stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Osuustukkukauppa
Oma tuotanto

Kaupan keskusliikkeillä oli toimintansa alkuaikoina vaikeuksia saada kotimaisia teollisuustuotteita suoraan tehtailta. Niitä haluttiin mieluummin myydä yksityisen tukkukaupan välityksellä. Niinpä keskusliikkeet alkoivat valmistaa omia teollisuustuotteita. Näin varmistettiin tavaran saanti, joskaan ei aina edullisimmalla mahdollisella tavalla.
OTK:n ensimmäisenä toimitusjohtajana toimi Väinö Tanner, jota seurasi vuonna 1918 Julius Alanen. Hän sai yrityksen liikesuhteet ja tavaranhankinnan käynnistettyä ja alkoi sen jälkeen laajentaa sen omaa tuotantoa. OTK:n ensimmäiset omat tuotantolaitokset olivat pari silakansuolaamoa, mutta vuonna 1923 aloitettiin myös leivän ja jauhojen tuotanto. OTK alkoi ennen toista maailmansotaa valmistaa monenlaisia elin- ja taloustarvikkeita ja tekstiilituotteita sekä sodan jälkeen lisäksi rakennustarvikkeita ja kemian alan tuotteita. Alanen johti OTK:ta vuonna 1952 tapahtuneeseen kuolemaansa saakka.
Yhtiön suurin tuotantokeskittymä oli sen pääkonttorin naapurissa Helsingin Sörnäisissä, jossa sijaitsivat vuonna 1930 toimintansa aloittanut OTK:n margariinitehdas ja vuonna 1938 aloittanut mylly. Toisen maailmansodan jälkeen Sörnäisiin rakennettiin teknokemiallinen tehdas ja kahvinpaahtimo. Tampereella OTK:lla oli suuri lihanjalostustehdas ja tulitikkutehdas. Sodan jälkeen rakennettiin lihatehtaat myös Kuopioon, Ouluun ja Vaasaan. Hämeenlinnan Kantolaan valmistui vuonna 1949 OTK:n Puun (sittemmin Sotka Oy:n) tuotantolaitos. Kantolanniemen teollisuusalueelle valmistui vielä vuonna 1956 uusi mylly ja rehutehdas sekä vuonna 1960 keksi- ja leipätehdas. Ennen sotaa OTK:lla oli lihatehdas myös Viipurissa. Lisäksi paikallisilla E-osuusliikkeillä oli omaa tuotantoa.
OTK kuului 1940-luvun lopulla Suomen suurimpien teollisuusyritysten joukkoon. Vuonna 1949 sillä oli yhteensä 20 tehdasta ja niissä työskenteli lähes 1 400 työntekijää. Uuno Takin pääjohtajakaudella vuosina 1952–1966 OTK:sta kasvoi Suomen suurin kotimarkkinateollisuutta harjoittanut yritys. Sen tuotanto kasvoi kolminkertaiseksi, rahastojen arvo nelinkertaiseksi ja myymäläverkkokin kolmanneksella, minkä lisäksi perustettiin 14 uutta teollisuuslaitosta ja monia vanhoja laajennettiin. Yhtiön varat kasvoivat suuremmaksi kuin esimerkiksi SOK:n ja se sijoitti niitä uusien tavaratalojen ja erikoismyymälöiden perustamiseen. Lisäksi osuusliikkeistä tuli yhä uskollisempia OTK:n asiakkaina. 1960-luvulle tultaessa työntekijöitä oli yli 2 000. Yhtiön tuotantotoimintaa johti pitkään teollisuusneuvos Emil Aro.
OTK:n oma tuotanto oli laajimmillaan 1950-luvun lopussa. Toiminnan mielekkyys oli tällöin katoamassa. Kaikkia tavaroita oli riittävästi saatavissa myös muilta kotimaisilta valmistajilta, eikä kilpailu niiden kanssa aina ollut järkevää. Oman tuotannon rinnalle tulikin hankinta. Varakas OTK sortui osin oman suuruutensa muodostamaan harhaan eikä ryhtynyt ajoissa luopumaan omasta tuotantotoiminnastaan, joka alkoi 1970-luvulla muodostua yhtiölle rasitteeksi.
Vähittäiskaupan osuusliikkeet yhdistyvät tukkukaupan OTK:hon

