stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viitasaaren lukio
Aiheesta muualla

Viitasaaren kaupungin sivusto: Lukio (Arkistoitu – Internet Archive)
Viitasaaren lukion omat sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Viitasaaren Suomalaisen Yhteiskoulun rakennus vuonna 1908.
Viitasaaren lukion kivirakennus (1962–2013).
Johtajatar Alma Heikkinen vuonna 1909. Hän opetti koulussa vuoteen 1948 saakka.
Vinoköysisilta

Venäläinen silta
Yksipyloninen vinoköysisilta
Vinoköysisilta on siltatyyppi. Se muistuttaa ulkonäöltään riippusiltaa, mutta on rakenteeltaan erilainen. Vinoköysisillassa sillan kansi on ripustettu pylonista lähteviin vinossa asennossa oleviin köysiin. Köydet voivat olla joko toistensa suuntaiset tai sijaita viuhkamaisesti. Suomen kolme kokonaispituudeltaan pisintä siltaa, Raippaluodon silta, Tähtiniemen silta ja Kärkisten silta ovat vinoköysisiltoja. Suomen ensimmäinen maantieliikenteen vinoköysisilta on vuonna 1989 liikenteelle avattu Jätkänkynttilä.
Vinoköysisiltoja alettiin rakentaa 1950- ja 1960-lukujen taitteesta alkaen ja tyypistä on tullut hyvin suosittu keskipitkien ja pitkien jännevälien silta. Suosion perusteena ovat siltatyypin tekninen ja taloudellinen edullisuus sekä myös esteettiset arvot. Jänneväliltään maailman pisin vinoköysisilta on vuonna 2012 valmistunut Venäläinen silta Venäläisen saaren ja Vladivostokin keskustan välillä, sen pääjänne on 1 104 metriä. Toiseksi pisin on vuonna 2008 valmistunut jänneväliltään 1 088-metrinen Sutongin silta Kiinassa. Siellä on myös rakenteilla Hutongin silta, jonka jänneväli on 1 092 metriä ja jonka on tarkoitus valmistua vuonna 2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vinoköysisilta Wikimedia Commonsissa
Viola scorpiuroides

| Viola scorpiuroides |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Orvokkikasvit Violaceae
Suku::  Orvokit Viola
Laji::  scorpiuroides
Kaksiosainen nimi
 Viola scorpiuroides  Coss. 
Katso myös
   Viola scorpiuroides Wikispeciesissä   Viola scorpiuroides Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viola scorpiuroides on monivuotinen orvokkilaji. Se on 10–30 senttimetrin korkuinen.
Viola scorpiuroides kukkii tammikuusta huhtikuun alkuun. Toisen lähteen mukaan maaliskuusta huhtikuuhun. Kukat ovat väriltään keltaisia, enintään senttimetrin kokoisia, ja niissä on kaksi mustaa pistettä kussakin kukassa.
Viola scorpiuroides kasvaa kivikkoisilla paikoilla meren läheisyydessä. Kasvi on alun perin kotoisin Pohjois-Afrikasta. Nykyisin kasvia tavataan Pohjois-Afrikan lisäksi Kreikalle kuuluvilla Antikytheran, Kytheran ja Kreetan saarilla, jotka sijaitsevat Välimeressä. Kreetalla kasvia tavataan saaren itä- ja länsiosassa, mutta ei keskiosassa.
Kasvi on suojeltu Kreikan presidentin asetuksella (67/1981). Lisäksi kasvi on luokiteltu harvinaiseksi Kreikan harvinaisten ja uhattujen kasvien punaisessa kirjassa (1995).
Aiheesta muualla

Kuva kasvista
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2527424  Wikispecies: Viola scorpiuroides  APDB: 155514  CoL: 5BHJY  EoL: 5746165  EPPO: VIOSZ  EUNIS: 185240  GBIF: 5665107  GRIN: 430284  iNaturalist: 486371  IPNI: 869222-1  NCBI: 1471374  Observation.org: 143117  Open Tree of Life: 5516048  Plant List: kew-2459707  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:869222-1  WFO: wfo-0000423653
Reijo Viita

