stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäähyväiset (vuoden 2019 elokuva)

| Jäähyväiset> The Farewell |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lulu Wang
Käsikirjoittaja:  Lulu Wang
Tuottaja:  Daniele Tate Melia Peter Saraf Marc Turtletaub Andrew Miano Chris Weitz Jane Zheng Lulu Wang Anita Gou
Säveltäjä:  Alex Weston
Kuvaaja:  Anna Franquesa Solano (käännä suomeksi)
Leikkaaja:  Michael Taylor Matt Friedman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Big Beach (käännä suomeksi)
Levittäjä:  A24 (tuotantoyhtiö) ADS Service
Ensi-ilta:  2019
Kesto:  98 minuuttia
Alkuperäiskieli:   mandariinikiina  englanti 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jäähyväiset (The Farewell) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2019. Se kertoo perheestä, joka saa kuulla isoäidillä olevan vain vähän elinaikaa jäljellä, ja päättää olla kertomatta sitä hänelle itselleen. Sen sijaan järjestetään häät, joihin koko suku kokoontuu. Elokuvan ohjasi ja käsikirjoitti Lulu Wang. Golden Globe 2020 -gaalassa Awkwafina palkittiin naispääosasta, ja elokuva esitettiin vieraskielisten elokuvien sarjassa.
Jäähyväisten käsikirjoitus perustuu sen ohjanneen Lulu Wangin kokemuksiin elämästä kahden kulttuurin välissä. Siinä puhutaan sekä kiinaa että englantia.
Autuas (veistos)

| Autuas |
| --- | --- |

Nimi:  Autuas
Tekijä:  Harri Pakarinen
Valmistumisvuosi:  2024
Julkistettu:  10. marraskuuta 2024
Teostyyppi:  hautamuistomerkki
Materiaali:  Ylämaan vihreä graniitti
Sijainti:  Hietaniemen hautausmaa, Suomi
Autuas on presidentti Martti Ahtisaaren hautamuistomerkki. Sen on suunnitellut arkkitehti Harri Pakarinen. Teos paljastettiin Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä marraskuussa 2024. Pakarisen lähtökohta teokselle oli oliivipuun lehti, joka symboloi Ahtisaaren uraa rauhantekijänä. Autuas on veistetty Ylämaan vihreästä graniitista, ja se on 4,5 metriä pitkä ja varsin pelkistetty. Pakarinen voitti valtioneuvoston järjestämän kilpailun, jossa oli mukana 171 ehdotusta.
Hautamuistomerkki ja kunniavartio.
Kuvaus

Muistomerkin muodon lähtökohta on oliivipuun lehti. Oliivipuun oksa on ollut tunnettu rauhansymboli jo antiikin ajalta. Pakarinen halusi kunnioittaa Ahtisaaren uraa rauhanneuvottelijana valitsemalla veistoksen pohjaksi oliivipuun lehvän. Toisena inspiraationlähteenä on Matteuksen evankeliumin vuorisaarnan kohta ”Autuaita ovat rauhantekijät”.
Vihreästä graniitista veistetty Autuas on on 4,5 metriä pitkä ja siten varsin kookas veistos. Veistos on varsin pelkistetty ja ilmeeltään rauhallinen.
Historia

