stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomi 1960-luvulla
Teatteri

Teatterin katsojaluvut olivat 1960-luvulla kasvussa, minkä syynä olivat parantuneet liikenneyhteydet, kaupunkiväestön kasvu sekä lisääntyvä vapaa-aika. 1960-luvun teatteriesityksissä kuvattiin paljon sotia. Vasemmisto oli vielä jakautunut selvästi kommunisteihin ja sosiaalidemokraatteihin, mutta Eino Salmelainen julisti, että Työväen Teatterissa kyseinen jako piti unohtaa, sillä teatterin tuli olla virkistyksen paikka. Sisällissodan nostaminen aiheeksi korosti ensimmäistä kertaa vasemmiston historian yhteisiä juuria. Esimerkiksi Tampereen Työväen Teatterin 60-vuotisjuhliin vuonna 1961 Salmelaisen julistama kansanomaisuus toteutui Eugen Terttulan mahtipontisella sovituksella Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogian toisesta osasta, jossa keskeistä oli vuoden 1918 sisällissodan kuvaus. Sovituksesta tuli suuri menestys, jolle tuli myös menestyneitä jatko-osia. Toista maailmansotaa käsiteltiin esimerkiksi Edvin Laineen näytelmässä Tuntematon sotilas (1961) ja Ilmari Turjan näytelmässä Päämajassa (1965). Vuosikymmenen loppupuolella radikalisoituneet nuoret teatterilaiset moittivat sotia kuvailevia näytelmiä ja vaativat sodanvastaisia esityksiä, minkä seurauksena ohjaaja Edvin Laine yritti vakuuttaa nuoria Väinö Linnan sodanvastaisesta hengestä lisäämällä veriefektejä ja kärsimyksen esittämistä. Myös maaseudun autioituminen näkyi joissakin näytelmissä, esimerkkinä Jouko Turkan Hyvästi Mansikki (1969).
Kalle Holmberg teki läpimurtonsa 1960-luvulla: hänestä tuli Helsingin kaupunginteatterin ohjaaja 1965–1970 ja Suomen Teatterikoulun rehtori 1968–1971. Häneltä muistetaan useita ohjauksia, kuten Lapualaisooppera (1966) ja Rikhard III (1968). Lapualaisooppera lienee 1960-luvun tunnetuin kotimainen näytelmä; se on vallankumouksellisena koettu pasifistinen ja uusvasemmistolainen irtiotto pitkään vallinneesta oikeistolaisesta asenneilmastosta ja isänmaallisen perinnön taakoista.
Myös huvi- ja musiikkinäytelmiä esitettiin paljon. 1960-luvun kuluessa operettien laajasta kirjosta oli tosin karsiutunut teattereiden ja Kansallisoopperan käyttöön lähinnä lajityypin klassikot, kuten ulkomaalaiset Straussin Lepakko, Lehárin Iloinen leski ja Kálmánin Mustalaisruhtinatar. Vielä 1960-luvulla teatterinjohtajan oli aina varmistettava, että talossa oli joku operettisankariksi kelpaava, mutta operettisankarien esittämiseen vaadittavia taitoja oli vain kovin harvoilla ammattiteatterilaisilla.
Teatteri > Lapualaisooppera

Lapualaisooppera oli 21. maaliskuuta 1966 kantaesityksensä saanut näytelmä, jonka Arvo Salo kirjoitti. Musiikin sävelsi Kaj Chydenius. 
Lapualaisooppera kirjoitettiin juhlanäytelmäksi Helsingin ylioppilasteatterin 40-vuotisjuhlaan. Kantaesityksen ohjasi Kalle Holmberg.
1960-luvulla Lapuan liikkeen radikalismi oli vielä kipeästi muistissa, ja monia porvarillisesti suuntautuneita kansalaisia näytelmä loukkasi.
Lapualaisoopperasta kehkeytyi myös oikeusjuttu, kun kapteeni evp. Artturi Vuorimaa nosti vahingonkorvauskanteen Arvo Saloa vastaan plagioinnista, koska Salo oli lainannut kohtia Vuorimaan kirjasta Kolme kuukautta Kosolassa ilman Vuorimaan lupaa.
Hovioikeus tuomitsi Salon sakkoihin tekijänoikeusrikkomuksesta ja määräsi hänet maksamaan Vuorimaalle 2000 markan vahingonkorvauksen. Korkein oikeus hylkäsi sakkorangaistuksen, mutta pysytti vahingonkorvauksen voimassa.
Lehdistö

