stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Safari 3000
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa typerän huumorin siivittämäksi vauhtiseikkailuksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

Safari 3000 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Safari 3000 Elonet.
Safari 3000 AllMoviessa. (englanniksi)
Saksan 11. panssaridivisioona

| 11>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. elokuuta 1940 – 9. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
11. panssaridivisioona (saks. 11. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä, joka osallistui toisessa maailmansodassa sotatoimiin sekä itä- että länsirintamalla.
Perustaminen

Wehrkreis IX perusti 8. joulukuuta 1939 11. rynnäkköprikaatin (saks. 11. Schützen-Brigade) Meiningenissä, Hampurissa ja Magdeburgissa. 110. ja 111. jalkaväkirykmenteistä koostunut prikaati laajennettiin 1. elokuuta 1940 panssaridivisioonaksi liittämällä siihen muun muassa 5. panssaridivisioonan 15. panssarirykmentti. Lisäksi siihen liitettiin 61. moottoripyöräpataljoona, 231. tiedustelupataljoona ja 61. panssarintorjuntapataljoona 231. divisioonasta, 341. viestipataljoona 311. divisioonasta ja 209. pioneeripataljoona 209. jalkaväkidivisioonista. Divisioonaan liitetty 119. kenttätykistörykmentti koostui eri lähteistä. Sen esikunta saatiin 746. kenttätykistörykmentistä, I patteristo oli aiemmin 4. jalkaväkidivisioonan 4. kenttätykistörykmentin I patteristo, II patteristo 677. kenttätykistörykmentin III patteristo ja III patteristo oli 643. kenttätykistörykmentin I patteristo. Miehistö koostui pääosin Sleesiasta olevista sotilaista.
Palvelus

Uusi divisioona perustettiin Neuhammerin harjoitusalueella, josta se lähetettiin jo joulukuussa 1940 Puolaan ja edelleen Romaniaan tammikuussa 1941. Se sai tulikasteensa Balkanilla huhtikuussa ja divisioona valtasi SS divisioona Leibstandarte Adolf Hitlerin kanssa Belgradin.
Operaatio Barbarossan alettua divisioonan joukot ylittivät heinäkuussa Neuvostoliiton rajan osana Etelän armeijaryhmää. Se taisteli Žytomyrissä, Umanissa ja Kiovassa ennen kuin divisioona siirrettiin Keskustan armeijaryhmään osaksi Moskovan taistelua. Divisioona oli Gžatskin sektorilla tammikuussa toukokuuhun 1942 liitettynä Saksan 4. panssariarmeijaan. Kesäkuussa divisioona lähetettiin etelämmäs ja se osallistui Orjolin ja Voronežin taisteluihin Donin ja Donetskin varrella. Vaikka se osallistui etenemiseen kohti Stalingradia se vältti marraskuisen Saksan 6. armeijan saarrostuksen. Se kärsi kovia tappioita Neuvostoliiton joukkojen talvihyökkäyksessä 1942–1943 saksalaisten pyrkiessä murtamaan Stalingradin saartoa ja sen jälkeisessä vetäytymisessä.
Komentajat

eversti Günther von Angern 4. joulukuuta 1939 – 15. elokuuta 1941
eversti Arno von Lenski 15. elokuuta – marraskuu 1941
kenraalimajuri Hellwig Lutz 1. joulukuuta 1941 – 15. syyskuuta 1942
panssarikenraali Ludwig Crüwell 1. elokuuta 1940 – 15. elokuuta 1941
kenraaliluutnantti Günther von Angern 15.–24. elokuuta 1941
panssarikenraali Hans-Karl Freiherr von Esebeck 24. elokuuta – 20. lokakuuta 1941
kenraaliluutnantti Walter Scheller 20. lokakuuta 1941 – 16. toukokuuta 1942
panssarikenraali Hermann Balck 16. toukokuuta 1942 – 4. maaliskuuta 1943
jalkaväenkenraali Dietrich von Choltitz 4. maaliskuuta – 15. toukokuuta 1943
kenraaliluutnantti Johann Mickl 15. toukokuuta – 10. elokuuta 1943
kenraaliluutnantti Wend von Wietersheim 10. elokuuta 1943 – 10. huhtikuuta 1945
kenraalimajuri Horst Freiherr Treusch von Buttlar-Brandenfels 10. huhtikuuta – 3. toukokuuta 1945
kenraaliluutnantti Wend von Wietersheim 3. toukokuuta 1945 – antautumiseen
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:11th Panzer Division (Wehrmacht)
Käännös suomeksi
Saksan 14. jalkaväkidivisioona

| Kommandant von Leipzig 14>  jalkaväkidivisioona 14. motorisoitu jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Tukikohta:  Leipzig
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
Saksan 14. jalkaväkidivisioona (saks. 9.Infanterie-Division) oli Saksan armeijan yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminnen

