stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mjøndalen IF

Mjøndalen IF on urheiluseura Mjøndalenista, Buskerudin läänistä Norjasta. Seuran miesten jalkapallojoukkue pelaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla OBOS-ligaenissa kaudella 2022. Joukkue pelasi ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1992 maan korkeimmalla sarjatasolla Eliteserienissä kaudella 2015 ja sittemmin myös kausina 2019–2021. Vegard Hansen on valmentanut joukkuetta vuodesta 2006.
Vuonna 1910 perustettu seura pelaa kotiottelunsa 4 350-paikkaisella Isachsen Stadionilla. Mjøndalen on osallistunut eurocupeihin kolmesti, pelaten Cardiff Cityä, Bayern Müncheniä sekä Werder Bremeniä vastaan.
Mjøndalen IF on myös maan menestyneimpiä seuroja jääpallossa.
Saavutukset jalkapallossa

Norjan Cup (3): 1933, 1934, 1937
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Esko Niemi (professori)

Esko Martti Juhani Niemi (s. 20. heinäkuuta 1959 Helsinki) on Aalto-yliopiston teknologiateollisuuden tuotantotekniikan professori.
Niemi kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1978 ja valmistui teknillisestä korkeakoulusta diplomi-insinööriksi 1984, tekniikan lisensiaatiksi 1991, suoritti MBA-tutkinnon 1997 ja väitteli tekniikan tohtoriksi teknillisessä korkeakoulussa 1999. Master of Science -tutkinnon hän suoritti University of Manchester Institute of Science and Technology -yliopistossa 1987.
Työurallaan Niemi on ollut teollisuuden ja korkeakoulujen palveluksessa. Hän aloitti teknillisen korkeakoulun assistenttina 1984–1986 ja siirtyi Suomen Akatemian tutkimusassistentiksi vuosiksi 1986–1988. Vuosina 1988–1996 hän työskenteli ABB Industry oy:n palveluksessa useissa eri tehtävissä, osan ajasta tuotantopäällikkönä. Hän palasi teknilliseen korkeakouluun yliassistentin virkaan vuosiksi 1997–1998 ja siirtyi sieltä Lappeenrannan teknilliseen korkeakouluun määräaikaisen professorin virkaan 1998–1999. Seuraava vaihe hänen työurallaan oli toimiminen liiketoiminta-alueen johtajana Nordic Aluminium oyj:ssä 1999–2002 ja paluu teknilliseen korkeakouluun opettavaksi tutkijaksi ja muihinkin töihin 2002–2003. Vuosina 2004–2006 Niemi toimi Tampereen teknillisen yliopiston tuotantotekniikan professorina, teknillisen korkeakoulun teknologiateollisuuden tuotantotekniikan professorina 2006–2009 ja korkeakoulun vaihdettua nimensä Aalto-yliopiston teknologiateollisuuden tuotantotekniikan professorina vuodesta 2010 alkaen.
Esko Niemen isä oli teknillisen korkeakoulun säätötekniikan professori Antti Niemi.
Grimmin sadut

Grimmin satujen toisen painoksen kansilehti vuodelta 1819.
Grimmin sadut (saks. Kinder- und Hausmärchen) ovat saksalaisten Grimmin veljesten keräämä satukokoelma, jonka tunnetuimpia kertomuksia ovat Hannu ja Kerttu, Lumikki, Prinsessa Ruusunen, Tuhkimo, Punahilkka ja Bremenin soittoniekat. Satukokoelman ensimmäinen laitos julkaistiin 20. joulukuuta 1812 ja seitsemäs laitos vuonna 1857.
Sadut eivät ole veljesten kirjoittamia, vaan he ovat muokanneet niitä kansantarinoiden pohjalta. Alkuperäiset tarinat oli tarkoitettu aikuisille, ja ne olivat sisällöltään karkeita ja raakoja. Grimmin sadut ovat kuitenkin nykyään hyväksyttyä lasten kirjallisuutta laajasti eri kulttuureissa.
Grimmin satuja on tulkittu niin psykoanalyyttisesta, psykologisesta kuin yhteiskunnallisestakin näkökulmasta.
Historia > Satujen kerääminen