Eero Salovaara toimi OTK:n pääjohtajana vuosina 1966–1981. E-liikkeeseen kuuluneiden osuuskauppojen kannattavuus kääntyi 1970-luvulla pysyvään laskusuuntaan. Vuosikymmenen puolivälistä eteenpäin koko vähittäis- ja tukkukauppa teki tappiota vuodesta toiseen. 1980-luvulle tultaessa oli välttämätöntä ryhtyä saneeraustoimiin, mikä merkitsi kannattamattomista toimialoista luopumista ja henkilöstön vähennystä sekä myymälöiden sulkemisia. OTK:n pääjohtajaksi vuonna 1981 tullut Eero Rantala päätti ajaa läpi radikaalin muutoksen, jossa OTK ja sen omistaneet osuusliikkeet Elantoa lukuun ottamatta yhdistyivät vuonna 1983 E-osuuskunta Ekaksi. Samalla myös Elannon omistajuus henkilöjäsenyyteen perustuvaksi muuttuneessa osuuskunnassa purkautui. Eka-yhtymä joutui sittemmin yrityssaneeraukseen vuonna 1993 ja muutettiin vuonna 1995 Tradeka-nimiseksi osakeyhtiöksi.
Pääjohtajat

Väinö Tanner 1917–1918
Julius Alanen 1918–1952
Uuno Takki 1952–1966
Eero Salovaara 1966–1981
Eero Rantala 1981–1983
Väinö Vähäkallion suunnittelema OTK:n pääkonttori Hämeentien ja Käenkujan kulmassa Helsingin Sörnäisissä.
Pappistenjärvi

| Pappistenjärvi |
| --- | --- |
 Pappistenjärvi elokuussa 2018.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Varsinais-Suomi
Kunnat:  Loimaa
Koordinaatit:  60°47′47″N, 22°51′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Niinijoen valuma-alue (35.99)
Tulo-ojat:  kaksi ojaa
Laskuoja:  Järvenoja Sulajokeen 
Järvinumero:  35.994.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  82 m 
Rantaviiva:  1,159 km 
Pinta-ala:  0,0582 km² 
Tilavuus:  0,00014073 km³
Keskisyvyys:  2,42 m 
Suurin syvyys:  7,77 m 
 fiPappistenjärvi 
Pappistenjärvi  eli Isojärvi  on Varsinais-Suomessa Loimaalla Pappisten kylässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Loimijoen valuma-alueella Niinijoen valuma-alueeseen.
Maantiede

Järven pinta-ala on 5,8 hehtaaria ja sen pituus on 500 metriä ja leveys 200 metriä. Järveen laskee pari metsäojaa, joista toisen kautta laskee Pikkujärven ympäristöstä suovettä. Sen luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa 2,4 kilometriä pitkä Järvioja, joka laskee Sulajoen kautta Niinijokeen. Järvestä runsaat kuusisataa metriä kaakkoon sijaitsee vetensä ympäröivän suon kautta Pappistenjärveen laskeva Pikkujärvi.
Järven rantaviiva on 1,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin metsämaastoa. Luoteisrannalla on tanssilava ja siihen liittyvä parkkialue. Samassa yhteydessä on yleinen uimaranta. Järven muilla rannoilla on 15 loma-asuntoa, joille johtaa tiet Mellilästä.
Järvi sijaitsee Säkylänharjulta Mellilään ulottuvalla harjujaksolla ja sen ohi kulkee valtakunnallisesti merkittävän rakennetun kulttuuriympäristön muodostava historiallinen maantie Huovintie.
Luonto

Pappistenjärvi on viimeisinä vuosikymmeninä rehevöitynyt. Tämä saattaa johtua hajakuorimituksesta, sillä järven rannoilla on paljon loma-asutusta. Rehevöitymiseen vaikuttaa myös hidas vedenkierto, sillä järveen laskee vain kaksi ojaa. Rehevöitymisen seurauksena järveen kertyy paljon mutaa, jota on ruoppaamalla poistettu vuonna 2003.
Myös hoitokalastusta on toteutettu muutamia kertoja. Verkoilla on nostettu muun muassa pasuria, lahnaa ja ahventa ja niiden lisäksi on istutettu arvokkaampaa kalaa.
Ben Nighthorse Campbell