Wehrkreis IV perusti 1. lokakuuta 1934 Leipzigissa divisioonan peitenimellä Kommandant von Leipzig, jonka nimi vaihdettiin 15. lokakuuta 1935 Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 14. jalkaväkidivisioonaksi. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Leipzigiin.
Palvelus

Divisioonassa suoritettiin liikekannallepano 3. elokuuta 1939 ja se siirrettiin Sleesiaan etelän armeijaryhmään. Divisioona ylitti Puolan rajan 1. syyskuuta 10. armeijan XVI armeijakunnan mukana. Sotatoimien päätyttyä divisioona siirrettiin Eifelin alueelle, josta se aloitti 10. toukokuuta 1940 hyökkäyksen länteen. Ranskan sotatoimien päätyttyä divisioona jäi Pariisin eteläpuolelle Fontainebleuhun, kunens se  siirrettiin syyskuussa takaisin kotivaruskuntaan.
Divisioona muutettiin 15. lokakuuta 1940 14. motorisoiduksi divisioonaksi.
Komentajat

kenraali Erich Friderici perustaminen - 15. lokakuuta 1935
ratsuväenkenraali Franz Kress von Kressenstein 15. lokakuuta 1935 - 6. lokakuuta 1936
kenraaliluutnantti Peter Weyer 6. lokakuuta 1936 - 15. kesäkuuta 1940
kenraalimajuri Lothar Rendulic 15. kesäkuuta - 5. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Friedrich Fürst 6. lokakuuta 1940 - 1. kesäkuuta 1942
kenraaliluutnantti Heinrich Wosch 1. kesäkuuta - 30. syyskuuta 1942
kenraaliluutnantti Walther Krause 1. lokakuuta - 31. joulukuuta 1942
kenraaliluutnantti Rudolf Holste 1 tammikuuta - toukokuu 1943
kenraaliluutnantti Hermann Flörke 15. toukokuuta 1943 - 15. joulukuuta 1944
kenraaliluutnantti Erich Schneider 28. joulukuuta 1944 - 1945
kenraalimajuri Paul von Below 1945
eversti Kirch 1945
kenraalimajuri Werner Schulze maaliskuu - huhtikuu 1945
Saippua

Käsin tehty palasaippua
Saippua on pintajännitystä alentava pesuaine, jota käytetään lähinnä ihmisen, mutta toisinaan myös pikkupyykin tai muun sellaisen, pesemiseen. Länsimaissa synteettiset pesuaineet ovat syrjäyttäneet saippuapohjaiset pyykinpesuaineet.
Saippua on kemialliselta koostumukseltaan rasvahappojen natriumsuola, jota tehdään rasvoista tai öljyistä keittämällä niitä emästen (kuten natriumhydroksidin) kanssa 80–100 °C:n lämpötilassa. Valmistus tapahtuu siis saippuoitumisreaktion kautta. Aikoinaan tarvittavana emäksenä käytettiin potaskaa, jota saatiin tuhkaamalla lehtipuita (Suomessa koivua) tai esimerkiksi saniaisten lehtiä.
Suopa on saippuan kaltaista, mutta se on koostumukseltaan rasvahappojen kaliumsuola. Markkinoilla on myös erituoksuisia hajusaippuoita.
Historia

