stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perttu Saksa

Perttu Saksa (s. 1977) on suomalainen valokuvaaja ja kuvataiteilija. Hän voitti Fotofinlandia-palkinnon vuonna 2014. Vuonna 2018 hän voitti presidentti Mauno Koiviston hautamuistomerkkikilpailun.
Saksa on valmistunut Lahden Muotoiluinstituutista 2001 ja Kuvataideakatemiasta 2008. Koulutukseltaan hän on kuvataiteen maisteri. Saksalla on ollut lukuisia yksityis- ja yhteisnäyttelyjä niin Suomessa kuin ulkomailla vuodesta 2001. Hänen teoksiaan on useissa julkisissa taidekokoelmissa, esimerkiksi Suomen valtion, Wihurin ja Oulun taidemuseon.
Taiteellisen työn lisäksi hän kuvaa sekä kotimaisille että ulkomaisille aikakauslehdille ja mainostoimistoille. Saksa työskentelee Helsingissä valokuvaajana ja kuvataiteilijana. Hänen isänsä on kangasniemeläinen kuvanveistäjä Juhani Saksa.
Perttu Saksa: Kartta, 2018, Helsinki.
Huhtikuussa 2018 Perttu Saksa voitti kilpailun presidentti Mauno Koiviston hautamuistomerkistä ehdotuksellaan Kartta. Teos paljastettiin 25. marraskuuta 2018, jolloin Koiviston syntymästä tuli kuluneeksi 95 vuotta.
Vuonna 2019 Saksa sai Pro Finlandia -mitalin.
Aiheesta muualla

Perttu Saksan kotisivut
Pellonpekko

Viron setukaisten Peko
Pellonpekko eli Pekko on pakanallisista jumalista Mikael Agricolan mainitsema karjalaisten jumala. Pellonpekkoa on pidetty suomalaisten ohran ja oluen jumalana.
Agricolan "epäjumalien" luettelossa vuodelta 1551 Pellonpecko sai ohran kasvamaan:
Sigfridus Aronus Forsiuksen latinankielisessä runomuotoisessa versiossa Agricolan luettelosta Pellpeckus kasvattaa pelloilla viljellyn ohran ja hänen uskotaan myös olevan kansalle olutta tuottava jumala:
Kansanrunoissa Pekka, Pikka tai Pikki mainitaan myytissä ensimmäisestä ohran kylvöstä ja oluen valmistuksesta, joka tavallisesti esiintyy runon Päivölän pidot yhteydessä:
Aiheeseen liittyy suomen vanhoissa murteissa esiintyvä sana pellonpekko tai peltopekko, jonka merkitys on "ohran, ohrajuoman haltija, pellonhaltija".
Pellonpekko mainitaan myös silmään tai ihon alle juuttuneen vihneen poistamisen yhteydessä lausutussa Siikasen loitsussa:
Suomalaista Pellonpekkoa muistuttaa Viron setukaisten Peko, "viljajumal", jonka kuvaa kerrotaan säilytetyn viljalaarissa. Peko ei kuitenkaan ollut erityisesti ohran haltia vaan yleisemmin viljan ja karjanhoidon jumala.
Uno Harva oletti, että nimen Pekko/Peko taustalla olisi vanha germaaninen ohraa merkinnyt lainasana beggwu (muinaisruotsin bjugg). Pellonpekko olisi siis ollut olennoitu ohra, kuten Panu oli olennoitu tuli.
Martti Haavion teorian mukaan Pellonpekon taustalla olisi Pelto-Pietari eli siis Pyhä Pietari.
Kirjallisuutta

Seppo Suhonen (suom.): Pekko. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 2006, Helsinki.
Suomen kielen etymologinen sanakirja III. Lexica Societatis Fenno-Ugricae XII, 3. Helsinki 1962
Philip Sidney

