stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jürgen Kohler

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jürgen Kohler
Syntymäaika: 6. lokakuuta 1965 (ikä 59)
Syntymäpaikka: Lambsheim, Rheinland-Pfalz, BRD
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1983–1987 1987–1989 1989–1991 1991–1995 1995–2002 |  SV Waldhof Mannheim  1. FC Köln  FC Bayern München  Juventus FC  Borussia Dortmund | 194 (6) 57 (2) 55 (6) 102 (8) 206 (14) |
Maajoukkue
| 1986–1998 |  Saksan maajoukkue | 105 (2) |
Valmennusura
2002–2003 2005–2006 2008:  Saksan U21-maajoukkue  MSV Duisburg  VfR Ahlen
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jürgen "Kokser" Kohler (s. 6. lokakuuta 1965 Lambsheim, Länsi-Saksa) on jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän saavutti pelaajaurallaan jalkapallon Euroopan- ja maailmanmestaruudet.
Kohler aloitti uransa Bundesligassa kaudella 1983–1984 SV Waldhof Mannheimin joukkueessa. Hän pelasi seurassa neljä kautta, minkä jälkeen siirtyi 1. FC Kölniin kaudeksi 1987–1988. Kahden kauden jälkeen Kohler siirtyi Kölnistä FC Bayern Müncheniin, jossa tuli uran ensimmäinen Saksan mestaruus. Kahden Münchenissä vietetyn kauden jälkeen hän suuntasi Italian Serie A:han Juventuksen joukkueeseen. Juventuksessa Kohler voitti UEFA Cupin vuonna 1993 ja Scudetton vuonna 1995. Kaudella 1995–1996 Kohler palasi Saksaan Borussia Dortmundin joukkueeseen, jossa pelasi uransa loppuun asti. Borussia Dortmundissa hän voitti kaksi Saksan mestaruutta ja Mestareiden liigan vuonna 1997. Kohler lopetti uransa kauteen 2001–2002.
Saksan jalkapallomaajoukkueessa Jürgen Kohler pelasi 105 maaottelua ja teki niissä kaksi maalia vuosina 1986–1998. Hän voitti maailmanmestaruuden vuoden 1990 MM-kisoissa, joissa hän pelasi neljässä ottelussa loppuottelu mukaan lukien, ja Euroopan-mestaruuden vuoden 1996 EM-kisoissa, joissa hän loukkaantui ensimmäisessä ottelussa. Kohler pelasi myös vuoden 1992 EM-kisoissa, joissa Saksan maajoukkue saavutti hopeaa.
Pelaajauran jälkeen Jürgen Kohler on toiminut muun muassa Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkueen valmentajana ja Bayer Leverkusenin urheilujohtajana. Kaudella 2005–06 hän valmensi neljä kuukautta MSV Duisburgia Bundesligassa.
Toukokuussa 2010 uutisoitiin, että Kohler palaisi kesällä valmennustehtäviin TSV 1860 München II:n päävalmentajana. Pestistä ei kuitenkaan tullut mitään, sillä Bonnissa asuva Kohler halusi olla lähempänä perhettään kuin työ Münchenissä olisi antanut myötä.
Saavutukset

Maailmanmestaruus 1990
Euroopan-mestaruus 1996 (hopea 1992)
Mestareiden liiga 1997
UEFA-cup 1993 (hopea 1995, 2002)
Saksan mestaruus 1990, 1996, 2002 (hopea 1989, 1991)
Italian mestaruus 1995 (hopea 1992, 1994)
Intercontinental cup 1997
Markku Halme

Markku ”Matkis” Halme (12. toukokuuta 1962 Helsinki – 6. marraskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen musiikki- ja elokuvatoimittaja ja näyttelijä. Hän työskenteli rocklehti Rumbassa lehden perustamisesta lähtien lähes 20 vuoden ajan ja kirjoitti myöhemmin muun muassa Rytmi- ja Sue-lehtiin. Ylioppilasteatterissa näytellyt Halme teki 1980-luvun alussa myös muutamia elokuvarooleja, joista tunnetuin on pääosa Mika Kaurismäen elokuvassa Klaani – tarina Sammakoitten suvusta (1984).
Halme kirjoitti kaksi Rumba-aiheista kirjaa. Vuonna 2003 julkaistussa kirjassa Rumba – 20 vuotta rockin takahuoneessa käsitellään Rumba-lehden historiaa sen perustamisesta vuodesta 1983 lähtien. Halme toimi ennen kirjan kirjoittamista lehden uutistoimittajana, mutta erosi tehtävästä vuonna 2001. Toinen kirja, vuonna 2008 ilmestynyt Nisse M oli kokoelma Rumban juorutoimittajan valittuja tekstejä vuosien varrelta. Halme kuoli 53-vuotiaana Helsingin Laajasalossa pitkään sairastetun diabeteksen aiheuttamiin komplikaatioihin.
Filmografia