Suurin kotimainen sanomalehti, sitoutumaton Helsingin Sanomat, oli kasvanut myös Pohjoismaiden suurimpien sanomalehtien joukkoon. Toiseksi suurin kotimainen sanomalehti oli Maaseudun Tulevaisuus.
1960-luvun laajalevikkisimpiä aikakauslehtiä olivat yhä Apu ja Seura, jotka molemmat oli perustettu jo 1930-luvulla. Vuosikymmenen aikana perustettiin muun muassa nuortenlehti Suosikki (1961), naistenlehti Anna (1963) ja sisustuslehti Avotakka (1967). Tutkiva journalismi nosti päätään, tunnetuimpana tapauksena Uuden Kuvalehden vuonna 1961 aloittama "suuri margariinisota".
Keltainen lehdistö lisäsi räjähdysmäisesti suosiotaan. Syksyllä 1959 perustettiin Hymy-lehti alun perin nuortenlehdeksi, jollaisena se ei menestynyt. Niinpä lehden toimittaja Urpo Lahtinen väänsi Hymyn nopeasti siekailemattomaksi sensaatiolehdeksi, jonka jutut liittyivät etenkin julkkispaljastuksiin, alkoholisteihin ja rikoksiin. Hymyn jutuissa käsiteltiin etenkin poliitikkoja tavalla, joka käytti hyväkseen ”eliitin” ja ””unohdetun kansan”” välistä jännitettä. Lehden artikkelien sankareita puolestaan olivat yhteiskunnan laitamilla eläneet, rakennemuutoksen jalkoihin jääneet ihmiset. Hymyn kaikkien aikojen myydyin numero oli joulukuun 1968 numero, jonka miltei loppuunmyyty painos oli 520 000 kappaletta.
Televisio ja radio > Radio

Radion ohjelmatuntien määrä kasvoi vuodesta 1963 alkaen voimakkaasti Sävelradion aloituksen ja rinnakkaisohjelman vakiintumisen myötä. Kun vuonna 1962 suomenkielistä ohjelmaa – ilman maakuntaohjelmia – oli lähetetty vajaat 5 600 tuntia, vuonna 1963 vastaava luku oli yli 7 700 ja vuonna 1964 jo yli 9 300 tuntia. Vuoteen 1969 mennessä valtakunnallisen suomenkielisen radio-ohjelman kokonaismäärä kasvoi noin 11 100 tuntiin. Vastaavasti ruotsinkielisen radio-ohjelman määrä ilman suomenkielisen ohjelman kanssa yhteistä musiikkia oli vuonna 1965 vajaat 2 200 tuntia ja vuonna 1969 noin 2 600 tuntia. Lisäksi ruotsinkielisiä maakuntaohjelmia oli noin 500 tuntia vuodessa.
Radiolupien määrän pitkään jatkunut kasvu tasaantui 1960-luvulle tultaessa. Vuosikymmenen loppupuolella kasvu muodostui etupäässä televisiolupiin sisältyneistä radioluvista sekä matka- ja autoradioiden lisääntymisestä eli käytännössä kotitalouksien toisesta tai kolmannesta radioluvasta. Puolentoista miljoonan radioluvan raja rikottiin vuonna 1965. Vuonna 1969 Suomi nousi radiolupatiheydessä (378 lupaa jokaista tuhatta asukasta kohti) Euroopan maista toiselle sijalle edellään vain Luxemburg. Vuonna 1969 radioluvan hinta oli 20 markkaa (vuoden 2021 rahassa 31,30 euroa).
Vuosina 1965–1966 Yleisradio nimitti ensimmäiset päätoimiset ulkomaankirjeenvaihtajansa: Jussi Himanka New Yorkiin, Aarre Nojonen Moskovaan, Esko Tommola Tukholmaan, Knud Möller Pariisiin ja Pertti Salolainen Lontooseen. Jo tätä ennen Yleisradiolla oli ollut avustajia, niin kutsuttuja stringereitä, Euroopan eri suurkaupungeissa.
Kirjailija Frans Emil Sillanpää luki viimeisen joulusaarnansa radiossa vuonna 1963. Joulusaarna, jossa ”Taata” Sillanpää kuvaili lapsuutensa jouluja Hämeenkyrön Myllykolussa ja pohti joulun uskonnollista sanomaa, oli kuulunut radion jouluperinteisiin jo vuodesta 1945.
Aune Haarlan ja Antero Alpolan käsikirjoittama, vuonna 1958 alkanut radiohupailu Kankkulan kaivolla jatkui koko 1960-luvun ajan. Vuonna 1967 Kankkulan väki kokoontui juhlimaan kuunnelman 50. jaksoa paikkakunnan edustusparakkiin.
Televisio ja radio > Televisiokanavat ja -tekniikka

