stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italia
Politiikka

Italian valtionpäämies on presidentti, jonka asema on lähinnä edustuksellinen. Presidentin valitsevat valitsijamiehet, joihin kuuluu parlamentin molempien huoneiden sekä alueiden edustajia. Presidenttikausi on seitsemän vuotta, eikä kausien määrää ole rajoitettu. Hallituksen päänä on pääministeri, josta puhutaan myös joskus hallituksen presidenttinä. Pääministeri ehdottaa hallitusta, presidentti nimittää sen. Italiassa on kaksikamarinen parlamentti. Senaatissa on 315 paikkaa ja alahuoneessa (Camera dei Deputati) 630 paikkaa. Ne valitaan suhteellisella vaalitavalla.
Italiassa on ollut lukuisia puolueita, jotka ovat muodostaneet erilaisia vaaliliittoja ja koalitioita. 2000-vuosikymmenen loppupuolella monet koalitiot ovat yhdistyneet puolueiksi jolloin poliittinen kenttä on hiukan selkeytynyt. Vuoden 2008 parlamenttivaaleissa valta palasi Berlusconin oikeistoliittoumalle, jonka muodostivat pääasiassa Berlusconin perustama Eteenpäin Italia (Forza Italia, FI) ja kansalliskonservatiivinen Kansallisliitto (Alleanza Nazionale, AN) ja Pohjois-Italialle itsehallintoa vaatinut Pohjoisen liitto (Lega Nord, LN). Forza Italia ja Alleanza Nazionale yhdistyivät vuonna 2009, ja niillä on 37,4 prosenttia paikoista. Pohjoisen liitto sai 8,3 prosenttia ja kuului hallituskoalitioon, samoin kuin Autonomialiike (1,1 % äänistä). Oppositioon jäi keskusta-vasemmistolainen Demokraattinen puolue, joka sai 33,3 prosenttia äänistä. Se oli liitossa Arvojen Italian (4,4 %) kanssa, kun taas Keskustaliitto kävi vaalikamppailunsa yksin ja sai 5,6 prosenttia äänistä. Kommunistit tippuivat parlamentista ensimmäistä kertaa toisen maailmansodan jälkeen. Vuoden 2011 lopulla oikeistoliittouma hajosi, ja valtaan nousi Mario Montin virkamieshallitus.
Vuoden 2013 parlamenttivaalien jälkeen hallitusta ei pystytty muodostamaan kahteen kuukauteen. Kun Giorgio Napolitano oli valittu uudestaan presidentiksi huhtikuussa, Enrico Lettan johdolla muodostettiin laajapohjainen hallitus, jolle antoi tukensa sekä Demokraattinen puolue että Berlusconin Vapauden kansa -puolue.
Maaliskuun 2018 parlamenttivaalien voittaja oli oikeisto. Pääministeriksi tuli Giuseppe Conte ja hallituksen muodostivat Luigi Di Maion johtama Viiden tähden liike ja Matteo Salvinin johtama Lega. Viiden tähden liikkeellä on hallituksessa 8 ministerin paikkaa ja Legalla 5. Lisäksi hallituksessa on 6 riippumatonta ministeriä. 14 kuukautta vallassa oltuaan hallitus kuitenkin hajosi elokuussa 2019 hallituspuolueiden eriävien näkemyksien takia ja sisäministeri Matteo Salvini ilmoitti Lega-puolueensa vetäytyvän hallitusyhteistyöstä Viiden tähden liikkeen kanssa. Italiaan ennustettiin uusia vaaleja.  Eronneen hallituksen sitoutumaton pääministeri Giuseppe Conte muodosti kuitenkin syyskuussa 2019 uuden keskustavasemmistolaisen hallituksen, jossa olivat mukana  Viiden tähden liike ja Demokraattipuolue. Uudeksi ulkoministeriksi nousi Luigi Di Maio. La Lega - puolue jäi oppositioon.
Toukokuussa 2019 Euroopan parlamentin vaaleissa Salvinin La Lega sai 34 % Italian äänistä ja toiseksi tullut keskustavasemmistolainen Demokraatit (PD) sai 22,7 % Italian äänistä.
Aluejako