Mona ja palavan rakkauden aika (1983)
Apinan vuosi (1983)
Klaani – tarina Sammakoitten suvusta (1984)
Kangastetut (2011)
Autiomaa (2012)
Danse Macabre (2012)
Hoitotestamentti eli 7 inhimillistä tapaa kuolla (2013)
Romanssi (2013)
Kirjat

Rumba: 20 vuotta rockin takahuoneessa.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2003.  ISBN 951-0-28708-3
Nisse M.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2008.  ISBN 978-951-0-34500-9
Aiheesta muualla

Markku Halme Elonetissä.
Berglund, Joose: Muistokirjoitus: Markku “Matkis” Halme 1962–2015 Rumba.  27.11.2015.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Hampaisuus

Kaksi-, kolme- ja nelihampaisten ligandien sitoutumismalleja
Hampaisuus tarkoittaa kompleksiyhdisteissä ligandin kykyä sitoutua samaan keskusatomiin. Yksihampainen ligandi kykenee sitoutumaan vain yhdellä atomilla ja monihampaiset useammalla. Tyypillisiä yksihampaisia ligandeja ovat halogeenit, vesi ja ammoniakki. Esimerkkejä monihampaisista ligandeista ovat muun muassa kaksihamapinen etyleenidiamiini, kolmihampainen terpyridiini, nelihampainen trietyleenitetramiini ja EDTA, joka voi olla neli- tai kuusihampainen.
Monihampaiset ligandit muodostavat kelaatteja. Nämä kompleksit ovat usein yksihampaisten ligandien muodostamia komplekseja huomattavasti stabiilimpia, ja tätä kutsutaan kelaatioefektiksi. Samalla ligandilla voi olla kompleksista riippuen eri hampaisuus. Kompleksiyhdisteiden nimissä ligandin hampaisuus ilmaistaan kirjaimella κ ja numeroyläindeksillä. Esimerkiksi kompleksissa dibromobis[1,2-etaanidiyylibis(dimetyylifosfiini)-κ2P]nikkeli(II) 1,2-etaanidiyylibis(dimetyylifosfiini) ligandi on sitoutunut kaksihampaisesti fosforiatomeilla keskusionina olevaan nikkeli-ioniin.
Koivunpunikkitatti

| Koivunpunikkitatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Lehmäntatit Leccinum
Laji::  versipelle
Kaksiosainen nimi
 Leccinum versipelle  (Fr. & Hök) Snell 
Katso myös
   Koivunpunikkitatti Wikispeciesissä   Koivunpunikkitatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koivunpunikkitatti (Leccinum versipelle) on Boletaceae-heimoon kuuluva hyvä ruokasieni.
Koko ja ulkonäkö

Koivunpunikkitatin lakki on 5–20 cm leveä. Nuoren sienen lakki on muodoltaan puolipallomainen, mutta myöhemmin se muuttuu laakeaksi ja kuperaksi. Lakin himmeä pintakelmu ei muutu märkänäkään tahmeaksi toisin kuin monilla muilla tateilla ja se ulottuu erityisesti nuoremmissa itiöemissä selvästi lakin reunan yli. Väriltään lakki on oranssi tai punaruskea, tiilenpunainen, mutta vanhemmiten lakin väri haalistuu hieman. Pillit ovat vaaleanharmaita.
Pitkä ja tanakka jalka on pohjaväriltään valkoinen, ja siinä kasvaa tummia nukkatupsuja. Tyvestään se on usein huomattavan paksu, jopa tynnyrimäinen. Malto on valkoista, mutta leikkauspinnoissa väri muuttuu nopeasti harmaan lilaksi ja myöhemmin mustaksi.
Koko ja ulkonäkö > Samankaltaiset lajit

