stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Walter Scott
Suomennetut teokset

Ivanhoe.  ((Ivanhoe, 1820.) Suomentanut Simelius)  Helsinki:  Edlund, 1870.
Lammermoor’in morsian.  ((The Bride of Lammermoor, 1819.) Suomentanut Suonio)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapaino, 1871.
Vanha tarina Montrosesta.  ((A Legend of Montrose, 1819.) Suomentanut Suonio)  Helsinki:  Edlund, 1871.
Musta kääpiö.  ((The Black Dwarf, 1816.) Suomentanut Suonio)  Helsinki:  Suomen Kuvalehti, 1874.
Quentin Durward.  (Quentin Durward, 1823)  Helsinki:  Uusi Suometar, 1877.
Perth’in kaupungin kaunotar.  ((The Fair Maid of Perth, 1828.) Suomentanut Suonio)  Helsinki:  Uusi Suometar, 1878.
Talismani.  (The Talisman, 1825)  Helsinki:  Edlund, 1880.
Waverley.  ((Waverley, 1814.) Suomentanut V. Andelin)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1904.
Kenilworth.  ((Kenilworth, 1821.) Suomentanut V. Hämeen-Anttila)  Helsinki:  Otava, 1912.
Ylämaan leski.  ((The Highland Widow, 1827.) Suomentanut V. Hämeen-Anttila)  Hämeenlinna:  Karisto, 1913.
Tähdistälukija.  ((Guy Mannering, 1815.) Suomentanut V. Hämeen-Anttila)  WSOY, 1914.
Nigelin vaiheet.  ((The Fortunes of Nigel, 1822.) Suomentanut V. Hämeen-Anttila)  Helsinki:  Otava, 1914.
Kuninkaan mies.  ((Woodstock, 1826.) Suomentanut V. Hämeen-Anttila)  Helsinki:  Otava, 1915.
Talismani.  (The Talisman, 1825)  WSOY, 1918.
Ivanhoe nuorille lukijoille kerrottuna.  (Ivanhoe, 1820)  Hämeenlinna:  Karisto, 1929.
Ivanhoe.  ((Ivanhoe, 1820.) Suomentanut Suonio)  WSOY, 1930.  – Useita painoksia.
Perthin kaunotar.  ((The Fair Maid of Perth, 1828.) Suomentanut Aune Brotherus)  WSOY, 1932.
Kuninkaan jousimies.  ((Quentin Durward, 1823.) Suomentanut J. Maanpää)  Helsinki:  Pellervo-seura, 1948.  – Lyhennetty suomennos.
Mid-Lothianin sydän.  ((The Heart of Midlothian, 1818.) Suomentanut J. A. Hollo)  Helsinki:  Otava, 1948.  – Ex libris, 1972.
Henkipatto Rob Roy.  ((Rob Roy, 1818.) Suomentanut J. Maanpää)  Helsinki:  Pellervo-seura, 1949.  – Lyhennetty suomennos.
Lammermoorin morsian.  ((The Bride of Lammermoor, 1819.) Suomentanut Hannes Korpi-Anttila)  WSOY, 1954.
Ivanhoe.  ((Ivanhoe, 1820.) Vuonna 1930 ilmestyneen Suonion käännöksen pohjalla lyhentänyt ja kielellisesti korjannut Olli Nuorto)  WSOY, 1954.  – 5. painos: Helsinki: WSOY, 2000. ISBN 951-0-24979-3.
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Walter Scottin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
The Walter Scott Digital Archive, Edinburghin yliopiston kirjaston sivut Walter Scottista. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 2 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  KulturNav  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Scottin monumentti Edinburghissa
Mykolajiv (Lvivin alue)

| Mykolajiv |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Mykolajiv
 Koordinaatit: 49.5285°N, 23.9720°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Stryin piiri
Tunnettu:  1565
Magdeburgin oikeudet:  1578
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  5 km²
Väkiluku (2022)  ():  14 498 as.
 