Reijo Viita, oik. Reijo Viitanen (s. 12. joulukuuta 1936 Pohjaslahti) on erityisesti 1960–1970-luvuilla esiintynyt suomalainen iskelmälaulaja, joka oli Kullervo Linnan orkesterin pitkäaikaisin laulusolisti.
Pohjaslahti, soittokunta ja soittajat

Reijo Viidan syntymäpaikka Pohjaslahti on 100 kilometriä Tampereelta pohjoiseen. Kunta on liitetty Vilppulaan ja Virtain kaupunkiin 1973.
Pohjaslahden Työväenyhdistyksen Torvisoittokunta oli perustettu 1919. Reijo Viita meni soittokuntaan 1940- luvun lopulla. Reijo sanoi – klarinetti sieltä annettiin käteen. Opettajaksi alkoi Veikko Tiensuu. Soittokunta saikin nopeasti uuden nuoren klarinetistin, joka kiersi vuoteen 1955 asti soittokunnan mukana.
Reijo Viidan ensimmäinen orkesteri oli Isku–Pojat, vuoden 1954 lopusta toukokuuhun 1955. Peruskokoonpano tällä 1953 kootulla orkesterilla oli:
Mauno Sillanmäki harmonikka
Antti Koivula rummut
Unto Kangasjärvi kontrabasso
Tahvo Lappalainen kitara, klarinetti ja saksofoni
Oli Mauno Sillanmäen orkesteri, Pentti Tiensuun orkesteri ja Reijo Viita laulusolistina ja soittajana Kullervo Linnan kuuluisassa orkesterissa. Pohjaslahden opeilla tultiin huipulle. Myöhemmin Helsingin seudulle tuli myös Jyrki Tiensuu – tuuban taitaja. Tahvo Lappalainen soitti Mauno Sillanmäen orkesterissa, johon myöhemmin siirtyi Uolevi Haapanen ( 1929 ), jolla oli myös orkesteri jonkin aikaa.
Helsinki ja Teuvo Ihanuksen yhtye

Reijo Viita tuli Helsinkiin 1955. Työ järjestyi ensin Pasilan Konepajalta ja sieltä silloiselle Aerolle. Työ oli lentokoneiden moottorien koekäyttö korjauksien jälkeen. Reijo piti päivätyönsä koko laulajan uransa ajan.
Aluksi hän meni HTY:n soittokuntaan, mutta se jäi kun alkoi tulla tanssikeikkoja runsaamman puoleisesti. Hän oli nimittäin tutustunut hanuristi Teuvo Ihanukseen, jonka yhtyeeseen hän meni. Yhtye kiersi aina Kajaania ja Posiota myöten. 
Kokoonpano oli:
Teuvo Ihanus harmonikka
Göran Lindblad rummut
Pentti Lausi kitara
Reijo Viita tenorisaksofoni, klarinetti ja laulu
Teuvo Ihanus ja Reijo Viita vierailivat myös tangosäveltäjä Unto Monosen orkesterissa. Samoin olivat myös Matti Louhivuoren orkesterissa 1960–luvun alussa, kunnes taas palattiin Teuvo Ihanuksen yhtyeen nimiin.
Reijo Viita lopettaa keikkailun

Kullervo Linnan orkesterin viimeinen keikka oli 31.10.1980.  Reijo Viita oli Kullervo Linnan orkesterin laulusolistina yli 16 vuotta, eli ylivoimaisesti pisimmän ajan -  yli puolet ajasta, jonka orkesteri oli olemassa.
Viimeinen esiintyminen Kullervo Linnan kanssa oli 23.11.1981 Linnan 70-vuotisjuhlakonsertissa Kulttuuritalolla.
Reijo keikkaili Linnan kauden lopussa ja jälkeen Aarre Jokisen yhtyeen laulusolistina vuosina 1980–1981.
Myös Teuvo Ihanuksen yhtyeen mukana tuli jälleen oltua, ja Reijo Viidan viimeinen keikka Ihanuksen kanssa oli Kajaanissa lauantaina 16.7.1982.
Diskografia

Ilta venäläisessä ravintolassa (1977)
Maailman matkamies (1980)
Juhlalevy (2007)
Vuosien takaa (2009)
Toivotuimmat (2013)
Aiheesta muualla