Italia jakautuu hallinnollisesti 20 alueeseen (ital. regione), joista viidellä alueella on itsehallinnollinen asema: Aostanlaakso (ital. Valle d’Aosta, ransk. Vallée d'Aoste), Friuli-Venezia Giulia, Sardinia (ital. Sardegna), Sisilia (ital. Sicilia) ja Trentino-Etelä-Tiroli (ital. Trentino-Alto Adige, saks. Trentino-Südtirol).
Alueet jakautuvat edelleen maakunniksi (ital. provincia) ja metropolikaupungeiksi (ital. città metropolitana). Maakuntia on 93 ja metropolikaupunkeja 14. Kuntia Italiassa oli vuoden 2017 alussa 7 983.
Talous > Liikenne

Italiassa on 20 254 kilometriä rautateitä. Maan rautatieverkkoa ylläpitää valtion omistama ratayhtiö Ferrovie dello Stato Italiane, jonka tytäryhtiö Trenitalia puolestaan harjoittaa junaliikennettä. Suurimpien kaupunkien välillä kulkee suurnopeusjunia jopa 300 kilometrin tuntinopeudella. Maanteitä on 487 700 kilometriä, josta 6 758 kilometriä on moottoriteitä (2014).. Moottoritieverkko on kattava erityisesti maan pohjoisosassa, tosin suuri osa moottoriteistä on maksullisia. Maan sisällä julkinen liikenne on toimivaa ja edullista, liftaaminen erittäin harvinaista ja yksityisautoilun sanotaan pelottavan ulkomaalaisia.
Italiassa on 132 lentopaikkaa. Maassa on lukuisia kansainvälisiä lentokenttiä, joista vilkkaimmat ovat Rooman Leonardo da Vincin kansainvälinen lentoasema sekä Milanon Malpensan kansainvälinen lentoasema. Italian kansallinen lentoyhtiö on Alitalia.
Satamakaupunkeja ovat Augusta, Cagliari, Livorno, Genova, Trieste, Venetsia ja Taranto. Italiaan on matkustajalauttayhteyksiä käytännössä kaikista Välimeren seudun maista.
Väestö

29. helmikuuta 2024 Italian vakinaisten asukkaiden määrä oli noin 59 miljoonaa. Luonnollinen väestönmuutos (saldo naturale) on vahvasti negatiivinen, mutta maa saa jatkuvaa muuttovoittoa ulkomailta, joten väestömäärän kokonaismuutos on vain lievästi negatiivinen. Etnisesti lähes kaikki määritellään italialaisiksi, mutta rajaseuduilla on saksalais-selvennä, ranskalais-, slovenialais-, kreikkalais- ja albani-italialaisryhmiä.
Italian suurin uskontokunta on katolinen kirkko, johon vuonna 2006 kuului väestöstä 87,8 prosenttia (joista kuitenkin vain 36,8 % ilmoitti harjoittavansa uskontoa). Uskontokuntiin kuulumattomia oli 7,0 prosenttia, muita kristittyjä 3,2 prosenttia ja muslimeja 1,4 prosenttia.
Väestö > Suurimmat kaupungit ja kaupunkialueet

