykyä, että sitä oikein käyttämällä voisin koskaan erehtyä.» 
(s. 59)
Descartesin argumentti keskittyy olemassaolon suureen ketjuun, jossa Jumalan täydellinen hyvyys on suhteessa hänen täydelliseen olemassaoloonsa. Toisessa päässä on täydellinen olemattomuus, joka on samalla myös pahan ääripää. Ihmiset ovat näiden kahden ääripään välissä ja he ovat vähemmän "todellisia" tai "hyviä" kuin Jumala, mutta "todellisempia" ja "parempia" kuin olemattomuus. Näin erehtyminen (osana pahaa) ei ole positiivista todellisuutta, vaan ainoastaan oikean tiedon puuttumista. Näin sen on mahdollista olla olemassa myös täydellisen erehtymättömän Jumalan yhteydessä.
»Huomaan olevani ikään kuin jotain Jumalan ja ei minkään välillä, tai korkeimman olevan ja olemattoman välillä, niin että sikäli kuin olen korkeimman olevan luoma, minussa ei ole mitään, mikä minut pettäisi tai johtaisi erehdykseen, mutta sikäli kuin olen myös jotenkin osallinen ei mihinkään tai olemattomaan, siis sikäli kuin en itse ole korkein oleva vaan paljossa puutteellinen, ei myöskään ole ihme, että erehdyn. Ymmärrän siis varmasti, että erehdys, sikäli kuin se on erehdystä, ei ole mitään reaalista, joka riippuisi Jumalasta, vaan se on ainoastaan puute. Niin ollen en tarvitse erehtyäkseni mitään Jumalan sitä tarkoitusta varten luomaa kykyä, vaan erehdykseni sattuu vain siksi, että häneltä saamani toden arvostelman kyky ei ole minussa ääretön» 
(s. 59)
Descartes myös myöntää kaksi seikkaa, jotka saattaisivat mahdollistaa hänen kykynsä erehtyä. Ensinnäkin hän huomaa, että on hyvin mahdollista että hänen rajoitettu tietämyksensä estää häntä ymmärtämästä, miksi Jumala päätti luoda hänestä sellaisen, että hän voi tehdä virheitä. Jos hän pystyisi näkemään asiat, jotka Jumala voi nähdä alueeltaan täydellisesti ja rajattomasti, hän ehkä pitäisi erehtymisen mahdollisuutta parhaana valintana. Hän käyttää tätä hyökätessään aristoteelista syiden teoriaa vastaan. Aristoteleen kuvaamista syistä viimeinen oli olion päämääräsyy ("se mikä sen tarkoitus on"), mutta Descartes katsoo, että koska hän ei voi täydelisesti käsittää Jumalan mieltä, on mahdotonta ymmärtää tieteen kautta täydellisesti "miksi"-tyyppisiä kysymyksiä — hän joutuu tyytymään "kuinka"-tyyppisiin kysymyksiin.
»[...] ettei minun pidä ihmetellä, jos Jumala tekee jotain minkä syitä en ymmärrä. [...] Koska nimittäin jo tiedän, että oma luontoni on kovin heikko ja rajoittunut ja että Jumalan luonto taas on mittaamaton, käsittämätön ja ääretön, tiedän tämän nojalla, että hän voi tehdä lukemattomia asioita, joiden syitä en tunne. [...] en nimittäin voi kohtuudella luulla voivani tutkiskella Jumalan tarkoitusperiä.» 
(s. 60)
Toisekseen Descartes huomaa, että Jumalalla on kyky luoda paljon asioita, joista hän olisi vain yksi. Ehkä erehtyminen ilmenee vain tarkasteltaessa yksilöä ja häviää jos tarkastellaankin kokonaisuutta — vaikka hän ei vielä olekaan varma minkään muun kuin itsensä ja Jumalan olemassaolosta.
»[...] on otettava huomioon koko olioiden kaikkeus eikä erikseen jotain yhtä luontokappaletta. Sillä jokin, mikä ehkä hyvinkin näyttäisi kovin epätäydelliseltä, jos se olisi yksinään, on mitä täydellisintä maailman osana.» 
(s. 60)
Viimeisenä neljäs mietiskely laittaa erehtymisen jumalallisten lahjojen, ymmärryksen ja tahdon, välisen ristiriidan nimiin. Ymmärrys (samoin kuin muisti, mielikuvitus, jne.) on annettu epätäydellisenä, kun taas tahto eli valinnan vapaus voidaan antaa vain joko kokonaisuudessaan tai ei lainkaan. Kun hänelle annetaan tietty määrä ymmärrystä ja hän tämän jälkeen tekee tahdollaan valintoja tämän ymmärryksen alueen ulkopuolelta, hän päätyy virheisiin. Näin Jumala ei ole luonut ja antanut hänelle mitään erityistä erehtymisen kykyä — Jumalan antamat lahjat, ymmärrys ja tahto, ovat kummatkin hyviä ja ainoastaan niiden väärä käyttö, eli arvostelman tekeminen silloin kun se ei olisi ollut luvallista, tuottaa virheitä.
»Mistä erehdykseni sitten syntyvät? Tietenkin vain siitä, että tahto ulottuu kauemmas kuin ymmärrys. En sulje sitä samojen rajojen sisälle, vaan ulotan sen sellaiseenkin, mitä en ymmärrä. Koska nämä asiat ovat tahdolle samantekeviä, se poikkeaa helposti todesta ja hyvästä, ja näin minä sekä erehdyn että teen syntiä.» 
(s. 62)
»Kun en havaitse tarpeeksi selvästi ja tarkasti, mikä on totta, niin jos aivan pidätyn tekemästä arvostelmaa, on selvää, että toimin oikein enkä erehdy. Mutta jos myönnän tai kiellän, en silloin käytä valinnan vapautta oikein. Jos käännyn siihen vaihtoehtoon, joka on epätosi, erehdyn kokonaan. Jos taas omaksun toisen vaihtoehdon, päädyn kyllä totuuteen sattumalta, mutta en silti ole moitteesta vapaa, koska luonnollinen valo osoittaa, että ymmärryksen havainnon täytyy aina edeltää tahdon ratkaisua. Ja tässä valinnan vapauden väärinkäytössä onkin se vajavaisuus, josta erehtymisen olemus muodostuu.» 
(s. 63)
Tässä Descartes yhtyy antiikin skeptikoiden näkemykseen, jonka mukaan skeptisyys on arvostelmista pidättäytymistä silloin, kun asiat eivät ole selviä.