Varhaisin säilynyt saippuanvalmistusohje on sumerilaisten 2500 eaa. savitaululle kirjoittama.
Babylonista on löydetty jo ajalta 2800 eaa. oleva savitaulu, jossa kerrotaan, että saippuan valmistuksessa käytettiin eläinrasvaa ja tuhkaa. Ei kuitenkaan tiedetä, mitä tällä saippualla pestiin.
Muinaiset egyptiläiset tunsivat saippuan. He käyttivät siihen myös miedompia kasviöljyjä ja käyttivät sitä ihon pesemiseen. Kreikkalaiset eivät tunteneet saippuaa. Kylvyssä käytettiin joko maasta saatua puhdistamatonta soodaa, puuntuhkasta valmistettua potaskaa (samaa kuin pyykinpesussa käytetty lipeä) tai tietynlaista savea.
Roomalaiset ja kreikkalaiset hieroivat  ihoonsa myös hiekkaa ja öljyä ja puhdistivat sen pois metallikaapimella (strigilis). Roomalaiset käyttivät joihinkin tarkoituksiin myös saippuaa, ja Välimeren alueella olikin runsaasti saippuan raaka-aineita, kuten oliiviöljyä, barilla-pensasta (jonka tuhkaa  käytettiin saippuaan) ja luonnonsoodaa. Euroopassa tehtiin keskiajalla saippuaa eläinrasvasta ja koivuntuhkasta, mutta se oli ihonpuhdistukseen liian voimakasta. Eurooppaan tällaisen saippuan käyttö levisi noin 600 eaa. foinikialaisten mukana. Turkkilaisten mahdollisesti oliiviöljyyn käyttöön perustuva saippua ei tullut Eurooppaan.
Islamin saavutuksia esittelevä näyttely "1001 Inventions" väittää, että vasta arabit yhdistivät keskenään kasviöljyn, lipeän (natriumhydroksidi) ja aromaattiset aineet, kuten timjamiöljyn, mutta nähtävästi ainakin jo egyptiläiset olivat ehtineet tehdä sen aikaisemmin.
Vielä 1500-luvulla saippua oli Euroopassa kallis ylhäisön tuote. Oliiviöljyyn pohjautuvaa saippuaa valmistettiin Marseillessa, Espanjassa ja Italiassa, ja sitä kutsuttiin Kastilian saippuaksi (eng. Castilian soap).
1700-luvulla alkoi syntyä saippuan raaka-aineiden teollisen valmistuksen mahdollistavaa kemianteollisuutta. Ranskalainen kemisti Nicolas Leblanc kehitti soodan valmistusmenetelmän, joka oli käytössä sadan vuoden ajan, kunnes belgialainen Ernest Solvay kehitti tehokkaamman ammoniakkisoodamenetelmän.
1800-luvun alussa ranskalainen Michel Eugène Chevreul kehitti merkittävästi rasvojen ja öljyjen tutkimusta ja osoitti glyserolin ja emästen väliset kytkennät saippuan valmistuksessa. Vihdoin 1800-luvun lopulla saippuasta oli tullut yleisesti ihonhoitoon suositeltu massatuote, ja saatavilla oli lukemattomia erilaisia saippuoita. Kotona eläinrasvasta valmistettu saippua oli 1700-luvun lopussa Suomessa yleisesti käytetty hyödyke ja ensimmäinen saippuatehdas perustettiin Säkkijärvelle vuonna 1820.
1920-luvulla hiusten pesuun tarkoitettua saippuaa alettiin kutsua shampooksi, ja 1940-luvulla shampoo alkoi kehittyä saippuasta poikkeavaksi. Toisen maailmansodan jälkeen alettiin kehittää synteettisiä tensidejä, jotka synnyttivät uudet synteettiset tekstiilipesuaineet. Vuonna 1955 tuli Suomessa markkinoille kosteuttava palasaippua ja vuonna 1968 nestesaippua Bliw, jonka pesevinä ainesosina olivat synteettiset tensidit.
Toimintaperiaate

