Hondurasin historia
Siviilihallinto ja sota Nicaraguaa vastaan

Suazo Córdovan hallinto alkoi pian pitää Nicaraguan sandinisteja uhkana, ja armeijan komentaja Álvarez kannatti kovaa linjaa sandinisteja vastaan. Hän julisti, että Honduras oli Nicaraguan kanssa ”sodassa kuolemaan asti”. Kun vasemmistolainen liikehdintä lisääntyi Hondurasissa ja armeija onnistui pysäyttämään syyskuussa 1983 vasemmistosissien tunkeutumisen Nicaraguasta Olanchon departementtiin, Álvarezin kannatus nousi sekä Hondurasissa että Yhdysvalloissa. Yhdysvalloissa Hondurasia pidettiin merkittävänä kommunismin leviämisen estämisen kannalta. Maa alkoi saadakin huomiota, sillä joulukuussa 1982 Ronald Reagan vieraili San Pedro Sulassa ja Hondurasille aseita myyvän Israelin puolustusministeri Ariel Sharon Tegucigalpassa. Yhdysvallat oli jo aiemmin nimittänyt Hondurasin-suurlähettilääksi Vietnamin sodan upseerin John Negroponten, joka puuttui melko avoimesti asemamaansa politiikkaan. Yhdysvaltain tarjoaman sotilasavun arvo nousi 3,3 miljoonasta dollarista 31,3 miljoonaan vuosina 1980–1982. Yhdysvallat alkoi kouluttaa pakolaisleireillä nicaragualaisia sandinisteja vastustavia contrasissejä ja El Salvadorin asevoimia.
Suazo Córdovan hallinto oli melko epäitsenäinen, sillä se oli velkakriisin vuoksi täysin riippuvainen lisälainoista ja Yhdysvaltain avusta. Hallinto ei edes yrittänyt noudattaa omaa politiikkaa vaan omaksui kaikki ehdotetut rakennesopeutukset. Monet päätökset hyväksytettiin suoraan Negropontella, jolla oli neuvotteluyhteydet myös Hondurasin sotilasjohtoon. Alkuun Hondurasin saama taloudellinen tuki vaiensi Yhdysvaltain vastaiset protestit, mutta pian kymmenettuhannet osoittivat mieltään Tegucigalpassa ja San Pedro Sulassa. Armeija puolestaan kidnappasi ja murhasi satoja oppositiojohtajia. Armeijan sisäisessä vallankaappauksessa maaliskuussa 1984 Álvarez syrjäytettiin, ja uudeksi komentajaksi nimettiin Walter López Reyes. El Salvadorin joukot ajettiin pois Hondurasista elokuussa 1984.
Hallinnon suhtautuminen contriin muuttui, ja ulkoministeri Edgardo Paz Barnica ilmoitti tammikuussa 1985, että hallitus suunnittelee contrien poisajamista. Samaan aikaan Suazo Córdova halusi seuraajakseen Oscar Mejía Arellanon, joka kuului Suazo Córdovan tavoin liberaalipuolueen rodista-nimiseen ryhmittymään, jonka oli perustanut Modesto Rodas Alvarado. Uuden perustuslain mukaan Suazo Córdova ei voinut asettua uudelleen ehdokkaaksi, mutta hänen arveltiin säilyttävän valta-asemansa Mejían avulla. Presidentti ja parlamentti ajautuivat vaalikysymyksessä riitoihin, ja lopulta armeijan sovitteluehdotuksena kaikki puolueryhmät saivat asettaa oman ehdokkaansa. Lopulta vaaleihin ilmoittautui neljä ehdokasta liberaaleista, kolme Kansallispuolueesta ja muutama pienemmistä puoleista. Eniten ääniä saaneen puolueen eniten ääniä saanut ehdokas valittaisiin presidentiksi. Voiton vei liberaalien José Azcona del Hoyo, vaikka hän saikin huomattavasti vähemmän ääniä kuin Kansallispuolueen Rafael Leonardo Callejas. Liberaalit saivat kuitenkin yhteensä enemmän ääniä.
Iran-Contra-skandaali ravisutti Yhdysvaltoja 1986, kun paljastui, että Reaganin hallinto oli laittomasti rahoittanut Iranin asekaupoilla contrasissejä Hondurasissa. Skandaali aiheutti Hondurasissa mielenosoituksia. Hondurasin hallinto ei enää uusinut marraskuussa 1988 sotilassopimusta Yhdysvaltain kanssa, ja presidentti Azcona ilmoitti pian, että contrien on lähdettävä maasta. Lopullisesti contrat lähtivät, kun Violeta Chamorro oli 1990 valittu Nicaraguan presidentiksi.
Hondurasin sisäpolitiikassa annettiin ihmisoikeusrikkomuksista yleinen armahdus 1987, mutta vielä 1988 Amnesty Internationalin raportti syytti asevoimia ja oikeistolaisia kuolemanpartioita lisääntyvästä väkivallasta. Vasemmistosissit salamurhasivat kenraali Alvárezin tammikuussa 1989 Tegucigalpassa.