Martti Ahtisaari kuoli lokakuussa 2023, ja valtioneuvosto järjesti keväällä 2024 kilpailun hautamuistomerkin suunnittelusta. Kilpailun yleiskuvauksen mukaan ”muistomerkin pitää soveltua käyttötarkoitukseensa” ja sen oltava ”mittasuhteiltaan ympäristöönsä sopiva, pysyvä ja ajaton.” Lisäksi muistomerkin luokse pitää voida tulla, ja sitä vasten voida laskea kukkalaite tai seppele. Sen pitää myös kestää aikaa ja luonnonolosuhteita.
Kilpailuun osallistui 171 hyväksyttyä ehdotusta, ja useissa töissä oli pohjana Ahtisaaren maine rauhantekijänä. Kilpailun voitti arkkitehti Harri Pakarinen, joka kertoi saaneensa heti hautapaikan nähtyään mieleen venemäisen muodon. Siitä myöhemmin jalostui oliivipuun lehden muoto. Ensimmäinen palkinto oli 12 000 euron suuruinen, ja voittajan valitsi palkintolautakunta, johon kuului yhdeksän jäsentä valtioneuvoston kanslian asettaman hautamuistomerkkitoimikunnan jäsentä sekä kaksi Suomen Taiteilijaseuran nimeämää jäsentä.
Hautamuistomerkin kivin louhittiin Palin Granitin louhokselta Ylämaalta. Sitä varten tarvittiin viisimetrinen kivi, jonka löytäminen ei ollut helppoa. Luonnonkivissä on epäpuhtauksia, mutta louhokselta löydettiin kaksi veistosta varten sopivaa kiveä. Louhokselta aine meni Loimaan Kivelle, jossa teos veistettiin. Teoksen veisti lähes kokonaan käsityönä Kari Laine.
Autuas paljastettiin Martin päivänä 10. marraskuuta 2024, tasan vuosi Ahtisaaren hautajaisten jälkeen. Se sijaitsee Hietaniemen hautausmaan uuden kappelin läheisyydessä, ja alueella ovat myös Risto Rytin, Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston hautamuistomerkit. Paljastustilaisuudessa oli musiikkiesityksiä sekä pääministeri Petteri Orpon ja tasavallan presidentti Alexander Stubbin puheet. Musiikista vastasivat Ylioppilaskunnan laulajat, Kaartin soittokunta, saksofonisti Jukka Perko ja kitaristi Marzi Nyman.
Gunnar Aspelin (filosofi)

Gunnar Aspelin.
Gunnar Aspelin (23. syyskuuta 1898 Södra Mellby, Kristianstadin lääni, Ruotsi  – 29. elokuuta 1977, Lund) oli ruotsalainen filosofi.
Elämäkerta

Aspelin oli taiteilija Karl Aspelinin (1857–1932) ja Ellen Berghin poika. Vuonna 1923 hän meni naimisiin lääkäri Frithiof Schersténin ja Ida Schröderin tyttären, Dagmar Schersténin kanssa. Gunnar Aspelin oli viiden lapsen isä. Hänen lapsiaan olivat Herbert Aspelin, vertailevan kirjallisuuden tutkija Kurt Aspelin, hovioikeuden asianajaja Erland Aspelin, opettaja Marianne Aspelin ja taiteilija Gert Aspelin. Aspelinin puolisoineen on haudattu Södra Mellbyn hautausmaalle.
Työ

Gunnar Aspelin väitteli Lundin yliopistossa vuonna 1925 väitöskirjallaan Hegels praktiska filosofi under åren 1800–1803 (Hegelin käytännöllinen filosofia vuosina 1800–1803), ja samana vuonna hänestä tuli käytännöllisen filosofian dosentti. Väitöskirjassaan ja myöhemmissä teoksissaan hän tukeutuu marxilaiseen historiankäsitykseen, tosin jossain määrin erilaisella metodologisella vaikutuksella. Aspelin oli samaa mieltä marxilaisuuden kanssa siitä, että historiallisten tapahtumien ymmärtämisessä on otettava huomioon yhteiskunnalliset olosuhteet, missä ne tapahtuivat. Toisaalta yleiset lainalaisuudet eivät selitä kaikkia historian tapahtumia, vaan myös toimijoiden yksilöllisyys vaikuttaa tapahtumien kulkuun.
Vuonna 1936 Aspelin nimitettiin professoriksi Göteborgin korkeakouluun, jossa hän työskenteli vuosina 1936–1949. Vuonna 1949 hänestä tuli teoreettisen filosofian professori Lundin yliopistoon, jossa hän työskenteli vuosina 1949–1964. Vuonna 1953 hän perusti Hans Larsson seuran (Hans Larsson Samfundet), ja hänestä tuli sen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän oli Hans Larssonin hyvä ystävä ja kollega. Seuran kirjasarjassa Insikt och handling (Oivallus ja toiminta) hän julkaisi kannanottoja muun muassa Hans Larssonin kiistakirjoituksista Axel Hägerströmiä vastaan. Vuonna 1968 hän julkaisi muistelmansa Lek och allvar (Leikkiä ja vakavuutta).
Toistuvana teemana Aspelinin tutkimuksissa on yksilön ja kollektiivin välinen suhde. Filosofit, joihin hän pääasiassa keskittyi, olivat Hans Larsson, John Locke, Karl Marx, Hegel, Bertrand Russell, Ralph Cudworth ja Hugo Münsterberg. Elämänsä viimeisinä vuosina Aspelin kiinnostui yhä enemmän keskiajan aatteista ja harjoitti aatehistorian ja sosiologian tutkimusta. Vuonna 1958 hän julkaisi teoksen Tankens vägar (Ajatuksen tiet), joka on kuvaus Euroopan filosofian historiasta.
Perintö