Saippuan perusidea on ollut vuosisatoja sama: sekoitetaan eläin- tai kasvirasvaa ja emästä, josta seuraa kemiallinen reaktio eli saponifikaatio. Pelkkä vesipesu ei riitä puhdistamaan esimerkiksi käsiä, koska lika sisältää paljon rasvahakuisia molekyylejä, jotka hylkivät vettä. Käsienpesussa saippuan teho perustuu sen molekyylimekanismiin: molekyylillä on kaksi päätä: rasvahakuinen eli lipofiilinen pää, joka  kiinnittyy rasvaiseen likaan, ja vesihakuinen eli hydrofiilinen pää, jota pesuvesi ei voi hylkiä. Saippuan molekyylit muodostavat vedessä olevan misellin eli pallomaisen lipidimolekyylin: usean saippuamolekyylin rasvahakuinen pää tarrautuu rasvaiseen likaan ja näiden molekyylien vesihakuinen pää ympäröi rasvan vesikerroksella. Molekyylin molemmat päät ovat näin tyydyttyneitä, ne ovat eristäneet rasvaisen lian sisälleen. Misellit ja niiden kaappaamat rasvamolekyylit huuhtoutuvat pois, kun käsiä hangataan yhteen. Veden lämpötila ei vaikuta puhdistumiseen, käsien pesu saippualla on yhtä tehokasta oli vesi viileää tai lämmintä. Saippua ei tuhoa mikrobeja, mutta sen misellit ympäröivät taudinaiheuttajat ja ne vain huuhdellaan iholta pois.
Kirjallisuutta

Coutts, Cheryl & Warren, Ada: Hyvää oloa luonnosta: Tee itse saippuat, voiteet ja öljyt.  ((Natural bath & spa, 2004.) Suomennos: Veli-Pekka Ketola)  Helsinki:  Multikustannus, 2005.  ISBN 952-468-058-0
Kuha, Saara: Käsin tehtyä saippuaa.  Helsinki:  Art House, 2006.  ISBN 951-884-412-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saippua-opetuspaketti, joka on tehty Helsingin yliopiston Kemia yhteiskunnassa -kurssilla.
Misellejä: H2O eli vettä, Fett eli rasvaa. Saippuamolekyylin toinen pää tunkeutuu rasvaiseen likaan ja toinen pää hakeutuu veteen.
Misellin rakenne, pallomaisen lipidimolekyylin poikkileikkaus: Misellin ulkokerros on hydrofiilinen eli vesihakuinen ja sisäosa taas lipofiilinen eli rasvahakuinen.
Saksan 17. panssaridivisioona

| 17>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. marraskuuta 1940 – 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   maavoimat
Aselajit:  panssari
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
17. panssaridivisioona (saks. 17. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä, joka osallistui toisessa maailmansodassa sotatoimiin itärintamalla.
Perustaminen

Wehrkreis VII perusti divisioonan 1. marraskuuta 1940 27. jalkaväkidivisioonan joukoista.
Palvelus

Toukokuussa 1941 divisioona siirrettiin Keskisen armeijaryhmän 2. panssariryhmän XLVII panssariarmeijakunnan keskitysalueelle operaatio Barbarossaa varten. Divisioonankomentajan Hans-Jürgen von Arnim haavoittui pahoin 24. kesäkuuta ja hänen sijallaan ollut Karl Ritter von Weber haavoittui kuolettavasti Smolenskin eteläpuolella 17. heinäkuuta.
Divisioonan joukot ylittivät Bugin jatkaen etenemistä kohti Minskiä kohdatakseen 3. panssariryhmän. Se osallistui Bialystok-Minskin taisteluun, jossa divisioona tuhosi 9. heinäkuuta Oršassa yli 100 neuvostopanssaria. Taistelun jälkeen divisioona ylitti Oršan eteläpuolella Dneprin ja se osallistui elo-syyskuussa Smolenskin eteläpuolella puolustustaisteluihin. Lokakuussa divisioona osallistui Moskovan taisteluun vallaten Brjanskin 15. lokakuuta. Divisioona keskitettiin Orjoliin, mistä se jatkoi edelleen kohti Tulaa. Neuvostojoukkojen aloitettua vastahyökkäyksen 5. joulukuuta divisioona ryhmittyi puolustukseen sekä aloitti vetäytymisen 8. joulukuuta päätyen 120 kilometriä Moskovasta kaakkoon. Divisioona ryhmittyi puolustukseen Orjolin länsipuolelle, missä se pysyi kesään 1942 saakka.
Komentajat