| Philip Sidney |
| --- | --- |
 Philip Sidney
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. marraskuuta 1554 Penshurst Place, Kent, Englanti
Kuollut: 17. lokakuuta 1586 (31 vuotta) Arnhem, Alankomaat
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Astrophel and Stella
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Philip Sidney (30. marraskuuta 1554 Penshurst Place, Kent, Englanti – 17. lokakuuta 1586 Arnhem, Alankomaat), Sir, oli englantilainen runoilija ja hovimies ja Elisabetin ajan merkittävimpiä kirjallisia hahmoja. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat Astrophel and Stella, The Countess of Pembroke's Arcadia sekä renessanssin Englannin tärkeimpiin kirjallisuuskritiikin teoksiin kuuluva The Defence of Poesy.
Aikalaiset pitivät Sidneyä aikansa eniten toivoa tuovana nuorena aatelisena, ja häntä käytettiin monissa diplomaattisissa ja sotilaallisissa tehtävissä, mutta hän kuoli ennenaikaisesti Alankomaiden vapaussodassa Zutphenissa käydyssä taistelussa saamiinsa haavoihin. Hänet on haudattu Lontooseen St. Paulin katedraaliin.
Elisabetin aikana Sidneyä pidettiin yhtenä Englannin merkittävimmistä runoilijoista, mutta hän on sittemmin jäänyt unohduksiin. Edmund Spenserin tavoin hän edusti ritariromantiikkaa. Hänen maineikkain teoksensa ja pääteoksensa on sonettikokoelma Astrophel and Stella (kirjoitettu 1582, julkaistu 1591), jossa hän toisin kuin useimmat aikalaisensa noudatti Petrarcan tiukkaa sonettien muotoa, ja sitä pidetään William Shakespearen sonettien jälkeen elisabetinaikaisen sonettirunouden merkittävimpänä teoksena. Englantilaiset kriitikot ovat tulkinneet runojen kuvastavan runoilijan onnetonta rakkautta Essexin kauniiseen ja onnettomaan tyttäreen, Penelope Devereux'hin, joka oli naimisissa raakalaismaisen lordi Richin kanssa. Pikemmin ne kuitenkin kuuluvat ajan tavanomaiseen muotirunouteen. Ne on luultavasti kirjoitettu samaan aikaan 1583 kun Sidney meni naimisiin Frances Walsinghamin kanssa, jota hän ilmeisesti rakasti vilpittömästi. Hänen sisarensa ja uskollinen ystävänsä lady Pembroke luonnehtii heitä "hauskoiksi arvoituksiksi".
Lisäksi Sidney kirjoitti kesken jääneen sankarillisen paimenromaanin Arcadia (kirjoitettu 1580–1581, sen julkaisi 1590 lady Pembroke, jolle se oli omistettu, mutta siitä on kaksi muutakin versiota, vuosilta 1593, 1598), joka on 1500-luvun tärkein englantilainen proosamuotoinen kaunokirjallinen teos, sekä ajan esteettistä makua valaisevan runousopin, An apologie for poetrie, joka oli vastaus runouteen vuonna 1581 kohdistuneeseen puritaaniseen hyökkäykseen, mutta se julkaistiin vasta 1595.
Sidneyn vaikutus seuraajiinsa oli merkittävä Areopagus-klubin kautta, joka pyrki kotiuttamaan klassisia runomittoja englantilaiseen runouteen.
Sidneyn runoja on antologiassa Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 3.: Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja (WSOY 1933)
Sidneyn isä oli englantilainen valtiomies Henry Sidney (1529–1586). Sidneyn appi oli valtiomies Francis Walsingham.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Philip Sidney Wikimedia Commonsissa
Pedro

Pedro Henrique Madruga Ferreira Lima, paremmin tunnettuna Pedro on brasilialainen lentopalloilija.
Pedro on pelannut muun muassa  Brasilian nuorten maajoukkueessa. Kaudella 2006–2007 hän pelasi Las Palmasissa, Espanjassa. Sitä ennen hän ehti pelata kauden Argentiinassa.
Sosiaalinen ja innokas asenne sekä pelitaidot vakuuttivat valmentajan, pelaajat ja seurajohdon, kun Hurrikaani-Loimaa hankki brasilialaisen Pedron joukkueeseensa kaudeksi 2007–2008. Viikkoa ennen Suomeen näytille tuloaan hänet palkittiin yliopisto-olympiadien parhaana pelaajana. Hurrikaani-Loimaa haki Pedrosta erityisesti lisätehoja ns. roskapallojen päättämiseen. Sosiaalisuus ja asenne eivät kuitenkaan riittäneet, kun Pedro sai lähteä joukkueesta, kun yhdysvaltalainen Mark Dusharme hankittiin hänen tilalleen roskapallojen tappajaksi. Loimaalta Pedro hankittiin Lentopallon 1-sarjaan, Kyyjärven Kykyyn, jossa hänen piti pelata jouluun saakka. Hän sai kuitenkin Kyyjärveltäkin potkut vain kolmen pelin jälkeen. Kyyjärveltä hän suuntasi Savonlinnaan, East Volleyn riveihin, jossa hän pelasi loppukauden.
Kaudella 2008–2009 hän oli taas Suomessa ja tyrkyllä SM-liigajoukkueeseen, Mutalan Rientoon.
Osmo Apunen