Koivunpunikkitatin voi helposti sekoittaa haavanpunikkitattiin (Leccinum aurantiacum) ja männynpunikkitattiin (L. vulpinum), joista sen kuitenkin erottaa muun muassa kasvupaikan avulla. Haavanpunikitatti on nimensä mukaisesti haavan, ja männynpunikkitatti männyn seuralainen. Haavanpunikkitatin jalka on myös kuvioinniltaan erilainen. Männynpunikkitatilla puolestaan pintakelmu on tummempi, eikä sen malto tummu yhtä voimakkaasti.
Koko ja ulkonäkö > Taksonomian ongelmia

Koivunpunikkitatti vaikuttaa olevan itsessäänkin eräänlainen lajiryhmä, johon kuuluisivat nimilajin lisäksi pohjanpunikkitatti (L. atrostipitatum), nukkapunikkitatti (L. callitrichum), keltapunikkitatti (L.cerinum) ja kalvaspunikkitatti (L. roseotinctum). Vuonna 2008 ilmestyneen Funga Nordica luvussa Leccinum esittävät tutkijat Henning Knudsen ja Andy Taylor DNA-tutkimuksiin perustuen, että nämä ovat yhden ja saman lajin synonyymeja. Suomalainen kokenut tattien tutkija Mauri Korhonen pitää näitä morfologisesti sekä mikroskooppisiin että makroskooppisiin tuntomerkkeihin perustuen kyseisten taksonien olevan varsin selkeästi niin eriytyneitä, että niitä olisi pidettävä eri lajeinaan.. Nordic Macromycetes vuodelta 1992, luvun kirjoittajana Olle Persson, tunnistaa näistä koivunpunikkitatin lisäksi kalvaspunikkitatin nimillä Leccinum roseotinctum ja Leccinum percandidum. Ilmeisesti tähän sienilajiin, mahdollisesti muihinkin punikkitatteihin viittaa vanha kansanomainen nimitys oravikko..
Kasvuaika ja -paikka

Sientä tavataan koivun seuralaisena rehevähköissä koivikoissa ja koivusekametsissä kesästä syksyyn. Suomessa sitä tavataan koko maassa yleisenä.
Käyttö ravinnoksi

Punikkitatit ovat satoisia ja hyviä ruokasieniä. Keittämistä tai liottamista ei suositella, sillä näin käsitelty koivunpunikkitatti muuttuu pehmeäksi. Punikkitatit on kuitenkin kypsennettävä hyvin vatsavaivojen välttämiseksi, myös säilöttäessä. Sienet voi säilöä kuivaamalla tai pakastaa esikäsiteltyinä. Sienestä valmistettu ruoka muuttuu myös mustaksi, mutta se ei vaikuta makuun.
Aiheesta muualla

Wikikirjaston Sienikirjassa on  aihe:
Luontonetti: Koivunpunikkitatti
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Koivunpunikkitatti (Leccinum versipelle) (Arkistoitu – Internet Archive)
Luontoportti: Koivunpunikkitatti (Leccinum versipelle)
Rogers Mushrooms: Leccinum versipelle (englanniksi)
Suomalaiset kauppasienet
haaparousku
kalvashaaparousku
haavanpunikkitatti
herkkutatti
isohapero
kangasrousku
kangastatti
karvarousku
kantarelli
kartiohuhtasieni
koivunpunikkitatti
korvasieni
kosteikkovahvero
kuusenleppärousku
lampaankääpä
mustatorvisieni
männynherkkutatti
männynpunikkitatti
männynleppärousku
suppilovahvero
tammenherkkutatti
rusko- ja vaaleaorakas
siitake
tryffelit
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Leccinum versipelle:  Wikidata: Q533017  Wikispecies: Leccinum versipelle  BioLib: 60170  CoL: 3STGG  EoL: 1004459  EPPO: LCCNVE  Fungorum: 287526  GBIF: 2524490  iNaturalist: 343661  IRMNG: 11431436  MycoBank: 287526  NatureServe: 2.1062613  NBN: NHMSYS0001486554  NCBI: 121053  Observation.org: 14776  Open Tree of Life: 157714  Laji.fi: MX.72952 
Boletus versipellis:  Wikidata: Q42048725  CoL: MDB3  Fungorum: 168210  GBIF: 5954859  IRMNG: 10501398  MycoBank: 168210 
Wikikirjasto
Rami Hammar