Reijo Viidan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Vimmu

Vimmu eli Vimmunkulma on Pälkäneellä sijaitseva kylä, joka maarekisterissä kuuluu Onkkaalan ja Kukkolan kylään. Vimmu sijaitsee noin yhdeksän kilometrin etäisyydellä Pälkäneen kirkonkylästä Onkkaalasta Aitoon ja Luopioisten suuntaan.
Historia

Vimmu-nimen taustalla lienee lisänimi Finbo, joka on merkitty vuoden 1557 maakirjaan Kuulialan kylän talolliselle Mikko Laurinpojalle. Hänen poikansa Matin kohdalla lisänimi on muuntunut vuoteen 1615 mennessä muotoon Vimbunen, josta arvellaan Vimmun nimen johtuneen.
Vimmu kaunokirjallisuudessa

Juhani Syrjän neliosaisen Juho-romaanisarjan (1998–2003) kertojaminä on kirjailijan isä, Vimmusta lähtöisin ollut Juho Syrjä. Varsinkin romaanisarjan ensimmäisessä osassa, vuoteen 1918 sijoittuvassa teoksessa Juho 18 käsitellään Vimmun ja muun Pälkäneen tapahtumia.
Eero Virkkunen

Eero Virkkunen (s. 17. helmikuuta 1948 Utsjoki) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Virkkunen edusti urallaan Rovaniemen Palloa 1963, Rovaniemen Palloseuraa 1964–1969, Turun Palloseuraa 1970–1972 ja Oulun Työväen Palloilijoita 1973–1978. Hän voitti TPS:ssa Suomen mestaruuden 1971 ja 1972. Kaikkiaan Virkkunen pelasi kahdeksan kauden aikana 175 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 20 maalia.
Virkkunen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1973–1974 yhdeksän maaottelua.
Virkkunen valittiin oululaisen jalkapallon Hall of Fameen 2009.
Eetu Viren

Eetu Viren on suomalainen yhteiskuntatieteiden tohtori, tutkija ja kääntäjä. Hän on suomentanut muun muassa Gilles Deleuzen, Christian Marazzin ja Walter Benjaminin teoksia sekä kirjoittanut Jussi Vähämäen kanssa kirjat Perinnöttömien perinne (2011) ja Seutu joka ei ole paikka (2015). Viren on osallistunut yhteiskunnalliseen toimintaan prekariaattiliikkeessä, Vapaa liikkuvuus -verkostossa sekä Työstäkieltäytyjäliitossa. Lisäksi hän on toimittanut verkkolehtiä Kumu ja Megafoni. Hän on yhtenä kirjoittajana maaliskuussa 2019 julkaistussa Työstäkieltäytyjän käsikirjassa.
Vastaanotto

Esseisti, podcast-artisti Pontus Purokurun mukaan Viren ja Vähämäki ovat maailmanluokan kirjoittajia ja teoksen Seutu joka ei ole paikka viides pääluku ”Aivojen metropolit” parasta mielenfilosofiaa ja uraauurtavinta länsimaisen subjektin kritiikkiä, mitä hän on aikoihin lukenut. Poliittisen historian, valtio-opin ja filosofian tutkija Ville Suuronen toteaa Seutu joka ei ole paikka -arvostelussaan: ”[p]ahimmillaan teos on kirjallinen ja terminologinen sekamelska, jonka osiot liittyvät toisiinsa vain näennäisesti”. Suurosen mukaan on epäselvää, miksi nykykapitalismin ja nyky-yhteiskunnan muuttuvan luonteen kriittiseen analyysiin pyrkivä teos eksyy vertailemaan Alfred North Whiteheadin ja fenomenologien näkemyksiä suhteellisuusteorian ontologisesta tulkinnasta ja käsittelemään neurotieteellisiä aiheita lähes viidenkymmenen sivun verran. Kirjan tyyliä luonnehtii ”äärimmäinen toisteisuus”, jossa samat väitteet toistuvat käytännössä jokaisella sivulla, ja se on myös ”terminologisesti äärimmäisen raskas”, minkä lisäksi ”[u]seissa kohdissa valitun tutkimuskirjallisuuden läpikäyminen vaikuttaa jopa täysin epäolennaiselta ja valittuihin teoksiin mennään parhaimmillaankin vain todella pinnallisesti”.
Joel Vilkki

| Joel Vilkki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. elokuuta 1899
Kuollut: 14. heinäkuuta 1976 (76 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  matematiikan opettaja, Someron yhteiskoulun rehtori
Siviilisääty:  Naimisissa
Puoliso:  Suoma Kallo
Lapset:  Panu (1927), Juhani (1929), Heljä (Favén, 1933), Soili (1935), Simo
Joel ja Suoma Vilkin muistolaatta Kiiruun talon seinässä
Joel Adiel Vilkki (8. elokuuta 1899 – 14. heinäkuuta 1976) oli Someron yhteiskoulun rehtori vuosina 1929–1936 ja 1941–1960.
Henkilöhistoria