kenraaliluutnantti Hans-Jürgen von Arnim perustaminen - 28. kesäkuuta 1941
kenraalimajuri Johan Streich 28. kesäkuuta - 7. heinäkuuta 1941
kenraalimajuri Karl Ritter von Weber 7.-18. heinäkuuta 1941
eversti Rudolf-Eduard Licht 18.-21. heinäkuuta 1941
kenraaliluutnantti Wilhelm Ritter von Thoma 18. heinäkuuta - 19. syyskuuta 1941
kenraaliluutnantti Hans-Jürgen von Arnim 19. syyskuuta - 11. marraskuuta 1941
kenraalimajuri Rudolf-Eduard Licht 11. marraskuuta 1941 - 10. lokakuuta 1942
kenraaliluutnantti Fridolin von Senger und Etterlin 10. lokakuuta 1942 - 16. kesäkuuta 1943
kenraaliluutnantti Walter Schilling 16. kesäkuuta - 20. heinäkuuta 1943
kenraalimajuri Karl-Friedrich von der Meden 20. heinäkuuta 1943 - 20. syyskuuta 1944
kenraalimajuri Rudolf Demme 20. syyskuuta 1944 -
eversti Albert Brux 2. joulukuuta 1944 - 17. tammikuuta 1945
19.-30. tammikuuta 1945 täyttämättä
kenraalimajuri Theodor Kretschmer 30. tammikuuta 1945 - antautumiseen
Saksan 14. panssaridivisioona

| Artillerieführer IV 4>  jalkaväkidivisioona 14. panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1934 – toukokuu 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Tukikohta:  Dresden
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
14. panssaridivisioona (saks. 14. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä, joka osallistui toisessa maailmansodassa sotatoimiin.
Perustaminen

Wehrkreis IV perusti lokakuussa 1934 Dresdenissä divisioonan peitenimellä Artillerieführer IV., jonka nimi vaihdettiin Saksan irtautuessa Versailles'n rauhan rajoituksista 15. lokakuuta 1935 4. jalkaväkidivisioonaksi. Sen yksiköt muodostettiin Reichswehrin 4. jalkaväkidivisioonasta. Divisioonan esikunta oli sijoitettu Dresdeniin.
Palvelus

Divisioona oli toukokuussa 1939 Sleesiassa ja se asetettiin liikekannalle 18. elokuuta. Puolan offensiivin alkaessa divisioona ylitti rajan 1. syyskuuta Guttenbergistä osallistuen taisteluihin Lublinitzissä, Mokrsescissä ja Kielcessä. Se osallistui Veikselin ylimenoon Anapolissa sekä eteni sen jälkeen Krasnislawiin. Taisteluiden päätteeksi se osallistui vielä sotatoimiin Lublinissa, Pulawyssä ja Wlodawassa. Divisioona siirrettiin länteen joulukuussa 1939 ja se ryhmittyi Reininmaalle.
Divisioona ylitti Ranskan rajan 10. toukokuuta 1940 St. Vithin kaakkoispuolella. Sotatoimien päättyessä divisioona oli Cherissä. Heinäkuussa se siirrettiin takaisin kotivaruskuntiin Saksaan, missä divisioonasta muodostettiin 14. panssaridivisioona 15. elokuuta 1940 Milowitzin ja Königsbrückin koulutusalueilla. Marraskuussa divisioona liitettiin armeijaryhmä C:n 11. armeijan XLVI armeijakuntaan, mistä se siirrettiin helmikuussa 1941 edelleen armeijaryhmä B:n 17. armeijan XLVII armeijakuntaan. Divisioona oli marraskuussa armeijan reservinä Unkarissa.
Komentajat

kenraaliluutnantti Erich Raschick 1. lokakuuta 1934 – 10. marraskuuta 1938
jalkaväenkenraali Erik Hansen 10. marraskuuta 1938 – 15. elokuuta 1940
jalkaväenkenraali Erik Hansen 15. elokuuta – 1. lokakuuta 1940
kenraaliluutnantti Heinrich von Prittwitz und Gaffron 1. lokakuuta 1940 – 22. maaliskuuta 1941
panssarikenraali Friedrich Kühn 22. maaliskuuta 1941 – 1. heinäkuuta 1942
kenraaliluutnantti Ferdinand Heim 1. heinäkuuta – 1. marraskuuta 1942
kenraaliluutnantti Hans Freiherr von Falkenstein 1.–16. marraskuuta 1942
kenraaliluutnantti Johannes Baessler 16.–26. marraskuuta 1942
kenraalimajuri Martin Lattmann 26. marraskuuta 1942 – 1. huhtikuuta 1943
kenraaliluutnantti Friedrich Sieberg 1. huhtikuuta – 29. lokakuuta 1943
kenraaliluutnantti Martin Unrein 29. lokakuuta 1943 – 5. syyskuuta 1944
kenraalimajuri Oskar Munzel 5. syyskuuta – 1. joulukuuta 1944
kenraaliluutnantti Martin Unrein 1. joulukuuta 1944 – 10. helmikuuta 1945
eversti Friedrich-Wilhelm Jürgen 10. helmikuuta – 15. maaliskuuta 1945
eversti Karl Grässel 15. maaliskuuta 1945 – antautumiseen
Saksan 4. vuoristodivisioona