Rami Hammar (s. 23. elokuuta 1943 Kalajoki) on suomalainen kitaristi.
1960-luvulla Hammarin yhtyeitä olivat rockin SM-kisoissa menestynyt ja Kaleidoskoopin kuuntelijaäänestyksen voittanut Sailors, Tango Kitarat ja Raimons. Seuraavalla vuosikymmenellä hän soitti monissa tanssiyhtyeissä. 1980-luvulla Hammarin pidempiaikaisempi kokoonpano oli Rami Hammar & The Riders, jolta on ilmestynyt iskelmiä rautalankaversioina sisältäneet albumit vuosina 1981, 1988 sekä 2002. Vuonna 1987 Hammar sijoittui Syksyn Sävelessä viidenneksi kappaleellaan "Kun sarastaa". 1990-luvulla Hammar muutti Ivaloon, jossa toimi kullankaivajana ja keikkaili Moonstar-yhtyeensä kanssa. 2000-luvulla Hammar on muun muassa keikkaillut uudelleen elvytetyn The Sailors -yhtyeensä kanssa.
Diskografia > Albumit

Rami Hammar & The Riders (1981)
Rami Hammar & The Riders (Rautalankaa -88, 1988)
Rami Hammar & The Riders (Past and Present, 2002)
Rami Hammar & The Riders (Elämäni lanka, 2010)
Napolin arkeologinen museo

Napolin arkeologinen museo
Napolin arkeologinen museo (Museo Archeologico Nazionale di Napoli, MANN) on yksi Italian ja maailman parhaista arkeologisista museoista. Siellä on näytteillä Pompejin ja Herculaneumin raunioista kaivettuja astioita, koriste-esineitä, mosaiikkeja, patsaita ja maalauksia.
Museon näyttelysaleja
Pohjakerroksessa on kokoelma roomalaiskopioita antiikin kreikkalaisen tekemistä veistoksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Napolin arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Kolligatiivinen ominaisuus

Höyrynpaineen alenema, sulamispisteen alenema ja kiehumispisteen kohoama ovat esimerkkejä kolligatiivisista ominaisuuksista
Kolligatiivinen ominaisuus on liuokseen liuenneen aineen konsentraatiosta, mutta ei liuenneen aineen kemiallisesta koostumuksesta riippuva ominaisuus. Termin määritteli Wilhelm Ostwald vuonna 1891, ja se pätee parhaiten hyvin laimeille liuoksille. Liuennut aine muuttaa liuoksen entropiaa, minkä vuoksi liuoksen ominaisuudet poikkeavat puhtaan liuottimen ominaisuuksista. Kolligatiivisia ominaisuuksia ovat esimerkiksi höyrynpaineen alenema, sulamispisteen alenema, kiehumispisteen kohoama ja osmoottinen paine. Kolligatiivisten ominaisuuksien mittaamista voidaan käyttää esimerkiksi polymeerien moolimassan määrittämiseen.
Millard Hampton

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Millard Hampton |  Millard Hampton |  Millard Hampton |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 4×100 metriä |  |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | 200 metriä |  |
Millard Frank Hampton jr. (s. 8. heinäkuuta 1956 Fresno, Kalifornia, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Hampton saavutti Montréalin 1976 olympialaisissa hopeaa 200 metrin juoksussa ajalla 20,29 s. Hän juoksi 4 × 100 metrin viestijuoksussa kultaa ajalla 38,33 s voittaneessa Yhdysvaltain joukkueessa kolmannen osuuden.
Christopher Hamilton

| Christopher Hamilton> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  brittiläinen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  filosofia, etiikka
Christopher Hamilton on brittiläinen filosofi. Hän on kiinnostunut filosofian suhteesta arvoihin, kirjallisuuteen ja uskontoon, ja käsittelee näitä aiheita kirjassaan Living philosophy (2001). Hamilton opettaa uskonnonfilosofiaa Lontoon King's Collegessa.
Teoksia