Osmo Kalevi Apunen (5. lokakuuta 1938 Kotka – 16. lokakuuta 2022 Tampere) oli suomalainen politiikan tutkija.
Ura

Apunen pääsi ylioppilaaksi 1959 Kymin Yhteiskoulusta. Hän opiskeli poliittista historiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui valtiotieteen maisteriksi 1964, valtiotieteen lisensiaatiksi 1967 ja tohtoriksi 1968.
Apunen toimi 1967–1971 ulkoeurooppalaisten maiden historian assistenttina Helsingin yliopistossa, Ulkopoliittisen instituutin johtajana 1968–1972, toimistopäällikkönä ulkoministeriössä 1972–1973, Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professorina vuosina 1973–2003 sekä rauhan- ja konfliktintutkimuskeskuksen emeritusprofessorina 2003–2007.
Apunen on tutkinut muun muassa Suomen poliittista historiaa, ulkopolitiikkaa ja idänsuhteita, kansainvälisten suhteiden historiaa sekä J. K. Paasikiven ulkopoliittista ajattelua. Puoluetaustaltaan Apunen oli sosialidemokraatti.
Yksityiselämä

Osmo Apusen poika on Matti Apunen.
Julkaisut

Apunen, Osmo & Autti, Pekka: Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvajoukot.  Helsinki:  Tammi, 1966.
Suomi keisarillisen Saksan politiikassa 1914–1915.  Helsinki:  Tammi, 1968.
Vaihtoehtona vallankumous: Latinalaisen Amerikan kehitysongelmien historiaa.  Helsinki:  Otava, 1971.
Ulkopolitiikkamme kiinnekohtia: Artikkeleita ja arvioita.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1976.  ISBN 951-44-0507-2.
Paasikiven-Kekkosen linja.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-3754-1.
Kysymyksiä sodasta ja rauhasta: Suurpolitiikka 80-luvulla.  Helsinki:  Tammi, 1980.  ISBN 951-30-5252-4.
Tekstejä Suomen ulkopolitiikasta.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1984.  ISBN 951-44-1658-9.
Tilinteko Kekkosen aikaan: Ulkopoliittinen valta ja vallankäyttö Suomessa.  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1984.  ISBN 951-26-2675-6.
Kansainvälisen politiikan metodologiset perusteet: Oppihistoriallisia ääriviivoja erään tieteenalan vaiheista.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1991.  ISBN 951-44-2947-8.
Murrosaikojen maailmanpolitiikka: Ulkopolitiikan, kansainvälisen politiikan ja kansainvälisten suhteiden kehityslinjat ja rakenteet.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1998.  ISBN 951-44-4259-8.
Linjamiehet: Paasikivi-seuran historia.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3161-0.
Apunen, Osmo & Wolff, Corinna: Pettureita ja patriootteja: Taistelu Suomen ulko- ja puolustuspolitiikan suunnasta 1938–1948.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2009.  ISBN 978-952-222-118-6.
Silmän politiikkaa: Ulkopoliittinen instituutti 1961–2006.  Helsingissä:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-25728-8.
Aiheesta muualla

Osmo Apunen Twitterissä
Osmo Apusen blogi
Osmo Apusen muistokirjoitus Aamulehdessä
Osmo Apusen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Piero Carini

| Piero Carini |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Italia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1952-1953
Talli(t):  Ferrari
Kilpailuja:  3
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Ranskan Grand Prix 1952
Viimeinen kilpailu:  Italian Grand Prix 1953
Piero Carini (6. maaliskuuta 1921 Genova, Italia – 30. toukokuuta 1957 Saint-Étienne, Ranska) oli italialainen autourheilija, joka osallistui kolmeen Formula 1 -osakilpailuun kausina 1952–1953. Hän keskeytti kaikissa kilpailuissa eikä saavuttanut pisteitä. Aika-ajoissa Carini oli parhaimmillaan 19. Ranskan GP:ssä 1952.
Carini kuoli Fôrezin kuuden tunnin ajoissa kilpailuonnettomuudessa lähellä Saint-Étienneä Ranskassa vuonna 1957. Carinin auto törmäsi läpi esteen, joka oli vastakkaisiin ajosuuntiin vievien rataosien välissä, ja törmäsi vastakkaiseen suuntaan ajaneeseen autoon.
Pietro Gandolfi