Veljekset Jacob (1785–1863) ja Wilhelm (1786–1859) Grimm kokosivat useita satukokoelmia aikansa kansansaduista. Grimmit keräsivät satuja pääosin sivistyneistön keskuudesta, jolloin niistä olivat jo hieman karsiutuneet karkeimmat kansansatujen piirteet. Alkuperäiset sadut käsittelivät muun muassa insestiä, seksiä ja väkivaltaa, ja ne oli suunnattu aikuisille lasten sijaan. Oletetaan, että Grimmin veljekset eivät muokanneet satuja moralismin tai säädyllisyyden vuoksi vaan saadakseen saduille laajemman yleisön. Ensimmäisen painoksen jälkeen satuja muutettiinkin palautteen perusteella. Lopullinen seitsemäs painos ilmestyi 1857.
Historia > Satujen muokkaus

Wilhelm Grimm karsi ja muokkasi saduista erityisesti seksuaalisuuteen viittaavia kohtauksia. Muokkauksesta huolimatta saduissa esiintyy kuitenkin runsaasti väkivaltaa lapsia kohtaan, kuten nälkään näännyttämistä, julmia rangaistuksia tai suoranaista hyväksikäyttöä. Esimerkiksi tuntemattomammaksi jääneessä Kädetön tyttö -sadussa mylläri myy vahingossa tyttärensä paholaiselle ja joutuu leikkaamaan tytön kädet estääkseen paholaista saamasta tyttöä haltuunsa. Tämä on ilmeisesti muokattu versiosta, jossa mylläri-isä haluaakin naida tyttärensä. Tyttö kuitenkin kieltäytyy, ja paholaismainen isä rankaisee tyttöä leikkaamalla tämän kädet ja rinnat irti. Grimmien versio erottelee isän ja paholaisen toisistaan, mutta sadussa on edelleen havaittavissa insesti-teemaa kuten myllärin ja tyttären keskustelussa:
»Mylläri: Lapseni, jollen hakkaa molempia käsiäsi poikki, niin paha vie minut mukanaan, ja tuskissani lupasin jo totella häntä. Autathan minua hädässäni ja anna anteeksi se paha, minkä sinulle teen. 
 Tyttö: Rakas isä, tee minulle mitä haluat, olen sinun lapsesi.» 
(Suomennos Helmi Krohn.)
Seksuaalisuus on esillä myös Tähkäpäässä, jossa noita vangitsee tytön ovettomaan torniin ja kiipeää tämän luo tytön hiuksia pitkin samoin kuin paikalle sattunut prinssikin. Sadun lopussa prinssi saa lopulta tytön vaimokseen, mutta tälle on jostain ilmaantunut kaksoslapset. Grimmin viimeisessä versiossa lapsia ei aluksi ole eikä heidän ilmaantumista selvitetä. Ensimmäisessä painoksessa kuitenkin Tähkäpää tiedustelee viattomasti noidalta, miksi hänen vaatteensa ovat yhtäkkiä käyneet niin tiukoiksi, ja noita karkottaa tästä syystä paheellisen tytön tornista kauas metsään. Lapsien isä on siis ilmeisesti kuitenkin prinssi.
Grimmin veljekset huomasivat myös, että lasten oli helpompi hyväksyä ajatus pahasta äitipuolesta kuin julmasta äidistä, ja siksi satujen alkuperäiset äitihahmot onkin muutettu äitipuoliksi. Aikuiset saattoivat vielä hyväksyä sen, että Lumikilla oli karmea äiti tai että Hannun ja Kertun äiti tietoisesti vei heidät noidan uhreiksi. Vielä ensimmäisessä painoksessa nämä hahmot olivat äitejä, mutta uudempien painosten myötä heistä tuli äitipuolia.
Tulkinta

