Pietarsaaren teloitukset
Tapahtumat > Oikeudenkäynti

Teloituksiin johtaneet tapahtumat käynnistyivät 1. maaliskuuta, jolloin Pietarsaaren kaupunginhotellissa pidettiin paikallisen suojeluskunnan järjestämät tervetuliaisjuhlat kaupunkiin edellisenä päivänä saapuneiden 97 tykistöjääkärin kunniaksi. Pietarsaareen oli helmikuun alussa perustettu valkoisen armeijan tykistökoulu, jonka johtajana toimi kreivi Adolf Hamilton. Hänen lisäkseen juhliin osallistuivat ainakin ruotsalaiset kapteenit Oscar Palme ja Nils Palme, jääkäriluutnantti Ingevald Pipping, kapteeni Emil Haeger, luutnantti Sture Appelberg, jääkärivänrikki Yrjö Takkula, jääkärimajuri Lauri Malmberg, jääkärikapteeni Uno Fagernäs sekä tykistökoulussa opettajana toiminut jääkäri Leo Kyander. Juhlien jatkuessa iltamyöhään humaltuneet osanottajat päättivät aloittaa oikeudenkäynnin Pietarsaaren raatihuoneen putkassa sisällissodan alusta saakka vangittuina olleita suomenkielisen työväenyhdistyksen johtohenkilöitä vastaan. Heidän lisäkseen osa teloitetuista haettiin kotoaan. Tiedossa ei kuitenkaan ole, miksi juuri kyseiset henkilöt valittiin. Joidenkin väitteiden mukaan ajatuksen oikeudenkäynnistä olisi esittänyt kreivi Hamilton.
Istunnon pöytäkirjat on tuhottu, mutta kreivi Hamiltonin isälleen Hugo Hamiltonille kirjoittaman kirjeen mukaan oikeus kokoontui kello 1 yöllä ja teloitukset olivat ohi jo kello 3. Tuomareina olivat Lauri Malmberg, Leo Kyander ja Uno Fagernäs, joilla kaikilla oli lainopillinen koulutus. Uno Fagernäsillä ei kuitenkaan ollut minkäänlaista lainopillista koulutusta. Näin ollen hänellä ei ollut oikeutta vahvistaa tuomioita. Fagernäs on todennäköisesti sekoitettu Ingevald Pippingiin, joka oli lakimies, ja hänet on nimetty monissa lähteissä toiseksi tuomariksi jakamaan oikeutta lakimies Leo Kyanderin kanssa. Dosentti Mikko Uola on hänkin perehtynyt aikalaislähteitä tarkastellen Pietarsaaren teloituksiin. Malmberg, Pipping ja Kyander ovat luontevia oikeuden jäseniä. ”Mitähän kuusi vuotta nuorempi, pari kuukautta lääkäriksi opiskellut jalkaväen kapteeni, joka oli mennyt kotiinsa Teerijärvelle, olisi siinä joukossa tehnyt?” Mikko Uola toteaa. Kyander oli jopa teloitetun Johannes Jääskeläisen entinen opiskelutoveri Helsingin yliopistosta.
Myöskään Pietarsaaren tapahtumia perusteellisesti käsitellyt filosofian maisteri Juhani Vakkuri ei pidä Fagernäsin käyntiä kaupungissa edes mahdollisena. Fagernäsillä ei ollut motiivia. Vakkurin mukaan Unolla ei ollut aikataulujen vuoksi mahdollisuutta ehtiä Pietarsaareen. Historiallinen näyttö ei tue olettamaa, että Uno Fagernäs olisi osallistunut laittomaan oikeudenkäyntiin.
Jääskeläinen oli Vaasan läänin entinen lääninsihteeri, joka värväytyi Pietarsaaren tykistökouluun 25. helmikuuta, kun sen palvelukseen oli haettu insinöörejä. Ennen lakimiesuraansa hän oli valmistunut tie- ja vesirakennusalan insinööriksi vuonna 1906. Jääskeläinen saapui Pietarsaareen vain päivää ennen oikeudenkäyntiä ja kirjautui asumaan kaupunginhotelliin. Monella tilaisuudessa mukana olleella ruotsinkielisellä kerrotaan olleen Jääskeläistä kohtaan vanhoja kaunoja. Hänen väitettiin ohittaneen ruotsinkielisen hakijan lääninsihteerin viran saadessaan, ja siinä toimiessaan oli nimittänyt ruotsinkielisellä alueella virkoihin suomenkielisiä nimismiehiä. Jääskeläisen rasitteeksi katsottiin myös se, että hän oli opiskellessaan kuulunut jonkin aikaa Ylioppilaiden Sosialidemokraattiseen Yhdistykseen.
Kun vangit oli haettu hotellille esitti Jääskeläinen vastalauseensa. Hän ilmoitti oikeudenkäynnin olevan vastoin Suomen lakia ja totesi myös, ettei humalainen seurue ole sopivassa kunnossa jakamaan oikeutta. Tämän jälkeen myös Jääskeläinen joutui itse syytettyjen joukkoon. Heitä syytettiin nyt aikomuksesta räjäyttää tykistökoulun ammusvarasto Jääskeläisen johdolla. Pikaoikeudenkäynnin päätteeksi miehet tuomittiin kuolemanrangaistukseen maanpetoksesta ja venäläisten kanssa vehkeilystä. Kreivi Hamilton allekirjoitti tuomion Pietarsaaren sotilaskomentajan ominaisuudessa, ja se pantiin täytäntöön vielä samana yönä. Hän kirjoitti myöhemmin isälleen, että kuolemantuomioiden allekirjoittaminen oli ollut yllättävän helppoa. Hamilton kertoi tehneensä sen ”kevyellä kädellä”. Isä puolestaan luonnehti poikaansa ”sotahulluksi”, ja piti uutista hänen vuonna 1919 tapahtuneesta kuolemastaan tervetulleena.