Pietro Gandolfi (s. 21. huhtikuuta 1987 Parma) on italialainen moottoriurheilija.
Ura

Gandolfi aloitti uransa 13-vuotiaana Karting-sarjoissa kilpaillen neljän vuoden ajan. Vuonna 2004 hän liittyi Henry Morrogh Motor Schoolin oppilaaksi ajaen Formula Renault-luokan autoa. Vuonna 2006 Gandolfi ajoi viisi kilpailua Italian Formula Renault-sarjassa saavuttamatta pisteitä. Seuraavana vuonna hän ajoi Sveitsin Formula Renault-sarjassa saavuttaen 12 pistettä. Gandolfi jatkoi sarjassa seuraavana vuonna saavuttaen kuusi pistettä. Vuonna 2009 Gandolfi kilpaili FIA Formula Two Championship -sarjassa saavuttamatta pisteitä. Vuonna 2010 Gandolfi siirtyi Italian Prototype Championship -sarjaan.
Pimeä aika

Pimeä aika on historian ajanjakso, jolta on käytettävissä hyvin vähän tai ei lainkaan dokumentteja. Nimitystä käytetään seuraavista aikakausista:
Kreikan pimeät vuosisadat
Pimeä keskiaika
Digitaalinen pimeä aika, aika joka ei jätä pysyviä dokumentteja tulevaisuuden historioitsijoille koska kaikki tieto on digitoitu
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pimeä aika”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pimeys (täsmennyssivu)

Pimeys voi viitata seuraaviin asioihin:
pimeys, valon puuttuminen
Pimeys (yhtye), suomalainen yhtye.
Wallander – Pimeys, Wallander-elokuvasarjan neljäs osa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Pimeys”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pentélin luostari

| Pentélin luostari Μονή Πεντέλης |
| --- | --- |
 Pentélin luostarin sisäänkäynti.
Sijainti:  Pentéli, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  38°03′09″N, 23°52′02″E
Kirkkokunta:  Kreikan ortodoksinen kirkko
Hiippakunta:  Ateenan arkkihiippakunta
Tyyppi:  munkkiluostari
Perustaja:  Pyhä Timotheos Euriposlainen
Perustettu:  1578
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Pentélin luostari (kreik. Μονή Πεντέλης της Κοιμήσεως της Θεοτόκου, Moní Pentélis tis Koimíseos tis Theotókou) on ortodoksinen luostari Pentélin kunnassa Attikassa Kreikassa. Se sijaitsee Pentéli-vuoren etelärinteessä noin 18 kilometriä Ateenan keskustasta koilliseen. Luostari on omistettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle.
Pentélin luostaria ja sen kirkko.
Luostari on perustettu vuonna 1578. Sen perustaja oli Pyhä Timotheos Euriposlainen. Luostari oli lähes sen perustamisesta lähtien stauropegiaalinen eli suoraan Konstantinopolin alaisuudessa. Vuodesta 1858 se on kuulunut Ateenan hiippakunnan alaisuuteen. Osmanivallan aikana luostari omisti paljon maita Pentéli-vuoren alueella ja muualla Attikassa. Luostari tuhoutui venetsialaisten ja turkkilaisten sodan aikana 1688–1690 ja toisen kerran Kreikan vapaussodan aikana vuonna 1821. 2010-luvulla luostarin kirjoissa oli 58 munkkia ja siellä asui pysyvästi 17 munkkia.
Luostari on rakennettu noin 430 metrin korkeudelle. Se muistuttaa ulkoapäin korkeine muureineen ja raskaine portteineen linnoitusta. Luostarin pääkirkko eli katholikon edustaa jälkibysanttilaista tyyliä. Luostarirakennuksissa on tilaa 120 munkille. Luostariin kuuluu myös museo sekä kirjasto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pentélin luostari Wikimedia Commonsissa
Pariisin maailmannäyttely (1900)