Vilkin puoliso oli Suoma Eliisa Kallo, heidän pojastaan Panu Vilkistä (s. 1927) tuli lastenkirurgi. Tytär Heljä (s. 1935) avioitui taidemaalari Mauri Favénin kanssa.
Vilkki toimi kauemmin kuin kukaan muu Someron yhteiskoulun rehtorina ja oli arvostettu opettaja. Vilkin aikaa Someron yhteiskoulun rehtorina, tähän liittynyttä, aikanaan tunnettua Someron koulujupakkaa 1930-luvulla sekä Vilkin kasvatusihanteita on käsitelty Sampo Haahtelan romaanissa Idealistit.
Vilkki oli esperanton edelläkävijöitä Suomessa ja yhä käytössä olevan Suomi-esperanto-suomi -taskusanakirjan kirjoittaja. Ainutlaatuista oli esperanton ottaminen koulun oppiaineeksi Vilkin aikana. Vilkin oppilaana esperantoa opiskelivat muiden muassa M. A. Numminen ja Severi Parko.
Kiiruun puisto, jonka Vilkki kasvatti omistamansa Kiiruun talon ympärille, on Someron keskustaajaman maamerkkejä.
Someron Jaatilan Rankkulassa on Vilkin mukaan nimetty Joel Vilkin tie. Kiiruun puistossa Kiiruun talon edustalla paljastettiin vuonna 1999 Mauri Favénin suunnittelema Joel Vilkin muistomerkki sekä Joel ja Suoma Vilkin elämäntyöstä kertova Joel ja Suoma Vilkin muistolaatta.
Teokset

Vilkki, Joel: Suomi-esperanto-suomi.  (Laatineet Joel Vilkki ja Heljä Favén. 1. painos sarjassa Punaiset sanakirjat, 1963)  Porvoo Hki Juva:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-08606-1
Vilkki, Joel: Tavoitteitani.  (Teoksessa: Nietosvaara, Aarno: Someron yhteiskoulu 1927-67. Historiikki, muistelmia, luetteloita, s. 84-93)  Somero:  Somerpaino, 1967.
Vilkki, Joel: Kielten opetus – syrjintää ja ennakkoluuloja.  (Tämä vihkonen sisältää kielten opetusta käsittelevän osan kirjoituksesta Tavoitteitani, joka on ilmestynyt kirjassa Someron yhteiskoulu 1927–1967)  Helsinki:  Ihmisoikeuksien vuoden julkaisuja, 1968.
Teokset > Suomennos

Jespersen, Otto: Kansainvälinen kieli.  ((An international language, 1928.) Tekijän korjaamasta ja lisäämästä englanninkielisestä alkuteoksesta hänen luvallaan suomentanut Joel Vilkki. Sivistys ja tiede 80)  Porvoo:  WSOY, 1931.  (novialin kielen perusteos)
Aiheesta muualla

Antskog, Carola: Joel Vilkki, matematikisto kun freŝaj ideoj pri lingvoinstruado. Esperantolehti, 2007, nro 1, s. 8-9.  (esperantoksi)
Nietosvaara, Aarno: Someron yhteiskoulu 1927-67. Historiikki, muistelmia, luetteloita.  Somero:  Somerpaino, 1967.
Joel Vilkki : Englannin oppikoulu. Suomalaisen koulumiehen huomioita, Helsingin Sanomat, 28.03.1939, nro 84, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Gene Vincent

| Gene Vincent |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1935 Norfolk, Virginia, Yhdysvallat
Kuollut: 12. lokakuuta 1971 (36 vuotta)
Muusikko
Taiteilijanimi:  Gene Vincent 
Tyylilajit:  rockmusiikki rockabilly
Soittimet:  kitara 
Levy-yhtiöt:  Capitol Records Columbia Records
Aiheesta muualla
www.rockabillyhall.com/LatestNewsGV.html
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Gene Vincent (oik. Eugene Vincent Craddock, 11. helmikuuta 1935 Norfolk, Virginia, Yhdysvallat – 12. lokakuuta 1971) oli yhdysvaltalainen rock and roll -laulaja, jonka suurin hitti oli ”Be-Bop-A-Lula”.
Elämä ja ura

