stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jakab Lackfi

| Jakab Lackfi> Transilvanian voivodi |
| --- | --- |
 1403 - 1409  
Edeltäjä:  Miklós Csáki ja Miklós Marcali
Seuraaja:  Stibor Stiboricz
Henkilötiedot
Jakab Lackfi (romaniaksi Iacob Lackfi; unk. Szántai Lackfi Jakab) oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina vuonna 1403 - 1409 yhdessä János Tamásin kanssa, Unkarin kuninkaan Sigismundin nimittämänä.
Kaisma järv

| Kaisma järv |
| --- | --- |

Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Pärnumaa
Kunnat:  Vändra
Koordinaatit:  58°41′48″N, 24°40′58″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kasari jõen vesistö
Valuma-alue:  Enge jõen valuma-alue
Laskujoki:  Engen joki
Järvinumero:  VEE2054000
Mittaustietoja
Rantaviiva:  5,96 km
Pinta-ala:  1,355 km²
Keskisyvyys:  1,25 m 
Suurin syvyys:  2,1 m
Valuma-alue:  16 km²
Saaria:  1 
 fiKaisma järv 
Kaisma järv (myös Kaisma Suurjärv) on Virossa Vändran maalaiskunnassa Pärnumaalla sijaitseva luonnollinen järvi. Se kuuluu Kaisman, Metsaveren ja Rahkaman kyliin.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 136 hehtaaria ja se on 1,8 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Sen laskujoki on Engen joki (vir. Enge jõgi), joka lähtee järven lounaispäästä, virtaa Väikejärven läpi ja yhtyy 36 kilometrin jälkeen Velisen jokeen (vir. Velise jõgi). Järveen on johdettu useita metsä- ja suo-ojia. Järven valuma-alueen laajuus on 16,0 neliökilometriä.
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,25 metriä ja suurin syvyys 2,1 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0017 kuutiokilometriä eli 1,7 miljoonaa kuutiometriä . Järven rantaviivan pituus on 6,0 kilometriä ja sitä ympäröi usealta suunnalta suomaat. Etelässä sijaitsee Järvesoo raba, lännessä Murru raba ja pohjoisessa suuri Kaisma raba. Itärannalla sijaitsee maatila.
Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (vir. keskmise karedusega kihistumata veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä kovavetiseksi järveksi että miksotrofiseksi järveksi  (vir. kalgiveeline miksotroofne tai kalgiveeline segatoiteline, KM). Silloin on sekä järven veden kalkkipitoisuus joko keskikorkea tai korkea että sen ravinnepitoisuudet korkeat. Järvi on tällöin rehevöitynyt ja sen humuspitoisuus on korkea.
Luontoarvoja

Järveltä tavataan tarkkailtavia lajeja sirolampikorento ja piikkinuoliaisiin kuuluva mutakala (Misgurnus fossilis).
Kalle Kankari

Kaarle (Kalle) August Kankari (28. tammikuuta 1889 Paimio – 5. kesäkuuta 1948 Turku) oli suomalainen poliitikko ja puuseppä. Hän oli Suomen sosialistisesta työväenpuolueesta valittu kansanedustaja  Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuosina 1922–1923.
Kankari toimi puuseppänä Uskelassa ja Helsingissä. Hän oli Suomen Puutyöntekijäin Liiton puheenjohtaja 1917–1918 ja 1919–1921, Suomen Ammattijärjestön toimitsija 1921–1922, Suomen saha-, kuljetus- ja sekatyöväenliiton puheenjohtaja 1922–1924, Suomen Paperiliiton toimitsija 1929–1930 ja autokoripuuseppä Turussa vuoteen 1948
Kankari oli poliittisista syistä vankilassa 1918–1919, uudelleen vuodesta 1923 sekä vielä 1930–luvun alussa.
Kalannin työväentalo

| Kalannin työväentalo |
| --- | --- |
 Kalannin (ent. Uudenkirkon (T.l.) työväenyhdistyksen työväentalo.
Osoite:  Pappilankuja 92 23600 Kalanti
Sijainti:  Uusikaupunki, Kalanti
Valmistumisvuosi:  1908
Omistaja:  Kalannin Työväenyhdistys Voitto ry
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalannin työväentalo, myös Voiton talo, sijaitsee Uudenkaupungin Kalannin taajamassa. Kalanti oli vuoteen 1936 nimeltään Uusikirkko Tl. Talon omistaa Kalannin Työväenyhdistys Voitto ry.
Historia

