Lincoln Continental
Ensimmäinen sukupolvi (1939–1942, 1946–1948)

Continental-mallin historia alkoi Lincoln-yritystä johtavan Edsel Fordin kesäkauden 1938 matkasta Eurooppaan, ja hänen siellä ihastelemasta autojen muotoilusta, jonka kaltaista hän halusi tuoda Yhdysvaltojenkin markkinoille pyrkiessään tekemään Lincolnista maansa parasta autoa. Projektiryhmän jäseniä olivat vuonna 1932 huvipursien suunnittelemisesta lamakauden vuoksi Ford-yhtymän autojen muotoilijaksi siirtynyt Eugene T. "Bob" Gregorie, sekä John Crawford Edselin avustajana ja työpajan esimiehenä. Ford ja Gregorie olivat vuodesta 1932 lähtien luoneet yhteistyössä jo usean Lincoln-merkkiä kantavan prototyypin, joskin syksyllä 1938 tutkittavaksi tullut koeauto tavoitteli aikakauteensa nähden poikkeuksellista ja mannermaista muotokieltä, mistä juontui myös sen Continental-nimi, engl. mannermainen. Teknisenä pohjana toimi vuonna 1936 esitellyn, Lincoln suuria loistoautojen K-sarjoja (1931–1940) pienemmällä V12-moottorilla varustetun, John Tjaardan muotoileman edullisemman Lincoln-Zephyrin avoautoversio: parivaljakko Ford/Gregoire muokkasi Zephyrin koria 4 tuumaa matalammaksi mutta 12 tuumaa pidemmäksi, konepeltiä litteämmäksi ja takaa saranoiduksi jolloin tuulilasi siirtyi taaemmaksi. Istumakorkeus ja istuimetkin olivat eurooppalaisen matalia, tavaratila sarja-Zephyriä kompaktimpi, mutta Edsel Ford halusi ehdottomasti jättää vararengaskotelon esiin. 1/10-mittakaavan piirroksen pohjalle kynällä luotu hahmotelma uutuusautosta valmistui lokakuussa, ja pienoismalli pian tämän jälkeen. Ensimmäinen pidennetty, matala ja malliksi annettujen brittiläisen Motor-lehden kuvien mukaisesti mannermaisen näköinen Lincoln-Zephyr Continental valmistui alkuvuonna 1939 ja oli niin onnistunut, että Edsel tilasi vielä kaksi samankaltaista pojilleen Henry II ja Benson: nämä olivat kuitenkin Zephyr-perustaansa nähden vain 3 tuumaa matalampia ja 8 tuumaa pidempiä, eli lähempänä sarjatuntanto-Continentalin mittoja.
Koeauton oli tarkoitus houkutella 1930-luvun suuren laman karkottamia asiakkaita takaisin Lincolnin pariin, ja se toimitettiin Edsel Fordin talviresidenssiin Hobe Soundissa Floridassa. Continental-koeauto herätti välittömästi niin suuren suosion, muun muassa 200 Edsel Fordin tuttavaa tekivät tilauksen blanko-šhekin kera, että mallin onnistumisen aavisteleva Edsel antoi kiireesti toimeksi luoda prototyypistä tuotantoon kelpaava versio. Sitä alettiin valmistaa avoautona (25 kappaleena) jo joulukuussa 1939 vuoden 1940 mallina, ja kesäkuussa 1940 Club Coupé:na (kuva; varhainen avo-Continental). Kaiken kaikkiaan vuosimallin 1940 sarja-autoja valmistettiin 404 kappaletta varustettuina H-mallin V12-moottorilla, joista 350 oli avomallisia, ja 54  coupé-versiota. Niiden lähtöhinta ennen lisävarusteita oli samat 2 640 dollaria. Valmistus tapahtui aluksi osittain käsityönä ja vielä Lincoln-Zephyriksi merkeillä brändättynä: Continental-versioihin tarvitut peltiprässit saatiin käyttöön vasta vuosimalliin 1941, jolloin myös mallinimi vakiintui Lincoln Continentaliksi. Tällä välin Lincoln Motor Company oli 1.5.1940 lukien muuttunut Ford Motor Companyn divisioonaksi, ja erillismerkkinä (Cadillac-kilpailijan edullisemman LaSalle-alamerkin tavoin) pidetty Lincoln-Zephyr muuttunut Lincolniksi sen jäätyä variaatioineen (mukaan lukien Continental-malli, sillä Lincoln-Zephyrillä oli sedanin ja coupén rinnalla myös erillinen, 725 kappaleena valmistettu avoauto) valmistajan ainoaksi mallisarjaksi. Yhdysvaltojen tultua joulukuussa 1941 mukaan vedetyksi Toiseen maailmansotaan henkilöautojen valmistus siviilikäyttöön tyrehtyi maan sotatalouteen siirtymisen takia vuosiksi 1942–1945, mutta Continental palasi tuotantoon muotoilultaan päivitettynä vuosimallien 1947–1948 ajaksi niin coupé- kuin avoauto-versiona. Ensimmäinen Continental-sukupolvi oli toistaiseksi viimeinen V12-moottorilla varustettu Lincolnin tai muunkaan yhdysvaltalaisen valmistajan henkilöautomalli – pois lukien eräät koeautot (mm. Cadillacit V12- ja V16-moottoreilla) sekä pienen kappalemäärän erikoisuudet kuten Vector M12 Lamborghini-V12:lla.
Koe- ja tuotantoautoissa taakse Euroopan tyyliin omaan koteloonsa sijoitetusta varapyörästä tulisi mallin tunnusmerkiksi funktionaalisena myös toisessa sukupolvessa (varapyörä sijaitsee pystysuunnassa takaluukun kannen kyhmyn alla, missä se tosin vaikeuttaa tavaratilan kuormaamista), ja myöhemmin takaluukun muotoiluelementtinä. Ratkaisu synnytti 1950- ja 1960-luvun "Continental Kit"-muodin, eli erillinen varapyöräkotelo sijoitettiin vakio- tai erikoisvarustuksena ulkonevan takapuskurin yhteyteen, joskin muodilla oli myös käytännölliset perusteet: varapyörä vei tavaratilaa tai oli rengasrikon sattuessa hankalasti esiin otettavissa, ja sen tilalle sijoitettu – yleensä likainen – puhjennut rengas saattaisi sotkea matkatavarat. Continental Kit -muotoiludetalji on yhä suosittu yhdysvaltalaisten autojen kustomointikeinona, ja sellainen liitetään usein myös 1930-luvun retromuotoiltuihin pimpmobile-tyylisuunnan autoihin etenkin 1970-luvulla. Ensimmäinen Continental-sukupolvi on viimeinen eli nuorin CCCA:n (Classic Car Club of America) "Full Classic" -luokituksen saanut historiallinen automalli.
1940 Continental.
1941 Continental.
1947 Continental.
1948 ohjaamo.
Vararenkaan sijoitus.
1948 Continental.