Italian kaksi miljoonakaupunkia hallinnollisen alueen perusteella ovat pääkaupunki Rooma (vakituisia asukkaita vuoden 2016 lopussa 2,87 miljoonaa) ja Milano (1,35 miljoonaa). Italian väekkäimmät kaupungit ovat:
| Sijoitus | Nimi | Hallinnollinen alue | Väkiluku  (31> 12.2016) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Rooma | Latium | 2 873 494 |
| 2. | Milano | Lombardia | 1 351 562 |
| 3. | Napoli | Campania | 970 185 |
| 4. | Torino | Piemonte | 886 837 |
| 5. | Palermo | Sisilia | 673 735 |
| 6. | Genova | Liguria | 583 601 |
| 7. | Bologna | Emilia-Romagna | 388 367 |
| 8. | Firenze | Toscana | 382 258 |
| 9. | Bari | Apulia | 324 198 |
| 10. | Catania | Sisilia | 313 396 |
Metropolialueet (area metropolitana) kattavat noin yhdeksän prosenttia Italian pinta-alasta ja niillä asuu noin 24 miljoonaa ihmistä. Suurin metropolialue on Milano noin 7,5 miljoonalla asukkaallaan.
Väestö > Kielet

Italian virallinen kieli on italia, jonka asema vahvistettiin perustuslakiin vasta 2007. Italian kieli perustuu suurelta osin Dante Alighierin (1265–1321) teoksissa käytettyyn kieleen, joissa toscanalaismurteeseen on yhdistetty Etelä-Italian kieliä. Italian yhdistyessä vuonna 1861 vain kaksi prosenttia väestöstä käytti puhekielenään yleisitaliaa. Yhdistymisen eli Risorgimenton aikana on tapahtunut yhtenemistä, ja lukutaidon yleistyminen on tehnyt italian kielestä normin, jota televisio, radio ja sanomalehdet ovat vahvistaneet.
Etelä-Tirolin maakunnan toinen virallinen kieli on saksa, ja Aostan laakson alueen ranska. Virallisesti tunnustettuja vähemmistökieliä Italiassa on 12. Vuonna 1999 säädetty laki vähemmistökielistä tunnustaa seuraavat kielet: albania, frankoprovensaali, friuli, katalaani, kreikka, kroatia, ladino, oksitaani, ranska, saksa, sardi ja sloveeni.
Vakiintuneiden kielten lisäksi Italiassa on paljon maahanmuuttajia, joilla on omat kielensä. Lisäksi Italiassa on romaninkielinen vähemmistö. Ethnologue-kirjan arvion mukaan Italian kolmen romanikielen puhujia on yhteensä 23 000, mutta osa arvioista on 20–30 vuoden takaa.
Kulttuuri

Yhteiskuntaluokkien erot varallisuudessa ja koulutuksessa ovat selviä, ja ne kuuluvat ihmisen puhetavassa: koulutetut puhuvat yleisitaliaa, vähemmän koulutettujen puhe on lähempänä paikallista murretta.
Pohjois-Italian Milanosta ja Torinosta on tullut muodin ja muotoilun keskuksia. Italialaisia maailmankuuluja muotitaloja ovat Armani, Benetton, Dolce & Gabbana, Fendi, Gucci, Versace ja Prada. Milanossa järjestetään vuosittain Milanon muotiviikko, joka on yksi alan neljästä suuresta vuosittaisesta tapahtumasta.
Italialainen keittiö on antanut vaikutteita monien muiden maiden keittiöihin. Ruoan merkitys italialaisessa kulttuurissa on tärkeä. Italiassa ruoka on keino luoda ja ylläpitää sosiaalisia siteitä. Aamiainen koostuu tyypillisesti sämpylästä ja kahvista. Perinteisesti lounas on suuri monen ruokalajin ateria, johon kuuluu lähes kaikkialla pastaa ja lisäksi keittoa ja leipää ja mahdollisesti lihaa tai kalaa. Illallisella on syöty enemmänkin tähteitä. Elämäntapojen muuttuessa ilta-ateriasta on tulossa perheen yhteinen pääateria, ja raskaista lounaista ollaan luopumassa, koska sen jälkeisen siestan viettäminen ei aina ole mahdollista.
Kulttuuri > Keittiö

