stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kyzikoksen epigrammit

Kyzikoksen epigrammit (m.kreik. ἐπιγράμματα ἐν Κυζικῷ, epigrammata en Kyzikō) on nimitys 19 antiikin kreikkalaiselle epigrammille, joiden sanotaan olevan peräisin 100-luvulla eaa. rakennetusta Apolloniksen temppelistä, joka sijaitsi Kyzikoksessa Vähässä-Aasiassa. Nykyisin epigrammit ajoitetaan aikaisintaan 500-luvulle. Epigrammit muodostavat Kreikkalaisen antologian (ja Anthologia Palatinan) kolmannen ja lyhyimmän kirjan.
Apolloniksen temppeli kunnioitti Pergamonin kuningatar Apollonis Kyzikoslaista. Sen rakensivat hänen poikansa Eumenes II ja Attalos II. Tähän sopivasti temppeli oli koristeltu reliefeillä, jotka esittivät mytologisia aiheita, jotka liittyivät poikien rakkauteen äitiään kohtaan. Reliefien aiheisiin liittyvät epigrammit ilmeisesti liitettiin reliefien yhteyteen 500-luvulla. Kreikkalaisessa antologiassa jokaista epigrammia edeltää proosamuotoinen kuvaus reliefistä. Itse epigrammien pituus vaihtelee kahden ja kuuden säkeen välillä. Epigrammi 17 on suurimmaksi osaksi tuhoutunut, ja siitä on säilynyt vain kolme sanaa.
Epigrammien aiheet

Dionysos ja Semele
Telefos ja hänen äitinsä
Foiniks, Amyntor ja Alkimede
Polymedes ja Klytios, Fineuksen pojat
Kresfontes, Polyfontes ja Merope
Apollon, Artemis, Python ja Leto
Amfion, Zethos, Dirke ja Antiope
Odysseus ja Antikleia (Odysseuksen nekromanteia)
Pelias ja Neleus, Poseidonin pojat
Euneus (Eunoos) ja Thoas sekä heidän äitinsä Hypsipyle
Polydektes ja Perseus
Iksion, Forbas ja Polymelos
Herakles ja Alkmene
Tityos, Apollon ja Artemis
Bellerofon, Glaukos ja Pegasos
Aiolos ja Boiotos, Poseidonin pojat, sekä heidän äitinsä Melanippe
Amfinomos ja Anapias (Anapis)
Kleobis ja Biton sekä heidän äitinsä Kydippe
Romulus ja Remus sekä heidän äitinsä
Aiheesta muualla

Greek Anthology, Book 3. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Greek Anthology, Book 3: The Cyzicene Epigrams. (englanniksi)
Kälviänjoen vesistö

| Kälviänjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 50) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Pohjanmaa, Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kälviänjoen vesistö (50)
Vesistöjako:  Kälviänjoen alao. alue (50.001), Kälviänjoen kesk. alue (50.002), Kälviänjoen yläo. v-a (50.003), Vähäjoen alao. alue (50.004), Vähäjoen yläo. v-a (50.005), Rimpiojan valuma-alue (50.006), Köyrisenojan v-a (50.007), Isosuonojan valuma-alue (50.008)
Laskujoki:  Kälviänjoki
Laskupaikka:  Ruotsalo, Katajanlahti, Perämeri 
Koordinaatit:  63°54′32″N, 23°15′43″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  324,04 km²  
Järvisyys:  0,51 % 
Alueen pituus:  40 km  
Alueen leveys:  20 km  
Keskivirtaama:  1,88 m³/s  
 fiJoki laskee Perämereen Katajanlahdella Ruotsalossa. 
Kälviänjoen vesistö (vesistöaluetunnus 50) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Kälviänjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 324,04 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,51 %.
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Kälviänjoen alaosan alue (50.001)
Isosuonojan valuma-alue (50.008)
Kälviänjoen keskiosan alue (50.002)
Vähäjoen alaosan alue (50.004)
Vähäjoen yläosan valuma-alue (50.005)
Köyrisenojan valuma-alue (50.007)
Kälviänjoen yläosan valuma-alue (50.003)
Rimpiojan valuma-alue (50.006)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Kälviänjoen vesistö, vesi.fi
Kyzyl