Living philosophy: Reflections on life, meaning and morality.  Edinburgh:  Edinburgh University Press, 2001.  ISBN 0-7486-1418-4
Aiheesta muualla

Dr Christopher Hamilton. King's College London. (englanniksi)
Koitereen reunamuodostuma

Koitereen reunamuodostuma  on viime jääkauden loppuvaiheessa nuoremmalla Dryas-kaudella noin 11 790–11 590 vuotta sitten syntynyt reunamuodostuma, joka sijaitsee Suomessa Pohjois-Karjalassa, Joensuun Kiihtelysvaarassa ja Ilomantsissa. Se on lounais-koillis-suuntainen ja on noin 90 kilometriä pitkä, mutta se muodostaa osan pitemmästä reunamuodostumasta, joka sijaitsee Suomessa ja Venäjällä . Suomessa olevaa osaa kutsutaan Koitereen reunamuodostumaksi ja Venäjällä olevaa Rukajärven reunamuodostuman läntiseksi osaksi . Koitereen reunamuodostuma ajoitetaan samanikäiseksi Toisen Salpausselän kanssa . Kun edelliset kerrostuivat Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen, kerrostui Toinen Salpausselkä Järvi-Suomen virtauskielekkeen ja Itämeren virtauskielekkeen eteen.
Muodostumisteoria

Koitereen reunamuodostuman muodostumisteoria on samantapainen kuin Ensimmäisellä Salpausselällä. Jotkin tapahtumat ovat kuitenkin erilaisia ja niitä esitellään alla.
Muodostumisteoria > Ilmaston kylmeneminen

Jääkauden lopussa ilmaston lämpeneminen katkesi äkilliseen viilenemiseen, kun keskilämpötilat laskivat 10–11 °C. Tätä nuorimmaksi Dryas-kaudeksi kutsuttua vaihetta kesti noin tuhat vuotta. Ensimmäinen Salpausselkä muodostui Dryas-kauden ensimmäisinä vuosisatoina. Dryas-kaudella oli välillä hieman lämpimämpää, ja silloin jäätikön reuna perääntyi 250 vuodessa hitaasti noin 15–25 kilometriä. Sitten ilmasto viileni taas ja jäätikön reuna pysähtyi kahdeksi sadaksi vuodeksi laajoilla alueilla lähes paikoilleen noin 11 790–11 590 vuotta sitten. Tämä aikana muodostuivat Suomessa Toisen Salpausselän reunamuodostumat ja Koitereen reunamuodostuma. Myös muissa Pohjoismaissa ja Venäjällä on samanaikaisia muodostumia lukuisissa kohteissa.
Muodostumisteoria > Muodostuminen

Koitereen reunamuodostuma syntyi Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen eteen suureksi osaksi Baltian jääjärven vedenpinnan yläpuolelle. Sekä Ensimmäinen että Toinen Salpausselkä näyttävät päättyvän samasta kohtaa, mistä Koitereen reunamuodostuma alkaa. Koitereen reunamuodostuma ajoitetaan kuitenkin lähempänä Toisen Salpausselän syntyä, sillä Tuupovaaran reunamuodostuman synty liitetään lähemmäksi Ensimmäistä Salpausselän syntyä. Muodostumat ovat sekä reunamoreeneja että reunamuodostumia. Kuivalle maalle syntyneet reunamoreenit ovat matalia moreenivalleja, jotka ovat muodostuneet monella eri tavalla. Osa moreenista on puskumoreenia, joka on jäätikön edellään työntämää pohjamoreenia. Sen päälle on voinut kasaantua pintamoreenia, joka on esimerkiksi valunut puskumoreenin päälle valunutta liukumoreenia. Koitereen muodostuman edessä lainehtivat myös pieniä jääjärviä, jonne kerrostui reunamuodostumia. Nämä voivat olla useiden kymmenien metrien korkuiset ja satojen metrien levyisiä. Selkäkankaan reunatasanne muodostui Ilomantsin jääjärveen 177 metrin  korkeuteen mpy.
Merkittäviä kohteita

Seuraavia merkittäviä kohteita on ilmoitettu kuuluvaksi Koitereen reunamuodostumaan:
Mäkräsärkkä
Selkäkankaan ja Palokankaan reunatasanne
Aittovaaran muodostuma
Lylykosken reunamoreeniparvi
Hattujärven muodostuma
Koivusuo–Kaitasärkkä
Tasainenkangas
Taajamia ja liikenneyhteyksiä