Italialaisessa keittiössä on voimakkaita alueellisia eroja, ja lähes jokaisella kylällä ja kaupungilla on paikallinen erikoisuutensa, ja samojakin ruokalajeja tehdään eri paikoissa eri tavoin. Vuoret ja meri vaikuttavat raaka-aineiden saantiin, ja ulkomaisia vaikutteita on saatu eri seuduilla eri suunnista.
Kaksi italialaista ruokalajia on levinnyt kaikkialle maailmaan: pasta ja pizza. Jo muinaiset kreikkalaiset ja foinikialaiset paistoivat litteitä, yrteillä päällystettyjä leipiä kuumien kivien päällä. Tomaatit levisivät Italiaan 1700- ja 1800-luvun vaihteessa. Niiden käyttäminen pizzan päällä oli napolilainen keksintö. Pizzaa myivät siellä ensin katukauppiaat, sitten kioskit ja 1830-luvulla aloitti ensimmäinen varsinainen pizzeria ”Antica Pizzeria Port’Alba”. Jo etruskit paistoivat uunissa vehnäjauhosuikaleita, mutta kuivatun pastan keittäminen keksittiin ilmeisesti Sisiliassa 700-luvulla. Löytöretkeilijät ja merenkulkijat suosivat säilyvää ja ravitsevaa pastaa. Koneiden kehittyminen mahdollisti eri muotoiset pastat, ja niitä on kehitetty yli 350 erilaista. Nykyisin italialaiset syövät vuodessa kolmisenkymmentä kiloa pastaa henkeä kohti.
Maailman terveysjärjestön vuonna 2018 tekemän selvityksen mukaan Italian alkoholinkulutus on puhtaaksi alkoholiksi muunnettuna 7,5 litraa aikuista kohti, mikä on hieman enemmän kuin maailmassa keskimäärin (6,4 litraa), mutta vähemmän kuin useimmissa Euroopan maissa, esimerkiksi Kreikassa tai Ruotsissa.
Italialaiset kuluttavat kahvia vuosittain 5,8 kiloa henkeä kohti, eli seitsemänneksi eniten Euroopassa. Kahvi nautitaan yleensä espressona, cappucinona tai macchiatona. Tärkeintä kahvissa on tuoreus, ja siksi kahvi ostetaan pienissä paketeissa. Pienetkin lapset juovat usein kahvia aamulla. 70 % kahvista juodaan kotona.
Kulttuuri > Kuvataide

Italian taide on käynyt historiansa aikana läpi useita vaiheita. Se vähä, mitä nykyisin tiedetään etruskeista, perustuu paljon heidän seinämaalauksiinsa, piirtokirjoituksiin ja sarkofageihin. Antiikin Rooman veistokset ja arkkitehtuuri ovat toimineet myöhempien tyylikausien innoittajina vuosisatojen ajan, samoin mosaiikit ja Pompeijista löytyneet seinämaalaukset.
Italian maalaustaide nousi maailman kärkeen renessanssin aikana. 1400-luvun puolella painopiste oli Keski-Italiassa, ja suuria nimiä olivat muun muassa Fra Angelico, Masolino, Masaccio, Fra Filippo Lippi, Botticelli, Filippino Lippi, Ghirlandaio, Piero della Francesca, Melozzo da Forli, Luca Signorelli, Perugino ja Pinturicchio. 1500-luvun puolella siirryttiin täysrenessanssiin, ja Rooman merkitys taidekaupunkina kasvoi, kun paavit kutsuivat sinne aikansa etevimmät taiteilijat, kuten Michelangelon, Leonardo da Vincin ja Rafaelin.
Renessanssin yleisnero Michelangelo perehtyi antiikin veistoksiin ja ihmisruumiin rakenteeseen. Hänen tunnetuimpia veistoksiaan ovat suurikokoinen Daavid (1501-1504) ja Pietarinkirkon Pietà (1499). Kuvanveistäjä, arkkitehti ja taidemaalari Gian Lorenzo Bernini oli puolestaan Italian barokin huomattavin ja kuuluisin taiteilija. Barokkikirkoissa on näyttäviä freskoja, jotka luovat erilaisia tilailluusioita: hahmot kurkottuvat ulos maalauksesta, kattoon aukea aukko taivaaseen. Taiteilijat keskittyivät rakennusten koristeluun, ja maalaus itsenäisenä taiteenlajina näivettyi.
Venetsian biennaali on joka toinen vuosi järjestettävä laaja nykytaiteen tapahtuma, joka on järjestetty jo yli 50 kertaa.
Arkkitehtuurista on säilynyt rakennuksia antiikin ajoilta kuin keskiajalta. Sen kultakautta oli renessanssi, jolloin Filippo Brunelleschi työskenteli Firenzessä ja Leon Battista Alberti välitti antiikin vaikutteita tuleville polville. Täysrenessanssin arkkitehti Donato Bramante toimi Pietarinkirkon uudistustyön pääarkkitehtina. Kuuluisaa nykyarkkitehtuuria edustavat genovalainen Renzo Piano ja minimalistiset rakennukset Milanossa ja Torinossa.
Kulttuuri > Esittävät taiteet