Suomen Television ensimmäinen televisiostudio, joka oli myös Pohjoismaiden ensimmäinen nimenomaan televisiotoimintaa varten rakennettu, vihittiin käyttöön 28. syyskuuta 1961.
1960-luvulla Suomessa oli kaksi televisiokanavaa TV-ohjelma 1 ja TV-ohjelma 2 (nykyään Yle TV1 ja Yle TV2). Lisäksi oli yksi kaupallinen televisiokanava Mainostelevisio, joka lähetti ohjelmaa Ylen verkosta. Televisio tuli lähes jokaisen suomalaisen kotiin. Lähes kaikki televisiolähetykset olivat vielä mustavalkoisia; Suomen ensimmäinen värilähetys oli Kekkosen uudenvuodenpuhe 1. tammikuuta 1969.
Televisiolupien määrä kasvoi voimakkaimmin 1960-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Vuonna 1961 lunastettiin hieman alle 100 000 televisiolupaa, vuosina 1962, 1963 ja 1964 kunakin yli 140 000 ja vielä vuonna 1965 liki 110 000 lupaa. Puolen miljoonan televisioluvan raja ylittyi alkuvuonna 1964 ja miljoonan syksyllä 1969. Vuonna 1969 Suomi oli televisiolupatiheydessä (220 lupaa jokaista tuhatta asukasta kohti) kahdeksannella sijalla Euroopassa. Vuonna 1969 televisioluvan hinta oli 80 markkaa (vuoden 2021 rahassa 125,25 euroa).
1960-luvulla myytiin paljon televisio­vakuutuksia, jotka korvasivat television kaatumisesta, syttymisestä tai räjähtämisestä aiheutuneet kotivahingot. Vakuutusten myynti oli huipussaan vuonna 1964, jolloin niitä myytiin noin 175 000 kappaletta. Televisiovakuutusten myynti lopetettiin vuonna 1968.
Televisio ja radio > Televisio-ohjelmia