Vuoden 1900 Maailmannäyttelyn suuri sisääntuloportti.
Näyttelyalueen kartta
Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttely (ransk. l’Exposition universelle) oli Pariisissa 15. huhtikuuta – 12. marraskuuta 1900 järjestetty maailmannäyttely. Siihen osallistui yli 50 miljoonaa ihmistä, mikä oli ennätyksellinen määrä. Näyttelyssä oli yli 76 000 näytteilleasettajaa. Suuresta huomiosta huolimatta näyttely oli Ranskan hallitukselle tappiollinen.
Näyttely järjestettiin alueella, jonka muodostavat Esplanade des Invalides -niminen puisto Hôtel des Invalidesin edustalla, Champ-de-Mars Eiffel-tornin ympärillä, niiden välissä olevat ranta­kadut Seinen molemmin puolin sekä muut niihin rajoittuvat puistot. Yksi näyttelyn erikoisuuksia oli myös liki kymmenen metrin korkeuteen rakennettu liikkuva jalka­käytävä, trottoir roulant, joka kiersi ympäri näyttely­aluetta. Kolmiosaisessa jalkakäytävässä oli kaksi eri nopeudella kulkevaa kaistaa ja yksi liikkumaton kaista, jolle saattoi koska tahansa siirtyä. Näyttelyä varten Pariisiin rakennettiin varsinaisen näyttely­alueen ulko­puolellekin useita tunnettuja rakennuksia kuten Orsayn rau­tatie­asema, nykyinen taide­museo Musée d’Orsay. Yksi näyttelyn vetonauloista oli taivaankantta esittävä 40-metrinen valaistu pallo Globe Céleste.
Suomen paviljonki

Vuoden 1900 näyttelyssä oli myös niin sanottu ”Kansakuntien katu”, jonka varrella oli monien eri maiden erikokoisia ja erityylisiä näyttelypaviljonkeja. Suomen paviljonki, jossa oli esillä muun muassa Akseli Gallen-Kallelan töitä, herätti runsaasti kansainvälistä huomiota, ainakin siihen nähden että se sijaitsi Persian ja Luxemburgin paviljonkien välissä, kadun vähempiarvoisessa takarivissä ja oli suhteellisen pieni, pinta-alaltaan vain 400 m². Toisaalta liikkuvan jalkakäytävän ansiosta suuri osa näyttelyvieraista kulki paviljongin ohitse, mikä varmasti kasvatti kävijämäärää. Suomen osaston pääkomissaarina toimi insinööri Robert Runeberg. Paviljongin suunnittelivat Armas Lindgren, Herman Gesellius ja Eliel Saarinen. Keskuskupolissa oli neljä Gallen-Kallelan Kalevala-aiheista freskoa: Ilmarinen kyntää kyisen pellon, Sammon taonta, Sammon puolustus ja Pakanuus ja kristinusko. Esillä oli myös Eemil Halosen ja Albert Edelfeltin töitä. Gallen-Kallela sai yhden näyttelyn kultamitalin ja kaksi hopeamitalia. Robert Stigellin Haaksirikkoiset palkittiin kultamitalilla. Juho Rissanen palkittiin pronssimitalilla. Kuopiolainen Lignell & Piispanen palkittiin näyttelyssä mesimarjalikööristään.
Vuoden 1900 maailmannäyttelyssä pääpaino oli siirtynyt enemmän kulttuurin suuntaan ja teollisuus jäi pienemmälle huomiolle. Suomen paviljongissa ei varsinaista teollisuutta ollut laisinkaan, vaan se oli esillä erillisissä teollisuuspalatseissa. Esimerkiksi Arabian posliinit olivat esillä muualla. Suomen Paviljonki voitti näyttelyssä grand prix'n, mutta palkinto ei tullut Suomelle vaan Venäjän näyttelykomissiolle.[lähde? ]
Maailmannäyttelyssä suomalaiset palkittiin 11 grand prix'lla, 26 kultamitalilla, 45 hopeamitalilla, 42 pronssimitalilla ja 32 kunniamaininnalla (Mention Honorable).
Samanaikaisesti maailmannäyttelyn kanssa pidettiin Pariisissa myös toiset nykyaikaiset olympialaiset.
Kuvia