1600-luvun lopulla Venetsiassa oli neljä konservatoriota, ja se nousi musiikkimaailman keskuskeksi. Antonio Vivaldi työskenteli siellä pääosan säveltäjän urastaan.
Italia on klassisen oopperan syntypaikka. Siellä vaikuttivat Giacomo Puccini, Gioachino Rossini, Gaetano Donizetti ja Vincenzo Bellini.
Milanon La Scala on ollut aina maailman tunnetuimpia oopperataloja, ja monet Giuseppe Verdin oopperoista on kantaesitetty siellä. 2000-luvulla myös Torinon Teatro Regio, missä Puccinin La bohème sai ensiesityksen 1896, on noussut arvossaan.
Vuosien varrella Italiassa on syntynyt monia suuria tenorilaulajia, kuten Enrico Caruso ja Luciano Pavarotti.
Italialainen iskelmä oli suosituimmillaan 1950-luvulla, jolloin italialaisia kappaleita käännettiin ja levytettiin muillakin kielillä. Eurovision laulukilpailussa Italia on voittanut kolme kertaa, vuosina 1964, 1990 ja 2021.
Italialainen elokuva kukoisti jo mykkäelokuvan aikoina. Varhainen suuri ohjaaja oli Mario Caserini. 1940- ja 1950-luvuilla vallitsi neorealismi; merkittävimpiä suuntauksen ohjaajia olivat Luchino Visconti, Roberto Rossellini ja Vittorio de Sica. Neorealismi toi esiin sodanjälkeisen Italian ongelmat ja loi samalla uutta elokuvallista tyyliä. Se ei käyttänyt studioita, lavastuksia tai ammattinäyttelijöitä osittain olosuhteiden pakosta. Neorealismin jälkeisen ajan suuria ohjaajia olivat Michelangelo Antonioni ja Federico Fellini. 1960-luvulta 1980-luvulle Italiassa tehtiin myös yli kuusisataa spagettiwesterniksi kutsuttua lännenelokuvaa. Kolme italialaista näyttelijää on saanut Oscarin: Anna Magnani, Sophia Loren ja Roberto Benigni.
Kulttuuri > Kirjallisuus

Italian kirjallisuuden historia alkaa jo antiikin Rooman latinankielisistä teksteistä. 1300-luvun italiankielisen kirjallisuuden merkkiteoksia olivat Dante Alighierin Jumalainen näytelmä ja Giovanni Boccaccion Decamerone. Sotien jälkeen kirjoittaneista tunnetuimpia ovat Primo Levi, Italo Calvino, Alberto Moravia, Umberto Eco ja Dario Fo. Nobelin kirjallisuuspalkinnon on saanut kuusi italialaista: Giosuè Carducci (1906), Grazia Deledda (1926), Luigi Pirandello (1934), Salvatore Quasimodo (1959), Eugenio Montale (1975) ja viimeisimpänä Dario Fo (1997).
Kulttuuri > Tiede