| Kyzyl Кызыл |
| --- | --- |
 Tuvan kansallisteatteri ja buddhalaisen rukousrummun katos Kyzylissä.
 lippu:  vaakuna
 Kyzyl
 Koordinaatit: 51°44′N, 94°26′E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Tuvan tasavalta
Perustettu:  1914
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
Väkiluku (2010)  ():  109 918
Aikavyöhyke:  UTC+7 (MSK+4)
Postinumero:  667001-667011
Suuntanumero(t):  +7 39422
 Ajoneuvojen rekisteritunnus: 17 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kyzyl (ven. Кызы́л, tuvaksi Кызыл) on Tuvan tasavallan pääkaupunki Jenisein varrella Etelä-Siperiassa Venäjällä. Kaupungin nimi tarkoittaa tuvan kielellä "punaista". Kaupungissa on noin 109 918 asukasta (2010).
Kyzyl sijaitsee paikallisen näkemyksen mukaan aivan Aasian maantieteellisessä keskipisteessä, tästä ei tosin olla aivan yksimielisiä. Kaupungista löytyy kuitenkin monumentti, jonka nimi on Aasian keskikohta.
Kaupungin merkittävistä rakennuksista mainittakoon parlamenttitalo ja kansallisteatteri. Kaupungin eteläpuolella sijaitsee Kyzylin lentoasema. Rautatietä ei sen sijaan ole lähistöllä.
Historia

Kyzyl perustettiin vuonna 1914 nimellä Belotsarsk. Vuonna 1918 sen nimeksi vaihdettiin Hem-Beldyr. Nimeä Kyzyl on käytetty vuodesta 1926 lähtien..
Valtatien M54 risteys Kyzylin lähellä.
Aasian keskikohta -monumentin alaosa.
Subedei-stadion.
Tuvan tasavallan parlamenttirakennus Kyzylin keskustassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kyzyl Wikimedia Commonsissa
Tuvan kaupungit
Pääkaupunki: Kyzyl
Ak-Dovurak
Šagaan-Aryg
Turan
Tšadanaa
Tuvan hallinnollinen jako
Ak-Dovurak •
Baj-Tajgan kožuun •
Baryyn-Hemtšikin kožuun •
Bii-Hemin kožuun •
Erzinin kožuun •
Kaa-Hemin kožuun •
Kyzyl •
Kyzylin kožuun •
Mongun-Tajgan kožuun •
Süt-Hölin kožuun •
Taŋdyn kožuun •
Tere-Hölin kožuun •
Tes-Hemin kožuun •
Tožun kožuun •
Tšaa-Hölin kožuun •
Tšedi-Hölin kožuun •
Tšöön-Hemtšikin kožuun •
Ulug-Hemin kožuun •
Övürin kožuun
Kädestä ennustaminen

Anni-Pulkki povaa nuoren tytön kädestä Kontiolahdella 1911.
Kädestä ennustaminen (kädestä katsominen, kiromantia tai palmistria) tarkoittaa ennustamista käden ominaisuuksien perusteella. Kädestä ennustamista on harrastettu erilaisin muunnelmin kaikkialla maailmassa.
Tekniikoita > Ennustaminen viivojen perusteella

Elämänviiva on termi, jolla tarkoitetaan kämmenessä olevista pitkistä rypyistä lähinnä peukaloa olevaa. Elämänviiva on yksi käden neljästä suuresta viivasta, joista tärkeimmät ovat elämän viivan lisäksi sydämen viiva ja pään viiva, joista väitteiden mukaan voidaan tulkita se, ajatteleeko ihminen järjellään vai luottaako tunteisiinsa. Lisäksi neljäs viiva, eli kohtalon viiva on myös tärkeä. Jos se on ihmisellä vahvin, hänen sanotaan elävän työnsä vuoksi.
Elämänviivan uskotaan osoittavan henkilön elinvoimaa, fyysistä kuntoa ja yleistä tilannetta, sekä pystyvän kertomaan ennalta suuret elämänmuutokset. Sen on uskottu voivan kertoa ihmisen eliniän pituuden ja myös risteävien ihmiskohtaloiden lukumäärän, mutta nykyaikaiset kädestäennustajat eivät yleisesti usko, että ihmisen elinaika riippuu hänen elämänviivan pituudestaan.
Mikäli ihmisen elämänviiva on pisin neljästä suuresta viivasta, ajattelee hän ennustamisen periaatteiden mukaan enimmäkseen kaikkea, joka liittyy ihmisen fyysiseen itseen ja on etusijalla. Ihminen elää vahvalla fyysisellä lihasenergialla.
1. elämänviiva
2. päänviiva
3. sydämenviiva
4. venuksenvyö
5. apollonviiva - luovuus
6. intuitio
7. kohtalonviiva
8. mars - elämänviivan ja peukalon välinen viiva
9. matkat - 6kyltin kohdalla käden sivussa olevat viivat
10. suhteet - kohtalonviivan ja pikkusormen väliset viivat käden sivussa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Palmistria. Teoksessa Selin, Risto: Ihmeellinen maailma: Skeptikon tietosanakirja.  (Ursan julkaisuja 81)  Helsinki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2001.  ISBN 952-5329-19-4  Teoksen verkkoversio.
Kärsämäen vaakuna