| Ben Nighthorse Campbell |
| --- | --- |

Yhdysvaltain senaattori Coloradosta
 3. tammikuuta 1993 – 3. tammikuuta 2005  
Edeltäjä:  Tim Wirth
Seuraaja:  Ken Salazar
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Coloradon 3. vaalipiiristä
 3. tammikuuta 1987 – 3. tammikuuta 1993  
Edeltäjä:  Michael L. Strang
Seuraaja:  Scott McInnis
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1933 (ikä 91) Auburn, Kalifornia, Yhdysvallat
Puoliso:  Linda Price
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Muut puolueet:  demokraatit (vuoteen 1995)
Ben Nighthorse Campbell (s. 13. huhtikuuta 1933 Auburn, Kalifornia, Yhdysvallat)  on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän edusti Coloradon 3. vaalipiiriä Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1987–1993. Hän toimi Coloradon senaattorina vuosina 1993–2005. Hän oli aiemmin demokraattipuolueen jäsen, mutta erottuaan siirtyi republikaaneihin 3. maaliskuuta 1995.
Aiheesta muualla

Campbellin elämäkerta kongressin verkkosivuilla
Bibhashwori Rai

Bibhashwori Rai (s. 25. maaliskuuta 1970) on nepalilainen entinen ampuja. Hän kilpaili Atlantan olympialaisissa 1996, joissa hän osallistui 10 metrin ilmakivääriin sijoittuen 49:nneksi eli viimeiseksi.
Paraseenit

| Paraseenit |
| --- | --- |
 Rusopietarinkala (Cyttopsis rosea)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Pietarinkalat Zeiformes
Heimo::  Paraseenit  Parazenidae  Greenwood et al., 1966
Suvut
 Cyttopsis  Parazen  Stethopristes 
Katso myös
   Paraseenit Wikispeciesissä   Paraseenit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paraseenit (Parazenidae) on pietarinkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä.
Lajit ja anatomia

Paraseenien heimoon kuuluu 3 sukua ja 4 lajia. Lajit ovat paraseeni (Parazen pacificus), rusopietarinkala (Cyttopsis rosea), C. cypho ja Stethopristes eos. Aikaisemmin paraseeneihin luettiin kuuluvaksi ainoastaan paraseeni ja Cyttopsis- ja Stethopristes- sukujen lajit luettiin pietarinkalojen heimoon (Zeidae). Paraseenilajit ovat korkearuumiisia ja litteitä kaloja, jotka saavuttavat suurimmillaan noin 30 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat kaksi selkäevää, 2 kylkiviivaa, jotka yhtyvät toisen selkäevän jälkeen, suuret silmät, hieman alaleukaa pidempi yläleuka ja haarautunut pyrstöevä. Väritykseltään paraseenilajit ovat punertavia tai hopeanharmaita.
Ben Okri

Ben Okri vuonna 2014.
Ben Okri (s. 15. maaliskuuta 1959) on nigerialainen Booker-palkittu kirjailija.
Okri muutti vuonna 1968 perheensä mukana Nigeriaan, vietettyään varhaisen lapsuutensa Lontoossa. Myöhemmin hän palasi Englantiin opiskelemaan Essexin yliopistossa. Hänelle myönnettiin kunniatohtorin arvot vuonna 1997 Westminsterin yliopistosta ja  vuonna 2002 Essexin yliopistosta. Vuonna 2001 hän sai brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin arvonimen, OBE. Hän on Royal Society of Literaturen jäsen.
Okrin esikoisromaani oli vuonna 1980 julkaistu Flowers and Shadows. Siitä lähtien hän on saanut kansainvälistä arvostusta ja häntä on usein kuvattu yhdeksi Afrikan parhaista kirjoittajista. Hänen tunnetuin teoksensa, The Famished Road, palkittiin Booker-palkinnolla vuonna 1991. Sen lisäksi hänet on palkittu monilla muilla kirjallisuuspalkinnoilla.
Okrin teoksista on suomennettu vain Vaarallista rakkautta vuodelta 1996.
Teokset

Flowers and Shadows, 1980 (romaani)
The Landscapes Within, 1981 (romaani)
Incidents at the Shrine, 1986 (romaani)
Stars of the New Curfew, 1988 (novellikokoelma)
The Famished Road, 1991 (romaani)
An African Elegy, 1992 (runoteos)
Songs of Enchantment, 1993 (romaani)
Astonishing the Gods, 1995 (romaani)
Birds of Heaven, 1995 (romaani)
Vaarallista rakkautta, Dangerous Love, 1996 (romaani, suom. Seppo Loponen)
A Way of Being Free, 1997 (esseekokoelma)
Infinite Riches, 1998 (romaani)
Mental Fight, 1999 (runoteos)
In Arcadia, 2002 (romaani)
Starbook, 2007 (romaani)
Bibi Aisha