Italialaista Galileo Galileita on kutsuttu modernin luonnontieteen isäksi. Hän teki ensimmäisten joukossa havaintoja, kehitti niiden pohjalta teorian ja testasi teorioita havaintojen avulla.
Guglielmo Marconi sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1909 radioon liittyvästä kehitystyöstä, Enrico Fermi vuonna 1938 ydinfysiikasta ja Carlo Rubbia vuonna 1984 alkeishiukkasten tutkimuksesta. Giulio Natta sai vuonna 1963 Nobelin kemianpalkinnon polymeerikemiasta.
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon ovat saaneet Camillo Golgi (1906), Daniel Bovet (1957), Renato Dulbecco (1975) ja Rita Levi-Montalcini (1986).
Kulttuuri > Maailmanperintökohteet

Unescon Maailmanperintöluettelossa on Italiasta 55 kohdetta, enemmän kuin mistään muusta maasta. Näistä viisi on luontokohteita ja 50 kulttuurikohteita, joiden joukossa on monien kaupunkien (Rooma, Napoli, Firenze, Venetsia) historialliset keskustat, antiikin aikaisia arkeologisia kohteita (kuten Pompeiji) ja merkittäviä kirkollisia rakennuksia.
Kulttuuri > Maailmanperintökohteet > Kuvia italialaisista maailmanperintökohteista

Venetsia.
Firenzen historiallinen keskusta.
Cinque Terre.
Sienan historiallinen keskusta.
Alberobellon trullitalot.
Kulttuuri > Urheilu

Italiassa on järjestetty olympialaiset kolme kertaa. Kesäolympialaiset järjestettiin Roomassa vuonna 1960 sekä talviolympialaiset Cortina d'Ampezzossa vuonna 1956 ja Torinossa vuonna 2006. Italia on osallistunut kesäolympialaisiin vuodesta 1896 ja talviolympialaisiin vuodesta 1923. Sillä on nykyisin kesäolympialaisissa yli 300 ja talviolympialaisissa yli sadan urheilijan joukkue.
Italian suosituin urheilulaji on jalkapallo. Maassa on järjestetty lajin maailmanmestaruuskilpailut vuosina 1934 ja 1990 sekä Euroopan mestaruuskilpailut vuosina 1968 ja 1980. Italian jalkapallomaajoukkue on maailman menestyksekkäimpiä ja on voittanut neljä maailmanmestaruutta ja kaksi euroopanmestaruutta. Vuoden 2024 heinäkuussa Italia oli FIFA:n maajoukkerankingissa sijalla 10. Italian pääsarja Serie A on maailman kovatasoisimpia. Maan huomattavimmat seurajoukkueet ovat torinolainen Juventus sekä milanolaiset Milan ja Inter.
Myös muut palloilulajit ovat suosittuja Italiassa. Erityisen suosittuja ovat koripallo ja lentopallo. Koripallossa sekä maajoukkue että pääsarja kuuluvat maailman eliittiin. Sama koskee lentopallon maajoukkuetta ja pääsarjaa.
Myös moottoriurheilu on Italiassa suosittua. Tärkeimmät moottoriurheilukeskukset ovat Imola ja Monza. Italia kuuluu F1:n ydinalueisiin. Ferrari on yksi tunnetuimmista F1-talleista. Ferrarin menestyksestä huolimatta Italia ei ole voittanut Formula 1 -sarjan kuljettajien mestaruutta 1950-luvun jälkeen.
Myös maantiepyöräily kuuluu Italian suosituimpiin urheilulajeihin. Italian ympäriajo on yksi lajin tärkeimmistä kilpailuista. Italialla on lisäksi vahvat perinteet muun muassa yleisurheilussa. Talviurheilu on erityisen suosittua Pohjois-Italiassa.
Kulttuuri > Media