 mykolaivmr.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mykolajiv (ukr. Миколаїв (над Дністром)) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Stryin piirissä. Mykolajiv sijaitsee pari kilometriä Dnestrjoen vasemman rannan koillispuolella, 45 kilometriä aluekeskus Lvivistä etelään. Rautatieaseman nimi viittaa Dnestrin varrella sijaitsevaan Mykolajiviin (ukr. ст. Миколаїв-Дністровський).
Ukrainan tilastokeskus arvioi Mykolajivin väkiluvuksi 14 498 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 14 801 asukasta, jotka pääosin olivat etnisesti ukrainalaisia (yli 97 %, 2017).
Tammikuun keskilämpötila on −3,8 ja heinäkuun +18,6 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 730 millimetriä.
Seudulta on löydetty useita ihmistoiminnasta kertovia kerrostumia eri aikakausilta, kuten mesoliittiselta aikakaudelta, varhaiselta pronssikaudelta ja varhais-Rusin ajalta. Seudulla on toiminut esimerkiksi Stilskon (ukr. Стільсько) kylässä osin luolissa sijainnut linnoitettu asutus 900-luvulla.
Historiallisia merkintöjä on vuosilta 1565 ja 1570, jolloin Puolan kuninkaan sihteerinä toiminut Mykola Tarlo hankki seudun maat hallintaansa. Kuningas Sigismund II August myönsi hänelle luvan uuden asutuksen perustamiseen ja sille Magdeburgin kaupunginoikeudet, jonka olemassaolon myöhemmät kuninkaat vahvistivat. Asutukselle annettiin nimi perustajansa mukaan. Vuonna 1578 asutus käsitti 37 taloa. Paikkakunta kehittyi kaupan ja käsityöläisyyden keskuksena; siitä tuli eräs läntisen Ukrainan suurimmista keramiikan tuottajista. Kaupunkiin rakennettiin linnoitus ja muurit; aikojen saatossa nämä uusittiin useaan otteeseen. Tataarit hyökkäsivät useasti Mykolajiviin. 1660-luvulta lähtien Pyhän Nikolauksen kirkko, sen yhteydessä sairaala ja koulu. Kaikkiaan läheisyydessä oli neljä kirkkoa ja basiliaaniluostari, jossa toimi tyttökoulu. Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 kaupunki siirtyi Itävallan (1864 Itävalta-Unkarin) osaksi.
Mykolajiv on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Stryin piiriin; sitä ennen se oli vuodesta 1940 Mykolajivin piirin hallintokeskus.
Näkymä kaupunkiin.
Katolinen Pyhän Nikolauksen kirkko.
Kreikkalaiskatolinen Pyhän Nikolauksen (Mykolain) kirkko.
Pysanka-kappeli.
Katunäkymä.
Sementtitehdas (Mykolaivtsement).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mykolajiv (Lvivin alue) Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Tšekki
Johansen

Johansen on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Arne Johansen (1927–2013), norjalainen pikaluistelija
Bård Tufte Johansen (s. 1969), norjalainen koomikko ja juontaja
David Johansen (1950–2025), yhdysvaltalainen rocklaulaja
Egil Johansen (1934–1998), norjalainen muusikko
Egil Johansen (s. 1954), norjalainen suunnistaja
Egil Johansen (s. 1962), norjalainen jalkapalloilija
Hans Johansen (1897–1973), tanskalais-venäläinen lintutieteilijä ja professori
Henrik Johansén, suomalainen tennisvalmentaja
Henry Johansen (1904–1998), norjalainen jalkapallomaalivahti
Hermann Johansen (1866–1930), venäläinen biologi ja lintutieteilijä
Inghill Johansen (s. 1958), norjalainen kirjailija
Ivar Christian Johansen, Ravi (s. 1976), norjalainen rap-artisti
Jahn Otto Johansen (1934–2018), norjalainen toimittaja ja kirjailija
Jan Johansen (s. 1944), norjalainen ratameloja ja olympiavoittaja
Jan Johansen (s. 1955), tanskalainen poliitikko
Jan Johansen (s. 1966), ruotsalainen laulaja
Johan Strand Johansen (1903–1970), norjalainen toimittaja, kommunistipoliitikko ja ministeri
Jon Lech Johansen, DVD Jon (s. 1983), norjalainen koodinmurtaja
Jouni Johansen, suomalainen mäkihyppääjä
Kari Mette Johansen (s. 1979), norjalainen käsipalloilija
Kathrine Thorborg Johansen (s. 1989), norjalainen näyttelijä
Lars Emil Johansen (s. 1946), Grönlannin pääministeri 1991–1997
Lucas Johansen (s. 1997), kanadalainen jääkiekkoilija
Magne Johansen (s. 1965), norjalainen mäkihyppääjä
Maik Johansen (1895–1937), ukrainalainen runoilija, prosaisti, kääntäjä, kirjallisuusteoreetikko ja kielitieteilijä
Marte Mæhlum Johansen (s. 1997), norjalainen maastohiihtäjä
Roy Johansen (s. 1960), norjalainen jääkiekkoilija ja valmentaja
Ryan Johansen (s. 1992), kanadalainen jääkiekkoilija
Stefan Johansen (s. 1991), norjalainen jalkapalloilija
Terje Riis-Johansen (s. 1968), norjalainen keskustapuolueen poliitikko ja ministeri
Tor Egil Johansen (s. 1950), norjalainen jalkapalloilija
Tore Johansen (s. 1948), norjalainen näyttelijä ja laulaja
Truls Sønstehagen Johansen (s. 1991), norjalainen yhdistetyn hiihtäjä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Eeva Aronen