Ylioppilaslehti Lundagård perustettiin Aspelinin johdolla, ja hänestä tuli lehden ensimmäinen päätoimittaja.
Hänen oppilaidensa joukossa on Sven-Eric Liedman.
Suomennetut teokset

Aspelin, Gunnar: Ajatuksen tiet: yleinen filosofian historia.  Suomentanut J. A. Hollo, (alkuperäisteoksen nimi: Tankens vägar: en översikt av filosofiens utveckling). Porvoo:  WSOY, 1963, 4. lisäpainos 1997,  (alkuteos 1958).  ISBN 951-0-08227-9
Rauhanjulistajien juttu

”Rauhanjulistus” Kajaanissa ilmestyneen Toverin etusivulla 19. tammikuuta 1922.
Rauhanjulistajien juttu oli sarja Suomessa vuosina 1922–1923 käytyjä poliittisia oikeudenkäyntejä, joissa 32 Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen jäsentä tuomittiin eripituisiin vankeusrangaistuksiin valtio- ja maanpetoksista. Syynä oli puolueen tammikuussa 1922 julkaisema niin sanottu ”rauhanjulistus”. Kommunistisissa sanomalehdissä julkaistu julistus tuomitsi suomalaisten vapaaehtoisten Neuvosto-Karjalaan tekemät sotaretket, jotka puolueen mukaan aiheuttivat sodanvaaran Suomen ja Neuvosto-Venäjän välille.
Julistus

SSTP oli jo joulukuussa 1921 SDP:n puolueneuvostolle lähettämässään avoimessa kirjeessä ehdottanut yhteistoimintaa, jotta Itä-Karjalan kansannousu ei laajenisi Suomen ja Neuvosto-Venäjän väliseksi aseelliseksi konfliktiksi. Sosialidemokraattien hylättyä esityksen kommunistien sanomalehdet julkaisivat tammikuun 1922 lopussa SSTP:n puoluetoimikunnan allekirjoittaman julistuksen otsikolla Suomen työtätekevälle väestölle – Taisteluun Neuvosto-Venäjän puolustamiseksi. Julistus käynnisti SSTP:n jäsenten laajamittaiset pidätykset ja lopulta 39 henkilöä asetettiin syytteeseen valtio- ja maanpetoksesta.
Tapaus käsiteltiin useassa erillisessä oikeudenkäynnissä, joissa olivat syytettyinä SSTP:n puoluetoimikunnan jäsenet, puolueen sanomalehtien päätoimittajat, julistuksen julkaisusta päättäneen SSTP:n puolueneuvoston kokouksen osanottajat sekä vastaavan kiertokirjeen piireille lähettäneen SSTP:n Turun pohjoisen vaalipiirin piiritoimikunnan jäsenet. Kyseessä oli vuoden 1920 puolueenperustajain jutun ja 1923 suuren kommunistijutun ohella 1920-luvun laajimpia viranomaisten kommunisteihin kohdistamia toimenpiteitä. Rauhanjulistuksesta langetettujen tuomioiden johdosta Suomen ja Neuvostoliiton välisiä suhteita ei otettu esille vuoden 1924 eduskuntavaaleissa, ja vuotta myöhemmin pidettyjen presidentinvaalien yhteydessä puhuttiin häveliäästi ”rauhasta ja sovinnosta ulkomaiden kanssa”. Keskustelu käynnistyi vasta Neuvostoliiton ehdotettua hyökkäämättömyyssopimusta keväällä 1926.
Pidätykset ja tuomiot