Italian mediaa leimaa alueellisuus, mikä johtuu maan historiallisesta hajanaisuudesta.
Italiassa hallitsevin tiedotusväline on televisio. Italian julkisen palvelun televisioyhtiö on nimeltään Radiotelevisione Italiana (lyhennettynä RAI). RAI:lla on 15 televisiokanavaa. Radiokanavia on 12 radiokanavaa. Lisäksi sillä on uutissivusto ja parlamentin toimia seuraava palvelu. Suurin yksityinen televisioyhtiö on Mediaset, jonka kanavia ovat muun muassa Italia 1 ja Canale 5. Sky Italialla on lähes monopoli maksutelevisiomarkkinoilla.
Päivittäisiä sanomalehtiä ilmestyy noin 90, joista neljä on suuria ja valtakunnallisia. Lehtiä luetaan melko vähän. Italian viisi suurinta sanomalehteä levikin perusteella (sulkeissa levikki maaliskuussa 2017) ovat:
Corriere della Sera (242 684)
La Repubblica (198 835)
La Gazzetta dello Sport (161 796)
La Stampa (144 674)
Il Sole 24 Ore (108 437)
Poliittisuus on vahvasti sidoksissa italialaiseen mediaan ja suurimmalla osalla on sidoksia poliittisiin puolueisiin. Pääministerinäkin toimineen Silvio Berlusconin omistama Mediaset-yritys on iso toimija. Yksi Italian suurimmista uutistoimistoista on ANSA.. Vuonna 2012 Italia oli lehdistönvapautta mittaavassa tilastossa vasta sijalla 57.
Ruth Slenczynska

Ruth Slenczynska noin vuonna 1957
Ruth Slenczynska (s. 15. tammikuuta 1925 Kalifornia) on yhdysvaltalainen pianisti.
Slenczynska syntyi puolalaisten maahanmuuttajien tyttäreksi. Hänen isänsä Josef Slenczynski oli viulisti. Slenczynska teki ensimmäisen konserttiesiintymisensä jo 4-vuotiaana. Vuosi myöhemmin hän piti televisioidun esityksen Ludwig van Beethovenin teoksen tulkinnastaan. 6-vuotiaana Slenczynska teki Euroopan-debyyttinsä Berliinissä. Hänestä tuli myöhemmin yksi aikansa arvostetuimmista Frédéric Chopinin musiikin tulkitsijoista. Hän esitti Wolfgang Amadeus Mozartin duokappaleen pianoa myös soittaneen Harry S. Trumanin kanssa ja esiintyi John F. Kennedyn virkaanastujaisissa.
Slenczynska on jatkanut uraansa 2020-luvulle saakka. Hän on tiettävästi viimeinen elossa oleva Sergei Rahmaninovin oppilas. Slencynska julkaisi koronatoimien aikana Youtubessa videoita itsestään soittamassa Beethovenin pianosonaatteja säveltäjän 250-vuotissyntymäjuhlan kunniaksi. Lokakuussa 2021 hän esiintyi Puolan suurlähetystössä New Yorkissa. Slenczynska ilmoitti tehneensä uuden levytyssopimuksen Decca Classicsin kanssa ja julkaisi maaliskuussa 2022 soolopianoalbumin My Life in Music, jossa kuullaan teoksia Chopinilta, Claude Debussylta, Edvard Griegiltä ja Johann Sebastian Bachilta. Slenczynska on julkaissut muistelmateoksen Forbidden Childhood.
Jimi Tauriainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Jimi Weikko Tauriainen
Syntymäaika: 8. maaliskuuta 2004 (ikä 20)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: keskikenttä
Pituus: 188 cm
Seura
Seura: Chelsea
Pelinumero: 62
Junioriseurat
2009–2016: FC Wild
2016–2020: HJK
2020–: Chelsea
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2024– | Chelsea | 1 | (0) |
Maajoukkue
| 2019 | Suomi U15 | 3 | (2) |
| 2019 | Suomi U16 | 6 | (4) |
| 2022 | Suomi U18 | 2 | (1) |
| 2022 | Suomi U19 | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 20. elokuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 20. elokuuta 2024.
Jimi Tauriainen (s. 8. maaliskuuta 2004 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija. Hän siirtyi 1. heinäkuuta 2020 HJK:sta FC Chelseaan kolmivuotisella sopimuksella. Tauriainen aloitti jalkapallon kirkkonummelaisessa FC Wildissa viisivuotiaana. Sieltä hän siirtyi HJK:hon 12-vuotiaana.
Tauriainen pelasi aluksi Chelsean alle 18-vuotiaiden joukkueessa, josta nousi alle 21-vuotiaisiin 2022. Kaudella 2023–2024 hän pääsi ajoittain myös edustusjoukkueen kokoonpanoon. Ensimmäisen kerran hän pääsi kentälle Leedsiä vastaan pelatun FA Cupin ottelun loppuhetkillä helmikuun 2024 lopulla. Valioliigassa hän pelasi ensimmäisessä ottelussaan Chelseassa Tottenhamia vastaan 2. toukokuuta 2024 tultuaan loppuhetkillä kentälle.
Tauriainen on pelannut Suomen alle 15-, 16-, 18- ja 19-vuotiaiden maajoukkueissa.
Tauriainen kuuluu rovaniemeläislähtöiseen Tauriaisten jalkapallosukuun. Hänen isänsä Pasi Tauriainen on entinen maajoukkuepelaaja. Tauriaisen sedät Kimmo ja Vesa ovat myös pelanneet SM-sarjaa. Tauriaisen isoveli Julius Tauriainen on myös jalkapalloilija.
Lohjanpuro