Työväenyhdistys perustettiin vuonna 1906, ja talo rakennettiin vuonna 1908.Talon tontin vuokrasi ja rakennutti talon omiin nimiinsä yhdistyksen varapuheenjohtaja O. Suominen. Myöhemmin hän myi talon yhdistykselle. Talo on peruskorjattu vuonna 1994
Rakennus

Alkuperäinen talo oli suorakaiteen muotoinen. Toisessa päässä oli näyttämö, keskellä sali ja toisessa päässä keittiö ja eteinen. Vuosina 1922–1923 taloa laajennettiin. Koko alkuperäinen osa muutettiin saliksi ja uusi osa sijoitettiin talon toiselle pitkälle sivulle.
Lämmitysjärjestelmänä ovat sähköpatterit, puun poltolla toimiva ilmanpuhallin, katon säteilylämmittimet ja salissa kaksi ilmalämpöpumppua.
Talon käyttö

Talon käyttö on ympärivuotista. Oman toiminnan ohella tiloja myös vuokrataan. Talolla on pidetty häitä, syntymäpäiviä ja muita juhlia.
Kangasmäntykukka

| Kangasmäntykukka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Streptophyta
Luokka::  Embryopsida
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Monotropoideae
Tribus::  Monotropeae
Suku::  Mäntykukat Hypopitys
Laji::  monotropa
Kaksiosainen nimi
 Hypopitys monotropa  Crantz 
Synonyymit
 Monotropa hypopitys L.  Monotropa hypopitys subsp. hypopitys 
Katso myös
   Kangasmäntykukka Wikispeciesissä   Kangasmäntykukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangasmäntykukka eli mäntykukka (Hypopitys monotropa) on matalakasvuinen, lehtivihreätön loiskasvi. Mäntykukka saa ravintonsa tattien sienirihmaston välityksellä lähinnä metsämännyltä. Sienijuuren avulla kasvi saa männyltä hiilihydraatteja ja sienirihmoilta vettä ja kivennäisiä. Sitä voi siis pitää männyn välillisenä loisena. Itse asiassa kasvi vaikuttaa elävän symbioosin sijasta loissuhteessa myös sienijuuren sieniosapuolen kanssa, koska tämä ei saa kasvilta yhteyttämistuotteita. Toisinaan mäntykukka voi loisia myös kuusella.[lähde? ] Surkastunut mäntykukka on aiemmin sijoitettu mäntykukkakasvien (Monotropaceae) heimoon, mutta nykyisin kanervakasveihin. Sen lähimpiä lehtivihreällisiä sukulaisia lienevät mansikkapuut ja sianpuolukat.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen mäntykukka kasvaa 15–25 cm korkeaksi. Kasvin paksussa varressa on lehtien sijasta suomuja. Kukintona on terttu, jossa on useita nuokkuvia kukkia. Kukan verhiö ja teriö ovat neli- tai viisilehtisiä, kellomaisia ja erilehtisiä. Kukat ovat hennosti vaniljantuoksuisia. Hedelmä eli kota on pysty ja sijaitsee pidenneessä, pystyssä kukintorangassa. Kuivuneena varsi kotineen säilyy usein talven yli.
Euroopassa ja myös Suomessa tavataan kahta mäntykukan alalajia: kangasmäntykukkaa (M. hypopitys subsp. hypopitys) ja kaljumäntykukkaa (M. hypopitys subsp. hypophegea). Molemmat alalajit ovat väriltään kellanvalkoisia, mutta joskus harvoin kangasmäntykukasta voi esiintyä punaista muotoa (M. hypopitys subsp. hypopitys f. purpurascens). Kangasmäntykukan kukinto on harvakarvainen, sen kukat ovat 15 mm pitkiä, teriö kapean kellomainen ja hedelmä pitkänomainen. Kaljumäntykukan kukinto puolestaan on tavallisesti kalju. Kukat ovat 10–15 mm pitkiä, teriö leveän kellomainen ja hedelmä pallomainen.
Suomessa mäntykukka kukkii heinä-elokuussa, mutta ei aina vuosittain. Kuivina kesinä monihaarainen ja mehevä juurakko ei kasvata maanpäällistä versoa, mutta sateisina kesinä se saattaa tehdä jopa kymmenien kukintoversojen ryhmiä.
Levinneisyys