Kuusikymmentäluvun suosituimpia televisio-ohjelmia olivat muun muassa kauppiaan elämää käsittelevä komediasarja Hanski ja tamperelaisen palkansaajaperheen elämästä kertova draamasarja Heikki ja Kaija. Ajalta muistetaan myös komediasarja Hulukkoset, piilokamerasarjat Pähkinä ja Piilokamera sekä draamasarjat Kunnon sotamies Svejkin seikkailuja ja Me Tammelat. Vuonna 1969 aloitettiin tuolloin uudehkoa merkittävää ilmiötä, lähiöelämää käsitellyt draamasarja Naapurilähiö.
1960-luvun kotimaisia sketsisarjoja ovat muun muassa Kuten haluatte, Lasse Pöysti -show, Piikkis sekä vuosikymmenen lopulla aloittanut Kivikasvot Show. Spede Pasanen käsikirjoitti useita sketsisarjoja, kuten 50 pientä minuuttia, Spede Show ja Spedevisio.
Pitkäaikainen musiikkiohjelma Levyraati aloitti vuonna 1961 Jaakko Jahnukaisen juontamana. Kirsti Rautiaisen esittämää Tupla tai kuitti -tietovisailuohjelmaa esitettiin läpi vuosikymmenen. Myös Niilo Tarvajärven juontamat Laatikkoleikki ja Palapeli olivat suosittuja. Sunnuntai-iltaisin lähetettiin vartin mittainen Sunnuntain kahvikonsertti, kapellimestari Toivo Lehtelän ja hänen kahden tyttärensä kahvikonsertti.
1960-luvulta muistetaan myös muun muassa ajankohtaisaiheinen pakinaohjelma Apropos sekä joka toisen lauantai-illan viimeisenä ohjelmana esitetty keskusteluohjelma Jatkoaika. Asiaohjelma Ajankohtainen kakkonen aloitti syksyllä 1969 ja sitä esitettiin vuoteen 2015 asti.
Läpi vuosikymmenen esitetty Niksulan TV oli Suomen ensimmäinen television lastenohjelma. Toinen lastenohjelma oli vuosina 1961–1967 joka toisena sunnuntaina lähetetty Sirkus Papukaija. Lasten suosikkeja olivat myös Kylli-täti ja Arja-täti.
Meteorologi Paavo Salmensuu jätti television vuoden 1964 lopussa. Salmensuulla oli ilmavirtauksien osoittamisessa apuvälineenä piippu, jonka polttaminen suorassa lähetyksessä ei herättänyt katsojissa ihmetystä.
Televisio ja radio > Reporadio

Yleisradion uudeksi pääjohtajaksi, melko näkymättömäksi jääneen Einar Sundströmin tilalle, tuli vuoden 1965 alussa Eino S. Repo, jonka kaudesta muodostui myrskyisä. Repo julisti vuonna 1966 Informatiivisen ohjelmapolitiikan julistuksen, joka perustui oikeisiin tietoihin ja tosiasioihin perustuvan maailmankuvan tarjoamista ja kannusti rikkomaan vanhoja perinteitä ja tuomaan yhteiskunnan tabuja esiin. Alettiin puhua Reporadiosta, poliittisesti värittyneestä valtion mediasta.
Samalla voimistunut vasemmistolainen opiskelijaradikalismi sai jalansijaa Yleisradiossa. Repo antoi runsaasti tilaa nuorille toimittajille ja heidän yhteiskuntakriittisille ohjelmilleen, mikä herätti syytöksiä Yleisradion politisoitumisesta ja toi sille pilkkanimen ”Reporadio”. Yleisradiota myös syytettiin vasemmiston suorasta tukemisesta vuoden 1966 eduskuntavaalien aikana. Yksi Revon uudistuksia oli suoraan pääjohtajan alaisen Erikoistoimituksen perustaminen. Erikoistoimituksen vetäjänä toimi Reino Paasilinna, jonka aloitusohjelma ("Vakuutusasia on sydämenasia") 1966 herätti valtavan kohun julkisuudessa.
Edellä mainittujen seikkojen vuoksi Repoa ei valittu pääjohtajaksi enää toiseksi viisivuotiskaudeksi. Hänen tilalleen tuli Erkki Raatikainen, jonka kausi tunnettiin ns. normalisoitumisen kautena.
Musiikki > Klassinen musiikki