Suomalaisen satujen tutkijan Hilkka Ylösen mukaan satujen ensisijainen tehtävä on ilahduttaa lukijaa. Ne voivat olla keino kohdata ahdistavia asioita, mutta ennen kaikkea ne rohkaisevat, lohduttavat ja antavat aihetta iloon. Hänen mukaansa satujen vertauskuvallisuus tekee niiden sanomasta erilaista lukijansa mukaan. Yksinäiselle lapselle Tuhkimo voi tuoda toivoa ystävistä, kun taas toiselle lapselle se puhuu erilaisesta kauneuskäsitteestä. Satu on loputtoman monitahoinen kuvitteellinen maailma hyvin eri-ikäisille ja -oloisille lukijoille lapsista aikuisiin.
Tulkinta > Psykoanalyyttisia tulkintoja

Sigmund Freudin kehittämän psykoanalyysin vaikutuksesta myös satuja alettiin tulkita syvyyspsykologisesti. Freud itse tarkasteli Tittelintuure-aiheen esiintymistä erään potilaansa unessa. Satuja tutkinut Bruno Bettelheim (kirjassaan Satujen lumous, merkitys ja arvo) kuuluu Freudin seuraajiin. Hänen mukaansa satujen merkitys on juuri niiden seksuaalisissa vivahteissa, ja niiden avulla lapsi voi käsitellä peniskateutta, oidipaalisuutta tai tiedostumattomia sukurutsausyllykkeitä. Siinä missä Grimmin veljekset pyrkivät karsimaan saduista seksuaalisuutta, on Bettelheim koettanut paljastaa symbolisia seksuaalisia merkityksiä esiin pienistäkin yksityiskohdista. Esimerkiksi kun Prinsessa Ruususen sormesta valuu värttinän piston vuoksi verta, sillä on yhteys menstruaatioon. Punahilkka taas kertoo Bettelheimin mukaan symbolisesti siitä, kuinka murrosikä saattaa tytöt oidipaalisten ristiriitojen vaaraan. Satu toimisi siis seksuaalisen kehityksen ja sen ongelmien ratkaisuavaimena. Bettelheimia on kritisoitu näistä tulkinnoista ja on todettu, että pienet lapset tuskin ymmärtävät kertomusten seksuaalista pohjavirettä, vaikka aikuiset sen tunnistaisivat.
Tulkinta > Psykologinen näkökulma

Psykologista näkökulmaa edustavat tulkinnat (mm. Sheldon Cashdan) korostavat satujen merkitystä lapsen itsetunnon kehittymiselle. Saduissa käydään läpi erilaisia heikkouksia ja sitä, kuinka näiden heikkouksien valtaan joutuneiden käy. Esimerkiksi Lumikissa sekä Lumikin että pahan äitipuolen heikkoutena on turhamaisuus, ja Tuhkimon sisarpuolten heikkous taas on pahansuopuus ja kateus. Sadut ovat varoittavia tarinoita, mutta ne auttavat myös käymään läpi pelkoja, kuten hylkäämisen pelkoa. Lasten hylkääminen esiintyy eri muodoissa useissa Grimmin saduissa, kuten Hannussa ja Kertussa ja Lumikissa.
Tulkinta > Yhteiskunnallinen merkitys