Eeva Tuulikki Aronen (o.s. Kokkonen; s. 19. syyskuuta 1959 Seinäjoki) on suomalainen lääkäri ja lääketieteen tohtori, joka työskentelee Helsingin yliopiston lastenpsykiatrian professorina.
Aronen kirjoitti ylioppilaaksi Alavuden lukiosta 1978. Hän valmistui Helsingin yliopistosta lääkäriksi 1984 ja lääketieteen tohtoriksi 1988. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1988) oli otsikoitu Prediction and prevention of children's mental disturbances : a ten-year follow-up study. Lastenpsykiatrian erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1989 ja Helsingin yliopiston lastenpsykiatrian dosentuurin 1999.
Hän työskenteli Helsingin yliopistollisen keskussairaalan (HYKS/HUS) lasten ja nuorten sairaalan psykiatrian erikoislääkärinä vuodesta 1989 ja oli samalla Helsingin yliopiston lastenpsykiatrian klinikan apulaisopettaja 1989–2001. Tästä ajanjaksosta hän toimi post doc -tutkijana Harvardissa Yhdysvalloissa 1990–1993. Helsingin yliopiston professorina hän on toiminut vuodesta 2013.
Eeva Arosen puoliso on professori Hannu Aronen (1984–).
Aiheesta muualla

Eeva Arosen artikkelit Google Scholar -palvelussa (englanniksi) (scholar.google.com)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Eric Schauman

Eric Balder Björnson Schauman
Eric Balder Björnson Schauman (15. kesäkuuta 1895 Tammisaari – 1. marraskuuta 1966) oli suomalainen jääkärieversti. Hän oli Saksassa jääkärikoulutuksensa saanut neljän sodan veteraani, joka myöhemmin toimi Tammer Tehtaat Oy:n toimitusjohtajana.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat pormestari Berndt Gustaf Knut Björn Waldemar Schauman ja Bertha Hahl. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1919 Mia Louise Avellanin kanssa. Heidän erottuaan vuonna 1928 Schauman avioitui toisen kerran vuonna 1929 Ebba Margareta Ahrenbergin kanssa (Gaston Ahrenbergin tytär). Ebba kuoli vuonna 1956 ja Schauman avioitui vielä kolmannen kerran vuonna 1963 Anita Marianne Segercrantzin kanssa.
Opinnot

Schauman kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1913 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1913–1915. Taktiikan täydennyskurssin suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti vuonna 1927 ja Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuosina 1929–1930.
Jääkärikausi

Schauman liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 17. maaliskuuta 1915 ja sijoitettiin 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 2. syyskuuta 1915 alkaen 27. Jääkäripataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Schauman saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja hänen tehtäväkseen tuli perustaa ja järjestää 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoona. Hän johti pataljoonansa sisällissodassa taisteluihin Tampereella, Kämärällä ja Viipurissa.
Maailmansotien välinen aika

Schauman siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetun armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä pataljoonan komentajaksi Suomen valkoiseen kaartiin. Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 12. elokuuta 1918 alkaen 1. Divisioonan esikuntapäälliköksi ja 10. maaliskuuta 1920 alkaen Kaartin Jääkäripataljoonan komentajaksi sekä 15. helmikuuta 1925 alkaen Uudenmaan eteläisen suojeluskuntapiirin (Nylands södra skyddskärsdistrikt) päälliköksi. Armeijasta Schauman erosi 31. maaliskuuta 1936 ja siirtyi G. A. Serlachius oy:n ostopäälliköksi, mistä hän siirtyi 1. marraskuuta 1938 alkaen Suomen hihnatehtaat oy:n (myöh. Tammer Tehtaat Oy) toimitusjohtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Schauman osallistui talvisotaan Päämajan Komento-osaston päällikkönä, missä tehtävässä hän jatkoi myös jatkosodan aikana. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Pohjois-Hämeen sotilasläänin komentajaksi, mutta palasi takaisin Päämajan Komento-osaston päälliköksi vielä ensimmäisenä sotavuonna. Tehtävästä hänet kotiutettiin vuonna 1942.
Sotien jälkeinen aika