Mäntykukkaa tavataan Euroopassa Pohjois-Espanjasta Venäjälle. Etelässä levinneisyysalue rajoittuu Ranskan ja Italian eteläosiin, Pohjois-Kreikkaan ja Kaukasuksen alueelle. Pohjoisimpana lajia tavataan Irlannissa, Englannissa sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen keskiosissa. Lajin levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle aina Keski-Aasiaan ja paikoin Keski-Siperiaan saakka. Mäntykukan kahta muuta alalajia (subsp. japonica ja subsp. lanuginosa) tavataan lisäksi monin paikoin muualla Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Suomessa lajia tavataan Oulun ja Kainuun korkeudelle saakka. Alalajeista kangasmäntykukka on yleisempi ja sitä tavataan koko levinneisyysalueella. Kaljumäntykukan levinneisyysalue on rajoittunut kalkkipitoisiin lehtoihin Ahvenanmaalla ja Etelä-Suomen rannikkoalueella. Kaljumäntykukka on luokiteltu Suomessa uhanalaiseksi, vaarantuneeksi lajiksi.
Elinympäristö

Kangasmäntykukka kasvaa tuoreissa ja kuivissa kangasmetsissä, harjuilla, metsäkallioiden painanteissa ja joskus myös lehdoissa. Kaljumäntykukka on kalkinsuosija ja sitä tavataan lehdoissa.
Käyttö

Ruotsissa on kuivattua mäntykukkaa syötetty karjalle kuivan yskän hoitamiseksi.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Kangasmäntykukan levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Mäntykukka (Hypopitys monotropa)
LuontoPortti: Mäntykukka (Hypopitys monotropa)
Pohjolan kasvien pauloissa: Hypopitys monotropa - kangasmäntykukka
Valokki – nettikasvio: Mäntykukka (Monotropa hypopitys)
ITIS: Monotropa hypopithys (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Monotropa hypopitys (englanniksi)
Flora of China: Monotropa hypopitys (englanniksi)
Lähikuva mäntykukan kukinnosta.
Karólína Lea Vilhjálmsdóttir

Karólína Lea Vilhjálmsdóttir (s. 8. elokuuta 2001) on islantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Islannin naisten maajoukkueessa kesäkuuhun 2022 mennessä 18 ottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia.
Karólína edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Bayern Müncheniä, johon hän siirtyi vuonna 2020 kotimaansa Breiðablikista.
Jakob Frans Oskar Wasastjerna

Jakob Frans Oskar (Oscar) Wasastjerna (15. lokakuuta 1819 Vähäkyrö – 21. helmikuuta 1889 Porvoo) oli suomalainen sotilas, virkamies ja sukututkija.
Oscar Wasastjernan vanhemmat olivat lääkäri, tehtaanisäntä Frans Didrik Wasastjerna ja Hedvig Elisabet Banger ja puolisot vuodesta 1847 Johanna Beata Nordenborg (k. 1864) ja vuodesta 1865 Maria Margaretha Mether (k. 1888). Wasastjerna ryhtyi sotilasuralle 1839 ja yleni 1855 alikapteeniksi. Hän erosi armeijan palveluksesta 1856 ja alkoi tullilaitoksen ylimääräiseksi kamarikirjuriksi. Itäisen tullipiirin päällikkö hänestä tuli 1859 ja vuodesta 1867 hän oli tullinhoitaja Porvoossa. Wasastjerna alkoi vuodesta 1879 julkaista teosta Ättartaflor öfver den på Finlands riddarhus introducerade adel, joka valmistui 1881. Vuonna 1882 hänet otettiin Ritarihuoneen sukututkijaksi.
Wasastjerna osallistui Fock-suvun edustajana aatelissädyssä valtiopäiville 1863–1864.
Jegihorn