Pidätykset käynnistyivät 26.–27. tammikuuta 1922, jolloin Helsingissä vangittiin kuusi SSTP:n puoluetoimikunnan jäsentä sekä eri puolilla maata kuuden kommunistisen sanomalehden päätoimittajat. Yksittäisiä pidätyksiä tehtiin myös muun muassa Sortavalassa, jossa kirjaltaja Väinö Horttanainen oli naulannut rauhanjulistuksen työväentalon seinälle. Helmikuun lopussa Raumalla vangittiin vielä SSTP:n Satakunnan piiritoimikunnan jäseniä.
Ensimmäiset tuomiot langetettiin toukokuussa, jolloin päätoimittajat Lauri Arvo, Kaarlo Kosunen ja Frans O. Vuolasvirta saivat Vaasan hovioikeudelta kolmen vuoden kuritushuonerangaistuksen. Turun hovioikeus puolestaan antoi heinäkuussa päätoimittaja August Forsmanille sekä puoluetoimikunnan jäsenille Jalmari Kivilahdelle, Alvar Lundénille, Hannes Mäkiselle, Juuso Suomiselle, Emil Tuomelle ja Arvo Tuomiselle 3–4 vuoden kuritushuonerangaistukset. Marraskuussa Turun hovioikeus tuomitsi seitsemän Satakunnan piiritoimikunnan jäsentä eri pituisiin kuritushuonerangaistuksiin. Pisimmän tuomion, 5 vuotta 6 kuukautta, sai piirisihteeri Oskari Lamminen, ja samassa yhteydessä päätoimittaja Johannes Forsman sai 3 vuoden 4 kuukauden kuritushuonetuomion. Yksittäisissä oikeudenkäynneissä tuomittiin puolueneuvoston jäsen Hugo Tolvanen kolmeksi vuodeksi kuritushuoneeseen ja Vaasan itäisen vaalipiirin piirisihteeri August Ripatti sai poissaolevana 10 kuukautta kuritushuonetta.
Pidätykset jatkuivat keväällä 1923, jolloin vangittiin SAJ:n puheenjohtaja Matti Väisänen, SSTP:n kansanedustajat Hjalmar Mäkinen, Antti Nahkala ja Vihtori Vainio sekä neljätoista puolueneuvoston jäsentä. Yksitoista puolueneuvoston jäsentä tuomittiin lokakuussa. Oskar Rantanen ja Urho Hänninen saivat 3 vuoden sekä Urho Lähteinen, Otto Mikkola, Unto Mäkelä, Jussi Luoto, Juho Vainio, Perttu Ikonen, Alfred Kumpulainen, Antti Kirves ja Heikki Kauppi 2 vuoden 3 kuukauden kuritushuonetuomion. Puolueneuvoston jäsenistä myös painijana tunnettu Sulo Kokko sekä organisaattori Eeva Sassi-Korhonen saatiin oikeuteen vasta myöhemmin ja tuomittiin vuonna 1928.
Aiheesta muualla

”Työväenpuolueen rauhanjulistuksen johdosta tuomitut toverit”, Työmiehen kalenteri 1923, s. 127–131.  Helsinki:  Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen puoluetoimikunta, 1922.  Kansalliskirjasto.
Chiripa