Säveltäjä Jean Sibeliuksen syntymästä tuli joulukuussa 1965 kuluneeksi sata vuotta. Juhlavuoden merkeissä järjestettiin ensimmäinen Jean Sibelius -viulukilpailu, jonka voitti neuvostoliittolainen 19-vuotias Oleg Kagan.
Vuonna 1958 kuolleen Aarre Merikannon 1920-luvulla säveltämä ooppera Juha, joka perustui Juhani Ahon samannimiseen romaaniin, esitettiin ensimmäisen kerran kokonaisuudessaan vuonna 1963 ja todettiin yksimielisesti säveltäjänsä mestariteokseksi.
Taidemusiikin merkkitapauksia olivat ulkomaisten säveltäjien vierailut. Venäläissyntyinen Igor Stravinsky teki konserttivierailun Helsinkiin syyskuussa 1961 ja ranskalainen Olivier Messiaen huhtikuussa 1966. Saksalainen säveltäjä Karlheinz Stockhausen luennoi elektronisesta musiikista Helsingissä kesällä 1961.
Vain 23-vuotias Okko Kamu voitti Salzburgissa Itävallassa syksyllä 1969 järjestetyn kansainvälisen Herbert von Karajan -kapellimestarikilpailun. Kamun voiton arvoa nosti se, että hän oli kapellimestarina itseoppinut.
Musiikki > Kevyen musiikin lähtö uudelle vuosikymmenelle

Peter von Bagh ja Ilpo Hakasalo luonnehtivat, että suomalainen kevyen musiikin kenttä oli 1960-luvun aikana sirpaleisempi kuin koskaan ennemmin tai myöhemmin. Listojen huipulla ehti esiintyä hyvin monenlaista musiikkia: laulelma, humppa, rautalanka, Beatles, tango, kansanmusiikki, protestilaulu ja folk. Elokuussa 1961 julkaistu Johnny Forsellin levy Tango Hawaiilla / Syksyn tango oli viimeinen Suomessa 78 kierroksen gramofonilevyllä eli ”savikiekolla” julkaistu äänite.
Kuusikymmentäluvun alussa iskelmätähdistä alettiin muokata aiempaa tietoisemmin nuorison idoleita. Edellisen vuosikymmenen alttoleidien tilalle suosioon nousivat monet kimakkaääniset nuoret naiset, kuten Laila Kinnunen, Pirkko Mannola, Rauni Pekkala ja Marion Rung. Suomi osallistui Euroviisuihin ensimmäistä kertaa vuonna 1961 Laila Kinnusen kappaleella Valoa ikkunassa, ja seuraavana vuonna Marion Rung edusti Suomea kappaleellaan Tipi-tii. Kertokaa se hänelle -kappaleellaan vuonna 1959 suursuosioon noussut Mauno Kuusisto esitti ja levytti etenkin laulelmia ja operettisävelmiä.
Ensimmäisen leimallisesti nuorison suosiman laulajan Lasse Liemolan ura oli 1960-luvulle siirryttäessä jo vähitellen hiipumassa. Ensimmäisiä suomalaisia rocklaulajina profiloituneita, vaikkakaan ei vielä kovin suuriksi tähdiksi nousseita, olivat vuosikymmenen alun Rock-Jerry, Timo Jämsen ja Pekka Loukiala. Lasse Liemolan manttelinperijäksi tuli vuonna 1963 Johnny Liebkind.
Musiikki > Humppakuumeesta rautalankavillitykseen