Gene Vincentin musiikkiura alkoi kantriyhtyeissä. Keväällä 1956 hän kirjoitti suurimman hittinsä ”Be-Bop-A-Lula” ja teki julkaisusopimuksen Bill Loweryn The Lowery Group -yhtiön kanssa. Lowery äänitti Vincentin laulaman ”Be-Bop-A-Lulan”, ja Loweryn avulla Vincent sai levytyssopimuksen Capitol Records -yhtiön kanssa. Vincentin taustayhtyeenä oli tuolloin The Blue Caps. ”Be-Bop-A-Lulasta” tuli suuri hitti, ja se oli 20 viikkoa Billboard Pop -listalla, parhaimmillaan seitsemäntenä. Yhtä suurta hittiä Vincent ei enää tehnyt, mutta muita tunnettuja kappaleita ovat ”Bluejean Bop”, ”Lotta Lovin”, ”Dance To The Bop” ja ”Say Mama”.
Vincent kävi kiertueella Australiassa Little Richardin ja Eddie Cochranin kanssa 1957. Lisäksi hän oli ensimmäisiä elokuvassa esiintyneitä rock-tähtiä esiintyessään elokuvassa The Girl Can't Help It yhdessä Jayne Mansfieldin kanssa. 1950-luvun lopulla Vincentin ura Yhdysvalloissa oli pahoissa vaikeuksissa, mutta Euroopassa menestys vielä jatkui. Hän oli suosittu live-esiintyjä varsinkin 1960-luvun alkuvuosina Ranskassa ja Britanniassa, jossa asuikin useita vuosia. Vincent vieraili myös Suomessa lokakuussa 1964 ja esiintyi Helsingin työväentalolla sekä Lahden Kansantalolla taustallaan The Esquires.
Vincentin vuonna 1955 ajaman moottoripyöräkolarin seurauksena hänen vasen jalkansa oli vioittunut lähes amputointikuntoon, ja hänen tavaramerkikseen muodostuikin 1960-luvulla mustan, nahkaisen esiintymisasun ohella voimakas ontuminen, joka on havaittavissa kaikilla aikakauden kuvatallenteilla. Hän käytti ainakin vuoden -64 Helsingin konsertissaan toisessa jalassaan kengän alle ulottuvaa metallitukea, joka yhdessä nahkaisen asun kanssa lisäsi Vincentin karskiin olemukseen tietynlaista traagisuutta.
Krooniset kivut pahenivat vuonna 1960 sattuneen toisen pahan kolarin jälkeen, jossa kuoli muusikko-ystävä Eddie Cochran. Levytyssopimus Capitol-yhtiön kanssa päättyi vuonna 1962, eikä Columbia Recordsilla jatkunut ura enää tuottanut listamenestyksiä. Vammautuneen jalan hoidon toistuva laiminlyönti ja runsas alkoholin käyttö tekivät tehtävänsä, ja Vincent oli 1960-luvun puoliväliin tultaessa vain kolmekymppisenä jo parhaat päivänsä nähnyt.lähde?
Levytykset 1965–1971 eivät menestyneet kaupallisesti, ja levy-yhtiö vaihtui usein. Vincent esiintyi kuitenkin loppuun saakka, kunnes kuoli mahahaavaan vuonna 1971 Los Angelesissa.
Diskografia