Jegihorn
Jegihorn nähtynä Saas Feestä heinäkuun 2010 lopulla
| --- | --- |
Sijainti:   Sveitsi
Vuoristo:  Valais’n Alpit
Korkeus merenpinnasta:  3 206 m
Prominenssi:  113  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Jegihorn on 3 206 metriä korkea vuorenhuippu Sveitsissä Valais’n Alpeilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jegihorn Wikimedia Commonsissa
Jeghegnadzor

| Jeghegnadzor Եղեգնաձոր |
| --- | --- |

 Jeghegnadzor
 Koordinaatit: 39°45′40″N, 045°20′00″E 
Valtio:  Armenia
Maakunta:  Vajots' Dzor
Väkiluku (2009):  8 357
Aikavyöhyke:  UTC+4
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jeghegnadzor (arm. Եղեգնաձոր) on Armeniassa sijaitsevan Vajots' Dzorin maakunnan pääkaupunki. Asukkaita kaupungissa on 8 357 (2009). Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 7 724 asukasta. Kaupunki sijaitsee viinintuotantoalueella.
Kaupungissa sijaitsee 1200-luvulla rakennettu Arpa-joen ylittävä silta. Puolen tunnin matkan päässä kaupungista sijaitsevat muun muassa Noravankin, Tanahatin ja Tsakhatskarin luostarit sekä pieniä kirkkoja.
Jalkapalloseura Arpa Jeghegnadzor on kotoisin kaupungista.
Aiheesta muualla

Armeniapedia: Yeghegnadzor (englanniksi)
Cilicia.com: Yeghegnadzor (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 1996

| Naisten SM-sarjan kausi 1996 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  10
Mestari:  HJK
Alempi sarjataso:  Ykkönen
  ← 1995 :  1997 → 
Jalkapallon naisten SM-sarjakausi 1996 oli Suomen naisten jalkapallon korkeimman sarjatason kausi. Mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi, hopeaa Puistolan Urheilijat Helsingistä ja pronssia Tampereen Ilves.
Kausi pelattiin 10 joukkueen kaksinkertaisena runkosarjana, jonka jälkeen kuusi parasta joukkuetta pelasivat yksinkertaisen ylemmän loppusarjan, missä runkosarjan tulokset otettiin huomioon. Runkosarjan sijoille 7–9 sijoittuneet joukkueet pelasivat yksinkertaisen karsintasarjan Ykkösen kolmen lohkovoittajan kanssa, mistä neljä parasta joukkuetta selvisivät SM-sarjaan. Runkosarjan viimeinen joukkue putosi suoraan Ykköseen.
Runkosarja

| S | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | Pist  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | HJK | 18 | 15 | 1 | 2 | 53 | 11 | +42 | 46  |
| 2 | MPS | 18 | 11 | 1 | 6 | 52 | 25 | +27 | 34  |
| 3 | Ilves | 18 | 10 | 2 | 6 | 27 | 23 | +4 | 32  |
| 4 | KontU | 18 | 8 | 7 | 3 | 28 | 23 | +5 | 31  |
| 5 | PuiU | 18 | 9 | 2 | 7 | 42 | 29 | +13 | 29  |
| 6 | FC United | 18 | 9 | 2 | 7 | 28 | 29 | −1 | 29  |
| 7 | PU-62 | 18 | 5 | 5 | 8 | 26 | 31 | −5 | 20  |
| 8 | Pyrkivä | 18 | 6 | 2 | 10 | 28 | 34 | −6 | 20  |
| 9 | TiPS | 18 | 2 | 3 | 13 | 17 | 61 | −44 | 9  |
| 10 | SeMi | 18 | 1 | 3 | 14 | 12 | 47 | −35 | 6  |
Loppusarja

| S | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | Pist  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | HJK | 23 | 17 | 2 | 4 | 64 | 21 | +43 | 53  |
| 2 | PuiU | 23 | 13 | 3 | 7 | 57 | 36 | +21 | 42  |
| 3 | Ilves | 23 | 12 | 3 | 8 | 30 | 27 | +3 | 39  |
| 4 | MPS | 23 | 12 | 1 | 10 | 55 | 34 | +21 | 37  |
| 5 | KontU | 23 | 9 | 10 | 4 | 34 | 30 | +4 | 37  |
| 6 | FC United | 23 | 10 | 4 | 9 | 35 | 37 | −2 | 34  |
Karsintasarja

| S | Joukkue | O | V | T | H | TM | PM | ME | Pist  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Pyrkivä | 5 | 4 | 1 | 0 | 23 | 5 | +18 | 13  |
| 2 | TiPS | 5 | 2 | 3 | 0 | 15 | 5 | +10 | 9  |
| 3 | PU-62 | 5 | 2 | 1 | 2 | 14 | 7 | +7 | 7  |
| 4 | LIF | 5 | 2 | 1 | 2 | 12 | 20 | −8 | 7  |
| 5 | JyPK | 5 | 1 | 0 | 4 | 5 | 15 | −10 | 3  |
| 6 | FC Kuusysi | 5 | 1 | 0 | 4 | 7 | 24 | −17 | 3  |
Parhaat maalintekijät