Koitereen reunamuodostumalla sijaitsevia taajamia tai kyliä ovat Kiihtelysvaara (Joensuu), Ratilanvaara, Huhus ja Tiittalanvaara (Ilomantsi).
Reunamuodostumaa seuraa vain muutama pikkutie. Kantatieltä 74 haarautuu Löytöjärvellä yhdystie 15736, joka seuraa Mäkräsärkää sitä sen eteläpuolella. Aittovaaralla sen tienumero muuttuu yhdystieksi 15738 ja samalla se kiipeää lyhyeksi matkaa Aittovaaran reunatasanteelle. Selkienpuron ylitettyään alkaa yhdystie 15760 seurata reunamuodostumaa Ratilanvaaraan ja jatkaa edelleen yhdystienä 5200 Selkäkankaalle Huhukseen ja edelleen yhdystienä 5201 Huhuksesta Selkäkankaalta Palokankaan kautta yhdystielle 5221. Pienen Ahvenjärvenkankaalta jatkaa pikkutie itään päin ja se ylittää Isopalonkankaan, kiertää etelässä Hattujärven, mutta poistuu lopulta Hattuvaaran. Hattuvaaran läpi kulkee seututie 522, josta haarautuu Pampalon kaivokselta pikkutie itä-koilliseen. Se seuraa selännettä lopulta koilliseen Praasniekantienä Tasainenkankalle ja siellä Tikanvirran rantaan asti. Valtakunnanraja näkyy joen toisella puolella.
Koitereen reunamuodostumien reunatasanteita ei ole hyödynnetty lentokenttinä.
Historiaa

Koitereen reunamuodostumat huomattiin jo 1890, kun Wilhelm Ramsay ulotti Salpausselkien kartoituksen niiden itäisiin osiin asti.  Kun Suomeen perustettiin geologinen tutkimuslaitos, tuli ajankohtaiseksi kartoittaa reunamuodostumien sijainti Venäjän Karjalassa. Sederholmin ideoimana alkoi Johan Rosberg tehdä tätä työtä. Työ alkoi valmistua vuosituhannen vaihteessa. Koitereen muodostumat liitettiin aluksi Ensimmäiseen Salpausselän syntymiseen, mutta myöhemmin ne liitettiinkin Toisen Salpausselän syntyaikaan. Suomen itsenäistyttyä katkesivat Karjalan muodostumien tutkimukset eikä niihin kiinnitetty huomiota pitkään aikaan. Vasta, kun Esa Hyyppä esitti 1936 Baltian jääjärven ulottuneen Kuusamoon asti, alkoi kiinnostus Venäjän Karjalan ja Itä-Suomen reunamuodostumiin uudelleen. Koitereen reunamuodostumat jäivät vähäisinä muodostumina kuitenkin vaille suurempaa huomiota ja niitä alkoi tutkia Heikki Rainio 1980-luvulla. Muodostuman nimi on hänen ehdottamansa . Pohjois-Karjalan virtauskielekkeen vaiheita on tutkinut 1980-luvulla moni tutkija. Uudet tulokset puoltavat ajatusta kiinnittää Koitereen muodostumisajan lähelle Toisen Salpausselän muodostumisaikaa. Myös neuvostoliittolaiset tutkijat katsovat Koitereen muodostuman olevat jatkumoa Rukajärven muodostumalle.
Aiheesta muualla

Rainio, Heikki: Late Weichselian End Moraines And Deglasiation In Eastern And Central Finland.  (Synopsis)  Helsinki:  Geologinen tutkimuskeskus, 1996.  ISBN 951-690-628-1  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 10.8.2021). (englanniksi)
Hammasjuuri

| Hammasjuuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Litukat Cardamine
Laji::  bulbifera
Kaksiosainen nimi
 Cardamine bulbifera  (L.) Crantz 
Katso myös
   Hammasjuuri Wikispeciesissä   Hammasjuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hammasjuuri (Cardamine bulbifera, syn. Dentaria bulbifera) on lehdoissa tavattava ristikukkaiskasvi. Sen korkeus on 20–80 cm, ja se kukkii touko-kesäkuun aikana. Sen juurakko on vaakasuora. Kukka on punertava, vaaleansinipunainen tai valkoinen. Hammasjuuri kasvaa kalkkipitoisessa maassa.
Hammasjuuri esiintyy alkuperäisenä Suomessa Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja läntisellä Uudellamaalla enimmäkseen saaristossa ja rannikolla.
Hammasjuuri on Suomessa rauhoitettu laji.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Hammasjuuren levinneisyys Suomessa.
Luontoportti: Hammasjuuri (Cardamine bulbifera)
Pohjolan kasvien pauloissa: Cardamine bulbifera - hammasjuuri
United States Department of Agriculture (USDA): Cardamine bulbifera (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cardamine bulbifera:  Wikidata: Q244583  Wikispecies: Cardamine bulbifera  CoL: 5WZMF  EoL: 5142939  EPPO: CARBF  EUNIS: 164430  GBIF: 3045931  iNaturalist: 124720  IPNI: 280205-1  ISC: 112946  ITIS: 823136  NBN: NBNSYS0000002879  NCBI: 82356  Observation.org: 6524  Open Tree of Life: 202006  PalDat: Cardamine_bulbifera  PfaF: Cardamine bulbifera  PFI: 1404  Plant List: kew-2699536  PLANTS: CABU12  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:280205-1  RHS: 3049  Tropicos: 4100089  WFO: wfo-0000586586  Laji.fi: MX.38400 
Dentaria bulbifera:  Wikidata: Q21873757  BioLib: 39097  CoL: 34TNM  EUNIS: 163722  GBIF: 5374800  IPNI: 281940-1  PalDat: Dentaria_bulbifera  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:281940-1  Tropicos: 4100425  WFO: wfo-0000641601
Hamza ibn-'Ali ibn-Ahmad

Hamza ibn-'Ali ibn-Ahmad (s. 985–k. vuoden 1021 jälkeen) oli yksi druusilaisuuden perustajista. Hänet tunnetaan myös nimellä az-Zuzani.
Hamza ibn-'Ali saapui Egyptiin vuonna 1017, jota tuolloin hallitsi Fatimidien dynastiaan kuulunut kalifi Al-Hakim bi-Amr Allah. Al-Hakim oli kalifin ohella myös imaami ja Hamza ibn-'Ali alkoi saarnata tämän uskonnollisten näkemysten puolesta. Myöhemmin Al-Hakim julistautui uudestisyntyneeksi Jumalaksi ja Hamza ibn-'Alista tuli puolestaan hänen imaaminsa. Hamza ibn-'Ali vaikutti sittemmin Kairossa, jossa hän aloitti lähetyssaarnaustoiminnan uskonnon levittämiseksi. Hamza ibn-'Alin omien uskomusten mukaan hänen levittämässään uskonnossa oli kyse kokonaan uudesta uskonnosta, joka korvaisi perinteisen islamin uskon. Vuonna 1021 kalifi Al-Hakim kuitenkin katosi epäselvissä olosuhteissa ja druusilaisuutta alettiin vainota sen hävitessä Egyptistä lopulta kokonaan. Hamza itse piiloutui julkisuudesta ja väitti Al-Hakimin kadonneen vain koetellakseen seuraajiensa uskoa. Myöhemmin Hamzan uskonnolliset opetukset inspiroivat useita talonpoikaiskapinoita Syyriassa.
Tetsuo Hamuro

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tetsuo Hamuro |  Tetsuo Hamuro |  Tetsuo Hamuro |  |
Maa:   Japani
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Berliini 1936 | 200 m rintauinti |  |
Tetsuo Hamuro (jap. 葉室 鐵夫; 7. syyskuuta 1917 Fukuoka – 30. lokakuuta 2005 Takaishi) oli japanilainen uimari ja olympiavoittaja. Hamuro voitti 200 metrin rintauinnin kultaa vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä. Finaalissa hän voitti hopeamitalistin 1,4 sekunnin erolla uiden samalla uuden olympiaennätyksen 2.41,5.
Hamuro lopetti uinti-uransa 1940-luvun alussa. Vuonna 1990 hänet valittiin International Swimming Hall of Fameen. Hamuro kuoli 30. lokakuuta 2005 88-vuotiaana.