Chiripa oli varhainen Etelä-Amerikan alkuperäiskansojen rakentama temppelikeskus Titicaca-järven rannalla Boliviassa Andeilla. Alueella on laaja kolmessa vaiheessa rakennettu temppeli ja useita hautoja.
Chiripa on ajoitettu pohjoisen Chavínin kulttuurin aikakauteen, joka edelsi myöhempiä Pucarán ja Tiwanakun kulttuureita. Chiripan alueen asukkaat elivät muun muassa perunan, papujen ja muiden kasvien viljelyllä.
Historia

Chiripa sijaitsee Taracon niemimaalla Titicaca-järven lounaisosassa Wiñaymarkassa Andien ylätasangolla Altiplanolla noin 15 km itään nykyisestä Chiripan kaupungista. Chiripa ajoittuu myös alkujaksoksi kutsutulle Perun varhaiskeraamiselle kaudelle (1500–100 eaa.) Alkujakson aikana aiemmin liikkuva väestö asettui paikoilleen, alueelle syntyi kasvavia temppelikeskuksia ja metallin käyttö yleistyi. Chiripaa asutettiin noin 1500/1100 eaa.–200/1000 jaa. Samaan aikaan pohjoisessa Perun vuoristossa kukoisti Chavínin kulttuuri. Chiripan varhaisen muodostavan kulttuurivaiheen on katsottu vaikuttaneen vuosisatoja myöhemmin syntyneiden suurempien asutuskeskusten Pucarán ja Tiwanakun syntyyn.
Historia > Varhaisvaihe 1500–1000 eaa.

Todisteet keramiikasta Bolivian Altiplanolla alkavat noin vuonna 1500 eaa. Chiripan temppelialueen varhaisin vaihe ajoittuu vuosien 1500–1000 eaa. välille, jolloin alueen keramiikka oli pääosin tummaa. Alueelle ryhdyttiin rakentamaan noin 36 hehtaarin kokoista tasalakista kumpua, jollaiset olivat Perun rannikolla tuohon aikaan tavallisia. Kummun viimeinen rakennusvaihe on ajoitettu vuoteen 1000 jaa. Tuon vaiheen rakennukset ovat Tiwanaku III -tyyliä monoliittireunustaisine pihoineen.
Historia > Keskivaihe 1000 eaa.–800 eaa.

Tummaa keramiikkaa tehtiin myös keskimmäisellä Chiripan kaudella 1000–800 eaa., vaikka alueella alkoi esiintyä myös punaiselle pohjalle kerman väreillä maalattua moniväristä keramiikkaa. Keskivaiheelle on ajoitettu 14x14 metrin kokoinen, kivireunustainen ja laastilattiainen Choquehuancaksi nimetty temppelisyvennyspiha. Chiripasta ja etelämpänä Andeilla sijaitsevasta Wankaranista on löydetty vuosilta 1200–800 eaa. esimerkkejä varhaisista metalliesineistä. Metalli ei näihin aikoihin ollut vielä yleistä Keski-Andien alueella.
Historia > Loppuvaihe 800 eaa.–100 jaa.

Chiripan loppuvaiheen (800 eaa.–100 jaa.) keramiikka oli kermanväristä ja punaisella kuviolla maalattua. Alueen pinta-ala oli nyt 7,7 hehtaaria. Noin 800 eaa. temppelialueelle rakennettiin uusi Lluscon upotettu aukio. Noin 600 eaa. aloitettiin suuren tasalakisen 50x50 metrin laajuisen Monticulon tasanteen rakentaminen. Alueelle rakennettiin ensin 'alemmat talot', jotka hylättiin noin 400 eaa. Tilalle rakennettuja 'ylempiä taloja'  asutettiin vuoteen 100 jaa. saakka. Samaan aikaan Wankaranissa Poopó-järven lähellä Titicaca-järvestä etelään oli suuria 15–700 pyöreän talon kyliä. Noin vuoden 800 eaa. tienoilla arkeologiset löydokset viittaavat siirtymiseen kvinoan keräilystä sen viljelyyn. Vuosien 800 eaa. ja 500 eaa. välillä ilmestyvät todisteet varhaisesta perunan viljelystä.
Käännös suomeksi
Meksikon laakso

