Suomen presidentinvaali 1956
”Ratkaiseva ääni”

Koska Kekkosen ja Fagerholmin kannattajiksi ilmoittautuneita oli 150 kumpiakin, Kekkosen voiton takasi näin ollen yksi lisä-ääni, jonka antaja ei ilmoittautunut julkisesti. Tästä ”ratkaisevasta äänestä” on väitelty vuosikymmeniä, ja useita eri valitsijamiehiä on veikattu Kekkosen salaisiksi kannattajiksi.
Monissa aikalaisarvioissa ylimääräisen äänen arveltiin tulleen kansanpuolueesta, jota jo muutenkin syytettiin petollisuudesta vaalin yhteydessä. Epäilyjen kohteena on ollut puolueen valitsijamies Leo I. Mattila, kun taas Harras Kyttää on pidetty ainoana varmuudella Fagerholmia äänestäneenä puolueensa edustajana.
Historiantutkija Ilkka Hakalehto esitti vuonna 1974 julkaisemassaan Väinö Tanner -elämäkerrassa ratkaisevan äänen antajan olleen RKP:n Ture Hollstén, joka oli itse antanut tiedon Hakalehdolle. Hollsténin poika ja pojanpoika kertoivat vuonna 2006 Hollsténin tunnustaneen myös pojalleen äänestäneensä Kekkosta. Pääjohtaja Jouko Loikkanen vahvisti myös saaneensa Verner Korsbäckiltä saman tiedon Hollsténin äänestä. Tiedon luotettavuutta on kuitenkin myös kritisoitu. Siihen nähden, että RKP puolueena ei yrittänytkään sitoa valitsijamiehiään, on pidetty hieman outona, että Hollstén ei olisi halunnut kertoa asiaa julkisesti.
Poliittinen taustavaikuttaja, kauppaneuvos Kalle Kaihari julkaisi vuonna 1981 aiheesta kirjan Ratkaiseva ääni (149–151). Hänen mukaansa äänen oli antanut SDP:n Penna Tervo, joka oli Kekkosen hallituksen valtiovarainministeri ja sai surmansa liikenneonnettomuudessa pari viikkoa vaalin jälkeen. Kaihari väitti taivutelleensa yhdessä tamperelaisen sosiaalidemokraattisen vaikuttajan Erkki Lindforsin kanssa Tervon äänestämään Kekkosta. On myös väitetty, joskin ilman todisteita, että SDP:n valitsijamiesryhmän kokouksessa juuri Tervo olisi saanut aikaan päätöksen pitää kiinni Fagerholmista Paasikiven äänestämisen sijaan ja että hänen todellinen tarkoitusperänsä olisi ollut Kekkosen voiton edistäminen. Jo ennen presidentinvaalia oli ruotsalaisessa Dagens Nyheterissä julkaistu huhu Kekkosen ja Tervon salaisesta sopimuksesta, jonka mukaan Tervo auttaisi Kekkosta pääsemään presidentiksi ja sen jälkeen Kekkonen voisi nimittää Tervon pääministeriksi.
SDP:n valitsijamiehistä epäiltynä on ollut myös Kaiharin oman sisar Anni Flinck. Toisaalta tapahtumia paikan päällä seuranneen kansanpuolueen Pekka Malisen mukaan SDP:n valitsijamiesryhmän ”piiskuri” Eino Raunio tarkasti sosiaalidemokraattien äänestysliput, minkä perusteella on epätodennäköistä, että Kekkonen olisi saanut yhtäkään ääntä heiltä.
Yhdysvaltain silloinen Suomen-suurlähettiläs John D. Hickerson raportoi kotimaahansa maaliskuussa 1956, että ”yksi kokoomuslainen agraari” ei ollut äänestänyt Fagerholmia kolmannella kierroksella kuten muut kokoomuslaiset. Kekkosen itsensä mukaan ratkaisevan äänen antaja oli kokoomuksen valitsijamiehenä ollut Vihtori Kosolan poika Niilo Kosola, joka oli näyttänyt Kekkoselle vaalilippunsa. Kekkonen talletti tämän tiedon sinetöidyssä kirjekuoressa säilytettyyn viestiin, joka julkistettiin vuonna 1990 samalla kun Juhani Suomen kirjoittama Kekkosen elämäkerran kolmas osa Kuningastie julkaistiin. Kosola oli tuolloin vielä elossa ja kiisti äänestäneensä Kekkosta. Veikko Vennamon arvelun mukaan Kekkonen saattoi luulla toista kokoomuslaista Aatto Koivistoa Niilo Kosolaksi, koska nämä kävivät vaaliuurnalla aakkosjärjestyksen perusteella lähekkäin. Vennamolla oli oman kertomansa mukaan kirjallinen todiste siitä, että Aatto Koivisto äänesti Kekkosta.
Helsingin Sanomien entinen pääkirjoitustoimittaja Erkki Pennanen kertoi vuonna 1990, että Kekkosta äänesti hänen isoäitinsä, kokoomuksen valitsijamies Helena Virkki. Virkki mainitaankin Kekkosen äänestäjänä Kekkosen sihteerin Ahti Karjalaisen vaalipäivänä tekemissä muistiinpanoissa samassa yhteydessä Korsbäckin kanssa. Kokoomuksen valitsijamiehenä ollut pastori ja Kekkosen entinen AKS-toveri Uuno Seppo puolestaan tunnusti väitetysti useille henkilöille äänestäneensä Kekkosta. Sepon poika, professori Simo Seppo on arvellut syyksi sitä, että hänen isänsä ei hyväksynyt Fagerholmin ateismia ja kirkosta eroamista ja arvosti Kekkosen korkeampaa koulutusta. Samoja motiiveja on epäilty myös Virkin kohdalla.
Tutkija Petri Nummivuori on maininnut yhtenä mahdollisuutena kokoomuksen valitsijamiehiin kuuluneen yritysjohtaja Oiva Turusen, joka oli toista äänestyskierrosta edeltäneessä ryhmäkokouksessa ilmoittanut äänestävänsä kolmannella kierroksella Kekkosta ja tehnyt muissakin yhteyksissä selväksi, että piti tätä parempana kahdesta vaihtoehdosta. Toisaalta Turunen väitti jälkeenpäin äänestäneensä ryhmäpäätöksen mukaisesti Fagerholmia, ja Nummivuoren mukaan hän saattoikin muuttaa mielensä kolmanteen kierrokseen mennessä.
Monet ovat arvelleet, että ääniä annettiin ristiin useampiakin. Vaalin osallistuneista muun muassa myöhempi pääministeri Martti Miettunen uskoi tähän. Kekkosen elämäkerturin Juhani Suomen mukaan Maalaisliiton ja SKDL:n valitsijamiesryhmät eivät olleet täysin yhtenäisinä Kekkosen takana, joten myös Kekkosen on täytynyt saada Fagerholmia kannattaneista ryhmistä useampia tuntemattomia ääniä. Toisaalta esimerkiksi tutkija Mikko Majander on suhtautunut tähän teoriaan epäillen, koska sen kannattajat eivät ole osanneet nimetä ketään tiettyä Kekkosen leirin valitsijamiestä, joka mahdollisesti olisi äänestänyt Fagerholmia. Kekkosen tunnetuimmat vastustajat Maalaisliitossa eivät suostuneet asettumaan edes tämän valitsijamiesehdokkaiksi.