Vuodet 1960 ja 1961 olivat ensimmäisen ”humppakuumeen” aikaa. Ilmiön nostattaja oli Kankkulan kaivolla -radiohupailu ja varsinkin sen toinen tekijä Antero Alpola, joka keksi soittaa siinä oman nuoruutensa, 1930-luvun alkuvuosien iskelmiä. Humppakuumeen aallonharjalle pääsi Kankkulan kaivolta alkunsa saanut, Kullervo Linnan johtama Humppa-Veikot -yhtye, jonka pääasiallisena laulusolistina oli myös sen viulistina toiminut Teijo Joutsela. Myös Kankkulan kaivon hahmoihin kuulunut, yleisön suursuosikiksi kohonnut Tippavaaran isäntä (Oke Tuuri) teki muutaman levytyksen Humppa-Veikkojen kanssa. Levytuottaja Harry Orvomaa poimi Humppa-Veikot levyttämään Scandia-yhtiöön ja houkutteli nostalgia-aallon innoittamana myös Georg Malmsténin tekemään uusia versioita vanhoista kappaleistaan. Scandia haali riveihinsä myös uransa viimeistä nousua 1960-luvun alussa tehneen Olavi Virran, joka tekikin muutaman vuoden aikana useita avainlevytyksiään.
Italialainen poikasopraano Robertino saavutti 1960-luvun alussa suurta suosiota myös Suomessa, ja hänen innoittamanaan esiin nousi vuosina 1960 ja 1961 muutamia suomalaisiakin poikasopraanoja, kuten Esko Airikka ja Sakari Hotti. 1960-luvun alkupuolen suosikkeihin kuuluivat Sauvo Puhtilan, Eino Virtasen ja Jaakko Salon ideoimat Saukki ja Pikkuoravat, joiden kappaleita olivat esimerkiksi Jöröjukka-rock ja Pikkuoravien kuuraketti.
Vuosikymmenen alussa muotiin nousi myös rautalankamusiikki. Tunnettuja rautalankamusiikin yhtyeitä olivat esimerkiksi The Sounds, jonka vuoden 1963 alussa julkaistu vauhdikas twist-rytminen versio Emma-valssista nousi äkkiä myyntilistan kärkeen. Muita rautalankamusiikin listahittejä olivat etenkin The Strangers -yhtyeen versio venäläisklassikosta Kolme kitaraa, The Scaffoldsin Tullallaa twist sekä The Esquiresin Juokse sinä humma.
Uuden nuorisomusiikin vallatessa markkinat perinteisen, vielä 1950-luvulla voimissaan olleen harmonikkamusiikin osana oli ajautuminen marginaaliin, ja moni harmonikkamestari joutui työn puutteessa lopettamaan uransa. Taitaville yleismuusikoille Matti Viljaselle, Taito Vainiolle ja Kalevi Nyqvistille riitti silti edelleen töitä sovittajina. Alalla lähes ikoniksi kohonnut Viljo Vesterinen kuoli vuonna 1961. Erityisesti työväenliikkeen piirissä vielä 1950-luvulla kukoistaneiden kisällilaulujen kohtalona oli 1960-luvulle tultaessa iltamakultturin kuihtumisen myötä lopullinen katoaminen.
Musiikki > Beatlemania rantautuu Suomeen

Myöhemmin The Beatles -tyyliset yhtyeet valloittivat myös Suomen, syrjäyttäen pikkuhiljaa vuosien 1960–1964 rautalankavillityksen. Tunnetuimpia Beatles-versioiden levyttäjiä olivat The Esquires, Cay and the Scaffolds, Jormas sekä Eero ja Jussi and the Boys. Myös moni iskelmälaulaja, kuten Danny, Lea Laven ja Kai Hyttinen, valitsi Beatlesin hittejä levytysohjelmistoonsa. Beatlesin kappaleita käännettiin ahkerasti suomen kielelle, esimerkkinä Jormaksen Rööperiin (Penny Lane) (1967), johon Juha Vainion teksti toi samanlaista nostalgiaa, jota Beatles kohdisti alkuperäisversiossa Liverpoolin laitakaupungin kasvuympäristölleen. Myös Teijo Joutsela ja Kullervo Linnan Humppa-Veikot kommentoivat beatlemaniaa levyttämällä parodiamielessä humpaksi sovitetut versiot kappaleista Hän sinun on (She loves you) ja Kaikki rakkauteni (All my loving) vuonna 1965.
1960-luvun loppupuolella suosiota sai suomalaisen bluesin ja psykedeelisen rockin pioneeri Blues Section, joka tunnettiin siitä, että yhtye itse sävelsi ja sanoitti omat kappaleensa, toisin kuin valtaosa suomalaisista rockyhtyeistä, jotka tekivät käännöscovereita ulkomaisista lauluista. Uusi blues-psykedeelisvaikutteinen rockmusiikki ei ollut maaseudulla kovinkaan suosittua, vaan se jäi lähinnä isoihin kaupunkeihin, kun ulkomaalaiset vinyylilevyt tulivat Suomeen lähes poikkeuksetta pari kuukautta myöhässä julkaisun jälkeen, toisin kuin Ruotsissa.
Esimerkkejä 1960-luvulla debytoineista pitkän linjan suomalaisista artisteista ovat Katri Helena, Danny, Hector, Paula Koivuniemi, Kirka ja Tapani Kansa. Katri Helenan läpimurtokappale oli Puhelinlangat laulaa (1964), Dannyn Kauan (1965), Hectorin Palkkasoturi (1966), Paula Koivuniemen Perhonen (1966), Kirkan Hetki lyö (1967) ja Tapani Kansan Delilah (1968).
Musiikki > Tangobuumin ajat