José María Velasco Gómezon maalaus Meksikon laaksosta 1800-luvulla.
Meksikon laakso tai Meksikon allas (esp. Valle de México, asteekkien kielellä nahuatliksi anahuac) on eteläisen Meksikon ylängöllä sijaitseva laakso, jossa maan pääkaupunki México sijaitsee. Laakson pituus etelästä pohjoiseen on noin 80 kilometriä ja leveys itä–länsisuunnassa 60 kilometriä. Laakso sijaitsee tropiikissa, mutta koska se on 2 240 metrin korkeudessa, vuotuinen keskilämpötila on 16–18 astetta, ja vaihtelut ovat melko vähäisiä. Talvella kylmimpinä kuukausina on yöpakkasta ja kuuraa maassa. Sadekausi kestää usein maaliskuun lopulta lokakuun lopulle, ja silloin sataa keskimäärin 80 prosenttia vuotuisesta 850 millimetrin sademäärästä. Tämän vuoksi seutu on melko kosteaa.
Meksikon laakso on tunnettu mesoamerikkalaisena kulttuurikeskuksena. Siellä ollut viljava maa mahdollisti monien suurten intiaanien luomien esikolumbiaanisten sivilisaatioiden nousun. Ensin tuli Teotihuacán, sitten tolteekit ja lopulta asteekit. Ennen espanjalaisten tuloa seudulla oli monia toisiinsa liittyviä järviä, Texcocojärvi, Chalcojärvi, Xochimilcojärvi, Zumpangojärvi ja Xaltocanjärvi.
Meksikon laakson historiaa > Esikolumbiaaninen kausi

Meksikon laaksoon saapui varhain, viimeistään jääkauden lopuilla ehkä noin 13 000 vuotta sitten varhaisia suurriistan metsästäjiä. Suurriista pyydettiin loppuun noin 7000 eaa. mennessä, ja viljely alkoi saada jalansijaa noin 5000 eaa. alkaen. Noin 1250 eaa. olmeekit levittivät Meksikonlahden etelärannoilta vaikutteitaan tänne, minne syntyi niin sanottu Tlatilcon kulttuuri. Noin 100 eaa. alkoi Meksikon laaksossa kasvaa jättisuuri Teotihuacánin kaupunki, joka kasvoi 85 000, ehkä jopa 250 000 asukkaan suuruiseksi. Meksikon laakson väkiluku kasvoi vuosina 200 jaa. – 1200 jaa. muutamasta kymmenestä tuhannesta jopa kahteen miljoonaan. Toisten tietojen mukaan Meksikon laaksossa olisi 1500 eaa. ollut 5 000 asukasta, ja vuonna 1519 1–1,2 miljoonaa. Espanjalaisten tulo olisi romahduttanut väkiluvun pian 200 000:een. Noin 600 eaa. alueella oli 25 000 asukasta, 150 eaa. 125 000 asukasta, mutta 200 jaa. 60 000 asukasta. Noin 750 jaa. asukkaita oli 250 000 ja 1100 160 000 asukasta. Väkilukujen vähenemiset 100 eaa. – 150 jaa. ja 750–1150 jaa. selittyvät ehkä maataloutta tuhonneilla ilmastonmuutoksilla, maanjäristyksillä ja sodilla.
Kasvu pohjautui muun muassa äärimmilleen tehostettuun kasteluviljelyyn ja vieraiden alueiden verottamiseen.
Teotihuacánin noin 700 jaa. jälkeen tapahtuneen romahduksen jälkeen alueella vallitsi poliittinen hajaannus. Tolteekit perustivat valtakuntansa, joka luhistui ehkä chichimeekkien hyökkäyksiin tai kuivuuteen. Noin 1300-luvulla jaa. tepaneekit pitivät alueella valtaansa, kunnes asteekit kukistivat heidät 1400-luvun alkupuolella ja loivat suurvallan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meksikon laakso Wikimedia Commonsissa
Winnie the Pooh’s Rumbly Tumbly Adventure