Jodi Bieber World Press Photo -valokuvakilpailussa 2011. Taustalla kuva Bibi Aishasta.
Bibi Aisha on afganistanilainen nainen kuvassa, jolla Jodi Bieber on voittanut World Press Photo -valokuvakilpailun. Kuva julkaistiin Timen kannessa 29.7.2010. Bibi Aishan mies silpoi vaimonsa kasvot Taleban-komentajan käskystä rangaistukseksi siitä, että vaimo pakeni väkivaltaisen miehensä luota. Bibi Aisha oli kuvaushetkellä 18-vuotias.
BLS

Nykyinen BLS on useiden yhtiöjärjestelyjen tulos.
BLS AG (BLS SA, BLS Ltd.) on sveitsiläinen liikennekonserni, joka toimii Keski-Sveitsissä, pääosin Bernin ja sen lähikantonien alueella. Vuonna 2011 BLS:n liikevaihto oli 911 milj. CHF. Liikennepalveluiden suorat tulot (lippu- ja rahtitulot) olivat noin 346 milj. CHF eli noin 38 % kaikista tuotoista. Suurin osa tuotoista oli liikenteenhoidon korvauksia valtiolta ja kantoneilta sekä erilaisia avustuksia.  Henkilöstön määrä oli 2 836.
BLS harjoittaa juna-, autojuna-, bussi- ja laivaliikennettä. Rautateiden henkilöliikenteen ja laivaliikenteen hoitaa emoyhtiö BLS AG. Tavaraliikennöitsijä on BLS Cargo AG. Bussiliikenneyhtiö on Busland AG. Lisäksi konserniin kuuluu matkatoimisto Emmental Tours AG. Lisäksi BLS AG omistaa 33,4 % rataverkon omistavasta BLS Netz AG:stä. BLS AG:n pääomistaja on Bernin kantoni (56 %).
Historiaa

Nykyinen BLS AG aloitti toimintansa vuonna 2006, kun BLS Lötschbergbahn AG:n ja Regionalverkehr Mittelland AG:n toiminnot yhdistettiin fuusiossa.
Rautatiet

BLS:n rataverkon omistaja on BLS Netz AG. Sen omistajia ovat BLS AG (33,4 %) sekä BLS:n pääomistajat eli Sveitsin valtio (50,1 %) ja Bernin kantoni (16,5 %).
BLS:n rautateiden laajuus on 436 km. Pääreitit ovat:
Bern - Thun - Spiez - Brig/Raron
Bern - Neuchâtel.
BLS Netz omistaa alueensa rautatiet ja rataverkkoon liittyvän infran kuten asemat ja ohjausjärjestelmät. BLS:n operointivastuulla on oman rataverkkonsa lisäksi muun muassa Simplonin tunnelin yhteys Italiaan, yhteensä 520 km ratoja.
Henkilöjunaliikenne

BLS:n päätoimiala on henkilöliikenne. Vuonna 2011 BLS kuljetti junillaan 52 milj. matkustajaa. Henkilöliikenteen suoritemäärä oli 865 milj. matkustajakilometriä. Autojunaliikenteessä BLS siirrettiin 1,3 milj. ajoneuvoa.
Tavaraliikenne

BLS Cargo harjoittaa rautateiden tavaraliikennettä Sveitsissä ja sen lähialueilla. Yhtiöllä on tytäryhtiöt Saksassa (BLS Cargo
Deutschland GmbH) ja Italiassa (BLS Cargo Italia S.r.l.).
BLS Cargon tavaraliikennesuorite oli vuonna 2011 3,8 mrd. nettotonnikilometriä.
Linja-autoliikenne

Busland AG harjoittaa paikallisliikennettä Bernin itäpuolella, Burgdorfin - Huttwilin - Langnau im Emmentalin alueella. Vuonna 2011 yhtiön linja-autoilla kulki 3 milj. matkustajaa. Liikenteen suoritemäärä oli 13 milj. matkustajakilometriä.
Laivaliikenne

BLS harjoittaa vuoro- ja tilauslaivaliikennettä Thunin- ja Brienzjärvellä, Bernin lounaispuolella. Laivat kulkevat Brienzistä Interlaken Ostiin ja Thunista Interlaken Westiin. Liikennekausi alkaa huhtikuun lopulla ja päättyy uutena vuotena. Vuonna 2011 BLS:n laivoilla kulki 0,9 milj. matkustajaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ouida Bergère