Grimmin veljesten keräämät sadut kertovat myös aikansa yhteiskunnasta, vaikka jälkikäteen ne ovatkin saaneet huonon maineen väkivaltansa ja pornografian johdosta. Veljesten muokkaukset tukivat kuitenkin myös yhteiskunnallisia tavoitteita. Punahilkan aiemmissa muodoissa tyttö syö isoäitinsä lihaa vahingossa, riisuutuu sitten houkuttelevasti suden edessä ja pakenee lopulta paikalta nokkeluutensa ansiosta. Grimmit muokkasivat sadusta kuitenkin opettavaisen version, jossa Punahilkka ei kuuntele vanhempiensa hyviä neuvoja vaan puhuu vieraalle sudelle ja asettaa siten itsensä vaaraan, josta lopulta selviää puunhakkaajan avulla. 1800-luvun yhteiskunnassa nuoret naiset pyrittiin kasvattamaan alistuviksi eikä omapäisiksi tai nokkeliksi. Aikansa kriitikoita sadut eivät silti aina miellyttäneet. Luokkayhteiskuntaa vastaan soti muun muassa se, että Grimmin saduissa alemman luokan edustaja, kuten talonpoika tai piikatyttö, saattoi saada puolisokseen prinssin tai prinsessan.
Nykyäänkin useiden lastenkirjojen ja satujen taustalla on ajatus poliittisesta korrektiudesta. Uutta kirjallisuutta tuotetaan ja vanhoja tarinoita muokataan, jotta ne vastaisivat aikamme yhteiskunnallisia tarpeita. Nyt kirjat ja sadut ajavat esimerkiksi naisten ja miesten välistä tasa-arvoa.
Kokonaisjulkaisuja

Grimm, Jacob – Grimm, Wilhelm: Grimmin sadut I−III.  (Suomentaneet ja toimittaneet Raija Jänicke ja Oili Suominen)  Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1281-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Grimmin veljesten satuja suomen kielellä
Grimmin satuja Sinikka Sokan esittäminä. Ylen Elävä arkisto.
Black Myth: Wukong

| Black Myth: Wukong |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Game Science
Julkaisija:  Game Science
Jakelija:  PlayStation Store, Microsoft Store, Steam ja WeGame
Tuottaja:  Feng Ji
Suunnittelija:  Jiang Baicun
Taiteilija:  Yang Qi
Säveltäjä:  8082 Audio
Ohjelmoija:  Zhao Wenyong
Pelimoottori:  Unreal Engine 5
Julkaistu:  2024
Lajityyppi:  toimintaroolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  PlayStation 5, Windows, Xbox Series X ja Series S
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu ja Ultra HD Blu-ray
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK     : 
Black Myth: Wukong (kiin.: 黑神话：悟空) on Game Sciencen kehittämä ja julkaisema toimintaroolipeli. Peli julkaistiin 20. elokuuta 2024 PlayStation 5:lle ja Windowsille. Pelin julkaisua Xboxille lykättiin.
Tarina

Pelin tarina perustuu kiinalaiseen teokseen Xiyouji (Matka länteen). Pelaaja omaksuu ihmismäisen apinan roolin, jolla on yliluonnollisia kykyjä. Hahmo perustuu Sun Wukong -hahmoon (apinakuningas), joka on teoksessa keskeinen hahmo.
Pelaaminen

Peli on toimintaroolipeli, jossa on joitakin Soulslike-lajityyppiä muistuttavia ominaisuuksia. Päähahmolla on aseena sauva, joka voi kasvaa pituutta. Taistelemisessa paino on väistämisessä ja notkeassa liikkumisessa torjumisen sijaan. Sun Wukong voi myös muuttua erilaisiksi hahmoiksi, joilla on eri kykyjä, joita tarvitaan taistelussa ja pulmien ratkaisussa. IGN:n mukaan pelistä puuttuu useita Soulslike-lajityypin elementtejä eikä se kuulu Soulslike-lajityyppiin.
Vastaanotto