13 maalia
Hanna Ekström, HJK
11 maalia
Susanna Heikari, MPS
Nina Weckström, MPS
10 maalia
Minna Mustonen, PuiU
9 maalia
Ira Eskelinen, HJK
Hanna-Mari Sarlin, HJK
Anne Mäkinen, MPS
8 maalia
Salla Ranta, FC Kontu
Sani Ylitalo, PuiU
Anna-Kaisa Rantanen, Pyrkivä
Sinikka Vanharanta, FC United
7 maalia
Terhi Uusi-Luomalahti, HJK
Laura Kalmari, PuiU
Jonna Norppa-Rahkola, PuiU
Jenni Sibelius, Pyrkivä
Taru Nuutinen, TiPS
Jessica Julin, FC United
Jefrasinja Polatskilainen

Jefrasinja Polatskilainen, venäläinen ikoni 1800-luvulta.
Jefrasinja Polatskilaisen patsas Polatskissa
Jefrasinja Polatskilainen valkovenäjäksi Еўфрасіння Полацкая (n. 1101–1104 Polatsk – 1167 Jerusalem) oli alkujaan valkovenäläinen aatelisnainen ja hänen aloitteestaan perustettiin kirkkoja, luostareita kouluja ja kirjastoja. Hänellä on merkittävä asema Valko-Venäjän kansallisesti ja uskonnollisesti ajattelevien ajatusmaailmassa. Hänen elämäntyönsä loi pohjan valkovenäläiselle sivistyselämälle ja vanhan valkovenäläisen kulttuurin säilymiselle. Häntä kunnioitetaan maan taivaallisena suojelijana sekä ortodoksisessa että roomalaiskatolisessa perinteessä.
Jefrasinja Polatskilainen tilasi vuonna 1161 johtamaansa luostariin suuren kuusisakaraisen emaliristin. Ristiä on pidetty Valko-Venäjän kansallisaarteena, mutta se katosi toisen maailmansodan aikana eikä sitä ole etsinnöistä huolimatta löydetty.
Polatskin ristin kopio, aito kadonnut vuonna 1941.
Elämänvaiheita

Jefransija Polatskilaisen isä oli Polatskin ruhtinas Grigori Vselavitš ja hänen isoisänsä oli Polatskin kuuluisin ruhtinas Vseslav. Isänsä puolelta hän kuului merkittävään Rurikien sukuun. Hänen kiinnostuksensa kirjoihin ja rukoiluun huomattiin jo lapsuudessa, mutta hänelle oli varattu tulevaisuus jonkun ruhtinaan vaimona. 12-vuotiaana hän oli salaisesti antanut nunnalupauksen. Sen jälkeen hän torjui sulhaskandidaatit ja karkasi kotoaan. Samalla hän muutti nimensä Predslavasta Jefransijaksi.
Polatskin piispa Elias antoi Jefransijan päätökselle siunauksena. Nuori nunna asettui asumaan Sofian katedraalin läheisyyteen ja hänelle annettiin työksi kirjojen kopioiminen.
Vuoden 1128 paikkeilla piispa Elias antoi Jefransijalle tehtävän. Hänen tuli perustaa nunnaluostari. Askeettinen Jefransija ei tarvinnut uuteen asuinpaikkaan kuin kirjansa. Uudessa Seltsen luostarissa naisille opetettiin kirjojen kopiointia, ompelua ja laulua.
Jefrasinja perusti myös munkkiluostarin ja hän käytti omaa varallisuuttaan kirkon rakennuttamiseen. Kyseinen vuonna 1161 rakennettu kirkko, Pyhän Sofian katedraali on edelleen olemassa ja sitä pidetään Valko-Venäjän varhaisen arkkitehtuurin merkkiteoksena. Luostarien hengellistä elämää varten hän sävelsi musiikkia. Hän pyysi Konstantinopolin patriarkalta ihmeitä tekevän ikonin kopiota Polatskiin, mihin pyyntöön patriarkka suostui.
Kun Jefrasinjan sisar Eupraxia päätti lähteä pyhiinvaellukselle Jerusalemiin, päätti Jefrasinja lähteä mukaan. Jerusalemissa hänen tiedetään tavanneen kuningas Amalric I:n. Jefrasinja sairastui ja kuoli Jerusalemissa. Hänet haudattiin Jerusalemiin, mutta kun Saladinin joukot olivat vallanneet kaupungin, hänen maalliset jäännöksensä kuljetettiin Kiovaan Lavran luostariin. Vuonna 1910 ne siirrettiin Polatskiin.
Pyhän Jefrasinja Polatskilaisen muistopäivää vietetään joka vuosi 23. toukokuuta.
Kaarle Rohkea