Toisen maailmansodan jälkeen Schauman toimi Tammer Tehtaiden toimitusjohtajana vuoteen 1959 saakka, jolloin hän muutti Tampereelta Somerniemen Palikaisissa omistamalleen Österkullan tilalle .. Vuonna 1954 Schaumanin aloitteesta perustettiin Jääkäriliikkeen muistomerkiksi Somerniemen Palikaisten Österkullaan Paimionjoen vesireitin varrelle Jääkärilehdoksi nimetty puisto. Schauman on haudattu Somerniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Schauman toimi Helsingissä ja sen ympäristössä olevien linnoituslaitteiden hävittämiskomitean jäsenenä vuonna 1919 ja Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1922 sekä Suojeluskuntain yliesikunnan, päällystökoulun ja piiripäälliköiden kunnialautakunnan varajäsenenä vuosina 1934 ja 1935. Svenska Finlands skytteförbundin (Suomen ruotsalainen Ampujainliitto) hallituksen jäsenenä hän toimi vuonna 1930. Sotainvalidien Veljesliiton Pirkka-Hämeen piirin kannatusyhdistyksen puheenjohtajana hän toimi sotien jälkeen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Ylennykset: Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 6. marraskuuta 1915  Zugführer 1. maaliskuuta 1916  Oberzugführer 25. joulukuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 21. huhtikuuta 1918  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1923  Eversti 31. maaliskuuta 1936 |        |  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk  Vapaudenristi 4. lk. (2 kpl.)  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Muistomitali inhimillisestä auliudesta (Pro Benignitate Humana)  Suomen Punaisen Ristin pronssinen ansiomitali  Jääkärimerkki  Sotainvalidien kunniamerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
TV4 Media

| TV4 Media AB |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Toimitusjohtaja:  Mathias Berg
Kotipaikka:  Tukholma, Ruotsi
Toiminta-alue:  Pohjoismaat (ei Islanti)
Toimiala:  sähköinen media
Tytäryhtiöt:  C More Entertainment AB, MTV Oy, TV4 AB
Omistaja:  Telia Company AB
Kotisivu:  tv4media.se
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
TV4 Median logo vuoteen 2020
TV4 Media AB on ruotsalainen mediayhtiö, jonka omistaa ruotsalainen teleoperaattori Telia Company. Helmikuussa 2025 julkistettiin, että norjalainen Schibsted Media tulee ostamaan yhtiön. Kauppahinnaksi ilmoitettiin 6,55 miljardia Ruotsin kruunua eli noin 590 miljoonaa euroa. Kaupan odotetaan toteutuvan vuoden 2025 kolmannella neljänneksellä.
Heinäkuussa 2018 Telia osti ruotsalaiselta Bonnierilta Bonnier Broadcastingin, johon kuuluivat Ruotsin TV4, C More ja suomalainen MTV. Kauppahinta oli 9,2 miljardia kruunua (888 miljoonaa euroa) käteisellä.
Kaupan jälkeen Ruotsin valtio tulee hallitsemaan yleisradioyhtiö SVT:n lisäksi maan suurinta yksityistä kanavaa. Maan poliitikot pitivät median keskittymistä valtion käsiin ongelmallisena.
Marraskuussa 2019 kauppa sai hyväksynnän Euroopan komissiolta, ja 2. joulukuuta 2019 Bonnier Broadcasting siirtyi Telian omistukseen. Kaupan jälkeen Bonnier Broadcastingin nimi vaihtui TV4 Mediaksi.
Aiheesta muualla

TV4 Median kotisivut (ruotsiksi)
Sybille Schmitz

| Sybille Schmitz |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. joulukuuta 1909 Düren, Saksan keisarikunta
Kuollut: 13. huhtikuuta 1955 (45 vuotta) München, Länsi-Saksa
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1928–1953
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Sybille Maria Christina Schmitz (2. joulukuuta 1909 Düren, Saksan keisarikunta – 13. huhtikuuta 1955 München, Länsi-Saksa) oli saksalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.
Elämä ja ura > Näyttelijäkoulusta teatteriin