Ennen pelin julkaisua kerrottiin, että sosiaalisen median vaikuttajille oli lähetetty ohjeistus, mistä pelin yhteydessä ei pitäisi puhua. Samaa ohjeistusta ei lähetetty toimittajille arvostelua varten. Epäselväksi jäi, onko käytäntö tyypillistä Kiinassa vai onko se vain kokemattomuutta länsimaisen median kanssa toimimisesta. Kiinalainen sosiaalisen median alusta Weibo esti 138 käyttäjää, joiden sanottiin rikkovan ohjeistusta. Forbesin toimittaja Paul Tassi vahvisti ohjeistuksen aitouden. Pelin arvostelijoihin on kohdistettu häirintää sosiaalisessa mediassa.
Peli sai GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 8/10. Arvostelussa kehuttiin maagisien kykyjen sovittamista pelin taisteluun ja combo-järjestelmää. Pomotaisteluita sanottiin kiinnostaviksi. Ympäristöt ovat upeita ja eloisia. Kritiikkiä peliä sai siitä, että pelaajan oletetaan tuntevan taustatarinan, jota tuntematta tarinan seuraaminen on vaikeaa. Tasosuunnittelua sanottiin yksinkertaiseksi ja tylsäksi, ja vastustajia on harvakseltaan.
Peli sai IGN:n arvostelussa arvosanaksi 8/10. Arvostelussa kehuttiin taistelua, ja peliä sanottiin perinteisemmäksi toimintapeliksi kuin FromSoftwaren tyyli. Vaatimusta taustatarinan tuntemuksesta kritisoitiin ja sanottiin, että pelialue ei palkitse tutkimista. Merkittäviksi turhautumista aiheuttaviksi ongelmiksi mainittiin lokalisaation ongelmat.
Pian julkaisun jälkeen peli nousi Steam-alustan suosituimmaksi peliksi tekemällä uuden ennätyksen yhtäaikaisten pelaajien määrässä.
Pelin kehittäjä Game Science ilmoitti pelin myyneen yli 10 miljoonaa kappaletta kolmessa päivässä.
Merkitys

Peliä on kutsuttu merkittäväksi kiinalaiselle peliteollisuudelle, joka ei aiemmin ole tuottanut merkittäviä konsolipelejä. Kiinassa peliteollisuus on keskittynyt tietokoneille julkaistuihin peleihin ja mobiilipeleihin. Pelit myös usein käyttävät gacha-mekanismia, jolloin pelaajat käyttävät oikeaa rahaa loot boxien ostamiseen. Black Myth: Wukong on tässä poikkeus, jonka arvioidaan voivan muuttaa kiinalaisten markkinoiden suhtautumista peleihin. Peli on suosittu kansallismielisten keskuudessa, mikä on johtanut kriitikoiden häirintään.
Apokalypsi

Johanneksen ilmestyksen synnystä kertova ikoni.
Apokalypsi (m.kreik. ἀπōκάλυψις, apokálypsis; kirjaimellisesti ”verhon nostaminen tai poistaminen”) tarkoittaa varsinkin Ilmestyskirjaa, mutta myös muita viimeistä aikaa käsittelevää kirjallisuutta. Muuhun kirjallisuuteen kuuluu Raamatusta Danielin kirja. Myöhäisjuutalaisuuden ajalta näitä ovat Henokin kirjat, Riemujuhlien kirja, Patriarkkojen testamentit, Neljäs Esran kirja sekä Baarukin ilmestykset. Varhaiskristillisiä apokalypseja ovat muun muassa Hermaan Paimen, Pietarin ilmestys ja Paavalin ilmestys.
Varhaisen juutalaisen ja kristillisen kirjallisuuden käsitteistössä salattujen asioiden ilmestystä, jonka Jumala on antanut valitsemalleen profeetalle; tavallisesti termiä käytetään kuvaamaan tällaisen ilmestyksen kirjoitettua muotoa. Apokalyptisellä kirjallisuudella eli ilmestyskirjallisuudella on suuri merkitys juutalaisessa, kristillisessä ja islamilaisessa perinteessä, koska tietyt uskon käsitteet, kuten kuolleiden ylösnousemus, tuomiopäivä, taivas ja helvetti kuvataan parhaiten niissä. Apokálypsis-sana näyttää syntyneen kreikkaa puhuvien juutalaisten keskuudessa, joilta se on siirtynyt kristityille.lähde?
Toiselta vuosisadalta lähtien nimitystä käytettiin useista juutalaisista ja kristillisistä kirjoista, joissa on samanlaisia piirteitä. Johanneksen ilmestyksen lisäksi kirkkoisä Klemens Aleksandrialainen ja muut mainitsevat Pietarin ilmestyskirjan. Myös muun muassa Aadamin ja Abrahamin ilmestykset tunnetaan.lähde?
Apokalyptinen kirjallisuus