Kärsämäen vaakuna
Kärsämäen vaakuna on Kärsämäen kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Venetpalon kylän nimeen, joka puolestaan on peräisin hämäläisten kanssa käydyistä heimotaisteluista. Kylän kerrotaan nimetyn hämäläisten huudon ”Veneet palaa!” mukaan paikallisten kyläläisten sytytettyä ryöstöretkeläisten veneet tuleen.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä tyviö ja vene, molemmat siniset, veneestä nousee seitsemän punaista tulikielekettä.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Kärsämäen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 23. kesäkuuta 1964. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 5. lokakuuta samana vuonna.
Käkelän seisake

Käkelän seisake (ruots. Göks hållplats, lyh. Käk) on entinen rautatieliikennepaikka rantaradalla noin 4 kilometriä Siuntiosta länteen. Seisake avattiin kesäkuussa 1905, mutta paikalla oli ollut soraraide jo vuodesta 1902 alkaen.
Käkelään rakennettiin sivuraide pääraiteen pohjoispuolelle vuonna 1928 veturien ympäriajoa varten. Seisakkeella toimi VR:n virkailijan ylläpitämä postipysäkki vuodesta 1925 alkaen Porkkalan vuokraamiseen saakka. Vuokra-aikana neuvostoliittolaiset rakensivat Käkelään uuden, isomman odotuskatoksen ja purkivat suomalaisten jättämät vanhat rautatierakennukset.
Vuokra-ajan päätyttyä sivuraidetta ei otettu uudelleen käyttöön. Myös odotussuoja purettiin piakkoin palautuksen jälkeen. Henkilöliikenne seisakkeella lopetettiin kesäkuussa 1984 ja se lakkautettiin lopulta kesäkuussa 1985. Nykyisin seisakkeen lähettyvillä sijaitsee sähkön syöttöasema.
Malli Cajander

Malli Cajander on termi, jolla pyritään kuvaamaan Suomen armeijan heikkoa varustetasoa talvisodan alkaessa vuonna 1939. Osalle talvisodan sotilaista ei ollut antaa aluksi kuin kokardi ja miehistövyö. Sotilaat joutuivat taistelemaan talvisodan alussa mukanaan tuomissaan siviilivaatteissa.
Termi viittasi pääministeri A. K. Cajanderiin, mutta on sikäli harhaanjohtava, että Cajanderin III hallituksen (12. maaliskuuta 1937 – 1. joulukuuta 1939) aikana puolustusmenot tosiasiassa kasvoivat. Cajander piti 8. elokuuta 1939 puheen, jonka osa sai kontekstistaan irrotettuna laajaa huomiota: ”Mitä silloin olisimme hankkineet, esimerkiksi lentokoneita, ilmatorjuntavälineitä ynnä muuta, olisivat jo nyt suurelta osalta vanhentuneita, ehkäpä romutettaviakin…”
Tyytymättömyyden heikkoon varustetasoon oli kanavoiduttava jonnekin ja se sai puheissa ja kirjoituksissa nimen malli Cajander. Myöhemmässä keskustelussa termi laajeni kuvaamaan armeijan varustautumattomuutta laajemminkin. Sitä on käytetty varsinkin, kun on tahdottu viitata poliitikkojen oletettuun näköalattomuuteen, hankintojen jarruttamiseen ja vastuuseen puutteista.
Maailmansotien välisenä aikana Suomi käytti kuitenkin puolustushankintoihin 15–20 % valtion kokonaismenoista. Suhteellisesti Suomen panostukset olivat Euroopan kärkiluokkaa. Hankinnat olivat silti riittämättömiä talvisodan totaalisen sodan kulutukseen. Suuri osa hankinnoista oli myös suunnattu muualle kuin jalkaväen henkilökohtaiseen varustukseen. Syitä varustuksen puutteisiin on haettu poliittisten päättäjien arvovalinnoista, sotilaiden kyvyttömyydestä luoda ja kommunikoida kokonaisnäkemys puolustuksen tarpeista ja nuoren Suomen vähäisistä resursseista.
Tausta