1956		Bluejean Bop! 	Hallmark Recordin…
1957		Gene Vincent & the Blue Caps 	Norton
1958		Gene Vincent Rocks! And the Blue Caps Ro…	Norton
1958		A Gene Vincent Record Date	Norton
1958		Hot Rod Gang [Original Soundtrack]	Capitol
1959		Sounds Like Gene Vincent	Norton
1960		Crazy Times	Norton
1963		Crazy Beat
1964		Shakin' Up a Storm 	EMI Music Distrib…
1967		Gene Vincent	Rock & Roll Heroe…
1969		I'm Back and I'm Proud 	See For Miles Rec…
1970		Gene Vincent (If You Could Only See Me T…	Kama Sutra
1971		If Only You Could See Me Today
1971		The Day the World Turned Blue 	Kama Sutra
2008		A Million Shades of Blue 	Rev-Ola Records
Sanna Solberg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sanna Solberg vuonna 2014. |  Sanna Solberg vuonna 2014. |  Sanna Solberg vuonna 2014. |  |
Maa:   Norja
Naisten käsipallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Rio 2016 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tanska 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Saksa 2017 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Unkari/Kroatia 2014 |  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2016 |  |  |
Sanna Charlotte Solberg (s. 16. kesäkuuta 1990 Bærum) on norjalainen käsipalloilija. Hän on pelannut Norjan maajoukkueessa syyskuusta 2010 alkaen 111 maaottelua ja tehnyt niissä 187 maalia. Hän saavutti olympiapronssia Rio de Janeirossa 2016 ja voitti maailmanmestaruuden Tanskassa 2015 sekä Euroopan-mestaruuden Unkarin ja Kroatian yhdessä järjestämissä kisoissa 2014 ja Ruotsin kisoissa 2016. Seuratasolla hän edustaa Team Esbjergiä.
Sanna Solbergin kaksossisko Silje Solberg on myös käsipallon maailman- ja Euroopan-mestari.
Silje Solberg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Silje Solberg vuonna 2016. |  Silje Solberg vuonna 2016. |  Silje Solberg vuonna 2016. |  |
Maa:   Norja
Naisten käsipallo
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tanska 2015 |  |  |
|  Hopeaa | Saksa 2017 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Unkari/Kroatia 2014 |  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2016 |  |  |
|  Hopeaa | Serbia 2012 |  |  |
Silje Margaretha Solberg (s. 16. kesäkuuta 1990 Bærum) on norjalainen käsipalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pelannut Norjan maajoukkueessa maaliskuusta 2011 alkaen 110 maaottelua. Hän voitti maailmanmestaruuden Tanskassa 2015 sekä Euroopan-mestaruuden Unkarin ja Kroatian yhdessä järjestämissä kisoissa 2014 ja Ruotsin kisoissa 2016. Seuratasolla hän on edustanut kaudella 2017–2018 ranskalaista Issy Paris Handia.
Silje Solbergin kaksossisko Sanna Solberg on käsipallon olympiamitalisti sekä maailman- ja Euroopan-mestari.
Villakärpänen

| Villakärpänen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläimet Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Osalahko::  Muscomorpha
Heimo::  Kimalaiskärpäset Bombyliidae
Suku::  Bombylius
Laji::  major
Kaksiosainen nimi
 Bombylius major  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Villakärpänen Wikispeciesissä   Villakärpänen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Villakärpänen (Bombylius major) on kärpäslaji kimalaiskärpästen (Bombyliidae) heimossa.
Ulkonäkö

Villakärpänen voi karvaisella ruumiillaan ja erikoisella lentotavallaan muistuttaa kaukaa katsottuna kimalaista. Lähempää sen kuitenkin tunnistaa kaksisiipiseksi. Villakärpäsellä on pitkä imukärsä, suuret silmät sekä pitkät jalat. Pituus on 7 - 12 millimetriä.
Levinneisyys

Villakärpänen elää lauhkeilla alueilla Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja osissa Aasiaa. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa.
Käyttäytyminen

Villakärpänen voi pörrättä paikallaan ilmassa kukkien äärellä, joista se imee mettä. Sitä tavataan keväällä huhtikuusta toukokuuhun. Villakärpänen munii lähelle erakkomehiläisen pesää. Kun toukka kuoriutuu, se menee isäntänsä pesään. Ensin se syö mehiläisten toukille tarkoitettua mettä ja hunajaa, mutta lopulta myös itse toukat ja koteloituu pesään.
Aiheesta muualla