Le Grand Palais ja Aleksanteri III:n silta rakennettiin vuoden 1900 näyttelyyn
Petit Palais'n pääsisäänkäynti
Suomen paviljonki
Suomen paviljonki
Väripiirustus Le Petit -lehdessä
Suomalaista henkilökuntaa katolla, jolla myös Emil Wikströmin karhuja
Sisäänkäynti
Sisätila ja Ilmarinen kyntää kyisen pellon -fresko
Maalauksia seinällä
Veistoksia
Iris-huone, Gallen-Kallelan ja muiden suunnittelemia käsityöesineitä
Kalastusnäyttely ja taideteollisuusesineitä
Metsänhoitonäyttely
Palkintodiplomi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttely Wikimedia Commonsissa
Paha maa

| Paha maa |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Aku Louhimies
Käsikirjoittaja:  Paavo Westerberg Jari Rantala Aku Louhimies
Tuottaja:  Markus Selin
Kuvaaja:  Rauno Ronkainen
Leikkaaja:  Samu Heikkilä
Tuotantosuunnittelija:  Sattva-Hanna Toiviainen
Pääosat:  Jasper Pääkkönen Mikko Leppilampi Pamela Tola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Solar Films
Ensi-ilta:  14. tammikuuta 2005
Kesto:  130 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 400 000 euroa
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paha maa on vuonna 2005 ensi-iltaan tullut suomalainen elokuva. Elokuvan on ohjannut Aku Louhimies ja tuottanut Markus Selin. Pääosissa esiintyvät muun muassa Jasper Pääkkönen, Mikko Leppilampi ja Pamela Tola.
Elokuvan tapahtumat saavat alkunsa väärennetystä 500 euron setelistä. Väärä raha aiheuttaa tapahtumaketjun, jossa päähenkilöt purkavat ahdistustaan panemalla pahan kiertämään, ja tapahtumien leikkauspisteessä kaikkien elämä muuttuu perusteellisesti.
Tarina

Niko Smolanderin isä saa potkut opettajantyöstään ja alkaa juoda. Smolander palaa kotiin ja häätää Nikon asunnostaan, koska tämä vain makaa eikä ole hankkinut töitä. Niko väärentää kaverinsa Tuomaksen toisen kaverin juhlissa 500 euron setelin ja ostaa sillä antikvariaatista CD-soittimen. Nähdessään väärennetyn 500 euron setelin kaupan omistaja raivostuu ja lyö naista, jolle Niko oli maksanut väärällä rahalla.
Isto Virtanen myy laajakuvatelevisionsa samaan kauppaan, josta Niko osti mankkansa. Kaupan omistaja tarjoaa 510 euroa ja laittaa väärennetyn setelin mukaan. Isto pistäytyy strippiklubilla pyytämässä strippari Siljaa ulos, mutta tämä kieltäytyy. Isto laittaa pahan olon kiertämään ja maksaa ravintolassa väärennetyllä 500 euron setelillä ja joutuu yöksi putkaan. Kun Isto pääsee putkasta, hänen autonsa on päätynyt ilkivallan kohteeksi.
Isto murtautuu Matikaisen autoliikkeeseen, jonka hälytyslaitteet ovat epäkunnossa, joten hän pääsee matkoihinsa varastetulla autolla. Matikainen laittaa pahan olon kiertämään ja ottaa kiertävältä imurikauppiaalta Teuvo Hurskaiselta tämän auton pois, koska osamaksut ovat myöhässä. Teuvo kertoo asiasta AA-kerhossa. Illalla hän päätyy sattumalta samaan motelliin Iston kanssa. Rehvakaasti käyttäytyvä Isto alkaa baarissa pilkata Teuvoa koska tämä ei juo alkoholia. Teuvo antaa lopulta paineilleen periksi, ja rupeaa useiden vuosien jälkeen juomaan. Yhdessä he tuovat erään naisen Iston huoneeseen. Isto ja nainen päätyvät sänkyyn ja Teuvo tulee torjutuksi. Teuvo menettää itsehillintänsä ja lyö molemmat kuoliaaksi pölynimurillaan. Teuvo katuu aamulla tekoaan ja yrittää tehdä itsemurhan tukehtumalla pakokaasuihin, mutta joutuu luovuttamaan. Myöhemmin poliisi Hannele saapuu motellille ja löytää ruumiit Iston huoneesta.
Samana iltana, jona Tuomaksen kaverin juhlat ovat, Tuomas ja Niko murtautuvat Certum-yritykseen. Niko huomaa poliisien tulleen, mutta koska radioyhteys ei pelaa, ei hän saa yhteyttä Tuomakseen. Hän pakenee nopeasti pois paikalta. Tuomas jää paikalle ja saa poliisit peräänsä. Hän pakenee ratapihalle, missä poliisi Hannele jahtaa Tuomasta, mutta kaatuu raiteelle ja juna ajaa hänen päälleen. Tuomas tuomitaan murhan vuoksi kahdeksaksi vuodeksi vankeuteen.
Tuomas palaa kotiinsa Elinan luokse vapauduttuaan ja näkee poikansa vain kerran. Seuraavana päivänä Tuomas käy Hannelen aviomiehen, Antin luona. Tuomas yrittää vakuuttaa, ettei tehnyt henkirikosta. Tuomas ja Antti menevät meren rantaan missä Antti ampuu Tuomaksen.
Elokuva päättyy avauskohtaukseensa, eli Tuomaksen hautajaisiin, missä Niko puhuu.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jasper Pääkkönen  | … |  Niko Smolander   |
|  Mikko Leppilampi  | … |  Tuomas Saraste    |
|  Pamela Tola  | … |  Elina Oravisto   |
|  Petteri Summanen  | … |  Antti Arhamo   |
|  Matleena Kuusniemi  | … |  Hannele Arhamo   |
|  Mikko Kouki  | … |  Isto Virtanen   |
|  Sulevi Peltola  | … |  Teuvo Hurskainen   |
|  Pertti Sveholm  | … |  Pertti Smolander   |
|  Samuli Edelmann  | … |  Matikainen   |
Vastaanotto > Palkinnot