| Lohjanpuro Лохьянпуро |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Maat:  Venäjä
Alue:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Jänisjoen vesistöalue
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Lohjansuo 
 :  61.9376°N, 31.2127°E
Laskupaikka:  Jänisjärvi
 :  62.0014°N, 31.0731°E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  101,2 m  
Laskukorkeus:  64,4 m  
Korkeusero:  36,8 m
Pituus:  11 km  
Kaltevuus:  3,35 m/km
Muuta
Lohjanpuro (ven. Лохьянпуро) on Venäjällä Karjalan tasavallan Suojärven piirissä virtaava 11 kilometriä pitkä joki, joka laskee Jänisjärveen.
Joen kulku

Joki alkaa suopurona Lohjansuon (Лохьянсуо) kaakkoisosasta ja virtaa aluksi suota pitkin kohti luodetta. Suolla puro väistelee pitkää harjujaksoa ensin itäpuolelle, mutta suolla sijaitsevassa raossa se vaihtaa harjun länsipuolelle. Suo loppuu 6 kilometrin jälkeen ja se siirtyy metsämaastoon. Sen itäpuolella kohoaa vanhoissa suomalaiskarttoihin merkitty Lohjanselkä, joka on 139 metriin kohoava metsäinen vaara. Vaaralla on sijainnut samanniminen kylä, mutta sen asutus on nykyään satelliittivalokuvien perusteella kadonnut. Puro laskee 15 metriä alas loivarinteiseen laaksoon, jolla on pituutta alle kaksi kilometriä. Kun laakso levenee, alkaa Lohjanpuro meanderoida tiheästi. Viimeiset kilometrit se virtaa metsämaiden läpi Jänisjärven itärantaan, joka jää Keljonlahden pohjoispuolelle Ruissaaren taakse. Puron valuma-alueelle ei ole suuria järviä.
Vesistösuhteita

Lohjanpuro kuuluu Nevan vesistöalueessa Laatokan valuma-alueen Jänisjoen vesistöalueeseen, jossa sen valuma-alue sijaitsee Jänisjärven lähialueella. Jänisjärvi laskee vuorostaan Laatokkaan, jonka laskujoki Neva laskee Pietarissa Itämeren Suomenlahteen.
Huomioita

1 2 3 4  Asia on luettu venäjänkielisen Wikipedian artikkelista ru:Лохьянпуро.
1 2 3  Asia katsottu ja mitattu Internetin karttapalveluista kuten esimerkiksi Google Earth, GeoMixer tai ACME.
Käännös suomeksi