Apokalyptinen kirjallisuus eli ilmestyskirjallisuus on lähinnä uskonnollisen kirjallisuuden laji, jossa profeetallisten näkyjen muodossa kuvataan mullistavia, kriisien ja katastrofien täyttämiä aikoja tai maailmanloppua.
Runsaasta alkukristillisestä ilmestyskirjallisuudesta, johon kuuluvat esimerkiksi Pietarin ilmestys ja Paavalin apokalypsi, on Raamattuun hyväksytty vain Danielin kirja sekä Johanneksen ilmestys (noin vuodelta 95), jossa kristittyjä uhkaavaa Rooman valtakuntaa kuvataan pedoksi ja suureksi portoksi. Taistelua ennakoidaan pitkäksi ja ahdistavaksi. Jumalan karitsa on kuitenkin voittava, minkä jälkeen koittavassa tuhatvuotisessa valtakunnassa kristityt marttyyrit tulevat hallitsemaan. Samankaltainen usko elähdytti muitakin alkukristillisia apokalypsejä.
Ilmestyskirjallisuudessa käytetään paljon kuvia ja symboliikkaa. Luvuilla ja laskelmilla on usein merkittävä asema. Ilmestyskirjallisuudesta tunnetaan esimerkiksi apokalyptinen pedon luku 666. ”Apokalyptisiksi ratsastajiksi” kutsutaan Johanneksen ilmestyksen kuudennessa luvussa esitettyjä vertauskuvia, joiden on tulkittu tarkoittavan ruttoa, sotaa, nälänhätää ja kuolemaa. Dante Alighieri sai Paavalin apokalypsistä aineksia näynomaiseen eepokseensa Jumalainen näytelmä (Divina Commedia, 1321). Uudempaa apokalyptistä kirjallisuutta edustavat monet William Blaken tekstit, kuten runokirja The Visions of the Daughters of Albian (1793), ja James Thomsonin runo ”The City of Dreadful Night” (1874). Apokalypsisymboliikka on keskeinen myös Umberto Econ postmodernissa romaanissa Ruusun nimi (1983).
Suomen kirjallisuudessa ovat lajin piiriin luettavissa esimerkiksi V. A. Koskenniemen runo ”Yli vaikenevain kattoin” (teoksessa Runoja, 1906) ja Mika Waltarin runo ”Kuollut maa” (teoksessa Valtatiet, 1928).
Tyypilliset piirteet

Uskonnollinen apokalyptinen kirjallisuus on kirjallisuusgenre, johon kuuluvilla teksteillä on tunnusomaiset piirteet. Teksti paljastaa mysteerejä, asioita, jotka ovat tavallisen ihmistietämyksen ulkopuolella. Jumala antaa valituille profeetoille tai pyhimyksille ohjeita koskien salattuja asioita, jotka usein ovat joko täysin vieraita ihmiskokemukselle tai koskevat ihmisten historiaa joka on vielä toteutumatta.
Jotkin taivaan salaisuuksista paljastetaan hyvinkin yksityiskohtaisesti tai suurpiirteisesti: Jumalan suunnitelmat, enkeleiden ja pahojen henkien teot ja ominaisuudet, luonnonilmiöiden selitykset, tarinat luomisesta ja ihmiskunnan varhaisesta historiasta, tulevat tapahtumat, erityisesti Israelin historiaan liittyvät, ja monet muut. Tyypillisesti apokalypsin vastaanottaminen kuvataan samassa muodossa kuin muidenkin profetioiden vastaanottaminen, eli profeetta saa ilmestyksen joko unessa tai näkynä.
Ilmestyskirjallisuutta