Schmitz syntyi Dürenissä mutta kasvoi Kölnissä kondiittorin perheessä. Hän tiesi jo nuorena haluansa näyttelijäksi ja teki töitä lähinnä rahoittaakseen opintonsa. Schmitz pääsikin Kölnin näyttelijäkouluun, mutta vuonna 1927 muutaman kuukauden opintojen jälkeen hän muutti Berliiniin liity liittyäkseen Max Reinhardtin Saksalaiseen teatteriin.
Elämä ja ura > Nousu elokuvauralle

Schmitz sai vuonna 1927 Reinhardtin teatterissa joitakin pieni rooleja. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli sosiaalidemokraattisen puolueen puolue-elokuva Freie Fahrt (1928). Hänellä oli myös sivuroolit Georg Wilhelm Pabstin Kadotetun päiväkirjassa (1929) ja Carl Th. Dreyerin Vampyrissä (1931).
Schmitzin läpimurto oli hänen ensimmäinen pääroolinsa Karl Hartlin elokuvassa F.P.1 ei vastaa (1932). Hän näytteli usein hienostuneita naisia, kuten Frédéric Chopin -elämäkerrassa Jäähyväisvalssi (1934) ja elokuvassa Ein idealer Gatte (1935). Scmitzin merkittävimmär toolivat olivat venäläinen vakooja elokuvassa Kynttiläjalan salaisuus ja päärooli Frank Wisbarin mystisessä melodraamassa Lautturin Maria (1936).
Elämä ja ura > Roolien vähentyminen

Schmitz ei saavuttanut kansallissosialistien suosiota, jotka 1930-luvun puolivälistä alkaen tiukensivat otettaan Saksan elokuvatuotannosta. Muun muassa hänen roolihahmoaan Lautturin Mariassa arvosteltiin, koska se ei täyttänyt rotupuhtauden merkkejä.lähde? Schmitzin elämäntapa oli lisäksi ristissä puolueen arvojen kanssa, koska hänen biseksuaalista taipumustaan ei hyväksytty. Hän sai jopa 1937–1938 näyttelemiskielon. Hän näytteli kuitenkin 1940-luvun alussa muutamissa propagandaelokuvissa, kuten Panduuripäällikkö Trenck (1940) ja Wetterleuchten um Barbara (1941).
Schmitzin Titanic-elokuvaa (1942) ei esitetty Saksassa ennen toisen maailmansodan päättymistä. Sen ohjaaja, Herbert Selpin, kritisoi avoimesti kansallissosialisteja ja suljettiin kesken kuvausten vankilaan, jossa hän kuoli.
Toisen maailmansodan jälkeen Schmitzin roolit hupenivat, kun uudet naistähdet valloittivat valkokankaat. Optimisissa sodan jälkeisissä elokuvissa ei ollut tilaa Schmitzin tapaisille näyttelijöille, joiden hahmossa oli jonkinlaista eksyneisyyttä ja salaperäisyyttä. Muutamien elokuvien, kuten rikoselokuvan Kronjuwelen (1950), lisäksi Schmitz esiintyi pienissä teattereissa.
Elämä ja ura > Masentuminen, riippuuvudet ja kuolema

Schmitz masentui ja etsi lohtua alkoholista ja morfiinista. Hän joutui sairaalaan. Yksi monista itsemurhayrityksistä koitui Schmitzin kohtaloksi. Unilääkeyliannostuksen ottanut näyttelijä kuoli müncheniläisessä sairaalassa vuonna 1955. Kuolemaa seuranneissa tutkimuksissa kävi ilmi, että lääkäri Ursula Moritz oli määrännyt Schmitzille lääkkeitä 723 kertaa vajaassa kolmessa vuodessa.
Schmitzin viimeisten vuosien taistelu päihteiden, mielenterveyden ja hiipuvan tähteyden kanssa sekä hänen kuolemansa sairaalassa innoittivat Rainer Werner Fassbinderiä ohjaamaan elokuvan Veronika Vossin kaipuu (1982). Fassbinder ei ollut tietoinen Schmitzin kohtalosta, kun hän etsi näyttelijöitä elokuvaansa Petra von Kantin katkerat kyyneleet (1972). Hän oli tietoinen Schmitzin varhaisista töistä ja olisi halunnut tämän esittämään elokuvaansa päähenkilön äitiä. Veronika Vossin kaipuu ei ole kuitenkaan Schmitzin elämäkerta, vaikka hänen kohtalostaan se on saanut inspiraationsa.
Kirjallisuus

Brigitte Tast, Hans-Jürgen Tast: Dem Licht, dem Schatten so nah. Aus dem Leben der Sybille Schmitz, Kulleraugen - Visuelle Kommunikation Nr. 46, Schellerten 2015, ISBN 978-3-88842-046-7
Aiheesta muualla