Filip II Rohkea
Juhana II
Antoine
Lapset:
Juhana I Peloton
Flip III Hyvä
Lapset:
Filip III Hyvä
Kaarle I Rohkea
Lapset:
Kaarle I Rohkea
Maria I
Lapset:
Maria I
Kaarle Rohkea (ransk. Charles le Téméraire, Charles Martin); (10. marraskuuta 1433 – 5. tammikuuta 1477) oli Burgundin herttua vuosina 1467–1477. Hän seurasi herttuana isäänsä Filip III Hyvää. Hänen äitinsä oli Filipin kolmas vaimo, Juhana I:n tytär, Portugalin infanta Isabella (1397–1471) vuodesta 1430 lähtien.
Lisänimi Hurja (Téméraire) liitettiin Kaarlen henkilöön romantiikan aikakaudella, mutta hänen omat aikalaisensa käyttivät hänestä lisänimiä Suuri Leijona (Grand Lion), Sotaisa (Guerrier), Työteliäs (Travaillant), Kauhea (Terrible) tai Rohkea (Hardi). Kaarle Rohkea oli järjestyksessä toisen Kapetingi-suvun burgundilaisen haaran ruhtinas ja Ranskan kuninkaan Juhana II:n jälkeläinen neljännessä polvessa.
Kaarle Rohkea oli Burgundin Marian (1457–1482) isä, joka isänsä kuoltua vuonna 1477 siirsi Burgundin herttuakunnan Itävallan Habsburg-suvulle avioiduttuaan tulevan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Maksimilian I:n (1459–1519) kanssa.
Elämäkerta > Tausta ja suku

Kaarle syntyi 10. marraskuuta 1433 Dijonissa Burgundin herttuoiden palatsissa. Hän oli Burgundin herttuan Filip III Hyvän (1396–1467) kolmas poika ja ainoa lapsi, jonka tämä sai kolmannen puolisonsa Portugalin infanta Isabellan (1397–1471) kanssa. Isabella oli Portugalin kuninkaan Juhana I:n tytär ja kuului isänsä kautta myös Kapetingi-sukuun. Filip II Hyvän vanhemmat avioliitoista syntyneet pojat olivat kuolleet jo hyvin pieninä. Lisäksi hänen isällään oli runsaasti aviottomia lapsia.
Kaarle kasvatettiin Alankomaiden Burgundissa (vastaa alueeltaan nykyisiä Benelux-maita). Alue kuului Burgundin herttuan valtapiiriin kuten myös Artoisin kreivikunta ja Franche Comté. Myös Kaarlen pieninä kuolleet veljet oli lähetetty samalle alueelle kasvatettaviksi:
Clèvesin herttua Jean I (Clèvesin herttuakunta sijaitsi nykyisessä Saksassa)
Antoine (1430–1432) Charolaisin herra Châlon sur Saonen kreivikunnassa, kuoli 2-vuotiaana
Joseph (huhtikuu 1432 – toukokuu 1432) Charolaisin herra Châlon sur Saonen kreivikunnassa, kuoli alle kuukauden ikäisenä
Catherine, avioitui Gueldreen herttua Arnold de Gueldre kanssa.
Kaarle Rohkea oli saanut erinomaisen kasvatuksen, hän oli älykäs ja hänellä oli poliittista kyvykkyyttä. Hän on kuitenkin tullut tunnetuksi väkivaltaisen ja impulsiivisen luonteensa tähden. Hän käytti mieluiten voimaa ja sotaa saadakseen tavoitteensa toteutettua.
Ollessaan vasta 19-vuotias Charolais’n kreivi (Saône-et-Loire–departementti Burgundissa) Kaarle kukisti vuonna 1452 väkivaltaisesti flaamien kansannousun Burgundin Alankomaissa.
Elämäkerta > Charolais’n kreivi