Ouida Bergère vuonna 1920.
Ouida Bergère (alun perin Eunie Branch, 14. joulukuuta 1885 Espanja – 29. marraskuuta 1974 New York) oli yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja, näyttelijä ja näytelmäkirjailija.
Ouida Bergère syntyi Espanjan Madridissa, jossa hänen Tennesseessä syntynyt isänsä toimi liikealalla. New Yorkin Brooklynissä varttunut Bergère näytteli jo lapsena ja teki Broadway-debyyttinsä vuonna 1911. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän perusti manageritoimiston, joka edusti näyttelijöitä. Samalla hän kirjoitti 1920-luvulla monia käsikirjoituksia Metro-Goldwyn-Mayerille, Paramountille ja Pathélle Yhdysvalloissa, Britanniassa, Ranskassa ja Italiassa tuotettuihin elokuviin. Monet varhaisimmista syntyivät yhteistyössä hänen ensimmäisen aviomiehensä Louis Weadockin kanssa, ja monet myöhemmät elokuvat ohjasi hänen toinen aviomiehensä George Fitzmaurice. Hänen pitkäaikaisin aviomiehensä oli brittinäyttelijä Basil Rathbone, vuodesta 1926 Rathbonen kuolemaan 1967 asti.
Filmografia > Käsikirjoittajana

1920: Rakastamisen oikeus (The Right to Love)
1920: Tanssin pyörteessä (On with the Dance)
1920: Villiruusu (Idols of Clay)
1922: Kolme elävää ”kuollutta” (Three Live Ghosts)
1922: Elämän seikkailut (Kick In)
1922: Myötä- ja vastoinkäyminen (To Have and to Hold)
1923: Kuusi päivää (Six Days)
1923: Kun hänen unelmansa toteutui (Rustle of Silk)
1923: Ikuinen kaupunki (The Eternal City)
1923: Vaarallisia valheita (The Cheat)
1923: Bella Donna (Bella Donna)
Näytelmiä

The Vicious Circle
That Woman
Sherlock Holmes
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ouida Bergère Wikimedia Commonsissa
Ouida Bergère Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ouida Bergère Elonetissä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ouida Bergère
Käännös suomeksi
Atlético de Rafaela

Asociación Mutual Social y Deportiva Atlético de Rafaela on argentiinalainen jalkapalloseura, joka pelaa tällä hetkellämilloin? Argentiinan  pääsarjassa. Seura tunnetaan paremmin nimellä Atlético de Rafaela. Se on perustettu 13. tammikuuta 1907.
Historia lyhyesti

Joukkue perustettiin Rafaelan kaupungissa Santa Fen maakunnassa 1907 nimellä Club Atlético de Rafaela. Nimi muutettiin vuonna 1915 Club Atlético de Rafaelaksi. Vuonna 1988 nimeksi tuli nykyinen nimi Asociación Mutual Social y Deportiva Atlético de Rafaela.
Joukkue nousi  Argentiinan 1.divisioonaan vuonna 2003 pelattuaan 14 vuotta 2. divisioonassa. Vierailu pääsarjatasolla jäi kuitenkin lyhyeksi, koska seura putosi takaisin 2.divisioonaan heti ensimmäisen kauden päätteeksi. 2009 seura oli taas lähellä nousua takaisin 1.divisioonaan, mutta nousu toteutui vasta toukokuussa 2011.
Aiheesta muualta