| Winnie the Pooh’s Rumbly Tumbly Adventure |
| --- | --- |
 Winnie the Pooh’s Rumbly Tumbly Adventure -pelin eurooppalainen kansikuva.
Kehittäjä:  Phoenix Studio
Julkaisija:  Ubisoft Disney Interactive
Pelimoottori:  RenderWare
Julkaistu:  Nintendo GameCube  8. helmikuuta 2005  8. maaliskuuta 2005 PlayStation 2  8. helmikuuta 2005  11. maaliskuuta 2005 Game Boy Advance  8. helmikuuta 2005
Lajityyppi:  Toimintaseikkailu
Pelimuoto:  Yksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB:E OFLC:G PEGI:3+
Alusta:  Game Boy Advance, PlayStation 2 ja Nintendo GameCube
Jakelumuoto:  DVD (PS2), Optical Disc, Game Pak
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Winnie the Pooh’s Rumbly Tumbly Adventure on Nalle Puhin seikkailuihin perustuva vuonna 2005 julkaistu toimintaseikkailupeli. Pelin on kehittänyt Phoenix Studio ja sen julkaisi Ubisoft.
Pelaaminen

Pelin Tarinatilassa pelaajan täytyy auttaa Nalle Puhia läpäisemään 5 erilaista menneisyyden asioiden muistelemiseen perustuvaa episodia. Jokaisessa episodissa käytävissä olevat puolen hehtaarin metsän paikat on jaoteltu eri alueisiin joista tosin kaikissa ei ole kaikkia paikkoja tutkittavissa. Ympäri pelimaailman alueita on piilotettu lukuisiin puun kantoihin, kärryihin, kiviin tai muihin esineisiin hunajapurkkeja joita tarvitaan silloin tällöin vastaan tuleviin mehiläisparviin joille pitää antaa tietty määrä hunajapurkkeja ennen kuin pelaaja voi tutkia paikkaa tai esinettä joka sijaitsee mehiläisparven takana. Pelissä tulee myös aika-ajoin vastaan haasteita joissa täytyy saada ilmapallo poksautettua ennen kuin Nalle Puhia haasteessa jahtaavat möhköfantit tai näädät saavat hänet kiinni. Pelissä päästään ohjaamaan myös muutamilla muilla tutuilla Nalle Puh-hahmoilla joista ensimmäinen on Ihaa, Ihaan pelaamisosuuksissa pelaajan täytyy ratsastaa Ihaalla ja saada pyydystetyksi lukuisia eliöitä kuten ensimmäisessä episodissa täytyy kerätä perhosia, toinen kohdattava hahmo on Nasu jolla täytyy hoidella kaikki möhköfantit ja näädät pelottelemalla kaikista vastaantulevista alueista ennen kuin hän voi siirtyä seuraavaan alueeseen ja kolmas ja viimeinen kohdattava hahmo on Tikru jolla pelatessa pelaajan täytyy vältellä aika-ajoin vastaan tulevia möhköfantteja ja näätiä sillain että Tikru ei livahda ollenkaan niiden näkökenttään, sillä muuten ne lähtevät Tikrun perään ja saavat hänet kiinni. Peli sisältää myös Junior moodin jossa aivan nuoret pelaajat voivat harjoitella kaikilla pelattavilla hahmoilla pelaamista tietyissä alueissa. Peli sisältää myös minipelitilan jossa pelaaja voi pelata erilaisia minipelejä joita hän saa avatuksi pelaamalla Tarinatilan episodeja läpi, minipeleihin luokittuu mm. peli jossa täytyy saada kävelevä Hunajapurkki kiinni tietyssä ajassa ja peli jossa täytyy kerätä tietty määrä keksejä samalla kun pelaaja välttelee häntä jahtaavia mähköfantteja tai näätiä, Minipelitilassa pystyy pelaamaan tarinatilassa pelattavina olevien hahmojen lisäksi myös Ruulla.
Vastaanotto