Myös tangoa levytettiin paljon ja sen pääkohderyhmänä oli maaseudulla asuva väki. Tangobuumi oli kiihkeimmillään samaan aikaan rautalankabuumin kanssa, ja tangosta tuli jopa oma kulttuurinsa. Mitä missä milloin -vuosikirjassa luonnehdittiin vuosien 1963–1964 tilannetta: ”Tango on vuosikymmeniä ollut suosiossa maassamme, mutta viime aikoina sen osakseen saama innostus on eräillä seuduilla ollut miltei hysteeristä.” Annikki Tähti muisteli parikymmentä vuotta myöhemmin: ”Muusikkokunnassa kiersi sellainen herja, että esimerkiksi Pohjanmaalle ei tarvitse mennä esiintymäänkään, jos ei ole vähintään 46 laulettua tangoa ohjelmistossa.”
1960-luvulla tangoa levyttivät muun muassa Annikki Tähti, Eino Grön, Reijo Taipale, Veikko Tuomi sekä Olavi Virta, joista viimeksi mainitun ura oli jo sairastumisen ja alkoholismin takia lopuillaan. Suurimpia tangohittejä olivat muun muassa Veikko Tuomen laulama Musta ruusu sekä Reijo Taipaleen levyttämä Satumaa, joka nosti tekijänsä Unto Monosen suomalaisten tangosäveltäjien eturiviin. Romaninuorukaiset Taisto Tammi ja Markus Allan aloittivat mustalaislaulajien menestystien suomalaisessa iskelmämusiikissa.
Tangokuume synnytti myös tangoparodioita. Vuonna 1964 Kari Kuuva kirjoitti ja esitti Tango Pelargonian tarkoituksenaan panna halvalla yleensä synkkäilmeisiä suomalaisia tangoja. Vitsiltä putosi kuitenkin pohja, kun yleisö otti tämänkin kappaleen tosissaan, ja Kuuva sai todeta, että tango oli suomalaisille oikeasti vakava asia. Martti Innanen jatkoi samaa linjaa vuonna 1967 omalla kappaleellaan Elsa, kohtalon lapsi.
Musiikki > Rakennemuutos ja radikalismi tuovat protestilaulajat

Radikalismin ja yhteiskunnallisen rakennemuutoksen leimaama vuosikymmen, jolloin perinteiset arvot kumottiin tai ainakin kyseenalaistettiin, muistetaan myös protestilaulajistaan. Jukka Kuoppamäki ja Fredi esiintyivät hetken aikaa protestilaulajina ennen siirtymistään iskelmien pariin. Protestilaulun populistista siipeä edustaneen Irwin Goodmanin lauluissa muun muassa arvosteltiin poliitikkoja, verotusta ja vanhoillisia suomalaisia asenteita sekä kuvailtiin alkoholinkäyttöä. Jotkin hänen kappaleistaan olivat jopa radionsoittokiellossa. Irwinin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa Työmiehen lauantai (1965), Ei tippa tapa (1966) ja Ryysyranta (1967). M. A. Numminen taas levytti sukupuolivalistuslauluja sekä pyrki usein tietoisesti ärsyttämään ihmisiä esimerkiksi tulkitsemalla Franz Schubertin liedejä omalla lauluäänellään. Laulujen sanoitus tuli vapaamielisemmäksi, muun muassa kirosanojen käyttö lauluissa yleistyi. Kuitenkin vasta vuonna 1976 Irwin Goodman julisti laulussaan suoraan "Haistakaa paska koko valtiovalta". Simo Salminen ja Spede Pasanen kärjistivät protestilaulun pelleilyksi Rotestilaulullaan vuonna 1966.
Musiikki > Folk ja kansanmusiikki