Kun reserviläisistä koostunut kenttäarmeija kutsuttiin ylimääräisiin kertausharjoituksiin lokakuussa 1939, varustuksessa oli runsaasti puutteita. Osalle palvelukseen astuneista ei ollut antaa ohjesäännön mukaisia henkilökohtaisia varusteita, eikä armeija näyttänyt armeijalta vaan sekalaiselta, epäsotilaalliselta joukkiolta. Minimivarustuksesta on erilaisia versioita. Yleisimmän näkemyksen mukaan osalle sotilaista oli antaa vain kivääri, kokardi, lakki ja vyö. Tämä minimivarustus sai kutsumanimen malli Cajander.
Vain suojeluskuntalaisilla – kolmanneksella reserviläisistä – oli varmasti hyvät varusteet. Siviilivaatteiden ja univormujen päälle puettiin lumipuku, joka yllään joukko-osastoista tuli yhtenäisempiä. Tosiasiassa henkilökohtaisen varustuksen puutteet eivät olleet kokonaisuuden kannalta merkittäviä ja ratkaistiin nopeasti. Sotilaiden puutteellinen vaatetus oli kuitenkin jokaiselle näkyvä ilmiö, johon oli helppo tarttua ja joka sai kuvata puutteellista varustusta laajemminkin.
Cajanderin puhe

Pääministeri A. K. Cajander leimautui varustelutilanteen päävastuulliseksi, sillä hän oli tarkastellut puolustushankintoja vain hetkeä ennen talvisotaa puheessaan Heinjoen sotaharjoitusten päättäjäistilaisuudessa Viipurin Espilässä 12.8.1939:  ”Mitä silloin olisimme hankkineet, esimerkiksi lentokoneita, ilmatorjuntavälineitä ynnä muuta, olisivat jo nyt suurelta osalta vanhentuneita, ehkäpä romutettaviakin…” Laajalle levinnyt lainaus oli kuitenkin irrotettu laajemmasta kontekstista:
»Jos meidän olisi ollut pakko alusta alkaen kiihdyttää varustelujamme, olisimme epäilemättä nyt köyhä kansa. Emme ole vieläkään mikään varakas kansa, kaukana siitä, mutta meidän vaurautemme on nyt, pulavuosistakin huolimatta, kokonaan toisenlainen kuin oli v. 1918. Nyt on kansallisvarallisuutemme sellainen, että olemme jaksaneet ja jaksamme sotatarpeitakin hankkia vallan toisella tavalla kuin silloin, sekä voimme huomattavaksi osaksi niitä valmistaa omassa maassamme, mihin silloin ei ollut mahdollisuuksia olemassa. Ja lisäksi, mitä silloin olisimme hankkineet esim. lentokoneita, ilmatorjuntavälineitä, tankkeja y.m. olisivat nyt jo suurelta osalta vanhentuneita, ehkäpä romutettaviakin. Sitäpaitsi mahdollisuutemme kestää pitkäaikainenkin sota, on toinen kuin silloin, koska talouselämämme on, kuten äsken osoitin, voimakkaasti kehittynyt ja paremmin mobilisoitavissakin. ... Meillä on syytä eräässä toisessakin suhteessa olla tyytyväisiä siihen, että meille on ollut suotu hengähdysaikaa. V. 1918 me olimme kahtia jakaantunut, rikkinäinen kansa, jonka vastustuskyky vakavaa ulkonaista vaaraa vastaan olisi ollut verrattain rajoitettu. Nyt olemme suurin piirtein eheä kansa, jonka suunnilleen jokainen jäsen tuntee Suomen yhtäläisesti omaksi isänmaakseen ja on yhtäläisesti sitä valmis puolustamaan. Tämän seikan merkitystä ei tosin ole yliarvioitava mutta ei myöskään aliarvioitava. Yksimielinenkään kansa ilman aseita ei pitkälle pysty, mutta hampaisiinkaan aseistettu ei ulkoista painoa kestä, jos siltä puuttuu sisäinen yhteenkuuluvaisuuden tunto.»
Suomen armeijan varustus talvisodan alussa > Henkilökohtainen varustus