Seuran virallinen sivusto
Ouluvesi

| Ouluvesi |
| --- | --- |
 Näkymä Ouluveteen huhtikuussa 2016
Valtiot:  Suomi 
Maakunnat:  Etelä-Pohjanmaa
Kunnat:  Ähtäri
Koordinaatit:  62°32′09″N, 24°04′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Ähtärinjärven alue (35.43)
Laskujoki:  Vääräkoski 
Järvinumero:  35.431.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  139,8 m  
Rantaviiva:  26,491 km  
Pinta-ala:  3,96264 km²  
Tilavuus:  0,00780514 km³  
Keskisyvyys:  1,91 m  
Suurin syvyys:  8,5 m  
Saaria:  3 
 fiOuluvesi 
Ouluvesi  on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärin keskustaajamassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 396 hehtaaria eli 4,0 neliökilometriä. Se on 7,3 kilometriä pitkä ja 2,0 kilometriä leveä, mutta järvi on kuitenkin moniosainen. Kantatie 68 kulkee Ähtäristä järven länsirantaan pitkin pengertie, jossa on sillan alla 50 metriä pitkä aukko. Saman salmen pohjoispäässä sen ylittää taajamasta tulevan kadun pengertie, jossa on sillalle tehty 20 metrin aukko. Siltojen väliin jää 800 metriä pitkä salmi. Siltojen pohjoispuolelle jää järven pohjoisosa ja eteläpuolelle eteläosa, joka on suurin järvenosa. Pohjoisosassa on luoteeseen työntyvä 1,5 kilometriä pitkä Laajalahti, joka on hyvin kapea. Myös sen poikki kulkee pengerretty tie. Lahdensuun vieressä sijaitsee lyhyt Keihäsniemi, jonka vieressä on Kuikanlahti. Lahti jatkuu etelään 800-metrisenä Niemenpäänlahtena. Lahti kiertää noin 40 metriä korkean Mustikkavuoren taakse. Siltojen eteläpuolelle jää vielä 4,3 kilometriä järveä jäljelle. Suuren Hyvölänsaaren takaa aukeaa järvenselkä, josta työntyy länteen Hyvölänlahti. Järvenselän eteläosassa aukeaa Kaijanniemen takana järven eteläpää, missä laskee Inhanjoki Ryötönsaaren kummaltakin puolelta järveen.
Järvessä on kartan mukaan kolme saarta, joista vain Hyvölänsaari on suuri. Se on 400 metriä pitkä, 400 metriä leveä ja sen pinta-ala on yli 7 hehtaaria. Saari on autio, mutta kartassa sinne on merkitty nuotiopaikka. Ryötönsaari voidaan lukea joen haarautumaksi eikä sitä järveltä katsomalla hahmota saareksi.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 7,8 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0078 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 1,9 metriä ja suurin syvyys on 8,5 metriä. Syvin kohta sijaitsee kantatien eteläpuolella 30 metriä korkean Ukonvuoren edustalla. Etelämpänä on vielä yksi yli kahdeksan metrin syvänne. Järvenselällä on alle kolme metriä syvää.
Järven rantaviivan pituus on 26,5 kilometriä, joista saarilla on yli 1,5 kilometriä. Rannat ovat pääosassa metsämaata tai taajama-aluetta. Rantojen rantaviivaa rikkovat muutamat peltopalstat, jotka ulottuvat rantaan saakka. Ähtärin taajama-alueista ulottuvat länsipuolella Pellonpää ja Pöyhönen, ja itäpuolella keskusta, Tapio ja Villelä rantaan asti. Haapamäki–Seinäjoki-rautatie ja tulee järven itärantaan, missä sijaitsee Ähtärin rautatieasema.
Säännöstely

Ouluvettä on säännöstelty vuodesta 1989 saakka. Säännöstelyluvan hankki Vattenfall Oy, jolla oli Vääräkoskessa hakuaikana kaksi voimalaitosta. Nämä voimalaitokset on myöhemmin korvattu uudella voimalaitoksella, jonka omistaa Koskienergia Oy.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Oulunveden alueeseen (35.431) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 139,8 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään Hankavedestä tulevasta Inhanjoesta, jonka virtaus huuhtoo järven eteläosaa. Se muodostaa Hankaveden–Väliveden alueen (35.432) alajuoksun, joka on osa Ähtärin valuma-alueen reittiä. Järven pohjoispäähän laskee Sappionjoki, joka on Sappionjoen valuma-alueen (35.434) laskujoki.
Ouluveden alueella on viisi yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niitä ovat Ouluveden eteläpäähän laskevan Vehkapuron valuma-alueella sijaitsevat Suolampi (5 hehtaaria, ha), Kaakkolampi (3 ha) ja Kapealampi (8 ha). Järven keskikohdasta suoralla kanavalla on siihen yhteydessä Pöyhösenlampi (12 ha), jonka rannat ovat laajaa kosteikkoa. Vihtalampi (14 ha) sijaitsee järven kaakkoispuolella ja se laskee järveen lyhyttä kaivettua ojaa pitkin. Järven laskujoki Vääräkoski alkaa Hyvölänlahdelta ja se on 1,6 kilometriä pitkä. Se laskee Peränteen pohjoispäähän.
Paastojärvi

| Paastojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Paikkakunta:  Loimola
Koordinaatit:  62°26′15″N, 31°27′11″E
Laskujoki:  Keskimjoki (d) 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  181 m 
 fiPaastojärvi 
Paastojärvi on Vuoksen vesistön Pielisen reitin latvoilla oleva järvi. Paastojärvi sijaitsee Loimolan kunnan pohjoisosassa Karjalan tasavallan Suojärven piirissä Venäjällä. Järvi sijaitsee Suomen luovuttamalla alueella ja se sijaitsi Suomelle kuuluessaan Korpiselän kunnan pohjoisosassa.
Paastojärveen laskee pohjoisesta pienet Löytöjärvi ja Lapinjärvi sekä idästä pienet Palojärvi, Soilinjärvi, Kaarijärvet, Sukkalinjärvi ja Jurvajärvi. Paastojärven pinta on 181 metriä meren pinnan yläpuolella ja järven eteläpäästä alkava lyhyt laskujoki yhtyy Tolvajokeen.
Ouidahin historiallinen museo

Ouidahin historiallisen museon sisäänkäynti.
Museon päärakennus.
Museon pihalla oleva kappeli.
Ouidahin historiallinen museo (ransk. le Musée d’Histoire de Ouidah) sijaitsee Ouidahissa, Beninissä entisessä portugalilaisessa linnoituksessa. Museossa on runsaasti historiallisesti merkittäviä esineitä ja kuvituksia.
Museota on johtanut kuraattori ja henkilökuntana on ollut useita koulutettuja oppaita. Museo on osa museoverkostoa, jota hallinnoi Beninin kulttuuriperinnön virasto, joka on kulttuuri-, taide- ja matkailuministeriön alainen.
Museo on ollut korjattavana vuodesta 2020 alkaen. Beninin viranomaiset eivät ole pystyneet ilmoittamaan, milloin museo avautuu uudestaan.
Vaiheet

Museo sijaitsee rakennuskokonaisuudessa, jota ennen kutsuttiin nimellä São João Baptista de Ajudá. Se oli aikaisemmin Portugalin São Tomé ja Príncipen eksklaavi Ouidahin kaupungissa. Linnoitus perustettiin vuonna 1721 ja siinä oli linnoitus ja tehdas, joka toimi kauppa-asemana. Varhaisvaiheessa portugalilaiset hoitivat orjakauppaa linnoituksen sisällä. Dahomeyn vallattua Ouidahin sen joukot miehittivät sen kahdesti ja polttivat sen maan tasalle. Vuoden 1806 jälkeen sitä hallitsi Francisco Félix de Souza. Dahomeyn kuningaskunnan aikana rakennus toimi alueella Portugalin diplomaattisena edustustona.
Linnake hylättiin vuonna 1862, jonka jälkeen se toimi vuoroin protestanttien ja vuoroin katolisten lähetystyön tekijöiden keskuksena.
Portugal otti jälleen linnakkeen haltuunsa vuonna 1865, ja piti sitä enklaavinaan 31. heinäkuuta 1961 asti, jolloin Dahomey oli ollut itsenäinen vuoden ajan. Silloin Dahomey valtasi linnakkeen pakkokeinoin ja sen asukkaat, portugalilaiset virkailijat perheineen karkotettiin. Ennen lähtöään asukkaat sytyttivät rakennukset tuleen pyrkien tuhoamaan sen päärakennuksen. Marraskuun 13. päivänä 1964 annetulla asetuksella linnake luokiteltiin historialliseksi muistomerkiksi. Se kunnostettiin Ranskan ja Yhdysvaltojen taloudellisella tuella. Museo avattiin vuonna 1967. Museo oli aikaisemmin Dahomeyn soveltavan tutkimuksen instituutin ylläpitämä.
Museon kokoelmissa oli orjakauppaa kuvaavia esineitä, valokuvia ja piirustuksia – joiden mukaan Ouidahia pidettiin eurooppalaisten kauppiaiden huomattavana satamana. Museossa oli myös dokumentoitu näyttely samanlaisista rituaaleista ja pukeutumisesta Beninissä, Brasiliassa, Haitissa ja Kuubassa, eli niillä alueilla, joihin enemmistä Ouidahista viedyistä orjista kuljetettiin.
Portugalilainen linnoitus on yksi kolmesta Ouidahissa olleesta, Williamsin brittiläisten ja St. Louisin ranskalaisten linnakkeen lisäksi.