Maailmanlaajuinen folkmusiikin aalto vaikutti myös Suomessa lyhyehkön aikaa 1960-luvun loppupuolella. Keskeisenä vaikutteiden antajana suomalaisille muusikoille oli kanadalainen Buffy Sainte-Marie. Tunnettuja suomalaisia folkmusiikin esittäjiä olivat yhtyeistä Finntrio ja Hootenanny Trio, laulajista Anki Lindqvist ja Päivi Paunu. Heli Keinonen saavutti yllättävää, joskin pian ohimenevää menestystä levyttämällä itäkarjalaisia kansanlauluja. Kaustisen kansanmusiikkijuhlat järjestettiin ensimmäisen kerran kesällä 1968, ja vuotta myöhemmin tapahtuma keräsi Kaustiselle jo liki 30 000 kansanmusiikin ystävää. Juhlien päätähdeksi nousi Kaustisen purppuripelimannien johtaja Konsta Jylhä, jonka sävellyksistä tehtiin lukuisia levytyksiä.
Musiikki > Myös vanhat tekijät mukana kuvassa

Humppakuumeen myötä 1960-luvun alussa Martti Jäppilä kokosi perinteikkään Dallapé-orkesterin uudelleen, ja laulusolistiksi tuli vanha konkari A. Aimo. Aimon jouduttua terveyssyistä jättämään paikkansa Dallapén solisteina toimivat Ossi Lehtinen, Mikko Järvinen ja vuodesta 1968 Kalevi Korpi. Suurimman kaupallisen menestyksensä orkesteri saavutti säestäessään Martti Jäppilän vuonna 1964 perustamaa Aikamiehet-kuoroa Jäppilän valssin Iltatuulen viesti levytyksessä. Jäppilän kuoltua vuonna 1967 uudeksi Dallapén johtajaksi tuli Eero Lauresalo.
Viimeisiin aikoihinsa saakka intensiivisesti työskennelleen Reino Helismaan kuolema vuonna 1965 oli suomalaiselle viihteelle suuri menetys. Vajaassa 20 vuodessa hän oli ehtinyt luoda valtavan tuotannon: noin 5 000 iskelmätekstiä, yli sata radiohupailua, 32 elokuvakäsikirjoitusta, kahdeksan näytelmää ja kymmenen revyytä. Suurimman osan tästä ajasta hän oli toiminut yhteistyössä säveltäjä Toivo Kärjen kanssa. Helismaan poismeno merkitsi kokonaisen aikakauden päättymistä, vaikka monet hänen ikätoverinsa ja ystävänsä – muiden muassa Tapio Rautavaara, Esa Pakarinen ja Kauko Käyhkö – jatkoivat kukin uraansa vielä kauan. Helismaa oli ollut ikäpolvensa keskeinen henkinen suunnannäyttäjä, sotien jälkeen aloittaneista viihteentekijöistä hän lähti ensimmäisenä, ja muiden oli siitä eteenpäin tultava toimeen uusin eväin. Helismaan kuoltua hänen paikkansa Toivo Kärjen ”hovisanoittajana” otti Juha Vainio, joka sai muutaman vuoden kuluttua rinnalleen Vexi Salmen.
Vuonna 1969 Pauli Räsänen ja Veikko Lavi tekivät kumpikin pitkän hiljaiselon jälkeen näyttävän paluun viihteen pariin. Lavi sävelsi, sanoitti ja levytti keskioluen vapauttamista kommentoineen rallin Kaljahanat aukes, ja Räsänen puolestaan sai hitin jo vanhasta, mutta siihen saakka levyttämättömästä Kotkan ruususta.