Sodan alkaessa yksittäisen jalkaväen sotilaan aseistus oli kohtuullisessa kunnossa. Suomen armeijalla oli käytössään 255 000 kappaletta sotilaskiväärejä. Suuri osa näistä oli kuitenkin vanhentunutta ensimmäisen maailmansodan venäläistä perintöä. Ylimääräisten harjoitusten alkaessa syksyllä asetakkeja ja -housuja riitti seitsemälle kymmenestä, päällystakkeja neljälle kymmenestä ja sotilasjalkineita miltei kolmelle kymmenestä. Todellisuudessa vaatetukseen liittyneet ongelmat ratkaistiin suhteellisen nopeasti eikä niillä ollut merkitystä itse sodankäyntiin. Ruokaakin riitti, sillä sotilaan päiväateria sisälsi 4 140 kcal.
Yksittäisen jalkaväkisotilaan vaatetuksena malli Cajander ei ollut pelkästään kielteinen ilmiö. 1930-luvun lopussa Suomi oli agraariyhteiskunta. 78 % suomalaisista asui maaseudulla ja suurella osalla rintamalle tulleista miehistä oli kokemusta metsätöistä. Kotoa tuodut varusteet toimivat talvisodan ankarissa olosuhteissa usein paremmin kuin armeijan ohjesäännön mukainen vaatetus. Rintamalle lähetettiin myös siviilien keräämiä ja lahjoittamia täydennysvaatteita.
Suomen armeijan varustus talvisodan alussa > Laajemmat puutteet

Nykyaikaisesta raskaammasta aseistuksesta, kuten panssarintorjunta-aseista ja tykistöstä, oli kuitenkin huutava pula. Talvisodan alkaessa varastoissa oli tykistöammuksia vain muutaman viikon kulutukseen. Kenttätykkejä oli käytössä 423, panssarintorjuntatykkejä 112 ja vanhentuneita hyökkäysvaunuja 32 kappaletta. Ilmavoimien taistelulentokelpoisista 92 lentokoneesta lentokunnossa oli vain 34. Raskaan aseistuksen ja upseerien vajauksen vuoksi kaikkia suomalaisia divisioonia ei pystytty perustamaan määrävahvuisina, vaan osa vakinaisesta armeijasta taisteli kenttäarmeijan jalkaväkidivisioonien rinnalla erillisinä pataljoonina ja rykmentteinä. Määrärahojen puutteen vuoksi 1930-luvulla oli jätetty toistuvasti pitämättä myös kertausharjoituksia. Tähän auttoi osin se, että ylimääräisten kertausharjoitusten varjolla liikekannalle kutsutut joukko-osastot ehtivät harjoitella, tutustua ja tehdä töitä yhdessä kenttävarustusten parantamiseksi lähes kaksi kuukautta. Suomalaisia vastaan asettui kuitenkin sen hetkisen maailman suurin armeija, jolla oli käytössään lähes rajattomat resurssit. Epäsuhta osapuolten varustusten välillä oli hätkähdyttävän suuri.
Varustautumattomuuden syitä > Puolustushankintojen kokonaisuus 1930-luvulla