Raamatussa
Danielin kirja
Johanneksen ilmestys
Vanhan testamentin apokryfisessä kirjallisuudessa
Aadamin ilmestys
Abrahamin ilmestys
Toinen Barukin kirja eli syyrialainen Barukin ilmestys
Kolmas Barukin kirja eli kreikkalainen Barukin ilmestys
Elian ilmestys
Esran ilmestys
Sedrachin ilmestys
Sefanjan ilmestys
Uuden testamentin apokryfisessä kirjallisuudessa
Hermaan Paimen
Ensimmäinen Jaakobin ilmestys
Toinen Jaakobin ilmestys
Paavalin ilmestys (kreikkalainen)
Paavalin ilmestys (koptilainen)
Pietarin ilmestys
Pietarin ilmestys (gnostilainen)
Sefanjan ilmestys
Stefanuksen ilmestys
Tuomaan ilmestys
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apokalypsi Wikimedia Commonsissa
Maailmanlopun meininkiä. Yle Elävä arkisto (Arkistoitu – Internet Archive) (Arkistoitu linkki)
Maailmanloppu ja lopun ajat kristillisessä eskatologiassa
Antikristus | Apokalypsi | Eskatologia | Danielin kirja | Harmageddonin taistelu | Ilmestyskirja | Jeesuksen toinen tuleminen | Pedon luku | Tuhatvuotinen valtakunta | Tuomiopäivä | Vihan ja ahdistuksen aika | Väärä profeetta | Ylöstempaus
Johanneksen ilmestyksen seitsemän pasuunaa.
Heikki S. Heikkilä

Heikki Sakari Heikkilä (6. syyskuuta 1922 Pälkäne – 14. kesäkuuta 2007 Hämeenlinna) oli suomalainen gemmologi, insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Heikkilän vanhemmat olivat pankinjohtaja Pekka Heikkilä ja Tyyne Turva ja puolisot vuodesta 1955 Annikki Elisabeth Johansson ja vuodesta 1988 Hillevi Koivisto. Talvisotaan Heikkilä osallistui 17-vuotiaana vapaaehtoisena, jatkosodan taisteluihin hän osallistui Korpiselkä–Syväri-rintamalla. Heikkilä teki elämäntyönsä jalokivi- ja kultaseppäalalla, Westerback-, Hopeakeskus- ja Kultakeskus-yhtiöiden palveluksessa 1949–1985, joista toimitusjohtajana 1963–1982. Vuonna 1947 koneinsinööriksi valmistunut Heikkilä toimi valmistuttuaan muutaman vuoden VTT:llä, mutta siirtyi sieltä Westerback-yhtiöön, josta erotettiin 1960-luvun alussa Kultakeskus Oy tuotantoyritykseksi. Heikkilä oli molempien toimitusjohtaja. Vuonna 1971 hänestä tuli myös Hopeakeskus-yhtiön toimitusjohtaja ja 1970-luvun lopussa yksi Kultakeskuksen omistajista.
Gemmologian tutkinnon Englannissa 1960 suorittanut Heikkilä oli alalle kouluttautumisen edelläkävijöitä Suomessa. Hänelle myönnettiin kansainväliset jalokivialan tunnustukset Tully-mitali ja Rayner-palkinto. Teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1978. Kultakeskuksen korusuunnittelijoina käyttämistä taiteilijoista Heikkilä ystävystyi läheisesti Tapio Wirkkalan kanssa. Heikkilällä oli huomattava määrä luottamustoimia alallaan ja hänet muistetaan myös metsästys- ja kennelharrastuksistaan. Suomen Kulttuurirahaston Hämeen rahastoon Heikkilä perusti vaimonsa kanssa nimikkorahaston. Pälkäneen Mustalan taloon hän lahjoitti talonpoikaissisustuksen.
Pietari Paavalinpoika Juusten