Elokuva voitti kahdeksan Jussi-patsasta: paras elokuva, paras ohjaus, miessivuosa, naissivuosa, käsikirjoitus, äänisuunnittelu, leikkaus ja pukusuunnittelu.
Vastaanotto > Kriitikoiden arvioita

Ylen äänestyksessä vuonna 2012 kriitikot valitsivat Pahan maan kaikkien aikojen kuudenneksi parhaaksi suomalaiselokuvaksi. Toisaalta se mainittiin myös yhdeksi yliarvostetuimmista suomalaisista elokuvista.
Riita ohjaajan ja tuottajan välillä

Ohjaaja Aku Louhimies ja tuottaja Markus Selin (Solar Films) ajautuivat riitaan, koska Selin leikkasi Louhimiehen versiosta kaupallisemman version. Viisitoista näyttelijää tuki Louhimiestä, koska he pitivät ohjaajan taiteellista näkemystä tärkeämpänä kuin tuottajan kaupallisia näkökohtia. Lopullinen elokuva vastaa Louhimiehen näkemystä.
Kirjallisuutta

Hirvenoja, Eero J.: ”Pahan kiertokulku”, Filmihullu 3/2005.
Pienten joutsenten tanssi

Pienten joutsenten tanssi on eräs tunnetuimpia ja pidetyimpiä sävelmiä Pjotr  Tšaikovskin baletista Joutsenlampi.
Prinssi Siegfrid kohtaa joutseniksi lumotut neidot yöllä lammen rannalla ja rakastuu näiden johtajaan Odetteen. Vain rakkaus voi kumota lumouksen ja joutsenet ihastuvat mahdollisuuteen.
Prinssi vannoo rakkauttaan Odettelle ja neljä pienintä joutsenta tanssii lumoavan rivitanssin rakkauden kunniaksi.
Pentti Hakkarainen

Pentti Kalevi Hakkarainen (s. 23. heinäkuuta 1958 Iisalmi) on suomalainen pankinjohtaja. Hän toimi vuodesta 2002 Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä ja vuodesta 2008 johtokunnan varapuheenjohtajana. Vuonna 2017 Hakkarainen siirtyi Suomen Pankista Euroopan keskuspankin (EKP) edustajaksi yhteisen valvontamekanismin valvontaelimeen. Huhtikuussa 2017 hänet valittiin valtion vientitakuu- ja erityisrahoitusyhtiö Finnveran hallituksen puheenjohtajaksi.