Peli sai pääosin keskinkertaisia arvosteluja, sillä mm.IGN antoi pelille arvosanaksi 5.5/10 sanoen olevansa tyytyväinen sen tarjonnasta, mutta se kritisoi vastineeksi sitä kun se ei ollut niin hauska pelattavuudeltaan kuin edeltäjä. Jeuxvideo taas antoi pelille arvosanaksi 6.0/10.
Léon Biaudet

Léon Biaudet 1940.
Léon Jules Biaudet [bjo'de] (9. joulukuuta 1882 Helsinki – 4. helmikuuta 1968) oli suomalainen lääkäri, joka asui Loviisassa.
Biaudet’n vanhemmat olivat Helsingin yliopiston ranskan kielen lehtori Léon Gabriel Biaudet (1848–1898) ja Marie Louise Gerber (1844–1892). Hänen veljiään olivat historiantutkija Henry Biaudet ja lääkäri, muistelmakirjailija Teddy Biaudet. Biaudet oli naimisissa vuodesta 1922 kirjailija Ulla Bjernen kanssa. He testamenttasivat 1969 asuintalonsa Villa Biaudet’n Suomen ruotsalaiselle kirjailijaliitolle. Testamentin ehtojen mukaan talossa saa asua suomenruotsalainen kirjailija kolmen vuoden ajan ilmaiseksi.
Biaudet pääsi ylioppilaaksi 1902 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1905 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1910. Hän oli Helsingin diakonissalaitoksen kirurgisen osaston apulaislääkärinä 1910–1912, Porvoon kaupunginlääkärinä 1912–1914 sekä Loviisan yleisen sairaalan ylilääkärinä 1914–1954. Talvisodassa Biaudet toimi 8. Kenttäsairaalan johtavana kirurgina ja jatkosodan alkupuolella, 1941–1942, vastaavassa tehtävässä 40. Kenttäsairaalassa. Biaudet sai professorin arvonimen 1950.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa Biaudet oli suomalaisten teollisuuden harjoittajien Venäjän puolelle itärintamalle perustaman Varsovan kenttäsairaalan vanhempana apulaislääkärinä 1914–1915. Biaudet oli perustamassa 1917 Loviisan suojeluskuntaa ja kuului sen esikuntaan. Suomen sisällissodan aikana hän oli Loviisan suojeluskunnan esikuntapäällikkönä ja sitten komppanian päällikkönä Pellingin joukoissa. Vuoden 1921 suojeluskuntaselkkauksen aikana Loviisan suojeluskunnan johtoon kuulunut Biaudet piti Loviisan suojeluskuntatalolla puheen, jossa hän kysyi:
»Kutka lähtevät seuraamaan kenraali Mannerheimia ja ajamaan pois vallasta presidentin, joka istuu virassaan leipänsä vuoksi, sekä myöskin hallituksen, jonka muodostavat onnenonkijat?»
Biaudet’n edustamat suojeluskunta-aktivistit olivat raivoissaan siitä että presidentti K. J. Ståhlberg oli nimittänyt suojeluskuntien ylipäälliköksi kenraali Gustaf Mannerheimin sijasta jääkärieverstiluutnantti Lauri Malmbergin. Sotilasarvoltaan Biaudet oli reservin lääkintämajuri (1940).
Simon Suoranta

| Simon Suoranta |
| --- | --- |
 Suoranta (oikealla) taistelemassa kiekosta Espoo Bluesin Otso Rantakarin kanssa syyskuussa 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1992 (ikä 32) Vaasa, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Simo, Simppa
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  190 cm
Paino:  94 kg
Seura
Seura:  ei joukkuetta
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–
Aik. seurat:  Kiekko-Laser (Mestis) Kärpät (SML) Ässät (SML) TPS (SML) Sport (SML) Nottingham Panthers (EIHL) Rouen Hockey Élite 76 (Ranska) Västerviks IK (HA) TUTO Hockey (Mestis) Marseille Hockey Club (Ranska)
Simon Suoranta (s. 21. toukokuuta 1992 Vaasa) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Suorantaa on pidetty pelityyliltään voimahyökkääjänä.