Talvisotakirjallisuudessa on usein luotu myyttiä tilanteesta, jossa nuoressa Suomessa puolustusvalmiutta luotiin käytännössä tyhjästä. Suomella oli kuitenkin runsaasti Venäjän armeijalta sotasaaliiksi jäänyttä asekalustoa. Vaikka osa materiaalista oli vanhentuneena käyttökelvotonta, Suomi oli perinyt esimerkiksi keisarillisen Venäjän rakentaman osin uudistaminen tarpeessa olleen voimakkaan rannikkotykistön, jota nuori valtio ei olisi pystynyt rakentamaan alusta saakka yksin. Tavoitteena oli aseiden hankkimisen lisäksi myös oman puolustusteollisuuden ja toimitusvarmuuden rakentaminen ja koko yhteiskunnan toimintavalmiuden kohentaminen sodan kaltaisen kriisin varalta. Hankintoja suunnattiin puolustustalouden rakentamiseksi kotimaahan, vaikka ulkomailta sama hankinta olisi saatu tehtyä halvemmalla.
Näkemys Suomen sotilasvarustelun maltillisuudesta on myöhemmin kyseenalaistettu jälkiviisautena. 1930-luvun alussa puolustushankintoja olivat rajoittaneet lama-ajan niukkuus ja osin aatepohjainen poliittinen kiistely. Myöhemmin 1930-luvulla Suomen talous kasvoi kuitenkin voimakkaasti ja mahdollisti investoinnit puolustukseen. Maailmansotien välisenä aikana Suomi käytti puolustukseensa 15–20 % valtion kokonaismenoista. Panostus oli Euroopan kärkiluokkaa ja ylitti hankintoja arvioineen asiantuntijakomission suositukset selvästi.
1930-luvun puolustushankinnoissa oli kyse myös eri koulukuntien kohtaamisesta. Ensimmäisessä maailmansodassa oli nähty, että valtiot kykenivät tuottamaan myös konfliktin aikana sotamateriaalia eivätkä olleet kiinni vain ennakkoon hankituissa varmuusvarannoissa. Oli havaittu, että konfliktien aikana asevoimien teknologinen ja taktinen kehitys oli nopeaa. Sotataloudellisen valmiuden rakentamisessa oli kuitenkin ongelmansa: sota-ajan teollisuus ja sotatalous tarvitsivat toimiakseen raaka-aineita. Suurten raaka-ainevarastojen ylläpitäminen sotatalouden tarpeisiin nähtiin taloudellisesti mahdottomaksi. Siksi suunnitelmissa painottui valmiin sotamateriaalin hankkiminen ulkomailta kriisitilanteessa.
Varustautumattomuuden syitä > Sotilaiden osuus

1920-luvulla Suomen puolustushankintoja olivat leimanneet eri hankintatahojen keskinäinen kilpailu, henkilösuhteiden korostuminen ja kokonaissuunnittelun puute. Esimerkiksi laivaston panssarilaivahankinnat Väinämöinen ja Ilmarinen olivat olleet erittäin kalliita suhteessa puolustusvoimien kokonaistarpeisiin. Jo talvella 1923 taisteluvälineosaston päällikkö eversti Ludvig Schwindt oli jättänyt puolustusministeriölle muistion hankintojen järjestämisestä johdetusti ja suunnitelmallisemmin. Käytännössä tähän päästiin kuitenkin vasta 1930-luvun alussa.
Presidentti P. E. Svinhufvud oli 1931 kutsunut Mannerheimin Puolustusneuvoston puheenjohtajaksi. Tavoitteena oli ollut Suomen puolustusvalmiuden parantaminen. Mannerheim oli huolestunut eurooppalaisesta tilanteesta ja puna-armeijan kasvavasta voimasta. Yleisesikunnan operatiivinen osasto kävi 1931 lävitse armeijan varustetilannetta. Puolustusneuvoston viesti tasavallan presidentille oli synkkä: maa oli käytännössä puolustuskyvytön. Varsinaisesti katsaus saatiin päätökseen 1934, ja sen pohjalta rakennettiin hätäohjelma ja sitten perushankintaohjelma, jolla puolustusvoimien tilanne saataisiin edes kelvolliselle tasolle.
Sotilaat arvioivat kokonaistarpeeksi 3 675 miljoonaa markkaa, mutta päätyivät lopulta esittämään realistisempana pitämäänsä 1 682 miljoonaa. Valtiotalouskomitean poliitikot pitivät karsittua esitystä liiankin pienenä ja kasvattivat loppusummaksi seitsemälle vuodelle jaettuna 1 885 miljoonaa. Investointi hyväksyttiin sellaisenaan hallituksessa ja eduskunnassa. Varustevajeesta on ollut tapana syyttää poliitikkoja, mutta vasta 1930-luvun puolivälissä puolustusvoimat sai siis tehtyä ensimmäisen kokonaiskatsauksen asevoimien todellisista materiaalitarpeista. Jälkikäteen onkin arvioitu, että poliitikkojen asenteissa puolustusmäärärahoihin tapahtui puoluetaustasta riippumatta käänne puolustusvoimien katsauksen jälkeen vuonna 1934.
Sotilaiden keskinäinen kiistely hankintojen tarkoista kohteista jatkui edelleen ja monet hankinnoista viivästyivät. Samaan aikaan Euroopan kiristynyt sotilaallinen tilanne kiihdytti asevarustelua. Espanjan sisällissota toimi aseteknologian, kuten panssarivaunujen, hävittäjälentokoneiden ja taktisten pommikoneiden, kehityksen kiihdyttäjänä. Etupainoisten hankintojen uskottiin johtavan tilanteeseen, jossa varustus olisi vanhentunutta, kun sen käyttämisen aika tulisi. Esimerkiksi Ranskan ja Venäjän aseistus olikin käytännössä osin vanhentunut käsiin.
Valmiiden hankintasuunnitelmien toteutuminen ei ollut mutkatonta. Meri- ja ilmavoimat tekivät hankintansa ennakkotilauksina ja käyttivät oman osuutensa varoista nopeasti. Talvisodassa ratkaisevien maavoimien suhteellinen osuus hankinnoista jäi siten pienemmäksi kuin oli suunniteltu. Kun hankintojen toteutumista on tarkasteltu jälkikäteen, oli 30.8.1939 saamatta noin puolet suunnitelluista hankinnoista. Vuosina 1936–1939 myönnettyjen määrärahojen arvosta oli kokonaan käyttämättä 237 miljoonaa. 576 miljoonan arvoisia jo hankittuja materiaaleja ei oltu vielä saatu Suomeen.
Varustautumattomuuden syitä > Cajanderin hallitus