ITIS: Bombylius major (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1549111  Wikispecies: Bombylius major  ADW: Bombylius_major  BioLib: 61210  BOLD: 111555  BugGuide: 14997  CoL: MGCX  EoL: 737113  EPPO: BOMIMA  EUNIS: 137003  Fauna Europaea: 130317  Fauna Europaea (new): 38df8674-40b1-4ae9-9cef-0f8ecdf16086  GBIF: 1670212  iNaturalist: 51557  IRMNG: 10677443  ITIS: 134502  NatureServe: 2.917831  NBN: NBNSYS0000007943  NCBI: 240869  Open Tree of Life: 138463  ZooBank: 771DFBFD-9CD7-4DE9-ADCF-D86636652E5F  Laji.fi: MX.276592 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Stor svävfluga
Käännös suomeksi
Solkanjoki

Solkanjoki (ven. Солка, Solka) on Laukaanjoen oikeanpuoleinen sivujoki Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Sen pituus on 37 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 235 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Kuurlan (ven. Gurlevo) kylän itäpuolelta ja laskee Laukaanjokeen Suuren-Lutskan kylän luona. Sen uoman leveys on alajuoksulla 4–10 metriä ja keskisyvyys 0,5 metriä. Jokilaakson leveys on keski- ja alajuoksulla 50–200 metriä. Viimeiset neljä kilometriä Solkanjoki virtaa kapeassa rotkossa. Vesimäärä on suurimmillaan keväällä ja syksyllä. Sivujokia ovat Valja ja Kihtolanjoki (Kihtolka).
Solkanjoki laski aikaisemmin Laukaanjokeen alempana Salansuun kylää vastapäätä. Vanhan uoman kautta laskevan Tarainjoen (Tararaika) alajuoksusta käytetään edelleen myös nimitystä Solka.
Vinylideenifluoridi

| Vinylideenifluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,1-difluorieteeni
CAS-numero:  75-38-7
PubChem CID:  6369
SMILES:  C=C(F)F
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C2H2F2
Moolimassa:  64,036 g/mol
Sulamispiste:  –144 °C
Kiehumispiste:  –84 °C
Tiheys:  0,617 g/cm3 (23,6 °C)
Liukoisuus veteen:  0,254 g/l (28 °C)
Vinylideenifluoridi (C2H2F2) on fluorattuihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään kemianteollisuudessa polymeerien valmistamiseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa vinylideenifluoridi on väritöntä kaasua, joka voidaan paineistaa ja nesteyttää. Vinylideenifluoridi on veteen niukkaliukoista, mutta liukenee hyvin orgaanisiin liuottimiin. Yhdiste polymeroituu helposti yli 30 °C:n lämpötiloissa ja polymeroitumisreaktio on voimakkaasti eksoterminen.
Vinylideenifluoridi luokitellaan Suomessa syöpävaaraa aiheuttavaksi yhdisteeksi.
Valmistus ja käyttö

Vinylideenifluoridia voidaan valmistaa useilla eri tavoilla. Kaupallisesti käytettyjä ovat muun muassa 1-kloori-1,1-difluorietaanin dehydrokloorausreaktio vesihöyryn läsnä ollessa 500–650 °C:n lämpötilassa, kloorinpoistoreaktiolla 1,2-dikloori-1,1-difluorietaanista nikkelin toimiessa katalyyttinä ja fluorin eliminointi kuumentamalla 1,1,1-trifluorietaania.
Vinylideenifluoridista valmistetaan useissa sovellutuksissa hyödynnettävää elastomeeria polyvinylideenifluoridia. Reaktiossa käytetään peroksideja. Tärkeitä ovat myös vinylideenifluoridin kopolymeerit, joissa toisena monomeerina voi olla esimerkiksi eteeni, tetrafluorieteeni, klooritrifluorieteeni tai heksafluoripropeeni. Yhdistettä voidaan käyttää myös kylmäaineena.
Vinyylitolueeni

| Vinyylitolueeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-etenyyli-4-metyylibentseeni
CAS-numero:  622-97-9
PubChem CID:  12161
SMILES:  CC1=CC=C(C=C1)C=C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H10
Moolimassa:  118,17 g/mol
Sulamispiste:  –34 °C
Kiehumispiste:  170 °C
Tiheys:  0,892 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,089 g/l (25 °C)
Vinyylitolueeni tai 4-vinyylitolueeni tai p-metyylistyreeni (C9H10) on aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeeriteollisuudessa monomeerinä valmistettaessa maaleja, lakkoja ja polyestereitä.