Kaarle Rohkea pyrki laajentamaan alueitaan ja saavuttamaan itsenäisyyden suhteessa Ranskan kuninkaisiin. Hän kieltäytyi alistumasta kuningas Ludvig XI:n suvereniteettiin ja julisti tälle sodan, jossa pyrki liittoutumaan mahdollisimman vahvojen liittolaisten kanssa vähentääkseen lääninherransa valtaa. Hän yritti elvyttää Satavuotisen sodan taisteluja Ranskan ja Englannin välillä liittoutumalla Englannin kuninkaan Edvard IV:n kanssa Ludvig XI:tä vastaan. Tämä tavoite ei toteutunut, sillä Picquignyn sopimus solmittiin 29. elokuuta 1475 Ranskan Ludvig XI:n ja Englannin Edvard IV:n välillä. Sopimus lopetti viimein Satavuotisen sodan..
Kaarle Rohkea perusti ja johti voimakasta Yleisen hyvän liittoa (Ligue du Bien public) kuningas Ludvig XI:tä vastaan. Kaarlella oli kuitenkin menestystä kapinoinnissaan. Hän saavutti Ludvig XI:n joukoista murskaavan voiton Pariisin eteläpuolella Montlhéryssä vuonna 1465. Lisäksi hän piiritti Pariisia ja pakotti Ludvig XI:n allekirjoittamaan Saint-Maur-des-Fossésin sekä Conflansin sopimukset, jossa hän sai takaisin itselleen Picardien ja Boulogne-sur-Merin kaupungin.
Elämäkerta > Nancy ja kuolema

Vuonna 1477 Kaarle oli koonnut uuden armeijan ja hänen sotajoukkonsa ryöstelivät Lothringeniä ja asettuivat piirittämään Nancyn kaupunkia. Kaarle Rohkea sai surmansa 5. tammikuuta mitä todennäköisimmin ritaristoon kuuluvan Tour du Mont’in linnanherran Saint-Dien kädestä. Eräs Kaarlen kenraaleista, napolilainen kondottieeri Campobasson kreivi, joka oli joutunut Kaarlen vihanpurkauksen kohteeksi muutamaa päivää aiemmin, petti hänet ja siirtyi Kaarlen vihollisten puolelle. Burgundin armeija vetäytyi kohden Bouxières-aux-Damesin kaupunkia, jotta se olisi päässyt Metzin kaupunkiin. Siellä Campobasso miehineen odotti kostaakseen. Kaarle oletti, että ritari oli pysynyt hänelle uskollisena ja että tämä miehineen varmisti vapaan kulun joen ylittävällä sillalla, jonka ylitykseen burgundilaiset kiiruhtivat. Kuitenkin Campobasso ja hänen takanaan olevat sveitsiläiset aloittivat pakenijoiden metsästyksen. Eräs Nancyn kasarmeista poistuneista joukoista saattoi loppuun burgundilaisten joukkojen hävityksen.
Kolme päivää taistelun jälkeen Kaarle Rohkean ruumis löydettiin osittain susien syömänä Saint-Jeanin lammen rannalla, paikalla jossa sijaitsi Burgundin risti.  Kaarlen hevonen Moreau oli taistelussa kaatunut hänen vierelleen. Nykyisin paikalla on Lothringenin herttua René II:n muistoksi pystytetty monumentti. Ruumista ei jätetty löytösijalleen, vaan se kuljetettiin Georges Marqueix’n luokse. Tätä rakennusta ei kuitenkaan ole enää olemassa, mutta rakennuksen paikalla on mustasta ja valkoisesta marmorista tehty Lothringenin risti. Kuollut Kaarle Rohkea haudattiin ensiksi Saint-Georgesin kollegiaalikirkkoon Nancyssa – kirkkoa ei enää nykyisin ole olemassa – ja sittemmin se kuljetettiin Bruggeen vuonna 1550.