Pietari Paavalinpoika Juusten (ruots. Per Påvelsson Juusten; k. 1614) oli Juustenin aatelissukuun kuulunut suomalainen sotilas, joka toimi yhtenä aateliston sotapäälliköistä nuijasodassa. Hänet muistetaan julmasta toiminnastaan, johon kuului kaikkien antautuneiden surmaaminen.
Pietari Juustenin vanhemmat olivat aateloitu Turun piispa Paavali Juusten ja Anna Sigfridintytär. Juusten sai vuonna 1587 rälssivapauden Viipurin pitäjässä sijainneille Juustilan ja Naulasaaren tiloille. Hän oli vuosina 1587–1589 neljänneksenmestarina Martti Boijen ratsuväkilippueessa ja linnanvoutina Käkisalmen linnassa vuosina 1587–1589 ja 1595–1597. Nuijasodan aikana Juusten komensi apujoukkoja, jotka Käkisalmen linnanpäällikkö Arvid Henrikinpoika Tavast lähetti tammikuussa 1597 kukistamaan talonpoikien kapinaa Savon alueella. Juusten voitti Juvalla 16.–20. tammikuuta käydyn Koikkalan taistelun, jossa talonpojat torjuivat aluksi kaikki hyökkäykset, mutta pakenivat lopulta asemistaan. Juvalla 21. tammikuuta käydyssä Remojärven taistelussa Juusten keksi sytyttää talonpoikien miehittämän talon tuleen ja määräsi surmaamaan kaikki ulos pyrkineet antautuneet. Sota Savossa päättyi 23. tammikuuta Mikkelissä käytyyn Suur-Savon taisteluun, jossa Juusten sai yli 200-miehisen talonpoikaisjoukon antautumaan lupaamalla säästää heidän henkensä, mutta määräsikin sitten kaikki antautuneet välittömästi surmattaviksi.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelun aikana Juusten pysyi uskollisena kuningas Sigismundille. Hän jäi vangiksi Viipurin linnan antauduttua syyskuussa 1599 ja Kaarle-herttua järjesti hänet tuomituksi kuolemaan 4. lokakuuta, mutta tuomiota ei pantu täytäntöön. Juusten oli vankina Turun linnassa ainakin vuoteen 1602, jolloin hän allekirjoitti uskollisuudenvakuutuksen Kaarlelle. Myöhemmin hänet vapautettiin ja hän sai takaisin takavarikoidut maansa. Hän kuoli vuonna 1614. Juustenin puoliso oli Arpalahden sukuun kuulunut Anna Matintytär. Heillä oli yksi poika Axel ja yksi tytär, joka oli naimisissa Kuopiossa Olli Vilpunpoika Halosen kanssa.
Sarvepalli Radhakrishnan

| Sarvepalli Radhakrishnan |
| --- | --- |

Intian presidentti
 13. toukokuuta 1962 – 13. toukokuuta 1967  
Edeltäjä:  Rajendra Prasad
Seuraaja:  Zakir Hussain
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1888 Tiruttani
Kuollut: 17. huhtikuuta 1975 (86 vuotta) Chennai
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Uskonto:  hindulaisuus
Sarvepalli Radhakrishnan (teluguksi సర్వేపల్లి రాధాకృష్ణన్, Sarvēpalli Rādhākṛṣṇan, tamiliksi சர்வபள்ளி இராதாகிருஷ்ணன், Carvapaḷḷi Irātākiruṣṇaṉ; 5. syyskuuta 1888 – 17. huhtikuuta 1975) oli intialainen filosofi ja Intian presidentti ajalla 13. toukokuuta 1962 – 13. toukokuuta 1967. Hän toimi Intian varapresidenttinä vuosina 1952–1962. Tätä ennen hän oli ollut Intian suurlähettiläänä Moskovassa 1949-1952 siirryttyään pitkän akateemisen uran jälkeen politiikkaan..