Tanner vuonna 1931
Erkko vuonna 1938 tai 1939
Cajanderin kolmannen hallituksen (12. maaliskuuta 1937 – 1. joulukuuta 1939) aikana puolustusmenot kasvoivat. Hallitus pyrki parantamaan maltillisesti puolustusvoimien varustetasoa. Suomessa saavutettiin poliittinen konsensus puolustusvoimien hankintojen jouduttamisesta toukokuussa 1938, mutta hankintojen laajuus jäi myöhemmin päätettäväksi. Sotaa edeltävänä vuonna 1938 Suomen investoinnit puolustukseen olivat kuitenkin jo 28,4 % valtion menoista ja 3,8 % bruttokansantuotteesta, mikä oli merkittävä lisäys aiempaan tasoon.
Pääministeri Cajander piti suursotaa epätodennäköisenä eikä ollut näkemyksessään yksin. Useat ministerit, esimerkiksi valtiovarainministeri Väinö Tanner ja ulkoministeri Eljas Erkko eivät uskoneet sodan mahdollisuuteen. Tiedusteluraportit pitivät lähes sodan alkuun saakka sen syttymistä epätodennäköisenä. Vaikka keskustelu puolustusmäärärahoista on leimautunut Cajanderiin, hallituksen sisällä kiista puolustushankinnoista käytiin pääasiassa Tannerin ja puolustusministeri Juho Niukkasen välillä. Tannerin näkemyksissä on nähty aatteellisia syitä, mutta kyseessä oli myös suomalaisen vyön kiristämisen ja niukkuuden talouspoliittinen perinne. Tanner ja silloinen Suomen Pankin pääjohtaja Risto Ryti olivat ennen talvisodan syttymistä kategorisesti kieltäytyneet ottamasta ulkomaista velkaa vauhdittaakseen puolustuskyvyn rakentamista.
Keskustelu puolustuksesta on asetettava myös laajempaan kontekstiin. Valintoja valtion rahankäytössä tehtiin siviili- ja perusinfrastruktuuri-investointien ja puolustushankintojen välillä. Suomeen oli ryhdytty rakentamaan pohjoismaisen hyvinvointiyhteiskunnan perusteita. Tannerin ja punamultahallituksen edustama eheyttämisen linja loi pohjaa talvisodan yhtenäisyydelle 1920-luvun ja 1930-luvun alun oikeistoradikalismin värittämän vastakkainasettelun jälkeen.
Jälkikäteen nähtynä 1930-luvun Suomea on usein myös ylimilitarisoitu. Uhkakuvia ja ennusmerkkejä tulevasta sodasta on nähty ja luettu kaikkialla. Uhkapuhe ei kuitenkaan ollut ajan vallitseva henkinen ilmapiiri, vaan Suomessa oli 1930-luvulla laajalti kehitys-, koulutus- ja kasvuoptimismia. 1930-luvun lopussakaan suursodan mahdollisuuteen ei haluttu uskoa. Sama koski Eurooppaa laajemminkin.
Pääministeri A.K. Cajander vuonna 1939.
Väinämöinen Suomenlahdella kesäkuussa 1942.