| 4>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |
 Divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1938–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Lempinimi:  Enzian
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Saksan 4. vuoristodivisioona (saks. 4.Gebirgs-Division) oli Saksan maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen

Divisioonan perustaminen aloitettiin kesäkuussa 1940 Itävallassa yhdistämällä vuoristojääkärirykmentit 142 ja 143 ja 94. vuoristotykistöpatteristo, 94. panssarintorjuntapatteristo ja 94. vuoristopioneeripataljoona sekä huolto-osia, mutta perustaminen keskeytettiin sotatoimien päättyessä Ranskassa. Wehrkreis V perusti lopulta divisioonan 23. lokakuuta 1940 Heubergin harjoitusalueella 412. erillisdivisioonan esikunnasta ja sen rykmentit muodostettiin 25. jalkaväkidivisioonan jalkaväkirykmentti 13:sta ja 27. jalkaväkidivisioonan jalkaväkirykmentti 91:stä. Perustettavan divisioonan tykistöjoukot tulivat samoista divisioonista.
Historia

Divisioona koulutettiin maaliskuuhun 1941, jolloin se siirrettiin Bulgariaan valmistautumaan Jugoslavian valtaukseen. Operaatiosta vapauduttuaan se osallistui operaatio Barbarossaan. Divisioona osallistui Umanin ja Miusin taisteluihin ja se oli Miusissa aina heinäkuuhun 1942. Se osallistui Kaukasuksen taisteluihin yhdessä 1. vuoristodivisioonan kanssa. Divisioona siirrettiin Krimille, josta se vetäytyi armeijan mukana Unkariin ja edelleen Slovakian Tatravuorille tammikuuhun 1945 mennessä. Divisioona antautui puna-armeijalle toukokuussa 1945.
Komentajat

Divisioonankomentajina olivat:
kenraaliluutnantti Karl Elgseer perustamisesta - 1. lokakuuta 1941)
eversti Karl Wintergerst 1. lokakuuta- marraskuu 1941
kenraaliluutnantti Karl Elgseer marraskuu 1941 - 22. lokakuuta 1942)
kenraaliluutnantti Herman Kress 23. lokakuuta 1942 - 12. elokuuta 1943
kenraaliluutnantti Julius Braun 13. elokuuta 1943 - 6. kesäkuuta 1944
eversti Karl Jank 6. kesäkuuta - 1. heinäkuuta 1944
kenraaliluutnantti Friedrich Breith 1. heinäkuuta 1944 - 23. helmikuuta 1945
eversti Robert Bader 23. helmikuuta - 6. huhtikuuta 1945
kenraaliluutnantti Friedrich Breith 6. huhtikuuta 1945 - antautumiseen
Saksan 16. panssaridivisioona

| 16>  panssaridivisioona |
| --- | --- |
 divisioonan tunnus
Toiminnassa:  1. marraskuuta 1940 – 8. toukokuuta 1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:   Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Sodat ja taistelut:  Toinen maailmansota
16. panssaridivisioona (saks. 16. Panzer-Division) oli Saksan maavoimien panssariyhtymä, joka osallistui toisessa maailmansodassa sotatoimiin itärintamalla.
Perustaminen

Wehrkreis VI perusti divisioonan 1. marraskuuta 1940 16. jalkaväkidivisioonan joukoista.
Palvelus