Sybille Schmitz Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
The Sybille Schmitz Archives Berlin. First Homepage about the Lady (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  IdRef
Seiväshyppy

| Seiväshyppy |
| --- | --- |

Miesten ennätykset
Maailmanennätys:   Armand Duplantis 627 cm (2025)
Olympiaennätys:   Armand Duplantis 625 cm (2024)
Naisten ennätykset
Maailmanennätys:   Jelena Isinbajeva 506 cm (2009)
Olympiaennätys:   Jelena Isinbajeva 505 cm (2008)
Seiväshyppy on yleisurheilulaji, jossa urheilija pyrkii pitkää taipuisaa seivästä apunaan käyttäen pääsemään kahden pystysuuntaisen telineen välissään vaakatasossa kannatteleman riman yli pudottamatta sitä. Seipään avulla urheilija suuntaa vauhdinotossa saavuttamansa liike-energian ylöspäin tehostamaan ponnistusta.
Historia

Jo antiikin kreikkalaisten, samoin kuin kelttien, tiedetään kilpailleen seiväshypyssä. Lisäksi kautta aikojen seiväshypyn periaatetta on käytetty hyväksi luonnonesteiden kuten purojen, ojien ja aitojen ylittämiseen. Myös esimerkiksi Englannin rämeisillä seuduilla kerrotaan joka talossa olleen oma hyppyseiväs, jottei jokien ja purojen ylityksessä tarvinnut aina kiertää pitkienkin matkojen päässä olleiden siltojen kautta.
Nykyaikaisen seiväshypyn alkuna voitaneen pitää Johann Christoph Friedrich GutsMuthsin ja Frederich L. Jahnin 1850 vuoden tietämillä Saksassa kehittämiä kuntoiluharjoitteita. Seiväshypyn tekniikka, sellaisena kuin se nykyään suurin piirtein tunnetaan, kehitettiin Yhdysvalloissa 1800-luvun lopulla.
Seiväshypyn alkuperäisen, luonnollisen periaatteen mukainen pituussuuntainen hyppy ei koskaan saavuttanut suurta suosiota järjestäytyneissä urheilupiireissä, vaan tulosten mittaaminen korkeussuunnassa on aina ollut ainoa virallinen seiväshypyn kilpailumuoto.
Seiväshyppy on yksi nykyaikaisten olympialaisten yleisurheilun alkuperäisistä kilpailutapahtumista. Se on ollut lajivalikoimassa vuodesta Ateenasta 1896 lähtien. Naisten seiväs tuli kisaohjelmaan vuonna 2000. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa seiväshyppy on ollut ensimmäisistä MM-kilpailuista alkaen. Menestynein maa seiväshypyn arvokilpailuissa on ollut Yhdysvallat. Lisäksi seiväs on yksi miesten kymmenottelun lajeista.
Hyppypaikka ja välineet

Seiväshypyn vauhdinottoradan on oltava pituudeltaan vähintään 40 metriä, mutta 45 metriä suositellaan. Vauhdinottoradan päässä, juuri ennen patjaa, oleva seiväskuoppalaatikko on yhden metrin pituinen ja viettää 0,20 metrin syvyyteen.
Rima on levossa täysin suora, poikkileikkaukseltaan ympyränmuotoinen ja 30 millimetriä paksu, materiaaliltaan lasikuitua tai muuta sopivaa materiaalia, ei kuitenkaan metallia. Riman päässä on päätykappaleet, jotka pitävät sen telineillä. Kilpailija voi siirrättää telineitä valintansa mukaan niin, että rima on 0–80 senttimetriä seiväskuopan päätyseinän takana.
Seiväs voi olla mitä tahansa materiaalia, ja se voi olla minkä pituinen tai paksuinen tahansa. Siinä saa myös käyttää tasapaksua teippausta. Lajin alkuaikoina seipäät olivat taipumattomia, ja ne valmistettiin puusta tai alumiinista. Alastulo tehtiin ruoholle, hiekalle tai sahanpurulle. Nykyisin seipäät valmistetaan taipuisasta lasikuidusta ja hiilikuidusta, ja hyppääjät laskeutuvat patjalle. Seipään muuttuminen helpommin pideltäväksi ja energiaa varastoivaksi nopeutti lajin tuloskehitystä 1960-luvulla.
Hyppääjä saa käyttää käsineitä tai haluamaansa ainetta käsissään tai seipäänsä pinnassa.