Divisioona oli Romaniassa reservinä Balkanin sotatoimien aikana vuonna 1941, minkä jälkeen se liitettiin operaatio Barbarossan joukkoihin. Divisioona joutui 6. armeijan mukana piiritetyksi Stalingradissa, jossa se antautui muun armeijan mukana.
Divisioona muodostettiin uudelleen Länsi-Euroopan sotatoimia varten ja se osallistui sotatoimiin Sisiliassa ja Etelä-Italiassa vuonna 1943 ennen paluuta itärintamalle. Divisioona kärsi suuria tappioita Kiovan taisteluissa ja se vedettiin Puolaan täydennettäväksi 1944. Se palasi itärintamalle 1945 ja divisioona antautui liittoutuneille Tšekkoslovakiassa.
Komentajat

kenraalieversti Hans-Valentin Hube 1. marraskuuta 1940 – 15. syyskuuta 1942
kenraaliluutnantti Günther Angern 15. syyskuuta 1942 – maaliskuu 1943
kenraalimajuri Burkhart Müller–Hillebrand maaliskuu – 5. toukokuuta 1943
kenraalimajuri Rudolf Sieckenius 5. toukokuuta – 1. marraskuuta 1943
kenraalimajuri Hans-Ulrich Back 1. marraskuuta 1943 – 14. elokuuta 1944
kenraaliluutnantti Dietrich von Müller 14. elokuuta 1944 – maaliskuu 1945
eversti Theodor Kretschmer maaliskuu – 19. huhtikuuta 1945
eversti Kurt Treuhaupt 19. huhtikuuta 1945 – antautumiseen
Saksan 3. vuoristodivisioona

| 3>  vuoristodivisioona |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1938–1945
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Rooli:  vuoristojoukot
Osa joukkoa:  Heer (Wehrmacht)
Koko:  divisioona
Sodat ja taistelut:  toinen maailmansota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Eduard Dietl
Saksan 3. vuoristodivisioona (saks. 3.Gebirgs-Division) oli Itävallan Graziin sijoitettu Saksan maavoimien yhtymä. Se oli lähes koko toisen maailmansodan etulinjassa lukuun ottamatta Norjan suojaamista 1940–1941.
Perustaminen

Itävallan Saksaan liittämisen jälkeen Wehrkreis XVIII perusti 1. huhtikuuta 1938 Grazissa aiemmasta Itävallan maavoimien 5. ja 7. divisioonista Saksan maavoimien 3. vuoristodivisioonan.
Historia

Syyskuussa 1939 divisioona osallistui Puolan offensiiviin osana Etelän armeijaryhmän 14. armeijaa, mutta se siirrettiin jo ennen sotatoimien päättymistä Ranskan vastaiselle rajalle. Vuonna 1940 divisioona osallistui Norjan valtaukseen, jolloin vuoristorykmentti 138 valtasi Trondheimin ja divisioonan loppuosa Narvikin. Divisioona kävi 9. huhtikuuta alkaen pitkällisen taistelun kaupungin ja sataman hallinnasta ollen jo lähes luovuttamassa ennen kuin liittoutuneet vetäytyivät alueelta kesäkuussa Ranskan puolustuksen romahdettua.
Divisioona siirrettiin 1941 Lappiin, jossa se osallistui kesäkuussa operaatio Hopeaketussa hyökkäykseen Neuvostoliittoon. Se kuitenkin epäonnistui tavoitteessaan vallata Murmansk. Divisioona palasi täydennettäväksi Saksaan, mutta vuoristojääkärirykmentti 139 jäi Suomeen. Divisioona palasi Norjaan vuonna 1942, missä se oli armeijan reservinä.
Divisioona siirrettiin elokuussa itärintamalle, jossa se oli Pohjoisen armeijaryhmän reservinä Leningradin lähistöllä osallistuen kaupungin piiritykseen. Divisioona siirrettiin marraskuussa Etelän armeijaryhmään, joka oli vaarassa romahtaa Volgalla kärsityn tappion seurauksena. Divisioona osallistui Stalingradin saarron purkuyrityksiin. Vuosina 1943-1944 divisioona kärsi suuria tappioita taistellessan Donetskissa, Miusissa, Melitopolissa ja Nikopolin sillanpäässä. Elokuussa se joutui taistelemaan etenevää puna-armeijaa ja selustassa hyökkäävää Romanian armeijaa vastaan. Kärsittyään raskaita tappioita divisioonan jäänteet peräytyivät Karpaattien itäosiin. Sodan lopun divisioona taisteli Unkarissa ja Slovakiassa, kunnes se lopulta antautui puna-armeijalle Ylä-Sleesiassa Deutsch-Brodissa nykyisessä Tšekissä toukokuussa 1945 osana 1. panssariarmeijaa.